62022CJ0600
PRESUDA SUDA (četvrto vijeće)
26. rujna 2024. (
*1
)
„Žalba – Institucionalno pravo – Članovi Europskog parlamenta – Službena obavijest država članica o imenima izabranih zastupnika – Ovlasti Parlamenta – Zahtjev za zaštitu zastupničkog imuniteta – Akti protiv kojih nije moguće podnijeti tužbu za poništenje”
U predmetu C‑600/22 P,
povodom žalbe na temelju članka 56. Statuta Suda Europske unije, podnesene 16. rujna 2022.,
Carles Puigdemont i Casamajó, sa stalnom adresom u Waterloou (Belgija),
Antoni Comín i Oliveres, sa stalnom adresom u Waterloou, koje zastupaju P. Bekaert, S. Bekaert, advocaten, kao i G. Boye, abogado,
žalitelji,
a druge stranke u postupku su:
Europski parlament, koji zastupaju N. Görlitz, T. Lukácsi i J.-C. Puffer, u svojstvu agenata,
tuženik u prvostupanjskom postupku,
Kraljevina Španjolska, koju zastupa A. Gavela Llopis, u svojstvu agenta,
intervenijent u prvostupanjskom postupku,
SUD (četvrto vijeće),
u sastavu: C. Lycourgos, predsjednik vijeća, O. Spineanu‑Matei, J.-C. Bonichot (izvjestitelj), S. Rodin i L. S. Rossi, suci,
nezavisni odvjetnik: M. Szpunar,
tajnik: A. Calot Escobar,
uzimajući u obzir pisani dio postupka,
saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 11. travnja 2024.,
donosi sljedeću
Presudu
1
Svojom žalbom Carles Puigdemont i Casamajó i Antoni Comín i Oliveres traže ukidanje presude Općeg suda Europske unije od 6. srpnja 2022., Puigdemont i Casamajó i Comín i Oliveres/Parlament (T‑388/19, u daljnjem tekstu: pobijana presuda, EU:T:2022:421), kojom je on odbacio kao nedopuštenu njihovu tužbu kojom se tražilo poništenje naputka predsjednika Europskog parlamenta od 29. svibnja 2019. kojim im se uskraćuje korištenje uslugom prijma i pomoći na koju imaju pravo zastupnici izabrani u Europski parlament i izdavanje privremene akreditacije (u daljnjem tekstu: naputak od 29. svibnja 2019.) te odluke predsjednika te institucije kojom im odbija priznati svojstvo zastupnika u Parlamentu u dopisu od 27. lipnja 2019. (u daljnjem tekstu: dopis od 27. lipnja 2019.) (u daljnjem tekstu, zajedno: „sporni akti“).
Pravni okvir
Izborni akt
2
Članak 5. Akta o izboru predstavnika Europskog parlamenta neposrednim općim izborima (SL 1976., L 278, str. 5.), koji je priložen Odluci Vijeća 76/787/EZUČ, EEZ, Euratom od 20. rujna 1976. (SL 1976., L 278, str. 1.), kako je izmijenjen Odlukom Vijeća 2002/772/EZ, Euratom od 25. lipnja i 23. rujna 2002. (SL 2002., L 283, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 17., str. 54.), (u daljnjem tekstu: Izborni akt) određuje sljedeće:
„ 1.   Razdoblje od pet godina na koje se biraju članovi [… P]arlamenta započinje kad i prva sjednica održana nakon svakih izbora.
[…]
2.   Mandat svakog člana [… P]arlamenta započinje i završava istodobno kad i razdoblje iz stavka 1.”
3
Članak 8. Izbornog akta glasi:
„Podložno odredbama ovog Akta, izborni postupak u svakoj državi članici uređuje se u skladu s nacionalnim odredbama.
Te nacionalne odredbe, koje prema potrebi mogu uzeti u obzir specifičnu situaciju u državama članicama, ne smiju utjecati na u osnovi proporcionalnu prirodu izbornog sustava.”
4
U skladu s člankom 12. tog akta:
„[P]arlament provjerava ovlasti članova [… P]arlamenta. U tu svrhu [on] prima na znanje rezultate koje su službeno objavile države članice i odlučuje o svakom sporu koji bi mogao proizići iz odredaba ovog Akta, osim o sporovima koji proizlaze iz nacionalnih odredaba na koje ovaj Akt upućuje.”
5
Članak 13. navedenog akta glasi kako slijedi:
„1.   Mjesto ostaje ispražnjeno kad prestane mandat člana [… P]arlamenta kao posljedica ostavke, smrti ili [povlačenja] mandata.
2.   Podložno drugim odredbama ovog Akta, svaka država članica utvrđuje odgovarajuće postupke za popunjavanje mjesta koje ostane ispražnjeno tijekom petogodišnjega mandata iz članka [5]. za ostatak tog razdoblja.
3.   Kad pravo države članice predviđa izričite odredbe za [povlačenje] mandata zastupnika [… P]arlamenta, taj mandat prestaje u skladu s tim pravnim odredbama. Nadležna nacionalna tijela o tome obavješćuju [… P]arlament.”
Poslovnik
6
Članak 3. Poslovnika Parlamenta primjenjivog na deveti saziv (2019. – 2024.) (u daljnjem tekstu: Poslovnik), naslovljen „Provjera valjanosti mandata”, glasi kako slijedi:
„1.   Nakon općih izbora za [… P]arlament, predsjednik poziva nadležna tijela država članica da bez odgode obavijeste Parlament o imenima izabranih zastupnika kako bi mandati svih zastupnika u Parlamentu mogli započeti kada i prva sjednica nakon izbora.
Predsjednik [Parlamenta] istovremeno upozorava ta nadležna tijela na odgovarajuće odredbe [Izbornog akta] i poziva ih da poduzmu potrebne mjere kako bi se izbjegla nespojivost s dužnosti zastupnika u [… P]arlamentu.
2.   Zastupnici o čijem je izboru Parlament obaviješten, prije početka mandata u Parlamentu, pisanim putem izjavljuju da ne obnašaju dužnost nespojivu s onom zastupnika u [P]arlamentu u smislu članka 7. stavaka 1. i 2. [Izbornog akta]. Ta se izjava podnosi nakon općih izbora, ako je moguće, najkasnije šest dana prije prve sjednice Parlamenta nakon izbora. Dok se ne provjeri valjanost zastupničkog mandata ili donese odluka o mogućem sporu, zastupnici sudjeluju na sjednicama Parlamenta i njegovih tijela sa svim pravima koja im uz to pripadaju pod uvjetom da su potpisali gore navedenu pisanu izjavu.
Ako se na osnovi činjenica koje je moguće provjeriti u javno dostupnim izvorima ustanovi da zastupnik obnaša dužnost nespojivu s onom zastupnika u [P]arlamentu u smislu članka 7. stavaka 1. ili 2. [Izbornog akta], Parlament na temelju informacija koje mu je dao predsjednik utvrđuje slobodno zastupničko mjesto.
3.   Parlament na temelju izvješća nadležnog odbora bez odgode pristupa provjeri valjanosti mandata i odlučuje o valjanosti mandata svakog novoizabranog zastupnika, te o svim sporovima koji su mu upućeni u skladu s odredbama [Izbornog akta] osim onih koji su, prema tom Aktu, obuhvaćeni isključivo nacionalnim odredbama na koje taj Akt upućuje.
Izvješće odbora temelji se na službenoj obavijesti svake države članice o konačnim rezultatima izbora, u kojoj su navedena imena izabranih kandidata i mogućih zamjenika te njihov poredak u skladu s rezultatima glasovanja.
Valjanost mandata zastupnika ne može se potvrditi ako zastupnik nije podnio pisane izjave propisane ovim člankom i Prilogom I. Poslovniku.
[…]”
7
U skladu s člankom 5. tog poslovnika, naslovljenim „Povlastice i imuniteti”:
„[…]
2.   Izvršavajući svoje ovlasti u vezi s povlasticama i imunitetima Parlament djeluje tako da očuva svoj integritet kao demokratska zakonodavna skupština i osigurava nezavisnost zastupnika u obnašanju njihovih dužnosti. Parlamentarni imunitet nije osobna povlastica zastupnika već jamstvo neovisnosti Parlamenta kao cjeline i njegovih zastupnika.
[…]”
8
Članak 7. navedenog poslovnika, naslovljen „Zaštita povlastica i imuniteta”, propisuje:
„1.   U slučajevima kad se tvrdi da je došlo ili će doći do povreda povlastica i imuniteta zastupnika ili bivšeg zastupnika od strane tijela države članice […], može se u skladu s člankom 9. stavkom 1. podnijeti zahtjev da Parlament donese odluku o tome je li doista došlo ili bi moglo doći do povrede tih povlastica i imuniteta.
2.   Posebice, takav zahtjev za zaštitu povlastica i imuniteta može se podnijeti ako se smatra da bi okolnosti predstavljale administrativna ili druga ograničenja slobodnog kretanja zastupnikâ pri putovanju na mjesto zasjedanja Parlamenta ili povratku s njega, ili administrativna ili druga ograničenja slobodnog izražavanja mišljenja ili glasovanja tijekom obnašanja njihovih dužnosti, ili da bi te okolnosti potpadale pod okvir članka 9. Protokola br. 7 o povlasticama i imunitetima Europske unije.
3.   Zahtjev za zaštitu povlastica i imuniteta zastupnika nije dopušten ako je u vezi s istim činjenicama već primljen zahtjev za ukidanje ili zaštitu imuniteta tog zastupnika, bez obzira na to je li taj raniji zahtjev doveo do odluke.
4.   Zahtjev za zaštitu povlastica i imuniteta zastupnika ne razmatra se ako je u vezi s istim činjenicama već primljen zahtjev za ukidanje imuniteta tog zastupnika.
5.   U slučajevima u kojima je donesena odluka da se ne zaštite povlastice i imunitet zastupnika, zastupnik iznimno može uz podnošenje novih dokaza u skladu s člankom 9. stavkom 1. podnijeti zahtjev za ponovno razmatranje odluke. Zahtjev za ponovno razmatranje nije dopušten ako je postupak pokrenut protiv odluke na osnovi članka 263. [UFEU‑a] ili ako predsjednik [Parlamenta] smatra da su novopodneseni dokazi nedovoljno utemeljeni da opravdaju ponovno razmatranje.”
9
Članak 8. Poslovnika, naslovljen „Hitno djelovanje predsjednika [Parlamenta] u svrhu potvrde imuniteta”, utvrđuje sljedeće:
„1.   U slučajevima kad je zastupnik uhićen ili mu je ograničena sloboda kretanja, čime je počinjena očita povreda njegovih povlastica i imuniteta, predsjednik Parlamenta može nakon savjetovanja s predsjednikom i izvjestiteljem nadležnog odbora hitno pokrenuti inicijativu da se potvrde povlastice i imuniteti dotičnog zastupnika. O toj inicijativi predsjednik [Parlamenta] obavještava odbor i Parlament.
2.   Ako se predsjednik koristi ovlastima koje su mu dodijeljene stavkom 1., odbor predsjednikovu inicijativu prima na znanje na svojoj sljedećoj sjednici. Ako odbor to smatra potrebnim, može pripremiti izvješće i podnijeti ga Parlamentu.”
10
Članak 9. Poslovnika, naslovljen „Postupci u vezi s imunitetom”, određuje sljedeće:
„ 1.   Svaki zahtjev za ukidanje imuniteta zastupnika koji nadležno tijelo države članice uputi predsjedniku [Parlamenta], ili zahtjev za zaštitu povlastica i imuniteta koji zastupnik ili bivši zastupnik uputi predsjedniku, objavljuje se u Parlamentu i upućuje nadležnom odboru.
2.   Uz suglasnost dotičnog zastupnika ili bivšeg zastupnika zahtjev može uputiti drugi zastupnik kojem se dozvoljava predstavljanje zastupnika ili bivšeg zastupnika u svim fazama postupka.
Zastupnik koji zastupa dotičnog zastupnika ili bivšeg zastupnika ne sudjeluje u odlučivanju u odboru.
3.   Odbor razmatra zahtjeve za ukidanje imuniteta ili zahtjeve za zaštitu povlastica i imuniteta […] bez odgode, ali uzimajući u obzir njihovu relativnu složenost.
4.   Nadležni odbor podnosi prijedlog obrazložene odluke u kojem preporučuje prihvaćanje ili odbijanje zahtjeva za ukidanje imuniteta ili zahtjeva za zaštitu imuniteta i povlastica. Amandmani nisu dopušteni. Ako se prijedlog odbije, smatra se da je donesena suprotna odluka.
5.   Odbor može tražiti da mu nadležno tijelo pruži informacije ili objašnjenja koje smatra neophodnim za stvaranje mišljenja o tome treba li imunitet oduzeti ili zaštititi.
6.   Dotični zastupnik ima mogućnost da bude saslušan i može priložiti dokumente ili druge pisane dokaze koje smatra relevantnima.
Dotični zastupnik neće biti prisutan za vrijeme rasprave o zahtjevu za ukidanje ili zaštitu svog imuniteta, osim na samom saslušanju.
Predsjednik odbora poziva zastupnika na saslušanje i pritom navodi datum i vrijeme. Dotični zastupnik se može odreći prava da bude saslušan.
Ako se dotični zastupnik ne odazove saslušanju na koje je pozvan, smatrat će se da se odrekao prava da bude saslušan, osim ako se nije ispričao zbog nemogućnosti saslušanja u predloženo vrijeme i pritom za to naveo razloge. Predsjednik odbora donosi odluku o tome može li se isprika prihvatiti u svjetlu danih razloga. Dotični zastupnik ne može uložiti žalbu na tu odluku.
Ako predsjednik odbora odobri ispriku, poziva dotičnog zastupnika na saslušanje u nekom drugom terminu. Ako zastupnik ne postupi u skladu s drugim pozivom na saslušanje, postupak se nastavlja bez saslušanja zastupnika. Nije dopušteno podnošenje novih isprika ili novih zahtjeva za saslušanje.
7.   Ako zahtjev za ukidanje ili zaštitu imuniteta sadrži više točaka, o svakoj točki može se donijeti odvojena odluka. U iznimnim slučajevima u izvješću odbora moguće je predložiti da se ukidanje ili zaštita imuniteta primijeni isključivo u postupku kaznenog progona i da do pravomoćnosti presude zastupnik zadržava imunitet od bilo kojeg oblika uhićenja ili zatvaranja te od bilo koje druge mjere koja bi mu onemogućila izvršavanje dužnosti koje proizlaze iz mandata.
8.   Odbor može dati obrazloženo mišljenje o nadležnosti dotičnog tijela i o dopuštenosti zahtjeva, ali se ni pod kojim uvjetima ne može izjasniti o zastupnikovoj krivnji niti se izjasniti o tome opravdavaju li mišljenja ili postupci zastupnika koji mu se pripisuju kazneni progon, čak ni u slučaju da odbor prilikom razmatranja zahtjeva stekne podrobna saznanja o činjenicama slučaja.
9.   Prijedlog odluke odbora uvrštava se na dnevni red prve dnevne sjednice nakon dana njegova podnošenja. Na taj prijedlog nije moguće podnositi amandmane.
Rasprava se ograničava na razmatranje razloga za prihvaćanje ili odbijanje prijedloga za ukidanje ili zadržavanje imuniteta, ili prijedloga za zaštitu povlastica ili imuniteta.
Ne dovodeći u pitanje članak 173., zastupnik čije se povlastice ili imuniteti razmatraju ne može govoriti u raspravi.
Prijedlog ili prijedlozi odluke u izvješću stavljaju se na glasovanje na prvom glasovanju nakon rasprave.
Nakon što Parlament razmotri predmet, o svakom se prijedlogu u izvješću glasuje odvojeno. Ako se prijedlog odbije, smatra se da je donesena suprotna odluka.
10.   Predsjednik [Parlamenta] odmah priopćava odluku Parlamenta dotičnom zastupniku i nadležnom tijelu dotične države članice te traži da ga obavještavaju o razvoju događaja u postupku i sudskim odlukama koje iz njega proizlaze. Kad predsjednik primi informaciju o tome, prenosi je Parlamentu na način koji smatra najprimjerenijim, po potrebi nakon što se savjetuje s nadležnim odborom.
11.   Odbor s navedenim predmetima i zaprimljenim dokumentima postupa strogo povjerljivo. Zahtjeve koji se odnose na postupke povezane s imunitetom odbor uvijek razmatra na sjednici zatvorenoj za javnost.
12.   Parlament ispituje samo zahtjeve za ukidanje imuniteta zastupnika koje su mu proslijedila pravosudna tijela ili stalna predstavništva država članica.
13.   Odbor utvrđuje načela za primjenu ovog članka.
14.   Svaki upit o opsegu povlastica i imuniteta zastupnika koji podnese nadležno tijelo razmatra se u skladu s gore navedenim odredbama.”
11
Članak 4. stavak 1. Priloga I. Poslovniku, naslovljen „Kodeks ponašanja zastupnika u [… P]arlamentu u vezi s financijskim interesima i sukobom interesa”, određuje:
„Iz razloga transparentnosti zastupnici [… P]arlamenta osobno su odgovorni predsjedniku podnijeti izjavu o financijskim interesima prije kraja prve sjednice nakon izbora za [… P]arlament (ili tijekom saziva u roku od 30 dana nakon preuzimanja dužnosti u Parlamentu) koristeći obrazac koji je [ta institucija] usvojila u skladu s člankom 9. Predsjednika [Parlamenta] obavještavaju o svim promjenama koje utječu na njihovu izjavu do kraja sljedećeg mjeseca nakon svake promjene.”
Španjolski Izborni zakon
12
Članak 224. Leya orgánica 5/1985 de Régimen Electoral General (Organski zakon 5/1985 o općem izbornom sustavu) od 19. lipnja 1985. (BOE br. 147 od 20. lipnja 1985., str. 19110., u daljnjem tekstu: španjolski Izborni zakon) određuje sljedeće:
„1.   Junta Electoral Central [(Središnje izborno povjerenstvo, Španjolska)] najkasnije do dvadesetog dana nakon izbora utvrđuje broj glasova na nacionalnoj razini, dodjeljuje mandate koji odgovaraju svakom kandidatu i proglašava izabrane kandidate.
2.   U roku od pet dana od svojeg proglašenja izabrani kandidati trebaju prisegnuti ili obećati da će poštovati Constitución española (Španjolski Ustav) pred [Središnjim izbornim povjerenstvom]. Po isteku tog roka [Središnje izborno povjerenstvo] mandate dodijeljene zastupnicima Parlamenta […] koji nisu prisegnuli na poštovanje španjolskog Ustava proglašava slobodnima i suspendira sve ovlasti koje im mogu pripasti zbog njihovih funkcija, sve dok se ta prisega ne položi.
[…]”
Okolnosti spora
13
Okolnosti spora, navedene u točkama 13. do 36. pobijane presude, mogu se, za potrebe ove presude, sažeti na sljedeći način.
14
C. Puigdemont i Casamajó bio je predsjednik Generalitata de Cataluña (Katalonska vlada, Španjolska), a A. Comín i Oliveres član Gobierna autonómico de Cataluña (Autonomna vlada Katalonije, Španjolska) u trenutku donošenja Leya 19/2017 del Parlamento de Cataluña, reguladora del referéndum de autodeterminación (Zakon 19/2017 Katalonskog parlamenta o referendumu o samoodređenju) od 6. rujna 2017. (DOGC br. 7449A od 6. rujna 2017., str. 1.) i Leya 20/2017 del Parlamento de Cataluña, de transitoriedad jurídica y fundacional de la República (Zakon 20/2017 Katalonskog parlamenta o pravnom i konstituirajućem prijelazu u Republiku) od 8. rujna 2017. (DOGC br. 7451A od 8. rujna 2017., str. 1.) kao i u trenutku održavanja referenduma o samoodređenju 1. listopada 2017. koji je predviđen prvim od tih zakona, čije su odredbe u međuvremenu suspendirane odlukom Tribunala Constitucional (Ustavni sud, Španjolska).
15
Nakon donošenja navedenih zakona i održavanja tog referenduma Ministerio fiscal (Državno odvjetništvo, Španjolska), Abogado del Estado (glavni državni odvjetnik, Španjolska) i politička stranka VOX pokrenuli su kazneni postupak protiv, među ostalim, žalitelja, na temelju optužbi da su počinili kaznena djela „poticanja na pobunu” i „zlouporabe javnih sredstava”.
16
Rješenjem od 9. srpnja 2018. Tribunal Supremo (Vrhovni sud, Španjolska) utvrdio je da su žalitelji nedostupni, nakon njihova napuštanja državnog područja Španjolske, te je prekinuo taj kazneni postupak dok ih se ne pronađe.
17
Nakon toga, žalitelji su izabrani na izborima za Parlament koji su održani u Španjolskoj 26. svibnja 2019. na listi koalicije Lliures per Europa (Junts) [Slobodnjaci za Europu (Zajedno)], koju su predvodili. Ta je lista dobila dva mjesta u Parlamentu.
18
Naputkom od 29. svibnja 2019. predsjednik Parlamenta naznačio je glavnom tajniku te institucije da je prikladno, s jedne strane, svim kandidatima izabranima u Španjolskoj uskratiti pristup selo dobrodošlice „welcome villageu” kao i pomoći koja se pruža kandidatima novoizabranima u Parlament (u daljnjem tekstu: posebna usluga prijma) i, s druge strane, suspendirati njihove akreditacije do službene potvrde njihova izbora, u skladu s člankom 12. Izbornog akta. Žalitelji se dakle nisu mogli koristiti posebnom uslugom prijma te im je uskraćen pristup „selu dobrodošlice” kao i dodjela privremene akreditacije i privremene službene iskaznice.
19
Dana 13. lipnja 2019. Središnje izborno povjerenstvo donijelo je odluku o „[p]roglašenju zastupnika izabranih u Europski parlament na izborima održanima 26. svibnja 2019.” (u daljnjem tekstu „proglašenje od 13. lipnja 2019.”) u kojoj je navedeno da je, u skladu s člankom 224. stavkom 1. španjolskog Izbornog zakona i prema podacima sadržanima u konsolidiranom prebrojavanju glasova koje je dostavilo svako od provincijalnih izbornih povjerenstava, provelo novo prebrojavanje glasovanja na nacionalnoj razini, dodjelu odgovarajućih zastupničkih mjesta svakom od kandidata i proglašenje imena izabranih kandidata, među kojima su se nalazili i žalitelji. U proglašenju od 13. lipnja 2019. također je bilo navedeno da će se 17. lipnja 2019. održati sjednica na kojoj će izabrani kandidati položiti prisegu o poštovanju španjolskog Ustava, koja se zahtijeva u člankau 224. stavku 2. španjolskog Izbornog zakona.
20
Dopisom od 14. lipnja 2019. žalitelji su od predsjednika Parlamenta zatražili da primi na znanje rezultate izbora od 26. svibnja 2019. kako su navedeni u proglašenju od 13. lipnja 2019., opozove naputak od 29. svibnja 2019. kako bi mogli imati pristup prostorijama Parlamenta i koristiti se posebnom uslugom prijma te da im se omogući da započnu svoj mandat i uživaju prava koja se odnose na njihov status zastupnika u Parlamentu od 2. srpnja 2019., kao datuma otvaranja prve plenarne sjednice nakon izbora 26. svibnja 2019.
21
Istražni sudac Tribunala Supremo (Vrhovni sud) odbio je 15. lipnja 2019. zahtjev žaliteljâ za povlačenje nacionalnih uhidbenih naloga koje su u odnosu na njih izdali španjolski kazneni sudovi kako bi im se sudilo u okviru kaznenog postupka iz točke 15. ove presude.
22
Dana 17. lipnja 2019. Središnje izborno povjerenstvo dostavilo je Parlamentu popis zastupnika izabranih u Španjolskoj (u daljnjem tekstu: obavijest od 17. lipnja 2019.). Imena žaliteljâ nisu navedena u toj obavijesti.
23
Središnje izborno povjerenstvo uskratilo je žaliteljima 20. lipnja 2019. da prisegu o poštovanju španjolskog Ustava koja se zahtijeva člankom 224. stavkom 2. Izbornog zakona polože putem pisane izjave pred javnim bilježnikom u Belgiji ili putem opunomoćenika određenih javnobilježničkom ispravom sastavljenom u Belgiji zbog toga što se ta prisega, prema njegovu mišljenju, mora položiti osobno.
24
Istoga dana Središnje izborno povjerenstvo priopćilo je Parlamentu da žalitelji nisu položili predmetnu prisegu o poštovanju španjolskog Ustava te je, u skladu s člankom 224. stavkom 2. španjolskog Izbornog zakona, proglasilo slobodnima mjesta koja su im dodijeljena u Parlamentu i privremeno suspendiralo sve ovlasti povezane s njihovim dužnostima dok ne polože prisegu (u daljnjem tekstu: obavijest od 20. lipnja 2019.).
25
Dopisom od 20. lipnja 2019. žalitelji su zatražili od predsjednika Parlamenta da na temelju članka 8. Poslovnika hitno donese svaku mjeru nužnu kako bi se potvrdile njihove povlastice i imuniteti, a osobito zaštitile te povlastice i imuniteti, proglasilo da nacionalni uhidbeni nalozi izdani protiv njih krše navedene povlastice i imuniteti koje su uživali na temelju članka 9. Protokola br. 7 o povlasticama i imunitetima Europske unije (u daljnjem tekstu „Protokol o povlasticama i imunitetima”), proglasilo da članak 9. drugi stavak tog protokola štiti zastupnike u Parlamentu od svakog pravosudnog ograničenja njihove slobode kretanja koje ih može spriječiti da ispune formalnosti nužne za preuzimanje svoje dužnosti i, naposljetku, njegova odluka odmah dostavila nadležnim španjolskim tijelima.
26
Dopisom od 24. lipnja 2019. žalitelji su, u biti, ponovili sve zahtjeve koji su podneseni u njihovim dopisima od 14. i 20. lipnja 2019. i na koje nije odgovoreno.
27
Dopisom od 27. lipnja 2019. predsjednik Parlamenta odgovorio je na dopise žalitelja od 14., 20. i 24. lipnja 2019. naznačujući u biti žaliteljima da prema njima ne može postupati kao prema budućim članovima Parlamenta jer se njihova imena ne nalaze na popisu izabranih kandidata koji su španjolska tijela službeno dostavila.
28
Žalitelji su 28. lipnja 2019. od Općeg suda zatražili da, tužbom upisanom pod brojem T‑388/19, s jedne strane, poništi naputak od 29. svibnja 2019. i, s druge strane, poništi različite akte koji su, prema njihovu mišljenju, sadržani u dopisu od 27. lipnja 2019., to jest, prvo, odbijanje predsjednika Parlamenta da primi na znanje rezultate izbora od 26. svibnja 2019.; drugo, proglašenje slobodnim zastupničkog mjesta dodijeljenog svakom od žalitelja koje je izvršio predsjednik Parlamenta; treće, odluku predsjednika Parlamenta kojom im uskraćuje preuzimanje dužnosti, obnašanje mandata zastupnika u Parlamentu i zasjedanje u Parlamentu od otvaranja prve sjednice nakon izbora od 26. svibnja 2019. i, četvrto, odbijanje predsjednika Parlamenta da hitno pokrene inicijativu na temelju članka 8. Poslovnika radi potvrđivanja njihovih povlastica i imuniteta.
29
Istog dana žalitelji su popratili svoju tužbu zahtjevom za privremenu pravnu zaštitu, registriranim pod brojem T‑388/19 R, tražeći suspenziju primjene, prvo, odluke predsjednika Parlamenta, koju je službeno proglasila Kraljevina Španjolska, da ne primi na znanje rezultate parlamentarnih izbora od 26. svibnja 2019. i naknadne odluke da se primi na znanje različit i nepotpun popis izabranih članova, o čemu su španjolska tijela obavijestila 17. lipnja 2019., drugo, odluke predsjednika Parlamenta da se za obavijest od 20. lipnja 2019. smatra da oduzima učinak proglašenju žalitelja izabranim članovima u Parlamentu i, treće, odluke Parlamenta kojom se odbija jamčiti, u skladu s člankom 3. stavkom 2. Poslovnika, pravo žalitelja da zasjedaju u Parlamentu i njegovim tijelima uz puno uživanje svojih prava od otvaranja parlamentarne sjednice pa do donošenja odluke o prigovorima iznesenima pred Parlamentom i španjolskim pravosudnim tijelima. Žalitelji su također zatražili i da se Parlamentu naloži da poduzme sve potrebne mjere, uključujući potvrdu njihovih povlastica i imuniteta na temelju članka 9. Protokola o povlasticama i imunitetima, kako bi im se omogućilo da zasjedaju u Parlamentu od otvaranja prve sjednice nakon izbora.
30
Porukom elektroničke pošte od 10. listopada 2019. zastupnica u Parlamentu D. Riba i Giner, djelujući u ime žaliteljâ, uputila je predsjedniku Parlamenta izabranom 3. srpnja 2019. te predsjedniku i potpredsjedniku Odbora za pravna pitanja Parlamenta zahtjev 38 zastupnika u Parlamentu različitih državljanstava i različitih političkih stranaka, među kojima je i ona sama, da na temelju članka 9. Poslovnika Parlamenta zaštiti parlamentarni imunitet žaliteljâ iz članka 9. prvog i drugog stavka Protokola o povlasticama i imunitetima.
31
Dana 14. listopada 2019. istražni sudac kaznenog odjela Tribunala Supremo (Vrhovni sud) izdao je nacionalni uhidbeni nalog, europski uhidbeni nalog i međunarodni uhidbeni nalog protiv C. Puigdemonta i Casamajóa kako bi mu se moglo suditi u okviru kaznenog postupka spomenutog u točki 15. ove presude. Isti su uhidbeni nalozi izdani i protiv A. Comína i Oliveresa 4. studenoga 2019. C. Puigdemonta i Casamajó A. Comína i Oliveres smješteni su u pritvor u Belgiji 17. listopada odnosno 7. studenoga 2019. te su, na iste dane, uvjetno pušteni na slobodu.
32
Dvama dopisima od 10. prosinca 2019. sa sličnim tekstom, od kojih je jedan upućen zastupnici D. Ribi i Giner, a drugi na adresu svih 38 zastupnika spomenutih u točki 30. ove presude, predsjednik Parlamenta naveo je da žalitelje ne može smatrati članovima Parlamenta u nedostatku službene obavijesti o njihovu izboru od strane španjolskih tijela.
33
Presudom od 19. prosinca 2019., Junqueras Vies (C‑502/19, EU:C:2019:1115) Sud je, među ostalim, presudio da osoba koja je službeno proglašena izabranom u Parlament, ali kojoj nije omogućeno da ispuni određene zahtjeve predviđene nacionalnim pravom nakon takvog proglašenja kao ni da ode u Europski parlament radi sudjelovanja na njegovoj prvoj sjednici, uživa imunitet na temelju članka 9. drugog stavka Protokola o povlasticama i imunitetima.
34
Rješenjem od 1. srpnja 2019., Puigdemont i Casamajó i Comín i Oliveres/Parlament (T‑388/19 R, EU:T:2019:467), predsjednik Općeg suda je odbio zahtjev za privremenu pravnu zaštitu iz točke 29. ove presude i odredio da će se o troškovima odlučiti naknadno.
35
Rješenjem od 20. prosinca 2019., Puigdemont i Casamajó i Comín i Oliveres/Parlament (C‑646/19 P(R), EU:C:2019:1149) potpredsjednica Suda ukinula je rješenje predsjednika Općeg suda od 1. srpnja 2019. (T‑388/19 R, EU:T:2019:467), vratila predmet Općem sudu na ponovno odlučivanje i odredila da će se o troškovima odlučiti naknadno.
36
Na plenarnoj sjednici 13. siječnja 2020. predsjednik Parlamenta objavio je da je ta institucija primila na znanje, povodom presude od 19. prosinca 2019., Junqueras Vies (C‑502/19, EU:C:2019:1115), izbor žaliteljâ u Parlament s učinkom od 2. srpnja 2019. (u daljnjem tekstu: akt od 13. siječnja 2020.).
37
Dana 20. veljače 2020. žalitelji su podnijeli tužbu za poništenje protiv dopisa od 10. prosinca 2019., koji je D. Ribi i Giner uputio predsjednik Parlamenta. Ta je tužba bila upisana pod brojem T‑115/20.
38
Rješenjem od 19. ožujka 2020., Puigdemont i Casamajó i Comín i Oliveres/Parlament (T‑388/19 R‑RENV, EU:T:2020:114), predsjednik Općeg suda, odlučujući povodom vraćanja predmeta na ponovno odlučivanje nakon rješenja od 20. prosinca 2019., Puigdemont i Casamajó i Comín i Oliveres/Parlament (C‑646/19 P (R), EU:C:2019:1149), odlučio je da se s obzirom na akt od 13. siječnja 2020. obustavlja postupak povodom zahtjeva za privremenu pravnu zaštitu i odredio da će se o troškovima odlučiti naknadno.
39
Pobijanom presudom Opći je sud, u biti, odbacio tužbu navedenu u točki 28. ove presude s obrazloženjem da je bila usmjerena protiv akata koji ne mogu biti predmet tužbe za poništenje na temelju članka 263. UFEU‑a.
Postupak pred Sudom i zahtjevi stranaka
40
Svojom žalbom od Suda zahtijevaju da:
–
ukine pobijanu presudu;
–
vrati predmet na odlučivanje Općem sudu ili, podredno, poništi sporne akte i
–
naloži Parlamentu i Kraljevini Španjolskoj snošenje troškova ili, podredno, da o troškovima odluči naknadno.
41
Parlament od Suda zahtijeva da:
–
odbije žalbu i
–
naloži žaliteljima snošenje troškova žalbenog postupka.
42
Kraljevina Španjolska traži od Suda:
–
odbaciti žalbu kao nedopuštenu, podredno, odbiti kao neosnovanu i
–
naložiti žaliteljima plaćanje troškova.
O žalbi
43
U prilog svojoj žalbi žalitelji navode četiri žalbena razloga. U prvom žalbenom razlogu osporavaju razloge na temelju kojih je Opći sud odbacio njihove zahtjeve kojima traže poništenje spornih akata kao nedopuštene s obrazloženjem da nisu izmijenili njihov pravni položaj. U drugom žalbenom razlogu podredno traže od Suda da preispita svoju sudsku praksu u presudi od 30. travnja 2009., Italija i Donnici/Parlament, C‑393/07 i C‑9/08, EU:C:2009:275) i, ako to ne bude učinjeno, ističu prigovor nezakonitosti članka 12. Izbornog akta. Svojim trećim žalbenim razlogom žalitelji kritiziraju razloge na temelju kojih je Sud presudio da izostanak hitnog pokretanja inicijative predsjednika Parlamenta u cilju potvrđivanja njihovih privilegija i imuniteta, na temelju članka 8. Poslovnika, ne može biti predmet tužbe za poništenje. Naposljetku, četvrtim žalbenim razlogom prigovaraju Općem sudu što je presudio da je njihov argument kojim su težili osporiti navodno odbijanje predsjednika Parlamenta da njihov zahtjev za obranu njihovih privilegija i imuniteta proslijedi nadležnom odboru te institucije bio usmjeren protiv nepostojećeg akta, zbog propusta zainteresiranih strana da podnesu takav zahtjev na temelju članaka 7. i 9. Poslovnika.
Dopuštenost žalbe
Argumentacija stranaka
44
Kraljevina Španjolska ponajprije tvrdi da je žalba u cijelosti nedopuštena jer, u biti, ne ispunjava zahtjeve propisane u članku 256. stavku 1. prvoj točki UFEU‑a te u članku 168. stavku 1. točki (d) i članku 169. stavku 2. Poslovnika Suda, propustivši na dovoljno precizan i jasan način navesti osporavane dijelove obrazloženja pobijane presude i pravne argumente na kojima se temelji njihov zahtjev. Također navodi da je žalba ograničena na ponavljanje razloga i argumenata koji su već izneseni pred Općim sudom, tako da ona zapravo predstavlja zahtjev za preispitivanje tužbe koji je podnesen pred njim, a koji nije u nadležnosti Suda u okviru žalbenog postupka.
45
U svojoj argumentaciji u odgovoru na različite prigovore koje su iznijeli žalitelji Parlament i Kraljevina Španjolska također tvrde da su ti prigovori, velikim dijelom, nedopušteni.
Ocjena Suda
46
Iako je istina da su podnesci žalitelja djelomično slični zahtjevu za preispitivanje tužbe koji je podnesen pred Općim sudom te da se na više mjesta čine nejasnima i suvišnima, ipak se mora primijetiti da žalba u cjelini kao i glavna argumentacija razvijena u prilog svakom od žalbenih razloga spominje osporavane dijelove obrazloženja pobijane presude i iznosi, na dovoljno precizan način da omogući Sudu da donese odluku, pravne argumente kojima ih žalitelji namjeravaju dovesti u pitanje.
47
U tim okolnostima treba utvrditi da, suprotno onomu što tvrdi Kraljevina Španjolska, žalba u cjelini ne zanemaruje zahtjeve utvrđene člankom 256. stavkom 1. prvom točkom UFEU‑a kao i člankom 168. stavkom 1. točkom (d) i člankom 169. stavkom 2. Poslovnika Suda. To nije slučaj ni s argumentacijom iznesenom u prilog svakom od žalbenih razloga.
48
Slijedi da se razlozi nedopuštenosti koje su iznijeli Parlament i Kraljevina Španjolska moraju odbiti.
Meritum
Argumentacija stranaka
49
U svojem prvom žalbenom razlogu žalitelji smatraju, u biti, da je Opći sud u pobijanoj presudi pogrešno primijenio pravo u pogledu članka 263. UFEU‑a i članka 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja), pogriješio u pravnoj klasifikaciji te iskrivio dokaze odlučivši da se protiv pobijanih akata ne može podnijeti tužba za poništenje s obrazloženjem da oni nisu doveli do promjene njihova pravnog položaja.
50
Što se tiče, kao prvo, dopisa od 27. lipnja 2019., žalitelji uglavnom prigovaraju Općem sudu da je odlučio da je predsjednik Parlamenta trebao primiti na znanje obavijesti od 17. i 20. lipnja 2019., koje su odražavale stav španjolskih tijela prema kojima oni nisu bili među izabranim zastupnicima zbog toga što nisu položili prisegu da će poštovati španjolski Ustav, predviđenu u članku 224. stavku 2. Španjolskog izbornog zakona, a ne rezultate od 13. lipnja 2019., koji odražavaju glasove dane tijekom glasovanja od 26. svibnja 2019. S tim u vezi, u pobijanoj je presudi pogrešno primijenjeno pravo te su iskrivljeni dokazi jer se temelji na ideji da su obavijesti od 17. i 20. lipnja 2019. odražavale rezultate izbora od 26. svibnja 2019.
51
Žalitelji tvrde da su na temelju članka 5. stavka 1. Izbornog akta u svakom slučaju imali pravo privremeno zasjedati s drugim članovima Parlamenta počevši od sjednice otvorene 2. srpnja 2019., čak i ako njihove ovlasti još nisu bile provjerene. Naknadno donošenje akta od 13. siječnja 2020. potvrdilo je to tumačenje.
52
Prema njihovu mišljenju, Opći sud također je pogrešno primijenio pravo s obzirom na članak 223. UFEU‑a i iskrivio dokaze u pobijanoj presudi time što je presudio da je određivanje preduvjeta ili uvjeta za stupanje zastupnika u Parlamentu na dužnost u podijeljenoj nadležnosti s državama članicama, iako je u isključivoj nadležnosti Unije. Kao što to proizlazi iz presude od 19. prosinca 2019., Junqueras Vies (C‑502/19, EU:C:2019:1115) i rješenja od 20. prosinca 2019., Puigdemont i Casamajó i Comín i Oliveres/Parlament (C‑646/19 P(R), EU:C:2019:1149), španjolsko pravo povređuje pravo Unije u dijelu u kojem se njime uvode dodatni zahtjevi uz one predviđene tim pravom, koji nisu obuhvaćeni nacionalnim izbornim postupkom, s obzirom na to da potonji postupak, prema njihovu mišljenju, završava proglašenjem rezultata. Žalitelji smatraju da je na Parlamentu, na temelju članka 12. Izbornog akta, da odluči o tom zahtjevu u vezi s izbornim sporom pokrenutim pred njim na temelju tog akta. Opći sud je također u pobijanoj presudi propustio donijeti odluku i pogrešno primijenio pravo kao i prekršio članak 47. Povelje, odbivši kao bespredmetan argument koji se temelji na nenadležnosti Kraljevine Španjolske za propisivanje zahtjeva polaganja prisege o poštovanju španjolskog Ustava, predviđenog člankom 224. stavkom 2. španjolskog Izbornog zakona.
53
Žalitelji osim toga smatraju da je Opći sud nezakonito izmijenio obrazloženje dopisa od 27. lipnja 2019. i iskrivio njegov tekst time što je u nekoliko točaka pobijane presude istaknuo da se ona nije temeljila na utvrđenju da žalitelji nisu stekli svojstvo zastupnika u Europskom parlamentu, nego isključivo na utvrđenju da nisu ispunjavali formalne uvjete koji omogućuju izvršavanje njihovih mandata.
54
Usto, žalitelji tvrde da su u pobijanoj presudi iskrivljeni dokazi, da je proturječna u obrazloženju i da povređuje članke 8. i 12. Izbornog akta, članak 39. stavak 2. Povelje kao i presudu od 30. travnja 2009., Italija i Donnici/Parlament (C‑393/07 i C‑9/08, EU:C:2009:275) jer je Opći sud presudio da Parlament nije mogao primiti na znanje rezultate proglašene 13. lipnja 2019. iako to proglašenje nije ni na koji način osporavano i predstavlja jedini pravno obvezujući akt koji je trebao uzeti u obzir, ne uključujući obavijesti od 17. i 20. lipnja 2019., koje ga nisu obvezivale. Okolnost da je Kraljevina Španjolska povrijedila svoju obvezu lojalne suradnje time što Parlamentu nije priopćila rezultate službeno proglašene 13. lipnja 2019. ne oslobađa tu instituciju obveze da ih uzme u obzir.
55
Pod pretpostavkom da treba smatrati da je dostava rezultata Parlamentu bila nužna, što žalitelji osporavaju, oni smatraju da je, suprotno onomu što proizlazi iz obrazloženja pobijane presude, proglašenje od 13. lipnja 2019. u svakom slučaju bila dovoljna da se od Parlamenta zahtijeva da primi na znanje da su oni izabrani za zastupnike u Parlamentu.
56
Žalitelji također tvrde da obrazloženje pobijane presude znači da Parlament treba uzeti u obzir bilo koji akt koji potječe od nacionalnih tijela, čak i one koje su ona donijela na nenadležnoj osnovi, što je protivno presudi od 9. ožujka 1978., Simmenthal (106/77, EU:C:1978:49). Smatraju da se tim razlozima također povređuje činjenica da pravo Unije, osobito članak 223. stavak 2. i članak 232. UFEU‑a, ne dopušta državama članicama čak ni privremenu suspenziju mandata zastupnika u Parlamentu i time izmjenu broja zastupnika, a prema tome i sastava Parlamenta. U tom pogledu ističu da se predmet u kojem je donesena presuda od 3. prosinca 1992., Oleificio Borelli/Komisija (C‑97/91, EU:C:1992:491) razlikuje od ovog predmeta.
57
Navodeći da se to pitanje odnosi na meritum predmeta, a ne na poštovanje uvjeta dopuštenosti tužbe za poništenje predviđene člankom 263. UFEU‑a, žalitelji također ističu da je odluka koju je, prema njihovu mišljenju, donio predsjednik Parlamenta da ih spriječi da zasjedaju u toj instituciji u odnosu na njih dovela do „osobito teške i nezabilježene povrede” članka 39. stavka 2. Povelje kao i članka 1. stavka 3. Izbornog akta u vezi s njihovom prihvatljivošću, što je protivno stajalištima koja su zauzeli Odbor za ljudska prava Ujedinjenih naroda i Europska komisija za demokraciju kroz pravo „Venecijanska komisija”.
58
Naposljetku, Opći sud je u pobijanoj presudi iskrivio dokaze ili barem zanemario doseg podnesaka koji su mu podneseni time što je presudio da je nesporno da žalitelji nisu poštovali članak 224. stavak 2. španjolskog Izbornog zakona, iako je pred Tribunalom Constitucional (Ustavni sud) bio u tijeku postupak u tom pogledu.
59
Kao drugo, što se tiče naputka od 29. svibnja 2019., žalitelji tvrde da je taj akt, koji se na njih izravno i osobno odnosi, neodvojiv od dopisa od 27. lipnja 2019. i da je Opći sud iskrivio ili barem izmijenio činjenice te je u pobijanoj presudi iznio proturječna obrazloženja time što je presudio da su učinci tog naputka okončani 17. lipnja 2019. Obrazloženje te presude također je zahvaćeno očitim pogreškama koje se tiču primjene prava jer se u njemu navodi da naputak od 29. svibnja 2019. nije doveo do toga da žalitelji nisu mogli preuzeti svoje dužnosti.
60
Parlament i Kraljevina Španjolska smatraju da argumentaciju žaliteljâ u prilog prvom žalbenom razlogu treba odbiti.
Ocjena Suda
61
Uvodno, što se tiče dopisa od 27. lipnja 2019., valja podsjetiti na to da, u skladu s člankom 5. stavcima 1. i 2. te člankom 13. stavkom 2. UEU‑a, Parlament djeluje u granicama nadležnosti koje su mu dodijeljene Ugovorima.
62
Što se tiče izbora članova Parlamenta, s obzirom na nepostojanje jedinstvenog izbornog postupka, postupak se i dalje u svakoj državi članici uređuje u skladu s nacionalnim odredbama, ovisno o odredbama izbornog akta, u skladu s njegovim člankom 8. (presuda od 22. prosinca 2022., Junqueras i Vies/Parlament, C‑115/21 P, EU:C:2022:1021, t. 60.).
63
Članak 12. navedenog akta propisuje da Parlament u tu svrhu „prima na znanje rezultate koje su službeno objavile države članice i odlučuje o svakom sporu koji bi mogao proizići iz [njegovih] odredaba, osim o sporovima koji proizlaze iz nacionalnih odredaba na koje taj akt upućuje.”
64
Kao što je to Sud već presudio, u kontekstu Izbornog akta izraz „primiti na znanje” isključuje bilo kakvu marginu prosudbe Parlamenta za imenovanje izabranih zastupnika, s obzirom na to da su nacionalna tijela jedina nadležna za to, u skladu s postupkom uređenim nacionalnim pravom (vidjeti, u tom smislu, presudu od 30. travnja 2009., Italija i Donnici/Parlament, C‑393/07 i C‑9/08, EU:C:2009:275, t. 55. i 56. i navedenu sudsku praksu).
65
Iz samog teksta članka 12. Izbornog akta proizlazi da je u tom kontekstu isključivo na Parlamentu da odluči o prigovorima istaknutima na temelju Izbornog akta. Ta institucija, pak, nema nikakvu nadležnost koja bi je ovlastila da nadzire, s obzirom na pravo Unije, pravilnost ili usklađenost nacionalnog izbornog postupka ili proglašenje rezultata nacionalnih tijela (vidjeti, u tom smislu, presudu od 30. travnja 2009., Italija i Donnici/Parlament, C‑393/07 i C‑9/08, EU:C:2009:275, t. 55. do 57., 60., 67. i 68.). Isto vrijedi i za slučajeve u kojima sam Izborni akt upućuje na nacionalno pravo.
66
Provedba podjele nadležnosti između Unije i država članica predviđena Izbornim aktom osigurava se, među ostalim, člankom 3. Poslovnika, kojim se u stavku 1. predviđa da nadležna tijela država članica obavješćuju Parlament o imenima izabranih zastupnika. Samo zastupnici čija se imena nalaze na popisu koji dostavljaju nacionalna tijela slijedom toga podliježu formalnostima iz članka 3. stavaka 2. i 3. tog poslovnika, uključujući provjeru njihovih ovlasti.
67
Okolnost da popis koji su nacionalna tijela dostavila Parlamentu ne odgovara rezultatima koje je država članica službeno objavila, suprotno onomu što se predviđa člankom 12. Izbornog akta, ili, šire, da je taj popis zahvaćen pogreškama ili propustima, ne dopušta toj instituciji da zanemari imena izabranih zastupnika koja su joj službeno dostavila nacionalna tijela.
68
Naime, osim što provjera točnosti popisa izabranih zastupnika koji su dostavile države članice predstavlja zadatak koji je u praksi za Parlament nemoguće ispuniti, time bi se toj instituciji omogućilo da nadzire usklađenost nacionalnog izbornog postupka s pravom Unije i stoga rezultata izbora uređenih tim postupkom, što bi bilo protivno podjeli nadležnosti između Unije i država članica predviđenoj Izbornim aktom.
69
U cjelovitom sustavu pravnih lijekova uspostavljenih pravom Unije takav je nadzor isključivo u nadležnosti nacionalnih sudova, po potrebi, nakon zahtjeva za prethodnu odluku podnesenog Sudu na temelju članka 267. UFEU‑a ili na Sudu, kojemu je podnesena tužba zbog povrede obveze na temelju članka 258. UFEU‑a (vidjeti, u tom smislu, analogno, rješenje potpredsjednika Suda od 8. listopada 2020., Junqueras i Vies/Parlament, C‑201/20 P(R), EU:C:2020:818, t. 66.).
70
S obzirom na ta razmatranja treba ispitati argumentaciju žaliteljâ u pogledu dopisa od 27. lipnja 2019.
71
Pobijanom je presudom Opći sud, u biti, smatrao da se dopisom od 27. lipnja 2019. nije izmijenio pravni položaj žaliteljâ i da on stoga ne može biti predmet tužbe za poništenje na temelju članka 263. UFEU‑a s obzirom na to da je, kao što je to konkretno presudio u točkama 104., 114. i 117. do 119. te presude, predsjednik Parlamenta samo primio na znanje, kao što je to bio dužan, popis izabranih zastupnika koji su mu 17. i 20. lipnja 2019. dostavila španjolska tijela, a što za njega predstavlja već postojeću situaciju.
72
Opći sud je u točkama 130. i 131. pobijane presude pojasnio da, pod pretpostavkom da je zahtjev polaganja prisege o poštovanju španjolskog Ustava predviđen člankom 224. stavkom 2. španjolskog Izbornog zakona protivan pravu Unije jer nije dio nacionalnog izbornog postupka koji je u nadležnosti država članica, nije ni na Parlamentu ni, slijedom toga, Općem sudu, u okviru tužbe koja mu je podnesena, izjasniti se o tom pitanju, s obzirom na to da o takvom osporavanju trebaju odlučiti nacionalni sudovi, po potrebi nakon upućivanja zahtjeva za prethodnu odluku Sudu, ili izravno Sud u okviru tužbe zbog povrede obveze na temelju članka 258. UFEU‑a.
73
Opći sud je također, u točkama 142. do 144. pobijane presude, presudio da argumentacija žaliteljâ prema kojoj formalnosti potrebne za sudjelovanje u Parlamentu moraju biti ispunjene isključivo pred tom institucijom nije potvrđena u presudi od 19. prosinca 2019., Junqueras Vies (C‑502/19, EU:C:2019:1115).
74
U svojoj žalbi žalitelji, u biti, prigovaraju Općem sudu da je počinio pogreške koje se tiču prava i da je u pobijanoj presudi propustio donijeti odluku i iskrivio dokaze time što je presudio da je Parlament bio dužan uzeti u obzir popis izabranih zastupnika koji su mu španjolska tijela službeno dostavila.
75
Međutim, iz razmatranja navedenih u točkama 60. do 68. ove presude proizlazi da je Opći sud – a da pritom nije počinio pogrešku koja se tiče prava s obzirom na članke 8. i 12. Izbornog akta niti povrijedio članak 39. stavak 2. Povelje, niti je iskrivio dokaze u pobijanoj presudi u pogledu sadržaja priopćenja od 17. i 20. lipnja 2019. i sadržaja dopisa od 27. lipnja 2019. – presudio da predsjednik Parlamenta ne može, jer bi u suprotnome bila dovedena u pitanje podjela nadležnosti između Unije i država članica uspostavljena Izbornim aktom, zanemariti popis izabranih zastupnika koji su mu službeno dostavila španjolska tijela, čiju točnost nije bio nadležan provjeriti.
76
Članak 5. stavak 1. Izbornog akta, kojim se pojašnjava da petogodišnje razdoblje za koje su izabrani članovi Parlamenta započinje otvaranjem prve sjednice održane nakon svakog izbora, ne može dovesti u pitanje taj zaključak jer se tom odredbom samo utvrđuju vremenska ograničenja mandata članova Parlamenta i ne uređuje podjela nadležnosti između Unije i država članica u području izbora.
77
Međutim, spomenuti navod ne nalazi potvrdu u presudi od 19. prosinca 2019., Junqueras Vies (C‑502/19, EU:C:2019:1115). Naime, valja istaknuti da je u predmetu u kojem je donesena ta presuda Tribunal Supremo (Vrhovni sud) Sudu postavio zahtjev za prethodnu odluku o zasebnom pitanju, u kojem trenutku osoba izabrana u Parlament stječe svojstvo člana te institucije, kako bi se utvrdio datum od kojeg uživa imunitet predviđen člankom 9. drugim stavkom Protokola o povlasticama i imunitetima, koji pruža taj status. U tom je kontekstu Sud presudio da se svojstvo člana Parlamenta stječe od službenog proglašenja izbornih rezultata, za koje je istaknuo da je održano 13. lipnja 2019. u pogledu izbora koji su se održali u Španjolskoj 26. svibnja 2019. Nije, međutim, zauzeo stajalište o posljedicama koje Parlament treba izvesti iz obavijesti nacionalnih tijela o popisu izabranih zastupnika, a osobito o pitanju je li ta institucija vezana takvom obavijesti, koje nije bilo predmet pitanja suda koji je uputio zahtjev.
78
Zapravo presuda od 19. prosinca 2019., Junqueras Vies (C‑502/19, EU:C:2019:1115) ne ide u prilog tvrdnjama žaliteljâ, nego naprotiv potvrđuje analizu Općeg suda, s obzirom na to da je Sud u točki 69. te presude istaknuo da Parlament nema nikakvu nadležnost koja ga ovlašćuje da dovodi u pitanje pravilnost službenog proglašenja izbornih rezultata ili da nadzire njegovu usklađenost s pravom Unije, što, kao što to proizlazi iz točke 64. ove presude, upućuje na to da Parlament ima obvezu primiti na znanje službene obavijesti o rezultatima koje su mu uputila nacionalna tijela, poput, u ovom slučaju, obavijesti od 17. lipnja 2019.
79
Opći sud stoga nije postupio protivno presudi od 19. prosinca 2019., Junqueras Vies (C‑502/19, EU:C:2019:1115), time što je, u točki 130. pobijane presude, ocijenio da je Parlament bio dužan primiti na znanje popis izabranih kandidata koji su službeno dostavila nacionalna tijela, s obzirom na to da ta institucija nije nadležna za izvršavanje bilo kakvog nadzora nad sadržajem tog popisa.
80
Osim toga, Općem sudu ne može se prigovoriti ni da je zanemario rješenje od 20. prosinca 2019., Puigdemont i Casamajó i Comín i Oliveres/Parlament (C‑646/19 P(R), EU:C:2019:1149), kojim je potpredsjednica Suda odlučila, prije donošenja presude, da se ne može isključiti to da se nacionalni izborni postupak koji je u nadležnosti država članica treba smatrati okončanim proglašenjem rezultata, isključujući svaku naknadnu formalnost. Naime, kao što je to Opći sud presudio u točki 139. pobijane presude, pod pretpostavkom da je Kraljevina Španjolska prekoračila svoju nadležnost time što je propisala obvezu polaganja prisege o poštovanju španjolskog Ustava predviđenu člankom 224. stavkom 2. španjolskog Izbornog zakona, ta okolnost ne utječe na obvezu predsjednika Parlamenta da primi na znanje rezultate izbora koje su mu službeno dostavila nacionalna tijela.
81
U tom pogledu iz pobijane presude proizlazi da se Opći sud nije izjasnio o pitanjima je li Kraljevina Španjolska, s obzirom na članak 223. stavak 2. UFEU‑a i članak 8. Izbornog akta, nadležna za propisivanje zahtjeva iz članka 224. stavka 2. španjolskog Izbornog zakona ili je taj zahtjev protivan pravu Unije. Nakon što je u točki 117. pobijane presude istaknuo, iz razloga koji nisu iskrivljeni, da žalitelji nisu položili prisegu o poštovanju španjolskog Ustava predviđenu tim člankom 224. stavkom 2., on je naprotiv u točki 131. te presude ocijenio, a da pritom nije počinio pogrešku koja se tiče prava niti je navedena presuda zahvaćena njegovim propustom da odluči, da, kao što Parlament nije mogao dovesti u pitanje zakonitost popisa izabranih kandidata koji su španjolska tijela službeno dostavila 17. lipnja 2019., on sam nije nadležan za rješavanje takvih pitanja. Opći je sud iz toga pravilno zaključio, u točki 135. iste presude, da argumentaciju žaliteljâ koja se temelji na nenadležnosti španjolskih tijela za propisivanje obveze iz članka 224. stavka 2. španjolskog Izbornog zakona treba odbiti kao neosnovanu.
82
S obzirom na prethodno navedena obrazloženja, argumentaciju žaliteljâ usmjerenu protiv sporednih obrazloženja koje je Opći sud naveo u točkama 132. do 134. pobijane presude, u kojima je smatrao da Parlament nema isključivu nadležnost za utvrđivanje uvjeta i zahtjeva koji prethode stupanju zastupnika na dužnost, treba odbiti kao neosnovanu.
83
Okolnost da je, nakon dopisa od 27. lipnja 2019., Parlament donio akt od 13. siječnja 2020. kojim se žaliteljima dopušta da zasjedaju bez prethodne provjere njihovih ovlasti, izvodeći tako posljedice koje je smatrao da mora pridati presudi od 19. prosinca 2019., Junqueras Vies (C‑502/19, EU:C:2019:1115), ni u kojem slučaju ne može izmijeniti pravnu prirodu dopisa od 27. lipnja 2019., kao što je to Opći sud presudio u točkama 121. i 122. pobijane presude.
84
Valja još pojasniti da, suprotno onomu što tvrde žalitelji, prethodna analiza ne znači da se državama članicama omogućuje da zaobiđu podjelu nadležnosti predviđenu Izbornim aktom ili da zanemare članak 223. stavak 2. i članak 232. UFEU‑a jer se eventualno nepoštovanje tih odredbi može osporavati pred nacionalnim sudovima, po potrebi nakon upućivanja zahtjeva za prethodnu odluku Sudu, ili izravno pred Sudom na temelju članka 258. UFEU‑a.
85
Kao drugo, kad je riječ o naputku od 29. svibnja 2019., Opći sud je, nakon što je opisao i analizirao njegov sadržaj, u točkama 184. i 185. pobijane presude presudio da učinak tog naputka nije bio spriječiti žalitelje da izvrše formalnosti koje prethode preuzimanju dužnosti zastupnika, a koje čine izjave o neobnašanju nespojive dužnosti i izjave o financijskim interesima, i da im stoga nije zbog njega bilo nemoguće zasjedati u Parlamentu od početka prve sjednice nakon izbora 2. srpnja 2019. U točkama 186. i 187. te presude smatrao je da taj naputak nije izmijenio pravni položaj žaliteljâ i da njihov zahtjev za poništenje tog naputka stoga treba odbaciti kao nedopušten.
86
Kako bi došao do tog zaključka, Opći sud je u točkama 179. do 182. pobijane presude smatrao, kao prvo, da je taj naputak, kojim je predsjednik Parlamenta samo naveo da treba „zamrznuti” ili obustaviti pristup „selu dobrodošlice” i ne provesti privremenu akreditaciju španjolskih zastupnika dok španjolska tijela ne dostave konačne rezultate, bio sličan unutarnjoj organizacijskoj mjeri i da je bio privremen, s obzirom na to da su njegovi učinci okončani na dan te obavijesti. Kao drugo, Opći sud je istaknuo da iz njegove privremene naravi proizlazi da naputak od 29. svibnja 2019. ne prejudicira mogućnost da žalitelji nakon toga dobiju konačnu akreditaciju. Kao treće, podsjetio je na to da je činjenica da se žalitelji ne pojavljuju u obavijesti o službenom popisu rezultata koju su dostavila španjolska tijela prepreka tomu da mogu zasjedati, a ne neprijavljivanje njihovih izjava o financijskim interesima i neobnašanju nespojive dužnosti, s obzirom na to da se te izjave, u skladu s Poslovnikom, mogu upisati nakon otvaranja prve parlamentarne sjednice nakon izbora.
87
Suprotno onomu što tvrde žalitelji, iz spisa podnesenog Sudu ne proizlazi da je Opći sud u pobijanoj presudi iskrivio ili barem izmijenio činjenice time što je naputak od 29. svibnja 2019. analizirao kao akt različit od dopisa od 27. lipnja 2019. i time što je smatrao da su učinci tog naputka bili okončani na datum kada su španjolska tijela službeno dostavila rezultate, odnosno 17. lipnja 2019. Stoga također valja odbiti argument koji se temelji na povredi prava obrane koja proizlazi iz navodnih iskrivljavanja.
88
Što se tiče eventualne proturječnosti koja postoji između obrazloženja navedenih u točki 181. pobijane presude, u kojoj je Opći sud presudio da činjenica da žalitelji nisu dali svoje izjave o financijskom interesu i o neobnašanju nespojive dužnosti ne sprečava te žalitelje da zasjedaju od otvaranja prve sjednice Parlamenta nakon izbora, i onih iz točke 183. te presude, prema kojima je Opći sud naveo da žalitelji nisu tvrdili da ih je naputak od 29. svibnja 2019. spriječio da daju takve izjave, valja utvrditi da je, kao što to proizlazi iz uporabe izraza „osim toga”, ta točka 183. sporedna u odnosu na razloge iznesene u točkama 179. i 182. pobijane presude koji ne sadržavaju pogrešku koja se tiče prava ili iskrivljavanja. Slijedom toga, argumentaciju žaliteljâ posebno usmjerenu protiv navedene točke 183. treba odbiti kao bespredmetnu.
89
Naposljetku, Opći sud nije u točkama 184. do 187. pobijane presude počinio pogrešku koja se tiče prava time što je iz razloga koji se nalaze, među ostalim, u točkama 179. do 182. te presude zaključio da naputak od 29. svibnja 2019. nije uzrok tomu da žalitelji ne mogu zasjedati u Parlamentu te da njime nije izmijenjen njihov pravni položaj, tako da zahtjev za poništenje koji su žalitelji podnijeli protiv tog naputka treba odbaciti kao nedopušten.
90
Iz svih prethodnih razmatranja proizlazi da prvi žalbeni razlog treba odbiti.
Drugi žalbeni razlog
Argumentacija stranaka
91
Svojim drugim žalbenim razlogom, koji ističu podredno, žalitelji Općem sudu prigovaraju da je pogrešno protumačio podjelu nadležnosti između nacionalnih tijela i Parlamenta predviđenu člankom 12. Izbornog akta. Time pozivaju Sud da preispita sudsku praksu proizašlu iz presude od 30. travnja 2009., Italija i Donnici/Parlament (C‑393/07 i C‑9/08, EU:C:i2009:275). Konkretno, smatraju da je Parlament u svakom slučaju bio nadležan – jer bi u suprotnome bilo dovedeno u pitanje načelo djelotvornosti – za odlučivanje o izbornom sporu na temelju članka 3. stavka 1. Poslovnika i da je Opći sud u pobijanoj presudi počinio pogrešku koja se tiče prava time što je, bezrezervno, presudio da Izborni akt isključuje nadležnost Parlamenta za odlučivanje o sporovima koji se temelje na nacionalnom pravu, uključujući kada Izborni akt upućuje na to pravo. Dodaju da bi sud Unije trebao moći nadzirati sve akte kojima se zastupniku u Parlamentu uskraćuju njegova prava.
92
Krajnje podredno, žalitelji tvrde da je članak 12. Izbornog akta ili bilo koja druga odredba tog akta, Statuta zastupnika Europskog parlamenta ili prava Unije iz kojeg proizlazi da je ta institucija vezana obavijestima država članica u području izbora, čak i ako prekoračuju njihovu nadležnost, protivan primarnom pravu, a osobito člancima 10. i 14. UEU‑a kao i članku 39. stavku 2. Povelje.
93
Parlament i Kraljevina Španjolska u biti tvrde da, uzimajući u obzir odgovor na prvi žalbeni razlog, Sud ne treba ispitati drugi žalbeni razlog u dijelu u kojem se odnosi na preispitivanje sudske prakse proizašle iz presude od 30. travnja 2009., Italija i Donnici/Parlament (C‑393/07 i C‑9/08, EU:C:2009:275).
94
Parlament nadalje smatra da prigovor nezakonitosti koji su istaknuli žalitelji treba odbaciti kao nedopušten jer je prvi put istaknut u žalbi ili, podredno, kao neosnovan.
Ocjena Suda
95
Svojim drugim žalbenim razlogom žalitelji tvrde da je Opći sud pogrešno protumačio podjelu nadležnosti između Unije i država članica u području izbora, a osobito članak 12. Izbornog akta, primijenivši u pobijanoj presudi sudsku praksu proizašlu iz presude od 30. travnja 2009., Italija i Donnici/Parlament (C‑393/07 i C‑9/08, EU:C:2009:275). Iz obrazloženja iznesenog u odgovoru na prvi žalbeni razlog, osobito u točkama 59. do 67. ove presude, proizlazi da tu argumentaciju treba odbiti.
96
Što se tiče prigovora nezakonitosti koji su žalitelji podredno istaknuli, valja podsjetiti na to da je, prema ustaljenoj sudskoj praksi, nadležnost Suda u žalbenom postupku ograničena na ispitivanje ocjene Općeg suda u pogledu tužbenih razloga i argumenata o kojima se pred njim raspravljalo. Dopuštanje stranci da pred Sudom prvi put iznese neki razlog koji nije iznijela pred Općim sudom dovelo bi do toga da joj se dopusti da pred Sudom, čija je nadležnost ograničena u žalbenom postupku, pokrene postupak o sporu koji je širi od onoga o kojem je odlučivao Opći sud (vidjeti u tom smislu presudu od 29. veljače 2024., Euranimi/Komisija, C‑95/23 P, EU:C:2024:177, t. 53. i navedenu sudsku praksu).
97
U ovom slučaju, osim što prigovor nezakonitosti koji su žalitelji istaknuli u okviru drugog žalbenog razloga nije popraćen pojašnjenjima koja omogućuju ocjenu njegove osnovanosti, iz spisa podnesenog Sudu proizlazi da je taj prigovor nezakonitosti prvi put istaknut u okviru žalbe. Slijedom toga, treba ga odbaciti kao nedopušten.
98
Iz navedenog proizlazi da drugi žalbeni razlog valja odbiti u cijelosti.
Treći i četvrti žalbeni razlog
Argumentacija stranaka
99
Svojim trećim žalbenim razlogom žalitelji Općem sudu, u biti, prigovaraju da je počinio pogrešku koja se tiče prava i da nije dovoljno obrazložio pobijanu presudu time što je presudio da odbijanje predsjednika Parlamenta da hitno pokrene inicijativu na temelju članka 8. Poslovnika ne predstavlja akt koji se može pobijati na temelju članka 263. UFEU‑a. Smatraju da je u ovom slučaju Opći sud pogrešno presudio da takvo odbijanje nije bilo povezano s odbijanjem da im se prizna svojstvo zastupnika u Parlamentu. Žalitelji smatraju da je Opći sud, odlučujući kako je to učinio, povrijedio dužnost pružanja pomoći Parlamenta njegovim članovima koja proizlazi iz članka 5. stavka 2. Poslovnika. Također navode da, ako pobijanu presudu treba tumačiti na način da je Opći sud smatrao da je sporno odbijanje nepostojeći akt, pobijana je presuda zahvaćena pogreškom koja se tiče prava i iskrivljavanjem.
100
Svojim četvrtim žalbenim razlogom žalitelji, u biti, ističu da je pobijana presuda Općeg suda zahvaćena iskrivljavanjem utvrđenjem da oni nisu podnijeli zahtjev za zaštitu svojeg imuniteta na temelju članaka 7. i 9. Poslovnika. Također smatraju da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava i zanemario sudsku praksu proizašlu iz presude od 21. listopada 2008., Marra (C‑200/07 i C‑201/07, EU:C:2008:579) time što je presudio da nepriopćavanje takvog zahtjeva na plenarnoj sjednici ne proizvodi pravne učinke koji se mogu pobijati na temelju članka 263. UFEU‑a.
101
Parlament i Kraljevina Španjolska u biti tvrde da se treći žalbeni razlog mora odbiti kao neosnovan, osim ako se ne odbaci kao nedopušten. Tvrde da četvrti žalbeni razlog pak treba odbiti kao bespredmetan ili, ako to nije slučaj, odbiti kao neosnovan.
Ocjena Suda
102
Trećim i četvrtim žalbenim razlogom postavljaju se zajednička pitanja o obliku i sadržaju mehanizama zaštite povlastica i imuniteta predviđenih u člancima 7. i 9. odnosno članku 8. Poslovnika. Stoga ih valja razmotriti zajedno.
103
U točkama 155. do 158. pobijane presude Opći sud presudio je da činjenica da predsjednik te institucije nije hitno pokrenuo inicijativu kako bi potvrdio povlastice i imunitete C. Puigdemonta i Casamajóa i A. Comína i Oliveresa na temelju članka 8. Poslovnika ne proizlazi iz eventualnog odbijanja predsjednika da im prizna svojstvo zastupnika u Parlamentu, nego iz neprovedbe njegove diskrecijske ovlasti poduzimanja, ili nepoduzimanja, takve inicijative. Opći je sud iz toga zaključio da neizvršavanje takve ovlasti ne može biti predmet tužbe za poništenje na temelju članka 263. UFEU‑a. Osim toga, sporednim je obrazloženjima pojasnio da, čak i pod pretpostavkom da to što predsjednik Parlamenta nije pokrenuo takvu inicijativu proizlazi iz njegova navodnog odbijanja da im prizna svojstvo zastupnika u Parlamentu, takvo odbijanje u svakom slučaju ne bi imalo obvezujući učinak u odnosu na španjolska tijela.
104
U točkama 160. do 167. pobijane presude Opći sud je zatim odbio argumentaciju usmjerenu protiv nepostojećeg akta kojom žalitelji osporavaju, s obzirom na članak 9. stavak 1. Poslovnika, odbijanje predsjednika Parlamenta da nadležnom odboru dostavi njihov zahtjev za zaštitu njihovih povlastica i imuniteta jer nisu podnijeli takav zahtjev na temelju članaka 7. i 9. tog poslovnika.
105
Članak 7. Poslovnika uređuje obranu privilegija i imuniteta članova u Parlamentu. Tim je člankom, među ostalim u stavku 1., određeno, u slučajevima kad se tvrdi da je došlo ili će doći do povreda povlastica i imuniteta zastupnika ili bivšeg zastupnika od strane tijela države članice, da se može u skladu s člankom 9. stavkom 1. tog poslovnika podnijeti zahtjev da Parlament donese odluku o tome je li doista došlo ili bi moglo doći do povrede tih povlastica i imuniteta. Tekst članka 7. stavka 5. tog poslovnika podrazumijeva da odluka o neprihvaćanju takvog zahtjeva može biti predmet tužbe za poništenje na temelju članka 263. UFEU‑a.
106
Člankom 9. stavcima 1. i 2. Poslovnika o postupcima u vezi s imunitetom pojašnjava se da zahtjev za zaštitu povlastica i imuniteta iz članka 7. stavka 1. tog poslovnika Parlamentu može uputiti zastupnik ili bivši zastupnik ili pak drugi zastupnik kojem se dopušta predstavljanje zastupnika ili bivšeg zastupnika. U članku 9. stavcima 3. do 14. navedenog poslovnika detaljno se navodi postupak koji se primjenjuje na takve zahtjeve, koji osobito uključuje fazu razmatranja od strane nadležnog odbora Parlamenta, mogućnost da dotični zastupnik ili bivši zastupnik bude saslušan i da podnese svaki dokaz koji smatra relevantnim, razmatranje jednog ili više prijedloga odluka odbora koje provodi Parlament kao i priopćavanje donesene mjere zastupniku ili bivšem zastupniku i dotičnoj državi članici.
107
Članak 8. Poslovnika uređuje hitno djelovanje predsjednika Parlamenta u svrhu potvrde imuniteta zastupnika u Parlamentu. Taj članak predviđa da u slučajevima kad je zastupnik uhićen ili mu je ograničena sloboda kretanja, čime je počinjena očita povreda njegovih povlastica i imuniteta, predsjednik Parlamenta može nakon savjetovanja s predsjednikom i izvjestiteljem nadležnog odbora hitno pokrenuti inicijativu da se potvrde povlastice i imuniteti dotičnog zastupnika. Kada iskoristi tu ovlast, predsjednik Parlamenta o svojoj inicijativi obavještava taj odbor, koji je prima na znanje na svojoj sljedećoj sjednici, te o tome obavješćuje tu instituciju.
108
Iz tih odredbi proizlazi da se Poslovnikom predviđaju dva različita mehanizma zaštite povlastica i imuniteta zastupnika u Parlamentu. Prvi, predviđen člancima 7. i 9. Poslovnika, pokreće se na zahtjev upućen predsjedniku Parlamenta i provodi se u skladu s postupovnim pravilima predviđenima u tom članku 9., čija je svrha, posebice, jamčiti prava dotičnog zastupnika ili bivšeg zastupnika. On dovodi do odluke Parlamenta pri čemu članak 7. stavak 5. navedenog Poslovnika propisuje da ona može biti predmet tužbe za poništenje na temelju članka 263. UFEU‑a. Drugi, predviđen člankom 8. tog poslovnika, s druge je strane obuhvaćen pojedinačnom inicijativom predsjednika Parlamenta, koji sam odlučuje, i nije uređen nikakvim postupovnim formalnostima, s obzirom na to da je potonji o tome samo dužan kasnije obavijestiti nadležni odbor Parlamenta i samu tu instituciju.
109
Tako, za razliku od članaka 7. i 9. Poslovnika, njegovim člankom 8. predsjedniku Parlamenta dodjeljuje se ovlast da hitno pokrene inicijativu radi potvrđivanja povlastica i imuniteta zastupnika kad su ispunjeni uvjeti predviđeni tim člankom 8. Iz strukture navedenog članka 8., tumačenog s obzirom na ostale odredbe Poslovnika, također proizlazi da predsjednik Parlamenta nije dužan poduzeti takvu inicijativu, nego u tom pogledu raspolaže širokom diskrecijskom ovlašću koja isključuje pravo zastupnika Parlamenta da od njega zahtijevaju da zauzme stajalište u određenom smislu (vidjeti po analogiji presudu od 9. prosinca 2014., Schönberger/Parlament, C‑261/13 P, EU:C:2014:2423, t. 24.).
110
Iz toga slijedi da – kao što je to Opći sud presudio u točkama 155. do 157. pobijane presude, na dovoljno obrazložen način i bez počinjenja pogreške koja se tiče prava s obzirom na članak 5. stavak 2. Poslovnika – nekorištenje, od strane predsjednika Parlamenta, ovlasti koja mu je dodijeljena člankom 8. tog poslovnika, a koja ne proizlazi iz njegova navodnog odbijanja da im prizna svojstvo zastupnika u Parlamentu, nego iz njegova izvršavanja široke diskrecijske ovlasti kojom raspolaže, nije akt koji se može pobijati u smislu članka 263. UFEU‑a.
111
Argumentaciju koju su žalitelji iznijeli protiv obrazloženja koje je Opći sud podredno naveo u točki 158. pobijane presude treba odbiti kao bespredmetnu.
112
Osim toga, iz spisa podnesenog Sudu proizlazi da Opći sud u pobijanoj presudi nije iskrivio dokaze time što je, u njezinim točkama 163. i 164., presudio da se zahtjev žaliteljâ za zaštitu njihovih povlastica i imuniteta temelji na članku 8. stavku 1. Poslovnika, a ne na njegovim člancima 7. i 9., koji se u njemu ne spominju.
113
Opći je sud također pravilno presudio, u točkama 165. i 166. te presude, da je osporavanje, od strane žalitelja, navodnog odbijanja predsjednika Parlamenta da dostavi njihov zahtjev nadležnom odboru te institucije bilo usmjereno protiv materijalno nepostojećeg akta, u nedostatku zahtjeva podnesenog na temelju članaka 7. i 9. Poslovnika. Takva prethodna obavijest za ispitivanje od strane nadležnog odbora odnosi se samo na zahtjeve za zaštitu povlastica i imuniteta podnesene na temelju članaka 7. i 9. Poslovnika, kojima se uspostavlja, kao što je to presuđeno u točkama 107. i 108. ove presude, mehanizam različit od onog predviđenog člankom 8. tog poslovnika.
114
Valja još pojasniti da se argument – koji se temelji na tome da Opći sud, odlučivši kako je to učinio, nije postupio u skladu s presudom od 21. listopada 2008., Marra (C‑200/07 i C‑201/07, EU:C:2008:579) – ne može prihvatiti s obzirom na to da se ta presuda odnosi na različito pitanje o posljedicama koje nacionalni sud kojem je podnesena tužba protiv zastupnika u Parlamentu treba izvesti iz postojanja zahtjeva za zaštitu povlastica i imuniteta koji je zainteresirana osoba podnijela Parlamentu. U svakom slučaju, iz toga se ne mogu izvući nikakvi zaključci o prirodi izostanka hitnog pokretanja inicijative kao što je ona predviđena člankom 8. Pravilnika.
115
Iz svega prethodno navedenog proizlazi da treći i četvrti žalbeni razlog treba odbiti te da stoga žalbu treba odbiti u cijelosti.
Troškovi
116
Na temelju članka 184. stavka 2. Poslovnika Suda, kad žalba nije osnovana, Sud odlučuje o troškovima.
117
U skladu s člankom 138. stavkom 1. tog poslovnika, koji se na temelju njegova članka 184. stavka 1. primjenjuje na žalbeni postupak, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove.
118
Budući da je Parlament zatražio da se žaliteljima naloži snošenje troškova te da oni nisu uspjeli u postupku, treba im naložiti da, uz vlastite, snose i troškove Parlamenta, uključujući i onih u vezi s postupkom privremene pravne zaštite u predmetu C‑600/22 P‑R.
119
U skladu s člankom 184. stavkom 4. Poslovnika, Sud može odlučiti da stranka koja je intervenirala u prvostupanjskom postupku i koja je sudjelovala u pisanom ili usmenom dijelu žalbenog postupka, a nije sama podnijela žalbu, snosi vlastite troškove. U ovom slučaju valja odlučiti da će Kraljevina Španjolska, intervenijent u prvostupanjskom postupku koji je sudjelovao u pisanom dijelu postupka u okviru žalbe, snositi vlastite troškove, uključujući i onih u vezi s postupkom privremene pravne zaštite u predmetu C‑600/22 P‑R.
Slijedom navedenog, Sud (četvrto vijeće) proglašava i presuđuje:
1.
Žalba se odbija.
2.
Carlesu Puigdemontu i Casamajóu i Antoniju Comínu i Oliveresu nalaže se snošenje vlastitih troškova kao i troškova Europskog parlamenta.
3.
Kraljevina Španjolska snosit će vlastite troškove.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: engleski