ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA10. května 1995 (*)„Volný pohyb služeb – Článek 59 Smlouvy o EHS – Zákaz vyhledávání zakázek na finanční služby prostřednictvím telefonu“Ve věci C‑384/93_jejímž
předmětem je žádost zaslaná Soudnímu dvoru na základě článku 177
Smlouvy o EHS College van Beroep voor het Bedrijfsleven
o rozhodnutí o předběžných otázkách ve sporu probíhajícím před
uvedeným soudem meziAlpine Investments BVaMinister van Financiën_o výkladu článku 59 Smlouvy o EHS_SOUDNÍ DVŮR_ve
složení G.C. Rodríguez Iglesias, předseda, F. A. Schockweiler,
P. J. G. Kapteyn a C. Gulmann, předsedové senátu, G.
F. Mancini, J.C. Moitinho de Almeida, J. L. Murray, D. A. O. Edward
(zpravodaj) a J.-P. Puissochet, soudci_generální advokát: F. G. Jacobs_vedoucí soudní kanceláře: L. Hewlett, rada_s přihlédnutím k písemným vyjádřením předloženým:–        za
Alpine Investments BV G. van der Walem a W. B. J. van Overbeekem,
advokáty u Hoge Raad der Nederlanden_–        za
nizozemskou vládu A. Bosem, právním poradcem ministerstva zahraničních
věcí, jako zmocněncem_–        za
řeckou vládu V. Kontolaimosem, právním poradcem při Státní právní radě,
a V. Pelekou, soudní zmocněnkyní Státní právní rady, jako
zmocněnci_–        za
vládu Spojeného království J. D. Colahanem, Treasury Solicitor´s
Department, jako zmocněncem, a P. Duffym, barrister_–        za
Komisi Evropských společenství B. Smuldersem a P. van Nuffelem,
členy právní služby, jako zmocněnci_s přihlédnutím ke zprávě k jednání_po
vyslechnutí ústních vyjádření Alpine Investments BV, nizozemské vlády,
zastoupené J. S. van den Oosterkampem, právním poradcem ministerstva
zahraničních věcí, jako zmocněncem, belgické vlády, zastoupené J.
Devadderem, ředitelem správy ministerstva zahraničních věcí, jako
zmocněncem, řecké vlády, vlády Spojeného království, zastoupené C.
Vajdou, barrister, a Komise Evropských společenství, na jednání
konaném dne 29. listopadu 1994_po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 26. ledna 1995_vydává tentoRozsudek1        Usnesením
ze dne 28. dubna 1993 došlým kanceláři Soudního dvora dne
6. srpna téhož roku položil College van Beroep voor Bedrijfsleven
(dále jen „College van Beroep“) Soudnímu dvoru na základě článku 177
Smlouvy o EHS několik předběžných otázek týkajících se výkladu
článku 59 této Smlouvy.2        Tyto
otázky vyvstaly v rámci žaloby podané Alpine Investments BV proti
zákazu telefonicky navazovat styk se soukromými osobami bez jejich
předchozího písemného souhlasu za účelem nabízení různých finančních
služeb, který jí byl uložen nizozemským ministerstvem financí (činnost
nazývaná „cold calling“).3        Alpine
Investments BV, žalobkyně v původním řízení (dále jen „Alpine
Investments“), je společností podle nizozemského práva se sídlem
v Nizozemsku, která se specializuje v oblasti komoditních
termínových smluv.4        Strany
komoditní termínové smlouvy se zavazují nakoupit nebo prodat určité
množství komodit stanovené kvality za cenu a v době
stanovených v okamžiku uzavření smlouvy. Tyto strany však nemají
úmysl převzít nebo skutečně dodat tyto komodity, nýbrž uzavírají smlouvu
pouze v očekávání výdělku založeného na výkyvech cen mezi
okamžikem uzavření smlouvy a měsícem dodání, což je možné tehdy,
když se před započetím měsíce dodávky uskuteční na trhu termínových
obchodů operace opačná k první transakci.5        Společnost
Alpine Investments nabízí tři druhy služeb v oblasti komoditních
termínových smluv: řízení portfolia, poradenství při investování
a předávání příkazů zákazníků obchodníkům působícím na komoditních
termínových trzích usazeným jak uvnitř, tak i mimo území
Společenství. Má zákazníky nejen v Nizozemsku, ale
i v Belgii, Francii a Spojeném království. Přesto však
nemá žádnou provozovnu mimo Nizozemsko.6        V rozhodné
době z hlediska skutečností v původním řízení finanční služby
v Nizozemsku podléhaly Wet Effectenhandel ze dne 30. října 1985
(zákon o obchodech s cennými papíry, dále jen „WEH“). Článek 6
odst. 1 tohoto zákona zakazoval všem osobám působit jako
zprostředkovatel v transakcích ohledně cenných papírů, aniž by byly
držiteli oprávnění. Článek 8 odst. 1 dovoloval ministrovi financí
za zvláštních okolností udělit výjimku z tohoto zákazu. Avšak podle
článku 8 odst. 2 mohla tato výjimka „podléhat omezením a být
doprovázena předpisy za účelem předcházení nežádoucímu vývoji
v obchodě s cennými papíry“.7        Dne
6. září 1991 ministr financí, žalovaný v původním řízení, udělil
Alpine Investments výjimku pro podávání příkazů u stanoveného
obchodníka s cennými papíry, Merill Lynch Inc. Výjimka uváděla, že
společnost Alpine Investments se musí řídit všemi případnými pravidly,
které vydá ministr financí v blízké budoucnosti ohledně jejích
styků s potenciálními zákazníky.8        Dne
1. října 1991 ministr financí rozhodl všeobecně zakázat finančním
zprostředkovatelům nabízejícím investice do termínových obchodů
a mimo komoditní burzu vcházet ve styk s potenciálními
zákazníky prostřednictvím „cold calling“.9        Podle
nizozemské vlády bylo toto rozhodnutí přijato v důsledku četných
stížností, které ministr financí obdržel v průběhu roku 1991 od
investorů, kteří uskutečnili neúspěšné investice v této oblasti.
Jelikož stížnosti pocházely zčásti od investorů usazených v jiných
členských státech, byl tento zákaz rozšířen na služby nabízené
v ostatních státech z Nizozemska ve snaze chránit dobrou
pověst nizozemského finančního odvětví.10      Za
těchto podmínek dne 12. listopadu 1991 zakázal ministr financí
společnosti Alpine Investments, aby telefonicky nebo osobně navazovala
styk s potenciálními zákazníky, ledaže by tito dali předtím
výslovně a písemně na vědomí, že dávají souhlas k tomu, aby
s nimi byl tímto způsobem navázán styk.11      Společnost
Alpine Investments podala stížnost proti rozhodnutí ministra, které jí
zakazovalo provádět „cold calling“. Poté, co dne 14. ledna 1992
byla její výjimka nahrazena jinou výjimkou umožňující jí podávání
příkazů u jiného obchodníka s cennými papíry, Rodham et
Renshaw Inc., kterou rovněž doprovázel zákaz provádět „cold calling“,
podala dne 13. února 1992 novou stížnost.12      Rozhodnutím
ze dne 29. dubna 1992 ministr financí zamítl stížnost Alpine
Investments. Dne 26. května téhož roku Alpine Investments podala žalobu
u College van Beroep.13      Vzhledem
k tomu, že společnost Alpine Investments zejména tvrdila, že zákaz
„cold calling“ je neslučitelný s článkem 59 Smlouvy, jelikož se
týká potenciálních zákazníků usazených v jiných členských státech
než v Nizozemsku, College van Beroep předložil Soudnímu dvoru
několik otázek týkajících se výkladu tohoto ustanovení:„1.      Má
být ustanovení článku 59 Smlouvy o EHS vykládáno v tom
smyslu, že se rovněž týká poskytování služeb, které poskytovatel služeb
nabízí telefonicky z členského státu, ve kterém je usazený,
(potenciálním) zákazníkům usazeným v jiném členském státu
a následně i provádí z tohoto členského státu?2.      Týkají
se ustanovení výše uvedeného článku rovněž podmínek nebo omezení, které
upravují v členském státu, ve kterém je poskytovatel služeb
usazený, zákonný výkon dotyčné profesní činnosti nebo zákonné
provozování dotyčného podniku, ale které se nepoužívají – nebo alespoň
ne stejným způsobem a ve stejné míře – na výkon výše uvedené
profesní činnosti nebo na výše uvedené provozování podniku
v členském státě, ve kterém jsou usazeni (potenciální) příjemci
dotčené služby, a které v důsledku toho mohou představovat pro
poskytovatele služeb v rámci nabídky služeb (potenciálním)
zákazníkům usazeným v jiném členském státě překážky, které se
nepoužijí na ty, kteří zajišťují poskytování podobných služeb
a kteří jsou usazeni v tomto jiném členském státě?V případě kladné odpovědi na otázku 2):3.      a)     Mohou
být považovány zájmy na ochraně spotřebitele a na ochraně dobré
pověsti poskytování finančních služeb v Nizozemsku, které jsou
základem ustanovení, jehož předmětem je boj proti nežádoucímu vývoji
v oblasti obchodu s cennými papíry, za naléhavé důvody
obecného zájmu ospravedlňující takovou překážku, která je uvedena
v předchozí otázce_b)      Musí
být ustanovení o výjimce, které zakazuje to, co se obvykle nazývá
‚cold calling‘, považováno za objektivně nezbytné pro ochranu výše
uvedených zájmů a za přiměřené sledovanému cíli?“14      Na
úvod je třeba poznamenat, že za předpokladu, že je směrnice Rady
93/22/EHS ze dne 10. května 1993 o investičních službách
v oblasti cenných papírů (Úř. věst. L 141, s. 27; Zvl.
vyd. 06/02, s. 43) použitelná na transakce na komoditních termínových
trzích, je oproti skutečnostem původního sporu pozdější. Krom toho
směrnice Rady 85/577/EHS ze dne 20. prosince 1985 o ochraně
spotřebitelů v případě smluv uzavřených mimo obchodní prostory (Úř.
věst. L 372, s. 31; Zvl. vyd. 15/01, s. 262) se neuplatňuje
ani na smlouvy uzavřené telefonicky ani na smlouvy týkající se cenných
papírů [čl. 3 odst. 2 písm. e)].15      Otázky
předložené Soudnímu dvoru musí být tudíž přezkoumány výhradně se
zřetelem k ustanovením Smlouvy použitelným ve věci volného pohybu
služeb. V tomto ohledu je nesporné, že služby poskytované
společností Alpine Investments, jelikož jsou uskutečňovány za úplatu,
jsou službami uvedenými v článku 60 Smlouvy o EHS.16      Podstatou
první a druhé otázky předkládajícího soudu je, zda zákaz „cold
calling“ spadá do působnosti článku 59 Smlouvy. V případě kladné
odpovědi se ve své třetí otázce táže, zda tento zákaz může být
i přesto odůvodněný. K první otázce17      První otázka předložená vnitrostátním soudem má dvě části.18      Zaprvé
je třeba zjistit, zda skutečnost, že dotčené služby představují pouhé
nabídky a nemají ještě stanoveného příjemce, tvoří překážku
uplatnění článku 59 Smlouvy.19      V tomto
ohledu je namístě poznamenat, že volný pohyb služeb by se stal
iluzorním, kdyby vnitrostátní právní předpisy mohly volně bránit
nabídkám služeb. Použitelnost ustanovení v oblasti volného pohybu
služeb nemůže být tudíž závislá na předchozí existenci stanoveného
příjemce.20      Zadruhé
je třeba zjistit, zda se článek 59 týká služeb, které poskytovatel
nabízí telefonicky osobám usazeným v jiném členském státě
a které poskytuje, aniž by se přemístil, z členského státu, ve
kterém je usazený.21      V projednávaném
případě jsou nabídky služeb adresovány poskytovatelem usazeným
v jednom členském státu příjemci usazenému v jiném členském
státu. Ze samotného znění článku 59 vyplývá, že se proto jedná
o poskytování služeb ve smyslu tohoto ustanovení.22      V důsledku
toho je třeba na první otázku odpovědět tak, že článek 59 Smlouvy musí
být vykládán v tom smyslu, že se týká služeb, které poskytovatel
nabízí telefonicky potenciálním příjemcům usazeným v jiných
členských státech a které poskytuje, aniž by se přemístil,
z členského státu, ve kterém je usazený. Ke druhé otázce23      Svou
druhou otázkou se vnitrostátní soud táže, zda právní úprava členského
státu, která zakazuje poskytovatelům služeb usazeným na jeho území
obracet se prostřednictvím nevyžádaných telefonních hovorů na
potenciální zákazníky usazené v jiných členských státech za tím
účelem, aby jim nabízeli své služby, představuje omezení volného pohybu
služeb ve smyslu článku 59 Smlouvy.24      Na úvod je třeba zdůraznit, že dotčený zákaz se uplatňuje na nabídku přeshraničních služeb.25      Aby
bylo možné odpovědět na otázku vnitrostátního soudu, je třeba postupně
přezkoumat tři body.26      Zaprvé
je třeba zjistit, zda zákaz navazovat prostřednictvím telefonu styky
s potenciálními zákazníky nacházejícími se v jiném členském
státě bez jejich předchozího souhlasu může představovat omezení volného
pohybu služeb. V tomto ohledu předkládající soud upozorňuje Soudní
dvůr na skutečnost, že poskytovatelé služeb usazení v členských
státech, kde jsou usazeni potenciální příjemci služeb, nepodléhají nutně
stejnému zákazu nebo přinejmenším ne za stejných podmínek.27      Je
třeba podotknout, že takový zákaz, který je předmětem sporu
v původním řízení, nepředstavuje omezení volného pohybu služeb ve
smyslu článku 59 jen proto, že ostatní členské státy uplatňují méně
striktní pravidla na poskytovatele podobných služeb usazené na jejich
území (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 14. července 1994,
Peralta, C‑ 379/92, Recueil, s. I‑3453, bod 48).28      Nicméně
takovýto zákaz připravuje dotyčné subjekty o rychlý a přímý
způsob reklamy a navázání styku s potenciálními zákazníky
nacházejícími se v jiných členských státech. Může tedy představovat
omezení volného pohybu přeshraničních služeb.29      Zadruhé
je třeba přezkoumat, zda tento závěr může změnit skutečnost, že dotčený
zákaz pochází od členského státu, ve kterém je usazen poskytovatel,
a nikoli od členského státu, ve kterém je usazen potenciální
příjemce.30      Článek
59 první pododstavec Smlouvy zakazuje omezení volného pohybu služeb
uvnitř Společenství obecně. V důsledku toho se toto ustanovení týká
nejen omezení stanovených hostitelským státem, ale rovněž omezení
stanovených státem původu. Jak opakovaně rozhodl Soudní dvůr, právo
volného pohybu služeb může být podnikem uplatněno vůči státu, kde je
podnik usazen, jestliže jsou služby poskytovány příjemcům usazeným
v jiném členském státě (viz rozsudek ze dne 17. května 1994,
Corsica Ferries, C‑18/93, Recueil, s. I –1783, bod 30; výše uvedený
rozsudek Peralta, bod 40, a rozsudek ze dne 5. října 1994, Komise
v. Francie, C‑381/93, Recueil, s. I‑5145, bod 14).31      Z toho
vyplývá, že zákaz „cold calling“ se nevymyká z působnosti článku
59 Smlouvy z toho prostého důvodu, že jej ukládá stát, ve kterém je
poskytovatel služeb usazen.32      Konečně
je třeba přezkoumat určité argumenty předložené vládami Nizozemska
a Spojeného království.33      Tyto
vlády uplatňují, že dotčený zákaz se vymyká z působnosti článku 59
Smlouvy, protože jde o obecně použitelné opatření, které není
diskriminační a jehož cílem nebo účinkem není získat pro
vnitrostátní trh zvýhodnění vzhledem k poskytovatelům služeb jiných
členských států. Jelikož se dotýká pouze způsobu, jímž jsou služby
nabízeny, je obdobný nediskriminačním opatřením upravujícím způsoby
prodeje, která podle judikatury Keck a Mithouard (rozsudek ze dne
24. listopadu 1993, C‑267/91 a C‑268/91, Recueil,
s. I‑6097, bod 16) nespadají do působnosti článku 30 Smlouvy
o EHS.34      Tyto argumenty nemohou být přijaty.35      Ačkoli
je pravda, že takový zákaz, jakým je zákaz v původním řízení, má
obecnou a nediskriminační povahu a jeho cílem nebo účinkem
není získání zvýhodnění pro vnitrostátní trh vzhledem
k poskytovatelům služeb jiných členských států, nic to nemění na
tom, že jak již bylo uvedeno výše (viz bod 28) může představovat omezení
volného pohybu přeshraničních služeb.36      Takovýto
zákaz není obdobný právním předpisům týkajícím se způsobů prodeje,
které judikatura Keck a Mithouard považovala za vymykající se
z působnosti článku 30 Smlouvy.37      Podle
této judikatury použití vnitrostátních ustanovení na výrobky
pocházející z jiných členských států, která omezují nebo zakazují
na území členského státu dovozu určité způsoby prodeje, není způsobilé
bránit obchodu mezi členskými státy, pokud se zaprvé používají na
všechny dotčené subjekty vykonávající svou činnost na vnitrostátním
území a pokud se zadruhé dotýkají stejným způsobem – právně
i fakticky – uvádění tuzemských výrobků a výrobků
pocházejících z jiných členských států na trh. Důvodem toho je, že
není způsobilé bránit přístupu těchto výrobků na trh členského státu
dovozu nebo bránit mu více, než brání přístupu tuzemských výrobků.38      Takový
zákaz, jakým je dotčený zákaz, pochází od členského státu, v němž
je usazen poskytovatel služeb, a týká se nejen nabídek, které
učinil příjemcům, kteří jsou usazeni na území tohoto státu, nebo těm,
kteří se sem přemístí za účelem přijetí služeb, ale i nabídek určených
příjemcům nacházejícím se na území jiného členského státu. Proto tento
zákaz přímo podmiňuje přístup na trh služeb v ostatních členských
státech. Je tedy způsobilý bránit obchodu se službami uvnitř
Společenství.39      Je
tedy namístě na druhou otázku odpovědět tak, že právní úprava členského
státu, která zakazuje poskytovatelům služeb usazeným na jeho území
obracet se prostřednictvím nevyžádaných telefonních hovorů na
potenciální zákazníky usazené v jiných členských státech za účelem
nabízení svých služeb, představuje omezení volného pohybu služeb ve
smyslu článku 59 Smlouvy. Ke třetí otázce40      Svou
třetí otázkou se vnitrostátní soud táže, zda naléhavé důvody obecného
zájmu ospravedlňují zákaz „cold calling“ a zda tento zákaz musí být
považován za objektivně nezbytný a přiměřený sledovanému cíli.41      Nizozemská
vláda uplatňuje, že zákaz „cold calling“ v termínovém obchodě
a mimo komoditní burzy má za cíl jednak uhájit dobrou pověst
nizozemských finančních trhů, a jednak chránit veřejného investora.42      Nejprve
je třeba podotknout, že finanční trhy hrají důležitou roli ve
financování hospodářských činitelů a že vzhledem ke spekulativní
povaze a složitosti komoditních termínových smluv je jejich dobré
fungování do značné míry závislé na důvěře, kterou vzbuzují
u investorů. Tato důvěra je zejména podmíněna existencí profesních
právních předpisů směřujících k zajištění odborné způsobilosti
a loajality finančních zprostředkovatelů, na nichž jsou investoři
zvláště závislí.43      Dále,
i když je pravda, že ochrana spotřebitelů na území jiných
členských států nepřísluší jako taková nizozemským orgánům, nic to
nemění na tom, že povaha a rozsah této ochrany má přímý dopad na
dobrou pověst nizozemských finančních služeb.44      Zachování
dobré pověsti vnitrostátního finančního odvětví může tedy představovat
naléhavý důvod obecného zájmu způsobilý ospravedlnit omezení volného
pohybu finančních služeb.45      Co
se týče přiměřenosti dotčeného omezení, je třeba připomenout, že podle
ustálené judikatury musí být požadavky uložené poskytovatelům služeb
způsobilé k tomu, aby zaručily uskutečnění cíle, který sledují,
a nesmí překračovat meze toho, co je k dosažení tohoto cíle
nezbytné (viz rozsudek ze dne 25. července 1991, Collectieve
Antennevoorziening Gouda a další, C‑288/89, Recueil,
s. I ‑4007, bod 15).46      Jak
nizozemská vláda správně podotkla, v případě „cold calling“ není
soukromá osoba, obvykle pod vlivem překvapení, schopna se informovat
o rizicích vlastních operacím, které jsou jí nabízeny, ani porovnat
jakost a cenu služeb volatele s nabídkou konkurentů. Jelikož
je komoditní termínový trh vysoce spekulativní a stěží srozumitelný
pro nedostatečně informované investory, bylo nutné, aby tito investoři
byli ochráněni před nejagresivnějšími způsoby vyhledávání zakázek.47      Společnost
Alpine Investments nicméně tvrdí, že zákaz „cold calling“ uložený
nizozemskou vládou není nezbytný, neboť členský stát poskytovatele by se
měl spolehnout na kontrolu prováděnou členským státem příjemce.48      Tento
argument je třeba odmítnout. Členský stát, ze kterého je uskutečňován
telefonní hovor, je totiž nejzpůsobilejší k právní úpravě „cold
calling“. I kdyby si stát přijímající hovor přál zakázat „cold
calling“ nebo jej podřídit určitým podmínkám, není schopen zabránit nebo
kontrolovat telefonní hovory přicházející z jiného členského státu
bez spolupráce s příslušnými orgány tohoto státu.49      V důsledku
toho zákaz „cold calling“ uložený členským státem, z něhož je
uskutečňován telefonní hovor, který má ochránit důvěru investorů ve
finanční trhy tohoto státu, nemůže být považován za nezpůsobilý
k uskutečnění cíle jak zajistit jejich neporušenost.50      Společnost
Alpine Investments krom toho namítá, že obecný zákaz vyhledávání
zakázek prostřednictvím telefonického styku s potenciálními
zákazníky není nezbytný k uskutečnění cílů sledovaných nizozemskými
orgány. Povinné nahrávání nevyžádaných telefonních hovorů těmito
zprostředkovatelskými společnostmi by postačovalo k účinné ochraně
spotřebitelů. Takováto pravidla byla ostatně přijata ve Spojeném
království ze strany Securities and Futures Authority (Kontrolní orgán
pro cenné papíry a termínové operace).51      Toto
stanovisko nemůže být přijato. Jak generální advokát správně uvedl
v bodě 88 svého stanoviska, skutečnost, že jeden členský stát
ukládá méně striktní pravidla, než jsou pravidla uložená jiným členským
státem, neznamená, že posledně uvedená pravidla jsou nepřiměřená,
a tudíž neslučitelná s právem Společenství.52      Společnost
Alpine Investments konečně uplatňuje, že jelikož má zákaz „cold
calling“ obecnou povahu, nebere v úvahu chování jednotlivých
podniků, a v důsledku toho, aniž by to bylo nezbytné, uvaluje
břemeno na podniky, které nikdy nebyly předmětem stížností spotřebitelů.53      Tento
argument je třeba rovněž odmítnout. Omezení zákazu „cold calling“ na
určité podniky z důvodu jejich chování v minulosti by nemuselo
postačovat k dosažení cíle obnovení a udržení důvěry
investorů ve vnitrostátní trh s cennými papíry obecně.54      V každém
případě má dotčená právní úprava omezený dosah. Zaprvé zakazuje pouze
navazovat telefonický nebo osobní styk s potenciálními zákazníky
bez jejich předchozího písemného souhlasu, přičemž ostatní způsoby
navazování styku jsou i nadále povoleny. Dále se toto opatření
dotýká vztahů s potenciálními zákazníky, ale nikoli vztahů se
stávajícími zákazníky, kteří si zachovávají možnost dát svůj písemný
souhlas novým stykům. Konečně, zákaz nevyžádaných telefonních hovorů je
omezen na trh, na kterém byla zjištěna zneužití, v projednávaném
případě na trh s komoditními termínovými smlouvami.55      Vzhledem
k předcházejícím úvahám se nejeví zákaz „cold calling“ nepřiměřený
cíli, který tento zákaz sleduje.56      Na
třetí otázku je tedy třeba odpovědět tak, že článek 59 Smlouvy nebrání
vnitrostátní právní úpravě, která s cílem chránit důvěru investorů
ve vnitrostátní finanční trhy zakazuje praxi spočívající v obracení
se prostřednictvím nevyžádaných telefonních hovorů na potenciální
zákazníky usazené v jiných členských státech za účelem nabízení
služeb spojených s investováním do komoditních termínových smluv. K nákladům řízení57      Výdaje
vzniklé belgické vládě, nizozemské vládě, řecké vládě a vládě
Spojeného království, jakož i Komisi Evropských společenství, které
předložily Soudnímu dvoru vyjádření, se nenahrazují. Vzhledem
k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení,
povahu incidenčního řízení vzhledem ke sporu probíhajícímu před
vnitrostátním soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení
příslušný uvedený soud. Z těchto důvodů SOUDNÍ DVŮRo otázkách, které mu předložil College van Beroep voor Bedrijfsleven usnesením ze dne 28. dubna 1993, rozhodl takto:1)      Článek
59 Smlouvy o EHS musí být vykládán v tom smyslu, že se týká
služeb, které poskytovatel nabízí telefonicky potenciálním příjemcům
usazeným v jiných členských státech a které poskytuje, aniž by
se přemístil, z členského státu, ve kterém je usazen.2)      Právní
úprava členského státu, která zakazuje poskytovatelům služeb usazeným
na jeho území obracet se prostřednictvím nevyžádaných telefonních hovorů
na potenciální zákazníky usazené v jiných členských státech za
účelem nabízení svých služeb, představuje omezení volného pohybu služeb
ve smyslu článku 59 Smlouvy.3)      Článek
59 Smlouvy nebrání vnitrostátní právní úpravě, která s cílem
chránit důvěru investorů ve vnitrostátní finanční trhy zakazuje praxi
spočívající v obracení se prostřednictvím nevyžádaných telefonních
hovorů na potenciální zákazníky usazené v jiných členských státech
za účelem nabízení služeb spojených s investováním do komoditních
termínových smluv.Rodríguez IglesiasShockweilerKapteynGulmannManciniMoitinho de AlmeidaMurrayEdwardPuissochetTakto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 10. května 1995.* Jednací jazyk: nizozemština.