62024CJ0485
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (prvního senátu)
11. prosince 2025 (
*1
)
„Řízení o předběžné otázce – Římská úmluva o právu rozhodném pro smluvní závazkové vztahy – Článek 6 – Pracovní smlouva – Volba stran – Kogentní ustanovení práva, které by bylo použito v případě neexistence volby práva – Určení tohoto práva – Obvyklé místo výkonu práce – Změna obvyklého místa výkonu práce v průběhu pracovního poměru – Užší vazby pracovní smlouvy s jinou zemí – Kritéria pro posouzení – Zohlednění posledního obvyklého místa výkonu práce“
Ve věci C‑485/24,
jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná na základě článku 267 SFEU rozhodnutím Cour de cassation (Kasační soud, Francie) ze dne 10. července 2024, došlým Soudnímu dvoru dne 10. července 2024, v řízení
Locatrans Sàrl
proti
ES,
SOUDNÍ DVŮR (první senát),
ve složení: F. Biltgen, předseda senátu, I. Ziemele, A. Kumin (zpravodaj), S. Gervasoni a M. Bošnjak, soudci,
generální advokát: R. Norkus,
za soudní kancelář: A. Calot Escobar, vedoucí,
s přihlédnutím k písemné části řízení,
s ohledem na vyjádření, která předložili:
–
za Locatrans Sàrl: O. Coudray, M. Grévy a G. Thouvenin, avocats,
–
za ES: A. Lyon-Caen, T. Lyon-Caen a F. Thiriez, avocats,
–
za francouzskou vládu: B. Dourthe a M. Guiresse, jako zmocněnkyně,
–
za českou vládu: A. Pagáčová, M. Smolek a J. Vláčil, jako zmocněnci,
–
za Evropskou komisi: S. Noë a W. Wils, jako zmocněnci,
po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 3. července 2025,
vydává tento
Rozsudek
1
Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 3 odst. 6 Úmluvy o právu rozhodném pro smluvní závazkové vztahy, otevřené k podpisu v Římě dne 19. června 1980 (Úř. věst. 1980, L 266, s. 1, dále jen „Římská úmluva“).
2
Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi společností Locatrans Sàrl a ES ve věci několika různých návrhů na náhradu újmy podaných ES vůči společnosti Locatrans, jeho bývalému zaměstnavateli, v důsledku ukončení jeho pracovní smlouvy.
Právní rámec
Římská úmluva
3
Článek 3 odst. 1 Římské úmluvy stanoví:
„Smlouva se řídí právem, které si strany zvolí. Volba musí být vyjádřena výslovně nebo vyplývat s dostatečnou jistotou z ustanovení smlouvy nebo okolností případu. Svou volbou mohou strany zvolit právo rozhodné pro celou smlouvu, nebo pouze pro její část.“
4
Článek 6 Římské úmluvy, nadepsaný „Individuální pracovní smlouvy“, stanoví:
„1.   Bez ohledu na článek 3 nesmí být zaměstnanec v případě pracovních smluv v důsledku volby rozhodného práva stranami zbaven ochrany, kterou mu poskytují imperativní ustanovení práva, které by bylo použito podle odstavce 2 v případě neexistence volby rozhodného práva.
2.   Bez ohledu na článek 4 se pracovní smlouva v případě neexistence volby rozhodného práva podle článku 3 řídí:
a)
právem země, v níž zaměstnanec při plnění smlouvy obvykle vykonává svoji práci, i když je dočasně zaměstnán v jiné zemi,
nebo
b)
právem země, v níž se nachází provozovna, u které je zaměstnán, nevykonává-li zaměstnanec obvykle svou práci v jediné zemi;
vyplývá-li však z okolností, že pracovní smlouva úžeji souvisí s jinou zemí, použije se na smlouvu právo této země.“
5
První protokol o výkladu Římské úmluvy o právu rozhodném pro smluvní závazkové vztahy z roku 1980, otevřené k podpisu dne 19. června 1980 v Římě (Úř. věst. 1989, L 48, s. 1,), v článku 2 stanoví:
„Kterýkoli z níže uvedených soudů může požádat Soudní dvůr o rozhodnutí o předběžné otázce, která vyvstane při projednávání věci před tímto soudem a která se týká výkladu ustanovení aktů uvedených v článku 1, považuje-li tento soud rozhodnutí o této otázce za nezbytné k vynesení svého rozsudku.
[…]
b) soudy smluvních států, rozhodují-li jako soudy odvolací.“
Nařízení Řím I
6
Nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 593/2008 ze dne 17. června 2008 o právu rozhodném pro smluvní závazkové vztahy (Řím I) (Úř. věst. 2008, L 177, s. 6, dále jen „nařízení Řím I“) nahradilo Římskou úmluvu. Toto nařízení se použije na smlouvy uzavřené ode dne 17. prosince 2009.
7
Článek 8 nařízení Řím I, nadepsaný „Individuální pracovní smlouvy“, stanoví:
„1.   Individuální pracovní smlouva se řídí právem zvoleným stranami v souladu s článkem 3. Tato volba však nesmí zaměstnance zbavit ochrany, kterou mu poskytují ustanovení, od nichž se nelze smluvně odchýlit podle práva, které by v případě neexistence volby bylo použito na základě odstavců 2, 3 a 4 tohoto článku.
2.   V míře, ve které nebylo právo rozhodné pro individuální pracovní smlouvu zvoleno stranami, se smlouva řídí právem země, v níž, případně z níž, zaměstnanec při plnění smlouvy obvykle vykonává svoji práci. Za změnu země obvyklého výkonu práce se nepovažuje, když zaměstnanec dočasně vykonává svou práci v jiné zemi.
3.   Nelze-li rozhodné právo na základě odstavce 2 určit, řídí se smlouva právem země, v níž se nachází provozovna, která zaměstnance zaměstnala.
4.   Vyplývá-li z celkových okolností, že je smlouva úžeji spojena s jinou zemí, než je země uvedená v odstavcích 2 nebo 3, použije se právo této jiné země.“
Bruselská úmluva
8
Úmluva ze dne 27. září 1968 o příslušnosti a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (Úř. věst. 1972, L 299, s. 32), ve znění úmluv o přistoupení nových členských států k této úmluvě (dále jen „Bruselská úmluva“), v článku 5 stanoví:
„Osoba, která má bydliště na území některého státu vázaného touto úmluvou, může být v jiném státě vázaném touto úmluvou žalována,
1)
pokud předmět sporu tvoří smlouva nebo nároky ze smlouvy, u soudu místa, kde závazek, o nějž se jedná, byl nebo měl být splněn; pokud individuální pracovní smlouva nebo nároky z individuální pracovní smlouvy tvoří předmět řízení u soudu místa, kde zaměstnanec obvykle vykonává svou práci; nevykonává-li zaměstnanec svou práci obvykle v jednom a témže státě, může tak zaměstnavatel být žalován také u soudu místa, ve kterém se nachází resp. nacházela provozovna, která pracovníka zaměstnala;
[…]“ (neoficiální překlad)
Nařízení Brusel I
9
Nařízení Rady (ES) č. 44/2001 ze dne 22. prosince 2000 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (Úř. věst. 2001, L 12, s. 1; Zvl. vyd. L 269, s. 14, dále jen „nařízení Brusel I“) nahradilo Bruselskou úmluvu.
10
Článek 19 tohoto nařízení stanoví:
„Zaměstnavatel, který má bydliště na území některého členského státu, může být žalován
1.
u soudů členského státu, v němž má bydliště nebo
2.
v jiném členském státě:
a)
u soudu místa, kde zaměstnanec obvykle vykonává svou práci, nebo u soudu místa, kde svou práci obvykle vykonával naposledy, nebo
b)
jestliže zaměstnanec obvykle nevykonává nebo nevykonával svou práci v jediné zemi, u soudu místa, kde se nachází nebo nacházela provozovna, která zaměstnance přijala do zaměstnání.“
Nařízení Brusel Ia
11
Nařízení Brusel I bylo zrušeno a nahrazeno nařízením Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 1215/2012 ze dne 12. prosince 2012 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (Úř. věst. 2012, L 351, s. 1, dále jen „nařízení Brusel Ia“). Článek 19 nařízení Brusel I se stal článkem 21 nařízení Brusel Ia.
Spor v původním řízení a předběžná otázka
12
ES byl na základě pracovní smlouvy uzavřené dne 15. října 2002 zaměstnán jako řidič u Locatrans, přepravní společnosti se sídlem v Bettembourgu (Lucembursko), s rozsahem měsíční pracovní doby 166 hodin. Pracovní smlouva stanovila, že rozhodným právem je lucemburské právo a zeměmi, které jsou zásadně dotčeny dopravou uskutečňovanou ES, jsou Německo, země Beneluxu, Itálie, Španělsko, Portugalsko a Rakousko.
13
Společnost Locatrans oznámila ES dopisem ze dne 14. ledna 2014 své rozhodnutí zkrátit jeho týdenní pracovní dobu na 35 hodin, tedy na celkových 151,55 hodiny měsíčně, a to počínaje dnem 16. července 2014. ES s touto úpravou nesouhlasil.
14
Dopisem ze dne 31. března 2014 společnost Locatrans oznámila ES, že na základě analýzy jeho závislé činnosti za posledních osmnáct měsíců zjistila, že její podstatnou část, konkrétně více než 50 %, vykonal ve Francii, a proto povinnost jej přihlásit do francouzského systému sociálního zabezpečení.
15
Dopisem ze dne 17. dubna 2014 společnost Locatrans potvrdila, že ES obdržel nabídku zaměstnání u francouzské společnosti, a oznámila mu, že ke dni 16. července 2014 přestal patřit mezi zaměstnance společnosti Locatrans, neboť nesouhlasil se zkrácením rozsahu pracovní doby.
16
Dne 8. ledna 2015 podal ES u conseil de prud’hommes de Dijon (Pracovní soud v Dijonu, Francie) žalobu, kterou napadl ukončení své pracovní smlouvy a požadoval uhrazení různých náhrad újmy.
17
Uvedený soud v rozsudku ze dne 4. dubna 2017 zamítl návrhy ES z důvodu, že na plnění a ukončení jeho pracovní smlouvy je použitelné lucemburské právo, že výpověď ES byla jasná a jednoznačná a není namístě ji překvalifikovat na protiprávní výpověď.
18
ES podal proti tomuto rozsudku odvolání ke cour d’appel de Dijon (Odvolací soud v Dijonu, Francie), který rozsudkem ze dne 2. května 2019 uvedený rozsudek zrušil.
19
Cour d’appel de Dijon (Odvolací soud v Dijonu) uvedl, že strany dotčené pracovní smlouvy se rozhodly podřídit pracovní poměr lucemburskému právu, avšak že v dopise ze dne 31. března 2014 uvedeném v bodě 14 tohoto rozsudku společnost Locatrans uznala, že ES vykonával podstatnou část svojí práce ve Francii, což ES podle uvedeného soudu doložil. S ohledem na článek 6 Římské úmluvy měl uvedený soud za to, že volba lucemburského práva provedená stranami nemohla ve svém důsledku vést ke zbavení ES ochrany, kterou mu poskytují kogentní ustanovení francouzského práva, jako jsou ustanovení týkající se úpravy a ukončení pracovní smlouvy.
20
Cour d’appel de Dijon (Odvolací soud v Dijonu, Francie) proto překvalifikoval ukončení pracovní smlouvy na výpověď ze strany zaměstnavatele, konstatoval, že pro takovou výpověď neexistoval žádný skutečný a závažný důvod, a uložil společnosti Locatrans, aby ES uhradila náhradu několika újem.
21
Společnost Locatrans podala proti uvedenému rozsudku kasační opravný prostředek ke Cour de cassation (Kasační soud, Francie), který je předkládajícím soudem.
22
Předkládající soud připomíná, že článek 6 Římské úmluvy v odstavci 1 stanoví, že zaměstnanec nesmí být v případě pracovních smluv v důsledku volby rozhodného práva stranami zbaven záruk, které mu poskytují kogentní ustanovení práva, které by bylo na pracovní smlouvu použito v případě neexistence této volby. Předkládající soud kromě toho uvádí, že odstavec 2 tohoto článku 6 stanoví hraniční určovatele pro pracovní smlouvu, na jejichž základě musí být v případě neexistence volby rozhodného práva stranami určeno lex contractus, přičemž určovatelem stanoveným v uvedeném čl. 6 odst. 2 písm. a) je určovatel země, v níž zaměstnanec „obvykle vykonává svoji práci“.
23
Předkládající soud rovněž uvádí, že Soudní dvůr v rozsudku ze dne 15. března 2011, Koelzsch (C‑29/10, EU:C:2011:151, bod 50) rozhodl, že posledně uvedené ustanovení musí být vykládáno v tomto smyslu, že v případě, kdy zaměstnanec vykonává svou činnost ve více než jednom smluvním státě, je zemí, v níž zaměstnanec při plnění smlouvy obvykle vykonává svoji práci ve smyslu uvedeného ustanovení, země, v níž nebo z níž zaměstnanec s přihlédnutím ke všem okolnostem, které charakterizují uvedenou činnost, plní podstatnou část svých povinností vůči svému zaměstnavateli.
24
V posledně uvedené věci Soudní dvůr rovněž odkázal na svou judikaturu týkající se výkladu určovatelů upravených v čl. 5 bodu 1 Bruselské úmluvy, což podle předkládajícího soudu prokazuje, že Soudní dvůr zamýšlel podat jednoznačný výklad hraničních určovatelů ve věcech týkajících se určení příslušnosti a kolizních norem.
25
Pokud jde o čl. 5 bod 1 Soudní dvůr v rozsudku ze dne 27. února 2002, Weber (C‑37/00, EU:C:2002:122), rozhodl, že co se týče pracovní smlouvy, při jejímž plnění vykonává zaměstnanec tytéž činnosti ve prospěch jeho zaměstnavatele ve více než jednom smluvním státě, k určení místa, kde zaměstnanec obvykle vykonává svou práci ve smyslu uvedeného ustanovení, je třeba v zásadě zohlednit celou dobu trvání pracovního poměru. Poslední období výkonu práce by však mělo být zohledněno, pokud zaměstnanec poté, co vykonával svou práci během určitého období na určitém místě, nadále trvale vykonává své činnosti na jiném místě, bylo-li toto místo na základě jasně vyjádřené vůle stran určeno jako nové obvyklé místo výkonu práce ve smyslu uvedeného čl. 5 bodu 1.
26
S ohledem na uvedenou judikaturu se předkládající soud táže, zda je v projednávané věci pro účely určení práva rozhodného v případě, že si je strany nezvolily, třeba k určení místa, kde dotyčná osoba obvykle vykonávala svou práci ve smyslu čl. 6 odst. 2 písm. a) Římské úmluvy, zohlednit celou dobu trvání pracovního poměru, nebo pouze poslední období výkonu práce.
27
Podle předkládajícího soudu platí, že i když je určovatel posledního místa, kde zaměstnanec obvykle vykonával svou práci, relevantní pro určení soudu, na který se zaměstnanec může obrátit, jelikož mu tento určovatel umožňuje podat návrh k soudu s nižšími náklady, přetrvávají pochybnosti, zda by takový přístup měl být použit rovněž k určení rozhodného práva v případě, že si je strany pracovní smlouvy nezvolily, jelikož při uplatnění tohoto přístupu by se mimo jiné na tutéž pracovní smlouvu postupně vztahovaly různé kogentní právní řády v závislosti na změnách místa výkonu práce zaměstnance.
28
Za těchto podmínek se Cour de cassation (Kasační soud) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
„Musí být články 3 a 6 [Římské úmluvy] vykládány v tom smyslu, že pokud zaměstnanec vykonává ve prospěch svého zaměstnavatele tytéž činnosti ve více než jednom smluvním státě, je k určení rozhodného práva, které by se použilo v případě, kdyby si strany rozhodné právo nezvolily, třeba zohlednit celou dobu trvání pracovního poměru za účelem určení místa, kde dotyčná osoba obvykle vykonávala svou práci, nebo má být zohledněno poslední období výkonu práce, pokud zaměstnanec poté, co vykonával svou práci po jistou dobu na určitém místě, následně trvale vykonává své činnosti na jiném místě, které se má na základě jasně vyjádřené vůle stran stát novým obvyklým místem výkonu práce?“
K předběžné otázce
29
Úvodem je třeba poznamenat, že ES, aniž výslovně namítá nepřípustnost předběžné otázky, zpochybňuje skutkový předpoklad, na kterém tato otázka spočívá, a tvrdí, že ve skutečnosti během jeho pracovního poměru se jeho místo výkonu práce nezměnilo. Naproti tomu tvrdí, že vykonával přepravní činnost na více místech, avšak že si udržoval významnou vazbu na Francii, přičemž společnost Locatrans při ukončení jeho pracovní smlouvy vlastně tuto skutkovou situaci pouze potvrdila. Položená otázka tedy podle jeho názoru není relevantní.
30
V tomto ohledu je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury zavádí článek 267 SFEU postup přímé spolupráce mezi Soudním dvorem a soudy členských států. V rámci tohoto postupu založeného na jasné dělbě činností mezi vnitrostátními soudy a Soudním dvorem spadá posouzení skutkových okolností věci do pravomoci vnitrostátního soudu, jemuž přísluší posoudit s ohledem na konkrétní okolnosti věci jak nezbytnost rozhodnutí o předběžné otázce pro vydání jeho rozsudku, tak relevanci otázek, které klade Soudnímu dvoru, kdežto Soudní dvůr se může vyslovit pouze k výkladu nebo platnosti unijního předpisu ve světle skutečností, jež mu uvede vnitrostátní soud [v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 16. března 1978, Oehlschläger_104/77, EU:C:1978:69, bod 4, jakož i ze dne 4. října 2024, Schrems (Sdělení údajů široké veřejnosti), C‑446/21, EU:C:2024:834, bod 42 a citovaná judikatura].
31
Na položenou otázku je tedy třeba odpovědět s přihlédnutím ke skutkovým okolnostem, ze kterých vyvstává a které popsal předkládající soud.
32
Podstatou otázky předkládajícího soudu je, zda články 3 a 6 Římské úmluvy musí být vykládány v tom smyslu, že pokud má zaměstnanec poté, co vykonával práci po určitou dobu na určitém místě, vykonávat svou činnost na jiném místě, které se má stát novým obvyklým místem výkonu práce tohoto zaměstnance, je třeba zohlednit posledně uvedené místo v rámci určení práva, které by se použilo v případě neexistence volby práva stranami.
33
Za účelem odpovědi na tuto otázku je třeba nejprve připomenout, že v souladu s obecným pravidlem obsaženým v článku 3 Římské úmluvy se smlouva řídí právem, které si strany zvolí.
34
Článek 6 Římské úmluvy stanoví zvláštní kolizní normy týkající se individuální pracovní smlouvy, které se odchylují od tohoto obecného pravidla, zaprvé v rámci odstavce 1 tohoto článku omezením svobody stran při volbě rozhodného práva a zadruhé v rámci odstavce 2 uvedeného článku stanovením kritérií pro určení rozhodného práva v případě neexistenci této volby.
35
Podle tohoto čl. 6 odst. 1 tak nesmí být zaměstnanec v případě pracovních smluv v důsledku volby rozhodného práva stranami v souladu s článkem 3 Římské úmluvy zbaven ochrany, kterou mu poskytují kogentní ustanovení práva, které by bylo použito podle odstavce 2 uvedeného článku v případě neexistence volby rozhodného práva.
36
Posledně uvedený odstavec upravuje hraniční určovatele pracovní smlouvy, na jejichž základě musí být určeno lex contractus v případě neexistence volby rozhodného práva stranami. Nicméně z odkazu v čl. 6 odst. 1 Římské úmluvy na odstavec 2 tohoto článku vyplývá, že určovatele uvedené v tomto odstavci 2 jsou relevantní i v případě, že si strany zvolily právo rozhodné pro smlouvu. I v takovém případě totiž tyto určovatelé umožňují určit, jaké právo se použije, aby byla zaměstnanci v souladu s čl. 6 odst. 1 Římské úmluvy zaručena ochrana kogentních ustanovení práva, které by se použilo na základě těchto určovatelů. Použití těchto určovatelů tedy může vést k použití jiného práva, než které si zvolily smluvní strany.
37
Těmito určovateli je určovatel země, v níž zaměstnanec „obvykle vykonává svoji práci“, stanovený v čl. 6 odst. 2 písm. a) Římské úmluvy, a v případě neexistence takového místa, určovatel místa, kde se nachází „provozovna, u které je [zaměstnanec] zaměstnán“, jak je stanoven v čl. 6 odst. 2 písm. b) této úmluvy.
38
Podle poslední části věty uvedeného odstavce 2 nejsou mimoto tyto dva hraniční určovatele použitelné, vyplývá-li z „okolností, že pracovní smlouva úžeji souvisí s jinou zemí, použije se na smlouvu právo této země“.
39
Má-li tedy soud použít článek 6 Římské úmluvy, musí nejprve určit rozhodné právo na základě zvláštních hraničních určovatelů obsažených v odst. 2 písm. a) a b) tohoto článku, které odpovídají obecnému požadavku předvídatelnosti práva, a tedy právní jistoty ve smluvních vztazích (rozsudek ze dne 12. září 2013, Schlecker, C‑64/12, EU:C:2013:551, bod 35 a citovaná judikatura).
40
Pokud jde v tomto ohledu o čl. 6 odst. 2 písm. a) Římské úmluvy, Soudní dvůr rozhodl, že určovatel země, v níž zaměstnanec „obvykle vykonává svoji práci“, upravený v tomto písm. a), musí být vykládán široce, a určovatel sídla země, v níž se nachází „provozovna, u které je zaměstnán“ upravený v odst. 2 písm. b) téhož článku by se měl použít v případě, že soud, který má ve věci rozhodnout, není schopen určit zemi obvyklého výkonu práce (rozsudky ze dne 15. března 2011, Koelzsch, C‑29/10, EU:C:2011:151, bod 43, a ze dne 15. prosince 2011, Voogsgeerd, C‑384/10, EU:C:2011:842, bod 35).
41
Určovatel obsažený v tomto čl. 6 odst. 2 písm. a) se má použít i v případě, kdy zaměstnanec vykonává svou činnost ve více než jednom smluvním státě, pokud je soud, který má ve věci rozhodnout, schopen určit stát, se kterým má práce podstatnou vazbu (rozsudky ze dne 15. března 2011, Koelzsch, C‑29/10, EU:C:2011:151, bod 44, a ze dne 15. prosince 2011, Voogsgeerd, C‑384/10, EU:C:2011:842, bod 36).
42
V takovém případě musí být určovatel země obvyklého výkonu práce chápán tak, že odkazuje na místo, na kterém nebo ze kterého zaměstnanec skutečně vykonává svou pracovní činnost, a v případě neexistence střediska činnosti místo, kde zaměstnanec vykonává podstatnou část své činnosti (rozsudky ze dne 15. března 2011, Koelzsch, C‑29/10, EU:C:2011:151, bod 45, a ze dne 15. prosince 2011, Voogsgeerd, C‑384/10, EU:C:2011:842, bod 37).
43
Je však třeba poukázat na to, že věci, ve kterých byly vydány rozsudky ze dne 15. března 2011, Koelzsch (C‑29/10, EU:C:2011:151), a ze dne 15. prosince 2011, Voogsgeerd (C‑384/10, EU:C:2011:842), se každá týkala zaměstnance, který po celý pracovní poměr vykonával činnost ve více než jednom smluvním státě, a u něhož hraniční určovatel vedl k určení téhož obvyklého místa výkonu práce. Naproti tomu s ohledem na skutkový rámec popsaný předkládajícím soudem se věc v původním řízení týká situace pracovníka, který vykonával svou činnost rovněž v několika státech, ale u něhož se obvyklé místo výkonu práce přesunulo na území jiného smluvního státu během posledního období plnění jeho pracovní smlouvy.
44
Pokud jde o takovou situaci, jako je situace uvedená v předchozím bodě, je třeba konstatovat, že znění čl. 6 odst. 2 písm. a) Římské úmluvy nijak neupřesňuje dobu trvání pracovního poměru, která má být použita pro určení země, v níž zaměstnanec obvykle vykonává svou práci ve smyslu tohoto ustanovení. Vzhledem k tomu, že takové upřesnění chybí, je tedy třeba pro účely tohoto určení zohlednit pracovní poměr jako celek.
45
Pokud přitom v průběhu pracovního poměru jako celku došlo ke změně obvyklého místa výkonu práce, nelze určit žádnou zemi ve smyslu čl. 6 odst. 2 písm. a) Římské úmluvy.
46
V této souvislosti se předkládající soud táže, zda lze určovatel země, v níž zaměstnanec „obvykle vykonává svou práci“ ve smyslu čl. 6 odst. 2 písm. a) Římské úmluvy, vykládat obdobně jako určovatel „místa, kde zaměstnanec obvykle vykonává svou práci“ uvedený v čl. 5 bodu 1 Bruselské úmluvy, jak jej vyložil Soudní dvůr v rozsudku ze dne 27. února 2002, Weber (C‑37/00, EU:C:2002:122).
47
Předkládající soud uvádí, že v posledně uvedeném ohledu Soudní dvůr rozhodl, že co se týče pracovní smlouvy, při jejímž plnění zaměstnanec vykonává tytéž činnosti ve prospěch jeho zaměstnavatele ve více než jednom smluvním státě, je k určení místa, kde dotyčný obvykle vykonává svou práci ve čl. 5 bodu 1, třeba v zásadě zohlednit celou dobu trvání pracovního poměru (rozsudek ze dne 27. února 2002, Weber, C‑37/00, EU:C:2002:122, bod 58). Poslední období výkonu práce by však mělo být zohledněno, pokud zaměstnanec poté, co vykonával svou práci během určitého období na určitém místě, nadále trvale vykonává své činnosti na jiném místě, bylo-li toto místo určeno na základě jasně vyjádřené vůle stran jako nové obvyklé místo výkonu práce ve smyslu uvedeného čl. 5 bodu 1 (rozsudek ze dne 27. února 2002, Weber, C‑37/00, EU:C:2002:122, bod 54).
48
V tomto ohledu je zajisté pravda, že Soudní dvůr v bodě 33 rozsudku ze dne 15. března 2011, Koelzsch (C‑29/10, EU:C:2011:151), odkázal pro účely výkladu čl. 6 odst. 2 Římské úmluvy na výklad čl. 5 bodu 1 Bruselské úmluvy.
49
I když je jistě žádoucí, aby věcná působnost a ustanovení Římské úmluvy byly v souladu s Bruselskou úmluvou, není namístě vykládat tato ustanovení ve světle ustanovení Bruselské úmluvy (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 3. října 2019, Petruchová, C‑208/18, EU:C:2019:825, bod 63 a citovaná judikatura).
50
Římská úmluva a Bruselská úmluva totiž sledují odlišné cíle. Zatímco ustanovení Římské úmluvy se vztahují v souladu s jejím čl. 1 odst. 1 na smluvní závazkové vztahy v případě kolize právních řádů, a to za účelem určení rozhodného hmotného práva, Bruselská úmluva stanoví pravidla umožňující určit soud, který je příslušný k rozhodování sporu v občanských a obchodních věcech.
51
I když obě úmluvy stanoví v oblasti individuálních pracovních smluv normy, jejichž cílem je ochrana zaměstnance jakožto slabší strany smluvního vztahu, není proto vždy možné přenést výklad ustanovení jedné úmluvy na ustanovení druhé úmluvy.
52
Zejména není možné vykládat určovatele země, v níž zaměstnanec „obvykle vykonává svoji práci“ ve smyslu čl. 6 odst. 2 písm. a) Římské úmluvy, analogicky k tomu, jak je vykládán určovatel „místa, kde zaměstnanec obvykle vykonává svou práci“ ve smyslu čl. 5 bodu 1 Bruselské úmluvy, který podal Soudní dvůr v rozsudku ze dne 27. února 2002, Weber (C‑37/00, EU:C:2002:122).
53
Je totiž třeba poukázat na to, že tento čl. 5 bod 1 se stal článkem 19 nařízení Brusel I a poté článkem 21 nařízení Brusel Ia, přičemž posledně uvedená ustanovení odkazují výslovně jak na „místo, kde zaměstnanec obvykle vykonává svou práci“, tak na „místo, kde svou práci obvykle vykonával naposledy“. Naproti tomu článek 6 Římské úmluvy se stal článkem 8 nařízení Řím I, který takové rozlišení nečiní, neboť unijní normotvůrce toto ustanovení nepřizpůsobil článku 19 nařízení Brusel I.
54
Vzhledem k tomu, že není možné určit zemi, v níž zaměstnanec obvykle vykonává svou práci ve smyslu čl. 6 odst. 2 písm. a) Římské úmluvy, je tedy třeba odkázat na určovatele sídla „provozovny, u které je zaměstnán“, uvedeného v čl. 6 odst. 2 písm. b) Římské úmluvy, jež se v projednávané věci nachází v Bettembourgu.
55
Avšak, v souladu s čl. 6 odst. 2 poslední částí věty Římské úmluvy, pokud vyplývá z okolností jako celku, že pracovní smlouva úžeji souvisí s jinou zemí, než je země určená na základě hraničních určovatelů uvedených v čl. 6 odst. 2 písm. a) a b) Římské úmluvy, je na vnitrostátnímu soudu, aby upustil od použití těchto hraničních určovatelů a použil právo této jiné země (viz rozsudek ze dne 12. září 2013, Schlecker, C‑64/12, EU:C:2013:551, bod 36). Totéž platí, pokud si strany, jako v projednávané věci, zvolily právo ve smlouvě, pokud toto právo zbavuje zaměstnance ochrany kogentních ustanovení tohoto jiného práva.
56
Za tímto účelem musí vnitrostátní soud zohlednit všechny skutečnosti, které charakterizují pracovní poměr, a posoudit tu nebo ty skutečnosti, které jsou podle něj nevýznamnější. K těmto skutečnostem patří zejména země, ve které zaměstnanec odvádí daně a poplatky z příjmů ze své činnosti, jakož i země, ve které je pojištěn v rámci systému sociálního zabezpečení a různých systémů důchodového pojištění, zdravotního pojištění a pojištění pro případ invalidity. Vnitrostátní soud musí rovněž zohlednit všechny okolnosti věci, jako jsou mimo jiné skutečnosti spojené se stanovením mzdy nebo ostatních pracovních podmínek (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 12. září 2013, Schlecker, C‑64/12, EU:C:2013:551, body 40 a 41).
57
V tomto ohledu je místo, kde zaměstnanec vykonával svou práci během posledního období plnění své pracovní smlouvy, které se má stát novým obvyklým místem výkonu práce, relevantní skutečností, kterou je třeba zohlednit při posuzování všech okolností podle čl. 6 odst. 2 poslední části věty Římské úmluvy.
58
Tento výklad čl. 6 odst. 2 poslední části věty Římské úmluvy je v souladu s cíli sledovanými tímto ustanovením, jakož i touto úmluvou jako celkem.
59
Pokud je cílem článku 6 Římské úmluvy zajištění přiměřené ochrany zaměstnance, musí toto ustanovení zaručit, že se na pracovní smlouvu použije právo země, se kterou tato smlouva nejúžeji souvisí (rozsudek ze dne 12. září 2013, Schlecker, C‑64/12, EU:C:2013:551, bod 34).
60
Skutečnost, že se mezi relevantními skutečnostmi při posuzování všech okolností podle čl. 6 odst. 2 poslední části věty této úmluvy zohlední místo, kde zaměstnanec trvale vykonával svou práci během posledního období plnění pracovní smlouvy, které se má stát novým obvyklým místem výkonu práce, je v souladu s tímto cílem.
61
Cílem Římské úmluvy jako celku je zvýšení úrovně právní jistoty posílením důvěry ve stabilitu právních vztahů mezi smluvními stranami, předpokladem čehož je, že je systém určování rozhodného práva jasný a rozhodné právo s určitou mírou jistoty předvídatelné (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 6. října 2009, ICF, C‑133/08, EU:C:2009:617, bod 44).
62
V tomto ohledu je třeba uvést, že použití hraničního určovatele stanoveného v čl. 6 odst. 2 poslední části věty Římské úmluvy se musí v souladu s požadavkem právní jistoty a předvídatelnosti opírat o objektivní skutečnosti. Takovou skutečností, kterou lze objektivně zjistit, je okolnost, že pracovník po určitou dobu vykonával svou práci na určitém místě a poté trvale vykonává svou činnost na jiném místě, které se má stát novým obvyklým místem výkonu práce.
63
V projednávané věci je tak na předkládajícím soudu, aby určil, zda v souladu s čl. 6 odst. 2 poslední částí věty Římské úmluvy ze všech okolností vyplývá, že pracovní smlouva dotčená ve věci v původním řízení souvisí úžeji s Francií než s Lucemburskem, jehož právo bylo stranami zvoleno jako právo rozhodné pro tuto smlouvu a na jehož území se nachází provozovna, která zaměstnala ES. V rámci tohoto posouzení bude třeba zohlednit všechny skutečnosti charakterizující pracovní poměr, jako je poslední obvyklé místo výkonu práce ES a povinnost účastnit se francouzského systému sociálního zabezpečení.
64
S ohledem na všechny výše uvedené úvahy je třeba na položenou otázku odpovědět tak, že články 3 a 6 Římské úmluvy, a zejména poslední část věty čl. 6 odst. 2 Římské úmluvy, musí být vykládány v tom smyslu, že pokud má zaměstnanec poté, co po určitou dobu vykonával práci na určitém místě, vykonávat svou činnost na jiném místě, které se má stát novým obvyklým místem výkonu práce tohoto zaměstnance, je třeba posledně uvedené místo zohlednit při posouzení všech okolností za účelem určení práva, které by bylo rozhodné v případě neexistence volby práva stranami.
K nákladům řízení
65
Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.
Z těchto důvodů Soudní dvůr (první senát) rozhodl takto:
Články 3 a 6 Úmluvy o právu rozhodném pro smluvní závazkové vztahy, otevřené k podpisu v Římě dne 19. června 1980, a zejména poslední část věty čl. 6 odst. 2, musí být vykládány v tom smyslu, že pokud má zaměstnanec poté, co po určitou dobu vykonával práci na určitém místě, vykonávat svou činnost na jiném místě, které se má stát novým obvyklým místem výkonu práce tohoto zaměstnance, je třeba posledně uvedené místo zohlednit při posouzení všech okolností za účelem určení práva, které by bylo rozhodné v případě neexistence volby práva stranami.
Podpisy
(
*1
) – Jednací jazyk: francouzština.