62024CJ0554
DOMSTOLENS DOM (första avdelningen)
den 22 januari 2026 (
*1
)
”Överklagande – Artiklarna 259, 260 och 279 FEUF – En medlemsstats verkställighet av ett beslut från domstolens vice ordförande om förordnande av interimistiska åtgärder – Åläggande att betala dagligt vite till dess att beslutet har verkställts – Underlåtenhet att vidta nödvändiga åtgärder för att följa beslutet och att betala vitet – Avskrivning av målet i sak – Inkassering genom avräkning av fordringar som härrör från utebliven betalning av vitet – Talan om ogiltigförklaring”
I mål C‑554/24 P,
angående ett överklagande enligt artikel 56 i stadgan för Europeiska unionens domstol, som ingavs den 14 augusti 2024,
Republiken Polen, företrädd av B. Majczyna, i egenskap av ombud,
klagande,
i vilket den andra parten är:
Europeiska kommissionen, företrädd av J. Estrada de Solà, K. Herrmann och O. Verheecke, samtliga i egenskap av ombud,
svarande i första instans
meddelar
DOMSTOLEN (första avdelningen)
sammansatt av avdelningsordföranden F. Biltgen (referent) samt domarna I. Ziemele, A. Kumin, S. Gervasoni och M. Bošnjak,
generaladvokat: J. Kokott,
justitiesekreterare: A. Calot Escobar,
efter det skriftliga förfarandet,
och efter att den 10 juli 2025 ha hört generaladvokatens förslag till avgörande,
följande
Dom
1
Republiken Polen har yrkat att domstolen dels ska upphäva den dom som Europeiska unionens tribunal meddelade den 29 maj 2024 i målet Polen/kommissionen (T‑200/22 och T‑314/22, EU:T:2024:329) (nedan kallad den överklagade domen), genom vilken tribunalen ogillade Republiken Polens talan mot Europeiska kommissionens beslut av den 7 och 8 februari 2022, av den 16 och den 31 mars 2022, samt av den 16 maj 2022 (nedan gemensamt kallade de omtvistade besluten), varigenom kommissionen – medelst avräkning – inkasserade de belopp som Republiken Polen var skyldig att betala i form av det dagliga vite som domstolens vice ordförande hade förordnat om i sitt beslut av den 20 september 2021, Republiken Tjeckien/Polen (C‑121/21 R, EU:C:2021:752) (nedan kallat beslutet av den 20 september 2021), dels ogiltigförklara de omtvistade besluten.
Tillämpliga bestämmelser
EUF-fördraget
2
I artikel 259 FEUF föreskrivs följande:
”En medlemsstat som anser att en annan medlemsstat har underlåtit att uppfylla en skyldighet enligt fördragen får anhängiggöra ärendet vid Europeiska unionens domstol.
Innan en medlemsstat väcker talan mot en annan medlemsstat på grund av ett påstått åsidosättande av en skyldighet enligt fördragen, ska den lägga fram saken för kommissionen.
Kommissionen ska avge ett motiverat yttrande efter det att var och en av de berörda staterna beretts tillfälle att skriftligen och muntligen lägga fram sin egen sak och yttra sig över vad motparten anfört.
Om kommissionen inte yttrat sig inom tre månader efter det att saken lagts fram för den, ska detta inte hindra att ärendet anhängiggörs vid domstolen.”
3
I artikel 260 FEUF föreskrivs följande:
”1.   Om Europeiska unionens domstol finner att en medlemsstat har underlåtit att uppfylla en skyldighet enligt fördragen, ska denna stat vidta de åtgärder som krävs för att följa domstolens dom.
2.   Om kommissionen anser att den berörda medlemsstaten inte har vidtagit de åtgärder som krävs för att följa domstolens dom, får kommissionen, efter att ha gett staten tillfälle att framföra sina synpunkter, väcka talan vid Europeiska unionens domstol. Därvid ska kommissionen ange det standardbelopp eller vite som den med hänsyn till omständigheterna anser det lämpligt att den berörda medlemsstaten ska betala.
Om domstolen finner att den berörda medlemsstaten har underlåtit att efterkomma dess dom, kan den förelägga staten att betala ett standardbelopp eller ett vite.
Detta förfarande ska inte inverka på tillämpningen av artikel 259.
…”
4
I artikel 279 FEUF föreskrivs följande:
”I ärenden som anhängiggjorts vid Europeiska unionens domstol får denna föreskriva nödvändiga interimistiska åtgärder.”
Stadgan för Europeiska unionens domstol
5
I artikel 36 i stadgan för Europeiska unionens domstol föreskrivs följande:
”Domar ska ange skälen för domsluten. …”
6
I artikel 39 fjärde stycket i stadgan för Europeiska unionens domstol föreskrivs följande:
”Avgöranden av ordföranden eller den domare som ersätter honom ska endast vara interimistiska och på intet sätt föregripa domstolens beslut i huvudsaken.”
Domstolens rättegångsregler
7
I artikel 147 i domstolens rättegångsregler, med rubriken ”Förlikning”, föreskrivs följande i punkt 1:
”Om parterna förlikas innan domstolen har avgjort målet och parterna underrättar domstolen om att de återkallar sin talan, ska ordföranden avskriva målet genom särskilt uppsatt beslut och besluta om rättegångskostnaderna enligt artikel 141, i förekommande fall, med beaktande av vad parterna föreslagit i denna fråga.”
8
I artikel 160 i rättegångsreglerna, med rubriken ”Ansökan om uppskov med verkställighet eller andra interimistiska åtgärder”, föreskrivs följande:
”1.   En ansökan enligt artikel 278 FEUF och artikel 157 FEA om uppskov med verkställighet av en rättsakt som har utfärdats av en institution kan endast prövas om sökanden har angripit rättsakten genom att väcka talan vid domstolen.
2.   En ansökan om andra interimistiska åtgärder enligt artikel 279 FEUF kan endast prövas om den görs av en part i ett mål som pågår vid domstolen och har samband med det målet.
3.   Ansökningar som avses i föregående punkter ska innehålla uppgifter om saken, de omständigheter som ställer krav på skyndsamhet och de grunder avseende faktiska och rättsliga omständigheter på vilka den begärda åtgärden omedelbart framstår som befogad.
…”
9
I artikel 162 i rättegångsreglerna stadgas följande:
”1.   Domstolen ska avgöra frågan genom att meddela ett särskilt uppsatt beslut som är motiverat och som inte kan överklagas. Beslutet ska omedelbart delges parterna.
2.   Verkställighet av beslutet kan göras avhängigt av att sökanden ställer säkerhet som till belopp och slag fastställs med hänsyn till omständigheterna.
3.   Om inte datum för den interimistiska åtgärdens upphörande har fastställts i beslutet, upphör åtgärden när den dom genom vilken målet avgörs slutligt avkunnas.
4.   Beslutet ska endast ha interimistisk verkan och inte föregripa domstolens avgörande i saken.”
10
Artikel 163 i rättegångsreglerna har följande lydelse:
”På ansökan av part får det särskilt uppsatta beslutet när som helst ändras eller upphävas med hänsyn till ändrade förhållanden.”
Bakgrund till tvisten
11
Den 26 februari 2021 väckte Republiken Tjeckien talan enligt artikel 259 FEUF med yrkande om att domstolen skulle fastställa att Republiken Polen hade underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt unionsrätten på grund av den utvidgade och förlängda brunkolsutvinningen i dagbrottet i Turów (Polen), beläget nära gränsen till Republiken Tjeckien respektive Förbundsrepubliken Tyskland (mål C‑121/21).
12
Samtidigt ingav Republiken Tjeckien en ansökan om interimistiska åtgärder enligt artikel 279 FEUF, med yrkande om att Republiken Polen skulle föreläggas att, fram till dess att domstolen meddelat dom i sak, omedelbart upphöra med brunkolsutvinningen i gruvan i Turów.
13
Genom beslut av den 21 maj 2021, Tjeckien/Polen (C‑121/21 R, EU:C:2021:420) (nedan kallat beslutet av den 21 maj 2021), biföll domstolens vice ordförande ansökan om interimistiska åtgärder och förelade Republiken Polen att, omedelbart och fram till dess att mål C‑121/21 avgjorts slutligt, upphöra med utvinningen i den aktuella gruvan.
14
Den 7 juni 2021 ingav Republiken Tjeckien, som ansåg att Republiken Polen inte hade följt beslutet av den 21 maj 2021, en ny ansökan om interimistiska åtgärder enligt artikel 279 FEUF med yrkande om att denna medlemsstat skulle åläggas att till unionens budget betala ett dagligt vite på 5 miljoner euro till dess att Republiken Polen rättade sig efter detta beslut.
15
Den 29 juni 2021 ingav Republiken Polen, med stöd av artikel 163 i rättegångsreglerna, en ansökan om att beslutet av den 21 maj 2021 skulle upphävas.
16
Genom beslut av den 20 september 2021 avslog domstolens vice ordförande Republiken Polens ansökan om att beslutet av den 21 maj 2021 skulle upphävas och ålade denna medlemsstat att till kommissionen betala ett dagligt vite på 500000 euro, från och med dagen för delgivningen av beslutet av den 20 september 2021 fram till dess att denna medlemsstat rättade sig efter beslutet av den 21 maj 2021.
17
Den 19 oktober 2021 uppmanade kommissionen de polska myndigheterna att inkomma med bevis för att utvinningen av brunkol hade upphört i gruvan i Turów. Eftersom Republiken Polen inte hade lagt fram någon sådan bevisning, skickade kommissionen mellan den 5 november 2021 och den 8 mars 2022, vid utgången av varje period på trettio kalenderdagar, betalningspåminnelser till denna medlemsstat om de belopp som skulle betalas som dagligt vite.
18
Den 3 februari 2022 ingick Republiken Tjeckien och Republiken Polen en överenskommelse för att bilägga tvisten i målet C‑121/21 (nedan kallad förlikningen).
19
Den 4 februari 2022 underrättade de båda medlemsstaterna domstolen om att de till följd av förlikningen avstod från alla anspråk i mål C‑121/21, och de polska myndigheterna begärde att kommissionen skulle avsluta förfarandet för verkställighet av de viten som hade ålagts denna medlemsstat genom beslutet av den 20 september 2021.
20
Genom beslut av den 4 februari 2022, Republiken Tjeckien/Polen (Gruvan i Turów) (C‑121/21, EU:C:2022:82) (nedan kallat beslutet av den 4 februari 2022), avskrev domstolen mål C‑121/21.
21
Samma dag inkom Polen med en ansökan enligt artikel 163 i domstolens rättegångsregler om att beslutet av den 20 september 2021 skulle upphävas.
22
Den 11 februari 2022 begärde de polska myndigheterna på nytt att kommissionen skulle avsluta förfarandet för verkställighet av de viten som domstolen hade ålagt genom detta beslut.
23
Den 22 februari 2022 besvarade kommissionen Republiken Polens skrivelser av den 4 och den 11 februari 2022 och angav att den, så länge beslutet av den 20 september 2021 inte hade ”ogiltigförklarats”, hade för avsikt att fortsätta att driva in de belopp som skulle betalas den 3 februari 2022.
24
Genom beslut av den 19 maj 2022, Republiken Tjeckien/Polen (Gruvan i Turów) (C‑121/21 R-RAP, EU:C:2022:408) (nedan kallat beslutet av den 19 maj 2022), avslog domstolens vice ordförande Republiken Polens ansökan om att beslutet av den 20 september 2021 skulle upphävas. Punkt 26 i detta beslut har följande lydelse: ”Följaktligen är, från och med den 4 februari 2022, det vill säga dagen för beslutet av domstolens ordförande i målet Republiken Tjeckien/Polen (Gruvan i Turów) (C‑121/21, EU:C:2022:82) (…), om avskrivning av mål C‑121/21 från domstolens register, Republiken Polen inte längre skyldig att omedelbart upphöra med brunkolsutvinningen i gruvan i Turów. På samma sätt ska föreläggandet för denna medlemsstat att till kommissionen betala ett dagligt vite på 500000 euro fram till dess att verksamheten upphör anses sakna verkan från och med detta datum.”
25
Kommissionen anmodade Republiken Polen att betala de förfallna beloppen per den 3 februari 2022 jämte dröjsmålsränta och angav att om Republiken Polen inte betalade, så skulle kommissionen inkassera dessa belopp genom avräkning i enlighet med artikel 101.1 och artikel 102 i Europaparlamentets och rådets förordning (EU, Euratom) 2018/1046 av den 18 juli 2018 om finansiella regler för unionens allmänna budget, om ändring av förordningarna (EU) nr 1296/2013, (EU) nr 1301/2013, (EU) nr 1303/2013, (EU) nr 1304/2013, (EU) nr 1309/2013, (EU) nr 1316/2013, (EU) nr 223/2014, (EU) nr 283/2014 och beslut nr 541/2014/EU samt om upphävande av förordning (EU, Euratom) nr 966/2012 (EUT L 193, 2018, s. 1) (nedan kallad budgetförordningen), varefter den beslutade att genom avräkning inkassera de belopp som domstolen hade beslutat skulle betalas i form av vite enligt beslutet av den 20 september 2021. Genom beslut av den 7 och den 8 februari 2022 samt av den 16 och den 31 mars 2022 avräknade kommissionen de belopp som skulle erläggas för perioden 20 september 2021–17 januari 2022, och genom beslut av den 16 maj 2022 avräknade kommissionen de belopp som skulle betalas för perioden 18 januari 2022–3 februari 2022. Det belopp som på detta sätt inkasserades genom avräkning uppgick till cirka 68500000 euro, vad avser kapitalbeloppet.
Förfarandet vid tribunalen och den överklagade domen
26
Genom ansökningar som inkom till tribunalens kansli den 19 april respektive den 25 maj 2022 väckte Republiken Polen talan i två mål med stöd av artikel 263 FEUF om ogiltigförklaring av dels besluten av den 7 och den 8 februari 2022 samt den 16 och den 31 mars 2022, dels beslutet av den 16 maj 2022.
27
Till stöd för sin talan om ogiltigförklaring åberopade Republiken Polen två identiska grunder. Den första grunden avsåg åsidosättande av artikel 101.1 och artikel 102 i budgetförordningen, jämförda med artikel 98 i samma förordning. Den andra grunden avsåg åsidosättande av artikel 296 FEUF samt av artikel 41.2 c och artikel 47 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna.
28
I den överklagade domen förklarade tribunalen att talan inte kunde vinna bifall såvitt avsåg dessa två grunder och ogillade följaktligen talan i dess helhet.
29
När det särskilt gäller konsekvenserna av avskrivningen av mål C‑121/21 för det dagliga vite som hade ålagts Republiken Polen, konstaterade tribunalen, i punkt 40 i den överklagade domen, följande. I beslutet av den 4 februari 2022 nämns varken de interimistiska åtgärder som vidtogs i beslutet av den 21 maj 2021 eller det dagliga vite som ålagts med stöd av artikel 279 FEUF. Vidare avslogs, i beslutet av den 19 maj 2022, Republiken Polens ansökan om att beslutet av den 20 september 2021 skulle upphävas. Slutligen följer det uttryckligen av punkt 26 i beslutet av den 19 maj 2022 att beslutet att ålägga Republiken Polen att betala ett dagligt vite på 500000 euro till kommissionen fram till dess att brunkolsutvinningen upphört, måste anses sakna verkan från och med den 4 februari 2022, vilket innebar att vitet hade upphört att ha rättsverkan från och med detta datum.
30
I punkt 41 i den överklagade domen konstaterade tribunalen att vitet faktiskt hade löpt under perioden mellan delgivningen av beslutet av den 20 september 2021 och den dag då mål C‑121/21 avskrevs från domstolens register. I punkt 42 i den överklagade domen slog tribunalen fast att även om avskrivningen av detta mål visserligen hade påverkat vitesföreläggandets längd, innebar den däremot inte att Polens skyldighet att betala vitesbeloppet hade upphört. En annan bedömning skulle innebära att syftet med det dagliga vitet gick förlorat, det vill säga att säkerställa en effektiv tillämpning av unionsrätten, vilket utgör en del av de värden som ingår i en rättsstat och som stadfästs i artikel 2 FEU.
31
Tribunalen ansåg att de argument som hade framförts av Republiken Polen inte var av sådan art att de kunde vederlägga denna slutsats.
32
För det första erinrade tribunalen, i punkt 44 i den överklagade domen, om att beslutet av den 20 september 2021 inte kunde överklagas och således inte kunde upphävas retroaktivt.
33
För det andra fann tribunalen, som svar på Republiken Polens argument att det i de flesta nationella rättsordningar föreskrivs att de säkerhetsåtgärder som beslutats upphör att ha verkningar retroaktivt när saken i målet rörande huvudsaken har förfallit, att hänvisningen till nationella handläggningsregler saknar relevans, eftersom de omtvistade beslutens lagenlighet uteslutande ska prövas med hänsyn till unionsrättsliga regler. Tribunalen preciserade i detta avseende, i punkt 45 i den överklagade domen, att denna medlemsstat hade medgett att medlemsstaternas handläggningsregler inte är bindande för unionsdomstolarna och, i punkt 46 i nämnda dom, att även om det antas att interimistiska åtgärder som vidtagits i väntan på ett slutligt avgörande enligt vissa nationella rättssystem retroaktivt upphör att ha rättsverkningar när saken i målet rörande huvudsaken förfallit, är detta under alla omständigheter inte tillräckligt för att dessa handläggningsregler ska anses ingå i medlemsstaternas gemensamma konstitutionella traditioner och därmed anses utgöra en del av unionsrätten i egenskap av rättskälla.
34
För det tredje underkände tribunalen, i punkt 47 i den överklagade domen, argumentet att en fortsatt verkställighet av det dagliga vitet, trots avskrivningen av mål C‑121/21, skulle gå utöver det enda syftet med vitet, det vill säga att säkerställa att domen i sak får full verkan. Tribunalen konstaterade i detta avseende att det dagliga vite som förelades med stöd av artikel 279 FEUF i förevarande fall inte endast syftade till att säkerställa att domen i sak får full verkan, utan även till att säkerställa efterlevnaden av de interimistiska åtgärder som föreskrevs i beslutet av den 21 maj 2021 och till att avhålla Republiken Polen från att förhala anpassningen av sitt agerande till detta beslut. I punkt 48 i den överklagade domen tillade tribunalen att Republiken Polens argument inte kunde godtas, eftersom detta skulle innebära att ändamålet med vitesmekanismen i artikel 279 FEUF gick förlorat, i den del detta skulle innebära att man godtar att en part avsiktligt åsidosätter sin skyldighet att efterkomma interimistiska åtgärder fram till dess att målet i sak har avgjorts, vilket i sin tur skulle undergräva unionsrättens effektivitet.
35
Eftersom tribunalen inte heller godtog de två andra argument som Republiken Polen hade anfört med avseende på följderna av avskrivningen av mål C‑121/21, fann den, i punkt 51 i den överklagade domen, att kommissionen inte hade åsidosatt artiklarna 101 och 102 i budgetförordningen, jämförda med artikel 98 i samma förordning.
Parternas yrkanden i målet om överklagande
36
Republiken Polen har i sitt överklagande yrkat att domstolen ska
–
upphäva den överklagade domen i dess helhet,
–
ogiltigförklara de omtvistade besluten, och
–
förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna i såväl första som andra instans.
37
Kommissionen har yrkat att domstolen ska
–
ogilla överklagandet såsom uppenbart ogrundat, och
–
förplikta Republiken Polen att ersätta rättegångskostnaderna.
Prövning av överklagandet
38
Republiken Polen har åberopat två grunder till stöd för sitt överklagande. Den första grunden avser åsidosättande av artikel 279 FEUF och den andra grunden avser åsidosättande av artikel 36 i stadgan för Europeiska unionens domstol.
Den första grunden: Åsidosättande av artikel 279 FEUF
39
Republiken Polens första grund består av fyra delar. Eftersom de argument som anförts till stöd för den första, den andra och den tredje delgrunden överlappar varandra, ska dessa delgrunder prövas tillsammans.
Den första grundens första, andra och tredje del
– Parternas argument
40
Republiken Polen har genom den första grundens första del hävdat att tribunalen gjort en felaktig tolkning av principen om att det interimistiska förfarandet ska vara accessoriskt och provisoriskt i förhållande till förfarandet i sak samt gett principen om unionsrättens effektivitet företräde framför principen om skydd för intressena hos den part som ansökt om interimistiska åtgärder. Synsättet i punkterna 42 och 47 i den överklagade domen innebär nämligen att de interimistiska åtgärder som består i ett föreläggande att betala ett dagligt löpande vite ges en självständig karaktär, eftersom dessa åtgärder tjänar andra intressen än dem för vilka de ”ordinära” interimistiska åtgärderna vidtas. Artikel 279 FEUF tillåter emellertid inte att interimistiska åtgärder av detta slag vidtas självständigt. Med hänsyn till sin karaktär kan en interimistisk åtgärd som består i att ålägga ett dagligt vite endast ha det syfte som följer av artikel 279 FEUF, nämligen att säkerställa att en framtida dom i saken blir effektiv. En interimistisk åtgärd som består i att förelägga ett sådant vite är även underordnad syftet att skydda intressena hos den part som har ansökt om den interimistiska åtgärden.
41
I punkt 47 i den överklagade domen slog tribunalen visserligen fast att syftet med vitet, som är att säkerställa iakttagandet av de interimistiska åtgärderna, ska likställas med syftet att säkerställa att domen i saken får full verkan. Den slutsats som tribunalen kom fram till i sitt resonemang har emellertid en annan verkan, eftersom tribunalen har gett det första av dessa mål företräde framför det andra. Republiken Polen anser att när ett beslut om interimistiska åtgärder avseende ”huvudsaken” förlorar sitt föremål på grund av avskrivningen av det mål som det interimistiska förfarandet är kopplat till, förlorar även den ”accessoriska” interimistiska åtgärden, i förevarande fall föreläggandet av ett dagligt vite, sitt föremål. Således skulle bortfallet av skälet till att de provisoriska åtgärderna förordnades innebära att det inte längre finns någon anledning att fortsätta att verkställa dem.
42
Principen om unionsrättens effektivitet, som med hänsyn till den överklagade domen avser beslutet av den 20 september 2021, det vill säga en omständighet som är underordnad i förhållande till beslutet av den 21 maj 2021, i vilket de interimistiska åtgärderna avseende huvudsaken fastställdes, nämligen att brunkolsutvinningen i gruvan i Turów omedelbart skulle upphöra, kan inte ges företräde framför den allmänna princip som ligger till grund för de åtgärder som vidtagits med stöd av artikel 279 FEUF, det vill säga principen om att åtgärderna är tillfälliga och underordnade i förhållande till målet i sak. I punkt 42 i den överklagade domen bortsåg tribunalen från de interimistiska åtgärdernas grundläggande funktion, vilken vilar på principen om att det interimistiska förfarandet ska vara accessoriskt och provisoriskt i förhållande till prövningen i sak.
43
Genom den första grundens andra del har Republiken Polen gjort gällande att tribunalen åsidosatt principen att åtgärder som vidtas med stöd av artikel 279 FEUF är interimistiska och accessoriska genom att göra en tolkning som hindrar en part i förfarandet från att återfå sina ekonomiska rättigheter efter det att målet i sak har avslutats.
44
Republiken Polen har i detta avseende gjort gällande att det följer av fast rättspraxis att en skada av ekonomisk art inte kan anses vara irreparabel, eller ens svår att avhjälpa, utom i undantagsfall, eftersom ekonomisk ersättning för skadan normalt sett kan utgå vid ett senare tillfälle. Det ankommer på domaren med behörighet att besluta om interimistiska åtgärder att avgöra om en part kan återfå sina ekonomiska rättigheter efter det att målet i sak har avslutats och det är enligt artikel 162.2 i rättegångsreglerna möjligt att göra verkställigheten av ett beslut om interimistiska åtgärder beroende av att sökanden ställer säkerhet. Syftet med denna möjlighet är att säkerställa att svaranden kan återfå sina ekonomiska rättigheter när denne vinner målet i sak. Tribunalens synsätt i den överklagade domen innebär emellertid att det förelagda dagliga vitet blir oåterkalleligt.
45
Republiken Polen har vidare gjort gällande att övervägandet i punkt 42 i den överklagade domen, enligt vilket avskrivningen av målet i sak inte får till följd att de interimistiska åtgärder som består i skyldigheten att betala vite upphör med retroaktiv verkan (ex tunc), saknar stöd i artikel 279 FEUF. Ett fortsatt fullgörande av denna skyldighet skulle neutralisera verkningarna av att förfarandet avslutades till följd av att målet i huvudsaken avskrevs från domstolens register. Tribunalens tolkning i den överklagade domen gör det emellertid inte möjligt att avhjälpa verkningarna av de interimistiska åtgärderna och vidmakthåller de negativa verkningarna för den part som är skyldig att underkasta sig dem, oberoende av utgången i målet i sak. En sådan tolkning skulle få till följd att de fordringar som uppkommit till följd av skyldigheten att betala det dagliga vite som är i fråga i förevarande fall inte kan bli föremål för någon åtgärd för återbetalning och i synnerhet inte någon skadeståndstalan.
46
Republiken Polen har genom den första grundens tredje del, som riktar sig mot punkterna 47 och 48 i den överklagade domen, gjort gällande att tribunalen gjort en tolkning av artikel 279 FEUF som innebär att en interimistisk åtgärd som består i en skyldighet att betala ett dagligt vite omvandlas till en självständig åtgärd som har karaktären av en sanktionsåtgärd. Artikel 279 FEUF ger emellertid inte domaren med behörighet att besluta om interimistiska åtgärder behörighet att besluta om sanktionsåtgärder. Eftersom det är uppenbart att verkställigheten av en skyldighet som följer av ett interimistiskt beslut som inte längre har något föremål inte längre kan ha ett preventivt syfte, är det uppenbart att en sådan verkställighet har ett repressivt syfte som består i att bestraffa den betalningsskyldiga parten för att denne undandragit sig denna skyldighet.
47
Syftet att säkerställa en effektiv tillämpning av unionsrätten, som ingår i rättsstatsprincipen i artikel 2 FEU och som nämns i punkterna 32 och 42 i den överklagade domen, kan för övrigt inte motivera tribunalens tolkning av artikel 279 FEUF, eftersom detta syfte på ett effektivt sätt skulle kunna eftersträvas inom ramen för ett fördragsbrottsförfarande som inleds med stöd av artikel 258 FEUF och som genomförs genom de sanktionsåtgärder som föreskrivs i artikel 260.2 FEUF.
48
Kommissionen anser att överklagandet inte kan vinna bifall såvitt avser dessa tre delar av den första grunden.
– Domstolens bedömning
49
Domstolen erinrar om att åtgärden att tvinga en medlemsstat att rätta sig efter de interimistiska åtgärder som en domare med behörighet att besluta om interimistiska åtgärder har förordnat om, genom att förelägga ett vite för det fall att medlemsstaten inte efterkommer dessa åtgärder, har till syfte att säkerställa en effektiv tillämpning av unionsrätten, vilken utgör en del av de värden som ingår i rättsstaten, värden som förankras i artikel 2 FEU och på vilka unionen grundar sig (beslut av den 20 november 2017, kommissionen/Polen, C‑441/17 R, EU:C:2017:877, punkt 102).
50
Även om räckvidden av det interimistiska förfarandet enligt artikel 279 FEUF är begränsat med hänsyn till dels att det är underordnat förfarandet i huvudsaken, dels att de åtgärder som kan vidtas inom ramen för detta förfarande är provisoriska, utmärker det sig alltså likväl genom omfattningen av de befogenheter som domaren med behörighet att besluta om interimistiska åtgärder ges för att kunna säkerställa att det slutliga avgörandet får full verkan (beslut av den 20 november 2017, kommissionen/Polen, C‑441/17 R, EU:C:2017:877, punkt 103).
51
Om domaren med behörighet att besluta om interimistiska åtgärder anser att omständigheterna i målet kräver ytterligare åtgärder för att säkerställa att det slutliga avgörandet får full verkan, har nämnda domare följaktligen bland annat befogenhet, i enlighet med artikel 279 FEUF, att besluta om att medlemsstaten ska föreläggas ett vite för det fall att den inte rättar sig efter de interimistiska åtgärder som förordnats (beslut av den 20 november 2017, kommissionen/Polen (C‑441/17 R, EU:C:2017:877, punkt 104).
52
Eftersom hotet om ett vite i ett sådant fall avskräcker den berörda medlemsstaten från att inte rätta sig efter de interimistiska åtgärder som det förordnats om, förstärker det åtgärdernas verkan och säkerställer i sig att det slutliga avgörandet får full verkan, varför det följaktligen till fullo omfattas av det mål som eftersträvas i artikel 279 FEUF (beslut av den 20 november 2017, kommissionen/Polen (C‑441/17 R, EU:C:2017:877, punkt 105).
53
Det framgår av den rättspraxis som nämns i punkterna 49–52 ovan att den omständigheten att domaren med behörighet att besluta om interimistiska åtgärder förelägger ett dagligt vite för det fall en medlemsstat inte följer en interimistisk åtgärd avseende huvudsaken som beslutats mot denna medlemsstat ska anses utgöra en accessorisk åtgärd avsedd att säkerställa den fulla verkan av dels det beslut genom vilket denna interimistiska åtgärd avseende huvudsaken föreläggs, dels det kommande slutliga avgörandet, och således en effektiv tillämpning av unionsrätten.
54
När det gäller Republiken Polens argument att principen om unionsrättens effektivitet i förfaranden om interimistiska åtgärder ska ges samma vikt som principen om skydd av den parts intressen som har begärt de interimistiska åtgärderna, bör det påpekas att det visserligen enligt artikel 160.3 i rättegångsreglerna åligger sökanden att ansöka om de interimistiska åtgärder som denne anser nödvändiga och att visa att villkoren för att bevilja dessa är uppfyllda. Faktum kvarstår emellertid att det dagliga vitet i en sådan situation som den som är aktuell i förevarande mål inte betalas till den part som har yrkat att vitet ska föreläggas och inte syftar till att ersätta denna part för att motparten inte har följt de interimistiska åtgärder avseende huvudsaken som domaren med behörighet att besluta om interimistiska åtgärder har beslutat om med stöd av artikel 279 FEUF. Vitet betalas till unionens budget, vilket visar att det syftar till att säkerställa en effektiv tillämpning av unionsrätten i det allmännas intresse.
55
När en ansökan om interimistiska åtgärder väl har ingetts ska domaren med behörighet att besluta om interimistiska åtgärder försäkra sig om att de åtgärder som denne avser att förordna om är tillräckligt effektiva för att uppnå sitt syfte och, inom ramen för sitt stora utrymme för skönsmässig bedömning enligt artikel 279 FEUF, i förekommande fall på eget initiativ, vidta varje accessorisk åtgärd som syftar till att säkerställa att de interimistiska åtgärder som den förordnar om blir effektiva (se, för ett liknande resonemang, beslut av den 20 november 2017, kommissionen/Polen, C‑441/17 R, EU:C:2017:877, punkterna 98 och 99). När domaren med behörighet att besluta om interimistiska åtgärder väl har fattat ett beslut om att vidta en interimistisk åtgärd, oavsett om denna åtgärd rör huvudsaken eller är av underordnad karaktär, kan den part som har ansökt om den interimistiska åtgärden inte längre ändra sin ansökan med avseende på det förflutna, utan endast med avseende på framtiden.
56
Tolkningen att parterna i målet endast kan ansöka om upphävande av en interimistisk åtgärd som har begärts och beslutats med stöd av artikel 279 FEUF för framtiden och inte för det förflutna stöds av såväl artikel 163 som artikel 162 i rättegångsreglerna.
57
När det gäller artikel 163 i rättegångsreglerna ska det erinras om att enligt domstolens praxis syftar en ansökan som framställts med stöd av denna bestämmelse inte till att unionsdomstolen med retroaktiv verkan ska ogiltigförklara ett beslut om beviljande av en interimistisk åtgärd, utan endast till att beslutet ska ändras eller upphävas, eftersom domaren med behörighet att besluta om interimistiska åtgärder endast med avseende på framtiden kan ompröva ett sådant beslut, inbegripet, i förekommande fall, genom att, mot bakgrund av de omständigheter som förelåg vid tidpunkten för beslutet, på nytt pröva de faktiska och rättsliga grunder som vid första påseendet motiverade beviljandet av den interimistiska åtgärden i fråga (beslutet av den 19 maj 2022, punkt 22 och där angiven rättspraxis). Även om domaren med behörighet att besluta om interimistiska åtgärder endast kan ompröva ett sådant beslut för framtiden, är det uppenbart att parternas handlingar under förfarandet, inbegripet en förlikning, inte heller kan få till följd att ett beslut om införande av sådana interimistiska åtgärder eller dess verkningar ändras, ogiltigförklaras eller upphävs med retroaktiv verkan.
58
Vad gäller artikel 162 i rättegångsreglerna konstaterar domstolen att eftersom det i denna bestämmelse föreskrivs att beslut om interimistiska åtgärder ”inte kan överklagas”, ges inte heller något utrymme för att ändra, ogiltigförklara eller upphäva de interimistiska åtgärder som beslutats av domaren med behörighet att besluta om interimistiska åtgärder.
59
Ovanstående tolkning stöds dessutom av domstolens praxis, av vilken det framgår att ett dagligt vite som åläggs som en accessorisk interimistisk åtgärd enbart i syfte att säkerställa att de interimistiska åtgärderna avseende huvudsaken iakttas är oåterkalleligt, men att åläggandet av ett sådant vite inte påverkar avgörandet i sak, varför det således omfattas av tillämpningsområdet för artikel 279 FEUF (se, för ett liknande resonemang, beslut av den 20 november 2017, kommissionen/Polen, C‑441/17 R, EU:C:2017:877, punkterna 106–108).
60
Att domaren med behörighet att besluta om interimistiska åtgärder förelägger ett sådant vite påverkar inte avgörandet i sak, men detta beror på att denna accessoriska interimistiska åtgärd, det vill säga det aktuella dagliga vitet, åläggs dels för att säkerställa att de aktuella interimistiska åtgärderna iakttas, dels för att bevara den fulla verkan av det kommande slutliga avgörandet och på så sätt säkerställa en effektiv tillämpning av unionsrätten, vilken utgör en del av de värden som ingår i rättsstaten, värden som förankras i artikel 2 FEU och på vilka unionen grundar sig.
61
Tolkningen i punkt 54 ovan påverkas inte heller av argumentet att de interimistiska åtgärderna endast är av underordnad betydelse i förhållande till målet rörande huvudsaken. Såsom framgår av punkterna 51 och 52 ovan har domstolen, samtidigt som den medgett att räckvidden av det interimistiska förfarandet enligt artikel 279 FEUF är begränsad genom att det är accessoriskt till förfarandet rörande huvudsaken och på grund av den interimistiska karaktären hos de åtgärder som kan vidtas inom ramen för det interimistiska förfarandet, likväl funnit att domaren med behörighet att besluta om interimistiska åtgärder har befogenhet, i enlighet med artikel 279 FEUF, att besluta om att medlemsstaten ska föreläggas ett vite för det fall att den inte rättar sig efter de interimistiska åtgärder som förordnats. Den omständigheten att de interimistiska åtgärderna är av underordnad betydelse i förhållande till förfarandet rörande huvudsaken hindrar emellertid inte att vissa av dessa åtgärder, trots att de tillämpas under en viss period, har oåterkalleliga verkningar under denna period, eftersom de, i enlighet med artikel 162 i rättegångsreglerna, och utan att det påverkar tillämpningen av artikel 163 i rättegångsreglerna, ska ha sådana verkningar fram till den dag som anges i det beslut genom vilket de meddelas eller fram till dess att det slutliga avgörandet meddelas.
62
När det gäller Republiken Polens argument att beslutet av den 21 maj 2021 om fastställande av de interimistiska åtgärderna avseende huvudsaken, efter den förlikning som den ingått med Republiken Tjeckien, har förlorat sitt föremål, vilket innebär att det inte längre finns något behov av att säkerställa dess effektivitet med hjälp av ett dagligt vite och att även beslutet av den 20 september 2021, genom vilket vitet ålades, har förlorat sitt föremål, räcker det att konstatera, såsom framgår av det ovan anförda, att verkningarna av en accessorisk interimistisk åtgärd endast kan upphävas för framtiden och inte kan ogiltigförklaras eller ändras retroaktivt.
63
Det ska tilläggas att domstolen även har slagit fast att den omständigheten att domaren med behörighet att besluta om interimistiska åtgärder förelägger ett dagligt vite i syfte att säkerställa att de interimistiska åtgärderna iakttas inte på något sätt föregriper innebörden av det kommande avgörandet i sak, vilket innebär att en accessorisk åtgärd som består i att föreskriva att ett dagligt vite ska föreläggas för det fall en medlemsstat inte iakttar de interimistiska åtgärder som förordnats mot den omfattas av tillämpningsområdet för artikel 279 FEUF (se, för ett liknande resonemang, beslut av den 20 november 2017, kommissionen/Polen, C‑441/17 R, EU:C:2017:877, punkterna 107 och 108).
64
I motsats till vad Republiken Polen har hävdat strider det inte mot syftet med vitet, det vill säga att säkerställa en effektiv tillämpning av unionsrätten, att, trots förlikningen, bibehålla skyldigheten att betala det dagliga vitesbeloppet, som ålades genom beslutet av den 20 september 2021. I förevarande fall är det nämligen utrett att Republiken Polen, fram till dess att förlikningen ingicks, varken hade iakttagit de interimistiska åtgärder avseende huvudsaken som föreskrevs i beslutet av den 21 maj 2021 eller den accessoriska interimistiska åtgärd som föreskrevs i beslutet av den 20 september 2021, varför detta syfte inte hade uppnåtts.
65
Vad gäller Republiken Polens argument att tribunalens synsätt i punkterna 47 och 48 i den överklagade domen innebär att det dagliga vitet får karaktären av en sanktionsåtgärd, trots att domaren med behörighet att besluta om interimistiska åtgärder enligt artikel 279 FEUF inte har befogenhet att ålägga sanktioner, ska det erinras om att domstolen redan har slagit fast att ett dagligt vite som åläggs för att säkerställa effektiviteten av ett föreläggande riktat till en part enligt artikel 279 FEUF inte kan anses utgöra en sanktionsåtgärd (beslut av den 20 november 2017, kommissionen/Polen (C‑441/17 R, EU:C:2017:877, punkt 102).
66
Eftersom ett dagligt vite som föreläggs av domaren med behörighet att besluta om interimistiska åtgärder för att säkerställa en effektiv tillämpning av ett beslut om interimistiska åtgärder avseende huvudsaken förstärker åtgärdernas effektivitet genom att den berörda medlemsstaten uppmuntras att upphöra med sin underlåtenhet att uppfylla sina skyldigheter enligt detta beslut, säkerställer detta vite, från och med den tidpunkt då det meddelas, den fulla verkan av det kommande slutliga avgörandet och en effektiv tillämpning av unionsrätten, vilken är en del av det värde som rättsstaten utgör enligt artikel 2 FEU och som unionen grundar sig på, och omfattas således utan tvekan av syftet med artikel 279 FEUF (se, för ett liknande resonemang, beslut av den 20 november 2017, kommissionen/Polen, C‑441/17 R, EU:C:2017:877, punkt 105, och dom av den 18 december 2025, kommissionen/Polen (Prövning utan befogenhet (ultra vires) av domstolens praxis – Unionsrättens företräde), C‑448/23, EU:C:2025:975, punkt 130). Ett sådant dagligt vite är således av preventiv och inte repressiv karaktär.
67
Enbart den omständigheten att den berörda medlemsstaten, såsom i förevarande fall, inte har följt vare sig beslutet om att vidta de interimistiska åtgärderna avseende huvudsaken eller beslutet om den accessoriska interimistiska åtgärden, det vill säga betalning av ett dagligt vite, innan målet i huvudsaken har avgjorts, kan inte ändra den förebyggande karaktären hos det dagliga vite som domaren med behörighet att besluta om interimistiska åtgärder förelägger med tillämpning av artikel 279 FEUF. Varje annan tolkning skulle nämligen äventyra den ändamålsenliga verkan av en sådan accessorisk interimistisk åtgärd genom att tillåta den förpliktade parten att åberopa sin egen passivitet för att bestrida lagenligheten av den vidtagna åtgärden.
68
Mot bakgrund av det ovan anförda finner domstolen att tribunalens syfte med att, i punkt 47 i den överklagade domen, slå fast att det dagliga vite som förelagts med stöd av artikel 279 FEUF i förevarande fall inte endast var att säkerställa att domen i huvudsaken får full verkan, utan även till att säkerställa efterlevnaden av de interimistiska åtgärder som föreskrevs i beslutet av den 21 maj 2021 och till att avhålla Republiken Polen från att förhala anpassningen av sitt agerande till detta beslut, och, i punkt 48 i den överklagade domen, slå fast att kommissionens argument inte kunde godtas, eftersom de skulle medföra att det vitesbelopp som ålagts enligt artikel 279 FEUF förlorade allt innehåll. Tribunalen har således tolkat denna artikel i överensstämmelse med domstolens praxis och inte gjort sig skyldig till felaktig rättstillämpning.
69
När det gäller Republiken Polens argument att tribunalen gjort en tolkning av artikel 279 FEUF som hindrade svaranden från att återfå sina ekonomiska rättigheter efter förfarandet rörande huvudsaken, är det utrett att Republiken Polen, efter det att målet hade avskrivits i huvudsaken till följd av förlikningen mellan Republiken Tjeckien och Republiken Polen, inte kunde ha vunnit målet i sak.
70
Vad slutligen gäller Republiken Polens argument att syftet att säkerställa en effektiv tillämpning av unionsrätten skulle kunna eftersträvas på ett effektivt sätt inom ramen för ett fördragsbrottsförfarande enligt artikel 258 FEUF och genomföras genom de sanktioner som föreskrivs i artikel 260.2 FEUF, ska det erinras om att domstolen har slagit fast att en sådan tolkning av det unionsrättsliga systemet med rättsmedel i allmänhet och av det interimistiska förfarandet i synnerhet skulle undergräva syftet med detta förfarande, nämligen att säkerställa att den berörda medlemsstaten följer de interimistiska åtgärder som beslutats mot den och att säkerställa en effektiv tillämpning av unionsrätten, vilken utgör en del av de värden som ingår i rättsstaten, värden som förankras i artikel 2 FEU och på vilka unionen grundar sig (se, för ett liknande resonemang, beslut av den 20 november 2017, kommissionen/Polen, C‑441/17 R, EU:C:2017:877, punkt 102).
71
Härav följer att tribunalen gjorde en tolkning av artikel 279 FEUF som är förenlig med domstolens praxis och inte gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning när den, i punkterna 32, 42 och 48 i den överklagade domen, slog fast att det synsätt som Republiken Polen förordat, nämligen att avskrivningen av målet i huvudsaken i förevarande fall skulle få till följd att denna medlemsstats skyldighet att betala det dagliga vite som ålades i beslutet av den 20 september 2021 upphörde, skulle innebära ett avsteg från syftet med detta vite, vilket är att säkerställa en effektiv tillämpning av unionsrätten, vilket ingår i det värde som rättsstaten utgör enligt artikel 2 FEU.
72
Överklagandet kan således inte vinna bifall såvitt avser den första grundens första, andra och tredje del.
Den första grundens fjärde del
– Parternas argument
73
Genom den första grundens fjärde del, som riktar sig mot punkterna 40 och 42 i den överklagade domen, har Republiken Polen gjort gällande att tribunalen gjorde en felaktig tolkning av beslutet av den 19 maj 2022 när den, på grundval av detta beslut, fann att avskrivningen av målet i sak inte hade medfört att Republiken Polens skyldighet att betala vitesbeloppet upphörde. Beslutet av den 19 maj 2022 avsåg nämligen inte de retroaktiva verkningarna av upphörandet av de interimistiska åtgärderna och beslutet saknar relevans för svaret på frågan vilka verkningar avskrivningen av målet i huvudsaken i mål C‑121/21 har haft på Republiken Polens skyldighet att betala det dagliga vitesbeloppet för perioden före den dag då målet avskrevs från domstolens register. Denna medlemsstat anser därför att tribunalen inte hade någon grund för att dra några slutsatser av beslutet av den 19 maj 2022 som skulle göra det möjligt att bedöma denna fråga.
74
Kommissionen anser att överklagandet inte kan vinna bifall såvitt avser denna del av den första grunden.
– Domstolens bedömning
75
Vad gäller den första grundens fjärde del ska det anmärkas, såsom Republiken Polen med rätta har påpekat, att tribunalen i punkt 40 i den överklagade domen uttryckligen hänvisade till punkt 26 i beslutet av den 19 maj 2022 och därav drog slutsatsen att det dagliga vite som förelagts i beslutet av den 20 september 2021 hade upphört ”att ha rättsverkan från och med den 4 februari 2022”. I samma punkt 40 i den överklagade domen konstaterade tribunalen emellertid även dels att beslutet av den 4 februari 2022 varken nämnde de interimistiska åtgärder som föreskrevs i beslutet av den 21 maj 2021 eller det dagliga vite som hade ålagts enligt artikel 279 FEUF, dels att Republiken Polens ansökan om att beslutet av den 20 september 2021 skulle upphävas hade avslagits i beslutet av den 19 maj 2022.
76
Såsom framgår av användningen av ordet ”följaktligen” i början av punkt 41 i den överklagade domen, fann tribunalen, på grundval av de tre konstateranden som gjorts i punkt 40 i denna dom och som det erinrats om i föregående punkt, att ”[d]et dagliga vitet [hade löpt] mellan dagen för delgivningen av beslutet av den 20 september 2021 … och dagen då mål C‑121/21 avskrevs från domstolens register”.
77
Eftersom punkt 41 i den överklagade domen, och således den mellanliggande bedömning som görs där, inte har ifrågasatts av Republiken Polen, finner domstolen att konstaterandena i punkterna 40 och 41 i den överklagade domen är tillräckliga för att motivera tribunalens bedömning, i punkt 42 i nämnda dom, enligt vilken avskrivningen av målet i huvudsaken inte medför att skyldigheten för denna medlemsstat att betala det aktuella vitesbeloppet upphör, eftersom denna bedömning endast delvis grundade sig på punkt 26 i beslutet av den 19 maj 2022, vilken tribunalen för övrigt endast återgav oförändrad i punkt 40 i den överklagade domen.
78
Mot bakgrund av det ovan anförda finner domstolen att de argument som Republiken Polen har anfört till stöd för den första grundens fjärde del grundar sig på en felaktig tolkning av punkterna 40 och 42 i den överklagade domen.
79
Överklagandet kan således inte vinna bifall såvitt avser den första grundens fjärde del.
80
Mot denna bakgrund kan överklagandet inte bifallas såvitt avser den första grunden.
Den andra grunden: Åsidosättande av artikel 36 i stadgan för Europeiska unionens domstol
Parternas argument
81
Republiken Polen har genom sin andra grund, som i huvudsak riktar sig mot punkt 46 i den överklagade domen, gjort gällande att tribunalen åsidosatt sin motiveringsskyldighet genom att inte i vederbörlig ordning redogöra för skälen till att den underkände argumentet att de nationella handläggningsreglerna, enligt vilka interimistiska åtgärder som vidtagits i väntan på ett slutligt avgörande enligt vissa nationella rättssystem retroaktivt upphör att ha rättsverkningar när saken i målet rörande huvudsaken förfallit, ska anses ingå i medlemsstaternas gemensamma konstitutionella traditioner och därmed anses utgöra en del av unionsrätten i egenskap av rättskälla.
82
Efter att i punkt 45 i den överklagade domen ha underkänt Republiken Polens argument med motiveringen att de omtvistade beslutens lagenlighet uteslutande ska prövas med hänsyn till unionsrättsliga regler, framförde tribunalen nämligen, i punkt 46 i den överklagade domen, endast ett påstående för att underkänna argumentet att de nationella bestämmelser som denna medlemsstat hade åberopat kunde anses utgöra en del av unionens rättsordning såsom rättskälla, i den mening som avses i artikel 6.3 FEU, utan att ange någon fördragsbestämmelse eller en allmän princip i unionsrätten som utgjorde hinder för en sådan kvalificering. Detta påstående skulle således inte göra det möjligt för Republiken Polen att få kännedom om skälen till tribunalens beslut.
83
Kommissionen anser att denna grund ska underkännas.
Domstolens bedömning
84
Den andra grunden avser bristande motivering i punkt 46 i den överklagade domen.
85
Det ska i detta sammanhang erinras om att enligt domstolens fasta praxis ska det av motiveringen klart och tydligt framgå hur tribunalen har resonerat, så att de som berörs dess avgörande kan få kännedom om skälen för detsamma och så att domstolen ges möjlighet att utföra sin prövning (dom av den 23 januari 2025, parlamentet/Axa Assurances Luxembourg m.fl., C‑766/21 P, EU:C:2025:31, punkt 80 och där angiven rättspraxis).
86
I punkt 46 i den överklagade domen slog tribunalen fast att ”[ä]ven om det antas att interimistiska åtgärder som vidtagits i väntan på ett slutligt avgörande enligt vissa nationella rättssystem upphör retroaktivt att ha rättsverkningar när saken i målet rörande huvudsaken förfallit, är detta under alla omständigheter inte tillräckligt för att dessa handläggningsregler ska anses ingå i medlemsstaternas gemensamma konstitutionella traditioner och därmed utgöra en del av unionsrätten i egenskap av rättskälla”.
87
Det framgår dock tydligt av denna motivering att tribunalen ansåg att de handläggningsregler som Republiken Polen hade åberopat till stöd för sin argumentation, i enlighet med kraven på bevisning, inte kunde anses utgöra en del av medlemsstaternas gemensamma konstitutionella traditioner. Av detta följer att den angripna domen, vad gäller punkt 46, inte saknar motivering eller har en otillräcklig motivering.
88
Härav följer att överklagandet inte kan bifallas med stöd av den andra grunden.
89
Härav följer att överklagandet ska ogillas i sin helhet.
Rättegångskostnader
90
Enligt artikel 184.2 i rättegångsreglerna ska domstolen besluta om rättegångskostnaderna när överklagandet avvisas eller ogillas.
91
Enligt artikel 138.1 i rättegångsreglerna, som är tillämplig på mål om överklagande enligt artikel 184.1 i rättegångsreglerna, ska tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats.
92
Kommissionen har yrkat att Republiken Polen ska ersätta rättegångskostnaderna. Eftersom Republiken Polen har tappat målet, ska Republiken Polen förpliktas att bära sina rättegångskostnader och ersätta kommissionens rättegångskostnader.
Mot denna bakgrund beslutar domstolen (första avdelningen) följande:
1)
Överklagandet ogillas.
2)
Republiken Polen ska bära sina rättegångskostnader och ersätta Europeiska kommissionens rättegångskostnader.
Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: polska.