62003CO0196_SV
Parter
Domskäl
Beslut om rättegångskostnader
Domslut
Parter
I mål C-196/03 P,
Arnaldo Lucaccioni, tidigare tjänsteman vid Europeiska gemenskapernas kommission, St-Leonards-on-Sea (Förenade kungariket),
företrädd av
M. Cimino, avvocato,
klagande,
angående överklagande av förstainstansrättens (första avdelningen) dom av den 26 februari 2003 i mål T-164/01, Lucaccioni mot kommissionen (REG 2003,
s. II-0000), vari förstainstansrätten avvisade klagandens skadeståndstalan,
i vilket den andra parten är:
Europeiska gemenskapernas kommission, företrädd av
J. Currall, i egenskap av ombud, biträdd av
A. Dal Ferro, avvocato, med delgivningsadress i Luxemburg,
svarande i första instans,
meddelar
DOMSTOLEN (femte avdelningen)
sammansatt av avdelningsordföranden C. Gulmann
samt domarna S. von Bahr och
R. Silva de Lapuerta,
generaladvokat:
M. Poiares Maduro,
justitiesekreterare: R. Grass,
följande
Beslut
Domskäl
1. Arnaldo Lucaccioni har, genom ansökan som inkom till domstolens kansli den 3 maj 2003, med stöd av artikel 56 i domstolens stadga, överklagat förstainstansrättens dom av den 26 februari 2003 i mål T-164/01, Lucaccioni mot kommissionen (REG 2003, s. I-0000) (nedan kallad den överklagade domen), vari förstainstansrätten dels avvisade klagandens talan om utomobligatoriskt skadestånd för det psykiska
och fysiska lidande som han utstått under den period som föregick hans yrkessjukdom, dels fastställde att vardera parten skulle bära sin rättegångskostnad.
Tillämpliga bestämmelser
2. I artikel 236 EG föreskrivs att ”[d]omstolen skall vara behörig att avgöra alla tvister mellan gemenskapen och dess anställda inom de gränser och på de villkor som fastställts i tjänsteföreskrifterna eller som följer av anställningsvillkoren”.
3. I artikel 91.1 i Tjänsteföreskrifter för tjänstemän i Europeiska gemenskaperna (nedan kallade tjänsteföreskrifterna) föreskrivs följande:
”Europeiska gemenskapernas domstol skall vara behörig att avgöra alla tvister mellan gemenskaperna och varje person som omfattas av dessa tjänsteföreskrifter vad gäller lagligheten av en åtgärd som går en tjänsteman emot enligt artikel 90.2. I tvister av ekonomisk art skall domstolen ha oinskränkt behörighet.”
4. I artikel 91.2 i tjänsteföreskrifterna föreskrivs följande:
”Överklaganden till Europeiska gemenskapernas domstol kan endast tas upp till prövning
– om ett klagomål tidigare anförts hos tillsättningsmyndigheten enligt artikel 90.2 inom den tidsfrist
som där föreskrivs, och
– om klagomålet avslagits, antingen uttryckligen eller tyst.”
5. Artikel 90.1 och 90.2 i tjänsteföreskrifterna har följande lydelse:
”1. Varje person som omfattas av dessa tjänsteföreskrifter kan begära att tillsättningsmyndigheten fattar beslut i en fråga som rör honom. Myndigheten skall delge berörd person sitt motiverade beslut inom fyra månader från den dag då begäran lämnades in. Om det vid utgången av denna tidsfrist ännu inte lämnats något svar, skall detta anses vara ett tyst avslag, som tjänstemannen kan anföra klagomål mot i enlighet med punkt 2.
2. Varje person som omfattas av dessa tjänsteföreskrifter kan vända sig till tillsättningsmyndigheten med klagomål mot en åtgärd som går honom emot; detta gäller oavsett om myndigheten har fattat ett beslut eller har underlåtit att vidta en åtgärd som föreskrivs i tjänsteföreskrifterna. Klagomål skall anföras inom tre månader. Tidsfristen löper från och med
– den dag åtgärden offentliggörs, om det är fråga om en allmän åtgärd,
– den dag beslutet delges den det är riktat till, dock senast den dag han får kännedom om beslutet, om det är fråga om en individuell åtgärd; om en individuell åtgärd även kan gå emot en tredje man skall dock tidsfristen för denne löpa från och med den dag då han får kännedom om åtgärden, dock senast från och med den dag då den offentliggörs,
– den dag då svarsfristen löper ut när klagomålet gäller ett tyst avslag enligt punkt 1.
Myndigheten skall delge den berörda personen sitt motiverade beslut inom fyra månader från och med den dag då klagomålet lämnades in. Om det vid utgången av denna tidsfrist ännu inte lämnats något svar, skall detta anses vara ett tyst avslag som kan överklagas enligt artikel 91.”
6. Enligt artikel 73.1 första stycket i tjänsteföreskrifterna är en tjänsteman från den dag han tillträder tjänsten försäkrad mot yrkessjukdomar och olycksfall enligt de regler som fastställts genom överenskommelse mellan gemenskapernas institutioner.
7. Enligt artikel 73.2 b och c i tjänsteföreskrifterna utbetalas vid total bestående invaliditet ett engångsbelopp motsvarande åtta gånger hans årliga grundlön beräknad på månadslönerna under de 12 månader som föregått olycksfallet. Vid partiell bestående invaliditet utbetalas en del av detta belopp som beräknas på grundval av den tabell som fastställs i de regler som avses i punkt 1 i nämnda artikel.
8. I Regler om olycksfallsförsäkring och yrkessjukdomsförsäkring för tjänstemän i Europeiska gemenskaperna (nedan kallade försäkringsreglerna) fastställs, enligt artikel 73 i tjänsteföreskrifterna, enligt vilka villkor tjänstemannen är försäkrad mot olycksfall och yrkessjukdom.
9. I artikel 12 i dessa försäkringsregler föreskrivs följande:
”1. Om tjänstemannen invalidiseras fullständigt och bestående till följd av ett olycksfall eller en yrkessjukdom skall det belopp som föreskrivs i artikel 73.2 b i tjänsteföreskrifterna betalas ut till honom.
2. Om tjänstemannen invalidiseras partiellt men bestående till följd av en olycka eller en yrkessjukdom skall ett belopp som fastställs enligt de tariffer som anges i invaliditetstabellerna i bilagan betalas ut till honom.”
10. I artikel 14 i försäkringsreglerna föreskrivs följande :
”Efter utlåtande från förtroendeläkarna enligt artikel 19 eller av läkarkommittén enligt artikel 23 skall en ersättning beviljas tjänstemannen för varje skada eller permanent vanställdhet som även om det inte påverkar arbetsförmågan utgör en fysisk defekt på personens fysiska integritet och inverkar menligt på hans sociala relationer.
Denna ersättning skall fastställas i enlighet med de tariffer som anges i invaliditetstabellerna i bilagan på motsvarande sätt som i artikel 12. Om en anatomisk funktionell skada också leder till vanställdhet skall en lämplig höjning av tarifferna beviljas.”
Bakgrund till tvisten
11. Bakgrunden till tvisten, såsom den beskrivs i punkterna 2–12 i den överklagade domen, kan sammanfattas enligt följande.
12. Klaganden började sin tjänst vid kommissionen år 1962.
13. Klaganden har anfört att han utsatts för asbestdamm under den period då han arbetade i byggnaden Berlaymont i Bryssel (Belgien). År 1990 begärde han att den lungsjukdom han led av skulle erkännas som yrkessjukdom och att han skulle förklaras lida av total invaliditet.
14. Förfarandet enligt artikel 78 i tjänsteföreskrifterna resulterade i att klaganden pensionerades och att han beviljades invaliditetspension som uppgick till 70 procent av hans grundlön. Förfarandet enligt artikel 73 i tjänsteföreskrifterna, som genomfördes parallellt med det ovannämnda förfarandet, resulterade i att det fastställdes att klaganden led av en yrkessjukdom. Vidare fastställdes det att klaganden led av total permanent invaliditet som bestämdes till 100 procent. Med hänsyn till klagandens ständiga symptom och allvarliga psykiska besvär beslutade Europeiska gemenskapernas kommission dessutom att i enlighet med artikel 14 i försäkringsreglerna utbetala ett ersättningsbelopp om 30 procent av det kapital som fastställts för total bestående invaliditet.
15. Klaganden ansåg att detta belopp inte till fullo ersatte hans skada och tillställde därför kommissionen ett klagomål den 15 maj 1994 i enlighet med artikel 28 i försäkringsreglerna och artikel 90.2 i tjänsteföreskrifterna. Eftersom det inte förelåg något tidigare beslut som gick honom emot betraktade kommissionen detta klagomål som en begäran, vilken avslogs i ett uttryckligt beslut genom skrivelse av den 22 september 1994.
16. Den 15 december 1994 ingav klaganden ett klagomål i den mening som avses i artikel 90.2 i tjänsteföreskrifterna mot avslagsbeslutet. Genom beslut av den 25 april 1995 som delgavs klaganden genom skrivelse av den 3 maj 1995 avslog kommissionen klagandens klagomål.
17. Genom ansökan som inkom till förstainstansrättens kansli den 29 augusti 1995, och som registrerades under nummer T-165/95, väckte klaganden talan med yrkande om dels att kommissionen skulle förpliktas att betala skadestånd, dels att kommissionens beslut av den 22 september 1994 i den mån så var nödvändigt skulle ogiltigförklaras.
18. Förstainstansrätten ogillade talan genom dom av den 14 maj 1998 i mål T-165/95, Lucaccioni mot kommissionen, REGP 1998, s. I-A-203 och II-627). Klagandens överklagande av domen ogillades av domstolen genom dom av den 9 september 1999 i mål C-257/98P, Lucaccioni mot kommissionen, (REG 1999, s. I-5251).
19. Den 29 maj 2000 inkom klaganden med en begäran enligt artikel 90.1 i tjänsteföreskrifterna om ersättning för de ideella och fysiska skador som han lidit under tiden före sin yrkessjukdom.
20. Då klaganden inte erhållit något svar på sin begäran inom den tidsfrist som föreskrivs i nämnda bestämmelse i tjänsteföreskrifterna anförde klaganden klagomål vilket blev föremål för ett tyst avslag.
21. Klaganden väckte, genom ansökan som inkom till förstainstansrättens kansli den 19 juli 2001, med stöd av artikel 91 i tjänsteföreskrifterna talan, vilken avvisades genom den överklagade domen. Det är denna dom som är föremål för förevarande överklagande.
Den överklagade domen
22. Till stöd för sin talan om ersättning för de ideella och fysiska skador som kommissionen orsakat honom under tiden från år 1967 till år 1990, det vill säga innan yrkessjukdomen bröt ut, anförde klaganden som enda grund att han varit utsatt för trakasserier på grund av de arbetsvillkor som kommissionen avsiktligt påtvingat honom samt att kommissionen
på ett dolt och hemligt sätt beslutat att inleda invaliditetsförfarandet beträffande honom.
23. Inom ramen för denna grund kritiserade klaganden kommissionen och/eller dess chefer för att vara direkt och/eller indirekt ansvariga för att ha tvingat klaganden att, vid äventyr att annars bli föremål för disciplinåtgärder, arbeta i en byggnad som enligt allmän kännedom var isolerad med asbest. Kommissionen och dess chefer dolde under flera år detta genom falska påståenden trots att de var medvetna om att asbest utgjorde en stor hälsorisk.
24. Genom den överklagade domen avvisade förstainstansrätten talan och förordnade om att vardera parten skulle bära sin rättegångskostnad.
25. I den överklagade domen prövade förstainstansrätten varje grund för avvisning för sig, vad gäller de ideella respektive de fysiska skadorna.
26. Sedan förstainstansrätten lämnat de invändningar om laga kraft och principen ne bis in idem
som kommissionen anfört utan avseende, fann rätten att talan skulle avvisas i den del den avsåg den ideella skadan, eftersom de tidsfrister som föreskrivs i artiklarna 90 och 91 i tjänsteföreskrifterna inte respekterats.
27. Till skillnad från vad klaganden anfört ansåg förstainstansrätten att den skrivelse som tillställdes kommissionen den 15 maj 1994 var en begäran enligt artikel 90.1 i tjänsteföreskrifterna. Denna begäran avslogs av kommissionen genom beslut av den 22 september 1994, vilket klaganden inte bestridit, särskilt vad gäller den ideella skada han lidit innan sjukdomen bröt ut. Förstainstansrätten ansåg därför att den nya begäran av den 29 maj 2000 som gav upphov till det förfarande som anhängiggjorts vid förstainstansrätten inte respekterade de tvingande tidsfristerna i nämnda artikel då det inte förelåg några nya omständigheter som kunde motivera undantag från de bestämmelser som reglerar fristerna för att väcka talan.
28. Förstainstansrätten ansåg beträffande de fysiska skador som klaganden lidit innan hans yrkessjukdom bröt ut att ansökan inte var tillräckligt preciserad i detta hänseende och att den därför inte uppfyllde minimikraven i artikel 19 första stycket i EG-stadgan för domstolen och i artikel 44.1 i förstainstansrättens rättegångsregler.
29. Förstainstansrätten konstaterade i punkt 67 i den överklagade domen att påståendena i ansökan var vaga och därför inte möjliggjorde för förstainstansrätten att fastställa vilka hälsoproblem som klaganden åberopade till stöd för sin talan. I punkt 68 i nämnda dom fann förstainstansrätten att klaganden inte anfört några objektiva omständigheter som gjorde det möjligt för den och kommissionen att fastställa vilken typ av skador som åberopats samt deras omfattning.
Överklagandet
Parternas argument och grunderna för överklagandet
30. Arnaldo Lucaccioni har i sitt överklagande yrkat att domstolen skall
– bifalla överklagandet och följaktligen ansökan,
– tillerkänna honom ersättning som grundas på gemenskapsrätten, Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna och Europakonventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och grundläggande friheterna för de psykiska och fysiska skador som kommissionen vållat mellan år 1967 och år 1990 och som inte omfattas (eller som alternativt även omfattas av) artikel 73 i tjänsteföreskrifterna. Dessa skador har orsakats genom kommissionens ansvarsgrundande handlande och fulla ansvar för att bland annat ha kränkt den mänskliga värdigheten och klagandens rätt till integritet. Ersättning yrkas med ett belopp av 3 500 000 euro (7 000 000 000 ITL), vilket analogt är motiverat mot bakgrund av de belopp som varje drabbad person tillerkändes (ungefär 500 000 euro, 1 000 000 000 ITL) i dom 4840/96 av den 5 juli 1996 av Pretura Circondariale di Torino (Italien) och det skadestånd som tillerkänts varje drabbad person vid ”Cermislinbanan”, 2 000 000 euro (4 000 000 000 ITL),
– förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna.
31. Kommissionen har yrkat att domstolen skall
– avvisa alternativt ogilla talan,
– förplikta klaganden att ersätta rättegångskostnaderna.
32. Till stöd för sitt överklagande har Arnaldo Lucaccioni åberopat två grunder för att bestrida förstainstansrättens skäl för avvisning. Han har därvid gjort gällande dels att det förekommer omständigheter som motiverar undantag från de bestämmelser som reglerar fristen för att väcka talan, dels att det i ansökan till förstainstansrätten åberopades objektiva omständigheter som gjorde det möjligt för den att fastställa vilken typ av skador som åberopades samt deras omfattning.
33. Med sin första grund har Arnaldo Lucaccioni gjort gällande att det, i motsats till vad förstainstansrätten hävdat, i ansökan anförs ett stort antal omständigheter som kan motivera undantag från de bestämmelser som reglerar fristerna för att väcka talan. Klaganden har särskilt nämnt två omständigheter som hindrat honom från att väcka talan inom de frister som föreskrivs i tjänsteföreskrifterna, dels rädsla för repressalier från kommissionens sida, dels de permanenta trakasserier han utsatts för av kommissionen.
34. I sin andra grund har Arnaldo Lucaccioni anfört att förstainstansrätten gjort en felaktig bedömning av de omständigheter han åberopat i sin ansökan och som avser fastställande av de fysiska och ideella skador han lidit innan hans yrkessjukdom erkändes samt av deras omfattning. Klaganden anser härvid att den skildring av de faktiska omständigheterna som återges i ansökan kan tjäna som grund för att fastställa kommissionens ersättningsskyldighet samt omfattningen av denna skyldighet.
Domstolens bedömning
35. Domstolen erinrar inledningsvis om att den, för det fall det är uppenbart att överklagandet inte kan tas upp till prövning eller om det är uppenbart ogrundat, enligt artikel 119 i rättegångsreglerna vid varje tidpunkt kan avvisa eller ogilla det genom motiverat beslut.
36. Enligt fast rättspraxis följer det av artikel 225 EG och artikel 58 i domstolens stadga att ett överklagande skall vara begränsat till rättsfrågor och att förstainstansrätten dels är ensam behörig att fastställa de faktiska omständigheterna, utom då det av handlingarna i målet framgår att de fastställda uppgifterna om omständigheterna är materiellt oriktiga, dels är ensam behörig att bedöma dessa faktiska omständigheter. Bedömningen av de faktiska omständigheterna utgör, med undantag för då förstainstansrätten missuppfattat bevisningen, inte en rättsfråga som i sig är underställd domstolens kontroll (se bland annat dom av den 5 juni 2003 i mål C-121/01 P, O’Hannrachain mot parlamentet, REG 2003, s. I-5539, punkt 35, och där citerad rättspraxis).
37. I förevarande mål har klaganden i sin första grund åberopat att förstainstansrätten underlåtit att beakta vissa faktiska omständigheter, nämligen att det föreligger nya omständigheter som motiverar att fristen för att väcka talan skall avbrytas. I punkt 53 i den överklagade domen fastställde emellertid förstainstansrätten med fog att ”det inte på något sätt framgår av handlingarna i målet, och att klaganden inte heller har gjort gällande, att omständigheterna förändrats på sådant sätt att det kan motivera ett undantag från de bestämmelser som reglerar fristerna för att väcka talan”. Såsom denna grund uttryckts av klaganden avser den endast förekomst eller fastställande av en omständighet som utgör en sådan ändring.
38. Klagandens antagande att det föreligger nya omständigheter har inte på något vis bevisats. Handlingarna innehåller inte några omständigheter som motiverar en ny bedömning av de faktiska omständigheter som klaganden anfört. Eftersom det i den överklagade domen inte nämnts något om de ”trakasserier” som klaganden åberopat anser han att förstainstansrätten godtagit denna omständighet som en följd av ett beslut som synes ha ett mycket svagt samband med förevarande mål. Nämnda trakasserier kan därför inte anses som en fastställd omständighet, vilket gör att klagandens påstående inte finner stöd i några faktiska omständigheter.
39. Det är följaktligen uppenbart att överklagandet inte kan prövas på den första grunden.
40. Vad beträffar den andra grund som klaganden åberopat till stöd för sitt överklagande erinrar domstolen om att det, enligt fast rättspraxis, framgår av artikel 58 i domstolens stadga och artikel 112.1 c i rättegångsreglerna att det i ett överklagande klart skall anges på vilka punkter den dom som det yrkas upphävning av ifrågasätts samt de rättsliga grunder som särskilt åberopas till stöd för detta yrkande (beslut av den 12 december 1996 i mål C-49/96 P, Progoulis mot kommissionen, REG 1996, s. I-6803, punkt 23, och dom av den 6 mars 2003 i mål C-41/00 P, Interporc mot kommissionen, REG 2003, s. I-2125, punkt 15).
41. Ett överklagande som inskränker sig till att upprepa eller ordagrant återge de grunder och argument som redan har anförts vid förstainstansrätten,
inklusive argument som rätten uttryckligen lämnat utan avseende, uppfyller enligt likaså fast rättspraxis inte detta krav. Ett sådant överklagande utgör nämligen endast en begäran om omprövning av den ansökan som ingivits till förstainstansrätten, vilket faller utanför domstolens behörighet (beslut av den 26 september 1994 i mål C-26/94 P, X mot kommissionen, REG 1994, s. I-4379, punkt 13, och dom av den 4 juli 2000 i mål C-352/98 P, Bergaderm och Goupil mot kommissionen, REG 2000, s. I-5291, punkt 35).
42. Domstolen vill i detta hänseende påpeka att klaganden i de argument som han anfört till stöd för sin andra grund inte preciserar vare sig vilka delar i den överklagade domen som kritiseras eller vilka juridiska argument som åberopas till stöd för ogiltigförklaringen härav. Grunden avser inte någon rättsfråga och innehåller inte någon juridisk argumentation i syfte att visa att förstainstansrätten har gjort en felaktig bedömning av hur kommissionen använt sina befogenheter.
43. Härav följer att överklagandet inte kan prövas på den andra grunden heller.
Beslut om rättegångskostnader
Rättegångskostnader
44. Enligt artikel 69.2 i rättegångsreglerna, vilken enligt artikel 118 i samma regler är tillämpliga i mål om överklagande, skall tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna om detta har yrkats. Kommissionen har yrkat att klaganden skall förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna. Eftersom klaganden har tappat målet, skall kommissionens yrkande bifallas.
Domslut
På dessa grunder fattar
DOMSTOLEN (femte avdelningen)
följande beslut:
1) Överklagandet avvisas.
2) Arnaldo Lucaccioni skall ersätta rättegångskostnaderna i denna instans.