Неокончателна редакция
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
M. CAMPOS SÁNCHEZ-BORDONA
представено на 29 януари 2026 година(1)
Дело C‑98/24 [Koda](i)
при участието на:
A.K.,
R.K.,
R.F. von K.‑K.,
L.P.
(Преюдициално запитване, отправено от нотариус, действащ като съдебен комисар от името на
Obvodní soud pro Prahu 1 (Градски районен съд Прага 1, Чехия)
„ Преюдициално запитване — Съдебно сътрудничество по гражданскоправни въпроси — Регламент (ЕС) № 650/2012 — Понятие за разпореждане с имущество в случай на смърт — Договор за наследство — Обвързващи последици от договора за наследство — Декларация за лишаване от наследство — Способност на лицето, направило разпореждането — Приложимо право — Промяна на приложимото право — Преходни разпоредби “
1.        Настоящото преюдициално запитване се отнася до тълкуването на Регламент (ЕС) № 650/2012(2). Става въпрос за установяване на наследниците на лице, което е направило няколко разпореждания с имуществото си в случай на смърт преди и след датата на пълна приложимост на посочения регламент.
2.        Преюдициалното запитване е отправено от чешки нотариус, който твърди(3), че го отправя в качеството на съдебен комисар, оправомощен от компетентен в областта на наследяването съд.
I.      Правна уредба
А.      Правото на Съюза. Регламент № 650/2012
3.        Съгласно член 3 („Определения“), параграф 1:
„[…]:
[…]
б)      „договор за наследство“ означава договор, включително договор, произтичащ от съвместни завещания, който, със или без насрещна престация, създава, изменя или прекратява права по бъдещо наследствено имущество или наследствени имущества на едно или повече лица, които са страни по договора;
в)      „съвместно завещание“ означава завещателно разпореждане на две или повече лица в един акт;
г)      „разпореждане с имущество в случай на смърт“ означава завещание, съвместно завещание или договор за наследство.
[…]“.
4.        Член 3 („Определения“), параграф 2 гласи:
„За целите на настоящия регламент понятието „съд“ означава всеки съдебен орган и всички други органи и правни специалисти, притежаващи компетентност в областта на наследяването, които упражняват съдебни функции или действат чрез делегиране на правомощия от страна на съдебен орган, или действат под контрола на съдебен орган, при условие че тези други органи и правни специалисти предоставят гаранции за своята безпристрастност и за правото на всички страни да бъдат изслушвани и при условие че решенията, които постановяват съгласно правото на държавата членка, в която действат:
а)      могат да бъдат обжалвани пред съдебен орган или да бъдат преразглеждани от такъв орган; както и
б)      имат подобна сила и действие на тези на решение на съдебен орган по същия въпрос.
[…]“.
5.        Съгласно член 21 („Обща норма“), параграф 1:
„Освен ако в настоящия регламент не е предвидено друго, приложимото право по въпросите, свързани с наследяването като цяло, е правото на държавата на обичайно местопребиваване на починалия към момента на смъртта му“.
6.        Член 22 („Избор на приложимо право“), параграф 1 предвижда:
„Всяко лице може да избере за приложимо право по въпросите, свързани с наследяването му като цяло, правото на държавата, чийто гражданин е към момента на избора или към момента на смъртта.
[…]“.
7.        Съгласно член 25 („Договори за наследство“):
„[…]
2.      Договор за наследство относно наследяване на няколко лица е допустим, само ако е допустим съгласно всички законодателства, които по силата на настоящия регламент биха уреждали наследяването на всички засегнати лица, ако те бяха починали в деня на сключване на договора.
Договор за наследство, който е допустим съгласно първа алинея, се урежда, по отношение на материалноправната му действителност и обвързващите последици от него за страните, включително условията за развалянето му, от правото, измежду посочените в първа алинея, с което е най-тясно свързан.
3.      Независимо от параграфи 1 и 2, страните могат да изберат като право, уреждащо договора за наследство по отношение на неговата допустимост, материалноправна действителност и обвързващи последици от него за страните, включително условията за развалянето му, правото, което лицето или едно от лицата, чието наследствено имущество се засяга, е могло да избере в съответствие с член 22 при условията, посочени в същата разпоредба“.
8.        Член 26 (Материалноправна действителност на разпорежданията с имущество в случай на смърт) предвижда:
„1.      За целите на членове 24 и 25 следните елементи имат отношение към материалноправната действителност:
а)      способността на лицето, направило разпореждането с имущество в случай на смърт, да направи такова разпореждане;
б)      конкретните условия […], които не позволяват на лицето, направило разпореждането, да се разпорежда в полза на определени лица или които не позволяват на дадено лице да наследи имущество от лицето, направило разпореждането;
[…]
2.      Когато дадено лице притежава способността да направи разпореждане с имущество в случай на смърт съгласно приложимото право по член 24 или 25, евентуална последваща промяна на приложимото право не засяга неговата способност да измени или оттегли това разпореждане“.
9.        Съгласно член 83 („Преходни разпоредби“):
„1.      Настоящият регламент се прилага по отношение на наследяването на лица, починали на датата или след 17 август 2015 г.
[…]
3.      Разпореждане с имущество в случай на смърт, направено преди 17 август 2015 г., е допустимо и действително по същество и във формално отношение, ако отговаря на условията, предвидени в глава III, или ако е допустимо и действително по същество и във формално отношение при прилагане на нормите на международното частно право, действали към момента на съставяне на разпореждането в държавата на обичайно местопребиваване на починалия или в която и да е от държавите, на които е бил гражданин, или в държавата членка на органа, който урежда наследяването.
4.      Ако дадено разпореждане с имущество в случай на смърт е било направено преди 17 август 2015 г. в съответствие с право, което починалият би могъл да избере за приложимо в съответствие с настоящия регламент, посоченото право се счита за избрано като приложимо към наследяването право“.
10.      Член 84 („Влизане в сила“) гласи:
„Настоящият регламент влиза в сила на двадесетия ден след публикуването му в Официален вестник на Европейския съюз.
Той се прилага от 17 август 2015 г., с изключение на членове 77 и 78, които се прилагат от 16 ноември 2014 г., и членове 79, 80 и 81, които се прилагат от 5 юли 2012 г.“.
Б.      Чешкото право
11.      Компетентността на нотариусите да действат като съдебни комисари в производствата по наследяване е уредена в Zákon č. 292/2013 Sb., o zvláštních řízeních soudních(4). Релевантни са по-специално членове 100—105, 113, 123, 138, 168—170 и 185 от посочения закон.
12.      Съгласно Zákon č. 89/2012 Sb., občanský zákoník(5) разпорежданията с имущество
в случай на смърт в тесен смисъл са договорите за наследство, завещанията и заветите (член 1491). Съвместното завещание е изрично изключено (член 1496).
II.    Фактите, производството по наследяване и преюдициалните въпроси
13.      Наследодателят L.K. е починал на 24 август 2022 г.
в Чешката република, където е пребивавал обичайно към момента на смъртта си.
14.      Към момента на смъртта си L.K. е имал двойно германско и чешко гражданство и е бил вдовец(6). Той е имал две дъщери (E.D. и N.K.) и трима внуци (A.K., R.K. и R.F. von K.‑K.), деца на N.K.
15.      Според данните по делото L.K. е направил следните разпореждания с имущество за след смъртта си:
–        на 2 ноември 1999 г. заедно със съпругата си са съставили „gemeinschaftliches Testament“ (съвместно завещание)(7) съгласно германския Граждански кодекс (наричан по-нататък „BGB“) пред германски нотариус(8). Това завещание е известно като „берлинското завещание“. Завещанието от 2 ноември 1999 г. е частично изменено с обща декларация на съпрузите, направена на 8 февруари 2001 г. пред същия нотариус;
–        на 23 юни 2015 г.
L.K. е направил декларация за лишаване от наследство (нотариален акт) пред чешки нотариус(9);
–        на 20 декември 2017 г.
L.K. е съставил завещание под формата на официален документ пред друг чешки нотариус, в което е определил L.P. за наследница. В това (ново) завещание се посочва, че чешкото право е избрано като приложимо право по въпросите, свързани с наследяването, в съответствие с
член 22, параграф 1 от Регламент № 650/2012.
16.      След откриване на наследството адвокатът на N.K. (една от дъщерите на L.K.) и на A.K., R.K. и R.F. von K.‑K. (внуци на L.K.) посочва, че съставеното от наследодателя и съпругата му завещание от 2 ноември 1999 г. е валидно изявление на последната им обща воля, направено в съответствие с германското право(10).
17.      С определение № 37 D 227/2022‑118 Obvodní soud pro Prahu 1 (Градски районен съд Прага 1, Чехия) приема, че:
–        чешките съдилища са компетентни съгласно член 4 от Регламент № 650/2012 да се произнесат по наследството;
–        съгласно член 22, параграф 1 от Регламент № 650/2012 правото, което трябва да урежда въпросите, свързани с наследяването като цяло, е чешкото право;
–        производството по наследяване продължава само с участието на L.P. като единствена наследница на починалия съгласно завещанието, съставено на 20 декември 2017 г.
18.      N.K. (дъщеря на наследодателя) и A.K., R.K. и R.F. von K.‑K. (внуци на наследодателя) обжалват определение № 37 D 227/2022‑118.
19.      Městský soud v Praze (Градски съд Прага, Чехия) като въззивна инстанция потвърждава обжалваното определение в частта относно изключването на N.K (дъщеря на наследодателя) от производството по наследяване, но в останалата част го отменя и връща делото на първоинстанционния съд, като приема, че:
–        съгласно член 26, параграф 2 от Регламент № 650/2012,
когато дадено лице притежава способността да направи разпореждане с имущество в случай на смърт съгласно приложимото право по член 24 или 25 от Регламент № 650/2012, последващата промяна на приложимото право не засяга неговата способност да измени или отмени това разпореждане;
–        въз основа на горното способността (възможността да се носят права) на L.K. да измени или отмени тази част от „берлинското завещание“, в която е определил внуците си за негови наследници, в случай че съпругата му почине
преди него, се урежда задължително от германското право като приложимо право по въпросите, свързани с наследяването като цяло, „избрано“ съгласно член 83, параграф 4 от Регламент № 650/2012;
–        ако наследодателят е бил способен съгласно германското право да сключи договора за наследство, той има право във всеки момент да го измени или развали в съответствие със същото право. Това право на наследодателя може да бъде упражнено, независимо от разпоредбите на приложимото право по въпросите, свързани с наследяването като цяло, към момента на изменението или развалянето, т.е. независимо от избраното впоследствие от завещателя чешко право;
–        обстоятелството, че чешкото право не само не възпрепятства завещателя да отмени определянето на наследниците си в „берлинското завещание“, но и позволява това без никакви ограничения, не засяга въпроса за прилагането на германското право (към изменението или отмяната на посоченото завещание);
–        следователно след установяване на съдържанието на германското право първоинстанционният съд трябва да определи дали и евентуално при какви условия съгласно германското право могат да бъдат изключени последиците на частта от договора за наследство между съпрузите, в която те определят внуците си А.К., R.K. и R.F. von К.-К. за наследници;
–        едва след разрешаването на този въпрос ще бъде възможно да се установи дали последващите разпореждания на завещателя (декларацията за лишаване от наследство от 23 юни 2015 г. и завещанието от 20 декември 2017 г.) позволяват да се разреши спорът между наследника по завещанието от 20 декември 2017 г. и внуците на L.K.
20.      В този контекст нотариусът, действащ като съдебен комисар от името на
Obvodní soud pro Prahu 1 (Градски районен съд Прага 1), отправя до Съда следните преюдициални въпроси:
„1)      Трябва ли член 83, параграфи 3 и 4 във връзка с член 3, параграф 1, буква г) от Регламент № 650/2012 да се тълкува в смисъл, че понятието „разпореждане с имущество в случай на смърт“ включва и декларация за лишаване от наследство?
2)      Ако отговорът на първия въпрос е положителен, трябва ли член 83, параграф 4 от Регламент № 650/2012 да се тълкува в смисъл, че ако преди 17 август 2015 г. наследодателят е направил няколко разпореждания с имущество в случай на смърт, които са били в съответствие с национално право, което наследодателят би могъл да избере за приложимо в съответствие с Регламент № 650/2012, правото, което се счита за избрано като приложимо към наследяването, е правото, в съответствие с което наследодателят е направил последното разпореждане с имущество в случай на смърт преди 17 август 2015 г.?
3)      Трябва ли член 26, параграф 2 от Регламент № 650/2012 да се тълкува в смисъл, че ако завещателната дееспособност на наследодателя е била ограничена поради разпореждане в случай на смърт, извършено преди 17 август 2015 г. съгласно правото, което е уреждало
наследяването
като цяло, и ако последваща промяна на това право е изменила условията за извършване на разпореждане в случай на смърт, наследодателят продължава да бъде ограничен в завещателната си дееспособност съгласно правото, което би било приложимо към наследяването му в случай на смърт към датата на сключване на договора за наследство, независимо от факта, че съгласно приложимото към наследяването като цяло право към момента на смъртта на наследодателя, той е имал право да прекрати (развали или измени) договора за наследство?“.
III. Производството пред Съда
21.      Преюдициалното запитване постъпва в Съда на 6 февруари 2024 г.
22.      Писмени становища представят L.P. и (заедно) A.K., R.K. и R.F. von K.‑K., както и чешкото и полското правителство и Комисията.
23.      Съдът е поискал от чешкото правителство да предостави разяснения по определени аспекти на правния режим, приложим за нотариусите, когато действат като съдебни комисари в производства по наследяване. Отговорът на чешкото правителство е получен на 10 октомври 2025 г.
24.      В съдебното заседание, проведено на 20 ноември 2025 г., се явяват L.P. и (заедно) A.K., R.K. и R.F. von K.‑K., както и представители на чешкото и германското правителство и на Комисията.
IV.    Анализ
А.      По допустимостта на преюдициалното запитване
25.      В производството, образувано в Чешката република във връзка с наследяването на L.K., нотариусът, оправомощен за съдебен комисар, следва да определи кои са наследниците на починалия.
26.      По принцип нищо не пречи нотариус, който действа чрез делегиране на правомощия от страна на съдебен орган или под контрола на съдебен орган, да се счита за „съд“ по смисъла на член 3, параграф 2 от Регламент № 650/2012.
27.      Изпълнението на условията, предвидени в член 3, параграф 2 от Регламент № 650/2012, обаче само по себе си не е достатъчно, за да може нотариус да отправи преюдициално запитване на основание член 267 ДФЕС(11).
28.      Понятието „юрисдикция“ по смисъла на член 267 ДФЕС изисква да бъдат разгледани самостоятелно съвкупност от обстоятелства, а именно дали органът е законоустановен, дали е постоянно действащ, дали юрисдикцията му е задължителна, дали производството е състезателно, дали той прилага правни норми и дали е независим(12).
29.      В писмената фаза на производството пред Съда не са повдигнати официални възражения за недопустимост на настоящото преюдициално запитване(13). Нотариусът, подал преюдициалното запитване, е заявил предварително, че според него е компетентен да го отправи(14).
30.      В устната фаза на преюдициалното производство обаче възникна спор в това отношение с оглед на практиката на Съда, от една страна, и от друга страна, с практиката на Ústavní soud (Конституционен съд, Чешка република, наричан по-нататък „Конституционният съд“).
1.      Практика на Съда
31.      В решение Комисия/Чешка република, постановено в производство за установяване на нарушение на член 49 ДФЕС(15), Съдът разглежда функциите, изпълнявани от нотариусите в Чешката република.
32.      По-конкретно той анализира подробно задачите на нотариусите в производствата по наследяване и причините, поради които те се изпълняват при наличието на съгласие(16).
33.      В резултат на този анализ Съдът приема, че тези задачи не могат да се считат за пряко и конкретно свързани с упражняването на публична власт(17).
34.      Както вече посочих, сама по себе си тази констатация би била достатъчна за разрешаването на спора относно допустимостта на преюдициалното запитване: ако нотариусът, който участва в настоящото производство по наследяване, не изпълнява функции на публичен орган, трудно може да му бъде признато качеството на юрисдикция, която по дефиниция участва в упражняването на публична власт.
2.      Становище на Конституционния съд
35.      Що се отнася до Конституционния съд, той приема, че „квазисъдебните органи“ (нотариуси, действащи в качеството на съдебни комисари в производства по наследяване) не могат да отправят въпрос за противоконституционност на основание член 95, параграф 2 от Конституцията на Чешката република(18).
36.      В своя акт от 17 септември 2025 г. (т. 9) чешкият Конституционен съд подчертава основните разлики между правната защита, предоставяна от „съдилищата“, и правната защита, предоставяна от „други лица“ като например съдебните комисари.
37.      Според Конституционния съд: „[…] нотариусите не притежават основните качества на юрисдикциите. По-специално нотариусите не притежават толкова висока степен на независимост като съдилищата, могат да бъдат освободени от длъжност от министъра на правосъдието и не подлежат на толкова широкообхватна несъвместимост с други функции като съдиите, по-конкретно спрямо останалите власти в държавата(19).
38.      В хода на обсъждането в съдебното заседание на допустимостта всички участници, с изключение на Комисията, посочиха, че актът на Конституционния съд не е релевантен, за да се прецени дали са изпълнени условията за признаване на качеството „юрисдикция“ за целите на член 267 ДФЕС.
39.      Съгласен съм обаче с виждането на Комисията, че макар да е постановено в различен контекст, актът на Конституционния съд изяснява правния режим на нотариусите, когато действат като съдебни комисари в производствата по наследяване.
3.      Анализ
40.      По съображенията, които ще изложа по-нататък, считам, че не само гаранциите, но и правомощията за вземане на решения, които чешкото право предоставя на нотариусите, когато действат като съдебни комисари, се различават съществено от тези, с които се характеризира присъщата на съдиите „правораздавателна функция“.
а)      Гаранции
41.      Що се отнася до гаранциите за независимост и несменяемост на нотариусите, чешкото правителството посочва, че назначаването на съдебен комисар за всяко производство по наследяване се извършва по график и критерии, които са предварително определени и гарантират справедливо и предвидимо разпределение на делата(20).
42.      Във връзка с акта на Конституционния съд чешкото правителство изтъкна в съдебното заседание, че от една страна, гаранциите за независимост и несменяемост на съдиите се тълкуват по-стриктно съгласно националното конституционно право, отколкото се изисква от член 267 ДФЕС. От друга страна, гаранциите за несменяемост на нотариусите са сходни по същество с тези на съдиите. Спорът беше съсредоточен по-специално върху предоставените на министъра на правосъдието правомощия за освобождаване от длъжност на съдиите и нотариусите, които са строго ограничени до извънредни и предварително определени в закона случаи(21).
43.      В акта на Конституционния съд обаче се подчертава, че министърът може да вземе решение за освобождаване от длъжност на нотариус и нотариусите нямат същата степен на независимост като съдиите именно за да се противопостави режимът на нотариусите на режима, приложим за съдебните органи(22).
44.      Освен това трябва да се направи разграничение между правомощията за освобождаване от длъжност (от министъра) на нотариусите като цяло и случаите на освобождаване (от компетентния съд) на нотариус, оправомощен за съдебен комисар по конкретно производство по наследяване.
45.      Във връзка с последното чешкото правителство посочва в отговор на въпрос на Съда, че компетентният съд в областта на наследяването може да прекрати мандата на така оправомощения нотариус „поради нарушение“(23), което е извършил при изпълнение на функциите си. Това нарушение „може да е налице по-конкретно, когато има риск делото да не бъде решено в разумен срок“(24).
46.      Това основание за освобождаване от длъжност, предвидено в чешкия Закон № 292/2013(25), потвърждава, че в качеството си на съдебен комисар нотариусът няма присъщия за съдиите статут на несменяемост.
47.      При това положение нотариусите, когато действат като съдебни комисари в производства по наследяване в Чешката република, не се ползват от гаранции за независимост и несменяемост, сходни с обичайно признатите на съдиите. Член 104, параграф 1 от Закон № 292/2013 потвърждава, че съдебните комисари действат под ръководството и контрола на компетентния съд, който продължава да е „основно отговорен“ за производството.
б)      Правомощия за вземане на решения по спорове
48.      Що се отнася до предоставените на нотариусите правомощия за вземане на решения по въпроси, свързани с наследяването, трябва да се направи разграничение между два случая:
–        когато спорът се отнася само до преценка от правна страна (и фактическите обстоятелства не са спорни), този „правен въпрос“ се разрешава от нотариуса;
–        когато спорът обхваща спорни между страните факти, нотариусът не е компетентен да се произнесе, а трябва да прикани страните да сезират компетентния съд.
49.      Според мен разликата в правомощията за вземане на решение в зависимост от това дали става въпрос за фактически или правни въпроси е още една индиция, че правомощията за преценка и вземане на решение на нотариуса са по-ограничени в сравнение с правомощията, които по принцип притежава същинският съдия.
50.      Поради това, въпреки изложеното от чешкото правителство противоположно мнение, ми е трудно да отхвърля релевантността на констатациите на Съда в решение Комисия/Чешка република: нотариусите са компетентни само при наличие на съгласие.
51.      Въпреки че извършената преценка по посоченото дело се отнася до евентуалното наличие на нарушение на член 49 ДФЕС, решението на Съда е релевантно, за да се изключи възможността за „изпълнение на правораздавателни функции“ за целите на член 267 ДФЕС.
52.      Съдът приема, че „когато от него не се изисква да разреши правен спор, запитващият орган не може да се разглежда като изпълняващ правораздавателни функции, дори и да отговаря на останалите условия, определени в практиката на Съда“(26).
в)      Междинно заключение
53.      В обобщение считам, че нотариусът, когато действа като съдебен комисар в производство по наследяване, не притежава качеството на „юрисдикция“ по смисъла на член 267 ДФЕС.
54.      Решението, което предлагам, не засяга ефективността на механизма на преюдициалното запитване, предвиден в член 267 ДФЕС, и единството в тълкуването на правото на Съюза, което посоченият член има за цел да осигури.
55.      При всички случаи постигането на тези цели е гарантирано с възможността за обжалване на решенията на нотариус, който, макар да може да притежава качеството на „съд“ съгласно Регламент № 650/2012, не отговаря на условията, при които може да се счита същевременно и за „юрисдикция“ за целите на член 267 ДФЕС(27). В рамките на тези производства по обжалване последващите съдебни инстанции могат да отправят до Съда запитване за тълкуване на правото на Съюза.
56.      С оглед на гореизложеното считам, че преюдициалното запитване трябва да се отхвърли като недопустимо. Въпреки това, ако Съдът не споделя това мнение, ще предложа отговор на отправените въпроси.
Б.      Становище по същество
57.      Най-напред следва да се установи дали наследодателят, който през 1999 г. е сключил съгласно германското право договор за наследство, е могъл впоследствие да отмени съдържанието му в ущърб на лицата, посочени в него като наследници (неговите внуци).
58.      Последващите действия на наследодателя, ощетяващи лицата, които през 1999 г. е определил за свои наследници, са извършени с декларация за лишаването им от наследство (2015 г.). След това наследодателят съставя ново завещание (2017 г.), в което определя като единствен наследник лице извън семейния кръг.
59.      Първият преюдициален въпрос налага да се установи дали Регламент № 650/2012 се прилага за изявления на волята на L.K. да изключи от наследяването му определени наследници.
60.      Ако отговорът на този въпрос е положителен, запитващата юрисдикция иска да се установи също така:
–        кое право се прилага към наследяването на L.K. като цяло. Запитващата юрисдикция не е сигурна как да установи това право, когато последващите разпореждания с имущество в случай на смърт са извършени преди датата на пълна приложимост на Регламент № 650/2012 и се уреждат от различни законодателства;
–        каква тежест има за решаването на спора правилото, че ако дадено лице притежава способността да направи разпореждане с имущество в случай на смърт съгласно правото, приложимо към момента на извършването му, евентуална последваща промяна на приложимото право не засяга неговата способност да отмени или измени извършеното разпореждане.
1.      Правен режим
61.      Преди да разгледам посочените въпроси, ми се струва уместно да припомня някои аспекти на правния режим, установен с Регламент № 650/2012 за наследяването с трансгранични последици.
а)      Определяне на приложимото право към разпорежданията с имущество в случай на смърт
62.      Съгласно Регламент № 650/2012 правото, приложимо за: а) наследяването на лице и б) извършено от същото лице разпореждане с имущество в случай на смърт (или по-точно за конкретни аспекти на това разпореждане), може да е различно.
63.      Регламент № 650/2012 предвижда като общо правило, че по въпросите, свързани с наследяването като цяло, е приложимо само едно право. Това право е определено като правото на държавата на обичайно местопребиваване на починалия към момента на смъртта му(28). Като алтернатива позволява наследодателят да е избрал правото на държавата, чийто гражданин е бил към момента на избора или на смъртта(29).
64.      За да се гарантира правната сигурност на лицата, които желаят предварително да планират наследяването си(30), правото, което урежда допустимостта и материалноправната действителност(31) на различните разпореждания, е:
–        когато става въпрос за разпореждане с имущество в случай на смърт, различно от договор за наследство, правото, което би било приложимо към наследяването, ако наследодателят беше починал в деня, в който е направил посоченото разпореждане („хипотетичен закон“)(32), или, ако е избрал приложимото право, правото на държавата, чийто гражданин е бил към момента на извършване на разпореждането(33);
–        когато става въпрос за договори за наследство, приложимото право е различно в зависимост от това дали се отнасят до наследяването на едно лице(34) или на няколко лица(35).
б)      Приложимост във времето на Регламент № 650/2012
65.      Съгласно член 83, параграф 1 от Регламент № 650/2012 датата, определяща прилагането му, е датата на смъртта на наследодателя.
66.      От тази разпоредба във връзка с член 84 следва, че Регламент № 650/2012 се прилага изцяло за наследяването на лица, които са починали на 17 август 2015 г. или след тази дата.
67.      Член 83, параграф 3 от Регламент № 650/2012 обаче предвижда преходен режим за наследяванията, при които е направено разпореждане с имущество в случай на смърт преди 17 август 2015 г.
68.      Съгласно член 83, параграф 4 от Регламент № 650/2012, ако дадено разпореждане с имущество в случай на смърт е било направено преди 17 август 2015 г. в съответствие с право, което починалият би могъл да избере за приложимо в съответствие с настоящия регламент, посоченото право се счита за избрано като приложимо право по въпросите, свързани с наследяването като цяло.
2.      По първия преюдициален въпрос
69.      Запитващата юрисдикция иска да се установи дали член 83, параграфи 3 и 4 във връзка с член 3, параграф 1, буква г) от Регламент № 650/2012 може да се тълкува в смисъл, че „понятието „разпореждане с имущество в случай на смърт“ включва и декларация за лишаване от наследство“.
70.      Въпросът има смисъл в настоящия случай, за да се установи дали декларацията от 23 юни 2015 г., с която L.K. лишава от наследство внуците си, е разпореждане с имущество в случай на смърт.
71.      Утвърдителният отговор би означавал, че посочената декларация попада в материалния обхват на Регламент № 650/2012. Ако това е така, съгласно член 83, параграф 3 такова разпореждане с имущество в случай на смърт се счита за допустимо и действително, ако отговаря на условията (във формално отношение и по същество), предвидени в стълкновителните норми:
–        на глава III от Регламент № 650/2012 или
–        на държавата, в която починалият е пребивавал към момента на съставяне на декларацията за лишаване от наследство, или
–        на която и да е държава, чийто гражданин е било лицето, направило разпореждането, към момента на съставяне на декларацията.
72.      Освен това утвърдителният отговор би позволил да се приложи фикцията(36), че е избрано приложимото право по въпросите, свързани с наследяването като цяло (а не само с лишаването от наследство), установена в член 83, параграф 4 от Регламент № 650/2012 като преходна разпоредба. Изглежда въпросът на запитващата юрисдикция е съсредоточен върху този втори аспект: способността на L.K. да отмени съдържанието на договора за наследство от 2 ноември 1999 г. (и съответно да лиши от наследство внуците си) зависи от това кое е приложимото право.
73.      По съображенията, които ще обясня при разглеждането на втория преюдициален въпрос, считам, че при обстоятелствата в настоящия случай не е необходимо да се прибягва до преходния режим по член 83 от Регламент № 650/2012, за да се установи кое право урежда наследяването като цяло, след като починалият изрично го е избрал със завещанието от 20 декември 2017 г. При това положение не е нужно да се разглежда и обхватът на понятието „разпореждане с имущество в случай на смърт“, съдържащо се в посочената преходна разпоредба (и дали то обхваща декларация за лишаване от наследство).
74.      Въпреки това ще извърша този анализ, в случай че Съдът е на различно мнение.
75.      За последователност понятието „разпореждане с имущество в случай на смърт“ следва да се тълкува еднакво, независимо от мястото му в Регламент № 650/2012. За да има такава последователност, както и еднакво тълкуване на текста, член 3 от Регламент № 650/2012 съдържа редица определения.
76.      Член 3, параграф 1, буква г) от Регламент № 650/2012 определя по-конкретно „разпореждането с имущество в случай на смърт“ като „завещание, съвместно завещание или договор за наследство“. Декларацията за лишаване от наследство не е упомената изрично в посочената разпоредба.
77.      Следва да се установи дали въпреки това мълчание декларацията за лишаване от наследство се вписва в понятието „разпореждане с имущество в случай на смърт“, за което е необходимо тълкуване на последното. Тъй като няма изрично препращане към правото на държавите членки, то трябва да получи самостоятелно тълкуване(37).
78.      По принцип изброяването в член 3, параграф 1 от Регламент № 650/2012 е изчерпателно. Анализът на неговото съдържание обаче дава основание да се приеме, че понятието, определено в буква г) от посочения параграф, се отнася до формалния, а не до материалноправния характер на съответното разпореждане с имущество в случай на смърт (независимо дали става въпрос за завещание, съвместно завещание или договор за наследство).
79.      Безспорно в член 3, параграф 1 от Регламент № 650/2012 декларацията за лишаване от наследство не се упоменава, но и институтът на наследника или заветника също не е включен, например в някое от типичните с оглед на съдържанието им разпореждания с имущество в случай на смърт.
80.      От гледна точка на този материалноправен характер считам, че тълкуването на понятието „разпореждане с имущество в случай на смърт“ следва да е разширително, за да отразява целта за широко прилагане на Регламент № 650/2012, която произтича от член 3, параграф 1, буква а) и съображение 9 от посочения регламент(38) и съответства на преследваните с него цели(39).
81.      В това отношение считам, подобно на Комисията, че макар в Регламент № 650/2012(40) да не е определено като такова, понятието „завещание“ (като категория, различна от „съвместното завещание“ и „договора за наследство“) обхваща всички едностранни изявления, с които дадено лице организира разпределението на имуществото си за след смъртта си, така че наследяването му да не е (или не изцяло) наследяване при липса на завещание.
82.      Лишаването от наследство попада в обхвата на това определение. Обстоятелството, че става въпрос за акт, чиято цел не е да се прехвърли наследствено имущество, а да се лишат от наследство определени лица, не пречи той да бъде квалифициран като разпореждане с имущество в случай на смърт. Според мен решаващо е не отрицателното или положителното волеизявление на наследодателя, с което е определил как да се разпредели имуществото му, а последиците от неговото волеизявление за наследяването му.
83.      Това важи за лишаването от наследство: изключването на определени лица, които по принцип са наследници на починалия, води (ако е действително) до оставането им извън наследяването и до ново разпределение на наследството.
84.      При това положение по отношение на декларация за лишаване от наследство, съставена на 17 август 2015 г. или след тази дата, се прилагат стълкновителните норми, предвидени в глава III от Регламент № 650/2012. Ако тя е съставена преди 17 август 2015 г. и лицето, което я е съставило, почине на тази или по-късна дата, се прилага член 83, параграфи 3 и 4 от посочения регламент.
3.      По втория преюдициален въпрос
85.      В случай че отговорът на първия преюдициален въпрос е положителен (както предлагам), запитващата юрисдикция има колебания относно приложимото към наследяването право, поради което иска тълкуване на член 83, параграф 4 от Регламент № 650/2012.
86.      Запитващата юрисдикция разглежда положението на наследодател, който е направил няколко разпореждания с имущество в случай на смърт преди 17 август 2015 г., „които са били в съответствие с национално право, което наследодателят би могъл да избере за приложимо в съответствие с Регламент 650/2012“. Тя иска да се установи дали в този случай „правото, което се счита за избрано като приложимо към наследяването, е правото, в съответствие с което наследодателят е направил последното разпореждане с имущество в случай на смърт преди 17 август 2015 г.“.
87.      В основата на този въпрос стоят две постановки, които ми се струват неправилни:
–        от една страна, по съображенията, които ще изложа по-нататък, не считам, че трябва да се взема предвид приложимото право по въпросите, свързани с наследяването като цяло, за да се установи дали L.K. е могъл да лиши от наследство внуците си (или да състави завещание в полза на лице извън семейния кръг), като развали или измени едностранно договора за наследство, който по-рано е сключил със съпругата си;
–        от друга страна, дори и да трябваше да се вземе предвид приложимото право по въпросите, свързани с наследяването като цяло, считам, че при обстоятелствата в настоящия случай това право не следва да се определя по начина, предложен от запитващата юрисдикция. Според мен в настоящия случай това приложимо право не се определя в съответствие с член 83, параграф 4 от Регламент № 650/2012, както твърди запитващата юрисдикция.
88.      Всъщност в акта за преюдициално запитване се посочва, че наследодателят е съставил завещание, изготвено от нотариус на 20 декември 2017 г., което съдържа избор на право по смисъла на член 22 от Регламент № 650/2012(41): т.е. приложимо право по въпросите, свързани с наследяването като цяло(42).
89.      С оглед на последното обстоятелство считам, че ако наследодателят се е възползвал от възможността да избере приложимото право (предоставена му от Регламент № 650/2012), когато посоченият регламент вече е бил изцяло приложим ratione temporis, не следва да се прибягва до фикцията по член 83, параграф 4 от него. Просто приложимото към наследяването право е правото, което наследодателят е посочил в завещанието си, което е съставил след датата на прилагане на Регламент № 650/2012.
90.      Това междинно заключение се потвърждава от останалите разпоредби на Регламент № 650/2012.
91.      Съгласно член 83, параграф 1 от Регламент № 650/2012 той се прилага по отношение на наследяването на лица, починали на 17 август 2015 г. или след тази дата. За да се определи правото, което урежда разпорежданията с имущество в случай на смърт, направени от тези лица в който и да е момент преди 17 август 2015 г.(43), трябва да се приложи глава III от Регламент № 650/2012.
92.      Това прилагане на Регламент № 650/2012 обаче е съпътствано с някои уточнения, съдържащи се в член 83. В него се предвижда преходен режим на преценката за действителност на евентуален избор на право (параграф 2), извършен преди 17 август 2015 г., или за допустимост и действителност на разпореждания с имущество в случай на смърт (параграф 3), направени преди 17 август 2015 г.
93.      Както посочих на друго място(44), този преходен режим има за цел да предпази тези действия от последващи законодателни изменения спрямо момента, когато починалият се е разпоредил със своето имущество за след смъртта си, настъпила след датата на пълна приложимост на Регламент № 650/2012. С това се цели да се зачете волята на завещателя и да се оправдаят правните очаквания, породени от предварително планираното от него наследяване.
94.      Съгласно член 83, параграф 4 от Регламент № 650/2012, ако дадено разпореждане с имущество в случай на смърт е било направено преди 17 август 2015 г. „в съответствие с право, което починалият би могъл да избере за приложимо в съответствие с настоящия регламент, посоченото право се счита за избрано като приложимо към наследяването право“.
95.      Такава фикция има същото действие като избора на право, направен по силата на Регламент № 650/2012, което в крайна сметка е определянето на приложимото право по въпросите, свързани с наследяването като цяло(45). Фикцията се състои в това, че наследодател, който е починал на 17 август 2015 г. или след тази дата, е направил преди това разпореждане с имущество в случай на смърт в съответствие с правото на държавата, чийто гражданин е бил(46), и превръща това право в приложимо към наследяването като цяло.
96.      Според мен въвеждането на фикцията се обяснява с два довода:
–        от една страна, благодарение на нея се изключва прилагането на правото на държавата на последното обичайно местопребиваване на починалия(47) по отношение на аспектите, за които не е направил разпореждане. На практика по този начин може да се избегне наличието на няколко приложими към наследяването законодателства(48), с което се улеснява процесът на наследяване;
–        от друга страна, систематичното тълкуване на член 83, параграф 4 във връзка с параграфи 2 и 3 от същата разпоредба на Регламент № 650/2012 навежда на мисълта, че тя е формулирана с оглед на законодателствата на държавите членки в областта на наследяването с трансгранични последици преди приемането на Регламента.
97.      Преди приемането на Регламент № 650/2012 законодателствата на повечето държави членки са възприемали гражданството като привръзка за целите на стълкновителните норми в областта на наследяването(49). Поради това е било много вероятно лице, което извършва разпореждане с имущество в случай на смърт в съответствие с правото на държавата, чийто гражданин е, да счита, че това право урежда всички въпроси на наследяването му.
98.      Обратно, в Регламент № 650/2012 привръзката по подразбиране е последното обичайно местопребиваване на починалия(50). Без режима по член 83, параграф 4 при значителен брой наследявания би имало риск спрямо тях да се прилага право, различно от правото, което вероятно е очаквал починалият (и заинтересованите от наследството му лица).
99.      С оглед на гореизложеното считам, че установената с член 83, параграф 4 от Регламент № 650/2012 фикция не е необходима, когато, както в настоящия случай, е налице избор на приложимо право по въпросите, свързани с наследяването като цяло, който е направен след 17 август 2015 г. и е включен изрично в завещание, съставено през 2017 г.(51).
100. Предполага се, че след 17 август 2015 г. наследодателят е знаел(52) или е трябвало да знае за установения с Регламент № 650/2012 стълкновителен режим. Когато след тази дата завещателят избере като приложимо право по въпросите, свързани с наследяването му като цяло, правото на държавата, чийто гражданин е (чешкото право), той съзнателно използва възможността, която му предоставя член 22 от Регламент № 650/2012.
4.      По третия преюдициален въпрос
101. С третия преюдициален въпрос се иска тълкуване на член 26, параграф 2 от Регламент № 650/2012(53).
102. Тази разпоредба урежда положението, при което: а) дадено лице притежава способността да направи разпореждане с имущество в случай на смърт съгласно приложимото право по член 24 или 25 от Регламент № 650/2012 и б) настъпи последваща промяна на приложимото право.
103. Когато са налице и двете обстоятелства, член 26, параграф 2 от Регламент № 650/2012 предвижда, че последващата промяна на приложимото право не засяга способността на това лице да измени или отмени разпореждането с имущество в случай на смърт, което вече е направил.
104. Запитващата юрисдикция очертава положението по следния начин:
–        „завещателната дееспособност на наследодателя е била ограничена поради разпореждане в случай на смърт, извършено преди 17 август 2015 г. съгласно правото, което е уреждало наследяването като цяло“, и
–        „последваща промяна на това право е изменила условията за извършване на разпореждане в случай на смърт“.
105. Запитващата юрисдикция иска да се установи дали при това положение наследодателят „продължава да бъде ограничен в завещателната си дееспособност съгласно правото, което би било приложимо към наследяването му в случай на смърт към датата на сключване на договора за наследство, независимо от факта, че съгласно приложимото към наследяването като цяло право към момента на смъртта на наследодателя, той е имал право да прекрати (развали или измени) договора за наследство“.
106. Запитващата юрисдикция разглежда проблема относно възможността или невъзможността за разваляне на договора за наследство от гледна точка на „способността“. Според мен този подход не е правилен.
107. Понятието „способност“ в член 26, параграф 1, буква a) от Регламент № 650/2012 не се отнася до ограниченията за разпореждане с имущество, които, както в настоящия случай, произтичат от договор за наследство. Тези ограничения са свързани с „обвързващи[те] последици от [договора за наследство] за страните, включително условията за развалянето му“, уредени от член 25 от същия акт(54).
108. Всъщност понятието „способност“ по смисъла на член 26, параграф 1, буква a) от Регламент № 650/2012 не включва никакъв аспект, свързан с възможността за разпореждане със собствено имущество за след смъртта. Това се потвърждава, на първо място, от обстоятелството, че в самия член 26, параграф 1
способността да се направи разпореждане с имущество в случай на смърт (буква а) и конкретните условия, които не позволяват да се правят разпореждания в полза на определени лица (буква б), са посочени отделно:
–        в обхвата на член 26, параграф 1, буква а) са включени специфичните условия за разпореждане с имущество в случай на смърт, които се изискват с цел да се гарантира, че наследодателят е способен да разбира действията си. Обикновено става въпрос за правила, с които се налагат изисквания за възраст(55) или се изисква завещателят да е способен да действа разумно, когато прави съответното разпореждане;
–        за сметка на това, член 26, параграф 1, буква б) от Регламент № 650/2012 се отнася до други ограничения, които са свързани не със способността на лицето, направило разпореждането с имущество в случай на смърт, а с конкретните условия, които не му позволяват да се разпорежда в полза на определени лица(56). Става въпрос за условия, които поради функционалната връзка между тези лица и наследодателя не засягат неговата „способност“ в стриктния смисъл на думата, а означават, че лицето, направило разпореждането, е с ограничена свобода на разпореждане.
109. Способността за разпореждане по смисъла на член 26, параграф 1, буква a) от Регламент № 650/2012 не се променя, когато самият наследодател е ограничил чрез действителен договор свободата си да отмени или измени в бъдеще разпореждане с имущество в случай на смърт (направено преди 17 август 2015 г.).
110. Посочването в член 26, параграф 1, буква a) от Регламент № 650/2012 на способността на лицето, направило разпореждането с имущество в случай на смърт, се вписва, както личи от заглавието на този член, в „материалноправната действителност на разпорежданията с имущество в случай на смърт“.
111. При изброяването на аспектите, които се уреждат от член 25 от Регламент № 650/2012, материалноправната действителност на договорите за наследство е съчетана с обвързващите последици от тях за страните (включително условията за развалянето им), а не се смесва с тези последици.
112. С други думи, ограничаването или евентуално пълната загуба на възможността да се развали или измени едностранно уговореното в договор за наследство(57) не се отъждествява със способността за разпореждане. Лице, което е било способно да сключи договор за наследство, ще бъде
способно и да го измени или развали (освен ако не се променят личните му характеристики)(58).
113. Възможно е обаче, когато лицето, направило разпореждането, упражнява
способността си да направи разпореждане с имущество в случай на смърт, което променя сключения по-рано договор за наследство, да се окаже, че националното право, приложимо към този вид договори, не му позволява да го измени. В такъв случай ограничението на свободата му (не на способността му) да се разпореди с имущество произтича, повтарям, не от липса на способност на лицето, а от определени конкретни условия, които не му позволяват да измени договора за наследство.
114. Поради това считам, че ограниченията на свободата на разпореждане, които са присъщи на договора за наследство, не трябва да се квалифицират като въпрос, свързан със „способността“ по смисъла на член 26, параграф 1, буква a) от Регламент № 650/2012 и следователно за целите на параграф 2 от посочения член(59).
115. Уредбата на последиците от договора за наследство се намира на друго място в Регламент № 650/2012 и зависи от приложимо право, определено от други разпоредби. По-конкретно:
–        по отношение на договорите за наследство, сключени на 17 август 2015 г. или след тази дата, член 25 от Регламент № 650/2012 определя като приложимо право за обвързващите последици от договора правото, действащо към момента на сключването му;
–        по отношение на договорите за наследство, сключени преди 17 август 2015 г. (както в случая) от лица, чието наследство се открива впоследствие, приложимото правило зависи от тълкуването на член 83, параграф 3 от Регламент № 650/2012(60).
V.      Заключение
116. С оглед на гореизложеното предлагам преюдициалното запитване да се приеме за недопустимо.
117. При условията на евентуалност, ако преюдициалното запитване бъде прието за допустимо, предлагам да се отговори на нотариуса, оправомощен като съдебен комисар от Obvodní soud pro Prahu 1 (Градски районен съд Прага 1, Чехия), по следния начин:
„Член 3, параграф 1, буква г), член 22, параграф 1, член 25, член 26, параграфи 1 и 2 и член 83, параграфи 3 и 4 от Регламент (ЕС) № 650/2012 на Европейския парламент и на Съвета от 4 юли 2012 година относно компетентността, приложимото право, признаването и изпълнението на решения и приемането и изпълнението на автентични актове в областта на наследяването и относно създаването на европейско удостоверение за наследство
трябва да се тълкуват в смисъл, че:
–        понятието „разпореждане с имущество в случай на смърт“ в член 3, параграф 1, буква г) от Регламент № 650/2012 включва декларация за лишаване от наследство, към която следователно се прилага член 83, параграфи 3 и 4 от посочения регламент;
–        фикцията за избор на право, установена в член 83, параграф 4 от Регламент № 650/2012, не се прилага, когато след датата на пълна приложимост на посочения регламент починалият е избрал приложимото право към наследяването си на основание член 22, параграф 1 от него;
–        член 26, параграф 1, буква а) и параграф 2 от Регламент № 650/2012 относно способността на лицето, направило разпореждането с имущество в случай на смърт, да направи такова разпореждане, няма за цел да уреди дали и евентуално при какви условия страна по договор за наследство,
свързан с наследяване на няколко лица, може впоследствие да го измени или развали. Обвързващите последици от договора за наследство са уредени от член 25 от Регламент № 650/2012“.
1      Език на оригиналния текст: испански.
i      Името на настоящото дело е измислено. То не съвпада с истинското име на никоя от страните в производството.
2      Регламент на Европейския парламент и на Съвета от 4 юли 2012 година относно компетентността, приложимото право, признаването и изпълнението на решения и приемането и изпълнението на автентични актове в областта на наследяването и относно създаването на европейско удостоверение за наследство (ОВ L 201, 2012 г., стр. 107, и поправка в ОВ L 344, 2012 г., стр. 3).
3      Писмен отговор от 26 февруари 2025 г. на въпрос на Съда от 28 януари 2025 г.
4      Закон за специалните съдебни производства, наричан по-нататък „Закон № 292/2013“.
5      Закон № 89/2012 — Граждански кодекс.
6      Съпругата му, E.K., е починала на 9 януари 2007 г.
7      В акта за преюдициално запитване изразите „съвместно завещание“ и „договор за наследство“ са използвани без разлика за обозначаване на завещанието от 2 ноември 1999 г. (изменено през 2001 г.). Във
въпросния акт е пояснено, че съвместното завещание може да се разглежда като „договор за наследство“ по смисъла на член 3, параграф 1, буква б) от Регламент № 650/2012. „Съвместното завещание“ обаче има свое собствено място в посочената разпоредба: вж. член 3, параграф 1, буква в). Освен това двете понятия са посочени отделно в същия член при изясняване на израза „разпореждане с имущество в случай на смърт“ в буква г) от него. Според мен „съвместното завещание“ по смисъла на Регламент № 650/2012 се отличава с това, че се съставя в един акт (т.е. формален елемент). Обратно, договорът за наследство се определя от взаимозависимостта на съдържащите се в него разпореждания с имущество. В съдебното заседание няколко от участниците (сред които Европейската комисия и германското правителство) възприемат същия подход и посочват, че понятията „съвместно завещание“ и „договор за наследство“ не са взаимно изключващи се: ако чрез „берлинско завещание“ се правят взаимозависими и реципрочни разпореждания с имущество в един акт, няма да е грешно то да бъде квалифицирано както като „договор за наследство“, така и като „съвместно завещание“ (но такъв подход не е за предпочитане,
за да се избегнат обърквания). Без да се засяга преценката, която следва да се извърши от сезирания със спора съд, сякаш всичко сочи, че е налице същински „договор за наследство“, поради което ще наричам първото завещание на L.K. „завещанието от 2 ноември 1999 г.“, „берлинското завещание“ или „договора за наследство“.
8      В акта за преюдициално запитване не се уточнява кои лица са определени за наследници в завещанието от 2 ноември 1999 г. В съдебното заседание адвокатите на страните
са единодушни, че става въпрос за внуците на завещателите (спори
се дали е определен за наследник и преживелият съпруг).
9      Лишените от наследство лица също не са посочени в акта за преюдициално запитване. В съдебното заседание е изтъкнато, че L.K. е лишил от наследство дъщерите и внуците си.
10      В писмено изявление от 30 ноември 2022 г. посоченият адвокат излага подробно правния режим по BGB, както и съдържанието на завещанието. Той твърди, че наследодателят и неговата съпруга изрично са ограничили свободата си на разпореждане с имущество в случай на смърт (на немски език „Testierfreiheit“),
ако единият от тях почине. Преживелият съпруг е можел да промени кръга на своите наследници само като ограничи избора си до лица, посочени в завещанието на съпрузите.
11      Вж. определение от 1 септември 2021 г., OKR (Преюдициално запитване от помощник-нотариус) (C‑387/20, EU:C:2021:751, наричано по-нататък „определение OKR“, т. 31).
12      Определение OKR, точка 22 и цитираната съдебна практика.
13      Писмените становища на чешкото правителство и на Комисията съдържат коментари в подкрепа на допустимостта. В съдебното заседание Комисията уточни становището си, посочвайки, че допустимостта е спорна.
14      В раздела, озаглавен „Относно процесуалната легитимация на съдебния комисар, оправомощен да действа от името на Obvodní soud pro Prahu 1 [Градски районен съд Прага 1] за целите на отправянето на преюдициално запитване“, нотариусът посочва, че съгласно член 103, параграф 4 от Закон № 292/2013 когато действа като съдебен комисар в производства по наследяване, има „всички правомощия, които има съдът като публичен орган, когато правораздава“ (курсивът е мой). Това твърдение обаче не е в съответствие с решение на Съда от 15 март 2018 г., Комисия/Чешка република (C‑575/16, EU:C:2018:186, наричано по-нататък „решение Комисия/Чешка република“).
15      Нарушението на член 49 ДФЕС произтича от налагането на изискване за гражданство за упражняване на професията на нотариус. Впоследствие това изискване е премахнато в резултат на решение Комисия/Чешка република.
16      Точки 117—127 от решение Комисия/Чешка република. Противно на твърдяното от чешкото правителство в съдебното заседание, в посоченото решение не са анализирани само общите задачи на нотариусите, а е взета предвид конкретната им функция в производствата по наследяване като настоящото главно производство.
17      Точка 126 от решение Комисия/Чешка република.
18      Акт Pl. ÚS 29/25 от 17 септември 2025 г.
19      Пак там, точка 10.
20      Точки 3—5 от писмения отговор на чешкото правителство от 10 октомври 2025 г. на въпрос на Съда.
21      Правната уредба относно освобождаването и отстраняването от длъжност на чешките нотариуси може да има известни сходства с правилата за членовете на запитващия орган по делото, по което е постановено решение от 7 май 2024 г., NADA и др. (C‑115/22, EU:C:2024:384). По посоченото дело става въпрос за Unabhängige Schiedskommission Wien (Независима арбитражна комисия Виена, Австрия), членовете на която могат да бъдат предсрочно[…] освобо[дени] от длъжност „поради сериозни причини“, с решение, което „може да се вземе само от федералния министър […], а именно от изпълнителен член, без предварително да са установени точни критерии или гаранции“ (т. 49 и 52). В съдебното заседание чешкото правителство изтъква, че министърът няма свобода на преценка в това отношение и може да освободи от длъжност нотариус само при наличие на една от причините, предварително определени в закона.
22      В съдебното заседание чешкото правителство признава, че Конституционният съд описва правилно в акта си правния режим на чешките нотариуси.
23      Точка 6 от писмения отговор на чешкото правителство от 10 октомври 2025 г. на въпрос на Съда.
24      Точка 7 от писмения отговор на чешкото правителство от 10 октомври 2025 г. на въпрос на Съда. Курсивът е мой.
25      Член 104, параграф 1 от Закон № 292/2013: „Съдът прекратява мандата на нотариуса, дори без да е подадено искане, ако има риск делото да не бъде решено в разумен срок и след писмено уведомяване на нотариуса за възможността мандатът му да бъде прекратен от съда“.
26      Определение OKR, точки 23 и 24. Курсивът е мой. В разглеждания случай не е съвсем ясно дали спорът се отнася само до правен въпрос, или обхваща и фактите. В отговор на отправен в съдебното заседание въпрос в това отношение адвокатите на страните потвърдиха, че има фактически спор относно основанията за лишаване от наследство на внуците.
27      Определение OKR, точка 33.
28      Член 21, параграф 1 от Регламент № 650/2012.
29      Член 22, параграф 1 от Регламент № 650/2012.
30      Съображение 48 от Регламент № 650/2012.
31      Относно понятието „материалноправна действителност“ по смисъла на членове 24 и 25 от Регламент № 650/2012 вж. член 26, параграф 1.
32      Член 24, параграф 1. Това право се определя в съответствие с член 21 от Регламент № 650/2012.
33      Член 24, параграф 2 от Регламент № 650/2012. Изборът трябва да отговаря на условията, предвидени в член 22. Съгласно съображение 51 може да бъде избрано само правото на държавата, чийто гражданин е бил починалият в деня на извършване на разпореждането.
34      Що се отнася до договорите за наследство, освен ако не е упражнен избор на право, допустимостта, материалноправната действителност и обвързващите последици за страните от договорите относно наследяването на едно лице, се уреждат от правото, което съгласно Регламент № 650/2012 би било приложимо към наследяването, ако лицето беше починало в деня на сключване на договора. Вж. член 25, параграф 3, който препраща към условията, предвидени в член 22, и съображение 51 от Регламент № 650/2012.
35      Допустимостта на тези договори за наследство зависи от кумулативното прилагане на законодателствата, които биха уреждали наследяването на всяка страна по такъв договор, ако беше починала в деня на сключване на договора. Измежду тези законодателства правото, с което договорът е най-тясно свързан, урежда материалноправната му действителност и обвързващите последици от него за страните. Вж. член 25, параграфи 1, 2 и 3 от Регламент № 650/2012. Съгласно член 22 във връзка със съображение 51 може да бъде избрано само правото на държавата, чиито граждани са страните или едната от тях към момента на сключване на договора.
36      Използвам този термин в заключението си по дело E. E. (Съдебна компетентност и приложим закон при наследяване) (C‑80/19, EU:C:2020:230, т. 104, 107 и 112). Съдът определя механизма като „презумпция“: решение от 9 септември 2021 г., RK (Отказ от компетентност) (C‑422/20, EU:C:2021:718, т. 59).
37      По аналогия решение от 9 септември 2021 г., UM (Договор за прехвърляне на право на собственост при смърт) (C‑277/20, EU:C:2021:708, т. 29).
38      Съображение 9 приравнява наследяването на имуществото на починало лице на „всички форми на прехвърляне на активи, права и задължения в случай на смърт, било то доброволно прехвърляне по силата на разпореждане с имущество в случай на смърт или прехвърляне по силата на наследяване при липса на завещание“.
39      Вж. относно тълкуването на член 3, параграф 1, буква б) от Регламент № 650/2012 решение от 9 септември 2021 г., UM (Договор за прехвърляне на право на собственост при смърт) (C‑277/20, EU:C:2021:708, т. 33): „Подобно тълкуване се подкрепя от преследваната с този регламент цел, а именно да се избегне раздробяването на наследството, в съответствие с принципа на единство на наследството, и да се създаде еднакъв режим, приложим към всички гражданскоправни аспекти на наследяването на имуществото на починало лице с трансгранични последици, и по-специално към „всички форми на прехвърляне на активи в случай на смърт“, както следва от съображение 9 […]“. Към тези цели се добавят посочените в съображение 7: по-специално целта, свързана с възможността гражданите да организират предварително въпросите на своето наследство.
40      Той обаче съдържа определение за другите две понятия: вж. член 3, параграф 1, букви б) и в).
41      Освен това се посочва, че органът, постановил определение 37 D 227/2022‑118 (което впоследствие е обжалвано), е счел чешкото право за приложимо право по въпросите, свързани с наследяването като цяло, отчитайки именно този избор на L.K.
42      Решение от 9 септември 2021 г., UM (Договор за прехвърляне на право на собственост при смърт) (C‑277/20, EU:C:2021:708, т. 39). Разликата в текстовете на различните езици на Регламент № 650/2012 в това отношение, а именно че само в някои от тях е уточнено, че става въпрос за наследяването като цяло, е отбелязана от генерален адвокат Richard de la Tour в заключението му по посоченото дело (C‑277/20, EU:C:2021:531, т. 53 и бележка под линия 42) и не е отстранена.
43      Няма значение дали разпореждането с имущество в случай на смърт е направено преди влизането в сила на Регламент № 650/2012 (на 16 август 2012 г.) или в периода от тази дата до 17 август 2015 г.
44      Заключение по дело E. E. (Съдебна компетентност и приложим закон при наследяване) (C‑80/19, EU:C:2020:230, т. 101 и 102).
45      Решение от 9 септември 2021 г., RK (Отказ от компетентност) (C‑422/20, EU:C:2021:718, т. 59).
46      Това е единствената възможност, която Регламент № 650/2012 предоставя на наследодателя: вж. член 22, параграф 1.
47      Съгласно член 21, параграф 1 от Регламент № 650/2012 по общо правило това е приложимото право при липса на избор.
48      При прилагане на член 83, параграф 2 от Регламент № 650/2012 законодателства, различни от правото на държавата, чийто гражданин е бил починалият, може да са приложими
при преценката за допустимост и действителност по същество и във формално отношение на разпорежданията с имущество в случай на смърт, направени преди 17 август 2015 г. При всички случаи параграф 4 се основава на предпоставката, че посоченото разпореждане е направено в съответствие с правото на държавата, чийто гражданин е бил починалият.
49      От деветнадесетте държави членки, които са уреждали по еднакъв начин наследяването с трансгранични последици, шестнадесет са предпочели тази привръзка.
50      Изборът на право се разглежда като изключение: решение от 12 октомври 2023 г., OP (Избор на правото на трета държава за наследяването) (C‑21/22, EU:C:2023:766, т. 31).
51      Тя не би била необходима и при наличие на избор на право, направен преди посочената дата, който е действителен съгласно член 84, втора алинея от Регламент № 650/2012. Вж. решение от 16 юли 2020 г., E. E. (Съдебна компетентност и приложим закон при наследяване) (C‑80/19, EU:C:2020:569, т. 92).
52      Може да се предположи, че това е било така при L.K., дори само поради участието на нотариус в съставянето на завещанието през 2017 г.
53      Член 26, параграф 2 от Регламент № 650/2012 е включен в спора от въззивния съд. Като отменя обжалваното определение, този съд указва на първоинстанционния съд да установи с оглед на германското право (а не на чешкото право) дали наследодателят е могъл да отмени или измени „берлинското завещание“ след смъртта на съпругата си. В акта за преюдициално запитване не се разглежда въпросът дали обстоятелството, че „берлинското завещание“ е съставено преди 17 август 2015 г., засяга приложимостта на член 26, параграф 2 от Регламент № 650/2012.
54      По отношение на договори, сключени след 17 август 2015 г. Вж. точка 115 по-долу във връзка с договорите, сключени преди посочената дата.
55      Такова е разбирането на Комисията, изложено в точка 62 от писменото ѝ становище, в която посочва като пример за условие, свързано със завещателната дееспособност, навършването на осемнадесет години.
56      Или конкретни условия, които не позволяват на дадено лице да наследи имущество от лицето, направило разпореждането.
57      С други думи: дали и как се възстановява свободата за ново разпореждане с имуществото, за което се отнася договорът за наследство.
58      Или ако се промени правото, уреждащо тези лични характеристики, в резултат на промяна при
привръзката: така например, ако обичайното местопребиваване, което наследодателят е имал, когато е направил разпореждането с имущество в случай на смърт, не е същото, когато иска да го измени или отмени. Една от функциите на член 26, параграф 2 от Регламент № 650/2012 е именно да се преодолеят последиците от тази промяна, когато са от такова естество, че не позволяват на наследодателя да извърши желаното изменение или отменяне.
59      Според мен член 26, параграф 2 от Регламент № 650/2012 е преди всичко изключение от член 24, параграф 3 относно изменението или отмяната на разпореждания с имущество в случай на смърт, различни от договорите за наследство. Съгласно посочената разпоредба правото, уреждащо тези действия, е не приложимото право към датата на извършване на съответното разпореждане, а правото, действащо към момента на отмяната или изменението. За да не се допусне лицето, направило разпореждането, да се окаже по силата на посоченото право неочаквано „обвързано“ от това разпореждане, член 26, параграф 2 изключва способността от неговото приложно поле. От материалноправна гледна точка с правилото се привежда в действие общоприетият принцип, че разпоредителните (едностранни) действия с имущество в случай на смърт са отменими по същество.
60      Видно от формулировката му, този параграф предвижда само правото, уреждащо допустимостта и действителността по същество и във формално отношение на разпорежданията с имущество в случай на смърт, но не и приложимото право към последиците от тях.