Preliminär utgåva
FÖRSLAG TILL AVGÖRANDE AV GENERALADVOKAT
NILS WAHL
föredraget den 14 september 2017(1)
Mål C-627/15
Dumitru Gavrilescu
Liana Gavrilescu
mot
SC Banca Transilvania SA, tidigare SC Volksbank România SA
SC Volksbank România SA – sucursala Câmpulung
(begäran om förhandsavgörande från Judecătoria Câmpulung (Förstainstansdomstolen i Câmpulung, Rumänien))
”Domstolens behörighet – Förekomsten av en tvist som är anhängig vid den hänskjutande domstolen – Nationella bestämmelser som tillåter att talan återkallas efter det att en begäran om förhandsavgörande har hänskjutits till EU-domstolen – Nationella bestämmelser som tillåter att en appellationsdomstol prövar ett beslut om att vilandeförklara målet i första instans i avvaktan på ett avgörande från EU-domstolen i det mål som har hänskjutits till den – Oskäliga villkor i konsumentavtal – Artikel 4.2 i direktiv 93/13/EEG – Kreditavtal uttryckta i en utländsk valuta – Villkor som är undantagna från bedömningen av huruvida de är skäliga”
1.        Dumitru och Liliana Gavrilescu (nedan kallade makarna Gavrilescu) ingick ett kreditavtal i Rumänien med SC Volksbank România SA (nedan kallad Volksbank eller banken) i schweiziska franc med en skyldighet att återbetala lånet i samma valuta. Under kreditavtalets löptid skedde det dock en betydande depreciering av den lokala valutan
(rumänsk leu) mot schweizisk franc. Detta fick en negativ påverkan på storleken på de månatliga avbetalningar som makarna Gavrilescu skulle betala till banken, eftersom deras löner betalades ut i rumänska leu.
2.        Makarna Gavrilescu
beslutade att väcka talan mot Volksbank vid Judecătoria Câmpulung (Förstainstansdomstolen i Câmpulung, Rumänien),
och gjorde särskilt gällande att villkoren för återbetalning av lånet i utländsk valuta var oskäliga. Enligt makarnas uppfattning medförde dessa villkor att de var tvungna att bära riskerna av eventuella svängningar i växelkursen.
3.        Inom ramen för det målet beslutade Judecătoria Câmpulung (Förstainstansdomstolen i Câmpulung) att hänskjuta vissa frågor till EU-domstolen rörande tolkningen av direktiv 93/13/EEG.(2) Makarna Gavrilescu ingick emellertid därefter en förlikning med Volksbank och i enlighet med gällande nationella bestämmelser bestämde de sig för att återkalla sin talan vid den hänskjutande domstolen.
4.        Trots att talan hade återkallats, meddelade den hänskjutande domstolen EU-domstolen att den ville dels vidhålla sina frågor, dels hänskjuta två ytterligare frågor till EU-domstolen beträffande omfattningen av EU-domstolens behörighet enligt artikel 267 FEUF.
5.        Förevarande mål ger således EU-domstolen tillfälle att utveckla sin praxis beträffande kravet, enligt artikel 267 FEUF, att EU‑domstolens beslut i de hänskjutna frågorna ska vara nödvändigt för att den hänskjutande domstolen ska kunna döma i saken i det nationella målet.
I.      Tillämpliga bestämmelser
A.      Unionsrätt
6.        Artikel 3.1 i direktiv 93/13 har följande lydelse:
”Ett avtalsvillkor som inte har varit föremål för individuell förhandling skall anses vara oskäligt om det i strid med kravet på god sed medför en betydande obalans i parternas rättigheter och skyldigheter enligt avtalet till nackdel för konsumenten.”
7.        I artikel 4 i direktiv 93/13 föreskrivs följande:
”1. Utan att det påverkar tillämpningen av artikel 7 skall frågan om ett avtalsvillkor är oskäligt bedömas med beaktande av vilken typ av varor eller tjänster som avtalet avser och med hänsyn tagen, vid tiden för avtalets ingående, till alla omständigheter i samband med att avtalet ingicks samt till alla övriga villkor i avtalet eller något annat avtal som det är beroende av.
2. Bedömningen av avtalsvillkors oskälighet skall inte avse vare sig beskrivningen av avtalets huvudföremål eller å ena sidan förhållandet mellan pris och ersättning och å andra sidan sålda tjänster eller varor; detta gäller i den mån dessa villkor är klart och begripligt formulerade.”
B.      Rumänsk rätt
1.      Lag nr 193/2000
8.        Legea nr. 193/2000 privind clauzele abuzive din contractele încheiate între comercianţi şi consumatori (lag nr 193/2000 om oskäliga villkor i avtal som sluts mellan näringsidkare och konsumenter) av den 10 november 2000, i dess på nytt offentliggjorda lydelse(3) (nedan kallad lag nr 193/2000), är avsedd att införliva direktiv 93/13.
2.      Civilprocesslagen
9.        I artikel 406 i den rumänska civilprocesslagen föreskrivs följande:
”1.      Käranden får när som helst återkalla talan helt eller delvis, antingen muntligen vid förhandlingen eller genom skriftlig begäran.
2.      Begäran ska inges personligen eller genom en särskilt bemyndigad företrädare.
3. Om talan återkallas efter delgivningen av stämningsansökan, ska rätten, på yrkande av svaranden, förplikta käranden att ersätta svarandens rättegångskostnader.
4. Om käranden återkallar talan vid den första förhandling som parterna har kallats till i vederbörlig ordning eller vid ett senare datum, får återkallelsen ske endast med den andra partens uttryckliga eller underförstådda samtycke. Om svaranden inte närvarar vid den förhandling då käranden meddelar att talan ska återkallas, ska rätten fastställa en tidsfrist inom vilken svaranden ska inkomma med sina synpunkter på begäran om återkallelse. Om det inte inkommer något svar inom denna tidsfrist ska detta betraktas som ett underförstått godkännande av återkallelsen. …”
10.      I artikel 414 i civilprocesslagen föreskrivs följande:
”1. Målet förklaras vilande genom beslut, vilket kan överklagas separat till domstol i högre instans. …
2.
När målet är vilandeförklarat får överklagande inges både mot beslutet att förklara målet vilande och mot beslutet att avslå en begäran om att målet ska återupptas.”
II.    Bakgrund, förfarandet och tolkningsfrågorna
11.      Det framgår av de faktiska omständigheterna i det nationella målet, som den hänskjutande domstolen har beskrivit, att makarna Gavrilescu ingick ett kreditavtal den 5 september 2008 avseende ett belopp på 45 000 schweiziska franc (CHF) med Volksbank. Kreditavtalets löptid var 276 månader, med en årlig räntesats på 3,99 procent. Avtalet ändrades successivt genom tilläggsavtal nr 1 av den 20 augusti 2010 och tilläggsavtal nr 2 av den 25 juni 2013.
12.      I kreditavtalet föreskrevs att alla betalningar i princip skulle ske i lånevalutan. Enligt den hänskjutande domstolen skulle låntagaren, enligt villkoren i kreditavtalet, ensam bära eventuella skillnader i växelkursen.
13.      I punkt 4.2 i de allmänna villkoren stadgades det att låntagaren godtog att banken, för att undvika en stigande valutariskexponering om växelkursen för lånevalutan under kreditavtalets löptid steg med mer än 10 procent jämfört med den växelkurs som gällde då avtalet ingicks, hade rätt, men ingen skyldighet, att ensidigt omräkna lånet till rumänska leu (RON) genom att använda den växelkurs CHF/RON som banken tillämpade
vid omräkningsdatumet. Till följd av detta skulle lånebeloppet från och med denna tidpunkt utgöras av det belopp i RON som fastställts genom omräkningen. I samband med detta förband sig låntagarna även att bära alla eventuella kostnader som följer av en sådan omräkning.
14.      Enligt punkt 4.3 i de allmänna villkoren kunde låntagarna under kreditavtalets löptid begära att banken skulle göra en sådan omräkning till RON, men banken var inte skyldig att tillmötesgå en sådan begäran.
15.      Makarna Gavrilescu ansåg att villkoren som krävde att lånet skulle
återbetalas i CHF och att låntagarna skulle bära valutarisken var oskäliga och väckte därför talan mot Volksbank vid
Judecătoria Câmpulung (Förstainstansdomstolen i Câmpulung).
Eftersom nämnda domstol är osäker på hur bestämmelserna i direktiv 93/13 ska tolkas, beslutade den, genom beslut av den 22 oktober 2015, att vilandeförklara målet och hänskjuta följande tolkningsfrågor till EU-domstolen:
”1) Ska artikel 4.2 i [direktiv 93/13] tolkas så, att begreppen ’avtalets huvudföremål’ och ’[förhållandet mellan] å ena sidan … pris och ersättning och å andra sidan sålda tjänster eller varor’ omfattar ett villkor som ingår i ett kreditavtal som har ingåtts i utländsk valuta mellan en näringsidkare och en konsument och som inte har varit föremål för individuell förhandling och enligt vilket låntagaren när det gäller betalning av avbetalningsbeloppen är skyldig att dels bära hela ’valutarisken’ till följd av avtalet, det vill säga den potentiella negativa konsekvensen av en ökning av den månatliga betalningsskyldigheten som uppstår till följd av svängningar i växelkurserna och som låntagaren ska bära till följd av kreditavtalets ingående och betalningen av skuldbeloppen enligt kreditavtalet i en annan valuta än den inhemska rumänska valutan?
2)
Ska artikel 4.2 i [direktiv 93/13] tolkas så, att konsumentens skyldighet att i samband med återbetalning av lån bära skillnaden till följd av stigningen av växelkursen för den valuta som lånet beviljades i (CHF) utgör en ersättning vars förhållande till den tillhandahållna tjänsten inte kan bli föremål för en oskälighetsbedömning?
3)
Om svaret på den föregående frågan är att ett sådant villkor inte kan undantas en oskälighetsbedömning, ska då nämnda villkor anses uppfylla de krav på god sed, balans i avtalsförhållandet och transparens som uppställs i ovannämnda direktiv, så att konsumenten har möjlighet att, utifrån klara och begripliga kriterier, förutse vad följderna blir för vederbörande?
4)
Omfattar skyddssystemet i direktiv 93/13 ett avtalsvillkor som det i [punkt] 4.2 i de allmänna avtalsvillkoren, enligt vilket banken för att undvika en stigande valutariskexponering har rätt att omräkna ett lån som har beviljats i CHF till den inhemska valutan om växelkursen stiger mer än 10 procent jämfört med den växelkurs som gällde då avtalet ingicks, utan att konsumenten har motsvarande rätt, eller är ett sådant villkor undantaget från oskälighetsbedömningen?”
16.      Den hänskjutande domstolen informerade, genom skrivelse av den 18 mars 2016, EU-domstolen om att kärandena i det nationella målet hade ingett en begära om att återkalla sin talan. Detta medförde att den hänskjutande domstolen uttryckte tvivel avseende huruvida en sådan nationell bestämmelse som artikel 406 i den rumänska civilprocesslagen är förenlig med artikel 267 FEUF. Mot den bakgrunden beslutade den hänskjutande domstolen att hänskjuta en ytterligare femte tolkningsfråga till domstolen, nämligen följande:
”Utgör artikel 267 [FEUF], enligt vilken det står de nationella domstolarna fritt att vända sig till [EU-domstolen], hinder för en sådan bestämmelse som den som föreskrivs i artikel 406 i civilprocesslagen, vilken inte uttryckligen förbjuder att talan återkallas efter det att en begäran om förhandsavgörande har hänskjutits till [EU-domstolen], då en återkallelse fråntar den nationella domstolen möjligheten att avgöra huruvida omtvistade avtalsvillkor är oskäliga[?]”
17.      Genom beslut av
den 2 juni 2016 informerade den hänskjutande domstolen därefter EU-domstolen om att Tribunalul Argeş (Tribunalen i Argeş, Rumänien) – efter att banken hade överklagat den hänskjutande domstolens beslut av den 22 oktober 2015
– hade, genom avgörande av den 17 mars 2016, upphävt nämnda beslut och återförvisat målet till den hänskjutande domstolen för fortsatt handläggning.
18.      Som jag har förstått saken så kritiserades den hänskjutande domstolen i avgörandet av Tribunalul Argeş (Tribunalen i Argeş) för att inte ha dragit korrekta slutsatser enligt nationell rätt av den begäran om återkallelse av talan som hade ingetts av makarna Gavrilescu. I enlighet med bestämmelserna i nationell rätt borde den hänskjutande domstolen ha avslutat förfarandet, med följden att begäran om förhandsavgörande till EU-domstolen inte längre skulle ha något föremål. Mot den bakgrunden beslutade den hänskjutande domstolen att hänskjuta en ny och ytterligare sjätte tolkningsfråga till EU-domstolen, nämligen följande:
”Utgör artikel 267 [FEUF] hinder för en sådan bestämmelse i nationell rätt
som artikel 414 i den rumänska civilprocesslagen, vilken tillåter att en appellationsdomstol, i samband med ett överklagande, prövar ett beslut om att vilandeförklara målet, när domstolen i lägre instans genom detta beslut har beslutat att hänskjuta tolkningsfrågor till Europeiska unionens domstol?”
19.      Volksbank, den polska och den rumänska regeringen samt kommissionen har inkommit med skriftliga yttranden. Volksbank, den rumänska regeringen och kommissionen yttrade sig även muntligen vid förhandlingen den 8 juni 2017
III. Bedömning
20.      Jag vill inledningsvis klargöra att jag delar Volksbanks, den rumänska regeringens och kommissionens bedömning att detta mål till stor del faller utanför domstolens behörighet enligt artikel 267 FEUF.
21.      Eftersom
den femte och den sjätte tolkningsfrågan – vilka Judecătoria Câmpulung (Förstainstansdomstolen i Câmpulung) senare lade till utöver de fyra ursprungliga frågorna – just avser omfattningen av domstolens behörighet enligt artikel 267 FEUF, ska jag genast behandla dessa frågor. Mot bakgrund av svaren på dessa frågor kommer det att framgå att EU-domstolen, under sådana omständigheter som i det nationella målet, inte har – eller inte längre har – behörighet att fatta ett avgörande avseende den första, den andra, den tredje och den fjärde frågan.
A.      Den femte och den sjätte frågan
22.      Den hänskjutande domstolen har ställt den femte och den sjätte frågan för att EU-domstolen ska klargöra huruvida artikel 267 FEUF utgör hinder för i) nationella processuella bestämmelser som tillåter att talan återkallas efter det att en begäran om förhandsavgörande har hänskjutits till EU-domstolen, varigenom den nationella domstolen fråntas möjligheten att avgöra huruvida omtvistade avtalsvillkor är oskäliga, och iii) nationella processuella bestämmelser som tillåter att en appellationsdomstol, i samband med ett överklagande, prövar ett beslut om att vilandeförklara målet, när domstolen i lägre instans genom detta beslut har beslutat att hänskjuta tolkningsfrågor till EU-domstolen.
23.      I huvudsak syftar dessa frågor till att utröna
huruvida nationella bestämmelser, som tvingar den hänskjutande domstolen att avsluta förfarandet i det nationella målet när kärandena har återkallat talan, är förenliga med unionsrätten. Sett ur en annan synvinkel aktualiserar dessa frågor frågeställningen huruvida tvisten i det nationella målet fortfarande kan anses vara anhängig enligt artikel 267 FEUF.
1.      Domstolens behörighet enligt artikel 267 FEUF
24.      Som jag har haft tillfälle att framhålla i målet Gullotta,(4) regleras domstolens roll och uppgifter, liksom för Europeiska unionens övriga institutioner, av principen om tilldelade befogenheter. I artikel 13.2 FEU anges att ”[v]arje institution ska handla inom ramen för de befogenheter som den har tilldelats genom fördragen, i enlighet med de förfaranden, villkor och mål som anges där”. Följaktligen är domstolens behörighet avgränsad genom det system för rättslig prövning som stadgas i fördragen, vilket endast är tillgängligt när de villkor som föreskrivs i de relevanta bestämmelserna är uppfyllda.
25.      När det gäller förfarandet för förhandsavgöranden föreskrivs i artikel 267 FEUF uttryckligen ett antal villkor för domstolens behörighet. I första stycket
i denna artikel föreskrivs specifikt att tolkningsfrågorna ska avse unionsrättsliga bestämmelser vars tolkning eller giltighet har ifrågasatts i målet vid den nationella domstolen. Vidare ska, enligt andra stycket i denna bestämmelse, det organ som hänskjuter frågan vara en domstol i en medlemsstat och ett beslut i frågan ska vara nödvändigt för att den nationella domstolen ska kunna döma i saken i det nationella målet.
26.      Dessa förutsättningar ska inte bara vara uppfyllda vid den tidpunkt då den nationella domstolen hänskjuter en begäran till EU‑domstolen, utan även under hela förfarandet. Om dessa förutsättningar inte har uppfyllts, eller inte längre är uppfyllda, ska domstolen förklara sig sakna behörighet. Den får göra detta när som helst under förfarandet.(5)
27.      Det villkor som är av central betydelse i förevarande mål är villkoret att ett beslut av EU-domstolen rörande tolkningsfrågorna ska vara nödvändigt för att den hänskjutande domstolen ska kunna döma i saken i det nationella målet. Detta villkor förutsätter särskilt att en verklig tvist
måste vara anhängig vid den hänskjutande domstolen och att det svar som EU-domstolen ska ge måste vara relevant för att avgöra denna tvist. Enligt domstolens fasta praxis framgår det av både ordalydelsen och systematiken i artikel 267 FEUF att förfarandet med förhandsavgörande förutsätter att ett mål faktiskt är anhängigt vid den nationella domstolen och att den nationella domstolen inom ramen för detta mål kommer att meddela ett avgörande med avseende på vilket förhandsavgörandet kan beaktas.(6)
28.      Skälet till detta är just den uppgift som EU-domstolen har tilldelats genom artikel 267 FEUF, nämligen att bidra till rättskipningen i medlemsstaterna,(7) genom att medverka till den faktiska lösningen av tvister rörande unionsrätten, och inte att utforma rådgivande yttranden i allmänna eller hypotetiska frågor(8)
29.      Det är mot den bakgrunden som jag mer ingående ska pröva den femte och den sjätte fråga som har ställts av Judecătoria Câmpulung (Förstainstansdomstolen i Câmpulung).
2.      Nationella bestämmelser som tillåter att talan återkallas efter det att en begäran om förhandsavgörande har hänskjutits till EU‑domstolen
30.      Den hänskjutande domstolen har uttryckt tvivel avseende huruvida nationella bestämmelser – såsom artikel 406 i den rumänska civilprocesslagen
– som tillåter att talan återkallas efter det att en begäran om förhandsavgörande har hänskjutits till EU-domstolen är förenliga med unionsrätten, under sådana omständigheter som i det nationella målet. Det angivna skälet är att en återkallelse av talan skulle få till följd att den nationella domstolen mister sin behörighet att ta ställning till yrkanden som avser förekomsten av oskäliga villkor i konsumentavtal.
31.      Jag delar inte dessa tvivel.
Av de skäl som kommer att förklaras nedan, anser jag att det inte finns någon anledning att anse att en nationell processuell bestämmelse som tillåter att talan återkallas efter det att en begäran om förhandsavgörande har hänskjutits till EU-domstolen, och som därigenom medför att förfarandet
med förhandsavgörande förlorar sitt föremål, skulle kunna vara oförenlig med artikel 267 FEUF. Tvärtom tycks en sådan nationell bestämmelse i högsta grad ligga i linje med andan i artikel 267 FEUF.
a)      Principen om individens självbestämmande och principen om god rättskipning
32.      Det ska inledningsvis påpekas att regler som tillåter att käranden frånfaller eller återkallar hela eller delar av sin talan – särskilt på privaträttens område – är absolut avgörande för en god rättsskipning. Dessa regler ger uttryck för principen om individens självbestämmande (i vissa rättsordningar även kallad dispositionsprincipen): frågan huruvida och i vilken mån en enskild beslutar att göra sina rättigheter gällande i domstol beror ytterst på den enskildes egen vilja.(9)
33.      I många rättsordningar – däribland i förfaranden vid unionsdomstolarna(10) – kan befogenheten att återkalla en talan utövas ensidigt av käranden och svaranden kan inte motsätta sig detta. En skyldighet (eller till och med enbart en möjlighet) för en domstol att fortsätta förfarandet när det inte längre finns någon tvist som är anhängig vid den skulle inte tjäna något syfte: det finns inte några yrkanden som rätten kan ta ställning till. Det skulle faktiskt bara öka domstolarnas balanser (vilket är ett vanligt problem i många rättsordningar) och öka de offentliga utgifterna.
34.      Att förfarandet fortsätter genom ”tvång” skulle vidare kunna avskräcka parterna från att ingå förlikningar, antingen i eller utanför domstol, vilket är ett mål som eftersträvas i många rättssystem.(11) I det avseendet vill jag påpeka att enligt artikel 147.1 i domstolens rättegångsregler gäller följande, om inte annat anges: ”Om parterna förlikas innan domstolen har avgjort målet och parterna underrättar domstolen om att de återkallar sin talan, ska ordföranden avskriva målet genom särskilt uppsatt beslut och besluta om rättegångskostnaderna enligt artikel 141, i förekommande fall, med beaktande av vad parterna föreslagit i denna fråga.”
35.      Den tolkning av artikel 267 FEUF som den hänskjutande domstolen har föreslagit är inte förenlig med de ovannämnda principerna.
b)      Det är inte nödvändigt att besvara hypotetiska frågor
36.      Vad som är viktigare är att det framgår av EU-domstolens fasta praxis att den inte kan besvara frågor som har hänskjutits för förhandsavgörande, om förfarandet vid den hänskjutande domstolen redan har avslutats.(12) Samma princip gäller när den tolkning av unionsrätten som begärs av EU-domstolen, trots att det nationella förfarandet ännu inte har formellt avslutats, inte längre skulle vara till någon nytta, eftersom talan det nationella
målet de facto inte längre har något föremål.(13)
37.      Domstolen har exempelvis slagit fast att det inte var nödvändigt att besvara vissa tolkningsfrågor, trots att den hänskjutande domstolen inte hade återkallat sin begäran enligt artikel 267 FEUF, när kärandens yrkanden i det nationella målet till fullo hade tillgodosetts.(14) Domstolen har även medgett att käranden i det nationella målet i princip kan föranleda att en begäran om förhandsavgörande förlorar sitt föremål genom att vederbörande helt enkelt återkallar sin talan vid den hänskjutande domstolen.(15)
38.      I samtliga dessa fall hade tolkningsfrågorna blivit hypotetiska, eftersom de bestämmelser i unionsrätten som den nationella domstolen hade begärt skulle tolkas därefter inte kunde tillämpas i det nationella målet. Enbart den hänskjutande domstolens önskan om att vidhålla en eller flera frågor, trots att talan i det nationella målet inte längre hade något föremål, kunde inte ha någon betydelse i det avseendet.(16) Det behöver knappast påpekas att den nationella domstolens önskan om att vidhålla sin begäran om förhandsavgörande inte kan medföra att EU‑domstolens behörighet utvidgas utöver de gränser som har fastställts i artikel 267 FEUF. Det är inte heller relevant att ett svar från EU-domstolen kan vara användbart för den hänskjutande domstolen (eller andra nationella domstolar) i samband med andra anhängiga mål som väcker liknande frågor(17) eller i framtida mål som kan ha anknytning till det nationella målet.(18)
39.      Det svar som EU-domstolen ska ge måste nämligen, med obestridligen bindande verkan,(19) vara tillämpligt
i just det mål som gav upphov till dessa frågor.(20) Domstolens svar på en begäran om förhandsavgörande enligt artikel 267 FEUF, även om det är formulerat på ett abstrakt sätt, är alltid förankrat i den faktiska och rättsliga bakgrunden i det konkreta mål som är anhängigt vid den hänskjutande domstolen. Olika mål kan, trots sina likheter, fortfarande ha vissa olikheter som kan vara relevanta för det svar som domstolen ska ge.
40.      Det är av det skälet som domstolen, i sina ”Rekommendationer till nationella domstolar om begäran om förhandsavgörande”, har angett att ”[n]är utgången i flera mål som är anhängiga vid den hänskjutande domstolen beror på EU-domstolens svar på de frågor som den hänskjutande domstolen har ställt, bör den ange i begäran om förhandsavgörande att den förenar dessa mål. På så sätt kan EU‑domstolen besvara de hänskjutna frågorna trots att begäran i ett eller flera mål eventuellt återkallas.”(21)
c)      Konsekvenser för förfarandet vid EU-domstolen
41.      Den tolkning av artikel 267 FEUF som den hänskjutande domstolen har föreslagit skulle även få viktiga konsekvenser för förfarandet vid EU-domstolen.
42.      För det första kan man förvänta sig att parterna i det nationella målet ofta skulle avstå från att inge yttranden till domstolen (de skulle inte ha något intresse av att göra det) eller skulle inge yttranden endast för att påpeka att talan i det nationella målet inte längre har något föremål. Förevarande mål illustrerar den situationen: kärandena i det nationella målet (makarna Gavrilescu) har varken ingett skriftliga yttranden eller närvarat vid den muntliga förhandlingen, medan svaranden i det nationella målet (Volksbank Romania) har avgett skriftliga och muntliga yttranden som till stor del fokuserar på EU‑domstolens behörighet. I ett sådant fall ska således EU‑domstolen ta ställning till de materiella frågor som den hänskjutande domstolen har tagit upp, trots att parterna i det nationella målet endast i begränsad omfattning eller inte alls har hörts i dessa frågor. Det kan med rätta sägas att detta inte är ett idealiskt tillvägagångssätt.
43.      För det andra – och vad mera är – skulle parterna i det mål där EU-domstolens avgörande ska tillämpas (av den hänskjutande domstolen eller av andra domstolar) i huvudsak fråntas möjligheten att delta i förfarandet vid EU-domstolen. Jag anser att det skulle utgöra en felaktig, eller åtminstone en okonventionell, användning av det förfarande som föreskrivs i artikel 267 FEUF. Innan några sådana liknande eller framtida mål hänskjuts till EU-domstolen, är dessa mål –ur domstolens perspektiv – inte ”mogna” för avgörande.(22)
d)      Principen om processuell autonomi
44.      Den tolkning av artikel 267 FEUF som föreslås här stämmer dessutom bättre överens med principen om processuell autonomi. Enligt fast rättspraxis ankommer det, i avsaknad av unionsrättsliga bestämmelser på området, på varje medlemsstat
att i sin nationella rättsordning fastställa
processuella bestämmelser för väckande av talan i syfte att skydda enskildas rättigheter. Dessa bestämmelser får emellertid varken vara mindre förmånliga än de som reglerar liknande nationella situationer (likvärdighetsprincipen) eller medföra att det i praktiken blir omöjligt eller orimligt svårt att utöva rättigheter som följer av unionsrätten (effektivitetsprincipen).(23)
45.      Jag anser att båda dessa principer är uppfyllda i förevarande fall. Såvitt jag förstår är artikel 406 i civilprocesslagen tillämplig utan åtskillnad på mål där det görs gällande att unionsrätten har åsidosatts och på liknande mål där det görs gällande att nationell rätt har åsidosatts.(24) Vidare kan denna bestämmelse knappast anses göra det i praktiken omöjligt eller orimligt svårt att utöva rättigheter som följer av unionens rättsordning: de personer som gör gällande att direktiv 93/13 har åsidosatts behöver bara gå vidare med det förfarande som redan har inletts för att få sin sak prövad av de behöriga nationella domstolarna.
46.      Det är riktigt att EU-domstolen har, på konsumentskyddsområdet, infört en rad begränsningar av principen om processuell autonomi, för att på ett lämpligt sätt skydda konsumenternas rättigheter, eftersom de i allmänhet befinner sig i underläge i förhållande till näringsidkarna.(25) Dessa undantag avsåg dock situationer då de nationella processuella bestämmelserna gjorde det svårt eller omöjligt att skydda konsumenternas rättigheter, inom ramen för existerande domstolsförfaranden. Skälet till detta var särskilt att konsumenten inte kände till sina rättigheter eller kunde ha svårigheter att tillvarata dessa rättigheter(26) (konsumenten blev till exempel inte hörd eller hade inte rätt att åberopa bestämmelserna i direktiv 93/13, eller rätten hade inte möjlighet att ex officio ta upp frågor med avseende på direktivet).(27) Den nationella domstolens positiva åtgärd ”kompenserade” således för konsumentens oförmåga att på ett lämpligt sätt tillvarata sina rättigheter i samband med domstolsförfaranden.
47.      I förevarande fall var makarna Gavrilescu tvärtom fullt medvetna om de rättigheter som direktiv 93/13 ger konsumenter, eftersom de väckte talan för att tillvarata de rättigheter som de anser sig ha enligt direktivet. Senare beslutade de emellertid avsiktligen att återkalla sin talan, eftersom de – antagligen – ansåg att bankens erbjudande om förlikning var tillfredsställande. I förevarande fall är det således inte fråga om att den nationella domstolens positiva åtgärd skulle ”kompensera” för att konsumenten inte kände till sina rättigheter eller hade svårigheter att tillvarata dessa rättigheter.
48.      Ett aktivt ingripande av den nationella domstolen i det nationella målet skulle dessutom medföra att konsumentens klart uttryckta vilja inte beaktades utan åsidosattes. Enligt domstolens fasta praxis får dock den nationella domstolens agerande i ett sådant sammanhang inte strida mot de berörda konsumenternas klart uttryckta vilja.(28)
49.      I det sammanhanget vill jag påpeka att det som skedde i det nationella målet inte alls är något ovanligt eller ”onormalt”: kärande väcker ofta talan just i avsikt att tvinga svarande att tillmötesgå deras krav eller i vart fall uppmuntra dem att delta i förhandlingar om en eventuell förlikning. Att talan återkallas beror följaktligen ofta på att kärandens krav har tillgodosetts fullt ut eller i en tillräcklig omfattning i samband med en förlikning utanför domstol. En återkallelse kan även vara en följd av att käranden har gjort en bedömning av rättegångskostnaderna i förhållande till de eventuella fördelarna, med hänsyn till sannolikheten för att talan bifalls.
50.      Det står klart att konsumenten i vissa fall kan inse, under förfarandets gång, att vederbörande troligen kommer att tappa målet på alla eller de flesta punkter. Att förfarandet under sådana omständigheter fortsätter genom ”tvång” – till följd av den nationella domstolens beslut att inte beakta parternas vilja – skulle riskera att få en ”absurd” effekt: om konsumenten till slut tappar
målet, skulle banken
ha rätt att dra tillbaka sitt ursprungliga erbjudande och eventuellt få ersättning för sina rättegångskostnader från konsumenten (inklusive de extra kostnader som har uppstått på grund av att förfarandet fortsatte genom ”tvång”).
51.      Så kan faktiskt mycket väl vara fallet i förevarande mål. Av uppgifterna bland handlingarna i målet framgår det inte alls klart att de två uppsättningar med avtalsvillkor som kärandena i det nationella målet har gjort gällande är oskäliga faktiskt står i strid med bestämmelserna i direktiv 93/13. Vad beträffar villkoren om att lånet ska betalas tillbaka i samma valuta som det togs i, vilka således utsatte konsumenterna för viss ”valutarisk”, finns det flera uppgifter som tyder på att dessa villkor kan undgå en bedömning av huruvida de är oskäliga, på grund av att de avser ”avtalets huvudföremål” i den mening som avses i artikel 4.2 i direktiv 93/13.(29) Vad vidare beträffar klausulen som på vissa villkor ger banken rätt att omräkna lånet till den lokala valutan, är det – trots att den med all sannolikhet inte omfattas av tillämpningsområdet för artikel 4.2 i direktiv 93/13(30) –
långt ifrån uppenbart att klausulen potentiellt sett är oskälig.(31)
52.      Eftersom makarna Gavrilescus krav, enligt de uppgifter som den hänskjutande domstolen har lämnat, till stor del godtogs av banken inom ramen för en förlikning, kan man bara spekulera i huruvida det, ur deras synvinkel, hade varit klokt att fortsätta domstolsförfarandet. Även om det inte ankommer på EU-domstolen att ta ställning till denna fråga, är det onekligen så att den nationella domstolens ingripande på eget initiativ i många fall skulle strida mot parternas vilja och slutligen riskera att motverka, snarare än att uppnå, målet att skydda den svagare parten.
53.      Den tolkning av artikel 267 FEUF som den hänskjutande domstolen har föreslagit strider således inte bara mot denna bestämmelses lydelse och syfte, utan tycks även vara oförenlig med vissa allmänna principer i unionsrätten. I stället för att korrigera den obalans som föreligger mellan konsumenten och näringsidkaren, kan dessutom den nationella domstolens positiva åtgärd, åtminstone i vissa fall, vara kontraproduktiv för konsumenten.
e)      Det ska göras åtskillnad mellan det nu aktuella målet och målet Matei
54.      Slutligen vill jag bara påpeka att det ska göras åtskillnad mellan det nu aktuella målet och målet Matei,(32) ett mål som upprepade gångar har omnämnts i beslutet om hänskjutande. Den hänskjutande domstolen i det målet underrättade EU-domstolen om att den, trots att parterna hade ingått en förlikning, inte kunde
stadfästa
denna förlikning på grund av att den inte var förenlig med nationell rätt. Målet ansågs följaktligen fortfarande vara anhängigt vid den hänskjutande domstolen. I förevarande mål har däremot kärandena återkallat sin talan i enlighet med nationell rätt, vilket den hänskjutande domstolen har bekräftat i sina skrivelser till domstolen.
55.      I målet Matei skulle dessutom förlikningen mellan parterna ha tagit fast form i den nationella domstolens avgörande (och därigenom eventuellt vunnit rättskraft), medan det i förevarande mål fortfarande står makarna Gavrilescu fritt att inleda ett nytt förfarande om de skulle anse att de avtalsvillkor som överenskommits i förlikningen med Volksbank strider mot bestämmelserna i direktiv 93/13.
f)      Slutsats i denna del
56.      Mot den bakgrunden tycks det inte ha framkommit några uppgifter vid domstolen som ifrågasätter att en sådan nationell processuell bestämmelse som den aktuella är förenlig med unionsrätten. Mot bakgrund av det ovan anförda anser jag att artikel 267 FEUF inte utgör
hinder för nationella processuella bestämmelser som tillåter att talan återkallas efter det att en begäran om förhandsavgörande har hänskjutits till EU-domstolen, även om den nationella domstolen därigenom fråntas möjligheten att avgöra huruvida omtvistade avtalsvillkor är oskäliga.
57.      Det föreslagna svaret på den femte frågan tycks vara tillräckligt för att avgöra förevarande mål: eftersom någon tvist inte längre är anhängig vid Judecătoria Câmpulung (Förstainstansdomstolen i Câmpulung), är det inte nödvändigt att besvara de andra frågor som nämnda domstol har hänskjutit. Då den sjätte frågan har ett nära samband med den femte frågan, ska jag dock, för fullständighetens skull, nu övergå till den frågeställning som den frågan aktualiserar.
3.      Nationella bestämmelser som tillåter att en appellationsdomstol prövar ett beslut om att vilandeförklara målet
58.      Enligt fast rättspraxis utgör artikel 267 FEUF inte hinder för att avgöranden från en domstol – mot vars avgöranden det finns ett rättsmedel enligt nationell lagstiftning och som har framställt en begäran om förhandsavgörande – omfattas av de ordinära rättsmedel som föreskrivs i den nationella rätten, enligt vilka en domstol i högre instans själv kan avgöra den tvist som är föremål för begäran om förhandsavgörande och sålunda ta ansvar för att säkerställa att unionsrätten iakttas.(33)
59.      I överensstämmelse med denna princip har EU-domstolen –
exempelvis i domen Pohotovosť(34) och domen BNP Paribas Personal Finance och Facet(35) – redan slagit fast att ett förfarande kan förlora sitt föremål om en appellationsdomstol – i enlighet med tillämpliga nationella processrättsliga bestämmelser – beslutar att upphäva den hänskjutande domstolens beslut att inte beakta att käranden i målet vid den domstolen har återkallat sin talan och förordnar att den hänskjutande domstolens begäran om förhandsavgörande ska återkallas.
60.      Även om formuleringen i domen Pohotovost’(36) vid första anblicken kan tyckas lämna ett visst utrymme för skönsmässig bedömning för EU-domstolen att avgöra huruvida den, i en sådan situation, likväl ska besluta att fortsätta förfarandet, är det uppenbart att det skulle utgöra en felaktig tolkning av domen.
61.      Det handlingsutrymme som EU-domstolen har i det avseendet – och som det hänvisas till i domen Pohotovost’ – kan endast avse bedömningen av betydelsen, vikten och trovärdigheten av de uppgifter som den kan få, från parterna eller från andra domstolar än den hänskjutande domstolen, avseende den omständigheten att det nationella målet har avslutats eller förlorat sitt föremål.
62.      Vad beträffar EU-domstolens behörighet enligt artikel 267 FEUF finns det faktiskt bara två möjligheter: antingen ger fördraget EU‑domstolen behörighet (och skyldighet) att pröva målet eller så gör det inte det. Å ena sidan är EU-domstolen, förutsatt att den har behörighet och att begäran om förhandsavgörande kan tas upp till prövning, skyldig att handlägga alla mål som hänskjuts till den med stöd av artikel 267 FEUF.(37) Å andra sidan kan inte EU-domstolen besluta att den ska pröva ett mål trots att det målet inte omfattas av dess behörighet.
63.      När det entydigt framgår av de uppgifter som EU-domstolen har tagit emot att det nationella målet inte längre har något föremål, är domstolen följaktligen skyldig att förklara att den saknar behörighet. Så är just fallet i förevarande mål, eftersom den hänskjutande domstolen själv har underrättat EU-domstolen om att kärandena – i full överensstämmelse med nationell rätt – har återkallat talan.
64.      Det är viktigt att påpeka att det var på grund av den hänskjutande domstolens beslut att inte dra slutsatserna av kärandenas återkallelse av talan som appellationsdomstolen kritiserade den hänskjutande domstolens beslut att vilandeförklara målet. Appellationsdomstolens avgörande rörde inte – såsom den rumänska regeringen har påpekat – de aspekter av beslutet som avsåg begäran om förhandsavgörande enligt artikel 267 FEUF.
65.      Situationen i det nationella målet liknar således den situation som EU-domstolen prövade i exempelvis domen Nationale Loterij(38) och i domen Cloet
och Cloet(39): appellationsdomstolen har tolkat och tillämpat den aktuella nationella bestämmelsen endast för att avgöra tvisten själv, på grundval av bestämmelser som inte krävde någon tolkning av unionsbestämmelser. Till skillnad från den situation som bedömdes i domen Cartesio,(40) har den nationella processuella bestämmelse som är i fråga i det nationella målet varken tolkats eller tillämpats på ett sådant sätt att den hänskjutande domstolen fråntas friheten att hänskjuta en tolkningsfråga till EU-domstolen.
66.      Mot bakgrund av detta anser jag att artikel 267 FEUF inte utgör hinder för nationella processuella bestämmelser som tillåter att en appellationsdomstol, i samband med ett överklagande, prövar ett beslut om att vilandeförklara målet, för att avgöra huruvida målet fortfarande är anhängigt, även om domstolen i lägre instans genom detta beslut hade beslutat att hänskjuta tolkningsfrågor till EU-domstolen.
4.      Avslutande anmärkningar
67.      Slutligen föreslår jag att domstolen ska besvara den femte och den sjätte frågan enligt följande: Artikel 267 FEUF utgör inte hinder för nationella processuella bestämmelser som tillåter att talan återkallas efter det att en begäran om förhandsavgörande har hänskjutits till EU‑domstolen, även om den nationella domstolen därigenom fråntas möjligheten att avgöra huruvida omtvistade avtalsvillkor är oskäliga. Denna bestämmelse utgör inte heller hinder för nationella processuella bestämmelser som tillåter att en appellationsdomstol, i samband med ett överklagande, prövar ett beslut om att vilandeförklara målet, för att avgöra huruvida målet fortfarande är anhängigt, även om domstolen i lägre instans genom detta beslut hade beslutat att hänskjuta tolkningsfrågor till EU-domstolen.
68.      Det följer härav att EU-domstolen inte längre har behörighet att besvara den första, den andra, den tredje och den fjärde tolkningsfrågan. Eftersom de nationella bestämmelser som tillåter att talan återkallas inte är oförenliga med unionsrätten, finns det inte längre någon tvist som är anhängig vid den hänskjutande domstolen i den mening som avses i artikel 267 FEUF. Dessa frågor har följaktligen blivit hypotetiska. Jag föreslår följaktligen att domstolen, i enlighet med artikel 100.2 i rättegångsreglerna, ska slå fast att det inte är nödvändigt att besvara den första, den andra, den tredje och den fjärde tolkningsfrågan.
IV.    Förslag till avgörande
69.      Slutligen föreslår jag att domstolen ska besvara de tolkningsfrågor som har ställts av Judecătoria Câmpulung (Förstainstansdomstolen i Câmpulung, Rumänien) på följande sätt:
–        Artikel 267 FEUF utgör inte hinder för nationella processuella bestämmelser som tillåter att talan återkallas efter det att en begäran om förhandsavgörande har hänskjutits till EU-domstolen, även om den nationella domstolen därigenom fråntas möjligheten att avgöra huruvida omtvistade avtalsvillkor är oskäliga.
–        Artikel 267 FEUF utgör inte hinder för nationella processuella bestämmelser som tillåter att en appellationsdomstol, i samband med ett överklagande, prövar ett beslut om att vilandeförklara målet, för att avgöra huruvida målet fortfarande är anhängigt, när domstolen i lägre instans genom detta beslut hade beslutat att hänskjuta tolkningsfrågor till EU-domstolen.
1      Originalspråk: engelska.
2      Rådets direktiv 93/13/EEG av den 5 april 1993 om oskäliga villkor i konsumentavtal (EGT L 95, 1993, s. 29).
3      Senast offentliggjord på nytt i Monitorul Oficial al României, del I, nr 543 av den 3 augusti 2012.
4      Förslag till avgörande i målet Gullotta och Farmacia di Gullotta Davide & C. (C‑497/12, EU:C:2015:168, punkterna 16–19 och där angivna hänvisningar).
5      Se artikel 100.2 i domstolens rättegångsregler.
6      Se, särskilt, beslut av den 5 juni 2014, Antonio Gramsci Shipping m.fl. (C-350/13, EU:C:2014:1516, punkt 10 och där angiven rättspraxis).
7      Se, bland många exempel, dom av den 15 september 2011, Unió de Pagesos de Catalunya (C-197/10, EU:C:2011:590, punkt 18 och där angiven rättspraxis).
8      Se, bland annat, dom av den 27 februari 2014, Pohotovosť (C-470/12, EU:C:2014:101, punkt 29 och där angiven rättspraxis).
9      Se, nyligen, förslag till avgörande av generaladvokaten Mengozzi i målet British Airways/kommissionen (C-122/16 P, EU:C:2017:406, punkterna 84 och 85 och där angivna hänvisningar). Se, allmänt beträffande betydelsen av denna princip, även förslag till avgörande av generaladvokaten Kokott i målet Belov (C-394/11, EU:C:2012:585, punkt 45, fotnot 39): ”Dispositionsprincipen enligt vilken parterna inleder, avslutar och utformar ett förfarande är tillämplig i flera nationella (civil‑)processordningar och möjliggör för parterna till exempel att genom att avstå från en dom avsluta en tvist med förlikning.”
10      Se, särskilt, artikel 148 i domstolens rättegångsregler. För en tillämpning, se beslut av domstolens ordförande av den 19 mars 1996, kommissionen/Grekland
(C‑120/94, EU:C:1996:116, punkterna 5–13).
11      För att bara ge ett exempel, föreskrivs följande i bestämmelserna för Världshandelsorganisationen (WTO): ”En lösning som är ömsesidigt godtagbar för parterna i en tvist och förenlig med [WTO-]avtalen är klart att föredra [framför att ett ärende avgörs enligt tvistlösningssystemet]” (min kursivering) (se artikel 3.7 i överenskommelsen om regler och förfaranden för tvistlösning).
12      Se, särskilt, dom av den 21 april 1988, Pardini (338/85, EU:C:1988:194, punkt 11), och dom av den 16 juli 1992, Lourenço Dias (C-343/90, EU:C:1992:327, punkt 18).
13      Se, för ett liknande resonemang, dom av den 15 juni 1995, Zabala Erasun m.fl. (C‑422/93–C-424/93, EU:C:1995:183, punkt 30).
14      Se dom av den 12 mars 1998, Djabali (C-314/96, EU:C:1998:104, punkterna 15‑23), och dom av den 20 januari 2005, García Blanco (C-225/02, EU:C:2005:34, punkterna 29–32).
15      Se, för ett liknande resonemang, dom av den 17 maj 2001, TNT Traco (C-340/99, EU:C:2001:281, punkt 34).
16      Se, för ett liknande resonemang, beslut av den 10 juni 2011, Mohammad Imran (C‑155/11 PPU, EU:C:2011:387, punkterna 16–22), och beslut av den 22 oktober 2012, Šujetová (C-252/11, EU:C:2012:653, punkt 10 och följande punkter).
17      Se dom av den 20 januari 2005, García Blanco (C-225/02, EU:C:2005:34, punkterna 22–24 och 30–32). Se även förslag till avgörande av generaladvokaten Kokott i samma mål (EU:C:2004:669, punkt 34).
18      Se, särskilt, beslut av den 10 juni 2011, Mohammad Imran (C-155/11 PPU, EU:C:2011:387, punkterna 19 och 20).
19      Se, för ett liknande resonemang, dom av den 16 juni 2015, Gauweiler m.fl. (C‑62/14, EU:C:2015:400, punkt 12 och där angiven rättspraxis).
20      Se, för ett liknande resonemang, dom av den 3 juli 2014, Da Silva (C-189/13, EU:C:2014:2043, punkt 34).
21      Punkt 25 (min kursivering) (EUT C 439, 2016, s. 1).
22      Jag lånar här ett uttryck som ofta används i amerikansk rätt. Såsom United States Court of Appeal for the Second Circuit (Förenta staternas appellationsdomstol för det andra domstolsdistriktet) slog fast i en dom, ”är konstitutionell mognad (constitutional ripeness) en doktrin som … begränsar den dömande maktens behörighet. Den hindrar domstolar från att tolka lagstiftningen i ett vakuum och från att uppställa generella rättsregler såvida det inte krävs för att avgöra en konkret tvist. … Den försiktighetsbaserade mognaden (prudential ripeness) utgör således ett verktyg som domstolar kan använda för att öka precisionen i deras avgöranden och för att undvika att bli inblandade i avgöranden som senare kan visa sig vara inte nödvändiga eller som kan kräva en förhastad prövning av i synnerhet konstitutionella frågor som med tiden kan bli enklare eller mindre kontroversiella” (se Simmonds mot Immigration and Naturalization Service, 326 F.3d 351, 357 (2d Cir. 2003). Dessa överväganden gäller enligt min mening i tillämpliga delar i det nu aktuella fallet.
23      Se, bland många andra domar, dom av den 17 mars 2016, Bensada Benallal (C‑161/15, EU:C:2016:175, punkt 24 och där angiven rättspraxis).
24      Se, för ett liknande resonemang, dom av den 20 oktober 2016, Danqua (C-429/15, EU:C:2016:789, punkt 30).
25      Se, för ett liknande resonemang, dom av den 21 december 2016, Gutiérrez Naranjo m.fl. (C-154/15, C-307/15 och C-308/15, EU:C:2016:980, punkt 56).
26      Se dom av den 26 oktober 2006, Mostaza Claro (C-168/05, EU:C:2006:675, punkt 28 och där angiven rättspraxis).
27      Se, exempelvis, dom av den 14 mars 2013, Aziz (C-415/11, EU:C:2013:164), dom av den 14 juni 2012, Banco Español de Crédito (C-618/10, EU:C:2012:349), och dom av den 9 november 2010, VB Pénzügyi Lízing (C-137/08, EU:C:2010:659).
28      Se, exempelvis, dom av den 4 juni 2009, Pannon GSM (C-243/08, EU:C:2009:350, punkt 33 och domslutet), och dom av den 21 februari 2013, Banif Plus Bank (C‑472/11, EU:C:2013:88, punkt 35). Se även förslag till avgörande av generaladvokaten Kokott i målet Duarte Hueros (C-32/12, EU:C:2013:128, punkt 53), och förslag till avgörande av generaladvokaten Szpunar i de förenade målen Sales Sinués och Drame Ba (C-381/14 och C-385/14, EU:C:2016:15, punkterna 69 och 70).
29      Beträffande denna fråga, se mitt förslag till avgörande i målet Andriciuc m.fl. (C‑186/16, EU:C:2017:313, punkterna 34–59).
30      För det första tycks en sådan klausul som den nu aktuella inte avse själva kärnan i avtalsförhållandet mellan banken och konsumenten, utan snarare en mindre viktig aspekt av detta förhållande. Denna klausul framstår faktiskt som accessorisk i avtalets allmänna systematik: den ger endast långivaren rätt att omräkna det penningbelopp som lånats ut från en valuta till en annan. Klausulen tycks även gå att avskilja från resten av avtalet: om klausulen inte hade funnits där, skulle de väsentliga grunddragen i kreditavtalet ha förblivit oförändrade. För det andra tycks den aktuella klausulen inte avse förhållandet mellan å ena sidan pris och ersättning och å andra sidan sålda tjänster eller varor. I den aktuella klausulen föreskrivs inte att banken ska tillhandahålla någon tjänst i utbyte mot den skyldighet som åligger konsumenterna. Den behörighet som banken har getts – vilken kan utövas ensidigt efter bankens eget godtycke, och som inte motsvaras av någon liknande behörighet för konsumenterna – kan därför inte utgöra en ”ersättning”, vars lämplighet som vederlag för en tjänst som tillhandahålls av långivaren skulle kunna bli föremål för bedömning. Beträffande dessa frågor, se, allmänt, dom av den 30 april 2014, Kásler och Káslerné Rábai (C‑26/13, EU:C:2014:282, punkterna 36–59), och dom av den 23 april 2015, Van Hove (C-96/14, EU:C:2015:262, punkterna 33–39).
31      I det avseendet skulle den nationella domstolen behöva kontrollera bland annat huruvida den eventuella obalans mellan parterna som denna klausul har orsakat är, enligt artikel 3.1 i direktiv 93/13, ”till nackdel för konsumenten”. Detta är inte uppenbart: det angivna syftet med artikel 4.2 i de allmänna villkoren i det i målet aktuella kreditavtalet var att ”undvika en stigande valutariskexponering [för konsumenterna]”. Följaktligen tycks syftet med denna klausul, åtminstone vid första anblicken, snarare vara att skydda konsumenten. Det ligger enligt min förmenande även i bankens intresse att konsumenten undviker uteblivna betalningar om den lokala valutan genomgår en betydande depreciering i förhållande till den utländska valuta som lånet togs i.
32      Dom av den 26 februari 2015, Matei (C-143/13, EU:C:2015:127, punkterna 37–42.
33      Se dom av den 9 september 2015, X och van Dijk (C-72/14 och C-197/14, EU:C:2015:564, punkt 62 och där angiven rättspraxis).
34      Dom av den 27 februari 2014, Pohotovosť (C-470/12, EU:C:2014:101, punkt 33).
35      Beslut av domstolens ordförande av den 25 september 2013, BNP Paribas Personal Finance och Facet (C-564/12, EU:C:2013:642).
36      Punkt 33 i domen har följande lydelse: ”Det är endast om appellationsdomstolen – i enlighet med tillämpliga nationella processrättsliga bestämmelser – beslutar att upphäva den hänskjutande domstolens beslut att inte beakta att sökanden i målet vid den domstolen har återkallat sin ansökan och förordnar att den hänskjutande domstolens begäran om förhandsavgörande ska återkallas, som EU-domstolen i konsekvens med ett sådant beslut kan
[överväga att] avskriva målet efter att i förekommande fall ha inhämtat den hänskjutande domstolens yttrande …” (min kursivering).
37      Se dom av den 19 december 1968, De Cicco (19/68, EU:C:1968:56, s. 478), och dom av den 26 januari 2017, Banco Primus (C-421/14, EU:C:2017:60, punkt 29).
38      Dom av den 15 december 2016, Nationale Loterij (C-667/15, EU:C:2016:958).
39      Beslut av den 4 juni 2009, Cloet och Cloet (C-129/08, EU:C:2009:347).
40      Dom av den 16 december 2008, Cartesio (C-210/06, EU:C:2008:723).