62021CJ0501
PRESUDA SUDA (osmo vijeće)
15. lipnja 2023. (
*1
)
„Žalba – Tužba za poništenje – Sporazum o povlačenju Ujedinjene Kraljevine Velike Britanije i Sjeverne Irske iz Europske unije i Europske zajednice za atomsku energiju – Odluka (EU) 2020/135 – Državljani Ujedinjene Kraljevine Velike Britanije i Sjeverne Irske – Posljedice tog sporazuma na status građanina Europske unije i prava povezanih s tim statutom za te državljane – Članak 263. četvrti stavak UFEU‑a – Procesna legitimacija – Pretpostavke – Pravni interes”
U predmetu C‑501/21 P,
povodom žalbe na temelju članka 56. Statuta Suda Europske unije, podnesene 13. kolovoza 2021.,
Harry Shindler, sa stalnom adresom u San Benedettu del Tronto (Italija),
Christopher David Randolph, sa stalnom adresom u Ballinlassa, Belcarra, Castlebar (Irska),
Douglas Edward Watson, sa stalnom adresom u Beaumontu (Francuska),
Michael Charles Strawson, sa stalnom adresom u Serralongueu (Francuska),
Hilary Elizabeth Walker, sa stalnom adresom u Cadixu (Španjolska),
Sarah Caroline Griffiths, sa stalnom adresom u Claviersu (Francuska),
James Graham Cherrill, sa stalnom adresom u Sainte‑Colombe‑de‑Durasu (Francuska),
Anita Ruddell Tuttell, sa stalnom adresom u Fontaine‑l’Étalonu (Francuska),
Joséphine French, sa stalnom adresom u Oupii (Francuska),
William John Tobbin, sa stalnom adresom u Vannesu (Francuska),
koje zastupa J. Fouchet, avocat,
žalitelji,
a druga stranka u postupku je:
Vijeće Europske unije, koje zastupaju M. Bauer, J. Ciantar i R. Meyer, u svojstvu agenata,
tuženik u prvostupanjskom postupku,
SUD (osmo vijeće),
u sastavu: M. Safjan, predsjednik vijeća, N. Jääskinen (izvjestitelj) i M. Gavalec, suci,
nezavisni odvjetnik: N. Emiliou,
tajnik: A. Calot Escobar,
uzimajući u obzir pisani dio postupka,
odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
donosi sljedeću
Presudu
1
Svojom žalbom, Harry Shindler, Christopher David Randolph, Douglas Edward Watson, Michael Charles Strawson, Hilary Elizabeth Walker, Sarah Caroline Griffiths, James Graham Cherrill, Anita Ruddell Tuttell, Joséphine French i William John Tobbin zahtijevaju ukidanje rješenja Općeg suda Europske unije od 8. lipnja 2021.Shindler i dr./Vijeće (T‑198/20, u daljnjem tekstu: pobijano rješenje, EU:T:2021:348), kojim je taj sud odbacio kao nedopuštenu njihovu tužbu za potpuno ili djelomično poništenje, s jedne strane, Sporazuma o povlačenju Ujedinjene Kraljevine Velike Britanije i Sjeverne Irske iz Europske unije i Europske zajednice za atomsku energiju (SL 2020., L 29, str. 7.; u daljnjem tekstu: sporazum o povlačenju) i, s druge strane, Odluke Vijeća (EU) 2020/135 od 30. siječnja 2020. o sklapanju Sporazuma o povlačenju Ujedinjene Kraljevine Velike Britanije i Sjeverne Irske iz Europske unije i Europske zajednice za atomsku energiju (SL 2020., L 29, str. 1.; u daljnjem tekstu: sporna odluka) (u daljnjem tekstu zajedno nazvani: sporni akti).
Okolnosti spora i sporni akti
2
Žalitelji su državljani Ujedinjene Kraljevine Velike Britanije i Sjeverne Irske koji prebivaju u Irskoj, Španjolskoj, Francuskoj i Italiji.
3
Građani Ujedinjene Kraljevine na referendumu 23. lipnja 2016. izjasnili su se za povlačenje svoje države iz Europske unije.
4
Ujedinjena Kraljevina obavijestila je 29. ožujka 2017. Europsko vijeće o svojoj namjeri povlačenja iz Unije na temelju članka 50. stavka 2. UEU‑a.
5
Dana 24. siječnja 2020. predstavnici Unije i Ujedinjene Kraljevine potpisali su sporazum o povlačenju.
6
Dana 30. siječnja 2020. Vijeće Europske unije donijelo je spornu odluku. Na temelju članka 1. te odluke Sporazum o povlačenju odobren je u ime Unije i Europske zajednice za atomsku energiju.
7
Ujedinjena Kraljevina povukla se 31. siječnja 2020. iz Unije i Europske zajednice za atomsku energiju. Sporazum o povlačenju stupio je na snagu 1. veljače 2020.
Postupak pred Općim sudom i pobijano rješenje
8
Tužbom koju su dostavili tajništvu Općeg suda 30. ožujka 2020. žalitelji su pokrenuli postupak radi potpunog ili djelomičnog poništenja spornih akata.
9
Žalitelji su 21. travnja 2020. podnijeli podnesak kojim su zahtijevali da Opći sud postavi prethodna pitanja Sudu. Predsjednik Općeg suda odlučio je 28. travnja 2020. da taj podnesak neće uložiti u spis.
10
Zasebnim aktom podnesenim tajništvu Općeg suda 14. srpnja 2020. Vijeće je istaknulo prigovor nedopuštenosti tužbe.
11
Žalitelji su 21. kolovoza 2020. podnijeli svoja očitovanja na taj prigovor nedopuštenosti.
12
Rješenjem od 5. studenoga 2020. Opći sud odgodio je odluku o navedenom prigovoru nedopuštenosti do odluke o meritumu i odredio da će se o troškovima odlučiti naknadno.
13
Vijeće je 18. siječnja 2021. podnijelo odgovor na tužbu. Dana 11. veljače 2021. predsjednik desetog proširenog vijeća Općeg suda odlučio je da taj odgovor neće dostaviti žaliteljima.
14
Dopisom podnesenim tajništvu Općeg suda 19. siječnja 2021. žalitelji su zatražili prekid postupka u vezi s razmatranjem tužbe. Dopisom podnesenim tajništvu 8. veljače 2021. Vijeće je podnijelo svoja očitovanja o tom zahtjevu za prekid postupka. Odlukom od 10. veljače 2021. predsjednik desetog proširenog vijeća Općeg suda odbio je navedeni zahtjev za prekid postupka.
15
Pobijanim rješenjem, Opći je sud, na prvom mjestu, u točkama 19. do 21. utvrdio da iako je prethodno bio odlučio odgoditi odluku o prigovoru Vijeća o nedopuštenosti do odluke o meritumu, bio je dovoljno upoznat sa sadržajem spisa da odluči rješenjem, u skladu s člankom 130. Poslovnika Općeg suda.
16
Na drugom mjestu, kad je riječ o predmetu tužbe, nakon što je u točkama 22. do 28. pobijanog rješenja podsjetio na to da će u slučaju kada mu je podnesena tužba koja je usmjerena protiv međunarodnog sporazuma koji je Unija sklopila sud Unije prekvalificirati tu tužbu na način da bude usmjerena protiv odluke o odobravanju sklapanja tog međunarodnog sporazuma, Opći sud prekvalificirao je tužbu tako da bude usmjerena protiv sporne odluke.
17
Na trećem mjestu, kad je riječ o osnovanosti prigovora nedopuštenosti koji je istaknulo Vijeće, Opći sud ocijenio je da žalitelji ne ispunjavaju niti jedan od uvjeta za procesnu legitimaciju u smislu članka 263. četvrtog stavka UFEU‑a.
18
U tom pogledu, Opći je sud u točki 32. pobijanog rješenja naveo da se procesna legitimacija tužiteljâ mora ocijeniti ne samo s obzirom na spornu odluku, već i narav i sadržaj Sporazuma o povlačenju.
19
U tom kontekstu, Opći je sud kao prvo u točki 33. pobijanog rješenja utvrdio da tužitelji nisu adresati ni sporne odluke ni Sporazuma o povlačenju te stoga nemaju pravo na pravnu zaštitu na temelju prvog dijela rečenice četvrtog stavka članka 263. UFEU‑a.
20
Kao drugo, kad je riječ o procesnoj legitimaciji tužiteljâ s obzirom na drugi dio rečenice četvrtog stavka članka 263. UFEU‑a, osobito o uvjetu prema kojem se akt mora osobno odnositi na tužitelja, Opći je sud u točki 49. pobijanog rješenja podsjetio na to da je na tužiteljima da obrazlože da ih se sporna odluka, u dijelu u kojem im oduzima njihov status građana Unije i prava povezana s tim statusom, tiče zbog određenih osobina koje su im svojstvene ili zbog neke činjenične situacije koja ih razlikuje od bilo koje druge osobe, izdvajajući ih uslijed toga pojedinačno, poput osoba kojima je odluka upućena.
21
Opći je sud u točki 57. pobijanog rješenja utvrdio da se sporna odluka osobno ne odnosi na tužitelje i da oni stoga nemaju procesnu legitimaciju s obzirom na drugi dio rečenice četvrtog stavka članka 263. UFEU‑a te da nije potrebno ispitati odnosi li se ta odluka na njih izravno.
22
Kao treće, kad je riječ o procesnoj legitimaciji tužiteljâ s obzirom na treći dio rečenice četvrtog stavka članka 263. UFEU‑a, Opći je sud u točkama 62. do 64. pobijanog rješenja naveo da je sporna odluka „nezakonodavni akt opće primjene”.
23
U točkama 80. i 81. pobijanog rješenja Opći je sud ocijenio da pojam „regulatorni akti” u smislu trećeg dijela rečenice četvrtog stavka članka 263. UFEU‑a treba tumačiti na način da ne uključuje odluke kojima se odobrava sklapanje međunarodnog sporazuma, poput sporne odluke kojom se odobrava sklapanje sporazuma kojim se utvrđuju aranžmani za povlačenje države članice Unije.
24
U tim okolnostima, Opći je sud u točkama 82. i 83. pobijanog rješenja utvrdio da tužitelji nemaju aktivnu procesnu legitimaciju s obzirom na treći dio rečenice četvrtog stavka članka 263. UFEU‑a, da prigovor nedopuštenosti koji je istaknulo Vijeće treba prihvatiti i da stoga tužbu valja odbaciti kao nedopuštenu.
Postupak pred Sudom i zahtjevi stranaka u žalbenom postupku
25
Aktom podnesenim tajništvu Suda 13. kolovoza 2021. žalitelji su pokrenuli žalbeni postupak protiv pobijanog rješenja.
26
Žalitelji u svojoj žalbi od Suda zahtijevaju da:
–
ukine pobijano rješenje,
–
poništi sporne akte u cijelosti;
–
podredno, djelomično poništi sporne akte u dijelu u kojem razlikuju građane Unije od državljana Ujedinjene Kraljevine od 1. veljače 2020. i, osobito, šestu uvodnu izjavu preambule te članke 9., 10. i 127. sporazuma o povlačenju, i
–
naloži Vijeću snošenje troškova, „uključujući i odvjetničke troškove”.
27
Vijeće traži od Suda da:
–
odbije žalbu i
–
naloži žaliteljima snošenje troškova.
28
Aktima podnesenima tajništvu Suda 6. i 9. siječnja 2023., stranke su pisanim putem odgovorile na pitanje koje je na temelju članka 61. Poslovnika Suda postavio Sud, o eventualnim posljedicama presude od 9. lipnja 2022., Préfet du Gers i Institut national de la statistique et des études économiques (C‑673/20, EU:C:2022:449), kad je riječ o ocjeni dopuštenosti tužbe podnesene Općem sudu.
29
Aktom podnesenom tajništvu Suda 1. ožujka 2023., zastupnik žaliteljâ obavijestio je Sud o smrti H. Shindlera do koje je došlo 20. veljače 2023. pri čemu nije dao informacije o tome hoće li njegovi pravni slijednici nastaviti postupak.
O žalbi
30
U prilog svojoj žalbi, žalitelji u bitnom ističu dva žalbena razloga, koji se temelje na, kad je riječ o prvom, nezakonitosti postupka pred Općim sudom, i, kad je riječ o drugom, pogreškama koje se tiču prava prilikom ocjene dopuštenosti tužbe.
Prvi žalben razlog
Argumentacija stranaka
31
Svojim prvim žalbenim razlogom, žalitelji navode da je Opći sud povrijedio članak 130. Poslovnika Općeg suda i načelo pravičnog postupka.
32
S tim u vezi, žalitelji na prvom mjestu navode da je cilj tog članka omogućiti strankama da sudjeluju u raspravi o svim tužbenim razlozima podnesenima Općem sudu te da u tu svrhu djeluju u skladu s novim rokovima koji su im određeni. Žalitelji tako prigovaraju Općem sudu da je, s jedne strane, na temelju navedenog članka Vijeću odredio rok za iznošenje njegove obrane u odnosu na meritum a da zatim njima nije odredio novi rok kako bi mogli podnijeti svoja očitovanja kako o prigovoru nedopuštenosti koji je istaknulo Vijeće tako i o odgovoru na tužbu koji je podnijela ta institucija.
33
S druge strane, žalitelji prigovaraju Općem sudu da im je odbio dostaviti taj odgovor na tužbu te da je u pobijanom rješenju odbacio njihovu tužbu a da pritom nije održao raspravu niti pružio bilo kakvu informaciju o odvijanju postupka nakon što je odlučio odgoditi odluku o prigovoru nedopuštenosti do odluke o meritumu.
34
Žalitelji iz toga zaključuju da su „prevareni” u vezi s odvijanjem postupka pred Općim sudom i da stranke u postupku nisu bile stavljene u jednaki položaj, s obzirom na to da im nije pružena mogućnost iznošenja njihova stajališta. Stoga je Opći sud povrijedio načelo jednakosti oružja, koje proizlazi iz samog pojma pravičnog postupka, zajamčenog osobito člankom 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima.
35
Nadalje, žalitelji smatraju da je Opći sud odlučio protivno članku 64. njegova Poslovnika, s obzirom na to da, prema formulaciji tog članka, valja uzeti „u obzir samo postupovne akte i dokazne elemente s kojima su se odvjetnici i agenti stranaka mogli upoznati te se o istima očitovati”. Žalitelji smatraju da takvu nezakonitost postupka potvrđuje činjenica da je u predmetu T‑231/20, Price/Vijeće, Opći sud tužitelju priopćio odgovor Vijeća na tužbu.
36
Na drugom mjestu, žalitelji navode da su 19. siječnja 2021. zatražili prekid postupka na temelju članka 69. Poslovnika Općeg suda, kako bi taj sud odlučio „nakon saslušanja stranaka”, u skladu s člankom 54. Statuta Suda Europske unije. Međutim, stranke uopće nisu bile saslušane o tom zahtjevu za prekid postupka.
37
Na trećem mjestu, žalitelji smatraju da Opći sud nije odlučio o zahtjevu Vijeća za pokretanje postupka pred Sudom zbog „istovjetnosti suštinskih pitanja koja su postavili tužitelji” i pitanja koja su predmet zahtjevâ za prethodnu odluku koje su na temelju članka 267. UFUE‑a uputili sud opće nadležnosti u Perpignanu (Francuska) i sud opće nadležnosti u Auchu (Francuska).
38
Vijeće navodi da prvi žalbeni razlog očito treba odbiti.
Ocjena Suda
39
Na prvom mjestu, kad je riječ o navodima kojima žalitelji prigovaraju Općem sudu da je povrijedio članke 64. i 130. svojeg poslovnika, valja podsjetiti na to da se nijedna odredba Poslovnika Općeg suda ne može tumačiti na način da činjenica da je Opći sud na temelju njegova članka 130. stavka 7. odlučio odgoditi ocjenu prigovora nedopuštenosti do presude kojom se okončava postupak znači da taj sud ne može obrazloženim rješenjem, bez otvaranja usmenog dijela postupka, odbaciti tužbu kao nedopuštenu. Naprotiv, iz članka 130. stavka 6. Poslovnika Općeg suda proizlazi da u slučaju prigovora nedopuštenosti ili nenadležnosti Opći sud može odlučiti otvoriti usmeni dio postupka (vidjeti u tom smislu rješenje od 19. veljače 2008., Tokai Europe/Komisija, C‑262/07 P, neobjavljeno, EU:C:2008:95, t. 26. i 27.).
40
Iz toga slijedi da Opći sud nije počinio nikakvu postupovnu nepravilnost time što je najprije odlučio odgoditi odluku o prigovoru nedopuštenosti koji je istaknulo Vijeće do odlučivanja o meritumu, na temelju članka 130. stavka 7. svojeg poslovnika i, potom, odlučiti obrazloženim rješenjem.
41
Nadalje, iz točke 10. pobijanog rješenja proizlazi da su 21. kolovoza 2020. žalitelji podnijeli tajništvu Općeg suda svoja očitovanja o tom prigovoru nedopuštenosti. Stoga valja utvrditi da je poštovano načelo kontradiktornosti kao i prava žaliteljâ na obranu, s obzirom na to da su žalitelji mogli istaknuti svoja očitovanja o navedenom prigovoru nedopuštenosti i da je Opći sud donio odluku samo obrazloženim rješenjem bez ulaženja u meritum.
42
Nadalje, valja utvrditi da budući da Opći sud u pobijanom rješenju nije odlučivao o meritumu predmeta, on nije ni povrijedio članak 64. svojeg poslovnika jer je očito da Opći sud nije uzeo u obzir odgovor Vijeća na tužbu. Ta utvrđenja ne mogu se dovesti u pitanje, protivno onomu što navode žalitelji, činjenicom da je u okviru drugog postupka Opći sud tužitelju dostavio odgovor Vijeća na tužbu.
43
Na drugom mjestu, kad je riječ o navodima kojima žalitelji Općem sudu prigovaraju da nije saslušao stranke o njihovu zahtjevu za prekid postupka, podnesenom na temelju članka 54. Statuta Suda Europske unije i članka 69. Poslovnika Općeg suda, iz točke 16. pobijanog rješenja proizlazi da su žalitelji taj zahtjev podnijeli 19. siječnja, da je Vijeće 8. veljače 2021. podnijelo svoja očitovanja o tom zahtjevu te da je predsjednik desetog proširenog vijeća Općeg suda odlukom od 10. veljače 2021. odbio navedeni zahtjev za prekid postupka. Posljedično, ti navodi nisu utemeljeni te ih treba odbiti.
44
Na trećem mjestu, kad je riječ o navodima kojima žalitelji Općem sudu prigovaraju da je presudio bez odlučivanja o zahtjevu Vijeća za pokretanje postupka pred Sudom zbog „istovjetnosti suštinskih pitanja koja su postavili tužitelji” i onih koja su predmet zahtjevâ za prethodnu odluku koje su na temelju članka 267. UFEU‑a uputili sud opće nadležnosti u Perpignanu i sud opće nadležnosti u Auchu, iz spisa predmeta pred Općim sudom ne proizlazi da je Vijeće postavilo takav zahtjev. Stoga te navode također valja odbiti.
45
S obzirom na prethodna razmatranja, prvi žalbeni razlog valja odbiti.
Drugi žalbeni razlog
Argumentacija stranaka
46
Drugim žalbenim razlogom, žalitelji navode da je Opći sud počinio pogreške koje se tiču prava prilikom ocjene njihove procesne legitimacije s obzirom na drugi i treći dio rečenice četvrtog stavka članka 263. UFEU‑a. Taj žalbeni razlog podijeljen je na dva dijela.
47
Prvim dijelom drugog žalbenog razloga, žalitelji tvrde da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava presudivši da sporna odluka nije „regulatorni akt” u smislu trećeg dijela rečenice četvrtog stavka članka 263. UFEU‑a.
48
Žalitelji podsjećaju na to da je Sud u presudi od 3. listopada 2013., Inuit Tapiriit Kanatami i dr./Parlament i Vijeće, (C‑583/11 P, EU:C:2013:625, t. 60.) presudio da je cilj kriterija „regulatornog akta” omogućiti fizičkim i pravnim osobama podnošenje pod blažim uvjetima tužbe za poništenje općih akata osim onih zakonodavnih. Međutim, Opći je sud u točkama 61. i 62., kao i u točkama 67. do 81. pobijanog rješenja dodao „drugi uvjet” koji ne proizlazi iz sudske prakse utemeljene na toj presudi.
49
U tom pogledu, žalitelji Općem sudu prigovaraju da je u pobijanom rješenju smatrao da je sporazum o povlačenju međunarodni sporazum. Navode da je Ujedinjena Kraljevina još uvijek bila država članica Unije na datum kad je taj sporazum potpisan i da ga stoga valja smatrati „internim aktom” Unije.
50
Žalitelji smatraju da narav sporazuma o povlačenju potvrđuje, s jedne strane, sâm cilj tog sporazuma koji se sastoji u, kao što to proizlazi iz šestog stavka njegove preambule, uređivanju situacija nastalih na temelju prava Unije i, s druge strane, odredbe navedenog sporazuma koje svjedoče o ograničenju suvereniteta Ujedinjene Kraljevine, poput njegova članka 6. koji predviđa da se pravo Unije nastavlja primjenjivati kad sporazum o povlačenju na njega upućuje, i njegova članka 4. u kojem se određuje da u slučaju spora pravosudna i upravna tijela Ujedinjene Kraljevine uzimaju u obzir relevantnu sudsku praksu Suda donesenu nakon isteka razdoblja iz članka 126. tog sporazuma nazvanog „prijelazno razdoblje”.
51
Nadalje, žalitelji osporavaju analizu koju je u pobijanom rješenju Opći sud primijenio u pogledu „regulatornih akata” i, osobito, analizu vezanu uz pitanje mogu li se odluke kojima se odobrava sklapanje međunarodnog sporazuma smatrati takvim aktima. Konkretno, žalitelji Općem sudu prigovaraju da nije uzeo u obzir članak 275. UFEU‑a. Budući da taj članak predviđa da Sud Europske unije nije nadležan za određene međunarodne sporazume ili određene akte, u predmetnom slučaju postavlja se pitanje „je li sporazum o povlačenju akt koji se odnosi na zajedničku vanjsku i sigurnosnu politiku ili je akt donesen na temelju te politike”. Žalitelji smatraju da ni odluka kojom se odobrava sklapanje međunarodnog sporazuma ni potpisivanje tog sporazuma ne spadaju u zajedničku vanjsku i sigurnosnu politiku te se sporni akti stoga ne mogu isključiti iz nadležnosti Suda.
52
Nadalje, žalitelji osporavaju ocjenu Općeg suda kad je riječ o nadređenosti međunarodnih sporazuma koje je sklopila Unija nad drugim aktima opće primjene. S tim u vezi smatraju da Sud ima nadležnost nad svim zakonodavnim i nezakonodavnim aktima institucija Unije te da su međunarodni sporazumi stoga regulatorni akti iz članka 263. UFEU‑a.
53
Žalitelji smatraju da su sporni akti regulatorni akti koji ne podrazumijevaju provedbene mjere te čiji učinci, poput gubitka statusa građanina Unije i prava povezanih s tim statusom, ne ovise o postojanju takvih mjera. Smatraju da imaju procesnu legitimaciju za pokretanje postupka protiv tih akata u odnosu na treći dio rečenice četvrtog stavka članka 263. UFEU‑a.
54
Drugim dijelom drugog žalbenog razloga, žalitelji navode da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava u pogledu ocjene njihove procesne legitimacije s obzirom na drugi dio rečenice četvrtog stavka članka 263. UFEU‑a zbog toga što specifičnost njihove situacije dokazuje da se sporni akti na njih osobno odnose.
55
Žalitelji s tim u vezi ističu da im je oduzeta mogućnost „demokratskog protivljenja gubitku njihova europskog građanstva” iako se sporna odluka na njih odnosi „izravno i osobno”.
56
U tom pogledu žalitelji navode da je Opći sud u točki 51. pobijanog rješenja počinio pogrešku koja se tiče prava time što je utvrdio da ih se sporna odluka tiče „zbog njihova objektivnog svojstva državljana Ujedinjene Kraljevine”. Žalitelji podsjećaju na to da je cilj njihovih tužbi bilo poništenje spornih akata „jer nisu zadržali europsko građanstvo i njegova svojstva”, i da su tim tužbama htjeli pokazati da državljani Ujedinjene Kraljevine koji prebivaju u Uniji čine „specifičnu skupinu ljudi” tako da njihovo „izostavljanje” utječe na njih više nego na bilo koju drugu osobu. Uvjet prema kojem se odluka mora na tužitelja osobno odnositi mora se ocjenjivati s obzirom na učinke sporne odluke na žalitelje, a ne samo s obzirom na njezin cilj.
57
Osim toga, žalitelji osporavaju ocjene Općeg suda iz točke 52. pobijanog rješenja prema kojima se na temelju okolnosti koje su naveli ne može zaključiti da su dio „uskog kruga osoba” u smislu sudske prakse spomenute u točki 41. tog rješenja.
58
Žalitelji u tom pogledu smatraju da se pitanje je li ispunjen uvjet prema kojem se odluka mora osobno odnositi na tužitelja mora ocjenjivati i s obzirom na zajedničke učinke spornih akata. Oni smatraju vjerojatnim da će regulatorni akti doprijeti do velikog broja ljudi, ali se taj uvjet može stvarno ocijeniti samo uzimajući u obzir način na koji utječu na pojedinačne situacije tih ljudi. Stoga su žalitelji dio „uskog kruga osoba” jer su potencijalni glasači iz Ujedinjene Kraljevine na francuskim lokalnim izborima i jer se među njima nalaze britanski općinski vijećnici koji su već izabrani u Francuskoj, osobe koje prebivaju u Francuskoj i osobe koje nisu mogle podnijeti zahtjev za dvojno španjolsko i britansko državljanstvo. Nadalje, gubitak statusa građanina Unije i prava povezanih s tim statusom također ima druge specifične posljedice, kao što je pad njihova životnog standarda, što dokazuje postojanje interesa koji im daje procesnu legitimaciju.
59
Vijeće osporava navode žaliteljâ i navodi da je Opći sud opravdano utvrdio da oni nemaju procesnu legitimaciju u smislu drugog i trećeg dijela rečenice četvrtog stavka članka 263. UFEU‑a.
Ocjena Suda
60
Najprije valja navesti da je Opći sud presudio da žaliteljima nije bilo dopušteno pokrenuti postupak na temelju četvrtog stavka članka 263. UFEU‑a, utvrdivši u točkama 57. i 81. pobijanog rješenja da se sporna odluka osobno ne odnosi na njih, u smislu drugog dijela rečenice te odredbe i da se potonja ne može smatrati regulatornim aktom, u smislu trećeg dijela rečenice navedene odredbe. Opći je sud u svrhu ekonomičnosti postupka pošao od pretpostavke prema kojoj su „gubitak” ili „uskraćivanje” statusa građanina Unije i prava povezanih s tim statusom posljedica donošenja navedene odluke.
61
Sud podsjeća, a da pritom nije potrebno ocijeniti je li Opći sud tako presudivši počinio pogrešku koja se tiče prava, na to da u skladu s ustaljenom sudskom praksom svaka okolnost koja se odnosi na dopuštenost tužbe za poništenje podnesene Općem sudu može činiti razlog koji se odnosi na javni poredak koji Sud, u okviru žalbenog postupka, mora ispitati po službenoj dužnosti (rješenja od 5. rujna 2013., ClientEarth/Vijeće, C‑573/11 P, neobjavljeno, EU:C:2013:564, t. 20., i od 4. veljače 2021., Pilatus Bank/ESB, C‑701/19 P, neobjavljeno, EU:C:2021:99, t. 23.).
62
Međutim, na temelju ustaljene sudske prakse, kao prvo, dopuštenost tužbe koju je fizička ili pravna osoba podnijela protiv akta koji joj nije upućen, prema članku 263. četvrtom stavku UFEU‑a, ovisi o tome priznaje li joj se procesna legitimacija koja postoji u dvama slučajevima. S jedne strane, takva tužba može se podnijeti pod uvjetom da se taj akt izravno i osobno odnosi na nju. S druge strane, takva osoba može podnijeti tužbu protiv regulatornog akta koji ne podrazumijeva provedbene mjere ako se isti izravno odnosi na nju (vidjeti u tom smislu osobito presude od 19. prosinca 2013., Telefónica/Komisija, C‑274/12 P, EU:C:2013:852, t. 19., kao i od 17. rujna 2015., Mory i dr./Komisija, C‑33/14 P, EU:C:2015:609, t. 59.).
63
Kao drugo, tužba za poništenje koju podnosi fizička ili pravna osoba dopuštena je samo pod pretpostavkom da ta osoba ima interes da pobijani akt bude poništen. Takav pravni interes pretpostavlja da poništenje tog akta može samo po sebi imati pravne posljedice i da tužba tako može svojim rezultatom donijeti korist osobi koja ju je podnijela. Pravni interes je, prema tome, bitna i primarna pretpostavka svake tužbe (vidjeti u tom smislu presude od 19. listopada 1995., Rendo i dr./Komisija, C‑19/93 P, EU:C:1995:339, t. 13., kao i od 17. rujna 2015., Mory i dr./Komisija, C‑33/14 P, EU:C:2015:609, t. 55. i t. 58.). Nasuprot tomu, pravni interes ne postoji jedino ako povoljan ishod neke tužbe ni u kojem slučaju tužitelju ne može donijeti zadovoljštinu (vidjeti u tom smislu presude od 9. lipnja 2011., Evropaïki Dynamiki/ESB, C‑401/09 P, EU:C:2011:370, t. 49., kao i od 23. studenog 2017., Bionorica i Diapharm/Komisija, C‑596/15 P i C‑597/15 P, EU:C:2017:886, t. 85.).
64
Kao treće, pravni interes i procesna legitimacija različite su pretpostavke dopuštenosti koje fizička ili pravna osoba mora kumulativno zadovoljiti kako bi joj bilo dopušteno podnijeti tužbu za poništenje na temelju članka 263. četvrtog stavka UFEU‑a (presuda od 17. rujna 2015., Mory i dr./Komisija, C‑33/14 P, EU:C:2015:609, t. 62., kao i navedena sudska praksa).
65
S obzirom na okolnosti ovog slučaja i bez potrebe za ocjenom je li Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava odlučivši na način kako je to učinio u točkama 45. do 57., 61., 62. te 67. do 81. pobijanog rješenja, Sud smatra da mora po službenoj dužnosti postaviti pitanje postojanja pravnog interesa žaliteljâ.
66
S tim u vezi, valja podsjetiti na to da članak 50. stavak 1. UEU‑a određuje da svaka država članica može donijeti odluku o povlačenju iz Unije u skladu sa svojim ustavnim odredbama. Odlukom o povlačenju donesenom u skladu sa svojim ustavnim odredbama izražava se isključivo volja te države članice, stoga ta odluka stoga ovisi samo o njezinoj suverenoj odluci (vidjeti u tom smislu presude od 10. prosinca 2018., Wightman i dr., C‑621/18, EU:C:2018:999, t. 50., kao i od 9. lipnja 2022., Préfet du Gers i Institut national de la statistique et des études économiques, C‑673/20, EU:C:2022:449, t. 53.).
67
Nadalje, posjedovanje državljanstva države članice čini, u skladu s člankom 9. UEU‑a i člankom 20. stavkom 1. UFEU‑a, neophodan uvjet kako bi osoba mogla steći i zadržati status građanina Unije i koristiti se mnoštvom prava koja su s njime povezana te stoga gubitak tog državljanstva dovodi za dotičnu osobu do gubitka tog statusa i povezanih prava (presuda od 9. lipnja 2022., Préfet du Gers i Institut national de la statistique et des études économiques, C‑673/20, EU:C:2022:449, t. 57.).
68
Stoga je za žalitelje gubitak statusa građanina Unije i, posljedično, s njime povezanih prava, automatska posljedica jedino suverene odluke Ujedinjene Kraljevine da se povuče iz Unije na temelju članka 50. stavka 1. UEU‑a (vidjeti u tom smislu presudu od 9. lipnja 2022., Préfet du Gers i Institut national de la statistique et des études économiques, C‑673/20, EU:C:2022:449, t. 59.), a ne sporazuma o povlačenju ili sporne odluke.
69
Iz toga slijedi da tužbu valja odbaciti kao nedopuštenu jer je usmjerena protiv spornih akata iz razloga što su na temelju njih žalitelji izgubili status građanina Unije i s njime povezana prava, iako taj gubitak proizlazi jedino iz suverene odluke Ujedinjene Kraljevine da se povuče iz Unije, na temelju članka 50. stavka 1. UEU‑a.
70
Naime, poništenje sporne odluke žaliteljima ne bi moglo donijeti zadovoljštinu na kojoj bi se mogao temeljiti pravni interes jer to poništenje ni u kojem slučaju ne bi taj gubitak dovelo u pitanje.
71
Budući da žalitelji nemaju pravni interes za pokretanje postupka protiv sporne odluke, nije potrebno razmotriti njihovu argumentaciju koja se odnosi na pogrešnu ocjenu njihove procesne legitimacije s obzirom na drugi i treći dio rečenice četvrtog stavka članka 263. UFEU‑a. Naime, eventualna pogreška koja se tiče prava ne bi utjecala na rješenje spora kao ni na izreku pobijanog rješenja u dijelu u kojem je tužba odbačena kao nedopuštena (vidjeti u tom smislu presudu od 24. ožujka 2022., Wagenknecht/Komisija, C‑130/21 P, EU:C:2022:226, t. 43. i navedenu sudsku praksu).
72
Iz toga proizlazi, zbog razloga navedenih u točkama 69. i 70. ove presude, da u točki 83. pobijanog rješenja Opći nije počinio pogrešku koja se tiče prava utvrdivši da tužbu valja odbaciti kao nedopuštenu.
73
Stoga drugi žalbeni razlog valja odbiti.
74
S obzirom na sva prethodna razmatranja, žalbu valja odbiti.
Troškovi
75
U skladu s člankom 184. stavkom 2. Poslovnika Suda, kada žalba nije osnovana, Sud odlučuje o troškovima.
76
U skladu s člankom 138. stavkom 1. Poslovnika Suda, koji se na temelju njegova članka 184. stavka 1. primjenjuje na žalbeni postupak, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove.
77
Budući da žalitelji nisu uspjeli u postupku, valja im naložiti da, osim vlastitih troškova, snose i troškove Vijeća, sukladno njegovu zahtjevu.
Slijedom navedenog, Sud (osmo vijeće) proglašava i presuđuje:
1.
Žalba se odbija.
2.
Harryju Shindleru, Christopheru Davidu Randolphu, Douglasu Edwardu Watsonu, Michaelu Charlesu Strawsonu, Hilary Elizabeth Walker, Sarah Caroline Griffiths, Jamesu Grahamu Cherrillu, Aniti Ruddell Tuttell, Joséphine French i Williamu Johnu Tobbinu nalaže se snošenje troškova.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: francuski