62020CC0675
MIŠLJENJE NEZAVISNE ODVJETNICE
JULIANE KOKOTT
od 7. travnja 2022. (
1
)
Predmet C‑675/20 P
Colin Brown
protiv
Europske komisije
i
Vijeća Europske unije
„Žalba – Javna služba – Članak 4. stavak 1. Priloga VII. Pravilniku o osoblju – Naknada za život u inozemstvu – Kriteriji – Stjecanje državljanstva mjesta rada nakon stupanja u službu – Komisijino odbijanje prava na primanje naknade za život u inozemstvu”
I. Uvod
1.
Kako bi obavljali dužnost za Europsku uniju, njezini dužnosnici često trebaju napustiti svoju državu članicu podrijetla i boraviti u državi članici rada. S ciljem da nadoknadi s time povezane poteškoće i omogući zapošljavanje građana država članica Unije na najširoj mogućoj geografskoj osnovi, zakonodavac Unije uspostavio je naknadu za život u inozemstvu čiji su uvjeti uređeni u članku 4. stavku 1. točkama (a) i (b) Priloga VII. Pravilniku o osoblju za dužnosnike Europske unije (u daljnjem tekstu: Pravilnik o osoblju) (
2
).
2.
U skladu s tom odredbom, naknadu za život u inozemstvu primaju, s jedne strane, dužnosnici koji nisu državljani države svojeg mjesta rada i koji tijekom posljednjih pet godina prije stupanja u službu ondje nisu ni uobičajeno boravili (točka (a)). S druge strane, naknadu za život u inozemstvu primaju dužnosnici koji su državljani države svojeg mjesta rada, ali koji tijekom posljednjih deset godina prije stupanja u službu ondje nisu boravili, čak ni kratkotrajno (točka (b)).
3.
Međutim, što je sa slučajem dužnosnika koji prilikom stupanja u službu nije imao državljanstvo države svojeg mjesta rada i koji je stoga bio obuhvaćen točkom (a), ali koji je stekao to državljanstvo u nastavku svoje karijere? Je li to stjecanje državljanstva mjesta rada povod za novo ispitivanje postojanja prava na primanje naknade za život u inozemstvu, ovaj put na temelju točke (b)? Ili je, naprotiv, relevantno jedino i samo državljanstvo koje dužnosnik ima u trenutku stupanja u službu, tako da buduće stjecanje državljanstva mjesta rada ne utječe na pravo na naknadu za život u inozemstvu?
4.
To je pitanje na koje Sud treba odgovoriti u okviru ove žalbe.
II. Pravni okvir
5.
Pravni okvir ovog slučaja čini Pravilnik o osoblju.
6.
Člankom 69. prvom rečenicom Pravilnika o osoblju određuje se:
„Naknada za život u inozemstvu iznosi 16 % zbroja osnovne plaće, naknade za kućanstvo i naknade za uzdržavano dijete na koje dužnosnik ima pravo.”
7.
U skladu s člankom 4. stavkom 1. Priloga VII. Pravilniku o osoblju, naknada za život u inozemstvu dodjeljuje se pod sljedećim uvjetima:
„1.   Na naknadu za život u inozemstvu koja iznosi 16 % zbroja osnovne plaće, naknade za kućanstvo i naknade za uzdržavano dijete, koje se isplaćuju dužnosniku imenovanom na stalno radno mjesto, imaju pravo:
(a)
dužnosnici:
–
koji nisu državljani i nisu nikad bili državljani države na čijem se državnom području nalazi njihovo mjesto rada,
–
koji u razdoblju od pet godina koje je završilo šest mjeseci prije njihova stupanja u službu nisu imali uobičajeno boravište niti su svoju glavnu djelatnost obavljali na europskom području te države. Za potrebe ove odredbe u obzir se ne uzimaju okolnosti koje proizlaze iz rada za drugu državu ili međunarodnu organizaciju.
(b)
dužnosnici koji su državljani ili su bili državljani države na čijem se državnom području nalazi njihovo mjesto rada, ali koji su tijekom razdoblja od deset godina koje je završilo na datum njihova stupanja u službu imali uobičajeno boravište izvan europskog područja te države zbog razloga koji nisu povezani s radom u nekoj drugoj državnoj službi ili međunarodnoj organizaciji.
[…]
2.   Dužnosnik koji nije državljanin niti je ikad bio državljanin države na čijem je državnom području zaposlen te koji ne ispunjava uvjete utvrđene stavkom 1. ima pravo na naknadu za boravak u stranoj državi koji iznosi jednu četvrtinu naknade za život u inozemstvu.
3.   Za potrebe stavaka 1. i 2. prema dužnosniku koji je sklapanjem braka automatski stekao državljanstvo države na čijem je području zaposlen i koji se tog državljanstva ne može odreći postupa se na isti način kao i prema dužnosniku na kojeg se odnosi prva alineja stavka 1. točke (a).”
8.
U skladu s člankom 8. stavkom 1. prvim podstavkom Priloga VII. Pravilniku o osoblju „[d]užnosnici koji imaju pravo na naknadu za život u inozemstvu ili za boravak u stranoj zemlji svake kalendarske godine u granicama utvrđenima u stavku 2. imaju pravo na paušalnu naknadu u visini troškova putovanja od mjesta rada do matičnog mjesta koje je za njih utvrđeno člankom 7. i ako imaju pravo na naknadu za kućanstvo, za bračnog druga ili uzdržavanike u smislu članka 2.”
III. Okolnosti žalbenog postupka
A.
Okolnosti spora
9.
Opći sud sažeo je relevantne aspekte okolnosti ovog spora u točkama 1. do 8. presude od 5. listopada 2020., Brown/Komisija (
3
) (u daljnjem tekstu: pobijana presuda) na sljedeći način:
10.
Žalitelj Colin Brown u početku je bio samo državljanin Ujedinjene Kraljevine te je tamo živio do 1996. Školovao se u Italiji 1996. i 1997., a zatim u Belgiji od rujna 1997. do lipnja 1998. Žalitelj je potom bio na probnom radu u Europskoj komisiji u Bruxellesu (Belgija) od 1. listopada 1998. do 28. veljače 1999. Naposljetku je radio u punom radnom vremenu u privatnom sektoru u Belgiji od 1. ožujka 1999. do 31. prosinca 2000.
11.
Žalitelj je stupio u službu u Komisiji 1. siječnja 2001. Komisijin Ured za upravljanje individualnim materijalnim pravima i njihovu isplatu (PMO) dodijelio mu je naknadu za život u inozemstvu na temelju članka 4. stavka 1. točke (a) Priloga VII. Pravilniku o osoblju.
12.
Građani Ujedinjene Kraljevine Velike Britanije i Sjeverne Irske 23. lipnja 2016. izjasnili su se za povlačenje iz Europske unije. Premijerka Ujedinjene Kraljevine obavijestila je 29. ožujka 2017. Europsko vijeće o namjeri te države članice da se povuče iz Unije i Europske zajednice za atomsku energiju (Euroatom).
13.
Žalitelj je 27. lipnja 2017. zatražio stjecanje belgijskog državljanstva, koje je dobio 3. studenoga 2017. O toj promjeni okolnosti obavijestio je PMO 19. siječnja 2018.
14.
Žalitelj je 23. veljače 2018. obaviješten, kao prvo, da mu je pravo na naknadu za život u inozemstvu ukinuto s 31. listopada 2017. jer je stekao belgijsko državljanstvo i, kao drugo, da je posljedično izgubio pravo na naknadu putnih troškova na temelju članka 8. Priloga VII. Pravilniku o osoblju.
15.
Nakon zahtjeva za objašnjenje žalitelj je 5. ožujka 2018. primio poruku elektroničke pošte iz koje je proizlazilo da je ukidanje naknade za život u inozemstvu, na temelju članka 4. stavka 1. točke (b) Priloga VII. Pravilniku o osoblju, opravdano činjenicom što je od 1997. živio u Belgiji.
16.
PMO je 19. ožujka 2018. odluku od 23. veljače 2018. zamijenio novom odlukom kojom je žalitelju pravo na naknadu za život u inozemstvu i naknadu putnih troškova oduzeto s 1. prosincem 2017. (u daljnjem tekstu: sporna odluka).
17.
Žalitelj je 17. lipnja 2018. podnio žalbu koja je odbijena odlukom tijela za imenovanje od 15. listopada 2018.
B.
Pobijana presuda
18.
Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 11. siječnja 2019. žalitelj je u skladu s člankom 270. UFEU‑a pokrenuo postupak za poništenje sporne odluke u kojoj je utvrđeno da više nema pravo na naknadu za život u inozemstvu i naknadu putnih troškova. Osim toga, zahtijevao je da Opći sud naloži ponovnu uspostavu prava na ta davanja od 1. prosinca 2017. te plaćanje naknada i troškova koji nisu plaćeni između 1. prosinca 2017. i datuma ponovne uspostave njegova prava na navedene naknade, uvećane za kamate.
19.
Pobijanom presudom Opći sud odbio je tužbu i svakoj stranci u postupku naložio snošenje vlastitih troškova.
IV. Žalbeni postupak i zahtjevi stranaka
20.
Žalbom podnesenom tajništvu Općeg suda 11. prosinca 2020. žalitelj je podnio žalbu protiv pobijane presude.
21.
Žalitelj od Suda zahtijeva da
–
ukine pobijanu presudu u kojoj je Opći sud odbio poništiti spornu odluku;
–
poništi spornu odluku na temelju cijelog spisa kojim raspolaže i naloži ponovnu uspostavu žaliteljeve naknade za život u inozemstvu i naknade putnih troškova od 1. prosinca 2017. te plaćanje naknada i troškova koji nisu bili plaćeni između 1. prosinca 2017. i datuma ponovne uspostave žaliteljeva prava na navedene naknade, uvećane za kamate;
–
naloži Komisiji snošenje troškova koji su žalitelju nastali u postupcima pred Sudom i Općim sudom.
22.
Komisija i Vijeće zahtijevaju od Suda da
–
odbije žalbu;
–
naloži žalitelju snošenje troškova.
23.
Stranke su Sudu podnijele pisana očitovanja, a potom su 2. veljače 2022. iznijele usmena očitovanja.
V. Ocjena
A.
Žalba
24.
Kao što se to navodi u uvodnom dijelu, člankom 4. stavkom 1. točkama (a) i (b) Priloga VII. Pravilniku o osoblju predviđa se da dužnosnici Unije imaju pravo na naknadu za život u inozemstvu u dvama slučajevima:
25.
s jedne strane, ako predmetni dužnosnici nisu državljani i nikad nisu bili državljani države svojeg mjesta rada i koji u razdoblju od pet godina, koje je završilo šest mjeseci prije njihova stupanja u službu, ondje nisu imali uobičajeno boravište niti su ondje obavljali glavnu djelatnost. Pritom se ne uzimaju u obzir okolnosti koje proizlaze iz rada za drugu državu ili međunarodnu organizaciju (točka (a)). Kriteriji obavljanja glavne djelatnosti i uobičajenog boravišta jednako su relevantni (
4
) i s obzirom na to da u ovom slučaju to nije važno, u nastavku ću ipak navesti samo kriterij uobičajenog boravišta. U skladu s tom odredbom, naknada za život u inozemstvu dužnosnicima koji nisu državljani države rada uskraćuje se samo ako je njihovo uobičajeno boravište u toj državi trajalo cijelo referentno petogodišnje razdoblje (
5
).
26.
S druge strane, naknadu za život u inozemstvu primaju dužnosnici koji su državljani ili su bili državljani svojeg mjesta rada, ali koji tijekom razdoblja od deset godina koje je završilo na datum njihova stupanja u službu ondje nisu imali uobičajeno boravište zbog razloga koji nisu povezani s radom u nekoj drugoj državnoj službi ili međunarodnoj organizaciji (točka (b)). U skladu s tom odredbom, zadržavanje uobičajenog boravišta u državi rada u vrlo kratkom trajanju tijekom referentnog desetogodišnjeg razdoblja dovoljno je kako bi uzrokovalo gubitak te naknade (
6
).
27.
Žalitelju, koji je najprije bio samo državljanin Ujedinjene Kraljevine, prilikom njegova stupanja u službu u Bruxellesu 2001. u skladu s člankom 4. stavkom 1. točkom (a) Priloga VII. Pravilniku o osoblju priznato je pravo na primanje naknade za život u inozemstvu jer nema niti je imao belgijsko državljanstvo te u razdoblju od pet godina prije stupanja u službu ondje nije ni uobičajeno boravio ni radio.
28.
Nakon što je žalitelj 2017. stekao belgijsko državljanstvo, Komisijin PMO ponovno je ispitao njegovo pravo na naknadu za život u inozemstvu te je zaključio da žalitelj više nije obuhvaćen točkom (a) navedene odredbe jer sada ima državljanstvo svoje države rada.
29.
PMO je zatim ispitao treba li žalitelju priznati pravo na naknadu za život u inozemstvu u skladu s člankom 4. stavkom 1. točkom (b) Priloga VII. Pravilniku o osoblju. Međutim, to je također odbijeno zato što je žalitelj boravio u Belgiji od 1997. do 2000., i stoga u razdoblju od posljednjih deset godina prije stupanja u službu 2001.
30.
Žalitelj je tu odluku neuspješno osporavao pred Općim sudom i sada iznosi dva žalbena razloga kojima se protivi tomu što je Opći sud odbio njegove argumente navedene u prvostupanjskom postupku.
1. Prvi žalbeni razlog
31.
U okviru svojeg prvog žalbenog razloga žalitelj navodi da je Opći sud pogrešno potvrdio Komisijino stajalište u skladu s kojim članak 4. stavak 1. Priloga VII. Pravilniku o osoblju treba tumačiti na način da on gubi pravo na primanje naknade za život u inozemstvu zato što je 17 godina nakon stupanja u službu stekao državljanstvo države svojeg mjesta rada.
32.
U skladu s razmatranjima Općeg suda u točkama 36., 41., 45. te točkama 47. do 51. pobijane presude, točno je da se tekstom sporne odredbe izričito ne predviđa da ponovno treba ispitati pravo na naknadu za život u inozemstvu u slučaju stjecanja državljanstva države mjesta rada. Isto tako, ta je naknada zamišljena na način da se ublaže poteškoće koje proizlaze iz činjenice da je dužnosnik udaljen od mjesta svojeg podrijetla i koje postoje tijekom cijele karijere, tako da se integracija dužnosnika u mjesto rada nakon stupanja u službu ne može protiviti isplati naknade za život u inozemstvu.
33.
Međutim, upotrebom prezenta u članku 4. stavku 1. Priloga VII. Pravilniku o osoblju („dužnosnici koji ‚nisu’ državljani […] države na čijem se državnom području nalazi njihovo mjesto rada”) i s obzirom na činjenicu da je u pogledu naknade riječ o isplatama koje se ponavljaju, zakonodavac nije isključio mogućnost da dužnosnik mora tijekom cijele svoje karijere nastaviti ispunjavati uvjet nepostojanja državljanstva države rada kako bi zadržao svoje pravo na naknadu za život u inozemstvu (
7
). Stoga nije isključeno da poseban oblik integracije koji čini stjecanje državljanstva države rada nakon stupanja u službu predstavlja bitnu promjenu okolnosti koja može dovesti do gubitka naknade za život u inozemstvu.
34.
Žalitelj smatra da taj zaključak sadržava pogrešku koja se tiče prava. Naime, iz teksta članka 4. stavka 1. Priloga VII. Pravilniku o osoblju u vezi sa strukturom te smislom i svrhom naknade za život u inozemstvu proizlazi da treba ocijeniti kriterij „stranosti” ili „ekspatrijacije” u mjestu rada u trenutku stupanja u službu. Suprotno tomu, buduće stjecanje državljanstva države rada ne može imati nikakve učinke na pravo na naknadu za život u inozemstvu. To pravo treba ponovno ocijeniti samo ako dužnosnik koji je prvotno imao pravo na naknadu za život u inozemstvu promijeni mjesto rada na način da ode u svoju državu podrijetla i stoga više ne ispunjava kriterij ekspatrijacije u mjestu rada.
a) Struktura te smisao i svrha naknade za život u inozemstvu
35.
Prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, prilikom tumačenja odredbe prava Unije valja uzeti u obzir ne samo njezin tekst nego i kontekst u kojemu se ona nalazi te ciljeve propisa kojeg je dio (
8
). Osim toga, treba uzeti u obzir i pozadinu nastanka odredbe ako se može prepoznati stvarna volja njezina autora (
9
).
36.
Iz strukture članka 4. stavka 1. Priloga VII. Pravilniku o osoblju navedene u točkama 25. i 26. ovog mišljenja proizlazi da okolnost da ne postoji i da nije postojalo državljanstvo države rada nije apsolutni kriterij za primanje naknade za život u inozemstvu. Naprotiv, kao što je to već izričito utvrdio i Sud, to je sekundarni kriterij. Naime, odlučujući kriterij za primanje naknade za život u inozemstvu jest uobičajeno boravište tijekom posljednjih pet odnosno deset godina prije stupanja u službu (
10
).
37.
U skladu s tim, pravo na primanje naknade za život u inozemstvu nema ni dužnosnik koji nije i nije bio državljanin svoje države rada ako je već tijekom posljednjih pet godina prije stupanja u službu uobičajeno boravio u toj državi (članak 4. stavak 1. točka (a)). Suprotno tomu, dužnosnik koji je državljanin svoje države rada ima pravo na primanje naknade za život u inozemstvu ako tijekom posljednjih deset godina prije stupanja u službu nije uobičajeno boravio u toj državi, čak ni kratkotrajno (članak 4. stavak 1. točka (b)) (
11
).
38.
Kao što je to utvrdio i Opći sud u točki 75. pobijane presude, kriterij državljanstva države rada stoga je samo sredstvo kojim se određuje je li uobičajeno boravište tijekom petogodišnjeg ili pak desetogodišnjeg razdoblja prije stupanja u službu relevantno. To se objašnjava time da se na temelju činjenice da postoji ili da je postojalo državljanstvo određene države može pretpostaviti da je dotična osoba posebno povezana s tom državom i u njoj nije stranac ili „ekspatrijat”. Suprotno tomu, na temelju činjenice da ne postoji ili da nije postojalo državljanstvo određene države može se pretpostaviti da dotična osoba nije posebno povezana s tom državom i stoga je ondje stranac ili „ekspatrijat” (
12
).
39.
Međutim, ta pretpostavka postojanja odnosno nepostojanja posebne povezanosti s državom rada ovisno o tome ima li ili je dužnosnik imao državljanstvo te države sada se može potvrditi ili opovrgnuti na temelju kriterija uobičajenog boravišta u mjestu rada u godinama prije stupanja u službu.
40.
Tako se u pogledu dužnosnika koji nema i koji nije imao državljanstvo države rada, ali koji je tijekom posljednjih pet godina prije stupanja u službu ondje uobičajeno boravio, pretpostavlja da je, iako podrijetlom nije iz te države, u međuvremenu stvorio posebnu povezanost s tom državom i stoga ondje više nije stranac ili „ekspatrijat”.
41.
Suprotno tomu, u pogledu dužnosnika koji ima ili koji je imao državljanstvo države rada, ali ondje nije uobičajeno boravio tijekom posljednjih deset godina prije stupanja u službu, čak ni kratkotrajno, pretpostavlja se da je posebnu povezanost koju je prvotno imao s tom državom na temelju državljanstva te države prekinuo svojim desetogodišnjim neprekinutim odsustvom, tako da prilikom povratka u tu državu radi stupanja u službu Unije ispunjava kriterij „stranosti” ili „ekspatrijacije” (
13
).
42.
Stoga je glavni kriterij za pravo na primanje naknade za život u inozemstvu kriterij stranosti ili ekspatrijacije u mjestu rada prilikom stupanja u službu čije ispunjenje ovisi o uobičajenom boravištu u relevantnom razdoblju prije stupanja u službu. Stoga prema riječima nezavisnog odvjetnika P. Mengozzija „uvjet za dodjelu naknade za život u inozemstvu nije to da dužnosnik nema državljanstvo države u kojoj se obavlja rad, nego da je došlo do stvarne ‚promjene mjesta’ dužnosnika u trenutku stupanja u službu” (
14
).
43.
Kao što su to utvrdili Sud i Opći sud u točki 48. pobijane presude, to se objašnjava time da „naknada za život u inozemstvu ima za cilj nadoknaditi posebne troškove i neugodnosti koji zbog stupanja u službu Unije nastanu dužnosnicima koji […] moraju premjestiti svoje boravište” (
15
). Kao što je to Opći sud dalje pojasnio u točki 49. pobijane presude, time treba omogućiti zapošljavanje državljana država članica Unije na najširoj mogućoj geografskoj osnovi čime se potiče geografska ravnoteža unutar europske javne službe.
44.
Taj smisao i tu svrhu naknade za život u inozemstvu potvrđuje povijest nastanka odredbe o kojoj je riječ. Naime, kao što je to naveo Opći sud u točki 47. pobijane presude, iz informativne obavijesti Vijeća od 11. prosinca 1959. proizlazi da je naknada za život u inozemstvu zamišljena kao naknada „dodijeljena kao naknada za materijalne troškove i poteškoće moralne naravi koje proizlaze iz činjenice da je član osoblja udaljen od mjesta svojeg podrijetla” i da „službenici općenito održavaju obiteljske odnose […] sa svojom zemljom podrijetla”.
b) Irelevantnost buduće integracije u mjesto rada nakon stupanja u službu za pravo na naknadu za život u inozemstvu
45.
U tom pogledu ništa ne mijenja ni buduća integracija u mjesto rada nakon stupanja u službu. Naime, kao što je to naveo Opći sud u točki 47. pobijane presude, poteškoće i troškovi koji nastaju zbog napuštanja mjesta podrijetla mogu postojati tijekom cijele karijere te se mogu čak i pogoršati, unatoč integraciji u zemlju rada. Stoga, kao što je to naveo Opći sud u točki 50. pobijane presude, buduća integracija dužnosnika u mjesto rada tijekom nastavka karijere nije relevantna za pravo na primanje naknade za život u inozemstvu.
46.
Ta irelevantnost buduće integracije u mjesto rada proizlazi, s jedne strane, iz upravo navedenih smisla i svrhe naknade za život u inozemstvu. Drugim riječima, kao što je to Opći sud izričito utvrdio u jednoj od prethodnih presuda, „svrha naknade za život […] jest izjednačavanje posebnih troškova i poteškoća koji proizlaze iz stalnog obavljanja službe u određenoj državi u pogledu koje dužnosnik prije stupanja u službu nije uspostavio trajnu vezu. Naime, troškovi povezani sa stupanjem u službu nadoknađuju se jednom po raspoređivanju na određeno mjesto na temelju naknade za troškove preseljenja i plaćanja naknade za nastanjenje. Suprotno tomu, naknada za život u inozemstvu isplaćuje se tijekom cijelog trajanja službe, čak i ako se dužnosnik mogao integrirati u državu rada” (
16
).
47.
S druge strane, irelevantnost buduće integracije u mjesto rada nakon stupanja u službu proizlazi i iz strukture članka 4. stavka 1. Priloga VII. Pravilniku o osoblju. Naime, tim se člankom u svrhu određivanja stranosti ili ekspatrijacije u mjestu rada uzima u obzir samo uobičajeno mjesto boravišta u razdoblju prije stupanja u službu. Prema riječima samog Općeg suda u točki 50. pobijane presude „zakonodavac je, dajući ta pojašnjenja, isključio mogućnost da se integracija koja proizlazi iz činjenice da je tijekom svoje karijere dužnosnik o kojem je riječ imao uobičajeno boravište u državi rada i tamo radio može protiviti toj isplati”. Kao što to žalitelj pravilno navodi, u suprotnom, odnosno da je uobičajeno mjesto boravišta nakon stupanja u službu relevantno za primanje naknade za život u inozemstvu, nijedan dužnosnik Unije više ne bi imao pravo na tu naknadu najkasnije nakon isteka roka od pet godina nakon stupanja u službu.
c) Irelevantnost budućeg stjecanja državljanstva države rada za pravo na naknadu za život u inozemstvu
48.
Međutim, kao što se to već navodi u točki 33. ovog mišljenja, Opći sud odlučio je da upotreba prezenta u točki 4. stavku 1. Priloga VII. Pravilniku o osoblju („dužnosnici koji ‚nisu’ državljani […] države na čijem se državnom području nalazi njihovo mjesto rada”), u vezi s okolnošću da je u pogledu naknade za život u inozemstvu riječ o isplati koja se ponavlja, ne isključuje da poseban oblik integracije koji čini stjecanje državljanstva države rada nakon stupanja u službu predstavlja bitnu promjenu okolnosti koja može dovesti do gubitka naknade za život u inozemstvu.
49.
Stoga je žalitelj u pravu kad ističe da je Opći sud tekst članka 4. stavka 1. Priloga VII. Pravilniku o osoblju tumačio protivno strukturi te smislu i svrsi te odredbe, kako ih je sam utvrdio.
50.
Naime, iz toga proizlazi da kriterij postojanja ili nepostojanja državljanstva države rada, kao i kriterij uobičajenog boravišta u relevantnom razdoblju prije stupanja u službu, treba ocijeniti jedino i samo u trenutku stupanja u službu. Kao što se to navodi, postojanjem ili nepostojanjem državljanstva određuje se samo koje je razdoblje relevantno za ocjenu uobičajenog boravišta prije stupanja u službu, a time i za kriterij stranosti u mjestu rada u trenutku stupanja u službu (
17
). Kao što je to već priznao sam Opći sud, pravo na naknadu za život u inozemstvu stoga treba ispitati u trenutku stupanja u službu (
18
).
51.
Stoga nije točna tvrdnja Službeničkog suda u skladu s kojom uvjeti navedeni u dvjema alinejama članka 4. stavka 1. točke (a) Priloga VII. Pravilniku o osoblju (nepostojanje državljanstva države mjesta rada i činjenica da se u toj državi nije boravilo pet godina prije stupanja u službu) trebaju biti kumulativno ispunjeni tijekom cijele karijere (
19
).
52.
Naprotiv, kao što to žalitelj pravilno navodi, upotreba prezenta u članku 4. stavku 1. točki (a) prvoj alineji te članku 4. stavku 1. točki (b) Priloga VII. Pravilniku o osoblju objašnjava se samo time da je relevantno čije „su” države državljani u odlučujućem trenutku stupanja u službu. Upotreba prezenta logična je zato što se u određenom trenutku (prilikom stupanja u službu) može ili pak ne može biti državljaninom određene države. Uobičajeno je da se uvjeti za ostvarivanje prava u apstraktnim i općenitim odredbama formuliraju u indikativu prezenta a da se upotrijebljenoj gramatici ne pripisuje sadržajno značenje.
53.
Ništa drugo ne proizlazi iz okolnosti da je u pogledu naknade za život u inozemstvu riječ o isplatama koje se ponavljaju. Stoga je Službenički sud u pravu kad navodi da isplatu naknade kao što je ona koja se isplaćuje za određene troškove treba obustaviti kad ti troškovi prestanu postojati (
20
). Međutim, troškovi koje treba ublažiti naknadom za život u inozemstvu, odnosno udaljavanje iz izvornog mjesta podrijetla, ipak ne prestaju postojati u slučaju stjecanja državljanstva države rada. Naime, ni taj oblik integracije ne mijenja ništa u pogledu činjenice ekspatrijacije u trenutku stupanja u službu koja je kriterij za primanje naknade za život u inozemstvu.
54.
Stoga se, protivno argumentaciji Vijeća, ni iz okolnosti da u članku 4. stavku 1. Priloga VII. Pravilniku o osoblju nije riječ samo o dužnosnicima koji „su” državljani, nego i o dužnosnicima koji „su bili” državljani, ne može zaključiti da je pritom riječ o državljanstvu koje dužnosnik ima ili je imao tijekom cijele svoje karijere. Naime, isto kao i to da postoji državljanstvo države rada, činjenica da je ono postojalo pokazatelj je za prvotnu posebnu povezanost s tom državom, a ta se povezanost potvrđuje ili opovrgava na temelju uobičajenog boravišta u određenom referentnom razdoblju prije stupanja u službu.
55.
Naprotiv, činjenica da je zakonodavac posebno naveo situaciju dužnosnika koji „su bili” državljani države rada, ali ne i situaciju da „će se” to državljanstvo steći u budućnosti ide u prilog tome da buduće stjecanje državljanstva države rada nije relevantno za pravo na naknadu za život u inozemstvu.
56.
Odredba o takozvanoj naknadi za boravak u stranoj državi a contrario također ide u prilog tome da zakonodavac u pogledu naknade za život u inozemstvu upravo nije namjeravao predvidjeti posebne pravne posljedice za buduće stjecanje državljanstva države rada. U skladu s člankom 4. stavkom 2. Priloga VII. Pravilniku o osoblju, naknadu za boravak u stranoj zemlji primaju dužnosnici koji nisu državljani niti su ikad bili državljani svojeg mjesta rada, ali koji ne ispunjavaju uvjete za primanje naknade za život u inozemstvu na temelju stavka 1. zato što su tijekom petogodišnjeg razdoblja prije stupanja u službu uobičajeno boravili u državi rada. Budući da naknada za boravak u stranoj zemlji stoga ovisi samo o tome postoji li državljanstvo države rada, ona se nužno gubi sa stjecanjem tog državljanstva (
21
). Međutim, upravo se takva jasna pravna posljedica ne predviđa u pogledu naknade za život u inozemstvu.
57.
Tumačenje u skladu s kojim stjecanje državljanstva mjesta rada tijekom nastavka karijere ne utječe na pravo na naknadu za život u inozemstvu potvrđuje se i time da ponovna ocjena tog prava u takvoj situaciji dovodi do nedosljednosti u kriterijima za primanje te naknade. Naime, ako dužnosnik, kao u ovom slučaju, nekoliko godina nakon stupanja u službu stekne državljanstvo države rada, u skladu s tim ocjenjivalo bi se postojanje državljanstva u tom trenutku (u ovom slučaju 2017.), ali glavni kriterij uobičajenog boravišta u mjestu rada i dalje bi se ocjenjivao u relevantnom razdoblju prije stupanja u službu (u ovom slučaju 2001.).
58.
Međutim, kao što to pravilno navodi žalitelj, to smisao i svrhu međudjelovanja državljanstva i mjesta boravišta u okviru članka 4. stavka 1. Priloga VII. Pravilniku o osoblju dovodi do apsurda. Naime, to međudjelovanje služi tomu da se ispita je li dužnosnik unatoč tomu što nije bio državljanin države svojeg mjesta rada prije stupanja u službu stvorio toliko usku povezanost s tim mjestom da ondje više nije stranac (točka (a)) odnosno je li unatoč tomu što je bio državljanin države tog mjesta prije stupanja u službu prekinuo povezanost s tim mjestom, tako da je u međuvremenu ondje postao stranac (točka (b)) (
22
).
59.
Ponovno ocjenjivanje prava na naknadu za život u inozemstvu u trenutku stjecanja državljanstva države rada, kao što to čini Komisija, svodi se na to da se u tom trenutku (u ovom slučaju u 2017.) namjerava ispitati je li žalitelj tijekom deset godina prije stupanja u službu (u ovom slučaju od 1990. do 2000.) prekinuo povezanost koja u tom razdoblju još uopće nije postojala. Kao što to priznaju Komisija i Vijeće, to je moguće samo ako se pogrešno pretpostavi da je žalitelj imao belgijsko državljanstvo već prilikom stupanja u službu.
60.
Kao što će se to pokazati u nastavku u točki 71. i sljedećim točkama ovog mišljenja u okviru drugog žalbenog razloga, ta „fikcija” (prema riječima Općeg suda) (
23
) dovodi do povrede načela jednakog postupanja. Time se prema žalitelju postupa na isti način kao prema dužnosnicima koji su stvarno imali državljanstvo države rada prilikom stupanja u službu i stoga su se nalazili u različitoj situaciji. To je još jedan argument protiv tumačenja koje je Opći sud pružio u pogledu članka 4. stavka 1. Priloga VII. Pravilniku o osoblju.
61.
Situacija je drukčija ako se dužnosnik zbog promjene mjesta rada vrati u svoju državu podrijetla. U tom slučaju treba izvršiti novu ocjenu zato što se uvjeti u pogledu naknade za život u inozemstvu logički mogu ispitati samo u odnosu na određeno mjesto te stoga treba ponovno ispitati uspostavlja li se prethodna povezanost s tim mjestom ako se ono promijeni (
24
).
62.
Međutim, u slučaju kao što je ovaj, u kojem dužnosnik u skladu s člankom 4. stavkom 1. točkom (a) Priloga VII. Pravilniku o osoblju ima pravo na naknadu za život u inozemstvu zato što nema ni državljanstvo države mjesta rada niti je ondje uobičajeno boravio pet godina prije stupanja u službu, a državljanstvo mjesta rada je stekao tek nekoliko godina nakon stupanja u službu, ne postoji nikakva prethodna povezanost s tim mjestom rada koja potječe iz razdoblja prije stupanja u službu koja bi se ponovno mogla uspostaviti. Stoga ne postoji povod za to da se ponovno ispita pravo predmetnog dužnosnika na naknadu za život u inozemstvu, u tom slučaju pod okolnostima iz točke (b) te odredbe.
63.
Neprikladnost naknadnog ispitivanja u skladu s člankom 4. stavkom 1. točkom (b) Priloga VII. Pravilniku o osoblju, kao što je ono koje je izvršeno u ovom slučaju, potvrđuje i činjenica da naknadu za život u inozemstvu primaju i dužnosnici koji, kao i žalitelj, nekoliko godina nakon stupanja u službu steknu državljanstvo države svojeg mjesta rada, ali ondje, za razliku od žalitelja, nisu boravili tijekom posljednjih deset godina prije stupanja u službu. Unatoč, prema riječima Općeg suda u točki 51. pobijane presude, „poseb[nom] oblik[u] integracije koji čini stjecanje državljanstva države rada nakon stupanja u službu”, dužnosnici koji se nalaze u takvoj situaciji, i za koje je Opći sud u točkama 94. i 95. pobijane presude utvrdio da su brojni, u skladu s tim smiju zadržati naknadu za život u inozemstvu zato što u godinama prije stupanja u službu nisu boravili u toj državi.
64.
Sva ta razmatranja pokazuju da, kao što je to žalitelj pravilno primijetio na raspravi, jednostavno ne postoji nikakav pokazatelj za to da stjecanje državljanstva države rada predstavlja iznimku od načela u skladu s kojim integracija u mjesto rada nakon stupanja u službu nije relevantna za naknadu za život u inozemstvu.
65.
Točno je da stjecanje državljanstva mjesta rada može predstavljati snažan oblik integracije. Međutim, to nije relevantno. Naknada za život u inozemstvu zamišljena je na način da se, s jedne strane, ne poriče da se dužnosnici Unije integriraju u mjesto rada, ali se, s druge strane, također priznaje da troškovi zbog udaljenosti iz mjesta podrijetla unatoč toj integraciji i dalje postoje.
66.
Osim toga, s vremenom čak može biti teže održavati legitimne veze s državom podrijetla, neovisno o jačini integracije u državu domaćina. To je primjerice slučaj ako treba brinuti o starijim roditeljima ili drugoj rodbini koji postaju nemoćniji. Isto tako, ne može se smatrati da je zakonodavac Unije namjeravao odvratiti dužnosnike Unije od jače integracije u njihovu državu članicu domaćina na način da stjecanje državljanstva te države „sankcionira” gubitkom naknade za život u inozemstvu. Naprotiv, u duhu je Unije i približavanja među njezinim državama članicama integracija dužnosnika Unije što je više moguće u državi članici u kojoj rade.
67.
Stoga argument koji je Vijeće grubo istaknulo na raspravi da „osoba koja boravi u ‚vlastitoj državi’ ipak ne može biti ‚ekspatrijat’” nije točan s obzirom na strukturu naknade za život u inozemstvu. Naime, iz toga slijedi da pojam „stranost” ili „ekspatrijacija” u smislu Pravilnika o osoblju obuhvaća situaciju u kojoj dužnosnik napušta svoju državu podrijetla kako bi stupio u službu Unije, neovisno o bilo kakvoj budućoj integraciji u državu rada te čak i ako ta država budućim stjecanjem državljanstva poslije postane „vlastitom državom” predmetnog dužnosnika.
68.
Uostalom, suprotno stajalištu Vijeća, tumačenje u skladu s kojim stjecanje državljanstva nakon stupanja u službu nema učinak na pravo na naknadu za život u inozemstvu ne dovodi do toga da kriterij državljanstva iz članka 4. stavka 1. Priloga VII. Pravilniku o osoblju gubi svoj effet utile. Naime, taj je kriterij i dalje nepromjenjivo relevantan za ocjenu stranosti u mjestu rada u trenutku stupanja u službu.
69.
Sud je u svojoj presudi u predmetu Airola/Komisija, čiji je odgovarajući odlomak naveo i Opći sud u pobijanoj presudi, presudio da „ako se članak 4. stavak 1. točka (a) Priloga [VII. Pravilniku o osoblju] izričito odnosi na sadašnje ili prošlo državljanstvo dužnosnika […] ta odredba zanemaruje državljanstvo koje je dužnosnici nametnuto brakom s državljaninom druge države članice i kojeg se ona ne može odreći” (
25
). Mutatis mutandis u ovom slučaju valja zaključiti da se ta odredba isto tako ne odnosi na državljanstvo mjesta rada koje dužnosnik Unije stekne nakon stupanja u službu.
70.
Iz svega navedenog proizlazi da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava kad je potvrdio Komisijinu tvrdnju u skladu s kojom žaliteljevo stjecanje belgijskog državljanstva daje povod za ponovno ispitivanje njegova prava na primanje naknade za život u inozemstvu. Stoga je prvi žalbeni razlog osnovan.
2. Drugi žalbeni razlog
71.
U svojem drugom žalbenom razlogu žalitelj smatra da je Opći sud primjenom članka 4. stavka 1. Priloga VII. Pravilniku o osoblju povrijedio načelo jednakog postupanja jer je prema njemu postupio na isti način kao prema dužnosnicima koji su prilikom stupanja u službu imali državljanstvo države mjesta rada.
72.
Drugi žalbeni razlog ispituje se samo podredno. Naime, ako se Sud složi s mojim mišljenjem u pogledu prvog žalbenog razloga, presudu treba ukinuti već iz tog razloga.
73.
Načelom jednakog postupanja zahtijeva se da se s usporedivim situacijama ne postupa različito i da se s različitim situacijama ne postupa jednako, osim kada je takvo postupanje – jednako ili različito, ovisno o slučaju – objektivno opravdano. Usporedivost situacija mora se procijeniti s obzirom na predmet i svrhu Unijine mjere u kojoj se pravi razlika (
26
).
74.
U točkama 87. do 90. pobijane presude Opći sud smatrao je da ponovno treba ispitati žaliteljevo pravo na naknadu za život u inozemstvu nakon njegova stjecanja belgijskog državljanstva. U protivnom bi se prema njemu postupalo povoljnije nego prema osobama koje su belgijski državljani od rođenja i koje su u Belgiji stupile u službu Unije.
75.
Žalitelj, koji nije imao belgijsko državljanstvo prije stupanja u službu u Belgiji i koji je to državljanstvo stekao tek nakon nekoliko godina, s obzirom na smisao i svrhu naknade za život u inozemstvu kojom se nadoknađuju poteškoće povezane s promjenom boravišta u mjesto rada i stranosti u tom mjestu (
27
), zaista se nalazi u drukčijoj situaciji. Naime, budući da žalitelj prvotno nije imao državljanstvo države rada, on s tom državom nije imao ni posebnu povezanost koja se mogla prekinuti samo desetogodišnjim neprekinutim odsustvom prije stupanja u službu (
28
).
76.
Protivno tvrdnjama koje u tom pogledu iznose Komisija i Vijeće, osobito na raspravi, žalitelj se ne nalazi ni u istoj situaciji kao bivši belgijski državljanin koji radi u Belgiji i koji se odrekao svojeg belgijskog državljanstva. Naime, i u tom slučaju prijašnje ili sadašnje postojanje državljanstva države mjesta rada pokazatelj je toga da je dotična osoba prvotno imala posebnu povezanost s tom državom, pri čemu se činjenica da ta povezanost još uvijek postoji odnosno da više ne postoji utvrđuje na temelju provjere uobičajenog mjesta boravišta u referentnom razdoblju prije stupanja u službu. Međutim, u pogledu žaliteljeve situacije koji je stekao belgijsko državljanstvo tek nekoliko godina nakon stupanja u službu ne postoji takva pretpostavka postojanja prvotne povezanosti čiji se nastavak ili prekid može ispitati.
77.
Kao što se to prethodno navodi, isto vrijedi i u pogledu usporedbe sa situacijom belgijskog državljanina koji je prvotno radio u nekoj drugoj državi i koji je promijenio svoje mjesto rada na način da je otišao u svoju državu podrijetla (
29
), što je usporedba na koju se poziva Komisija.
78.
Suprotno od onog što na raspravi zastupa osobito Vijeće, u okviru naknade za život u inozemstvu nije točno da prema svim dužnosnicima koji imaju državljanstvo svoje države rada treba postupati na isti način, neovisno o trenutku u kojem su stekli to državljanstvo. Naime, s obzirom na tu naknadu „državljanstva ipak nisu uvijek jednaka”. Naprotiv, državljanstvom države rada određuje se samo koje je razdoblje prije stupanja u službu relevantno za ispitivanje ispunjenja kriterija ekspatrijacije prilikom stupanja u službu (
30
).
79.
Stoga činjenica da se žalitelj u biti više ne nalazi u istoj situaciji kao dužnosnici Unije koji nisu stekli državljanstvo svoje države rada nije relevantna s obzirom na pravo na naknadu za život u inozemstvu. Naime, budući da je u tom pogledu relevantno jedino i samo nepostojanje integracije u trenutku stupanja u službu, dužnosnici koji steknu državljanstvo mjesta rada nakon stupanja u službu i dužnosnici koji ga ne steknu, s obzirom na smisao i svrhu naknade za život u inozemstvu itekako se nalaze u istoj situaciji.
80.
Točno je da Komisija i Vijeće navode odlomke presude u skladu s kojima se naknadom za život u inozemstvu „nastoje otkloniti stvarne nejednakosti do kojih dolazi između dužnosnika koji su integrirani u društvo države rada i onih koji to nisu” (
31
). Međutim, te odlomke treba tumačiti u njihovu kontekstu iz kojeg proizlazi da je pritom riječ o integraciji u društvo države rada prije stupanja u službu. S druge strane, sam Opći sud već je utvrdio da integracija nakon stupanja u službu nije relevantna za naknadu za život u inozemstvu (
32
). Stoga, s obzirom na tu naknadu, integraciju dužnosnika u državu rada treba usporediti prije, a ne nakon stupanja u službu.
81.
Komisija i Vijeće na raspravi su sami priznali da žaliteljeva situacija predstavlja „graničnu situaciju” zato što je primjena članka 4. stavka 1. Priloga VII. Pravilniku o osoblju na način koji oni zagovaraju u toj situaciji moguća samo ako se pogrešno pretpostavi da je žalitelj imao belgijsko državljanstvo već prije stupanja u službu. Međutim, žalitelj ima pravo kad napominje da se ispitivanje postojanja nejednakog postupanja ne može temeljiti na takvoj pretpostavci koja nije u skladu sa stvarnošću.
82.
Kao što je to priznao sam Opći sud u točkama 83., 91. i 92. pobijane presude, zakonodavac je za pravo na naknadu za život u inozemstvu uspostavio kategorije i treba ispitati u kojoj se od tih kategorija nalaze dužnosnici Unije. Ne može se prihvatiti da se dužnosnik primjenom pretpostavki koje nisu u skladu sa stvarnošću premješta iz jedne kategorije u drugu ili da se izjednačava s dužnosnicima iz određene kategorije, iako zbog svoje situacije nije obuhvaćen tom kategorijom.
83.
Iz svega navedenog proizlazi da je Opći sud primjenom članka 4. stavka 1. Priloga VII. Pravilniku o osoblju povrijedio načelo jednakog postupanja i stoga počinio pogrešku koja se tiče prava. Stoga je osnovan i drugi žalbeni razlog.
B.
Tužba pred Općim sudom
84.
U skladu s člankom 61. stavkom 1. Statuta Suda, u slučaju ukidanja odluke Općeg suda Sud može konačno odlučiti o sporu ako stanje postupka to dopušta.
85.
To je slučaj u ovom predmetu.
86.
Žalitelj zahtijeva od Suda da poništi spornu odluku i naloži ponovnu uspostavu njegove naknade za život u inozemstvu i naknade putnih troškova od 1. prosinca 2017. te plaćanje naknada i troškova koji nisu bili plaćeni između 1. prosinca 2017. i datuma ponovne uspostave, uvećane za kamate.
87.
Najprije, što se tiče zahtjeva za poništenje sporne odluke, iz prethodnih razmatranja proizlazi da treba poništiti odluku Komisijina PMO‑a od 19. ožujka 2018. u kojoj je odlučeno da žalitelj od 1. prosinca 2017. više nema pravo na naknadu za život u inozemstvu i naknadu putnih troškova.
88.
Nadalje, što se tiče zahtjeva kojim se traži da se naloži ponovna uspostava žaliteljeve naknade za život u inozemstvu i naknade putnih troškova od 1. prosinca 2017., iz prethodno navedenog isto tako proizlazi da žaliteljevo stjecanje belgijskog državljanstva 3. studenoga 2017. nema nikakve učinke na njegovo pravo na primanje naknade za život u inozemstvu u skladu s člankom 4. stavkom 1. točkom (a) i naknade putnih troškova u skladu s člankom 8. Priloga VII. Pravilniku o osoblju. Ako se Sud složi s rješenjima predloženim u ovom mišljenju, iz presude Suda slijedi ponovna uspostava žaliteljeva prava na navedene naknade i troškove a da Sud to ne mora posebno utvrditi. Naprotiv, u skladu s člankom 266. UFEU‑a, na Komisiji je da poduzme odgovarajuće mjere koje proizlaze iz presude Suda (
33
).
89.
Naposljetku, što se tiče zahtjeva kojim se traži da se naloži plaćanje naknada koje nisu bile plaćene između 1. prosinca 2017. i datuma ponovne uspostave, uvećane za kamate, valja uputiti na to da Sud u skladu s člankom 91. stavkom 1. drugom rečenicom Pravilnika o osoblju u službeničkim sporovima imovinske prirode raspolaže ovlašću neograničene provjere u okviru koje institucijama Unije može naložiti plaćanje iznosa koji se duguju u skladu s Pravilnikom o osoblju, po potrebi uvećanih za eventualne kamate (
34
). Stoga Sud, ako se poništi odluka kojom je odbijeno pravo dužnosnika na primanje naknade za život u inozemstvu, ima ovlast naložiti Komisiji plaćanje naknada koje je trebala platiti od donošenja te odluke (
35
).
90.
U skladu s tim, Komisiji treba naložiti da žalitelju plati naknade za život u inozemstvu i naknade putnih troškova koje nije primio od 1. prosinca 2017. do trenutka ponovne uspostave pripadajućih prava.
91.
Nadalje, iz sudske prakse proizlazi da se kamate na iznose koji se duguju u okviru Pravilnika o osoblju i isplate sa zakašnjenjem obračunavaju od podnošenja žalbe u skladu s člankom 90. stavkom 2. Pravilnika o osoblju (
36
). U skladu s tim, kamate na potraživanja koja su dospjela već na dan podnošenja žalbe, odnosno u ovom slučaju 17. lipnja 2018. (
37
), obračunavaju se od tog dana, dok se kamate na potraživanja koja su dospjela nakon tog dana obračunavaju od relevantnog dana dospijeća (
38
). Naposljetku, što se tiče kamatne stope, iz novije sudske prakse proizlazi da se kamate na dugovane iznose obračunavaju po stopi koju u relevantnom razdoblju utvrđuje Europska središnja banka (ESB) za glavne transakcije refinanciranja uvećanoj za tri i pol postotna boda (
39
).
VI. Troškovi
92.
Na temelju članka 184. stavka 2. Poslovnika Suda, kad je žalba osnovana i Sud sam konačno odluči o sporu, Sud odlučuje o troškovima.
93.
U skladu s člankom 138. stavkom 1. tog poslovnika, koji se na temelju članka 184. stavka 1. istog poslovnika primjenjuje na žalbeni postupak, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove.
94.
Budući da je žalitelj zahtijevao da se Komisiji naloži snošenje troškova postupka pred Općim sudom i Sudom, a Komisija nije uspjela sa svojim zahtjevima, treba joj naložiti snošenje žaliteljevih i vlastitih troškova u prvostupanjskom i žalbenom postupku.
95.
U skladu s člankom 140. stavkom 1. Poslovnika, koji se na temelju njegova članka 184. stavka 1. primjenjuje na žalbeni postupak, države članice koje su intervenirale u postupak snose vlastite troškove. Stoga Vijeću treba naložiti snošenje vlastitih troškova u prvostupanjskom i žalbenom postupku.
VII. Zaključak
96.
S obzirom na prethodna razmatranja, predlažem Sudu da presudi na sljedeći način:
1.
Ukida se presuda Općeg suda Europske unije (četvrto prošireno vijeće) od 5. listopada 2020., Brown/Komisija (T‑18/19, EU:T:2020:465).
2.
Poništava se odluka Ureda Europske komisije za upravljanje individualnim materijalnim pravima i njihovu isplatu (PMO) od 19. ožujka 2018. u kojoj je odlučeno da Colin Brown od 1. prosinca 2017. više nema pravo na naknadu za život u inozemstvu i naknadu putnih troškova.
3.
Komisiji se nalaže da C. Brownu plati naknade za život u inozemstvu i naknade putnih troškova koje nisu bile plaćene između 1. prosinca 2017. i datuma ponovne uspostave njegova prava na naknadu za život u inozemstvu i naknadu putnih troškova.
4.
Kamate na iznose koje Komisija treba platiti C. Brownu obračunavaju se od 17. lipnja 2018. po stopi koju u relevantnom razdoblju utvrđuje Europska središnja banka za glavne transakcije refinanciranja uvećanoj za tri i pol postotna boda. Kamate na iznose dospjele već 17. lipnja 2018. obračunavaju se od tog dana, a kamate na kasnije dospjele iznose obračunavaju se od relevantnog dana dospijeća.
4.
Komisija snosi vlastite troškove i troškove C. Browna u prvostupanjskom i žalbenom postupku.
5.
Vijeće Europske unije snosi vlastite troškove u prvostupanjskom i žalbenom postupku.
(
1
)	Izvorni jezik: njemački
(
2
)	Uredba br. 31 (EEZ), 11 (EZAE) o Pravilniku o osoblju za dužnosnike i Uvjetima zaposlenja ostalih službenika Europske ekonomske zajednice i Europske zajednice za atomsku energiju (SL 1962., P 45, str. 1385.)
(
3
)	T‑18/19, EU:T:2020:465
(
4
)	Što se tiče odnosa između kriterija uobičajenog boravišta i obavljanja glavne djelatnosti, vidjeti presudu Općeg suda od 28. veljače 2019., Pozza/Parlament (T‑216/18, neobjavljena, EU:T:2019:118, t. 28. i sljedeće te navedena sudska praksa).
(
5
)	Vidjeti presude Općeg suda od 15. rujna 2021., LF/Komisija (T‑466/20, EU:T:2021:574, t. 40. i navedena sudska praksa) i Službeničkog suda od 11. srpnja 2007., B/Komisija (F‑7/06, EU:F:2007:129, t. 38. i navedena sudska praksa), kao i točku 76. pobijane presude. Međutim, što se tiče „povremenog i kratkotrajnog odsustva” u slučaju kad se istodobno zadrži boravište u budućem mjestu rada, vidjeti presudu od 9. listopada 1984., Witte/Parlament (188/83, EU:C:1984:309, t. 9. do 11.).
(
6
)	Vidjeti presude navedene u prethodnoj bilješci LF/Komisija i B/Komisija.
(
7
)	Vidjeti u tom smislu već presudu Službeničkog suda od 26. lipnja 2013., Achab/EGSO (F‑21/12, EU:F:2013:95, t. 28.).
(
8
)	Presude od 14. lipnja 2012., Banco Español de Crédito (C‑618/10, EU:C:2012:349, t. 61.); od 14. siječnja 2016., Vodafone (C‑395/14, EU:C:2016:9, t. 40.) i od 25. siječnja 2018., Komisija/Češka Republika (C‑314/16, EU:C:2018:42, t. 47.)
(
9
)	Vidjeti u tom smislu presudu od 22. listopada 2009., Zurita García i Choque Cabrera (C‑261/08 i C‑348/08, EU:C:2009:648, t. 54. i navedena sudska praksa).
(
10
)	Presude od 20. veljače 1975, Airola/Komisija (21/74, EU:C:1975:24, t. 6. do 8.), od 16. listopada 1980., Hochstrass/Sud (147/79, EU:C:1980:238, t. 12.) i od 2. srpnja 1981., Garganese/Komisija (185/80, EU:C:1981:161, t. 11.), vidjeti također presude Suda od 28. veljače 2019., Pozza/Parlament (T‑216/18, neobjavljena, EU:T:2019:118, t. 37.), i Službeničkog suda od 11. srpnja 2007., B/Komisija (F‑7/06, EU:F:2007:129, t. 35.).
(
11
)	Vidjeti presude Općeg suda od 15. rujna 2021., LF/Komisija (T‑466/20, EU:T:2021:574, t. 35. i sljedeće te navedena sudska praksa) i Službeničkog suda od 11. srpnja 2007., B/Komisija (F‑7/06, EU:F:2007:129, t. 36. i sljedeće te navedena sudska praksa).
(
12
)	Vidjeti presudu od 11. srpnja 2007., B/Komisija (F‑7/06, EU:F:2007:129, t. 39. i navedena sudska praksa); vidjeti također točku 82. pobijane presude.
(
13
)	Presuda od 13. studenoga 1986., Richter/Komisija (330/85, EU:C:1986:430, t. 6.); presude Općeg suda od 27. rujna 2000., Lemaître/Komisija (T‑317/99, EU:T:2000:218, t. 50.) i Službeničkog suda od 11. srpnja 2007., B/Komisija (F‑7/06, EU:F:2007:129, t. 39.). Pritom se činjenica da se razdoblja u državnoj službi ili međunarodnoj organizaciji ne ubrajaju prilikom izračuna razdoblja provedenog u državi rada (točka (a)) odnosno izvan te države (točka (b)) temelji na pretpostavci da obavljanje rada u državnoj službi ili međunarodnoj organizaciji ne može stvoriti trajnu poveznicu između zainteresirane osobe i države u kojoj se obavlja taj rad; vidjeti u tom pogledu mišljenje nezavisnog odvjetnika P. Mengozzija u predmetu Komisija/Hosman‑Chevalier (C‑424/05 P, EU:C:2007:169, t. 50. i 51. te navedena sudska praksa); vidjeti također presudu Općeg suda od 13. srpnja 2018., Quadri di Cardano/Komisija (T‑273/17, EU:T:2018:480, t. 49.).
(
14
)	Mišljenje nezavisnog odvjetnika P. Mengozzija u predmetu Komisija/Hosman‑Chevalier (C‑424/05 P, EU:C:2007:169, t. 44. i bilješka 23.)
(
15
)	Presude od 2. srpnja 1981., Garganese/Komisija (185/80, EU:C:1981:161, t. 11.) i od 15. rujna 1994., Magdalena Fernández/Komisija (C‑452/93 P, EU:C:1994:332, t. 20. i 21.)
(
16
)	Presuda Općeg suda od 30. ožujka 1993., Vardakas/Komisija (T‑4/92, EU:T:1993:29, t. 39.) (moje isticanje)
(
17
)	Vidjeti točke 36. do 42. ovog mišljenja.
(
18
)	Presuda Općeg suda od 13. srpnja 2018., Quadri di Cardano/Komisija (T‑273/17, EU:T:2018:480, t. 58.)
(
19
)	Presuda Službeničkog suda od 26. lipnja 2013., Achab/EGSO (F‑21/12, EU:F:2013:95, t. 28.)
(
20
)	Presuda Službeničkog suda od 26. lipnja 2013., Achab/EGSO (F‑21/12, EU:F:2013:95, t. 26.)
(
21
)	Vidjeti presudu od 16. listopada 1980., Hochstrass/Sud (147/79, EU:C:1980:238, t. 12.).
(
22
)	Vidjeti točke 38. do 41. ovog mišljenja.
(
23
)	Vidjeti točku 85. pobijane presude.
(
24
)	Što se tiče ukidanja naknade za život u inozemstvu u slučaju povratka u državu podrijetla, vidjeti primjerice rješenje od 14. srpnja 2005., Gouvras/Komisija (C‑420/04 P, EU:C:2005:482, t. 57.), uz upućivanje na presudu Općeg suda od 15. srpnja 2004., Gouvras/Komisija (T‑180/02 i T‑113/03, EU:T:2004:238, t. 104.; vidjeti također t. 85.); vidjeti i presudu Općeg suda od 28. rujna 1993., Magdalena Fernández/Komisija (T‑90/92, EU:T:1993:78). Razdoblje provedeno u službi Unije izvan države podrijetla smatra se razdobljem u službi međunarodne organizacije na temelju kojeg se ne prekida povezanost s državom podrijetla, vidjeti presudu Općeg suda od 13. srpnja 2018., Quadri di Cardano/Komisija (T‑273/17, EU:T:2018:480, t. 50. i navedena sudska praksa).
(
25
)	Presuda od 20. veljače 1975., Airola/Komisija (21/74, EU:C:1975:24, t. 9./12.). Vidjeti također točku 61. pobijane presude te sada članak 4. stavak 3. Priloga VII. Pravilniku o osoblju.
(
26
)	Presuda od 1. ožujka 2011., Association belge des Consommateurs Test‑Achats i dr. (C‑236/09, EU:C:2011:100, t. 28. i 29,); vidjeti također točku 80. pobijane presude.
(
27
)	Vidjeti točku 43. ovog mišljenja.
(
28
)	Vidjeti u tom pogledu točku 59. ovog mišljenja.
(
29
)	Vidjeti točku 61. ovog mišljenja.
(
30
)	Vidjeti točku 38. ovog mišljenja.
(
31
)	Presude od 21. lipnja 2007., Komisija/Hosman‑Chevalier (C‑424/05 P, EU:C:2007:367, t. 26.) i od 25. ožujka 2021., Alvarez y Bejarano i dr./Komisija (C‑517/19 P i C‑518/19 P, EU:C:2021:240, t. 69.)
(
32
)	Presuda Općeg suda od 30. ožujka 1993., Vardakas/Komisija (T‑4/92, EU:T:1993:29, t. 39.); vidjeti u tom pogledu točku 46. ovog mišljenja.
(
33
)	Vidjeti u tom smislu presudu od 5. prosinca 2012., Grazyte/Komisija (F‑76/11, EU:F:2012:173, t. 24. i navedena sudska praksa).
(
34
)	Vidjeti presude od 17. travnja 1997., de Compte/Parlament (C‑90/95 P, EU:C:1997:198, t. 45.); od 18. prosinca 2007., Weißenfels/Parlament (C‑135/06 P, EU:C:2007:812, t. 65. do 68. i navedena sudska praksa) i od 20. svibnja 2010., Gogos/Komisija (C‑583/08 P, EU:C:2010:287, t. 44. do 46. i navedena sudska praksa).
(
35
)	Vidjeti u tom smislu presudu od 5. prosinca 2012., Grazyte/Komisija (F‑76/11, EU:F:2012:173, t. 25. i 26.).
(
36
)	Vidjeti u tom pogledu detaljnije mišljenje nezavisnog odvjetnika Y. Bota u predmetu Komisija/IPK International (C‑336/13 P, EU:C:2014:2170, t. 35. i sljedeće, osobito t. 68.).
(
37
)	Vidjeti točku 17. ovog mišljenja.
(
38
)	Vidjeti presudu od 15. siječnja 1985., Battaglia/Komisija (737/79, EU:C:1985:4, t. 10.) te druge presude navedene u bilješci 42. mišljenja nezavisnog odvjetnika Y. Bota u predmetu Komisija/IPK International (C‑336/13 P, EU:C:2014:2170).
(
39
)	Vidjeti primjerice u službeničkom pravu presude Općeg suda od 3. srpnja 2019., PT/EIB (T‑573/16, EU:T:2019:481, t. 444.); od 3. listopada 2019., DQ i dr./Parlament (T‑730/18, EU:T:2019:725, t. 118.) i od 19. prosinca 2019., Wehrheim/ESB (T‑100/18, neobjavljena, EU:T:2019:882, t. 115.); vidjeti nadalje i presudu Suda od 20. siječnja 2021., Komisija/Printeos (C‑301/19 P, EU:C:2021:39, t. 129.). Kamatna stopa koju je ESB utvrdio za glavne transakcije refinanciranja uvećana za tri i pol postotna boda odgovara kamatnoj stopi koja se u članku 116. stavku 5. točki (a) u vezi s člankom 99. stavkom 2. točkom (b) Uredbe (EU, Euratom) 2018/1046 Europskog parlamenta i Vijeća od 18. srpnja 2018. o financijskim pravilima koja se primjenjuju na opći proračun Unije (SL 2018., L 193, str. 1. i ispravak SL 2018., L 294, str. 45.) općenito utvrđuje za plaćanja Unije izvršena nakon isteka roka za plaćanje u pogledu kojih nije određeno drukčije.