62004CC0419_CS
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Rozsudkem došlým 30. září 2004 předložil cour d’appel de Poitiers Soudnímu dvoru žádost o rozhodnutí o předběžné otázce týkající se výkladu článku 871 nařízení Komise (EHS) č. 2454/93 ze dne 2. července 1993, kterým se provádí nařízení Rady (EHS) č. 2913/92, kterým se vydává celní kodex Společenství (dále jen „nařízení č. 2454/93“)(2) . Předkládající soud chce zejména vědět, zda toto ustanovení ukládá vnitrostátním celním orgánům povinnost předložit věc Komisi, jestliže mají v úmyslu dodatečně vybrat clo, jehož platbě se v okamžiku dovozu zboží povinná osoba vyhnula, ale vyjádřily pochybnosti ohledně splnění podmínek stanovených pro neprovedení výběru.
I – Právní rámec
2. Postup dodatečného zaúčtování a vybírání celního dluhu upravuje článek 868 a následující nařízení č. 2454/93. Chtěl bych se omezit na to, co je podstatné pro účely tohoto řízení, a připomenout, že podle článku 869 tohoto nařízení ve znění, které je z hlediska časové působnosti použitelné na skutkové okolnosti věci(3), mohou vnitrostátní orgány samostatně rozhodnout o upuštění od nevybraného cla, jestliže jeho výše nedosahuje 2 000 EUR. Naproti tomu na vyšší částky se použije článek 871, který, rovněž ve znění použitelném z hlediska časové působnosti na skutkové okolnosti věci, stanoví:
„Pokud se celní orgány v jiných případech než uvedených v článku 869 domnívají, že podmínky uvedené v čl. 220 odst. 2 písm. b) kodexu jsou splněny, nebo mají v určitém případě pochybnosti o působnosti kritérií tohoto ustanovení, předloží věc Komisi, aby rozhodla postupem podle článků 872 až 876. Spis předložený Komisi musí obsahovat všechny informace nezbytné pro plné prozkoumání věci […].“
3. Článek 220 odst. 2 písm. b) nařízení (EHS) Rady č. 2913/92 ze dne 12. října 1992, kterým se vydává celní kodex Společenství (dále jen „celní kodex“)(4), na který odkazuje právě citované ustanovení nařízení, stanoví, že dodatečné zaúčtování se neprovede, pokud:
„částka cla dlužného ze zákona nebyla zaúčtována následkem chyby ze strany celních orgánů, kterou nemohla osoba povinná zaplatit clo přiměřeným způsobem zjistit, a pokud tato osoba jednala v dobré víře a dodržela všechna ustanovení platných předpisů týkající se celního prohlášení“.
4. Dále bych chtěl připomenout, že v případě splnění týchž podmínek je možné clo prominout, úkon, který podle čl. 235 písm. b) celního kodexu znamená „nevybírat celou částku celního dluhu nebo její část“. Článek 236 odst. 1 druhý pododstavec celního kodexu totiž právě stanoví, že „[d]ovozní nebo vývozní clo se vrátí, jestliže se zjistí, že v době, kdy bylo zaúčtováno, nebyla jeho částka dlužná ze zákona nebo že byla zaúčtována v rozporu s čl. 220 odst. 2“.
II – Skutkový stav a řízení
5. V období mezi 31. březnem a 29. dubnem 1993 Conseil général de la Vienne, člen dozorčí rady společnosti se smíšenou majetkovou účastí parku Futuroscope (dále jen „Futuroscope“), nakupoval od IMAX Corporation (dále jen „IMAX“), společnosti založené podle kanadského práva, audiovizuální vybavení, které dovážel na celní území Společenství.
6. Podle kupní smlouvy se platba dělila na dvě části: Conseil général de la Vienne byl povinen uhradit IMAX jednak 3 431 650 USD v okamžiku dodání vybavení a jednak zaplatit této společnosti fixní poplatek ve výši 1,8 FRF za každou prodanou vstupenku do Futuroscope.
7. Conseil général de la Vienne uvedl ale v celním prohlášení jako celní hodnotu zmíněného vybavení pouze první částku a zaplatil jen clo, které francouzské celní orgány vypočítaly na základě této částky.
8. Jelikož při pozdější kontrole byla zjištěna existence druhé části platby, francouzské orgány požadovaly po Conseil général de la Vienne zaplacení příslušného cla. Ten předložil záležitost smírčí a odborné komisi (dále jen „CCED“), orgánu složenému ze soudců a podnikatelů, na který se mohou dovozci (nebo vývozci) obrátit, aby se ujal funkce arbitra ve sporech s celní správou. Ve stanovisku ze dne 13. dubna 1999 dospěla CCED k závěru, že celní hodnota dovezeného audiovizuálního vybavení byla chybně podceněna o 5 517 281 FRF (tedy 841 104 EUR).
9. Nato Conseil général de la Vienne předložil francouzským orgánům žádost o prominutí podle článku 236 celního kodexu, avšak tato žádost byla zamítnuta rozhodnutím ze dne 6. června 2000.
10. Dne 17. července 2000 podal Conseil général de la Vienne u ministra hospodářství, financí a průmyslu proti tomuto rozhodnutí správní odvolání k nadřízenému orgánu.
11. Po neúspěšném návrhu na urovnání sporu poslal ředitel francouzské celní správy dne 16. července 2001 dopis Conseil général de la Vienne, ve kterém připomenul existenci výše uvedeného rozhodnutí zamítnout prominutí, vzal na vědomí projednávání správního odvolání a informoval Conseil général de la Vienne o svém rozhodnutí „předložit věc Komisi“(5) .
12. Přesto dne 19. července 2001 podala táž správa proti Conseil général de la Vienne žalobu u tribunal de première instance de Poitiers (soud prvního stupně v Poitiers) a požadovala, aby mu bylo uloženo zaplatit celní dluh ve výši 1 451 541 FRF (tedy 221 286 EUR) vyplývající z druhé části kupní ceny dovezeného audiovizuálního vybavení.
13. Dne 18. září 2001, když ještě probíhalo soudní řízení, požádaly francouzské celní orgány svou vládu, aby zaslala Komisi dopis, kterým žádají o potvrzení správnosti analýzy, která je vedla k tomu požadovat zaplacení výše uvedeného celního dluhu. Tento dopis, jenž byl skutečně odeslán dne 11. prosince 2001, zůstal bez odpovědi.
14. Dne 20. prosince 2002 rozhodl tribunal de première instance de Poitiers v neprospěch Conseil général de la Vienne. Conseil général de la Vienne podal proti příslušnému rozsudku odvolání u cour d’appel de Poitiers.
15. Tento soud poukázal zejména na to, že podle článku 871 nařízení č. 2454/93 celní orgány předkládají věc Komisi, pokud mají pochybnosti o přesné působnosti kritérií vztahujících se k neprovedení dodatečného zaúčtování, zvláště pokud se osoba povinná zaplatit clo vyhnula poplatkům dlužným ze zákona následkem jejich chyby a pokud ji tato osoba nemohla přiměřeným způsobem zjistit a jednala v dobré víře a dodržovala všechny příslušné předpisy týkající se celního prohlášení.
16. Kromě toho podle uvedeného soudu měly vnitrostátní celní orgány v projednávaném případě pochybnosti o přesné působnosti kritérií vztahujících se k uplatnění podmínek pro upuštění od dodatečného zaúčtování celního dluhu vzhledem k tomu, že výše uvedeným dopisem ze dne 16. července 2001 informovaly Conseil général de la Vienne o svém rozhodnutí obrátit se na Komisi.
17. Na základě toho se cour d’appel rozhodl položit Soudnímu dvoru předběžnou otázku týkající se pouze výkladu článku 871, a formuloval ji následovně:
„Musí být článek 871 [nařízení č. 2454/93](6) týkající se výběru částky celního dluhu vykládán tak, že upravuje pod sankcí neplatnosti nezbytný a povinný postup, jestliže vnitrostátní celní orgány daly v jakémkoli okamžiku postupu vybírání celního dluhu najevo, že mají pochybnosti ohledně osoby v dobré víře povinné zaplatit clo, pokud jde o působnost kritérií vztahujících se k výběru nebo k prominutí cla vyplývajícího z celního dluhu, jehož platbě se povinný vyhnul, neboť nebyl zaúčtován k datu, kdy měl být tento dluh vybrán, přičemž jde o dluh týkající se případného zahrnutí paušálního poplatku zahrnutého povinně do ceny vstupného do zábavního parku, ve kterém je toto vybavení provozováno, do nákupní ceny audiovizuálního vybavení dodaného kanadským dodavatelem, bez ohledu na to, zda návštěvník, který uhradil tento poplatek, měl, či neměl prospěch z tohoto provozování?“
18. V takto zahájeném řízení před Soudním dvorem předložily svá vyjádření Conseil général de la Vienne, francouzská a slovenská vláda a Komise. Stejné subjekty se s výjimkou slovenské vlády zúčastnily jednání konaného dne 28. září 2005.
III – Právní posouzení
A – K přípustnosti
19. Než se dostaneme k podstatě samotné otázky, je vhodné vyjádřit se k její přípustnosti vzhledem k tomu, že ji francouzská vláda zpochybnila.
20. Podle francouzské vlády není výklad článku 871 pro účely původního řízení nutný. Poněvadž toto ustanovení odkazuje na podmínky stanovené čl. 220 odst. 2 písm. b) celního kodexu, je zjevné, že se uplatňuje pouze v případě splnění těchto podmínek, a tudíž pouze tehdy, pokud se vnitrostátní orgány obávají, že se v okamžiku stanovení výše cla dopustily „chyby […], kterou nemohla osoba povinná zaplatit clo přiměřeným způsobem zjistit, a pokud tato osoba jednala v dobré víře a dodržela všechna ustanovení platných předpisů“.
21. Poněvadž v řízení, které vedlo ke vzniku projednávaného případu, Conseil général de la Vienne naopak zpochybnil totéž zahrnutí druhé složky nákupní ceny dovezeného audiovizuálního vybavení (vázané na počet návštěvníků parku, jež toto vybavení využije) do výpočtu cla, aniž by se dovolával existence chyby ze strany orgánů popsané výše, je výklad článku 871 irelevantní.
22. To, opět podle francouzské vlády, potvrzuje rovněž skutečnost, že pochybnosti, s nimiž se skutečně obrátily na Komisi, ostatně ani ne způsobem stanoveným článkem 871, se týkaly právě opodstatněnosti analýzy, jež vedla francouzské celní orgány k dodatečnému zaúčtování druhé složky nákupní ceny audiovizuálního vybavení při výpočtu cla, a nikoli již existence chyby ve smyslu čl. 220 odst. 2 písm. b) celního kodexu.
23. Pokud jde o mne, nemohu vyloučit, že ve skutečnosti toto byly pochybnosti, jež měly vnitrostátní celní orgány a o nichž pojednává výše uvedený dopis ze dne 16. července 2001. Zdá se totiž, že toto je záležitost, kterou vznesl Conseil général de la Vienne a kterou se orgány nakonec rozhodly předložit Komisi.
24. To ale nevede nezbytně k přijetí námitky nepřípustnosti. Vnitrostátní soud, který si byl jistě vědom argumentů, jež Conseil général de la Vienne uplatnil proti dodatečnému výběru, měl totiž přesto za to, že pochybnosti francouzských orgánů, jak jsou popsány v dopise ze dne 16. července 2001, by mohly v každém případě spustit mechanismus článku 871 nařízení č. 2454/93. Právě kvůli odstranění jakékoli nejistoty, pokud jde o podmínky nezbytné pro uplatnění výše uvedeného ustanovení, se vnitrostátní soud obrátil na Soudní dvůr.
25. Po takovémto vymezení otázky se domnívám, že judikatura Společenství týkající se přípustnosti neumožňuje se předběžné otázce vyhnout.
26. Jak je známo, podle této judikatury „v rámci spolupráce mezi Soudním dvorem a vnitrostátními soudy stanovené článkem [234 ES] je věcí pouze vnitrostátního soudu, kterému byl spor předložen a jenž musí nést odpovědnost za soudní rozhodnutí, které bude vydáno, posoudit s ohledem na konkrétní okolnosti věci jak nezbytnost rozhodnutí o předběžné otázce, tak i relevanci otázek, které klade Soudnímu dvoru“. Pouze „za výjimečných okolností [Soudní dvůr přezkoumá], za účelem ověření své vlastní pravomoci, podmínky, za kterých se na něj vnitrostátní soud obrátil“(7) . A to zejména „pokud je zjevné, že (vnitrostátním soudem) žádaný výklad nebo posouzení platnosti předpisu Společenství nemají žádný vztah k realitě nebo předmětu sporu v původním řízení, jestliže se jedná o hypotetický problém […](8) .
27. Domnívám se, že pokud vnitrostátní soud měl za to, že znění článku 871 nařízení č. 2454/93 neumožňuje jasně pochopit, za jakých podmínek vzniká povinnost předložit věc Komisi, rozhodnutí Soudního dvora v tomto bodě nelze považovat za irelevantní pro účely rozsudku v původním řízení, přinejmenším ne za zjevně
irelevantní. Předkládající soud bude moci totiž posoudit oprávněnost vnitrostátního řízení teprve, až obdrží od Soudního dvora pokyny pro výklad, jež mu umožní stanovit, zda v projednávaném případě existuje, či nikoliv povinnost obrátit se na Komisi. Díky pokynům dodaným Soudním dvorem bude moci zejména rozhodnout, zda byl Conseil général de la Vienne oprávněně, nebo neoprávněně zbaven záruky nestrannosti, která spočívá v posouzení ze strany Komise, zda byly, nebo nebyly splněny podmínky pro neprovedení dodatečného výběru celního dluhu.
28. Mám tedy za to, že otázka je přípustná, a přejdu ke zkoumání věci samé.
B – K věci samé
29. Předběžnou otázkou chce předkládající soud v podstatě zjistit, zda z článku 871 nařízení č. 2454/93 vyplývá, že pokud vnitrostátní celní orgány vyjádří, byť dočasně, pochybnosti o existenci podmínek v určitém případě nutných pro neprovedení dodatečného výběru cla, jemuž se povinná osoba vyhnula, jsou povinny předložit otázku Komisi.
30. Conseil général de la Vienne a slovenská vláda se domnívají, že tato povinnost platí v každém případě.
31. Rovněž francouzská vláda souhlasí s tím, že dotčená povinnost existuje, jestliže pochybnosti mají stanovené rysy. Nicméně předběžně si kladla otázku, zda se v projednávaném případě musí uplatnit původní znění článku 871 nebo pozměněné znění vyplývající z nařízení č. 1335/2003 (viz poznámka pod čarou 3 výše), a rozhodla se pro druhou alternativu.
32. Komise je, pokud jde o tento poslední bod, opačného mínění. Komise má ale opačný názor, i co se týče podstaty projednávané otázky, neboť se domnívá, že vnitrostátní orgány nejsou povinny obrátit se na Komisi, jestliže se k počátečním pochybnostem přidá přesvědčení, že podmínky pro neprovedení dodatečného výběru nejsou splněny.
33. Pokud jde o mne, domnívám se především, že co se týče určení použitelného znění článku 871, v projednávaném případě je relevantní pouze původní znění. Je totiž nepochybně pravda, že se zde jedná o procesní pravidlo a že, podle judikatury Společenství, „procesní pravidla se použijí […] na všechny spory projednávané k datu, ke kterému vstoupila v účinnost“(9) . Je ale rovněž pravda, že na základě obecných zásad lze nový zákon okamžitě použít pouze na situace, které sice vznikly za působnosti předcházejícího zákona, ale v okamžiku novely nejsou ještě ukončeny.
34. Mám tedy za to, že právě v tomto případě přestala právní situace, která je relevantní pro projednávaný případ, zcela existovat před přijetím změn zavedených nařízením č. 1335/2003, které vstoupilo v platnost dne 1. srpna 2003. Dopis, v němž celní orgány vyjádřily, že mají pochybnosti, jež chtějí předložit Komisi, byl totiž datován k 16. červenci 2001; předvolání Conseil général de la Vienne k tribunal de première instance de Poitiers bylo datováno k 19. červenci 2001 a tento soud vynesl svůj rozsudek dne 20. prosince 2002.
35. Po objasnění těchto skutečností přejdu nyní k základní otázce, tj. k určení, zda celní orgány byly, nebo nebyly povinny se obrátit na Komisi.
36. V tomto ohledu připomínám, že podle článku 871 „pokud se celní orgány […] domnívají, že podmínky uvedené v čl. 220 odst. 2 písm. b) kodexu jsou splněny, nebo mají v určitém případě pochybnosti o působnosti kritérií tohoto ustanovení, předloží
věc Komisi […]“(10) .
37. Vzhledem k běžně používané redakční technice zákonodárce Společenství lze tedy z použití oznamovacího způsobu přítomného času jistě vyvodit, že zde je povinnost předložit věc Komisi.
38. Tím ale není k projednávanému případu řečeno vše. Mám totiž za to, že pro tyto účely je namístě ještě určit, zda dotčená povinnost odpadá a zda celní orgány mohou učinit své vlastní rozhodnutí, jestliže pominou pochybnosti, jež měly předtím. Pokud by se mělo dojít k závěru, že povinnost trvá, i když byly tyto pochybnosti rozptýleny, bylo by namístě ještě stanovit, čeho se musí pochybnosti týkat, aby i přes jejich dočasný charakter vznikla povinnost obrátit se na Komisi.
39. a) Pokud jde o první aspekt, domnívám se, že znění článku 871, jak uvedla na jednání také Komise, naznačuje, že věc musí být předložena Komisi v době, kdy trvají pochybnosti, což naopak vylučuje tuto povinnost v případě, že pochybnosti pociťované v první fázi byly poté nahrazeny jistotou.
40. Dodávám, že v projednávaném případě došly francouzské celní orgány nakonec k přesvědčení, že podmínky stanovené čl. 220 odst. 2 písm. b) celního kodexu nebyly splněny, a že je tedy namístě dodatečně vybrat clo, kterému se povinný subjekt vyhnul. Domnívám se, že pokud vnitrostátní orgány nabudou nakonec jistotu, že musí postupovat tímto způsobem, nemají žádnou povinnost obrátit se předtím na Komisi.
41. Tento závěr vyvozuji ze zásad stanovených judikaturou Soudního dvora týkající se ustanovení, která byla nahrazena článkem 871 nařízení č. 2454/93 a článkem 220 celního kodexu, aniž by se změnil jejich smysl.
42. Poukazuji zejména na článek 4 nařízení Komise (EHS) č. 1573/80 ze dne 20. června 1980, kterým se provádí čl. 5 odst. 2 nařízení Rady (EHS) č. 1697/79 o dodatečném výběru dovozního nebo vývozního cla, které nebylo od osoby povinné zaplatit clo vyžadováno za zboží, které bylo uvedeno v celním prohlášení v rámci daňového režimu zahrnujícího povinnost takové clo platit ( neoficiální překlad)
(dále jen „nařízení č. 1573/80“)(11) . Toto ustanovení, které se v podstatě neliší od článku 871 nařízení č. 2454/93, stanoví, že „pokud příslušný orgán členského státu, ve kterém došlo k chybě, není schopen zjistit vlastními prostředky, zda byly splněny všechny podmínky stanovené čl. 5 odst. 2 základního nařízení […], se takový orgán obrátí na Komisi s žádostí, aby rozhodla […]“. (neoficiální překlad)
43. Dotčené podmínky byly stanoveny čl. 5 odst. 2 nařízení Rady (EHS) č. 1697/79 ze dne 24. července 1979 o dodatečném výběru dovozního nebo vývozního cla, které nebylo od osoby povinné zaplatit clo vyžadováno za zboží, které bylo uvedeno v celním prohlášení v rámci daňového režimu zahrnujícího povinnost takové clo platit (neoficiální překlad)
(dále jen „nařízení č. 1679/79“)(12), ve znění podobném znění použitému později v článku 220 celního kodexu. Muselo se totiž jednat o clo „[…] nevybrané z důvodu chyby samotných příslušných orgánů, kterou nemohla osoba povinná zaplatit clo přiměřeným způsobem zjistit, a pokud tato osoba jednala v dobré víře a dodržela všechna ustanovení platných předpisů týkající se celního prohlášení“.
44. Soudní dvůr měl příležitost objasnit, že uvedený článek 4 nařízení č. 1573/80 „se netýká případu, kdy jsou příslušné orgány přesvědčeny, že nejsou splněny podmínky uvedené v čl. 5 odst. 2 nařízení Rady, a mají tudíž za to, že musí provést výběr. Tento výklad je v souladu s účelem nařízení Komise. Cílem přiznání rozhodovací pravomoci Komisi v oblasti vybírání cla je totiž zajištění jednotného používání práva Společenství. V případech, kdy je vyhověno
žádosti o upuštění od výběru, hrozí, že toto jednotné používání práva Společenství bude zpochybněno, neboť hrozí, že posouzení, z kterého může vycházet členský stát, když vydává příznivé rozhodnutí, ve skutečnosti z důvodu pravděpodobné neexistence opravného prostředku k soudu unikne přezkumu, který by umožnil zajistit jednotné použití podmínek stanovených právními předpisy Společenství. Naopak tak tomu není v případě, kdy vnitrostátní orgány provedou výběr […]. Zúčastněná osoba je pak oprávněna zpochybnit takové rozhodnutí u vnitrostátních soudů. Jednotnost práva Společenství tedy bude moci být zajištěna Soudním dvorem v rámci řízení o předběžné otázce“(13) .
45. Vzhledem k tomu, že nabytí platnosti celního kodexu a nařízení č. 2454/93 nemělo podle mne žádný dopad na zásady vyjádřené Soudním dvorem s ohledem na předchozí předpisy, domnívám se, že stejný závěr musí platit v projednávaném případě, neboť celní orgány se rozhodly provést dodatečný výběr.
46. Mám za to, že poté, co jsem objasnil výše první z bodů uvedených v bodě 38, mohu tedy navrhnout odpovědět na předběžnou otázku tak, že článek 871 nařízení č. 2454/93 musí být vykládán v tom smyslu, že za okolností projednávaného případu neukládá vnitrostátním celním orgánům povinnost předložit věc Komisi.
47. b) Pro případ, že by Soudní dvůr měl za to, že povinnost obrátit se na Komisi trvá, přestože byly rozptýleny pochybnosti a přestože bylo učiněno rozhodnutí o výběru, je potom namístě upřesnit, jak je uvedeno již v bodě 38, čeho se tyto pochybnosti musí týkat, aby bylo možné použít článek 871 nařízení č. 2454/93.
48. Podle znění tohoto ustanovení se pochybnosti musí týkat „působnosti kritérií“ stanovených čl. 220 odst. 2 písm. b) celního kodexu pro neprovedení dodatečného zaúčtování cla.
49. Poněvadž uvedené ustanovení má téměř stejné znění jako předpis, který mu předcházel, tedy čl. 5 odst. 2 nařízení č. 1697/79, mám za to, že se pro tyto účely lze úspěšně odvolat na judikaturu Soudního dvora, která vyložila toto posledně uvedené ustanovení(14) .
50. Podle této judikatury se pochybnosti musí týkat těchto bodů:
„– [pokud] částka cla nebyla vybrána následkem chyby ve výkladu nebo v použití právních předpisů týkajících se dotčeného [cla], která je důsledkem aktivního jednání příslušných orgánů, což vylučuje chyby způsobené nepřesnostmi v celním prohlášení ze strany osoby povinné zaplatit clo,
– [pokud] [by] osoba v dobré víře povinná zaplatit clo nemohla tuto chybu přiměřeným způsobem zjistit, i přes svou profesní zkušenost a řádnou péči, kterou by byla povinna prokázat,
– [pokud] táž osoba povinná zaplatit clo dodržela všechna ustanovení platných předpisů týkající se prohlášení o skutečnosti, na kterou se váže výběr příslušného [cla]“(15) .
51. Jak to ostatně upřesnil Soudní dvůr „přísluší vnitrostátnímu soudu, aby zjistil, zda se, s ohledem na okolnosti projednávaného případu“, pochybnosti pociťované vnitrostátními orgány týkají výše uvedených bodů(16) .
52. Na tomto místě postačí znovu zdůraznit, že pokud by se zjistilo, že se pochybnosti skutečně týkají těchto bodů, musela by se tedy uplatnit povinnost vnitrostátních orgánů obrátit se na Komisi. A to samozřejmě za předpokladu, že, na rozdíl od toho, co jsem navrhoval výše, se má za to, že tato povinnost trvá, přestože pochybnosti vnitrostátních orgánů byly rozptýleny a bylo učiněno rozhodnutí o výběru.
IV – Závěry
53. Na základě předchozích úvah tedy navrhuji odpovědět na předběžnou otázku předloženou cour d’appel de Poitiers následovně:
„Článek 871 nařízení Komise (EHS) č. 2454/93 ze dne 2. července 1993, kterým se provádí nařízení Rady (EHS) č. 2913/92, kterým se vydává celní kodex Společenství, musí být vykládán v tom smyslu, že za okolností posuzovaných v projednávaném případě neukládá vnitrostátním celním orgánům povinnost předložit věc Komisi.“
(1) .
(2)
–	Úř. věst. L 253, s. 1; Zvl. vyd. 02/06, s. 3.
(3)
–	Některé články nařízení č. 2454/93 relevantní pro účely této věci byly v roce 2003 změněny [nařízení Komise (ES) č. 1335/2003 ze dne 25. července 2003, kterým se mění nařízení (EHS) č. 2454/93, kterým se provádí nařízení Rady (EHS) č. 2913/92, kterým se vydává celní kodex Společenství (Text s významem pro EHP) (Úř. věst. L 187, s. 16; Zvl. vyd. 02/13, s. 463)], ale jak bude uvedeno níže (viz bod 31 a násl.), tyto změny se netýkají projednávaného případu.
(4)
–	Úř. věst. L 302, s. 1; Zvl. vyd. 02/04, s. 307.
(5)
–	Neoficiální překlad z francouzštiny.
(6)
– V důsledku věcné chyby odkazuje předkládající soud na článek 871 celního kodexu.
(7)
–	Rozsudky ze dne 13. března 2001, PreussenElektra (C‑379/98, Recueil, s. I‑2099, body 38 a 39), a ze dne 22. ledna 2002, Canal Satélite Digital (C‑390/99, Recueil, s. I‑607, body 18 a 19).
(8)
–	Viz zejména rozsudky ze dne 15. prosince 1995, Bosman (C‑415/93, Recueil, s. I‑4921, bod 61); ze dne 9. března 2000, EKW a Wein & Co. (C‑437/97, Recueil, s. I‑1157, bod 52); ze dne 13. července 2000, Idéal tourisme (C‑36/99, Recueil, s. I‑6049, bod 20) a ze dne 21. ledna 2003, Baccardi-Martini a Cellier des Dauphins (C‑318/00, Recueil, s. I‑905, bod 43). (Kurziva provedena autorem tohoto stanoviska).
(9)
–	Rozsudky ze dne 12. listopadu 1981, Salumi a další (212/80 až 217/80, Recueil, s. 2735, bod 9) a ze dne 6. července 1993, CT Control (Rotterdam) a JCT Benelux v. Komise (C‑121/91 a C‑122/91, Recueil, s. I‑3873, bod 22).
(10)
–	Kurziva provedena autorem tohoto stanoviska.
(11)
–	Úř. věst. L 161, s. 1.
(12)
–	Úř. věst. L 197, s. 1.
(13)
–	Rozsudek ze dne 26. června 1990, Deutsche Fernsprecher (C‑64/89, Recueil, s. I‑2535, body 12 a 13) (Kurziva provedena autorem tohoto stanoviska). Viz rovněž rozsudky ze dne 27. června 1991, Mecanarte (C‑348/89, Recueil, s. I‑3277, body 32 a 33) a ze dne 14. května 1996, Faroe Seafood a další (spojené věci C‑153/94 a C‑204/94, Recueil, s. I‑2465, body 79 a 80).
(14)
–	V rozsudku ze dne 3. března 2005, Biegi Nahrungsmittel a Commonfood v. Komise (C‑499/03 P, Sb. rozh. s. I‑1751, bod 46), Soudní dvůr vyložil čl. 220 odst. 2 písm. b) celního kodexu, když odkázal „per analogia“ na judikaturu týkající se čl. 5 odst. 2 nařízení č. 1697/79.
(15)
– Usnesení ze dne 11. října 2001, William Hinton & Sons (C‑30/00, Recueil, s. 7511, bod 74). Viz rovněž rozsudky ze dne 1. dubna 1993, Hewlett Packard France (C‑250/91, Recueil, s. I‑1819, body 12 a 13); ze dne 12. prosince 1996, Olasagasti a další (C‑47/95 až C‑50/95, C‑60/95, C‑81/95, C‑92/95 a C‑148/95, Recueil, s. I‑6579, body 32 až 35), a ze dne 26. listopadu 1998, Covita (C‑370/96, Recueil, s. I‑7711, body 24 až 28).
(16)
–	Viz výše uvedené rozsudky Covita, bod 28, a Olasagasti a další, bod 36.