62018CC0507
MIŠLJENJE NEZAVISNE ODVJETNICE
ELEANOR SHARPSTON
od 31. listopada 2019. (
1
)
Predmet C‑507/18
NH
protiv
Associazione Avvocatura per i diritti LGBTI – Rete Lenford
(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Corte suprema di cassazione (Vrhovni kasacijski sud, Italija))
„Direktiva 2000/78/EZ – Jednako postupanje pri zapošljavanju i obavljanju zanimanja – Diskriminacija na temelju spolne orijentacije – Članak 3. stavak 1. točka (a) – Pristup zapošljavanju – Javne izjave kojima se isključuje zapošljavanje homoseksualaca – Članak 8. stavak 1. – Članak 9. stavak 2. – Provedba i pravni lijekovi – Aktivna procesna legitimacija udruženja kada nema konkretne žrtve – Zahtjevi za naknadu štete”
1.
Έπεα πτερόεντα, riječi imaju krila. Taj izraz, koji potječe od Homera (
2
), ima dva značenja: da riječi nestaju, nošene vjetrom (
3
); ali isto tako i da riječi brzo putuju i šire se. Ovaj predmet, koji se odnosi na izjave dane tijekom radijskog intervjua, bliži je potonjem značenju. U današnje vrijeme, riječi izrečene na radiju ili televiziji ili iznesene na društvenim mrežama brzo se rasprostranjuju i imaju posljedice. Usmene izjave koje se razmatraju u glavnom postupku doputovale su sve do Luksemburga te Sudu pružaju priliku da protumači odredbe Direktive Vijeća 2000/78/EZ od 27. studenoga 2000. o uspostavi općeg okvira za jednako postupanje pri zapošljavanju i obavljanju zanimanja (
4
). Je li područjem primjene članka 3. stavka 1. točke (a) te direktive, koji zabranjuje diskriminaciju u pogledu pristupa zapošljavanju, obuhvaćena i općenita izjava gosta u radijskom intervjuu da u svojem odvjetničkom uredu ne bi zaposlio homoseksualce? Te može li udruženje, kada konkretna žrtva ne postoji, zahtijevati provedbu zabrane diskriminacije pri zapošljavanju i obavljanju zanimanja, uključujući putem dodjele naknade štete?
Pravni okvir
Europska konvencija za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda
2.
Članak 10. Europske konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (u daljnjem tekstu: EKLJP) predviđa:
„1.   Svatko ima pravo na slobodu izražavanja. To pravo obuhvaća slobodu mišljenja i slobodu primanja i širenja informacija i ideja bez miješanja javne vlasti i bez obzira na granice. Ovaj članak ne sprečava države da podvrgnu režimu dozvola ustanove koje obavljaju djelatnosti radija ili televizije te kinematografsku djelatnost.
2.   Kako ostvarivanje tih sloboda obuhvaća dužnosti i odgovornosti, ono može biti podvrgnuto formalnostima, uvjetima, ograničenjima ili kaznama propisanim zakonom, koji su u demokratskom društvu nužni radi interesa državne sigurnosti, teritorijalne cjelovitosti ili javnog reda i mira, radi sprečavanja nereda ili zločina, radi zaštite zdravlja ili morala, radi zaštite ugleda ili prava drugih, radi sprečavanja odavanja povjerljivih informacija ili radi očuvanja autoriteta i nepristranosti sudbene vlasti.”
3.
Članak 14. zabranjuje diskriminaciju, propisujući da će se „[u]živanje prava i sloboda koje su priznate u ovoj Konvenciji osigurat[i] […] bez diskriminacije na bilo kojoj osnovi, kao što je spol, rasa, boja kože, jezik, vjeroispovijed, političko ili drugo mišljenje, nacionalno ili društveno podrijetlo, pripadnost nacionalnoj manjini, imovina, rođenje ili druga okolnost.”
4.
Međutim, pravo na zaposlenje nije među pravima koja su zaštićena EKLJP‑om.
Pravo Unije
Povelja Europske unije o temeljnim pravima
5.
Članak 11. stavak 1. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja) (
5
) predviđa da „[s]vatko ima pravo na slobodu izražavanja. To pravo uključuje slobodu mišljenja te primanja i širenja informacija i ideja bez miješanja tijela javne vlasti i bez obzira na granice.”
6.
U članku 15. stavku 1. navedeno je da „[s]vatko ima pravo na rad i na obavljanje slobodno izabranog ili prihvaćenog zanimanja”.
7.
Člankom 21. stavkom 1. zabranjuje se „svaka diskriminacija na bilo kojoj osnovi kao što je spol, rasa, boja kože, etničko ili socijalno podrijetlo, genetske osobine, jezik, religija ili uvjerenje, političko ili bilo kakvo drugo mišljenje, pripadnost nacionalnoj manjini, imovina, rođenje, invaliditet, dob ili spolna orijentacija”.
8.
Članak 52. stavak 1. predviđa da „[s]vako ograničenje pri ostvarivanju prava i sloboda priznatih ovom Poveljom mora biti predviđeno zakonom i mora poštovati bit tih prava i sloboda. Podložno načelu proporcionalnosti, ograničenja su moguća samo ako su potrebna i ako zaista odgovaraju ciljevima od općeg interesa koje priznaje Unija ili potrebi zaštite prava i sloboda drugih osoba.” U skladu s člankom 52. stavkom 3., „[u] onoj mjeri u kojoj ova Povelja sadrži prava koja odgovaraju pravima zajamčenima [EKLJP‑om], značenje i opseg primjene tih prava jednaki su onima iz spomenute Konvencije. Ova odredba ne sprječava pravo Unije da pruži širu zaštitu.”
Direktiva 2000/78
9.
U uvodnim izjavama Direktive 2000/78 među ostalim je navedeno:
„(1)
[…] Europska unija temelji se na načelima slobode, demokracije, poštovanja ljudskih prava i temeljnih sloboda te vladavine prava, načelima koja su zajednička svim državama članicama, i poštuje temeljna prava […]
[…]
(9)
Zapošljavanje i obavljanje zanimanja glavni su elementi za osiguranje jednakih mogućnosti za sve i snažno pridonose punom sudjelovanju građana u gospodarskome, kulturnom i društvenom životu te ostvarenju njihovih osobnih potencijala.
[…]
(11)
Diskriminacija na temelju […] spolnog opredjeljenja [spolne orijentacije] može ugroziti ostvarivanje ciljeva postavljenih Ugovorom o EZ‑u, a posebice postizanje visoke razine zaposlenosti i socijalne zaštite, podizanje životnog standarda i kvalitete života, gospodarsku i društvenu koheziju i solidarnost te slobodno kretanje osoba.
[…]
(15)
Procjena činjenica na temelju kojih je moguće izvesti zaključak o postojanju izravne ili neizravne diskriminacije je pitanje u nadležnosti nacionalnih pravosudnih ili drugih nadležnih tijela, u skladu s pravilima nacionalnog prava ili prakse.
[…]
(28)
Ova Direktiva postavlja minimalne zahtjeve i državama članicama daje mogućnost uvođenja ili zadržavanja povoljnijih odredaba. Provedba ove Direktive ne smije služiti kao opravdanje za vraćanje unazad u odnosu na stanje koje već prevladava u pojedinoj državi članici.
(29)
Žrtve diskriminacije na temelju vjere ili uvjerenja, invaliditeta, dobi ili spolnog opredjeljenja [spolne orijentacije] trebale bi imati na raspolaganju odgovarajuća sredstva pravne zaštite. Kako bi se osigurala djelotvornija zaštita, udruženja ili pravne osobe također trebaju imati pravo da, na način koji to utvrđuju države članice, sudjeluju u postupcima u ime ili kao podrška žrtvi, čime se ne dovode u pitanje nacionalna pravila o postupanju u vezi s predstavljanjem i obranom pred sudovima.
[…]
(30)
Učinkovita provedba načela jednakosti zahtijeva odgovarajuću sudsku zaštitu protiv viktimizacije.
[…]
(35)
Države članice bi trebale predvidjeti učinkovite, proporcionalne, odvraćajuće sankcije za slučaj povrede obveza iz ove Direktive.
[…]
(37)
U skladu s načelom supsidijarnosti […], cilj ove Direktive ne mogu dostatno ostvariti države članice, a to je stvaranje jednakih uvjeta u [Uniji] u pogledu jednakosti pri zapošljavanju i obavljanju zanimanja […].”
10.
Članak 1. predviđa da je svrha direktive „utvrditi opći okvir za borbu protiv diskriminacije na temelju vjere ili uvjerenja, invaliditeta, dobi ili spolnog opredjeljenja [spolne orijentacije] u vezi sa zapošljavanjem i obavljanjem zanimanja, kako bi se u državama članicama ostvarila primjena načela jednakog postupanja”.
11.
Članak 2. („Pojam diskriminacije”) propisuje:
„1.   Za potrebe ove Direktive ‚načelo jednakog postupanja’ znači nepostojanje bilo kakve izravne ili neizravne diskriminacije na temelju bilo kojeg od razloga iz članka 1.
2.   Za potrebe stavka 1.:
(a)
smatra se da se radi o izravnoj diskriminaciji u slučaju kada se prema jednoj osobi postupa [nepovoljnije] nego [što se postupa ili se postupalo ili bi se postupalo] prema drugoj osobi [u usporedivoj situaciji], zbog bilo kojeg od razloga iz članka 1.;
(b)
smatra se da se radi o neizravnoj diskriminaciji u slučaju [ako] kakva naizgled neutralna odredba, [kriterij] ili [praksa može dovesti u posebno nepovoljan položaj] osobe određene vjere ili uvjerenja, invaliditeta, dobi ili spolnog opredjeljenja [spolne orijentacije], u usporedbi s ostalim osobama, osim u sljedećim slučajevima:
[…]
5.   Ova Direktiva ne utječe na mjere koje proizlaze iz nacionalnog zakonodavstva, a koje su u demokratskom društvu potrebne zbog očuvanja javne sigurnosti, održanja javnog reda i prevencije kaznenih djela, radi zaštite zdravlja te zaštite prava i sloboda drugih ljudi.”
12.
U skladu s člankom 3. („Područje primjene”):
„1.   U granicama nadležnosti prenesenih na [Uniju], ova se Direktiva primjenjuje na sve osobe, bilo u javnom ili privatnom sektoru, uključujući javna tijela, u odnosu na:
(a)
uvjete za pristup zapošljavanju, samozapošljavanju ili uvjete za obavljanje zanimanja, uključujući mjerila odabira i uvjete za primanje u radni odnos, bez obzira na to o kojoj se vrsti djelatnosti radi te na svim profesionalnim razinama, uključujući napredovanje; […]”
13.
Članak 8. predviđa:
„1.   Države članice mogu uvesti ili zadržati odredbe koje su za zaštitu načela jednakog postupanja povoljnije od odredaba iz ove Direktive.
2.   Provedba ove Direktive ne može ni pod kojim uvjetima biti temelj za snižavanje razine zaštite od diskriminacije koju države članice već pružaju u područjima obuhvaćenim ovom Direktivom.”
14.
U skladu s člankom 9. („Pravna zaštita”):
„1.   Države članice osiguravaju da su svim osobama koje smatraju da im je učinjena nepravda, zbog toga što nije bilo primijenjeno načelo jednakog postupanja, […] dostupni sudski i/ili upravni postupci […] radi provođenja obveza iz ove Direktive […]
2.   Države članice osiguravaju da se udruženja, organizacije ili druge pravne osobe koje, u skladu s mjerilima utvrđenim njihovim nacionalnim pravima, imaju legitimni interes da osiguraju postupanje u skladu odredbama ove Direktive, mogu uključiti u bilo koji sudski i/ili upravni postupak radi provedbe obveza iz ove Direktive, bilo u ime ili kao podrška tužitelju, uz njegov ili njezin pristanak.
[…]”
15.
Članak 17. predviđa da „[d]ržave članice donose pravila o sankcijama koja se primjenjuju na kršenja odredbi nacionalnog prava, donesenih u skladu s ovom Direktivom, a poduzimaju i sve potrebne mjere kako bi se osigurala primjena tih pravila. Sankcije, koje mogu uključivati isplatu odštete žrtvi, moraju biti djelotvorne, proporcionalne i odvraćajuće. […]”
Talijansko pravo
16.
Na temelju Decreto legislativo 9 luglio 2003, No 216 (u daljnjem tekstu: Zakonodavna uredba br. 216/2003) provedena je Direktiva 2000/78. U članku 1. te uredbe objašnjeno je da ona „utvrđuje odredbe namijenjene ostvarenju jednakog postupanja prema osobama neovisno o vjeri ili uvjerenju, invaliditetu, dobi ili spolnoj orijentaciji u vezi sa zapošljavanjem i obavljanjem zanimanja, čime se uspostavljaju mjere potrebne da bi se osiguralo da ne postoji diskriminacija na temelju tih razloga, pri čemu se ujedno uzimaju u obzir različite posljedice koje ti oblici diskriminacije mogu imati za žene i muškarce”.
17.
Članak 2. sadržava definiciju diskriminacije. Njegov prvi stavak predviđa da „‚načelo jednakog postupanja’ znači da ne smije biti nikakve diskriminacije na temelju vjere, uvjerenja, invaliditeta, dobi ili spolne orijentacije. To načelo znači da je zabranjena izravna ili neizravna diskriminacija, kako su dolje definirane:
(a)
[smatra se da se radi o izravnoj diskriminaciji u slučaju kada se] prema jednoj osobi postupa [nepovoljnije] nego [što se postupa ili se postupalo ili bi se postupalo] prema drugoj osobi [u usporedivoj situaciji], zbog vjere, uvjerenja, invaliditeta, dobi ili spolne orijentacije;
(b)
[smatra se da se radi o neizravnoj diskriminaciji u slučaju ako] kakva naizgled neutralna odredba, kriterij, praksa, radnja, dogovor ili ponašanje dovede u posebno nepovoljan položaj] osobe određene vjere ili uvjerenja, invaliditeta, dobi ili spolne orijentacije, u usporedbi s ostalim osobama […]”.
18.
U skladu s člankom 3. stavkom 1., „načelo jednakog postupanja bez obzira na vjeru, uvjerenje, invaliditet, dob ili spolnu orijentaciju primjenjuje se na sve osobe bilo u javnom ili privatnom sektoru te uživa sudsku zaštitu, u skladu s formalnim zahtjevima iz članka 4., uz poseban naglasak na sljedeća područja:
(a)
pristup zapošljavanju, samozapošljavanju ili uvjete za obavljanje zanimanja, uključujući kriterije odabira i uvjete za primanje u radni odnos […].”
19.
Članak 5. odnosi se na aktivnu procesnu legitimaciju i predviđa sljedeće:
„1.   Sindikati, udruženja i organizacije koji zastupaju prava i interese žrtava na temelju ovlaštenja stečenog javnom ili ovjerenom privatnom ispravom, bez koje je ovlaštenje ništavo, mogu pokrenuti postupak u skladu s člankom 4. u ime i za račun osobe koja je izložena diskriminaciji, ili kao podrška toj osobi, protiv fizičke ili pravne osobe odgovorne za diskriminirajuće ponašanje ili radnju.
2.   Osobe iz stavka 1. aktivnu procesnu legitimaciju imaju i u slučajevima kolektivne diskriminacije u kojima nije moguće automatski i jasno odrediti pojedince izložene diskriminaciji.”
Činjenično stanje, postupak i prethodna pitanja
20.
NH je iskusan odvjetnik. Na temelju materijala kojima Sud raspolaže nije moguće donijeti definitivne zaključke u pogledu NH‑ova točnog statusa u odvjetničkom uredu kojem pripada. NH je tijekom jednog radijskog intervjua naveo da u svojem odvjetničkom uredu nikada ne bi zaposlio homoseksualnu osobu niti s takvom osobom surađivao. U vrijeme davanja tih izjava, u NH‑ovu odvjetničkom uredu nije bio u tijeku nikakav natječaj za posao.
21.
Associazione Avvocatura per i diritti LGBTI – Rete Lenford (u daljnjem tekstu: Associazione) (
6
) je udruženje odvjetnika koje, prema svojem statutu, nastoji „doprinijeti razvoju i širenju kulture i poštovanja prava [LGBTI] osoba” i stvoriti mrežu odvjetnika koji će pružati sudsku zaštitu takvim osobama te ih zastupati pred domaćim i međunarodnim sudovima. Associazione je pokrenuo postupak protiv NH‑a, zahtijevajući da mu se naloži da u nacionalnim dnevnim novinama objavi dio sudske odluke, utvrdi plan djelovanja radi uklanjanja diskriminacije i plati Associazioneu naknadu nematerijalne štete.
22.
Tribunale di Bergamo (Sud u Bergamu, Italija), djelujući kao radni sud, je odlukom od 6. kolovoza 2014. utvrdio da je NH‑ovo postupanje bilo nezakonito. Tako je zaključio zbog diskriminirajuće naravi tog postupanja te je naložio NH‑u da objavi sudsku odluku kako se i tražilo kao i da plati Associazioneu 10000 eura na ime naknade štete.
23.
Corte d’appello di Brescia (Žalbeni sud u Bresciji, Italija) je presudom od 23. siječnja 2015. odbio žalbu koju je NH uložio protiv te odluke.
24.
NH je protiv te presude uložio kasacijsku žalbu pred Corte suprema di cassazione (Vrhovni kasacijski sud, Italija (u daljnjem tekstu: sud koji je uputio zahtjev)).
25.
Sud koji je uputio zahtjev dvoji oko toga je li Associazione tijelo koje zastupa kolektivne interese za potrebe članka 9. stavka 2. Direktive 2000/78 te može li stoga pokrenuti postupak protiv NH‑a. Ujedno dvoji oko toga jesu li NH‑ove izjave obuhvaćene područjem primjene Direktive 2000/78 zato što se odnose na „zapošljavanje” ili ih treba smatrati pukim izrazom mišljenja, nepovezanim s ikakvim natječajem za posao.
26.
U tom kontekstu, sud koji je uputio zahtjev Sudu postavlja sljedeća pitanja:
„1. Treba li članak 9. Direktive 2000/78 tumačiti na način da se udruženje, koje čine odvjetnici specijalizirani za pravnu zaštitu LGBTI osoba pred sudom i koje je u svojem statutu navelo da je njegov cilj promicanje kulture i poštovanje prava tih osoba, automatski smatra nositeljem kolektivnog interesa i neprofitnim udruženjem koje ima aktivnu procesnu legitimaciju, uključujući i u postupku za naknadu štete zbog činjenica za koje se smatra da su diskriminatorne za navedene osobe?
2. Je li izjava kojom se izražava misao protiv homoseksualnih osoba, kojom je intervjuirana osoba u intervjuu danom tijekom zabavne radijske emisije izjavila da nikada ne bi zaposlila niti surađivala s takvim osobama u svojem odvjetničkom uredu, iako ta osoba u trenutku davanja izjave ne provodi natječaj za posao niti to planira učiniti, obuhvaćena područjem primjene zaštite protiv diskriminacije predviđene Direktivom br. 2000/78/EZ, u skladu s točnim tumačenjem njezinih članaka 2. i 3.?”
27.
Pisana očitovanja podnijeli su NH, Associazione, grčka i talijanska vlada te Europska komisija. NH, Associazione, talijanska vlada i Europska komisija iznijeli su usmena očitovanja na raspravi održanoj 15. srpnja 2019.
Ocjena
Uvodna zapažanja
28.
Činjenično stanje ovog predmeta nije sporno. NH je u radijskom intervjuu doista rekao da ne bi zaposlio homoseksualnu osobu u svojem odvjetničkom uredu niti s takvom osobom surađivao. U pitanju je pravna kvalifikacija tih činjenica. Čine li one diskriminaciju u odnosu na zapošljavanje u smislu Direktive 2000/78? Ako čine, može li Associazione pokrenuti postupak protiv NH‑a iako konkretna žrtva ne postoji?
29.
Stoga je prvo potrebno utvrditi je li situacija koja se razmatra u glavnom postupku obuhvaćena područjem primjene Direktive 2000/78, a potom ispitati može li Associazione pokrenuti postupak radi provedbe odredbi te direktive. To je redoslijed kojim ću razmatrati prethodna pitanja (dakle, obratno njihovu redoslijedu u odluci kojom su upućena).
30.
Prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, kako iz naslova i preambule tako i iz sadržaja i krajnjeg cilja Direktive 2000/78 proizlazi da se njome želi uspostaviti opći okvir koji bi svakoj osobi osigurao jednako postupanje „pri zapošljavanju i obavljanju zanimanja”, pružajući joj učinkovitu zaštitu od diskriminacije na temelju nekog od razloga iz njezina članka 1., među kojima je i spolna orijentiacija (
7
).
31.
Tom se direktivom ujedno žele stvoriti jednaki uvjeti u Europskoj uniji u pogledu jednakosti pri zapošljavanju i obavljanju zanimanja (
8
). Međutim, zaštitu koju direktiva pruža treba smatrati minimumom – dakle, države članice slobodno mogu uvesti ili zadržati povoljnije odredbe (
9
). Direktiva 2000/78 zaštitu pruža na dvjema različitim razinama: na materijalnoj razini, tako što zabranjuje izravnu i neizravnu diskriminaciju na temelju, među ostalim, spolne orijentacije; te na razini provedbe, tako što predviđa minimalni standard za pravne lijekove koje države članice moraju osigurati u slučajevima diskriminacije.
Drugo pitanje
32.
Drugo pitanje odnosi se na područje primjene Direktive 2000/78. Je li jasna i nedvosmislena izjava gosta u radijskom intervjuu da nikada ne bi zaposlio homoseksualnu osobu u svojem odvjetničkom uredu niti surađivao s takvom osobom obuhvaćena područjem primjene te direktive, iako davatelj te izjave u trenutku njezina davanja ne provodi natječaj za posao niti to planira učiniti?
33.
Ocjena činjenica na temelju kojih je moguće izvesti zaključak o postojanju diskriminacije je pitanje u nadležnosti nacionalnih pravosudnih ili drugih nadležnih tijela, u skladu s pravilima nacionalnog prava ili prakse (
10
). Ipak, čini mi se, ako je Direktiva 2000/78 primjenjiva, da činjenično stanje ovog predmeta, kako je izloženo Sudu, upućuje na postojanje izravne diskriminacije. Jasno je da bi se prema homoseksualnoj osobi koja bi se htjela zaposliti u NH‑ovu odvjetničkom uredu, zbog njezine spolne orijentacije, nepovoljnije postupalo – to jest, da ju se ne bi zaposlilo – nego prema drugoj osobi u usporedivoj situaciji (
11
).
34.
Jesu li činjenice koje je opisao sud koji je uputio zahtjev obuhvaćene materijalnim područjem primjene Direktive 2000/78? Spadaju li u okvir „zapošljavanja i obavljanja zanimanja” te, točnije, okvir „uvjeta za pristup zapošljavanju” u smislu članka 3. stavka 1. točke (a) te direktive?
Područje primjene članka 3. stavka 1. točke (a) Direktive 2000/78
35.
Sud koji je uputio zahtjev dvoji oko toga jesu li NH‑ove izjave u radijskom intervjuu dostatno povezane s pristupom zapošljavanju, jer u trenutku njezina davanja NH nije provodio natječaj za zapošljavanje niti je bio objavljen oglas za posao u njegovu odvjetničkom uredu. Također ističe da je iskazivanje mišljenja koje nije ni minimalno povezano s natječajem za posao zaštićeno slobodom izražavanja.
36.
NH ističe da u trenutku davanja izjave nije provodio natječaj za posao niti je to planirao učiniti. Dakle, profesionalni kontekst je izostajao. On je samo izražavao svoje osobno mišljenje kao običan građanin.
37.
Talijanska vlada je na raspravi naglasila da u obzir treba uzeti kontekst u kojem je izjava dana. Veza s pristupom zapošljavanju može varirati, ovisno o tome je li izjava dana tijekom ozbiljne emisije u kojoj su sudjelovali poslodavci i ovinari informativnog programa ili tijekom političko‑satiričke emisije obilježene ironijom.
38.
Je li moguće smatrati da je izjava poput one koja se razmatra u glavnom postupku, dana u trenutku kada se nije provodio nikakav natječaj za posao, obuhvaćena pojmom „pristup zapošljavanju” u smislu članka 3. stavka 1. točke (a) Direktive 2000/78?
39.
Ta odredba predviđa da diskriminaciju treba izbjegavati kada je riječ o „mjerilima odabira”, „uvjetima za primanje u radni odnos” i „napredovanju”. Međutim, u njoj nije definirano što se podrazumijeva pod „pristupom zapošljavanju”.
40.
Iz nužnosti ujednačene primjene prava Unije te iz načela jednakosti proizlazi da tekst odredbe prava Unije u kojoj se za potrebe određivanja njezina značenja i područja primjene ne upućuje izričito na propise država članica obično treba autonomno i ujednačeno tumačiti u čitavoj Europskoj uniji, uzimajući u obzir kontekst odredbe i cilj propisa kojeg je ona dio (
12
).
41.
Direktivom 2000/78 konkretizirana je, u područjima koja ta direktiva obuhvaća, opća zabrana diskriminacije predviđena u članku 21. Povelje (
13
). Sama direktiva ne uspostavlja načelo jednakog postupanja pri zapošljavanju i obavljanju zanimanja. Izvor načela koje zabranjuje te oblike diskriminacije čine, kako jasno proizlazi iz uvodnih izjava 3. i 4. direktive, razni međunarodni akti i ustavne tradicije zajedničke državama članicama (
14
). Cilj direktive je provedba načela jednakog postupanja u državama članicama uspostavom općeg okvira za borbu protiv diskriminacije pri zapošljavanju i obavljanju zanimanja kako bi se osigurale jednake mogućnosti za sve i pridonijelo punom sudjelovanju građana u gospodarskom, kulturnom i društvenom životu te ostvarenju njihovih osobnih potencijala (
15
).
42.
S obzirom na cilj Direktive 2000/78 i narav prava koja se njome nastoje zaštititi, njezino područje primjene ne može se usko definirati (
16
). Taj zaključak vrijedi i za odredbe direktive kojima je određeno njezino materijalno područje primjene, kao što su zapošljavanje, pristup, profesionalna orijentacija i strukovno osposobljavanje, uvjeti rada, socijalna zaštita i povlastice. Jednakost postupanja pri zapošljavanju ili samozapošljavanju uključuje uklanjanje svake diskriminacije koja proizlazi iz bilo koje odredbe koja pojedincima sprječava pristup svim oblicima zapošljavanja i obavljanja zanimanja (
17
). Zapošljavanje i obavljanje zanimanja ključni su elementi osiguravanja jednakih mogućnosti za sve (
18
).
43.
Pojam „pristup” definiran je kao „sposobnost ili mogućnost pristupanja mjestu ili ulaska u njega” (
19
). Kada je riječ o „pristupu zapošljavanju”, taj pojam obuhvaća uvjete, mjerila, sredstva i način pronalaska zaposlenja. Ako poslodavac odluči ne zapošljavati određene osobe zbog njihove (možebitne spolne orijentacije, on time uspostavlja (negativno) diskriminirajuće mjerilo odabira zaposlenika. Takva je situacija očito obuhvaćena područjem primjene Direktive 2000/78.
44.
Pristup zapošljavanju i profesionalni razvoj imaju, kako je moj kolega nezavisni odvjetnik M. Poiares Maduro naveo, „bitan značaj za svakog pojedinca, ne samo kao način osiguravanja materijalne egzistencije, nego i kao način samoispunjenja i ostvarenja vlastitog potencijala. Diskriminator koji diskriminira pojedinca koji pripada sumnjivoj kategoriji neopravdano mu uskraćuje vrijedne opcije. Posljedično, mogućnost te osobe da vodi samostalan život ozbiljno je ugrožena s obzirom na to da važan dio njezina života oblikuju tuđe predrasude, a ne njezini izbori. Nepovoljnijim postupanjem prema osobama koje pripadaju tim skupinama zbog njihovih značajki diskriminator ih sprečava u ostvarenju njihove samostalnosti. U tom je slučaju intervencija protudiskriminacijskog zakona pravedna i razumna. U biti, vrednovanjem jednakosti i predanošću da ostvarimo jednakost putem zakona težimo tomu da svakoj osobi osiguramo uvjete za samostalan život” (
20
).
45.
Iako se ne odnosi izravno na pitanje koje se razmatra u ovom predmetu, sudska praksa Suda već pruža određene smjernice o tome što znači „pristup zapošljavanju”.
46.
Sud je „pristup zapošljavanju” široko tumačio u predmetima koji su se odnosili na diskriminaciju na temelju spola. U tom je smislu naveo da su „pojmom pristupa zapošljavanju obuhvaćeni ne samo uvjeti koji postoje prije nastanka radnog odnosa”, nego i čimbenici koji utječu na odluku osobe o tome hoće li prihvatiti ponudu za posao ili ne (
21
).
47.
U predmetu Feryn, koji se odnosio na tumačenje Direktive 2000/43, direktor društva javno je objavio da želi zaposliti postavljače vrata, ali da ne može zaposliti „useljenike” jer im njegovi klijenti nevoljko daju pristup svojim objektima kako bi obavili posao. Sud je utvrdio da „izjave kojima poslodavac javno objavi da, sukladno svojoj politici zapošljavanja, neće zaposliti osobe određenog etničkog ili rasnog podrijetla mogu biti činjenice na temelju kojih se može pretpostaviti da je politika zapošljavanja diskriminirajuća”. Činjenica da je poslodavac javno objavio da neće zaposliti osobe određenog etničkog ili rasnog podrijetla, što će vrlo vjerojatno odvratiti određene pojedince od podnošenja prijave za posao te stoga otežati njihov pristup tržištu rada, čini izravnu diskriminaciju u pogledu zapošljavanja, čije postojanje ne zahtijeva postojanje konkretnog tužitelja koji tvrdi da je bio žrtva takve diskriminacije (
22
).
48.
Predmetnoj je situaciji bliži predmet Asociaţia Accept, koji se – kao ovaj – odnosio na tumačenje Direktive 2000/78. U tom predmetu, važan dioničar nogometnog kluba FC Steaua koji je djelovao kao njegov „bankar” naveo je, tijekom intervjua jednom masovnom mediju u pogledu mogućeg transfera profesionalnog nogometaša X, da neće prihvatiti homoseksualca u ekipi. Nogometni klub nije pokrenuo nikakve pregovore radi angažiranja nogometaša X, kojeg se smatralo homoseksualcem. Međutim, nogometni klub nije angažirao tog igrača, navodno zbog njegove spolne orijentacije (
23
).
49.
Sud je utvrdio da se na temelju činjenica poput onih iz tog predmeta moglo pretpostaviti postojanje diskriminacije u smislu Direktive 2000/78. Nevažna je bila činjenica da se „sustav angažiranja profesionalnih nogometaša ne temelji na javnom natječaju ili izravnom pregovaranju nakon postupka odabira koji zahtijeva podnošenje prijava i predodabir igrača s obzirom na njihov interes za poslodavca”. Osim toga, „poslodavac protiv kojeg je podnesena tužba ne može postojanje činjenica iz kojih se može zaključiti da je njegova politika zapošljavanja diskriminirajuća osporiti pukim navodom da izjave koje upućuju na postojanje homofobne politike zapošljavanja dolaze od osobe koja, iako tvrdi da ima važnu ulogu u njegovoj upravi te se čini da to doista i jest slučaj, poslodavca ne može pravno obvezati u pitanjima zapošljavanja”. Činjenica da se takav poslodavac „nije jasno ogradio od spornih izjava čimbenik je koji sud koji odlučuje u predmetu može uzeti u obzir u okviru cjelokupne ocjene činjenica”. Predodžba koju imaju odnosne zaštićene skupine također može biti relevantna za cjelokupnu ocjenu spornih izjava. Nadalje, činjenica da profesionalni nogometni klub nije pokrenuo nikakve pregovore s ciljem angažiranja igrača kojeg se smatra homoseksualcem „ne znači da se ne može utvrditi postojanje činjenica na temelju kojih se može zaključiti da je postupanje tog kluba bilo diskriminirajuće” (
24
).
50.
Stoga zaključujem da u pogledu opsega pojma „pristup zapošljavanju” iz članka 3. stavka 1. točke (a) Direktive 2000/78 vrijede sljedeća načela: (i) taj se pojam mora autonomno i ujednačeno tumačiti u čitavoj Europskoj uniji; (ii) s obzirom na cilj Direktive 2000/78 i narav prava koja se njome nastoje zaštititi, opseg tog pojma ne smije se usko definirati; (iii) postoji očita vjerojatnost da će javne izjave o nezapošljavanju osoba koje pripadaju zaštićenoj skupini odvratiti određene kandidate od podnošenja prijave za posao i otežati njihov pristup tržištu rada; (iv) nevažno je koja se točno metoda zapošljavanja primjenjuje (je li objavljen poziv za podnošenje prijava, provodi li se postupak odabira itd.); (v) pod uvjetom da se za osobu koja daje diskriminirajuće izjave u pogledu mjerila odabira razumno može smatrati da utječe na potencijalnog poslodavca, nevažna je i činjenica da ta osoba stvarnog poslodavca ne može pravno obvezati u pitanjima zapošljavanja; (vi) činjenica da poslodavac nije pokrenuo nikakve pregovore s ciljem zapošljavanja osobe koju se smatra pripadnikom zaštićene skupine ne znači da se ne može utvrditi postojanje diskriminacije; te (vii) utvrđenje o postojanju diskriminacije ne zahtijeva postojanje konkretnog tužitelja. Ostali relevantni čimbenici koje je moguće uzeti u obzir su to je li se stvarni poslodavac ogradio od izjava te predodžba o odnosnim zaštićenim skupinama.
51.
S obzirom na navedeno, koliko jaka mora biti veza s konkretnim natječajem za posao da bi diskriminirajuće izjave poput onih koje se razmatraju u glavnom postupku bile obuhvaćene područjem primjene Direktive 2000/78?
52.
Čini mi se da isključivo hipotetska veza nije dovoljna. Primjerice, pretpostavimo da osoba izjavi: „Da sam ja odvjetnik, nikada ne bih zaposlio LGBTI osobu u svojem odvjetničkom uredu”. Ako je osoba koja je to izjavila arhitekt a ne odvjetnik te ni u kojem svojstvu ne radi u odvjetničkom uredu, ta izjava, koliko god bila ružna, nema nikakvu stvarnu vezu s pristupom zapošljavanju. Isto bi vrijedilo i ako bi netko tko nema vrt te nikakvu mogućnost njegova stjecanja izjavio da nikada ne bi zaposlio LGBTI vrtlara. Takvih je primjera mnogo. Ovisno o tome kako ih se oblikuje, veza između diskriminirajuće izjave i možebitnog pristupa zapošljavanju bit će jača ili slabija.
53.
Međutim, načela koja sam izvukao iz sudske prakse Suda omogućuju sastavljanje (neiscrpnog) popisa kriterija na temelju kojih se može utvrditi kada su diskriminirajuće izjave dovoljno jako povezane s pristupom zapošljavanju da bi bile obuhvaćene područjem primjene Direktive 2000/78.
54.
Primjerice, u obzir treba uzeti status i svojstvo osobe koja je dala izjave. Ta osoba mora biti ili stvarni možebitni poslodavac ili netko tko može, de jure ili de facto, znatno utjecati na politiku zapošljavanja možebitnog poslodavca ili za koga se razumno može smatrati da može izvršiti takav utjecaj, iako ne može pravno obvezati poslodavca u pitanjima zapošljavanja.
55.
U obzir ujedno treba uzeti narav i sadržaj danih izjava. One se moraju odnositi na zapošljavanje u području djelatnosti možebitnog poslodavca ili osobe koja ih je dala – dakle, u području u kojem će ta osoba vjerojatno tražiti zaposlenike. Iz takvih izjava mora proizlaziti poslodavčeva namjera da diskriminira pripadnike zaštićene skupine. One ujedno moraju biti takve naravi da osobe koje pripadaju zaštićenoj skupini odvrate od podnošenja prijave za posao ako i kada se pojavi slobodno radno mjesto kod tog možebitnog poslodavca. U vezi s time, čini mi se da treba postojati oboriva pretpostavka da će možebitni poslodavac, prije ili kasnije, htjeti zaposliti nove ljude te da će, kada to bude činio, primijeniti diskriminirajuće kriterije za koje je javno objavio da čine dio njegove politike zapošljavanja. Teret obaranja te pretpostavke u konkretnom slučaju bio bi na možebitnom poslodavcu (
25
).
56.
Relevantan je i kontekst u kojem su izjave dane. Jesu li iznesene u privatnom okruženju (primjerice, tijekom večere s partnerom) ili javno (ili, još gore, prilikom emitiranja uživo nakon čega su prenesene na društvenim mrežama)? Pritom žestoko odbijam tvrdnju da se „humoristična” diskriminirajuća izjava „ne broji” ili da je prihvatljiva. Humor je moćan alat te ga se vrlo lako može zlouporabiti. Lako je zamisliti ledeni učinak homofobnih „šala” koje možebitni poslodavac ispriča u prisutnosti LGBTI kandidata.
57.
Naposljetku, važno je razmotriti mjeru u kojoj narav, sadržaj i kontekst danih izjava može osobe koje pripadaju zaštićenoj skupini odvratiti od podnošenja prijave za posao kod tog poslodavca. Kako je nezavisni odvjetnik M. Poiares Maduro jasno objasnio u predmetu Feryn, „u svakom postupku zapošljavanja, glavni ‚odabir’ se provodi između onih koji se prijave i onih koji se ne prijave za posao. Od nikoga se ne može razumno očekivati da se prijavi za posao ako unaprijed zna da zbog svojeg rasnog ili etničkog podrijetla nema nikakve šanse da ga se zaposli. Javna izjava poslodavca da se osobe određenog rasnog ili etničkog podrijetla ne moraju prijavljivati ima učinak koji nipošto nije hipotetski. Ako se to ne bi smatralo diskriminirajućim činom, ignorirala bi se društvena stvarnost da takve izjave nužno ponižavaju i demoraliziraju osobe tog podrijetla koje žele sudjelovati na tržištu rada te osobito one koje bi inače bile zainteresirane raditi za odnosnog poslodavca” (
26
).
58.
Informacije izložene Sudu upućuju na to da je NH iskusan odvjetnik te da su se izjave koje je dao odnosile na njegov odvjetnički ured. On je očito oblikovao (negativno) mjerilo za zapošljavanje koje bi diskriminiralo možebitne kandidate homoseksualne orijentacije. On je svoje izjave dao javno na radiju. Te su se izjave široko raspostranile – naime, talijanska vlada na raspravi je navela da ih se može lako pronaći na internetu. One su vjerojatno odvratile možebitne kandidate homoseksulane orijentacije da se prijave za posao odvjetnika ili pomoćnog osoblja u tom odvjetničkom uredu.
59.
Zaključujem da izjave poput onih koje se razmatraju u glavnom postupku mogu spadati u područje primjene članka 3. stavka 1. točke (a) Direktive 2000/78. Na sudu koji je uputio zahtjev je da detaljnije utvrdi i ocijeni relevantne činjenice koliko je to potrebno da dođe do konačnog stajališta (
27
).
Zadiranje u slobodu izražavanja
60.
Sud koji je uputio zahtjev pita se može li NH‑ova izjava biti zaštićena slobodom izražavanja, pritom navodeći da se za propise namijenjene suzbijanju diskriminacije pri zapošljavanju i obavljanju zanimanja ne može smatrati da zadiru u tu slobodu.
61.
Sloboda izražavanja, pravo na rad i načelo nediskriminacije temeljna su prava priznata Poveljom (u njezinu članku 11. stavku 1., članku 15. stavku 1. odnosno u članku 21. stavku 1.). Sloboda izražavanja jedna je od bitnih osnova demokratskog društva. Ona, po načelu, vrijedi ne samo za informacije ili ideje koje su pozitivno prihvaćene ili se smatraju neuvredljivima ili pak izazivaju ravnodušnost, nego i na one koje su uvredljive, šokantne ili potresne (
28
). Međutim, sloboda izražavanja podliježe ograničenjima (
29
).
62.
Prema mojemu mišljenju, zakonodavac Unije je usvajanjem Direktive 2000/78 izrazio jasan odabir. Izjave koje su diskriminirajuće te spadaju u područje primjene Direktive 2000/78 nije moguće opravdati pozivanjem na slobodu izražavanja. U tom smislu, poslodavac ne može izjaviti da ne bi zaposlio LGBTI osobe, osobe s invaliditetom, kršćane, muslimane ili židove, a potom se u svoju obranu pozvati na slobodu izražavanja. On davanjem takvih izjava ne ostvaruje svoju slobodu izražavanja. On objavljuje diskriminirajuću politiku zapošljavanja.
63.
Je li odabir zakonodavca Unije bio dopušten?
64.
Članak 52. stavak 1. Povelje dopušta da se ostvarenje njome predviđenih prava i sloboda ograniči, pod uvjetom da su eventualna ograničenja predviđena zakonom, da poštuju bit tih prava i sloboda te da su, podložno načelu proporcionalnosti, potrebna i zaista odgovaraju ciljevima od općeg interesa koje priznaje Unija ili potrebi zaštite prava i sloboda drugih osoba (
30
).
65.
Ti su uvjeti ovdje ispunjeni.
66.
Kao prvo, ograničenje slobode izražavanja predviđeno je zakonom, to jest Direktivom 2000/78.
67.
Kao drugo, kako je grčka vlada istaknula u svojim pisanim očitovanjima, ograničenja slobode izražavanja koja proizlaze iz Direktive 2000/78 mogu se opravdati ciljevima te direktive, to jest jednakim postupanjem pri zapošljavanju i obavljanju zanimanja i postizanjem visoke razine zaposlenosti i socijalne zaštite; te su ta ograničenja potrebna za ostvarenje navedenih ciljeva. Jednako postupanje pri zapošljavanju i obavljanju zanimanja, koje je izraz temeljnog prava na zaštitu od diskriminacije, cilj je od općeg interesa koji priznaje Europska unija.
68.
Kao treće, iako postizanje ciljeva direktive može zadirati u slobodu izražavanja, to zadiranje nije takvo da negativno utječe na bit tog prava. Direktivi 2000/78 protivi se samo izražavanje diskriminirajućih mišljenja u ograničenom kontekstu, to jest u kontekstu zapošljavanja i obavljanja zanimanja.
69.
Kao četvrto, načelo proporcionalnosti je poštovano. Područje primjene Direktive 2000/78 utvrđeno je u njezinim člancima 1. (u kojem su navedeni zabranjeni razlozi diskriminacije) i 3. (u kojem je definirano osobno i materijalno područje primjene direktive). Jedine zabranjene izjave su one koje čine diskriminaciju pri zapošljavanju i obavljanju zanimanja. To zadiranje u slobodu izražavanja ne prekoračuje ono što je potrebno i prikladno za postizanje ciljeva direktive (
31
).
70.
To je tumačenje dosljedno sudskoj praksi ESLJP‑a (
32
). Budući da ostvarivanje slobode izražavanja „obuhvaća dužnosti i odgovornosti”, članak 10. stavak 2. EKLJP‑a dopušta zadiranje „radi zaštite ugleda ili prava drugih” pod uvjetom da je „propisan[o] zakonom” te da je „u demokratskom društvu nužn[o]”. U predmetu Vejdeland i dr. protiv Švedske, skupina osoba osuđena je zbog distribucije letaka u školi na kojima se izražavao prijezir prema homoseksualcima. ESLJP je utvrdio da je zadiranje u slobodu izražavanja zajamčenu člankom 10. stavkom 1. EKLJP‑a bilo opravdano njegovim člankom 10. stavkom 2. ESLJP je naglasio da je diskriminacija na temelju spolne orijentacije jednako ozbiljna kao diskriminacija na temelju rase, podrijetla ili boje kože. Podržao je zaključak Vrhovnog suda Švedske, koji je priznao pravo „tužiteljâ na izražavanje ideja, ali ujedno istaknuo da ljudi osim sloboda i prava imaju i obveze; jedna od takvih obveza je izbjegavanje, koliko god je to moguće, izjava koje su neopravdano uvredljive za druge osobe te tako čine napad na njihova prava [te je] utvrdio da su izjave u lecima bile nepotrebno uvredljive” [neslužbeni prijevod] (
33
).
71.
Stoga smatram da zabranu, na temelju Direktive 2000/78, izjava koje čine izravnu diskriminaciju u odnosu na pristup zapošljavanju nije moguće smatrati zadiranjem u slobodu izražavanja koje bi povrjeđivalo prava zajamčena člankom 11. stavkom 1. Povelje.
Mogućnost odstupanja od Direktive 2000/78
72.
Naveo sam da NH‑ove izjave u radijskoj emisiji, prema mojemu mišljenju, čine izravnu diskriminaciju na temelju spolne orijentacije (
34
). One su kao takve zabranjene člankom 2. stavkom 1. točkom (a) Direktive 2000/78. Jedina odstupanja moguća u slučaju izravne diskriminacije su uvjeti za obavljanje zanimanja (članak 4.), opravdano različito postupanje na temelju dobi (članak 6.), pozitivne mjere (članak 7.) i mjere potrebne za, među ostalim, zaštitu prava i sloboda drugih ljudi (članak 2. stavak 5.).
73.
Nijedna od stranaka nije navela da bi odstupanja sadržana u člancima 4., 6. ili 7, mogla biti primjenjiva, a meni se čine sasvim irelevantnima. Budući da se o članku 2. stavku 5. govorilo na raspravi, kratko ću ga razmotriti.
74.
Sud je utvrdio da je „zakonodavac Unije donošenjem te odredbe htio u području zapošljavanja i obavljanja zanimanja spriječiti i riješiti sukob između, s jedne strane, načela jednakog postupanja i, s druge strane, potrebe za osiguravanjem javnog reda, sigurnosti i zdravlja i prevencije kaznenih djela te zaštite prava i sloboda pojedinaca koje su nužne za funkcioniranje demokratskog društva. Zakonodavac je odlučio da se načela utvrđena Direktivom 2000/78, u određenim slučajevima navedenima u njezinu članku 2. stavku 5., ne primjenjuju na mjere koje predviđaju različito postupanje na temelju jednog od razloga navedenih u članku 1. te direktive, ali pod uvjetom da su te mjere ‚potrebne’ za postizanje gore spomenutih ciljeva” (
35
). Budući da čini iznimku od načela zabrane diskriminacije, članak 2. stavak 5. mora se usko tumačiti (
36
).
75.
Prema mojemu mišljenju, odstupanje od članka 2. stavka 5. ovdje nije primjenjivo. Kao prvo, ne čini se da postoje ikakvi relevantni nacionalni propisi kojima je to odstupanje provedeno. Kao drugo, čak i da takvi propisi postoje (a ne postoje), ne vidim kako se dopuštanje diskriminirajuće izjave koja otežava pristup zapošljavanju može smatrati „potrebnim” za „zaštitu prava i sloboda pojedinaca koje su nužne za funkcioniranje demokratskog društva” (
37
).
76.
Iz toga proizlazi da ovdje nije primjenjivo niti jedno od mogućih odstupanja od zabrane izravne diskriminacije predviđenih Direktivom 2000/78.
77.
S obzirom na navedeno, zaključujem da izjave gosta u radijskoj emisiji da nikada ne bi zaposlio homoseksualnu osobu u svojem odvjetničkom uredu niti s takvom osobom surađivao mogu spadati u područje primjene Direktive 2000/78, jer vjerojatno otežavaju pristup zapošljavanju. Ako te izjave nisu dane u kontekstu tekućeg natječaja za posao, na nacionalnom je sudu da ocijeni je li veza s pristupom zapošljavanju, s obzirom na status i svojstvo osobe koja je dala izjave te na narav, sadržaj i kontekst tih izjava kao i na mjeru u kojoj one mogu odvratiti osobe koje pripadaju zaštićenoj skupini od podnošenja prijave za posao kod tog poslodavca, hipotetska ili ne. Zabranu, predviđenu člancima 2. i 3. Direktive 2000/78, izjava koje čine izravnu diskriminaciju u odnosu na pristup zapošljavanju nije moguće smatrati zadiranjem u slobodu izražavanja koje povrjeđuje prava zajamčena člankom 11. stavkom 1. Povelje.
Prvo pitanje
78.
Podsjećam da je Associazione udruženje odvjetnika koje, prema svojem statutu, nastoji „doprinijeti razvoju i širenju kulture i poštovanja prava [LGBTI] osoba” i stvoriti mrežu odvjetnika koji će pružati sudsku zaštitu takvim osobama te ih zastupati pred domaćim i međunarodnim sudovima. Sud koji je uputio zahtjev svojim prvim pitanjem želi utvrditi ima li takvo udruženje, u skladu s člankom 9. stavkom 2. Direktive 2000/78, automatsku ovlast pokrenuti postupak, uključujući postupak za naknadu štete, kada je u pitanju navodna diskriminacija na temelju spolne orijentacije.
79.
To pitanje u biti otvara tri pitanja. Kao prvo, može li udruženje pokrenuti postupak radi provedbe obveza iz Direktive 2000/78 ako konkretna žrtva ne postoji? Kao drugo, postoje li posebni kriteriji koje udruženje mora ispuniti da bi imalo aktivnu procesnu legitimaciju te, ako postoje, koji su to kriteriji? Kao treće, uključuje li mogućnost udruženja da pokrene postupak radi provedbe Direktive 2000/78 kada konkretna žrtva ne postoji ujedno mogućnost pokretanja postupka za naknadu štete?
Može li udruženje pokrenuti postupak radi provedbe obveza iz Direktive 2000/78 ako konkretna žrtva ne postoji?
80.
Članak 9. Direktive 2000/78 potvrđuje temeljno pravo na djelotvoran pravni lijek te predviđa da države članice moraju osigurati da osobe koje smatraju da im je učinjena nepravda mogu ostvariti svoja prava (
38
). Tom je odredbom pravo ostvarenja prava predviđenih direktivom uvedeno ne samo za osobe koje smatraju da im je učinjena nepravda, nego ujedno, u skladu s člankom 9. stavkom 2., za udruženja s legitimnim interesom, u smislu da im je omogućeno uključivanje u bilo koji sudski ili upravni postupak, bilo u ime ili kao podrška tužitelju, uz njegov pristanak.
81.
Međutim, taj tekst ne znači da udruženja nužno ne mogu djelovati ako ne postoji konkretan tužitelj. Cilj direktive da se ostvare uvjeti za puno sudjelovanje građana u gospodarskom, kulturnom i društvenom životu bilo bi teško postići ako bi Direktiva 2000/78 bila primjenjiva samo kada neuspješan kandidat za posao, koji se smatra žrtvom (u ovom slučaju) izravne diskriminacije, pokrene postupak protiv poslodavca (
39
).
82.
Stavak 1. članka 8. Direktive 2000/78, koji se odnosi na „minimalne zahtjeve”, sadržava odredbu koja „zabranjuje vraćanje unazad” u pogledu država članica koje imaju ili žele usvojiti propise koji pružaju višu razinu zaštite od one zajamčene direktivom (
40
). Taj članak predviđa da provedba direktive ne može ni pod kojim uvjetima biti temelj za snižavanje razine zaštite od diskriminacije koju države članice već pružaju u područjima obuhvaćenima direktivom (
41
).
83.
Sud je članak 8. stavak 1. već tumačio u vezi s člankom 9. stavkom 2. kako bi zaključio da se Direktivi 2000/78 ni na koji način ne protivi to da država članica u svojem nacionalnom pravu ovlasti udruženja s legitimnim interesom za osiguravanje poštovanja te direktive da pokrenu sudski ili upravni postupak a da pritom ne djeluju u ime konkretnog tužitelja ili kada konkretnog tužitelja nema (
42
). U tom smislu, Sud je u presudi Asociaţia Accept utvrdio da nevladina organizacija čiji je cilj promicanje i zaštita prava lezbijki, homoseksualaca, biseksualnih i transseksualnih osoba može pokrenuti postupak zahtijevajući, među ostalim, izricanje novčane kazne nogometnom klubu i jednom od njegovih dioničara zato što profesionalni nogometaš nije angažiran jer se vjerovalo da je homoseksualac.
84.
Taj je pristup u skladu s općim trendom u sudskoj praksi Suda. Naime, isto je rješenje usvojeno i u predmetu Feryn. U tom predmetu, belgijsko tijelo koje je u skladu s člankom 13. Direktive 2000/43 određeno za promicanje jednakog postupanja zahtijevalo je od belgijskih radnih sudova da utvrde da je društvo Feryn primjenjivalo diskriminirajuću politiku zapošljavanja. Sud je na temelju, kao prvo, činjenice da postojanje izravne diskriminacije ne ovisi o postojanju konkretnog tužitelja koji tvrdi da je žrtva te, kao drugo, činjenice da Direktiva 2000/43 sadržava odredbu o „minimalnim zahtjevima” (sličnu članku 8. stavku 1. Direktive 2000/78) utvrdio da se toj direktivi ni na koji način ne protivi to da države članice udruženjima s legitimnim interesom priznaju pravo da osiguraju poštovanje direktive i pokrenu postupak a da pritom ne djeluju u ime konkretnog tužitelja ili kada konkretne žrtve nema (
43
).
85.
Iz članka 9. stavka 2. i članka 8. stavka 1. Direktive 2000/78, kako su protumačeni u sudskoj praksi Suda, proizlazi da države članice mogu predvidjeti dodatne mogućnosti provedbe. Meni se čini – ali to je isključivo na nacionalnom sudu da utvrdi – da članak 5. stavak 2. Zakonodavne uredbe br. 216/2003 upravo to čini izričito priznajući udruženjima definiranima u stavku 1. tog članka „aktivnu procesnu legitimaciju […] u slučajevima kolektivne diskriminacije u kojima nije moguće automatski i jasno odrediti pojedince izložene diskriminaciji”.
Postoje li posebni kriteriji koje udruženje mora ispuniti da bi imalo aktivnu procesnu legitimaciju te, ako postoje, koji su to kriteriji?
86.
U odluci kojom je upućeno prethodno pitanje objašnjeno je da je aktivna procesna legitimacija udruženja u slučajevima koji se tiču diskriminacije obuhvaćenima područjem primjene Direktive 2000/78 u Italiji uređena člankom 5. stavkom 1. Zakonodavne uredbe br. 216/2003, koji aktivnu procesnu legitimaciju dodjeljuje „sindikatima, udruženjima i organizacijama koji zastupaju prava i interese žrtava”. Sud koji je uputio zahtjev objašnjava da nacionalni zakonodavac nije propisao nikakve dodatne kriterije u tom pogledu, protivno položaju udruženja koja djeluju u drugim područjima. U tom smislu, legitiman interes udruženja da djeluje utvrđuje se s obzirom na okolnosti konkretnog slučaja.
87.
NH ističe da se za Associazione ne može smatrati da zastupa interese LGBTI osoba te da stoga nema aktivnu procesnu legitimaciju u predmetnom slučaju. Associazione je udruženje od približno stotine odvjetnika koji sami nisu LGBTI osobe. Njegov je cilj promicanje prava i kulture LGBTI osoba i osiguravanje njihova pravnog zastupanja. Nije sigurno ima li to udruženje neprofitnu narav.
88.
U skladu s člankom 9. stavkom 2. Direktive 2000/78, jedini zahtjev koji udruženja moraju ispunjavati da bi imala aktivnu procesnu legitimaciju je taj da imaju legitiman interes osigurati postupanje sukladno odredbama te direktive.
89.
Sud je u predmetu Asociaţia Accept razmatrao članak 9. stavak 2. Direktive 2000/78 u svjetlu njezina članka 8. stavka 1. i zaključio da se toj odredbi „ni na koji način ne protivi to da država članica u svojem nacionalnom pravu ovlasti udruženja s legitimnim interesom za osiguravanje poštovanja te direktive da pokrenu sudski ili upravni postupak radi provedbe obveza koje iz nje proizlaze a da pritom ne djeluju u ime konkretnog tužitelja ili kada konkretnog tužitelja nema” (
44
). To utvrđenje ujedno određuje razliku između locus standija koji se priznaje udruženjima radi provedbe obveza koje proizlaze iz direktive i actio popularis.
90.
U direktivi se ovdje izričito upućuje na nacionalno pravo. Dakle, ako nema tužitelja ili konkretne žrtve, aktivna procesna legitimacija udruženja nije uređena pravom Unije (
45
). Međutim, materijalna prava i obveze koje bi udruženja nastojala provesti doista proizlaze iz Direktive 2000/78.
91.
Ovaj se predmet u tom pogledu razlikuje od predmeta Julián Hernández i dr. (
46
) Sud je u tom predmetu razmatrao članak 11. stavak 1. Direktive 2008/94 (
47
), koji predviđa da ta direktiva „ne utječe na pravo država članica da primijene ili uvedu zakone i druge propise koje su povoljnije za zaposlenike”. Sud je utvrdio da ta odredba ne dodjeljuje državama članicama ovlast da donose zakone na temelju prava Unije, već se ograničava na prepoznavanje prava država članica da na temelju nacionalnog prava predvide povoljnije odredbe izvan okvira sustava koji uspostavlja ta direktiva (
48
). Shodno tomu, za nacionalnu odredbu koja je zaposlenicima samo dodjeljivala povoljniju zaštitu koja proizlazi iz isključive nadležnosti države članice (koju potvrđuje članak 11. stavak 1. Direktive 2008/94) nije se moglo smatrati da ulazi u područje primjene te direktive (
49
).
92.
Nasuprot tomu, nacionalno zakonodavstvo koje se razmatra u ovom predmetu predviđa postupovno pravo (locus standi) u svrhu provedbe materijalnih prava koja proizlaze iz prava Unije (zaštita od diskriminacije). Takvo uređenje izaziva primjenu načela postupovne autonomije kao i s njime povezanih načela, to jest načela ekvivalentnosti i načela djelotvornosti.
93.
Prema ustaljenoj sudskoj praksi, u nedostatku propisa Unije na nacionalnom je pravnom poretku svake države članice da odredi nadležne sudove i utvrdi postupovna pravila o pravnim sredstvima namijenjenima zaštiti prava koja pojedinci uživaju na temelju prava Unije, uz uvjet da, kao prvo, ta pravila nisu manje povoljna od onih koja uređuju slična pravna sredstva nacionalnog prava (načelo ekvivalentnosti) i, kao drugo, da u praksi ne onemogućavaju ili pretjerano otežavaju ostvarivanje prava koja se dodjeljuju pravom Unije (načelo djelotvornosti) (
50
).
94.
Načelo ekvivalentnosti zahtijeva da se dotično nacionalno pravilo bez razlikovanja primjenjuje na pravna sredstva koja se temelje na povredi prava Unije i na ona koja se temelje na nepoštovanju nacionalnog prava, a odnose se na sličan predmet i razlog. Da bi se utvrdilo je li načelo ekvivalentnosti poštovano u predmetnom slučaju, na nacionalnom će sudu, koji jedini neposredno poznaje postupovna pravila o pravnim sredstvima radnog prava, biti da ispita predmet i bitne elemente navodno sličnih nacionalnih pravnih sredstava (
51
).
95.
Što se tiče načela djelotvornosti, Sud je utvrdio da svaki slučaj u kojem se postavi pitanje onemogućuje li neka nacionalna postupovna odredba ili pretjerano otežava primjenu prava Unije treba ispitati uzimajući u obzir položaj te odredbe u cjelokupnom postupku, tijek postupka i njegove posebnosti pred raznim nacionalnim tijelima. U tu svrhu prema potrebi treba uzeti u obzir načela na kojima se temelji nacionalni pravni sustav, kao što su zaštita prava na obranu, načelo pravne sigurnosti i dobrog odvijanja postupka (
52
).
96.
Iz svega navedenog proizlazi da: (i) se udruženja koja imaju legitiman interes određuju u nacionalnom pravu; (ii) ta udruženja provode prava i obveze koje proizlaze iz prava Unije; (iii) stoga treba poštovati načela ekvivalentnosti i djelotvornosti. Jedino su nacionalni sudovi nadležni ocijeniti te aspekte.
97.
Kako bi mogao donijeti odluku, sud koji je uputio zahtjev traži smjernice u pogledu toga odgovaraju li ciljevi Associazionea (kako su ponovljeni u točki 78. ovog mišljenja) ciljevima udruženja koje ima legitiman interes provoditi prava i obveze koje proizlaze iz Direktive 2000/78.
98.
Podložno provjeri činjenica koju sud koji je uputio zahtjev ima provesti u svjetlu primjenjivog nacionalnog zakonodavstva, čini mi se da upravo udruženje s takvim ciljevima ima legitiman interes pokrenuti postupak u takvim okolnostima. Također, logično je da bi se žrtva diskriminacije na temelju spolne orijentacije obratila upravo takvom udruženju ako bi odlučila pokrenuti postupak u danom slučaju.
99.
U tom pogledu, NH‑ovi argumenti u vezi s brojem članova Associazionea, činjenicom da su to odvjetnici i odvjetnički vježbenici te činjenicom da oni sami nisu LGBTI osobe potpuno su nevažni. Članovi javnopravnog udruženja posvećenog zaštiti divljih ptica i njihovih staništa ne moraju imati krila, kljunove i perje. Mnogo je izvrsnih zagovaratelja u LGBTI zajednici koji mogu govoriti u obranu prava LGBTI osoba te to i čine. To ne znači da se ostali, koji nisu dio te zajednice, uključujući odvjetnike i odvjetničke vježbenike koje jednostavno motivira altruizam i osjećaj za pravdu, ne mogu pridružiti takvom udruženju i sudjelovati u njegovu radu ne dovodeći pritom u pitanje njegovu aktivnu procesnu legitimaciju. Prihvaćanjem NH‑ovih argumenata potkopalo bi se vrijedno sredstvo u osiguravanju adekvatne sudske zaštite te bi se ugrozio koristan učinak direktive (
53
).
100.
Sud koji je uputio zahtjev ujedno pita mora li udruženje s legitimnim interesom biti neprofitno, osobito s obzirom na Preporuku Komisije od 11. lipnja 2013. o zajedničkim načelima za kolektivne preventivne tužbe i tužbe radi naknade štete u državama članicama kod povrede prava zajamčenih zakonodavstvom Unije (
54
).
101.
U skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda, iako cilj preporuke nije stvaranje obvezujućih učinaka, nacionalni sudovi moraju uzeti u obzir tu preporuku radi rješavanja sporova koji se pred njima vode, osobito kada ona razjašnjava tumačenje nacionalnih odredbi donesenih u svrhu osiguravanja njezine provedbe ili kada joj je cilj dopunjavanje odredaba Unije koje imaju obvezujuću snagu (
55
).
102.
Međutim, zahtjev iz točke 4. podtočke (a) navedene preporuke da udruženje bude neprofitno kako bi moglo u ime pojedinaca podnositi tužbe primjenjuje se ako države članice odrede subjekte koji to mogu činiti. Sud koji je uputio zahtjev navodi da to nije slučaj u Italiji, gdje zakonodavac nije odredio nijedno takvo udruženje za provedbu prava koja proizlaze iz Direktive 2000/78.
103.
Grčka vlada u svojim pisanim očitovanjima skreće pozornost na (moguću) opasnost od toga da profitno udruženje zlouporabi pravo pokretanja postupka kako bi povećalo svoju dobit, navodeći da bi to moglo ugroziti ostvarenje ciljeva direktive. Najočitiji odgovor na to jest da bi olako pokretanje postupaka, s obzirom na neizvjesnost svojstvenu parničenju (koja je možda najprisutnija u sporovima koji se tiču diskriminacije), bilo riskantna strategija za komercijalno udruženje. Izvan toga, na nacionalnom je sudu da provjeri, po potrebi, slijedi li Associazione svoje proklamirane ciljeve u pogledu zaštite interesa osoba u pitanju i svoj statut kada je riječ o njegovu statusu (
56
).
104.
Zaključujem da se kriteriji koje treba ispuniti da bi udruženje imalo legitiman interes pokrenuti postupak radi provedbe prava i obveza koje proizlaze iz Direktive 2000/78 propisuju u nacionalnom pravu, podložno načelima ekvivalentnosti i djelotvornosti.
Uključuje li mogućnost udruženja da pokrene postupak radi provedbe Direktive 2000/78 kada konkretna žrtva ne postoji ujedno mogućnost pokretanja postupka za naknadu štete?
105.
Članak 17. Direktive 2000/78 državama članicama daje odgovornost određivanja pravila o sankcijama za povrede nacionalnih odredbi usvojenih na temelju te direktive. U njemu je predviđeno da te sankcije moraju biti djelotvorne, proporcionalne i odvraćajuće te da mogu uključivati isplatu odštete žrtvi.
106.
U tom smislu, članak 17. zahtijeva od država članica da osiguraju da njihovi nacionalni pravni sustavi sadržavaju pravne alate potrebne za ostvarenje cilja te direktive kako bi sudska zaštita njome zajamčenih prava bila stvarna i djelotvorna. Međutim, ta odredba ne propisuje konkretnu sankciju, već ostavlja državama članicama da same izaberu jedno od različitih rješenja prikladnih za ostvarenje cilja direktive, podložno načelima ekvivalentnosti i djelotvornosti (vidjeti točke 89. do 93. ovog mišljenja).
107.
Sud je objasnio da „sankcije čije se propisivanje u nacionalnom pravu zahtijeva člankom 17. Direktive 2000/78 moraju […] biti djelotvorne, proporcionalne i odvraćajuće, neovisno o tome postoji li konkretna žrtva” (
57
). One moraju, „prije svega, osiguravati, zajedno s mjerama poduzetima radi provedbe članka 9. te direktive, stvarnu i djelotvornu pravnu zaštitu prava koja iz nje proizlaze […] Težina sankcija mora biti proporcionalna težini povreda za koje su propisane, pri čemu one osobito moraju osigurati istinski odvraćajući učinak […] te istodobno biti u skladu s općim načelom proporcionalnosti” (
58
). U svakom slučaju, „isključivo simbolična sankcija ne može se smatrati sukladnom pravilnoj i djelotvornoj provedbi Direktive 2000/78” (
59
).
108.
Presuda Suda u predmetu Feryn, donesena u kontekstu Direktive 2000/43, pruža smjernice koje su i u kontekstu Direktive 2000/78 jednako relevantne i prikladne: „[…] ako ne postoji izravna žrtva diskriminacije, ali tijelo koje je za to ovlašteno zakonom zahtijeva da se utvrdi postojanje diskriminacije i izrekne kazna, sankcije čije se propisivanje u nacionalnom pravu nalaže člankom 15. Direktive 2000/43 također moraju biti djelotvorne, proporcionalne i odvraćajuće. Ako se to čini prikladnim situaciji koja se razmatra u glavnom postupku, sud ili nadležno upravno tijelo u okviru tih sankcija po potrebi može utvrditi postojanje diskriminacije i u odgovarajućoj mjeri ih javno objaviti, trošak čega snosi tuženik. One mogu imati i oblik službene zabrane, u skladu s pravilima nacionalnog prava, kojom se poslodavcu nalaže da prestane s diskriminirajućom praksom te, ako je to prikladno, novčane kazne. Osim toga, one mogu imati i oblik dodjele naknade štete tijelu koje je pokrenulo postupak” (
60
).
109.
Iz toga proizlazi da: (i) udruženje ovlašteno nacionalnim pravom za pokretanje postupka radi provedbe prava i obveza koje proizlaze iz Direktive 2000/78 može zahtijevati sankcioniranje diskriminirajućeg postupanja; (ii) to vrijedi neovisno o postojanju konkretne žrtve; (iii) Direktivom 2000/78 nisu propisane konkretne sankcije, nego je to ostavljeno državama članicama; (iv) sankcije propisane nacionalnim pravom moraju biti djelotvorne, proporcionalne i odvraćajuće; te one (v) mogu imati oblik naknade štete. Vrste naknada štete koje se mogu dodijeliti također se određuju u nacionalnom pravu. Ne vidim nijedan načelni razlog zbog kojeg se naknada ne bi mogla dodijeliti i za materijalnu i za nematerijalnu štetu, uključujući moralnu.
110.
Stoga zaključujem da se članku 8. stavku 1. i članku 9. stavku 2. Direktive 2000/78 ne protivi nacionalno zakonodavstvo koje udruženjima s legitimnim interesom omogućuje pokretanje postupaka radi provedbe obveza iz Direktive 2000/78/EZ kada ne postoji konkretna žrtva. Kriteriji na temelju kojih se utvrđuje ima li udruženje takav legitiman interes propisuju se u nacionalnom pravu, podložno načelima ekvivalentnosti i djelotvornosti. Udruženje koje ima legitiman interes pokrenuti postupak može zahtijevati da se diskriminirajuće postupanje sankcionira na djelotvoran, proporcionalan i odvraćajuć način, uključujući dodjelom naknade štete, pod uvjetima predviđenima u nacionalnom pravu.
Zaključak
111.
Stoga predlažem da Sud na sljedeći način odgovori na pitanja koja je postavio Corte suprema di cassazione (Vrhovni kasacijski sud, Italija):
–
Izjave gosta u radijskoj emisiji da nikada ne bi zaposlio homoseksualnu osobu u svojem odvjetničkom uredu niti s takvom osobom surađivao mogu spadati u područje primjene članka 3. stavka 1. točke (a) Direktive Vijeća 2000/78/EZ od 27. studenoga 2000. o uspostavi općeg okvira za jednako postupanje pri zapošljavanju i obavljanju zanimanja, jer vjerojatno otežavaju pristup zapošljavanju.
–
Ako te izjave nisu dane u kontekstu tekućeg natječaja za posao, na nacionalnom je sudu da ocijeni je li veza s pristupom zapošljavanju, s obzirom na status i svojstvo osobe koja je dala izjave te na narav, sadržaj i kontekst tih izjava kao i na mjeru u kojoj one mogu odvratiti osobe koje pripadaju zaštićenoj skupini od podnošenja prijave za posao kod tog poslodavca, hipotetska ili ne.
–
Zabranu, predviđenu člancima 2. i 3. Direktive 2000/78, izjava koje čine izravnu diskriminaciju u odnosu na pristup zapošljavanju nije moguće smatrati zadiranjem u slobodu izražavanja koje povrjeđuje prava zajamčena člankom 11. stavkom 1. Povelje.
–
Članku 8. stavku 1. i članku 9. stavku 2. Direktive 2000/78 ne protivi se nacionalno zakonodavstvo koje udruženjima s legitimnim interesom omogućuje pokretanje postupaka radi provedbe obveza iz Direktive 2000/78/EZ kada ne postoji konkretna žrtva. Kriteriji na temelju kojih se utvrđuje ima li udruženje takav legitiman interes propisuju se u nacionalnom pravu, podložno načelima ekvivalentnosti i djelotvornosti.
–
Udruženje koje ima legitiman interes pokrenuti postupak može zahtijevati da se diskriminirajuće postupanje sankcionira na djelotvoran, proporcionalan i odvraćajuć način, uključujući dodjelom naknade štete, pod uvjetima predviđenima u nacionalnom pravu.
(
1
)	Izvorni jezik: engleski
(
2
)	Homer je taj izraz nekoliko puta upotrijebio, kako u Ilijadi tako i u Odiseji. Vidjeti, primjerice, Ilijadu, knjigu 15._145. i 157.
(
3
)	U tom smislu, navedeni izraz odgovara prvom dijelu poznate latinske fraze verba volant, scripta manent, koja naglašava važnost pisanih tekstova.
(
4
)	SL 2000., L 303, str. 16. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 1., str. 69.)
(
5
)	SL 2007., C 303, str. 1. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 7., str. 104.)
(
6
)	„LGBTI” je akronim koji se često koristi za lezbijke, homoseksualce, biseksualne, transrodne i interseksualne osobe. Vidjeti, među ostalim, Smjernice Vijeća Europske unije o promicanju i zaštiti ostvarivanja svih ljudskih prava lezbijki, homoseksualaca, biseksualnih, transrodnih i interseksualnih osoba (LGBTI), Luksemburg, 24. lipnja 2013. Točka 13. tih smjernica sadržava radnu definiciju tog izraza, pri čemu se, međutim, navodi da ona nije obvezujuća te da ju međuvladino tijelo nije formalno usvojilo.
(
7
)	Presuda od 15. siječnja 2019., E. B., C‑258/17, EU:C:2019:17, t. 40. i navedena sudska praksa
(
8
)	Vidjeti uvodnu izjavu 37. Direktive 2000/78 i presudu od 17. srpnja 2008., Coleman, C‑303/06, EU:C:2008:415, t. 47.
(
9
)	Uvodna izjava 28.
(
10
)	Vidjeti uvodnu izjavu 15. i presudu od 25. travnja 2013., Asociaţia Accept, C‑81/12, EU:C:2013:275, t. 42.
(
11
)	Vidjeti, po analogiji, presudu od 10. srpnja 2008., Feryn, C‑54/07, EU:C:2008:397, t. 25. Budući da iz NH‑ove izjave nije jasno kakav bi njegov stav bio u pogledu zapošljavanja biseksualne, transseksualne ili interseksualne osobe, pod „drugom osobom” ovdje treba smatrati „heteroseksualnu osobu”. Može li se spolna orijentacija osobe odrediti na temelju njezina fizičkog izgleda te bi li pitanja postavljena tijekom razgovora za posao bila takva (odnosno mogu li, smiju li biti takva) da se njima izvlače informacije na temelju kojih je tu orijentaciju moguće odrediti teme su koje ne čine dio ovog predmeta te ih neću dalje razmatrati.
(
12
)	Vidjeti, među ostalim, presudu od 11. srpnja 2006., Chacón Navas, C‑13/05, EU:C:2006:456, t. 40. i navedenu sudsku praksu.
(
13
)	Vidjeti presudu od 17. travnja 2018., Egenberger, C‑414/16, EU:C:2018:257, t. 47.
(
14
)	Presuda od 22. studenoga 2005., Mangold, C‑144/04, EU:C:2005:709, t. 74.
(
15
)	Uvodna izjava 9. i članak 1. Direktive 2000/78
(
16
)	Vidjeti, po analogiji, presudu od 16. srpnja 2015., CHEZ Razpredelenie Bulgaria, C‑83/14, EU:C:2015:480, t. 42. i navedenu sudsku praksu. Ta se presuda odnosila na Direktivu 2000/43/EZ od 29. lipnja 2000. o provedbi načela jednakog postupanja prema osobama bez obzira na njihovo rasno ili etničko podrijetlo (SL 2000., L 180, str. 22.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 20., svezak 1., str. 19.). Direktiva 2000/43 ima drukčije područje primjene od Direktive 2000/78, jer se prvonavedena odnosi na diskriminaciju u širokom spektru područja, kako su određena u njezinu članku 3. stavku 1. točkama (a) do (h), dok se potonja tiče samo diskriminacije u pogledu obavljanja zanimanja i zapošljavanja u smislu njezina članka 3. stavka 1. točaka (a) do (d). Unatoč tomu, Sud se već pozvao na svoju sudsku praksu u pogledu Direktive 2000/43 za potrebe tumačenja Direktive 2000/78: vidjeti, primjerice, presudu od 25. travnja 2013., Asociaţia Accept, C‑81/12, EU:C:2013:275.
(
17
)	Vidjeti objašnjenje članka 3., u kojem je određeno područje primjene direktive, sadržano u Memorandumu s objašnjenjima prijedloga direktive Vijeća o uspostavi općeg okvira za jednako postupanje pri zapošljavanju i obavljanju zanimanja, SL 2000., C 177 E, str. 42. (u daljnjem tekstu: Memorandum s objašnjenjima prijedloga direktive), moje isticanje.
(
18
)	Uvodna izjava 9.
(
19
)	Ta definicija „pristupa” nalazi se u Oxford English Dictionary. U Collins English Dictionary se pak govori o „činu pristupanja ili ulaženja”, „stanje dopuštenosti ulaska”, „pravu ili povlastici pristupanja, dosezanja, ulaska ili korištenja nečega” te o „načinu ili sredstvu pristupanja ili ulaska”.
(
20
)	Mišljenje u predmetu Coleman, C‑303/06, EU:C:2008:61, t. 11.
(
21
)	U tom pogledu, vidjeti presudu od 13. srpnja 1995., Meyers, C‑116/94, EU:C:1995:247, t. 22. Također vidjeti Ellis, E., i Watson, P., EU Anti‑Discrimination Law, Oxford University Press, 2012., str. 287.
(
22
)	Presuda od 10. srpnja 2008., Feryn, C‑54/07, EU:C:2008:397, t. 15., 16., 25. i 31.
(
23
)	Presuda od 25. travnja 2013., Asociaţia Accept, C‑81/12, EU:C:2013:275, t. 24., 25. i 52. Činjenica da nogometni klub nije pokrenuo nikakve pregovore radi angažiranja igrača X neizravno proizlazi iz točke 52. presude.
(
24
)	Presuda od 25. travnja 2013., Asociaţia Accept, C‑81/12, EU:C:2013:275, t. 45. i 49. do 52. Ističem da Sud pri donošenju odluke u tom predmetu nije prihvatio mišljenje nezavisnog odvjetnika.
(
25
)	Smatram da je taj pristup teretu dokazivanja sukladan članku 10. Direktive 2000/78, koji predviđa da „[d]ržave članice poduzimaju potrebne mjere u skladu sa svojim nacionalnim pravosudnim sustavima, kojima osiguravaju da je teret dokaza da nije bilo povrede načela jednakog postupanja na strani tuženika, u slučajevima kada osobe koje smatraju da im je nanesena nepravda, jer na njih nije primijenjeno načelo jednakog postupanja, iznesu pred sudom ili drugim nadležnim tijelom, činjenice iz kojih se može pretpostaviti da je došlo do izravne ili neizravne diskriminacije”.
(
26
)	Mišljenje nezavisnog odvjetnika M. Poiaresa Madura, C‑54/07, EU:C:2008:155, t. 15.
(
27
)	Vidjeti točku 33. ovog mišljenja. Budući da je zahtjev za prethodnu odluku uputio nacionalni vrhovni sud u kasacijskom postupku, predmet će se možda morati vratiti prvostupanjskom sudu radi utvrđivanja dodatnih činjenica.
(
28
)	Presuda od 6. ožujka 2001., Connolly/Komisija, C‑274/99 P, EU:C:2001:127, t. 39.
(
29
)	Vidjeti tekst članka 10. EKLJP‑a; također vidjeti presudu od 6. ožujka 2001., Connolly/Komisija, C‑274/99 P, EU:C:2001:127, t. 40.
(
30
)	Vidjeti, među ostalim, presudu od 8. travnja 2014., Digital Rights Ireland i dr., C‑293/12 i C‑594/12, EU:C:2014:238, t. 38. Tekst članka 52. stavka 1. Povelje uvelike je inspiriran ranijom sudskom praksom Suda (vidjeti, među ostalim, presudu od 13. travnja 2000., Karlsson i dr., C‑292/97, EU:C:2000:202, t. 45.), koja pak počiva na sudskoj praksi Europskog suda za ljudska prava (u daljnjem tekstu: ESLJP). Vidjeti Lenaerts, K., „Exploring the limits of the EU Charter of Fundamental Rights”, European Constitutional Law Review, 2012., 8(3), 375‑403.
(
31
)	Za analizu tih čimbenika, vidjeti, po analogiji, presudu od 17. listopada 2013., Schwarz, C‑291/12, EU:C:2013:670, točku 34. i sljedeće točke.
(
32
)	Prema članku 52. stavku 3. Povelje, u onoj mjeri u kojoj prava koja Povelja štiti odgovaraju pravima zajamčenima EKLJP‑om, značenje i opseg primjene tih prava, uključujući dopuštena ograničenja, jednaki su onima iz te konvencije. Značenje i područje primjene zajamčenih prava utvrđeni su ne samo tekstom tih instrumenata nego i sudskom praksom ESLJP‑a i Suda. Vidjeti Objašnjenja koja se odnose na Povelju o temeljnim pravima, SL 2007., C 303, str. 17. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 7., str. 120.)
(
33
)	Presuda ESLJP‑a od 9. veljače 2012., Vejdeland i dr. protiv Švedske, CE:ECHR:2012:0209JUD000181307, t. 47. do 60.
(
34
)	Vidjeti točku 33. ovog mišljenja.
(
35
)	Presuda od 13. rujna 2011., Prigge i dr., C‑447/09, EU:C:2011:573, t. 55.
(
36
)	Presuda od 22. siječnja 2019., Cresco Investigation, C‑193/17, EU:C:2019:43, t. 54. i 55.
(
37
)	Vidjeti, po analogiji, moje mišljenje u predmetu Bougnaoui i ADDH, C‑188/15, EU:C:2016:553, t. 104. i 105. (moje isticanje).
(
38
)	Presuda od 8. svibnja 2019., Leitner, C‑396/17, EU:C:2019:375, t. 61.
(
39
)	Vidjeti uvodnu izjavu 9. Direktive 2000/78 i, po analogiji, presudu od 10. srpnja 2008., Feryn, C‑54/07, EU:C:2008:397, t. 24.
(
40
)	Vidjeti uvodnu izjavu 28. direktive i Memorandum s objašnjenjima prijedloga direktive.
(
41
)	Presuda od 8. srpnja 2010., Bulicke, C‑246/09, EU:C:2010:418, t. 43.
(
42
)	Presuda od 25. travnja 2013., Asociaţia Accept, C‑81/12, EU:C:2013:275, t. 24., 30., 36. i 37.
(
43
)	Presuda od 10. srpnja 2008., Feryn, C‑54/07, EU:C:2008:397, t. 15. do 17. i 25. do 28.
(
44
)	Presuda od 25. travnja 2013., Asociaţia Accept, C‑81/12, EU:C:2013:275, t. 37.
(
45
)	Presuda od 8. srpnja 2010., Bulicke, C‑246/09, EU:C:2010:418, t. 24., koja se, međutim, odnosila na konkretno pitanje vremenskih ograničenja u smislu članka 9. stavka 3. Direktive 2000/78.
(
46
)	Presuda od 10. srpnja 2014., Julián Hernández i dr., C‑198/13, EU:C:2014:2055
(
47
)	Direktiva 2008/94/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 22. listopada 2008. o zaštiti zaposlenika u slučaju insolventnosti njihovog poslodavca (SL 2008., L 283, str. 36.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 2., str. 128.)
(
48
)	U točkama 44. i 45. presude
(
49
)	Svrha nacionalnog zakonodavstva koje se razmatralo u tom predmetu nije bilo priznavanje tražbine radnika koja proizlazi iz njegova radnog odnosa i koju ima prema svom poslodavcu (na koju se Direktiva 2008/94 može primjenjivati na temelju svojeg članka 1. stavka 1.), nego priznavanje prava koje je druge prirode, odnosno prava poslodavca da od španjolske države zatraži naknadu štete koju je pretrpio zbog „nepravilnog djelovanja” pravosuđa: vidjeti točku 39. presude.
(
50
)	Presuda od 8. srpnja 2010., Bulicke, C‑246/09, EU:C:2010:418, t. 25.
(
51
)	Presuda od 8. srpnja 2010., Bulicke, C‑246/09, EU:C:2010:418, t. 26. i 28.
(
52
)	Presuda od 8. srpnja 2010., Bulicke, C‑246/09, EU:C:2010:418, t. 35.
(
53
)	Opširna sudska praksa Suda u pogledu locus standija nevladinih organizacija u postupcima koji se tiču zaštite okoliša (te posebne odredbe Aarhuške konvencije koje takvim organizacijama daju aktivnu procesnu legitimaciju) pruža korisnu usporedbu u tom pogledu. Vidjeti, među ostalim, presude od 20. prosinca 2017., Protect Natur-, Arten- und Landschaftsschutz Umweltorganisation, C‑664/15, EU:C:2017:987, točku 34. i sljedeće točke, i od 15. listopada 2009., Djurgården‑Lilla Värtans Miljöskyddsförening, C‑263/08, EU:C:2009:631.
(
54
)	SL 2013., L 201, str. 60.
(
55
)	Presuda od 15. rujna 2016., Koninklijke KPN i dr., C‑28/15, EU:C:2016:692, t. 41.
(
56
)	Sud ne raspolaže nikakvim informacijama o načinu na koji se Associazione financira niti o iznosima koje je zahvaljujući uspješnim sporovima zaradio (ako je išta zaradio) za sebe (a koje treba razlikovati od iznosa koje je prikupio u ime LGBTI klijenata koje je zastupao).
(
57
)	Presuda od 25. travnja 2013., Asociaţia Accept, C‑81/12, EU:C:2013:275, t. 62. Također vidjeti, u pogledu usporedne odredbe u članku 15. Direktive 2000/43, presudu od 10. srpnja 2008., Feryn, C‑54/07, EU:C:2008:397, t. 40.
(
58
)	Presuda od 25. travnja 2013., Asociaţia Accept, C‑81/12, EU:C:2013:275, t. 63. i navedena sudska praksa
(
59
)	Presuda od 25. travnja 2013., Asociaţia Accept, C‑81/12, EU:C:2013:275, t. 64.
(
60
)	Presuda od 10. srpnja 2008., Feryn, C‑54/07, EU:C:2008:397, t. 38. i 39.