62017CC0103
FÖRSLAG TILL AVGÖRANDE AV GENERALADVOKAT
MANUEL CAMPOS SÁNCHEZ-BORDONA
föredraget den 7 mars 2018 (
1
)
Mål C‑103/17
Messer France SAS, efterträdare till Praxair
mot
Premier ministre,
Commission de régulation de l’énergie,
Ministre de l’Économie et des Finances,
Ministre de l’Environnement, de l’Énergie et de la Mer
(begäran om förhandsavgörande från Conseil d’État (Högsta förvaltningsdomstolen), Frankrike)
”Beskattning av energiprodukter och elektricitet – Nationella bestämmelser gällande avgifter till allmänna eltjänster – Punktskatt på elektricitet – Indirekt skatt – Villkor för indirekta skatter för särskilda ändamål – Begreppet särskilda ändamål – Likheter mellan andra indirekta skatter för särskilda ändamål och punktskatt på elektricitet – Uppfylla en miniminivå för beskattning – Skillnader mellan en skatt och en obligatorisk ekonomisk prestation som inte har karaktären av en skatt”
1.
Conseil d’État (Högsta förvaltningsdomstolen, Frankrike) har ombett Europeiska unionens domstol att ta ställning till om den ifrågavarande avgiften till allmänna eltjänster så som den tillämpades i Frankrike från år 2003 till år 2010 är förenlig med unionsrätten.
2.
Avgiften tas ut av elbolagen som levererar tjänsten och läggs till på slutkundens faktura. Beloppet är avsett att kompensera för de extra produktionskostnader som dessa bolag enligt lag är skyldiga att bära, med flera olika syften, bland annat uppmuntran till användning av förnybar elproduktion, kompensation för den högre kostnaden för elproduktion i glesbygd, sociala syften, till exempel särskild prissättning för elektricitet som en ”produkt som täcker grundläggande behov” och hjälp till förmån för personer som befinner sig i en otrygg situation.
3.
Den hänskjutande domstolen har inte ställt någon fråga till Europeiska unionens domstol gällande möjligheten att avgiften utgör ett statligt stöd. Frågorna gäller snarare om avgiften är förenlig med de direktiv som harmoniserar punktskatter på vissa varor eller tjänster, vilka innefattar elektricitet.
4.
I dessa direktiv fastställs regeln att de enda avgifter som kan tas ut med avseende på de ifrågavarande produkterna endast är harmoniserade punktskatter. Vissa indirekta skatter för särskilda ändamål, för vilka Europeiska unionens domstol redan har upprättat kriterier i rättspraxis, anses dock vara undantag från denna regel.
5.
I det mål som anhängiggjorts vid Conseil d’État (Högsta förvaltningsdomstolen), och som är det första i en rad liknande mål, (
2
) är syftet att utreda huruvida dessa avgifter till allmänna eltjänster kan anses utgöra en sådan indirekt skatt som de beskrivna direktiven tillåter som undantag. Detta mål inför den franska domstolen rörande dessa avgifter är av betydande vikt från rättslig såväl som ekonomisk synpunkt. (
3
)
I. Tillämpliga bestämmelser
A.
Unionsrätt
1. Direktiv 92/12/EEG (
4
)
6.
I det tredje skälet föreskrivs följande:
”… Begreppet punktskattebelagda varor bör definieras. Endast varor som betraktas som sådana i alla medlemsstater får vara föremål för gemenskapens bestämmelser. Sådana varor får underkastas andra indirekta skatter för särskilda ändamål. Bibehållandet eller införandet av andra indirekta skatter får inte leda till gränsformaliteter.”
7.
I artikel 3 föreskrivs följande:
”1.   Detta direktiv skall på gemenskapsnivå tillämpas på följande varor, såsom de definieras i relevanta direktiv:
–
mineraloljor,
–
alkohol och alkoholdrycker,
–
tobaksvaror.
2.   De varor som är förtecknade i punkt 1 kan vara föremål för andra indirekta skatter för särskilda ändamål, förutsatt att dessa skatter är förenliga med de regler som är tillämpliga på punktskatt och mervärdesskatt vad gäller bestämning av skattebas, skatteberäkning, skattskyldighet och övervakning.
…”
2. Direktiv 2003/96/EG (
5
)
8.
Artikel 1 har följande lydelse:
”Energiprodukter och elektricitet skall beskattas i medlemsstaterna i överensstämmelse med detta direktiv.”
9.
Artikel 3 har följande lydelse:
”Hänvisningar i direktiv 92/12/EEG till mineraloljor och punktskatter, i den mån det gäller mineraloljor, skall anses omfatta alla energiprodukter, elektricitet och nationella indirekta skatter som avses i artiklarna 2 och 4.2 i detta direktiv.”
10.
Artikel 4 har följande lydelse:
”1.   De skattenivåer som medlemsstaterna skall tillämpa på de energiprodukter och den elektricitet som anges i artikel 2 får inte underskrida de minimiskattenivåer som föreskrivs i detta direktiv.
2.   I detta direktiv avses med skattenivå det samlade belopp som påförts i form av alla indirekta skatter (med undantag av mervärdesskatt) som beräknats direkt eller indirekt på kvantiteten av energiprodukter och elektricitet när de frisläppts för förbrukning.”
11.
I artikel 18.10 anges följande:
”Republiken Frankrike får tillämpa fullständig eller partiell skattebefrielse eller skattenedsättning på energiprodukter och elektricitet som används av staten, regionala och lokala myndigheter eller andra offentligrättsliga organ, när det gäller verksamhet eller transaktioner som de bedriver i egenskap av offentliga myndigheter fram till och med den 1 januari 2009.
Republiken Frankrike får tillämpa en övergångsperiod fram till och med den 1 januari 2009 för att anpassa sitt nuvarande system för elbeskattning till bestämmelserna i detta direktiv. Under denna period skall den totala genomsnittliga nivån för den gällande lokala elbeskattningen beaktas för att bedöma huruvida minimiskattesatserna i detta direktiv respekteras.”
12.
Artikel 28 har följande lydelse:
”1.   Medlemsstaterna skall senast den 31 december 2003 anta och offentliggöra de bestämmelser i lagar och andra författningar som är nödvändiga för att följa detta direktiv. De skall genast underrätta kommissionen om detta.
2.   Medlemsstaterna skall börja tillämpa dessa bestämmelser från och med den 1 januari 2004 ….”
3. Direktiv 2008/118/EG (
6
)
13.
Direktiv 92/12 upphävdes genom direktiv 2008/118, där det i artikel 1.1 och 1.2. föreskrivs följande:
”1.   I detta direktiv fastställs allmänna regler för punktskatt som direkt eller indirekt påförs konsumtion av följande varor, nedan kallade punktskattebelagda varor.
a)
Energiprodukter och elektricitet som omfattas av direktiv 2003/96/EG.
…
2.   Medlemsstaterna får påföra andra indirekta skatter på punktskattepliktiga varor för särskilda ändamål, förutsatt att dessa skatter är förenliga med gemenskapens regler om punktskatt eller mervärdesskatt i fråga om bestämning av skattebas, skatteberäkning, skattskyldighet och övervakning, men inte innefattar bestämmelser om undantag från skatteplikt.”
14.
Artikel 7.1 har följande lydelse:
”1.   Skattskyldighet för punktskatt inträder när varan släpps för konsumtion och i den medlemsstat där detta sker.”
15.
I artikel 9 föreskrivs följande:
”Villkoren för skattskyldighet och den punktskattesats som ska tillämpas ska vara de som är i kraft den dag då skattskyldighet inträder i den medlemsstat där varan frisläpps för konsumtion.
…”
16.
Artikel 47.1 första stycket lyder som följer:
”Direktiv 92/12/EEG ska upphöra att gälla från och med den 1 april 2010.”
B.
Nationell rätt
17.
I loi du 10 février 2000 relative à la modernisation et au développement du service public de l’électricité (lag av den 10 februari 2000 om modernisering och utveckling av allmänna eltjänster) (
7
) anges följande i artikel 5 (
8
)
”I.
Kostnader som uppkommer i det allmännyttiga uppdrag som eloperatörerna har att fullgöra ska ersättas i sin helhet. De består av:
a)
Vid elproduktion:
1.
De extra kostnader som, i förekommande fall, uppstår till följd av genomförandet av bestämmelserna i artiklarna 8 och 10, i förhållande till de kostnader som Electricité de France besparats eller, i förekommande fall, de kostnader som de icke förstatligade distributörer som anges i artikel 23 i lag nr 46–628 av den 8 april 1946 besparats. …
b)
Vid leverans av el:
1.
Uteblivna inkomster och extra kostnader som beror på genomförandet av den särskilda prissättning för elektricitet som kallas ’produkt för grundläggande behov’, som beskrivs i artikel 4.1 sista stycket.
2.
Extra kostnader som beror på deras deltagande i åtgärder till förmån för personer som befinner sig i en otrygg situation, som beskrivs i artikel 2.3 led 1.
Dessa uteblivna inkomster och extra kostnader beräknas mot bakgrund av lämplig bokföring som hålls av de berörda operatörerna. Denna bokföring följer bestämmelserna från Commission de régulation de l’énergie (energitillsynsmyndigheten), …. Energiministern beslutar om detta belopp på förslag av Commission de régulation de l’énergie.
För de extra kostnader som uppkommer till följd av ovannämnda inköpsskyldighet ska operatörerna erhålla full ersättning, vilken ska finansieras genom avgifter som erläggs av slutförbrukarna av el på det nationella territoriet.
Beloppet för ovan nämnda avgifter beräknas så, att det står i proportion till förbrukad el …
…
Avgiften som tillämpas för varje kilowattimme beräknas så, att avgifterna motsvarar alla uteblivna inkomster och extra utgifter som nämns under a och b …. Energiministern beslutar årligen om detta belopp på förslag av Commission de régulation de l’énergie. …”
18.
Enligt artikel 10.5 andra och sjunde punkten i lag av den 10 februari 2000 (
9
) om skyldigheten att köpa elektricitet som genereras av anläggningar som använder förnybara energikällor:
”… Skyldigheterna för de producenter som drar fördel av inköpsskyldigheten, samt villkoren för energi- och finansministrarnas beslut med avseende på inköpsvillkoren för på så sätt producerad el – vilka fattas efter yttrande från Commission de régulation de l’énergie – fastställs genom dekret.
…
De avtal som i enlighet med denna artikel ingåtts mellan Electricité de France och de icke förstatligade distributörer som anges i artikel 23 i lag nr 46–628 av den 8 april 1946 ska fastställa köpevillkoren med beaktande av de investerings- och driftskostnader som dessa köpare besparats, till dessa kostnader kan tillägg göras med beaktande av hur den levererade produktionen eller verksamhetsgrenarna bidrar till att uppnå målen i artikel 1 andra stycket i denna lag. Storleken på detta tillägg får inte leda till att avkastningen på de fasta tillgångarna i de anläggningar som omfattas av dessa köpevillkor överstiger normala förräntningsmöjligheter, med beaktande av de risker som är förknippade med denna verksamhet och den garanti som dessa anläggningar åtnjuter att kunna avyttra hela sin produktion till en bestämd taxa. För att beakta utvecklingen av de kostnader som besparats och de kostnader som anges i artikel 5.1 ska köpevillkoren vara föremål för regelbunden översyn.”
19.
I artikel 8 i dekret 2001/410 av den 10 maj 2001 (
10
) om köpevillkor för elektricitet producerad av producenter som omfattas av inköpskyldigheten, som antagits för tillämpningen av ovannämnda bestämmelser, föreskrivs följande:
”Efter att ha inhämtat yttranden från Conseil supérieur de l’énergie (högsta energirådet) och Commission de régulation de l’énergie, ska energi- och finansministrarna anta föreskrifter med fastställande av köpevillkoren för elektricitet producerad vid anläggningar som omfattas av inköpskyldigheten enligt artikel 10 i ovannämnda lag av den 10 februari 2000 ….”
20.
Efter det fördragsbrottsförfarande som kommissionen inledde år 2010, har Frankrike antagit loi n.o 2010–1448 du 7 décembre 2010 portant nouvelle organisation du marché de l’électricité (lag av den 7 december 2010 om den nya organisationen av elmarknaden, även kallad NOME-lagen). (
11
) Enligt artikel 23 i nämnda lag ersattes avgifterna till allmänna eltjänster av kommunala skatter och departementsavgifter för elkonsumenten. Dessa nya skatter trädde i kraft den 1 januari 2011.
II. Målet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågorna
21.
Enligt beslutet att begära förhandsavgörande yrkade Praxair, som senare efterträddes av Messer France, den 17 december 2010 på återbetalning av det totala belopp, inklusive dröjsmålsränta, som hade betalats som avgifter till allmänna eltjänster mellan år 2005 och år 2009.
22.
Tribunal administratif de Paris (Förvaltningsdomstolen i Paris, Frankrike) ogillade talan genom dom av den 6 juli 2012.
23.
Praxair överklagade domen till Cour administrative d’appel de Paris (Förvaltningsdomstolen i andra instans i Paris, Frankrike). Denna domstol tog inte ställning i fallet, utan beslutade att målet skulle hänskjutas till Conseil d’État (Högsta förvaltningsdomstolen) och framhöll samtidigt ett antal frågor som den ansåg borde undersökas. Efter att ha formulerat en prioriterad fråga, om förenlighet med grundlagen, vilken hänsköts till Conseil constitutionnel (Författningsdomstolen), vilken avgjordes i enlighet med dom av den 8 oktober 2014, (
12
) besvarade Conseil d’État (Högsta förvaltningsdomstolen) den 22 juli 2015 de frågor som ställts av till förvaltningsdomstolen i andra instans.
24.
Den 23 februari 2016 meddelade denna domstol sitt domslut där den ogillade överklagandet från Praxair.
25.
Messer France, som med avseende på rättigheter och skyldigheter trätt i stället för bolaget Praxair, överklagade domen från domstolen i andra instans till Conseil d’État (Högsta förvaltningsdomstolen), som ställer följande tolkningsfrågor till Europeiska unionens domstol:
”1)
För det fall att en medlemsstat efter ikraftträdandet av direktiv 2003/96/EG av den 27 oktober 2003, inledningsvis, inte har antagit några bestämmelser för att införa en punktskatt på elkonsumtion, utan har vidhållit en tidigare införd indirekt beskattning av denna konsumtion samt lokala skatter,
–
ska den aktuella beskattningens förenlighet med direktiven [92/12] och [2003/96] bedömas med beaktande av de villkor som uppställs i artikel 3.2 i [direktiv 92/12] med avseende på ’andra indirekta skatter’, det vill säga med beaktande av strävan efter att uppnå ett eller flera särskilda ändamål och iakttagandet av vissa beskattningsregler som är tillämpliga på punktskatter eller mervärdesskatt,
–
eller är det endast möjligt att vidhålla ’andra direkta skatter’ om harmoniserade punktskatter införts, och, om så är fallet, kan den aktuella avgiften anses vara en sådan punktskatt vars förenlighet med dessa två direktiv ska bedömas mot bakgrund av samtliga harmoniseringsregler som föreskrivs i de direktiven?
2)
Ska en avgift som tas ut på elkonsumtion och vars intäkter anslås, dels till finansieringen av kostnader kopplade till produktion av elektricitet från förnybara källor och kraftvärme, dels till genomförandet av en geografisk avgiftsutjämning och en sänkning av elpriset för hushåll som befinner sig i en otrygg situation, anses sträva efter att uppnå särskilda ändamål i den mening som avses i bestämmelserna i artikel 3.2 i [direktiv 92/12], vilka även återfinns i artikel 1.2 i [direktiv 2008/118]?
3)
Kan de skattskyldiga, för det fall att endast vissa av de ändamål som eftersträvas genom avgiften ska anses vara särskilda i den mening som avses i ovannämnda bestämmelser, likväl kräva full återbetalning av den omtvistade avgiften – eller enbart återbetalning av den del av avgiften som, utav de totala kostnader som finansieras därigenom, inte svarar mot ett särskilt syfte?
4)
För det fall att det följer av svaren på ovanstående frågor att systemet för avgifter till allmänna eltjänster är, helt eller delvis, oförenligt med de unionsrättsliga reglerna om beskattning av elektricitet, ska artikel 18.10 andra stycket i [direktiv 2003/96] tolkas så, att till och med den 1 januari 2009 var den enda skyldighet som åvilade Frankrike, bland de unionsrättsliga beskattningsreglerna för elektricitet, att respektera minimiskattesatserna?”
26.
Messer France, den franska, den spanska, den italienska och den belgiska regeringen samt kommissionen har inkommit med yttranden. Alla (med undantag för den italienska regeringen) deltog i den förhandling som hölls den 13 december 2017.
III. Prövning av tolkningsfrågorna
A.
Huruvida avgifterna till allmänna eltjänster bör betraktas som en skatt eller inte
27.
Innan bedömningen av de hänskjutna frågorna görs, anser jag att det är nödvändigt att ta ställning till frågan gällande hur avgifterna ska betraktas (som skatt eller inte), vilket är en förutsättning för att bedöma om de ska anses vara förenliga med artikel 3.2 i direktiv 92/12.
28.
Om dessa avgifter till allmänna eltjänster inte skulle anses vara en skatt i enlighet med unionsrätten så kan de inte klassificeras som indirekta skatter med särskilt ändamål, vilket i sin tur skulle innebära att tillämpning av direktiv 92/12 utesluts. Enligt denna hypotes finns det inget som hindrar att Frankrike bibehåller dessa avgifter (i enlighet med giltighetsperioden) utan större problem.
29.
Den hänskjutande domstolen anser att dessa avgifter till allmänna eltjänster är en indirekt skatt och har inte bestridit att de bör betraktas som en skatt. Den italienska regeringen har dock i sitt skriftliga yttrande påpekat att även om den medger att det är fråga om en obligatorisk lagföreskriven avgift, så är den inte av skattemässig karaktär, och bör därmed inte omfattas av direktiven 92/12 och 2008/118. Den spanska och den belgiska regeringen instämde i detta resonemang under förhandlingen.
30.
I mitt förslag till avgörande i målet IRCCS – Fondazione Santa Lucia (
13
) angav jag att den avgift som i Italien läggs till som ersättning för ”allmänna kostnader för elsystemet” var en ekonomisk prestation som inte har karaktären av en skatt, (
14
) som inte har en skatts kännetecknande drag (eller beskaffenhet). Detta angavs med stor tydlighet av Consiglio di Stato (Högsta förvaltningsdomstolen, Italien) i beslutet om hänskjutande. Jag anser, mer konkret, att de inte har en skattemässig struktur som kan liknas vid de harmoniserade punktskatterna, det vill säga mervärdesskatt, och att de inte kan klassificeras som indirekta skatter för särskilda ändamål, i enlighet med vad som anges i artikel 1.2 i direktiv 2008/118.
31.
I Europeiska unionens domstols dom i målet IRCCS – Fondazione Santa Lucia valde domstolen att frångå mitt förslag och gjorde ingen åtskillnad mellan skatter och offentliga ekonomiska prestationer som inte är av skattemässig karaktär. Med utgångspunkt i den (korrekta) bedömningen att det ankommer på domstolen att på grundval av pålagans objektiva kännetecken, och utan hänsyn till hur pålagan betecknats i nationell rätt, fastställa huruvida det i unionsrättsligt hänseende rör sig om en skatt, avgift, tull eller annan pålaga, (
15
) indikerades endast tre inneboende element i indirekta skatter:
–
För det första, att det föreligger en skyldighet att betala beloppet och att åsidosättandet av en sådan skyldighet ger myndigheterna rätt att fastställa en påföljd för detta.
–
För det andra, att syftet med avgifterna ska vara att finansiera objekt av offentligt intresse, i enlighet med de fördelningskriterier som fastställs av de offentliga myndigheterna.
–
För det tredje, att det finns en möjlighet till skatteövervältring genom att inkludera en avgift, som vanligtvis är proportionerlig till mängd produkt eller konsumtion av en tjänst, på slutkonsumentens faktura. (
16
)
32.
Europeiska unionens domstol överlät dock helt och hållet till den nationella italienska domstolen att avgöra om de avgifter som ska täcka de allmänna kostnaderna för elsystemet kan anses uppfylla de krav som anges i artikel 1.2 i direktiv 2008/118 (det vill säga, ”förutsatt att dessa skatter dels har ett eller flera särskilda ändamål, dels är förenliga med de regler som är tillämpliga på punktskatt eller mervärdesskatt vad gäller bestämning av skattebas, skatteberäkning, skattskyldighet och övervakning, men inte innefattar bestämmelser om undantag från skatteplikt”). (
17
)
33.
Jag kommer inte att försöka driva debatten vidare om denna endast är till synes akademisk. (
18
) Jag anser att det är fortsatt relevant, för att markera skillnaderna mellan de båda begreppen, att de intäkter som inhämtas genom de offentliga ekonomiska prestationerna som inte är av skattemässig karaktär bör ligga utanför statsbudgeten, det vill säga, att de inte är avsedda att täcka offentliga behov som de nationella myndigheterna själva bör finansiera. Det är även viktigt att det vid handläggning och inbetalning av dessa avgifter inte finns någon medverkan av de nationella skattemyndigheterna samt att det inte förekommer något utnyttjande av de privilegier som sådana myndigheter vanligtvis åtnjuter.
34.
Om man bortser från dessa särdrag kan det bland annat leda till att definitionen av skatteintäkter suddas ut så pass mycket att den rättsliga doktrinen i detta avseende förmodligen förlorar sin betydelse. (
19
) Samtidigt innebär detta en överdriven inskränkning av den frihet som lagstiftaren i de enskilda staterna åtnjuter, vilka om tendensen fortsätter, skulle kunna bli tvungna att beteckna vissa avgifter som tas ut för offentliga tjänster som skatt, om avgiftsbeloppen beräknas (i enlighet med beslut från offentliga myndigheter) i förhållande till utgifter som uppstått i samband med tillhandahållande av dessa tjänster, oavsett om de är direkta eller indirekta och allmänna.
35.
Det måste dock erkännas att avgifterna till allmänna eltjänster, trots att de har vissa drag gemensamma med de tidigare beskrivna italienska avgifterna, ändå har vissa andra drag som innebär att de kan sägas vara mer lika de indirekta skatterna, vilket är en klassificering som – precis som jag sagt tidigare – inte har motsagts vare sig av den hänskjutande domstolen eller i den franska rättsordningen. (
20
) Bland dessa drag kan vi nämna, vilket togs upp i förhandlingarna, att det är de offentliga myndigheterna (Commission de régulation de l’énergie) som har behörighet att kräva in betalning av avgifterna till allmänna eltjänster, med tillägg för dröjsmålsränta, från de konsumenter som inte har betalat dessa genom ett betalningskrav.
36.
Eftersom det är den hänskjutande domstolen som ska anta det slutliga beslutet om huruvida avgifterna till allmänna eltjänster är av skattemässig karaktär (eller inte), och mot bakgrund av de lösa kriterier som Europeiska unionens domstol tillämpar för att slå fast att vissa avgifter som konsumenten betalar för vissa produkter eller tjänster har sådan skattemässig karaktär, kommer jag att utgå från detta antagande när jag formulerar detta förslag till avgörande, dock inte utan att understryka önskan om att utveckla en striktare definition av indirekta skatter. (
21
)
B.
Tillämpliga bestämmelser i det nationella målet (fjärde frågan)
37.
Kanske är det lämpligast att i första hand svara på den fråga från den hänskjutande domstolen där man ber den Europeiska unionens domstol att komma med ett förtydligande av artikel 18.10 andra stycket i direktiv 2003/96, för att fastställa vilka bestämmelser som kan sägas vara tillämpliga för tvisten.
38.
Den indirekta beskattningen av elektricitet reglerades från den 1 januari 2004 till den 1 april 2010 av direktiv 92/12, enligt artikel 3 i direktiv 2003/96. (
22
) Sistnämnda direktiv inkluderade elektrisk energi i bestämmelserna i direktiv 92/12, som fram till dess endast var tillämpliga på punktskatter på mineraloljor, alkohol, alkoholdrycker och tobaksvaror.
39.
Frankrike gavs dock möjlighet att under en övergångsperiod (artikel 18.10 andra stycket i direktiv 2003/96) fram till den 1 januari 2009 anpassa sitt nuvarande system för elbeskattning till det aktuella direktivet.
40.
I enlighet med denna artikel skulle Frankrike under denna period beakta den totala genomsnittliga nivån för gällande lokal elbeskattning för att bedöma huruvida minimiskattesatserna i direktiv 2003/96 iakttogs. Denna skyldighet innefattade kravet att Frankrike, från den 1 januari 2004 till den 1 januari 2009, skulle säkerställa att summan av avgifterna till allmänna eltjänster, plus de andra punktskatterna (kommunala skatter och departementsavgifter) (
23
) som tillämpades för elkonsumtionen var högre än de angivna minimiskatterna.
41.
Frankrike uppfyllde inte tidsfristen för (
24
) övergångsperioden och införlivade inte direktiv 2003/96 med sin nationella rättsordning förrän lag nr 2010–1488 (
25
) av den 7 december 2010 trädde i kraft den 1 januari 2011. (
26
)
42.
Av dessa bestämmelser följer det i att artikel 18.10 andra stycket i direktiv 2003/96 föreskrivs att Frankrike hade rätt att, fram till den 31 december 2008, bibehålla sitt nationella beskattningssystem för elektricitet, oberoende av direktiv 92/12, med den ”enda skyldigheten” (
27
) att de minimiskattesatser som fastställs i detta direktiv skulle iakttas. Fram till dess, och med reservation för det beskrivna förbehållet, hade Frankrike rätt att tillämpa avgiften till allmänna eltjänster utan att överväga huruvida den var förenlig eller inte med det nämnda direktivet.
43.
Följden är att om denna nivå uppnåddes (vilket den hänskjutande domstolen bör fastställa), kan de som betalade en avgift till allmänna eltjänster som uppkommit före den 1 januari 2009 inte ansöka om återbetalning med motiveringen att dessa avgifter strider mot direktiv 92/12 och 2003/96.
C.
Om avgiften till allmänna eltjänster är förenlig med punktskatten för elektricitet (första frågan)
44.
Messer France anser att genomförandet av den harmoniserade punktskatten på elkonsumtionen är ett oeftergivligt villkor för att en medlemsstat ska kunna upprätthålla eller etablera andra indirekta skatter för elkonsumtionen, i enlighet med vad som anges i artikel 3.2 i direktiv 92/12.
45.
Enligt nämnda företag är möjligheten att tillämpa andra indirekta skatter ett uttryck för medlemsstaternas restkompetens på beskattningsområdet, (
28
) vars utövande ska vara kompletterande och underordnad tillämpningen av den harmoniserade punktskatten. (
29
) Detta underordnande ska ha uttryckts tydligt i direktiv 2008/118, där termen ”andra indirekta skatter” i artikel 1.2 har ersatts av beskrivningen av andra indirekta kompletterande skatter.
46.
Jag instämmer inte i dessa argument. För det första är direktiv 2008/118 av tidsmässiga skäl (ratione temporis) inte tillämpligt i detta mål, även om innehållet i dess artikel 1.2 i huvudsak sammanfaller med artikel 3.2 i direktiv 92/12. (
30
) Även om man i vissa språkversioner (den franska och den rumänska) av artikel 1.2 i direktiv 2008/118 talar om indirekta kompletterande skatter, så hänför sig de flesta versionerna (den engelska, den portugisiska, den spanska och den italienska, bland andra) till ”andra indirekta skatter”, vilket därmed utesluter idén om att dessa underställs en föregående tillämpning av en harmoniserad punktskatt i enlighet med målet för det nämnda direktivet. Denna tolkning stämmer överens med den allmänna strukturen och syftet med direktiv 2008/118. (
31
)
47.
För det andra innehåller ordalydelsen i artikel 3.2 i direktiv 92/12, som hänvisar till ”andra indirekta skatter för särskilda ändamål” inget som kan innebära att de ska anses underordnade en föregående tillämpning av den harmoniserade punktskatten.
48.
Det finns ytterligare stöd för detta synsätt i det tredje skälet i direktiv 92/12 där det anges att varor som beläggs med punktskatt ”får underkastas andra indirekta skatter för särskilda ändamål … och bibehållandet eller införandet av andra indirekta skatter får inte leda till gränsformaliteter”.
49.
I enlighet med detta har Europeiska unionens domstol framhållit ”möjligheten enligt artikel 3.2 i direktiv 92/12 att för särskilda ändamål bibehålla eller införa nationella skatter vad gäller produkter som är föremål för harmoniserad punktskatt”. (
32
) Denna möjlighet utgör en kontrast till medlemsstaternas skyldighet att tillämpa den harmoniserade punktskatten, vilket därmed understryker att det rör sig om icke sammanhängande skatter och att det inte utgör ett villkor att genomföra den senare skatten för att kunna bibehålla eller införa de andra skatterna.
50.
För det tredje ansåg Europeiska unionens domstol, i målet kommissionen/Frankrike, att rådet godkände artikel 3.2 i direktiv 92/12 ”med hänsyn till att medlemsstaterna har olika skattetraditioner på området och till att indirekta skatter ofta används för att bedriva annan politik än budgetpolitik”. (
33
) Även denna uppgift ger stöd för att dessa övriga indirekta skatter är oberoende av och inte underordnade den harmoniserade punktskatten.
51.
Jag är således av den uppfattningen att artikel 3.2 i direktiv 92/12 ska tolkas på så sätt att bibehållande av eller införande av en indirekt skatt för särskilda ändamål inte är underordnat en föregående tillämpning av den harmoniserade punktskatten.
D.
Avgiften till allmänna eltjänster som en indirekt skatt för särskilda ändamål (andra frågan)
52.
Eftersom Messer France i det nationella målet begär återbetalning av summan av de avgifter till allmänna eltjänster som Praxair betalat mellan år 2005 och år 2009, inklusive dröjsmålsränta, är av tidsmässiga skäl endast direktiv 92/12 och direktiv 2003/96 tillämpliga. Detta hindrar inte att Europeiska unionens domstols praxis gällande direktiv 2008/118 även bör beaktas, för även om detta direktiv upphävde direktiv 92/12 från den 1 april 2010 så är dess innehåll huvudsakligen detsamma. (
34
)
53.
Enligt artikel 3.2 i direktiv 92/12 får medlemsstaterna, utöver att tillämpa den harmoniserade punktskatten på elkonsumtionen, införa eller bibehålla ”andra indirekta skatter för särskilda ändamål”.
54.
Dessa indirekta skatter omfattas, tillsammans med den harmoniserade punktskatten, av tillämpningen av direktiv 2003/96. Enligt artikel 4.1 i det direktivet får de skattenivåer som medlemsstaterna tillämpar på elektricitet inte underskrida de minimiskattenivåer som föreskrivs i det direktivet. (
35
)
55.
Som jag nyss har angett beror den omständigheten att indirekta skatter för särskilda ändamål är tillåtna, som ett undantag från den generella regeln, enligt Europeiska unionens domstols praxis på att skattetraditionerna i medlemsstaterna på detta område skiljer sig åt i så stor utsträckning och att indirekta skatter ofta används för att bedriva annan politik än budgetpolitik. Det är därför tillåtet att införa, utöver minimipunktskatten, andra indirekta skatter som har ett särskilt syfte. (
36
)
56.
Europeiska unionens domstol har, fram tills nu, tillämpat ett restriktivt tolkningskriterium för undantag från huvudregeln att elkonsumtion endast ska belastas med harmoniserad punktskatt och mervärdesskatt. (
37
) Medlemsstaternas handlingsutrymme begränsas dessutom av de två ofrånkomliga villkoren som indirekta skatter för särskilda ändamål ska uppfylla:
–
De ska ha ett särskilt ändamål.
–
De ska vara förenliga med de regler som är tillämpliga för punktskatt och mervärdesskatt vad gäller bestämning av skattebas, skatteberäkning, skattskyldighet och övervakning. (
38
)
57.
Under dessa omständigheter är nästa steg att fastställa om avgifterna till allmänna eltjänster kan anses vara en indirekt skatt för särskilda ändamål.
1. Kravet gällande särskilda ändamål
58.
Europeiska unionens domstol har formulerat vissa (strikta) kriterier för att bedöma detta första villkor:
–
Ett särskilt ändamål ska alltid utgöras av ett ändamål som inte är rent budgetmässigt. Eftersom alla skatter med nödvändighet har ett budgetmässigt ändamål räcker dock inte detta första villkor i sig självt för att fastställa att det inte också kan röra sig om ett särskilt ändamål, i enlighet med vad som anges i artikel 3.2 i direktiv 92/12. (
39
)
–
Den omständigheten att det på förhand har beslutats att de lokala myndigheterna ska använda intäkterna från en skatt för att finansiera de befogenheter som tilldelats dem kan därför vara en sådan omständighet som ska beaktas vid bedömningen av om det finns ett särskilt ändamål. En sådan på förhand bestämd användning, som bara utgör ett led i organiseringen av en medlemsstats interna budget, kan emellertid inte i sig utgöra ett tillräckligt villkor. En medlemsstat kan besluta att intäkterna från en viss skatt ska användas för att finansiera bestämda utgifter, och därmed omvandla vilken indirekt skatt som helst till en skatt för särskilda ändamål. (
40
)
–
Finansiering av en offentlig myndighets allmänna utgifter på ett visst område räcker dock inte för att bevisa att en skatt har ett särskilt ändamål. Vid det motsatta förhållandet skulle detta påstått särskilda ändamål inte kunna skiljas från ett annat rent budgetmässigt ändamål.
–
Skatten måste i sig syfta till att göra det möjligt att uppfylla det särskilda ändamål som åberopats. Det måste således finnas ett direkt samband mellan användningen av skatteintäkterna och det särskilda ändamålet. Utan en sådan mekanism för att på förhand bestämma hur intäkterna ska användas kan det inte anses utgöra ett särskilt ändamål, såvida den inte är utformad, till sin struktur (med avseende på bland annat beskattningsunderlaget eller skattesatsen) på så sätt att det särskilda ändamål som åberopats kan genomföras, till exempel genom att kraftigt beskatta de aktuella varorna för att motverka att de används. (
41
)
59.
Den franska och den spanska regeringen anser att avgifterna till allmänna eltjänster avser uppfyllandet av särskilda ändamål, som inte är av rent budgetmässig karaktär. Messer France och kommissionen har emellertid gjort gällande att de har ett antal olika miljörelaterade och sociala syften, av vilka några står i motsats till varandra, som inte kan sägas utgöra ett incitament och därmed uppfyller de inte de villkor definierade av Europeiska unionens domstol som nämns ovan.
60.
Den hänskjutande domstolen har angett att avgifterna till allmänna eltjänster infördes för att finansiera de olika omkostnader för allmänna tjänster som elleverantörerna har. I enlighet med artikel 5 i lag av den 10 februari 2000 anslogs intäkterna från avgifterna till de allmänna eltjänsterna under åren som tvisten gäller till tre typer av kostnader:
–
De extra kostnader som uppstår till följd av skyldigheten att köpa elektricitet som produceras genom förnybara energikällor och kraftvärme i syfte att utveckla produktionen av elektricitet som framställs genom sådana energikällor.
–
De extra produktionskostnader i områden som inte står i förbindelse med elnätet i landets europeiska fastlandsdel.
–
Eloperatörernas uteblivna inkomster och extra driftkostnader som beror dels på genomförandet av den särskilda prissättning för elektricitet som kallas ”produkt för grundläggande behov”, dels på deras deltagande i åtgärder till förmån för personer som befinner sig i en otrygg situation.
61.
Utöver dessa syften avsåg avgifterna till allmänna eltjänster även att täcka de inneboende kostnaderna som uppstår på grund av administrationen av Mediateur national de l’énergie (Nationella energiombudsmannen, hädanefter ”ombudsmannen”) och Caisse de dépôts et consignations pour la gestion de la CSPE (Caja de Depósitos y Consignaciones para la gestión de la CSPE, kassan för avgiftsutjämning för handläggning av avgifterna till allmänna eltjänster, nedan kallad ”kassan för avgiftsutjämning”).
62.
Slutkonsumenterna av elektricitet betalade avgifterna till de allmänna eltjänsterna till sina elleverantörer, i förhållande till elkonsumtion (i proportion till kW de konsumerat), så som detta specificerades på deras räkning. Leverantörerna betalade in detta belopp till kassan för avgiftsutjämning, efter att ha gjort avdrag för kostnader för allmännyttiga tjänster i enlighet med syftet med dessa avgifter. Kassan för avgiftsutjämning fördelade återstoden av intäkterna mellan de olika eloperatörerna, för att finansiera omkostnaderna för allmänna tjänster.
63.
Procentsatsen för beräkning av avgifterna till allmänna eltjänster fastställdes av energiministern, på förslag av Commission de régulation de l’énergie, med hänsyn tagen till prognosen för omkostnaderna för allmänna tjänster. Om det hade uppstått ett underskott så bekostades detta med en ökning av avgifterna till allmänna eltjänster i efterföljande budgetperioder.
64.
Intäkterna från avgifterna till allmänna eltjänster införlivades inte med den statliga budgeten, utan betalades i stället in till kassan för avgiftsutjämning. Syftet med detta var, som anges ovan, att täcka kostnader relaterade till eloperatörernas allmännyttiga uppdrag, vilket inte är rent budgetmässigt.
65.
Som även anges av Europeiska unionens domstol, utgör den omständigheten att det på förhand har beslutats att de lokala myndigheterna ska använda intäkterna från en skatt för att finansiera de befogenheter som tilldelats dem bara en omständighet att beakta för att fastställa om det finns ett särskilt ändamål. Denna omständighet kan utgöra endast ett led i organiseringen av en medlemsstats interna budget. (
42
)
66.
I enlighet med detta kriterium skulle avgifterna till allmänna eltjänster, vars syfte är att täcka de administrativa kostnaderna för ombudsmannen och kassan för avgiftsutjämning, ha ett typiskt budgetmässigt ändamål, det vill säga att de kan klassificeras som intäkter för att finansiera en allmän statlig kostnadspost som utan svårighet skulle kunna inkluderas i statsbudgeten. Denna del av avgifterna till allmänna eltjänster kan därför inte anses vara en indirekt skatt med särskilt ändamål.
67.
Även om det inte är med lika stor tydlighet, anser jag att detsamma gäller för de intäkter från avgifterna till allmänna eltjänster som rör ändamål av socioekonomisk karaktär (den särskilda prissättning för elektricitet som kallas ”produkt för grundläggande behov” och deltagande i åtgärder till förmån för personer som befinner sig i en otrygg situation) eller de som staten tillämpar för att kompensera för vissa nackdelar relaterade till geografiska eller territoriella faktorer (kompensera för extra produktionskostnader i områden som inte står i förbindelse med elnätet i landets europeiska fastlandsdel).
68.
På dessa två punkter instämmer jag med kommissionen om att intäkterna från avgifterna till allmänna eltjänster täcker offentliga behov av social eller geografisk art som vanligtvis bekostas av en statlig budget.
69.
Faktum är att dessa sociala ändamål samt ändamål relaterade till geografisk samhörighet ligger bakom den senare utvecklingen av den franska lagstiftningen, vilken speglas i lag 2015–1786. (
43
) Från och med denna lag införlivades skatter för de allmännyttiga tjänsterna elektricitet och gas med den franska stadsbudgeten och avgifterna till allmänna eltjänster har slagits ihop med skatten på slutkonsumtion av elektricitet (harmoniserad punktskatt). (
44
)
70.
Jag anser däremot att den del av avgifterna till allmänna eltjänster som de extra kostnader som uppstår till följd av (eloperatörernas) skyldighet att köpa elektricitet som produceras genom förnybara energikällor och kraftvärme har ett särskilt ändamål i enlighet med Europeiska unionens domstols praxis gällande indirekta skatter för särskilda ändamål.
71.
Här finns en tillräcklig stark anknytning mellan användningen av skatteintäkterna och det särskilda ändamålet att främja användningen av miljövänliga energikällor. (
45
) Avgifterna till allmänna eltjänster uppmanar till produktion av elektricitet från förnybara källor och kraftvärme, (
46
) då de bidrar till finansieringen av dessa på ett sådant sätt att de i sig själv främjar uppfyllandet av de särskilda ändamål som åberopas. (
47
)
72.
Faktum är att kommissionen (
48
) (som är av en annan åsikt i denna fråga, vilken inte har förklarats tillräckligt) har erkänt att komponent A3, där de italienska avgifterna som är avsedda att täcka de allmänna kostnaderna för elsystemet, vars enda syfte var att finansiera produktion av elektricitet från förnybara källor och kraftvärme (det vill säga, en komponent som är analog med en av dem som avgiften till allmänna eltjänster täcker), är en indirekt skatt för särskilda ändamål.
73.
Det skulle tvärtom kunna göras gällande att främjandet av grön energi är ett ändamål som även skulle kunna finansieras av allmänna medel från den statliga budgeten. Förvisso är detta alltid en möjlighet, med tanke på att de nationella parlamenten oberoende kan besluta om vilka poster som ska ingå i statsbudgeten. Om denna omständighet var ett viktigt kriterium vid tolkningen av det undantag som beskrivs i artikel 3.2 i direktiv 92/12 gällande indirekta skatter för särskilda ändamål, är jag rädd att ingen indirekt skatt skulle kunna inkluderas i detta undantag.
74.
Det är förvisso riktigt att hittills har ingen av de skatter som har prövats av Europeiska unionens domstol uppfyllt de strikta kriterier som den har fastställt i sin praxis med avseende på bedömningen av om det är fråga om en laglig indirekt skatt för särskilda ändamål. Om undantag av denna typ existerar, och definitionen i direktiv 92/12 ska vara till någon nytta, så bör dessa emellertid inte neutraliseras genom rättspraxis. Jag anser att avgifterna till allmänna eltjänster, i den del de är avsedda att ge incitament till produktion av förnybar energi, ger Europeiska unionens domstol tillfälle att för första gången godkänna en indirekt skatt för särskilda ändamål inom ramen för direktivet.
75.
De argument som framförts i detta mål föranleder inte någon annan bedömning. Den hänskjutande domstolen har angett att beloppet för skyldigheten att köpa elektricitet som producerats i anläggningar som drivs av förnybar energi till ett högre pris än marknadsvärdet (vilket motsvarar skillnaden mellan köparnas inköpspris och den kostnad dessa köpare besparas, kopplat till köp av motsvarande elektricitet) inte är beroende av intäkter från avgifter till allmänna eltjänster. Även om det inte finns en omedelbar koppling mellan intäkterna från avgifterna till allmänna eltjänster och det specifika belopp som ges till producenterna av förnybar energi, så går det inte att förneka att en stor andel av intäkterna från avgifterna till allmänna eltjänster används för att finansiera detta stöd. (
49
)
76.
Det är heller inte hinder för kvalificering som indirekt skatt för särskilda ändamål att intäkterna från avgifterna till allmänna eltjänster årligen fördelas i enlighet med de kriterier som fastställts av Commission de régulation de l’énergie och beslut från energiministern utan att det i fransk lagstiftning på förhand slagits fast hur stor del av intäkterna som ska gå till varje ändamål.
77.
Det är min åsikt att medlemsstaterna, på ett liknande sätt, bör kunna disponera över en viss marginal när de utformar en indirekt skatt för särskilda ändamål som är förenlig med artikel 3.2 i direktiv 92/12. I denna marginal finns utrymme för att med viss flexibilitet ange ändamålet för skatteintäkterna, samt justera skattebeloppet, i enlighet med omständigheterna, och att delegera dessa beslut till behörig offentlig myndighet. Jag hävdar att det som är relevant här är att i praktiken har 70 procent av intäkterna från avgifterna till allmänna eltjänster gått till främjandet av förnybar energi.
78.
Än mindre borde det utgöra ett hinder för klassificering som indirekt skatt för särskilda ändamål att avgifterna till allmänna eltjänster inte i sig gör det möjligt att främja konsumtion av förnybar energi eller uppmana konsumenten till att köpa denna i stället för att köpa energi från icke förnybara källor. För elektricitet, till skillnad från andra punktskattebelagda tillgångar (som till exempel alkohol eller tobak), råder en uppenbar svårighet när det gäller att skilja mellan förnybara källor och energi som kommer från fossilbränslen eller andra källor, när den en gång har börjat distribueras i elnätet. Jag vill dock påminna om att Europeiska unionens domstol endast kräver att de indirekta skatterna för särskilda ändamål ska ha en struktur som utgör ett negativt incitament för konsumenternas konsumtion av produkten endast när det inte finns en mekanism för att på förhand bestämma hur intäkterna ska användas. Dessa senare omständigheter gäller, som jag har redan nämnt, för avgifterna till allmänna eltjänster. (
50
)
79.
I enlighet med ovanstående förklaringar tolkar jag det så, att avgifterna till allmänna eltjänster uppfyller kraven på ett särskilt ändamål och kan klassificeras som en indirekt skatt för särskilda ändamål i överensstämmelse med artikel 3.2 i direktiv 92/12 för den del av avgifterna som går till att täcka skyldigheten att köpa elektricitet som produceras genom förnybara energikällor och kraftvärme.
2. Likheter mellan indirekt skatt för särskilda ändamål och harmoniserad punktskatt eller mervärdesskatt
80.
Utöver att indirekt skatt ska ha ett särskilt ändamål för att omfattas av det beskrivna undantaget i artikel 3.2 i direktiv 92/12, ska den vara förenlig med de regler som är tillämpliga för punktskatt och mervärdesskatt vad gäller bestämning av skattebas, skatteberäkning, skattskyldighet och övervakning. Den ska alltså ha egenskaper som liknar antingen de punktskatter som harmoniserats av unionen eller mervärdesskatt.
81.
Europeiska unionens domstol har i sin tolkning av denna bestämmelse fastställt att artikel 3.2 i punktskattedirektivet inte ska ”anses kräva att medlemsstaterna iakttar alla de regler som är tillämpliga på punktskatt eller på mervärdesskatt vad gäller bestämning av skattebas, skatteberäkning, skattskyldighet och övervakning. Det är tillräckligt att indirekta skatter för särskilda ändamål på dessa punkter är förenliga med den allmänna systematiken i den ena eller andra av dessa beskattningsmetoder i den form som de har stadgats i gemenskapsbestämmelserna”. (
51
)
82.
Avgifterna till allmänna eltjänster saknar en struktur som kan liknas vid mervärdesskatten, eftersom dessa inte står i proportion till priset för tillgången som de avser, utan i stället beräknas i förhållande till konsumerad elektricitet. Avgiften fastställs i konsumtionsögonblicket, och inte i samtliga skeden av produktions- eller distributionsprocessen. Slutligen avser de en viss tillgång (elektricitet) och är inte en generell avgift.
83.
Därför bör likheterna sökas i själva systemet för punktskatter. Den hänskjutande domstolen anger i sin bedömning, och här är jag böjd att hålla med, att det finns flera skattestrukturella element i avgifterna till allmänna eltjänster som liknar punktskatternas.
84.
Vad gäller bestämning av skattebas och skatteberäkning samt betalningspliktigt belopp uppvisar avgifterna till allmänna eltjänster tydliga likheter med punktskatter. Avgifterna beräknas med utgångspunkt i förbrukade kilowatt, med en avgiftsnivå som gått från 3 euro/MWh år 2003 till 20 euro/MWh år 2015, (
52
) i likhet med vad som skett med andra skatter.
85.
Vad gäller skatteberäkning för punktskatter så sker detta när elektriciteten levereras. (
53
) I artikel 5 i lag av den 10 februari 2000, som då gällde, fastställdes på samma sätt att beräkningen av avgifterna till allmänna eltjänster skulle ske när konsumenten betalade sin faktura. Därför sammanfaller beräkningen av avgiften tidsmässigt med leverans av el, analogt med vad som anges i direktiv 92/12 och 2003/96.
86.
I motsats till den harmoniserade punktskatten för elektricitet, där det är leverantören eller återförsäljaren av elektricitet som är skattskyldig (artikel 21.5, direktiv 2003/96), så är det slutkonsumenten som är skattskyldig för avgifterna till allmänna eltjänster. I artikel 3.2 i direktiv 92/12 anges dock inte att indirekta skatter för särskilda ändamål ska eftersträva likhet med mervärdesskatten eller punktskatter vad gäller bestämmelser om vem som är den skattskyldiga parten.
87.
Även såvitt avser fastställande av maxgränser föreligger viss överensstämmelse mellan avgifterna till allmänna eltjänster och punktskatterna. Beträffande nämnda avgifter anges att ”det totala belopp som varje industriellt bolag som förbrukar mer än 7 GWh elektricitet per år ska erlägga som avgift till allmänna eltjänster begränsas till 0,5 procent av dess mervärde”. (
54
) Denna begränsning är i linje med artikel 17.1 i direktiv 2003/96 (
55
) och därmed följer man det allmänna systemet för beräkning av punktskatter som är förenligt med unionsrätten.
88.
Slutligen, vad gäller ”övervakning av skatten” är det förvisso sant att administrationen av avgifter till allmänna eltjänster skiljer sig till viss del från andra indirekta skatter. Enligt fransk lagstiftning ska skatten betalas av slutkonsumenten av elektricitet, i form av en tilläggsavgift till den rådande eltariffen och som anges på fakturan, och det är därmed eloperatörerna som får intäkterna från avgifterna till allmänna eltjänster och överför dem till kassan för avgiftsutjämning som fördelar dessa till de olika elproducenterna. Som jag redan har understrukit (
56
) föreligger dock en offentlig kontroll för att säkerställa att avgiften betalas, som liknar andra kontrollmekanismer som tillämpas för övriga skatter. Eventuella tvister mellan de offentliga myndigheter som kräver in betalning för dessa avgifter och de som mottar kravbrev för att inte ha betalat dessa i tid tas upp i förvaltningsdomstolen i andra instans.
89.
Sammanfattningsvis kan därmed sägas att avgifterna till allmänna eltjänster följer de tillämpliga bestämmelserna för punktskatter (vad gäller skattebas, skatteberäkning, övervakning och skattskyldighet), så som anges i artikel 3.2 i direktiv 92/12. Detta är alltså ett av de två kumulativa villkor som ska vara uppfyllda. Det krävs dessutom att avgiften till allmänna eltjänster ska ha ett specifikt ändamål, och detta villkor uppfylls endast vad gäller den del som avser produkter som främjar gröna energikällor.
90.
Sammantaget anser jag att avgifterna till allmänna eltjänster kan sägas vara förenliga med artikel 3.2 i direktiv 92/12 vad gäller ovanstående, och oförenliga vad gäller den del av intäkterna som går till de övriga ändamål som de är avsedda för.
E.
Återbetalningsordning för sådana belopp som har betalats felaktigt (tredje frågan)
91.
Den hänskjutande domstolen har ombett Europeiska unionens domstol om ett klargörande såvitt avser återbetalningsordningen, för totala eller delåterbetalningar, för avgifterna till allmänna eltjänster, för det fall att de godkänns (helt eller delvis) som indirekt skatt för särskilda ändamål.
92.
Det följer av fast praxis från Europeiska unionens domstol att rätten att erhålla återbetalning av skatter och avgifter som har tagits ut i en medlemsstat i strid med unionsrätten utgör en följd av och ett komplement till de rättigheter som enskilda har tillerkänts i de unionsbestämmelser i vilka sådana skatter eller avgifter förbjuds, såsom dessa bestämmelser tolkats av domstolen. (
57
) Medlemsstaten är således i princip skyldig att återbetala de skatter eller avgifter som har tagits ut i strid med unionsrätten. (
58
) Denna rätt till återbetalning syftar till att avhjälpa följderna av skattens eller avgiftens oförenlighet med unionsrätten, genom att den ekonomiska kostnad som skatten eller avgiften inneburit för den ekonomiska aktör som slutligen burit den undanröjs. (
59
)
93.
I överensstämmelse med mitt förslag, så som det beskrivs i ovanstående punkter, enligt vilket avgifterna till allmänna eltjänster, till den del de avser att täcka de extra kostnader som uppstår till följd av skyldigheten att köpa elektricitet som produceras genom förnybara energikällor och kraftvärme, uppfyller kraven i artikel 3.2 i direktiv 92/12, anser jag att nämnda avgifter inte strider mot denna bestämmelse och att det därmed inte finns skäl till en återbetalning av dessa från ett unionsrättsligt perspektiv.
94.
De skattskyldiga kan däremot kräva att den franska staten betalar tillbaka de avgifter till allmänna eltjänster som felaktigt har betalats, i den utsträckning intäkterna har gått till andra ändamål, som inte omfattas av de godkända särskilda ändamålen, eftersom nämnda avgifter i denna del inte är förenliga med unionsrätten. Det ankommer på den hänskjutande domstolen att avgöra hur stor del detta skulle avse, i enlighet med uppgifter som publicerats av Commission de régulation de l’énergie eller andra uppgifter som är offentligt tillgängliga.
95.
Återbetalningsskyldigheten följer, i övrigt, allmänna tidsmässiga begränsningar (preskriberingstider) och sträcker sig endast till att omfatta avgifter som felaktigt betalats från och med den 1 januari 2009. (
60
) Den nationella domstolen ska dessutom fastställa om Messer France har utgjort en slutkonsument för elektricitet (
61
) då återbetalning av avgifterna till allmänna eltjänster inte görs till någon annan.
IV. Slutsats
96.
Mot bakgrund av ovanstående föreslår jag att Europeiska unionens domstol besvarar de frågor som ställts av Conseil d’État (Högsta förvaltningsdomstolen) på följande sätt:
”1)
Enligt artikel 18.10 andra stycket i rådets direktiv 2003/96/EG av den 27 oktober 2003 om en omstrukturering av gemenskapsramen för beskattning av energiprodukter och elektricitet hade Republiken Frankrike, fram till den 31 december 2008, rätt att bibehålla sitt nationella beskattningssystem för elektricitet, med den enda skyldigheten att respektera de minimiskattesatser som fastställs i detta direktiv.
2)
Artikel 3.2 i rådets direktiv 92/12/EEG av den 25 februari 1992 om allmänna regler för punktskattepliktiga varor och om innehav, flyttning och övervakning av sådana varor, ska tolkas så, att bibehållande av eller införande av en indirekt skatt för särskilda ändamål inte är underordnat en föregående tillämpning av den harmoniserade punktskatten.
3)
Artikel 3.2 i direktiv 92/12 ska tolkas på följande sätt:
–
Den avgift som det nationella målet gäller, som baseras på elkonsumtion, kan inte anses vara en indirekt skatt för särskilda ändamål i den mån dess intäkter är avsedda att användas för en geografisk avgiftsutjämning, sänkning av elpriset för hushåll som befinner sig i en otrygg situation och betalning av driftkostnader för offentliga institutioner.
–
Denna avgift kan däremot anses vara en indirekt skatt för särskilda ändamål, i enlighet med artikel 3.2 i direktiv 92/12, till den del dess intäkter används för att finansiera produktion av elektricitet från förnybara källor.
4)
Den del av avgifterna som felaktigt har tagits ut genom tillämpning av en indirekt skatt som delvis är oförenlig med artikel 3.2 i direktiv 92/12 ska återbetalas, med motsvarande procentandel till de skattebetalare som har betalat dessa, med undantag för de fall då de har betalat dessa belopp på ett definitivt sätt.”
(
1
)	Originalspråk: spanska.
(
2
)	I enlighet med tillgänglig information har cirka 60000 privatpersoner och företag lämnat in klagomål (till Commission de régulation de l’énergie, till miljö- och finansministerier och till det franska elbolaget Électricité de France, m.fl.) med krav på återbetalning av de avgifter till allmänna eltjänster som har betalats. I ungefär 13000 fall har talan väckts mot ett uttryckt eller underförstått avslag på dessa krav på återbetalning, till en sammantagen summa som kan komma att överstiga 5000 miljoner euro.
(
3
)	Se förslag till avgörande i Rapporteur public, av den 22 januari 2017, i ärende nummer 399115 SAS Messer France, s. 1. Se även Sniadowe, C., ”Contribution au service public de l’électricité: zugzwang ou cinquième as?”, Revue de droit fiscal, nr 39, 2016, s. 520.
(
4
)	Rådets direktiv av den 25 februari 1992 om allmänna regler för punktskattebelagda varor och om innehav, flyttning och övervakning av sådana varor (EGT L 76, 1992, s. 1).
(
5
)	Rådets direktiv 2003/96/EG av den 27 oktober 2003 om en omstrukturering av gemenskapsramen för beskattning av energiprodukter och elektricitet (EUT L 283, 2003, s. 51).
(
6
)	Rådets direktiv 2008/118/EG av den 16 december 2008 om allmänna regler för punktskatt och om upphävande av direktiv 92/12/EEG (EUT L 9, 2009, s. 12).
(
7
)	JORF (Frankrikes officiella tidning) nr 35 av den 11 februari 2000, s. 2143.
(
8
)	I enlighet med vad som anges i artikel 37 i loi no 2003–8 du 3 janvier 2003 relative aux marchés du gaz et de l’électricité et au service public de l’énergie (JORF nr 3 av den 4 januari 2003, s. 265).
(
9
)	JORF nr 35 av den 11 februari 2000, s. 2143.
(
10
)	JORF nr 110 av den 12 maj 2001, s. 7543.
(
11
)	JORF nr 284 av den 8 december 2010, s. 21467.
(
12
)	Avgörande från Författningsdomstolen nr 2014–419 QPC av den 8 oktober 2014 (JORF nr 235 av den 10 oktober 2014, s. 16485).
(
13
)	Förslag till avgörande av den 21 april 2016 (C‑189/15, EU:C:2016:287, punkterna 58–64).
(
14
)	Se texterna av Lavilla Rubira, J.J., ”Prestaciones patrimoniales públicas no tributarias impuestas a las empresas que operan en el sector eléctrico”, s. 69–102 och av Gómez-Ferrer Rincón, R., ”Las prestaciones patrimoniales de carácter público y naturaleza no tributaria”, s. 31–67, i samlingsverket som sammanställts av López Ramón, F., Las prestaciones patrimoniales públicas no tributarias y la resolución extrajudicial de conflictos, Instituto Nacional de Administración Pública, Madrid, 2015.
(
15
)	Dom av den 18 januari 2017, IRCCS – Fondazione Santa Lucia (C‑189/15, EU:C:2017:17, punkt 29).
(
16
)	Dom av den 18 januari 2017, IRCCS – Fondazione Santa Lucia (C‑189/15, EU:C:2017:17, punkterna 31–40). Se även dom av den 14 januari 2016, kommissionen/Belgien (C‑163/14, EU:C:2016:4, punkt 39).
(
17
)	Dom av den 18 januari 2017, IRCCS – Fondazione Santa Lucia (C‑189/15, EU:C:2017:17, punkterna 42 och 43). Consiglio di Stato slog slutligen fast att ”det förefaller mera övertygande att inte klassificera avgifterna till allmänna eltjänster som indirekta skatter, eftersom avgifterna inte omfattas av den allmänna statsbudgeten utan förs över till en öppen fördelningsfond för elsektorn som är avsedd att främja produktion av elektricitet från förnybara källor och kraftvärme, kärnsäkerhet, geografisk avgiftsutjämning, särskilda avgiftsbestämmelser för Ferrovie dello Stato (nationella järnvägsbolaget), bidrag till små elföretag, stöd till forskning inom elsektorn samt finansiering av ’elbonus’ och stöd till energiintensiva företag och eftersom avgifterna ska erläggas av slutkonsumenterna inom ramen för ett förhållande som tenderar att vara bilateralt mot att de tillhandahålls tjänster och systemet för att motta avgifterna inte motsvarar systemet för att uppbära skatt … råder det i princip inget tvivel om att de nationella bestämmelserna är förenliga med nämnda direktiv [2003/96], då de faller utanför det objektiva tillämpningsområdet för det direktivet.” Avgörandet återfinns på följande webbadress: https://www.giustizia-amministrativa.it/cdsintra/cdsintra/AmministrazionePortale/DocumentViewer/index.html?ddocname=NYJZ55RFT62J5COYDQUVMGYDZ4&q=Fondazione%20or%20Santa%20or%20Lucia.
(
18
)	Jag kan här inte motstå frestelsen att citera en känd spansk jurist: ”att fastställa rättslig karaktär för de avtal som antagits inom organisationer ter sig vara en fråga av den typ som … endast kan fascinera ett sinne som tärts hårt av olyckor och motgångar eller vars hjärna är missformad. Inget är mer verklighetsfrämmande. När jurister söker utreda vilken rättslig status en institution har gör de detta för det är det enda sättet att avgöra vilka rättsliga bestämmelser som är tillämpliga.” Jesús Alfaro i sin blogg Almacén de Derecho, 14 oktober 2016, http://almacendederecho.org/la-naturaleza-juridica-los-acuerdos-sociales/.
(
19
)	Som jag redan slog fast i mitt förslag till avgörande av den 21 april 2016, IRCCS – Fondazione Santa Lucia (C‑189/15, EU:C:2016:287, punkterna 54 och 56), kan problemet måhända härledas till att de unionsrättsliga bestämmelser som tillämpas kan sägas gälla ett närliggande område, men som ändå inte sammanfaller helt med det aktuella området, till exempel det som gäller statliga stöd, för att avgöra om vissa avgifter bör anses vara av skatteliknande karaktär och därmed bör omfattas av samma bestämmelser som avgifter med motsvarande verkan eller mot diskriminerande intern skatt. Den vida definition som Europeiska unionens domstol har gett dessa två senaste begrepp har gjort att den har kunnat utsträcka dem till att omfatta varje ekonomisk skyldighet som ensidigt har införts av medlemsstaterna, oberoende av om den har karaktären av en skatt eller inte.
(
20
)	Punkt 16 i beslut nr 2014–419 QPC, av Conseil constitutionnel, av den 8 oktober 2014, gällande artikel 5 i lag 2000–108, kan innebära vissa tolkningssvårigheter eftersom den hänvisar till ”de inneboende motsägelserna i pålagor som varken är indirekta eller direkta skatter”, vilka kommer att tillfalla den förvaltningsrätt som får ta hand om målet gällande avgifter till allmänna eltjänster.
(
21
)	Jag hänvisar till mitt förslag till avgörande av den 21 april 2016, IRCCS – Fondazione Santa Lucia (C‑189/15, EU:C:2016:287, punkterna 51–64).
(
22
)	I artikel 28.2 i direktiv 2003/96 anges att fristen för att införliva dessa bestämmelser är den 31 december 2003 och att nästa direktiv följaktligen ska gälla från den 1 januari 2004.
(
23
)	Från 1984 till den 31 december 2010, etablerades genom artiklarna L.2333–2 och L.3333–2 i Code général des collectivités territoriales (allmän lagstiftning om regionala och lokala myndigheter) indirekta kommunala och regionala skatter, vars skatteunderlag var en procentandel av priset för den energi som konsumenten förbrukat.
(
24
)	Detta brott mot tidsfristen togs upp av Europeiska unionens domstol i domen av den 25 oktober 2012, kommissionen/Frankrike (C‑164/11, EU:C:2012:665).
(
25
)	JORF nr 284 av den 8 december 2010, s. 21467. Denna lag omvandlade de kommunala skatter och departementsavgifter som nämnts tidigare till en kommunal skatt och en annan departementsavgift, vilka båda tillämpades på slutkonsumtionen av elektricitet, och införde i artikel 266 quienquies C i Code des douanes (tullkodexen) en ny indirekt skatt med samma beräkningsgrund kallad ”nationell skatt på slutkonsumtionen av elektricitet”, för konsumtion på över 250 kW. Tillsammans med denna tredubbla indirekta skatt fortsatte de att tillämpa avgifterna till allmänna eltjänster utan att modifiera dessa bestämmelser.
(
26
)	Från och med den 1 januari 2016 genom lag 2015–1786 av den 29 december 2015 de finances rectificative pour 2015, integrerades det som tidigare var avgifter till allmänna eltjänster i den nationella skatten på slutkonsumtionen av elektricitet, vilket gav upphov till den nya avgiften till allmänna eltjänster som klassificerades som en punktskatt för elkonsumtion.
(
27
)	Så uttrycker sig den hänskjutande domstolen.
(
28
)	Förslag till avgörande av generaladvokaten Wahl i målet Transportes Jordi Besora (C‑82/12, EU:C:2013:694, punkt 15).
(
29
)	Dom av den 24 februari 2000, kommissionen/Frankrike (C‑434/97, EU:C:2000:98, punkt 19: ”denna bestämmelse avser att möjliggöra för medlemsstaterna att, utöver den lägsta punktskatt som fastställts i strukturdirektivet, införa andra indirekta skatter för något särskilt ändamål, det vill säga ett annat mål än budgetmålet”).
(
30
)	Dom av den 5 mars 2015, Statoil Fuel & Retail (C‑553/13, EU:C:2015:149, punkt 34).
(
31
)	Enligt praxis från Europeiska unionens domstol ska, när en gemenskapsbestämmelse kan tolkas på flera sätt, ges företräde för den tolkning som är ägnad att säkerställa bestämmelsens ändamålsenliga verkan (se bland annat dom av den 22 september 1988, Saarland m.fl., 187/87, EU:C:1988:439, punkt 19). Dessutom ska, i händelse av skillnader mellan de olika språkversionerna, bestämmelsen i fråga tolkas mot bakgrund av den allmänna systematiken i och syftet med de föreskrifter i vilka den ingår (se, bland annat, dom av den 24 februari 2000, kommissionen/Frankrike, C‑434/97, EU:C:2000:98, punkterna 21 och 22), och dom av den 27 mars 1990, Cricket St. Thomas, C‑372/88, EU:C:1990:140, punkt 19).
(
32
)	Dom av den 10 juni 1999, Braathens (C‑346/97, EU:C:1999:291, punkt 25).
(
33
)	Dom av den 24 februari 2000, kommissionen/Frankrike (C‑434/97, EU:C:2000:98, punkt 18).
(
34
)	Dom av den 5 mars 2015, Statoil Fuel & Retail (C‑553/13, EU:C:2015:149, punkt 34).
(
35
)	Med ”skattenivå” avses det samlade belopp som påförts i form av alla indirekta skatter (med undantag av mervärdesskatt) som beräknats direkt eller indirekt på kvantiteten av elektricitet när de frisläppts för förbrukning (artikel 4.2 i direktiv 2003/96).
(
36
)	Dom av den 4 juni 2015, Kernkraftwerke Lippe-Ems (C‑5/14, EU:C:2015:354, punkt 58), och dom av den 20 september 2017, Elecdey Carcelén m.fl. (C‑215/16, C‑216/16, C‑220/16 och C‑221/16, EU:C:2017:705, punkt 58).
(
37
)	Dom av den 27 februari 2014, Transportes Jordi Besora (C‑82/12, EU:C:2014:108, punkterna 28 och 29), och dom av den 5 mars 2015, Statoil Fuel & Retail (C‑553/13, EU:C:2015:149, punkt 39).
(
38
)	Denna bestämmelse anses i facklitteraturen vara mycket otydlig. Se till exempel Berlin, D., Politique fiscale, Commentaire J. Mégret, vol. I, Éditions de l’Université de Bruxelles, 2012, s. 561.
(
39
)	Dom av den 24 februari 2000, kommissionen/Frankrike (C‑434/97, EU:C:2000:98, punkt 19), dom av den 9 mars 2000, EKW och Wein & Co. (C‑437/97, EU:C:2000:110, punkterna 31 och 33), dom av den 10 mars 2005, Hermann (C‑491/03, EU:C:2005:157, punkt 16), dom av den 27 februari 2014, Transportes Jordi Besora (C‑82/12, EU:C:2014:108, punkterna 23 och 27), och dom av den 5 mars 2015, Statoil Fuel & Retail (C‑553/13, EU:C:2015:149, punkterna 37 och 38).
(
40
)	Dom av den 9 mars 2000, EKW och Wein & Co. (C‑437/97, EU:C:2000:110, punkt 35), dom av den 27 februari 2014, Transportes Jordi Besora (C‑82/12, EU:C:2014:108, punkterna 28 och 29), och dom av den 5 mars 2015, Statoil Fuel & Retail (C‑553/13, EU:C:2015:149, punkt 39).
(
41
)	Dom av den 27 februari 2014, Transportes Jordi Besora (C‑82/12, EU:C:2014:108, punkt 32), och dom av den 5 mars 2015, Statoil Fuel & Retail (C‑553/13, EU:C:2015:149, punkt 42).
(
42
)	Dom av den 9 mars 2000, EKW och Wein & Co. (C‑437/97, EU:C:2000:110, punkt 35), dom av den 27 februari 2014, Transportes Jordi Besora (C‑82/12, EU:C:2014:108, punkterna 28 och 29), och dom av den 5 mars 2015, Statoil Fuel & Retail (C‑553/13, EU:C:2015:149, punkt 39).
(
43
)	Loi n.o 2015–1786 du 29 décembre 2015 de finances rectificative pour 2015 (JORF n.o 302, 2015, s. 24701). I ingressen till artikel 3 i lagförslaget anges: ”une partie des charges actuellement financées par la CSPE ne relèvent pas directement de la politique de transition énergétique, il s’agit de charges relatives aux tarifs sociaux, à la péréquation territoriale, à la cogénération et au budget du médiateur de l’énergie. Ces charges ne présentent pas de lien direct par nature avec les recettes issues de la fiscalité énergétique. Elles ont par ailleurs un caractère récurrent et seront désormais inscrites au budget général, sur un nouveau programme de la mission ”Ecologie, développement et mobilité durable” dont les crédits seront inscrits en 2016 par coordination du projet de loi de finances actuellement examiné au Parlement.”
(
44
)	Under parlamentsförhandlingarna för denna lag hänvisade flertalet dokument till den budgetmässiga och icke specifika karaktären med några av ändamålen för avgifterna till allmänna eltjänster samt nödvändigheten att modifiera dessa för att sätta punkt för denna avvikelse från Europeiska unionens bestämmelser. Se kommissionens (parlamentariska) rapporter nr 229 och 263 (2014–2015) gällande ekonomiska frågor, där det anges att: ”En outre, sur le plan communautaire, il existe un risque réel de remise en cause de la CSPE actuelle avec un effet rétroactif potentiel qui se chiffrerait en milliards d’euros, au motif de son absence de finalité spécifique» «le droit communautaire n’autorise ce type d’imposition que dès lors qu’elles poursuivent des fins spécifiques; or, la CSPE couvre aujourd’hui des charges multiples et dont la finalité ”budgétaire” s’agissant au moins des mesures sociales ou de péréquation tarifaire, risquerait de n’être pas considérée comme spécifique par la Cour de justice de l’Union européenne si elle avait à en connaître”.
(
45
)	Dom av den 27 februari 2014, Transportes Jordi Besora (C‑82/12, EU:C:2014:108, punkterna 30–32), och dom av den 5 mars 2015, Statoil Fuel & Retail (C‑553/13, EU:C:2015:149, punkterna 41 och 42).
(
46
)	Dom av den 27 februari 2014, Transportes Jordi Besora (C‑82/12, EU:C:2014:108, punkt 30), och dom av den 5 mars 2015, Statoil Fuel & Retail (C‑553/13, EU:C:2015:149, punkt 41).
(
47
)	I detta hänseende skiljer sig avgifterna till allmänna eltjänster från den skatt på försäljning som analyseras i dom av den 5 mars 2015, Statoil Fuel & Retail (C‑553/13, EU:C:2015:149, punkterna 43 och 46), som togs ut på de flesta varor och tjänster som säljs till slutkonsumenterna i Tallinn och vars intäkter gick till finansiering av kommunens befogenhet att driva kollektivtrafik i staden, enligt ett kommunalt beslut. Europeiska unionens domstol tolkade det så, att den estniska lagstiftningen inte hade etablerat något förhandsdefinierat syfte relaterat till miljö- eller folkhälsoändamål för dessa intäkter, då skatten även togs ut på punktskattebelagda flytande drivmedel. Det fanns med andra ord ingen direkt koppling mellan användningen av intäkterna för skatten och ändamålet de användes för.
(
48
)	Se dokument C(2017) 3406 final, av den 23 maj 2017, State Aid SA.38635 (2014/NN) – Italien – Reductions of the renewable and cogeneration surcharge for electro-intensive users in Italy, s. 100: ”komponent A3 utgör en indirekt skatt på elektricitet. Vidare bör det påpekas att komponent A3 har ett specifikt ändamål … nämligen att finansiera stöd för förnybara källor och kraftvärme”.
(
49
)	I enlighet med uppgifter från år 2003–2015 som tillhandahålls av Commission de régulation de l’énergie på http://www.cre.fr/operateurs/service-publiC‑de-l-electricite-cspe/montant#section2, går ungefär 70 procent av intäkterna från avgifterna till allmänna eltjänster förnybara energikällor och kraftvärme, 25 procent ersättning för användning av mark och 5 procent till sociala ändamål.
(
50
)	Dom av den 27 februari 2014, Transportes Jordi Besora (C‑82/12, EU:C:2014:108, punkt 32), och dom av den 5 mars 2015, Statoil Fuel & Retail (C‑553/13, EU:C:2015:149, punkt 42).
(
51
)	Dom av den 24 februari 2000, kommissionen/Frankrike (C‑434/97, EU:C:2000:98, punkt 27).
(
52
)	Som tidigare nämnts fastställs avgiftens storlek årligen av energiministern, på förslag av Commission de régulation de l’énergie, inom ramen för den obligatoriska grundavgiften på 7 procent för försäljning av elektricitet. Avgiften fastställdes dock enligt lag under de första tre åren, och därefter förblev den oförändrad till år 2010, i enlighet med mekanismen för förnyelse genom tyst samförstånd som etablerats i lagen.
(
53
)	I artikel 6 första stycket i direktiv 92/12 anges att ”skattskyldighet för punktskatt inträder när varan släpps för konsumtion eller när sådana lagerbrister har registrerats som i enlighet med artikel 14.3 måste beläggas med punktskatt”. I artikel 21.5 i direktiv 2003/96 anges att ”Vid tillämpning av artiklarna 5 och 6 i direktiv 92/12/EEG skall elektricitet och naturgas vara skattepliktiga och skattskyldigheten skall inträda när distributören eller återförsäljaren levererar dem”.
(
54
)	Artikel 67 i loi du 13 juillet 2005 de programme fixant les orientations de la politique énergétique (lag av den 13juli 2005 om program för fastställande av riktlinjerna för energipolitiken), i dess då gällande lydelse.
(
55
)	Enligt denna bestämmelse föreskrivs att under förutsättning att ett genomsnitt av de minimiskattenivåer som föreskrivs i det direktivet iakttas, får medlemsstaterna ”tillämpa skattenedsättning för förbrukning av … elektricitet … för energiintensiva företag”. Dessa sistnämnda definieras, i princip, som sådana ”där antingen energiprodukternas och elektricitetens inköpskostnad uppgår till minst 3,0 % av produktionsvärdet, eller den nationella erlagda energiskatten uppgår till minst 0,5 % av förädlingsvärdet”. I artikel 17.1 a i det aktuella direktivet tilläggs att ”inom ramen för denna definition får medlemsstaterna tillämpa mer restriktiva begrepp, inbegripet definitioner av försäljningsvärde, process- och sektorsvisa definitioner”.
(
56
)	Punkt 35 i detta förslag till avgörande.
(
57
)	Se, bland annat, dom av den 9 november 1983, San Giorgio (199/82, EU:C:1983:318, punkt 12), och dom av den 19 juli 2012, Littlewoods Retail m.fl. (C‑591/10, EU:C:2012:478, punkt 24).
(
58
)	Se, bland annat, dom av den 14 januari 1997, Comateb m.fl. (C‑192/95–C‑218/95, EU:C:1997:12, punkt 20), dom av den 19 juli 2012, Littlewoods Retail m.fl. (C‑591/10, EU:C:2012:478, punkt 24), och dom av den 14 juni 2017, Compass Contract Services (C‑38/16, EU:C:2017:454, punkt 30).
(
59
)	Dom av den 20 oktober 2011, Danfoss och Sauer-Danfoss (C‑94/10, EU:C:2011:674, punkt 23), och dom av den 14 juni 2017, Compass Contract Services (C‑38/16, EU:C:2017:454, punkt 31).
(
60
)	Se ovan punkterna 42 och 43 i detta förslag till avgörande.
(
61
)	Eloperatörerna kan inte begära återbetalning av betalda avgifter till allmänna eltjänster, då de är operatörer som även har tagit ut dessa belopp från slutkonsumenterna. De skulle då göra en oberättigad vinst, vilket strider mot den rättspraxis från Europeiska unionens domstol som anger att ”med undantag från principen om återbetalning av skatter eller avgifter som strider mot unionsrätten, kan återbetalning av sådana skatter och avgifter endast nekas om detta skulle innebära en obehörig vinst för den eller dem som har rätt till återbetalning, det vill säga när det är fastställt att den som är skyldig att erlägga skatterna eller avgifterna faktiskt har övervältrat dem direkt på köparen”. Se, för ett liknande resonemang, dom av den 6 september 2011, Lady & Kid m.fl. (C‑398/09, EU:C:2011:540, punkterna 18 och 20), och dom av den 20 oktober 2011, Danfoss och Sauer-Danfoss (C‑94/10, EU:C:2011:674, punkterna 20 och 21).