null
STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA
JOSÉHO MARTÍNA Y PÉREZE DE NANCLARES
přednesené dne 13. května 2026 (1)
Věc T-366/25 [Szytelbiecka] (i)
D. B.
proti
Dyrektor Krajowej Informacji Skarbowej
[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, kterou podal Naczelny Sąd Administracyjny (Nejvyšší správní soud, Polsko)]
„ Řízení o předběžné otázce – Daně – Společný systém DPH – Článek 19 první pododstavec směrnice 2006/112/ES – Pojem ‚[převod souhrnu majetku nebo jeho části]‘ – Darování podniku ve dvou stejných podílech
dvěma fyzickým osobám, které mají v úmyslu tyto podíly vložit jako nepeněžitý vklad do občanskoprávní společnosti – Více nabyvatelů – Analýza řady úkonů – Pojem ‚hospodářská
realita‘“
I.      Úvod
1.        „Pojem práva jest praktický, tj. pojem účelový; každý účelový pojem však jest co do své podstaty dvojaký, neboť zahrnuje v sobě rozdílné dvě částky, účel a prostředek [...]. […] Každý výměr neboli definice [...] jest nevyhnutelně dvojaký, udává účel, kterému to právní zřízení slouží, a zároveň prostředek, jak se má pokračovat k tomu účeli. Prostředek však, ať si již jest jakkoliv mnohotvárný, objeví se konečně vždy co boj nebo-li zápas proti bezpráví.“ Tak začíná slavné pojednání Rudolfa von Jheringa, v němž se opírá o svou rozlučkovou řeč na Vídeňské univerzitě, pronesenou dne 11. března 1872,
a předkládá přitažlivou myšlenku neustálého boje za právo(2). Jedná se podle něj o zvláštní druh zápasu, v němž teleologický výklad právních norem musí zajistit, aby právo
dokázalo plnit svou skutečnou společenskou funkci, takže – jak rozvíjí ve svém pozdějším (a obsáhlém) díle L’évolution du droit(3) – právo není samoúčelné, ale je nástrojem k dosažení společenského cíle a k zabránění tomu, aby formalistický výklad, uzavřený do litery normy, vedl k nespravedlivému použití práva. A skutečně, nejuznávanější právní teoretici
se od té doby přou o to, zda je to právo, které utváří společenskou realitu, nebo zda je to společenská realita, která utváří právo.
2.        V projednávané věci stojíme před podobným dilematem, neboť Tribunál musí určit, zda při výkladu čl. 19 prvního pododstavce směrnice 2006/112/ES(4) má přednost účel (tj. pokračování hospodářské činnosti) před použitými prostředky (tj. řadou po sobě jdoucích úkonů zahrnujících několik nabyvatelů).
3.        Naczelny Sąd Administracyjny (Nejvyšší správní soud, Polsko) se svou žádostí o rozhodnutí o předběžné otázce ptá na působnost čl. 19 prvního pododstavce směrnice 2006/112 v rámci sporu mezi fyzickou osobou provozující hospodářskou činnost a Ředitelem státní finanční informační služby (Dyrektor Krajowej Informacji Skarbowej, Polsko) (dále jen „daňový orgán“), jehož předmětem je odmítnutí tohoto orgánu uznat převod podniku této fyzické osoby na její potomky, v tomto případě na její dvě dcery, za převod osvobozený od daně z přidané hodnoty (DPH).
4.        Zvláštnost této věci spočívá v tom, že obě dcery, z nichž každá obdrží 50 % podíl na podniku své matky, plánují postupně vložit své podíly do společnosti bez právní osobnosti, kterou budou společně řídit a která bude pokračovat v hospodářské činnosti převedeného podniku.
5.        Předkládající soud má v podstatě pochybnosti o tom, zda má být tato řada úkonů považována za individuální a nezávislé operace, nebo naopak za nedělitelný celek. Odpověď na tuto otázku určí, zda převod podniku z matky na její dcery spadá do působnosti čl. 19 odst. 1 směrnice 2006/112, či nikoli.
II.    Právní rámec:
A.      Unijní právo
6.        Článek 1 odst. 2 směrnice 2006/112 stanoví, že „každé plnění podléhá DPH vypočítané z ceny zboží nebo služby podle sazeb platných pro toto zboží nebo tuto službu po odpočtu daně, kterou byly přímo zatíženy jednotlivé nákladové prvky tvořící cenu“.
7.        Podle čl. 2 odst. 1 písm. a) je předmětem této směrnice „dodání zboží za úplatu uskutečněné v rámci členského státu osobou povinnou k dani, která jedná jako taková“.
8.        Článek 16 první pododstavec uvedené směrnice stanoví:
„Použije-li osoba povinná k dani zboží, které tvoří součást jejího obchodního majetku, pro svou soukromou potřebu nebo pro potřebu svých zaměstnanců, přenechá-li toto zboží bez úplaty, popřípadě obecněji řečeno použije-li takové zboží k jiným účelům než pro účely svého podnikání, považuje se takové použití za dodání zboží za úplatu, pokud byla daň z dotyčného zboží nebo jeho části plně nebo zčásti odpočitatelná.“
9.        Článek 19 první pododstavec téže směrnice stanoví:
„Je-li převáděn souhrn majetku nebo jeho část za úplatu nebo bez úplaty nebo jako vklad do obchodní společnosti, mohou mít členské státy za to, že nedošlo k dodání zboží, a v takovém případě se nabyvatel považuje za právního nástupce převodce.“
B.      Polské právo
10.      Zákon ze dne 11. března 2004 o dani ze zboží a služeb (ustawa z dnia 11 marca 2004 r. o podatku od towarów i usług, Dz. U. z roku 2024, č. 361, ve znění pozdějších změn; dále jen „zákon o DPH“), stanoví ve svém čl. 2 bodě 27e toto:
„Pro účely následujících ustanovení se samostatnou částí podniku rozumí organizačně a finančně oddělený soubor hmotných a nehmotných složek existujícího podniku, včetně závazků, určený k plnění konkrétních hospodářských úkolů, který by zároveň mohl tvořit samostatný podnik, jenž tyto úkoly plní samostatně.“
11.      Článek 6 bod 1 zákona o DPH stanoví, že ustanovení tohoto zákona se nevztahují na „převod podniku nebo jeho samostatné organizační provozovny“.
12.      Článek 7 odst. 2 bod 1 zákona o DPH stanoví:
„Dodání zboží ve smyslu čl. 5 odst. 1 bodu 1 zahrnuje rovněž bezplatné poskytnutí zboží, které je součástí podniku osoby povinné k dani, zejména:
1) převod nebo spotřeba zboží pro osobní potřebu osoby povinné k dani nebo jejích zaměstnanců, včetně bývalých zaměstnanců, společníků, akcionářů, členů družstev a členů jejich domácností, členů subjektů tvořících právnické osoby, členů sdružení [...].“
III. Skutkové okolnosti sporu a žádost o rozhodnutí o předběžné otázce
13.      D. B. vyvíjí ekonomickou činnost pod firmou „Podnik B.“ (dále jen „podnik“) a podléhá DPH. Společně s manželem chce darovat celý podnik dvěma dcerám A. K. a P. K. Každá z nich obdrží podíl darovaném na podniku ve výši 50 %(5).
14.      A. K. a P. K. provozují svůj vlastní podnik, P., jako společnost bez právní osobnosti (dále jen „společnost A. K. a P. K.“), podléhající DPH. Plánují začlenit podnik D. B. a pokračovat v jeho činnosti v podstatně nezměněné podobě.
15.      D. B. se obrátila na „správní orgán“ se žádosti o vydání individuálního výkladového stanoviska ve věci osvobození daru části majetku od DPH.
16.      Ve výkladovém stanovisku ze dne 26. června 2020 se správní orgán domníval, že každá z dcer D. B. získá pouze část podniku D. B., takže předmětem bezplatného převodu nebude podnik, ale podíl na jeho jednotlivých aktivech (částech). Držení takového podílu neumožňuje samostatnou realizaci ekonomické činnosti. Majetek podniku, který chce D. B. převést, nebude převáděn za účelem ekonomické činnosti, protože tuto činnost bude provádět třetí subjekt, tedy společnost A. K. a P. K., do níž chtějí tyto dcery vložit nabyté podíly.
17.      Wojewódzki Sąd Administracyjny w Poznaniu (Vojvodský správní soud v Poznani, Polsko) rozsudkem ze dne 30. března 2021 zamítl odvolání D. B. proti výkladovému stanovisku a dal za pravdu správnímu orgánu.
18.      D. B. podala kasační stížnost k předkládajícímu soudu, Naczelny Sąd Administracyjny (Nejvyšší správní soud).
19.      Předkládající soud zdůrazňuje, že Soudní dvůr na základě čl. 19 odst. 1 směrnice 2006/112, který je do polského práva proveden v čl. 6 bodě 1 zákona o DPH, neanalyzoval situaci převodu souhrnu majetku na dvě fyzické osoby, které navíc nejsou podnikateli a které v rámci dalších úkonů vloží své podíly ve společném vlastnictví podniku do společnosti provozující ekonomickou činnost.
20.      Podle předkládajícího soudu lze čl. 19 odst. 1 směrnice 2006/112 vykládat dvěma různými způsoby. První způsob vychází z izolovaného posouzení každé transakce a darování 50% podílu na podniku podle něj nelze považovat za převod ve smyslu uvedeného ustanovení, neboť neumožňuje samostatné provozování ekonomické činnosti. Navíc nelze mít za to, že by A. K. a P. K. měly v úmyslu takovou činnost provozovat, neboť mají v úmyslu následným úkonem převést své podíly na třetí osobu, a to na společnost, jejímiž jsou spoluvlastníky.
21.      Podle druhého způsobu výkladu, který je sám o sobě funkční, je třeba předmětnou řadu úkonů analyzovat tak, že jejich cílem je převod celého podniku a provozování ekonomické činnosti, takže čl. 19 odst. 1 uvedené směrnice by byl použitelný.
22.      Předkládající soud dále uvádí, že v současné době u něj byl zahájen samostatný spor, jehož předmětem je rozhodnutí, zda bude osvobození od daně z přidané hodnoty podle čl. 19 odst. 1 směrnice o DPH podléhat převod podílů na podniku D. B., které převedly A. K. a P. K. na společnost, jejíž jsou spoluvlastníci.
23.      Za těchto podmínek se Naczelny Sąd Administracyjny (Nejvyšší správní soud) rozhodl přerušit řízení a položit v řízení podle článku 267 SFEU Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
„Musí být článek 19 směrnice [2006/112] vykládán v tom smyslu, že k převodu souhrnu majetku ve smyslu tohoto ustanovení dochází i tehdy, když osoba povinná k dani bezplatně převede po [50 %] podílu na celém majetku dvěma fyzickým osobám, které nejsou osobami povinnými k dani a které chtějí tyto podíly neprodleně vložit formou nepeněžitého vkladu do osobní společnosti, jíž jsou společníky a jež provozuje ekonomickou činnost?“
IV.    Řízení před Soudním dvorem a Tribunálem
24.      Tato žádost o rozhodnutí o předběžné otázce byla kanceláři Soudního dvora doručena dne 19. května 2025. V souladu s článkem 50b statutu Soudního dvora Evropské unie byla tato žádost předána Tribunálu.
25.      Písemná vyjádření předložili správní orgán, polská vláda a Evropská komise. D. B., správní orgán, polská vláda a Komise se účastnily jednání, které se konalo dne 25. března 2026.
V.      Právní posouzení
26.      Svou jedinou předběžnou otázkou se předkládající soud táže na rozsah působnosti čl. 19 odst. 1 směrnice 2006/112. Klade si tak otázku, zda lze výjimku stanovenou v tomto ustanovení použít v případě, kdy osoba povinná k dani bezplatně převede po 50 % podílu na celém majetku dvěma fyzickým osobám, které nejsou osobami povinnými k dani a které chtějí tyto podíly neprodleně vložit formou nepeněžitého vkladu do osobní společnosti, jíž jsou jedinými společníky a jež provozuje ekonomickou činnost?
27.      Jak jsem již uvedl v úvodu a v rámci připomenutí skutkového základu sporu(6), jeví se jako možné dva výklady čl. 19 odst. 1 směrnice 2006/112.
28.      Abych Tribunálu poskytl co nejlepší vodítko pro výklad tohoto ustanovení, začnu několika úvodními poznámkami, které pomohou vymezit obrysy této otázky (A). Zadruhé se budu zabývat možností analyzovat zvlášť každou operaci v rámci řady úkonů dotčených v původním řízení (B) a teprve poté se zaměřím na možnost posuzovat operace tvořící tuto řadu úkonů společně (C). To mi konečně začtvrté umožní odpovědět Tribunálu na otázku, jaký výklad působnosti čl. 19 odst. 1 směrnice 2006/112 by měl podle mého názoru přijmout (D).
A.      Úvodní poznámky
29.      Za účelem lepšího pochopení dvou možných variant výkladu působnosti čl. 19 odst. 1 směrnice 2006/112, které se Tribunálu otevírají, považuji za nezbytné objasnit skutkový rámec (1), rámec judikatury (2) a pojem „nabyvatel“ podle tohoto ustanovení (3).
1.      Skutkový rámec
30.      Vzhledem k otázkám, které vznesli jak Komise ve svých písemných vyjádřeních, tak na jednání soudci Tribunálu a já, považuji za důležité objasnit následující skutkové okolnosti.
31.      Tím, že D. B. chce darovat 50% podíl ve svém podniku každé ze svých dcer, A. K. a P. K., převádí na ně veškerý obchodní majetek.
32.      Jak uvedl správní orgán, získávají A. K. a P. K. převodem 50% podílu v podniku D. B. podíl na vlastnickém právu ke každému jednotlivému aktivu, které jejich matka vlastnila.
33.      Převod podílů v podniku z D. B. na A. K. a P. K. je proto třeba považovat za operaci, kterou osoba povinná k dani bezúplatně převádí majetek ze svého podniku na osoby, které nejsou osobami povinnými k dani. Pokud jde o převod podílů A. K. a P. K. na jejich společnost, jedná se o operaci, kterou dvě osoby, které nejsou osobami povinnými k dani, vkládají nepeněžitý vklad do společnosti.
34.      Jakmile jsou předmětné operace takto definovány, lze odpovědět na pochybnosti vyjádřené Komisí, pokud jde o případnou hypotetickou povahu položené otázky. Její pochybnosti vyplývají z toho, že předkládající soud neuvedl, na jakém právním základě by převod majetku podniku D. B. na A. K. a P. K., každé podílem ve výši 50 % a bezúplatně, mohl v zásadě podléhat DPH. Podle mého názoru by takový převod mohl podléhat DPH podle čl. 7 odst. 2 bodu 1 zákona o DPH, který provádí čl. 16 odst. 1 směrnice 2006/112, ale to musí posoudit vnitrostátní soud(7).
35.      V každém případě připomínám, že podle ustálené judikatury se na otázky položené vnitrostátním soudem v právním a skutkovém rámci, který tento soud vymezí v rámci své odpovědnosti a jehož správnost nepřísluší Soudnímu dvoru ověřovat, vztahuje domněnka relevance(8).
36.      Z žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce vyplývá, že předkládající soud se domnívá, že převod podílů v podniku D. B. na její dcery bude podléhat DPH, pokud nespadá do působnosti čl. 19 odst. 1 směrnice 2006/112.
2.      Rámec judikatury
37.      Je třeba připomenout, že čl. 19 odst. 1 směrnice 2006/112 je formulován stejně jako čl. 5 odst. 8 šesté směrnice(9) a je třeba jej vykládat ve světle judikatury Soudního dvora týkající se posledně uvedeného ustanovení(10).
38.      Stávající judikatura k čl. 19 odst. 1 směrnice 2006/112 poskytuje podle mého názoru poměrně ucelený výklad působnosti tohoto ustanovení. Pro účely tohoto stanoviska bych rád připomněl následující poznatky.
39.      Zaprvé se mi zdá, že z judikatury Soudního dvora vyplývá, že pro uplatnění čl. 19 odst. 1 směrnice 2006/112 musí být splněny dvě kumulativní podmínky: zaprvé je nutné, aby převod souhrnu majetku nebo jeho části umožnil provozování samostatné hospodářské činnosti, a zadruhé je nutné, aby nabyvatel měl v úmyslu tuto činnost provozovat(11).
40.      Pokud jde o první podmínku, pojem „převod souhrnu majetku nebo jeho části“ je nutné vykládat v tom smyslu, že se vztahuje na převod obchodního majetku nebo samostatné části podniku, které zahrnují hmotné a případně nehmotné složky, jež ve svém souhrnu tvoří podnik nebo část podniku, které jsou schopny provozovat samostatnou hospodářskou činnost, ale že se nevztahuje na pouhý převod věcí, jako je prodej zásob(12).
41.      K tomu, aby se jednalo o převod obchodního majetku nebo samostatné části podniku, musí být navíc souhrn převedených složek dostatečný natolik, aby umožnil provozování samostatné hospodářské činnosti(13).
42.      Pokud jde o druhou podmínku, je třeba, aby nabyvatel měl v úmyslu využívat převedený obchodní majetek nebo část podniku, a nikoli neprodleně provést likvidaci předmětné obchodní činnosti, případně spolu s prodejem zásob(14).
43.      Zadruhé zdůrazním, že znění čl. 19 odst. 1 směrnice 2006/112 používá pojem „převodce“ v jednotném čísle, což znamená, že použití uvedeného ustanovení není předvídáno pro případ, kdy vícero převodců prodá své podíly stejnému nabyvateli(15).
44.      Zatřetí, čl. 19 odst. 1 směrnice 2006/112 stanoví, že „nabyvatel [se] považuje za právního nástupce převodce“. Ze znění tohoto ustanovení je zřejmé, že pokračování, na které odkazuje, je důsledkem skutečnosti, že se má za to, že nedošlo k dodání zboží(16).
45.      Výklad čl. 19 prvního odstavce směrnice o DPH potvrzuje i účel tohoto ustanovení, který spočívá v tom, že má členským státům umožnit usnadnit převody podniků či jejich částí tím, že tyto převody zjednoduší a nezatíží pokladnu nabyvatele nepřiměřenou daňovou zátěží, která bude každopádně vybrána později srážkou DPH na vstupu(17).
3.      Pojem „nabyvatel“
46.      Vzhledem k tomu, že v projednávané věci dochází k převodu podniku D. B. na více osob, je třeba se zabývat pojmem „nabyvatel“ uvedeným v čl. 19 odst. 1 směrnice 2006/112 a otázkou, zda lze podle tohoto ustanovení převést souhrn aktiv na více nabyvatelů.
47.      Tato otázka zahrnuje pochopení rozsahu slovního spojení „nabyvatel [se] považuje za právního nástupce převodce“.
48.      V tomto ohledu připomínám, že podle ustálené judikatury za účelem výkladu ustanovení unijního práva je třeba zohlednit nejen jeho znění, ale i jeho kontext a cíle sledované právní úpravou, jejíž je součástí(18).
49.      Z judikatury se mi zdá být zřejmé, že nabyvatelem je osoba, na kterou je převeden souhrnu majetku nebo jeho části umožňující provozování samostatné hospodářské činnosti a která má v úmyslu tuto činnost provozovat. Vzhledem k tomu, že se může jednat o převod části majetku, může být souhrn majetku předmětem několika samostatných převodů (ve všech případech převodů části majetku), což znamená existenci několika nabyvatelů.
50.      Jelikož je však ve slovním spojení „nabyvatel [se] považuje za právního nástupce převodce“ pojem „nabyvatel“ použit v jednotném čísle(19), je třeba podle mého názoru vycházet z toho, že převod souhrnu majetku, ať už se jedná o majetek celý nebo jeho část, může být v každém případě učiněn pouze ve prospěch jediného nabyvatele.
51.      Tento doslovný výklad se mi zdá být nejen v souladu s judikaturou uvedenou v bodě 43 tohoto stanoviska a týkající se pojmu „převodce“ v uvedeném slovním spojení, ale potvrzuje jej i kontextuální a teleologický výklad článku 19 směrnice 2006/112.
52.      Pokud jde o kontext, v němž byl článek 19 směrnice 2006/112 přijat, konstatuji, stejně jako generální advokát F. Jacobs ve svém stanovisku ve věci Abbey National(20), že ani v preambuli šesté směrnice, ani ve směrnici 2006/112 nebo v návrzích směrnice Komise(21) není mnoho informací, které by objasnily volbu slov použitých normotvůrcem jak v čl. 19 odst. 1 směrnice 2006/112, tak v čl. 5 odst. 8 šesté směrnice.
53.      Je však třeba poznamenat, že již předchozí úprava čl. 5 odst. 8 šesté směrnice, kterým byla poznámka k čl. 5 odst. 1 v příloze A druhé směrnice 67/228/EHS(22), uváděl, že „[č]lenské státy se mohou domnívat, že v případě vkladu souhrnu majetku nebo jeho části do obchodní společnosti se má za to, že přijímající společnost pokračuje v osobě vkladatele“.
54.      Jinými slovy, ustanovení unijního práva se od počátku týkala jediného nabyvatele a jediného převodce.
55.      Teleologický výklad čl. 19 odst. 1 směrnice 2006/112 potvrzuje, že se jedná o záměrnou volbu normotvůrce. Jak je uvedeno v bodě 44 tohoto stanoviska, účelem tohoto ustanovení, které stanoví, že „nabyvatel se považuje za právního nástupce převodce“, je zajistit, aby nabyvatel převzal práva a povinnosti převodce v oblasti DPH. Nabyvatel proto bude případně povinen provést opravy daně odečtené převodcem, jako kdyby převodce aktiva nadále používal(23).
56.      Článek 19 odst. 1 směrnice 2006/112 proto vychází ze zásady, že hladké fungování společného systému DPH nebude ohroženo pouhou změnou vlastníka podniku (nebo části podniku), jako by se v konečném důsledku jednalo vždy o stejnou a jedinou osobu povinnou k dani(24).
57.      Proto by se podle mého názoru měl pojem „nabyvatel“, stejně jako pojem „převodce“, používat v jednotném čísle.
58.      Z výše uvedeného vyplývá, že podle mého názoru může být převod souhrnu majetku, ať už se jedná o majetek celý nebo jeho část, proveden pouze ve vztahu k jedinému nabyvateli.
B.      Možnost samostatné analýzy předmětných operací
59.      Samostatná analýza předmětných operací je odůvodněna zásadou, že pro účely DPH je každé plnění třeba obvykle považovat za oddělené a samostatné, jak vyplývá z čl. 1 odst. 2 druhého pododstavce směrnice 2006/112(25), ale také skutečností, že použití čl. 19 odst. 1 směrnice 2006/112 předpokládá, že k převodu souhrnu majetku dochází mezi převodcem a nabyvatelem(26).
60.      Vzhledem k tomu, že A. K. a P. K. jsou dvě samostatné fyzické osoby, nemají společný majetek. V projednávané věci se tedy jedná o čtyři operace: první mezi D. B. a A. K., druhá mezi D. B. a P. K., třetí mezi A. K. a společností vlastněnou A. K. a P. K. a čtvrtá mezi P. K. a uvedenou společností.
61.      Z tohoto hlediska je třeba určit, zda lze čl. 19 odst. 1. směrnice 2006/112 použít jak na operaci mezi D. B. a A. K., tak na operaci mezi D. B. a P. K.(27).
62.      S ohledem na podmínky stanovené v čl. 19 odst. 1 směrnice 2006/112(28) vyvstává nejprve otázka, zda A. K. a P. K. mohou individuálně provozovat samostatnou hospodářskou činnost, když každá z nich vlastní polovinu podniku své matky.
63.      Domnívám se, že odpověď na tuto otázku musí být záporná.
64.      Z žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce vyplývá, že rozdělení mezi obě dcery D. B. spočívá v tom, že každé z nich připadne 50% podíl v podniku, a nikoli v tom, že by mezi ně byl majetek společnosti rozdělen konkrétním způsobem tak, aby mohly „každá samostatně“ provozovat samostatnou hospodářskou činnost.
65.      Skutečnost, že obě dcery D. B. budou společně vlastnit 100 % podniku D. B., a budou tedy společně vlastnit souhrn majetku, který jim umožní provozovat samostatnou hospodářskou činnost, tento závěr nezpochybňuje, neboť nemají žádný společný majetek, takže každá operace, jak je definována v bodě 60 tohoto stanoviska, musí být analyzována samostatně. Proto je třeba u každé dcery ověřit podmínku schopnosti provozovat samostatnou hospodářskou činnost.
66.      Vzhledem k tomu, že není splněna jedna ze dvou podmínek stanovených v čl. 19 odst. 1 směrnice 2006/112, je třeba dospět k závěru, že toto ustanovení není použitelné, přičemž není třeba zkoumat úmysl nabyvatelek, neboť podmínky uvedené v bodě 39 tohoto stanoviska jsou kumulativní.
67.      Za této situace vznikají pochybnosti také o tom, zda je v projednávané věci splněna druhá podmínka čl. 19 odst. 1 směrnice 2006/112, totiž úmysl A. K. a P. K. pokračovat v hospodářské činnosti podniku D. B. Mají sice v úmyslu pokračovat v celkové hospodářské činnosti jejich matky, ale to se bude dít prostřednictvím jejich společnosti. To předpokládá, že vloží své podíly do své společnosti. Jinými slovy, jejich záměrem – pokud jde o podíly, které obdrží – je převést tyto podíly na svou společnost. Navíc (a to je možná nejdůležitější) nemají v úmyslu se sami stát osobami povinnými k dani, a tedy právními nástupkyněmi D. B. Žádná z nich proto nepřevezme práva ani povinnosti D. B. v oblasti DPH. S ohledem na judikaturu uvedenou v bodě 42 tohoto stanoviska je tedy třeba dospět k závěru, že není splněna ani druhá podmínka stanovená v čl. 19 odst. 1 směrnice 2006/112.
68.      V každém případě, i kdybychom připustili, že převod podniku D. B. na její dvě dcery je třeba považovat za jedinou operaci na základě toho, že tyto dcery jsou schopny pokračovat v hospodářské činnosti tohoto podniku a mají v úmyslu tak činit, byl by čl. 19 odst. 1 směrnice 2006/112 i tak nepoužitelný, neboť – jak jsem uvedl v bodě 58 tohoto stanoviska – k převodu souhrnu majetku může dojít pouze ve vztahu k jedinému nabyvateli.
69.      V důsledku toho musí být čl. 19 odst. 1 směrnice 2006/112 vykládán v tom smyslu, že z jeho působnosti je vyloučen převod souhrnu majetku osobou povinnou k dani rovným dílem na dvě osoby, které nejsou osobami povinnými k dani.
C.      Možnost společné analýzy předmětných operací
70.      Ačkoli se zdá, že samostatná analýza předmětných operací je v souladu se zásadou uvedenou v bodě 59 tohoto stanoviska, vyvstává otázka, zda by společná analýza těchto operací nebyla „přirozenější“ v tom smyslu, že by se jevila jako více v souladu s ekonomickou realitou těchto operací.
71.      Ačkoli se Soudní dvůr na pojem „skutečná hospodářská existence“ pravidelně odvolává, nebyl jím definován(29). Podle mého názoru je jeho cílem vyhnout se čistě formalistickému přístupu k operacím a podívat se na jejich realitu – na účinky, které vyvolávají –, a to s přihlédnutím k logice obchodního světa(30).
72.      Takový pojem lze tedy použít jako kritérium pro určení existence zneužití práv, ale také pro správný výklad a uplatňování ustanovení směrnice 2006/112(31).
73.      Vyvstává tedy otázka, zda je pojem „skutečná hospodářská existence“ způsobilý zpochybnit závěr vyvozený v bodě 69 tohoto stanoviska. Zohlednění skutečné hospodářské existence je základním kritériem pro použití společného systému DPH(32).
74.      Z tohoto pohledu by pro účely výkladu působnosti čl. 19 odst. 1 směrnice 2006/112 mohl být upřednostněn cíl sledovaný řadou předmětných úkonů, jak jej předložila D. B., a to pokračování v ekonomické činnosti podniku D. B. ze strany A. K. a P. K. Takový přístup by odůvodňoval posouzení řady předmětných úkonů jako souhrnu a přizpůsobení použití tohoto ustanovení této (nově) vymezené situaci.
75.      Zaměřením se na konečný cíl této řady úkonů je zaujímán méně formalistický přístup(33), a tím je více naplňován cíl stanovený v článku 19 směrnice 2006/112, kterým je, jak je třeba připomenout, usnadnění převodu podniků.
76.      Takový přístup zahrnuje určení způsobu, jak kvalifikovat řadu úkonů a jak k nim přistupovat.
77.      V tomto ohledu je třeba v první řadě prověřit, zda lze řadu předmětných úkonů označit za „jediné plnění“. Ze zásady uvedené v bodě 59 tohoto stanoviska existují dvě výjimky, které souvisejí s pojmem „jediné plnění“(34).
78.      Zaprvé se o jediné plnění jedná tehdy, jestliže jsou dvě nebo více dílčích plnění nebo úkonů poskytnutých osobou povinnou k dani tak těsně spojeny, že objektivně tvoří jediné neoddělitelné hospodářské plnění, jehož rozdělení by bylo umělé(35).
79.      Zadruhé musí být učiněn závěr, že se jedná o jediné plnění, také tehdy, když jedno plnění představuje hlavní plnění, kdežto zbývající jedno nebo více plnění představuje/představují jedno nebo více vedlejších plnění sdílejících s hlavním plněním stejný daňový režim. Konkrétně musí být plnění považováno za vedlejší ve vztahu k plnění hlavnímu, pokud samo o sobě není pro zákazníka cílem, nýbrž prostředkem k získání prospěchu z hlavního plnění poskytovatele za nejvýhodnějších podmínek(36).
80.      Zdá se mi, že z této judikatury vyplývá, že jediné plnění je schematicky vzato hospodářským plněním poskytovaným jedinou osobou povinnou k dani a skládá se z různých prvků, které jsou v očích zákazníka považovány za neoddělitelné(37).
81.      Podle mého názoru však projednávaný případ nespadá do první ani druhé ze situací uvedených v bodech 78 a 79 tohoto stanoviska. Na jedné straně se totiž osoby zapojené do různých operací liší. Na straně druhé mohou být různé operace prováděny nezávisle na sobě a mají různé účely. Jediným pojítkem mezi těmito operacemi je tedy úmysl D. B., A. K. a P. K. Podmínkou pro to, aby deklarovaný záměr stran týkající se zdanitelnosti určitého plnění DPH byl zohledněn při celkovém posouzení okolností takového plnění, je, aby byl podpořen objektivními poznatky(38). Nedomnívám se však, že tomu tak v projednávané věci skutečně je, neboť z čistě hospodářského hlediska by každá z těchto operací mohla existovat bez operací ostatních a zachovala by si veškerý svůj hospodářský význam i odděleně od ostatních transakcí(39). Ve skutečnosti se zdá, že záměrem D. B. bylo pouze převést formou darování její podnik na její dcery.
82.      Ve druhé řádě by – aniž bychom hovořili o „jediném plnění“ – bylo možné s ohledem na sled událostí uvažovat o tom, že nabytí společnosti ze strany A. K. a P. K. bylo ve skutečnosti pouhým „prozatímní“ nebo „přechodné“. Za těchto okolností by podle mého názoru bylo vhodné ověřit, zda jsou splněny podmínky pro použití čl. 19 odst. 1 směrnice 2006/112, pokud jde o konečného pořizovatele, v projednávané věci o společnost vlastněnou A. K. a P. K. Pokud tato společnost získá souhrn majetku podniku D. B. a má v úmyslu pokračovat v jeho hospodářské činnosti, pak by se toto ustanovení použilo. Takový výklad je navíc v souladu s požadavkem, podle něhož může existovat pouze jeden nabyvatel, jak je uvedeno v bodě 58 tohoto stanoviska, neboť v projednávané věci je konečným pořizovatelem skutečně jediný subjekt: společnost vlastněná A. K. a P. K.
83.      Pokud by se Tribunál chtěl vydat touto cestou, doporučoval bych mu, aby v zájmu omezení rizika zneužití zdůraznil časový charakter dotčených převodů. V této souvislosti podotýkám, že předkládající soud ve své žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce i v položené otázce zdůraznil skutečnost, že A. K. a P. K. neprodleně vloží své podíly do své společnosti jako nepeněžitý vklad(40).
84.      Domnívám se, že „funkční“ výklad čl. 19 odst. 1 směrnice 2006/112 by mohl fungovat za předpokladu, že by bylo prokázáno, že neexistovala žádná možnost, aby se prozatímní (nebo přechodné) nabytí změnilo na nabytí konečné. Tím by se zabránilo tomu, aby se osoby, které nemají možnost odpočtu DPH na vstupu, pod záminkou, že chtějí následně podnik převést, vyhnuly zaplacení DPH a získávaly tak majetek s nižšími náklady, což je v rozporu s čl. 16 odst. 1 směrnice 2006/112 a zásadou daňové neutrality, která je chápána jako výraz obecné zásady rovného zacházení, pokud jde o DPH(41).
85.      Zohlednění skutečné hospodářské existence by proto mělo vést k tomu, že transakce spojené společným cílem a časově bezprostředně navazující na sebe budou považovány za jeden celek a že bude ověřeno, zda byly ze strany konečného pořizovatele splněny podmínky čl. 19 odst. 1 směrnice 2006/112.
D.      Navrhovaná varianta výkladu
86.      Z výše uvedeného vyplývá, že volba mezi dvěma možnými výklady působnosti čl. 19 odst. 1 směrnice 2006/112 závisí na tom, jakým způsobem se rozhodneme nahlížet na řadu úkonů, které mají být provedeny.
87.      Buď upřednostníme tradiční cestu v souladu se základní zásadou uvedenou v bodě 59 tohoto stanoviska, nebo se rozhodneme jít cestou alternativní, kde bude vodítkem koncept „skutečné hospodářské existence“.
88.      Ačkoli druhá možnost nepostrádá půvab a dokonce se mi na první pohled zdála nejlogičtější, nedaří se mi u ní vypořádat s určitými výhradami, tak abych o ní mohl být plně přesvědčen, a to i přes splněnou podmínku dočasnosti po sobě jdoucích operací.
89.      Zaprvé, pokud by použití čl. 19 odst. 1 směrnice 2006/112 na řadu předmětných úkonů bylo podmíněno tím, že konečné nabytí musí následovat bezprostředně po nabytí prozatímním, nutně by vyvstala otázka, co se rozumí pod pojmem „bezprostředně“. Měli bychom mluvit o hodinách nebo dnech? Bylo by přijatelné, aby se konečné nabytí uskutečnilo několik týdnů nebo dokonce měsíců po nabytí prozatímním?
90.      Zadruhé, jednotlivé operace, které tvoří řadu úkonů, mají odlišnou povahu a žádnou z nich nelze označit za převod souhrnu majetku. Jinými slovy, takto by byl kvalifikován daný celek, zatímco operace, které jej tvoří, jsou dvě darování poloviny majetku podniku odlišným osobám a dva nepeněžité vklady provedené těmito osobami. Na jedné straně by tedy existoval nesoulad mezi kvalifikací prvků tvořících tento celek a kvalifikací tohoto celku jako takového. Na straně druhé, pokud by se třetí a čtvrtá transakce, tak jak jsou definovány v bodě 60 tohoto stanoviska, z nějakého důvodu nakonec neuskutečnily, určitě by vznikly potíže s opravou DPH.
91.      Zatřetí, připomínám, že Soudní dvůr již konstatoval, že povinnost daňových orgánů vést šetření za účelem zjištění úmyslu osoby povinné k dani byla v rozporu s cíli společného systému DPH, jimiž je zajištění právní jistoty a usnadnění úkonů v rámci uplatňování daně z přidané hodnoty tím, že se, s výjimkou výjimečných případů, zohlední objektivní povaha daného plnění(42).
92.      V projednávané věci jsou však typ operací, které D. B. a její dcery zamýšlely, i jejich posloupnost naprosto jasné, takže při jejich individuálním posouzení nevznikají žádné potíže, pokud jde o jejich kvalifikaci(43). Navíc D. B. – jak uznala na jednání – nic nebránilo v tom, aby převedla souhrn majetku svého podniku na společnost A. K. a P. K. Proto skutečnost, že se rozhodla darovat svůj podnik svým dcerám, které jej následně vloží do kapitálu své společnosti, je věcí volby zúčastněných osob. Toto rozhodnutí má pro D. B., její dcery a jejich společnost daňové důsledky, které se nelze pokoušet obejít snahou ztotožnit zcela jednoznačně definované operace s jiným typem operací, které tyto osoby z vlastních důvodů neprovedly(44). Navíc by to bylo v rozporu se zásadou daňové neutrality, protože by to znamenalo stejné zacházení s různými situacemi(45).
93.      Kromě toho se pojmu „skutečná hospodářská existence“ – byť je zaměřen spíše na účinky operací než na jejich formu – nelze dovolávat pro upřednostnění záměru stran na úkor důsledků spojených s konkrétními rozhodnutími, která tyto strany učinily, a to v rozporu s judikaturou uvedenou v bodech 81 a 91 tohoto stanoviska.
94.      Právě ze všech těchto důvodů jsem i přes přitažlivost, kterou může mít varianta společného posouzení dotčených operací, nucen přiklonit se k výkladu založenému na samostatném posouzení uvedených operací. Navíc se mi zdá, že je to v souladu nejen se zásadou v oblasti DPH připomenutou v bodě 59 tohoto stanoviska, ale také s cílem sledovaným článkem 19 směrnice 2006/112, kterým je usnadnění převodu podniků, a nikoli daňové struktury.
95.      Navrhnul bych tedy Tribunálu odpovědět na položenou otázku tak, že článek 19 směrnice 2006/112 musí být vykládán v tom smyslu, že k převodu souhrnu majetku nedochází, když osoba povinná k dani bezplatně převede po 50 % podílu na celém majetku dvěma fyzickým osobám, které nejsou osobami povinnými k dani a které chtějí tyto podíly neprodleně vložit formou nepeněžitého vkladu do osobní společnosti, jíž jsou společníky a jež provozuje ekonomickou činnost.
VI.    Závěry
96.      S ohledem na výše uvedené navrhuji Soudnímu dvoru, aby na otázku položenou Nejvyšším správním soudem (Naczelny Sąd Administracyjny, Polsko) odpověděl takto:
Článek 19 směrnice 2006/112/ES ze dne 28. listopadu 2006 o společném systému daně z přidané hodnoty musí být vykládán v tom smyslu, že k převodu souhrnu majetku nedochází, když osoba povinná k dani bezplatně převede po 50 % podílu na celém majetku dvěma fyzickým osobám, které nejsou osobami povinnými k dani a které chtějí tyto podíly neprodleně vložit formou nepeněžitého vkladu do osobní společnosti, jíž jsou společníky a jež provozuje ekonomickou činnost.
José Martín y Pérez de Nanclares
Takto předneseno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 13. května 2026.
[podpisy]
1–      Původní jazyk: francouzština.
i      Název projednávané věci je fiktivní. Neodpovídá skutečnému jménu žádného z účastníků řízení.
2–       Von Jhering, R., Der Kampf um'sRecht, G. J. Manz, Vídeň, 1872, s. 7, do francouzštiny přeložil Meydieu, A. F., Le combatpourledroit, A. Durand et
Pedone-Lauriel, Paříž, 1875, česky vyšlo pod názvem Boj o právo, Fr. Karafiat, Brno,
1875, s. 7. Toto dílo bylo následně rozšiřováno a dále rozvíjeno, což vedlo k jedenácti různým vydáním za autorova života.
3–       Von Jhering, R., ZweckimRecht, Druck und Verlag von Breitkopf & Härtel, Lipsko, 1877, do francouzštiny podle 3. německého vydání přeložil de Meulenaere, O., Chevalier-Marescq et Cie, Paříž, 1901.
4–      Směrnice Rady ze dne 28. listopadu 2006 o společném systému daně z přidané hodnoty (Úř. věst. 2006, L 347, s. 1).
5–      Je třeba poznamenat, že v žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce je zmíněna skutečnost, že právě D. B. a její manžel, otec A. K. a P. K., mají v úmyslu darovat celý podnik svým dvěma dcerám. Manžel D. B. je však zmíněn pouze jednou a jeho postavení ani úloha v řadě úkonů dotčených ve věci v původním řízení nejsou upřesněny, takže ze skutkových zjištění, která máme k dispozici, vyplývá, že za převodce ve smyslu čl. 19 odst. 1 směrnice 2006/112 je třeba považovat pouze D. B. Kromě toho bylo na jednání potvrzeno, že operace dotčené v původním řízení skutečně proběhly.
6–      Viz body 5, 20 a 21 tohoto stanoviska.
7–      V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 13. července 2017, Túrkevei Tejtermelő Kft. (C-129/16, EU:C:2017:547, bod 43 a citovaná judikatura).
8–       Viz rozsudek ze dne 15. května 2003, Salzmann (C-300/01, EU:C:2003:283, bod 31 a citovaná judikatura).
9–      Šestá směrnice Rady ze dne 17. května 1977 o harmonizaci právních předpisů členských států týkajících se daní z obratu – Společný systém daně z přidané hodnoty: jednotný základ daně (Úř. věst. 1977, L 145, s. 1; Zvl. vyd. 09/01, s. 23, dále jen „šestá směrnice“).
10–      Viz usnesení ze dne 16. ledna 2023, Dyrektor Izby Administracji Skarbowej w Łodzi (C-729/21, EU:C:2023:74, bod 33 a citovaná judikatura).
11–      V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 30. května 2013, X (C-651/11, EU:C:2013:346, bod 32 a citovaná judikatura). To je také názor správního orgánu, polské vlády a Komise, jak vyplývá z jejich písemných vyjádření. Je však třeba poznamenat, že podle čl. 19 odst. 2 směrnice 2006/112 „[č]lenské státy mohou přijmout opatření nezbytná k tomu, aby zabránily narušení hospodářské soutěže v případech, kdy nabyvatel není osobou plně povinnou k dani. Mohou rovněž přijmout veškerá opatření potřebná k zabránění daňovým únikům nebo vyhýbání se daňovým povinnostem na základě použití tohoto článku.“ Pro přehled dalších podmínek stanovených vnitrostátními právními předpisy členských států viz: Annacondia, F., EU VAT Compass 2021/2022, IBFD, Amsterdam, 2021, s. 803 až 805.
12–      Viz rozsudky ze dne 27. listopadu 2003, Zita Modes (C-497/01, EU:C:2003:644, bod 40), a ze dne 10. listopadu 2011, Schriever (C-444/10, EU:C:2011:724, bod 24 a citovaná judikatura), jakož i usnesení ze dne 16. ledna 2023, Dyrektor Izby Administracji Skarbowej w Łodzi (C-729/21, EU:C:2023:74, bod 30). Ke konkrétnímu dopadu definice pojmu „převod souhrnu majetku nebo jeho části“, kterou Soudní dvůr formuloval v rozsudku ze dne 27. listopadu 2003, Zita Modes (C-497/01, EU:C:2003:644), na některé vnitrostátní právní systémy viz: Culot, A., a Thilmany, J., Manuel des droitsd'enregistrement et de la TVA applicablesauxactes de société, Larcier-Intersentia, Brusel, 2025, s. 145 a 146; Calderón Carrero, J. M., a Quintas Seara, A., „El IVA en la transmisión del patrimonio empresarial: la progresiva flexibilización comunitaria de la regla de no sujeción“, Revistatécnicatributaria, č. 102, 2013, s. 95 až 117 (s. 108). Tento rozsudek rovněž umožnil vyřešit dosavadní obtíže týkající se kvalifikace částečného převodu činnosti: Wäger, C., „Nicht steuerbare Veräußerung eines Geschäftsbetriebs im ganzen bei Absicht der Fortführung des übertragenen Geschäftsbetriebs oder Unternehmensteils durch den Erwerber“, Umsatzsteuer-Rundschau, 2004, s. 24 až 27 (s. 26).
13–      V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 10. listopadu 2011, Schriever (C-444/10, EU:C:2011:724, bod 25).
14–      V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 27. listopadu 2003, Zita Modes (C-497/01, EU:C:2003:644, bod 44).
15–      Rozsudek ze dne 30. května 2013, X (C-651/11, EU:C:2013:346, bod 46).
16–      V tomto smyslu viz usnesení ze dne 16. ledna 2023, Dyrektor Izby Administracji Skarbowej w Łodzi (C-729/21, EU:C:2023:74, bod 36 a citovaná judikatura), a stanovisko generální advokátky M. Brkan ve věci A&P Deco (T-397/25, EU:T:2026:263, body 41 a 45).
17–      Viz rozsudek ze dne 10. listopadu 2011, Schriever (C-444/10, EU:C:2011:724, bod 23 a citovaná judikatura).
18–      Rozsudky ze dne 17. listopadu 1983, Merck (292/82, EU:C:1983:335, bod 12); ze dne 9. března 2023, ACER/Aquind (C-46/21 P, EU:C:2023:182, bod 54), a ze dne 18. prosince 2025, E. (započtení pohledávek) (C-481/24 P, EU:C:2025:996, bod 29).
19–      Pojem „nabyvatel“ je ve všech jazykových zněních čl. 19 prvního podostavce směrnice 2006/112 použit v jednotném čísle.
20–      (C-408/98, EU:C:2000:207, bod 23).
21–      Viz návrh šesté směrnice Rady o harmonizaci právních předpisů členských států týkajících se daní z obratu – Společný systém daně z přidané hodnoty: jednotný základ daně, COM(73) 950 final ze dne 20. června 1973, a pokud jde o směrnici 2006/112, návrh směrnice Rady o společném systému daně z přidané hodnoty, COM(2004) 246 final ze dne 15. dubna 2004.
22–      Druhá směrnice Rady 67/228/EHS ze dne 11. dubna 1967 o harmonizaci právních předpisů členských států týkajících se daní z obratu – Struktura a způsoby použití společného systému daně z přidané hodnoty (Úř. věst. 1967, L 71, s. 1303)
23–      Sánchez Gallardo, F. J., IVA para expertos, Francis Lefebvre, Madrid, 2024, 4. vydání, s. 1790 až 1798 (bod 20547), a Serlooten, P., Debat, O., Droit fiscal des affaires, Dalloz, Paris, 2022/2023, 21. vydání, s. 344.
24–      Úprava pravidel pro zdanění dodání zboží s cílem podpořit ekonomickou aktivitu se proto jeví jako pragmatické a rozumné řešení.
25–      Viz rozsudek ze dne 1. srpna 2025, Határ Diszkont (C-427/23, EU:C:2025:596, bod 37 a citovanou judikaturu).
26–      Viz bod 58 tohoto stanoviska a tomto ohledu také rozsudek ze dne 30. května 2013, X (C-651/11, EU:C:2013:346, body 46 a 47).
27–       Otázka, zda se čl. 19 odst. 1 směrnice 2006/112 vztahuje na třetí a čtvrtou operaci, v této souvislosti nevyvstává, neboť tyto úkony jsou – jak uvádí předkládající soud – posuzovány samostatně a jsou předmětem sporu odděleného od věci v původním řízení.
28–       Viz bod 39 tohoto stanoviska.
29–      Někteří autoři neexistenci definice kritizují: Nellen, F. a van Doesum, A., „Economic Reality in EU VAT“, EC tax review, 2020, sv. 29, č. 5, s. 213 až 226; van Abswoude, K., „The Principle of Fiscal Neutrality and Economic Reality in EU VAT: Two Peas in a Pod ? International VAT Monitor, 2022, sv. 33, č. 5.
30–      K důležitosti zaměření na účinky operací, nikoli na jejich formu: Beisse, H., „Die paradigmatischen Gob“, v Hommelhoff, P., Zätzsch, R., Erle, B. a Müller, W., Gesellschaftsrecht, Rechnungslegung, Steuerrecht: FestschriftfürWelf Müller zum 65. Geburtstag, Beck, Mnichov, 2001, s. 731 až 753 (s. 739).
31–      K použití pojmu „skutečná hospodářská existence“ v judikatuře Soudního dvora: Nellen, F. a van Doesum, A., (poznámka pod čarou č. 29 tohoto stanoviska), a od stejných autorů, „Economic Reality in EU VAT and the Reductionist Approach“, EC tax review, 2025, sv. 34, č. 6, s. 222 až 230.
32–      Rozsudek ze dne 28. června 2007, Komise v. Lucembursko (C-73/06, EU:C:2007:397, bod 43).
33–       Generální advokát P. Cruz Villalón ve svém stanovisku ve věci Kopalnia Odkrywkowa Polski Trawertyn P. Granatowicz, M. Wąsiewicz (C-280/10, EU:C:2011:592, body 1, 31, 36 a 38) správně varoval před riziky příliš formalistického výkladu směrnice 2006/112.
34–      V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 4. září 2019, KPC Herning (C-71/18, EU:C:2019:660, bod 38), stanovisko generálního advokáta P. Mengozziho ve věci Solar Electric Martinique (C-303/16, EU:C:2017:507, bod 57) a stanovisko generálního advokáta G. Pitruzzella ve věci Finanzamt X (trvale instalované zařízení a stroje) (C-516/21, EU:C:2022:976, bod 27).
35–      Viz stanovisko generálního advokáta P. Mengozziho ve věci Solar Electric Martinique (C-303/16, EU:C:2017:507, bod 58 a citovanou judikaturu).
36–      Viz stanovisko generálního advokáta P. Mengozziho ve věci Solar Electric Martinique (C-303/16, EU:C:2017:507, bod 59 a citovanou judikaturu).
37–      V tomto smyslu viz stanovisko generálního advokáta P. Mengozziho ve věci BLV Wohn- und Gewerbebau (C-395/11, EU:C:2012:564, body 46 a 47).
38–      Viz rozsudek ze dne 4. září 2019, KPC Herning (C-71/18, EU:C:2019:660, bod 40 a citovanou judikaturu).
39–      Pokud by se například A. K. rozhodla prodat svůj podíl, místo aby jej vložila do společnosti, kterou řídí společně s P. K., nijak by to nebránilo P. K. vložit svůj podíl do uvedené společnosti. To by umožnilo A. K. získat peníze z prodeje jejího podílu a P. K. získat podíl ve společnosti.
40–      Je třeba rovněž poznamenat, že D. B. na jednání uvedla, že k převodu podílů vlastněných A. K. a P. K. do jejich společnosti došlo ve skutečnosti jen několik dní po převodu uvedených podílů z D. B. na její dcery.
41–      V tomto smyslu viz rozsudky ze dne 16. září 2020, Mitteldeutsche Hartstein-Industrie (C-528/19, EU:C:2020:712, bod 59 a citovanou judikaturu) a ze dne 17. prosince 2020, WEG Tevesstraße (C-449/19, EU:C:2020:1038, bod 48).
42–      Rozsudek ze dne 27. září 2007, Teleos a další (C-409/04, EU:C:2007:548, bod 39).
43–      V tomto ohledu viz bod 81 tohoto stanoviska.
44–      Viz obdobně rozsudek ze dne 13. března 2014, Malburg, (C-204/13, EU:C:2014:147, body 46 a 47).
45–      V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 10. dubna 2008, Marks & Spencer (C-309/06, EU:C:2008:211, bod 49).