Неокончателна редакция
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
A. BIONDI
представено на 26 февруари 2026 година(1)
Дело C‑802/24
NV Reibel
срещу
JSC VO Stankoimport
(Преюдициално запитване, отправено от
Svea hovrätt (Апелативен съд Стокхолм, Швеция)
„ Преюдициално запитване — Ограничителни мерки с оглед на действията на Русия, дестабилизиращи положението в Украйна — Забрана за износ на изделия с двойна употреба — Отказ да се издаде лиценз за износ, и засягане с него на изпълнението на договора — Отказ за възстановяване на авансово платена сума — Сезиране на арбитражен съд — Член 11 от изменения Регламент № 833/2014 — Понятие за претенция, която не може да бъде удовлетворена — Арбитрируемост на спорове относно ограничителни мерки — Съдебен контрол на арбитражните решения — Интензитет — Обществен ред
на Съюза — Съществено значение на изпълнението на възложените на Съюза задачи “
Съдържание
I.
Спорът в главното производство, преюдициалните въпроси и производството пред Съда
II.
Анализ
А.
По изменения Регламент № 833/2014, възможността за прибягване до извънсъдебни механизми за уреждане на спорове като цяло и до арбитраж в частност
1.
По необходимостта първият преюдициален въпрос да се съсредоточи върху понятието „арбитрируемост“
2.
По граматическото, контекстуалното и телеологичното тълкуване на член 11, параграф 1 от изменения Регламент № 833/2014
а)
По граматическото тълкуване на клаузата за неудовлетворяване на претенции
б)
По контекстуалното тълкуване на клаузата за неудовлетворяване на претенции
в)
По телеологичното тълкуване на клаузата за неудовлетворяване на претенции
3.
По запазването на специфичните особености на правния ред на Съюза
4.
Заключение на анализа
Б.
По изменения Регламент № 833/2014 и обществения ред на Съюза
1.
По обществения ред като ограничение на свободната воля на страните
2.
По същественото значение на изменения Регламент № 833/2014 за правния ред на Съюза и допълването на обществения ред на Съюза с член 11, параграф 1 от този регламент
3.
По обхвата на упражнявания от националните юрисдикции контрол върху арбитражните решения
В.
По понятието „претенция“ по смисъла на член 11, параграф 1 от изменения Регламент № 833/2014
1.
Обратно към член 11, параграф 1 от изменения Регламент № 833/2014
2.
Приложение към настоящия случай
III.
Заключение
1.        Настоящото преюдициално запитване дава възможност на Съда да напише нова глава в понякога възприеманата като прекалено сложна тема за връзката между правото на Европейския съюз и способите за извънсъдебно разрешаване на спорове. Поставените въпроси са от голямо значение, тъй като възникват в конкретния контекст на ограничителните мерки, приети срещу Русия вследствие на действията ѝ за дестабилизиране и последвалото нахлуване в Украйна, които представляват грубо нарушение на международното право и Устава на Организацията на обединените нации и една от най-сериозните заплахи за европейската сигурност и международния ред от края на Втората световна война насам.
2.        Връзката, която съществува между правото на Съюза и по-конкретно арбитража, често се описва с помощта на метафората за две лодки в нощта(2), които едва се забелязват в мрака, но въпреки това постоянно се стараят да бъдат на достатъчно разстояние една от друга, за да избегнат сблъсък, ограничават комуникацията си до строго необходимото и оставят следи, които никога не се пресичат, плавайки в противоположни посоки.
3.        Отричането на нюансите обаче означава да бъде опростена реалността. Тази реалност, по отношение на която бих искал да разсея всяко възможно объркване, е изградена и от допирни точки и споделени ценности. Правният ред на Съюза по принцип допуска частноправни субекти, които извършват икономическа дейност на територията на Съюза и на това основание попадат в обхвата на този правен ред, да отнасят евентуални свързани с тази дейност спорове помежду си към арбитражен механизъм(3). Ролята на арбитража като израз на волята на страните и като инструмент за бързо и ефективно уреждане на спорове(4) е ценна. От своя страна практиката на Съда се основава твърдо на признаването на значението на арбитражното споразумение, което произтича от свободното волеизявление на страните(5). Ще добавя, че търговският арбитраж днес е една от малкото ефективни форми на международно сътрудничество, тъй като има за цел да гарантира прилагането на единни норми, както и да улесни обмена между правните системи и трансграничното изпълнение.
4.        Установяването на отношения, основани на взаимно обогатяване между правото на Съюза и арбитража, изисква постигането на необходимия баланс между, от една страна, гъвкавостта, произтичаща от този способ за уреждане на спорове, и от друга страна, запазването на целостта на правния ред на Съюза и на неговите основни характеристики.
5.        Настоящото дело ще позволи на Съда да се произнесе също по очертанията на обществения ред на Съюза като ограничение на автономията на волята на страните и по определянето на обхвата, който трябва да има съдебният контрол върху арбитражните решения, за да бъде считан за ефективен.
I.      Спорът в главното производство, преюдициалните въпроси и производството пред Съда
6.        NV Reibel е белгийско дружество, което извършва дейност в областта на логистиката и международния превоз на стоки. На 8 декември 2015 г. Reibel сключва договор с руското дружество JSC VO Stankoimport, което внася метални изделия и машини в Русия. По силата на този договор Reibel трябва по-специално да продава и доставя стоки на Stankoimport. Договорът съдържа арбитражна клауза, съгласно която всички спорове извън онези от компетентността на националните съдилища се възлагат на арбитраж, a в случай на арбитраж се прилага шведското право. Той също така предвижда, че санкциите на Съюза срещу Русия не следва да се считат нито за непреодолима сила, нито за освобождаване на страните от договорните им задължения.
7.        Съгласно решението на белгийските органи от 23 март 2017 г. стоките, които Reibel е трябвало да достави на Stankoimport, не могат да бъдат изнасяни, тъй като белгийската администрация приема, че те са предназначени за производството на части за хеликоптери, и следователно ги квалифицира като „изделия с двойна употреба“ по смисъла на Регламент (ЕО) № 428/2009(6), чиято продажба е забранена с Регламент (ЕС) № 833/2014(7). Жалбата, подадена от Reibel срещу това решение пред Conseil d’État (Държавен съвет, Белгия), е отхвърлена.
8.        Stankoimport обаче е платило авансово част от дължимата за тази доставка сума, която съответно никога не е била извършена. Тъй като Reibel не възстановява полученото авансово плащане, Stankoimport прекратява договора и подава искане спорът да бъде отнесен до арбитраж.
9.        С арбитражно решение от 5 декември 2021 г. арбитражният съд уважава искането на Stankoimport за възстановяване на направеното към Reibel авансово плащане заедно с лихвите и осъжда Reibel да заплати част от съдебните разноски. В останалата му част арбитражният съд отхвърля искането за осъждане на Reibel да заплати обезщетение за неизпълнение на договорни задължения и други вреди заедно с лихвите. Арбитражният съд приема, че искането на Stankoimport за възстановяване на авансовото плащане заедно с лихвите не попада в обхвата на понятието „претенции“, които по силата на член 11 от изменения Регламент № 833/2014(8) не се удовлетворяват, тъй като това понятие не се отнася до искане за възстановяване на сума, платена за недоставени стоки. Искането на Stankoimport имало за цел единствено да възстанови положението, в което са се намирали страните преди сключването на договора. За сметка на това, що се отнася до другите искания, арбитражният съд приема, че те попадат в приложното поле на посочения член 11, тъй като Stankoimport се опитва да извлече финансова полза от неизпълнението на забранената сделка от страна на Reibel.
10.      Reibel подава жалба за отмяна на арбитражното решение пред Svea hovrätt (Апелативен съд Стокхолм, Швеция), който е запитващата юрисдикция. Шведското право предвижда, че споровете относно въпроси, които страните имат право да уредят със спогодба, могат да бъдат отнесени за решаване от един или повече арбитри(9). Освен това арбитражно решение е нищожно по-специално когато е постановено по спорове, предметът на които съгласно шведското право не подлежи на решаване от арбитраж, или когато арбитражното решение или начинът, по който е постановено, са явно несъвместими с шведския обществен ред(10).
11.      Освен това шведското право предвижда в изпълнение на Регламент № 833/2014 санкционен режим, който определя правилата относно санкциите, преследването, конфискацията и принудителните мерки в случай на неизпълнение на задълженията, произтичащи от посочения регламент(11).
12.      На първо място, съгласно разпоредбите от шведското право, които се отнасят до арбитрируемостта, запитващата юрисдикция трябва да определи дали страните по сделка —
която има предмет като този на договора между Reibel и Stankoimport и която е засегната от приетите на основание на изменения Регламент № 833/2014 мерки — имат право да уредят със спогодба претенции като посочените в член 11, параграф 1 от посочения регламент. Следователно ще трябва да се определят евентуалните гражданскоправни последици на тази клауза за неудовлетворяване на претенции(12). Широкото тълкуване на тази разпоредба, продиктувано по-специално от признатата от Съда(13) необходимост да се избегне заобикалянето на ограничителните мерки, би могло да подкрепи тълкуването, че гражданскоправни санкции като недействителността също трябва да бъдат прилагани.
13.      На второ място, запитващата юрисдикция иска да се установи дали измененият Регламент № 833/2014 е част от обществения ред на Съюза. Това било определящо, тъй като от шведското право следвало, че арбитражните решения могат да бъдат обявени за недействителни, когато се окажат явно несъвместими с шведския обществен ред. Това правило обаче трябвало да обхване и случаите на противоречие с обществения ред на Съюза(14).
14.      Накрая, на трето място, запитващата юрисдикция иска да бъдат уточнени обхватът и тълкуването на изменения Регламент № 833/2014, за да може да се определи дали искане за възстановяване на авансово плащане по договор, чието изпълнение е било възпрепятствано от този регламент, както и претендираните на това основание лихви спадат към претенциите, чието удовлетворяване по смисъла на член 11, параграф 1 от посочения регламент е забранено.
15.      При тези обстоятелства Svea hovrätt (Апелативен съд Стокхолм) решава да спре производството и с акт, постъпил в секретариата на Съда на 20 ноември 2024 г., да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)      Трябва ли Регламент № 833/2014 да се тълкува в смисъл, че страните по договор не могат да се споразумяват извънсъдебно по претенции, които съгласно член 11, параграф 1 от този регламент не се удовлетворяват, и че постигнатата от страните по договора спогодба по претенции от обхвата на член 11, параграф 1 е нищожна по смисъла на гражданското право?
2)      Трябва ли член 11 от Регламент № 833/2014 да се тълкува в смисъл, че национален съд, който разглежда иск да бъде отменено или обявено за нищожно арбитражно решение, в което е приложен този член, трябва служебно да провери дали арбитражният съд е приложил закона в съответствие с Регламент № 833/2014 и следва ли в такъв случай националният съд да отмени или обяви за нищожно арбитражното решение изцяло или частично, ако арбитражният съд е приложил закона в противоречие с Регламента?
3)      Трябва ли член 11, параграф 1 от Регламент № 833/2014 да се тълкува в смисъл, че допуска удовлетворяване на претенция, която се отнася до:
a)      връщане на авансово платена цена за стоки, които никога не са били доставени поради мерките, предвидени в [Регламент 833/2014]?
б)      лихва по вземане, посочено в буква а)?“.
16.      Stankoimport, шведското, белгийското, естонското, испанското, френското и полското правителство, както и Европейската комисия представят писмени становища.
17.      Reibel, Stankoimport, както и шведското, естонското, испанското, френското, нидерландското и полското правителство участват заедно с Комисията в съдебното заседание, проведено пред Съда на 28 октомври 2025 г.
II.    Анализ
18.      В самото начало следва да се отбележи, че обратно на поддържаното от Stankoimport, отправените от запитващата юрисдикция преюдициални въпроси са допустими. Всъщност, от една страна, само националният съд, който е сезиран със спора и трябва да поеме отговорността за последващото му съдебно решаване, може да прецени — предвид особеностите на делото — както необходимостта от преюдициално решение, за да може да се произнесе, така и релевантността на въпросите, които поставя на Съда(15). От друга страна, отправените до Съда въпроси се различават много ясно от поставените по делото, по което е постановено решение Rosneft(16).
А.      По изменения Регламент № 833/2014, възможността за прибягване до извънсъдебни механизми за уреждане на спорове като цяло и до арбитраж в частност
19.      С първия си преюдициален въпрос запитващата юрисдикция иска от Съда да установи дали е в съответствие с изменения Регламент № 833/2014 положение, при което две страни прибягват до извънсъдебен механизъм за уреждане на спорове, включително за претенции, които не могат да бъдат удовлетворени по смисъла на член 11, параграф 1 от посочения регламент. Ако това не е така, тази юрисдикция иска да се установи дали трябва да се приеме, че спогодбите, сключени извън системата на държавната съдебна власт и отнасящи се до тези претенции, трябва да бъдат обявени за недействителни.
20.      Така от Съда се иска да определи обхвата на забраната за удовлетворяване на претенция по смисъла на член 11, параграф 1 от изменения Регламент № 833/2014 и да постанови дали тя се простира дотам, че да възпрепятства прибягването до извънсъдебен механизъм за уреждане на спорове.
21.      Изложеният по-долу анализ предлага да се премине през три последователни етапа. На първо място, следва да се обясни защо анализът на първия въпрос трябва да се съсредоточи върху арбитрируемостта на споровете. След това ще се пристъпи към тълкуването на член 11, параграф 1 от изменения Регламент № 833/2014, като се следва класическият тълкувателен подход. Накрая, трябва да се гарантира, че предложеното тълкуване не застрашава специфичните особености и автономията на правния ред на Съюза(17).
1.      По необходимостта първият преюдициален въпрос да се съсредоточи върху понятието „арбитрируемост“
22.      Целта на този първи въпрос е да се установи дали член 11, параграф 1 от изменения Регламент № 833/2014 позволява на страните по договор да се споразумяват извънсъдебно по претенции, които не се удовлетворяват. Този въпрос обаче изглежда тясно свързан с въпроса за арбитрируемостта на такива претенции.
23.      Арбитрируемостта е „абстрактен, деликатен, недобре дефиниран и променлив въпрос, което предизвиква редица недоразумения и дори противоречия“(18). Тя има почти толкова определения, колкото са и държавите членки(19). Държавите членки са свободни да определят кога е възможно прибягването до арбитраж, и съответно да формулират собственото си разбиране за границите на свободната воля на страните. Арбитрируемостта се счита за обективна, когато се отнася до възможността за отнасяне на съответния спор до арбитраж. Тя може да бъде и субективна, когато се отнася до възможността заинтересованата страна да сключи арбитражно споразумение(20).
24.      Конвенцията за признаване и изпълнение на чуждестранни арбитражни решения, подписана на 10 юни 1958 г. в Ню Йорк (наричана по-нататък „Нюйоркската конвенция“)(21), която не обвързва Съюза, но по която всички държави членки са страни(22), предвижда, що се отнася до арбитрируемостта, че „[в]сяка от договарящите държави признава писменото съглашение, според което страните се задължават да отнасят в арбитраж всички или някои от споровете, които са възникнали или могат да възникнат между тях по повод на едно определено договорно или друго недоговорно правоотношение, отнасящо се до въпрос, който може да бъде разрешаван по арбитражен ред“(23). В тази разпоредба арбитрируемостта е дефинирана само отрицателно, тъй като „[п]ризнаването и изпълнението на арбитражното решение могат да бъдат отказани […], ако компетентният орган на държавата, в която се иска признаването и изпълнението, намери […,] че съгласно закона на тази държава предметът на спора не подлежи на разрешаване от арбитраж“(24).
25.      Съгласно шведското право арбитрируемостта на даден спор зависи от това дали страните имат право да уредят съответната претенция, без да прибягват до съдебните органи. Ако това е така, спорът е арбитрируем. В противен случай спорът не може да бъде решен чрез арбитраж. Следователно, ако член 11, параграф 1 от изменения Регламент № 833/2014 трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска извънсъдебно уреждане на претенции(25), това би засегнало арбитрируемостта на спора между Reibel и Stankoimport по силата на приложимото национално право. Също по силата на това право арбитражната клауза в договора между Reibel и Stankoimport би трябвало да бъде обявена за нищожна от запитващата юрисдикция, без да е необходим съдебен контрол върху арбитражното решение, което в такъв случай би се оказало лишено от всякакво правно основание.
26.      Отговорът на първия преюдициален въпрос, така както е формулиран, би поставил Съда в деликатно положение, тъй като изразът „да се споразумяват извънсъдебно по претенции“ е твърде широк. Способите за извънсъдебно уреждане са многобройни и всеки от тях се характеризира с различни правила за функциониране и гаранции. Спорът в главното производство обаче повдига много конкретния въпрос за прибягването до арбитраж, който не е просто
начин за разрешаване на спорове, а има особености, които трябва да бъдат взети предвид при анализа. Вече се е случвало неарбитрируемостта на спор да се установи въз основа на тълкуване от Съда на правото на Съюза(26).
27.      Ето защо предлагам първият въпрос да се съсредоточи върху това дали член 11, параграф 1 от изменения Регламент № 833/2014 позволява на страните по договор да прибягнат до арбитраж по претенции, които не могат да бъдат удовлетворени по смисъла на тази разпоредба.
2.      По граматическото, контекстуалното и телеологичното тълкуване на член 11, параграф 1 от изменения Регламент № 833/2014
28.      Съгласно установената съдебна практика както от изискването за еднакво прилагане на правото на Съюза, така и от принципа на равенство следва, че разпоредба от правото на Съюза, чийто текст не съдържа изрично препращане към правото на държава членка с оглед на определяне на нейния смисъл и обхват, трябва по принцип да получи самостоятелно и еднакво тълкуване навсякъде в Съюза, което трябва да бъде установено в съответствие с обичайното ѝ значение в общоупотребимия език, като се вземат предвид контекстът ѝ и целите на правната уредба, от която тя е част(27).
а)      По граматическото тълкуване на клаузата за неудовлетворяване на претенции
29.      Първо, що се отнася до текста на член 11, параграф 1 от изменения Регламент № 833/2014, отбелязвам, че той предвижда клауза за неудовлетворяване на претенции (no claims clause), която често се включва в актовете на Съюза, с които се въвеждат ограничителни мерки. В приложното поле на тази разпоредба попадат по-специално претенциите, предявени от всяко лице, образувание или орган от Русия(28), които имат за цел получаването на обезщетение или всякакви други претенции от този вид(29), основани на засягане на договор или сделка от наложените с изменения Регламент № 833/2014 ограничителни мерки.
30.      Член 11, параграф 1 от Регламент № 833/2014 се отнася до адресата на въпросната претенция, който е длъжен да не я удовлетворява. Неудовлетворяването на претенция означава, както отбелязва френското правителство, че не трябва да ѝ се отговаря положително.
31.      От граматическия анализ на този член следва, че в текста му изобщо не е споменат органът — в широкия смисъл на думата — пред който биха били предявени посочените в разпоредбата „претенции“. Този извод се потвърждава и от уточнението, че претенцията не трябва да бъде удовлетворявана, независимо от своята форма.
32.      От посочения анализ следва също, че формулирането и предявяването на претенции сами по себе си не са забранени(30). Впрочем самото предвиждане в договор на извънсъдебна процедура за решаване на спор, включително на арбитраж, не засяга резултата от тази процедура, а именно решението по „претенцията“.
33.      Фактът, че член 11, параграф 2 от изменения Регламент № 833/2014 споменава „производство, целящо изпълнението на претенция“, и уточнява, че лицето, което търси изпълнението на претенцията, трябва да докаже, че нейното удовлетворяване не е забранено, според мен не означава, че въпросната претенция непременно трябва да е предявена в рамките на съдебен процес. Разбира се, в тази част от разглежданата разпоредба се използва лексика, която традиционно служи за описание на случващото се пред съд. Това обаче не може да бъде определящо, тъй като „производството“ и „доказването“ са елементи и от извънсъдебните способи за решаване на спорове. Тази разпоредба имплицитно
означава, че въпросът дали съответната претенция попада в обхвата на забраната по параграф 1,
може да се разглежда не само от съдебни органи(31).
34.      Така от граматическото тълкуване на член 11, параграф 1 от изменения Регламент № 833/2014 следва, че на попадащите в приложното му поле лица не е забранено да отправят претенции пред несъдебни органи и да търсят решаване на спор във връзка с всеки договор или операция, за които твърдят, че са засегнати от въведените с Регламента мерки.
б)      По контекстуалното тълкуване на клаузата за неудовлетворяване на претенции
35.      Анализът на контекста на член 11, параграф 1 от изменения Регламент № 833/2014 разкрива два важни елемента. От една страна, свободната воля на страните да търсят решаване на споровете си извън държавната правосъдна система, изглежда ограничена от редица предпазни мерки. От друга страна, този контекст показва, че законодателят на Съюза не е уредил съдържанието на договорите, що се отнася до прибягването до арбитраж.
36.      В този смисъл, първо, член 12 от изменения Регламент № 833/2014 съдържа много ясна забрана за съзнателно и доброволно участие в заобикалянето на установените с посочения регламент забрани, включително на тези в член 2 от него. За неспазването на тези забрани
член 8, параграф 1 от същия регламент възлага на държавите членки да установят ефективни, пропорционални и възпиращи санкции.
37.      От друга страна, член 13 от изменения Регламент № 833/2014 предвижда широко приложно поле, тъй като този регламент се прилага на територията на Съюза, но също така и спрямо всяко лице на територията на Съюза или извън нея, което е гражданин на държава членка, спрямо всяко юридическо лице, образувание или орган във или извън територията на Съюза, регистрирани или учредени съгласно правото на държава членка, както и спрямо всяко юридическо лице, образувание или орган във връзка с всякакъв вид стопанска дейност, извършвана изцяло или частично в рамките на Съюза(32).
38.      Второ, от анализа на контекста следва също, че в изменения Регламент № 833/2014 законодателят на Съюза не е предвидил никакво задължение за промяна на действащите договори, така че да се изключат от тях всякакви арбитражни клаузи. Той не е предвидил и забрана сключените след влизането в сила на този регламент договори да съдържат арбитражни клаузи или, по-общо, клаузи, предвиждащи механизъм за извънсъдебно разрешаване на спорове.
39.      Въпреки това с приемането на член 12ж, параграф 1, въведен в Регламент № 833/2014 през 2023 г.(33), законодателят на Съюза се намесва пряко в съдържанието на договорите, като предвижда, считано от 20 март 2024 г., задължение за износителите да забраняват чрез договорна клауза реекспорта за Русия и реекспорта за използване в Русия(34).
40.      Макар от граматическия и контекстуалния анализ на член 11, параграф 1 от изменения Регламент № 833/2014 да изглежда допустимо страна да предяви пред арбитражен съд претенция, чието удовлетворяване е забранено,
следва все пак да се провери дали такова тълкуване не застрашава постигането на преследваната с тази разпоредба цел.
в)      По телеологичното тълкуване на клаузата за неудовлетворяване на претенции
41.      Преследваната с член 11, параграф 1 от изменения Регламент № 833/2014 цел е да се избегне възможността засегнатите от ограничителните мерки субекти „да [бъдат компенсирани] за отрицателните последици [от посочените мерки], както и да се защитят икономическите оператори от претенциите, които могат да бъдат предявени […] срещу тях въз основа на договори, чието изпълнение е било засегнато от тези мерки или във връзка с тях“(35).
42.      Такава цел може да бъде постигната само при категоричното уточнение, че арбитражните съдилища могат да бъдат сезирани с „претенции“, но не трябва да ги удовлетворяват. Това уточнение е важно с оглед на по-широката цел, преследвана с изменения Регламент № 833/2014, а именно „Русия да плати по-висока цена за действията си за подкопаване на териториалната цялост, суверенитета и независимостта на Украйна, както и [да се насърчи] мирното уреждане на кризата“(36).
43.      Следователно изглежда, че постигането на целта на no claims clause може да бъде гарантирано дори в случай на прибягване до арбитраж и при условие че всяка небрежност или съучастие на икономически оператор от Съюза, водеща до нарушаване на забраната по член 11, параграф 1 от изменения Регламент № 833/2014, подлежи на ефективни, пропорционални и възпиращи санкции(37).
3.      По запазването на специфичните особености на правния ред на Съюза
44.      Съдът вече е постановил, че „установеният с Договорите правен ред по принцип допуска частноправни субекти, които извършват икономическа дейност на територията на Съюза и на това основание попадат в обхвата на този правен ред, да отнасят евентуални свързани с тази дейност спорове помежду си към арбитражен механизъм“(38). Прибягването до арбитраж от частноправните субекти е поначало възможно(39). Следователно тези частноправни субекти могат да сключват споразумения, които ясно и точно предвиждат, че всички или част от свързаните с посочените споразумения спорове ще се решават от арбитражен орган вместо от юрисдикцията, която по принцип би била компетентна при липсата на арбитражна клауза(40).
45.      Изборът на Съюза да приеме ограничителни мерки с оглед на постигането на целите, които преследва в областта на общата външна политика и политика на сигурност, при сегашното състояние на изменения Регламент № 833/2014(41) няма отрицателни последици за възможността да се прибегне до арбитраж.
46.      Струва ми се обаче необходимо да припомня изискванията на правото на Съюза по отношение на арбитража.
47.      Арбитражните съдилища, пред които е предявена претенция по смисъла на член 11, параграф 1 от изменения Регламент № 833/2014(42), не само са обвързани от правото на Съюза, но и трябва да гарантират правилното му прилагане и спазване в рамките на производствата пред тях(43). Макар и изключени от държавната правораздавателна система и следователно от диалога със Съда, те все пак не са извън обхвата на правото на Съюза.
48.      Следователно арбитражните съдилища са длъжни да изпълняват отговорно задълженията си. Те трябва да следят за постигането на правилния баланс между „правото на автономия“ на страните и интереса на държавата членка да защитава основните ценности, които са част от нейния обществен ред. Следователно тези съдилища са длъжни да постановяват арбитражни решения, които да не могат да бъдат успешно оспорвани пред съдилищата по седалището на арбитража по съображения, свързани с обществения ред. В специфичния контекст на приетите от Съюза ограничителни мерки те трябва да бъдат особено бдителни по отношение на механизмите, които биха могли да се използват за заобикаляне на тези мерки, като например избора на приложимо право или спогодбите, чиято цел би била да се заобиколят въведените с ограничителните мерки забрани. Следователно свободата на арбитъра при прилагането на правото се ограничава от задължението да се прилагат съображенията, свързани с обществения ред на държавата, в която се намира седалището на арбитражния съд (lex arbitri).
49.      Ако седалището на избрания арбитражен съд е в Съюза, този съд е длъжен да зачита обществения ред на държавата членка по седалището си, който, както ще покажа в анализа си на втория преюдициален въпрос, е допълнен от този на Съюза, а арбитражното решение подлежи на съдебен контрол(44). Такъв е случаят в главното производство.
50.      Макар това да не е необходимо за разрешаването на спора, добавям, че ако избраният арбитражен съд се намира извън Съюза, първо, този предполагаемо свободен избор би могъл потенциално да изложи съответния оператор от Съюза на санкции поради заобикаляне на мерките, установени с изменения Регламент № 833/2014, в случай че доведе до нарушение на забраната по член 11, параграф 1 от посочения регламент.
51.      Второ, не изключвам възможността общественият ред на Съюза да има извънтериториално действие по силата на член 13, буква д) от изменения Регламент № 833/2014, който предвижда, че Регламентът се прилага спрямо всяко юридическо лице, образувание или орган във връзка с всякакъв вид стопанска дейност, извършвана изцяло или частично в рамките на Съюза.
52.      Трето, тъй като арбитражните решения не са директно изпълняеми, ще трябва да се проведе производство за признаване и изпълнение на чуждестранното арбитражно решение пред съд на Съюза. В този контекст признаването и изпълнението ще бъдат постановени само при условие че това решение е в съответствие с обществения ред на съответната държава членка, а следователно и на Съюза.
53.      Във всички случаи, доброволното изпълнение на арбитражно решение, което би нарушило забраната по член 11, параграф 1 от изменения Регламент № 833/2014, би трябвало да доведе до налагането на санкции на съответния икономически оператор от Съюза поради участието му в заобикалянето на въведените с този регламент ограничителни мерки(45).
4.      Заключение на анализа
54.      От гореизложеното следва, че член 11, параграф 1 от изменения Регламент № 833/2014 трябва да се тълкува в смисъл, че допуска две страни по договор да сезират арбитраж във връзка с претенция, която не може да бъде удовлетворена по смисъла на тази разпоредба, при условие че, при всички положения, първо, по време на или след приключването на арбитража никоя претенция не може да бъде удовлетворена, ако това би противоречало на тази разпоредба, и второ, арбитражното решение трябва винаги да подлежи на съдебен контрол, който да гарантира спазването на обществения ред на Съюза.
Б.      По изменения Регламент № 833/2014 и обществения ред на Съюза
1.      По обществения ред като ограничение на свободната воля на страните
55.      По спора в главното производство е налице арбитражно решение, в което арбитражният съд се е произнесъл по-специално по въпроса дали претенцията на Stankoimport попада в приложното поле на член 11, параграф 1 от изменения Регламент № 833/2014. От своя страна запитващата юрисдикция е сезирана с жалба на Reibel за отмяна на арбитражното решение. Съгласно националното право такова решение трябва да бъде отменено в случай на нарушение на обществения ред.
56.      В своята неотдавнашна практика Съдът признава, че ефективността на арбитражното производство, която трябва да се запази, поражда особености при съдебния контрол върху арбитражните решения(46). Въпреки това от момента, в който трябва да се проведе арбитражно производство в Съюза, по-специално по спорове, свързани с упражнявана там икономическа дейност, такова производство задължително трябва да гарантира спазването на принципите, които оформят правораздавателната структура на Съюза, както и ефективното спазване на обществения ред на Съюза(47).
57.      Макар в миналото изискването за контрол за съответствие на арбитражните решения с обществения ред на Съюза да изглеждаше в голяма степен зависещо от националното право(48), допълнено от международните задължения на държавите членки(49), в най-новата съдебна практика то е самостоятелно изведено на основание член 47 от Хартата на основните права на Европейския съюз (наричана по-нататък „Хартата“) и член 19, параграф 1, втора алинея ДЕС(50).
58.      Въпреки че е съответно съобразен, съдебният контрол върху арбитражните решения не е по-малко ефективен(51). Така уреден, арбитражът не може да бъде избран от този, който желае „да се [отклони] от принципите и разпоредбите на първичното или вторичното право на Съюза, които са съществени за установения с Договорите правен ред или са от основно значение за изпълнението на възложените на Съюза задачи“, тъй като тези принципи и разпоредби са част от обществения ред на Съюза(52). Съдебният контрол
с оглед на обществения ред има следователно основно значение за запазването на характеристиките на правния ред на Съюза, като същевременно отговаря на особеностите на арбитража.
59.      Така общественият ред на Съюза сам по себе си действа като ограничение на свободната воля на страните: спазването му е абсолютно задължително за частноправните субекти(53). Както постановява Съдът, той представлява „съществено допълнение към структурирана система от принципи, норми и взаимнозависими правоотношения, които обвързват Съюза и държавите членки, както и последните помежду им“(54).
2.      По същественото значение на изменения Регламент № 833/2014 за правния ред на Съюза и допълването на обществения ред на Съюза с член 11, параграф 1 от този регламент
60.      Общественият ред на Съюза, както и този на държавите членки, е променящо се понятие. Критериите за определяне на даден принцип или разпоредба като част от него не са ясно определени от Съда. От практиката на Съда обаче следва, че тези принципи или разпоредби трябва да бъдат от такова значение, че всяко тяхно засягане да е толкова непоносимо за съответния правен ред, че да не може да бъде толерирано(55).
61.      Следователно разпоредби като член 11 от Хартата(56), членове 101 и 102 ДФЕС(57), както и свободите на движение на работници, на предоставяне на услуги и на движение на капитали от Съюза(58), както и член 6, параграф 1 от Директива 93/13/ЕИО(59) са част от обществения ред на Съюза.
62.      Общественият ред на Съюза може да бъде дефиниран и чрез изключване. В този смисъл Съдът е приел, че грешка, допусната при прилагането на разпоредби от Първа директива 89/104/ЕИО(60) и опорочаваща съдебното решение, чието признаване се иска, не представлява нарушение на съществена правна норма от правния ред на Съюза(61).
63.      С оглед на последно припомнените от Съда условия(62) според мен няма съмнение, че измененият Регламент № 833/2014 има съществен характер и/или основно значение за изпълнението на възложените на Съюза задачи.
64.      Припомням, че член 3 ДЕС посочва на първо място сред тези задачи насърчаването на мира(63). Параграф 5 от този член предвижда, че в отношенията си с останалата част от света Съюзът утвърждава и насърчава своите ценности и допринася за мира и сигурността, за взаимното уважение между народите, за защитата на правата на човека и за развитието на международното право, и по-специално зачитането на принципите на Устава на Организацията на обединените нации.
65.      Член 21 ДЕС припомня международния ангажимент на Съюза към демокрацията, правовата държава, правата на човека, човешкото достойнство и зачитането на принципите на Устава на Организацията на обединените нации и на международното право(64). Политиките и действията на Съюза в областта на общата външна политика и политика на сигурност се ръководят от целта за защита на неговите основни ценности и интереси, укрепване и подкрепа на демокрацията, правовата държава, правата на човека и принципите на международното право, опазване на мира, предотвратяване на конфликти и укрепване на международната сигурност(65).
66.      Основан на член 215 ДФЕС, измененият Регламент № 833/2014 е продължение на тези цели, тъй като въведените с него ограничителни мерки произтичат от решението в областта на ОВППС за прекъсване или намаляване на икономическите и финансовите отношения с Русия. От съображение 2 от този регламент следва, че тези мерки имат за цел „Русия да плати по-висока цена за действията си за подкопаване на териториалната цялост, суверенитета и независимостта на Украйна, както и [да насърчат] мирното уреждане на кризата“. Съдът вече е признал, че тези цели са от първостепенно значение и са в съзвучие с не по-малко важната цел да се поддържат мирът и международната сигурност, в съответствие с целите на външната дейност на Съюза, залегнали в член 21 ДЕС, които току-що припомних(66).
67.      Освен това, след като съгласно постоянната съдебна практика значимостта на целите, преследвани с актовете, с които се въвеждат ограничителни мерки като цяло, и по-специално с изменения Регламент № 833/2014, могат да оправдаят отрицателните последици, дори съществени, за някои оператори(67), считам, че тези последици могат да бъдат и под формата на ограничаване на договорната свобода на частноправните субекти(68), което по необходимост произтича от факта, че към обществения ред на Съюза спадат и приетите срещу Русия ограничителни мерки.
68.      Следва все пак да се отбележи, че Съдът досега винаги е действал избирателно, като е признавал за част от обществения ред отделни разглеждани принципи и разпоредби. Например, след като установява, че Директива 93/13 представлява необходима мярка за осъществяване на поверените на Съюза задачи, Съдът в крайна сметка приема, че националните юрисдикции трябва да се уверят в съответствието на арбитражното решение единствено с член 6, параграф 1 от тази директива(69).
69.      Ето защо считам за необходимо — а и достатъчно, имайки предвид, че конкретни разпоредби са били признати за част от обществения ред — да се установи, че член 11, параграф 1 от изменения Регламент № 833/2014 е част от обществения ред на Съюза. По този начин се гарантира, че общественият ред е изграден от съществените разпоредби от правото на Съюза, без да се засяга прекомерно функционирането на механизми като арбитража, като същевременно се запазва задоволително равнище на защита на правата, произтичащи от правото на Съюза.
70.      Подобен подход позволява също така да се гарантира, че общественият ред на Съюза действително обхваща разпоредби с директен ефект, предоставящи права за правните субекти, които националните съдилища трябва да охраняват(70).
71.      Всъщност член 11, параграф 1 от Регламент № 833/2014 има за цел да гарантира на операторите от Съюза, че няма да бъдат изложени на неблагоприятни последици поради промяната на правното им положение след влизането в сила на ограничителните мерки по отношение на Русия. С други думи, лице, което има сключен договор с руско образувание и поради предвидените в изменения Регламент № 833/2014 мерки не може вече да изпълнява задълженията си по този договор, може да се позове на правото си по посочената разпоредба да не удовлетворява претенциите на руското образувание, а националните съдилища трябва да защитят това му право. Не всички разпоредби на изменения Регламент № 833/2014 обаче непременно пораждат права за правните субекти(71). Ето защо според мен е достатъчно придържането към констатацията на законодателя на Съюза от 2025 г., че „[е]фективното прилагане на клаузата за [неудовлетворяване на претенции] следва да се разглежда като съображение за обществен ред на Съюза и на държавите членки“(72).
3.      По обхвата на упражнявания от националните юрисдикции контрол върху арбитражните решения
72.      Контролът върху арбитражните решения може да бъде съобразен с характерната за арбитражните механизми гъвкавост. При все това обаче съдебният контрол трябва да бъде ефективен(73). Това дава свобода на държавите членки да избират средствата, но и създава задължение да постигнат определен резултат.
73.      Съдът вече ясно е изразил позицията си относно съдържанието на този контрол в решение Royal Football Club Seraing(74). Въпреки че в това решение Съдът е трябвало да разгледа арбитражен механизъм, различен от този в главното производство(75), не мога да си представя, че ефективната съдебна защита на частноправните субекти, носители на права, които са предоставени от правото на Съюза и са част от обществения ред, би могла да бъде променлива.
74.      Следователно, от една страна, „когато арбитражно решение включва, както в случая, тълкуване или прилагане на принципи или разпоредби на Съюза, които са императивни и предоставят права или свободи на частноправните субекти, съответната сезирана с искане за такъв контрол юрисдикция на държава членка трябва да може […] да упражни контрол върху тълкуването на тези принципи или разпоредби, последиците му за прилагането им в конкретния случай и дадената с оглед на него от арбитражния орган правна квалификация и преценка на установените факти“(76). Следователно съдебният контрол е съсредоточен само върху разпоредбите, съставляващи обществения ред на Съюза. По отношение на останалите разпоредби се предполага, че арбитражният съд действа с пълна отговорност(77).
75.      От друга страна, „тази юрисдикция не може да спре до установяване на факта, че арбитражното решение е изцяло или частично несъвместимо с императивни принципи или разпоредби на Съюза. […] Напротив, ако установи такава несъвместимост, тя би трябвало да може и да предприеме необходимото предвид правомощията си и приложимата национална правна уредба. В противен случай упражненият съдебен контрол не би бил ефективен, тъй като не би преустановил несъвместимостта“(78). Ще добавя, че зачитането и предимството, което трябва да бъде признато на обществения ред на Съюза, няма да бъдат гарантирани, ако несъвместимостта продължи(79).
76.      Накрая, ефективността на съсредоточения върху същността на правния ред на Съюза съдебен контрол налага задължение за националните юрисдикции да се произнасят, при необходимост служебно(80), по въпроса за съвместимостта на арбитражните решения с обществения ред на Съюза(81).
77.      Отбелязвам, че що се отнася до спора в главното производство, шведското право, изглежда, осигурява ефективен контрол върху арбитражните решения, тъй като шведските съдилища, на които е възложен този контрол, трябва да обявят тези решения за недействителни, ако те са явно несъвместими с шведския обществен ред, част от който е общественият ред на Съюза, или ако са постановени по начин, който е явно несъвместим с този ред(82).
78.      От изложените по-горе съображения следва, че член 11, параграф 1 от изменения Регламент № 833/2014 е част от обществения ред на Съюза. Национална юрисдикция, сезирана с жалба за отмяна на арбитражно решение, трябва да се увери, при необходимост служебно, че тази разпоредба е приложена правилно от арбитражния съд. В случай че се установи несъответствие с тази разпоредба, съответната юрисдикция трябва да изведе всички предвидени в националното ѝ право последици и да уважи искането за отмяна на посоченото арбитражно решение поради нарушение на обществения ред на Съюза, за да отстрани несъвместимостта с правния ред на Съюза.
В.      По понятието „претенция“ по смисъла на член 11, параграф 1 от изменения Регламент № 833/2014
79.      Съгласно разглежданото в главното производство арбитражно решение на Stankoimport е присъдено, от една страна, възстановяване на платения на Reibel аванс за доставката на стоките, чийто износ в крайна сметка не е бил разрешен, и от друга страна, заплащане на лихви. Запитващата юрисдикция, на която е възложен контролът върху това решение, иска от Съда да установи дали искането на Stankoimport за възстановяване на аванса заедно с лихвите спада към „претенциите“, които не трябва да бъдат удовлетворявани, по смисъла на член 11, параграф 1 от изменения Регламент № 833/2014.
80.      За да се отговори на този въпрос, е необходимо първо да се върнем към анализа на тази разпоредба, а след това от този анализ да се изведат критериите за квалифицирането на претенцията, подадена от Stankoimport пред арбитражния съд.
1.      Обратно към член 11, параграф 1 от изменения Регламент № 833/2014
81.      Тълкуването на това понятие използва същия аналитичен подход като припомнения в точка 28 от настоящото заключение.
82.      Следователно с оглед на текста, контекста и целта на този член, както и на системата, въведена с изменения Регламент № 833/2014 като цяло, считам, че подаденото от Stankoimport искане за възстановяване попада в обхвата на понятието „претенция“, която не може да бъде удовлетворена.
83.      Така, на първо място, формулировката на член 11, параграф 1 от изменения Регламент № 833/2014 е много широка(83): посочените в него претенции се отнасят до „договори“ или „сделки“ под каквато и да е форма, при условие че тяхното изпълнение е засегнато пряко или непряко, изцяло или частично от наложените с този регламент(84) мерки. Той съдържа списък с претенции с чисто примерен характер. Въведен с израза „включително“, този списък не е изчерпателен. Той включва, но не се ограничава до претенции за обезщетение или други претенции от същия вид, като претенции за компенсация или претенции по гаранция(85). Накрая, член 11, параграф 1 от изменения Регламент № 833/2014 обхваща не само претенциите, предявени от физически и юридически лица, лично засегнати от ограничителните мерки, но и претенциите на всяко друго лице, образувание или орган от Русия.
84.      На второ място, от контекстуална и систематична гледна точка клаузата за неудовлетворяване на претенции цели да противодейства на последиците от факта, че след като влезе в сила, измененият Регламент № 833/2014 има предимство пред всяка несъвместима с него договорна разпоредба(86). От член 11, параграф 1 от изменения Регламент № 833/2014 следва, че след като претенцията се отнася до договор или сделка, чието изпълнение е засегнато от мерките, наложени с изменения Регламент № 833/2014, изискването тя да не бъде удовлетворена, се прилага автоматично, независимо от това дали удовлетворяването на претенцията действително би довело до нарушение на другите предвидени в този регламент мерки, тоест до забранена сделка. Следователно член 11 от изменения Регламент № 833/2014 е самостоятелна разпоредба, която съдържа всички условия за своето прилагане.
85.      На трето място, що се отнася до целта, преследвана с no claims clause, припомням, че този вид клаузи за първи път са въведени в акт на Съюза с Регламент (ЕИО) № 3541/92(87). От преамбюла на този регламент е видно, че вследствие на ембаргото срещу Ирак „икономическите оператори в Общността и в третите страни са изложени на риск от искове от иракска страна […] необходимо [е] да се окаже постоянна защита на икономическите оператори срещу този род искове и да се попречи на Ирак да получи обезщетения за отрицателните последици от ембаргото“(88). В контекста на ограничителните мерки и както вече установих(89), клаузата за неудовлетворяване на претенции има за цел да защити поставените в „нетърпимо положение“(90) икономически оператори от Съюза от претенциите, които биха могли да имат спрямо тях контрагенти въз основа на договори или сделки, чието изпълнение би било засегнато от тези мерки(91).
86.      При произнасянето относно валидността на член 11 от Регламент № 833/2014(92) от гледна точка на принципа на пропорционалност, свободата на стопанска инициатива и правото на собственост Съдът постановява, че „значимостта на преследваните [с Регламент № 833/2014] цели — а именно запазването на териториалната цялост, суверенитета и независимостта на Украйна, както и насърчаването на мирното уреждане на кризата в тази страна, които […] са част от по-широката цел да се поддържат мирът и международната сигурност, в съответствие с прогласените в член 21 ДЕС цели на външната дейност на Съюза — може да оправдае отрицателните последици, дори съществени, за някои оператори. При това положение, и с оглед в частност на прогресивното нарастване на интензитета на приетите от Съвета ограничителни мерки в отговор на кризата в Украйна, намесата в свободата на стопанска инициатива и правото на собственост […] не може да се смята за непропорционална“(93).
87.      Обстоятелството, че претенцията, за която става въпрос в главното производство, е отправена от лице, което попада в приложното поле на член 11, параграф 1, буква б) от изменения Регламент № 833/2014, според мен не може да промени този извод(94).
88.      От практиката на Съда действително следва, че току-що споменатите отрицателни последици, дори ако са значителни, трябва да бъдат понесени включително от тези, които не носят никаква отговорност за положението, довело до приемане на съответните мерки, но са засегнати, по-специално що се отнася до правото им на собственост(95).
89.      Във всички случаи обаче, що се отнася до евентуалното засягане на правото на собственост на Stankoimport, държа да подчертая, че вземането на това дружество срещу Reibel би могло да бъде признато с решение, чието изпълнение да бъде спряно(96), или с установително съдебно решение, запазващо това вземане. Тъй като ограничителните мерки са временни и обратими(97), така установеното вземане би трябвало да бъде изплатено, след като те бъдат отменени.
2.      Приложение към настоящия случай
90.      Според мен подаденото от Stankoimport искане за възстановяване на авансовото плащане спада към претенциите, които не трябва да бъдат удовлетворявани, по смисъла на член 11, параграф 1 от изменения Регламент № 833/2014. Тъй като акцесорното вземане следва основното, същото важи и за искането за плащане на лихви.
91.      Най-напред, претенцията е подадена от Stankoimport, което е руски оператор.
92.      По-нататък, претенцията безспорно е предявена във връзка със и следователно по повод на договора между Stankoimport и Reibel относно доставката на стоки.
93.      Накрая, изпълнението на този договор е възпрепятствано поради забраната за износ на изделия с двойна употреба, произтичаща от член 2 от изменения Регламент № 833/2014(98). Следователно това изпълнение, изглежда, е пряко засегнато, поне частично, от наложените с този регламент мерки(99). Сезирайки арбитражния съд, Stankoimport несъмнено е възнамерявало да се позове на липсата на доставка и следователно на неизпълнението на договорните задължения на Reibel, за да получи възстановяване на платения аванс.
94.      От гореизложеното следва, че член 11, параграф 1 от изменения Регламент № 833/2014 трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска удовлетворяването на претенция за възстановяване на авансово плащане заедно с лихвите за стоки, чиято доставка е била възпрепятствана на основание на
този регламент.
III. Заключение
95.      С оглед на всички изложени съображения предлагам на Съда да отговори на поставените от Svea hovrätt (Апелативен съд Стокхолм, Швеция) преюдициални въпроси по следния начин:
„Член 11, параграф 1 от Регламент (ЕС) № 833/2014 на Съвета от 31 юли 2014 година относно ограничителни мерки с оглед на действията на Русия, дестабилизиращи положението в Украйна, в редакцията му, приложима към датата на разглежданото в главното производство арбитражно решение,
трябва да се тълкува в смисъл, че
–        допуска две страни по договор да отнесат към арбитраж претенция, която не може да бъде удовлетворена, по смисъла на тази разпоредба, като се има предвид, че във всички случаи, първо, по време на или след приключването на арбитража претенцията не може да бъде удовлетворена, тъй като това би противоречало на тази разпоредба, и второ, арбитражното решение трябва непременно да подлежи на съдебен контрол, който да гарантира спазването на обществения ред на Съюза,
–        е част от обществения ред на Съюза. Следователно национална юрисдикция, сезирана с жалба за отмяна на арбитражно решение, трябва да се увери, при необходимост служебно, че тази разпоредба е приложена правилно от арбитражния съд. В случай че установи несъответствие с тази разпоредба, съответната юрисдикция трябва да изведе всички предвидени в националното ѝ право последици и да уважи искането за отмяна на посоченото арбитражно решение поради нарушение на обществения ред на Съюза, за да отстрани несъвместимостта с правния ред на Съюза,
–        не допуска удовлетворяване на претенция за възстановяване на авансово платена сума, заедно с лихвите, за стоки, чиято доставка е била възпрепятствана на основание на Регламент № 833/2014“.
1      Език на оригиналния текст: френски.
2      Сравнението е вдъхновено от известното стихотворение на Хенри Уодсуърт Лонгфелоу „Приказката на теолога; Елизабет“.
3      Вж. решение от 1 август 2025 г., Royal Football Club Seraing (C‑600/23, EU:C:2025:617, т. 78).
4      Директива 2013/11/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 21 май 2013
година. за алтернативно решаване на потребителски спорове и за изменение на Регламент (ЕО) № 2006/2004 и Директива 2009/22/ЕО (ОВ L 165, 2013 г., стр. 63).
5      Решение от 22 февруари 2024 г., Mytilinaios/DEI и Комисия и Комисия/DEI (C‑701/21 P и C‑739/21 P, EU:C:2024:146, т. 105 и цитираната съдебна практика).
6      Регламент на Съвета от 5 май 2009 година за въвеждане режим на Общността за контрол на износа, трансфера, брокерската дейност и транзита на изделия и технологии с двойна употреба (ОВ L 134, 2009 г., стр. 1).
7      Регламент (ЕС) № 833/2014 на Съвета от 31 юли 2014 година относно ограничителни мерки с оглед на действията на Русия, дестабилизиращи положението в Украйна (ОВ L 229, 2014 г., стр. 1), цитиран тук в редакцията си след изменението си с Регламент (ЕС) № 1290/2014 на Съвета от 4 декември 2014 година
за изменение на Регламент (ЕС) № 833/2014 относно ограничителни мерки с оглед на действията на Русия, дестабилизиращи положението в Украйна, и за изменение на Регламент (ЕС) № 960/2014 за изменение на Регламент (ЕС) № 833/2014 (ОВ L 349, 2014 г., стр. 30). Вж. по-конкретно член 1, буква а) и член 2 от изменения Регламент
№ 833/2014.
8      За по-нататъшния анализ и освен ако е посочено друго, ще се позовавам на „изменения Регламент № 833/2014“, доколкото се отнася до редакцията на този регламент, приложима към датата на разглежданото в главното производство арбитражно решение, тоест в редакцията му съгласно Регламент за изпълнение (ЕС) 2019/1163 на Комисията от 5 юли 2019 година  за изменение и определяне на единен списък за приложенията, съдържащи данни за връзка с компетентните органи на държавите членки и адрес за изпращане на уведомления до Европейската комисия, към определени регламенти относно ограничителни мерки (ОВ L 182, 2019 г., стр. 33).
Член 11 от изменения Регламент № 833/2014 гласи следното:
„1.      Не се удовлетворяват никакви претенции във връзка с договори или сделки, чието изпълнение е засегнато пряко или непряко, изцяло или частично от мерките, наложени с настоящия регламент, включително претенции за обезщетение или други претенции от същия вид, като претенции за компенсация или претенции по гаранция, по-специално претенции за удължаване на сроковете или за изплащане на обезпечение, гаранция или обезщетение, по-специално на финансова гаранция или финансово обезщетение, независимо от формата, предявени от:
а)      образуванията, посочени в член 5, параграф 1, букви б) и в) и член 5, параграф 2, букви в) и г), или включени в списъците от приложения III, IV, V и VI;
б)      всяко друго лице, образувание или орган от Русия;
в)      всяко лице, образувание или орган, действащо чрез или за сметка на някое от лицата, образуванията или органите, посочени в буква а) или буква б) от настоящия параграф.
2.      Във всяко производство, целящо изпълнението на претенция, тежестта на доказване, че нейното удовлетворяване не е забранено съгласно параграф 1, се носи от лицето, което търси изпълнението на съответната претенция.
3.      Настоящият член не засяга правото на лицата, образуванията и органите, посочени в параграф 1, на съдебен контрол за законосъобразност на неизпълнението на договорни задължения в съответствие с настоящия регламент“.
9      Съгласно член 1, първа алинея от Lag (1999:116) om skiljeförarande (Закон № 116 от 1999 г. за арбитражното производство, наричан по-нататък „Законът за арбитража“).
10      Съгласно член 33, първа алинея от Закона за арбитража.
11      Lagen (1996:95) om vissa internationella sanktioner (Закон № 95 от 1996 г. за някои международни санкции).
12      Запитващата юрисдикция подчертава, че понастоящем до Съда е отправено преюдициално запитване относно Регламент (ЕС)
№ 269/2014 на Съвета от 17 март 2014 година относно ограничителни мерки по отношение на действия, подкопаващи или застрашаващи териториалната цялост, суверенитета и независимостта на Украйна (ОВ L 78, 2014 г., стр. 6), което повдига сходни въпроси, а именно по дело Čiekuri-Shishki (C‑480/24, EU:C:2025:672).
13      Тук запитващата юрисдикция се позовава на решения от 11 ноември 2021 г., Bank Sepah (C‑340/20, EU:C:2021:903, т. 56), и от 13 септември 2018 г., Rosneft и др./Съвет (T‑715/14, EU:T:2018:544, т. 206).
14      Запитващата юрисдикция се позовава на решение от 26 октомври 2006 г., Mostaza Claro (C‑168/05, EU:C:2006:675, т. 35).
15      Вж. сред богатата съдебна практика решение от 30 октомври 2025 г., Attal и Associés (C‑321/24, EU:C:2025:836, т. 19).
16      Решение от 28 март 2017 г., Rosneft (C‑72/15, EU:C:2017:236). Припомням, че тези въпроси се отнасят до компетентността на Съда да се произнесе по валидността на решение в областта на ОВППС, а след това и по валидността на някои разпоредби от такова решение, както и на Регламент № 833/2014, включително член 11, както и до тълкуването на някои разпоредби от този регламент. Ето защо в това решение Съдът разглежда валидността на член 11 от Регламент № 833/2014 от гледна точка на принципа на пропорционалност и на намесата в свободата на стопанска инициатива и правото на собственост (вж. т. 143—151 от това решение).
17      Вж. решение от 6 март 2018 г., Achmea (C‑284/16, EU:C:2018:158, т. 35).
18      Jarrosson, С. L’arbitrabilité:
présentation méthodologique. —
Revue de jurisprudence commerciale, 1996, No. 1, p. 1.
19      Арбитрируемостта не е единно понятие в държавите членки. Във Франция, Испания и Италия арбитрируеми са споровете, които имат за предмет права, произтичащи от диспозитивни правни норми (вж. съответно член 2059 от френския Граждански кодекс, член 2, параграф 1 от испанския Закон 60/2003 от 23 декември 2003 г. за арбитража и член 806 от италианския Граждански процесуален кодекс). В Германия арбитрируемостта се определя от имуществения характер на правата, на които се позовава ищецът (член 1030, първа алинея от германския Граждански процесуален кодекс). Подобен принцип е предвиден и в полското право (вж. член 1157 от полския Граждански процесуален кодекс).
20      Ravillon, L.
Que rester du concept d‘inarbitrability? — In: Manciaux, S., E. Loquin (Eds.). L’ordre public et l’arbitrage, Аctes du colloque des 15 et 16 mars 2013, под ръководството на CREDIMI, LexisNexis 2014 г., стр. 57.
21      Recueil des traités des Nations unies, том 330, стр. 3.
22      Вж. решение от 1 август 2025 г., Royal Football Club Seraing (C‑600/23, EU:C:2025:617, т. 116).
23      Член II, параграф 1 от Нюйоркската конвенция.
24      Член V, алинея 2, буква а) от Нюйоркската конвенция.
25      Това е по-широко понятие от самия арбитраж.
26      Вж. решение от 6 март 2018 г., Achmea (C‑284/16, EU:C:2018:158, т. 60).
27      За скорошен пример вж. решение от 15 януари 2026 г., Wunner (C‑77/24, EU:C:2026:1, т. 35).
28      Вж. член 11, параграф 1, буква б) от изменения Регламент № 833/2014.
29      Относно тълкуването на понятието „претенции“ по смисъла на член 11, параграф 1 от изменения Регламент № 833/2014 препращам към анализа ми на третия преюдициален въпрос.
30      Този извод изглежда в съответствие с определението, дадено в Регламент № 269/2014 на понятието „иск“, от което следва, че то обхваща „всеки иск, независимо дали неговото удовлетворяване е потърсено по съдебен ред“ (вж. член 1, буква а) от Регламент № 269/2014), като можем само да съжаляваме, че измененият Регламент № 833/2014 не съдържа подобна разпоредба.
31      Обратно на това, което следва от член 11, параграф 3 от изменения Регламент № 833/2014, който изрично се отнася до съдебния контрол за законосъобразност на неизпълнението на договорните задължения.
32      Вж. съответно член 13, букви а) и в)—д) от изменения Регламент № 833/2014.
33      Вж. съображение 23 и член 1, параграф 28 от Регламент (ЕС) 2023/2878 на Съвета от 18 декември 2023 година за изменение на Регламент (ЕС) № 833/2014 относно ограничителни мерки с оглед на действията на Русия, дестабилизиращи положението в Украйна (ОВ L, 2023/2878).
34      Интересно е да се отбележи, че задължението, въведено с член 12ж от Регламент № 833/2014, се придружава от разпореждане към износителите да „гарантират, че споразумението с насрещната страна от трета държава съдържа подходящи права за защита при нарушение на поето в съответствие с параграф 1 договорно задължение“ (вж. чл. 12ж, параграф 3 от изменения Регламент № 833/2014). Освен това тези износители са задължени да информират компетентния национален орган в случай на нарушение на договорните задължения от техния съдоговорител (вж. чл. 12ж, параграф 4 от посочения регламент).
35      Относно ограничителните мерки срещу либийския режим вж. заключението на генерален адвокат Mengozzi по дело SH (C‑168/17, EU:C:2018:798, т. 50).
36      Вж. съображение 2 от Регламент № 833/2014 в първоначалната му редакция.
37      Както предвижда член 8, параграф 1 от изменения Регламент № 833/2014.
38      Решение от 1 август 2025 г., Royal Football Club Seraing (C‑600/23, EU:C:2025:617, т. 78).
39      Решение от 1 август 2025 г., Royal Football Club Seraing (C‑600/23, EU:C:2025:617, т. 80).
40      Вж. по аналогия решение от 1 август 2025 г., Royal Football Club Seraing (C‑600/23, EU:C:2025:617, т. 81 и цитираната съдебна практика).
41      С приемането на Регламент (ЕС) 2025/1494 на Съвета от 18 юли 2025 година за изменение на Регламент (ЕС) № 833/2014 относно ограничителни мерки с оглед на действията на Русия, дестабилизиращи положението в Украйна (ОВ L, 2025/1494) законодателят на Съюза добавя нов параграф в член 11 от Регламент № 833/2014, в който се разглежда въпросът за признаването и изпълнението от държавите членки на арбитражни решения, но само от гледна точка на инвестиционния арбитраж във връзка с ограничителните мерки (вж. съображение 22 от Регламент 2025/1494 и член 11, параграф 2а от така изменения Регламент № 833/2014). Освен това, макар това да не е релевантно за настоящото дело, отбелязвам също, че Регламент № 833/2014 предвижда изключение от забраната за пряко или непряко участие в сделки с руско юридическо лице, образувание или орган, включени в списъка или притежавани или действащи от името на юридически лица, образувания или органи, включени в списъка, по отношение на трансакции, които са строго необходими за осигуряване на достъп до съдебни, административни или арбитражни производства в дадена държава членка, както и за признаване или изпълнение на съдебно решение или решение по арбитраж в държава членка, ако тези трансакции са в съответствие с целите на Регламент № 833/2014 и Регламент (ЕС) № 269/2014 (вж. член 5аа, параграф 3, буква ж) от Регламент № 833/2014, добавен с Регламент (ЕС) 2022/1269 на Съвета от 21 юли 2022 година за изменение на Регламент (ЕС) № 833/2014 относно ограничителни мерки с оглед на действията на Русия, дестабилизиращи положението в Украйна (ОВ L 193, 2022 г., стр. 1).
42      Ще добавя, че търсенето на доброволно уреждане на спора между договарящите страни попада в приложното поле на правото на Съюза по силата на член 12 от изменения Регламент № 833/2014: във всички случаи и независимо от договорената форма на разрешаване на спорове Reibel би имало задължението да не удовлетвори, включително доброволно, претенция, която е забранена от член 11, параграф 1 от изменения Регламент № 833/2014.
43      Разумно внимателен икономически оператор от Съюза би трябвало да следи за това тези органи да се намират на територията на Съюза. Член 13, буква д) от изменения Регламент № 833/2014 обаче би могъл да обоснове и задължение за такъв орган, който не е на територията на Съюза, да се увери, че правото на Съюза е спазено. Въпросът обаче не се поставя в рамките на спора по главното производство, тъй като арбитърът е шведски.
44      Обхватът на този контрол ще бъде определен също при разглеждането на втория преюдициален въпрос.
45      В това отношение трябва да бъдат предупредени икономическите оператори от Съюза, които ще се ангажират да подпишат клауза от вида на включената в договора между Reibel и Stankoimport, чието съдържание бе припомнено в точка 5 от настоящото заключение.
46      Вж. решение от 1 август 2025 г., Royal Football Club Seraing (C‑600/23, EU:C:2025:617, т. 84).
47      Вж. решение от 1 август 2025 г., Royal Football Club Seraing (C‑600/23, EU:C:2025:617, т. 82).
48      Вж. решения от 1 юни 1999 г., Eco Swiss (C‑126/97, EU:C:1999:269, т. 37), и от 26 октомври 2006 г., Mostaza Claro (C‑168/05, EU:C:2006:675, т. 35).
49      На първо място сред които е Нюйоркската конвенция, която предвижда съдебен контрол на арбитражните решения относно спазването на обществения ред: вж. член V от таи конвенция, както и решение от 1 август 2025 г., Royal Football Club Seraing (C‑600/23, EU:C:2025:617, т. 116).
50      Вж. решение от 1 август 2025 г., Royal Football Club Seraing (C‑600/23, EU:C:2025:617, т. 83). Това самостоятелно извеждане вече е изрично заявено в решение от 21 декември 2023 г., International Skating Union/Комисия (C‑124/21 P, EU:C:2023:1012, т. 193).
51      Съдът уточнява неговия широк обхват в точка 86 от решение от 1 август 2025 г., Royal Football Club Seraing (C‑600/23, EU:C:2025:617).
52      Решение от 1 август 2025 г., Royal Football Club Seraing (C‑600/23, EU:C:2025:617, т. 87).
53      Вж. решение от 1 август 2025 г., Royal Football Club Seraing (C‑600/23, EU:C:2025:617, т. 87).
54      Вж. решение от 1 август 2025 г., Royal Football Club Seraing (C‑600/23, EU:C:2025:617, т. 87).
55      Иначе казано, по думите на генерален адвокат Ćapeta „[н]алице е необходимост да се осъществи контрол за съответствие на арбитражното решение с обществения ред, тъй като тези правила могат да бъдат от такъв обществен интерес, че да е недопустимо тяхното прилагане да бъде изключено по волята на страните“ (заключение на генералния адвокат по дело Royal Football Club Seraing, C‑600/23, EU:C:2025:24, т. 72).
56      Вж. решение от 4 октомври 2024 г., Real Madrid Club de Fútbol (C‑633/22, EU:C:2024:843, т. 66 и 67).
57      Вж. решение от 21 декември 2023 г., International Skating Union/Комисия (C‑124/21 P, EU:C:2023:1012, т. 192 и 193 и цитираната съдебна практика).
58      Решение от 1 август 2025 г., Royal Football Club Seraing (C‑600/23, EU:C:2025:617, т. 89 и цитираната съдебна практика).
59      Директива на Съвета от 5 април 1993 година относно неравноправните клаузи в потребителските договори (OВ L 95, 1993 г., стр. 29; Специално издание на български език, 2007 г., глава 15, том 2,
стр. 273). Вж. решение от 26 октомври 2006 г., Mostaza Claro (C‑168/05, EU:C:2006:675, т. 36—38). Вж. също решение от 6 октомври 2009 г., Asturcom Telecomunicaciones (C‑40/08, EU:C:2009:615, т. 51 и 52).
60      Първа директива на Съвета от 21 декември 1988 година за сближаване на законодателствата на държавите
членки относно марките (ОВ L 40, 1989 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 17, том 1, стр. 92).
61      Вж. решение от 16 юли 2015 г., Diageo Brands (C‑681/13, EU:C:2015:471, т. 52).
62      Вж. точка 57 от настоящото заключение.
63      Вж. член 3, параграф 1 ДЕС.
64      Вж. член 21, параграф 1 ДЕС.
65      Вж. член 21, параграф 2, букви а), б) и в) ДЕС.
66      Вж. решения от 28 март 2017 г., Rosneft (C‑72/15, EU:C:2017:236, т. 115 и 150), и от 17 септември 2020 г., Rosneft и др./Съвет (C‑732/18 P, EU:C:2020:727, т. 115).
67      Вж. решение от 28 март 2017 г., Rosneft (C‑72/15, EU:C:2017:236, т. 150).
68      В правния ред на Съюза зачитането на обществения ред не е единственото ограничение на свободната воля на страните: вж. решения от 6 юни 2000 г., Angonese (C‑281/98, EU:C:2000:296, т. 34), от 20 септември 2001 г., Courage и Crehan (C‑453/99, EU:C:2001:465, т. 24), или още от 11 декември 2007 г., International Transport Workers’
Federation и Finnish Seamen’s Union (C‑438/05, EU:C:2007:772, т. 33 и 34).
69      Вж. решение от 6 октомври 2009 г., Asturcom Telecomunicaciones (C‑40/08, EU:C:2009:615, т. 51 и 53).
70      Вж. по аналогия решение от 1 август 2025 г., Royal Football Club Seraing (C‑600/23, EU:C:2025:617, т. 88 и 89).
71      За сравнение с член 11 от изменения Регламент № 833/2014 вж. членове 1, 6, 7, 9 или 14 от този регламент.
72      Вж. съображение 22 от Регламент 2025/1494.
73      Вж. решение от 1 август 2025 г., Royal Football Club Seraing (C‑600/23, EU:C:2025:617, т. 95 и цитираната съдебна практика).
74      Решение от 1 август 2025 г. (C‑600/23, EU:C:2025:617).
75      А именно едностранно наложен на засегнатите частноправни субекти: вж. решение от 1 август 2025 г., Royal Football Club Seraing (C‑600/23, EU:C:2025:617, т. 92 и цитираната съдебна практика, както и т. 93, 96 и 106).
76      Решение от 1 август 2025 г., Royal Football Club Seraing (C‑600/23, EU:C:2025:617, т. 101).
77      Тук препращам към точки 46 и 47 от настоящото заключение.
78      Решение от 1 август 2025 г., Royal Football Club Seraing (C‑600/23, EU:C:2025:617, т. 102 и 103).
79      За да установят такава несъвместимост, националните юрисдикции могат да бъдат подпомагани от Съда в рамките на производство по преюдициално запитване, което е „съществен елемент от системата, въведена от Договорите с цел да се позволи на [тези юрисдикции] да осигурят ефективна съдебна защита на правата, които частноправните субекти черпят от правото на Съюза“ (решение от 1 август 2025 г., Royal Football Club Seraing, C‑600/23, EU:C:2025:617, т. 77).
80      Вж. по аналогия решение от 14 септември 2023 г., Tuk Tuk Travel (C‑83/22, EU:C:2023:664, т. 45).
81      Вж. в същия смисъл решение от 1 август 2025 г., Royal Football Club Seraing (C‑600/23, EU:C:2025:617, т. 115).
82      „Явният“ характер на несъвместимостта обаче не трябва да се тълкува твърде ограничително, като се имат предвид припомненото в точка 74 от настоящото заключение изискване и преследваната цел за премахване на всякаква несъвместимост с обществения ред на Съюза. По този начин ефективността на правата, предоставени на частноправните субекти от правото на Съюза, не изглежда съвместима със санкционирането само на случаите на явна несъвместимост.
83      Както подчертава и Комисията в своя работен документ, озаглавен „Commission consolidated FAQs on the implementation of Council Regulation n° 833/2014 and Council Regulation n° 269/2014“, актуализиран за последен път на 23 януари 2026 г. (вж. бележка 87, стр. 420 от този документ).
84      Подчертаването е мое.
85      За удължаване на срокове или за плащане по облигация, финансова гаранция или обезщетение, по-специално финансова гаранция, под каквато и да било форма.
86      Вж. точка 33 от документа „Актуализиране на най-добрите практики на ЕС за ефективно прилагане на ограничителни мерки“ (Документ на Съвета от 27 юни 2022 г., 10572/22). Вж. също заключението на генерален адвокат Norkus по дело Čiekuri-Shishki (C‑480/24, EU:C:2025:672, т. 68).
87      Регламент на Съвета от 7 декември 1992 година за забрана за удовлетворяване на претенциите на Ирак във връзка с договори и сделки, чието изпълнение е било засегнато от Резолюция 661 (1990 г.) на Съвета за сигурност на Организацията на обединените нации и от свързани с нея резолюции (ОВ L 361, 1992 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 11, том 7, стр. 182).
88      Четвърто и пето съображение от Регламент № 3541/92.
89      Вж. точка 40 от настоящото заключение.
90      По израза, използван от генерален адвокат Norkus в заключението му по дело Čiekuri-Shishki (C‑480/24, EU:C:2025:672, т. 70).
91      Когато клаузата за неудовлетворяване на претенции се прилага по отношение на претенции, предявени от лицата и образуванията, посочени в член 11, параграф 1, букви а) и в) от Регламент № 833/2014, преследваната цел е също така тези лица да не бъдат компенсирани за отрицателните последици от мерките, приети срещу тях (вж. по аналогия заключението на генерален адвокат Mengozzi по дело SH, C‑168/17, EU:C:2018:798, т. 50).
92      Съдът се произнесе тогава по текста на Регламент № 833/2014, изменен с Регламент № 1290/2014 (вж. бележка под линия 7
в настоящото заключение).
93      Решение от 28 март 2017 г., Rosneft (C‑72/15, EU:C:2017:236, т. 150).
94      В решение от 28 март 2017 г., Rosneft (C‑72/15, EU:C:2017:236), жалбоподателят в главното производство е образувание, конкретно посочено по част от ограниченията, въведени с Регламент № 833/2014, изменен с Регламент № 1290/2014, и попада в приложното поле на член 11, параграф 1, буква а) от този регламент.
95      Вж. решение от 11 ноември 2021 г., Bank Sepah (C‑340/20, EU:C:2021:903, т. 66 и цитираната съдебна практика).
96      Вж. в този смисъл заключението на генерален адвокат Norkus по дело Čiekuri-Shishki (C‑480/24, EU:C:2025:672, т. 61 и сл.).
97      Вж. решения от 13 март 2025 г., Шувалов/Съвет (C‑271/24 P, EU:C:2025:180, т. 78), и от 5 февруари 2026 г., VEB.RF/Съвет (C‑572/24 P, EU:C:2026:74, т. 138).
98      Припомням, че белгийските органи са квалифицирали съответните изделия като „изделия с двойна употреба“ по смисъла на Регламент № 428/2009.
99      Вярно е, че договорът е сключен през 2015 г., когато забраната за продажба и износ на изделия с двойна употреба вече е била в сила. Член 11, параграф 1 от Регламент № 833/2014 обаче не ограничава неудовлетворяването само до претенциите, свързани с вече съществуващи към датата на влизане в сила на Регламента договори, което очевидно е в по-голяма защита на интересите на операторите от Съюза.