62010CC0551
STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA
JÁNA MAZÁKA
přednesené dne 6. března 2012 (
1
)
Věc C-551/10 P
Éditions Odile Jacob SAS
proti
Evropské komisi
„Kasační opravný prostředek — Hospodářská soutěž — Spojování podniků — Francouzskojazyčné vydavatelství — Nařízení (EHS) č. 4064/89 — Porušení článku 3 — Zneužití pravomoci — Nesplnění povinnosti uvést odůvodnění — Zásady právní jistoty, legitimního očekávání a ekvity — Posouzení dominantního postavení — Přiměřenost závazků“
I – Úvod
1.
Svým kasačním opravným prostředkem se Éditions Odile Jacob SAS (dále jen „navrhovatelka“) domáhá zrušení rozsudku Tribunálu ze dne 13. září 2010 ve věci T-279/04, Éditions Jacob v. Komise (dále jen „napadený rozsudek“), kterým Tribunál zamítl její žalobu, kterou se domáhala zrušení rozhodnutí Komise ze dne 7. ledna 2004 prohlašujícího spojení za slučitelné se společným trhem a s fungováním Smlouvy o EHP (věc č. COMP/M.2978 – Lagardère/Natexis/VUP) (
2
) (dále jen „sporné rozhodnutí“).
II – Skutkový základ sporu
2.
Skutkové okolnosti projednávaného kasačního opravného prostředku byly velmi podrobně vylíčeny v bodech 1 až 59 napadeného rozsudku. Budu se tedy zabývat pouze několika relevantními skutečnostmi ve snaze stručně objasnit, co vedlo k podání tohoto kasačního opravného prostředku. Dne 25. září 2002 se společnost Vivendi Universal SA (dále jen „VU“) rozhodla odprodat aktiva vztahující se k vydavatelské činnosti (dále jen „cílová aktiva“), která v Evropě držela její dceřiná společnost Vivendi Universal Publishing SA (dále jen „VUP“). Společnost Lagardère SCA (dále jen „Lagardère“) projevila zájem o nabytí dotčených aktiv. Když VU usilovala o rychlou realizaci prodeje a platby, ukázalo se však, že toto přání nemohlo být splněno vzhledem ke skutečnosti, že prodej musel být předem povolen příslušnými orgány pro hospodářskou soutěž. Společnost Lagardère tedy požádala společnost Natexis Banques Populaires SA (dále jen „NBP“), aby prostřednictvím dceřiné společnosti založené za tímto účelem, sama nabyla cílová aktiva od VUP, přechodně je držela a následně je prodala společnosti Lagardère, jakmile naposled uvedená společnost získá povolení pro takové nabytí aktiv.
3.
Dne 3. prosince 2002 společnost Investima 10 SAS (dále jen „Investima 10“), jejímž 100% vlastníkem je společnost Ecrinvest 4 SA (dále jen „Ecrinvest 4“), jejímž 100% vlastníkem je společnost Segex Sarl (dále jen „Segex“), která je 100% ovládána společností NBP, se formálně zavázala společnosti VUP, že odkoupí cílová aktiva. Téhož dne uzavřely společnosti Segex a Ecrinvest 4 smlouvu o prodeji (dále jen „smlouva o prodeji“) se společností Lagardère, na základě které byla naposled uvedená společnost oprávněna nabýt prostřednictvím společnosti Ecrinvest 4 veškerý akciový kapitál společnosti Investima 10. Smlouva o prodeji stanovila, že k převodu akcií společnosti Ecrinvest 4 do vlastnictví společnosti Lagardère musí dojít, až když společnost Lagardère získá povolení příslušných orgánů pro hospodářskou soutěž k nabytí společnosti Ecrinvest 4. Dne 3. prosince 2002 zaplatila společnost Lagardère v souladu se smlouvou o prodeji společnosti Segex mimo jiné kupní cenu předmětných akcií. Společnost Lagardère se zavázala poskytnout společnostem Segex, Ecrinvest 4 a Investima 10 odškodnění za jakoukoli škodu vzniklou v souvislosti s prováděním předmětné smlouvy o prodeji. Společnost Lagardère informovala Komisi o návrhu oznámení o koupi cílových aktiv dne 10. prosince 2002. Dne 20. prosince 2002 společnost VUP přikročila k realizaci závazku společnosti Investima 10 spočívajícího v nákupu aktiv a téhož dne uzavřela společnost Investima 10 se společností VUP smlouvu o koupi cílových aktiv.
4.
Dne 14. dubna 2003 společnost Lagardère informovala Komisi o navrhovaném nákupu cílových aktiv podle čl. 4 odst. 1 nařízení Rady (EHS) č. 4064/89 ze dne 21. prosince 1989 o kontrole spojování podniků (
3
). Dne 5. června 2003 Komise rozhodla, že oznámené spojení vyvolává vážné pochybnosti o jeho slučitelnosti se společným trhem a zahájila druhou fázi přezkumu oznámeného spojení podle čl. 6 odst. 1 písm. c) nařízení č. 4064/89.
5.
Dne 14. října 2003 se společnost Investima 10 stala společností Editis SA (dále jen „Editis“).
6.
Komise přijala dne 7. ledna 2004 sporné rozhodnutí, kterým se povoluje spojení podniků za podmínky splnění určitých závazků. Podle těchto závazků bylo společnosti Lagardère uloženo, aby prodala aktiva představující přibližně 60 % až 70 % jejího celosvětového obratu a 70 % až 80 % obratu společnosti VUP, které byly dosaženy na frankofonních trzích dotčených spojením podniků. Komise se domnívala, že závazky nabídnuté společností Lagardère by měly zamezit takřka všem horizontálním překrýváním činností účastníků spojení na všech relevantních frankofonních trzích, kde bylo tímto spojením vytvořeno nebo posíleno dominantní postavení. Komise se domnívá, že v případě prodeje jedinému kupujícímu se na základě nabídnutých závazků zamezí většině vertikálních a konglomerátních účinků analyzovaných ve sporném rozhodnutí, které jsou výsledkem celkové velikosti subjektu vytvořeného spojením v odvětví francouzskojazyčné vydavatelské činnosti a které přispívají k vytvoření nebo posílení dominantních postavení na relevantních trzích. Sporné rozhodnutí obsahuje závěr, že ve světle závazků nabídnutých společností Lagardère spojení nepovede k vytvoření nebo posílení dominantního postavení subjektu vytvořeného spojením na společném trhu. Komise tedy rozhodla, že za předpokladu, že závazky nabídnuté společností Lagardère budou splněny podle čl. 2 odst. 2 a čl. 8 odst. 2 nařízení č. 4064/89, nabytí výhradní kontroly nad aktivy vydavatelské činnosti společnosti VUP v Evropě a Latinské Americe kromě Brazílie podle čl. 3 odst. 1 písm. b) uvedeného nařízení společností Lagardère bylo slučitelné se společným trhem a Dohodou o Evropském hospodářském prostoru (dále jen „Dohoda o EHP“)
7.
Dne 28. května 2004 uzavřely společnosti Lagardère a Wendel Investissements SA (dále jen „Wendel“) návrh dohody, podle které měla společnost Wendel nabýt aktiva, která se společnost Lagardère zavázala prodat v rámci nabídnutých závazků. Dopisem ze dne 4. června 2004 společnost Lagardère požádala Komisi, aby schválila koupi dotčených aktiv společností Wendel.
8.
Žalobou podanou dne 8. července 2004 proti Komisi k Soudu prvního stupně (nyní Tribunálu), jež byla zapsána pod číslem T-279/04, žalobkyně požadovala zrušení sporného rozhodnutí. Tribunál v napadeném rozsudku v plném rozsahu zamítl žalobu na neplatnost sporného rozhodnutí.
III – Kasační opravný prostředek
9.
Na podporu svého kasačního opravného prostředku navrhovatelka uplatňuje čtyři důvody.
A – První důvod kasačního opravného prostředku: porušení článku 3 nařízení č. 4064/89
1. Řízení před Tribunálem
10.
Navrhovatelka v rámci svého prvního žalobního důvodu před Tribunálem tvrdila, že ve sporném rozhodnutí je nabytí cílových aktiv společností NBP nesprávně kvalifikováno jako nabytí aktiv se záměrem následného prodeje podle čl. 3 odst. 5 písm. a) nařízení č. 4064/89, namísto kvalifikace jako spojení, na základě kterého společnost Lagardère získal výhradní kontrolu nad cílovými aktivy prostřednictvím společnosti NBP jako mezičlánkem, anebo společnosti Lagardère a NBP získaly společnou kontrolu nad těmito aktivy. Navrhovatelka navíc v řízení v prvním stupni tvrdila, že nabytí cílových aktiv společností Investima 10 nebylo v souladu s kumulativními podmínkami obsaženými v čl. 3 odst. 5 písm. a) nařízení č. 4064/89, a že holdingové ujednání vztahující se k cílovým aktivům tedy umožnilo společnosti Lagardère uplatňovat rozhodující vliv na tyto aktiva od prosince roku 2002 až do okamžiku jejich prodeje společnosti Wendel dne 30. září 2004.
11.
Tribunál konstatoval, že i kdyby nabytí cílových aktiv společností Investima 10 nesplňovalo všechny požadavky stanovené čl. 3 odst. 5 písm. a) nařízení č. 4064/89, nutně to nemusí znamenat, že předmětné nabytí musí být kvalifikováno podle čl. 3 odst. 1 písm. b) tohoto nařízení jako získání výhradní kontroly nad těmito aktivy společností Lagardère nebo získání společné kontroly společnostmi Lagardère a NBP (
4
). Tribunál dále konstatoval, že holdingové ujednání neumožnilo uplatňovat rozhodující vliv na cílová aktiva od prosince roku 2002 ani společnosti Lagardère, ani společnostem Lagardère a NBP, ve smyslu čl. 3 odst. 3 nařízení č. 4064/89 (
5
). Tribunál také pro úplnost dodal, že i kdyby holdingové ujednání umožňovalo, jak tvrdí navrhovatelka, společnosti Lagardère vykonávat od prosince roku 2002, samostatně nebo spolu se společností NBP kontrolu nad cílovými aktivy v souladu s čl. 3 odst. 1 písm. b) nařízení č. 4064/89, a spojení by tedy bylo uskutečněno před oznámením, neměla by tato skutečnost vliv na legalitu sporného rozhodnutí. (
6
)
2. Argumenty
12.
První důvod kasačního opravného prostředku má dvě části.
13.
Navrhovatelka se zaprvé domnívá, že Tribunál tím, že posuzoval holdingové ujednání odděleně, aniž vzal v úvahu celou právní konstrukci, která vedla k tomu, že společnost Lagardère získala kontrolu nad cílovými aktivy, nerespektoval obecný cíl kontroly spojování podniků a práva hospodářské soutěže, kterým je, jak bylo potvrzeno v rozsudku Cementbouw Handel & Industrie v. Komise (
7
), zjištění hospodářské reality, která je základem příslušných transakcí. Tribunál tak navíc nerespektováním cíle kontroly spojování podniků a vlastní judikatury týkající se komplexních operací vytvořil novou výjimku, která má větší dosah než výjimka stanovená čl. 3 odst. 5 nařízení č. 4064/890. Tím, že Tribunál povolil taková holdingová ujednání bez ohledu na povahu podniku pověřeného držbou převáděných aktiv, a tudíž umožnil, aby se transakce, které je za normálních okolností třeba oznámit Komisi, mohly vyhnout kontrole spojování podniků, také zbavil čl. 3 odst. 5 písm. a) tohoto nařízení jeho užitečného účinku, když neuplatnil požadavek týkající se úvěrových nebo jiných finančních institucí a jistě i požadavek týkající se dočasné povahy transakce uvedené v tomto ustanovení.
14.
Navrhovatelka se zadruhé domnívá, že Tribunál povolil, aby byl na základě smlouvy vytvořen „závazek uskladnění“, kterým se obchází kontrola spojování podniků. Tribunál se dopustil nesprávného právního posouzení tím, že zkresleně použil čl. 3 odst. 3 nařízení č. 4064/89, když při svém posouzení zohlednil pouze smluvní podmínky, čímž se zcela vyhnul posouzení otázky faktické kontroly v souladu s praxí uplatňovanou samotnou Komisí a potvrzenou rozsudkem Tribunálu ve věci Aer Lingus Group v. Komise (
8
). Navrhovatelka se dále domnívá, že Tribunál nesprávně odmítl v bodě 134 napadeného rozsudku tvrzení navrhovatelky, která se týkala možnosti uplatňování rozhodujícího vlivu, pokud jde o financování a převzetí rizik, když konstatoval, že takové financování bylo „vlastní holdingovému ujednání“. Tribunál tedy v bodě 137 napadeného rozsudku nesprávně zamítl navrhovatelčiny nároky vyplývající z dluhu, který měla společnost Segex/Ecrinvest 4 vůči společnosti Lagardère.
15.
Komise a společnost Lagardère se domnívají, že tento důvod kasačního opravného prostředku je neúčinný, neboť cílem sporného rozhodnutí nebylo přezkoumat existenci či neexistenci faktické kontroly od prosince 2002, nýbrž posoudit slučitelnost spojení oznámeného dne 14. dubna 2003 v souvislosti se získáním kontroly nad společností VUP společností Lagardère se společným trhem. Kvalifikace předmětného holdingového ujednání a důsledky této kvalifikace proto nezávisí ani nemají vliv na platnost sporného rozhodnutí, kterým bylo povoleno spojení za předpokladu dodržení závazků. Společnost Lagardère tvrdí, že Komise může spojení podniků zakázat, pouze pokud vytváří nebo posiluje dominantní postavení, v jehož důsledku je významně narušena hospodářská soutěž na společném trhu. Neoznámení spojení podniků nebo jeho uskutečnění bez povolení může být sankcionováno pouze uložením pokuty podle článku 14 nařízení č. 4064/89.
16.
Komise se domnívá, že navrhovatelka nesprávně tvrdí na základě rozsudku ve věci Cementbouw Handel & Industrie v. Komise (
9
), že nařízení č. 4064/89 ukládá Komisi, aby posuzovala vzájemně související transakce, které tvoří spojení podniků, jednotně. Vzhledem k tomu, že se Komise domnívala, že spojení podniků následující po uložení závazků nenarušilo hospodářskou soutěž, neměla na obecný cíl kontroly spojování podniků vliv skutečnost, že posuzování spojení, na základě kterého byla získána kontrola, se nevztahovalo na fázi holdingového ujednání. Konstatování Tribunálu, že holdingové ujednání týkající se aktiv společnosti VUP neposkytovalo společnosti Lagardère samostatně nebo spolu se společností NBP od prosince roku 2002 možnost uplatňovat rozhodující vliv na tyto aktiva, kromě toho nesmí být napadáno ve fázi řízení o kasačním opravném prostředku, pokud nebylo namítáno zkreslení skutkového stavu. Ve světle případu Aer Lingus Group v. Komise (
10
) a vzhledem k tomu, že Komise povolila za podmínky splnění závazků, aby společnost Lagardère trvale získala výhradní kontrolu nad cílovými aktivy společnosti VUP, je takové rozhodnutí o povolení rovněž soudržné s rozborem, na základě něhož bylo holdingové ujednání ohledně VUP/Editis se společností NBP jako mezičlánkem pokládáno za „první krok“ v rámci tohoto jediného spojení vedoucí až na konci této transakce (prostřednictvím prodeje společnosti NBP ve prospěch společnosti Lagardère, v souladu se závazky) k získání trvalé kontroly společností Lagardère. Komise se domnívá, že výtka vznesená navrhovatelkou týkající se kvalifikace holdingového ujednání a vytvoření nové výjimky pro případy dočasného nabytí aktiv je neúčinná, protože toto nemá rozhodující význam pro legalitu sporného rozhodnutí, a i kdyby to bylo pokládáno za první krok spojení podniků, nepředstavuje to samo o sobě spojení podniků. Komise se také domnívá, že napadený rozsudek nevylučuje možnost faktické kontroly. V těchto souvislostech však nese důkazní břemeno navrhovatelka, která musí prokázat, že Komise pochybila. Nestačí tvrdit, že společnost Lagardère vykonávala kontrolu od prosince roku 2002. Tak je tomu především proto, že smluvní podmínky byly přijaty za účelem vyloučení kontroly.
17.
Společnost Lagardère tvrdí, že tento důvod kasačního opravného prostředku je v každém případě zčásti nepřípustný a zčásti neopodstatněný. Domnívá se, že tvrzení navrhovatelky, že holdingové ujednání je pouze první fází spojení podniků, která nakonec vyústila v získání kontroly společností Lagardère, je novým argumentem uplatněným ve stadiu řízení o kasačním opravném prostředku a je v rozporu se stanoviskem zastávaným navrhovatelkou v řízení před Tribunálem, a tudíž je nepřípustné. Společnost Lagardère se domnívá, že tvrzení navrhovatelky, že Tribunál nepřezkoumal možnost faktické kontroly společnosti Lagardère nad společností Editis od okamžiku holdingového ujednání, je neopodstatněné, jak vyplývá z posouzení provedeného tímto soudem, které se týká této otázky a je obsaženo v bodě 119 a následujících napadeného rozsudku.
3. Posouzení
18.
Pokud jde o tvrzení, že tento důvod kasačního opravného prostředku je neúčinný, domnívám se, že spojení podniků, byť oznámené pozdě po uplynutí lhůty jednoho týdne stanovené čl. 4 odst. 1 nařízení č. 4064/89 a uskutečněné v rozporu s povinností pozastavení procesu spojování obsaženou v čl. 7 odst. 1 tohoto nařízení, které nevytváří ani neposiluje dominantní postavení, v jehož důsledku by byla významně narušena hospodářská soutěž na společném trhu, musí být v souladu s čl. 8 odst. 2 nařízení č. 4064/89 Komisí prohlášeno za slučitelné se společným trhem (
11
). Neoznámení spojení majícího význam pro celé Společenství Komisi podle článku 4 nařízení č. 4064/89 (
12
) nebo uskutečnění takového spojení podniků bez povolení však může být sankcionováno uložením pokuty Komisí podle čl. 14 odst. 1 písm. a) a čl. 14 odst. 2 písm. b) nařízení č. 4064/89 (
13
).
19.
Podle mého názoru je důležité zdůraznit, že takový přístup se zakládá na předpokladu, že Komisi byly následně oznámeny všechny skutkové, právní a ekonomické aspekty, které by mohly mít vliv na povahu spojení, a na posouzení Komise dopadu daného spojení na hospodářskou soutěž na společném trhu podle nařízení č. 4064/89 (
14
), a spojení tedy bylo tímto orgánem posouzeno na základě všech relevantních informací. Domnívám se, že určitá pochybení nebo opomenutí v oznámení týkající se povahy transakcí by tedy mohla ovlivnit správnost hodnocení samotného spojení podle nařízení č. 4064/89 (
15
).
20.
V tomto ohledu a v rámci tohoto řízení se domnívám, že pochybení Komise spočívající v nezohlednění a v nesprávném posouzení všech relevantních informací a okolností týkajících se použití článku 3 nařízení č. 4064/89 v jejím rozhodnutí, kterým se povoluje spojení podniků, anebo takové pochybení Tribunálu v jeho rozsudku, kterým se dané rozhodnutí přezkoumává, by eventuálně mohlo vést ke zrušení předmětného rozhodnutí nebo rozsudku.
21.
Nicméně se domnívám, že i kdyby byla navrhovatelčina tvrzení uplatněná v rámci tohoto důvodu kasačního opravného prostředku skutečně správná, nemohla by vést ke zrušení napadeného rozsudku. Uplatněné nesprávné právní posouzení holdingového ujednání, o němž navrhovatelka sama uznává, že je nedílnou součástí spojení oznámeného dne 14. dubna 2003 (
16
), se ve skutečnosti vztahuje pouze k otázce, zda společnost Lagardère získala kontrolu nad cílovými aktivy v prosinci roku 2002 v důsledku tohoto ujednání, nebo ji získala později. Uplatněné pochybení tedy nemá žádný jiný praktický vliv na povahu oznámeného spojení nebo na jeho dopad na hospodářskou soutěž na společném trhu. Tento přístup je podle mého názoru potvrzen rozhodnutím Tribunálu ve věci Cementbouw Handel & Industrie v. Komise (
17
). Jak tedy naznačil Tribunál, cílem zjištění, zda má několik transakcí jednotnou povahu je mimo jiné umožnit Komisi provést účinnou kontrolu těch spojení, která by mohla značně narušovat hospodářskou soutěž na společném trhu (
18
). Navrhovatelka tak v projednávané věci nemůže tvrdit, že Tribunál nesprávně posoudil holdingové ujednání podle článku 3 nařízení č. 4064/89.
22.
Pro úplnost přesto přezkoumám argumenty navrhovatelky týkající se prvního důvodu kasačního opravného prostředku.
23.
Tvrzení společnosti Lagardère, že první část tohoto důvodu kasačního opravného prostředku je nepřípustná, by podle mého názoru mělo být zamítnuto. To, že navrhovatelka ve svých písemných vyjádřeních před Tribunálem neformulovala své argumenty za použití výrazů obsažených v rozsudku Cementbouw Handel & Industrie v. Komise (
19
) a v konsolidovaném sdělení Komise k otázkám příslušnosti, pokud jde o nařízení Rady (ES) č. 139/2004 o kontrole spojování podniků (
20
), stěží překvapí, jelikož předmětný rozsudek a sdělení jsou pozdějšího data než žaloba na neplatnost sporného rozhodnutí podaná k Tribunálu. Povaha holdingového ujednání týkající se cílových aktiv v širším kontextu spojení, které bylo oznámeno Komisi, a potřeba posoudit toto ujednání v daném kontextu byly záležitostmi, na které navrhovatelka upozornila ve svých písemných vyjádřeních před Tribunálem.
24.
Pokud jde o podstatu první části tohoto důvodu kasačního opravného prostředku, zastávám názor, že se Tribunál nedopustil nesprávného pochopení hospodářské reality spojení zkoumaného Komisí ve sporném rozhodnutí, a vlastně ani různých transakcí, na kterých se dané spojení zakládalo. Kromě hloubkové analýzy samotného holdingového ujednání v bodech 119 až 153 napadeného rozsudku Tribunál v bodech 10 až 36 tohoto rozsudku skutečně podrobně popsal v jednotlivých krocích transakce, které předcházely oznámení o spojení podniků dne 14. dubna 2003. Navrhovatelka navíc výslovně souhlasila s vylíčením těchto skutečností Tribunálem v tomto řízení o kasačním opravném prostředku.
25.
Z napadeného rozsudku navíc jasně vyplývá, že Tribunál posoudil holdingového ujednání podle čl. 3 odst. 3 nařízení č. 4064/89 v návaznosti na konkrétní tvrzení uplatněná navrhovatelkou v jejím prvním důvodu směřujícímu ke zrušení před tímto soudem. Navrhovatelka tvrdila, že nabytí cílových aktiv společností NBP neproběhlo v souladu s čl. 3 odst. 5 písm. a) nařízení č. 4064/89 (
21
) a že společnost Lagardère mohla na základě holdingového ujednání uplatňovat rozhodující vliv nad cílovými aktivy od prosince roku 2002 až do doby, kdy byly prodány společnosti Wendel v září roku 2004 (
22
). Tribunál tedy v přímé návaznosti na tvrzení navrhovatelky, která mu byla předložena, podrobně zkoumal, zda společnost Lagardère získala samostatnou nebo společnou kontrolu nad cílovými aktivy od prosince roku 2002. Jelikož Tribunál dospěl k závěru, že společnost Lagardère nezískala kontrolu nad cílovými aktivy od prosince roku 2002 podle čl. 3 odst. 3 nařízení č. 4064/89, nepokračoval dál, aby jakkoli detailně přezkoumal použití čl. 3 odst. 5 písm. a) tohoto nařízení (
23
). Přezkum použití čl. 3 odst. 5 písm. a) nařízení č. 4064/89, podle něhož nedochází k získání kontroly, tedy Tribunál zřejmě pokládal za zbytečný ve světle jeho konstatování týkajícího se neexistence kontroly ve smyslu čl. 3 odst. 3 nařízení č. 4064/89. Tímto Tribunál podle mého názoru nezbavil čl. 3 odst. 5 písm. a) tohoto nařízení (
24
) užitečného účinku (effet utile), ani nevytvořil novou výjimku týkající se získání kontroly.
26.
Dále se domnívám, že Komise ve svých písemných vyjádřeních správně poukázala na to, že posouzení holdingového ujednání Tribunálem je soudržné jak s rozsudkem Cementbouw Handel & Industrie v. Komise (
25
), tak i se sdělením Komise k otázkám příslušnosti (
26
), jelikož toto ujednání může být pokládáno za první, ale sám o sobě nedostatečný, krok (
27
) v rámci několika souvisejících transakcí, které nakonec vedly k tomu, že společnost Lagardère získala kontrolu nad cílovými aktivy, a tudíž ke spojení podniků ve smyslu nařízení č. 4064/89.
27.
Proto se domnívám, že první část tohoto důvodu kasačního opravného prostředku by měla být zamítnuta jako neopodstatněná.
28.
Pokud jde o druhou část tohoto důvodu kasačního opravného prostředku, navrhovatelka tvrdí, že Tribunál nesprávně použil kritéria posuzování kontroly uvedená v čl. 3 odst. 3 nařízení č. 4064/89 a pouze přezkoumal formální smluvní podmínky, aniž by přezkoumal existenci faktické kontroly. Navrhovatelka uvádí, že před Tribunálem tvrdila, že schopnost společnosti Lagardère uplatňovat rozhodující vliv nad cílovými aktivy vyplývala ze tří skutkových okolností, a to konkrétně z půjčky poskytnuté společnosti NBP ve výši celkové pořizovací ceny (1,116 miliardy eur), ze záruky platit nájmy a z poskytnutí částek určených pro hotovostní potřeby společnosti VUP (118 milionů eur). Navrhovatelka dále před Tribunálem poukázala na to, že rozhodující vliv uplatňovaný společnostmi Lagardère a Segex vyplýval ze tří kumulativních mechanismů: právo veta příslušející společnosti Segex zakotvené v příloze 7 smlouvy a vztahující se na jakékoli změny týkající se cílových aktiv, ekonomická závislost společnosti Investima 10 na společnosti Lagardère v souvislosti s půjčkou o hodnotě 1,2 miliardy eur a převod veškerých obchodních rizik a kontroly budov na společnost Lagardère.
29.
Domnívám se, že navrhovatelčina výtka, že Tribunál pouze přezkoumal smluvní podmínky a neposoudil otázku faktické kontroly vykonávané společností Lagardère nad cílovými aktivy, je neopodstatněná. Z napadeného rozsudku zjevně vyplývá, že Tribunál v rozporu s tvrzeními navrhovatelky přezkoumal všechny žalobní důvody uplatněné navrhovatelkou týkající se faktické kontroly a vyhodnotil důkazy předložené v této souvislosti navrhovatelkou. Tribunál nejprve v bodech 133 a 134 napadeného rozsudku přezkoumal otázku, zda skutečnost, že společnost Lagardère financovala holdingové ujednání a v tomto ohledu převzala veškerá rizika, vedla k získání možnosti uplatňovat rozhodující vliv na cílová aktiva. Tribunál zadruhé v bodech 136 a 138 až 142 napadeného rozsudku přezkoumal povahu práva veta poskytnutého společnostem Segex nebo Ecrinvest 4 podle přílohy 7 smlouvy o prodeji, pokud jde o jakákoli rozhodnutí, která by mohla mít vliv na cílová aktiva (
28
). Zatřetí, v bodě 137 napadeného rozsudku byla podrobena přezkumu otázka, zda dluh společností Segex nebo Ecrinvest 4 vůči společnosti Lagardère mohl zbavit společnost Segex faktické možnosti vykonávat práva spojená s cílovými aktivy a vést k tomu, že společnost Segex zastupovala společnost Lagardère. Začtvrté v bodě 143 napadeného rozsudku byla přezkoumána otázka nezávislosti členů představenstva odpovědného za řízení společnosti Investima 10 (
29
). Z napadeného rozsudku zjevně vyplývá, že Tribunál podrobil přezkumu výše uvedené otázky týkající se faktické kontroly a značné množství smluvních podmínek obsažených ve smlouvě o prodeji a dospěl k závěru, že tyto podmínky byly dostatečné k vyloučení možnosti faktické kontroly společnosti Lagardère nad cílovými aktivy (
30
).
30.
S ohledem na to, že se neprokázalo, že Tribunál se dopustil nesprávného hodnocení důkazů o existenci faktické kontroly a nesprávného posouzení smluvních podmínek obsažených ve smlouvě o prodeji, se domnívám, že výtka týkající se existence faktické kontroly uplatněná navrhovatelkou by měla být zamítnuta jako neopodstatněná.
31.
Navrhovatelka také tvrdí, že argumentace Tribunálu obsažená v bodě 133 napadeného rozsudku se točí v kruhu. Tribunál uvedl, že financování holdingového ujednání a převzetí veškerých rizik společností Lagardère jí neumožnilo uplatňovat rozhodující vliv na cílová aktiva, neboť toto financování a převzetí rizik vyplývalo ze samotného holdingového ujednání nebo mu bylo vlastní. Navrhovatelka uplatňuje totéž, pokud jde o to, jakým způsobem se Tribunál vypořádal s jejími argumenty týkajícími se dluhu, který měly společnosti Segex nebo Ecrinvest 4 vůči společnosti Lagardère, který byl odmítnut v bodě 137 napadeného rozsudku.
32.
Shora uvedená výtka by podle mého názoru měla být koncipována jako výtka nedostatečného odůvodnění Tribunálem, což je právní aspekt, který musí být přezkoumán Soudním dvorem v rámci řízení o kasačním opravném prostředku (
31
). Domnívám se, že je nezbytné přezkoumat dostatečnost odůvodnění uvedeného Tribunálem, pokud jde o otázku financování a převzetí rizik v souvislosti s předchozím zjištěním Tribunálu, velmi podrobně rozepsaným v napadeném rozsudku, podle kterého možnost společnosti Lagardère uplatňovat rozhodující vliv na cílová aktiva podle holdingového ujednání byla vyloučena na základě výslovných ustanovení obsažených ve smlouvě o prodeji (
32
).
33.
Tribunál v bodě 134 napadeného rozsudku dodal, že financování holdingového ujednání vyplývalo ze samotné dohody, jelikož společnost NBP by nesouhlasila s jejím uzavřením, kdyby společnost Lagardère nesouhlasila s převzetím veškerých rizik a nahrazením společnosti NBP všech škod. Tribunál proto v bodě 135 napadeného rozsudku konstatoval, že financování spojení nebylo samo o sobě dostačující k prokázání neexistence vlivu na cílová aktiva ze strany společnosti Segex. V bodě 136 napadeného rozsudku Tribunál také poznamenal, že Segex/Ecrinvest 4 měly právo veta vztahující se na veškerá rozhodnutí, která by mohla mít vliv na cílová aktiva, které mělo širší rozsah, než rozsah stanovený v čl. 3 odst. 5 písm. a) nařízení č. 4064/89. Z týchž důvodů Tribunál v bodě 137 napadeného rozsudku odmítl navrhovatelčino tvrzení, že společnost Segex byla zbavena skutečného vlivu na cílová aktiva a ohledně těchto aktiv jednala ve skutečnosti jako zástupce na účet společnosti Lagardère v důsledku významného dluhu společností Segex nebo Ecrinvest 4 vůči společnosti Lagardère. Podle mého názoru je odůvodnění Tribunálu týkající se otázek financování a vzniklého duhu jasné, srozumitelné a dostatečné ve světle jeho posouzení smluvních podmínek.
34.
Domnívám se proto, že první důvod kasačního opravného prostředku je neúčinný a v každém případě neopodstatněný.
B – Druhý důvod kasačního opravného prostředku: nesprávné právní posouzení spočívající v tom, že Tribunál nevyvodil právní důsledky z procesních vad, jichž se dopustila Komise
1. Argumenty
35.
Ve svém druhém důvodu kasačního opravného prostředku navrhovatelka namítá nesprávné právní posouzení spočívající v tom, že Tribunál nevyvodil právní důsledky z procesních vad, jichž se dopustila Komise. Tribunál tím, že umožnil, aby byla všechna porušení nařízení č. 4064/89, zejména nedodržení povinnosti odkladu, nedodržení oznamovací povinnosti zakládající pravomoc Komise a podvod spočívající ve zjevné záměně nabyvatele, vyloučena z jakéhokoli přezkumu, souhlasil s porušením práva, což je srovnatelné se zneužitím pravomocí Komise.
36.
Navrhovatelka se domnívá, že Tribunál nesprávně konstatoval, že jestliže spojení bylo uskutečňováno od prosince roku 2002, a tedy před tím, než bylo oznámeno, jedinou možnou sankcí bylo uložení pokuty podle čl. 7 odst. 1 nařízení č. 4064/89, a nikoli zrušení sporného rozhodnutí. Tribunál také nesprávně konstatoval, že neoznámení spojení ve lhůtě stanovené čl. 4 odst. 1 nařízení č. 4064/89 bylo pouze předmětem uložení pokuty, ale nemělo vliv na platnost sporného rozhodnutí. Navrhovatelka je toho názoru, že zatímco porušení čl. 7 odst. 1 a čl. 4 odst. 1 nařízení č. 4064/89 může v případě podniků vést pouze k uložení pokut, tyto sankce nelze s ohledem na jejich podstatu použít vůči samotné Komise. Komise zneužila svých pravomocí, když společnosti Lagardère umožnila, aby nesprávně uplatňovala čl. 3 odst. 5 písm. a) nařízení č. 4064/89 a vyhnula se oznámení spojení od prosince roku 2002. Neprovedení přezkumu spojení během stanovené lhůty vedlo ke vzniku soutěžní výhody společnosti Lagardère vůči ostatním potenciálním kupujícím tím, že jí bylo umožněno zaplatit kupní cenu přímo společnosti VUP.
37.
Ve své replice navrhovatelka zdůrazňuje, že tento důvod kasačního opravného prostředku v zásadě nesměřuje k sankcím, které by Komise mohla uložit podniku za nedodržení určitých povinností, nýbrž k sankcím které musí být uloženy za pochybení Komise, a tudíž k osudu rozhodnutí přijatého v rozporu s právní úpravou obsaženou v nařízení Společenství.
38.
Komise se domnívá, že tento důvod kasačního opravného prostředku je neúčinný a neopodstatněný. Společnost Lagardère se domnívá, že tento důvod kasačního opravného prostředku je nepřípustný, neboť navrhovatelka pouze poukazuje na skutkové okolnosti, které byly přezkoumány Tribunálem, a nepoukazuje na to, že došlo ke zkreslení skutkového stavu.
2. Posouzení
39.
Domnívám se, že ve světle mých zjištění týkajících se prvního důvodu kasačního opravného prostředku je konstatování Tribunálu obsažené v bodech 116 až 164 napadeného rozsudku, že holdingové ujednání nevedlo ke vzniku spojení od prosince roku 2002, neboť společnost Lagardère nebyla podle tohoto ujednání schopna uplatňovat samostatně nebo spolu se společností NBP rozhodující vliv na cílová aktiva, správné. Z toho tedy vyplývá, že povinnost pozastavení procesu spojování podle čl. 7 odst. 1 nařízení č. 4064/89 nebyla společnostmi VUP a Lagardère porušena v důsledku holdingového ujednání (
33
). S ohledem na neexistenci procesních vad týkajících se povinnosti pozastavení procesu spojování by tedy podle mého názoru měla být výtka, že se Tribunál dopustil nesprávného právního posouzení spočívajícího v tom, že nevyvodil právní důsledky z takových procesních vad, zamítnuta.
40.
Pokud jde o otázku pozdního oznámení spojení společností Lagardère (
34
), je nesporné, že spojení bylo oznámeno po uplynutí lhůty jednoho týdne stanovené v čl. 4 odst. 1 nařízení č. 4064/89 (
35
). Domnívám se však, že tato procesní vada sama o sobě, i kdyby byla způsobena samotnou Komisí, jak tvrdila navrhovatelka, nemohla mít v projednávané věci vliv na posouzení spojení (
36
), zejména pokud nedošlo k porušení povinnosti pozastavení procesu spojování (
37
). Vzhledem k tomu, že výsledek sporného rozhodnutí by se nezměnil, i kdyby bylo spojení oznámeno včas, domnívám se, že zrušení rozhodnutí Komise o spojení na tomto jediném základě by bylo zcela nepřiměřené (
38
). Tribunál tedy v bodech 201 a 202 napadeného rozsudku správně konstatoval, že pokud spojení nevytváří ani neposiluje dominantní postavení, v jehož důsledku by byla významně narušena účinná hospodářská soutěž, Komise nemůže prohlásit toto spojení za neslučitelné se společným trhem ve smyslu čl. 8 odst. 3 nařízení č. 4064/89 pouze na základě toho, že spojení nebylo oznámeno včas.
41.
Rád bych také poznamenal, že v bodě 10 a následujících napadeného rozsudku je uvedeno, že společnosti VUP a Lagardère zahájily jednání, která se týkala odkoupení cílových aktiv společností Lagardère, na konci měsíce září 2002. Komisi navíc byly známy hlavní podmínky nabytí cílových aktiv společností NBP, které schválila dne 8. října 2002, anebo po tomto dni (
39
), a dne 10. prosince 2002 obdržela návrh oznámení o koupi cílových aktiv společností Lagardère (
40
), avšak ke skutečnému oznámení došlo až 14. dubna 2003, tj. přibližně o čtyři měsíce později. Ze spisu předloženého Tribunálu tedy vyplývá, že Komise měla s účastníky oznamujícími plánované spojení neformální kontakty ještě před jeho oznámením. Jsem toho názoru, že takové kontakty, prostřednictvím kterých Komise, jakož i účastníci oznamující spojení jednají o plánovaném spojení podniků a Komise objasňuje své předběžné stanovisko k některým právním nebo jiným otázkám, anebo naznačuje své případné stanovisko k tomuto spojení, nepředstavuje zneužití pravomoci Komisí (
41
).
42.
Takové kontakty jsou naopak v souladu se zásadou řádné správy, jelikož podporují „ducha vzájemné spolupráce a lepšího porozumění mezi GŘ pro hospodářskou soutěž a zástupci z právního a podnikatelského prostředí“ (
42
) ve prospěch kontroly spojování podniků. Takové kontakty uskutečňované před oznámením tedy nezvýhodňují konkrétního kupujícího vůči jinému a není to ani jejich cílem (
43
).
43.
S ohledem na skutečnost, že kontakty uskutečňované před oznámením mezi Komisí a stranami oznamujícími spojení mají čistě neformální, nezávaznou a předběžnou povahu, jejich cílem není nahradit proces oznamování, nýbrž jej prohloubit. Takové neformální kontakty kromě toho zjevně nemají takovou povahu, aby osvobozovaly účastníky, na které se vztahuje povinnost oznámení obsažená v čl. 4 odst. 1 nařízení č. 4064/89, od této povinnosti, kterou právo ukládá jim samotným.
44.
Domnívám se proto, že druhý důvod kasačního opravného prostředku by měl být zamítnut jako neopodstatněný.
C – Třetí důvod kasačního opravného prostředku: nesprávné právní posouzení spočívající v tom, že Tribunál nevyvodil právní důsledky z porušení podstatných procesních náležitostí, k němuž došlo v důsledku nedostatečného odůvodnění a porušení zásady právní jistoty, legitimního očekávání a ekvity
1. Argumenty
45.
Ve svém třetím důvodu kasačního opravného prostředku se navrhovatelka dovolává nesprávného právního posouzení, kterého se měl Tribunál dopustit tím, že porušení podstatných procesních náležitostí, jimiž je stiženo sporné rozhodnutí, nesankcionoval jeho zrušením. Tento důvod kasačního opravného prostředku se týká zejména nedostatečného odůvodnění kvalifikace předmětného holdingového ujednání Komisí a použitelnosti čl. 3 odst. 5 písm. a) nařízení č. 4064/89 na část spojení. Navrhovatelka se domnívá, že Tribunál potvrdil (implicitně jako neodůvodněné) stanovisko Komise, že holdingové ujednání nepředstavovalo spojení, na které se vztahovala povinnost oznámení podle nařízení č. 4064/89. Přestože toto stanovisko má právní dopad, zejména pokud jde o potenciální kupující, jakou je například navrhovatelka, v bodě 6 sporného rozhodnutí je tento aspekt zmíněn pouze neurčitě. Nedostatek odůvodnění v projednávané věci se na rozdíl od situace, která nastala v rozsudku Bertelsmann a Sony Corporation of America v. Impala (
44
), týkal pravomoci Komise, a tudíž otázek, které nemají irelevantní, anebo podružnou povahu. Komise měla stanovit datum, kdy mělo být spojení oznámeno, aby mohla být dodržena povinnost oznámení a pozastavení procesu spojování, a v případě potřeby uložit sankce za nedodržení těchto povinností.
46.
Konstatování Tribunálu obsažené v bodech 231 až 233 napadeného rozsudku, že Komise neměla žádnou pravomoc vztahující se k holdingovému ujednání, jelikož nebylo oznámeno, protože nešlo o spojení, je argumentem točícím se v kruhu, a nemůže odůvodnit úplnou neexistenci odůvodnění otázky, proč tato transakce nepředstavovala spojení podniků, anebo proč netvořila část oznamovaného spojení. Svolením k porušení povinnosti uvést odůvodnění Komisí, pokud jde o použití výjimky podle nařízení č. 4064/89, Tribunál v bodě 233 napadeného rozsudku umožnil, že došlo k porušení zásady ekvity a právní jistoty. Možnost poskytnutá společnosti Lagardère dovolávat se této výjimky jí zajistila výhodnější postavení, pokud jde o prodej společnosti VUP, a tudíž byla porušena zásada ekvity. Stanovisko Komise bylo navíc v rozporu s její vlastní praxí a směrnicemi, od nichž by se Komise neměla odchylovat bez uvedení důvodů, aby nedošlo k porušení zásady právní jistoty a ochrany legitimního očekávání.
47.
Komise se domnívá, že tento důvod kasačního opravného prostředku je neúčinný. Komise a společnost Lagardère se domnívají, že tento důvod kasačního opravného prostředku je neopodstatněný.
2. Posouzení
48.
Z ustálené judikatury vyplývá, že Komise neporušuje povinnost uvést odůvodnění, pokud v případě, že vykonává svoji pravomoc kontroly spojování podniků, neuvede v rozhodnutí přesné odůvodnění posouzení některých aspektů spojení, které se jí zdají být pro účely posouzení spojení zjevně irelevantní, nevýznamné nebo zcela podružné. Takový požadavek by totiž byl obtížně slučitelný s požadavky rychlosti řízení a krátkých procesních lhůt, které musí Komise při výkonu své pravomoci kontroly spojování podniků dodržovat a které patří mezi zvláštní rysy řízení o kontrole spojování podniků (
45
).
49.
Z toho vyplývá, že pokud Komise prohlásí spojení podniků za slučitelné se společným trhem na základě čl. 8 odst. 2 nařízení č. 4068/89, je požadavek odůvodnění splněn, pokud toto rozhodnutí jasně uvádí důvody, pro které se Komise domnívá, že dotyčné spojení, případně po změnách provedených dotyčnými podniky, nevytváří ani neposiluje dominantní postavení, v jehož důsledku by byla významně narušena účinná hospodářská soutěž na společném trhu nebo na jeho podstatné části (
46
).
50.
Ačkoli je pravda, že Komise není při odůvodnění rozhodnutí přijatých na základě nařízení č. 4068/89 povinna vyjádřit se ke všem skutečnostem a argumentům, které jí byly předloženy, včetně těch, které jsou jasně podružné pro posouzení, které má být provedeno, v tomto ohledu to nemění nic na tom, že musí popsat skutkové okolnosti a právní úvahy, které mají zásadní význam v rámci systematiky rozhodnutí. Kromě toho musí být odůvodnění logické a nesmí vykazovat vnitřní rozpory (
47
).
51.
Z hlediska těchto zásad je třeba přezkoumat výtky navrhovatelky předložené v rámci třetího důvodu kasačního opravného prostředku.
52.
Tribunál v bodech 231 až 233 napadeného rozsudku konstatoval, že vzhledem k tomu, že samotné holdingové ujednání nepředstavovalo spojení podniků, neexistovala povinnost tuto dohodu oznámit podle čl. 4 odst. 1 nařízení č. 4064/89 (
48
). Jestliže tedy holdingové ujednání nepředstavovalo spojení zkoumané ve sporném rozhodnutí, měl Tribunál za to, že Komise nebyla povinna ve sporném rozhodnutí odůvodnit kvalifikaci tohoto ujednání podle čl. 3 odst. 5 písm. a) nařízení č. 4064/89 (
49
).
53.
Z výše uvedených úvah vyplývá, že Tribunál dospěl k závěru, že vzhledem k tomu, že samotné holdingové ujednání nepředstavovalo spojení podniků, jeho kvalifikace byla v rámci oznamovaného spojená podružná, a Komise tudíž nebyla povinna ve sporném rozhodnutí kvalifikaci tohoto ujednání odůvodnit podle čl. 3 odst. 5 písm. a) nařízení č. 4064/89. Tento přístup pokládám za správný. Dále se v rozporu s tvrzeními navrhovatelky domnívám, že se odůvodnění netočí v kruhu. Domnívám se naopak, že toto odůvodnění je v souladu se zněním i s duchem nařízení č. 4064/89, jelikož Komise má podle nařízení č. 4064/89 pravomoc posoudit pouze transakce, které jí musí být oznámeny, a které tudíž mohou představovat spojení mající význam pro celé Společenství.
54.
Vzhledem ke skutečnosti, že otázka, zda holdingové ujednání spadá do oblasti působnosti čl. 3 odst. 5 písm. a) nařízení č. 4064/89, není v projednávané věci aspektem, který by mohl mít vliv na posouzení povahy oznámeného spojení a na posouzení jeho dopadu na hospodářskou soutěž podle tohoto nařízení (
50
), a především tedy není relevantní, pokud jde o otázku, zda oznamované spojení vytvářelo nebo posilovalo dominantní postavení, v jehož důsledku mohla být významně narušena hospodářská soutěž na společném trhu, se domnívám, že se Tribunál nedopustil nesprávného právního posouzení, když konstatoval, že Komise tuto otázku ve sporném rozhodnutí dostatečně odůvodnila.
55.
Pokud jde o tvrzení navrhovatelky, že napadený rozsudek obsahuje rozporuplné odůvodnění, jelikož Tribunál v bodě 142 napadeného rozsudku opírá svá tvrzení o ustanovení čl. 3 odst. 5 písm. a) nařízení č. 4064/89, přestože zamítá použití tohoto ustanovení, domnívám se, že konstatování Tribunálu, že transakce byla v souladu s některými požadavky stanovenými v čl. 3 odst. 5 písm. a) nařízení č. 4064/89, nebrání konstatování, že nebyla získána kontrola nad cílovými aktivy ve smyslu čl. 3 odst. 3 tohoto nařízení. Podle mého názoru není odůvodnění Tribunálu rozporuplné, neboť splnění některých požadavků obsažených v čl. 3 odst. 5 písm. a) nařízení č. 4064/89 je zcela v souladu s konstatováním, že kontrola nebyla ve smyslu čl. 3 odst. 3 nařízení č. 4064/89 získána, a ve skutečnosti je může podpořit.
56.
Ve světle výše uvedených úvah se domnívám, že tvrzení navrhovatelky v souvislosti s porušením zásady ekvity, právní jistoty a legitimního očekávání, je třeba zamítnout, jelikož jasně závisí na konstatování nesplnění povinnosti uvést odůvodnění.
57.
Domnívám se proto, že třetí důvod kasačního opravného prostředku by měl být zamítnut jako neopodstatněný.
D – Čtvrtý důvod kasačního opravného prostředku: nesprávné posouzení posílení dominantního postavení a přiměřenosti závazků
1. Argumenty
58.
Ve svém čtvrtém a současně i posledním důvodu kasačního opravného prostředku, který má dvě části, navrhovatelka tvrdí, že se Tribunál dopustil nesprávného právního posouzení a zjevně nesprávného posouzení, když zaprvé nedodržel právní kritéria relevantní pro posouzení vytvoření nebo posílení dominantního postavení, a zadruhé ve vztahu k otázce, zda byly závazky přiměřené ve světle podmínky obnovení a rozvoje účinné hospodářské soutěže a co se týče konstatování Komise týkajících se portfolia a konglomerátních účinků.
59.
Navrhovatelka zaprvé tvrdí, že je nezpochybnitelné, že otázka, zda má podnik dominantní postavení, závisí na úrovni konkurenčního tlaku, který je na něj vyvíjen (
51
). Tribunál tedy v bodě 286 napadeného rozsudku nesprávně konstatoval, že tvrzení týkající se rozdělení společnosti Editis bylo neúčinné, jelikož se netýkalo otázky vytvoření nebo posílení dominantního postavení. Toto pochybení je zvlášť zřejmé s ohledem na to, že Komise ve sporném rozhodnutí konstatovala, že konkurenční rovnováha na různých relevantních trzích vycházela z duopolního nedominantního postavení. Za takových okolností je to právě konkurence mezi dvěma soutěžiteli téže velikosti a síly, co je hnací silou hospodářské soutěže. Tribunál proto v zásadě nemohl vyloučit, že oslabení jednoho z těchto dvou soutěžitelů způsobené jeho rozdělením rovněž nevedlo k vytvoření dominantního postavení. Tribunál dále tím, že v bodech 293 a 294 napadeného rozsudku konstatoval, že totožnost kupujícího významně ovlivnila účinnost prodeje aktiv, se kterým souhlasila společnost Lagardère, uznal, že náprava navržená společností Lagardère neodstranila ab initio všechny pochybnosti týkající se účinnosti této nápravy, jako to vyžaduje Oznámení Komise o nápravných prostředcích, které jsou přijatelné podle nařízení Rady (EHS) č. 4064/89 a nařízení Komise (ES) č. 447/98 (
52
).
60.
Navrhovatelka zadruhé uvádí, že by podle bodu 13 odůvodnění nařízení č. 4064/89, měla být úroveň účinnosti hospodářské soutěže na společném trhu nejen zachovávána, ale na základě pojmu „rozvíjet“ užitého v tomto odůvodnění by měla být po uskutečnění spojení zvýšena. Tribunál se v bodě 342 napadeného rozsudku dopustil pochybení, když konstatoval, že stačilo, aby byla úroveň hospodářské soutěže „zachovávána nebo rozvíjena“.
61.
Tribunál se rovněž dopustil zjevně nesprávného posouzení, neboť, v rozporu s jeho konstatováním v bodech 342 a 343 napadeného rozsudku, nic nezaručuje, že podnik, který je k podpoře rozvoje nebo zachování účinné hospodářské soutěže pobízen hospodářsky (
53
), je skutečný nebo potenciální soutěžitel. Navrhovatelka se domnívá, že rozdíl mezi napadeným rozsudkem a rozsudkem ve věci Petrolessence a SG2R v. Komise (
54
) je nápadný, jelikož v naposledy uvedeném případě Komise odmítla schválit potenciálního nabyvatele aktiv, neboť tento aktivně nepůsobil v dotčeném odvětví. V projednávané věci to nebylo pouze znění závazků ve sporném rozhodnutí, které nevyžadovalo, aby byl nabyvatel cílových aktiv skutečný nebo potenciální soutěžitel, ale rovněž Tribunál, který přijal minimalistický výklad schopnosti kupujícího zachovat hospodářskou soutěž tím, že v bodě 345 napadeného rozsudku uznal, že jím může být podnik bez jakýchkoli zkušeností v oblasti předmětného trhu.
62.
V souladu s rozsudkem ve věci Petrolessence a SG2R v. Komise (
55
) vyžaduje posouzení schopnosti kupujícího zajistit účinnou a trvalou hospodářskou soutěž odmítnutí kandidátů, kteří nemají na předmětném trhu žádné zkušenosti. Navíc v rozporu s konstatováními obsaženými v bodě 345 napadeného rozsudku nevyžadují závazky, aby si kupující ponechal současné manažery cílových aktiv. Kupující, který již aktivně vykonává činnost v daném průmyslu, vykazuje mnohem větší zájem než finanční kupec, jelikož prvně jmenovaný má a priori zkušený tým, který je schopen zachovávat a rozvíjet konkurenceschopnost převáděné činnosti. Navrhovatelka se dále domnívá, že Tribunál v bodě 347 napadeného rozsudku nesprávně zamítl její tvrzení týkající se počátečního kupujícího. Podle navrhovatelky vedlo rozdělení společnosti Editis ke ztrátě v jejím distribučním ústředí v rozsahu, který odpovídá čtyřem vydavatelstvím spravovaným společností Lagardère. Z tohoto důvodu byla totožnost kupujícího, pokud jde o účinnost závazků, významná za účelem zaručení toho, aby mohl zásobovat distribuční ústředí obdobnými množstvími. Navrhovatelka se proto domnívá, že závazky jsou neúčinné, pokud neexistuje počáteční kupující, a že schválením finančního kupce byla společnost Editis strukturálně oslabena.
63.
Navrhovatelka tvrdí, že Tribunál v napadeném rozsudku konstatoval, že sporné rozhodnutí správně analyzovalo důsledky spojené s portfoliem a konglomerátními účinky, ale že nepřezkoumal, zda závazky nabídnuté společností Lagardère splňovaly požadavky zakotvené právem. Tribunál tedy posvětil roztříštěný přístup, který posuzoval pouze překrývání na jednotlivých trzích, aniž by zohlednil v širším kontextu dopady spojení na všechny relevantní trhy, jak to učinil Soudní dvůr ve věci Bertelsmann a Sony Corporation of America v. Impala (
56
).
64.
Komise a společnost Lagardère se domnívají, že tento důvod kasačního opravného prostředku je neopodstatněný.
2. Posouzení
65.
Tento důvod kasačního opravného prostředku se týká přezkumu závazků, které Komise přijala ve sporném rozhodnutí, provedeného Tribunálem.
66.
Pokud jde o první část tohoto kasačního opravného prostředku (
57
), Tribunál podle mého názoru v bodě 284 napadeného rozsudku správně konstatoval, že spojení lze prohlásit za neslučitelné se společným trhem podle čl. 8 odst. 3 nařízení č. 4064/89 pouze tehdy, když vytváří nebo posiluje dominantní postavení, v jehož důsledku by mohla být významně narušena účinná hospodářská soutěž na společném trhu (
58
). Pokud Komise přijala závazky, které jí nabízely dotčené podniky podle čl. 8 odst. 2 nařízení č. 4064/89, pak tyto závazky tvoří základ rozhodnutí přijatého podle tohoto článku (
59
). Domnívám se, že pokud byly Komisi nabídnuty závazky, celkové posouzení otázky, zda spojení vytváří nebo posiluje dominantní postavení, nelze oddělit od analýzy těchto závazků (
60
). Pokud tedy Komise závazky přijala, tvoří integrální součást spojení, a tedy celkového a konečného posouzení daného spojení Komisí. Otázka dominantního postavení, a tedy nabízených závazků, musí být kromě toho vždy posuzována s ohledem na vymezené relevantní trhy. Domnívám se, že v opačném případě by bylo posuzování spojení zbaveno své nezbytné přísnosti. Jelikož otázka, zda má podnik dominantní postavení, ať už podle článku 102 SFEU nebo podle nařízení č. 4064/89, tedy nepochybně závisí na úrovni konkurenčního tlaku vyvíjeného na daný podnik, toto posouzení musí být vždy prováděno v rámci vymezených relevantních trhů.
67.
Proto se domnívám, že Tribunál správně konstatoval, že Komise nemůže prohlásit spojení za neslučitelné pouze na základě toho, že spojení změnilo původní postavení dotčených účastníků na relevantních trzích (
61
). Z podrobného výkladu bodů 285 a 286 napadeného rozsudku dále vyplývá, že v rozporu s tím, co tvrdí navrhovatelka, se Tribunál nedomníval, že převod části cílových aktiv představující 60 % celkového obratu společnosti VUP a to, že společnost Lagardère si ponechala zbývající část, bylo irelevantní při posuzování otázky, zda došlo k vytvoření nebo posílení dominantního postavení, v jehož důsledku by mohla být významně narušena účinná hospodářská soutěž na společném trhu. Tribunál pouze naznačil, že rozdělení společnosti Editis nebylo samo o sobě dostatečným kritériem umožňujícím konstatování nezbytného protisoutěžního účinku. Tribunál v bodě 288 napadeného rozsudku také správně uvedl, že celkový obrat dvou subjektů nemůže poskytnout relevantní údaje, jelikož posouzení dominantního postavení musí být provedeno v kontextu vymezených trhů. Tribunál proto v rozporu s tvrzeními navrhovatelky v zásadě nevyloučil, že oslabení jednoho ze dvou soutěžitelů v důsledku jeho rozdělení nemohlo vést k vytvoření dominantního postavení. Rád bych také dodal, jak poukázala společnost Lagardère ve svých písemných vyjádřeních, že Tribunál v bodě 290 napadeného rozsudku konstatoval, že nebylo prokázáno, že došlo k rozdělení společnosti Editis, jelikož v souladu se závazky bylo třeba převést takřka všechna cílová aktiva.
68.
Ohledně navrhovatelčiny kritiky týkající se tvrzení Tribunálu obsaženého v bodech 293 a 294 napadeného rozsudku se domnívám, že použití spojení „v každém případě“ (
62
) na začátku bodu 293 napadeného rozsudku spolu se skutečným obsahem bodů 293 a 294, v nichž Tribunál konstatuje, že v rámci projednávané věci mu nebyly předloženy důkazy nezbytné pro in concreto posouzení dopadů rozdělení společnosti Editis na hospodářskou soutěž, ukazuje, že byly zahrnuty pouze pro úplnost.
69.
Tribunál ve skutečnosti konstatoval, že navrhovatelka nemohla zpochybňovat nesplnění povinnosti Komise posoudit dopad rozdělení společnosti Editis na její schopnost vytvářet konkurenční tlak podobný tomu, jaký vytvářela před uskutečněním spojení, jelikož tento tlak závisel na schopnosti kupujícího prodávaných aktiv zachovávat nebo rozvíjet účinnou hospodářskou soutěž v souladu se závazky. Tribunál konstatoval, že tuto otázku neposuzoval, jelikož v rámci projednávané věci mu nebyly předloženy informace potřebné k posouzení toho, jaké prostředky by byly zapotřebí za účelem účinného konkurování společnosti Lagardère. Rád bych dodal, že v rámci tohoto řízení navrhovatelka nezpochybňovala konstatování Tribunálu, že mu nebyly předloženy dostatečné důkazy.
70.
Podle ustálené judikatury výtky směřující proti doplňujícím důvodům rozsudku Tribunálu musí být rovnou zamítnuty, protože nemohou vést k jeho zrušení (
63
).
71.
Pro úplnost bych rád dodal, že skutečnost, že Tribunál v bodě 294 napadeného rozsudku konstatoval, že totožnost kupujícího podstatně ovlivnila účinnost prodeje aktiv, která měla být převedena, nepředstavuje uznání Tribunálu, že nápravné opatření navrhované společností Lagardère neodstranilo ab initio všechny pochybnosti týkající se účinnosti tohoto opatření, jak to vyžaduje bod 7 Oznámení Komise o [nápravných] prostředcích (
64
). Zatímco bod 7 tohoto oznámení ukládá účastníkům spojení povinnost hned na začátku odstranit všechny pochybnosti týkající se faktorů, které by mohly způsobit, že Komise navrhované nápravné opatření zamítne, domnívám se, že závazky není třeba nutně realizovat ještě před přijetím rozhodnutí o povolení spojení. Z bodu 5 tohoto oznámení ve skutečnosti vyplývá, že zatímco takové závazky „je možné nabídnout a provést před rozhodnutím o povolení [spojení]“, „je běžnější, že strany přijmou závazek dosáhnout slučitelnosti se společným trhem v určitém časovém období po vydání rozhodnutí“.
72.
Podle bodu 19 téhož oznámení, který se týká prodeje části aktiv, je podmínkou pro vydání rozhodnutí o povolení spojení je pro Komisi, aby byla životaschopná část podnikatelské činnosti převedena na vhodného kupujícího během konkrétně stanoveného termínu. Z tohoto důvodu je v případě převodu aktiv vhodnost, a tedy totožnost kupujícího vždy relevantní. Domnívám se však, že v takových případech převodu aktiv postačí, když je rozhodnutí o povolení spojení vázáno na dodržení určitých závazků, které mimo jiné stanoví vhodná kritéria výběru vhodného nabyvatele předmětných aktiv v přiměřeném čase. Komise však požaduje počátečního kupujícího (
65
), jen pokud je předmětem prodeje část (
66
) podnikatelské činnosti (
67
). Vzhledem k tomu, že v projednávané věci Tribunál v bodě 290 napadeného rozsudku konstatoval, že společnost Lagardère souhlasila s převodem takřka všech cílových aktiv, a tedy 80 % aktiv vztahujících se k francouzskojazyčné vydavatelské činnosti, je zřejmé, že tato aktiva představovala sama o sobě životaschopnou podnikatelskou činnost (
68
). Proto se domnívám, že podmínka počátečního kupujícího by byla ve vztahu k těmto aktivům nepřiměřená.
73.
Proto se domnívám, že první část čtvrtého důvodu kasačního opravného prostředku by měla být zamítnuta jako neopodstatněná.
74.
Pokud jde o tvrzení, že Tribunál nezohlednil potřebu zachovávat a rozvíjet účinnou hospodářskou soutěž, rád bych zopakoval, že pro účely čl. 8 odst. 2 nařízení č. 4064/89 postačí, že oznamované spojení vázané na dodržení určitých závazků nabízených dotčenými podniky nevytváří nebo neposiluje dominantní postavení. Komise a společnost Lagardère ve svých písemných vyjádřeních správně poukázaly na to, že závazky nabízené Komisi dotčenými podniky podle čl. 8 odst. 2 nařízení č. 4064/89 tedy nemusí zlepšovat původní konkurenční situaci, která předcházela spojení. Domnívám se, že jinak by došlo k porušení zásady proporcionality (
69
). Jak Komise správně zdůraznila ve svých písemných vyjádřeních, řízení ve věci kontroly spojování podniků a zejména posuzování závazků nabízených podniky nemůže být Komisí využito jako prostředek nebo příležitost pro „řízení trhů nebo hospodářské plánování“.
75.
Rád bych také poznamenal, že „potřeba zachovávat a rozvíjet účinnou hospodářskou soutěž“ není uvedena pouze v bodě 13 odůvodnění nařízení č. 4064/89, jak uvedla navrhovatelka, ale též v čl. 2 odst. 1 písm. a) tohoto nařízení. Domnívám se, že pokud jde o použití těchto výrazů obsažených v čl. 2 odst. 1 písm. a), nařízení č. 4064/89 zdůrazňuje potřebu, aby Komise analyzovala trhy dynamicky a s výhledem do budoucna. To konkrétně vyplývá z odkazu na potenciální hospodářskou soutěž v témže ustanovení. Na tato ustanovení se ovšem nelze odvolávat mimo kontext a způsobem, který by jasně deformoval jejich ducha, jakož i jasné znění ostatních ustanovení nařízení č. 4064/89, jako např. jeho čl. 8 odst. 2 a čl. 8 odst. 3.
76.
Navrhovatelka tvrdí, že Tribunál zjevně nesprávně posoudil schopnost finančního kupce představovat skutečného nebo potenciálního soutěžitele (
70
). Navrhovatelka se ve skutečnosti domnívá, že ve světle rozsudku Petrolessence a SG2R v. Komise (
71
) by měli být kandidáti bez zkušeností na předmětném trhu odmítnuti.
77.
Domnívám se, že Tribunál nepochybil, když konstatoval, že finanční kupec je potenciálním soutěžitelem, pokud měl opravdovou schopnost zachovávat nebo udržovat účinnou hospodářskou soutěž na daném trhu, přestože neměl na tomto trhu žádné zkušenosti. Tribunál správně dodal, že finanční kupec může spoléhat na své zkušenosti na jiných trzích (
72
), anebo si v každém případě může, je-li to pro něj žádoucí, ponechat stávající, a tedy zkušené vedení převáděného subjektu (
73
).
78.
Domnívám se, že každé spojení a životaschopnost případných závazků vázaných na toto spojení je třeba posuzovat z hlediska jejich vlastností individuálně. Skutečnost, že konkrétní kupující předmětných převáděných aktiv nebyl přijatelný podle rozsudku Petrolessence a SG2R v. Komise nemůže v žádném případě předjímat výsledek posuzovaného spojení. Dále mohu pouze poukázat na obrovské rozdíly ve skutkových okolnostech projednávané věci a věci Petrolessence a SG2R v. Komise, a zejména na skutečnost, že kupující v naposled uvedeném případě si přál nabýt velmi malé procento aktiv, která měla být převedena.
79.
Pokud jde o tvrzení navrhovatelky týkající se konstatování Tribunálu obsaženého v bodě 347 napadeného rozsudku ohledně otázky počátečního kupujícího, odkazuji na své odůvodnění uvedené výše v bodě 72 týkající se mimo jiné použití bodů 19 a 20 Oznámení Komise o nápravných prostředcích (
74
). Dále se domnívám, že tvrzení navrhovatelky týkající se strukturálního oslabení společnosti Editis, v souvislosti s nímž Tribunál v bodě 290 napadeného rozsudku konstatoval, že nebylo prokázáno, představuje zpochybnění posouzení skutkového stavu, které bylo provedeno Tribunálem, a mělo by být zamítnuto jako nepřípustné, jelikož nebylo uplatněno, že došlo ke zkreslení skutkového stavu.
80.
Pokud jde o otázku portfolia a konglomerátních účinků, rovněž se domnívám, že navrhovatelka v této věci ve skutečnosti zpochybnila posouzení skutkového stavu Tribunálem, a proto je toto tvrzení navrhovatelky třeba zamítnout jako nepřípustné, jelikož nebylo uplatněno, že došlo ke zkreslení skutkového stavu. Každopádně jsem toho názoru, že Tribunál v této věci uplatnil nesoudržný přístup, který by se zakládal pouze na překrývání na trhu (
75
). Tribunál v bodě 314 napadeného rozsudku konstatoval, že Komise se při svém posouzení nedopustila zjevného pochybení, když konstatovala, že konglomerátní účinky specifikovaného spojení nevznikly vzhledem k malému množství aktiv, která byla zachována a která byla přidána ke konglomerátním zdrojům společnosti Lagardère. Tribunál v bodě 315 napadeného rozsudku posuzoval konstatování Komise obsažená v bodě 996 a následujících sporného rozhodnutí, která se týkají vertikálních a konglomerátních účinků spojení, a potvrdil obecné konstatování Komise obsažené v bodě 996, že prodej aktiv odpovídajících 60 % až 70 % obratu společnosti VUP na frankofonních trzích odstranilo mimo jiné většinu vertikálních a konglomerátních účinků vyplývajících z celkové velikosti spojovaného subjektu na frankofonním trhu s knihami. V bodě 316 napadeného rozsudku Tribunál konstatoval, že odstranění téměř všech horizontálních překrytí mezi činnostmi společností Lagardère a Editis na dotčených frankofonních trzích mělo taktéž logicky za následek odstranění účinků spojených s rozsahem a hromaděním ochranných známek subjektem vytvořeným povoleným spojením.
81.
V důsledku toho navrhuji, aby druhá část čtvrtého důvodu kasačního opravného prostředku byla zamítnuta jako neopodstatněná.
IV – Náklady řízení
82.
Podle čl. 69 odst. 2 jednacího řádu, jenž se na řízení o kasačním opravném prostředku použije na základě článku 118 téhož jednacího řádu, se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že Komise a společnost Lagardère požadovaly náhradu nákladů řízení a navrhovatelka neměla ve věci úspěch, je namístě posledně uvedené uložit náhradu nákladů řízení.
V – Závěry
83.
Na základě výše uvedených důvodů navrhuji Soudnímu dvoru, aby rozhodl následovně:
„1)
Kasační opravný prostředek se zamítá.
2)
Společnost Éditions Odile Jacob SAS ponese vlastní náklady řízení a nahradí náklady řízení Komise a společnosti Lagardère SCA.“
(
1
) – Původní jazyk: angličtina.
(
2
) – Úř. věst. L 125, s. 54, oznámeno pod číslem C(2003) 5277.
(
3
) – Úř. věst. L 395, s. 1; Zvl. vyd. 15/02, s. 288.
(
4
) – Viz bod 117 napadeného rozsudku.
(
5
) – Viz body 144 a 153 napadeného rozsudku. Tribunál neposuzoval, zda jsou naplněny podmínky stanovené čl. 3 odst. 5 písm. a) uvedeného nařízení.
(
6
) – Viz body 154 až 164 napadeného rozsudku.
(
7
) – Rozsudek ze dne 23. února 2006, Cementbouw Handel & Industrie BV v. Komise, T-282/02, Sb. rozh. s. II-319. Viz zejména body 104 až 109.
(
8
) – Rozsudek ze dne 6. července 2010, Aer Lingus Group v. Komise, T-411/07, Sb. rozh. s. II-3691, bod 61.
(
9
) – Citovaný v poznámce pod čarou 7.
(
10
) – Citovaný v poznámce pod čarou 8, bod 61.
(
11
) – Viz také čl. 2 odst. 2 nařízení č. 4064/89. Naproti tomu může Komise podle čl. 8 odst. 4 nařízení č. 4064/89 požadovat jiná vhodná opatření k obnovení hospodářské soutěže tam, kde bylo uskutečněno spojení, které vytváří nebo posiluje dominantní postavení, v jehož důsledku by byla významně narušena hospodářská soutěž. Viz také čl. 2 odst. 3 nařízení č. 4064/89. Takové opatření může vést ke zrušení uskutečněného spojení. Viz rozsudek Aer Lingus Group v. Komise, citovaný v poznámce pod čarou 8, body 58 až 61.
(
12
) – A tedy nejpozději do jednoho týdne po uzavření příslušné dohody nebo po oznámení veřejného návrhu smlouvy o koupi akcií nebo po získání kontrolní účasti.
(
13
) – Podle čl. 7 odst. 4 nařízení č. 4064/89 lze za určitých okolností požádat Komisi o udělení výjimky ohledně povinnosti týkající se pozastavení procesu spojování v souladu s čl. 7 odst. 1 tohoto nařízení.
(
14
) – V tomto ohledu má hlavní význam to, zda se jedná o spojení mající význam pro celé Společenství, které vytváří nebo posiluje dominantní postavení, v jehož důsledku by byla významně narušena účinná hospodářská soutěž na společném trhu. Viz články 1, 2 a 3 nařízení č. 4064/89.
(
15
) – Viz obdobně rozsudek Cementbouw Handel & Industrie v. Komise, citovaný v poznámce pod čarou 7, body 108 a 109. Komisi musí být umožněno vykonávat účinnou kontrolu spojování podniků.
(
16
) – Viz např. body 23, 24, 27 atd. žaloby.
(
17
) – Citovaný v poznámce pod čarou 7.
(
18
) – Viz bod 108.
(
19
) – Citovaný v poznámce pod čarou 7.
(
20
) – Úř. věst. C 95, s. 1 („sdělení Komise k otázkám příslušnosti“).
(
21
) – Viz body 94 až 102 napadeného rozsudku.
(
22
) – Viz bod 103 napadeného rozsudku.
(
23
) – V tomto ohledu nicméně viz body 138 a 142 napadeného rozsudku, v nichž Tribunál konstatoval, že určité aspekty holdingového ujednání v každém případě splňují podmínky stanovené čl. 3 odst. 5 písm. a) nařízení 4064/89.
(
24
) – Rád bych také poznamenal, že čl. 3 odst. 5 písm. a) nařízení č. 4064/89 se týká spíše nabývání cenných papírů, než nabývání aktiv. Proto se domnívám, že holdingové ujednání týkající se cílových aktiv každopádně nemůže podléhat podmínkám obsaženým v tomto ustanovení.
(
25
) – Citovaný v poznámce pod čarou 7. „[S]pojení ve smyslu čl. 3 odst. 1 nařízení č. 4064/89 může vzniknout i v případě několika formálně odlišných právních transakcí, jestliže jsou tyto transakce na sobě navzájem závislé, takže by se jedny bez druhých neuskutečnily, a je-li jejich výsledkem svěřit jednomu nebo více podnikům přímou či nepřímou hospodářskou kontrolu nad činností jednoho či více dalších podniků.“ Viz bod 109 rozsudku.
(
26
) – Citované v poznámce pod čarou 20. Viz zejména část 1.5 týkající se na sobě navzájem závislých transakcí. Toto sdělení není závazné pro Soudní dvůr, ani použitelné ratione temporis, a není tedy závazné ani pro Komisi.
(
27
) – Viz obdobně také rozsudek Aer Lingus Group v. Komise, citovaný v poznámce pod čarou 8, bod 65. V tomto případě nevedlo nabytí menšinového podílu k získání kontroly. Nabytí dalších podílů by však k takovému výsledku vést mohlo.
(
28
) – Tribunál konstatoval, že právo veta bylo v souladu s požadavky stanovenými v čl. 3 odst. 5 písm. a) nařízení č. 4064/89 a že čl. 4 odst. 2 smlouvy o prodeji týkající se pravomocí odpovědných orgánů společností Ecrinvest 4 a Investima 10 vyloučil jakékoli zásahy společnosti Lagardère, s výhradou toho, co je vlastní samotnému holdingovému ujednání.
(
29
) – Tribunál konstatoval, že navrhovatelka neuvedla žádné skutkové okolnosti, které by zpochybnily jeho posouzení nezávislosti společnosti Investima 10 podle smluvních podmínek.
(
30
) – Viz body 120 až 144 napadeného rozsudku.
(
31
) – Viz rozsudek ze dne 11 ledna 2007, Technische Glaswerke Ilmenau v. Komise, C-404/04 P, bod 90.
(
32
) – Body 120 až 144 napadeného rozsudku.
(
33
) – Ze smluvních podmínek obsažených ve smlouvě o prodeji navíc jasně vyplývá, že k převodu podílů ve společnosti Ecrinvest 4 na společnost Lagardère mohlo dojít, až když bylo získáno povolení příslušných orgánů pro hospodářskou soutěž. Viz body 24 a 25 napadeného rozsudku.
(
34
) – Povinnost oznámit dotčené spojení vznikla podle čl. 4 odst. 2 nařízení č. 4064/89 společnosti Lagardère.
(
35
) – Viz bod 200 napadeného rozsudku.
(
36
) – A zda vytváří nebo posiluje dominantní postavení.
(
37
) – Podle bodu 17 odůvodnění nařízení č. 4064/89 jsou požadavky předchozího oznámení spojení a pozastavení procesu spojování stanoveny za účelem zajištění účinné kontroly podniků Komisí. Obě povinnosti tedy sledují tentýž prvořadý cíl podle nařízení č. 4068/89. Cílem povinnosti pozastavení procesu spojování podle čl. 7 odst. 1 nařízení č. 4064/89 je kromě toho vyhnout se zpětnému rozdělení protisoutěžně spojených podniků ve smyslu čl. 8 odst. 4 tohoto nařízení. Kromě toho se domnívám, jak tvrdí Komise, že cílem povinnosti oznámit spojení v rámci lhůty jednoho týdne po uzavření dohody podle čl. 4 odst. 1 nařízení č. 4064/89 je také zabezpečení toho, aby spojení, které by mohlo mít neblahý vliv na hospodářskou soutěž na společném trhu, nebylo uskutečněno před přezkoumáním Komisí. Cílem povinností oznámení a pozastavení procesu spojování majícího význam pro celé Společenství podle nařízení č. 4064/89 je tedy předejít včas určitým strukturálním změnám v podnicích, které by mohly mít neblahý vliv na hospodářskou soutěž na společném trhu.
(
38
) – Viz obdobně rozsudek ze dne 11. listopadu 1987, Francie v. Komise, C-259/85, Recueil, s. 4393, bod 13.
(
39
) – Viz bod 15 napadeného rozsudku.
(
40
) – Viz bod 35 napadeného rozsudku.
(
41
) – Podle ustálené judikatury je akt postižen zneužitím pravomoci pouze tehdy, když na základě objektivních, relevantních a shodujících se indicií vyjde najevo, že byl vydán za výlučným nebo alespoň rozhodujícím účelem dosažení jiných cílů, než jsou uvedené cíle nebo za účelem obejití zvláštního postupu stanoveného ve Smlouvě pro případ vzniku okolností projednávaného případu“. V tomto smyslu viz zejména rozsudek ve věci C-342/03, Španělsko v. Rada, Recueil, s. I-1975, bod 64 a citovaná judikatura).
(
42
) – Generální ředitelství pro hospodářskou soutěž – Pokyny pro vedení kontrolních řízení ES ve věci spojování podniků
(
43
) – Komise nemá žádnou pravomoc při schvalování kupujících, která by zacházela nad rámec závazků uložených ve smyslu čl. 8 odst. 2 nařízení č. 4064/89.
(
44
) – Rozsudek ze dne 10. července 2008, Bertelsmann a Sony Corporation of America v. Impala, C-413/06 P, Sb. rozh. s. I-4951, bod 167.
(
45
) – Rozsudek Bertelsmann a Sony Corporation of America v. Impala, citovaný v poznámce pod čarou 44, bod 167.
(
46
) – Rozsudek Bertelsmann a Sony Corporation of America v. Impala, citovaný v poznámce pod čarou 44, bod 168.
(
47
) – Rozsudek Bertelsmann a Sony Corporation of America v. Impala, citovaný v poznámce pod čarou 44, bod 169.
(
48
) – Jak jsem již naznačil v mé odpovědi na první důvod kasačního opravného prostředku, domnívám se, že Tribunál správně konstatoval, že holdingové ujednání nepředstavovalo jako takové spojení, a proto se na něj nevztahovala povinnost oznámení podle nařízení č. 4064/89.
(
49
) – Komise v bodech 5 až 8 sporného rozhodnutí popsala oznámené spojení jako nabytí aktiv vztahujících se k vydavatelské činnosti společností VUP v Evropě a latinské Americe (kromě Brazílie) společností Lagardère, čímž posledně uvedená získala celkovou kontrolu ve smyslu čl. 3 odst. 1 písm. b) nařízení č. 4064/89.
(
50
) – Viz bod 21 výše.
(
51
) – Viz zejména rozsudky ze dne 14. února 1978, United Brands a United Brands Continentaal v. Komise, 27/76, Recueil, s. 207, bod 65, a ze dne 13. února 1979, Hoffmann-La Roche v. Komise, 85/76, Recueil, s. 461, bod 38.
(
52
) – Úř. věst. C 68, s. 3 („Oznámení Komise o opravných [nápravných] prostředcích”), bod 7.
(
53
) – Někdy se označuje jako finanční kupec.
(
54
) – Rozsudek ze dne 3. dubna 2003, Petrolessence a SG2R v. Komise, T-342/00, Recueil, s. II-1161.
(
55
) – Citovaný v poznámce pod čarou 54.
(
56
) – Viz poznámka pod čarou 44, bod 125.
(
57
) – Navrhovatelka před Tribunálem uvedla, že Komise neprovedla analýzu důsledků rozdělení společnosti VUP na dva nerovné subjekty s ohledem na skutečnost, že nákup cílových aktiv podléhal povinnosti prodat 60 % těchto aktiv. Viz bod 276 napadeného rozsudku.
(
58
) – Viz také čl. 2 odst. 3 nařízení č. 4064/89.
(
59
) – Viz čl. 18 odst. 2 nařízení Komise (EHS) č. 447/98 ze dne 1. března 1998 o oznamování, lhůtách a slyšeních stanovených v nařízení Rady (EHS) č. 4064/89 o kontrole spojování podniků (Úř. věst. L 61, s. 1; Zvl. vyd. 08/01, s. 284).
(
60
) – Viz bod 6 Oznámení Komise o nápravných prostředcích (citované v poznámce pod čarou 52). „Komisi přísluší prokázat, že spojení vytváří nebo posiluje tržní struktury, které jsou schopné výrazně bránit účinné hospodářské soutěži na společném trhu. Stranám přísluší prokázat, že navrhované opravné prostředky po svém provedení zabrání vytvoření nebo posílení dominantního postavení, které Komise zjistila. Za tímto účelem musejí strany jasně a ke spokojenosti Komise, ve shodě s jejími povinnostmi podle nařízení o spojování, prokázat, že opravné prostředky trvale obnoví účinnou hospodářskou soutěž na společném trhu.“
(
61
) – Viz bod 285 napadeného rozsudku.
(
62
) – Francouzsky „en tout état de cause“.
(
63
) – Viz rozsudky ze dne 24. října 2002, Aéroports de Paris v. Komise, C-82/01 P, Recueil, s. I-9297, bod 41, a ze dne 2. dubna 2009, Bouygues a Bouygues Télécom v. Komise, C-431/07 P, Sb. rozh. s. I-2665, bod 148 a citovaná judikatura.
(
64
) – Citovaný v poznámce pod čarou 52.
(
65
) – Tj. kupující, který byl mimo jiné schválen Komisí před dokončením oznamovaného spojení.
(
66
) – Prodej takové části podnikatelské činnosti může být rentabilní pouze z hlediska hospodářské soutěže spíše s ohledem na totožnost konkrétně specifikovaného kupujícího, než s ohledem na kupujícího specifikovaného abstraktně.
(
67
) – Viz bod 20 Oznámení Komise o [nápravných] prostředcích (citované v poznámce pod čarou 52). „V některých případech životaschopnost převáděného balíčku, s ohledem na aktiva, z nichž se skládá, do značné míry závisí na totožnosti kupujícího; za takových okolností Komise nepovolí [spojení], dokud se účastníci nezavážou, že oznámené spojení nedokončí před uzavřením závazné dohody s kupujícím převáděného podniku (též ‚počátečním kupujícím‘), kterou Komise schválí“ (zvýraznění provedeno autorem tohoto stanoviska).
(
68
) – Viz rovněž bod 291 napadeného rozsudku.
(
69
) – Domnívám se, že Tribunál v rozsudku Cementbouw Handel & Industrie v. Komise (citovaný v poznámce pod čarou 7) správně konstatoval, že „aby mohly být závazky účastníků Komisí přijaty se zřetelem k vydání rozhodnutí na základě čl. 8 odst. 2 nařízení č. 4064/89, musejí být tyto závazky nejen úměrné problému hospodářské soutěže zjištěnému Komisí v jejím rozhodnutí, ale musejí jej též zcela vyřešit“ (viz bod 307).
(
70
) – Viz bod 49 Oznámení Komise o nápravných prostředcích (citované v poznámce pod čarou 52).
(
71
) – Viz bod 65 (citovaný v poznámce pod čarou 54).
(
72
) – Viz bod 344 napadeného rozsudku.
(
73
) – Viz bod 345 napadeného rozsudku.
(
74
) – Citovaný v poznámce pod čarou 52.
(
75
) – Viz mimo jiné bod 310 napadeného rozsudku, který se týká otázky překrývání na trhu.