62018CC0807
MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA
MANUELA CAMPOSA SÁNCHEZ‑BORDONE
od 4. ožujka 2020. (
1
)
Spojeni predmeti C‑807/18 i C‑39/19
Telenor Magyarország Zrt.
protiv
Nemzeti Média- és Hírközlési Hatóság Elnöke
(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Fővárosi Törvényszék (Okružni sud u Budimpešti, Mađarska))
„Zahtjev za prethodnu odluku – Telekomunikacije – Uredba (EU) 2015/2120 – Članak 3. – Prava krajnjih korisnika – Pristup otvorenom internetu – Neutralnost – Dogovori ili poslovne prakse koji ograničavaju ostvarivanje tih prava – Tarifa bez dodatnih troškova – Povlašteno postupanje s određenim aplikacijama – Blokiranje ili usporavanje prometa”
1.
Uredbom (EU) 2015/2120 (
2
) zakonodavac Unije donio je političku odluku o uspostavi zajedničkih pravila kojima se osigurava „otvorenost interneta” (
3
) u svim državama članicama te izbjegava, među ostalim, da na krajnje korisnike „utječe praksa upravljanja prometom u okviru koje se blokiraju ili usporavaju određene aplikacije ili usluge” (
4
).
2.
U Mađarskoj, davatelj usluga pristupa internetu svojim klijentima nudi pakete za povlašteni pristup (takozvane pakete s „tarifom bez dodatnih troškova”), koji su posebni po tome što se preuzimanje podataka određenih usluga i aplikacija ne ubraja u potrošnju podataka čiju je količinu ugovorio krajnji korisnik.
3.
Mađarska uprava smatrala je da se tom ponudom, čije ću detalje navesti kasnije, povređuje članak 3. stavak 3. Uredbe 2015/2120. Budući je protiv njezine odluke pokrenut postupak pred Fővárosi Törvényszékom (Okružni sud u Budimpešti, Mađarska), potonji sud upućuje Sudu svoja pitanja u tom pogledu te mu pruža priliku da prvi put donese odluku o tumačenju navedene uredbe.
I. Pravni okvir
A.
Uredba 2015/2120
4.
U skladu s uvodnim izjavama 1., 3., 6., 7., 8., 9. i 11.:
„(1)
Cilj je ove Uredbe uspostava zajedničkih pravila za zaštitu jednakog i nediskriminirajućeg postupanja s prometom u pružanju usluga pristupa internetu i povezanih prava krajnjih korisnika. Njezin je cilj zaštititi krajnje korisnike te istodobno zajamčiti nesmetano funkcioniranje internetskog ekosustava kao pokretača inovacija. Reforme u području roaminga trebale bi krajnje korisnike ohrabriti da ostanu povezani s mrežom kad putuju unutar Unije te bi s vremenom trebale postati pokretač konvergencije cijena i ostalih uvjeta u Uniji.
[…]
(3)
Internet se proteklih desetljeća razvio u otvorenu platformu za inovacije s malim preprekama za pristup krajnjih korisnika, davatelja sadržaja, aplikacija i usluga te davatelja usluga pristupa internetu. Cilj je postojećeg regulatornog okvira promicanje sposobnosti krajnjih korisnika da pristupe informacijama i da ih distribuiraju ili da se služe aplikacijama i uslugama po svom izboru. Međutim, na znatan broj krajnjih korisnika utječe praksa upravljanja prometom u okviru koje se blokiraju ili usporavaju određene aplikacije ili usluge. Za takve su pojave potrebna zajednička pravila na razini Unije kako bi se osigurala otvorenost interneta i izbjegla rascjepkanost unutarnjeg tržišta koja nastaje zbog mjera koje donose pojedinačne države članice.
[…]
(6)
Krajnji korisnici trebali bi imati pravo pristupa informacijama i sadržaju te njihove distribucije, pravo upotrebe i pružanja aplikacija i usluga bez diskriminacije i to putem svoje usluge pristupa internetu. Ostvarivanje tog prava ne bi smjelo dovoditi u pitanje pravo Unije ili nacionalno pravo koje je u skladu s pravom Unije u pogledu zakonitosti sadržaja, aplikacija ili usluga. Ovom Uredbom ne nastoji se urediti zakonitost sadržaja, aplikacija ili usluga niti se nastoji urediti s time povezane postupke, zahtjeve i zaštitne mjere. Ta pitanja stoga su i dalje podložna pravu Unije ili nacionalnom pravu koje je u skladu s pravom Unije.
(7)
Kako bi ostvarili svoje pravo pristupa informacijama i sadržaju i njihove distribucije te pravo upotrebe i pružanja aplikacija i usluga po svom izboru, krajnji korisnici trebali bi imati slobodu dogovoriti se s davateljima usluga pristupa internetu o tarifama za određene količine podataka i brzine usluga pristupa internetu. Takvim dogovorima, kao i bilo kojom poslovnom praksom davateljâ usluga pristupa internetu, ne bi se trebalo ograničavati ostvarivanje tih prava i time izbjegavati odredbe ove Uredbe o zaštiti pristupa otvorenom internetu. Državna regulatorna tijela i druga nadležna tijela trebala bi imati ovlasti intervenirati protiv dogovorâ ili poslovne prakse koji zbog svog razmjera dovode do situacija u kojima je izbor krajnjeg korisnika materijalno smanjen u praksi. U tu svrhu, ocjena dogovorâ i poslovne prakse trebala bi, između ostalog, uzeti u obzir položaj na tržištu tih davatelja usluga pristupa internetu te davatelja sadržaja, aplikacija i usluga koji su uključeni. Državna regulatorna tijela i druga nadležna tijela trebala bi imati obvezu da u sklopu svoje funkcije praćenja i provedbe interveniraju u slučaju u kojem bi dogovori ili poslovna praksa dovodili u pitanje bit prava krajnjih korisnika.
(8)
Pri pružanju usluga pristupa internetu davatelji tih usluga trebali bi prema svom prometu postupati jednako, bez diskriminacije, ograničavanja ili ometanja, neovisno o njegovu pošiljatelju ili primatelju, sadržaju, aplikaciji ili usluzi ili terminalnoj opremi. Prema općim načelima prava Unije i ustaljenoj sudskoj praksi, prema usporedivim situacijama ne bi trebalo postupati različito, a prema različitim situacijama ne bi trebalo postupati jednako osim ako je takvo postupanje objektivno opravdano.
(9)
Cilj opravdanog upravljanja prometom doprinijeti je učinkovitoj upotrebi mrežnih resursa i optimizaciji opće kvalitete prijenosa koja odgovara objektivno različitim zahtjevima u vezi s tehničkom kvalitetom usluge za određene kategorije prometa i prema tome sadržaja, aplikacija i usluga koji se prenose. Opravdane mjere upravljanja prometom koje primjenjuju davatelji usluga pristupa internetu trebale bi biti transparentne, nediskriminirajuće i proporcionalne te se ne bi trebale temeljiti na poslovnim interesima. Zahtjev da mjere upravljanja prometom budu nediskriminirajuće ne sprečava davatelje usluga pristupa internetu da, s ciljem optimizacije opće kvalitete prijenosa, provode mjere upravljanja prometom prema kojima se pravi razlika između objektivno različitih kategorija prometa. Svako takvo razlikovanje trebalo bi, s ciljem optimizacije opće kvalitete i korisničkog iskustva, biti dozvoljeno samo na temelju objektivno različitih zahtjeva u vezi s tehničkom kvalitetom usluge (npr. u pogledu latencije, varijacije kašnjenja, gubitka paketa i širine frekvencijskog područja) za određene kategorije prometa, a ne na temelju poslovnih interesa. Takve mjere prema kojima se pravi razlika trebale bi biti proporcionalne u odnosu na cilj optimizacije opće kvalitete i u okviru njih bi se prema istovjetnoj vrsti prometa trebalo jednako postupati. Takve mjere ne bi trebale trajati dulje nego što je to potrebno.
[…]
(11)
Svu praksu upravljanja prometom koja prelazi takve opravdane mjere upravljanja prometom blokiranjem, usporavanjem, izmjenom, ograničavanjem, ometanjem, degradiranjem ili diskriminiranjem određenih sadržaja, aplikacija ili usluga, ili određenih kategorija sadržaja, aplikacija ili usluga, trebalo bi zabraniti, podložno opravdanim i definiranim iznimkama utvrđenima u ovoj Uredbi. Te iznimke trebale bi biti podložne strogom tumačenju i zahtjevima u vezi s proporcionalnosti. Trebalo bi zaštititi određen sadržaj, aplikacije i usluge, kao i njihove određene kategorije zbog negativnog učinka blokiranja ili drugih mjera ograničavanja koje nisu obuhvaćene opravdanim iznimkama na izbor krajnjeg korisnika i inovacije. Pravila protiv izmjene sadržaja, aplikacija ili usluga odnose se na modifikaciju sadržaja komunikacije, ali se njima ne zabranjuju nediskriminirajuće tehnike sažimanja podataka kojima se smanjuje veličina datoteke bez ikakve izmjene sadržaja. Takvo sažimanje omogućuje učinkovitiju upotrebu oskudnih resursa te služi interesima krajnjih korisnika smanjenjem količine podataka, povećanjem brzine i poboljšanjem iskustva upotrebe dotičnih sadržaja, aplikacija ili usluga.”
5.
Na temelju članka 1. („Predmet i područje primjene”) stavka 1.:
„Ovom Uredbom utvrđuju se zajednička pravila za zaštitu jednakog i nediskriminirajućeg postupanja s prometom u pružanju usluga pristupa internetu i povezanih prava krajnjih korisnika”.
6.
U skladu s njezinim člankom 2. („Definicije”), „[z]a potrebe ove Uredbe primjenjuju se definicije navedene u članku 2. Direktive 2002/21/EZ[ (
5
)]”.
7.
U članku 3. („Zaštita pristupa otvorenom internetu”) ističe se:
„1.   Krajnji korisnici putem svoje usluge pristupa internetu imaju pravo pristupa informacijama i sadržaju te njihove distribucije, pravo upotrebe i pružanja aplikacija i usluga te pravo upotrebe terminalne opreme po svom izboru, neovisno o lokaciji krajnjeg korisnika ili davatelja te lokaciji, porijeklu ili odredištu informacije, sadržaja, aplikacije ili usluge.
Ovim stavkom ne dovodi se u pitanje pravo Unije, ili nacionalno pravo koje je u skladu s pravom Unije, u pogledu zakonitosti sadržaja, aplikacija ili usluga.
2.   Dogovori između davatelja usluga pristupa internetu i krajnjih korisnika o poslovnim i tehničkim uvjetima i značajkama usluga pristupa internetu poput cijene, količine podataka ili brzine i bilo koja poslovna praksa davatelja usluga pristupa internetu ne ograničavaju ostvarivanje prava krajnjih korisnika utvrđena u stavku 1.
3.   Davatelji usluga pristupa internetu prilikom pružanja usluga pristupa internetu sa svim prometom postupaju jednako, bez diskriminacije, ograničavanja ili ometanja te neovisno o pošiljatelju i primatelju, sadržaju kojem se pristupa ili koji se distribuira, aplikacijama ili uslugama koje se upotrebljavaju ili pružaju ili terminalnoj opremi koja se upotrebljava.
Prvi podstavak ne sprečava davatelje usluga pristupa internetu da provode opravdane mjere upravljanja prometom. Da bi ih se smatralo opravdanima, takve mjere moraju biti transparentne, nediskriminirajuće, proporcionalne te se ne smiju temeljiti na poslovnim interesima već na objektivno različitim zahtjevima u vezi s tehničkom kvalitetom usluge za određene kategorije prometa. Takvim se mjerama ne prati konkretan sadržaj i one ne traju dulje nego što je to potrebno.
Davatelji usluga pristupa internetu ne smiju provoditi mjere upravljanja prometom koje prelaze mjere utvrđene u drugom podstavku, a posebice ne smiju blokirati, usporavati, mijenjati, ograničavati, ometati, degradirati ili diskriminirati određene sadržaje, aplikacije ili usluge, ili određene njihove kategorije, osim ako je to potrebno i samo onoliko dugo koliko je potrebno radi:
(a)
poštovanja zakonodavnih akata Unije, ili nacionalnog zakonodavstva koje je u skladu s pravom Unije, kojima podliježe davatelj usluga pristupa internetu, ili poštovanja mjera koje su u skladu s pravom Unije, a kojima se izvršavaju takvi zakonodavni akti Unije ili nacionalno zakonodavstvo, uključujući sudske naloge ili naloge tijela javne vlasti kojima su dodijeljene odgovarajuće ovlasti;
(b)
očuvanja integriteta i sigurnosti mreže, usluga koje se pružaju putem te mreže i terminalne opreme krajnjih korisnika;
(c)
sprečavanja predstojećeg zagušenja mreže i ublažavanja učinaka iznimnog ili privremenog zagušenja mreže, pod uvjetom da se s istovjetnim kategorijama prometa jednako postupa.
[…]
5.   Davatelji elektroničkih komunikacija javnosti, uključujući davatelje usluga pristupa internetu, i davatelji sadržaja, aplikacija i usluga slobodni su nuditi usluge koje nisu usluge pristupa internetu i koje su optimizirane za određen sadržaj, aplikacije ili usluge ili njihovu kombinaciju ako je ta optimizacija potrebna kako bi se zadovoljili zahtjevi za posebnu razinu kvalitete sadržaja, aplikacija ili usluga.
Davatelji elektroničkih komunikacija javnosti, uključujući davatelje usluga pristupa internetu, mogu nuditi ili omogućavati takve usluge samo ako je kapacitet mreže dovoljan da ih pruže dodatno uz bilo koje usluge pristupa internetu koje pružaju. Takve usluge ne mogu se upotrijebiti ili nuditi kao zamjena za usluge pristupa internetu i ne smiju biti na štetu dostupnosti ili opće kvalitete usluga pristupa internetu za krajnje korisnike.”
8.
U članku 5. („Nadzor i izvršenje”) stavku 1. prvom podstavku navodi se:
„Državna regulatorna tijela pomno prate i osiguravaju usklađenost s člancima 3. i 4. te promiču trajnu dostupnost nediskriminirajućih usluga pristupa internetu na razinama kvalitete koje odražavaju tehnološki napredak. Za te potrebe državna regulatorna tijela mogu propisati zahtjeve u vezi s tehničkim značajkama, zahtjeve za minimalnu kvalitetu usluga i druge odgovarajuće i potrebne mjere jednom davatelju elektroničkih komunikacija javnosti ili više njih, uključujući davatelje usluga pristupa internetu.”
B.
Direktiva 2002/21
9.
Članak 2. sadržava sljedeće definicije:
„(h)
‚korisnik’ znači pravna ili fizička osoba koja koristi ili traži javno dostupnu elektroničku komunikacijsku uslugu;
(i)
‚potrošač’ znači svaka fizička osoba koja koristi ili traži javno dostupnu elektroničku komunikacijsku uslugu u svrhe koje nisu namijenjene njezinoj poslovnoj djelatnosti, obrtu ili djelatnosti slobodnog zanimanja;
[…]
(n)
‚krajnji korisnik’ znači korisnik koji ne obavlja djelatnost javne komunikacijske mreže ili javno dostupne elektroničke komunikacijske usluge;
[…]”
II. Činjenice i prethodna pitanja
A.
Predmet C‑807/18
10.
Društvo Telenor Magyarország Zrt. (u daljnjem tekstu: Telenor) jedan je od davatelja telekomunikacijskih usluga u Mađarskoj. Među ostalim, nudi paket usluga MyChat na temelju kojeg:
–
Pretplatnik uz plaćanje raspolaže 1 GB podataka koje može iskoristiti kako želi. Nakon što potroši tu količinu podataka, pristup internetu uvelike se usporava (
6
).
–
Pretplatnik ipak može u bilo kojem trenutku, neograničeno i bez ograničenja brzine, pristupiti nekim od glavnih aplikacija društvenih mreža ili aplikacija za razmjenu poruka (
7
), pri čemu se taj podatkovni promet ne uzima u obzir pri izračunu potrošnje čija je gornja granica 1 GB.
11.
Stoga, kad pretplatnik paketa My Chat potroši 1 GB podataka, daljnji podatkovni promet povezan s nepovlaštenim aplikacijama dostupan je ograničeno, uz vrlo usporeni rad, što nije slučaj s povlaštenim aplikacijama (koje se odnose na prethodno navedene društvene mreže).
12.
Nemzeti Média- és Hírközlési Hatóság Hivatala (Nacionalni ured za medije i komunikacije, Mađarska; u daljnjem tekstu: Ured) (
8
), smatrao je da se paket MyChat može kvalificirati kao mjera upravljanja prometom, u obliku poslovne prakse, kojom se pretplatnicima pruža neograničena upotreba određenih odabranih aplikacija jednake kvalitete, a usporava pristup ostalom internetskom sadržaju.
13.
Prema mišljenju Ureda, ta se mjera protivi zahtjevima jednakog i nediskriminirajućeg postupanja koji se nalažu člankom 3. stavkom 3. Uredbe 2015/2120, a da pritom nije obuhvaćena nijednom iznimkom iz te odredbe. Stoga je društvu Telenor naložio da je ukloni.
14.
Društvo Telenor pokrenulo je postupak protiv odluke Ureda pred Fővárosi Törvényszékom (Okružni sud u Budimpešti, Mađarska).
B.
Predmet C‑39/19
15.
Društvo Telenor nudi i dodatni paket usluga MyMusic u sustavu bonova i mjesečne pretplate. Navedeni paket postoji u tri oblika (Start, Nonstop i Deezer), kojima se jamči povoljniji podatkovni promet za prijem glazbenih i radijskih sadržaja.
16.
Ovisno o odabranoj mjesečnoj naknadi (
9
), društvo Telenor pretplatnicima na te ponude nudi ograničenu potrošnju podataka (do 500 MB mjesečno u paketu MyMusic Start) ili neograničenu potrošnju podataka (u druga dva paketa) za pristup četirima glazbenim platformama (
10
) u kontinuiranom internetskom prijenosu ili streamingu te određenim internetskim radijskim postajama.
17.
Promet koji nastaje u okviru tih paketa ne ubraja se u količinu podataka koju ugovori pretplatnik. Glazbene aplikacije i dalje su dostupne tim pretplatnicima bez ograničenja brzine ili blokiranja širokopojasne usluge, čak i nakon što iskoriste ugovorenu količinu podataka. Suprotno tomu, drugi internetski sadržaji koji nisu uključeni u povlaštene aplikacije stvaraju podatkovni promet koji podliježe plaćanju te je njegova dostupnost ograničena.
18.
Ured je u pogledu tih paketa donio odluku sličnu odluci donesenoj za ponudu paketa MyChat (predmet C‑807/19). Društvo Telenor pokrenulo je postupak protiv te odluke pred Fővárosi Törvényszékom (Okružni sud u Budimpešti, Mađarska).
19.
Taj je sud uputio Sudu sljedeća prethodna pitanja, koja su ista u oba predmeta:
„1.
Treba li komercijalni sporazum sklopljen između davatelja usluga pristupa internetu i krajnjeg korisnika, na temelju kojeg taj davatelj na krajnjeg korisnika primjenjuje tarifu bez dodatnih troškova za upotrebu određenih aplikacija (odnosno promet koji nastaje upotrebom određene aplikacije ne obračunava se kao potrošnja eventualnih podataka niti usporava njezinu brzinu nakon potrošene ugovorene količine podataka) i u skladu s kojim se razlikovanje uspostavlja samo prema uvjetima i u okviru tog sporazuma sklopljenog s krajnjim korisnikom te jedino u pogledu tog krajnjeg korisnika, a ne u odnosu na krajnje korisnike koji nisu strana tog sporazuma, tumačiti u skladu s člankom 3. stavkom 2. Uredbe (EU) 2015/2120 […]?
2.
U slučaju niječnog odgovora na prvo prethodno pitanje, treba li članak 3. stavak 3. Uredbe tumačiti na način da je, uzimajući u obzir i uvodnu izjavu 7. Uredbe, radi utvrđivanja povrede nužno na temelju učinka i tržišta razmotriti jesu li se mjerama davatelja usluga pristupa internetu doista ograničila prava krajnjih korisnika iz članka 3. stavka 1. Uredbe i, ako da, u kojoj mjeri?
3.
Neovisno o prvom i drugom prethodnom pitanju, treba li članak 3. stavak 3. Uredbe tumačiti na način da je zabrana utvrđena u navedenoj odredbi bezuvjetna[ (
11
)], opća i objektivna tako da se njome zabranjuje svaka mjera upravljanja prometom kojom se uvode razlike između različitih internetskih sadržaja i to neovisno o tome uvodi li ih davatelj usluga pristupa internetu sporazumom, poslovnom praksom ili nekom drugom vrstom ponašanja?
4.
U slučaju potvrdnog odgovora na treće pitanje, može li se samo na temelju činjenice postojanja diskriminacije također zaključiti da postoji povreda članka 3. stavka 3. Uredbe, a da pritom nije potrebna dodatna ocjena tržišta i učinka pa je stoga u tom slučaju nepotrebna i ocjena u skladu s člankom 3. stavcima 1. i 2. Uredbe?”
III. Postupak pred Sudom
20.
Sud je zahtjeve za prethodnu odluku zaprimio 20. prosinca 2018. (predmet C‑807/18) i 23. siječnja 2019. (predmet C‑39/19).
21.
Pisana očitovanja podnijeli su društvo Telenor, Ured, mađarska, njemačka, austrijska, češka, slovenska, finska, nizozemska i rumunjska vlada te Komisija.
22.
Na raspravi održanoj 14. siječnja 2020. sudjelovali su društvo Telenor, Ured, mađarska, njemačka, nizozemska i slovenska vlada te Komisija.
IV. Analiza
A.
Uvodne napomene
23.
Sporne tarife u dvama predmetnim zahtjevima za prethodnu odluku klijentima koji se na njih pretplate omogućuju pristup određenim aplikacijama, a da se pritom podatkovni promet nastao njihovom upotrebom ne odbija od ugovorene količine podataka u koju se ubrajaju samo podaci povezani s korištenjem drugih aplikacija.
24.
„Tarifa bez dodatnih troškova” podrazumijeva usporavanje preuzimanja usluga i aplikacija koje nisu uključene u ponudu čim se potroši ugovorena količina podataka u skladu s općom tarifom. Dok iskorištavanje ugovorenih podataka ne utječe na pristup povlaštenim aplikacijama ni na brzinu njihova korištenja, ostale se aplikacije od tog trenutka blokiraju ili usporavaju.
25.
Prema mišljenju Ureda, te ponude uključuju mjere upravljanja prometom protivne članku 3. stavku 3. Uredbe 2015/2120. Budući da je pozvan preispitati tu ocjenu, sud koji je uputio zahtjev upućuje četiri prethodna pitanja koja se mogu objediniti u dva:
–
S jedne strane, u odnosu na koji stavak (2. ili 3.) članka 3. Uredbe 2015/2120 treba ispitati tarife (prvo i drugo pitanje).
–
S druge strane, u slučaju da se primjenjuje članak 3. stavak 3. Uredbe 2015/2120, nalaže li se tom odredbom opća, objektivna i bezuvjetna zabrana (treće pitanje) i, ako je tako, isključuje li se potreba za provedbom ispitivanja okolnosti kako bi se utvrdilo jesu li povrijeđena prava krajnjih korisnika (drugo i četvrto pitanje).
1. Ciljevi Uredbe 2015/2120
26.
Kako bi se odgovorilo na ta pitanja, u obzir valja uzeti ciljeve Uredbe 2015/2120 i osobito strukturu njezina članka 3.
27.
Uredbom 2015/2120 želi se postići dvostruki cilj, odnosno osigurati pristup otvorenom internetu i zaštititi krajnje korisnike. Smatram da oba cilja nemaju istu posebnu težinu u strukturi Uredbe, iz čijih odredbi proizlazi da prvi cilj (osiguranje otvorenosti interneta) ima prednost.
28.
Iz samog naziva Uredbe 2015/2120 proizlazi da je njezin glavni cilj utvrditi „mjer[e] u vezi s pristupom otvorenom internetu”, a drugi je cilj izmijeniti Direktivu 2002/22 „o univerzalnoj usluzi i pravima korisnika u vezi s elektroničkim komunikacijskim mrežama i uslugama” (
12
).
29.
Isti smisao imaju uvodna izjava 1. i članak 1. stavak 1. Uredbe 2015/2120, u skladu s kojim se potonjom uredbom „utvrđuju […] zajednička pravila za zaštitu jednakog i nediskriminirajućeg postupanja s prometom u pružanju usluga pristupa internetu i povezanih prava krajnjih korisnika” (
13
).
30.
Ostali članci Uredbe 2015/2120 potvrđuju da je cilj osiguranja pristupa otvorenom internetu ključan (
14
). To je osobito slučaj s člankom 3., na čije se tumačenje odnosi zahtjev za prethodnu odluku, koji u skladu sa svojim izričitim naslovom ima za cilj „[z]aštit[u] pristupa otvorenom internetu”. Na isti se pristup odnose druge odredbe teksta (
15
).
2. Prava krajnjih korisnika
31.
Pod tim naslovom, u stavku 1. članka 3. navode se prava takozvanih „krajnjih korisnika”. Kako bi se utvrdilo tko su ti „krajnji korisnici”, i zbog izričitog upućivanja iz članka 2. Uredbe 2015/2120, treba uzeti u obzir „definicije navedene u članku 2. Direktive 2002/21”.
32.
U skladu s člankom 2. točkom (n) Direktive 2002/21, „krajnji korisnik” znači „korisnik koji ne obavlja djelatnost javne komunikacijske mreže ili javno dostupne elektroničke komunikacijske usluge”.
33.
Stoga „krajnji korisnik” nije samo „korisnik” (definiran u članku 2. točki (h) Direktive 2002/21 kao „pravna ili fizička osobu koja koristi ili traži javno dostupnu elektroničku komunikacijsku uslugu”) ni „potrošač” (koji je u članku 2. točki (i) iste direktive definiran kao „svaka fizička osoba koja koristi ili traži javno dostupnu elektroničku komunikacijsku uslugu u svrhe koje nisu namijenjene njezinoj poslovnoj djelatnosti, obrtu ili djelatnosti slobodnog zanimanja”), nego je, da budemo jasni, kako potrošač koji pristupa internetu tako i davatelj sadržaja i aplikacija.
34.
Iako se može činiti da je terminologija dvosmislena (
16
), osoba koja se spaja na internet sa svojih uređaja, fiksnih ili mobilnih, i davatelj sadržaja i aplikacija smatraju se „krajnjim korisnicima” u smislu Direktive 2002/21 (i, posljedično, Uredbe 2015/2120) jer jednako pristupaju internetu: kako bi dobili informacije i sadržaje koje pružaju određeni davatelji ili, u slučaju potonjih, kako bi njihove aplikacije, usluge i sadržaji bili dostupni javnosti.
35.
Prava krajnjeg korisnika priznata u članku 3. stavku 1. prvom podstavku Uredbe 2015/2120 jesu:
–
pravo pristupa informacijama i sadržajima dostupnim na internetu te njihove distribucije;
–
pravo upotrebe i pružanja aplikacija i usluga;
–
pravo upotrebe terminalne opreme po svojem izboru.
36.
Sva se ta prava predviđaju „neovisno o lokaciji krajnjeg korisnika ili davatelja te lokaciji, porijeklu ili odredištu informacije, sadržaja, aplikacije ili usluge” (
17
). Osim toga, člankom 3. stavkom 1. drugim podstavkom „ne dovodi se u pitanje pravo Unije, ili nacionalno pravo koje je u skladu s pravom Unije, u pogledu zakonitosti sadržaja, aplikacija ili usluga”.
37.
Ukratko, pravima iz stavka 1. osigurava se pristup otvorenom internetu na način da krajnji korisnici mogu pristupiti svim sadržajima, aplikacijama i uslugama, te ih pružati i distribuirati bez ograničenja, pod uvjetom da su zakoniti.
3. Članak 3. stavak 2. Uredbe 2015/2120
38.
Dvojbe suda koji je uputio zahtjev odnose se na stavke 2. i 3. članka 3. Uredbe 2015/2120.
39.
Stavkom 2. predviđa se posebno jamstvo za prava iz stavka 1. tako da je njegov predmet, kao što sam to već naveo, zaštita otvorenosti interneta. U tom smislu, u stavku 2. navodi se da se ostvarivanje tih prava ne može ograničiti: (a) dogovorima između davatelja usluga pristupa internetu i krajnjih korisnika o „poslovnim i tehničkim uvjetima i značajkama usluga pristupa internetu” i (b) „bilo koj[om] poslovn[om] praks[om] davatelja usluga pristupa internetu”.
40.
Razlika između „dogovorâ” i „poslovnih praksi” temelji se, prema mojem mišljenju, na izričitoj ili prešutnoj suglasnosti krajnjih korisnika u pogledu poslovnih i tehničkih uvjeta i značajki usluga pristupa:
–
Što se tiče dogovorâ, krajnji korisnik izričito prihvaća te uvjete prilikom njihova ugovaranja s davateljem.
–
Što se tiče poslovnih praksi, suglasnost proizlazi iz toga da druga strana prešutno prihvaća uvjete koje jednostrano utvrđuju davatelji (
18
).
41.
U svakom slučaju, u stavku 2. članka 3. Uredbe 2015/2120 utvrđuje se kojim se „uvjetima i značajkama usluga pristupa internetu” ne može ograničiti ostvarivanje prava koja se krajnjim korisnicima priznaju u stavku 1.: onim koji se odnose na „cijen[u], količin[u] podataka ili brzin[u]”. Smatram da to nabrajanje nije taksativno, ali, u dijelu koji je ovdje važan, ta su tri elementa najrelevantnija.
4. Članak 3. stavak 3. Uredbe 2015/2120
42.
Dok se stavkom 2. člankom 3. Uredbe 2015/2120 uvodi posebno jamstvo za prava iz stavka 1. koje je prema tome namijenjeno zaštiti otvorenosti interneta, u stavku 3. davateljima usluga pristupa internetu propisuje se obveza upravljanja mrežnim prometom čiji je cilj osigurati jednako i nediskriminirajuće postupanje s internetskim prometom (
19
).
43.
U skladu sa stavkom 3. članka 3. Uredbe 2015/2120, davatelji usluga pristupa internetu prilikom pružanja navedenih usluga obvezni su „sa svim prometom postupa[ti] jednako, bez diskriminacije, ograničavanja ili ometanja te neovisno o pošiljatelju i primatelju, sadržaju kojem se pristupa ili koji se distribuira, aplikacijama ili uslugama koje se upotrebljavaju ili pružaju ili terminalnoj opremi koja se upotrebljava” (
20
).
44.
Međutim, ta obveza nije apsolutna. Stavkom 3. davateljima usluga pristupa internetu omogućuje se da „provode opravdane mjere upravljanja prometom”. Te mjere „moraju biti transparentne, nediskriminirajuće, proporcionalne te se ne smiju temeljiti na poslovnim interesima već na objektivno različitim zahtjevima u vezi s tehničkom kvalitetom usluge za određene kategorije prometa” te se njima „ne prati konkretan sadržaj i one ne traju dulje nego što je to potrebno”.
45.
Stoga se različito postupanje (iako ne diskriminirajuće) s prometom dopušta kad to zahtijeva tehnički učinkovito upravljanje tim prometom.
46.
Osjetljiva ravnoteža između, s jedne strane, obveze jednakog postupanja s bilo kojim načinom pristupanja internetu i, s druge strane, učinkovitog upravljanja tim prometom izražena je u nabrajanju dopuštenih odnosno zabranjenih radnji sadržanih u članku 3. stavku 3. trećem podstavku Uredbe 2015/2120.
47.
U skladu s tom odredbom,
–
Davatelji usluga pristupa internetu ne smiju provoditi mjere upravljanja prometom koje prelaze mjere utvrđene u drugom podstavku, „a posebice ne smiju blokirati, usporavati, mijenjati, ograničavati, ometati, degradirati ili diskriminirati određene sadržaje, aplikacije ili usluge, ili određene njihove kategorije […]”.
–
Međutim, ta zabrana prestaje vrijediti „[…] ako je to potrebno i samo onoliko dugo koliko je potrebno radi” određenih svrha, od kojih ovdje treba istaknuti „očuvanj[e] integriteta i sigurnosti mreže, usluga koje se pružaju putem te mreže i terminalne opreme krajnjih korisnika; [i] sprečavanj[e] predstojećeg zagušenja mreže i ublažavanja učinaka iznimnog ili privremenog zagušenja mreže, pod uvjetom da se s istovjetnim kategorijama prometa jednako postupa” (
21
).
48.
Iako finska vlada tvrdi da pravila iz stavka 3. članka 3. čine „samostalnu cjelinu” u odnosu na stavke 1. i 2. iste odredbe (
22
), radije se slažem s mišljenjem mađarske vlade i Komisije u pogledu toga da je cilj stavka 3., kao i stavka 2., također zaštita prava priznatih u stavku 1. (
23
).
49.
Osiguravanje jednakog i nediskriminirajućeg upravljanja internetskim prometom nužan je preduvjet da mreža stvarno bude otvorena krajnjim korisnicima. Ta otvorenost pretpostavlja mogućnost pristupanja dostupnim sadržajima, aplikacijama i uslugama, kao i mogućnost njihova pružanja i distribucije bez ograničenja koja se temelje na bilo kojem čimbeniku navedenom u stavku 1. članka 3.: „lokaciji krajnjeg korisnika ili davatelja te lokaciji, porijeklu ili odredištu informacije, sadržaja, aplikacije ili usluge” dostupne na internetu.
50.
U konačnici, člankom 3. stavcima 2. i 3. Uredbe 2015/2120 utvrđuju se različita jamstva za prava priznata stavkom 1. iste odredbe (
24
).
51.
Na temelju tih pretpostavki analizirat ću pitanja suda koji je uputio zahtjev.
B.
Relevantna odredba za ocjenu zakonitosti sporne tarife (prvo i drugo prethodno pitanje)
52.
Sud koji je uputio zahtjev želi znati treba li odluke koje ocjenjuje ispitivati na temelju članka 3. stavka 2. Uredbe 2015/2120 (prvo pitanje) ili na njih pak treba primijeniti stavak 3. iste odredbe (drugo pitanje).
53.
Sud koji je uputio zahtjev smatra da postoji „komercijalni sporazum sklopljen između davatelja usluga pristupa internetu [društvo Telenor] i krajnjeg korisnika, na temelju kojeg [društvo Telenor] na krajnjeg korisnika primjenjuje tarifu bez dodatnih troškova za upotrebu određenih aplikacija (odnosno promet koji nastaje upotrebom određene aplikacije ne obračunava se kao potrošnja eventualnih podataka niti usporava njezinu brzinu nakon potrošene ugovorene količine podataka) i u skladu s kojim se razlikovanje uspostavlja samo prema uvjetima i u okviru tog sporazuma sklopljenog s krajnjim korisnikom te jedino u pogledu tog krajnjeg korisnika, a ne u odnosu na krajnje korisnike koji nisu strana tog sporazuma” (
25
).
54.
Kao što je to istaknula njemačka vlada, u skladu s tim sporazumom, davatelj usluga pristupa internetu primjenjuje mjeru upravljanja prometom. Naime, iz odluka kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da društvo Telenor ne osporava da […] dolazi do različitih upravljanja prometom, ovisno o tome je li riječ o odabranim aplikacijama ili drugim internetskim sadržajima. Konkretno, navedena upravljanja prometom očituju se u usporavanju pristupa potonjim sadržajima.
55.
Ako je tako, prema davateljima neodabranih aplikacija kao „krajnjim korisnicima” postupa se diskriminirajuće u odnosu na davatelje aplikacija koje su povlaštene u skladu s komercijalnim sporazumom. U konačnici, taj sporazum najviše štete nanosi šteti prvonavedenim davateljima. Točno je da pretplatnici koji potpisuju sporazum i koji su, stoga, također „krajnji korisnici”, ne trpe tu izravnu diskriminaciju. Međutim, oni zbog toga ipak i dalje trpe neizravne posljedice takvog postupanja s nepovlaštenim davateljima jer im se, u konačnici, smanjuje mogućnost pristupa sadržajima dostupnim na mreži, koja je zajamčena pravom priznatim u članku 3. stavku 1. Uredbe 2015/2120.
56.
Smatram da ta mjera smanjenja brzine prijenosa, koja je objektivna i koja se može jednostavno utvrditi, prirodno pronalazi svoje mjesto u članku 3. stavku 3. Uredbe 2015/2120 u kojem se „usporavanje” navodi kao jedan od načelno zabranjenih oblika upravljanja prometom (osim u iznimnim slučajevima koje zakonodavac predviđa u nastavku) (
26
).
57.
Usporavanje pristupa nepovlaštenim aplikacijama i sadržajima ugovoreno je sporazumom između društva Telenor i njegovih pretplatnika. Stoga valja uputiti na članak 3. stavak 2. Uredbe 2015/2120 kojim se zabranjuju dogovori„o poslovnim i tehničkim uvjetima” (
27
).
58.
Sljedeće je pitanje koji od dvaju stavaka članka 3. treba primijeniti kada je, kao u ovom slučaju, mjera usporavanja prometa sadržana u sporazumu između davatelja usluga pristupa internetu i njegovih pretplatnika.
59.
To pitanje zapravo nije relevantno sa stajališta krajnjih učinaka: bez obzira na to koji je stavak primjenjiv, posljedica je ista (odnosno, nezakonitost sporne mjere i time sporazuma kojim je uspostavljena). Međutim, može poslužiti za utvrđivanje činjeničnog stanja koje dovodi do nezakonitosti:
–
Ako se slijedi stavak 2. članka 3., kako je utvrđeno uvodnom izjavom 7. Uredbe br. 2015/2120, nadležna tijela u obzir uzimaju „razmjer” dogovora, pri čemu odvaguju „između ostalog […] položaj na tržištu […] davatelja usluga pristupa internetu te davatelja sadržaja, aplikacija i usluga koji su uključeni” te trebaju intervenirati u slučaju u kojem bi dogovor „dovodi[o] u pitanje bit” prava na pristup otvorenom internetu (
28
).
–
Suprotno tomu, ako se slijedi stavak 3. članka 3., isključuje se uzimanje u obzir bilo kakvih okolnosti jer se obveza jednakog postupanja nalaže „neovisno o […] pošiljatelju ili primatelju, sadržaju, aplikaciji ili usluzi ili terminalnoj opremi” (
29
).
60.
U tom se kontekstu slažem s nizozemskom vladom da prednost treba dati stavku 3. članka 3. Uredbe br. 2015/2120.
61.
Naime, budući da je jednako i nediskriminirajuće postupanje prethodan i nužan uvjet za zaštitu pristupa otvorenom internetu (
30
), samo kad je taj pristup tehnički zajamčen treba spriječiti njegovo ograničavanje na neki drugi način, na temelju ugovora ili poslovnih praksi (
31
).
62.
Stoga smatram da je stavkom 3. članka 3. Uredbe br. 2015/2120 predviđena opća odredba u skladu s kojom je prethodno potrebno analizirate sve dogovore i poslovne prakse. Nakon što se odbiju mjere upravljanja prometom koje nisu u skladu s uvjetima predviđenim tim stavkom 3., prema potrebi se može ispitati zakonitost navedenih dogovorâ i praksi u skladu sa stavkom 2. I to pod uvjetom da, kao što to navodi rumunjska vlada, ugovorom nije predviđeno izuzeće od zabrane diskriminirajućeg postupanja iz stavka 3.
63.
Prema mišljenju društva Telenor, razgraničenje između stavaka 2. i 3. članka 3. Uredbe br. 2015/2120 ne odnosi se na razlikovanje između, s jedne strane, dogovorâ (stavak 2.) i, s druge strane, jednostranih mjera (stavak 3.). Ne odnosi se ni na razliku između poslovnih uvjeta (stavak 2.) i tehničkih uvjeta (stavak 3.) jer se u stavku 2. navode oba uvjeta.
64.
Prema mojem mišljenju, relevantno razlikovanje odnosi se, s jedne strane, na izravnu povredu pravâ krajnjih korisnika iz stavka 1. te, s druge strane, na neizravnu povredu tih pravâ diskriminirajućim mjerama upravljanja prometom:
–
U tom drugom slučaju, diskriminirajuća mjera upravljanja prometom nezakonita je zbog povrede stavka 3. s obzirom na to da je njome povrijeđena obveza jednakog postupanja, a to je obvezni uvjet za ostvarivanje pravâ iz stavka 1.
–
U prvom slučaju, unatoč poštovanju obveze iz stavka 3., navedena prava mogu biti povrijeđena ako se, unatoč jednakom upravljanju prometom, potrošače na neki način potiče na to da uglavnom ili isključivo upotrebljavaju određene aplikacije (
32
).
C.
Priroda zabrane iz članka 3. stavka 3. Uredbe br. 2015/2120 (drugo, treće i četvrto pitanje)
65.
Prethodnim se argumentima u bitnome odgovara na pitanja suda koji je uputio zahtjev u pogledu zabrane iz članka 3. stavka 3. Uredbe br. 2015/2120.
66.
Zaključujem da je navedena zabrana opća, bezuvjetna i objektivna, s obzirom na to da se njome zabranjuju sve mjere upravljanja prometom koje nisu razumne (u smislu tog stavka 3.) i koje ne doprinose tome da se s navedenim prometom postupa jednako i nediskriminirajuće.
67.
Slažem se s Komisijom oko toga da, nakon što se utvrdi povreda stavka 3. članka 3., nije nužno dodatno utvrđivati je li povrijeđen stavak 2. istog članka (što bi podrazumijevalo podrobno ispitivanje tržišta i učinka sporne mjere), ne dovodeći u pitanje to da postupovnim pravom država članica može biti određeno drukčije.
V. Zaključak
68.
S obzirom na prethodno navedeno, Sudu predlažem da Fővárosi Törvényszéku (Okružni sud u Budimpešti, Mađarska) odgovori na sljedeći način:
„Članak 3. Uredbe (EU) 2015/2120 Europskog parlamenta i Vijeća od 25. studenoga 2015. o utvrđivanju mjera u vezi s pristupom otvorenom internetu te o izmjeni Direktive 2002/22/EZ o univerzalnoj usluzi i pravima korisnika u vezi s elektroničkim komunikacijskim mrežama i uslugama i Uredbe (EU) br. 531/2012 o roamingu u javnim pokretnim komunikacijskim mrežama u Uniji treba tumačiti na sljedeći način:
Komercijalni sporazum između davatelja usluga pristupa internetu i pretplatnika, na temelju kojeg se primjenjuje tarifa bez dodatnih troškova na upotrebu određenih aplikacija te se usporava pristup drugim aplikacijama nakon potrošene ugovorene količine podataka, predstavlja mjeru upravljanja prometom kojom se povređuje obveza jednakog i nediskriminirajućeg postupanja iz stavka 3. članka 3. Uredbe 2015/2120, osim ako može biti obuhvaćeno izuzećima iz tog stavka, što je na sudu koji je uputio zahtjev da utvrdi.
Ako se utvrdi ta povreda, više nije potrebno utvrđivati je li time povrijeđena i odredba stavka 2. članka 3. Uredbe 2015/2120 niti provoditi podrobno ispitivanje tržišta i učinka mjere”.
(
1
)	Izvorni jezik: španjolski
(
2
)	Uredba Europskog parlamenta i Vijeća od 25. studenoga 2015. o utvrđivanju mjera u vezi s pristupom otvorenom internetu te o izmjeni Direktive 2002/22/EZ o univerzalnoj usluzi i pravima korisnika u vezi s elektroničkim komunikacijskim mrežama i uslugama i Uredbe (EU) br. 531/2012 o roamingu u javnim pokretnim komunikacijskim mrežama u Uniji (SL 2015., L 310, str. 1.)
(
3
)	U političkoj, ekonomskoj, tehnološkoj i akademskoj raspravi najčešće se upotrebljava izraz „neutralnost mreže”. Međutim, taj se izraz u Uredbi 2015/2120 upotrebljava samo kad se u uvodnoj izjavi 2. navodi da su njezine odredbe „u skladu su s načelom tehnološke neutralnosti, to jest [da se] njima […] ne nameće uporaba niti se provodi diskriminacija u korist uporabe određene vrste tehnologije”. Stoga je riječ o nazivu koji se upotrebljava s vrlo specifičnim profilima. Suprotno tomu, u članku 3. stavku 3. Uredbe u najširem se smislu upućuje na načelo jednakog postupanja u odnosu na internetski promet u cjelini te se pritom, naravno, predviđa „tehnološka neutralnost”, ali i neutralnost koja proizlazi iz nediskriminirajućeg postupanja pošiljateljâ, primateljâ, sadržajâ, aplikacija i usluga.
(
4
)	Uvodna izjava 3. Uredbe 2015/2120
(
5
)	Direktiva Europskog parlamenta i Vijeća od 7. ožujka 2002. o zajedničkom regulatornom okviru za elektroničke komunikacijske mreže i usluge (Okvirna direktiva) (SL 2002., L 108, str. 33.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 49., str. 25.)
(
6
)	Konkretno, sustav smanjuje brzinu prenošenja i preuzimanja na najviše 32 kbit/s.
(
7
)	Facebook, Facebook Messenger, Whatsapp, Instagram, Twitter i Viber
(
8
)	Prvotnu odluku Ureda potvrdio je Nemzeti Média- és Hírközlési Hatóság Elnöke (ravnatelj Nacionalnog ureda za medije i komunikacije, Mađarska).
(
9
)	Tarifa paketâ MyMusic znatno je niža od tarife paketâ od 500 MB ili neograničene količine podataka koji su dostupni u okviru istih pretplata.
(
10
)	Deezer, Apple Music, Tidal i Spotify
(
11
)	Pitanje u predmetu C‑39/19 uključuje pridjev „bezuvjetna”.
(
12
)	Treći je cilj Uredbe 2015/2120, koji ovdje nije relevantan, izmjena Uredbe (EU) br. 531/2012 Europskog parlamenta i Vijeća od 13. lipnja 2012. o roamingu u javnim pokretnim komunikacijskim mrežama u Uniji (SL 2012., L 172, str. 10.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 53., str. 249.).
(
13
)	Moje isticanje. Tim se rečeničnim dijelom takoreći pobliže određuju prava krajnjih korisnika koja se utvrđuju u odnosu na zaštitu postupanja s prometom u okviru pružanja usluga pristupa internetu.
(
14
)	U konačnici, jedini je cilj pristupa otvorenom internetu zajamčiti „nesmetano funkcioniranje internetskog ekosustava kao pokretača inovacija” (uvodna izjava 1.), čime se treba osigurati da i dalje bude „otvoren[a] platform[a] za inovacije” (uvodna izjava 3.). Sve to u korist općeg interesa i, stoga, posredno, pluralizma pojedinačnih prava, među ostalim, prava na informiranje i slobodu izražavanja. Međutim, prava koja se Uredbom 2015/2120 neposredno priznaju krajnjim korisnicima usko su povezana s pristupom otvorenom internetu i, prema tome, s mogućnostima i uvjetima navedenog pristupa.
(
15
)	Članak 4. Uredbe 2015/2120 odnosi se na „[m]jere transparentnosti za osiguravanje pristupa otvorenom internetu”. Članci 5. i 6. redom se odnose na „[n]adzor i izvršenje” te „[s]ankcije”, u pogledu usklađenosti s člancima 3., 4. i 5.
(
16
)	Naziv „krajnji korisnik” nije najsretniji jer se njime davatelji ne prepoznaju kao subjekti koji ulaze u kategoriju određenu navedenim izrazom. Njemačka, austrijska, češka i slovenska vlada ustrajale su na tome da su i davatelji sadržajâ„krajnji korisnici”, u smislu Uredbe 2015/2120. Komisija je to potvrdila na raspravi upućivanjem na odgovarajući odlomak iz Smjernica o provedbi pravila o neutralnosti mreže za nacionalna regulatorna tijela (BoR (16) 127), koje je donijelo Tijelo europskih regulatora za elektroničke komunikacije (BEREC).
(
17
)	U toj se odredbi zasebno navode „krajnji korisnik” i „davatelj”. Smatram da je to pogrešno s obzirom na definiciju prvonavedenog pojma iz članka 2. točke (n) Direktive 2002/21. Čini se da je na zakonodavca Uredbe 2015/2120 utjecala pojmovna nepreciznost izraza „krajnji korisnik”, na koju sam upravo uputio u prethodnoj bilješki.
(
18
)	Iako pojmovno razgraničenje između „dogovorâ” i „praksi” u ovom slučaju nije odlučujuće, valja istaknuti da se u točki 33. (bilješka 10.) Smjernica o provedbi pravila o neutralnosti mreže za nacionalna regulatorna tijela (BoR (16) 127) BEREC upućuje na mogućnost primjene, uzimajući sve u obzir, definicije „poslovnih praksi” iz članka 2. točke (d) Direktive 2005/29/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 11. svibnja 2005. o nepoštenoj poslovnoj praksi poslovnog subjekta u odnosu prema potrošaču na unutarnjem tržištu i o izmjeni Direktive Vijeća 84/450/EEZ, direktiva 97/7/EZ, 98/27/EZ i 2002/65/EZ Europskog parlamenta i Vijeća, kao i Uredbe (EZ) br. 2006/2004 Europskog parlamenta i Vijeća („Direktiva o nepoštenoj poslovnoj praksi”) (SL 2005., L 149, str. 22.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 8., str. 101. i ispravak SL 2016., L 332, str. 25.). Jednostranost je jedan od odlučujućih elemenata tog pojma: „svaka radnja, izostavljanje, tijek postupanja ili zastupanja, tržišno komuniciranje uključujući oglašavanje i stavljanje proizvoda na tržište koje izvrši trgovac, a u izravnoj je vezi s promocijom, prodajom ili dobavljanjem proizvoda potrošačima”.
(
19
)	Radi izbjegavanja zabune, i unatoč tomu što su ga u tim postupcima odabrale mnoge stranke, izbjegavat ću izraz „neutralnost” (vidjeti bilješku 3. ovog mišljenja) te ću upotrebljavati samo izraz „načelo jednakog postupanja” ili istovjetne izraze. U pogledu teorijske rasprave o neutralnosti interneta, vidjeti Robles Carrillo, Margarita: „El modelo de neutralidad de la red en la Unión Europea: Alcance y contenido”, u Revista de Derecho Comunitario Europeo, 63 (2019.), str. 449. do 488.
(
20
)	Upućivanjem na „terminalnu opremu koja se upotrebljava” uspostavlja se načelo „tehnološke neutralnosti” navedeno u uvodnoj izjavi 2. Uredbe. U preostalom dijelu odredbe utvrđuje se uobičajena obveza nediskriminirajućeg postupanja. To potvrđuje uvodna izjava 8. Uredbe u kojoj se, nakon što je u njoj u bitnome preuzet tekst stavka 3. članka 3., dodaje da „[p]rema općim načelima prava Unije i ustaljenoj sudskoj praksi, prema usporedivim situacijama ne bi trebalo postupati različito, a prema različitim situacijama ne bi trebalo postupati jednako osim ako je takvo postupanje objektivno opravdano”.
(
21
)	Uz njih su navedeni i drugi uvjeti koji ovdje nisu važni. Tako se člankom 3. stavkom 4. Uredbe 2015/2120 propisuje da se mjere koje obuhvaćaju obradu osobnih podataka mogu dopustiti samo ako je navedena obrada potrebna i proporcionalna za postizanje ciljeva navedenih u stavku 3. i ako su te mjere u skladu s propisima Unije u području zaštite podataka. U skladu s člankom 3. stavkom 5. mogu se nuditi usluge koje su optimizirane za pristup internetu ako, među ostalim uvjetima, ne idu „na štetu dostupnosti ili opće kvalitete usluga pristupa internetu za krajnje korisnike”.
(
22
)	Točka 15. pisanih očitovanja finske vlade
(
23
)	U istom smislu, austrijska vlada ističe da povreda stavka 3. članka 3. podrazumijeva povredu pravâ iz stavka 1. istog članka, zbog čega odbija samostalnost obaju stavaka.
(
24
)	Kao što je navedeno na raspravi, postoji određena sličnost između oba stavka članka 3. i stavka 1. članka 4. U potonjem stavku, prilikom utvrđivanja informacija koje treba navesti u svakom ugovoru o uslugama pristupa internetu, upućuje se na praktične učinke eventualnih mjera upravljanja prometom (iz članka 3. stavka 3.) i na parametre kvalitete usluge dogovorene među stranama (ugovorni uvjeti na koje se odnosi članak 3. stavak 2.). U oba je slučaja riječ o tome da se, u konačnici, pruži informacija o jamstvima kojima se u oba stavka članka 3. nastoje zaštititi prava priznata u stavku 1. iste odredbe.
(
25
)	Kao što je već navedeno (u točki 36. ovoga mišljenja), u skladu s Uredbom 2015/2120, potrošač je jedan od krajnjih korisnika te su tom kategorijom ujedno obuhvaćeni davatelji sadržajâ i aplikacija. Stoga treba smatrati da sporazum koji je predmet spora „uspostavlja razlikovanje samo prema uvjetima i u okviru tog sporazuma sklopljenog s potrošačem te jedino u pogledu tog potrošača”. Drugim riječima, ugovorni uvjeti (među ostalim, mjere upravljanja prometom kojima se usporava pristup određenim aplikacijama) primjenjuju se samo na potrošača koji je potpisao sporazum. Stoga se promet ne usporava općenito i za sve krajnje korisnike u odnosu na sve aplikacije dostupne na internetu, nego samo promet između krajnjeg korisnika (pretplatnika) koji je potpisao sporazum i krajnjeg korisnika (davatelja) koji nudi isključene aplikacije.
(
26
)	U prilog tomu govore smjernice BEREC‑a, o čijoj su se interpretativnoj vrijednosti, bez obzira na to što nije obvezujuća, složile stranke na raspravi.
(
27
)	Moje isticanje
(
28
)	Na raspravi se razmatrao mogući utjecaj razlikovanja iz uvodne izjave 7. na slučajeve u kojima bi državna regulatorna tijela „trebala […] imati ovlasti intervenirati protiv dogovorâ ili poslovne prakse” i slučajeva u kojima bi ta tijela „trebala […] imati obvezu […] intervenira[ti]”. Prema mojem mišljenju, u prvom je slučaju riječ o tome da nacionalno pravo dopušta intervenciju tih tijela protiv dogovorâ ili poslovne prakse. U drugom je slučaju riječ o tome da regulatorna tijela, nakon što ih se ovlasti, imaju obvezu intervenirati kad utvrde postojanje dogovorâ i poslovne prakse koji se protive Uredbi 2015/2120.
(
29
)	Uvodna izjava 8. Uredbe 2015/2120
(
30
)	Vidjeti točku 50. ovoga mišljenja
(
31
)	Iz točke 28. pisanih očitovanja nizozemske vlade
(
32
)	Komisija upućuje na slučaj ponuda tarife bez dodatnih troškova u kombinaciji s vrlo niskim ograničenjem prometa u odnosu na podatkovni promet koji je potreban za prosječnu upotrebu internetskih sadržaja, čime bi se potrošače poticalo na isključivu upotrebu sadržaja iz tarife bez dodatnih troškova (točka 51. njezina podneska s pisanim očitovanjima). U svakom slučaju, s obzirom na to da, kao što sam već naveo, sporni dogovor sadržava tehničku mjeru upravljanja koja je protivna stavku 3. članka 3. Uredbe 2015/2120, što je dovoljno da ga se proglasi nezakonitim, bilo kakvo daljnje razmatranje moguće povrede članka 2. iste odredbe bilo bi hipotetsko i, stoga, nevažno za rješavanje spora o kojem je riječ u glavnom postupku.