Дело T‑392/24
Raf Verbeke и Elias Vlerick
срещу
Европейски парламент и Съвет на Европейския съюз
Определение на Общия съд (шести състав) от 26 ноември 2024 година
„ Жалба за отмяна — Регламент (ЕС) 2024/1263 — Регламент (ЕС) 2024/1264 — Директива (ЕС) 2024/1265 — Законодателен акт — Акт, който включва мерки за изпълнение — Липса на пряко засягане — Явна недопустимост — Искане за „конституционен диалог“ с белгийския конституционен съд — Явна липса на компетентност “
1.      Жалба за отмяна — Физически или юридически лица — Понятие за подзаконов акт по смисъла на член 263, четвърта алинея ДФЕС — Всеки акт с общо приложение, с изключение на законодателните актове — Регламенти (ЕС) 2024/1263 и 2024/1264 — Регламенти, приети съответно по реда на обикновената законодателна процедура и специалната законодателна процедура — Изключване
(член 263, четвърта алинея и член 289, параграфи 1—3 ДФЕС; Регламент 2024/1263 на Европейския парламент и на Съвета; Регламент 2024/1264 на Съвета)
(вж. т. 8—12)
2.      Жалба за отмяна — Физически или юридически лица — Актове, които ги засягат пряко и лично — Пряко засягане — Критерии — Пряко пораждане на задължителни правни последици върху правното положение на жалбоподателя — Липса — Явна недопустимост
(член 263, четвърта алинея ДФЕС; член 1, параграфи 1 и 2 от Регламент 2024/1263 на Европейския парламент и на Съвета; Регламент 2024/1264 на Съвета; съображение 8 от Директива 2024/1265 на Съвета,)
(вж. т. 17—25 и 27—29)
Резюме
Сезиран с жалба за отмяна, която отхвърля като явно недопустима, Общият съд внася уточнения относно процесуалната легитимация на обикновените жалбоподатели да подават такава жалба по силата на член 263, четвърта алинея ДФЕС срещу правни актове на Европейския съюз, на които те не са адресати, и по-точно относно условието за пряко засягане.
Тази жалба е насочена срещу Регламенти 2024/1263(1) и 2024/1264(2), както и срещу Директива 2024/1265(3) (наричани по-нататък заедно „оспорваните актове“), които имат за цел да реформират рамката за икономическо управление на Съюза с оглед на целите за бюджетна дисциплина и устойчивост на обслужването на дълга на държавите членки.
При условията на евентуалност, жалбоподателите сезират Общия съд с искане за провеждане на „конституционен диалог“ с белгийския Конституционен съд относно прилагането от белгийските органи на оспорваните актове, което искане той отхвърля поради явна липса на компетентност.
Съображения на Общия съд
В самото начало Общият съд припомня, че член 263, четвърта алинея ДФЕС прави разграничение между три хипотези, при които подадена от физическо или юридическо лице жалба за отмяна може да бъде обявена за допустима, а именно жалба срещу акт, на който то е адресат или който го засяга пряко и лично, или когато става въпрос за подзаконов акт, ако той го засяга пряко и не включва мерки за изпълнение.
Най-напред Общият съд констатира, че тъй като жалбоподателите не са адресати на оспорваните актове, те нямат право да обжалват по силата на посочената първа хипотеза.
По-нататък, що се отнася до третата хипотеза, която той разглежда в самото начало, Общият съд уточнява, че изразът „подзаконов акт“ не включва законодателните актове, тоест актовете, приети по реда на процедурите, наречени „обикновена законодателна процедура“ и „специална законодателна процедура“(4).
В това отношение той отбелязва, от една страна, че Регламенти 2024/1263 и 2024/1264 са приети по реда на законодателните процедури, съответно обикновена и специална, и следователно не са подзаконови актове, и от друга страна, че реализирането на правните последици на Директива 2024/1265 по отношение на жалбоподателите се нуждае от мерки за изпълнение по смисъла на член 263, четвърта алинея ДФЕС, тоест национални мерки за транспониране, които подлежат на съдебен контрол пред националните юрисдикции.
Той заключава, че жалбоподателите нямат право на жалба срещу оспорваните актове по силата на третата хипотеза по член 263, четвърта алинея ДФЕС.
Накрая, що се отнася до втората хипотеза, посочена в този член, Общият съд подчертава, че първата част от искането за отмяна на оспорваните актове би могла да се обяви за допустима само доколкото жалбоподателите са пряко и лично засегнати от оспорваните актове.
В това отношение той посочва, че за да може обикновен жалбоподател да бъде пряко засегнат от обжалвания акт, трябва да са изпълнени две кумулативни условия. Оспорената мярка трябва, от една страна, пряко да поражда последици за правното положение на този субект, а от друга страна — да не оставя никакво право на преценка на адресатите, на които е възложено изпълнението ѝ.
Що се отнася до първото от тези условия, съгласно постоянната съдебна практика жалбата за отмяна, предвидена в член 263 ДФЕС, може да бъде подадена срещу всички приети от институциите разпоредби, без оглед на тяхната форма, които имат за цел да породят задължителни правни последици. За да се определи дали даден акт поражда такива последици и следователно подлежи на такова обжалване, следва да се съобрази същността на акта и посочените последици да се преценят с оглед на обективни критерии като съдържанието на същия акт, като евентуално се държи сметка и за контекста на приемането му и правомощията на издалата го институция. В този смисъл възможността даден акт пряко да породи последици за правното положение на физическо или юридическо лице, не може да се преценява само с оглед на обстоятелството, че този акт има формата на директива.
В случая Общият съд отбелязва, че оспорваните актове, имащи за цел да реформират рамката на икономическото управление на Съюза, с оглед на целите за бюджетна дисциплина и устойчивост на обслужването на дълга на държавите членки, се прилагат по отношение на държавите членки, тъй като предвиждат рамка за тяхното икономическо управление, по-специално правила относно националните бюджетни и структурни планове, процедурата относно прекомерните дефицити на държавите членки, приели единната валута, и относно бюджетните рамки на държавите членки, за да се избегнат прекомерни бюджетни дефицити.
Следователно оспорваните актове не могат да произведат пряко задължителни последици за собственото правно положение на жалбоподателите. Този извод впрочем се потвърждава от твърденията на жалбоподателите в жалбата, тъй като те не посочват нито една конкретна разпоредба от оспорваните актове, която би могла да породи последици за правното им положение, нито конкретни правни последици за посоченото положение. По-специално, евентуалните последици, които те твърдят, че оспорваните актове имат за управлението и правата на едно публично образувание, като град Гент (Белгия), обаче не биха могли да бъдат последици, които засягат пряко правното положение на жалбоподателите.
Общият съд заключава, че след като условието за пряко засягане не е изпълнено, жалбоподателите нямат процесуална легитимация да искат отмяната на оспорваните актове по силата на втората хипотеза, посочена в член 263, четвърта алинея ДФЕС.
Вследствие на това Общият съд отхвърля първата част от искането на жалбоподателите като явно недопустима, тъй като жалбоподателите не могат да основат процесуалната си легитимация да искат отмяната на оспорваните актове, на нито една от хипотезите, посочени в член 263, четвърта алинея ДФЕС.
1      Регламент (ЕС) 2024/1263 на Европейския парламент и на Съвета от 29 април 2024 година за ефективна координация на икономическите политики и за многостранно бюджетно наблюдение и за отмяна на Регламент (ЕО) № 1466/97 на Съвета (ОВ L, 2024/1263).
2      Регламент (ЕС) 2024/1264 на Съвета от 29 април 2024 година за изменение на Регламент (EО) № 1467/97 за ускоряване и изясняване на прилагането на процедурата при прекомерен дефицит (ОВ L, 2024/1264).
3      Директива (ЕС) 2024/1265 на Съвета от 29 април 2024 година за изменение на Директива 2011/85/ЕС относно изискванията за бюджетните рамки на държавите членки (ОВ L, 2024/1265).
4      По силата на член 289, параграфи 1 и 3 ДФЕС.