62022CJ0162_RES
Asia C-162/22
A. G:n vireille panema asia
(ennakkoratkaisupyyntö – Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas)
Unionin tuomioistuimen tuomio (ensimmäinen jaosto) 7.9.2023
Ennakkoratkaisupyyntö – Televiestintä – Henkilötietojen käsittely sähköisen viestinnän alalla – Direktiivi 2002/58/EY – Soveltamisala – 15 artiklan 1 kohta – Sähköisten viestintäpalvelujen tarjoajien säilyttämät tiedot, jotka on annettu rikosoikeudellisesta menettelystä vastaavien viranomaisten käyttöön – Näiden tietojen myöhempi käyttö virkavirheitä koskevassa tutkimuksessa
Jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentäminen – Televiestintäala – Henkilötietojen käsittely ja yksityisyyden suoja sähköisen viestinnän alalla – Direktiivi 2002/58 – Jäsenvaltioiden mahdollisuus rajoittaa tiettyjen oikeuksien ja velvollisuuksien ulottuvuutta – Kansalliset toimenpiteet, joilla sähköisten viestintäpalvelujen tarjoajat velvoitetaan säilyttämään liikenne- ja paikkatietoja yleisesti ja erotuksetta – Tiedot, jotka on annettu toimivaltaisten viranomaisten käyttöön vakavan rikollisuuden torjumiseksi – Kyseisten tietojen myöhempi käyttäminen tutkittaessa korruptiota muistuttavia virkavirheitä – Ei voida käyttää
(Euroopan unionin perusoikeuskirjan 7, 8 ja 11 artikla sekä 52 artiklan 1 kohta; Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2002/58 15 artiklan 1 kohta)
(ks. 30-43 kohta ja tuomiolauselma)
Tiivistelmä
Lietuvos Respublikos generalinė prokuratūra (Liettuan tasavallan valtakunnansyyttäjän toimisto, jäljempänä valtakunnansyyttäjän toimisto) aloitti pääasian valittajaa, joka työskenteli tuolloin syyttäjänä liettualaisessa syyttäjänvirastossa, koskevan hallinnollisen tutkimuksen sillä perusteella, että oli viitteitä siitä, että tämä oli johtamansa esitutkinnan yhteydessä lainvastaisesti luovuttanut kyseisen esitutkinnan kannalta merkityksellisiä tietoja syytetylle ja tämän asianajalle.
Valtakunnansyyttäjän toimiston lautakunta totesi tätä tutkimusta koskevassa kertomuksessaan, että pääasian valittaja oli tosiasiallisesti syyllistynyt virkavirheeseen. Tämän kertomuksen mukaan hallinnollisen tutkimuksen aikana kootut tiedot osoittivat virkavirheen. Siinä todettiin, että erityisesti rikostiedustelutoimista saadut tiedot ja kahden rikostutkinnan aikana kerätyt tiedot vahvistivat, että pääasian valittajan ja epäillyn asianajajan välillä oli käyty puhelinviestintää pääasian valittajan johtaman kyseistä epäilyä koskevan esitutkinnan yhteydessä. Valtakunnansyyttäjän toimisto antoi kyseisen kertomuksen perusteella kaksi päätöstä, joissa se määräsi pääasian valittajalle seuraamuksen ja erotti hänet virastaan. Kyseinen pääasian valittaja nosti näiden kahden päätöksen kumoamista koskevan kanteen Vilniaus apygardos administracinis teismasissa (Vilnan alueellinen hallintotuomioistuin, Liettua), joka hylkäsi kyseisen kanteen erityisesti sillä perusteella, että esillä olevassa asiassa toteutetut rikostiedustelutoimet olivat laillisia ja että rikostiedustelulain (
1
) säännösten mukaisesti kerättyjä tietoja oli käytetty laillisesti sen selvittämiseen, oliko pääasian valittaja mahdollisesti syyllistynyt virkavirheeseen.
Pääasian valittaja teki valituksen Lietuvos vyriausiasis administracinis teismasiin (ylin hallintotuomioistuin, Liettua), joka on ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin nyt esillä olevassa asiassa, ja väitti, että sitä, että tiedusteluelimillä on rikostiedustelutoimen yhteydessä pääsy tietoihin, jotka koskevat sähköisen viestinnän liikennetietoja ja myös sen sisältöjä, on pidettävä niin vakavana perusoikeuksiin puuttumisena, että kun otetaan huomioon sähköisen viestinnän tietosuojadirektiivin (
2
) säännökset ja Euroopan unionin perusoikeuskirjan (jäljempänä perusoikeuskirja) määräykset, pääsy tällaisiin tietoihin voidaan myöntää ainoastaan vakavien rikosten torjumiseksi. Pääasian valittajan mukaan rikostiedustelulaissa (
3
) kuitenkin säädetään, että tällaisia tietoja voidaan käyttää vakavien rikosten tutkimisen lisäksi myös korruptiota muistuttavien kurinpitorikkomusten ja virkavirheiden tutkimiseen.
Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan pääasian valittajan esittämät kysymykset koskevat kahta asiaa, eli yhtäältä pääsyä sähköisten viestintäpalvelujen tarjoajien säilyttämiin tietoihin muita tarkoituksia varten kuin vakavan rikollisuuden torjumiseksi ja yleiseen turvallisuuteen kohdistuvien vakavien uhkien ehkäisemiseksi, ja toisaalta näiden tietojen käyttämistä korruptiota muistuttavien virkavirheiden tutkimiseen sen jälkeen, kun kyseinen pääsy tietoihin on myönnetty.
Palautettuaan mieleen tuomioon Privacy International (
4
) perustuvat tulkinnat, jotka koskevat sähköisen viestinnän tietosuojadirektiivin soveltamisalaa, ja tuomioon Prokuratuur (Sähköiseen viestintään liittyvien tietojen saannin edellytykset) (
5
) perustuvat tulkinnat, siltä osin kuin on kyse rikosten ehkäisemistä, tutkintaa, selvittämistä ja syyteharkintaa koskevasta tavoitteesta, ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin huomauttaa, että unionin tuomioistuin ei ole sen mukaan vielä lausunut siitä, mikä vaikutus kyseessä olevien tietojen myöhemmällä käytöllä on perusoikeuksiin puuttumiseen. Näissä olosuhteissa ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pohtii, onko tällaista myöhempää käyttöä pidettävä myös niin vakavana puuttumisena perusoikeuskirjassa (
6
) vahvistettuihin perusoikeuksiin, että se voidaan oikeuttaa ainoastaan vakavan rikollisuuden torjumisella ja yleiseen turvallisuuteen kohdistuvien vakavien uhkien ehkäisemisellä, mikä sulkisi pois mahdollisuuden käyttää näitä tietoja korruptiota muistuttavien virkavirheiden tutkinnoissa.
Tuomiossaan unionin tuomioistuin täsmentää tuomioon La Quadrature du Net ym. (
7
) ja tuomioon Commissioner of An Garda Síochána ym. (
8
) perustuvan oikeuskäytännön alaa toteamalla, että sähköisen viestinnän tietosuojadirektiivin 15 artiklan 1 kohta, luettuna perusoikeuskirjan (
9
) valossa, on esteenä sille, että sähköiseen viestintään liittyviä henkilötietoja, joita sähköisten viestintäpalvelujen tarjoajat ovat säilyttäneet kyseisen säännöksen nojalla annetun lainsäädännöllisen toimenpiteen mukaisesti ja jotka on tämän jälkeen annettu kyseisen saman toimenpiteen mukaisesti toimivaltaisten viranomaisten käyttöön vakavan rikollisuuden torjumiseksi, voidaan käyttää tutkittaessa korruptiota muistuttavia virkavirheitä.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Niiden edellytysten osalta, joiden täyttyessä tällaisen viestinnän liikenne- ja paikkatietoja voidaan käyttää korruptiota muistuttavia virkavirheitä koskevassa hallinnollisessa menettelyssä, unionin tuomioistuin palauttaa aluksi mieleen, että pääsy mainittuihin tietoihin voidaan myöntää sähköisen viestinnän tietosuojadirektiivin 15 artiklan 1 kohdan nojalla säädetyn toimenpiteen perusteella ainoastaan silloin, jos kyseiset palveluntarjoajat ovat säilyttäneet näitä tietoja tavalla, joka on yhteensopiva mainitun säännöksen kanssa. Näin ollen näiden samojen tietojen myöhempi käyttö on mahdollista ainoastaan sillä edellytyksellä, että yhtäältä sähköisten viestintäpalvelujen tarjoajat ovat säilyttäneet näitä tietoja sähköisen viestinnän tietosuojadirektiivin 15 artiklan 1 kohdan, sellaisena kuin unionin tuomioistuin on sitä tulkinnut, mukaisesti, ja toisaalta toimivaltaisille viranomaisille myönnetty pääsy näihin samoihin tietoihin on myös kyseisen säännöksen mukainen.
Unionin tuomioistuin palauttaa mieleen tavoitteista, joilla voidaan oikeuttaa se, että viranomaiset käyttävät tietoja, joita sähköisten viestintäpalvelujen tarjoajat ovat säilyttäneet sähköisen viestinnän tietosuojadirektiivin 15 artiklan 1 kohdan, luettuna perusoikeuskirjan valossa, mukaisen toimenpiteen perusteella, että kyseisen säännöksen mukaan jäsenvaltiot voivat säätää poikkeuksista kyseisen direktiivin 5 artiklan 1 kohdassa vahvistetusta periaatteellisesta velvollisuudesta taata henkilötietojen luottamuksellisuus ja muun muassa saman direktiivin 6 ja 9 artiklassa mainituista vastaavista velvollisuuksista, jos tällainen rajoitus on välttämätön, asianmukainen ja oikeasuhteinen demokraattisen yhteiskunnan toimenpide kansallisen turvallisuuden sekä puolustuksen, yleisen turvallisuuden tai rikosten tai sähköisen viestintäjärjestelmän luvattoman käytön torjunnan, tutkinnan, selvittämisen ja syyteharkinnan varmistamiseksi. Tätä varten jäsenvaltiot voivat muun muassa hyväksyä lainsäädännöllisiä toimenpiteitä, joissa säädetään tietojen säilyttämisestä rajoitetuksi ajaksi, kun tämä on perusteltua jostakin näistä syistä.
Unionin tuomioistuin täsmentää, että sähköisen viestinnän tietosuojadirektiivin 15 artiklan 1 kohta ei voi oikeuttaa sitä, että sähköisen viestinnän ja siihen liittyvien tietojen luottamuksellisuuden takaamista koskevasta periaatteellisesta velvollisuudesta ja erityisesti kyseisen direktiivin 5 artiklassa nimenomaisesti säädetystä näiden tietojen tallentamista koskevasta kiellosta poikkeamisesta tulisi sääntö, sillä muutoin tehtäisiin viimeksi mainitun säännöksen sisältö laajalti tyhjäksi.
Unionin tuomioistuin palauttaa mieleen tavoitteista, joilla voidaan oikeuttaa muun muassa sähköisen viestinnän tietosuojadirektiivin 5, 6 ja 9 artiklassa säädettyjen oikeuksien ja velvollisuuksien rajoittaminen, että kyseisen direktiivin 15 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä virkkeessä oleva tavoitteiden luettelo on tyhjentävä, joten kyseisen säännöksen nojalla toteutetun lainsäädännöllisen toimenpiteen on vastattava tosiasiallisesti ja ehdottomasti jotain näistä tavoitteista.
Siltä osin kuin kyse on yleisen edun mukaisista tavoitteista, joilla voidaan oikeuttaa sähköisen viestinnän tietosuojadirektiivin 15 artiklan 1 kohdan nojalla toteutettu toimenpide, unionin tuomioistuin palauttaa mieleen, että sen oikeuskäytännöstä ja erityisesti tuomiosta La Quadrature du Net ym. ja tuomiosta Commissioner of An Garda Síochána ym. ilmenee, että suhteellisuusperiaatteen mukaisesti näiden tavoitteiden välillä vallitsee niiden tärkeyteen perustuva hierarkia ja että tavoitteen, johon tällaisella toimenpiteellä pyritään, tärkeyden on oltava oikeassa suhteessa siitä aiheutuvan puuttumisen vakavuuteen nähden. Tältä osin kansallisen turvallisuuden takaamista koskeva tavoite on tärkeämpi kuin sähköisen viestinnän tietosuojadirektiivin 15 artiklan 1 kohdassa tarkoitetut muut tavoitteet, etenkin rikollisuuden, jopa vakavan rikollisuuden, torjumista yleensä ja yleisen turvallisuuden suojaamista koskevat tavoitteet. Jollei perusoikeuskirjan 52 artiklan 1 kohdassa määrättyjen muiden vaatimusten noudattamisesta muuta johdu, kansallisen turvallisuuden takaamista koskevalla tavoitteella voidaan näin ollen oikeuttaa toimenpiteitä, joilla puututaan perusoikeuksiin vakavammin kuin toimenpiteillä, jotka voitaisiin oikeuttaa näillä muilla tavoitteilla.
Täsmällisemmin siltä osin kuin on kyse rikosten torjuntaa, tutkintaa, selvittämistä ja syyteharkintaa koskevasta tavoitteesta, unionin tuomioistuin toteaa, että ainoastaan vakavan rikollisuuden torjuminen ja yleiseen turvallisuuteen kohdistuvien vakavien uhkien ehkäiseminen voivat suhteellisuusperiaatteen mukaisesti oikeuttaa liikenne- ja paikkatietojen säilyttämisestä johtuvan kaltaiset vakavat puuttumiset perusoikeuskirjan 7 ja 8 artiklassa vahvistettuihin perusoikeuksiin. Näin ollen vain sellaiset puuttumiset mainittuihin perusoikeuksiin, jotka eivät ole vakavia, voidaan oikeuttaa rikosten torjuntaa, tutkintaa, selvittämistä ja syyteharkintaa yleisesti koskevalla tavoitteella.
Tästä oikeuskäytännöstä ilmenee, että vakavan rikollisuuden torjunta ja yleiseen turvallisuuteen kohdistuvien vakavien uhkien ehkäiseminen ovat yleisen edun mukaisten tavoitteiden hierarkiassa alempana kuin kansallisen turvallisuuden takaaminen, mutta sitä vastoin ne ovat tärkeämpiä kuin rikosten torjuminen yleensä ja yleiseen turvallisuuteen kohdistuvien muiden kuin vakavien uhkien ehkäiseminen. Tässä yhteydessä unionin tuomioistuin kuitenkin muistuttaa, että jäsenvaltioiden mahdollisuutta oikeuttaa muun muassa sähköisen viestinnän tietosuojadirektiivin 5, 6 ja 9 artiklassa säädettyjen oikeuksien ja velvollisuuksien rajoittaminen on arvioitava mittaamalla tällaiseen rajoittamiseen sisältyvän puuttumisen vakavuus ja tarkastamalla, että kyseisen rajoituksen yleisen edun mukaisen tavoitteen tärkeys on suhteessa tähän vakavuuteen.
Lisäksi unionin tuomioistuin muistuttaa, että pääsy palveluntarjoajien sähköisen viestinnän tietosuojadirektiivin 15 artiklan 1 kohdan nojalla toteutetun toimenpiteen perusteella säilyttämiin liikenne- ja paikkatietoihin, mikä on toteutettava tämän direktiivin tulkintaa koskevaa oikeuskäytäntöä täysimääräisesti noudattaen, voidaan lähtökohtaisesti perustella ainoastaan sillä yleisen edun mukaisella tavoitteella, jonka tähden kyseisille palveluntarjoajille on asetettu tämä säilyttämisvelvollisuus. Toisin on vain, jos tavoitteen, johon tietojen saannilla pyritään, merkitys on suurempi kuin säilyttämisen perustana olleen tavoitteen.
Unionin tuomioistuimen mukaan kyseiset toteamukset soveltuvat soveltuvin osin sellaisten liikenne- ja paikkatietojen myöhempään käyttöön, joita sähköisten viestintäpalvelujen tarjoajat ovat säilyttäneet sähköisen viestinnän tietosuojadirektiivin 15 artiklan 1 kohdan nojalla vakavan rikollisuuden torjumiseksi toteutetun toimenpiteen perusteella. Tällaisia tietoja ei nimittäin voida sen jälkeen, kun niitä on säilytetty ja annettu toimivaltaisten viranomaisten käyttöön vakavan rikollisuuden torjumiseksi, välittää muille viranomaisille eikä käyttää pääasiassa kyseessä olevan, korruptiota muistuttavien virkavirheiden torjumisen kaltaisten sellaisten tavoitteiden saavuttamiseksi, jotka ovat yleisen edun mukaisten tavoitteiden hierarkiassa alempana kuin vakavan rikollisuuden torjunta ja yleiseen turvallisuuteen kohdistuvien vakavien uhkien ehkäiseminen. Säilytettyjen tietojen saannin ja niiden käytön salliminen tällaisessa tilanteessa olisi nimittäin vastoin edellä mainittua, kyseistä yleistä etua koskevien tavoitteiden hierarkiaa.
(
1
)	Rikostiedustelusta 2.10.2012 annettu Liettuan tasavallan laki (Lietuvos Respublikos kriminalinės žvalgybos Įstatymas; Žin., 2012, nro 122-6093), sellaisena kuin sitä sovelletaan pääasian tosiseikkoihin (jäljempänä rikostiedustelulaki).
(
2
)	Erityisesti henkilötietojen käsittelystä ja yksityisyyden suojasta sähköisen viestinnän alalla 12.7.2002 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2002/58/EY (sähköisen viestinnän tietosuojadirektiivi) (EYVL 2002, L 201, s. 37), sellaisena kuin se on muutettuna 25.11.2009 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 2009/136/EY (EUVL 2009, L 337, s. 11), 15 artiklan 1 kohta.
(
3
)	Rikostiedustelulain 19 §:n 3 momentti.
(
4
)	Tuomio 6.10.2020, Privacy International (C-623/17, EU:C:2020:790, 39 kohta).
(
5
)	Tuomio 2.3.2021, Prokuratuur (Sähköiseen viestintään liittyvien tietojen saannin edellytykset) (C-746/18, EU:C:2021:152, 33 ja 35 kohta).
(
6
)	Perusoikeuskirjan 7 ja 8 artikla.
(
7
)	Tuomio 6.10.2020, La Quadrature du Net ym. (C-511/18, C-512/18 ja C-520/18, EU:C:2020:791).
(
8
)	Tuomio 5.4.2022, Commissioner of An Garda Síochána ym. (C-140/20, EU:C:2022:258).
(
9
)	Perusoikeuskirjan 7, 8 ja 11 artikla sekä 52 artiklan 1 kohta.