62009CC0396_BG
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Въведение
1. Член 3 от Регламент (ЕО) № 1346/2000 на Съвета от 29 май 2000 година относно производството по несъстоятелност(2) (наричан по-нататък „Регламентът за несъстоятелността“) определя държавите членки, чиито съдилища са компетентни да образуват производство по несъстоятелност, що се отнася до положения, свързани с вътрешния пазар, имащи трансграничен характер(3) . Компетентни за образуването на производство по несъстоятелност са съдилищата на държавата членка, на чиято територия е разположен центърът на основните интереси на длъжника. Настоящото дело дава възможност на Съда да уточни допълнително понятието за „център на основните интереси“.
2. Настоящият случай се характеризира с факта, че италианско дружество премества седалището си според устройствения акт от Италия в Обединеното кралство. Повече от една година след ликвидацията и заличаването на дружеството от регистъра на британските предприятия кредитор подава молба за образуване на производство по несъстоятелност в Италия. Запитващата юрисдикция изразява съмнения дали може да разполага с международна компетентност по случая, с който е сезирана.
II – Правна рамка
А – Право на Съюза
3. В член 2 от Регламента за несъстоятелността понятието „предприятие“ е определено по следния начин:
„По смисъла на настоящия регламент:
[…]
з) „предприятие“ означава всяко място на дейност, в което длъжникът извършва трайна стопанска дейност, която включва човешки и материални ресурси“.
4. Член 3 от Регламента за несъстоятелността се отнася до международната компетентност и предвижда:
„(1) Съдилищата на държавата членка, на чиято територия е разположен центърът на основните интереси на длъжника, са компетентни да образуват производство по несъстоятелност. За дружествата и юридическите лица, седалището според устройствения акт се през[у]мира за център на основните интереси до доказване на противното.
2) Когато центърът на основните интереси на длъжника е разположен на територията на дадена държава членка, съдилищата на друга държава членка са компетентни да образуват производство по несъстоятелност само ако длъжникът притежава предприятие на територията на тази държава членка. Действието на това производство се свежда до имуществото на длъжника, което се намира на територията на последната.
[…]“.
5. Съображение 13 от Регламента за несъстоятелността гласи следното:
„Център на основните интереси“ следва да съответства на мястото, на което длъжникът обикновено управлява интересите си и следователно то може да се [провери] от трети лица“.
Б – Национално право
6. Запитващата юрисдикция указва, че съгласно член 382 от италианския Codice di procedura civile (Гражданско-процесуален кодекс) и от свързаната с него постоянна съдебна практика предварителното решение, постановено от Corte di Cassazione, във връзка с компетентността е окончателно и задължително за нисшестоящия съд, който разглежда делото.
III – Главното производство и преюдициалните въпроси
7. Съгласно акта за преюдициално запитване налице са следните факти.
8. Interedil Srl е учредено в Италия със седалище в Monopoli. На 18 юли 2001 г. то премества седалището си според устройствения акт в Лондон. То е вписано в регистъра на английската търговска камара(4) като „FC“ (Foreign Company). Също така на 18 юли 2001 г. то е заличено от италианския(5) фирмен регистър(6) .
9. В акта за преюдициално запитване Interedil изтъква факта, че към момента на преместването на неговото седалище, т.е. на 18 юли 2001 г., то е осъществявало свързани с дружеството сделки в Лондон, в рамките на които British Canopus Group е придобило Interedil Srl, а също така са проведени преговори и сключени договори за прехвърляне на предприятието. Освен това няколко месеца по-късно разположените в Taranto (Италия) недвижими имоти са прехвърлени на дружеството Windowmist Limited в качеството им на елементи от прехвърленото предприятие.
10. Съгласно акта за преюдициално запитване на 22 юли 2002 г. дружеството Interedil Srl е „прекратено“(7) и е заличено от фирмения регистър на Обединеното кралство.
11. През октомври 2003 г. дружеството Intesa Gestione Crediti Spa отправя искане до Tribunale di Bari да образува производство по несъстоятелност по отношение на активите на Interedil.
12. Interedil Srl, спрямо което е открита процедура по ликвидация (наричано по-нататък „Interedil“), оспорва компетентността на този италиански съд и отправя през декември 2003 г. молба до Corte die Cassazione за постановяване на предварително решение по въпроса за компетентността. То подчертава, че поради преместването на седалището според устройствения акт на предприятието от Италия в Обединеното кралство италианските съдилища вече не били компетентни за образуването на производство по несъстоятелност.
13. Считайки, че изключването на компетентността на италианските юрисдикции било явно неоснователно и че неплатежоспособността на предприятието била доказана, Tribunale di Bari открива през май 2004 г. — без да чака изхода на производството пред Corte di Cassazione по въпроса за компетентността — производство по несъстоятелност по отношение на активите на „Interedil srl, в ликвидация, със седалище понастоящем в Лондон, Chelsea Chambers 262 Fulham Road“.
14. На 18 юни 2004 г. Interedil обжалва това решение за образуване на производство по несъстоятелност.
15. С определение № 10606/2005 от 20 май 2005 г. Corte di Cassazione се произнася, че италианските съдилища за компетентни. Той посочва, че следните обстоятелства са достатъчни, за да бъде оборена презумпцията по член 3, параграф 1, второ изречение от Регламент № 1346/2000, според която центърът на основните интереси съответства на седалището според устройствения акт на дружеството: съществуването на недвижими имоти на Interedil в Италия, наличието на договор за наем за два хотелски комплекса и на договор, сключен с банкова институция, както и неизпращане на уведомление до фирмения регистър в Бари относно преместването на седалището на дружеството в Лондон.
16. Предвид Решение на Съда по дело Eurofood(8) Tribunale di Bari изразява съмнения относно тази преценка на Corte di Cassazione. При тези обстоятелства той решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1. В съответствие с общностното или с националното право трябва да се тълкува понятието „център на основните интереси на длъжника“ по смисъла на член 3, параграф 1 от Регламент № 1346/2000 и при утвърдителен отговор в полза на първата хипотеза, в какво се състои посоченото понятие и кои са определящите фактори или обстоятелства, за да се установи „центърът на основните интереси“?
2. Може ли предвидената в член 3, параграф 1 от Регламент № 1346/2000 презумпция, според която „за дружествата седалището според устройствения акт се презумира за център на основните интереси до доказване на противното“, да се обори с констатирането на ефективна търговска дейност в държава, различна от тази, в която се намира седалището на дружеството според устройствения му акт, или, за да може да се обори посочената презумпция, е необходимо да се констатира, че дружеството не е осъществявало никаква търговска дейност в държавата, в която се намира неговото седалище според устройствения акт?
3. Наличието в държава членка, различна от тази, в която се намира седалището на дружеството според устройствения му акт, на недвижими имоти, собственост на дружеството, на договор за наем на два хотелски комплекса, сключен от дружеството длъжник с друго дружество, и на договор, сключен от дружеството с банкова институция, достатъчно обстоятелство ли е, за да се счете за оборена предвидената в член 3 от Регламент № 1346/2000 презумпция в полза на „седалището според устройствения акт“ на дружеството, както и за да се приеме, че дружеството притежава „предприятие“ в тази държава по смисъла на член 3, параграф 2 от Регламент № 1346/2000?
4. Ако произнасянето по компетентността с определение № 10606/2005 на Corte di Cassazione се основава на тълкуване на член 3 от Регламент № 1346/2000, различно от тълкуването на Съда, пречка ли е член 382 от италианския Граждански процесуален кодекс — съгласно който Corte di Cassazione се произнася по компетентността с окончателно и обвързващо решение — за прилагането на посочената общностна разпоредба, както е тълкувана от Съда?“.
IV – Правна уредба
А – Допустимост на преюдициалното запитване
17. Преди да се разгледат преюдициалните въпроси, в началото следва да се определи дали преюдициалното запитване на Tribunale di Bari е допустимо.
1. Ограничено правомощие на съдилищата да отправят преюдициални запитвания съгласно член 68 ЕО
18. Tribunale di Bari отправя въпросите си до Съда с определение от 6 юли 2009 г., постъпило в Съда на 13 октомври 2009 г. Към тази дата Договорът от Лисабон все още не е влязъл в сила.
19. Регламентът за несъстоятелността е приет въз основа на член 61, буква в) и на член 67, параграф 1 ЕО. Следователно става въпрос за правен акт, по отношение на който съгласно член 68 ЕО нисшестоящите съдилища нямат право да отправят преюдициални запитвания. Както отбелязва Комисията, решенията на запитващата юрисдикция по принцип могат да бъдат предмет на обжалване съгласно националното право(9) . Съгласно член 68 ЕО запитващата юрисдикция не е имала право да отправя преюдициални въпроси.
20. Трябва да се отбележи обаче, че с влизането в сила на Договора от Лисабон на 1 декември 2009 г. член 68 ЕО е отменен, така че това ограничение на правото да се отправя преюдициално запитване вече не съществува(10) . Както Съдът постановява в Решение по дело Werynski, в такъв случай правомощието за отправяне на преюдициални запитвания следва да се преценява съгласно законодателството, което е в сила към датата на решението на Съда относно преюдициалното запитване, а не съгласно това, което е в сила към датата на подаване на молбата(11) . Така, считано от 1 декември 2009 г., Съдът е компетентен да се произнася по преюдициални запитвания от съдилища, чиито решения подлежат на обжалване съгласно националното право и при положение че молбата е подадена преди тази дата(12) . Ето защо преюдициалното запитване не е недопустимо поради липсата на правомощие за отправяне на преюдициални запитвания.
2. Недопустимост поради неналичието на дружество
21. По време на устните състезания пред Съда Interedil (дружество в ликвидация) подчертава, че преюдициалните въпроси са хипотетични и следователно недопустими, като се има предвид, че Interedil не съществува, считано от заличаването му от регистъра на английската търговска камара и че поради това отправените до Съда въпроси имали хипотетичен характер. Комисията отбелязва също този проблем в писменото си становище.
22. В това отношение следва да се припомни, че въпреки това Съдът не може да се произнесе по отправеното от национална юрисдикция запитване, когато е съвсем очевидно, че поисканото от националната юрисдикция тълкуване на валидността на правила на Съюза няма никаква връзка с действителността или с предмета на спора по главното производство, когато проблемът е от хипотетично естество или когато Съдът не разполага с необходимите данни от фактическа и правна страна, за да бъде полезен с отговора на поставените му въпроси(13) .
23. От съдържащите се в преюдициалното запитване данни не следва явно, че отправените въпроси нямат никаква връзка с предмета на спора по главното производство. Дори ако Interedil вече не съществува, не е изключено италианското право да предвижда за такъв случай възможност за удовлетворяване на кредиторите чрез последваща ликвидация и поради тази причина запитващата юрисдикция да иска да образува производство по несъстоятелност.
3. Възражения на ответниците по главното производство за недопустимост на преюдициалното запитване и отговор на четвъртия преюдициален въпрос
24. Ответниците по главното производство считат, че преюдициалното запитване е недопустимо и поради три други причини. Те препращат към решението на италианския Corte di Cassazione, който в рамките на обвързващо предварително решение вече се е произнесъл относно компетентността на италианските съдилища във връзка с производството по несъстоятелност. Това решение било придобило сила на пресъдено нещо. Ето защо от една страна, вече не било налице висящо дело по смисъла на член 267 ДФЕС.
25. От друга страна, ответниците по главното производство отправят критики към формулирането на преюдициалния въпрос: от първия и четвъртия въпрос не произтичало противоречие между разпоредбите на правото на Съюза и прилагането им от националните съдилища. Във втория и третия въпрос се изисквало от Съда да прилага разпоредбите на правото на Съюза към конкретния случай.
26. С първите си три въпроса запитващата юрисдикция иска да установи по същество как следва да се тълкува понятието за център на основните интереси по член 3 от Регламента за несъстоятелността. Преюдициално запитване, имащо такъв предмет, е допустимо.
27. Следователно е достатъчно да се разгледат само първите две възражения за недопустимост на ответниците по главното производство, които се отнасят до придобилото сила на пресъдено нещо решение на Corte die Cassazione.
28. В този контекст от значение е също да се разгледа четвъртият преюдициален въпрос на запитващата юрисдикция. С този въпрос запитващата юрисдикция иска по същество да установи дали тя е обвързана от задължителното съгласно националното право решение на Corte di Cassazione, с което се потвърждава международната компетентност на италианските съдилища, и тогава когато това решение е несъвместимо с практиката на Съда. Ако случаят е такъв, останалите въпроси биха били ирелевантни и следователно недопустими за спора по главното производство.
29. Съгласно член 382 от италианския Гражданско-процесуален кодекс нисшестоящият съд е обвързан от предварителното решение, постановено от Corte di Cassazione в областта на компетентността.
30. Съдът вече е отбелязал, че наличието на национална процесуална разпоредба, по силата на която дадена юрисдикция следва да се произнесе по същество в отговор на отправен до нея спор от висшестоящ съд във връзка с производство по обжалване, не засяга правото на националните юрисдикции, които не се произнасят като последна инстанция, да сезират Съда с преюдициално запитване, когато — както в случая — те имат съмнения относно тълкуването на правото на Съюза(14) .
31. Нищо по-различно не може да се каже по настоящия случай, в който става въпрос за национална правна уредба, която се отнася до обвързващия характер на решенията на висшестоящ съд в рамките на предварително решение относно международната компетентност.
32. Така от постоянната съдебна практика е видно, че националният съд, натоварен в рамките на своята компетентност с прилагането на нормите на правото на Съюза, е длъжен да гарантира пълното действие на тези норми, като при необходимост по собствена инициатива оставя без приложение разпоредбите на националното законодателство, които им противоречат, дори те да са приети впоследствие, без да е необходимо да иска или да изчаква тяхната предварителна отмяна по законодателен или друг конституционен ред(15) .
Това може също да се отнася за национална правна разпоредба като разглежданата по настоящия случай, от която произтича обвързващото действие на решението на висшестоящия съд(16) .
33. Така единствено решението на Съда продължава да бъде определящо за тълкуването на правото на Съюза, независимо от това дали даден национален висшестоящ съд вече е извършил тълкуване на правото на Съюза в рамките на предварително решение.
4. Междинно заключение
34. Предвид изложеното по-горе следва да се приеме, че преюдициалното запитване е допустимо.
35. Поради това на поставения четвърти въпрос следва да се отговори, че правото на Съюза не допуска националният съд, който следва да се произнесе по дело, върнато от висшестоящ съд, да бъде обвързан съгласно националното процесуално право от направените от висшестоящия съд правни изводи, когато въз основа на тълкуването, което е поискал от Съда, той счита, че тези изводи не са в съответствие с правото на Съюза.
Б – Преюдициални въпроси
36. Първият, вторият и третият преюдициален въпрос се отнасят до тълкуването на понятието център на основните интереси на длъжника в член 3, параграф 1 от Регламента за несъстоятелността; поради това те могат да бъдат разгледани заедно (по-нататък като точка 1). Освен това третият преюдициален въпрос се отнася до уточняването на понятието предприятие съгласно член 3, параграф 2 от Регламента за несъстоятелността (по-нататък като точка 2).
1. Понятието център на основните интереси в член 3, параграф 1 от Регламента за несъстоятелността
37. Член 3, параграф 1 урежда международната компетентност за образуване на производство по несъстоятелност. По смисъла на тази разпоредба съдилищата на държавата членка, на чиято територия е разположен центърът на основните интереси на длъжника, са компетентни да образуват производство по несъстоятелност.
а) Самостоятелна дефиниция на понятието
38. С първия си преюдициален въпрос запитващата юрисдикция иска да се установи дали понятието център на основните интереси следва да бъде определено независимо от Регламента или във връзка с националното право.
39. Според постоянната съдебна практика както от изискването за еднакво прилагане на общностното право, така и от принципа за равенство следва, че разпоредба от общностното право, чийто текст не съдържа изрично препращане към правото на държава членка с оглед на определяне на нейния смисъл и обхват, трябва по принцип да получи самостоятелно и еднакво тълкуване навсякъде в Общността, което трябва да бъде направено, като се отчитат контекстът на разпоредбата и целта на разглежданата правна уредба(17) .
40. Така в своето Решение по дело Eurofood относно член 3, параграф 1 от Регламента за несъстоятелността Съдът вече е заключил, че „[п]онятието център на основните интереси […] е характерно за Регламента. Следователно то има самостоятелно значение и поради това трябва да се тълкува единно и независимо от националните разпоредби“(18) .
б) Определяне на центъра на основните интереси
41. За дружествата и юридическите лица седалището според устройствения акт се презумира за център на основните интереси до доказване на противното.
42. Запитващата юрисдикция моли Съда за тълкуване на понятието център на основните интереси и за указване на критериите, с помощта на които би могла д а се обори установената в член 3, параграф 1, второ изречение презумпция.
i) Определящ момент
43. Настоящият случай се характеризира с две особености. От една страна, към момента на подаване на молбата за образуване на производство по несъстоятелност разглежданото дружество вече е било прекратено и заличено от фирмения регистър на Обединеното кралство, вече повече от година. От друга страна, преди фазата на ликвидация дружеството е прехвърлило седалището си според устройствения акт от Италия в Обединеното кралство. Следователно първо трябва да се разгледа какво значение има преместването на седалището за определянето на компетентността. Като втора стъпка следва да се изясни кой времеви момент трябва да бъде взет предвид за определянето на компетентния за производството по несъстоятелност форум, ако към момента на подаване на молбата за образуване на производството по несъстоятелност от известно време вече дружеството е било заличено от фирмен регистър.
44. В Регламента не се съдържа изрична разпоредба относно преместването на седалището. Ето защо съгласно общите разпоредби, съдържащи се в член 3, следва да се изхожда от последното седалище според устройствения акт, освен ако презумпцията по член 3, параграф 1 не бъде оборена, доказвайки, че центърът на основните интереси не е преместен едновременно с промяната на законовото седалище, а е останал в държавата на заминаване.
45. Тези последици от преместване на седалището по отношение на определянето на компетентния съд във връзка с производството по несъстоятелност могат според случая да бъдат неблагоприятни за кредиторите, които са встъпили в правоотношения с длъжника в държавата на заминаване. Всъщност от момента на встъпване в правоотношения с длъжника кредиторите биха предположили, че евентуално производство по несъстоятелност би протекло на определено място, което явно не важи след преместването на седалището. Ето защо вземането предвид на преместването на седалището за целите на определянето на компетентността не би отговорило на очакванията на кредиторите в държавата на заминаването.
46. Разпоредбите от Регламента за несъстоятелността относно международната компетентност всъщност имат за цел да се даде възможност на потенциалните кредитори ясно да могат да определят предварително съгласно кой правен режим ще се уреждат въпросите на несъстоятелността, засягащи техните интереси(19) . Международната компетентност, която съгласно член 4, параграф 1 впрочем води до прилагането на материалните разпоредби на въпросната държава относно несъстоятелността, е обвързана с мястото, което познават потенциалните кредитори на длъжника, позволявайки им по този начин да изчислят правните рискове, които би следвало да понесат в случай на несъстоятелност(20) .
47. Това, че при промяна на седалището е възможно обаче международната компетентност да бъде също променена, съзнателно е отразено в Регламента. За разлика от проекта за Споразумение относно несъстоятелността от 1980 г.(21), той не съдържа никаква конкретна разпоредба, уреждаща хипотезата на преместване на седалището, по силата на която съдилищата на държавата на заминаване запазват своята компетентност и през преходен период след преместването на седалището.
48. От друга страна, взимайки като единствен критерий само центъра на основните интереси, така че ефективното му преместване води и до промяна на равнището на международната компетентност във връзка с производството по несъстоятелност, Регламентът по-скоро съблюдава последователно основната свобода на предприятие, която съгласно разпоредба с по-ограничителен характер би била засегната най-малкото индиректно. По принцип не може да се изисква новото седалище да е съществувало през определен период преди подаването на молбата за образуване на производството по несъстоятелност. Тук не е необходимо да се определя дали в изключителни случаи — пряка взаимовръзка между времето на преместване на седалището и подаването на молбата за образуване на производство по несъстоятелност — следва да се прилагат различни правила, тъй като между преместването на седалището и подаването на молбата за образуване на производство по несъстоятелност е била изтекла повече от една година.
49. По-нататък следва да се разгледа въпросът кой времеви момент трябва да бъде отчетен като изходен, ако към момента на подаване на молбата за образуване на производство по несъстоятелност дружеството вече е било заличено от фирмения регистър.
50. По отношение на преместване на седалището, което е настъпило след подаване на молбата за образуване на производство по несъстоятелност, но преди образуване на производството, Съдът е постановил, че държавата на заминаване продължава да бъде компетентна за образуването на това производство(22) . Следователно решаващ за определяне на центъра на основните интереси е моментът на подаване на молбата за образуване на производство по несъстоятелност.
51. В случай като настоящия, в който при подаване на молбата за образуване на производство по несъстоятелност от известно време по отношение на дружеството вече са били извършени ликвидация и заличаване от регистъра, проблемът, който на пръв поглед възниква, изхождайки от датата на подаване на молбата за образуване на производство по несъстоятелност, е че към момента на подаване на молбата дружеството вече не е имало никакви интереси.
52. Този проблем може да бъде разрешен, като в подобен случай се изхожда само от седалището според устройствения акт и не се допуска повече оборване на презумпцията — доколкото дружеството разполага със седалище според устройствения акт и след ликвидацията си. При дружество, по отношение на което е проведена ликвидация, държавата членка по седалището според устройствения акт е компетентна за производството по несъстоятелност.
53. Резултатът от този подход обаче не е убедителен. В негова подкрепа наистина може да се изтъкне, че дори в хипотезата на дружество в ликвидация седалището според устройствения акт може да бъде лесно определено и че следователно обвързването с това седалище гарантира правната сигурност. Срещу този подход говори обаче обстоятелството, че като последица от него дори в случаи, в които центърът на основните интереси на дружеството преди заличаването му от регистъра никога не е съвпадал със седалището според устройствения акт, въпреки това последното би било определящо за определяне на компетентността. Този подход обаче следва да бъде отхвърлен, тъй като, използвайки понятието за център на основните интереси, Регламентът се стреми да създаде привръзка с мястото, което се възприема от кредиторите като мястото, с което дружеството обективно и най-явно има най-тесни връзки. Ако например седалището според устройствения акт на действащо дружество изпълнява единствено функциите на пощенска кутия и поради това центърът на основните му интереси се намира другаде, също така не е релевантно като критерий за привръзка да служи седалището на дружеството според устройствения акт след неговото заличаване.
54. Следователно и в случай на дружество, което вече е заличено, презумпцията по член 3, параграф 1 може да бъде оборена, ако се докаже, че преди заличаването му центърът на основните интереси на дружеството вече не се намира в държавата на седалището. В този случай от определящо значение е центърът на неговите интереси преди прекратяването. Следователно референтният период трябва да се определи в рамките на обща преценка от гледна точка на кредиторите.
ii) Тълкуване на понятието „център на основните интереси“
55. По-нататък следва да се идентифицират критериите, според които се определя центърът на основните интереси на длъжника по смисъла на член 3, параграф 1 от Регламента за несъстоятелността.
56. За съжаление в член 2 от Регламента, в който се съдържат определения на най-важните понятия от него, не се съдържа дефиниция на центъра на основните интереси. Комисията за правата и свободите на гражданите, за правосъдие и вътрешни работи вече е критикувала този факт в рамките на законодателната процедура(23) . Единствено в съображение 13 от Регламента се посочва, че центърът на основните интереси „следва да съответства на мястото, на което длъжникът обикновено управлява интересите си и следователно то може да се [провери] от трети лица“.
57. Позовавайки се на съображение 13, в Решение по дело Eurofood Съдът постановява, „че центърът на основните интереси следва да се определя според обективни и проверими от трети лица критерии. Тази обективност и тази възможност за проверка от трети лица са необходими, за да се гарантират правната сигурност и предвидимостта при определянето на компетентния съд за образуване на главното производство по несъстоятелност“(24) . Съдът подчертава важността на правната сигурност и на предвидимостта, имайки предвид по-специално факта, че съгласно член 4, параграф 1 от Регламента определянето на компетентната държава членка води също до определяне на приложимото право.
58. Ето защо въведената в член 3 презумпция относно седалището според устройствения акт може да бъде оборена само ако обективни и проверими от трети лица елементи доказват, че действителното положение е различно от това, което следва да отразява разполагането на посоченото седалище според устройствения акт(25) . Като възможен пример за оборване на презумпцията Съдът посочва случая на дружество „пощенска кутия“, което не упражнява никаква дейност на територията на държавата членка, на която е разположено седалището му според устройствения акт(26) .
59. В предварителното си решение Corte di Cassazione посочва, че след преместването на седалището му в Обединеното кралство Interedil не е упражнявало никаква дейност, не е извършвало никакви сделки там, нито дейности в рамките на процедурата по ликвидация и че в действителност центърът на управление и организация не е бил преместен в Лондон.
60. По отношение на дружество, което не упражнява никаква търговска или административна дейност в държавата на седалището според устройствения акт, презумпцията съгласно член 3 от Регламента всъщност може да бъде оборена.
61. Вторият преюдициален въпрос обаче предполага, че запитващата юрисдикция не изхожда от принципа, че Interedil не е осъществявало никаква дейност в новото си седалище според устройствения акт в Лондон. За разлика от случая на обикновено дружество „пощенска кутия“, което се посочва като възможен пример за оборване на презумпцията по дело Eurofood, възниква въпросът как следва понастоящем да се определя по-точно центърът на основните интереси.
62. Проследяването на произхода на Регламента не е особено полезно във връзка с това. При това може да се заключи, че конкретната терминология вече е била предмет на дискусии в рамките на законодателния процес. Като начален пункт се отбелязва една инициатива на Германия и Финландия, в която се възпроизвежда текстът на Споразумението на ЕС относно производството по несъстоятелност(27) . Това предложение съдържа в съображение 13 още по-подробна дефиниция на понятието център на основните интереси. Там се посочва, че „с център на основните интереси се обозначава мястото, с което длъжникът поддържа редовно най-тесни връзки, на което са концентрирани разнообразните му търговски отношения и където най-често е разположена съществената част от неговите активи. Това място също така е известно най-добре на кредиторите“. Люксембургската делегация критикува в този текст факта, че като съществен критерий се определят активите, а не както тя би предпочела, дейността на длъжника или управлението на неговите активи(28) .
63. След критичното приемане и на изменен проект(29) на генералния секретариат на Съвета(30) законодателят на Съюза решава да възпроизведе точка 75, първо изречение от пояснителния доклад във връзка със Споразумението относно несъстоятелността(31) като съображение 13, приемайки по този начин като критерий мястото на управление на интересите.
64. Предвид липсата на яснота във връзка с разглежданото понятие в Решение по дело Eurofood Съдът основателно отчита като решаващ критерий гледната точка на кредиторите(32) . При това той се основава на съдържанието на съображение 13, в което се говори за възможността центърът на основните интереси да се проверява от трети лица. Потенциалните кредитори трябва да имат възможност да знаят предварително коя държава членка — според status quo — би била компетентна за производство по несъстоятелност и следователно от кое право би зависело то.
65. Ето защо, за да се определи центърът на икономическите интереси, трябва да се направи цялостна преценка от гледна точка на кредиторите. Както генералният адвокат Jacobs вече е подчертал в заключението си по дело Eurofood, в това отношение всеки отделен случай следва да бъде преценяван според конкретните му особености(33) .
66. Ето защо общоприложимата, изолирана преценка на отделните фактори трябва да се изключи предварително. Нито разполагането на недвижимите имоти на длъжника в производството по несъстоятелност, нито мястото на наетите сгради, за които той е сключил договори за наем с друго дружество, нито съществуването на договор на обявеното в несъстоятелност дружество с банкова институция, разположена в определена държава членка, не представляват сами по себе си фактори, които позволяват да се определи окончателно центърът на основните интереси.
67. Както следва от произхода на Регламента, неговият автор впрочем е отказал да се позовава по същество на имуществото при определянето на центъра на основните интереси. Ето защо следва да се изключи простото позоваване на мястото, на което е разположена по-голямата част от активите на дружеството. Впрочем това изглежда убедително, по-специално поради факта че твърде често не е лесно за третите лица да определят мястото, на което е разположена по-голямата част от активите на дружеството, по-специално ако те са разпределени в няколко държави членки.
68. Основавайки се на оборимата презумпция по член 3, параграф 1 и на съображение 13, което се позовава на управляването на интересите, в рамките на общата изискуема преценка, напротив, следва винаги да се задава въпросът какви дейности упражнява дружеството по обективно явен за третите лица начин в седалището си според устройствения акт.
69. Съгласно структурата на Регламента, когато централното управление на дадено дружество се намира на мястото на седалището му според устройствения акт, т.е. на мястото, където е управлението му и откъдето то насочва дейността си и се представя по явен начин пред външния свят, без значение за определянето на компетентността е къде са съществените имуществени активи или основните места на дейност на дружеството. Презумпцията по член 3, параграф 1 и позоваването в него на седалището според устройствения акт се основават на намерението да се определи мястото на централно управление на дружеството, което обикновено е разположено там в качеството му на свързващ фактор, който също е проверим от третите лица. Пояснителният доклад във връзка със споразумението, от който произтича формулировката на съображение 13, изхожда от това, че седалището според устройствения акт обикновено съответства на основното седалище на длъжника(34) . Ето защо, ако централното управление действително се намира в седалището според устройствения акт, по-различното локализиране на основните интереси е предварително изключено.
70. Ето защо оборване на презумпцията по член 3, параграф 1, отчитайки разполагането на имуществото на дружеството, местата на упражняване на неговата дейност или също икономическите му дейности, следва да бъде взето предвид само ако от гледна точка на кредиторите мястото на централно управление не съвпада със седалището според устройствения акт. В такъв случай е необходимо да се отчетат допълнителни обективни фактори, също и от гледна точка на кредиторите, с цел решаване на въпроса за компетентността във връзка с производството по несъстоятелност. В това отношение следва да се извърши обща преценка на конкретния случай.
71. От спора по главното производство произтича, че след преместването на седалището длъжникът явно е пристъпил изключително към дейности, свързани с ликвидацията. Правните сделки и действия, извършени в рамките на ликвидацията на дадено дружество, по принцип също са релевантни за определяне на центъра на основните интереси на дружеството. В крайна сметка дори преместването на дружеството в друга държава членка, за да бъде осъществена там ликвидацията, е част от основните свободи. Следователно, доколкото управлението на тази дейност по ликвидация е извършено по начин, който е явен за третите лица, от новото седалище, следва да се счита, че през релевантния период, предхождащ заличаването на дружеството, управлението на основните му интереси е извършвано от неговото седалище според устройствения акт, поради което оборване на презумпцията по член 3, параграф 1 е изключено.
72. В рамките на настоящия случай не е необходимо да се разглежда проблемът за преместване на центъра на основните интереси с оглед противопоставяне на разпоредбите в областта на несъстоятелността или отговорността на държавата по произход, или с цел отнемане на имуществената маса от кредиторите. Въпросът за евентуалния характер на злоупотреба на дадено преместване повдига интересни въпроси в контекста на противопоставянето между основните свободи на длъжниците, от една страна, защитата на кредиторите и избягването на предвидения в съображение 4 от Регламента „forumshopping“, от друга страна. Във връзка с това в Решение по дело Centros(35), в което Съдът е постановил, че само по себе си не може да представлява злоупотреба с правото на установяване, ако дадено дружество използва своя основна свобода, за да може да се ползва от по-благоприятни разпоредби. Съгласно тази съдебна практика това широко разбиране за свобода на установяване впрочем достига своите граници, когато дружеството пожелае да избегне задълженията си спрямо кредиторите. Доколкото обаче запитващата юрисдикция не е формулирала никакъв въпрос във връзка с това и не е възможно да се изтъкнат достатъчно основания, така че въз основа на фактите по делото да се предположи наличието на злоупотреба с права, настоящият случай не е подходящ за окончателното решаване на тези въпроси.
73. Също така тук не е необходимо да се разглежда и един аспект, който произтича от прочита на решението на Corte di Cassatione по междинния спор в главното производство — тъй като запитващата юрисдикция също не е отправила въпрос във връзка с това. В това решение се изтъква фактът, че преместването на седалището не е било съобщено в италианския регистър на дружествата. В преюдициалното запитване обаче се посочва, че на 18 юли 2001 г. Interedil е било заличено от италианския регистър. Ако към момента на подаване на молбата за образуване на производство по несъстоятелност дадено дружество е вписано в регистрите на две държави членки, биха могли да възникнат въпроси във връзка с юридическото представяне от гледна точка на кредиторите. Доколкото обаче запитващата юрисдикция изхожда от това, че дружеството е било заличено от италианския регистър, няма причина този въпрос да се разглежда допълнително.
в) Междинно заключение
74. Ето защо на първия и втория преюдициален въпрос, както и на първата част от третия преюдициален въпрос трябва да се отговори по следния начин:
Понятието „център на основните интереси на длъжника“ по смисъла на член 3, параграф 1 от Регламент № 1346/2000 има свое самостоятелно значение и поради това следва да се тълкува единно и независимо от националните правни разпоредби.
75. Наличието в държава членка, различна от тази, в която се намира седалището според устройствения акт на дружеството, на недвижими имоти на дружеството, на договор за наем на два хотелски комплекса, сключен от дружеството длъжник с друго дружество, и на договор, сключен от дружеството с банкова институция, сами по себе си не позволяват да се счита за оборена презумпцията, предвидена в член 3 от Регламент № 1346/2000 в полза на „седалището според устройствения акт“ на дружеството. Необходимо е да се извърши обща преценка, с която въз основа на обективни и същевременно проверими от трети лица критерии да се определи мястото, на което дружеството управлява своите интереси. Ако централното управление действително се намира в седалището според устройствения акт, то всякакво друго локализиране на основните интереси е изключено.
2. Понятието „предприятие“ по член 3, параграф 2 от Регламента за несъстоятелността
76. С втората част на третия си въпрос запитващата юрисдикция изтъква обстоятелства, които трябва да бъдат налице, за да може да се говори за предприятие по смисъла на член 3, параграф 2 от Регламента за несъстоятелността. Ако всъщност се окаже, че Interedil няма своя център на интереси в Италия и че съответно италианските съдилища не са компетентни за образуването на основно производство по несъстоятелност, то при всички положения би имало възможност за провеждане на вторично производство по несъстоятелност в Италия. Съгласно член 3, параграф 2 предпоставка за това е Interedil да притежава предприятие в Италия. Достатъчни ли са за съществуването на предприятие наличието на недвижими имоти, на договор за наем на два хотелски комплекса, както и на договор, сключен от дружеството с банкова институция?
77. Под предприятие съгласно член 2, буква з) от Регламента за несъстоятелността следва да се разбира всяко място на дейност, в което длъжникът извършва трайна стопанска дейност, която включва човешки и материални ресурси.
78. Така в разпоредбите на Регламента за несъстоятелността е възпроизведено съдържанието на Споразумението относно производство по несъстоятелност на държавите — членки на Европейския съюз от 23 ноември 1995 г. В пояснителния доклад се посочва: „Място на дейност“ указва мястото, на което на пазара (т.е. бидейки ориентирани навън) се упражняват икономически дейности, били те само търговски или стопански, или съответно свързани с упражняването на свободна професия. Заключението, че икономическата дейност трябва да бъде осъществявана с човешки ресурси, доказва нуждата от минимална организация. Място на дейност, на което се упражнява дейност само спорадично, не може да се определи като предприятие. Необходим е характерът на дейността да бъде в известна степен траен. […] От решаващо значение е по какъв начин се проявява дейността навън, а не какви цели на длъжника се преследват с нея“(36) .
79. Както и по отношение на оборването на презумпцията съгласно член 3, параграф 1, второ изречение от Регламента, за член 3, параграф 2 не е достатъчно само наличието на имуществени активи. Запитващата юрисдикция напротив трябва да провери наличието на човешки ресурси, както и на минимална организация.
80. При тези условия на втората част на третия преюдициален въпрос следва да се отговори, че:
Наличието в държава членка, различна от тази, в която се намира седалището според устройствения акт на дружеството, на недвижими имоти на дружеството, на договор за наем на два хотелски комплекса, сключен от дружеството длъжник с друго дружество, и на договор, сключен от дружеството с банкова институция, могат да бъдат достатъчни, за да се приеме, че дружеството притежава „предприятие“ в тази държава по смисъла на член 3, параграф 2 от Регламент № 1346/2000, само ако тези елементи отделно или заедно са включени в стабилна организационна структура, на място, на което длъжникът упражнява по траен начин икономическа дейност, която изисква човешки ресурси и икономически активи.
V – Заключение
81. В светлината на изло жените по-горе съображения предлагам на Съда да отговори на преюдициалното запитване по следния начин:
„1) Понятието „център на основните интереси на длъжника“ по смисъла на член 3, параграф 1 от Регламент № 1346/2000 относно производството по несъстоятелност има свое самостоятелно значение и поради това следва да се тълкува единно и независимо от националните правни разпоредби.
2) Наличието в държава членка, различна от тази, в която се намира седалището според устройствения акт на дружеството, на недвижими имоти на дружеството, на договор за наем на два хотелски комплекса, сключен от дружеството длъжник с друго дружество, и на договор, сключен от дружеството с банкова институция, сами по себе си не позволяват да се счита за оборена презумпцията, предвидена в член 3 от Регламент № 1346/2000 в полза на „седалището според устройствения акт“ на дружеството. Необходимо е да се извърши обща преценка, с която въз основа на обективни и същевременно подлежащи на удостоверяване от трети лица критерии да се определи мястото, на което дружеството управлява своите интереси. Ако централното управление действително се намира в седалището според устройствения акт, то всякакво друго локализиране на основните интереси е изключено.
3) Наличието в държава членка, различна от тази, в която се намира седалището според устройствения акт на дружеството, на недвижими имоти на дружеството, на договор за наем на два хотелски комплекса, сключен от дружеството длъжник с друго дружество, и на договор, сключен от дружеството с банкова институция, могат да бъдат достатъчни, за да се приеме, че дружеството притежава „предприятие“ в тази държава по смисъла на член 3, параграф 2 от Регламент № 1346/2000, само ако тези елементи отделно или заедно са включени в стабилна организационна структура, на място, на което длъжникът упражнява по траен начин икономическа дейност, която изисква човешки ресурси и икономически активи.
4) Правото на Съюза не допуска националният съд, който следва да се произнесе по дело, върнато от висшестоящ съд, да бъде обвързан съгласно националното процесуално право от направените от висшестоящия съд правни изводи, когато въз основа на тълкуването, което е поискал от Съда, той счита, че тези изводи не са в съответствие с правото на Съюза“.
(1) .
(2)  –	OB L 160, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 1, стр. 143. Понастоящем Регламентът се прилага в редакцията, изменена с Регламент за изпълнение (ЕС) № 210/2010 на Съвета от 25 февруари 2010 година.
(3)  –	Както произтича от съображение 33 от него, той не се прилага за Дания и освен това приложението му е ограничено съгласно разпоредбите, съдържащи се в член 44, който урежда връзката му с другите сключени от държавите членки конвенции.
(4)  –	Companies House.
(5)  –	Registro delle imprese.
(6)  –	Явно Tribunale di Bari счита, че това заличаване е незаконно, но той не посочва точните причини за това.
(7)  –	В акта за преюдициално запитване на италиански се посочва: „Chiusa e dunque cancellata dal Registro delle Imprese“.
(8)  –	Решение на Съда от 2 май 2006 г. по дело Eurofood IFSC (C‑341/04, Recueil, стр. I‑3813).
(9)  –	Съгласно член 18 от италианския Legge Fallimentare (Закон за несъстоятелността), в редакцията на Decreto Legislativo № 169 от 12 септември 2007 г. решението на Tribunale di Bari може да бъде предмет на обжалване.
(10)  –	По отношение на преходния режим вж. бележка под линия 4 от заключението ми от 2 септември 2010 г. по дело Weryński (C‑283/09, все още непубликувано в Сборника).
(11)  –	Решение от 17 февруари 2011 г по дело Weryński (C‑283/09, все още непубликувано в Сборника), вж. също във връзка с това заключението ми по дело Weryński (посочено в бележка под линия 10, точки 23—25).
(12)  –	Решение по дело Weryński (посочено в бележка под линия 11, точка 31).
(13)  –	Постоянна съдебна практика, вж. единствено Решение на Съда от 22 декември 2010 г. по дело Gowan Comércio, C‑77/09, все още непубликувано в Сборника, точка 25).
(14)  –	Решение от 5 октомври 2010 г. по дело Елчинов (C‑173/09, все още непубликувано в Сборника, точка 25).
(15)  –	Решение по дело Елчинов (посочено по-горе в бележка под линия 14, точка 31, в която се съдържа позоваване на Решение от 9 март 1978 г. по дело Simmenthal, 106/77, Recueil, стр. 629, точка 24, както и Решение от 19 ноември 2009 г. по дело Filipiak, C‑314/08, Сборник, стp. I‑11049, точка81).
(16)  –	Срв. в този смисъл Решение по дело Елчинов (посочено по-горе в бележка под линия 14, точка 31).
(17)  –	Решение от 18 октомври 2007 г. по дело Österreichischer Rundfunk (C‑195/06, Сборник, стр. I‑8817, точка 24 и цитираната там съдебна практика) и Решение от 29 октомври 2009 г. по дело NCC Construction Danmark (C‑174/08, Сборник, стр. I‑10567, точка 24).
(18)  –	Решение по дело Eurofood IFSC (посочено в бележка под линия 8, точка 31).
(19)  –	Вж. заключението на генералния адвокат Jacobs от 27 септември 2005 г. по дело Eurofood IFSC (C‑341/04, Recueil, стр. I‑3813, точка 118).
(20)  –	Пак там, точка 122.
(21)  –	Вж. член 6е от проекта за Споразумение относно несъстоятелността от 1980 г. (Übereinkommens über den Konkurs, Vergleich und ähnliche Verfahren von 1980), EG-Dok. III/D/72/80-DE, печат: Gerhard Kegel (издател) и Jürgen Thieme (редактор), Vorschläge und Gutachten zum Entwurf eines EG-Konkursübereinkommens, Tübingen 1988.
(22)  –	Решение от 17 януари 2006 г. по дело Staubitz-Schreiber (C‑1/04, Recueil, I‑701, точка 29).
(23)  –	Съдържащ се в доклада относно Предложението за регламент на Съвета относно производството по несъстоятелност на Комисията по правни въпроси и вътрешен пазар (докладчик Kurt Lechner), документ A5-0039/2000, в който се предлага следната дефиниция, следва да бъде in член 2 от Регламента: „център на основните интереси“ е мястото, където длъжникът има основните си търговски интереси и упражнява други икономически дейности и с което поради това той има много тесни връзки“.
(24)  –	Решение по дело Eurofood IFSC (посочено по-горе в бележка под линия 17, точка 33).
(25)  –	Пак там (точка 34).
(26)  –	Пак там (точки 34 и 35).
(27)  –	Инициатива на Федерална република Германия и на Република Финландия във връзка с приемането на Регламент на Съвета относно производството по несъстоятелност (ОВ C 221, стр. 8).
(28)  –	Забележка на люксембургската делегация, документ на Съвета № 10342/99 от 20 юли 1999 г.
(29)  –	Вж. документ № 9934/1/99 на Съвета от 29 юли 1999 г. по отношение на ново преформулиране на документ № 9934/2/99 на Съвета от 22 октомври 1999 г.
(30)  –	Така например британската делегация критикува проблемния характер на дефиницията, подчертавайки, че определен длъжник може да управлява интересите си от различни места и че критериите за определяне на „основните“ интереси били неясни, вж. документ № 10683/99 на Съвета от 13 септември 1999 г.
(31)  –	Virgós, M. и Schmit, E., Пояснителен доклад във връзка със споразумението относно несъстоятелността, германска редакция след преработката на групата на юридическите и езикови експерти, Съвет на Европейския съюз, документ 6500/1/96 REV 1, точка 75.
(32)  –	Тук следва да се изхожда от по-широко разбиране на понятието за кредитор, което може да обхваща и работниците в дадено предприятие.
(33)  –	Заключение на генералния адвокат Jacobs по дело Eurofood IFSC (посочено в бележка под линия 19, точка 125).
(34)  – Пояснителен доклад, посочен в бележка под линия 31 (точка 75).
(35)  –	Вж. също Решение от 9 март 1999 г. по дело Centros (C‑212/97, Recueil, стр. I‑1459), Решение от 5 ноември 2002 г. по дело Überseering (C‑208/00, Recueil, стр. I‑9919) и Решение от 30 септември 2003 г. по дело Inspire Art (C‑167/01, Recueil, стр. I‑10155).
(36)  –	Пояснителен доклад, посочен в бележка под линия 31 (точка 71).