62004TO0387_BG
Страни по делото
Основания за решението
Диспозитив
Страни по делото
По дело T‑387/04,
EnBW Energie Baden-Württemberg AG,
установено в Karlsruhe (Германия), представлявано от адв. C.-D. Ehlermann, адв. M. Seyfarth, адв. A. Gutermuth и адв. M. Wissmann, avocats,
жалбоподател,
срещу
Комисия на Европейските общности,
представлявана от г‑н U. Wölker, г‑н M. Niejahr и г‑н T. Scharf, в качеството на представители,
ответник,
подпомаган от
Федерална република Германия,
представлявана от г‑н W.-D. Plessing и г‑н U. Forsthoff, в качеството на представители, подпомагани от адв. D. Sellner и адв. U. Karpenstein, avocats,
встъпила страна,
с предмет жалба за отмяна на Решение C (2004) 2515/2 окончателен на Комисията от 7 юли 2004 г. относно националния план за предоставяне на квоти за емисии на парникови газове, съобщен от Федерална република Германия съгласно Директива 2003/87/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 13 октомври 2003 година за установяване на схема за търговия с квоти за емисии на парникови газове в рамките на Общността и за изменение на Директива 96/61/ЕО на Съвета (ОВ L 275, стр. 32; Специално издание на български език, 2007 г., глава 15, том 10, стр. 78),
ПЪРВОИНСТАНЦИОННИЯТ СЪД НА ЕВРОПЕЙСКИТЕ ОБЩНОСТИ (трети състав),
състоящ се от: г‑н M. Jaeger, председател, г‑н J. Azizi и г‑жа E. Cremona, съдии,
секретар: г‑н E. Coulon,
постанови настоящото
Определение
Основания за решението
Правна уредба
1. Директива 2003/87/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 13 октомври 2003 година за установяване на схема за търговия с квоти за емисии на парникови газове в рамките на Общността и за изменение на Директива 96/61/ЕО на Съвета (ОВ L 275, стр. 32; Специално издание на български език, 2007 г., глава 15, том 10, стр. 78) създава с действие от 1 януари 2005 г. схема за търговия с квоти за емисии на парникови газове в рамките на Общността (наричана по-нататък „схема за търговия с квоти“), за да се стимулира намаляването на емисии на парникови газове, по-конкретно въглероден двуоксид (наричан по-нататък „CO 2 “), по икономичен и икономически ефективен начин (член 1 от Директива 2003/87). Основание на директивата са задълженията, поети от Общността въз основа на Рамковата конвенция на Обединените нации по измененията на климата и на Протокола от Киото. Последният е одобрен с Решение 2002/358/ЕО на Съвета от 25 април 2002 година за одобрение от името на Европейската общност на Протокола от Киото към Рамковата конвенция на Организацията на обединените нации по измененията на климата и съвместното изпълнение на ангажиментите, произтичащи от нея (ОВ L 130, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 11, том 27, стр. 220). Той е влязъл в сила на16 февруари 2005 г.
2. Общността и държавите-членки са поели задължението в периода 2008—2012 г. да намалят съвкупните си антропогенни емисии на парниковите газове, изброени в приложение А към Протокола от Киото, с 8 % в сравнение със стойностите от 1990 г. (съображение 4 от Директива 2003/87).
3. За тази цел Директива 2003/87 предвижда по същество, че за емисиите на парникови газове, отделяни от инсталациите, посочени в приложение I към нея, трябва предварително да е предоставено разрешително, както и да е направено разпределение на квоти съобразно националните разпределителни планове (наричани по-нататък „НРП“). Ако даден оператор намали отделяните от него емисии, излишъкът от квоти може да бъде продаден на други оператори. Обратно, ако инсталацията на оператор надвиши определените емисии, той може да закупи необходимите квоти от друг оператор, който разполага с излишък от квоти.
4. По силата на приложение I към Директива 2003/87 в приложното му поле по-конкретно попадат някои инсталации, използвани главно в енергийния сектор, а именно горивните инсталации с номинална топлинна мощност, превишаваща 20 мегавата (MW), петролните рафинерии и коксовите пещи.
5. Директива 2003/87 предвижда първа фаза — от 2005 г. до 2007 г. (наричана по-нататък „първи период на разпределение“), която предхожда първия период на задълженията, предвиден с Протокола от Киото, а след това и втора фаза, от 2008 г. до 2012 г. (наричана по-нататък „втори период на разпределение“), съответстващ на посочения първи период на задълженията (член 11 от Директива 2003/87).
6. От една страна, схемата за търговия с квоти по-конкретно се основава на изискването за предварително издаване на разрешително за отделянето на парникови газове (членове 4—8 от Директива 2003/87), а от друга — на квоти, които дават правото на оператора да отделя определено количество парникови газове (член 12, параграф 3 от Директива 2003/87).
7. Условията и процедурите, по които националните компетентни органи разпределят квоти на операторите на инсталации съгласно НРП, са предвидени в членове 9—11 от Директива 2003/87.
8. В този смисъл член 9, параграф 1, първа алинея от Директива 2003/87 уточнява:
„За всеки период, упоменат в член 11, параграфи 1 и 2, всяка държава-членка разработва [НРП], в който се посочва общото количество на квотите, които тя възнамерява да разпредели за този период, и как предлага да ги разпредели. [НРП] трябва да се основава на обективни и прозрачни критерии, включително тези, включени в приложение ІІІ, като се отчетат надлежно коментарите на обществеността. Най-късно до 31 декември 2003 г. Комисията, без да накърнява Договора, разработва указания за прилагане на критериите, включени в списъка в приложение ІІІ.“
9. Комисията е издала посочените по-горе указания със Съобщение COM (2003) 830 окончателен от 7 януари 2004 г. за указанията, предназначени да подпомогнат държавите-членки при прилагането на критериите, посочени в приложение III към Директива 2003/87, както и условията, при които е налице непреодолима сила (наричани по-нататък „указания на Комисията“).
10. Член 9, параграф 1, втора алинея от Директива 2003/87 предвижда:
„[НРП] за периода, упоменат в член 11, параграф 1, се публикува и за него се уведомяват Комисията и другите държавите-членки най-късно до 31 март 2004 г. [НРП] за следващите периоди се публикува и за него се уведомяват Комисията и другите държавите-членки най-малко 18 месеца преди началото на съответния период.“
11. Според член 9, параграф 3 от Директива 2003/87:
„В срок от три месеца след уведомяването за [НРП] от страна на държава-членка съгласно параграф 1 Комисията може да отхвърли този [НРП] или някой аспект от него въз основа на това, че е несъвместим с критериите, изброени в приложение ІІІ или в член 10. Ако предложените изменения се приемат от Комисията, държавата-членка взима решение единствено по член 11, параграф 1 или 2. Всяко решение за отхвърляне от Комисията се мотивира.“
12. Съгласно член 10 от Директива 2003/87 за първия период на разпределение държавите-членки трябва да разпределят безплатно най-малко 95 % от квотите.
13. Член 11 от Директива 2003/87 относно разпределението и издаването на квоти гласи:
„1. За тригодишния период, започващ на 1 януари 2005 г. всяка държава-членка взима решение за общото количество квоти, които ще разпредели за този период, и за отпускането на тези квоти на оператора на всяка инсталация. Това решение се взима най-малко три месеца преди началото на периода и се основава на нейния [НРП], изготвен съгласно член 9 и в съответствие с член 10, като се отчитат бележките на обществеността.
2. За петгодишния период, започващ на 1 януари 2008 г., и за всеки следващ петгодишен период всяка държава-членка взима решение за общото количество квоти, които ще разпредели за този период, и полага началото на процес на отпускане на тези квоти на оператора на всяка инсталация. Това решение се взима най-малко 12 месеца преди началото на съответния период и се основава на [НРП] на държавата-членка, изготвен съгласно член 9 и в съответствие с член 10, като се отчитат бележките на обществеността.
3. Решенията, взети съгласно параграф 1 или 2, трябва да отговарят на изискванията на Договора, и по-конкретно на членове 87 и 88 от него. Когато взимат решение за разпределение, държавите-членки отчитат необходимостта от предоставяне на достъп до квоти на нови участници.
[…]“.
14. Приложение III към Директива 2003/87 изброява единадесет критерия, приложими спрямо НРП.
15. Според критерий № 1 от приложение III:
„Общото количество на квотите, които следва да се разпределят за съответния период, трябва да съответства на задължението на държавата-членка за ограничаване на нейните емисии съгласно Решение 2002/358/[...] и Протокола от Киото, като се вземе предвид, от една страна, делът на общото количество емисии, които тези квоти представляват, в сравнение с емисиите от източници, които не влизат в приложното поле на настоящата директива, и от друга страна — националните енергийни политики, и трябва да е в съответствие с националната програма във връзка с изменението на климата. Общото количество на квотите, които следва да се разпределят, не бива да превишава количеството, което вероятно ще е необходимо за стриктното прилагане на критериите от настоящото приложение. Преди 2008 г. количеството следва да съответства на етапа от пътя към изпълнението или преизпълнението на плановия показател за всяка държава-членка съгласно Решение 2002/358/[...] и Протокола от Киото.“
16. Според текста на критерий № 5 от приложение III:
„В [НРП] не бива да съществува дискриминация между дружества или сектори по такъв начин, че неоправдано да се облагодетелстват определени предприятия или дейности в съответствие с изискванията на Договора, и по-конкретно на членове 87 и 88 от него.“
17. По отношение на критерий № 5 съгласно точка 47 от указанията на Комисията „прилагат се обичайни[те] правила за държавните помощи“. [неофициален превод]
18. Критерий № 10 от приложение III гласи, че „[НРП] трябва да съдържа списък с инсталациите, влизащи в обхвата на настоящата директива, заедно с количествата квоти, които се планира да бъдат определени за всяка от тях“.
19. Член 12, параграф 1 от Директива 2003/87 предвижда възможността квотите да бъдат прехвърляни между физически или юридически лица в рамките на Общността, или на лица в трети страни. По силата на член 12, параграф 3, всяка година преди 1 май операторът на всяка инсталация трябва да върне на компетентния орган определен брой квоти, равняващи се на общото количество емисии, отделени от тази инсталация през предходната календарна година, за да бъдат те отменени впоследствие.
20. Съгласно член 13, параграф 1 от Директива 2003/87 квотите са валидни само за емисии, отделени през периода, за който са издадени.
Обстоятелства в основата на спора
I – Писмо на Комисията от 17 март 2004 г.
21. С изпратеното до държавите-членки съвместно писмо на генералните директори на Генерална дирекция (ГД) „Околна среда“ и ГД „Конкуренция“ с предмет „Държавни помощи и [НРП]“ от 17 март 2004 г., Комисията изяснява процедурите и критериите, които възнамерява да следва при преценката на държавни помощи, които евентуално са предоставени в рамките на прилагането на НРП, съгласно критериите, установени в приложение III към Директива 2003/87.
22. С п исмото Комисията указва начина, по който възнамерява да тълкува критерий № 5 от приложение III към Директива 2003/87 при преценката на НРП. Във връзка с това Комисията най-напред напомня, че в решенията си от 29 март 2000 г., 28 ноември 2001 г. и 24 юни 2003 г. относно съответно преписки N 653/99 (Дания, квоти за CO 2 ) (ОВ C 322, 2000 г., стр. 9), N 416/01 (Обединено кралство, схема за търговия с права върху емисии) (ОВ C 88, 2002 г., стр. 16) и N 35/03 (Нидерландия, схема за търговия с права върху емисии за NO x (азотни оксиди) (ОВ C 227, 2003 г., стр. 8) тя приема предвидените в член 87, параграф 1 ЕО четири критерия за спазени. В тези решения Комисията всъщност приема, че квотата за емисия се равнява на нематериален актив (intangible asset), чиято стойност се определя от пазара; че безплатното ѝ предоставяне на предприятията от държавата представлява предимство в тяхна полза; че като се отказва от продажбата ѝ, например чрез възлагане на обществена поръчка, държавата се лишава от определен ресурс, поради което предоставянето на посоченото по-горе предимство предполага прехвърляне на държавни ресурси, и на последно място, че въпросното предимство е предоставяно избирателно, засягало е търговията между държавите-членки и е нарушавало или заплашвало да наруши конкуренцията.
23. С писмото Комисията изтъква по-нататък, че макар общностната схема за търговия да се различава от посочените в решенията по-горе национални схеми, според нея в НРП е възможно да се съдържат елементи, които могат да застрашат конкуренцията и да са държавна помощ. Тя посочва, че такъв е случаят например, когато държава-членка разпределяла на предприятията повече квоти, отколкото е необходимо с оглед на техните емисии през периода на разпределение, като тези предприятия имали възможност да продадат излишъка от квоти и да задържат печалбата от продажбата. Според нея посоченото предимство можело сериозно да застраши конкуренцията и след като предоставянето му не било оправдано от екологични съображения, то по правило трябвало да се счита за държавна помощ, несъвместима с общия пазар. Поради тази причина Комисията изтъква, че ако установи, че с НРП някои предприятия се поставят по този начин в по-благоприятно положение, тя щяла да започне служебно процедура във връзка с държавните помощи. Ако НРП не предвиждал „свръхразпределение“ в този смисъл, щели да бъдат налице характеристики на държавна помощ с оглед на член 10 от Директива 2003/87, когато държава-членка реши да разпредели безплатно повече от 95 % от квотите за първия период на разпределение, като по този начин се отказва от бюджетни приходи.
24. На последно място, с това писмо Комисията уведомява, че във връзка с първия период на разпределение тя няма да изисква формално уведомяване за НРП на основание член 88, параграф 3 ЕО, а внимателно ще проучва НРП, съобщени съгласно Директива 2003/87, и по-специално във всеки отделен случай ще проучва въпроса дали те могат да предизвикат сериозни нарушения на конкуренцията, несъвместими с Договора. Тя посочва, че в такъв случай няма да се поколебае да използва всички средства, предоставени ѝ от разпоредбите относно държавните помощи.
II – Германски НРП
25. На 31 март 2004 г. Федерална република Германия уведомява Комисията за германския НРП относно първия период на разпределение на основание член 9, параграф 1 от Директива 2003/87.
26. Германският НРП е съставен от „микроплан“ и „макроплан“. В макроплана се съдържа разпределението на националния бюджет за емисиите и се определя общият сбор на квотите, които следва да се разпределят съобразно поетото от Германия задължение за намаляване на емисиите. Микропланът урежда разпределението на квотите между операторите на различните инсталации и предвижда създаване на резерв от квоти за нови участници.
27. В съответствие с произтичащото от критерий № 1 от приложение III към Директива 2003/87 правило за ограничаване на броя квотите германският НРП по принцип ограничава предоставянето на квоти за емисии на операторите до необходимото с оглед обхващане на предходните (налични инсталации) или очакваните емисии (нови инсталации). По отношение на този принцип обаче се прилагат посочените по-долу специални правила.
28. Броят на квотите, които следва да се разпределят безплатно за старите инсталации, тоест тези, чиято експлоатация е започнала преди 31 декември 2002 г., е изчислен въз основа на средната годишна стойност на емисиите им от CO 2
за минал период според метод за пресмятане, наречен „grandfathering“. Броят на квотите за разпределение е определен чрез умножение на данните за минал период за емисиите с „коефициент за изпълнение“ (Erfüllungsfaktor), определен в зависимост от постигането на целта за намаляване на емисиите. Поради това, за да е възможно постигане на намаление спрямо предходното ниво на емисии и в крайна сметка да се ограничи общият брой квоти за разпределение, по общо правило този коефициент за изпълнението е по-малък от единица.
29. Според правилото, наричано „malus“, през втория период на разпределение ще бъде намален с 0,15 коефициентът за изпълнението, приложим спрямо старите топлоелектрически централи, които са твърде неефикасни, а именно топлоелектрическите централи, работещи с лигнити и тези, работещи с каменни въглища, чиято степен на нетна енергийна ефикасност, определяща количеството енергия, съдържащо се в горивото, което се трансформира в електричество, е съответно под 31 % и под 36 %. Относно топлоелектрическите централи, работещи с лигнити, намалението обаче няма да се прилага, ако операторите на тези инсталации ги заменят с други съгласно „правилото за прехвърляне“ (вж. точка 31 по-долу). Правилото „malus“ трябва да стимулира бързата подмяна на остарели и неефикасни инсталации.
30. На новите инсталации, тоест тези, чиято експлоатация е започнала след 1 януари 2005 г. или са увеличили производствения си капацитет след тази дата, през първите четиринадесет години на експлоатация съгласно правилото „нов участник“ се предоставя определен брой квоти, съответстващ на очакваните емисии, получен чрез използване за критерий (benchmark) състоянието на „най-добрата налична техника“. През този период коефициентът за изпълнението остава непроменен, като продължава да е фиксиран на единица. Относно инсталациите, произвеждащи електричество, горната граница на броя квоти за разпределение е 750 g CO 2 /kWh. Ако емисиите обаче са по-малко, квотите за разпределение не трябва да надвишават действителните нужди на инсталацията, като минималният размер е 365 g CO 2 /kWh.
31. Според т.нар. правило за „прехвърляне“, при закриване на инсталация в Германия и при направено искане разпределените за нея квоти не се отнемат, ако операторът започне да експлоатира нова инсталация на германска територия до три месеца след закриването на старата инсталация. В този случай се прави разпределение за четири години въз основа на отделените от закритата инсталация емисии за минал период, а впоследствие се изчислява за четиринадесетгодишен период чрез използване на коефициент за изпълнение, равен на единица. По този начин спрямо оператора на инсталация за производство на електричество не се прилагат критериите за състоянието на „най-добрата налична техника“ и за горна граница на емисиите от 750 g CO 2 /kWh, които по принцип важат за новите инсталации (вж. точка 30 по-горе). Това правило трябва да стимулира преждевременната подмяна на остарели и неефикасни инсталации с инсталации, отделящи по-малко емисии.
32. По отношение на ядрените централи правилото за „специално отпускане“ (Sonderzuteilung) предвижда временно и компенсаторно отпускане на квоти поради задължението за операторите на основание Gesetz zur geordneten Beendigung der Kernenergienutzung zur gewerblichen Erzeugung von Elektrizität (Закон за постепенното преустановяване на използването на ядрена енергия за производство на електричество с търговска цел, BGBl. 2002 I, стр. 1351) в периода 2003—2007 г. да закрият някои ядрени централи. Специалното отпускане се отнася само до централите Stade (затворена през 2003 г., чийто оператор е дружество E.ON AG) и Obrigheim (затворена през 2005 г., чийто оператор е жалбоподателят), тъй като закриването на другите ядрени централи е предвидено едва след 2007 г. Специалното отпускане се ограничава до 1,5 милиона тона CO 2
годишно през първия период на разпределение и трябва да покрие увеличението на емисиите, произтичащо от нарасналото използване от съответните оператори на конвенционални централи, станало наложително за компенсиране на загубите в производството на електричество, възникнали поради закриването и подмяната на ядрените централи.
33. Германският НРП е в основата на Zuteilungsgesetz 2007 (Закон от 26 август 2004 г. относно разпределението на квоти за емисии през първия период на разпределение, BGBl. 2004 I, стр. 2211, наричан по-нататък „Закон за разпределение“). По отношение на аспектите, релевантни за настоящия спор, разпоредбите на Закона за разпределение по същество не се различават от тези на германския НРП. Освен това на 8 юли 2004 г. Федерална република Германия е приела Gesetz zur Umsetzung der Richtlinie 2003/87/EG über ein System für den Handel mit Treibhausgasemissionszertifikaten in der Gemeinschaft (Закон за транспониране на Директива 2003/87 за създаване на схема за търговия с квоти, BGBl. 2004 I, стр. 1578).
III – Германски енергиен пазар
34. В Германия четири енергийни предприятия произвеждат и предоставят около 88 % от германския капацитет за производство на електричество — дружествата RWE AG, E.ON AG, Vattenfall Europe AG и жалбоподателят. Останалите 12 % от този пазар се разпределят между няколко малки и средни енергийни предприятия, в частност общинските централи (Stadtwerke).
35. Жалбоподателят е третото по големина германско енергийно предприятие, като 37 % от неговото производство с общ капацитет от 14 гигавата (GW) се осигурява от ядрени централи, а 29 % — от централи, работещи с лигнити или с каменни въглища. Що се отнася до другите големи германски енергийни предприятия, съотношението на частите от производството им, осигурявани съответно, от една страна, от ядрените централи, и от друга страна, от работещи с лигнити или с каменни въглища топлоелектрически централи, към общия им производствен капацитет е следното:
– RWE (общ производствен капацитет 34 GW): 16 % производство на ядрена енергия и 58 % производство на енергия чрез изгаряне на лигнити или каменни въглища;
– E.ON (общ производствен капацитет 25 GW): 34 % производство на ядрена енергия и 35 % производство на енергия чрез изгаряне на лигнити или каменни въглища;
– Vattenfall Europe (общ производствен капацитет 15 GW): 9 % производство на ядрена енергия и 61 % производство на енергия чрез изгаряне на лигнити или каменни въглища.
IV – Административна процедура
А ‑ Жалба на жалбоподателя
36. С писмо от 17 юни 2004 г. жалбоподателят подава жалба пред ГД „Околна среда“ и ГД „Конкуренция“ на Комисията на основание, че предвиденото в германския НРП и в член 10 от Закона за разпределение правило за прехвърляне давало необосновано предимство на главния му конкурент, RWE. В писмото си той изтъква, че в резултат от замяната на старите конвенционални горивни инсталации с нови RWE щяло да получи безплатно извънредно количество квоти за емисии, по-конкретно по отношение на количеството квоти, за което то можело да претендира съгласно правилото за специално отпускане и на член 15 от Закона за разпределение при закриване и подмяна на ядрените си централи. Във връзка с това нарушение на конкуренцията жалбоподателят моли Комисията по-конкретно да отхвърли германския НРП на основание член 9, параграф 3 от Директива 2003/87, както и съгласно член 88, параграф 2 ЕО да образува официална процедура по разследване срещу Федерална република Германия.
37. С писмо от 22 юни 2004 г. жалбоподателят представя отново исканията си и уточнява мотивите на своята жалба. Той твърди, че германският НРП, по-конкретно правилото за прехвърляне, нарушава критерий № 5 от приложение III към Директива 2003/87, член 87 ЕО, както и свободата на установяване. В подкрепа на жалбата си жалбоподателят по същество изтъква, че прилагането на правилото за прехвърляне, от което се ползвали главните му конкуренти, по-специално RWE, щяло да доведе до значително „свръхразпределение“ на квоти за новите инсталации, заместващи старите горивни инсталации, предвид факта че за четиригодишен период на съответните оператори е предоставено количество квоти, съобразено с нуждите на подменените им стари инсталации. Поради това за съответния оператор щяло да е възможно да продаде на пазара останалите квоти, които не са необходими за обхващане на значително по-малкото количество емисии, отделяни от новата по-ефикасна инсталация, и да извлече от това необосновано конкурентно предимство. В замяна на това при подмяна на ядрена централа — единствената възможност, която имал поради икономическото си положение — прилагането на правилото за специално отпускане нямало да доведе до предоставяне на равностойно предимство и освен това нямало да е достатъчно, за да компенсира загубата на производствени мощности, свързана с прекратяването на използването на ядрените централи. В този смисъл, за да компенсира загубения производствен капацитет, той щял да бъде принуден да произвежда повече електричество и така да отделя по-голямо количество емисии от конвенционалните инсталации, както и да отговори на допълнителната необходимост от квоти за емисии чрез тяхното закупуване. Освен това жалбоподателят поддържа, че предоставеното в негов ущърб преференциалното третиране, по-конкретно на RWE, не било обосновано нито по отношение на Директива 2003/87, нито по отношение на член 87 ЕО
Б – Обжалваното решение и Съобщение на Комисията от 7 юли 2004 г.
38. C Решение C (2004) 2515/2 окончателен от 7 юли 2004 г. относно националния план за квоти за емисии на парникови газове, съобщен от Федерална република Германия съгласно Директива 2003/87 (наричано по-нататък „обжалваното решение“), Комисията отхвърля германския НРП с амо в частта, в която той предвижда някои мерки за последваща корекция на разпределението на квоти за емисии, като ги обявява за несъвместими с критерии № 5 и № 10 от приложение III към Директива 2003/87. Обявяването на несъвместимостта обаче не се отнася за аспектите от германския НРП, които жалбоподателят обжалва.
39. Във връзка с прилагането на правилата за държавните помощи и правилото за прехвърляне, съображения 9 и 10 от обжалваното решение съдържат следното:
„Въз основа на информацията, предоставена от държавата-членка, Комисията преценява, че евентуални помощи вероятно може да се считат за съвместими с общия пазар, когато се преценяват съгласно член 88, параграф 3 ЕО.
Според Комисията указанията на съответната държава-членка относно прехвърлянето на квоти доказват, че през периода [на разпределение], обхванат от настоящия [НРП], няма да е налице предимство, създадено от прехвърляне за други инсталации по отношение на сходни инвестиции на нови участници, надхвърлящо оправданото от екологичната полза от тази мярка. За следващия период [на разпределение] повече не съществува разлика между, от една страна, инсталациите, които могат да бъдат предмет на прехвърляне, и от друга страна, тези, които са част от резерва за нови участници.“ [неофициален превод]
40. В точка 3.3 от Съобщение COM (2004) 500 окончателен от 7 юли 2004 г. до Съвета и Европейския парламент във връзка с решенията на Комисията от 7 юли 2004 г. относно националните планове за разпределение на квоти за емисии на парникови газове, съобщени от Австрия, Дания, Германия, Ирландия, Нидерландия, Словения, Швеция и Обединеното кралство съгласно Директива 2003/87, Комисията изтъква следното относно правилата за прехвърляне:
„[…] В допълнение държавите-членки имат правомощието свободно да решават какво е необходимо да се направи, когато инсталациите са закрити.
Когато държава-членка не оттегли за останалия период [на разпределение], квотите, предоставени за определена закрита инсталация, тези квоти се прехвърлят на нова инсталация, намираща се под контрола на същия оператор.
Когато държава-членка вземе решение да оттегли за останалия период [на разпределение] квотите, предоставени за определена закрита инсталация, и да създаде резерв за новите участници, е необходимо да се проучат условията, при които може да функционира тази част от схемата, за да се гарантира, че ползващите се от правило за прехвърляне инсталации не са необосновано поставени в по-благоприятно положение спрямо тези, които не се ползват от това правило. Правилото за прехвърляне може да се ограничи, в смисъл че операторът да има възможност се ползва от него само ако и закритата, и новата инсталация се намират на територията на държавата-членка.
Комисията освен това отбелязва, че запазването на квоти след закриването на инсталациите може да насърчи инвестициите в чисти и ефикасни инсталации. Правилата за прехвърляне обаче не трябва да имат последици за околната среда, освен когато държава-членка е трябвало да оттегли квотите, които са останали неизползвани след затваряне. Целият излишък от квоти е възможно да се прехвърли на друга инсталация, намираща се на територията на държавата-членка или другаде, за да покрие нейните емисии.“ [неофициален превод]
В ‑ Писмо на Комисията от 29 юли 2004 г.
41. В писмо на ГД „Конкуренция“ от 29 юли 2004 г. (наричано по-нататък „писмото на ГД „Конкуренция“ от 29 юли 2004 г.“) Комисията излага преценката на изложените в жалбата на жалбоподателя положения, като се позовава именно на обжалваното решение. В това отношение тя напомня, че във връзка с обжалваното решение вече е „анализирала и съвместимостта между [германския НРП] и критерий [№] 5 от приложение III към [Директива 2003/87], докато е проучван въпросът дали [посоченият НРП] води до дискриминация между дружества или сектори, като неоправдано поставя някои предприятия или сектори в по-благоприятно положение в нарушение на правилата за държавните помощи“, като при анализа е разгледано и приложението на правилото за прехвърляне. Според нея за първия период на разпределение нито германският НРП, нито прилагането на правилото за прехвърляне са довели до създаване на подобна дискриминация, като това правило изглежда давало гаранции, че за подменените инсталации не е предоставено предимство по отношение на сходни, извършени от нови участници, инвестиции, което да надхвърля оправданото от екологичната полза от тази мярка. Комисията по-конкретно счита, че правилото за прехвърляне трябвало да стимулира модернизацията, до която имат достъп всички участници в схемата за търговия с квоти и която не е ограничена до някои сектори или дружества.
42. Във връзка с последиците от правилото за прехвърляне, по-специално за енергийния сектор, с писмото на ГД „Конкуренция“ Комисията изтъква като установен факт по-конкретно, че според германските власти експлоатирането на редица централи за производство на електричество било много рентабилно. Поради това според нея само финансовият стимул, предложен с правилото за прехвърляне, можел да доведе до бърза подмяна с технологии, които са по-екологични и благодарение на които се отделят по-малко емисии на CO 2, както и че този стимулиращ ефект трябвало да се преценява и с оглед на правилото „malus“, съгласно което за по-неефикасните инсталации могат да се налагат санкции, когато не се полагат достатъчно усилия за модернизация. Ето защо според Комисията на практика можело да се очаква, че правилото за прехвърляне насърчавало съответните оператори да модернизират своите инсталации по-бързо, отколкото биха направили това при липсата на такова правило.
43. По отношение на въпроса дали получената от правилото за прехвърляне печалба предоставя прекомерно предимство на някои предприятия, Комисията твърди, че се позовавала на уточненията от страна на германските власти, според които използването на това правило в енергийния сектор щяло в повечето случаи да доведе до подмяна през първия период на разпределение на старите и неефикасни горивни инсталации, работещи с лигнити, с модерни и по-ефикасни инсталации от същия вид. Тя посочва, че в този случай печалбата, изчислена от германските власти, покривала само много малка част от инвестиционните разходи. С оглед на положителното въздействие на правилото за прехвърляне по отношение на постигането на екологичните цели на Директива 2003/87 през първите четири години, ограничено по този начин предимство според нея изглеждало пропорционално и поради това съвместимо с правилата за държавните помощи. Освен това с изтичането на четирите години за подменената инсталация щели да се получат квоти като за всяка нова инсталация в зависимост от „най-добрата налична техника“, което би спомогнало да се избегне всякаква дискриминация между инвестициите за подмяна и инвестициите за нови инсталации.
44. По отношение на относително неизгодното положение на ядрените централи, които трябвало да бъдат заменени с конвенционални инсталации, отделящи CO 2, Комисията счита, че този факт очевидно бил последица от решението на Федерална република Германия да прекрати в средносрочен план производството на ядрена енергия и не трябвало да се свързва с изпълнението на схемата за търговия с квоти, създадена с Директива 2003/87. Тя установила, че директивата се отнася до разпределението на квоти и поради това няма връзка с ядрените централи, които не отделят CO 2, но че Директива 2003/87 позволява на държавите-членки да смекчат последиците от национален политически избор, като например прекратяването на използването на ядрена енергия от Федерална република Германия. Според Комисията Федерална република Германия посочила, че това особено положение било отчетено в достатъчна степен в германския НРП, първо, с прякото предоставяне на компенсационни квоти, и второ — със свободата за съответните инсталации да изберат метода на отпускане на тези квоти, както и че освен това Федерална република Германия била решила да въведе резерв за новите участници. Така на новите инсталации, включително на тези, заменящи ядрените инсталации, безплатно щяло да се предостави определено количество квоти за покриване на очакваните им нужди.
45. По отношение на съвместимостта на правилото за прехвърляне със свободата на установяване Комисията посочва, че съгласно уточненията от страна на Федерална република Германия това правило не създавало дискриминация между германските и чуждестранните дружества.
46. В заключение Комисията посочва, че в обжалваното решение приела, че по отношение на първия период „евентуални помощи вероятно могат да се считат за съвместими с общия пазар, когато се преценяват съгласно член 88, параграф 3 ЕО“ [неофициален превод]. На последно място, след като при разглеждането на НРП Комисията взела предвид приложимите към държавните помощи разпоредби, тя се уверила, че транспонирането на Директива 2003/87 е съвместимо с други разпоредби на Договора по смисъла на критерий № 5.
Г ‑ Писма на Комисията от 3 и 27 август 2004 г.
47. С писмо от 3 август 2004 г. на ГД „Околна среда“ Комисията уведомява жалбоподателя, че правилото за прехвърляне не нарушава член 11 от Директива 2003/87, както и че относно останалите си оплаквания той ще получи отделно писмо от ГД „Околна среда“ през следващите дни.
48. С писмо от 27 август 2004 г. на ГД „Околна среда“ Комисията се позовава на писмото си от 3 август 2004 г. и съобщава, че ще да приключи настоящата процедура на някое от следващите заседания.
Производство и искания на страните
49. С настоящата жалба, подадена на 27 септември 2004 г., жалбоподателят започва производство по обжалване.
50. С жалбата си жалбоподателят иска от Първоинстанционния съд:
– да отмени обжалваното решение,
– да осъди ответника да заплати съдебните разноски.
51. С акт, подаден в секретариата на Първоинстанционния съд на 13 януари 2005 г., Комисията прави възражение за недопустимост на основание член 114, параграф 1 от Процедурния правилник на Първоинстанционния съд. Жалбоподателят представя своето становище по възражението на 14 март 2005 г.
52. С акт, подаден в секретариата на Първоинстанционния съд на 17 февруари 2005 г., Федерална република Германия иска да встъпи в настоящото производство, за да подпомага ответника.
53. С Определение от 4 април 2005 г. председателят на трети състав на Първоинстанционния съд допуска встъпването. На 17 май 2005 г. встъпилата страна представя писмено становище при встъпване, в което е разгледан само въпросът за допустимостта. С акт, подаден в секретариата на Първоинстанционния съд на 31 август 2005 г., жалбоподателят представя становище относно писменото становище при встъпване.
54. Ответникът и встъпилата страна искат от Първоинстанционния съд:
– да отхвърли иска като недопустим,
– да осъди жалбоподателя да заплати съдебните разноски.
55. В своето становище относно възражението за недопустимост жалбоподателят иска от Първоинстанционния съд:
– да отхвърли възражението за недопустимост,
– при условията на евентуалност да се произнесе по него с решение по същество.
От правна страна
56. По силата на член 114, параграф 1 от Процедурния правилник, когато някоя от страните помоли за това, Първоинстанционният съд може да се произнесе по възражението за недопустимост, без да се засяга съществото на спора. Съгласно параграф 3 от същия член производството по молбата преминава в устна форма, освен ако Първоинстанционният съд не реши друго. Според последния конкретното дело е достатъчно изяснено с доказателствата по делото и не е необходимо да се провежда устно производство.
I – Доводи на страните
А ‑ Доводи на ответника и на встъпилата страна
57. Ответникът, подпомаган от встъпилата страна, поддържа, че жалбата за отмяна е недопустима.
58. На първо място, обжалваното решение не попадало в приложното поле на правото относно държавните помощи по членове 87 и 88 ЕО, поради което жалбоподателят не можел да се позовава на съдебната практика относно допустимостта на жалбите за отмяна, подадени срещу приети в тази област решения. На второ място, дори ако се предположи, че случаят е такъв, не били изпълнени изискванията на член 230, четвърта алинея ЕО, установени от съдебната практика в областта на държавните помощи. В действителност с оглед на Директива 2003/87 жалбоподателят не бил нито пряко, нито лично засегнат по смисъла на член 230, четвърта алинея ЕО от обжалваното решение. На последно място, жалбоподателят нямал никакъв законен интерес да иска отмяна на обжалваното решение.
Б ‑ Доводи на жалбоподателя
1. Предварителни бележки
59. Според жалбоподателя жалбата е допустима и възражението за недопустимост трябва да бъде отхвърлено. Обжалваното решение имало двойнствена правна природа и го засягало пряко и лично по смисъла на член 230, четвърта алинея ЕО. С оглед на изключително тясната връзка между въпросите за допустимостта и тези за материалното право относно основателността на настоящата жалба жалбоподателят освен това иска при условията на евентуалност по възражението за недопустимост да се направи произнасяне с решението по същество (Решение на Съда от 20 март 1997 г. по дело Франция/Комисия, C‑57/95, Recueil, стр. I‑1627, точка 6 и сл.).
60. Във връзка с двойнствения характер на обжалваното решение, от една страна, жалбоподателят подчертава, че последното е акт за одобрение от Комисията, приет съгласно член 9, параграф 3 от Директива 2003/87. От друга страна, ставало въпрос за решение на Комисията на основание член 88, параграф 3, второ изречение ЕО, което окончателно разрешава, най-малкото имплицитно, създадената с правилото за прехвърляне схема за помощи, включително „свръхразпределението“ на квоти за емисии на някои конкуренти на жалбоподателя, до което би довело прилагането му, без да е било необходимо да се започва официалната процедура, предвидена в член 88, параграф 2 ЕО.
61. Жалбоподателят счита, че има право да обжалва на две основания.
2. По правото на жалбоподателя да обжалва във връзка с правото относно помощите
а) По квалифицирането на обжалваното решение като решение относно държавни помощи
62. Жалбоподателят по същество поддържа, че противно на становището на ответника и встъпилата страна Комисията в действителност разгледала правилото за прехвърляне от гледна точка на правото относно държавните помощи и така приела окончателната си позиция по този въпрос в обжалваното решение.
63. Така от съображения 9 и 10 от обжалваното решение било видно, че Комисията е приела евентуалните помощи, съдържащи се в НРП, за вероятно съвместими с общия пазар. От друга страна, било видно, че Комисията е разгледала по-конкретно въпроса дали правилото за прехвърляне дава предимство на някои предприятия спрямо някои предприятия на техни конкуренти, които изграждат нови инсталации, без да се ползват от това правило. Освен това на последно място тя заключила, че подобно предимство при всички случаи не надхвърляло оправданото от екологичната полза от посоченото правило.
64. Според жалбоподателя писмото на ГД „Конкуренция“ от 29 юли 2004 г. също потвърждавало, че преди приемането на обжалваното решение Комисията вече била проучила задълбочено правилото за прехвърляне от гледна точка на правото относно държавните помощи, както и че в това отношение била взела предвид сведенията, съдържащи се в жалбата на жалбоподателя. В действителност Комисията изложила в него подробно съображенията, поради които е приела, че помощта в полза на някои предприятия от германския енергиен сектор, съдържаща се в правилото за прехвърляне, е съвместима с общия пазар.
65. Жалбоподателят добавя, че отчитането на аспектите с характер на държавна помощ от Комисията в рамките на предвидената в член 9 от Директива 2003/87 процедура съответствало не само на изразеното от нея намерение пред държавите-членки в писмото ѝ от 17 март 2004 г. да прилага правото относно помощите при разглеждането на НРП, но и на нейните задължения, предвидени в член 9, параграф 3 във връзка с критерий № 5 от приложение III към посочената директива, тълкувани от самата Комисия в точка 2.1.5. от нейните указания. Фактически според този критерий НРП не можел да противоречи „на изискванията на Договора, по-конкретно на членове 87 и 88 от него“.
66. Жалбоподателят освен това напомня, че в писмото си от 17 март 2004 г. Комисията се отказала от „формално уведомление за НРП на основание член 88, параграф 3 ЕО за [първия] период [на разпределение]“ и обявила, че тъй като някои разпоредби на НРП можело да поставят някои предприятия в по-благоприятно положение, тя служебно щяла да предприеме „пълно“ разследване, чието започване щяло да доведе до отхвърляне на НРП в тази му част, като се има предвид необходимото време за провеждане на такова разследване. От това жалбоподателят заключава, че по този начин Комисията изразила намерението си да отхвърли с решение, прието на основание член 9, параграф 3 от Директива 2003/87, разпоредбите от НРП, които налагали по-задълбочено разглеждане съгласно член 88, параграф 2 ЕО. От това a contrario трябвало да се направи изводът, че когато с подобно решение не се възразявало срещу НРП, това предполагало, че Комисията нямало да започне процедура по разследване на основание член 88, параграф 2 ЕО.
67. От всичко гореизложено следвало, първо, че Комисията считала правилата на НРП, които водят до „свръхразпределение“ на квоти, по правило за несъвместими с държавните помощи, второ, че както сама е обявила, Комисията била длъжна да проучи НРП от гледна точка на правото относно държавните помощи в рамките на процедурата, предвидена в член 9, параграф 3 от Директива 2003/87, и ако е необходимо, да ги отхвърли, когато те изискват задълбочено разглеждане съгласно член 88, параграф 2 ЕО, и трето, че в конкретния случай Комисията била започнала разглеждане на германския НРП на основание член 9, параграф 3 от Директива 2003/87, без обаче с обжалваното решение да отхвърли правилото за прехвърляне.
68. Според жалбоподателя по тази причина били неотносими твърденията на ответника, че от една страна, обжалваното решение не е основано на член 88 ЕО и от друга страна, че в неговата разпоредителна част не се решават въпросите относно държавните помощи, така че обжалваното решение не се произнася изрично и окончателно, по смисъла на член 88, параграф 3 ЕО, относно възможните аспекти на държавна помощ, които би могло да съдържа правилото за прехвърляне на германския НРП. В това отношение жалбоподателят напомня постоянната съдебна практика, съгласно която правната квалификация на общностния акт не зависи нито от предназначението, нито от формата му, а само от неговия характер, определен след основана на обективни критерии преценка (Решение на Съда от 11 ноември 1981 г. по дело IBM/Комисия, 60/81, Recueil, стр. 2639, точка 9 и Решение на Първоинстанционния съд от 24 март 1994 г. по дело Air France/Комисия, T‑3/93, Recueil, стр. II‑121, точки 43 и 51).
69. Ето защо, за да се определи характерът на обжалваното решение, било необходимо да се провери дали то има правнозадължителни последици по отношение на аспектите на помощ в германския НРП, включително на правилото за прехвърляне. Според нормите на общностното право, които са с по-висок ранг (Решение на Съда от 18 октомври 1989 г. по дело Orkem/Комисия, 374/87, Recueil, стр. 3283, точка 28), обжалваното решение трябвало да се възприема като решение, прието в областта на държавните помощи, тъй като е разрешило правилото за прехвърляне, без да се започне официална процедура по член 88, параграф 2 ЕО (Решение на Съда от 10 юли 1990 г. по дело Гърция/Комисия, C‑259/87, Recueil, стр. I‑2845, точка 1 от резюмето in fine). В действителност по отношение на елементите, посочени в точка 66 по-горе, и независимо от текста на съображение 9 от обжалваното решение, обективната преценка водела до извода, че с посоченото решение правнозадължително и окончателно е установена съвместимостта на правилото за прехвърляне с критерий № 5 от приложение III към Директива 2003/87 и следователно с член 87 ЕО. Освен това подобно разрешение съответствало на смисъла и целта на процедурата по разглеждане, предвидена в член 9 от Директива 2003/87 — процедура, която трябвало да гарантира съвместимостта на националните правила за разпределение с правото на Общността. Постигането на тази цел обаче би било сериозно застрашено, ако в рамките на посочената процедура по разглеждане Комисията извършела само обща и временна проверка от гледна точка на правото в областта на помощите, без в крайна сметка да приеме задължително решение в тази връзка.
70. Жалбоподателят изтъква, че правнозадължителните последици на обжалваното решение от гледна точка на правото относно помощите произтичали от обстоятелството, че с приемането на член 10 от Закона за разпределение Федерална република Германия междувременно е транспонирала правилото за прехвърляне, предвидено в германския НРП. Фактически ако обжалваното решение не било отменило забраната за изпълнение, посочена в член 88, параграф 3, трето изречение ЕО (Решение по дело Air France/Комисия, точка 68 по-горе, точка 47), както посоченото транспониране, така и установената схема за помощи щели да противоречат на тази разпоредба (Решение на Съда от 21 ноември 1991 г. по дело Fédération nationale du commerce extérieur des produits alimentaires и др., C‑354/90, Recueil, стр. I‑5505, точка 12). Следователно ответникът и Федерална република Германия явно са счели, че тази забрана за изпълнение не трябвало да се прилага спрямо схемата за помощи, установена с правилото за прехвърляне и с член 10 от закона за разпределение. Това a contrario потвърждавало, че обжалваното решение непременно има правнозадължителни последици по отношение на аспектите на въпросните държавни помощи.
71. Поради това доводите на ответника, изведени по силата на правото относно помощите от липсата на формално уведомление за правилото за прехвърляне, не можело да бъдат приети. От една страна, тази аргументация била противоречива, като се има предвид писмото на Комисията от 17 март 2004 г., в което тя се отказва от такова формално уведомление и от обявеното си намерение да проучи НРП по отношение на правото относно помощите. От друга страна, обратно, ако защитаваният от ответника подход, според който Комисията не следвало да се произнася окончателно по НРП от гледна точка на правото относно държавните помощи, бил относим, то отказът да се направи уведомление с оглед на правото относно помощите бил явно незаконосъобразен. В действителност Комисията не можела да дерогира разпоредбата, която съгласно член 88, параграф 3 ЕО изисква уведомяване и с която трябва да ѝ се даде възможност своевременно и в интерес на Общността да упражнява контрол върху всеки нов проект за помощ (Решение на Съда от 9 октомври 1984 г. по дело Heineken Brouwerijen, 91/83 и 127/83, Recueil, стр. 3435, точка 14). В настоящия случай Федерална република Германия щяла да изпълни задължението, произтичащо от тази разпоредба, с представянето преди германския НРП на кратко изложение на общностните изисквания, възпроизвеждащо всички критерии от приложение III към Директива 2003/87, както и позоваване на членове 87 ЕО и 88 ЕО. Следователно било очевидно, по-конкретно по отношение на писмото на Комисията от 17 март 2004 г., че с изпращането на НРП на Комисията Федерална република Германия е искала да получи не просто временна оценка, а увереност по отношение на преценката на германския НРП от гледна точка на правото относно държавните помощи. Това се потвърждавало от заявленията на федералния министър на околната среда, направени публично след приемането на решението.
72. Относно писмото на ГД „Конкуренция“ от 29 юли 2004 г., според ответника жалбоподателят правилно е изтъкнал, че не става въпрос за решение, прието съгласно правото относно помощите, което неговият адресат може да обжалва по силата на член 230 ЕО (Решение на Съда от 2 април 1998 г. по дело Комисия/Sytraval и Brink’s France, C‑367/95 P, Recueil, стр. I‑1719, точка 45). Освен това от текста на посоченото писмо, което се позовава на обжалваното решение, ставало ясно, че писмото не пораждало самостоятелни правнозадължителни последици, а целяло само да уточни оценката, на която се основава обжалваното решение. Жалбоподателят освен това оспорва довода на встъпилата страна, че жалбоподателят можел да предяви иск за неправомерно бездействие срещу ответника, за да се постанови решение на основание член 88 ЕО. Според жалбоподателя в настоящото дело предвид наличието на решение, прието във връзка с правото относно помощите, подходящото средство за защита било предявяването на жалба за отмяна на основание член 230 ЕО.
73. Жалбоподателят добавя по същество, че Комисията била длъжна да започне официална процедура по разследване на основание член 88, параграф 2 ЕО, като се има предвид, че правилото за прехвърляне разкрива белезите на помощ по смисъла на член 87, параграф 1 ЕО. На практика предоставянето на квоти за емисии в приложение на това правило представлявало предимство, дадено под формата на държавни ресурси на някои предприятия или сфери на стопанска дейност при условия, които не са съобразени с обичайните пазарни условия (Решение на Съда от 11 юли 1996 г. по дело SFEI и др., C‑39/94, Recueil, стр. I‑3547, точка 60 и Решение на Съда от 29 април 1999 г. по дело Испания/Комисия, C‑342/96, Recueil стр. I‑2459, точка 41). В това отношение твърденията в обратния смисъл на встъпилата страна били погрешни и освен това несъвместими с принципната позиция на ответника, според която правилата за разпределение можело да представляват мерки, свързани с помощи.
б) По прякото засягане на жалбоподателя
74. Относно въпроса за прякото засягане на жалбоподателя по смисъла на член 230, четвърта алинея ЕО, във връзка с правото относно помощите жалбоподателят поддържа, че обжалваното решение създава автоматизъм по отношение на предоставянето на квоти за емисии на предприятия, за които се прилага схемата на търговия с квоти (Решение на Съда от 17 януари 1985 г. по дело Piraiki-Patraiki и др./Комисия, 11/82, Recueil, стр. 207, точка 9; Определение на Първоинстанционния съд от 10 септември 2002 г. по дело Japan Tobacco и JT International/Парламент и Съвет, T‑223/01, Recueil, стр. II‑3259, точка 46). Съгласно съответните разпоредби на Директива 2003/87 след одобряването на германския НРП с обжалваното решение Федерална република Германия била длъжна да отпусне квотите въз основа на посочения НРП. Всяко отклонение от НРП налагало изменение на последния и следователно ново проучване от Комисията. Освен това НРП и Законът за разпределение не предоставяли на германските власти никакво правомощие за преценка при отпускането на квотите за емисии, но предвиждали, че квотите трябва да се разпределят между операторите на инсталации в точно определено количество.
75. Жалбоподателят възразява срещу довода на встъпилата страна, че прилагането на правилото за прехвърляне зависи от голям брой предварителни решения, както и от рамкови условия, които все още не могат да бъдат предвидени. Тази теза била погрешна, доколкото тя се отнася до процеса за вземане на решение от предприятията, които евентуално може да бъдат засегнати от правилото за прехвърляне. Ако тя се допуснела, в противоречие със съдебната практика никога нямало да бъде възможно на практика предявяването на жалба за отмяна срещу схема за помощи (Решение на Първоинстанционния съд от 5 декември 2002 г. по дело Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum/Комисия, T‑114/00, Recueil, стр. II‑5121, точки 72—74; заключение на генералния адвокат г‑н Jacobs във връзка с Решение на Съда от 13 декември 2005 г. по дело Комисия/Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum, C‑78/03 P, Recueil, стр. I‑10737, I‑10741, точка 62), като се има предвид, че към момента на приемане на схемата не е изключено да има закъснения при вземането на решения от предприятията, които са потенциални бенефициери. В това отношение жалбоподателят напомня съдебната практика, според която критерият за пряко засягане е изпълнен, когато волята на адресата на оспорвания акт да извлече последици от него не буди никакво съмнение (Решение на Първоинстанционния съд от 22 ноември 2001 г. по дело Mitteldeutsche Erdöl-Raffinerie/Комисия, T‑9/98, Recueil, стр. II‑3367, точка 48). Намерението на Федерална република Германия да прилага схемата за търговия с квоти съгласно разпоредбите на германския НРП и на Закона за разпределение не будело никакво съмнение. Освен това самата Федерална република Германия допускала правилото за прехвърляне през първия период на разпределение да се прилага без право на преценка при разпределението на квотите за емисии с оглед на закона за разпределение. Поради това процесът за вземане на решение от предприятията бенефициери не бил определящ и жалбоподателят бил пряко засегнат от обжалваното решение.
в) По личното засягане на жалбоподателя
76. Освен това жалбоподателят счита, че с оглед на съдебната практика относно държавните помощи е лично засегнат от обжалваното решение по смисъла на член 230, четвърта алинея ЕО. Според тази съдебна практика такъв бил случаят, когато от една страна, както в настоящото дело, обжалваното решение обявява определени помощи за съвместими с общия пазар, без да се започва официална процедура по разследване, а от друга страна, жалбоподателят трябва да има качеството на заинтересована страна по смисъла на член 88, параграф 2 ЕО (Решение на Съда от 19 май 1993 г. по дело Cook/Комисия, C‑198/91, Recueil, стр. I‑2487, точка 37 и Решение на Съда от 15 юни 1993 г. по дело Matra/Комисия, C‑225/91, Recueil, стр. I‑3203, точка 18). Тези принципи се прилагали по-конкретно спрямо конкурентните предприятия, доколкото тяхното конкурентно положение е засегнато от въпросната помощ, и то в случай на разрешаване на схема за помощи, установена с правилото за прехвърляне (Решение на Първоинстанционния съд от 16 септември 1998 г. по дело Waterleiding Maatschappij/Комисия, T‑188/95, Recueil, стр. II‑3713, точки 60 и 62, Решение на Първоинстанционния съд от 27 септември 2000 г. по дело BP Chemicals/Комисия, T‑184/97, Recueil, стр. II‑3145, точки 29 и 40, Решение на Първоинстанционния съд от 21 март 2001 г. по дело Hamburger Hafen- und Lagerhaus и др./Комисия, T‑69/96, Recueil, стр. II‑1037, точка 41 и Решение на Първоинстанционния съд по дело Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum/Комисия, точка 75 по-горе, точка 71). Жалбоподателят добавя, че основната цел на решенията по дела Cook/Комисия и Matra/Комисия, посочени по-горе, а именно да се запази полезното действие на процедурните гаранции, предоставени на заинтересованите страни от член 88, параграф 2 ЕО, е в сила както в случай на схема за помощи, така и при индивидуална помощ. След като веднъж вече била разрешена определена схема, по принцип не съществувала друга процедура пред Комисията, в рамките на която можело да се защитят тези процедурни гаранции. Следователно принципите, изведени в посочените по-горе решения, били приложими и в настоящото дело.
77. Според жалбоподателя, макар правилото за прехвърляне да се прилага на теория и спрямо коксовите пещи, фабриките за хартия и спрямо операторите на други видове инсталации, то е специално предназначено за прилагане в сектора на производство на електричество, а именно възможно най-бързото заместване, по-специално от RWE, на неефикасните и силно замърсяващи топлоелектрически централи, работещи с лигнити, с нови, по-екологични централи. С писмото от 29 юли 2004 г. на ГД „Конкуренция“ Комисията на практика признала значимостта на правилото за прехвърляне по този конкретен въпрос. В тази връзка жалбоподателят оспорва довода, според който не било сигурно, че неговите три големи конкурента биха се позовавали на правилото за прехвърляне, с оглед на конкретната възможност за такова развитие, каквато вече съществувала през първия период на разпределение.
78. Според жалбоподателя обжалваното решение засягало и конкурентното му положение спрямо ползващите се от правилото за прехвърляне, по-конкретно спрямо RWE, доколкото решението водело до съществено „свръхразпределение“ на квоти в полза на тези предприятия, докато жалбоподателят, поради различния състав на съвкупността от неговите централи, получавал по-малко квоти. Така именно RWE можело да продава на пазара излишъка си от квоти и по този начин намалявало производствените си разходи и увеличавало своя пазарен дял във вреда на жалбоподателя. Засягането на конкурентното положение на жалбоподателя било достатъчно, за да обоснове правото му да обжалва по отношение на квалифицирането на правилото за прехвърляне като схема за помощи (Решение по дело Waterleiding Maatschappij/Комисия, точка 76 по-горе, точка 62). В действителност било почти изключено правилото за прехвърляне да доведе до сходни ограничения извън електроенергийния сектор. Освен това в конкретния случай, от момента на разрешаването на схемата за помощи щяло да е възможно да се предвидят с достатъчна степен на сигурност последиците ѝ за конкурентните отношения между жалбоподателя и ползващите се от въпросната схема. Противно на становището на встъпилата страна, този подход не стигал до признаването на actio popularis предвид изискването за конкурентно отношение между жалбоподателите и бенефициера на помощта за въпросния пазар (Решение по дело Waterleiding Maatschappij/Комисия, точка 73 по-горе, точки 62 и 80—81 и Решение по дело Hamburger Hafen- und Lagerhaus и др./Комисия, точка 76 по-горе, точки 41 и 42). В конкретния случай обаче съществувало отношение на силна конкуренция между жалбоподателя, от една страна, и от друга страна, RWE и другите две засегнати предприятия, произвеждащи електричество (Решение на Съда от 28 януари 1986 г. по дело Cofaz и др./Комисия, 169/84, Recueil, стр. 391, точка 25).
79. Овен това жалбоподателят смята, че във всички случаи се различава от другите предприятия, участващи в схемата за търговия с квоти и попадащи в приложното поле на правилото за прехвърляне. Това именно се дължало на конкретните практически последици през първия период на разпределение за конкурентното положение на RWE, в резултат от прилагането на посоченото правило. Фактически докладът на Федерална република Германия относно разпределението на квоти през този период установявал не само, че на инсталации за производство на енергия са предоставени 79 % от квотите, но и че най-големият бенефициер на индивидуално разпределение била централа, работеща с лигнити в Северен Рейн-Вестфалия, която според жалбоподателя била централата на RWE в Нидераусем. Жалбоподателят добавя, че няма друго предприятие, което да е засегнато по подобен на него начин от правилото за прехвърляне.
80. На последно място жалбоподателят напомня, че Комисията е трябвало да започне официалната процедура по разследване, предвидена в член 88, параграф 2 ЕО, като се има предвид, че към момента на приемане на решението съществували сериозни съмнения относно съвместимостта на правилото за прехвърляне с общия пазар. Жалбоподателят е можел да бъде изслушан в тази процедура в качеството му на заинтересована страна по смисъла на член 88, параграф 2 ЕО (Решение на Съда от 14 ноември 1984 г. по дело Intermills/Комисия, 323/82, Recueil, стр. 3809, точка 16, Решение на Съда по дело Cook/Комисия, точка 76 по-горе, точка 29 и Решение на Съда по дело Комисия/Sytraval и Brink’s France, точка 72 по-горе, точка 41).
3. По правото на жалбоподателя да обжалва по отношение на Директива 2003/87
а) Предварителна бележка
81. Според жалбоподателя той имал право да обжалва по смисъла на член 230, четвърта алинея ЕО по отношение на съответните разпоредби на Директива 2003/87, по-специално член 9, параграф 3 във връзка с критерий № 5 от приложение III към посочената директива.
б) По прякото засягане на жалбоподателя
82. По отношение на въпроса за прякото засягане на жалбоподателя последният най-напред оспорва довода на ответника, че като приела обжалваното решение, Комисията не била разрешила германския НРП, включително правилото за прехвърляне. В действителност в известията си Комисията потвърдила, че е одобрила някои НРП изцяло или частично и взетите на това основание решения били възприети по същия начин на национално ниво. Това тълкуване се потвърждавало от текста на член 3, параграф 3 от обжалваното решение, според което „всички изменения на [НРП] […] са поставени в зависимост от получаване на разрешително съгласно член 9, параграф 3 от Директива 2003/87“.
83. Жалбоподателят освен това оспорва релевантността на сравнението с процедурата по неизпълнение по член 226 ЕО, направено от ответника и встъпилата страна. От една страна, за разлика от последната процедура, процедурата по уведомяване и разследване, предвидена в член 9 от Директива 2003/87, имала различна цел, а именно предварително да се установят възможни нарушения на правото на Общността посредством НРП. Това не било така при процедурата, образувана по отношение на национални мерки, които вече съществуват и не са предварително съобщени на Комисията. От друга страна, вземането на решение да не се започва производство за установяване на неизпълнение на задължения по член 226 ЕО не представлявало пречка за държавата-членка да отмени или измени въпросната мярка. В замяна на това в конкретния случай държавите-членки били длъжни на основание член 9 и член 11, параграфи 1 и 4 от Директива 2003/87 да предоставят квоти за емисии съгласно правилата (които Комисията не е оспорила) на НРП. Обстоятелството, че когато държава-членка искала да се отклони от правилата на НРП, тя по правило трябвало отново да го представи на Комисията, доказвало, че същата била обвързана от неоспорените аспекти на НРП. Ето защо решение да не се правят възражения съгласно член 9 от Директива 2003/87 непременно трябвало да се схваща като разрешение на съобщения НРП, а същото следвало да се счита с още по-голяма сигурност, в случаите когато, както в съображения 9 и 10 от обжалваното решение, Комисията изрично проучва аспект от НРП, който тя не оспорва. На последно място, член 9, параграф 3 от Директива 2003/87 имал много по-ограничено приложно поле в сравнение с член 226 ЕО, тъй като с него се целяло да се гарантира само че схемите за търговия с квоти са в съответствие с общностното право. Същевременно с член 9, параграф 3 във връзка с критериите, определени в приложение III към посочената директива, трябвало да се гарантира равното третиране на участниците в схемата за търговия с квоти, както и да се избегнат нарушения на конкуренцията. Ето защо тази разпоредба визирала не само отношенията между Комисията и държавата-членка, но и индивидуалната защита.
84. Евентуалната оперативна самостоятелност, предоставена на Комисията с член 9, параграф 3 от Директива 2003/87, не променяла факта, че взетото на основание тази разпоредба решение представлява разрешение. В областта на контрола на държавни помощи Комисията разполагала с и оперативна самостоятелност и обстоятелството, че положителното решение на Комисията представлява разрешение за прилагане на посочените държавни мерки, никога не било предизвиквало съмнение (заключение на генералния адвокат г‑н La Pergola във връзка с Решение на Съда от 20 февруари 1997 г. по дело Bundesverband der Bilanzbuchhalter/Комисия, C‑107/95 P, Recueil, стр. I‑947, I‑949, точка 10).
85. На следващо място, жалбоподателят оспорва довода, че след изтичането на тримесечния срок, предвиден в член 9, параграф 3 от Директива 2003/87, при липса на възражения НРП трябвало да не се счита за разрешен и от това следвало, че е забранен. Тъкмо обратното, подобно на установеното правило, например в член 4, параграф 6 от Регламент (ЕО) № 659/1999 на Съвета от 22 март 1999 г. за установяване на подробни правила за прилагането на член [88] от Договора за ЕО (ОВ L 83, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 8, том 1, стр. 41) и в член 10, параграф 6 от Регламент (ЕО) № 139/2004 на Съвета от 20 януари 2004 г. относно контрола върху концентрациите между предприятия (ОВ L 24, стр. 1; Специално издание на български език, глава 8, том 1, стр. 201), последицата от изтичането на посочения срок била, че НРП се считал за разрешен.
86. Според жалбоподателя съответните разпоредби на Директива 2003/87 създават автоматизъм във връзка с прилагането на правилата на германския НРП, срещу които не е повдигнато възражение в обжалваното решение. Всъщност към момента на разрешаване на германския НРП de facto било установено само че правилото за прехвърляне и правилото за специално отпускане поради спирането на ядрени централи били възпроизведени така, както присъстват в закона за разпределение, без компетентните власти да разполагат с право на преценка относно индивидуалното разпределение на квотите за емисии. Поради това били налице установените от съдебната практика изисквания за пряко засягане на жалбоподателя (Решение по дело Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum/Комисия, точка 75 по-горе, точка 73). Този извод не можел да се оспори нито от възможността за последваща корекция на броя квоти, които трябва да се отпуснат в резултат от подобряване на качеството на сведенията, нито от задължението, след приемане на взетото по член 9 от Директива 2003/87 решение, надлежно да се отчитат „бележките на обществеността“ съгласно член 11, параграф 1 от посочената директива. В действителност съответните правила на германския НРП били толкова точно формулирани, че при необходимост след отчитане на бележките на обществеността различия при прилагането на тези правила трябвало да се съобщават отново на Комисията.
в) По личното засягане на жалбоподателя
87. Според жалбоподателя той е засегнат и лично по смисъла на член 230, четвърта алинея ЕО, предвид обстоятелството че обжалваното решение го засяга поради определени негови лични качества и поради наличието на фактическо положение, което го разграничава от всички други засегнати от НРП оператори, по такъв начин, че той е засегнат подобно на адресат. Като обявила германският НРП за отговарящ на критериите от приложение III към Директива 2003/87, Комисията била дала възможност на германския законодател да приеме закона за разпределение. Този закон обаче водел до поставяне в значително по-благоприятно положение на енергийните предприятия, по-конкретно RWE, произвеждащи електричество главно в конвенционални централи във вреда на други енергийни предприятия като жалбо подателя, които имали значителен брой ядрени централи. От една страна, последните не можели да се ползват от прилагането на правилото за прехвърляне във връзка с подмяната на ядрените им централи, предвидена от Gesetz zur geordneten Beendigung der Kernenergienutzung zur gewerblichen Erzeugung von Elektrizität, а от друга страна, Законът за разпределение не им предоставял достатъчно голяма и сравнима компенсация за тази подмяна.
88. В това отношение жалбоподателят напомня съдебната практика, според която акт с общо приложение може да засяга лично предприятия, когато те образуват обособена група, отличаваща се в достатъчно голяма степен от кръга абстрактно определени от този акт предприятия, която не може да бъде увеличена, докато мярката е валидна (Решение на Съда от 26 юни 1990 г. по дело Sofrimport/Комисия, C‑152/88, Recueil, стр. I‑2477, точка 11 и Решение на Съда от 18 май 1994 г. по дело Codorníu/Съвет, C‑309/89, Recueil, стр. I‑1853, точки 18 и 21). Обратно на тезата на ответника, тази съдебна практика била приложима в настоящия случай. Всъщност разпоредбите на схемата за търговия с квоти се отнасяли до конкретни правни положения, имайки предвид, че те дълбоко засягали съдържанието и границите на правото на собственост на операторите на инсталации, отделящи парникови газове, като така последните се оказвали лишени от позитивно право, което до този момент им позволявало да отделят CO 2 .
89. Жалбоподателят уточнява, че противно на тезата на ответника, отрицателните и несправедливи последици от прилагането на правилото за прехвърляне се създават единствено в ограничена група предприятия, упражняващи дейност в сектора на производство на електричество, като го засягат лично, тъй като жалбоподателят е единият от двамата оператори на ядрени централи, чието производство ще бъде спряно през първия период на разпределение. В действителност според жалбоподателя от четирите големи предприятия — производители на електричество в Германия, около 60 % от електричеството на RWE и Vattenfall се произвежда в топлоелекрическите централи, работещи с дървени въглища, и съответно само около 16 % (RWE) и 9 % (Vattenfall) в ядрени централи. В замяна на това по отношение на E.ON и на жалбоподателя ядрената енергия била съответно около 34 % и 37 % от инсталираните им мощности. Докато Vattenfall притежавало сравнително модерни централи, RWE разполагало с обща брутна мощност около 7 100 MW, която по информация на жалбоподателя трябвало да бъде подменена, поне частично и преди 2007 г., с нови инсталации, за които можело да се ползва правилото за разпределение. В замяна на това E.ON и жалбоподателят били единствените предприятия, които след затварянето на ядрените централи в Obrigheim (на жалбоподателя) и в Stade (на E.ON) поради прекратяването на използването на ядрена енергия в Германия били длъжни да компенсират ядрения си капацитет с конвенционално производство на електричество, без да могат да се ползват от правилото за прехвърляне. Предимството, което произтичало от това през първия период за операторите на конвенционални централи, по-конкретно за RWE, засягало особено силно икономическото положение на жалбоподателя (Определение на Съда от 25 април 2002 г. по дело Galileo и Galileo International/Съвет, C‑96/01 P, Recueil, стр. I‑4025, точка 53). Освен това личното му засягане било последица от редица фактически обстоятелства, които го разграничават от всеки друг оператор, а именно значителния дял на ядрената енергия от неговия капацитет за производство на електричество, уникалния състав на съвкупността от неговите централи в сравнение с тези на конкурентите му, както и изричното споменаване в мотивите към проекта на закона за разпределение, позоваващи се на правилото за специално отпускане, че се закриват ядрените централи в Stade и Obrigheim. Жалбоподателят добавя, че това лично засягане ще продължи и след края на първия период на разпределение, като се има предвид, че от една страна, от 2008 г. нататък той повече няма да може да се ползва от специалното отпускане за ядрените централи, и от друга страна, че той по принцип няма да има нужда от подмяна на конвенционалните си централи, които е можело да се ползват от приложението на правилото за прехвърляне (Решение на Съда от 16 май 1991 г. по дело Extramet Industrie/Съвет, C‑358/89, Recueil, стр. I‑2501, точка 17 и Решение по дело Air France/Комисия, точка 68 по-горе, точка 82).
90. Жалбоподателят твърди, че правилото за специално отпускане не може да компенсира предимството, предоставено на операторите на конвенционални инсталации. От една страна, тази разпоредба била част от група разпоредби, които нарушавали конкуренцията във вреда на жалбоподателя, а от друга страна, снабдяването с квоти, което произтича от това от момента на спиране на ядрените централи, щяло да е недостатъчно и само по себе си представлявало нарушение на конкуренцията.
91. Във връзка с всичко изброено дотук жалбоподателят заключава, че бил пряко и лично засегнат както от обжалваното решение, така и по отношение на Директива 2003/87.
4. По правния интерес на жалбоподателя
92. Жалбоподателят не приема довода на ответника, че нямал правен интерес. Той оспорва по-конкретно тезата, според която след отмяна на обжалваното решение германският НРП щял да остане приложим в своята цялост поради изтичането на тримесечния срок по член 9, параграф 3 от Директива 2003/87. Напротив, според жалбоподателя в този случай страните щели да се окажат в същото положение, както преди приемането на обжалваното решение (Решение на Съда от 31 март 1971 г. по дело Комисия/Съвет, 22/70, Recueil, стр. 263, точки 59 и 60). И в областта на държавните помощи, съгласно съдебната практика и практиката във връзка с решенията на Комисията, при отмяна на решение за разрешаване производството следвало да се възобнови (Решение на Съда от 12 ноември 1998 г. по дело Испания/Комисия, C‑415/96, Recueil, стр. I‑6993, точка 31) без оглед на изтичането на двумесечния срок по член 88, параграф 3 ЕО, предоставен за извършване на предварително разглеждане. Според жалбоподателя в настоящия случай трябвало да се прилагат същите принципи, като при отмяна на обжалваното решение последицата от това трябвало да бъде започването на нова процедура по разглеждане на основание член 9 от Директива 2003/87.
II – Съображения на Първоинстанционния съд
93. Първоинстанционният съд напомня в самото начало, че ответникът и встъпилата страна оспорват допустимостта на настоящата жалба именно на основание, че жалбоподателят не бил пряко засегнат от обжалваното решение по смисъла на член 230, четвърта алинея ЕО и че при всички случаи той нямал правен интерес да оспорва това решение.
94. Следователно най-напред е необходимо да се проучи въпросът дали жалбоподателят има правен интерес да оспорва обжалваното решение.
А – По изискванията за наличие на правен интерес
95. Според ответника жалбоподателят нямал правен интерес да иска отмяната на обжалваното решение, тъй като единствената последица от евентуалната отмяна щяла да бъде, че повече нямало да се считат за отхвърлени три от аспектите на германския НРП, посочени в член 1 от това решение, които са отхвърлени по-рано от Комисията. Ето защо след като тримесечният срок по член 9, параграф 3 от Директива 2003/87 вече бил изтекъл, такава отмяна не можела да засегне прилагането на споменатия НРП в неговата цялост, включително оспорваното правило за прехвърляне, и следователно не можела да даде никакво предимство на жалбоподателя. Жалбоподателят по същество възразява, че по отношение на правилото за прехвърляне отмяната на обжалваното решение, подобно на отмяната на прието в областта на държавните помощи решение за разрешаване, щяла да има за последица отпадане на разрешението, предоставено от Комисията, и да доведе Комисията до това да възобнови процедурата по разглеждане по член 9, параграф 3 от Директива 2003/87, като постави страните отново в положението, в което те са се намирали преди приемането на обжалваното решение, без оглед на изтичането на тримесечния срок, и да се произнесе отново.
96. Относно правния интерес следва да се напомни постоянната съдебна практика, според която жалбата за отмяна, подадена от физическо или юридическо лице, е допустима само ако това лице има правен интерес от отмяната на обжалвания акт (вж. Решение на Първоинстанционния съд от 28 септември 2004 г. по дело MCI/Комисия, T‑310/00, Recueil, стр. II‑3253, точка 44 и посочената там съдебна практика). Такъв интерес е налице само когато отмяната на обжалвания акт може да има правни последици (вж. Решение на Първоинстанционния съд от 14 септември 1995 г. по дело Antillean Rice Mills и др./Комисия, T‑480/93 и T‑483/93, Recueil, стр. II‑2305, точки 59 и 60 и посочената там съдебна практика) и когато резултатът от това правно средство може да е от полза за страната, която го е използвала (Решение на Съда от 25 юли 2002 г. по дело Unión de Pequeños Agricultores/Съвет, C‑50/00 P, Recueil, стр. I‑6677, точка 21).
97. Поради това следва да се провери дали в настоящия случай евентуална отмяна на обжалваното решение може да е от полза за жалбоподателя. Такъв именно би бил случаят, ако последицата от отмяната е от една страна, че правилата на германския НРП, включително правилото за прехвърляне, повече не се ползват от разрешителното, предоставено поне имплицитно с обжалваното решение съгласно член 9, параграф 3 от Директива 2003/87, и от друга страна, ако на основание същата разпоредба Комисията е длъжна да се произнесе отново по съвместимостта на този НРП с релевантните разпоредби на общностното право.
98. В този смисъл отговорът на въпроса за наличието на правен интерес зависи от правния характер на процедурата по разглеждане и от правомощието за вземане на решение от Комисията по член 9, параграф 3 от Директива 2003/87, и по-специално от въпроса дали в обжалваното решение се съдържа разрешение на целия германски НРП, включително на правилото за прехвърляне.
99. Ето защо следва да се направи преценка за правния характер на тази процедура и на правомощието за вземане на решение от Комисията.
Б – По правния характер на процедурата по разглеждане и на правомощието за вземане на решение от Комисията по член 9 от Директива 2003/87
1. Предварителни бележки
100. Безспорно е, че от чисто формална гледна точка и независимо от действителния си материален обхват обжалваното решение се основава само на член 9, параграф 3 от Директива 2003/87, а не на релевантните норми от областта на държавните помощи, а именно членове 87 ЕО и 88 ЕО, както и Регламент № 659/1999.
101. По отношение на правния характер на процедурата по разглеждане, предвидена в член 9, параграф 3 от Директива 2003/87, ответникът, подпомаган от встъпилата страна, по същество изтъква, че тази разпоредба не предоставя на Комисията правото да разрешава съобщения ѝ НРП, а само правомощието да отхвърли този НРП или някои негови аспекти въз основа на изброените критерии в приложение III към посочената директива. Жалбоподателят по същество възразява, че от една страна, при отмяна на обжалваното решение процедурата по разглеждане следвало да се възобнови, а от друга страна, че изтичането на тримесечния срок при всички случаи представлявало правна фикция, според която посоченият НРП трябвало да се счита за разрешен.
102. Според Първоинстанционния съд следва да се направи граматическо, систематично и телеологично тълкуване на член 9, параграф 3 от Директива 2003/87, за да се провери основателността на изтъкнатите доводи от страните в това отношение (относно методологията вж. Решение на Първоинстанционния съд от 20 ноември 2002 г. по дело Lagardère и Canal+/Комисия, T‑251/00, Recueil, стр. II‑4825, точка 72 и сл. и Решение на Първоинстанционния съд от 6 октомври 2005 г. по дело Sumitomo Chemical и Sumika Fine Chemicals/Комисия, T‑22/02 и T‑23/02, Recueil, стр. II‑4065, точка 41 и сл.).
2. По евентуалното разрешение, съдържащо се в обжалваното решение
а) По граматическото тълкуване на член 9, параграф 3 от Директива 2003/87
103. На първо място, във връзка с въпроса дали в обжалваното решение се съдържа разрешение на германския НРП следва да се разгледа текстът на член 9, параграф 3 от Директива 2003/87, който по общо мнение на страните представлява формалната правна основа на обжалваното решение.
104. В това отношение Първоинстанционният съд установява, че текстът на член 9, параграф 3, първо изречение, според който Комисията „може да отхвърли този [НРП] или някой аспект от него“, означава, че Комисията не разполага в пълна степен с правомощие за даване на разрешение, както твърди жалбоподателят. Макар да е вярно, че тази разпоредба позволява на Комисията да осъществява предварителен контрол върху съобщения от държавата-членка НРП, все пак правомощието за разглеждане и отхвърляне от Комисията на този НРП е силно ограничено, тъй като има както материални, така и времеви ограничения. От една страна, този контрол е ограничен до проверка от Комисията на съвместимостта на НРП с критериите на приложение III и разпоредбите на член 10 от Директива 2003/87, а от друга страна, той трябва да се упражни в тримесечен срок от уведомяването от държавата-членка за посочения НРП.
105. Обратно на становището на жалбоподателя, обстоятелството че член 9, параграф 3, второ изречение от Директива 2003/87 говори за „предложени изменения“, които трябва да „се приемат от Комисията“, не може да промени тази преценка. На практика посочените изменения са налице на следващ етап от процедурата по разглеждане, по-точно след като Комисията е изложила своите възражения срещу съобщения НРП или някои аспекти от него, като са предназначени да отстранят възраженията на Комисията относно тяхната съвместимост с изложените критерии в приложение III и разпоредбите на член 10 от Директива 2003/87. Ето защо приемането от Комисията на тези изменения е логична последица от първоначалните ѝ възражения, направени в рамките на нейното ограничено правомощие за контрол и отхвърляне, предоставено от член 9, параграф 3 от Директива 2003/87, а не израз на общо правомощие за разрешаване. Обстоятелството, че тази разпоредба предвижда само възможността да се приемат п редложенията за изменение на НРП, по-скоро сочи, че напротив, Комисията не разполага с такова общо правомощие за разрешаване.
106. Освен това правомощието да се отхвърли съобщения НРП или някои негови аспекти не е абсолютно задължение за действие от Комисията. След като ѝ е съобщен НРП, тя несъмнено е длъжна прецизно и безпристрастно да провери неговата съвместимост с критериите на приложение III и с разпоредбите на член 10 от Директива 2003/87 (вж. по аналогия Решение на Съда от 21 ноември 1991 г. по дело Technische Universität München, C‑269/90, Recueil, стр. I‑5469, точка 14, Решение на Първоинстанционния съд от 11 септември 2002 г. по дело Pfizer Animal Health/Съвет, T‑13/99, Recueil, стр. II‑3305, точка 171 и Решение на Първоинстанционния съд по дело Alpharma/Съвет, T‑70/99, Recueil, стр. II‑3495, точка 182). Изразът „може да отхвърли“ обаче предполага определена оперативна самостоятелност на Комисията, сходна с оперативната ѝ самостоятелност при прилагането на член 226 ЕО, която тя не е длъжна да упражнява във всички случаи (вж. Определение на Първоинстанционния съд от 14 януари 2004 г. по дело Makedoniko Metro и Michaniki/Комисия, T‑202/02, Recueil, стр. II‑181, точки 43 и 46 и посочената там съдебна практика). От това следва, че ако, след като държавата-членка я е уведомила за своя НРП, Комисията откаже да упражни това правомощие в тримесечен срок от уведомяването, държавата-членка по правило може да приложи този НРП при предвидените условия в член 11 и сл. от Директива 2003/87, без да е необходимо одобрение от Комисията (вж. в този смисъл Решение на Първоинстанционния съд от 23 ноември 2005 г. по дело Обединено кралство/Комисия, T‑178/05, Recueil, стр. II‑4807, точка 55). Следва да се добави, че това по никакъв начин не засяга общото правомощие за надзор на Комисията по членове 211 ЕО и 226 ЕО, за чието упражняване не е предвиден срок.
107. Освен това от текста на член 9, параграф 3 от Директива 2003/87 е видно, че процедурата по разглеждане на НРП не трябва по необходимост да приключи с формално решение, по-конкретно когато в тази процедура държавата-членка извършва всички изменения, поискани от Комисията. Освен това член 9, параграф 3, второ изречение от Директива 2003/87 се отнася само до отрицателно решение за отхвърляне, а не до решение за разрешаване или решение да не се повдигат възражения. От това следва, че Комисията разполага с определена свобода на преценка дали да приеме такова решение, която ще упражни, когато държавата-членка не изменя или отказва да измени своя НРП преди изтичането на тримесечния срок, независимо от направените възражения от Комисията.
108. Ето защо тезата на жалбоподателя е в противоречие с текста на член 9, параграф 3 от Директива 2003/87.
б) Систематично тълкуване на член 9, параграф 3 от Директива 2003/87
109. От систематична гледна точка Първоинстанционният съд установява липсата на релевантни елементи в Директива 2003/87, които да позволят да се определи по-точно правният характер на процедурата по разглеждане и правомощието за вземане на решение от Комисията въз основа на член 9, параграф 3 от тази директива. Посочената процедура и правомощието обаче следва да се сравнят с други административни режими за контрол, включително посочените от страните, които също включват правомощие за вземане на решение от Комисията, за да се определи правното основание, както и целта на въпросния режим.
110. В това отношение страните по-конкретно са се позовали на процедурата по контрол на държавни помощи, предвидена в член 88 ЕО и изрично уредена с Регламент № 659/1999, както и на процедурата за установяване на неизпълнение на задълженията по член 226 ЕО.
111. Ето защо следва да се уточни, че както процедурата в областта на държавните помощи, доколкото се отнася до съобщените по-рано мерки на основание член 88, параграф 3 ЕО, така и процедурата по разглеждане на основание член 9, параграф 3 от Директива 2003/87, за разлика от процедурата за установяване на неизпълнение на задължения, предвидена в член 226 ЕО, са примери за предварителен контрол на съвместимостта на национални мерки с някои разпоредби на общностното право. Както съгласно на член 88, параграф 3, трето изречение ЕО на държавата-членка е забранено да въвежда в действие мярка с характер на помощ, съобщена преди изтичането на определен срок, така и по принцип тя няма право да прилага своя НРП преди изтичането на предвидения за предварителен контрол тримесечен срок по член 9, параграф 3, първо изречение от Директива 2003/87, освен ако преди изтичането на срока Комисията не уведоми държавата-членка, че не възнамерява да прави възражения. От една страна, тази временна забрана за изпълнение на НРП се дължи всъщност на възможността на Комисията да отхвърли до края на този срок въпросния НРП изцяло или отчасти поради несъвместимост, ако такава е налице, по-конкретно с критериите от приложение III. От друга страна, тя е последица от факта, че по силата на изречение второ от посочената разпоредба, когато Комисията е направила възражения по отношение на НРП или на някои аспекти от него, държавата-членка може да вземе решението за разпределение по смисъла на член 11, параграф 1, който изисква НРП да бъде „изготвен съгласно член 9“, само ако предлаганите от нея изменения, за да отстрани възраженията, са приети от Комисията. За сметка на това, противно на член 88, параграф 3, трето изречение ЕО, член 9, параграф 3 от Директива 2003/87 не поставя отпадането на тази забрана за изпълнение на НРП в зависимост от приемането на формално решение от Комисията. От това следва, че по правило при липса на изрични възражения от Комисията в предвидения срок самото изтичане на срока дава възможност на държавата-членка да изпълнява НРП във вида, в който е съобщен (Решение по дело Обединено кралство/Комисия, точка 106 по-горе, точка 55).
112. Освен това според Първоинстанционния съд самият факт, че процедурата за проучване на НРП има характер на предварителен контрол, не предполага тази процедура да доведе до конститутивно решение, пораждащо права, по отношение на законосъобразността и възможността да се приложат съобщените мерки. На практика макар правилата в областта на помощите да се основават на принцип за обща забрана, свързана с презумпция за незаконосъобразност, според която мерките с характер на помощ по смисъла на член 87, параграф 1 ЕО са по правило несъвместими с общия пазар, то член 9, параграф 3 от Директива 2003/87 не почива на такъв принцип и целта му не е да дерогира някаква обща забрана. Напротив, тази разпоредба следва да гарантира доброто функциониране на схемата за търговия с квоти чрез разпределението на квоти за емисии от държавите-членки въз основа на техния НРП, за чиито правила за разпределение е предвиден единствено контрол, който се ограничава до спазването от държавите-членки на изброените критерии в приложение III към посочената директива. Освен това в общностното екологично право не съществува разпоредба нито в първичното, нито във вторичното право, съдържаща забрана за държавите-членки да приемат дори като предохранителна мярка, подобно на общата забрана по член 87 ЕО, някои мерки за прилагането на Директива 2003/87 и на схемата за търговия с квоти. Тъкмо обратното, по силата на член 176 ЕО държавата-членка може да запази съществуващите или да въведе предпазни мерки, по-строги от предвидените в общностното законодателство, при условие че тези мерки като цяло са съвместими с Договора (вж. по аналогия Решение на Съда от 14 април 2005 г. по дело Deponiezweckverband Eiterköpfe, C‑6/03, Recueil, стр. I‑2753, точки 27—32).
113. Според Първоинстанционния съд изложените в точка 112 по-горе разлики между процедурата по разследване на държавните помощи и тази за разглеждане на НРП показват, че между тези два режима за предварителен контрол съществуват основни различия. От това следва, че правните последици от мерките, взети от Комисията в рамките на всеки от тези режими, както по отношение на държавите-членки, така и спрямо заинтересованите предприятия, трябва ясно да се разграничават.
114. По този начин формално решение за съвместимост по смисъла на член 88, параграф 3, изречение трето ЕО, прието от Комисията в рамките на процедура по разследване на държавни помощи, представлява решение за разрешаване, с което изрично се признава законосъобразният характер на съобщената помощ и при липсата на което тази помощ по правило се счита за незаконосъобразна и не може да бъде предоставена (вж. член 4, параграфи 2 и 3 и член 7, параграфи 2 и 3 от Регламент № 659/1999). За разлика от това, решение за несъвместимост на това основание само потвърждава по правнозадължителен начин предвидената в член 87 ЕО обща забрана, както и забраната за въвеждане в действие на помощта (вж. член 7, параграф 5 от Регламент № 659/1999). Необходимостта от подобно разрешение, дерогиращо създадения с член 87, параграф 1 ЕО общ принцип за забрана на държавните помощи, в заключение се потвърждава от правната фикция, произтичаща от член 4, параграф 6, първо изречение от Регламент № 659/1999, съгласно който въпросната помощ се „счита […] разрешена“, когато Комисията не е взела решение в предвидения срок (вж. също Решение на Съда от 11 декември 1973 г. по дело Lorenz, 120/73, Recueil, стр. 1471, точка 5).
115. За сметка на това предварително осъщественият контрол съгласно член 9, параграф 3 от Директива 2003/87 не води по необходимост до решение за разрешаване, като се има предвид, че Комисията следва да се намесва само когато счита за необходимо да направи възражения по отношение на някои аспекти от съобщения НРП и да вземе решение за отхвърляне при отказ на държавата-членка да измени своя НРП (вж. точка 106 по-горе). Освен това тези възражения и решението за отхвърляне трябва да бъдат изготвени в тримесечен срок от съобщаването на НРП. В противен случай съобщеният НРП става всъщност окончателен и се ползва от презумпция за законосъобразност, която позволява на държавата-членка да го изпълнява през съответния период на разпределение. Поради това този специален контрол се основава на презумпция за законосъобразност на държавната мярка, за която е предвидена само временна забрана за въвеждане в действие. От това следва, че всяко решение на Комисията за отхвърляне на НРП или на някои негови аспекти, дори когато с него Комисията изрично приема други аспекти от него или то съдържа мотиви, в които се посочват причините, поради които не смята да направи възражения за тях, както и в случая, когато решението е последвано от приемане на внесените в този НРП изменения, не може да се счита за разрешение като конститутивен акт, пораждащ права, тъй като поради естеството си съобщените в тази връзка мерки не изискват такова разрешение.
в) Телеологично тълкуване на член 9, параграф 3 от Директива 2003/87
116. Съображенията, изложени в точки 103—115 по-горе, се потвърждават от телеологичното тълкуване на член 9, параграф 3 от Директива 2003/87.
117. От телеологична гледна точка започването на процедура на основание тази разпоредба цели, освен възможността за предварителен контрол от Комисията, да гарантира правна сигурност на държавите-членки, и по-конкретно да им позволи да установят бързо, в кратък срок начина, по който могат да разпределят квотите за емисии и да управляват схемата за търговия с квоти въз основа на своя НРП през съответния период на разпределение. На практика предвид ограничената продължителност на този период, който е три- или петгодишен (член 11 от Директива 2003/87), съществува легитимен интерес както за Комисията, така и за държавите-членки всяко разногласие относно съдържанието на НРП да се уреди бързо и НРП да не е изложен на риск от оспорване от страна на Комисията през периода му на валидност.
118. Освен това за разлика от прилагането на правилата за държавните помощи, чиято цел е да се избегне още от самото начало създаването на положение, което е в противоречие с разпоредбите на Договора и целите на вътрешния пазар, изпълнението на целите на Директива 2003/87, по-конкретно създаването на схема за търговия с квоти, предназначена да стимулира намаляването на емисии на парникови газове по икономичен и икономически ефективен начин (член 1 от посочената директива), би било възпрепятствано от налагането на забрана за изпълнение на НРП, докато Комисията приеме решение за разрешаване.
119. От предходното следва, че доводът на жалбоподателя, според който в обжалваното решение се съдържа имплицитно разрешение на германския НРП, включително на оспорваното правило за прехвърляне, не може да бъде приет.
3. По последиците от изтичането на тримесечния срок по член 9, параграф 3, първо изречение от Директива 2003/87
120. По отношение на довода на жалбоподателя, че съобщеният НРП се счита за одобрен след изтичането на тримесечния срок по член 9, параграф 3, първо изречение от Директива 2003/87, от изтъкнатите съображения в точки 103—119 по-горе следва, че след като по отношение на съобщения НРП Комисията не разполага с общо разрешително правомощие stricto sensu, липсата на възражения от страна на Комисията в този срок не може по аргумент на по-силното основание да обоснове никаква правна презумпция или фикция за разрешаване на НРП. В това отношение Първоинстанционният съд напомня, че Комисията разполага само с ограничено правомощие за контрол и отхвърляне, простиращо се само до изброените в приложение III критерии и разпоредбите на член 10 от цитираната директива. Поради това единствената последица от изтичането на този срок е, че НРП, който се ползва от презумпция за законосъобразност, освен при възражения от страна на Комисията, става окончателен и може да се изпълнява от държавата-членка, без това да изисква някакво общо разрешение от Комисията.
121. Тази преценка се подкрепя и от факта, че член 9, параграф 3 от Директива 2003/87 не съдържа изрично правило, с което да създава правна презумпция или фикция, както твърди жалбоподателят. Общностният законодател със сигурност може да предвиди подобни правила, когато смята, че това е необходимо в интерес на правната сигурност на страните в производството. На практика, както изтъква жалбоподателят, общностният законодател е упражнил това правомощие в член 4, параграф 6 от Регламент №  659/1999 в интерес на държавата-членка, за да може тя да въведе в действие мярката с характер на помощ след изтичането на двумесечен срок от нейното съобщаване, без да рискува евентуална последваща намеса на Комисията. Също така член 10, параграф 6 от Регламент № 139/2004 предвижда в интерес на предприятията, съобщаващи проект за концентрация, че концентрацията се счита за съвместима с общия пазар, ако Комисията не се е произнесла в сроковете, предвидени в този регламент. Ето защо следва да се установи, че обосновката за тези правила се състои именно във факта, че за разлика от предвидения в член 9, параграф 3 от Директива 2003/87 режим за контрол въпросните режими за контрол изискват изрично разрешение от страна на администрацията, създаващо права, за да може съобщеният проект да се въведе в действие. Освен това посочените правила имат характер на изключение и следователно трябва да се предвидят изрично от въпросната правна уредба, тъй като с предоставянето на разрешение, независимо от всякаква намеса на Комисията, внасят изменение в правния ред.
122. Поради това липсата на възражения от страна на Комисията преди изтичането на тримесечния срок, предвиден от член 9, параграф 3 от Директива 2003/87, не предполага разрешаване на съобщения НРП посредством правна фикция. Следва да се добави, че тезата на жалбоподателя може да накърни правомощието за контрол, с което Комисията разполага по силата на член 226 ЕО, от което тя трябва да може да се възползва по отношение на ограничения контрол, упражняван на основание член 9, параграф 3 от Директива 2003/87, в случай на евентуално нарушение на общностното право, различно от нарушение на критериите в приложение III или на разпоредбите на член 10 от посочената директива.
4. По правните последици от възможна отмяна на обжалваното решение
123. Според Първоинстанционния съд с оглед на предходните съображения евентуалната отмяна на обжалваното решение не би могла да доведе до никакво предимство за жалбоподателя, което да обоснове правния му интерес по смисъла на съдебната практика, посочена в точка 96 по-горе.
124. На първо място, независимо от въпроса дали поради тази отмяна Комисията трябва да се произнесе отново по германския НРП съгласно член 9, параграф 3 от Директива 2003/87, отмяната не може да се основава на аспект, който няма връзка с предмета и правния обхват на обжалваното решение, определени по-конкретно с неговата разпоредителна част. Следователно от една страна, в член 1 от обжалваното решение са отхвърлени само някои последващи корекции на германския НРП, а не основно оспорваното от жалбоподателя правило за прехвърляне. От друга страна, от изложените съображения в точки 103—119 по-горе следва, че обжалваното решение не съдържа и каквото и да било разрешение — нито експлицитно, нито имплицитно — на германския НРП в неговата цялост, включително на оспорваното правило за прехвърляне. Ето защо противно на отмяната на решение за съвместимост, прието в областта на държавните помощи и на целта, преследвана от жалбоподателя, евентуалната отмяна на обжалваното решение не може да има за последица отпадането на това разрешение.
125. Следователно, както изтъква ответникът, с отмяната на разпоредителната част на обжалваното решение жалбоподателят не може да постигне главната цел на жалбата. От това също следва, че сам по себе си диспозитивът на обжалваното решение не уврежда жалбоподателя и поради това отмяната му по никакъв начин не може да му е от полза. Ето защо не може да се приеме, че жалбоподателят има правен интерес, и жалбата трябва да се обяви за недопустима.
126. На второ място, частта от искането на жалбоподателя за отмяна, в която се посочват съображения 9 и 10 от обжалваното решение, също е недопустима. Вярно е, че тези съображения по същество се позовават на преценка на Комисията, основана на член 88, параграф 3 ЕО, както и на правилото за прехвърляне, срещу което Комисията не е направила възражения. Освен това, що се отнася до законосъобразността на правилото за прехвърляне, цитираното по-горе Съобщение COM (2004) 500 окончателен възпроизвежда и допълва мотивите към обжалваното решение, прието на същия ден, в това отношение представлява допълнение към мотивите, което общностните съдилища по правило са длъжни да вземат предвид при контрола на законосъобразността му (вж. по аналогия Решение на Първоинстанционния съд от 8 юли 2003 г. по дело Verband der freien Rohrwerke и др./Комисия, T‑374/00, Recueil, стр. II‑2275, точки 122—124).
127. Както произтича от постоянната съдебна практика обаче, само разпоредителната част на дадено решение може да произвежда правни последици и следователно да уврежда, независимо от мотивите, на които то се основава. В замяна на това съображенията в мотивите към решение сами по себе си не могат да се обжалват с цел отмяна и подлежат на контрол за законосъобразност от общностните съдилища само доколкото като мотиви към увреждащ акт представляват необходимата основа на разпоредителната част на този акт (вж. в този смисъл Определение на Съда от 28 януари 2004 г. по дело Нидерландия/Комисия, C‑164/02, Recueil, стр. I‑1177, точка 21, Решение на Първоинстанционния съд от 19 март 2003 г. по дело CMA CGM и др./Комисия, T‑213/00, Recueil, стр. II‑913, точка 186) или когато мотивите могат най-малко да изменят материалния обхват на разпоредителната част на въпросния акт (вж. в този смисъл Решение по дело Lagardère и Canal+/Комисия, точка 102 по-горе, точки 67 и 68). В това отношение следва също да се напомни, че разпоредителната част на един акт е неделима от мотивите към него, поради което при необходимост той трябва да се тълкува, като се имат предвид мотивите, довели до приемането му (вж. Решение на Първоинстанционния съд от 30 септември 2003 г. по дело Cableuropa и др./Комисия, T‑346/02 и T‑347/02, Recueil стр. II‑4251, точка 211 и посочената там съдебна практика).
128. С оглед на тази съдебна практика се потвърждава изводът, че от една страна, обжалваното решение не уврежда жалбоподателя, а от друга страна, че отмяната по никакъв начин не би му предоставила предимство предвид същинския предмет на неговата жалба, а именно искането за отмяна на разрешение, което се твърди, че е дадено с обжалваното решение по отношение на правилото за прехвърляне. На практика въпросните мотиви, по-конкретно тези относно правилото за прехвърляне в съображение 10 от обжалваното решение, нямат никаква връзка, нито отражение в разпоредителната част на посоченото решение и освен това поради изброените в точки 103—122 по-горе съображения не могат да изменят материалния ѝ обхват. Фактически е невъзможно с правни способи да се създаде подобна връзка, тъй като става въпрос за прието на основание член 9, параграф 3 от Директива 2003/87 решение за отхвърляне, което по естеството си може да възпроизведе в разпоредителната си част си само оспорените и отхвърлени от Комисията аспекти на НРП, но не и аспектите, по отношение на които тя не смята да направи възражения.
129. Въпреки че Комисията се произнася мимоходом по аспектите на НРП в мотивите към обжалваното решение, по които тя не прави възражения, тези мотиви не могат да имат правнозадължителни последици или да представляват необходимата обосновка на разпоредителната част на решението, тъй като член 9, параграф 3 от Директива 2003/87 не предоставя правомощието на Комисията да установява по правнозадължителен начин законосъобразността на правило, съдържащо се в НРП. Освен това при тези обстоятелства посочените мотиви не могат да са от полза и за тълкуването на разпоредителната част на обжалваното решение по смисъла на съдебната практика, посочена в точка 127 по-горе.
130. Следователно, след като в разпоредителната част на обжалваното решение не е налице правнозадължителна позиция във връзка с правилото за прехвърляне, мотивите към това решение относно въпросното правило и евентуалната му съвместимост с правилата за държавните помощи не подлежат на контрол от общностните съдилища в рамките на този спор и не могат да обосноват по никакъв начин правен интерес у жалбоподателя.
5. По липсата на решение, прието в областта на държавните помощи от гледна точка на материалния обхват
131. На последно място следва да се отхвърли доводът на жалбоподателя, че обжалваното решение трябвало да се квалифицира от гледна точка на действителната му същност, която следва от основана на обективни критерии преценка, независимо от предназначението или формата му (Решение по дело IBM/Комисия, точка 68 по-горе, точка 9 и Решение по дело Air France/Комисия, точка 68 по-горе, точки 43 и 51).
132. На първо място, със сигурност е вярно, че самата Директива 2003/87, и по-конкретно критерий № 5 от приложение III към нея, разглежда възможността за стълкновение между разпоредбите на НРП и правото относно държавните помощи и по този начин задължава Комисията да отчита този факт в процедурата по разглеждане, на основание член 9, параграф 3 от посочената директива. Освен това при определени условия не е изключено уведомяването за НРП по член 9, параграф 1, втора алинея от Директива 2003/87 да представлява уведомление по смисъла на член 88, параграф 3 ЕО или да е необходимо да се разглежда като такова.
133. От това следва, че аспектите на съобщения НРП, които могат да нарушат член 87 ЕО, трябва да се проучат предварително от Комисията и могат евентуално да доведат до започване на успоредна процедура съгласно Регламент № 659/1999. Действително, ако след предварителното проучване според Комисията е необходимо да се започне тази процедура и съдържанието на уведомлението не е достатъчно пълно, за да може да го квалифицира като уведомление по член 88, параграф 3 ЕО, тя може съгласно Регламент № 659/1999 да изиска от държавата-членка необходимите сведения с оглед извършване на по-задълбочено проучване на аспектите на НРП на основание член 87 ЕО. В това отношение следва да се напомни, че по силата на член 88, параграф 3 ЕО държавата-членка по правило е длъжна при спазване на определени изключения, предвидени с Регламент (ЕО) № 994/98 на Съвета от 7 май 1998 г. по прилагането на членове [87] и [88] от Договора за създаване на Европейската общност към някои категории хоризонтална държавна помощ (ОВ L 142, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 8, том 1, стр. 31), да уведомява Комисията за всеки план за предоставянето на помощ. От правна гледна точка това задължение е отделно и по правило независимо спрямо задължението за уведомяването за НРП съгласно член 9, параграф 3 от Директива 2003/87. По отношение на решение, основано само на член 9, параграф 3 от Директива 2003/87, а не на членове 87 ЕО и 88 ЕО, във връзка с аспектите на държавна помощ на НРП Комисията може да извърши единствено преценка prima facie от гледна точка на правото относно държавните помощи, което не представлява пречка да се вземе формално решение по смисъла на член 88, параграф 3, трето изречение ЕО.
134. На второ място, нито Директива 2003/87, приетата единствено на основание член 175 ЕО, а не на член 89 ЕО, нито приетите във връзка с това мерки, които не са правнозадължителни, като например писмото на Комисията от 17 март 2004 г. (вж. точки 21—24 по-горе), могат действително да ограничат обхвата и полезното действие на правилата относно контрола на държавните помощи (вж. по аналогия Решение на Съда от 12 ноември 1992 г. по дело Kerafina и Vioktimatiki, C‑134/91 и C‑135/91, Recueil, стр. I‑5699, точка 20 и Решение по дело BP Chemicals/Комисия, точка 76 по-горе, точка 55). Всъщност като се вземат предвид изложените съображения в точка 132 по-горе, при липсата на релевантна правна основа Директива 2003/87 не би могла да представлява lex specialis, допускащ контрола върху държавните помощи в процедурата по разглеждане, предвидена в член 9, параграф 3 от тази нея. Освен това, когато е необходимо да се направи пълно уведомление за някои правила на НРП съгласно правото относно помощите, Директива 2003/87 не допуска дерогиране на забраната за изпълнение по член 88, параграф 3, трето изречение ЕО. Следователно при неспазване от държавата-членка на тази забрана за изпълнение частноправните субекти могат да се позовават на непосредственото действие на член 88, параграф 3, трето изречение ЕО пред националните юрисдикции (Решение на Съда по дело Fédération nationale du commerce extérieur des produits alimentaires и др., точка 70 по-горе, точка 12 и Решение от 27 октомври 2005 г. по дело Casino France и др., C‑266/04—C‑270/04, С‑276/04 и C‑321/04—C‑325/04, Recueil, стр. I‑9481, точка 30). От това на последно място следва, че решение за отхвърляне, прието единствено на основание член 9, параграф 3 от Директива 2003/87, не може да има всички правни последици, които има решение, прието съгласно член 88 ЕО във връзка с член 4 или член 7 от Регламент № 659/1999. Тази констатация не променя с нищо факта, че когато уведомяването за НРП по смисъла на член 9, параграф 1 от Директива 2003/87 отговаря и на изискванията за уведомление съгласно член 88, параграф 3 ЕО (вж. точка 132 по-горе), липсата на предварително проучване и позиция от страна на Комисията, с оглед на правото относно държавните помощи, в предвидените по член 4, параграф 5 от Регламент № 659/1999 срокове води до имплицитно решение за разрешаване на мерките, съобщени съгласно член 4, параграф 6 от този регламент — решение, което обаче от правна гледна точка се различава от взетото съгласно член 9, параграф 3 от Директива 2003/87.
135. На трето място, тази преценка не се накърнява от обстоятелството, че съгласно критерий № 5 от приложение III към Директива 2003/87 членове 87 ЕО и 88 ЕО следва да се спазват и във връзка с прилагането на НРП. В действителност този критерий е просто израз на добре установения принцип на общностното право, съгласно който всеки акт от вторичното право трябва да се изпълнява по начин, който не засяга нито нормите на Договора, нито някоя друга норма от първичното право, каквито са общите принципи на правото или основните права. Това общо задължение за спазване на общностното право обаче не изисква провеждането на административна процедура в съответствие с всички релевантни материални и процесуални разпоредби като тези на Регламент № 659/1999, а задължава Комисията да направи само преценка prima facie при прилагането на Директива 2003/87 (вж. точка 134 по-горе). На последно място, процедурата по разглеждане по член 9, параграф 3 от Директива 2003/87 по никакъв начин не допуска Комисията да разрешава на държавите-членки да дерогират разпоредби на общностното право, които не се съдържат в тази директива (вж. по аналогия Решение по дело Kerafina и Vioktimatiki, точка 134 по-горе, точка 20 и Решение по дело BP Chemicals/Комисия, точка 76 по-горе, точка 55).
136. На четвърто място Първоинстанционният съд посочва, че от писмото на Комисията от 29 юли 2004 г. (вж. точки 41—46 по-горе) е видно, че последната се ограничава само да обясни причините, поради които в обжалваното решение не е взела окончателна позиция относно съвместимостта на германския НРП и на правилото за прехвърляне с общия пазар по смисъла на член 87 ЕО. В него Комисията е посочила по-конкретно, че „евентуални помощи вероятно може да се считат за съвместими с общия пазар, когато се преценяват съгласно член 88, параграф 3 ЕО“. От това следва, че съгласно собствените си изявления Комисията е направила само временна преценка на правилото за прехвърляне от гледна точка на правилата относно държавните помощи. Обаче като се вземат предвид изложените в точки 103—122 по-горе съображения, тази временна преценка не може да се тълкува като вземане на окончателна позиция в това отношение.
137. От това следва, че жалбата на жалбоподателя трябва да се отхвърли като недопустима поради липса на правен интерес. При тези обстоятелства не следва да се проверява дали жалбоподателят е пряко и лично засегнат от обжалваното решение по смисъла на член 230, четвърта алинея ЕО.
138. С оглед на изложеното дотук настоящата жалба следва да се отхвърли к ато недопустима.
По разноските
139. По смисъла на член 87, параграф 2 от Процедурния правилник загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане. След като са отхвърлени всички искания на жалбоподателя, той следва да бъде осъден да заплати съдебните разноски съгласно исканията на ответника.
140. По смисъла на член 87, параграф 4, първа алинея от същия правилник встъпилите в спора държави-членки понасят направените от тях разноски. Поради това като встъпила страна Федерална република Германия понася направените от нея съдебни разноски.
Диспозитив
По изложените съображения
ПЪРВОИНСТАНЦИОННИЯТ СЪД (трети състав)
определи:
1) Отхвърля жалбата като недопустима.
2) Жалбоподателят понася направените от него разноски, както и разноските, направени от ответника.
3) Встъпилата страна понася направените от нея разноски.
Съставено в Люксембург на 30 април 2007 година.