Неокончателна редакция
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
M. SZPUNAR
представено на 21 май 2026 година(1)
Дело C‑242/25
S,
Т,
AS „SEB banka“
друга страна:
Latvijas Republikas Saeima
(Преюдициално запитване, отправено от
Latvijas Republikas Satversmes tiesa (Конституционен съд, Латвия)
„ Преюдициално запитване — Икономическа и парична политика — Парична политика — Области, попадащи в компетентността на Европейската централна банка — Проект на национален закон — Провеждане на консултация с Европейската централна банка — Член 127, параграф 4 ДФЕС — Решение 98/415 — Член 4 — Спазване от страна на националните органи)
I.      Въведение
1.        Настоящото преюдициално запитване от Latvijas Republikas Satversmes tiesa (Конституционен съд, Латвия) се отнася до тълкуване на правото на Европейската централна банка (наричана по-нататък „ЕЦБ“) с нея да се провеждат консултации в процеса на приемане на национално законодателство, попадащо в областите на компетентност на ЕЦБ,
и предоставя на Съда възможност да развие своята практика относно неприложимостта на национално право, прието в нарушение на процесуално изискване, предвидено в правото на Съюза.
II.    Правна уредба
А.      Решение 98/415/ЕО
2.        Разпоредбите, които са релевантни за настоящото дело, са членове 2, 3 и 4 от Решение на Съвета 98/415/ЕО от 29 юни 1998 година за консултирането на националните власти с Европейската централна банка по отношение на проектите за законодателни разпоредби(2) (наричано по-нататък „Решение 98/415“).
Б.      Латвийското право
1.      Конституцията
3.        Член 64 от Latvijas Republikas Satversme (Конституция на Република Латвия, наричана по-нататък „Конституцията“) от 15 февруари 1992 г.(3) предвижда, че законодателното право принадлежи на Saeima (латвийски Парламент) и на народа в съответствие с процедурите и в обхвата, определени в Конституцията.
4.        Съгласно член 70 от Конституцията президентът на държавата обнародва законите със следната формула: „Парламентът (т.е. народът) прие, а президентът на държавата обнародва следния закон: (текст на закона)“.
5.        Член 71 от Конституцията предвижда правото на президента на държавата да поиска повторно разглеждане на закон: в срок 10 дни от датата на приемане на закона с мотивирано писмено искане, адресирано до председателя на Парламента, президентът може да изиска даден закон да бъде повторно разгледан. Ако Парламентът не промени закона, президентът на държавата няма право да повдига възражения втори път.
2.      Процедурен правилник на Парламента
6.        Член 114, параграф 1 от Saeimas kārtības rullis (Процедурен правилник на Парламента) от 28 юли 1994 г.(4) предвижда, че даден законопроект се счита за приет и по този начин се превръща в закон, ако е обсъден на три четения и е приет с абсолютно мнозинство от гласовете на присъстващите на гласуването членове на латвийския Парламент.
3.      Закон за защита на правата на потребителите
7.        Член 84 от Patērētāju tiesību aizsardzības likums (Закон за защита на правата на потребителите) от 18 март 1999 г.(5) в редакцията, приложима към момента на настъпване на фактите по спора в главното производство, установява механизъм за подпомагане на потребителите, които са сключили ипотечни кредити при променлива лихва. По същество механизмът се състои в изплащане на компенсация на потребителите, съответстваща на част от лихвата, която са платили, като механизмът се финансира чрез данък, наложен на кредитните институции и някои други субекти.
III. Фактите, производството и преюдициалните въпроси
8.        Поради съществената тежест, понесена от домакинствата в резултат на увеличаването на вноските по кредитите и на потребителските цени вследствие на увеличаване на индекса EURIBOR и инфлацията, на 6 октомври 2023 г. в Парламента е внесен законопроект „Grozījumi Patērētāju tiesību aizsardzības likumā“ (Изменение на Закона за защита на правата на потребителите, наричан по-нататък „законопроектът“). С него се цели към посочения закон да бъде добавен член 84,
като се установи механизъм за подпомагане на кредитополучателите по ипотечни кредити. Латвийският Парламент определя Budžeta un finanšu (nodokļu) komisija (Комисия по бюджет и финанси (данъци), наричана по нататък „Бюджетната комисия“) за отговаряща комисия.
9.        Законопроектът е разгледан от Парламента на три гласувания и е обсъден на 13 заседания на Бюджетната комисия с участието на представители на публичните държавни органи и представителните институции в сектора. Текстовете на законопроекта, приети на отделните гласувания, се различават помежду си.
10.      На 30 ноември 2023 г. Бюджетната комисия разглежда законопроекта преди третото и окончателното му
гласуване и се обръща към ЕЦБ, като ѝ изпраща предложения текст на законопроекта преди третото гласуване с искане да ѝ бъде предоставено становище по него.
11.      На 6 декември 2023 г., без да изчака становището на ЕЦБ, Парламентът приема на трето гласуване likums „Grozījumi Patērētāju tiesību aizsardzības likumā“ (Закон за изменение на Закона за защита на правата на потребителите, наричан по-нататък „спорният закон“) и го изпраща на президента на държавата за обнародване.
12.      На 11 декември 2023 г. ЕЦБ приема и публикува становище относно временния данък за защита на кредитополучателите по ипотечни кредити, наложен на кредитните институции (CON/2023/42). В това становище ЕЦБ изразява предпазлива критика към временния данък за защита на кредитополучателите по ипотечни кредити в Република Латвия: тя предупреждава, че спорният закон може да отслаби трансмисията на паричната политика, да намали рентабилността и капитала на банките, да наруши конкуренцията и да създаде рискове за финансовата стабилност, и препоръчва да се извърши по-пълна оценка на въздействието преди приемането му.
13.      На 20 декември 2023 г. становището на ЕЦБ е обсъдено на заседание на Бюджетната комисия, на което присъстват представители на публичните държавни органи и на представителните институции в сектора. В същия ден президентът на държавата обнародва спорния закон, който влиза в сила на 1 януари 2024 г. По този начин в Закона за защита на правата на потребителите е добавен член 84.
14.      Съгласно този член кредитните институции и някои други субекти, които участват в предоставянето на потребителски кредити (наричани по-нататък „данъчнозадължените лица“) са задължени да внасят налог, наречен „данък за защита на кредитополучателите по ипотечни кредити“ (наричан по-нататък „данъкът“). Едновременно с това посочената разпоредба предвижда компенсация, която да се предоставя на кредитополучателите по ипотечни кредити, отговарящи на установените в същата разпоредба условия, и която покрива част от заплащаната от тях лихва. Данъчнозадължените лица изчисляват дължимата компенсация на всеки кредитополучател по ипотечен кредит, който отговаря на условията, и изпращат информация за нея на Valsts ieņēmumu dienests (Държавна данъчна администрация, наричана по-нататък „VID“). От приходите от данъка VID превежда компенсацията на всяко тримесечие по сметката на съответния кредитополучател.
15.      Механизмът, установен в спорния закон, се прилага до 31 декември 2024 г.
16.      SEB banka — регистрирана в Латвия кредитна институция, и две физически лица (S и T) подават жалби пред Latvijas Republikas Satversmes tiesa (Конституционен съд), който е запитващата юрисдикция, като твърдят, че спорният закон е противоконституционен, по-специално защото нарушава принципа на надлежното приемане на законодателството. Те твърдят, че латвийският Парламент не е изпълнил задължението си да се консултира с ЕЦБ преди приемането на спорния закон.
17.      Запитващата юрисдикция иска да се установи, първо, дали задължението, наложено от правото на Съюза на орган на държава членка да провежда консултации с ЕЦБ на подходящия етап, е изпълнено, когато парламентът на държавата членка приеме закон, преди да е получил становището на ЕЦБ, когато съществува процедура, в рамките на която този закон може да бъде разгледан повторно в парламента преди обнародването и влизането си в сила. На второ място, запитващата юрисдикция търси насоки по въпроса дали евентуално неизпълнение на задължението за провеждане на консултации с ЕЦБ,
както е предвидено в
член 127, параграф 4 ДФЕС,
при това на подходящия етап по смисъла на
член 4 от Решение 98/415, трябва да се счита за нарушение на правото на Съюза, което води до неприложимост на приетите от държава членка правни разпоредби. Във връзка с това запитващата юрисдикция отбелязва, че последователно е поддържала, че само съществени процесуални нарушения могат да направят национална разпоредба незаконосъобразна. Тя отбелязва, че практиката на Съда на Съюза все още не е изяснила последиците от неизпълнението на задължението за провеждане на консултации с ЕЦБ на подходящия етап по отношение на приложимостта на законодателството на държава членка. Ако Съдът постанови, че неизпълнението на задължението за провеждане на консултации с ЕЦБ на подходящия етап представлява съществено процесуално нарушение, запитващата юрисдикция иска да се установи, на трето място, дали принципите на правна сигурност и на предимство на правото на Съюза трябва да се тълкуват в смисъл, че Latvijas Republikas Satversmes tiesa (Конституционен съд) може да допусне в постановеното от него решение запазване на правните последици на спорните разпоредби за периода на тяхното действие.
18.      При тези обстоятелства с акт от 31 март 2025 г., получен в Съда на същия ден, Latvijas Republikas Satversmes tiesa (Конституционен съд, Латвия) поставя на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)      Трябва ли член 127, параграф 4 от [ДФЕС] и член 4 от Решение [98/415] да се тълкуват в смисъл, че установеното в тези разпоредби задължение властите на съответната държава членка да провеждат консултации с [ЕЦБ] на подходящ етап се счита за изпълнено, когато националният парламент приеме закон преди да е получил становището на [ЕЦБ], но съществува процедура, в рамките на която този закон може да бъде разгледан повторно в парламента преди обнародването и влизането му в сила?
2)      При отрицателен отговор на първия въпрос, трябва ли да се счита, че нарушението на член 127, параграф 4 от [ДФЕС] и на член 4 от Решение [98/415]
съставлява съществено процесуално нарушение, което води до неприложимост на разпоредбите от националното право, приети в противоречие с правото на Съюза?
3)      При утвърдителен отговор на втория въпрос, трябва ли принципите на предимство на правото на Съюза и на правна сигурност да се тълкуват в смисъл, че [Latvijas Republikas] Satversmes tiesa (Конституционен съд) може да допусне в постановеното от него решение запазване на правните последици на спорните разпоредби за периода на тяхното действие?“.
19.      Писмени становища представят SEB banka, правителствата на Латвия и Португалия, EЦБ и Европейската комисия. Всички тези страни присъстват на съдебното заседание, проведено на 27 януари 2026 г.
IV.    Анализ
А.      Предварителни бележки
20.      Като предварителни бележки бих искал накратко да поставя производството пред запитващата юрисдикция в неговия контекст и да обясня генезиса на въпросите в производството пред запитващата юрисдикция.
21.      Запитващата юрисдикция има задачата да прецени съответства ли механизмът за подпомагане, предоставен на кредитополучателите по ипотечни кредити съгласно член 84 от Закона за защита на правата на потребителите, с член 1 от латвийската Конституция, с принципа на равенство пред закона, заложен в първото изречение на член 91 от нея, и с правото на собственост, гарантирано от първото до третото изречение на член 105 от нея.
22.      Във връзка с това SEB banka и S и T твърдят, че член 84 от латвийския Закон за защита на правата на потребителите представлява ограничение на правото на собственост
и различно третиране, което не е предвидено в закон(6). Те твърдят, че този член от латвийския Закон за защита на правата на потребителите не е приет по надлежен ред, тъй като латвийският Парламент не провел консултация с ЕЦБ относно предвидения в закона механизъм на подходящ етап от законодателния процес. SEB banka и S и T твърдят, че са нарушени следните разпоредби от първичното и вторичното право на Съюза: член 127, параграф 4 и
член 282, параграф 5 ДФЕС, член 4 от Протокол (№ 4) за Устава на Европейската система на централните банки и на Европейската централна банка (наричан по-нататък „Уставът на ЕСЦБ и ЕЦБ“) и член 2, параграф 1 и член 4 от Решение 98/415.
23.      Тъй като се твърди, че правното основание за ограничаване на правото на собственост и на различното третиране не е надлежно прието, запитващата юрисдикция се обръща към Съда. И трите въпроса се отнасят до националния законодателен процес и задължението за провеждане на консултации с ЕЦБ. Те обаче
не засягат съществения въпрос дали е нарушено правото на собственост.
24.      Институцията, отговорна за закона, чиято конституционност се оспорва, е латвийският Парламент. Тази институция естествено играе важна роля в конкретната процедура по настоящото дело, а именно преценката за съответствие с конституцията.
25.      В качеството си на национален конституционен съд, извършващ конституционен контрол, запитващата юрисдикция се стреми да определи не само дали разпоредби от правото на Съюза са били нарушени от латвийския Парламент (първи въпрос), но и, ако това е така, какви са правните последици от това нарушение (втори въпрос). В качеството си на конституционен съд запитващата юрисдикция има правомощието да обяви разпоредба от националното право за противоконституционна,
въпреки че упражняването на посоченото правомощие зависи от това
какви правни последици произтичат от правото на ЕС, ако изобщо има такива. Само ако задължението, произтичащо от правото на Съюза, е, че (общите) национални съдилища са длъжни да оставят без приложение спорния закон, запитващата юрисдикция би могла да обяви този закон за противоконституционен. Ето защо с втория въпрос запитващата юрисдикция иска да установи дали национален съд трябва да откаже да приложи разпоредбите на национален закон, приет в нарушение на процесуалните разпоредби на правото на Съюза.
Б.      Първият въпрос
26.      С първия въпрос по същество запитващата юрисдикция иска да се установи дали в положение, попадащо в „областите на компетентност“ на ЕЦБ, член 127, параграф 4 ДФЕС и член 4 от Решение 98/415 трябва да се тълкуват в смисъл, че установеното в тези разпоредби задължение за провеждане на консултации с ЕЦБ относно проект на нормативна разпоредба е изпълнено в случай, в който парламентът на държава членка приема закон, преди да е получил становището на ЕЦБ, когато съществува национална процедура, в рамките на която въпросният закон може да бъде разгледан повторно в парламента преди обнародването и влизането си в сила.
27.      За да предоставя на Съда предложение за отговор на този въпрос, бих искал първо да обясня процедурата за провеждане на консултации с ЕЦБ в националните законодателни процедури, преди да анализирам дали в настоящия случай тази процедура е била спазена.
1.      Задължението за провеждане на консултации с ЕЦБ съгласно inter alia член 127, параграф 4 ДФЕС
28.      ЕЦБ е една от седемте институции на Европейския съюз(7), като основните разпоредби, отнасящи се до нея, са изложени в ДФЕС и в Устава на ЕСЦБ и ЕЦБ. Във връзка с това член 127, параграф 1 ДФЕС постановява, че основната цел на ЕСЦБ е да поддържа ценова стабилност и че, без да се накърнява тази цел, тя подкрепя основните икономически политики на Съюза с цел да допринесе за постигането на неговите цели, както са посочени в член 3 ДЕС. В член 127, параграф 2 ДФЕС се предвижда, че основните задачи на ЕСЦБ са: да определя и осъществява паричната политика на Съюза, да осъществява валутни операции(8), да държи и управлява официалните резерви в чуждестранна валута на държавите членки и да насърчава нормалното функциониране на платежните системи.
29.      Три разпоредби от първичното право, които са формулирани почти идентично(9), предвиждат задължително провеждане на консултации с ЕЦБ относно предложени актове на Съюза и проекти на национални разпоредби: член 127, параграф 4 ДФЕС, член 4 от Устава на ЕСЦБ и ЕЦБ и член 282, параграф 5 ДФЕС. В допълнение,
разпоредба от вторичното право съдържа допълнителни подробности относно посочената процедура за провеждане на консултации: член 4 от Решение 98/415.
а)      Член 127, параграф 4 ДФЕС: обща процедура и обосновка
30.      Член 127, параграф 4 ДФЕС предвижда задължително(10) провеждане на консултации с ЕЦБ по всеки предложен акт на Съюза(11) и от националните органи, във връзка с всеки проект на нормативна разпоредба(12) в областите на нейната компетентност. По-конкретно по отношение на консултациите от страна на националните органи се уточнява, че те трябва да се провеждат в рамките и при условията, определени от Съвета в съответствие с процедурата, предвидена в член 129, параграф 4 ДФЕС. Член 4 от Устава на ЕСЦБ и ЕЦБ е озаглавен „Консултативни функции“ и възпроизвежда член 127, параграф 4 ДФЕС,
използвайки идентична формулировка. В същия дух член 282, параграф 5 ДФЕС предвижда, че по отношение на областите в кръга на нейните правомощия
с ЕЦБ се провеждат консултации по всеки проект на акт на Съюза, както и по всеки проект на нормативна уредба на национално равнище, като тя може да дава становища. Разбирам член 282, параграф 5 ДФЕС като имащ декларативен характер, доколкото само повтаря, макар и несъвършено(13), това, което вече е предвидено в член 127, параграф 4 ДФЕС(14). Вследствие на това, що се отнася до първичното право, оттук нататък ще се позовавам единствено на член 127, параграф 4 ДФЕС.
31.      Логиката на задължителното провеждане на консултации както от страна на институциите на Съюза, така и от страна на националните органи е двойна: то служи, за да се гарантира, че:
i)
експертният опит на ЕЦБ се взема предвид в съответното законодателство на Съюза и национално законодателство и че ii)
ЕЦБ ще бъде уведомена на ранен етап за всякакви промени в правното положение, които я засягат(15). Законодателният орган трябва да се възползва от високата експертиза на ЕЦБ(16), което допринася за повишаване на качеството на законодателството като цяло(17).
32.      В допълнение и в по-широк контекст, аз възприемам член 127, параграф 4 ДФЕС и като служещ за защита на прерогативите и компетенциите на ЕЦБ. ЕЦБ трябва да бъде поставена в положение, в което да може да се увери, че нейните компетенции не са накърнени. Ето защо ЕЦБ разполага с реално право да бъде консултирана, от което произтича задължението на законодателните органи на ЕС и на държавите членки да провеждат консултации с нея.
33.      На основание член 127, параграф 4, второ тире ДФЕС Съветът с решение определя рамките и условията на правото на ЕЦБ да бъде консултирана.
б)      Решение 98/415: подробности относно процедурата
34.      По отношение на процедурата, която трябва да се следва, Решение 98/415 предвижда следното.
35.      Първо, тъй като държавите членки имат общо задължение да осигурят ефективно спазване на Решение 98/415, те трябва да осигурят консултация с ЕЦБ на етап, който да позволи на органа, който има инициативата за законодателната разпоредба, да се запознае със становището на ЕЦБ, преди да вземе решение по същество. Становището на ЕЦБ трябва да бъде сведено до знанието на органа, който приема разпоредбата, в случай че той е различен от органа, който е подготвил разпоредбата(18).
36.      Във връзка с това отбелязвам, че Решение 98/415 прави ясно разграничение между органа, който инициира проекта на законодателната разпоредба, и този, който приема законодателната разпоредба. Такова разграничение следва логиката, присъща на всеки (национален) законодателен процес. Макар да е очевидно, че общата организация на законодателните процедури в контекста на Решението се урежда от националното конституционно право и че националните процедури могат да варират значително, може да се твърди, че винаги се прави разграничение между органа, който има инициатива, и органа, който приема разпоредбата. Всъщност правните системи обикновено под една или друга форма правят разграничение между органите, които имат законодателна инициатива(19), и тези, които приемат(20) законодателството(21).
37.      От член 4 от Решение 98/415 стигам до заключението, че консултацията с ЕЦБ трябва да се проведе на възможно най-ранния етап от законодателния процес, т.е. в момента, в който органът, който има инициативата за законопроекта, е изготвил първи проект, който след това се предава на органа, който приема законодателството, обикновено за първо четене. Това дава най-добра възможност на ЕЦБ чрез своето становище да окаже значимо въздействие върху националния законодателен процес.
38.      Второ, ЕЦБ е длъжна веднага след получаването на всеки проект на законодателна разпоредба да уведоми органа, който го е изпратил за консултация, дали по нейно становище проектът за законодателната разпоредба попада в нейната област на компетентност(22).
39.      Трето, органите на държавите членки, които подготвят дадена законодателна разпоредба, могат, ако счетат за необходимо, да поставят срок на ЕЦБ за представяне на становище, който срок не може да бъде по-малък от месец, от датата, на която председателят на ЕЦБ получи уведомлението за това(23). В случаи на изключителна спешност срокът може да бъде съкратен, като в този случай органите, които искат консултацията, трябва да представят причините, които налагат тази спешност(24). ЕЦБ може да поиска своевременно удължаване на срока до четири седмици, като органите, които искат консултацията, не отказват да приемат това искане без достатъчно обосновани причини(25). При изтичане на срока липсата на становище не е пречка за органите, които искат консултацията, да предприемат по-нататъшни действия;
в случай че становището на ЕЦБ се получи след изтичането на срока, държавите членки правят необходимото да сведат това становище до знанието на националните органи(26).
в)      „Областите на компетентност“ на ЕЦБ
40.      Както вече беше установено, задължението за провеждане на консултации с ЕЦБ възниква в зависимост от конкретния предмет. Отправна точка за определяне на „областите на компетентност“ на ЕЦБ са член 127, параграфи 1 и 2 ДФЕС и членове 3—12 от Устава на ЕСЦБ и ЕЦБ. Съгласно член 127, параграф 1 ДФЕС „основната цел“ на ЕСЦБ е да поддържа ценова стабилност. Без да се накърнява тази цел, ЕСЦБ подкрепя основните икономически политики на Съюза. Член 127, параграф 2 ДФЕС определя „основните задачи“ на ЕСЦБ, които са да определя и осъществява паричната политика на Съюза, да осъществява валутни операции, да държи и управлява официалните резерви в чуждестранна валута на държавите членки и да насърчава нормалното функциониране на платежните системи.
41.      Освен това член 2, параграф 1 от Решение 98/415 определя областите на компетентност на ЕЦБ като обхващащи в частност въпроси на паричната политика (първо тире), средства за плащане (второ тире), национални централни банки (трето тире), събирането, съставянето и предоставянето на парична, финансова и банкова статистика и статистика за системите за разплащане и платежния баланс (четвърто тире), системите за разплащане и сетълмент (пето тире) и правилата, които са приложими за финансовите институции, доколкото те съществено влияят върху стабилността на финансовите институции и пазарите (шесто тире).
2.      Настоящият случай: задължението за провеждане на консултации не е изпълнено
42.      Запитващата юрисдикция следва да приложи предложеното тълкуване на разглежданите правни разпоредби към делото, с което е сезирана. Въпреки това въз основа на информацията, представена в акта за преюдициално запитване и в хода на производството пред Съда, мога с увереност да направя следните предположения, за да дам насоки на запитващата юрисдикция в това упражнение.
43.      Първо, следва да се подчертае, че въпросът дали член 84 от латвийския Закон за защита на правата на потребителите попада в областите на компетентност на ЕЦБ, не е спорен в националното производство. Латвийският Парламент не оспорва, че е бил длъжен да проведе консултации с ЕЦБ(27).
44.      Второ, в съдебното заседание inter alia е изяснено, по-специално от латвийското правителство, че съгласно латвийското конституционно право Бюджетната комисия е органът, който подготвя законодателните разпоредби съгласно член 3, параграф 1 от Решение 98/415.
45.      Трето, Бюджетната комисия не е спазила член 4 от Решение 98/415, който задължава държавите членки да вземат мерките, които са необходими за ефективно спазване на това решение. Всъщност в разрез с изискванията на член 4, второ изречение от Решение 98/415 Бюджетната комисия не е осигурила консултация с ЕЦБ „на етап, който да позволи на [органите], които имат инициативата за законодателната разпоредба, да се запознаят със становището на ЕЦБ, преди да вземат решение по същество“. Бюджетната комисия също така не е определила краен срок за представяне на становището на ЕЦБ, като по този начин не е спазила духа на член 3 от Решение 98/415.
46.      Следователно на този етап мога да заключа, че Бюджетната комисия не е спазила член 4 от Решение 98/415.
47.      По същество запитващата юрисдикция иска да се установи дали това нарушение е ирелевантно, или може да бъде отстранено в ситуация като тази по настоящото дело, а именно когато съществува процедура, в рамките на която този закон може да бъде разгледан повторно в Парламента преди обнародването и влизането си в сила. В същия дух латвийското правителство твърди, че задължението за провеждане на консултации с ЕЦБ е било изпълнено, тъй като президентът е могъл да реши да върне закона за ново разглеждане, но е решил да не го прави.
48.      Бих искал да припомня, че действително съгласно латвийското конституционно право президентът, който официално обнародва законите след тяхното приемане в Парламента, за да влязат в сила, може в срок от 10 дни от приемането на закона от латвийския Парламент да поиска с мотивирано писмо, адресирано до председателя на Парламента, въпросният закон да бъде разгледан повторно. Ако обаче Парламентът не внесе изменения във въпросния закон, президентът не може да повдигне възражения за втори път(28).
49.      Считам, че дори абстрактно разгледана, описаната по-горе конституционна разпоредба не може да поправи нарушението на задължението за провеждане на консултации с ЕЦБ в хода на законодателния процес. Член 127, параграф 4 ДФЕС задължава националните органи да проведат консултации с ЕЦБ по всеки проект на нормативна разпоредба в областите на нейната компетентност. По-горе изтъкнах, че консултацията трябва да се проведе на възможно най-ранния етап, т.е. когато проектът е внесен за първи път в латвийския Парламент. Но дори и при не толкова стриктно тълкуване на член 127, параграф 4 ДФЕС не мога да си представя, че дадена законодателна разпоредба все още би представлявала проект, след като е била окончателно приета от латвийския Парламент. С други думи, след като текстът, образно казано, е напуснал Парламента, за да бъде обнародван от президента, законът вече не е „проект на нормативна разпоредба“ по смисъла на член 127, параграф 4, второ тире ДФЕС и член 1 от Решение 98/415. Ако не е била проведена консултация с ЕЦБ до момента, в който латвийският Парламент е приел закона, тогава тези разпоредби са нарушени.
50.      Моето разбиране е, че вече не се говори за „проект“, след като законът е бил официално приет от компетентния законодателен орган, макар да не е обнародван или да не е влязъл в сила. От член 64 от Конституцията на Латвия(29) стигам до заключението, че законодателният орган е латвийският Парламент, а не президентът.
51.      От това следва също, че в конкретния случай не са спазени член 127, параграф 4 ДФЕС и Решение 98/415. Трябва да се има предвид, че след като на 30 ноември 2023 г. латвийският Парламент изпраща законопроекта на ЕЦБ преди третото и последно четене и без да изчака становището на ЕЦБ, той приема спорния закон на трето четене. След това той изпраща закона на президента за обнародване. Фактът, че след като е получила становището на ЕЦБ на 11 декември 2023 г., парламентарната Бюджетна комисия е обсъдила това становище, не променя това заключение. Всъщност той показва, че именно
(орган на) Парламента— а не президентът — е преразгледал вече приет текст. Освен това не е нужно богато въображение, за да се предположи, че по отношение на сроковете латвийският Парламент е бил подложен на силен натиск, тъй като е искал законът да влезе в сила до края на 2023 г.
3.      Предложеният отговор на първия въпрос
52.      Процесуалните норми черпят своята легитимност от стриктното им прилагане. Това в крайна сметка допринася за осигуряване на правната сигурност и по-общо на правовата държава. Въз основа на тези съображения предлагам на Съда да постанови, че разглежданите в настоящото дело процесуални разпоредби не са били спазени.
53.      Следователно предлаганият от мен отговор на първия въпрос е, че в положение, попадащо в „областите на компетентност“ на ЕЦБ, член 127, параграф 4 ДФЕС и член 4 от Решение 98/415 трябва да се тълкуват в смисъл, че установеното в тези разпоредби задължение за провеждане на консултации с ЕЦБ относно проект на нормативна разпоредба не е изпълнено в случай, в който парламентът на държава членка приема закон, преди да е получил становището на ЕЦБ, когато съществува национална процедура, в рамките на която този закон може да бъде разгледан повторно в парламента преди обнародването и влизането си в сила.
В.      Вторият въпрос
54.      С втория въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 127, параграф 4 ДФЕС и член 4 от Решение 98/415 трябва да се тълкуват в смисъл, че национален съд трябва да не
приложи разпоредбите от националното право, приети в нарушение на тези разпоредби.
55.      Следователно вторият въпрос се отнася до последиците от нарушение на процесуалното изискване за задължително провеждане на консултации с ЕЦБ преди приемането на национален закон, съдържащо се в член 127, параграф 4 ДФЕС и в членове 3 и 4 от Решение 98/415.
56.      Основната особеност на процедурата по член 127, параграф 4 ДФЕС е участието на институция на Съюза в националния законодателен процес. Следователно, както ще покажа, досегашната съдебна практика може да ни предостави само частични насоки. Считам, че Съдът ще трябва да предложи ново решение за разглеждания случай.
1.      Съдебната практика до момента
57.      Бих искал накратко да припомня, първо, съдебната практика относно нарушаването на правото на провеждане на консултации от страна на институция на Съюза в процедура на Съюза, преди да премина, второ, към класическата практика на Съда, отнасяща се до правните последици, произтичащи от нарушаване на формални изисквания, предвидени в правото на ЕС, като уведомяване от
държави членки.
а)      Когато институция на Съюза нарушава процесуална разпоредба
58.      Основният правен въпрос,
който възниква в тази област,
е за последиците от липсата на консултация с Европейския парламент в рамките на законодателна процедура на Съюза. В този контекст водещите решения са т.нар. „решения относно изоглюкоза“(30): решения на Съда Roquette Frères и Maizena(31). Те са постановени по време на първия законодателен мандат, в който Парламентът е избран чрез преки избори, и следователно в момент, когато участието му в процеса на вземане на решения в Съюза се ограничава до право на консултация(32).
59.      По това дело Съветът приема регламент за изменение на общата организация на пазара на изоглюкоза, без да изчака становището на Парламента, въпреки че се е изисквало провеждане на консултация съгласно тогавашния член 43, параграф 2 от Договора за ЕИО(33). Мярката е оспорена от дружеството SA Roquette Frères — френски производител на изоглюкоза, пряко засегнат от регламента, с който се определя производствена квота за него.
60.      В своето знаково решение Съдът отменя регламента, като постановява, че провеждането на консултации с Парламента, когато това се изисква от Договора, е средството, което позволява на Парламента да има реална роля в законодателния процес на Съюза(34). Това правомощие представлява съществен фактор в институционалния баланс, предвиден в Договора(35).
61.      Консултирането с Парламента е „съществено процесуално изискване“(36) по смисъла на сегашния член 263, втора алинея ДФЕС, „неспазването на което води до недействителност на съответната мярка“(37). Следва да се отбележи, че Съдът изрично добавя, че „спазването на това изискване предполага, че Парламентът е изразил становището си“(38), както и че „не може да се приеме, че изискването е спазено само защото Съветът е поискал становище“(39), ако впоследствие Парламентът не е предоставил становище. Тази формулировка отхвърля чисто формалното тълкуване на изискването за провеждане на консултации и не позволява на Съвета да счита, че само отправянето на искане е достатъчно за спазване на изискването, когато Парламентът всъщност не е приел становище.
62.      Вследствие на това Съдът отменя въпросния регламент.
63.      По този начин от решението може да се заключи, че Съдът е отказал да се ангажира с ex post анализ на това дали участието на Парламента би променило материалноправното съдържание на мярката, приета от Съвета. Решаващ е фактът, че не е проведена консултация с Парламента, а не фактът, че неговото становище така или иначе не би било задължително.
64.      В последващата си практика Съдът последователно се е придържал към решение Roquette Frères. Същевременно той е подчертавал, че междуинституционалният диалог, на който се основава по-специално процедурата за консултации, е обвързан със същите взаимни задължения за лоялно сътрудничество, каквито регулират отношенията между държавите членки и институциите на Съюза(40). Така в хипотеза, в която Съветът е поискал становището на Парламента, като конкретно е поискал прилагането на неотложната процедура(41), и в която Парламентът не е отговорил в разумен срок на искането за провеждане на консултации, тъй като първо е решил да върне предложението за ново разглеждане от комисия, а след това е отложил окончателното гласуване в пленарна зала, Съдът е постановил, че Парламентът е нарушил задължението за институционално сътрудничество и следователно не може да твърди, че Съветът е приел мярката, без да изчака неговото становище(42). Вследствие на това той отхвърля подадената от Парламента жалба(43).
65.      Накрая бих искал да подчертая, че доколкото ми е известно, Съдът е отменял мерки само когато става въпрос за правото на консултация на Парламента. Вярно е, че в ДФЕС има и разпоредби, предвиждащи задължително провеждане на консултации с други институции или органи в техните области на експертиза и компетентност, като Сметната палата(44), Европейския икономически и социален комитет(45) или Комитета на регионите(46). Въпреки това в досегашната съдебна практика се съдържа само obiter dictum на Съда, в което се потвърждава, че настоящият член 156 ДФЕС(47) задължава Комисията да проведе консултации с Европейския икономически и социален комитет(48).
66.      За да обобщя този пасаж, когато не е била проведена консултация с Парламента, въпреки че е съществувало задължение за провеждането ѝ, Съдът е отменял въпросната мярка поради съществено процесуално нарушение съгласно член 263, втора алинея ДФЕС.
б)      Когато национален орган нарушава процесуална разпоредба
67.      Но какво се случва, когато националните органи действат в нарушение на процесуална разпоредба на Съюза? Какви са последствията? Има ли налични правни средства за защита?
1)      Дело C‑380/87, Enichem Base
68.      Спорът възниква, когато общински кмет приема решение, забраняващо използването в общината на пластмасови торбички, които не са биоразградими. Enichem Base оспорва тази мярка, като изтъква, че местният закон нарушава разпоредба на тогавашна директива на ЕИО, която изисква държавите членки да уведомят Комисията за проекти на правила относно обезвреждането на отпадъци.
69.      Съдът постановява, че разглежданата разпоредба от директивата изисква държавите членки да уведомят Комисията за всеки проект на правила преди приемането му(49). Целта на това изискване е да се гарантира, че Комисията е уведомена за всички планове за национални мерки относно обезвреждането на отпадъци, така че да може да прецени необходимостта от хармонизация или да провери дали проектите на правила са съвместими с правото на ЕС(50). Съдът обаче продължава, като постановява, че „нито формулировката, нито целта на въпросната разпоредба подкрепят становището, че неизпълнението от страна на държавите членки на задължението им за предварително уведомяване само по себе си прави приетите по този начин правила незаконосъобразни“(51).
2)      CIA Security International
70.      Решение CIA Security International(52) се отнася до белгийски кралски указ, установяващ система за одобрение на алармени системи и инсталатори. Този указ представлява „технически регламент“ по смисъла на Директива 83/189(53), а Кралство Белгия не е уведомило Комисията за проекта и не е спазило отлагателния период. Членове 8 и 9 от Директива 83/189 задължават държавите членки да уведомят Комисията за всички проекти на технически регламенти,
преди да бъдат приети с някои изключения,
и да отложат приемането им за шест месеца,
ако в срок от три месеца е било издадено подробно становище, или за дванадесет месеца, ако Комисията е обявила предложение за хармонизация. Въпросът е дали частноправен субект може да се позове на това неизпълнение в съдебен спор и какви са последиците за мярката, за която Комисията не е била уведомена.
71.      За да отговори на въпроса, Съдът извършва двустепенен анализ: първо, той постановява, че членове 8 и 9 от Директива 83/189 установяват точно задължение за държавите членки да уведомят за проектите на технически регламенти преди тяхното приемане. Той констатира, че „[т]ъй като са […] безусловни и достатъчно точни по отношение на съдържанието си, частноправните субекти могат да се позовават на тези членове пред националните съдилища“(54).
72.      Второ, Съдът приема, че „остава да се разгледат правните последици, които следват от нарушението от страна на държавите членки на задължението им за уведомяване, и по-конкретно дали Директива 83/189 трябва да се тълкува в смисъл, че нарушението на задължението за уведомяване, което представлява процесуално нарушение при приемането на съответните технически регламенти, прави тези технически регламенти неприложими, така че те да не могат да бъдат противопоставени на частноправните субекти“(55).
73.      Отбелязвам на този етап, че важната дума тук е „дали“.
74.      След това Съдът отхвърля довода, че Директива 83/189 се отнася единствено до отношенията между държавите членки и Комисията, че тя създава само процесуални задължения, които държавите членки трябва да спазват при приемането на технически регламенти, като обаче тяхната компетентност да приемат въпросните регламенти след изтичане на отлагателния период,
остава незасегната, и че тя не съдържа изрична разпоредба относно каквито и да било последици, свързани с неспазването на тези процесуални задължения(56).
75.      Съдът отбелязва, че не се изисква изрична разпоредба относно наличието на такива последици и че е „безспорно, че целта на директивата е да защити свободното движение на стоки посредством превантивен контрол и че задължението за уведомяване е от съществено значение за постигането на такъв общностен контрол. Ефективността на общностния контрол ще бъде много по-голяма, ако директивата се тълкува в смисъл, че нарушението на задължението за уведомяване представлява съществено процесуално нарушение, което прави въпросните технически регламенти неприложими по отношение на частноправните субекти“(57).
76.      След това Съдът прави разграничение между делото, с което е сезиран, и решение Enichem Base, като постановява, че тълкуването му е „в съответствие“(58) с по-ранното съдебно решение, преди да стигне до заключението, че национален технически регламент, за който е трябвало да се уведоми, но това не е било направено, е неприложим и не може да бъде противопоставен на частноправните субекти(59).
77.      В последващата съдебна практика последователно се потвърждава, че неизпълнението на задължението за уведомяване (или неспазването на отлагателния период) представлява съществено процесуално нарушение, което прави националния технически регламент неприложим по отношение на частноправните субекти(60).
78.      Тук за по-голяма яснота в терминологията бих искал да засегна въпроса за „директния ефект“. Описаната по-горе съдебна практика води началото си от въпроса при какви обстоятелства разпоредбите на директива, т.е. акт от вторичното право(61), които съдържат задължения за държавите членки, могат да имат хоризонтален директен ефект, т.е. в спор между два частноправни субекта(62). В допълнение, междувременно Съдът изрично пояснява, че наличието на директен ефект е предпоставка за задължението на националните съдилища да оставят без приложение разпоредби, противоречащи на правото на Съюза(63).
79.      Съдът също така е изяснил, че при вертикален спор между икономически оператор и държава членка частноправният субект може да се позове на правото на Съюза, за да се остави без приложение националната мярка(64). Разглеждам това като потвърждение на факта, че неприложимостта на национална разпоредба е следствие от процесуално нарушение (в конкретния случай — липса на уведомление), а не от естеството на спора (между частноправни субекти или между орган и частноправен субект). Поради това естеството на настоящия спор (контрол за конституционност) не е определящият фактор в настоящия случай.
80.      Накрая, макар че анализът в настоящото заключение се фокусира върху децентрализираното прилагане и изпълнение на правото на ЕС, за пълнота следва да се отбележи, че безспорно съществува възможността Комисията(65) или държава членка(66) да започне производство за установяване на неизпълнение на задължения срещу държавата членка,
за чийто национален орган се твърди, че е нарушил процесуалната разпоредба. Настоящото заключение не е мястото, където да се припомнят всички добре известни характеристики на производството за установяване на неизпълнение на задължения. Достатъчно е да се спомене, че Комисията разполага с почти неограничено право на преценка дали да започне или да продължи производството, както в досъдебната, така и в съдебната фаза, и че в случай че Комисията в крайна сметка спечели делото, Съдът постановява установително решение, което задължава държавата членка да поправи положението. Това е конституционна процедура, включващо публичноправни субекти, в която правата на частноправните субекти или на други частни страни не са пряко засегнати.
2.      Настоящият случай: има ли задължение за неприлагане на спорния закон?
а)      Доводи в подкрепа
81.      ЕЦБ и SEB banka по същество предлагат към настоящия случай да се приложи решение CIA Security International.
82.      ЕЦБ твърди, че неизпълнението от страна на националните органи на задължението да проведат консултации с нея относно проекти на нормативни актове в областите на нейната компетентност, както се изисква съгласно член 127, параграф 4 ДФЕС и член 4 от Решение 98/415, представлява съществено процесуално нарушение, което прави тези национални разпоредби неприложими. Тя приравнява това нарушение със „съществено процесуално нарушение“ съгласно практиката на Съда, което има за последица неприложимост на националните мерки по отношение на частноправните субекти(67). Във връзка с това ЕЦБ прави паралел с практиката по решение CIA Security International, съгласно която неизпълнението на задължението за уведомяване на Комисията за закони(68) води до неприложимост на тези закони. ЕЦБ твърди, че провеждането на консултации с ЕЦБ като задължение, произтичащо от Договора, a fortiori трябва да има дори по-тежки последици от задължението за уведомяване на техническите регламенти. По-специално, ЕЦБ смята, че задължението за провеждане на консултации отговаря на критериите за „съществена формалност“, тъй като осигурява предпазни мерки, дава възможност експертизата на ЕЦБ да има въздействие върху съдържанието, и подобрява качеството на законодателството в областта на паричната и банковата политика. В по-широк план ЕЦБ посочва принципа на лоялното сътрудничество по смисъла на член 4, параграф 3 ДЕС, доколкото предложеното тълкуване зачита изключителната компетентност на Европейския съюз в областта на паричната политика и предотвратява мерки, които подкопават функциите на ЕЦБ или системната финансова стабилност.
83.      В същия дух SEB banka твърди, че нарушението на задължението за провеждане на консултации съгласно член 127, параграф 4 ДФЕС и член 4 от Решение 98/415 представлява съществено процесуално нарушение, което прави латвийските национални разпоредби неприложими. Като се позовава на решение CIA Security International, SEB banka подчертава също значението на принципа на лоялното сътрудничество съгласно член 4, параграф 3 ДЕС.
84.      Освен това се твърди, по-специално в правната доктрина, че ако дадено процесуално нарушение може да има последици дори в правен спор между частноправни субекти, то то трябва да бъде още по-съществено, когато държавата членка, която е извършила нарушението на правото на ЕС, желае да приложи въпросното законодателство срещу засегнат частноправен субект(69).
85.      Последицата от това разсъждение би било, че националните съдилища трябва да оставят без приложение член 84 от Закона за защита на правата на потребителите.
б)      Доводи против
86.      Наистина е изкушаващо да се правят паралели с решение CIA Security International. Все пак считам, че това решение не следва да се прилага по аналогия, тъй като описаната по-горе аргументация не отчита в достатъчна степен решение CIA Security International в неговата цялост: ако приложим описаната по-горе двустепенна аргументация на Съда към настоящия случай, ще видим, че само първата стъпка е изпълнена.
87.      Действително би било трудно да се твърди, че задълженията, съдържащи се в член 127, параграф 4 ДФЕС и член 4 от Решение 98/415, не са достатъчно точни и безусловни.
Както беше изложено, съществува ясно задължение за провеждане на консултации с ЕЦБ, което от своя страна представлява право за тази институция. Въпреки това втората стъпка, а именно правните последици, които следва да се изведат от това, са далеч по-малко ясни. Както бе изложено по-горе, в посоченото решение съображенията на Съда се ръководят от факта, че разглежданите разпоредби в решение CIA Security International служат за превантивен контрол в областта на свободното движение на стоки.
88.      Осигуряването на превантивен контрол в област, която, като част от вътрешния пазар(70), засяга основна област на политиката на ЕС и по дефиниция зависи от наличието на безпрепятствено функциониране чрез действията и взаимодействията на икономическите оператори, които, за да работи този пазар, трябва да могат да отстояват правата си, по-специално срещу държави членки, създаващи пречки пред търговията, според мен е съвсем различно нещо от процесуална разпоредба, която служи за подобряване и легитимиране на национален законодателен процес в област от компетентността на ЕЦБ.
89.      С други думи, в случай, попадащ в приложното поле на Директива 83/189, която е предмет на решение CIA Security International, държавите членки по принцип имат право да приемат законодателство. Те трябва само да уведомят Комисията за проектите на нормативни актове, за да позволят на тази институция да установи потенциални пречки пред търговията в рамките на ЕС и евентуално да поиска от държавите членки да променят проектите на разпоредби. Компетентността да се приема законодателство,
обаче остава в ръцете на държавите членки. Компетентността на Комисията не е оспорена. Това, което се случва, е, че в област на споделена компетентност Комисията ще се стреми да съгласува интересите на ЕС (вътрешния пазар) с потенциално противоречащи национални интереси (защита на императивни съображения от обществен интерес). За разлика от това задължението за провеждане на консултации с ЕЦБ съгласно член 127, параграф 4 ДФЕС служи, както беше установено по-горе, за защита на прерогативите и компетенциите на ЕЦБ.
90.      Освен това естеството на консултацията в контекста на техническо
уведомяване се различава от това в контекста на национален закон, попадащ в обхвата на член 127, параграф 4 ДФЕС. Когато Комисията разглежда проект на разпоредба съгласно директивата за уведомяване, тя оценява съдържанието на предвидената мярка с оглед установяване на нейната законосъобразност съгласно правото на ЕС(71). Комисията оценява същността на проекта за мярка, за да установи дали той е съвместим с основната свобода на свободното движение на стоки. В резултат на това, ако съветите на Комисията не бъдат спазени, проектът за мярка е потенциално несъвместим с материалноправна разпоредба на Договора.
91.      За разлика от това при консултацията по член 127, параграф 4 ДФЕС ЕЦБ дава становище относно икономическите аспекти. Тя не оценява дали въпросната национална мярка е законосъобразна, или не. Това означава, че проектът за национална мярка не може да бъде потенциално несъвместим с материалноправна разпоредба на Договора в резултат на консултацията с ЕЦБ. Няма значение дали съветите на ЕЦБ се следват. Важното е само, че е проведена консултация с ЕЦБ.
92.      Следователно смятам, че не е достатъчно, че както решение CIA Security International, така и настоящият случай разглеждат въпроса за последиците от нарушение на задължението за включване на институция на ЕС в процеса на приемане на национални норми, за да се приеме, както правят ЕЦБ и SEB banka, че решение CIA Security International следва да се приложи a fortiori, тъй като задължението за провеждане на консултации с ЕЦБ произтича от първичното право, докато задължението за уведомяване на Комисията произтича от източник на право с по-нисък ранг под формата на директива. Важен е не формалният източник на задължението, а целта, на която служи това задължение.
в)      Заключение
93.      В заключение смятам, че доводите на ЕЦБ и SEB banka не следва да бъдат подкрепени. Поради причините, които изложих
по-горе, смятам, че същественото процесуално нарушение не води до неприложимост на националните разпоредби.
94.      В обобщение, при настоящото състояние на правото на ЕС по отношение на правните средства за защита положението е следното: що се отнася до законодателния орган на Съюза, мерките, приети в нарушение на член 127, параграф 4, първо тире ДФЕС, могат потенциално да бъдат отменени от Съда. За разлика от това националните мерки, приети в нарушение на член 127, параграф 4, второ тире ДФЕС, не могат да бъдат оспорени пред Съда. Единственото пряка правно средство за защита, което е на разположение, е Комисията (или друга държава членка) да започне производство за установяване на неизпълнение на задължения срещу
държавата членка, за която се твърди, че не
изпълнява задълженията си. В случай че това производство е успешно, в крайна сметка „всичко“, което се получава, е установително решение на Съда, което задължава въпросната държава членка да поправи положението. Поради разпределението на компетенциите между Европейския съюз и държавите членки Съдът няма правомощия да отменя национален закон.
95.      На този етап мога да заключа, че анализираната досега съдебна практика не е идеалният избор за настоящото дело. Вариантът с решение Roquette Frères се отнася единствено до основните процедури по приемане на законодателство на ниво ЕС, докато вариантът с решение CIA Security International, колкото и привлекателен да изглежда на пръв поглед, все още не е напълно подходящ, тъй като предлага решение на съвсем различен проблем. Следователно според мен нито решение Roquette Frères, нито решение CIA Security International помагат за разрешаването на настоящото дело.
96.      Съответно предложеният от мен отговор на втория въпрос е, че член 127, параграф 4 ДФЕС и член 4 от Решение 98/415 не трябва да се тълкуват в смисъл, че националният съд трябва да откаже да приложи разпоредбите на национален закон, приет в нарушение на тези разпоредби.
3.      Други възможни правни средства за защита
97.      Горепосоченото заключение обаче не означава, че запитващата юрисдикция не може да отмени спорния закон.
98.      Ясно е, Съдът не може да отмени мярка, приета от националните органи, по простата причина, че Договорите не му предоставят такава компетентност(72). В рамките на своите компетенции и мандат обаче запитващата юрисдикция трябва да гарантира, че правото на ЕЦБ с нея да бъде проведена консултация, е защитено в националните производства.
99.      Безспорно е, че държавите членки организират своите съдебни системи. Компетентността да се определи кой съд е компетентен да осъществява контрол върху националното законодателство и да се произнася относно законосъобразността на акт от националното право, принадлежи на държавите членки. Правото на ЕЦБ с нея да бъде проведена консултация съгласно член 127, параграф 4 ДФЕС и член 4 от Решение 98/415,
обаче трябва да бъде защитено в процедури като настоящата, при които националното право предоставя компетентност на съответния национален съд да осъществи контрол върху националното законодателство. Защитата на това право трябва да се гарантира на национално равнище, като се има предвид контекстът,
който включва национален законодателен процес. Разгледано от тази гледна точка, държавите членки, в конкретния случай — Република Латвия, трябва да предвидят правни средства за защита и производства за защита на това право. Във връзка с това заемам формулировката на Walter Van Gerven, според когото „понятието „право“ се отнася […] до правно положение, което дадено лице […] може да има и което в нормалното си състояние може да бъде упражнено от това лице срещу […] други лица пред съд посредством едно или повече правни средства за защита,  а именно видове искове, предназначени да поправят нарушенията на съответните права, в съответствие с производствата, които уреждат предявяването на тези видове искове и имат за цел да осигурят действието на съответното правно средство за защита“(73).
100. Следователно запитващата юрисдикция трябва да проучи всички процесуални възможности, включително предоставянето на (активна) процесуална легитимация на ЕЦБ по отношение на прилагането на член 127, параграф 4, второ тире ДФЕС. Това би позволило на ЕЦБ да защити правата си в националното производство. Като алтернатива, запитващата юрисдикция следва да проучи възможността ЕЦБ да се включи в национални производства като тези в главното производство, когато се оспорва законосъобразността на национален акт, попадащ в обхвата на член 127, параграф 4 ДФЕС.
Г.      Третият въпрос
101. С третия си въпрос запитващата юрисдикция иска да се установи дали принципите на предимство на правото на Съюза и на правна сигурност трябва да се тълкуват в смисъл, че Latvijas Republikas Satversmes tiesa (Конституционен съд) може да допусне в постановеното от него решение запазване на правните последици на спорните разпоредби за периода на тяхното действие.
102. С други думи, третият въпрос се отнася до това дали съгласно правото на ЕС Latvijas Republikas Satversmes tiesa (Конституционен съд) може да допусне национален закон, приет в нарушение на правото на ЕС, да продължи да произвежда правни последици за целия период на своето действие, въпреки че този закон е несъвместим с правото на ЕС.
103. Въз основа на предложения от мен отговор на втория въпрос няма необходимост да се разглежда третият въпрос. Следователно анализът по-долу се предлага за разглеждане, в случай че Съдът стигне до друго заключение по отношение на втория въпрос.
104. Съгласно постоянната съдебна практика тълкуването, което Съдът дава на норма на правото на ЕС при упражняване на компетентността си по член 267 ДФЕС, уточнява и изяснява значението и приложното поле на тази норма, както тя трябва или е трябвало да се разбира и прилага от деня на своето влизане в сила(74). От това следва, че така разтълкувана, нормата може и трябва да се прилага от съдилищата към правоотношения, възникнали и установени преди решението по искането за тълкуване, ако освен това са налице условията, които позволяват пред компетентните юрисдикции да се отнесе спор по прилагането на посочената норма(75). Съдът може да ограничи възможността всяко заинтересовано лице да се позовава на разтълкувана от него разпоредба, за да постави под въпрос добросъвестно установени правоотношения, единствено по изключение, въз основа на общия принцип на правната сигурност, присъщ на правния ред на ЕС(76).
105. Във всеки случай, само Съдът може да определи условията за евентуално отлагане на действието(77) и за това има основателна причина: в противен случай национален съд би могъл да отложи действието на това решение, като по този начин наруши неговия характер erga omnes, чиято основна цел е да се гарантира единното прилагане на правото на ЕС и правната сигурност във всички държави членки, както и да се създадат равни условия за държавите членки, гражданите и икономическите субекти. Във връзка с това не може да се приеме норми на националното право, макар да са конституционни, да накърняват единството и ефикасността на правото на ЕС(78).
106. За да може да бъде наложено подобно ограничение, е необходимо да бъдат изпълнени два основни критерия, а именно заинтересованите среди трябва да са действали добросъвестно и трябва да е налице риск от тежки смущения(79).
107. Следва да се добави, че Съдът е прибягвал до това разрешение само по изключение(80), и то само при точно определени обстоятелства, а именно когато е съществувал риск от тежки икономически последици, дължащи се преди всичко на големия брой правоотношения, установени добросъвестно въз основа на считаната за валидно действаща правна уредба, и когато лицата и националните органи са били подтикнати към поведение, което не съответства на правото на ЕС, поради обективна и значителна несигурност по отношение на обхвата на разпоредбите на правото на Съюза — несигурност, за която евентуално е допринесло и самото поведение, възприето от други държави членки или от Европейския съюз(81).
108. По отношение на настоящото дело се съмнявам, че в ситуация, в която това законодателство би било обявено за неприложимо, биха съществували императивни съображения, свързани с правната сигурност или обществения интерес, които биха могли да обосноват запазването му. Според мен бюджетните затруднения, посочени от запитващата юрисдикция, свързани с тази неприложимост, които биха означавали, че при необходимост общата сума от приблизително 97 милиона евро, внесена в държавния бюджет от кредитните институции, би трябвало да бъде възстановена, не са достатъчни, за да съставляват такива съображения.
109. Що се отнася до критерия за добросъвестност, въз основа на анализа на първия въпрос в настоящото заключение, не виждам как член 127, параграф 4 ДФЕС и член 4 от Решение 98/415 биха могли разумно да се тълкуват като допускащи национален парламент да приеме законодателни мерки, преди ЕЦБ да е представила становището си или да е изтекъл срокът за това, предвид ясната формулировка на тези разпоредби.
110. Накрая, по отношение на критерия за риска от тежки смущения, макар да е вярно, че от акта за преюдициално запитване е видно, че са установени голям брой правоотношения въз основа на националните разпоредби, които са предмет на главното производство, според мен не е доказано на пръв поглед съществуването на риск от тежко смущение, в случай че Съдът приеме тези разпоредби за неприложими. Икономическите мотиви, изтъкнати от запитващата юрисдикция — а именно че решение, с което спорните законодателни разпоредби се обявяват за нищожни от момента на приемането си, би могло да има значително въздействие върху бюджетните интереси на Република Латвия — според мен не са достатъчни, за да се установи наличието на реален риск от сериозни икономически последици за тази държава членка.
111. Накрая, следва да се има предвид, както убедително твърди ЕЦБ, че рискът от финансови загуби, които кредитополучателите по ипотечни кредити биха могли да претърпят в Латвия в резултат на решение в този смисъл на Съда, е ограничен. Ако кредитните институции и капиталовите дружества, упълномощени да отпускат кредити на своите клиенти, поискат погасяване на кредитите от кредитополучателите по ипотечни кредити в Латвия, тези кредитополучатели по ипотечни кредити биха могли да предявят искове за обезщетение за вреди срещу държавата членка, за да защитят правата си.
112. Следователно предложеният от мен отговор на третия въпрос е, че принципите на предимство на правото на Съюза и на правна сигурност не трябва да се тълкуват в смисъл, че Latvijas Republikas Satversmes tiesa (Конституционен съд) може да допусне в постановеното от него решение запазване на правните последици на спорните разпоредби за периода на тяхното действие.
V.      Заключение
113. С оглед на изложеното по-горе предлагам на Съда да отговори на поставените от Latvijas Republikas Satversmes tiesa (Конституционен съд, Латвия) преюдициални въпроси по следния начин:
„1)      Член 127, параграф 4 ДФЕС и член 4 от Решение на Съвета 98/415/ЕО от 29 юни 1998 година за консултирането на националните власти с Европейската централна банка по отношение на проектите за законодателни разпоредби
трябва да се тълкуват в смисъл, че в положение, попадащо в „областите на компетентност“ на Европейската централна банка, установеното в тези разпоредби задължение за провеждане на консултации с Европейската централна банка относно проект на нормативна разпоредба не е изпълнено в случай, в който парламентът на държава членка приема закон, преди да е получил становището на Европейската централна банка, когато съществува национална процедура, в рамките на която този закон може да бъде разгледан повторно в парламента преди обнародването и влизането си в сила.
2)      Член 127, параграф 4 ДФЕС и член 4 от Решение 98/415
не трябва да се тълкуват в смисъл, че националният съд трябва да откаже да приложи разпоредбите на национален закон, приет в нарушение на тези разпоредби.
3)      Принципите на предимство на правото на Съюза и на правна сигурност
не трябва да се тълкуват в смисъл, че Latvijas Republikas Satversmes tiesa (Конституционен съд) може да допусне в постановеното от него решение запазване на правните последици на спорните разпоредби за периода на тяхното действие“.
1      Език на оригиналния текст: английски.
2      ОВ L 189, 1998 г., стр. 42; Специално издание на български език, 2007 г., глава 1, том 2, стр. 63.
3      Latvijas Vēstnesis, 1993 г., бр. 43,
Latvijas Republikas Saeimas un Ministru Kabineta Ziņotājs, 1994 г., бр. 6,
Valdības Vēstnesis, 1922 г.,
бр. 141, и Diena, 1993 г., бр. 81.
4      Latvijas Vēstnesis, 1994 г., бр. 96, и Latvijas Republikas Saeimas un Ministru Kabineta Ziņotājs, 1994 г., бр. 17.
5      Latvijas Vēstnesis, 1999 г., бр. 104/105, и Latvijas Republikas Saeimas un Ministru Kabineta Ziņotājs, 1999 г., бр. 9.
6      Вж. точка 11 от акта за преюдициално запитване.
7      Вж. член 13, параграф 1 ДЕС.
8      Подобна формулировка се използва в
член 219 ДФЕС.
9      Поне, що се отнася до текста на английски, френски и немски език.
10      Както може да се заключи от употребата на фразата „се провеждат“.
11      Член 127, параграф 4, първо тире ДФЕС.
12      Член 127, параграф 4, второ тире ДФЕС.
13      Несъвършено, тъй като понятието „правомощия“ е по-малко точно от формулировката „области на компетентност“. Поддържащите противоположното становище твърдят, че „правомощията“ (член 282, параграф 5 ДФЕС) обикновено конкретизират „областите на компетентност“ (член 127, параграф 4 ДФЕС), поради което първото понятие е по-точно от второто. Въпреки това дори тези гласове не правят никакви правни изводи от това семантично заключение относно връзката между двете разпоредби. Вж. Manger-Nestler, C. — In: Pechstein, M., Nowak, C., Häde, U. (Eds.). Frankfurter Kommentar zu EUV, GRC und AEUV. 2. ed., vol. IV. Tübingen: Mohr Siebeck, 2023, Art. 282 AEUV, pt. 17. Тази терминологична разлика не е отразена в текста на латвийски на тези разпоредби.
14      В този смисъл вж. и Häde, U. —
In: Calliess, C., M. Ruffert (Eds.). EUV/AEUV Kommentar. Munich: C.H. Beck, 6. ed., 2022, Art. 282 AEUV, pt. 49.
15      В този смисъл вж. и Kempen, B. — In: Streinz, R. (Ed.). EUV/AEUV Kommentar. Munich: C.H. Beck, 3. ed., 2018, Art. 127 AEUV, pt. 24.
16      Вж. решение от 10 юли 2003 г., Комисия/ЕЦБ (C‑11/00, EU:C:2003:395, т. 110). На друго място, макар и не в контекста на задължението за провеждане на консултации по член 127, параграф 4 ДФЕС, Съдът се позовава на икономическата експертиза на ЕЦБ, вж. решение от 16 юни 2015 г., Gauweiler и др. (C‑62/14, EU:C:2015:400, т. 75).
17      В този смисъл, що се отнася до законодателния орган на Съюза, вж. заключението на генералния адвокат Jacobs по дело Комисия/ЕЦБ (C‑11/00, EU:C:2002:556, т. 140), който също посочва специфичните познания или експертиза на ЕЦБ, по-специално в областта на паричната политика, и подчертава, че участието на ЕЦБ съгласно член 127, параграф 4 ДФЕС има за цел да подобри качеството на законодателството на ЕС в полза на европейската политическа система като цяло.
18      Вж. член 4 от Решение 98/415.
19      Например положението в няколко избрани държави е следното. Полша: съгласно член 118 от полската Конституция право на законодателна инициатива имат членовете на Парламента, Сената, президентът на Републиката и Министерският съвет (параграф 1), както и група от най-малко 100 000 граждани с избирателни права, като процедурата за такава законодателна инициатива на гражданите се определя със закон (параграф 2); Франция: съгласно член 39 от френската Конституция правото на законодателна инициатива се споделя съвместно от министър-председателя и на членовете на Парламента. Германия: съгласно Основния закон правото на законодателна инициатива за федерални закони принадлежи на Bundesregierung (федералното правителство), Bundesrat (Федералния съвет) и Bundestag (Федералния парламент) „от неговите редици“, т.е. чрез парламентарна група или най-малко 5 % от неговите членове. Португалия: съгласно член 167, параграф 1 от португалската Конституция правото на законодателна инициатива и на отправяне на предложение за произвеждане на референдум принадлежи на членовете на Парламента, парламентарните групи и правителството, а също така при условията, установени от закона, на групи от граждани с избирателни права.
20      Да вземем за пример същите избрани държави от предходната бележка под линия — Полша: Sejm (Парламентът) приема законите (член 120 от полската Конституция), а Сенатът ги одобрява, изменя или отхвърля (член 121, параграф 2 от полската Конституция); Франция: двете камари на Парламента, т.е. Народното събрание и Сената (член 45 от френската Конституция) приемат закони, като последните се обнародват от президента на Републиката (член 10 от френската Конституция); Германия: съгласно членове 76 и 77 от Основния закон предимно Федералният парламент, като обаче Федералният съвет трябва да даде съгласието си в определени случаи, посочени в Основния закон. Освен това съгласно член 82 от Основния закон във всички случаи участва Bundespräsident (федералният президент), доколкото законът може да влезе в сила едва след като бъде подписан и обнародван от федералния президент; Португалия: в зависимост от вида на приетия закон — или Парламентът (член 168 от португалската Конституция), или Министерският съвет (член 198, параграф 1 и член 200, параграф 1, буква d) от португалската Конституция). И в двата случая законите се обнародват от президента на Републиката (член 136, параграфи 1 и 4 от португалската Конституция).
21      Излишно е да се посочва, че същото важи и за Европейския съюз, където обикновено Комисията предлага, а Европейският парламент и Съветът на Европейския съюз приемат вторичното законодателство чрез обикновената законодателна процедура, установена в член 294 ДФЕС.
22      Вж. член 2, параграф 3 от Решение 98/415.
23      Вж. член 3, параграф 1 от Решение 98/415.
24      Вж. член 3, параграф 2 от Решение 98/415.
25      Вж. член 3, параграф 3 от Решение 98/415.
26      Вж. член 3, параграф 4 от Решение 98/415.
27      Вж. точка 5 от акта за преюдициално запитване.
28      Вж. член 71 от Конституцията.
29      Съгласно тази разпоредба латвийският Парламент, а също и народът, имат правото да създават закони в съответствие с процедурите и в рамките, предвидени в тази Конституция.
30      В миналото Съдът понякога е посочвал двете решения по този начин. Вж. например решение от 30 март 1995 г., Парламент/Съвет (C‑65/93, EU:C:1995:91, т. 21 и сл.).
31      Вж. решения
от 29 октомври 1980 г., Roquette Frères/Съвет (138/79, EU:C:1980:249) (по-нататък „решение Roquette Frères“) и Maizena/Съвет (139/79, EU:C:1980:250). Тъй като решенията съдържат идентични констатации за целите на анализа в настоящото заключение, за улеснение ще се позовавам само на решение Roquette Frères.
32      Както е добре известно, едва с Единния европейски акт (в сила от 1 юли 1987 г.) Парламентът започна да участва в законодателния процес чрез процедурата за сътрудничество, а едва с Договора от Маастрихт (в сила от 1 ноември 1993 г.) са въведени механизмите за съвместно вземане на решения, първоначално в много ограничен мащаб. Този механизъм постепенно е разширен с Договорите от Амстердам (в сила от 1 май 1999 г.) и от Ница (в сила от 1 февруари 2003 г.), за да достигне своята кулминация в правото, прието с Договора от Лисабон (в сила от 1 декември 2009 г.), под формата на обикновената законодателна процедура, установена в член 294 ДФЕС.
33      Понастоящем член 43, параграф 2 ДФЕС.
34      Вж. решение от 29 октомври 1980 г., Roquette Frères/Съвет (138/79, EU:C:1980:249, т. 33).
35      Пак там.
36      Вж. решение от 29 октомври 1980 г., Roquette Frères/Съвет (138/79, EU:C:1980:249, т. 35). Освен това в текста на решението на английски език в точка 33 се говори за „essential formality“, което според мен означава същото.
37      Вж. решение от 29 октомври 1980 г., Roquette Frères/Съвет (138/79, EU:C:1980:249, т. 33). Вж. и заключението на генералния адвокат Reischl по дело Roquette Frères/Съвет (138/79, EU:C:1980:213, стр. 3375), съгласно което консултативното правомощие на Парламента „не може да бъде лишено от практическа ефективност, като бъде изцяло изключено без каквито и да било правни последици“.
38      Вж. решение от 29 октомври 1980 г., Roquette Frères/Съвет (138/79, EU:C:1980:249, т. 34). Курсивът е мой.
39      Пак там.
40      Вж. решения от 10 февруари 1983 г., Люксембург/Парламент (230/81, EU:C:1983:32, т. 38), от 27 септември 1988 г., Гърция/Съвет (204/86, EU:C:1988:450, т. 16), и от 30 март 1995 г., Парламент/Съвет (C‑65/93, EU:C:1995:91, т. 23).
41      Съгласно тогавашния член 75 от Правилника за дейността на Парламента.
42      Вж. решение от 30 март 1995 г., Парламент/Съвет (C‑65/93, EU:C:1995:91, т. 27 и 28).
43      По-конкретно Съдът постановява, че като е възприел описания курс на поведение, Парламентът не е изпълнил задължението си за лоялно сътрудничество със Съвета. Същественото процесуално изискване за провеждане на консултации с Парламента не е било спазено поради неизпълнението от страна на Парламента на задължението му за лоялно сътрудничество със Съвета. Вж. решение от 30 март 1995 г., Парламент/Съвет (C‑65/93, EU:C:1995:91, т. 28 и сл.).
44      Вж. член 322, параграфи 1 и 2 ДФЕС.
45      Вж. член 304, първа алинея ДФЕС във връзка с други разпоредби от ДФЕС като например член 43, параграф 2 ДФЕС. За пълно изброяване вж. Breuer, M. — In:
Pechstein, M., Nowak, C.,
Häde, U. (Eds.).
Frankfurter Kommentar zu EUV, GRC und AEUV, 2. ed., vol. IV. Tübingen: Mohr Siebeck, 2023, Art. 304 AEUV, pt. 4.
46      Вж. член 307, първа алинея ДФЕС във връзка с други разпоредби от ДФЕС като например член 91, параграф 1 ДФЕС. За пълно примерно изброяване вж. Breuer, M., In:
Pechstein, M., Nowak, C.,
Häde, U. (Eds.).
Frankfurter Kommentar zu EUV, GRC und AEUV, 2. ed., vol. IV, Tübingen: Mohr Siebeck, 2023, Art. 307 AEUV, pt. 4.
47      Предишен член 118 от Договора за ЕИО.
48      Вж. решение от 9 юли 1987 г., Германия и др./Комисия (281/85, 283/85—285/85 и 287/85, EU:C:1987:351, т. 38 и сл.).
49      Вж. решение от 13 юли 1989 г., Enichem Base и др. (380/87, EU:C:1989:318, т. 14).
50      Вж. решение Enichem Base и др. (т. 21).
51      Вж. решение Enichem Base и др. (т. 22).
52      Решение от 30 април 1996 г. (C‑194/94, по-нататък „решение
CIA Security International“, EU:C:1996:172).
53      Директива 83/189/ЕИО на Съвета от 28 март 1983 година относно установяване на процедура за предоставянето на информация в областта на техническите стандарти и регламенти (ОВ L 109, 1983 г., стр. 8). Впоследствие тази директива е отменена с Директива 98/34/ЕО на Европейския Парламент и на Съвета от 22 юни 1998 година за определяне на процедура за предоставяне на информация в областта на техническите стандарти и регламенти (ОВ L 204, 1998 г., стр. 37; Специално издание на български език, 2007 г., глава 13, том 23, стр. 207), която от своя страна е отменена с Директива (ЕС) 2015/1535 на Европейския парламент и на Съвета от 9 септември 2015 година установяваща процедура за предоставянето на информация в сферата на техническите регламенти и правила относно услугите на информационното общество (кодифициран текст) (ОВ L 241, 2015 г., стр. 1).
54      Вж. решение CIA Security International (т. 44).
55      Вж. решение CIA Security International (т. 45). Курсивът е мой.
56      Този довод е изтъкнат от Федерална република Германия, Кралство Нидерландия и Обединеното кралство на Великобритания и Сверена Ирландия. Вж. решение CIA Security International (т. 46).
57      Вж. решение CIA Security International (т. 48).
58      Вж. решение CIA Security International (т. 49).
59      Вж. решение CIA Security International (т. 54).
60      Вж. например решения от 26 септември 2000 г., Unilever (C‑443/98, EU:C:2000:496, т. 49), от 6 юни 2002 г., Sapod Audic (C‑159/00, EU:C:2002:343, т. 51), от 4 февруари 2016 г., Ince (C‑336/14, EU:C:2016:72, т. 67), от 27 октомври 2016 г., James Elliott Construction (C‑613/14, EU:C:2016:821, т. 64), от 1 февруари 2017 г., Município de Palmela (C‑144/16, EU:C:2017:76, т. 36), от 12 септември 2019 г., VG Media (C‑299/17, EU:C:2019:716, т. 39), и от 13 март 2025 г., Unigames (C‑120/24, EU:C:2025:174, т. 62).
61      Вж. член 288, трета алинея ДФЕС.
62      Именно от тази гледна точка тази съдебна практика традиционно привлича най-голямо (научно) внимание. Вж., сред много други и като пример, Dougan, M.
When worlds collide! Competing versions of the relationship between direct effect and supremacy. — In: Common Market Law Review, No. 44, Issue 4, 2007, 931—963, по-специално
стр. 957—963. Вж. и Gallo, D. Direct Effect in EU Law. Oxford: Oxford University Press, 2025, p. 107 sq.
63      Във връзка с това вж. решение от 24 юни 2019 г., Popławski (C‑573/17, EU:C:2019:530, т. 60 и сл.): „принципът на предимство на правото на Съюза не може да доведе до поставяне под въпрос на същественото разграничение между разпоредбите от правото на Съюза с директен ефект и тези, които нямат такъв, нито съответно до въвеждане на единен режим за прилагане на всички разпоредби от правото на Съюза от националните юрисдикции. […] всеки сезиран в рамките на своята компетентност национален съд в качеството си на орган на държава членка е длъжен да не прилага националните разпоредби, противоречащи на разпоредба от правото на Съюза с директен ефект, в разглеждания от него спор“. Вж. и решение от 8 март 2022 г., Bezirkshauptmannschaft Hartberg-Fürstenfeld (Директен ефект) (C‑205/20, EU:C:2022:168, т. 37).
64      Вж. например решение от 9 март 2023 г., Vapo Atlantic (C‑604/21, EU:C:2023:175, т. 44),
в
което Съдът постановява, че португалска правна норма, която определя цел за влагане на 10 % биогорива в горива, пуснати за потребление, представлява технически регламент по смисъла на Директива 98/34 и тъй като за проекта ѝ не е направено уведомление, тя не може да бъде противопоставена от държавата на частноправните субекти.
65      Вж. член 258 ДФЕС.
66      Вж. член 259 ДФЕС.
67      За разлика от актовете на Съюза, които могат да бъдат отменени съгласно член 263, първа алинея ДФЕС.
68      Съгласно Директиви 98/34 и 2015/1535.
69      Вж. в този смисъл Häde, U. Die Pflicht zur Anhörung der Europäischen Zentralbank nach Art. 105 Abs. 4 EGV. — In:
Gornig, G. H., Schöbener, B., Bausback, W.,
Irmscher, T. H. (Eds.).
Iustitia et Pax. Gedächtnisschrift für Dieter Blumenwitz. Berlin: Duncker & Humblot, 2008, 1027—1046, p. 1041. Вж. също Hahn, H. J.,
Häde, U. Währungsrecht. 2. ed. Munich: C. H. Beck, 2010, § 17, pt. 92. В подкрепа на това решение вж. също Zilioli, C.,
Selmayr, M. La Banca centrale europea. Milan: Giuffrè Editore, 2007, p. 194; Manger-Nestler, C. — In: Pechstein, M., Nowak, C., Häde, U. (Eds.). Frankfurter Kommentar zu EUV, GRC und AEUV. 2. ed., vol. III. Tübingen: Mohr Siebeck, 2023, Art. 127 AEUV, pt. 49; Griller, S. — In: Grabitz, E., Hilf, M., Nettesheim, M. (Eds.). Das Recht der Europäischen Union. 82. EL., обновено май 2024 г. Munich: C. H. Beck, Art. 127 AEUV, pt. 99; Waldhoff, C. — In: Siekmann, H. (Ed.). The European Monetary Union — A Commentary on the Legal Foundations. Oxford: Hart Publishing, 2021, Article 127 TFEU, pt. 209; и Arda, A.
Consulting the European Central Bank. Legal aspects of the Community and national authorities’ obligation to consult the ECB pursuant to Article 105(4) EC. — Revue européenne de droit bancaire et financier, 2004, 111—152, p. 151.
70      Който вече съм описал на друго място като историческия правен крайъгълен камък на Договорите и техен основен организационен принцип: вж. моето заключение по съединени дела X и Visser (C‑360/15 и C‑31/16, EU:C:2017:397, т. 1).
71      Вж. решение CIA Security International (т. 40), и решение от 9 март 2023 г., Vapo Atlantic (C‑604/21, EU:C:2023:175, т. 42).
72      Вж. за сравнение член 5, параграф 2 ДЕС във връзка с член 258 и сл. ДФЕС. Може да се твърди, че единственото изключение от този принцип е член 14, параграф 2 от Устава на ЕСЦБ и ЕЦБ. Във връзка с тази доста специфична процедура вж. решение от 26 февруари 2019 г., Rimšēvičs и ЕЦБ/Латвия (C‑202/18 и C‑238/18, EU:C:2019:139, т. 65—77).
73      Вж. Van Gerven, W. Of rights, remedies and procedures. In: Common Market Law Review, N. 37, Issue 3, 501—536, p. 502.
74      Това обикновено се нарича действие ex tunc на решенията по преюдициални запитвания съгласно член 267 ДФЕС.
75      Тази съдебна практика датира от преди много десетилетия (вж. решения от 27 март 1980 г., Denkavit italiana (61/79, EU:C:1980:100, т. 16, и от 27 март 1980 г., Meridionale Industria Salumi и др. (66/79, 127/79 и 128/79, EU:C:1980:101, т. 9) и е редовно потвърждавана (вж. например решения от 5 април 2022 г., Commissioner of An Garda Síochána и др. (C‑140/20, EU:C:2022:258, т. 125), от 29 септември 2015 г., Gmina Wrocław (C‑276/14, EU:C:2015:635, т. 44), и от 28 октомври 2020 г., Bundesrepublik Deutschland (Определяне на размера на тол таксите за използване на автомагистрали) (C‑321/19, EU:C:2020:866, т. 54).
76      Вж. например решения от 29 септември 2015 г., Gmina Wrocław (C‑276/14, EU:C:2015:635, т. 45), и от 28 октомври 2020 г., Bundesrepublik Deutschland (Определяне на размера на тол таксите за използване на автомагистрали) (C‑321/19, EU:C:2020:866, т. 55).
77      Вж. решения от 8 септември 2010 г., Winner Wetten (C‑409/06, EU:C:2010:503, т. 67), и от 19 ноември 2009 г., Filipiak (C‑314/08, EU:C:2009:719, т. 84). Вж. и решение от 6 март 2007 г., Meilicke и др. (C‑292/04, EU:C:2007:132, т. 36 и цитираната съдебна практика).
78      Вж. решения от 17 декември 1970 г., Internationale Handelsgesellschaft (11/70, EU:C:1970:114, т. 3), и от 8 септември 2010 г., Winner Wetten (C‑409/06, EU:C:2010:503, т. 61).
79      Вж. например решения от 29 септември 2015 г., Gmina Wrocław (C‑276/14, EU:C:2015:635, т. 45), и от 28 октомври 2020 г., Bundesrepublik Deutschland (Определяне на размера на тол таксите за използване на автомагистрали) (C‑321/19, EU:C:2020:866, т. 55).
80      Вж. Düsterhaus, D.
Eppur Si Muove! The past, present, and (possible) future of temporal limitations in the preliminary ruling procedure. — Yearbook of European Law, 2016, 237—274.
81      Вж. например решение от 16 септември 2020 г., Romenergo и Aris Capital (C‑339/19, EU:C:2020:709, т. 49 и цитираната съдебна практика).