62021CJ0407_RES
Mål C‑407/21
Union fédérale des consommateurs - Que choisir (UFC - Que choisir)ochConsommation, logement et cadre de vie (CLCV)
mot
Premier ministre, Ministre de l'Economie, des Finances et de la Relance
(begäran om förhandsavgörande från Conseil d'État (Frankrike))
Domstolens dom (andra avdelningen) av den 8 juni 2023
”Begäran om förhandsavgörande – Paketresor och sammanlänkade researrangemang – Direktiv (EU) 2015/2302 – Artikel 12.2–12.4 – Uppsägning av ett paketreseavtal – Oundvikliga och extraordinära omständigheter – Covid-19-pandemin – Återbetalning av de betalningar för paketresan som har gjorts av den berörda resenären – Återbetalning i form av ett penningbelopp eller återbetalning genom likvärdig ersättning i form av ett tillgodohavande ('värdebevis') – Skyldighet att ge resenären återbetalning senast 14 dagar efter uppsägningen av avtalet – Tillfälligt undantag från denna skyldighet – Anpassning av rättsverkningarna i tiden av en i enlighet med nationell rätt meddelad dom om ogiltigförklaring av nationell lagstiftning som strider mot nämnda skyldighet”
Tillnärmning av lagstiftning – Paketresor, semesterpaket och andra paketarrangemang – Direktiv 2015/2302 – Uppsägning av ett paketreseavtal – Skyldighet för researrangören att återbetala de betalningar för paketresan som har gjorts av den berörda resenären – Återbetalningsbegreppet – Räckvidd
(Europaparlamentets och rådets direktiv 2015/2302, artikel 12.2 och 12.3)
(se punkterna 23–26 och 31–35 samt punkt 1 i domslutet)
Tillnärmning av lagstiftning – Paketresor, semesterpaket och andra paketarrangemang – Direktiv 2015/2302 – Uppsägning av ett paketreseavtal – Skyldighet för researrangören att återbetala de betalningar för paketresan som har gjorts av den berörda resenären – Tillfälligt undantag – Nationell lagstiftning enligt vilken arrangörer av paketresor, i ett sammanhang präglat av covid-19-pandemin, tillfälligt befrias från sin skyldighet att ge den berörda resenären full återbetalning av de betalningar som har gjorts för det uppsagda avtalet – Mål – Rädda researrangörernas solvens och verksamheten i den berörda sektorn – Otillåtlighet
(Europaparlamentets och rådets direktiv 2015/2302, artiklarna 4 och 12.2–12.4)
(se punkterna 45, 46, 49–51, 54–58, 67–71, 75 och 76 samt punkt 2 i domslutet)
Medlemsstater – Skyldigheter – Skyldigheten till lojalt samarbete – Möjlighet för en nationell domstol att anpassa rättsverkningarna i tiden av en dom den meddelar om ogiltigförklaring av nationell lagstiftning som strider mot EU-rätten – Föreligger inte
(Artikel 4.3 FEU)
(se punkterna 80–85 samt punkt 3 i domslutet)
Resumé
Den franska regeringen antog mot bakgrund av covid-19-pandemin bestämmelser som syftade till att tillfälligt befria paketresearrangörer från den återbetalningsskyldighet som åvilar dem när ett paketreseavtal sägs upp (
1
) och som innebär att de är skyldiga att återbetala de betalningar som har gjorts av resenärerna. Två konsumentskyddsorganisationer väckte talan vid Conseil d'État (Högsta förvaltningsdomstolen, Frankrike) och yrkade att bestämmelserna skulle ogiltigförklaras. De gjorde gällande att lagstiftningen åsidosatte den rätt paketresenärerna har att säga upp ett paketreseavtal till följd av ”oundvikliga och extraordinära omständigheter” och erhålla full återbetalning av alla betalningar som har gjorts för paketresan senast 14 dagar efter uppsägningen i enlighet med vad som föreskrivs i paketresedirektivet (
2
).
Den hänskjutande domstolen är bland annat osäker på hur begreppet återbetalning i direktivet ska tolkas och huruvida den nationella lagstiftningen om paketresearrangörers tillfälliga undantag från återbetalningsskyldigheten är förenlig med direktivet.
I sin dom tydliggör EU-domstolen innebörden av begreppet återbetalning i paketresedirektivet. EU-domstolen prövar dessutom frågan huruvida den nationella lagstiftningen är oförenlig med detta direktiv (
3
) och huruvida det är möjligt att anpassa verkningarna i tiden av ett nationellt avgörande om ogiltigförklaring om denna lagstiftning befunnits vara oförenlig med unionsrätten.
Domstolens bedömning
För det första anser EU-domstolen att begreppet återbetalning, i den mening som avses i paketresedirektivet (
4
), enligt en bokstavstolkning ska förstås som en återgång av betalningar som gjorts för en paketresa, i form av ett penningbelopp. Det föreskrivs inte uttryckligen i direktivet att det finns en möjlighet att byta ut en skyldighet att betala ett penningbelopp mot en skyldighet att tillhandahålla en annan slags tjänst, exempelvis genom att erbjuda värdebevis. Denna rätt till återbetalning i pengar, som konsumenterna fritt kan förfoga över, bidrar till att skydda deras intressen.
För det andra slår EU-domstolen fast att paketresedirektivet utgör hinder för att mot bakgrund av covid-19-pandemin tillfälligt befria paketresearrangörerna (
5
) från sin skyldighet att, senast 14 dagar efter det att ett avtal sagts upp, ge resenärerna full återbetalning av alla betalningar som har gjorts i enlighet med det uppsagda avtalet. Denna slutsats förblir densamma även när syftet med den nationella lagstiftningen är att – med hänsyn till det höga antalet förväntade återbetalningskrav – förhindra att researrangörerna drabbas av sådana solvensproblem att deras fortbestånd äventyras, och att sålunda rädda verksamheten i den berörda sektorn.
EU-domstolen börjar med att analysera begreppet ”oundvikliga eller extraordinära omständigheter” (
6
). Domstolen finner nämligen, med tillämpning av rättssäkerhetsprincipen och med hänsyn till konsumentskyddet, att detta begrepp kan omfatta covid-19-pandemin, eftersom denna pandemi innebär att det föreligger ”större risker för människors hälsa” (
7
), och att begreppet kan tillämpas på uppsägningar av paketreseavtal som grundar sig på konsekvenserna av en sådan händelse.
Domstolen understryker vidare att begreppet ”oundvikliga och extraordinära omständigheter” är besläktat med begreppet force majeure och, vilket framgår av bland annat förarbetena till paketresedirektivet, utgör ett uttömmande genomförande av force majeure-begreppet med avseende på nämnda direktiv. Medlemsstaterna kan således inte, på grund av force majeure, ens tillfälligt, befria paketresearrangörer från deras återbetalningsskyldighet enligt direktivet, eftersom det i direktivet inte föreskrivs att denna skyldighet förlorar sin tvingande karaktär i vissa undantagsfall.
Även om det antas att medlemsstaterna kan åberopa force majeure vid nationell domstol för att rättfärdiga att nationella bestämmelser är oförenliga med bestämmelserna i ett direktiv, preciserar EU-domstolen slutligen att nationell lagstiftning som gör det möjligt att i händelse av en global hälsokris såsom covid-19-pandemin tillfälligt befria paketresearrangörer från skyldigheten att till berörda resenärer återbetala de betalningar som gjorts för en paketresa, inte uppfyller villkoren för att medlemsstaterna ska kunna åberopa force majeure.
EU-domstolen slår således fast att även om covid-19-pandemin är en sådan omständighet som ligger utanför den berörda medlemsstatens kontroll samt är onormal och oförutsebar, så är nationella bestämmelser som generellt befriar alla paketresearrangörer från deras återbetalningsskyldighet av sådan art att de inte kan vara motiverade med hänvisning till force majeure. Ett allmänt uppskjutande av återbetalningsskyldigheten tar nämligen inte hänsyn till de berörda researrangörernas ekonomiska situation i det konkreta och individuella fallet. Vidare finner domstolen att det inte visats att de ekonomiska konsekvenser som lagstiftningen syftade till att komma till rätta med inte hade kunnat undvikas annorledes än genom ett åsidosättande av paketresedirektivet, till exempel genom att vidta vissa statliga stödåtgärder. Därefter konstaterar domstolen att det är uppenbart att en sådan nationell lagstiftning som befriar paketresearrangörerna från återbetalningsskyldigheten under en period på upp till 21 månader räknat från och med meddelandet om ”hävningen” av det aktuella paketreseavtalet, inte är utformad på ett sådant sätt att dess verkningar begränsas till den tid som behövs för att komma till rätta med de svårigheter som orsakats av den händelse som skulle kunna betecknas som force majeure.
För det tredje erinrar EU-domstolen slutligen om att när en nationell domstol i enlighet med sin nationella rätt har att pröva en talan om ogiltigförklaring av nationell lagstiftning och den anser denna strida mot unionsrätten, är den skyldig att ogiltigförklara denna lagstiftning. I förevarande fall preciserar domstolen att det hot mot paketresearrangörernas ekonomiska intressen som covid-19-pandemin medfört inte kan jämföras med tvingande hänsyn med avseende på miljöskydd eller elförsörjning i den berörda medlemsstaten. Sådana hänsyn utgör exceptionella omständigheter som EU-domstolen för övrigt funnit utgöra grund för att ge nationella domstolar möjlighet att anpassa verkningarna av domar om ogiltigförklaring av nationell lagstiftning som befunnits strida mot unionsrätten. Domstolen påpekar vidare att det inte framgår att en ogiltigförklaring av nationell lagstiftning som gör det möjligt för medlemsstaterna att mot bakgrund av covid-19-pandemin befria paketresearrangörerna från deras återbetalningsskyldighet skulle medföra en så omfattande skada för paketresesektorn att det är nödvändigt att låta rättsverkningarna av rättsakten bestå för att skydda paketresearrangörernas ekonomiska intressen. Principen om lojalt samarbete (
8
) innebär således inte att en nationell domstol, som har att pröva en talan om ogiltigförklaring av nationell lagstiftning som strider mot paketresedirektivet, får anpassa rättsverkningarna i tiden av en dom den meddelar om ogiltigförklaring av den nationella lagstiftningen.
(
1
)	Artikel 1 i förordningen av den 25 mars 2020 om de ekonomiska villkoren för uppsägning av vissa paketreseavtal i händelse av exceptionella och oundvikliga händelser eller force majeure, gav researrangörer rätt att, vad gäller ”hävningar” som anmälts mellan den 1 mars och den 15 september 2020, fullgöra sin återbetalningsskyldighet genom att erbjuda den berörda resenären, senast 3 månader efter det att ”hävning” av det aktuella paketreseavtalet meddelats, ett värdebevis som uppgår till samma summa som de betalningar som gjorts för paketresan. Erbjudandet skulle gälla under en period på 18 månader.
(
2
)	Se artikel 12 i Europaparlamentets och rådets direktiv (EU) 2015/2302 av den 25 november 2015 om paketresor och sammanlänkade researrangemang, om ändring av förordning (EG) nr 2006/2004 och Europaparlamentets och rådets direktiv 2011/83/EU samt om upphävande av rådets direktiv 90/314/EEG (EUT L 326, 2015, s. 1) (nedan kallat paketresedirektivet). Det framgår av artikel 12.2 första meningen att resenären ska ha rätt att säga upp paketreseavtalet före paketresans början utan att betala någon uppsägningsavgift i händelse av ”oundvikliga eller extraordinära omständigheter” på det aktuella resmålet eller i dess omedelbara närhet som väsentligen påverkar fullgörandet av paketresan, eller som väsentligen påverkar transporten av passagerare till resmålet.
(
3
)	Se särskilt artikel 4 och artikel 12.2–12.4 i paketresedirektivet.
(
4
)	Se särskilt artikel 12.2 och 12.3 i paketresedirektivet. I artikel 12.2 andra meningen föreskrivs att resenären vid uppsägning av ett paketreseavtal har rätt till full återbetalning av alla betalningar som gjorts för paketresan. Enligt artikel 4 och artikel 12.3 b i samma direktiv får researrangören, om denne är förhindrad att fullgöra ett paketreseavtal på grund av ”oundvikliga eller extraordinära omständigheter” säga upp avtalet och ge resenären full återbetalning av alla betalningar som har gjorts för paketresan, vilket ska ske utan onödigt dröjsmål och i vilket fall som helst högst 14 dagar efter det att paketreseavtalet sagts upp.
(
5
)	Artiklarna 4 och artikel 12.2–4 i paketresedirektivet.
(
6
)	Enligt artikel 12.2 och 12.3 b i paketresedirektivet. Begreppet ”oundvikliga och extraordinära omständigheter” definieras i artikel 3.12 i direktivet som ”en situation utom kontroll för den part som åberopar en sådan situation, och vars konsekvenser inte hade kunnat undvikas även om alla rimliga åtgärder hade vidtagits”.
(
7
)	Enligt skäl 31 i paketresedirektivet, som preciserar räckvidden av begreppet ”oundvikliga och extraordinära omständigheter”, omfattas ”större risker för människors hälsa” av detta begrepp.
(
8
)	Som föreskrivs i artikel 4.3 FEU.