62021CC0128
FÖRSLAG TILL AVGÖRANDE AV GENERALADVOKAT
GIOVANNI PITRUZZELLA
föredraget den 12 januari 2023 (
1
)
Mål C‑128/21
Lietuvos notarų rūmai,
M.S.,
S.Š,
D.V.,
V.P.,
J.P.,
D.L.-B.,
D.P.,
R.O.I.
mot
Lietuvos Respublikos konkurencijos taryba,
ytterligare deltagare i rättegången:
Lietuvos Respublikos teisingumo ministerija,
Lietuvos Respublikos finansų ministerija
(begäran om förhandsavgörande från Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Litauens högsta förvaltningsdomstol))
”Begäran om förhandsavgörande – Konkurrens – Artikel 101 FEUF – Begreppet företag och begreppet beslut av sammanslutningar – Notarius publicusrådets beslut som fastställer hur avgifter ska beräknas – Begränsning genom syfte – Motivering – Böter – Företagssammanslutning och dess medlemmar – Presidium – Lagöverträdare – Solidariskt ansvar”
1.
Kan medlemmar i en yrkessammanslutning åläggas individuella påföljder till följd av att de har antagit beslut som kan hänföras till yrkessammanslutningen och som kan snedvrida eller begränsa konkurrensen i den mening som avses i unionsrätten?
I. Tillämpliga bestämmelser
A.
Unionsrätt
2.
I artikel 5 i rådets förordning (EG) nr 1/2003 av den 16 december 2002 om tillämpning av konkurrensreglerna i [artiklarna 101 och 102 FEUF] (
2
), som har rubriken ”Medlemsstaternas konkurrensmyndigheters behörighet”, stadgas följande:
”Medlemsstaternas konkurrensmyndigheter skall vara behöriga att i enskilda ärenden tillämpa artiklarna 81 och 82 i fördraget. De får för detta ändamål, på eget initiativ eller till följd av ett klagomål, fatta beslut om att
–
kräva att en överträdelse skall upphöra,
–
förordna om interimistiska åtgärder,
–
ålägga böter, förelägga viten eller ålägga andra påföljder som föreskrivs i den nationella lagstiftningen.
Om de på grundval av den information som de förfogar över anser att villkoren för ett förbud inte är uppfyllda, kan de också besluta att det inte finns någon anledning att vidta åtgärder.”
3.
I artikel 23.2 a och 23.4 i samma förordning anges följande:
”2.   Kommissionen får genom beslut ålägga företag och företagssammanslutningar böter, om de uppsåtligen eller av oaktsamhet
a)
överträder artikel 81 eller artikel 82 i fördraget [nu artiklarna 101 och 102 FEUF] …
För varje företag och företagssammanslutning som deltagit i överträdelsen får böterna inte överstiga 10 % av föregående räkenskapsårs sammanlagda omsättning.
Om en sammanslutnings överträdelse har samband med dess medlemmars verksamhet, får böterna inte överstiga 10 % av summan av den sammanlagda omsättningen hos varje medlem med verksamhet på den marknad som påverkas av sammanslutningens överträdelse.
…
4.   Om böter åläggs en företagssammanslutning och hänsyn tas till medlemmarnas omsättning men sammanslutningen inte är solvent, är sammanslutningen skyldig att kräva betalning från medlemmarna för att täcka bötesbeloppet. Om sådana inbetalningar inte har gjorts till sammanslutningen inom den tidsfrist som kommissionen fastställt, får kommissionen kräva att böterna betalas direkt av vilket som helst av de företag vars företrädare var medlemmar i sammanslutningens berörda beslutsfattande organ.
Efter det att kommissionen har krävt betalning enligt andra stycket får den, om så är nödvändigt för att garantera att hela bötesbeloppet betalas, kräva betalning av vilken som helst av de av sammanslutningens medlemmar som var verksamma på den marknaden där överträdelsen ägde rum.
Kommissionen får dock inte kräva betalning enligt andra och tredje styckena från företag som kan visa att de inte har genomfört det beslut som fattades av samman[s]lutningen och som ledde till överträdelse och antingen inte var medvetna om beslutets existens eller aktivt tog avstånd från det innan kommissionen började utreda fallet.
Betalningsansvaret för varje företag får när det gäller betalning av böterna inte överstiga 10 % av föregående räkenskapsårs sammanlagda omsättning.”
B.
Litauisk rätt
4.
I artikel 5.1 punkt 1 i Lietuvos Respublikos konkurencijos įstatymas (Republiken Litauens konkurrenslag) av den 23 mars 1999, i dess lydelse enligt lag nr XIII‑193 av den 12 januari 2017 (nedan kallad konkurrenslagen) fastställs följande:
”Alla avtal som har till syfte att begränsa konkurrensen eller som begränsar eller kan begränsa konkurrensen är förbjudna och ogiltiga från och med att de ingås, däribland avtal som går ut på att direkt eller indirekt fastställa (bestämma) priset på vissa varor eller andra köp- eller säljvillkor.”
5.
Enligt artikel 3.19 i konkurrenslagen gäller följande:
”Med ’avtal’ avses avtal som ingås i valfri form (skriftlig eller muntlig) av två eller flera ekonomiska aktörer eller samordnade förfaranden mellan ekonomiska aktörer, däribland beslut som fattas av en grupp ekonomiska aktörer (en sammanslutning, en gruppering, ett konsortium och så vidare) eller företrädare för denna grupp.”
6.
Enligt artikel 3.22 i konkurrenslagen gäller följande:
”Med ’ekonomisk aktör’ avses ett företag, en grupp företag (sammanslutningar, grupperingar, konsortier och så vidare), en rörelse, en organisation eller andra juridiska eller fysiska personer som bedriver eller kan bedriva ekonomisk verksamhet i Republiken Litauen, vars agerande har inverkan på den ekonomiska verksamheten i Republiken Litauen eller vars intentioner, om de omsätts i praktiken, kan inverka på nämnda verksamhet. Enheterna i Republiken Litauens offentliga förvaltning anses vara ekonomiska aktörer om de bedriver en ekonomisk verksamhet.”
7.
I artikel 2 i Lietuvos Respublikos notariato įstatymas (Republiken Litauens lag om yrket som notarius publicus) (nedan kallad lagen om yrket som notarius publicus), i dess lydelse enligt lag nr XIII‑570 av den 29 juni 2017, stadgas följande:
”En notarius publicus är en person som staten har gett i uppdrag att utföra de uppgifter som avses i denna lag och att bestyrka lagenligheten av transaktioner eller dokument inom ramen för privaträttsliga rättsförhållanden. En notarius publicus kan även verka som medlare i privaträttsliga tvister.”
8.
Det stadgas följande i artikel 6 första stycket i lagen om yrket som notarius publicus:
”Antalet personer som är utsedda till notarius publicus, deras säte och deras territoriella jurisdiktion fastställs av Republiken Litauens justitieminister enligt den metod som nämnda minister anser vara lämplig för att bedöma behovet av juridiska tjänster som dessa personer tillhandahåller landets invånare”.
9.
Artikel 8 i lagen om yrket som notarius publicus bestämmer följande:
”Personer som är utsedda till notarius publicus i Republiken Litauen sammanträder i Notarius publicusrådet … Varje notarius publicus är ledamot i Notarius publicusrådet. Notarius publicusrådet är en juridisk person. Stadgan för Notarius publicusrådet antas av Notarius publicusrådets generalförsamling och godkänns av Republiken Litauens justitieminister.”
10.
Enligt artikel 10 punkt 7 i lagen om yrket som notarius publicus vidtar Notarius publicusrådet när det fullgör sina uppgifter åtgärder som gör notarius publicus praxis enhetlig.
11.
Det föreskrivs i artikel 11 andra och tredje styckena i lagen om yrket som notarius publicus följande:
”Vid godkännande av de rättsakter som avses i denna lag beaktar Republiken Litauens justitieminister utlåtandet av Notarius publicusrådets presidium. Om Republiken Litauens justitieminister finner att Notarius publicusrådets resolutioner eller beslut inte är i överensstämmelse med Republiken Litauens lagstiftning, får ministern inge en ansökan till Vilnius regionala förvaltningsdomstol med yrkande att dessa resolutioner eller beslut ska ogiltigförklaras. Ansökan ska inges senast en månad efter datumet för mottagandet av den resolution eller det beslut som är föremål för ansökan.”
12.
I artikel 12 i lagen om yrket som notarius publicus stadgas följande:
”Personer som är utsedda till notarius publicus utövar sina befogenheter utan påverkan av offentliga myndigheter och budgetansvariga myndigheter och ska endast rätta sig efter lagen.”
13.
Enligt artikel 13 i lagen om yrket som notarius publicus ska personer som är utsedda till notarius publicus iaktta Notarius publicusrådets beslut när de utför sina uppgifter.
14.
Artikel 16 i lagen om yrket som notarius publicus anger följande:
”En notarius publicus ansvarar, i enlighet med villkoren i Republiken Litauens civillag och denna lag, för skada som fysiska eller juridiska personer lider till följd av överträdelser som denne, dennes företrädare eller personalen på dennes notariebyrå begår vid utövande av yrkesverksamhet som notarius publicus. En notarius publicus ansvarar på samma sätt som en statstjänsteman för allehanda överträdelse av lagar eller andra regler som notarius publicus begår i samband med utförande av sina uppdrag och som medför att denne ådrar sig straff- eller förvaltningsrättsligt ansvar.”
15.
I artikel 19 första och andra styckena i lagen om yrket som notarius publicus stadgas följande:
”En notarius publicus fakturerar avgifter för utarbetande av notariehandlingar, utarbetande av transaktionsförslag, rådgivning och tekniska tjänster, vars belopp (taxor) fastställs av Republiken Litauens justitieminister i enlighet med de kriterier som ska beaktas vid fastställandet av de avgifter (taxor) som tas ut av notarius publicus, vilka nämns i artikel 19 i denna lag, och i samråd med Republiken Litauens finansminister och Notarius publicusrådet. Storleken på avgifterna ska säkra en notarius publicus inkomster som gör det möjligt för denne att vara ekonomiskt oberoende, erbjuda kunderna goda servicevillkor, anlita personal med nödvändiga kvalifikationer och ha ett tekniskt välutrustat kontor. … Beroende på kundens finansiella situation kan en notarius publicus besluta att befria kunden från att helt eller delvis betala avgifterna.”
16.
Artikel 21 i lagen om yrket som notarius publicus har följande lydelse:
”En notarius publicus utövar sin verksamhet självständigt och är ekonomiskt oberoende. …”
17.
I artikel 62 första och sjunde styckena i lagen om yrket som notarius publicus föreskrivs följande:
”En notarius publicus ska teckna en ansvarsförsäkring för ett belopp på över 290 euro för skada som denne vållar fysiska eller juridiska personer i samband med fullgörandet av sina uppdrag. … Om det belopp som utbetalas av försäkringsbolaget inte är tillräckligt för att till fullo ersätta skadan, ska den notarius publicus som har vållat skadan stå för mellanskillnaden mellan skadeståndsbeloppet och den faktiska skadan.”
18.
Det stadgas i artikel 28 första stycket i lagen om yrket som notarius publicus följande:
”Notariehandlingar, med undantag för arvshandlingar, får utarbetas av valfri notarius publicus. I dessa fall fastställer Republiken Litauens justitieminister jurisdiktionen för personer som är utsedda till notarius publicus.”
19.
I artikel 8.6 och 8.7 i Lietuvos notarų rūmų statutas (stadga för Litauens Notarius publicusråd) (nedan kallad stadgan), som godkändes genom förordning nr 1R-3 av Republiken Litauens justitieminister av den 3 januari 2008, anges följande:
”Notarius publicusrådet har följande uppgifter inom ramen för sitt uppdrag:
…
6) göra notarius publicus praxis enhetlig,
7) sammanfatta notarius publicus praxis och lämna utlåtanden till personer som är utsedda till notarius publicus”.
20.
Artikel 18.1 i stadgan anger följande:
”Presidiet är ett kollegialt organ för ledning av Notarius publicusrådet. Presidiet består av åtta ledamöter som generalförsamlingen av personer som är utsedda till notarius publicus utnämner (väljer) för en treårsperiod.”
21.
Det föreskrivs följande i artikel 25 i stadgan:
”Presidiets beslut om den praktiska tillämpningen av lagstiftningen eller andra relevanta frågor ska meddelas inom fem arbetsdagar till Republiken Litauens justitieministerium och publiceras på Notarius publicusrådets webbplats.”
22.
Det fastställs i artikel 10 punkt 4 i stadgan bland annat att varje ledamot i Notarius publicusrådet är bunden av presidiets beslut.
II. De faktiska omständigheterna, det nationella målet och tolkningsfrågorna
23.
Genom beslut nr 2S-2(2018) av den 26 april 2018 slog Lietuvos Respublikos konkurencijos taryba (Republiken Litauens konkurrensmyndighet) (nedan kallad konkurrensmyndigheten) fast att Notarų rūmai (Notarius publicusrådet i Litauen) (nedan kallat Notarius publicusrådet) och de personer som är utsedda till notarius publicus och som var ledamöter i Notarius publicusrådets presidium (nedan även kallat presidiet) (nedan gemensamt kallade klagandena) hade överträtt såväl Lietuvos Respublikos konkurencijos įstatymas (konkurrenslagen) av den 23 mars 1999 (Žin., 1999, nr 30–856) som artikel 101.1 a FEUF och ålade dem därför påföljder.
24.
Det framgår av nämnda beslut att Notarius publicusrådet antog flera resolutioner (
3
) – närmare bestämt resolutionerna av den 30 augusti 2012, av den 23 april 2015, av den 26 maj 2016 och av den 26 januari 2017 – varigenom rådet specificerade de kriterier som ska beaktas vid fastställandet av de avgifter som tas ut av notarius publicus för följande tjänster (nedan kallade klargörandena): i) godkännande av transaktioner som avser inteckning och införande av klausuler om verkställighet i situationer där parterna i transaktionen inte anger värdet på den intecknade egendomen och i situationer där flera egendomar intecknas genom en och samma transaktion, ii) utarbetande av notariehandlingar, utarbetande av transaktionsförslag, rådgivning och tekniska tjänster i situationer där ett servitut inrättas på flera fastigheter genom ett och samma avtal, iii) fastställande av ett bytesavtal i situationer där parterna genom ett avtal sinsemellan utbyter delar av olika egendomar.
25.
Klargörandena antogs enhälligt och publicerades sedan på Notarius publicusrådets webbplats.
26.
Konkurrensmyndigheten menade att Notarius publicusrådet i samband med antagandet av klargörandena, trots att det har ett utrymme för skönsmässig bedömning (
4
) i detta hänseende och kan fastställa avgifterna inom ett spann, hade valt att fastställa dessa avgifter till det högsta beloppet.
27.
Följaktligen ansåg nämnda litauiska myndighet att Notarius publicusrådet, genom presidiet och dess ledamöter, i samband med antagandet av klargörandena hade överträtt artikel 101.1 a FEUF. Notarius publicusrådet kvalificerades som en företagssammanslutning och klargörandena ansågs utgöra beslut, som hade antagits av en företagssammanslutning och av de åtta personer som är utsedda till notarius publicus och som var ledamöter i presidiet, som kunde begränsa konkurrensen mellan personer som är utsedda till notarius publicus.
28.
Konkurrensmyndigheten definierade den relevanta marknaden som marknaden för notariehandlingar i Litauen. Den aktuella överträdelsen hade pågått från och med den 30 augusti 2012 till och med den 16 november 2017. Bötesbeloppet sänktes mot bakgrund av det tysta samtycket av justitieministern, som inte hade vidtagit de nationella åtgärder som var nödvändiga för att få överträdelsen att upphöra.
29.
Notarius publicusrådet och de personer som är utsedda till notarius publicus och som var ledamöter i presidiet, vilka hölls personligen ansvariga för överträdelsen av artikel 101 FEUF, överklagade beslutet till Vilniaus apygardos administracinis teismas (Vilnius regionala förvaltningsdomstol, Litauen) (nedan kallad den regionala förvaltningsdomstolen).
30.
I målet vid den regionala förvaltningsdomstolen gjorde Notarius publicusrådet och de bötfällda personer som är utsedda till notarius publicus och som var ledamöter i presidiet gällande att en notarius publicus inte kan kvalificeras som företag i den mening som avses i artikel 101.1 FEUF. Personer som är utsedda till notarius publicus tillhandahåller nämligen tjänster som inte konkurrerar vad gäller priset. Avsikten med klargörandena var att genomföra Notarius publicusrådets uppdrag såsom att göra notarius publicus praxis enhetlig, tillhandahålla rådgivning till personer som är utsedda till notarius publicus samt skydda dessa personer mot omotiverat skadeståndsansvar i överensstämmelse med nationell lagstiftning på området. De antagna resolutionerna syftade även till att skydda konsumenternas intressen, säkerställa principen om likabehandling och proportionalitetsprincipen.
31.
Vidare kan de personer som är utsedda till notarius publicus och som var ledamöter i presidiet inte hållas personligen ansvariga för det omtvistade beteendet, eftersom justitieministern inte hade angripit Notarius publicusrådets resolutioner trots att ministern visste att de hade antagits. Klagandena i det nationella målet bestred dessutom att artikel 101.1 a FEUF är tillämplig, eftersom det inte finns någon gemensam marknad för notarius publicustjänster i unionens medlemsstater.
32.
Konkurrensmyndigheten gjorde däremot gällande att notarius publicustjänster konkurrerar även vad gäller priset och att personer som är utsedda till notarius publicus följaktligen inte får bryta mot unionens konkurrensregler.
33.
Vad gäller frågan huruvida förevarande fall omfattas av unionsrätten påpekade konkurrensmyndigheten att det inte rör sig om en situation som är av rent intern art, eftersom även medborgare från andra medlemsstater kan nyttja notarius publicustjänster i Litauen, om än begränsat till det litauiska territoriet.
34.
Mot denna bakgrund ogiltigförklarade den regionala förvaltningsdomstolen delar av beslutet genom dom, som konkurrensmyndigheten har överklagat till Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Litauens högsta förvaltningsdomstol).
35.
Förutom flera omtvistade frågor, som inte kommer att prövas i detta förslag till avgörande, har den hänskjutande domstolen uttryckt tvivel i och med att EU-domstolen ännu inte har uttalat sig om huruvida artikel 101 FEUF är tillämplig på personer som är utsedda till notarius publicus. Den hänskjutande domstolen undrar därför om deras tjänster kan anses utgöra ekonomisk verksamhet enligt artikel 101.1 FEUF.
36.
Lika olöst är enligt den hänskjutande domstolen frågan huruvida förevarande fall ska prövas i enlighet med kriteriet i målet Wouters, enligt vilket ”[e]n medlemsstat … skall … behålla sin möjlighet att … själv anta sådana föreskrifter” (
5
), eller kriteriet i målet Chez Elektro Bulgaria, enligt vilket ”en verklig statlig kontroll och beslutanderätt i sista instans ska förekomma” (
6
), det vill säga de kriterier som enligt EU-domstolen ska vara uppfyllda för att ett statligt organ kan likställas med en yrkessammanslutning med avseende på artikel 101 FEUF.
37.
Den hänskjutande domstolen har dessutom konstaterat att justitieministern i själva verket hade befogenhet att dels inge ansökan till domstol och yrka att klargörandena skulle ogiltigförklaras, dels komplettera tabellen med kriterier som ska beaktas vid fastställandet av avgifterna.
38.
Det råder även tvivel om följande aspekter: i) frågan huruvida klargörandena kan kvalificeras som ett beslut att bilda en företagssammanslutning och klargörandenas eventuella förmåga att hindra konkurrensen mellan företagen, ii) frågan huruvida de mål som eftersträvas med klargörandena är lämpliga och huruvida klargörandena är proportionerliga för att uppnå dessa mål och iii) frågan huruvida de personer som är utsedda till notarius publicus och som var ledamöter i presidiet ska kvalificeras som medlemmar i företagssammanslutningen, hållas ansvariga för den omtvistade överträdelsen och följaktligen åläggas den föreskrivna påföljden.
39.
Mot denna bakgrund har Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Litauens högsta förvaltningsdomstol) beslutat att vilandeförklara målet och hänskjuta flera tolkningsfrågor till domstolen för förhandsavgörande, däribland följande fråga som utgör föremålet för detta förslag till avgörande:
”7)
Ska artikel 101 FEUF tolkas på så sätt att personer som är utsedda till notarius publicus och som var ledamöter i presidiet kan anses ha överträtt denna artikel och kan åläggas böter på grund av att de deltog i antagandet av de klargöranden som har beskrivits i förevarande mål samtidigt som de arbetade som notarius publicus?”
III. Rättslig bedömning
A.
Inledande överväganden
40.
I enlighet med domstolens anvisningar fokuserar detta förslag till avgörande på bedömningen av den sjunde tolkningsfrågan.
41.
Vid förhandlingen har parterna emellertid betonat och framfört ytterligare argument om vissa överväganden angående en rättslig fråga vars lösning är grundläggande för prövningen av tolkningsfrågorna.
42.
Det rör sig om frågan huruvida artikel 101 FEUF är tillämplig på situationer där de företag som hålls ansvariga för överträdelsen av konkurrensreglerna inte konkurrerar med liknande företag i andra medlemsstater, utan där konkurrensen mot bakgrund av de utförda uppdragen (
7
) och de nationella regelverken är avgränsad till den inhemska marknaden. Bland annat Notarius publicusrådet och den litauiska regeringen har ifrågasatt huruvida den aktuella överträdelsen av konkurrensreglerna, om den konstateras, kan påverka handeln mellan medlemsstater.
43.
I korthet är det nödvändigt att tolka begreppet påverkan på handeln mellan medlemsstater, som utgör just ett av villkoren för att artikel 101 FEUF ska vara tillämplig på överträdelser av konkurrensreglerna.
1. Begreppet påverkan på handeln mellan medlemsstater
44.
Påverkan på handeln mellan medlemsstater består i en störning av konkurrensvillkoren på marknaden vid handeln mellan medlemsstater som uppstår till följd av en konkurrensbegränsande samverkan eller ett missbruk av en dominerande ställning. Nämnda påverkan utgör skiljelinjen mellan tillämpningsområdet för unionsrätten och för de nationella konkurrensreglerna. (
8
)
45.
Domstolen har i sin praxis preciserat när kravet är uppfyllt. Det framgår av fast rättspraxis att ”det för att ett avtal mellan företag skall anses kunna inverka på handeln mellan medlemsstater krävs att det med tillräcklig grad av sannolikhet, på grundval av rättsliga eller faktiska omständigheter, kan förutses att avtalet i fråga direkt eller indirekt, faktiskt eller potentiellt kan inverka på handelsförhållandena mellan medlemsstater, så att det kan komma att hindra förverkligandet av de mål som ställts upp om en gemensam marknad mellan staterna”. (
9
)
46.
För att en samverkan ska omfattas av unionsrättens tillämpningsområde måste nämnda påverkan dessutom vara tillräckligt betydande. I detta avseende har domstolen slagit fast att ”[e]tt avtal [följaktligen kan] undgå att träffas av förbudet i artikel [101 FEUF] om avtalet, med hänsyn till de berörda parternas svaga ställning på den relevanta produktmarknaden, endast obetydligt påverkar marknaden”. (
10
) Kommissionen har antagit ett liknande synsätt i sina riktlinjer (
11
), där det betonas att ett avtal i princip inte kan påverka handeln mellan medlemsstater märkbart om två kumulativa villkor är uppfyllda mot bakgrund av vilka det kan antas att det olagliga avtalet har mycket ringa inverkan. (
12
)
47.
Domstolen har i sin praxis även fastställt en så kallad de minimis-tröskel, under vilken det antas att överträdelsen av konkurrensreglerna inte kan påverka handeln. Denna de minimis-tröskel på 10 procent av marknadsandelarna anses dock inte vara tillämplig i fall av avtal med konkurrensbegränsande syfte. (
13
)
48.
Vad gäller den geografiska omfattning som ett avtal ska ha för att det ska innebära en påverkan, är först och främst den omständigheten att avtalet har ingåtts av aktörer som är etablerade i en enda medlemsstat inte tillräcklig för att utesluta att påverkan har gränsöverskridande effekter. (
14
) Vidare är den omständigheten att samverkan omfattar hela det nationella territoriet till sin natur oförenlig med den ekonomiska integration som eftersträvas i fördraget, eftersom den till följd av sin beskaffenhet avskärmar marknaderna på nationell nivå. (
15
) Det är därför inte nödvändigt att avtalet omfattar yrkesutövare i flera medlemsstater som konkurrerar med varandra. Det räcker däremot att den aktuella geografiska utsträckningen inkluderar en medlemsstats hela territorium.
49.
Av handlingarna i målet framgår det att det i förevarande fall rör sig om några beslut som en företagssammanslutning har antagit och som omfattar alla yrkesutövare i en viss medlemsstat.
50.
I och med att nämnda samverkan syftar till att fastställa priser kan den, enligt vad som framgår av handlingarna i målet, kvalificeras som en överträdelse genom syfte vars förmåga att märkbart hindra, begränsa eller snedvrida konkurrensen på den inhemska marknaden ska betraktas som förmodad. Ett avtal ”som har ett konkurrensbegränsande syfte ska följaktligen, till sin natur och oavsett om det har något faktiskt resultat, anses utgöra en märkbar begränsning av konkurrensen”. (
16
)
51.
Det kan således slås fast att en samverkan som omfattar en medlemsstats hela territorium och som har till syfte att fastställa priser som gäller för alla yrkesutövare på en medlemsstats territorium genom själva sin karaktär kan förstärka avskärmningen av marknaderna på nationell nivå och följaktligen hindra den ekonomiska integration som eftersträvas i fördraget.
52.
Även om antagandet stämmer att det inte råder en faktisk konkurrens mellan personer som är utsedda till notarius publicus i olika medlemsstater mot bakgrund av det specifika regelverket i de enskilda medlemsstaterna vad gäller villkoren för att bli notarius publicus och utöva detta yrke, är det emellertid sant att unionsmedborgare som har för avsikt att använda sig av notarius publicustjänster i en medlemsstat där ovannämnda avskärmning av den inhemska marknaden är tillåten måste acceptera ekonomiska villkor som inte följer av den fria konkurrensens naturliga utveckling.
B.
Den sjunde tolkningsfrågan
53.
Genom den sjunde tolkningsfrågan önskar den hänskjutande domstolen i huvudsak få klarhet i huruvida den nationella konkurrensmyndigheten med stöd av artikel 101 FEUF hade befogenhet att, utöver att ålägga Notarius publicusrådet en påföljd, samtidigt ålägga personer som är utsedda till notarius publicus individuella böter på grund av att de i egenskap av ledamöter i presidiet, som är ett organ inom Notarius publicusrådet, deltog i antagandet av klargörandena.
54.
Det rör sig med andra ord om att identifiera de personer som är ansvariga för den förmodade överträdelsen av konkurrensreglerna.
55.
Enligt den nationella konkurrensmyndigheten är nämligen Notarius publicusrådet och de personer som är utsedda till notarius publicus och som var ledamöter i presidiet solidariskt ansvariga.
56.
Notarius publicusrådet företräder den företagssammanslutning som består av alla personer som är utsedda till notarius publicus i Litauen och ansvarar för regleringen av yrket som notarius publicus inom den ram som fastställs av lagstiftaren och i samråd med justitieministeriet.
57.
Enligt handlingarna i målet är presidiet, som är ett organ inom Notarius publicusrådet, den kollektiva enhet som antar besluten å rådets vägnar.
58.
Enligt artikel 101 FEUF är det aktuella förbudet riktat mot det berörda ”företaget”. (
17
)
59.
Påföljder i konkurrensförfaranden ska åläggas i enlighet med principen om personligt ansvar, (
18
) enligt vilken ansvaret för överträdelsen i normala fall tillskrivs den fysiska eller juridiska person som ledde det berörda företaget när överträdelsen begicks, (
19
) eller alla fysiska och juridiska personer som ingår i det berörda företaget när det inte går att fastställa en fysisk eller juridisk person som, såsom ansvarig för samordningen av företagets handlande, borde tillskrivas överträdelsen. (
20
)
60.
För att vissa enskilda företag (ledamöterna i presidiet) som är medlemmar i företagssammanslutningen (Notarius publicusrådet) ska kunna tillskrivas delat ansvar är det följaktligen enligt min uppfattning nödvändigt att identifiera på vilket specifikt sätt de har bidragit till överträdelsen av konkurrensreglerna. Detta kräver identifiering av förhållandet mellan presidiet och Notarius publicusrådet, av en eventuell aktiv medverkan till det konkreta utarbetandet av beslutet och av en rättslig grund för nämnda delade ansvar.
61.
Angående alla dessa aspekter kommer jag att framlägga domstolen en rad förslag om den korrekta tolkningen av unionsrätten, utan att detta påverkar det faktum att det ankommer på den nationella domstolen att tillämpa dessa principer i det aktuella fallet och undersöka huruvida fakta och omständigheter som beskrivs i handlingarna i målet kan omfattas av dessa principer.
62.
I fråga om förhållandet mellan presidiet och Notarius publicusrådet framgår det av handlingarna i förevarande mål, såsom även den litauiska regeringen har anfört (
21
), att upphovsmannen till klargörandena inte kan uppfattas som presidiet genom de personer som är utsedda till notarius publicus och som är ledamöter i det, eftersom presidiet är ett organ inom Notarius publicusrådet.
63.
Denna omständighet finner stöd i de förklaringar som Notarius publicusrådet har gjort i sitt skriftliga yttrande och bekräftat vid förhandlingen, enligt vilka presidiets beslut tillskrivs Notarius publicusrådet. Presidiet antar således beslut i egenskap av ett beslutsfattande organ som, kollektivt sett, agerar som företrädare för Notarius publicusrådet.
64.
Nödvändigheten av att presidiets beslut tillskrivs Notarius publicusrådet bekräftas även av den status som ledamöterna i presidiet har. Enligt artikel 19 i stadgan för Notarius publicusrådet utgör presidiet ett kollegialt förvaltningsorgan inom Notarius publicusrådet och består av åtta ledamöter som generalförsamlingen utnämner för en treårsperiod. Att de enskilda ledamöterna i presidiet sorterar under generalförsamlingen av personer som är utsedda till notarius publicus bekräftas vidare av artikel 19 fjärde stycket i stadgan för Notarius publicusrådet, där det stadgas att varje ledamot i presidiet ansvarar gentemot generalförsamlingen av de personer som är utsedda till notarius publicus och som är verksamma i respektive territoriella jurisdiktion. En ytterligare bekräftelse på att presidiet har en rent verkställande roll återfinns i artikel 20.1 i ovannämnda stadga, enligt vilken presidiet säkerställer att Notarius publicusrådet utför sina uppdrag.
65.
Av de nationella rättskällor som har beskrivits av den hänskjutande domstolen och analyserats av parterna i de skriftliga yttrandena och vid förhandlingen, vilket det dock ankommer på den nationella domstolen att undersöka, framgår det att de personer som är utsedda till notarius publicus och som är ledamöter i presidiet är organ inom Notarius publicusrådet och inte utövar någon specifik verksamhet i egenskap av enskilda företag.
66.
Vad gäller det faktiska bidraget till den förmodade överträdelsen av konkurrensreglerna av de personer som är utsedda till notarius publicus och som var ledamöter i presidiet framgår det av handlingarna i målet att den aktivitet som rent konkret utfördes av de personer som är utsedda till notarius publicus och som var ledamöter i presidiet bestod i att delta i möten och rösta vid de möten som ledde till antagandet av klargörandena.
67.
Det finns således ingen specifik aktivitet som utförs av enskilda företag (personer som är utsedda till notarius publicus) i syfte att främja antagandet av ett beslut av företagssammanslutningen (Notarius publicusrådet), bortsett från medverkan i det beslutsfattande organet på det sätt som preciseras i den föregående punkten.
68.
Det framgår emellertid vid läsning av handlingarna i målet, vilket även har bekräftats vid förhandlingen, att det faktum att påföljden ålades de personer som är utsedda till notarius publicus och som var ledamöter i presidiet solidariskt med Notarius publicusrådet följde av överväganden som hade samband med att påföljden skulle ha avskräckande verkan.
69.
Konkurrensmyndigheten har vid flera tillfällen understrukit att det mot bakgrund av de lagar som gällde i Litauen vid tidpunkten för de faktiska omständigheterna inte skulle ha varit möjligt att ålägga en påföljd av en ekonomisk omfattning som var tillräcklig för att uppnå en lämplig avskräckande nivå, om påföljden enbart hade ålagts företagssammanslutningen (Notarius publicusrådet).
70.
Det var således nödvändigt att även varje enskild person som är utsedd till notarius publicus och som var ledamot i presidiet ålades påföljden för att böternas beräkningsgrund (omsättningen hos de personer som är utsedda till notarius publicus och som var ledamöter i presidiet) skulle bli högre än sammanslutningens intäkter, som enbart består av de medlemsavgifter som personer som är utsedda till notarius publicus betalar in med jämna mellanrum.
71.
Det allmänna förebyggande syfte som den litauiska konkurrensmyndigheten (
22
) har åberopat till stöd för att överträdelsen av konkurrensreglerna ska tillskrivas de fysiska personer som agerade inom organet, för att undvika risken för att en avskräckande verkan inte uppnås, motiverar emellertid enligt min uppfattning inte att påföljder åläggs på det ovan beskrivna sättet.
72.
Av allt att döma beslutade konkurrensmyndigheten således, i brist på en bestämmelse enligt vilken bötesbeloppet kunde beräknas på grundval av inte bara omsättningen hos företagssammanslutningen (Notarius publicusrådet), utan även omsättningen hos dess enskilda medlemsföretag (personer som är utsedda till notarius publicus), att de personer som är utsedda till notarius publicus och som var medlemmar i rådets beslutsfattande organ (presidiet) skulle åläggas individuella påföljder för att det skulle uppnås en påföljd med tillräckligt avskräckande verkan.
73.
Det grundläggande resonemanget är dock enligt min uppfattning resultatet av en feltolkning.
74.
Jag övergår således till prövningen av den tredje aspekten, närmare bestämt den rättsliga grunden för att företagssammanslutningen och varje enskild person som är utsedd till notarius publicus och som var ledamot i presidiet skulle kunna åläggas en påföljd.
75.
Om jag förstår det rätt beslutade konkurrensmyndigheten mot bakgrund av den konstaterade överträdelsen av konkurrensreglerna (det beslut genom vilket företag fastställer priser) att i det specifika fallet ålägga två påföljder, varav den ena ålades Notarius publicusrådet i egenskap av företagssammanslutning, och vars belopp beräknades utifrån sammanslutningens omsättning, och den andra ålades var och en av de åtta personer som är utsedda till notarius publicus och som var ledamöter i presidiet, och vars belopp beräknades på grundval av omsättningen hos nämnda personer i egenskap av enskilda företag.
76.
Enligt min uppfattning är det nödvändigt att skilja mellan å ena sidan den omständigheten att påföljden för en överträdelse av konkurrensreglerna kan åläggas både den företagssammanslutning som har antagit de beslut som har legat till grund för överträdelsen och de enskilda företag som har deltagit aktivt i överträdelsen och å andra sidan den omständigheten att det sammanlagda bötesbeloppet för företagssammanslutningen kan beräknas på grundval av summan av dess omsättning och omsättningen hos alla eller vissa av de enskilda företag som är medlemmar däri.
77.
I det första fallet måste, vilket har nämnts, ett faktiskt bidrag av de enskilda företagen påvisas som bekräftar att de kan hållas medansvariga för överträdelsen.
78.
Det andra fallet, det vill säga att beräkningsgrunden för företagssammanslutningens böter utvidgas till att även omfatta omsättningen hos alla eller vissa av de företag som har deltagit i överträdelsen, utgjorde föremålet för domen Coop de France (
23
) – en praxis som sedermera har kodifierats i artikel 23.2 tredje stycket i förordning 1/2003 (
24
) – angående kommissionens befogenheter i dess roll som ansvarig för tillämpningen av konkurrensreglerna.
79.
Ett tredje och helt annorlunda fall gäller det solidariska ansvar som avses i artikel 23.4 i förordning 1/2003 (
25
), enligt vilken kommissionen, när en företagssammanslutning är insolvent och dess medlemmar inte gör inbetalningar för att täcka bötesbeloppet, får kräva att böterna betalas direkt av vilket som helst av de företag vars företrädare var medlemmar i sammanslutningens berörda beslutsfattande organ.
80.
Det framgår tydligt av ordalydelsen i artikel 23.4 i förordning 1/2003 att, om en påföljd åläggs en företagssammanslutning, är möjligheten att kräva att böterna betalas direkt av de företag vars företrädare var medlemmar i sammanslutningens berörda beslutsfattande organ underkastad två villkor, närmare bestämt i) att sammanslutningen inte är solvent och ii) att medlemmarna inte har gjort inbetalningar till sammanslutningen för att täcka bötesbeloppet inom den tidsfrist som kommissionen har fastställt.
81.
Av detta följer att det ur unionsrätten, och särskilt ur förordning 1/2003, inte kan härledas att medlemmar i en företagssammanslutnings beslutsfattande organ bär ett allmänt solidariskt ansvar, mot bakgrund av vilket företagssammanslutningen och medlemmar i dessa beslutsfattande organ gemensamt kan åläggas påföljder.
82.
Huvudregeln är den i artikel 23.2 första stycket i förordning 1/2003, där det stadgas att ”[k]ommissionen får genom beslut ålägga företag och företagssammanslutningar böter, om de uppsåtligen eller av oaktsamhet a) överträder artikel 81 eller artikel 82 i fördraget” (nu artiklarna 101 och 102 FEUF).
83.
Det rör sig om en tydlig tillämpning av ovannämnda princip om personligt ansvar, som även omfattar de företag som hålls ansvariga för en överträdelse av konkurrensreglerna.
84.
Mot denna bakgrund kan varken domen Coop de France, där det i fråga om medlemmar i en företagssammanslutning som hade deltagit aktivt i genomförandet av ett konkurrensbegränsande avtal slogs fast att det är möjligt att beakta medlemmarnas omsättning vid beräkningen av bötesbeloppet, eller artikel 23.2 tredje stycket i förordning 1/2003, som har kodifierat detta synsätt, utgöra den rättsliga grunden för den metod för att ålägga påföljder som den litauiska konkurrensmyndigheten valde.
85.
Domen Coop de France innehöll dessutom en uttrycklig hänvisning till det ytterligare villkoret, som flera gånger har nämnts i de skriftliga yttrandena och vid förhandlingen, om att den överträdelse som har begåtts av en sammanslutning avser dess medlemmars verksamhet och att det aktuella konkurrensbegränsande förfarandet utövas direkt av sammanslutningen till förmån för dess medlemmar och i samarbete med dessa. (
26
)
86.
Det råder visserligen ingen tvekan om att företagssammanslutningens beslut i det aktuella fallet avsåg den verksamhet som dess medlemmar utövade och att beslutens (konkurrensbegränsande) syfte genomfördes av sammanslutningen till förmån för dess medlemmar (fastställande av priser), men det är ändå uppenbart att både de personer som är utsedda till notarius publicus och som var ledamöter i presidiet och alla övriga personer som är utsedda till notarius publicus och som är ledamöter i Notarius publicusrådet kan åtnjuta denna potentiella fördel på samma sätt.
87.
Det står i själva verket klart att Notarius publicusrådets beslut måste iakttas av alla personer som är utsedda till notarius publicus i Litauen, och som i kraft av sitt ämbete är ledamöter i Notarius publicusrådet, med den följden att eventuella fördelar av de beslut som Notarius publicusrådet antar och presidiet verkställer gäller för alla personer som är utsedda till notarius publicus i Litauen.
88.
Förordning 1/2003, i den del som rör bestämmelser om böter, hänvisar avslutningsvis uttryckligen till kommissionens roll som ansvarig för tillämpningen av konkurrensreglerna och är inte direkt tillämplig på de nationella konkurrensmyndigheternas befogenheter. Detta bekräftas även av den omständigheten att direktiv 2019/1 (
27
), det så kallade ECN plus-direktivet, vars artikel 14 innehåller en mekanism för beräkning av sanktionsavgiften som liknar den i artikel 23 i förordning 1/2003, har antagits just för att ge dessa nationella myndigheter större befogenheter och för att uppnå en mera enhetlig tillämpning av de gällande reglerna från kommissionens och de nationella myndigheternas sida.
89.
Vid tidpunkten för de faktiska omständigheterna i det nationella målet hade direktiv 2019/1 ännu inte införlivats med litauisk lagstiftning.
90.
Utan att det påverkar ovanstående överväganden, innebär detta att den litauiska konkurrensmyndigheten vid tidpunkten för de faktiska omständigheterna inte kunde tillämpa mekanismer för beräkning av sanktionsavgiften som de som återfinns i ovannämnda artikel 23, såvida inte den nationella domstolen fastställer att detta var tillåtet enligt då gällande nationella bestämmelser.
91.
Slutligen vill jag framföra några få överväganden om huruvida de personer som är utsedda till notarius publicus och som är ledamöter i presidiet, när detta verkställer det beslutsfattande organets vilja, kan kvalificeras som företag såsom framgår vid läsning av den sjunde tolkningsfrågan.
92.
Frågan är relevant, eftersom svaret på frågan är avgörande för att kunna fastställa att det i det aktuella fallet rör sig om ett avtal mellan företag kombinerat med ett beslut av en företagssammanslutning.
93.
Kommissionen (
28
) har nämligen anfört att artikel 101 FEUF inte utgör hinder för att konkurrensmyndigheten konstaterar att ingåendet av ett avtal mellan företag och antagandet av ett beslut av en företagssammanslutning innebär två överträdelser av artikel 101 FEUF.
94.
På denna punkt ska det inledningsvis påpekas att de personer som är utsedda till notarius publicus och som är ledamöter i presidiet inte kan anses vara företag i samband med antagandet av klargörandena. Som Notarius publicusrådet betonade i punkt 2.8 i sitt yttrande, är det för att kunna kvalificera personer som är utsedda till notarius publicus som företag nödvändigt att bedöma varje verksamhet som bedrivs av en enhet. (
29
)
95.
I detta hänseende ska det även beaktas att begreppet ekonomisk verksamhet sammanfaller med varje verksamhet som innebär leverans av varor eller tillhandahållande av tjänster på marknaden, oavsett om detta sker mot vederlag eller i vinstsyfte. (
30
) Domstolen har dessutom preciserat att den ekonomiska verksamheten enbart kan tillskrivas en person eller en enhet, om den bedrivs direkt. I domen Cassa di Risparmio di Firenze (
31
) betonade domstolen att för att den ekonomiska verksamheten ska kunna tillskrivas en enhet som innehar andelar krävs det att denna enhet i praktiken deltar i kontrollen av förvaltningen av verksamheten. Vid tillämpning av denna princip på förevarande fall råder det ingen tvekan om att personer som är utsedda till notarius publicus inte bedrev någon ekonomisk verksamhet, och således inte agerade i egenskap av företag, när de antog besluten angående taxor för transaktioner.
96.
Om frågeställningen ska uppfattas på så sätt att de personer som är utsedda till notarius publicus och som var ledamöter i presidiet sedermera inom sitt yrke som notarius publicus har iakttagit och därför tillämpat de taxor som de själva beslutade om, går det inte att förstå på vilken grund dessa kan åläggas påföljder, i och med att det mot bakgrund av det som anförts ovan står klart att alla personer som är utsedda till notarius publicus i Litauen måste tillämpa de taxor som Notarius publicusrådet beslutar om.
97.
Även ur denna synvinkel tycks den påföljd som enbart ålades de personer som är utsedda till notarius publicus och som var ledamöter i presidiet åsidosätta likabehandlingsprincipen.
98.
Sammanfattningsvis innehåller unionsrätten ingen rättslig grund för att ålägga påföljder på det sätt som den litauiska konkurrensmyndigheten gjorde, det vill säga att både den företagssammanslutning som är ansvarig för de konkurrensbegränsande besluten och varje enskild medlem i ett beslutsfattande organ inom sammanslutningen (presidiet) åläggs en påföljd.
99.
I denna riktning går även kommissionens praxis vid åläggande av påföljder, i och med att kommissionen, såsom Notarius publicusrådet har påpekat (
32
), i likartade fall inte har ålagt varje enskild medlem i yrkessammanslutningars ledningsorgan en påföljd. I kommissionens beslut om belgiska arkitektsamfundet ålades de medlemmar i arkitektsamfundet som hade antagit en rekommendation om medlemmarnas arvode och därigenom begränsat konkurrensen på arkitektmarknaden ingen individuell påföljd. (
33
) Inte heller medlemmarna i nationella apotekarförbundets beslutsfattande organ, som hade begränsat konkurrensen på marknaden för kliniska laboratorietester, blev föremål för någon individuell påföljd.
100.
Detta innebär emellertid inte att unionsrätten utgör hinder för att det åläggs påföljder på detta sätt när vissa villkor som följer av de allmänna principerna om åläggande av påföljder är uppfyllda, närmare bestämt både om det konstateras att vissa företag som är medlemmar i företagssammanslutningen har ett specifikt ansvar (bortsett från den renodlade omständigheten att dessa är medlemmar i sammanslutningens beslutsfattande organ) och för det fall, såsom kommissionen har påpekat (
34
), de beslutsfattande organen bär ett specifikt ansvar enligt medlemsstatens nationella lagstiftning.
IV. Förslag till avgörande
101.
Mot bakgrund av samtliga ovanstående överväganden föreslår jag att domstolen besvarar den sjunde tolkningsfrågan på följande sätt:
Artikel 101 FEUF
ska tolkas enligt följande:
Den utgör inte hinder för att de personer som är utsedda till notarius publicus och som är ledamöter i presidiet kan åläggas individuella böter, samtidigt med de böter som åläggs Notarius publicusrådet, förutsatt att den nationella domstolen, mot bakgrund av gällande bestämmelser i Litauen, slår fast att de i egenskap av företag specifikt och faktiskt har bidragit på ett sätt som skiljer sig från och utgör ett tillägg till bidraget av de övriga de personer som är utsedda till notarius publicus och som är ledamöter i Notarius publicusrådet, eller när detta är tillåtet med stöd av en bestämmelse i nationell lagstiftning.
(
1
)	Originalspråk: italienska.
(
2
)	Rådets förordning (EG) nr 1/2003 av den 16 december 2002 om tillämpning av konkurrensreglerna i artiklarna 81 och 82 i fördraget (EGT L 1, 2003, s. 1).
(
3
)	I artikel 9 i lagen om yrket som notarius publicus stadgas följande: ”Notarius publicusrådets främsta uppdrag är följande: 1) samordna de uppgifter som utförs av personer som är utsedda till notarius publicus, 2) förbättra kvalifikationerna hos personer som är utsedda till notarius publicus, 3) skydda och företräda intressena för personer som är utsedda till notarius publicus gentemot offentliga och administrativa myndigheter, 4) utarbeta förslag till rättsakter i frågor avseende yrket som notarius publicus och lägga fram dem till Republiken Litauens justitieminister, 5) göra notarius publicus praxis enhetlig, 6) utöva tillsyn över hur personer som är utsedda till notarius publicus utför sitt uppdrag och iakttar yrkesetiska krav, 7) säkra att handlingar som personer som är utsedda till notarius publicus utarbetar inom ramen för sitt uppdrag bevaras och används, 8) anordna praktiktjänstgöring åt personer som kommer att utses till notarius publicus och 9) utföra andra uppgifter som fastställs i andra lagar och stadgan för Notarius publicusrådet.”
(
4
)	Enligt artikel 19 i lagen om yrket som notarius publicus ”fastställs avgifter (taxor) som tas ut av notarius publicus för utarbetande av notariehandlingar, utarbetande av transaktionsförslag, rådgivning och tekniska tjänster med beaktande av följande kriterier: 1) värdet på den bestyrkta transaktionen eller på en annan notariehandling, 2) den utarbetade notariehandlingen eller den tillhandahållna tjänstens karaktär, 3) säkerställandet av att notarius publicus är ekonomiskt oberoende, 4) de risker som är förknippade med yrkesverksamheten som notarius publicus och dennes skadeståndsansvar, 5) korsvisa subventioner och 6) kostnaderna”.
(
5
)	Se dom av den 19 februari 2002, Wouters m.fl. (C‑309/99, EU:C:2002:98, punkt 68).
(
6
)	Se dom av den 23 november 2017, CHEZ Elektro Bulgaria och FrontEx International (C‑427/16 och C‑428/16, EU:C:2017:890, punkt 46).
(
7
)	Artikel 26 i lagen om yrket som notarius publicus har följande lydelse: ”Personer som är utsedda till notarius publicus utför följande uppgifter: 1) legaliserar avtal, 2) utfärdar arvsintyg, 3) utfärdar intyg om ägarrätt till en del av makars gemensamma förmögenhet, 4) bestyrker kopior av dokument och utdrag därav, 5) bestyrker äktheten av en namnteckning i dokument, 6) bestyrker översättningen av dokument mellan två språk, 7) intygar att en fysisk person lever och var denna person har sin hemvist, 8) accepterar att förvara testamenten som likställs med officiella testamenten och individuella testamenten, 9) intygar det datum då dokument har delgetts, 10) översänder vissa fysiska och juridiska personers försäkran till andra fysiska och juridiska personer, 11) sätter in penningbelopp på ett depåkonto, 12) tar emot sjörapporter, 13) framställer invändningar mot växlar och checkar, 14) inför klausuler om verkställighet på handlingar som medför finansiella skyldigheter samt vad gäller växlar eller checkar oberoende av om de har varit föremål för invändning eller ej, 15) inför klausuler om verkställighet för obligatorisk indrivning av en skuld i kraft av en inteckning (pant) på borgenärens begäran, 16) utarbetar eller bestyrker dokument om äktheten av inlämnade uppgifter inför registrering av juridiska personer och intygar att en juridisk person får registreras eftersom kraven enligt lagstiftningen eller stiftelseurkunden är uppfyllda och omständigheterna enligt lagstiftningen eller stiftelsedokumenten föreligger, 17) intygar att stiftelsedokument för juridiska personer uppfyller kraven i lagstiftningen, 18) intygar, enligt de regler som fastställs av den litauiska regeringen, att dokument är lagenliga (genom en apostille) och 19) utarbetar de övriga notariehandlingar som fastställs i lagstiftningen. Det antas att fakta som konstateras i dokument som en notarius publicus har bestyrkt är fastställda och inte behöver bevisas så länge dessa dokument (eller en del av dessa) inte ogiltigförklaras på det sätt som anges i lagen.” Vidare fastställs det i artikel 45 i lagen om yrket som notarius publicus att ”[e]n notarius publicus intygar transaktioner för vilka civillagen eller andra lagar, i de fall som specificeras i civillagen, erfordrar en notariehandling. En notarius publicus får även intyga transaktioner som enligt lagstiftningen får ingås i muntlig eller förenklad skriftlig form.” Mina hakparenteser.
(
8
)	Se dom av den 13 juli 1966, Consten och Grundig/kommissionen (56/64 och 58/64, EU:C:1966:41), dom av den 6 mars 1974, Istituto Chemioterapico Italiano och Commercial Solvents/kommissionen (6/73 och 7/73, EU:C:1974:18), dom av den 1 februari 1978, Miller International Schallplatten/kommissionen (19/77, EU:C:1978:19), och dom av den 23 april 2009, AEPI/kommissionen (C‑425/07 P, EU:C:2009:253).
(
9
)	Se dom av den 11 juli 1985, Remia m.fl./kommissionen (42/84, EU:C:1985:327, punkt 22), och dom av den 21 januari 1999, Bagnasco m.fl. (C‑215/96 och C‑216/96, EU:C:1999:12, punkt 47).
(
10
)	Se dom av den 9 juli 1969, Völk (5/69, EU:C:1969:35, punkt 7), dom av den 25 november 1971, Béguelin Import (22/71, EU:C:1971:113, s. 954), dom av den 28 april 1998, Javico (C‑306/96, EU:C:1998:173, punkt 17), och förslag till avgörande av generaladvokaten Mengozzi i målet AEPI/kommissionen (C‑425/07 P, EU:C:2008:660).
(
11
)	Tillkännagivande från kommissionen – Riktlinjer om begreppet påverkan på handeln i artiklarna 81 och 82 i fördraget (EUT C 101, 2004, s. 81).
(
12
)	Riktlinjerna, punkt 52: ”Parternas sammanlagda marknadsandel inte överskrider 5 % på någon av de relevanta marknaderna inom gemenskapen som påverkas av avtalet [och] de berörda företagens sammanlagda årliga omsättning inom gemenskapen avseende de produkter som omfattas av avtalet inte överskrider 40 miljoner euro …” Mina hakparenteser.
(
13
)	Se dom av den 29 mars 1979, Nippon Seiko m.fl./rådet och kommissionen (119/77, EU:C:1979:93), dom av den 7 juni 1983, Musique diffusion française m.fl./kommissionen (100/80–103/80, EU:C:1983:158), och dom av den 25 oktober 1983, AEG-Telefunken/kommissionen (107/82, EU:C:1983:293).
(
14
)	Se dom av den 11 juli 1989, Belasco m.fl./kommissionen (246/86, EU:C:1989:301).
(
15
)	Se dom av den 19 februari 2002, Wouters m.fl. (C‑309/99, EU:C:2002:98), dom av den 16 juli 2015, ING Pensii (C‑172/14, EU:C:2015:484), och förslag till avgörande av generaladvokaten Geelhoed i målet ASNEF-EQUIFAX e Administración del Estado (C‑238/05, EU:C:2006:440).
(
16
)	Se dom av den 13 december 2012, Expedia (C‑226/11, EU:C:2012:795, punkt 37).
(
17
)	Se dom av den 14 mars 2019, Skanska Industrial Solutions m.fl. (C‑724/17, EU:C:2019:204, punkt 29), och dom av den 27 april 2017, Akzo Nobel m.fl./kommissionen (C‑516/15 P, EU:C:2017:314, punkt 46).
(
18
)	Se dom av den 11 december 2007, ETI m.fl. (C‑280/06, EU:C:2007:775, punkt 39), dom av den 8 juli 1999, kommissionen/Anic Partecipazioni (C‑49/92 P, EU:C:1999:356, punkt 145), dom av den 29 mars 2011, ThyssenKrupp Nirosta/kommissionen (C‑352/09 P, EU:C:2011:191, punkt 143), dom av den 16 november 2000, KNP BT/kommissionen (C‑248/98 P, EU:C:2000:625, punkt 71), dom av den 16 november 2000, Stora Kopparbergs Bergslags/kommissionen (C‑286/98 P, EU:C:2000:630, punkt 37), och dom av den 16 november 2000, SCA Holding/kommissionen (C‑297/98 P, EU:C:2000:633, punkt 27).
(
19
)	Se dom av den 16 november 2000, Cascades/kommissionen (C‑279/98 P, EU:C:2000:626, punkt 78).
(
20
)	Se dom av den 20 mars 2002, HFB m.fl./kommissionen (T‑9/99, EU:T:2002:70, punkt 66).
(
21
)	Den litauiska regeringens yttrande (punkt 53).
(
22
)	Konkurrensmyndighetens yttrande (punkt 87).
(
23
)	Se dom av den 18 december 2008, Coop de France Bétail et Viande m.fl./kommissionen (C‑101/07 P och C‑110/07 P, EU:C:2008:741, punkt 97), där det slogs fast att ”när som i förevarande fall medlemmarna i en företagssammanslutning har deltagit aktivt i genomförandet av ett konkurrensbegränsande avtal, [kunde medlemmarnas omsättning] beaktas vid beräkningen av bötesbeloppet”. Vidare slogs det fast att ett sådant beaktande kan vara motiverat ”när överträdelsen som begåtts av en sammanslutning avser dess medlemmars verksamhet och det konkurrensbegränsande förfarandet i fråga utövas direkt av sammanslutningen till förmån för dess medlemmar och i samarbete med dessa, eftersom sammanslutningen inte har några fristående objektiva intressen i förhållande till de anslutna företagen”.
(
24
)	Om en sammanslutnings överträdelse har samband med dess medlemmars verksamhet, får böterna inte överstiga 10 % av summan av den sammanlagda omsättningen hos varje medlem med verksamhet på den marknad som påverkas av sammanslutningens överträdelse.
(
25
)	Om böter åläggs en företagssammanslutning och hänsyn tas till medlemmarnas omsättning men sammanslutningen inte är solvent, är sammanslutningen skyldig att kräva betalning från medlemmarna för att täcka bötesbeloppet. Om sådana inbetalningar inte har gjorts till sammanslutningen inom den tidsfrist som kommissionen fastställt, får kommissionen kräva att böterna betalas direkt av vilket som helst av de företag vars företrädare var medlemmar i sammanslutningens berörda beslutsfattande organ.
(
26
)	Dom av den 18 december 2008, Coop de France Bétail et Viande m.fl./kommissionen (C‑101/07 P och C‑110/07 P, EU:C:2008:741, punkt 97).
(
27
)	Europaparlamentets och rådets direktiv (EU) 2019/1 av den 11 december 2018 om att ge medlemsstaternas konkurrensmyndigheter befogenhet att mer effektivt kontrollera efterlevnaden av konkurrensreglerna och om att säkerställa en väl fungerande inre marknad (EUT L 11, 2019, s. 3).
(
28
)	Kommissionens yttrande (punkt 107).
(
29
)	Se dom av den 1 juli 2008, MOTOE (C‑49/07, EU:C:2008:376, punkt 25).
(
30
)	Se dom av den 16 november 1995, Fédération française des sociétés d'assurance m.fl. (C‑244/94, EU:C:1995:392, punkt 21).
(
31
)	Se dom av den 10 januari 2006, Cassa di Risparmio di Firenze m.fl. (C‑222/04, EU:C:2006:8).
(
32
)	Notarius publicusrådets yttrande (punkterna 2.13 och 2.14).
(
33
)	Europeiska kommissionens beslut av den 24 juni 2004 (ärende COMP/AT.38549).
(
34
)	Kommissionens yttrande (punkt 110).