62007CC0425
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
Г-Н P. MENGOZZI
представено на 27 ноември 2008 година (
1
)
Дело C-425/07 P
AEPI Elliniki Etaireia pros Prostasian tis Pnevmatikis Idioktisias AE
срещу
Комисия на Европейските общности
„Обжалване — Конкуренция — Отхвърляне на оплакване от Комисията — Значителни проблеми във функционирането на общия пазар — Липса на интерес за Общността“
Обстоятелства, предхождащи спора, производство и искания на страните
1.
На 22 март 2001 г. AEPI Elliniki Etaireia pros Prostasian tis Pnevmatikis Idioktisias AE (наричано по-нататък „AEPI“ или „жалбоподателят“), дружество, учредено по гръцкото право, натоварено с колективното управление на авторското право върху музикалните произведения, сезира Комисията на Европейските общности с оплакване срещу Република Гърция и три гръцки организации за колективно управление на права, сродни на авторските права, носители на които са съответно певците, музикантите изпълнители и производителите на аудио- и/или видеозаписи (Erato, Apollon и Grammo, наричани по-нататък „организациите за колективно управление“).
2.
В тази жалба AEPI твърди, от една страна, че разглежданите организации са нарушили членове 81 ЕО и 82 ЕО, като са определили прекомерно възнаграждение за сродните права, достигащо до 5% от брутните приходи на гръцките радиостанции и телевизионни канали, и от друга страна, че Република Гърция е нарушила член 81 ЕО, като им е позволила да прилагат в това отношение споразумения и съгласувани практики. AEPI се оплаква от значителни и непоправими вреди — резултат от горепосоченото поведение, което, като налага прекомерни тежести на предприятията, използващи музикални произведения, възпрепятствало последните да плащат авторските права, които AEPI изисква от тях.
3.
С две отделни решения от 18 и 20 април 2005 г. Комисията съответно отхвърля жалбата срещу организациите за колективно управление и прекратява производството по жалбата срещу Република Гърция (
2
).
4.
Решението от 18 април 2005 г. (наричано по нататък „спорното решение“) в частност се основава на следните съображения:
„В случая твърдяното нарушение не е в състояние да предизвика значителни проблеми във функционирането на общия пазар, тъй като седалището на всички участващи страни е в Гърция и те упражняват дейността си само в Гърция. Няма изгледи това положение да се промени, тоест трите организации [за колективно управление] в краткосрочен план да започнат да упражняват дейността си в други страни, като се има предвид структурата на пазарите на услугите, свързани със защитата на сродните права, и практическите затруднения пред подобно начинание. Освен това последиците от твърдените практики са налице само в контекста на гръцкия пазар. Договорите за използване на музика се сключват само с радио- и телевизионни станции и други потребители, които се намират в Гърция. Трите организации [за колективно управление] са компетентни относно защитата на сродните права само в Гърция и практически нямат възможност да упражняват тази компетентност извън тази страна.
От друга страна, за да установи евентуално нарушение, Комисията би трябвало да се заеме със сложно изследване на условията, преобладаващи на разглеждания пазар, и възможните алтернативи. На първо място, като се има предвид, от една страна, че гръцкият закон (в съответствие с Директива 92/100/ЕИО) предвижда, че ще бъде заплащано еднократно възнаграждение за всички сродни права, и че, от друга страна, твърдяното нарушение би произтичало от факта, че трите организации се представят заедно пред потребителите, за да искат това възнаграждение, Комисията би трябвало да установи евентуалното наличие и ефикасността на методите, за да се иска отделно плащането на еднократното възнаграждение. На второ място, Комисията [би трябвало не само] да докаже, че трите организации заемат колективно господстващо положение, [но] според Решение на Съда по дело Tournier и Решение на Съда по дело Lucazeau [и др.] [ (
3
)], [също] да изследва съответните нива на цените на авторските права и сродните им права във всички страни от Съюза, съответната основа за изчисляването им, използваните критерии и условията, преобладаващи на гръцкия пазар, в сравнение [с пазарите на] другите европейски страни.
По-нататък трябва да се отбележи, че вашето дружество има възможност да отнесе своите оплаквания пред националните органи. По-специално, то може да сезира със своя случай гръцкия орган за защита на конкуренцията. Предвид това, че познава задълбочено условията на националния пазар, [последният] би бил напълно в състояние да разгледа вашето оплакване. Фактът, че всички участващи страни и всички съответни потребители на музика са установени и упражняват дейността си на гръцкия пазар, засилва значението на подробното познаване на условията на местния пазар. Впрочем този орган е компетентен да прилага членове 81 и 82 от Договора за ЕО, също както и Комисията.
Следователно трябва да се заключи, че обхватът и сложността на проучванията, необходими, за да се установи дали поведението на трите организации за колективно управление […] е или не е в съответствие с правилата на общностното право за конкуренцията, не са пропорционални на твърде ограниченото значение на евентуално нарушение на функционирането на общия пазар. Следователно преписката не разкрива степента на интерес за Общността, която се изисква, за да започне разследване от страна на Комисията“ (
4
).
5.
С жалба, подадена в секретариата на Първоинстанционния съд на 15 юни 2005 г., AEPI иска отмяната на спорното решение. Тази жалба, в която жалбоподателят твърди, че са налице явна грешка в преценката на интереса за Общността и нарушение на задължението за представяне на мотиви, е отхвърлена от Първоинстанционния съд с Решение от 12 юли 2007 г. по дело AEPI/Комисия (T-229/05, наричано по-нататък „обжалваното съдено решение“), с което жалбоподателят е осъден да заплати съдебните разноски.
6.
В рамките на правното основание, свързано с твърдението за явна грешка в преценката, Първоинстанционният съд (
5
) напомня, че „[з]а да прецени интереса за Общността от разглеждането на дадена преписка“, Комисията трябва по-специално „да съпостави значението на твърдяното нарушение за функционирането на общия пазар с вероятността за установяването му и с обхвата на необходимите проучвания, за да може да изпълни при най-добри условия задачата си да следи за спазването на членове 81 ЕО и 82 ЕО“ (точка 40 от обжалваното съдебно решение) (
6
).
7.
По-нататък, що се отнася до засягането на функционирането на общия пазар„, Първоинстанционният съд напомня, че съгласно постоянната съдебна практика, “за да може да засегне търговията между държавите членки, едно споразумение между предприятия трябва, въз основа на съвкупност от обективни фактически и правни обстоятелства, да позволява да се предвиди с достатъчна степен на вероятност, че то може да упражнява пряко или непряко, действително или потенциално въздействие върху търговския обмен между държавите членки по начин, който би могъл да навреди на осъществяването на целите за единен пазар между държавите членки (точка 42 от обжалваното съдебно решение) (
7
). Той допълва, че „всяко споразумение и всяка практика, които могат да поставят под въпрос свободата на търговията между държавите членки по начин, който би могъл да навреди на осъществяването на целите за единен пазар между държавите членки, по-специално като затвори националните пазари или като промени структурата на конкуренцията в общия пазар, попада в обхвата на общностното право“, докато „поведението, чиито последици са налице на територията само на една държава членка, попадат в обхвата на вътрешния правен ред“ (точка 43 от обжалваното съдебно решение) (
8
).
8.
След това Първоинстанционният съд посочва, че „[п]о-конкретно в областта на авторските права […] съгласно постоянната съдебна практика когато последиците от нарушения, които една жалба твърди, че са налице, се проявяват основно на територията само на една държава членка и когато юрисдикциите и компетентните административни органи на тази държава членка са сезирани със спорове между подалото оплакване лице и посоченото в това оплакване предприятие, Комисията има право да отхвърли оплакването поради липса на интерес за Общността, който е достатъчен, за да се разгледа преписката, при условие че правата на лицето, подало оплакването, могат да бъдат защитени по задоволителен начин, по-специално от националните юрисдикции“ (
9
) (точка 44 от обжалваното съдебно решение).
9.
Освен това Първоинстанционният съд констатира, че по време на устната фаза на производството жалбоподателят е оспорил само първия от трите мотива, на които Комисията се основава в спорното решение, за да заключи, че в случая липсва достатъчен интерес за Общността, а именно че оспорваните практики не били в състояние да предизвикат значителни проблеми във функционирането на общия пазар. В резултат на това Първоинстанционният съд счита, че може да ограничи своя анализ до „доводите, [с] които [жалбоподателят] оспорва липсата на засягане на търговията между държавите членки, като изтъква, че налагането на такси с прекомерен размер за сродните права е практика, която може да засегне общия пазар по смисъла на членове 81 ЕО и 82 ЕО, дори да се прилага само на гръцка територия“ (точки 45—47 от обжалваното съдебно решение).
10.
„По този повод“, продължава Първоинстанционният съд, „Комисията счита, […] че седалището на всички свързани със случая страни е в Гърция, където те извършват дейността си, […] че няма вероятност дейността на трите организации за колективно управление на права да обхване и други страни, […] че потребителите на музика са с гръцко гражданство и че [посочените] организации са с ограничена до гръцката територия компетентност“ (точка 48 от обжалваното съдебно решение).
11.
Според Първоинстанционния съд изтъкнатите от жалбоподателя правни и фактически обстоятелства не позволявали да „се докаже, че оспорваните практики влияят върху търговския обмен между държавите членки по начин, който би могъл да навреди на осъществяването на целите за единен пазар“. Всъщност жалбоподателят само се „позовавал на финансовите трудности, които изпитват дружествата за управление на авторски права и потребителите на музика в Гърция и във всички държави членки“, и продължавал да „не е състояние да обоснове твърденията си или най-малкото да представи доказателства, които да направят това“ (точка 49 от обжалваното съдебно решение).
12.
След това в точка 50 от обжалваното съдебно решение Първоинстанционният съд констатира, що се отнася до „довода на жалбоподателя, според който значителни проблеми във функционирането на общия пазар произтичали от факта, че правата на гръцките и на чуждестранните творци са прехвърлени на дружества, установени в Европейския съюз“, че „трите организации за колективно управление на права са с ограничена до гръцката територия компетентност и че в резултат на това основно потребителите на музика на гръцка територия и гръцките творци понасят твърдените вреди, произтичащи от оспорваните практики“.
13.
Първоинстанционният съд завършва разсъжденията си със следните съображения:
„54.
Предвид гореизложеното следва да се констатира, че жалбоподателят не е представил никакво конкретно доказателство, което да установи действително или потенциално наличие на значителни проблеми във функционирането на общия пазар.
55.
Следователно жалбоподателят не доказва, че в [спорното] решение Комисията е допуснала явна грешка в преценката, когато е приела, че оспорваните от жалбоподателя практики произвеждат последици на голяма част или дори на целия гръцки пазар и че в резултат на това те не са били в състояние да засегнат търговията между държавите членки по смисъла на членове 81 ЕО и 82 ЕО.“
14.
Така Първоинстанционният съд отхвърля правното основание за отмяна, изведено от явна грешка в преценката на интереса за Общността.
15.
На последно място, Първоинстанционният съд отхвърля и правното основание за отмяна, изведено от твърдяното нарушение на задължението за представяне на мотиви, като приема, че в спорното решение Комисията ясно е посочила специфичните основания, определили преценката ѝ и довели до отхвърляне на оплакването (точка 63 от обжалваното съдебно решение).
16.
С жалба, подадена в секретариата на Съда на 14 септември 2007 г., AEPI иска обжалваното съдебно решение да бъде отменено, да се уважат формулираните от него в първоинстанционното производство искания или делото да се върне за решаване от Първоинстанционния съд, както и да се осъди Комисията да заплати всички съдебни разноски.
17.
Комисията иска жалбата да бъде отхвърлена и ответникът да бъде осъден за заплати съдебните разноски.
18.
Представителите на страните са изслушани от Съда в съдебното заседание от 15 октомври 2008 г.
Правен анализ
По жалбата
19.
В подкрепа на жалбата си жалбоподателят изтъква пет правни основания. Първото основание е изведено от липсата на мотиви на обжалваното съдебно решение, що се отнася до това дали Комисията е спазила границите на упражняване на правото на преценка, с което разполага тя в тази област. С второто, третото и четвъртото правно основание по същество се иска да се установи, че обжалваното съдебно решение е опорочено от грешки в преценката или от липса на мотиви, що се отнася до констатацията за липса на вреда за търговията в Общността. С петото правно основание жалбоподателят упреква Първоинстанционния съд в неправилно тълкуване на членове 81 ЕО и 82 ЕО с мотива, че Първоинстанционният съд е обвързал прилагането на горепосочените членове с наличието на действителна вреда на търговията в Общността.
По допустимостта
20.
В писмения си отговор, преди да премине към разглеждане на различните правни основания на жалбата, Комисията поддържа, че тя е недопустима, доколкото не съдържа доводи, които да установят грешка при прилагане на правото, опорочаваща обжалваното съдебно решение, а само възпроизвеждала вече приведените пред Първоинстанционния съд мотиви и доводи.
21.
Според мен това възражение за недопустимост е неоснователно. Макар жалбоподателят да е представил доводите си доста хаотично и в тях често да се повтарят едни и същи неща според мен, както това следва от съдържащото се по-нататък изложение на правните основания на жалбата, той е идентифицирал различни точки от съдебното решение, срещу които е формулирал възражения, като е изложил основанията, на които базира тези възражения. Следователно възражението за недопустимост на жалбата би трябвало да бъде отхвърлено.
По същество
— По първото правно основание
22.
С първото правно основание жалбоподателят упреква Първоинстанционния съд за това, че е пропуснал да посочи дали в случая Комисията е спазила или е превишила границите на своето право на преценка. Поради това обжалваното съдебно решение било опорочено от пълна липса на мотиви.
23.
Както подчертава Комисията, това правно основание е явно неоснователно.
24.
Най-напред Първоинстанционният съд напомня, че от една страна, оценката на интереса за Общността, който представлява дадено оплакване в областта на конкуренцията, зависи от фактическите и правни обстоятелства във всеки случай, които могат да се различават значително при различните преписки, а не от предварително определени критерии, чието прилагане е задължително, и от друга страна, че Комисията, на която член 85, параграф 1 ЕО възлага задачата да следи за прилагането на членове 81 ЕО и 82 ЕО, трябва да определя и да провежда общностната политика в областта на конкуренцията и за тази цел разполага с право на преценка при разглеждане на посочените оплаквания (
10
). След това той отбелязва, че когато при упражняване на това право Комисията решава да определи степени на приоритетност на оплакванията, с които е сезирана, тя може правомерно да приеме реда, в който да ги разглежда, и да се позове на интереса за Общността, който дадена преписка представлява, като критерий за приоритетност (
11
). Тези съображения напълно съответстват на постановеното от Съда в Решение по дело Ufex и др./Комисия (
12
).
25.
След това Първоинстанционният съд отбелязва, че за да прецени интереса за Общността от продължаване на разглеждането на дадена преписка, Комисията трябва по-специално да съпостави значението на твърдяното нарушение за функционирането на общия пазар с вероятността за установяването му и с обхвата на необходимите проучвания (
13
). Първоинстанционният съд констатира, че в спорното решение Комисията се е позовала на три мотива, за да заключи, че липсва интерес за Общността по отношение на оспорваните практики и че само един от тях — мотивът, изведен от невъзможността оспорваното поведение да създаде значителни проблеми във функционирането на общия пазар — е предмет на формулираните от жалбоподателя твърдения за нарушения (
14
).
26.
В резултат на това Първоинстанционният съд се съсредоточава върху разглеждането на тези твърдения за нарушения и приема, че те са неоснователни на база на съображения, които са конкретно оспорени в четирите правни основания на жалбата.
27.
По този начин Първоинстанционният съд очевидно приема, че жалбоподателят не е представил данни, които са в състояние да докажат, че в случая Комисията е превишила границите на своето право на преценка.
28.
Следователно считам, че първото правно основание трябва да бъде отхвърлено.
— По останалите правни основания на жалбата
29.
С второто и третото правно основание на жалбата жалбоподателят твърди, че са налице грешки в преценката или липса на мотиви в точка 44 от обжалваното съдебно решение, в което според него неправилно Първоинстанционният съд е приел, че когато последиците от дадено нарушение се проявяват на територията само на една държава членка Комисията има право да отхвърли оплакването поради липса на достатъчен интерес за Общността, при положение че от това не се засяга междудържавната търговия. Освен това Първоинстанционният съд основал тази констатация на съдебна практика, която, обратно на неговите твърдения, няма отношение към областта на авторските права, като, от друга страна, не взема предвид цяла поредица съдебни решения, постановени от общностните юрисдикции, много от които са точно в тази област и от които следвало, че може да е налице нарушение на правилата, предвидени в членове 81 ЕО и 81 ЕО, дори когато оспорваното поведение се проявява изключително на територията само на една държава членка (
15
). С третото правно основание жалбоподателят освен това твърди, че извършеното на няколко пъти в спорното решение и обжалваното съдебно решение позоваване на Решение по дело Automec/Комисия е ирелевантно и неуместно, тъй като това съдебно решение, за разлика от разглеждания случай, се отнасяло „не до действително, а до хипотетично нарушение“, тъй като представляващото предмет на оплакване циркулярно писмо, изпратено от BMW Италия на неговите дистрибутори и разгледано в посоченото съдебно решение, никога не е било прилагано.
30.
В четвъртото правно основание жалбоподателят се оплаква, че са налице грешки в преценката или липса на мотиви, що се отнася до съображенията, посочени в точки 49 и 50 от обжалваното съдебно решение, според които, от една страна, жалбоподателят не е представил данни, които са в състояние да докажат, че оспорваните практики влияят върху търговския обмен между държавите членки по начин, който би могъл да навреди на осъществяването на целите за единен пазар, и че, от друга страна, основно потребителите на музика на гръцка територия и гръцките творци понасят вредите, за които се твърди, че произтичат от оспорваните практики. Жалбоподателят изтъква редица елементи, които, обратно на приетото от Първоинстанционния съд, били в състояние да докажат, че оспорваните практики не само са от естество да засегнат търговията в Общността в близко бъдеще, а вече са направили това.
31.
На последно място, в петото правно основание жалбоподателят упреква Първоинстанционния съд в неправилно тълкуване на членове 81 ЕО и 82 ЕО, като приема, че за тяхното прилагане е необходимо да е налице действителна вреда за търговията в Общността, като за тази цел следователно изключва релевантността на вреда, която е единствено потенциална. Освен това той възразява срещу извода, съдържащ се в точка 54 от обжалваното съдебно решение, според който жалбоподателят не е представил никакво конкретно доказателство, което да установи действителното или потенциално наличие на значителни проблеми във функционирането на общия пазар. Жалбоподателят изтъква множе-ство доводи, с които цели да докаже, че тези практики могат да засегнат търговията между държавите членки.
32.
Комисията оспорва основателността на всички гореизложени правни основания, като счита, че обжалваното съдебно решение не съдържа нито порок при мотивирането, нито грешки в преценката.
33.
От своя страна отбелязвам характерното за устните състезания очевидно смесване на две понятия, които следва да се разграничават — смесване, което, струва ми се, прави както жалбоподателят, така и на свой ред Комисията. От една страна, става въпрос за засягане на търговията между държавите членки като условие за приложимост на членове 81 ЕО и 82 ЕО, и от друга страна, за съществуването на значителни проблеми във функционирането на общия пазар като критерий за оценка на наличието на достатъчен интерес за Общността за проучване на дадено оплакване от Комисията.
34.
Както е известно, самият текст на членове 81 ЕО и 82 ЕО предвижда приложимостта им към споразуменията, които ограничават конкуренцията, и към злоупотребите с господстващо положение, които могат да засегнат търговията между държавите членки. Според съдебната практика това условие има за цел да отграничи приложното поле на нормите на общностното право за защита на конкуренцията между предприятията от приложното поле на националното право в областта на конкуренцията. Всъщност именно доколкото споразумение, което налага ограничения, или злоупотреба с господстващо положение може да засегне търговията между държавите членки, предизвиканото от някое от тези действия влошаване на конкуренцията попада в обхвата на забраните, прогласени в членове 81 ЕО и 82 ЕО, докато в противен случай спрямо него тези забрани не се прилагат (
16
).
35.
В това отношение от постоянната съдебна практика следва, че за да може едно споразумение между предприятия или злоупотреба с господстващо положение да засегне търговията между държавите членки, то трябва въз основа на съвкупност от фактически и правни обстоятелства да позволява с достатъчна степен на вероятност да се предвиди, че то може да упражнява пряко или непряко, действително или потенциално въздействие върху търговския обмен между държавите членки по начин, който би могъл да навреди на осъществяването на целите за единен пазар между държавите (
17
).
36.
Според съдебната практика такова въздействие върху търговския обмен трябва да не е „незначително“: „забраната по член [81 ЕО] не се прилага спрямо споразумение, което засяга пазара само в незначителна степен, като се има предвид слабата позиция, която заемат заинтересованите лица на пазара на разглежданите стоки“ (
18
).
37.
В спорното решение Комисията не отхвърля оплакването на жалбоподателя, тъй като приема, че практиките, предмет на това оплакване, могат да засегнат търговията между държавите членки най-много в незначителна степен. Комисията изобщо не се произнася по въпроса дали тези практики противоречат на членове 81 ЕО и 82 ЕО. Тя отхвърля въпросното оплакване, тъй като — упражнявайки възложеното ѝ правомощие да определя степени на приоритетност на оплакванията, с които е сезирана (
19
) — Комисията приема, че не е налице достатъчен интерес за Общността, за да пристъпи към разглеждане на горепосочения въпрос, като се има предвид по-специално, че според нея тези практики не могат да „породят значителни проблеми във функционирането на общия пазар“. По този начин Комисията очевидно няма намерение да твърди, че вредата, която тези практики хипотетично могат да нанесат на търговията в Общността, не надхвърля минималното ниво на значимост, което евентуално да доведе по прилагане на член 81 ЕО или член 82 ЕО. Тя възнамерява само да подчертае „твърде ограниченото значение на евентуално нарушение за функционирането на общия пазар“, с други думи да изтъкне, че във всеки случай не става дума за практики, които могат да имат съществено отражение върху функционирането на този пазар.
38.
Освен това от практиката на Съда следва, че когато Комисията установява приоритетния ред за разглеждане на оплакванията, с които е сезирана, тя може правомерно да се позове на интереса за Общността (
20
) и че в този контекст тя е „длъжна във всеки конкретен случай да преценява тежестта на твърдените нарушения на конкуренцията и продължителността на техните последствия“, задължение, което „включва по-специално отчитане на продължителността и значението на посочените нарушения, както и влиянието им върху състоянието на конкуренцията в Общността“ (
21
).
39.
Когато в частта от спорното решение, възпроизведена в точка 4 по-горе, Комисията отбелязва, че седалището на всички участващи страни е в Гърция и те упражняват дейността си само в Гърция, че последиците от твърдените практики са налице само в контекста на гръцкия пазар, че договорите за използване на музика се сключват само с радио- и телевизионни станции и други потребители, които се намират в Гърция, че трите организации за колективно управление са компетентни само относно защитата на сродните права в Гърция и практически нямат възможност да упражняват тази компетентност извън тази страна, Комисията няма намерение да отрича, че е налице действително или потенциално засягане на търговията в Общността, а единствено да изключи възможността — дори такова засягане да може да бъде установено и то да не е несъществено — последното да има значително влияние върху тази търговия.
40.
Очевидно е обаче, че в обжалваното съдебно решение самият Първоинстанционен съд смесва въпроса за наличието на засягане на търговията в Общността и следователно за нарушение на членове 81 ЕО и 82 ЕО с въпроса за достатъчно тежкия характер на евентуално нарушение, който да може да обоснове разследване от страна на Комисията.
41.
В точки 42 и 43 от обжалваното съдебно решение Първоинстанционният съд най-напред напомня някои установени в съдебната практика принципи относно засягането на търговията в Общността като условие за приложимост на членове 81 ЕО и 82 ЕО и критерий за разпределяне на правомощията между общностното право и националното право.
42.
В точка 44, неудачно въведена с израза „[п]о-специално в областта на авторското право“, Първоинстанционният съд посочва някои от собствените си решения, които обаче не се отнасят до обсъждания в предходните точки въпрос за засягане на търговията в Общността, а до въпроса за наличието на интерес за Общността, който е достатъчен, за да продължи да се разглежда оплакване по повод практика, чиито последици се проявяват главно на територията само на една държава членка.
43.
В точка 47 от обжалваното съдебно решение Първоинстанционният съд уточнява, че ще ограничи своя анализ до доводите на жалбоподателя, с които той оспорва липсата на засягане на търговията между държавите членки, като изтъква, че „налагането на такси с прекомерен размер за сродните права е практика, която може да засегне общия пазар по смисъла на членове 81 ЕО и 82 ЕО дори да се прилага само на гръцка територия“.
44.
Точка 48, която започва с думите „[по] този повод“, напомня фактическите обстоятелства, на които се е основала Комисията в спорното решение не за да отхвърли възможността за засягане на търговията в Общността, а за да заключи — в рамките на нейната преценка дали е налице интерес за Общността оплакването да продължи да бъде разглеждано — че липсват значителни проблеми във функционирането на общия пазар.
45.
Сноването на Първоинстанционния съд между позоваване на засягането на търговията в Общността (или на общия пазар) и позоваване на значителните проблеми във функционирането на общия пазар се проявява по-нататък при прочита на следващите точки от обжалваното съдебно решение, някои от които посветени на първия аспект (точки 49 и 51), а други — на втория (точка 50), без адекватна логическа последователност, за да се стигне до явното несъответствие между двете завършващи тези разсъждения точки, в които Първоинстанционният съд първо констатира, че „жалбоподателят не е представил никакво конкретно доказателство, което да установи действително или потенциално наличие на значителни проблеми във функционирането на общия пазар“ (точка 54), а после заключава, че „[с]ледователно жалбоподателят не доказва, че в [спорното] решение Комисията е допуснала явна грешка в преценката, когато е приела, че оспорваните от жалбоподателя практики произвеждат последици на голяма част или дори на целия гръцки пазар и че в резултат на това те не са били в състояние да засегнат търговията между държавите членки по смисъла на членове 81 ЕО и 82 ЕО“ (
22
).
46.
Впрочем, като оставим настрана несъвършенствата на текста в редакционно отношение, не може да се счита, че Първоинстанционният съд по същество е искал да твърди, обратно на следваната в точки 54 и 55 от обжалваното съдебно решение логика, че тъй като в конкретния случай не е засегната търговията в Общността, a fortiori не са налице и значителни проблеми във функционирането на общия пазар.
47.
Подобно тълкуване на съдебното решение не само противоречи на буквалното му съдържание, но би го довело до противоречие с границите на контрола за законосъобразност, който общностната юрисдикция е призвана да упражнява в съответствие с член 230 ЕО. В този контекст общностната юрисдикция всъщност е призвана по-специално да провери пълнотата и основателността на мотивите, изложени от автора на обжалвания акт, и да отмени последния, ако горепосочената проверка покаже, че един от тези два аспекта не е налице. В последния случай обаче тя няма право да предлага нови мотиви на обжалвания акт, които при всяко положение да обосноват оставянето му в сила. Ако процедира по този начин, посочената юрисдикция би заместила със своята собствена преценка преценката на институцията, компетентна да приеме разглеждания акт, като се намеси в активното администриране и така наруши желаното от Договора за ЕО институционално равновесие.
48.
В това отношение Съдът вече е подчертал във връзка с дело, в което пред Първоинстанционния съд е обжалвано решение на Комисията, с което се отхвърля оплакване относно нарушение на правилата за конкуренция на Договора за ЕО, че „тъй като контролът за законосъобразност, предвиден в член 173 от Договора за [ЕО] [понастоящем, след изменение, член 230 ЕО], не възлага в дело като разглежданото пълна юрисдикция на Първоинстанционния съд, за разлика от упражняваната от общностните съдилища въз основа на член 172 от Договора [за ЕО] (понастоящем член 229 ЕО), що се отнася например до решенията за налагане на санкции, в случа[я] Първоинстанционният съд няма правомощие да замести с друго решение спорното решение или да го измени“ (
23
). В същото определение Съдът постановява, че „в рамките на жалба за отмяна на решение [на Комисията], което не стига до извода, че е налице злоупотреба с господстващо положение, Първоинстанционният съд няма правомощие да установи наличието на такава злоупотреба“. Бих добавил, че Първоинстанционният съд няма право и да установява липсата на нарушение, когато самата Комисия не е направила това в решението, чиято отмяна се иска.
49.
Тъй като в спорното решение Комисията не имала намерение да изключи наличието на нарушение на членове 81 ЕО и 82 ЕО, Първоинстанционният съд със сигурност не е оправомощен да извърши това в рамките на контрола за законосъобразност на същото решение.
50.
Освен това трябва да се подчертае, че макар в спорното решение Комисията да е посочила, че AEPI е имало „възможността да изложи своите твърдения за нарушения пред националните органи“, по-специално пред гръцкия орган за защита на конкуренцията, и че последният „е компетентен да прилага членове [81 ЕО и 82 ЕО]“ на същото основание, както и самата Комисия, една констатация на Първоинстанционния съд, че в конкретния случай липсва засягане на търговията в Общността, би обвързала тези органи, които в резултат на това вече няма да могат да прилагат членове 81 ЕО и 82 ЕО, а евентуално единствено националното право в областта на конкуренцията.
51.
Считам, че дори преди и независимо от евентуални грешки при прилагане на правото, опорочаващи конкретни точки от обжалваното съдебно решение, смесването, което характеризира съображенията на Първоинстанционния съд, представлява явно противоречие в мотивите.
52.
Следва да се напомни, че съгласно постоянната съдебна практика въпросът за евентуално противоречие в мотивите на дадено решение на Първоинстанционния съд е правен въпрос и като такъв той може да бъде повдигнат в рамките на производство по обжалване (
24
).
53.
Независимо от факта, че когато в обжалваното съдебно решение изтъква липсата на мотиви в четирите първи правни основания на жалбата, жалбоподателят не посочва противоречието в мотивите, което току-що отбелязах, според мен Съдът може да установи служебно наличието на този порок, който му пречи да извърши адекватен контрол за законосъобразност на това съдебно решение и който освен това отрицателно засяга възможността жалбоподателят да упражни изцяло своето право на защита, като прекомерно го затруднява да разбере съображенията, на които се основава съдебното решение, и следователно да прецени дали те са обосновани (
25
).
54.
При това положение считам, че обжалваното съдебно решение следва да се отмени поради противоречие в мотивите, доколкото отхвърля изтъкнатото от жалбоподателя правно основание за отмяна, изведено от явна грешка в преценката на интереса за Общността.
По жалбата срещу спорното решение
55.
Съгласно член 61, първа алинея от Статута на Съда, когато жалбата е основателна, Съдът отменя решението на Първоинстанционния съд. Той може сам да постанови окончателно решение по делото, когато фазата на производството позволява това, или да върне делото на Първоинстанционния съд за постановяване на решение.
56.
Тъй като в конкретния случай фазата на производството позволява това, според мен Съдът може да постанови окончателно решение по делото.
57.
С правното основание, изведено от явна грешка в преценката на интереса за Общността, което жалбоподателят излага в точки 1 и 3 от жалбата в първоинстанционното производство, той поддържа, че Комисията не може да заключи, че „твърдяното нарушение е незначително“ единствено с мотива, че това нарушение се проявява само на територията на една държава членка. В това отношение той посочва решения на общностните юрисдикции, една част от които постановени именно в областта на авторското право, от които следвало, че нарушение на правилата за конкуренция в Договора може да е налице дори ако нарушението е извършено само на територията на една държава членка (
26
); жалбоподателят напомня, че за да е налице нарушение, членове 81 ЕО и 82 ЕО изискват съответното поведение „да би могло да засегне търговията между държавите членки“, а не вече на практика да е засегнало тази търговия, и посочва някои елементи, които според него могат да докажат, че оспорваните практики представляват тежко нарушение на горепосочените членове.
58.
Тези елементи са, от една страна, икономическото значение на търговската дейност на жалбоподателя — неговите приходи от авторски права за годината, в която е подадено оплакването (2001), са надхвърлили 30 милиона евро — и фактът, че тъй като в Гърция интензивно се използва чуждестранна музика, значителна част от съответните приходи се превежда на сходни организации, намиращи се главно в другите държави членки на Европейския съюз, които представляват интересите на авторите, установени в тези държави; от друга страна, изключително високото ниво на получаваните от трите организации за колективно управление суми.
59.
Макар някои от доводите, изтъкнати от жалбоподателя в първоинстанционното производство, да не са лишени от двусмисленост и смесване, аналогични на тези, които са характерни за обжалваното съдебно решение, все пак считам, че жалбата в първоинстанционното производство достатъчно ясно разкрива идеята, според която Комисията не е можела да изключи възможността оспорваните практики да са в състояние да се отразят сериозно на функционирането на общия пазар, подчертавайки, че такива практики са били ограничени само до гръцката територия. Когато в жалбата в първоинстанционното производство се оспорва тезата, че „твърдяното нарушение [е] незначително“, жалбоподателят по необходимост е имал предвид не проблема дали е налице нарушение, с други думи ограничаваща практика, която може да засегне в значителна степен търговията в Общността, а проблема със степента на тежест на съобщеното нарушение. Този извод се потвърждава от обстоятелството, че в точка 1, параграфи 4 и 6 от горепосочената жалба става дума за тежестта на това нарушение.
60.
Така разглеждането на посоченото правно основание за отмяна в крайна сметка се състои в това да се провери в светлината на отправените от жалбоподателя критики дали в настоящия случай Комисията е могла основателно да изключи наличието на значителни проблеми във функционирането на общия пазар въз основа на съображенията, изложени във връзка с това в спорното решение (вж. точка 39 по-горе).
61.
Преди да се пристъпи към такава проверка, трябва обаче да се прецени ползата от нея за произнасяне по искането за отмяна на спорното решение, отправено от жалбоподателя. Всъщност, както Първоинстанционният съд констатира в точка 45 от обжалваното съдебно решение, в спорното решение Комисията изключва възможността в случая да е налице достатъчен интерес за Общността, като се основава на три отделни елемента: липсата на значителни проблеми във функционирането на общия пазар, сложността на разследването, което трябва да се проведе, за да се установи наличието на твърдяното нарушение и възможността засегнатите страни да получат защита от националните органи. Както обаче констатира Първоинстанционният съд в точка 46 от обжалваното съдебно решение, с настоящото правно основание за отмяна жалбоподателят е оспорил само съображенията, развити от Комисията по повод на първия от тези елементи.
62.
Според мен обаче е очевидно, че не може по тази причина това правно основание да се счита за неотносимо.
63.
Всъщност не би могло да се поддържа, че в структурата на спорното решение всеки от тези три елемента сам по себе си е достатъчен, за да обоснове отхвърлянето на подаденото от жалбоподателя оплакване.
64.
След като посочва поотделно всеки от тези три елемента, Комисията приема, че трябва „да заключи, че обхватът и сложността на проучванията, необходими, за да се установи дали поведението на трите организации за колективно управление […] е или не е в съответствие с правилата на общностното право за конкуренцията, не са пропорционални на твърде ограниченото значение на евентуално нарушение за функционирането на общия пазар“.
65.
От това следва, че Комисията изключва наличието в конкретния случай на достатъчен интерес за Общността въз основа на посочените елементи, взети в тяхната цялост, като съпоставя по-специално първите два от тези елементи.
66.
Следователно евентуална грешка в преценката, която може да засегне изводите на Комисията, свързани с първия от тези елементи, непременно би се отразила на законосъобразността на спорното решение.
67.
За да се върнем след това на въпроса за основателността на разглежданото правно основание, струва ми се, че решаващо значение има напомненото от жалбоподателя обстоятелство, че въз основа на договори за взаимно представителство, сключени със сходни организации, чието седалище е в други държави членки, той получава в Гърция и възнагражденията за авторските права, свързани с употребата на музика на автори, установени в тези държави, и ги превежда на горепосочените организации. Това обстоятелство, вече посочено от жалбоподателя в неговото оплакване, не е оспорено от Комисията (освен неясно и със закъснение по време на съдебното заседание) и изглежда може да докаже, че не само интересите на гръцките автори, но също и тези на авторите, установени в други държави членки (и организациите, които го представляват), могат да бъдат засегнати от намаляването на получените в Гърция приходи от авторски права, от което се оплаква жалбоподателят и вменява на оспорваните практики.
68.
Така жалбоподателят изтъква елементи, които, вече представени на Комисията, преди тя да приеме спорното решение, струва ми се, опровергават двете констатации, на които последната по същество се основава, за да изключи в дадения случай наличието на значителни проблеми във функционирането на общия пазар: а именно, че „седалището на всички участващи страни е в Гърция и те упражняват дейността си само в Гърция“ и че „последиците от твърдените практики са налице само в контекста на гръцкия пазар“.
69.
Фактът, че „договорите за използване на музика се сключват само с радио- и телевизионни станции и други потребители, които се намират в Гърция“ и че трите организации за колективно управление „са компетентни относно защитата на сродните права само в Гърция и практически нямат възможност да упражняват тази компетентност извън тази страна“, изобщо не позволява да се изключи възможността последиците от оспорваните практики да се проявяват и извън гръцката територия и в ущърб на автори и организации, установени в други държави членки. Тези обстоятелства, напомнени в спорното решение, позволяват само да се твърди, че сред потребителите на музика единствено установените в Гърция са тези, които търпят вредните последствия от твърдяното нарушение. От друга страна, когато става дума за кръга от носители на авторски права и организациите за защита на тези права, които биха могли да претърпят вреда, горепосочените обстоятелства не дават възможност този кръг да се сведе само до тези, които са установени в Гърция (
27
).
70.
Вярно е, че в писмената си защита, подадена в хода първоинстанционното производство, Комисията отбелязва, че„от значение е да се установи дали оспорваната от жалбоподателя практика на трите гореспоменати организации произвежда последици на голяма част или изцяло на гръцкия пазар“. В това отношение тя подчертава, че всички конститутивни елементи на твърдяното нарушение на членове 81 ЕО и 82 ЕО „се проявяват в голяма степен, и дори изключително, на гръцкия пазар“ и че следователно е „логично да счита, че центърът на тежестта на посоченото нарушение е в рамките на гръцкия пазар, тъй като именно там би трябвало да се проявяват основно последиците от твърдяното нарушение“ (
28
).
71.
Изглежда обаче, че този подход се различава съществено от изложеното в спорното решение, в което Комисията изключва ясно и недвусмислено възможността оспорваните практики да произведат последици извън гръцката територия. Като използва думите „в голяма степен“ и „основно“ в писмената си защита в първоинстанционното производство, Комисията, от друга страна, допуска възможността някои от тези последствия от твърдяното нарушение, макар и минимални, да настъпят извън тази територия.
72.
В рамките на жалбата за отмяна общностната юрисдикция обаче трябва да се произнесе по съответствието с правото на решението, предмет на тази жалба, а не на преценките, които неговият автор формулира пред тази юрисдикция, като промени изцяло или отчасти тези, на които последният основава посоченото решение.
73.
В спорното решение обаче изводът, че в дадения случай липсват значителни проблеми във функционирането на общия пазар, е основан на констатацията, за която жалбоподателят доказва, че е явно погрешна, за локализиране само на гръцка територия на заинтересованите субекти и на евентуалните последици от съобщеното нарушение.
74.
При това положение, дори да се предположи, както прави Комисията в писмената си защита в първоинстанционното производство, че последиците от съобщеното нарушение на територията на други държави членки са минимални — което впрочем според мен не би могло да се допуска само въз основа на факта, че съобщените от жалбоподателя организации са компетентни само в Гърция — това с нищо не би променило обстоятелството, че посочената констатация е явно погрешна и в резултат на това, поради изложените в точки 63—66 по-горе мотиви, че спорното решение е незаконосъобразно.
75.
Следователно единственото, което мога да направя, е да предложа на Съда да уважи настоящото правно основание за отмяна и да отмени спорното решение.
По съдебните разноски
76.
В съответствие с член 122, първа алинея от Процедурния правилник на Съда, когато жалбата е основателна и окончателното решение по правния спор се взема от Съда, той се произнася по съдебните разноски. Освен това съгласно член 69, параграф 2 от този правилник, който по силата на член 118 от същия е приложим към производството пред Съда, което има за предмет обжалване на решение на Първоинстанционния съд, загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане.
77.
Тъй като предлагам на Съда да уважи както жалбата в първоинстанционното производство, така и жалбата за отмяна, подадени от жалбоподателя, предлагам и да се осъди Комисията, която би загубила делото, да заплати съдебните разноски, свързани с производствата в двете съдебни инстанции, в съответствие с направените в този смисъл от жалбоподателя искания.
Заключение
78.
С оглед на изложеното по-горе предлагам на Съда да постанови, че:
„1)
Отменя Решение на Първоинстанционния съд на Европейските общности от 12 юли 2007 г по дело AEPI/Комисия, T-229/05.
2)
Отменя решението на Комисията на Европейските общности от 18 април 2005 г., с което се отхвърля оплакването на жалбоподателя относно твърдяно нарушение на членове 81 ЕО и 82 ЕО, извършено от гръцките организации за колективно управление на права, сродни на авторските права в областта на музиката.
3)
Осъжда Комисията на Европейските общности да заплати съдебните разноски, направени както в първоинстанционното производство, така и в рамките на обжалването пред Съда.“
(
1
)	Език на оригиналния текст: италиански.
(
2
)	AEPI обжалва решението от 20 април 2005 г. пред Първоинстанционния съд на Европейските общности с жалба за отмяна, отхвърлена с Решение от 5 септември 2006 г. по дело AEPI/Комисия (T-242/05), потвърдено с Определение на Съда от 10 юли 2007 г. по дело AEPI/Комисия (C-461/06 P).
(
3
)	Решение от 13 юли 1989 г. по дело Tournier (395/87, Recueil, стp. 2521) и Решение по дело Lucazeau и др. (110/88, 241/88 и 242/88, Recueil, стp. 2811).
(
4
)	Неофициален превод на откъс от оригиналния френски текст на спорното решение.
(
5
)	Всички откъси от обжалваното съдебно решение, които в текста на настоящото заключение са поставени в кавички, представляват неофициален превод.
(
6
)	В това отношение Първоинстанционният съд цитира собствените си Решение от 18 септември 1992 г. по дело Automec/Комисия (T-24/90, Recueil, стp. II-2223, точка 86), Решение от 24 януари 1995 г. по дело Tremblay и др./Комисия (T-5/93, Recueil, стp. II-185, точка 62) и Решение от 14 февруари 2001 г. по дело Sodima/Комисия (T-62/99, Recueil, стp. II-655, точка 46).
(
7
)	В това отношение Първоинстанционният съд цитира Решение на Съда от 11 юли 1985 г. по дело Remia и др./Комисия (42/84, Recueil, стp. 2545, точка 22) и Решение на Първоинстанционния съд от 28 февруари 2002 г. по дело Atlantic Container Line и др./Комисия (T-395/94, Recueil, стp. II-875, точка 90).
(
8
)	В това отношение Първоинстанционният съд цитира по-специално Решение на Съда от 31 май 1979 г. по дело Hugin Kassaregister и Hugin Cash Registers/Комисия (22/78, Recueil, стp. 1869, точка 17).
(
9
)	В това отношение Първоинстанционният съд цитира постановените от него Решение по дело Automec/Комисия, посочено по-горе (точки 89 и 90), Решение по дело Tremblay и др./Комисия, посочено по-горе (точки 65 и 74), както и Решение от 24 януари 1995 г. по дело BEMIM/Комисия (T-114/92, Recueil, стp. II-147, точка 86).
(
10
)	Обжалваното съдебно решение, точка 38.
(
11
)	Обжалваното съдебно решение, точка 39.
(
12
)	Решение от 4 март 1999 г. (C-119/97 P, Recueil, стp. I-1341, по-специално точки 79—81, 88, 89 и 92).
(
13
)	Обжалваното съдебно решение, точка 40.
(
14
)	Обжалваното съдебно решение, точки 45 и 46.
(
15
)	Жалбоподателят споменава Решение по дело Hugin Kassaregister и Hugin Cash Registers/Комисия, посочено по-горе, Решение по дело Lucazeau и др, посочено по-горе, Решение по дело Tournier, посочено по-горе, както и Решение от 23 април 1991 г. по дело Höfner и Elser (C-41/90, Recueil, стp. I-1979), Решение от 10 декември 1991 г. по дело Merci convenzionali porto di Genova (C-179/90, Recueil, стp. I-5889), Решение от 17 май 1994 г. по дело Corsica Ferries (C-18/93, Recueil, стp. I-1783), Решение от 6 април 1995 г. по дело RTE и ITP/Комисия (C-241/91 P и C-242/91 P, Recueil, стp. I-743), Решение по дело Tremblay и др./Комисия, посочено по-горе, както и Решение от 7 октомври 1999 г. по дело Irish Sugar/Комисия (T-228/97, Recueil, стp. II-2969).
(
16
)	Решение от 13 юли 1966 г. по дело Consten и Grundig/Комисия (56/64 и 58/64, Recueil, стp. 429, по-специално стp. 495) и Решение от 6 март 1974 г. по дело Istituto Chemioterapico Italiano и Commercial Solvents/Комисия (6/73 и 7/73, Recueil, стp. 223, точка 31).
(
17
)	Вж. Решение по дело Remia и др./Комисия, посочено по-горе (точка 22) и Решение от 21 януари 1999 г. по дело Bagnasco и др. (C-215/96 и C-216/96, Recueil, стp. I-135, точка 47).
(
18
)	Решение от 9 юли 1969 г. по дело Völk (5/69, Recueil, стp. 295, точка 7). Вж. също Решение от 25 ноември 1971 г. по дело Béguelin Import (22/71, Recueil, стp. 949, точка 16) и Решение от 28 април 1998 г. по дело Javico (C-306/96, Recueil, стp. I-1983, точка 16).
(
19
)	Решение по дело Ufex и др./Комисия, посочено по-горе (точка 88) и Решение по дело Automec/Комисия, посочено по-горе (точка 83).
(
20
)	Вж. по имплицитен начин Решение по дело Ufex и др./Комисия, посочено по-горе (точки 52, 79, 95 и 96), Решение от 17 май 2001 г. по дело IECC/Комисия (C-449/98 P, Recueil, стp. I-3875, точка 46) и Решение по дело IECC/Комисия (C-450/98 P, Recueil, стр. I-3947, точки 54 и 58), както и Определение от 13 декември 2000 г. по дело SGA/Комисия (C-39/00 P, Recueil, стp. I-11201, точка 67).
(
21
)	Решение по дело Ufex и др./Комисия, посочено по-горе (точки 92 и 93). Курсивът е мой.
(
22
)	Курсивът е мой.
(
23
)	Определение от 11 май 2000 г. по дело Deutsche Post/IECC и Комисия (C-428/98 P, Recueil, стp. I-3061, точка 28).
(
24
)	Решение от 7 май 1998 г. по дело Somaco/Комисия (C-401/96 P, Recueil, стp. I-2587, точка 53), Решение от 13 декември 2001 г. по дело Cubero Vermurie/Комисия (C-446/00 P, Recueil, стp. I-10315, точка 20) и Решение от 8 февруари 2007 г. по дело Groupe Danone/Комисия (C-3/06 P, Сборник, стp. I-1331, точка 45).
(
25
)	Вж. по аналогия Решение от 20 март 1959 г. по дело Nold/Върховен орган (18/57, Recueil, стp. 88, по-специално стp. 114), Решение от 1 юли 1986 г. по дело Usinor/Комисия (185/85, Recueil, стp. 2079, точки 20 и 21) и Решение от 20 февруари 1997 г. по дело Комисия/Daffix (C-166/95 P, Recueil, стp. I-983, точки 23 и 24).
(
26
)	Става дума за Решение по дело Tournier, посочено по-горе, Решение по дело Lucazeau и др, посочено по-горе, Решение по дело Merci convenzionali porto di Genova, посочено по-горе, Решение по дело Corsica Ferries, посочено по-горе, Решение по дело RTE и ITP/Комисия, посочено по-горе и Решение по дело Irish Sugar/Комисия, посочено по-горе, цитирани и в жалбата, както и за Решение на Съда от 2 март 1983 г. по дело GVL/Комисия (7/82, Recueil, стp. 483).
(
27
)	Така анализът, направен от Първоинстанционния съд в точка 50 от обжалваното съдебно решение, който жалбоподателят оспорва в четвъртото правно основание на жалбата, изглежда неадекватен.
(
28
)	Писмена защита, точки 29 и 30 (курсивът е мой).