62023CJ0654_RES
Дело C‑654/23
Inteligo Media SA
срещу
Autoritatea Naţională de Supraveghere a Prelucrării Datelor cu Caracter Personal (ANSPDCP)
(Преюдициално запитване, отправено от Curtea de Apel Bucureşti)
Решение на Съда (първи състав) от 13 ноември 2025 година
„Преюдициално запитване — Обработка на лични данни и защита на правото на неприкосновеност на личния живот в сектора на електронните комуникации — Директива 2002/58/ЕО — Член 13, параграфи 1 и 2 — Непоискани съобщения — Понятие за съобщение, извършено „за целите на директен маркетинг“ — Получаване на електронни координати „в контекста на продажбата на продукт или услуга“ — Регистриране в онлайн платформа, даваща достъп до допълнително съдържание — Изпращане по електронна поща на ежедневен информационен бюлетин — Регламент (ЕС) 2016/679 — Член 6 — Законосъобразност на обработването — Член 95 — Връзка с Директива 2002/58/ЕО“
Сближаване на законодателствата — Сектор на далекосъобщенията — Обработка на лични данни и защита на правото на неприкосновеност на личния живот в сектора на електронните комуникации — Директива 2002/58 — Непоискани съобщения — Понятие за съобщение, извършено за целите на директен маркетинг — Поучаване на електронни координати в контекста на продажбата на продукт или услуга — Регистриране в онлайн платформа, даваща безплатен достъп до определено съдържание и до информационен бюлетин — Безплатен информационен бюлетин, изпратен по електронна поща и съдържащ връзки към платени статии — Включване
(Директива на Европейския парламент и на Съвета 2002/58, изменена с Директива 2009/136, член 13, параграфи 1 и 2)
(вж. т. 40—63; т. 1 от диспозитива)
Сближаване на законодателствата — Сектор на далекосъобщенията — Обработка на лични данни и защита на правото на неприкосновеност на личния живот в сектора на електронните комуникации — Директива 2002/58 — Непоискани съобщения — Използване на електронна поща за целите на директен маркетинг — Неприложимост на условията за законосъобразност на обработването, предвидени в Регламент 2016/679
(Регламент на Европейския парламент и на Съвета 2016/679, съображение 173, член 6, параграф 1 и член 95; Директива на Европейския парламент и на Съвета 2002/58, изменена с Директива 2009/136, член 13, параграф 2)
(вж. т. 65—69; т. 2 от диспозитива)
Резюме
Сезиран с преюдициално запитване от Curtea de Apel București (Апелативен съд Букурещ, Румъния), Съдът уточнява понятията за съобщение, извършено „за целите на директен маркетинг“ и за електронни координати „в контекста на продажбата на продукт или услуга“ по смисъла на член 13, параграфи 1 и 2 от Директивата за правото на неприкосновеност на личния живот и електронни комуникации (
1
), в контекста на регистрацията в онлайн платформа, предоставяща достъп до информационен бюлетин в електронна форма. Съдът уточнява и връзката между тази директива и ОРЗД (
2
), що се отнася до условията за законосъобразност, приложими към обработване на лични данни, извършено в рамките на непоискано съобщение по смисъла на член 13 от посочената директива.
Inteligo Media е издател на онлайн журналистическото издание avocatnet.ro, чието предназначение е да информира широката общественост, която няма специални познания в областта на правото, за ежедневни законодателни промени в Румъния. През юли 2018 г. това дружество въвежда платена абонаментна система за част от съдържанието, което предоставя на своите читатели. Към момента на настъпване на фактите по главното производство Inteligo Media дава възможност за безплатен достъп до максимален брой статии на месец, отвъд който съответният потребител трябва да създаде безплатен профил на онлайн платформата, управлявана от Inteligo Media. Регистрацията за тази услуга дава на потребителя право на достъп до допълнителен брой статии месечно и право да получава безплатно по електронна поща ежедневен информационен бюлетин, съдържащ резюме на законодателните новости, разгледани в статии в изданието, включително хипервръзки към статиите. Потребителят има възможност и да получи достъп срещу заплащане до всички статии в изданието. Потребителите могат да изберат да не получават този бюлетин или да се откажат от абонамента по всяко време.
През септември 2019 г. румънският орган за защита на данните (наричан по-нататък „ANSPDCP“) съставя акт за установяване на нарушение, с който налага глоба на Inteligo Media. ANSPDCP приема, че това дружество не е доказало, че е получило изричното съгласие на определен брой потребители за обработването на техните лични данни (електронна поща, парола, потребителско име) и че тези данни, първоначално събрани с цел изпълнението на разглеждания договор, били обработвани по начин, несъвместим с тази цел, а именно за изпращането на информационния бюлетин.
С решение, постановено през декември 2021 г., Tribunalul București (Окръжен съд Букурещ, Румъния) уважава частично искането на Inteligo Media за отмяна на съставения от ANSPDCP акт за установяване на административно нарушение. По-специално той намалява размера на глобата, наложена на това дружество, като същевременно потвърждава съдържащата се в акта констатация за административно нарушение.
Сезирана с жалби срещу това решение, запитващата юрисдикция иска да се установят правното основание на разглежданото в главното производство обработване на лични данни и условията, които трябва да бъдат изпълнени, за да може такова обработване да се счита за законосъобразно с оглед на Директивата за правото на неприкосновеност на личния живот и електронни комуникации и на ОРЗД. Според тази юрисдикция е необходимо да се изяснят по-специално условията, при които може да се счита, че електронният адрес на потребител е получен „в контекста на продажбата на продукт или услуга“ по смисъла на член 13, параграф 2 от Директивата за правото на неприкосновеност на личния живот и електронни комуникации, както и обхватът на понятието „директен маркетинг“, съдържащо се в този член 13.
Съображения на Съда
На първо място, Съдът отбелязва, че разпоредбите, предвидени в член 13, параграфи 1 и 2 от Директивата за правото на неприкосновеност на личния живот и електронни комуникации, са предназначени да се прилагат само за съобщенията, извършвани „за целите на директен маркетинг“.
При това положение Съдът разглежда най-напред въпроса дали изпращането на съобщение като разглеждания в главното производство информационен бюлетин има за цел „директен маркетинг“ по смисъла на член 13, параграфи 1 и 2 от посочената директива. Така Съдът припомня, че предвиденото в тази разпоредба понятие за съобщение, извършено „за целите на директен маркетинг“, обхваща съобщенията, които имат търговска цел и са насочени пряко и лично към потребител (
3
).
Съдът констатира, че разглежданото в главното производство съобщение представлява ежедневен информационен бюлетин, разпространяван под формата на електронно писмо, който съдържа резюме на законодателните новости, разгледани в статиите в онлайн журналистическо издание, както и хипервръзки към тези статии. Според Съда обстоятелството, че това съобщение има и информативно съдържание, не може да означава, че то трябва да бъде изключено от понятието за съобщение, извършено „за целите на директен маркетинг“, по смисъла на член 13, параграфи 1 и 2 от Директивата за правото на неприкосновеност на личния живот и електронни комуникации, а оттук и от приложното поле на тази разпоредба.
Напротив, Съдът отбелязва, че такова съобщение е предназначено да насърчи съответните потребители да получат достъп до платеното съдържание, предоставено от издател на журналистическо издание, като благоприятства изчерпването на броя статии, които могат да бъдат прочетени безплатно на въпросната онлайн платформа, и регистрирането за пълен абонамент. По този начин то цели да насърчи продажбата на това съдържание и следователно има търговска цел. Освен това, доколкото това съобщение, разпространявано под формата на електронно писмо, се появява направо във входящата кутия на личната електронна поща на неговите получатели, Съдът приема, че то се извършва „за целите на директен маркетинг“ (
4
), независимо от това дали тази цел може да се изведе от самото съдържание на съобщението, или от структурата на офертата на неговия изпращач.
Съдът посочва, че това тълкуване на понятието за съобщение, извършено „за целите на директен маркетинг“, се потвърждава от контекста, в който то се вписва, и от целите на Директивата за правото на неприкосновеност на личния живот и електронни комуникации.
В това отношение Съдът отбелязва, че член 13, параграф 1 от Директивата за правото на неприкосновеност на личния живот и електронни комуникации установява принципно правило, което поставя изпращането на непоискани съобщения, попадащи в неговото приложно поле, в зависимост от изискването за получаване на предварително съгласие от техния получател. При липсата на такова съгласие подобно съобщение е разрешено само ако са изпълнени условията по член 13, параграф 2 от посочената директива. Тази разпоредба изисква, най-напред, изпращачът на съответното съобщение да е получил от получателите техните електронни координати за електронна поща в контекста на продажбата на продукт или услуга и при спазване на правната уредба на Европейския съюз в областта на защита на данните (
5
). По-нататък, тези електронни координати могат да се използват за целите на директен маркетинг, при условие че този маркетинг се отнася до подобни продукти или услуги, предоставяни от самия изпращач. Накрая, това използване зависи от условието получателите да имат ясно и отчетливо възможността да възразят безплатно и по лесен начин на такова използване на електронните им координати в момента на събирането им и при всяко съобщение, в случай че не са отказали първоначално такова използване.
Освен това член 13, параграф 4 от Директивата за правото на неприкосновеност на личния живот и електронни комуникации забранява практиката да се изпраща електронна поща за целите на директен маркетинг, маскираща или скриваща идентичността на подателя, от чието име се прави съобщението, в нарушение на Директива 2000/31 (
6
), или без валиден адрес, на който получателят да може да изпрати искане да се спрат такива съобщения, или още насърчаваща получателите да посетят уебсайтове, които са в нарушение на член 6 от Директивата за електронната търговия.
Съдът уточнява, че всички тези гаранции са насочени към постигането на целите на Директивата за правото на неприкосновеност на личния живот и електронни комуникации, за да се предостави защита на абонатите срещу намеса в неприкосновеността на личния им живот от нежелана комуникация с цел директен маркетинг, и по-специално посредством автоматично набиращи машини, факсове и електронни пощи, включително кратките съобщения по мобилните телефони. Всяко друго тълкуване би могло да отслаби полезното действие на член 13 от тази директива и да постави под въпрос предвиденото в нея равнище на защита на неприкосновеността на личния живот. От това Съдът заключава, че съобщение като разглежданото в главното производство може да се счита за извършено „за целите на директен маркетинг“ по смисъла на член 13, параграфи 1 и 2 от Директивата за правото на неприкосновеност на личния живот и електронни комуникации.
По-нататък Съдът разглежда въпроса дали електронните координати на потребителите, на които е изпращан информационният бюлетин, са получени „в контекста на продажбата на продукт или услуга“ по смисъла на член 13, параграф 2 от тази директива.
От една страна, Съдът подчертава, че съгласно общоприетото определение терминът „продажба“ може да обхваща само сделките, които предполагат заплащане на възнаграждение. От друга страна, член 13, параграф 2 от посочената директива не прави никакво разграничение в зависимост от вида на съответната доставка. При това положение, що се отнася до услугите, попадащи в приложното поле на Директивата за електронната търговия, Съдът припомня, че възнаграждението за услуга, която доставчик предоставя в рамките на икономическата си дейност, не трябва непременно да е платено от получателите. Такъв по-специално е случаят, когато доставчик безвъзмездно предоставя услуга с цел реклама на стоките, които продава, и на услугите, които предоставя, като разходите за тази дейност са включени в продажната цена на тези стоки или услуги (
7
). Тези съображения могат да бъдат приложени към тълкуването на член 13, параграф 2 от Директивата за правото на неприкосновеност на личния живот и електронни комуникации.
Съдът приема, че случаят е такъв, доколкото Inteligo Media е получило електронните координати на съответните потребители, когато са създали безплатен профил на управляваната от това дружество онлайн платформа. С приемането на тази услуга ползвателите придобиват право на безплатен достъп до определен брой статии, публикувани в съответното издание, и право да получават разглеждания информационен бюлетин. Предоставянето на такава услуга има преди всичко рекламна цел, изразяваща се в рекламиране на предоставяното от Inteligo Media платено съдържание, като цената на тази услуга е включена в цената на това съдържание.
При тези обстоятелства непряко възнаграждение като разглежданото в главното производство, включено в продажната цена на предлагания от този доставчик пълен абонамент, отговаря на изискването, присъщо на понятието „продажба“, което предполага плащане срещу услуга. Следователно сделка като тази, в рамките на която Inteligo Media е получило електронните координати на потребителите, може да попадне в обхвата на понятието „продажба на услуга“ съгласно Директивата за правото на неприкосновеност на личния живот и електронни комуникации.
Съдът добавя, че това тълкуване съответства на контекста, в който се използва това понятие, и на целите на правната уредба, от която то е част. В това отношение Съдът уточнява, първо, че макар да е необходимо изключението, предвидено в член 13, параграф 2 от тази директива, да се тълкува стриктно, то не изключва възможността възнаграждението, изисквано за сделка по „продажба“ по смисъла на тази разпоредба, да може да бъде платено от лице, различно от получателя на продукта или услугата, предмет на тази сделка. Напротив, от текста на посочената разпоредба следва, че законодателят на Съюза само е наложил изискването електронните координати на съответните ползватели да бъдат получени „в контекста на продажбата на продукт или услуга“.
Второ, тълкуването на текста на член 13, параграф 2 от Директивата за правото на неприкосновеност на личния живот и електронни комуникации трябва във всички случаи да съответства на преследваната с тази разпоредба цел. Следователно необходимостта от такова стриктно тълкуване не може да се разбира в смисъл, че позволява тълкуване на тези термини, което би ги лишило от полезното им действие. Що се отнася обаче до целта, преследвана с посочената разпоредба, законодателят на Съюза е искал да предвиди дерогация от принципа, съдържащ се в член 13, параграф 1 от тази директива, когато електронните координати на съответните потребители са получени „в контекста на съществуващо взаимоотношение с купувача“, без да характеризира допълнително това взаимоотношение (
8
).
Следователно, и освен ако не се установи друго при проверките, които запитващата юрисдикция следва да извърши, изглежда, че в случая е изпълнено както условието електронните координати на съответните потребители да са събрани „в контекста на продажбата на продукт или услуга“, така и условието услугата, предмет на разглеждания маркетинг, да има подобен характер. С оглед на изложеното Съдът заключава, че член 13, параграфи 1 и 2 от Директивата за правото на неприкосновеност на личния живот и електронни комуникации трябва да се тълкува в смисъл, че електронният адрес на потребител е получен от издателя на онлайн издание „в контекста на продажбата на продукт или услуга“ по смисъла на този член 13, параграф 2, когато този потребител създава безплатен профил на неговата онлайн платформа, който му дава право на безплатен достъп до определен брой статии от това издание, право да получава безплатно по електронна поща ежедневен информационен бюлетин, съдържащ резюме на законодателните новости, разгледани в статии в изданието, включително хипервръзки към статиите, както и правото на достъп срещу заплащане до допълнителни статии и анализи от изданието. Изпращането на такъв информационен бюлетин представлява използване на електронна поща „за целите на директен маркетинг“ на „подобни продукти или услуги“ по смисъла на последната разпоредба.
На второ място, Съдът уточнява връзката между Директивата за правото на неприкосновеност на личния живот и електронни комуникации и ОРЗД в контекста на условията за законосъобразност, приложими към обработване на лични данни, извършено в рамките на непоискано съобщение.
Съдът отбелязва, че съгласно изричния текст на член 95 от ОРЗД този регламент не налага допълнителни задължения на физическите или юридическите лица по отношение на обработването във връзка с предоставянето на обществено достъпни електронни съобщителни услуги в обществени съобщителни мрежи в Съюза, по отношение на въпроси, за които са им наложени специални задължения със същата цел, установени в посочената директива. Освен това от ОРЗД (
9
) следва, че той трябва да се прилага спрямо всички въпроси, свързани със защитата на основните права и свободи по отношение на обработването на лични данни, които не са предмет на специалните задължения със същата цел, установени с Директивата за правото на неприкосновеност на личния живот и електронни комуникации, включително задълженията на администратора и правата на физическите лица. Член 13, параграф 2 от тази директива обаче урежда изчерпателно условията и целите на обработването, както и правата на субекта на данните. Той налага на администратора и „специални задължения“ по смисъла на член 95 от ОРЗД.
Следователно законосъобразността на обработване на лични данни, извършвано в рамките на съобщение, попадащо в приложното поле на член 13, параграф 2 от Директивата за правото на неприкосновеност на личния живот и електронни комуникации, може да се установи въз основа на тази разпоредба, без да е необходимо тя да се преценява с оглед на условията за законосъобразност, предвидени в ОРЗД (
10
). С оглед на изложеното по-горе, когато администраторът използва електронния адрес на потребител, за да му изпраща непоискано съобщение в съответствие с член 13, параграф 2 от тази директива, не се прилагат условията за законосъобразност на обработването, предвидени в член 6, параграф 1 от ОРЗД.
(
1
)	Директива 2002/58/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 12 юли 2002 година относно обработката на лични данни и защита на правото на неприкосновеност на личния живот в сектора на електронните комуникации (Директива за правото на неприкосновеност на личния живот и електронни комуникации) (ОВ L 201, 2002 г., стр. 37; Специално издание на български език, 2007 г., глава 13, том 36, стр. 63).
(
2
)	Регламент (ЕС) 2016/679 на Европейския парламент и на Съвета от 27 април 2016 година относно защитата на физическите лица във връзка с обработването на лични данни и относно свободното движение на такива данни и за отмяна на Директива 95/46/ЕО (Общ регламент относно защитата на данните) (ОВ L 119, 2016 г., стр. 1, наричан по-нататък „ОРЗД“).
(
3
)	Решение от 25 ноември 2021 г., StWL Städtische Werke Lauf a.d. Pegnitz (C‑102/20, EU:C:2021:954, т. 47).
(
4
)	По смисъла на член 13, параграфи 1 и 2 от Директивата за правото на неприкосновеност на личния живот и електронни комуникации.
(
5
)	Директива 95/46/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 24 октомври 1995 г. за защита на физическите лица при обработването на лични данни и за свободното движение на тези данни (ОВ L 281, 1995 г., стр. 31; Специално издание на български език, 2007 г., глава 13, том 17, стр. 10).
(
6
)	Директива 2000/31/CE на Европейския парламент и на Съвета от 8 юни 2000 година за някои правни аспекти на услугите на информационното общество, и по-специално на електронната търговия на вътрешния пазар (Директива за електронната търговия) (ОВ L 178, 2000 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 13, том 29, стр. 257, член 6).
(
7
)	Решение от 15 септември 2016 г., Mc Fadden (C‑484/14, EU:C:2016:689, т. 41 и 42).
(
8
)	Съображение 41 от Директивата за правото на неприкосновеност на личния живот и електронни комуникации.
(
9
)	Съображение 173 от ОРЗД.
(
10
)	Член 6, параграф 1, букви a)—е) от ОРЗД.