62019TJ0134_RES
Дело T‑134/19
AM
срещу
Европейска инвестиционна банка
Решение на Общия съд (първи състав) от 10 март 2021 година
„Публична служба — Персонал на ЕИБ — Възнаграждение — Допустимост — Срок за подаване на искането за започване на помирително производство — Увреждащ акт — Обезщетение за географска мобилност — Прехвърляне във външна служба — Отказ да се предостави обезщетение — Жалба за отмяна и искане за обезщетение“
Жалби на длъжностните лица — Служители на Европейската инвестиционна банка — Жалба срещу решението за прекратяване на помирително производство — Действие — Сезиране на съда с жалба срещу оспорения акт — Изключение — Решение, което няма характер на потвърждение — Вземане под внимание на изложените в него мотиви
(член 41 от Правилника за персонала на Европейската инвестиционна банка)
(вж. т. 29, 30, 33 и 34)
Жалби на длъжностните лица — Служители на Европейската инвестиционна банка — Увреждащ акт — Понятие — Фиш за заплата или за пенсия, отразяващ решение с чисто финансов предмет — Включване
(член 41 от Правилника за персонала на Европейската инвестиционна банка)
(вж. т. 40—44)
Длъжностни лица — Служители на Европейската инвестиционна банка — Възнаграждение — Обезщетение за географска мобилност — Условия за предоставяне — Отказ за предоставяне на служител, прехвърлен във външна служба на Банката до изтичането на срока на договора му — Незаконосъобразност — Предоставяне, обусловено от връщането на работа в седалището на Банката — Липса
(вж. т. 56, 58, 59, 61, 64 и 65—71)
Жалби на длъжностните лица — Служители на Европейската инвестиционна банка — Отменително съдебно решение — Последици — Задължение за приемане на мерки за изпълнение — Съдебно решение, с което се отменя отказ да се предостави обезщетение на служител — Искане за обезщетение на жалбоподателя за претърпените от него имуществени вреди — Преждевременност на искането
(член 266, първа алинея ДФЕС)
(вж. т. 78 и 79)
Резюме
Жалбоподателят AM е нает на работа в Европейската инвестиционна банка (ЕИБ) на 1 юни 2014 г. въз основа на срочен договор за една година, който впоследствие е подновен два пъти. От началото на първия си договор с ЕИБ до 31 март 2017 г. той е назначен във външната служба на ЕИБ във Виена (Австрия). Считано от 1 април 2017 г. до изтичането на срока на текущия му договор, тоест 31 май 2020 г., жалбоподателят е прехвърлен във външната служба на ЕИБ в Брюксел (Белгия). На 30 юни 2017 г. ЕИБ приема решение, като уточнява, че прехвърлянето му не попада в приложното поле на Административните разпоредби, приложими за персонала на ЕИБ (наричани по-нататък „административните разпоредби“), и че поради това той няма право да получава обезщетението за географска мобилност. След направеното от жалбоподателя искане за започване на помирително производство, с решение ЕИБ отново отказва да му изплати това обезщетение (наричани по-нататък заедно „обжалваните решения“). Освен това, независимо от заключението на помирителната комисия на ЕИБ, че жалбоподателят е трябвало да получи обезщетението за географска мобилност, считано от 1 април 2017 г., председателят на ЕИБ решава да не се съобрази със заключенията на тази комисия, като по този начин прекратява помирителното производство.
Сезиран с жалба за отмяна и с искане за обезщетение, Общият съд отменя обжалваните решения и за първи път внася уточнения относно условията за предоставяне на обезщетението за географска мобилност на персонала на ЕИБ.
Съображения на Общия съд
На първо място, що се отнася до предмета на жалбата, Общият съд посочва, че за служителите на ЕИБ, постъпили на служба след 1 юли 2013 г., решението на председателя на ЕИБ за прекратяване на това производство е само предварително условие за сезирането на съда на Съюза. Във връзка с това подобно на съдебната практика относно съдебните производства въз основа на Правилника за длъжностните лица на Европейския съюз или на правната уредба, приложима към персонала на Европейската централна банка, Общият съд счита, че исканията за отмяна, които формално са насочени срещу решението на председателя на ЕИБ за прекратяване на помирително производство, водят до сезиране на съда на Съюза с увреждащия акт, който е предмет на това производство, освен в хипотезата, в която посоченото решение има различен обхват от акта, който е предмет на помирителното производство. Всъщност, когато това решение включва ново разглеждане на положението на жалбоподателя в зависимост от нови фактически и правни обстоятелства или когато изменя или допълва първоначалния акт, то представлява акт, подлежащ на контрол от съда на Съюза, който се произнася и по него при преценката за законосъобразност на оспорения акт или дори го приема за увреждащ акт, който замества последния. Тъй като случаят не е такъв, Общият съд заключава, че не е необходимо произнасяне конкретно по това искане.
На следващо място, що се отнася до допустимостта на жалбата, Общият съд отхвърля доводите на ЕИБ, че срокът за оспорване на неплащането на обезщетението за географска мобилност започва да тече от датата, на която жалбоподателят е получил първия фиш за заплата след прехвърлянето му във външната служба на Брюксел. Във връзка с това Общият съд посочва, че макар да е вярно, че фишът за заплата на жалбоподателя за април 2017 г. отразява в парична стойност последиците от решението за прехвърлянето му във външната служба на Брюксел, това не променя факта, че нито това решение, нито посоченият фиш за заплата определят ясно позицията на ЕИБ във връзка с предоставянето на обезщетението за географска мобилност. Всъщност пропускът да се включи обезщетение във фиша за заплата на заинтересованото лице не означава непременно, че администрацията му отказва това право.
Като се има предвид обаче, че решението от 30 юни 2017 г. е първото, в което ясно се посочва отказът на ЕИБ да предостави на жалбоподателя обезщетение за географска мобилност, Общият съд приема, че това решение представлява първият увреждащ жалбоподателя акт, последицата от който е, че започват да текат сроковете за обжалване по административен и по съдебен ред.
На последно място, що се отнася до условията за предоставяне на обезщетение за географска мобилност в случай на прехвърляне във външна служба на ЕИБ в рамките на Съюза, Общият съд посочва, че съгласно член 1.4 от административните разпоредби, ползването от обезщетение за географска мобилност зависи от изпълнението на две кумулативни условия, а именно, от една страна, прехвърлянето към друго място на работа в Съюза за период от една до пет години, и от друга страна, полагането на поне дванадесет месеца труд на предишното място на работа.
Поради това Общият съд констатира, че този член не съдържа изрично позоваване на условието за временно назначаване във външна служба в рамките на Съюза, според което служителят трябва да се върне на работа в седалището на ЕИБ след изтичане на периода на назначаване, за да може да се ползва от разглежданото обезщетение.
Общият съд уточнява във връзка с това, че предвиденото в член 2 от приложение VII към административните разпоредби връщане на работа в седалището на ЕИБ представлява не условие за предоставяне на обезщетението за географска мобилност, а само логическо следствие от края на периода на временно назначаване във външна служба за служителите, чиито договори не са изтекли и които трябва да се върнат на работа в седалището на ЕИБ след изтичането на този период.
При тези обстоятелства, Общият съд отбелязва, че не само прехвърлянето във външна служба въз основа на приложимите административни разпоредби не може да се счита по естеството си за такова с „постоянен характер“, тъй като от самото начало то е ограничено до максималната продължителност, предвидена в посочените разпоредби, но дори в хипотезата, при която член на персонала на ЕИБ е назначен в такава служба за период, който съвпада с края на срочния му договор, този член на персонала отговаря на изискванията за получаване на същото обезщетение, ако са изпълнени двете кумулативни условия, предвидени в член 1.4 от административните разпоредби.