62005CC0019_CS
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Úvod
1. V rámci probíhajícího řízení Soudní dvůr rozhoduje o žalobě pro nesplnění povinnosti podané Komisí Evropských společenství (dále jen „Komise“) proti Dánskému království (dále jen „Dánsko“). Komise v této žalobě navrhuje, aby Soudní dvůr určil, že Dánsko tím, že nezaplatilo Komisi vlastní zdroje ve výši 18 687 475 DKK (přibližně 2 507 210 eur) spolu s úroky z prodlení od 27. července 2000, nesplnilo povinnosti, které pro něj vyplývají z článku 10 ES, jakož i z článků 2 a 8 rozhodnutí Rady 94/728/ES, Euratom ze dne 31. října 1994 o systému vlastních zdrojů Evropských společenství, a uložil Dánsku náhradu nákladů řízení.
2. Projednávaná věc navazuje na věc C‑392/02(2), ve které Soudní dvůr stanovil zásadu, že členské státy nesou finanční odpovědnost za chyby svých celních orgánů, které způsobily snížení vlastních příjmů Společenství.
II – Právní rámec
3. Článek 10 Smlouvy o ES stanoví: „Členské státy přijmou veškerá vhodná obecná i zvláštní opatření k plnění závazků, které vyplývají z této smlouvy nebo jsou důsledkem činnosti orgánů Společenství. Usnadňují mu plnění jeho poslání“.
A – Předpisy týkající se vlastních zdrojů
4. Článek 269 druhý pododstavec Smlouvy o ES stanoví: „Rada na návrh Komise a po konzultaci s Evropským parlamentem jednomyslně přijme ustanovení týkající se systému vlastních zdrojů Společenství a doporučí je členským státům k přijetí v souladu s jejich ústavními předpisy“.
5. Třebaže žaloba Komise spočívá především na rozhodnutí Rady 94/728/ES, Euratom ze dne 31. října 1994 o systému vlastních zdrojů Evropských společenství ( neoficiální překlad )(3) (dále jen „rozhodnutí 94/728“), je nezbytné přezkoumat rovněž rozhodnutí Rady ze dne 24. června 1988 o systému vlastních zdrojů Společenství (88/376/EHS, Euratom)(4) (dále jen „rozhodnutí 88/376“), jelikož skutkový stav věci se zčásti týká období před 1. prosincem 1995.
6. Systém vlastních zdrojů byl původně upraven rozhodnutím 88/376. Toto rozhodnutí bylo zrušeno a nahrazeno rozhodnutím 94/728, které se na základě svého čl. 11 odst. 1 použije od 1. prosince 1995.
1. Rozhodnutí 88/376
7. Článek 2 odst. 1 rozhodnutí 88/376 stanoví, že „následující příjmy tvoří vlastní zdroje plynoucí do rozpočtu Společenství:
– a) dávky, prémie, doplňkové nebo vyrovnávací částky, dodatečné částky nebo položky a jiné poplatky, které vyměřily nebo vyměří orgány Společenství v obchodu s třetími zeměmi v rámci společné zemědělské politiky, jakož i dávky a jiné poplatky stanovené v rámci společné organizace trhu cukrem;
– b) cla podle Společného celního sazebníku a jiná cla, která vyměřily nebo vyměří orgány Společenství v obchodu s třetími zeměmi, jakož i cla na výrobky spadající do působnosti Smlouvy o založení Evropského společenství uhlí a oceli;
– c) příjmy plynoucí z uplatnění jednotné sazby platné pro všechny členské státy na vyměřovací základ DPH každého členského státu, stanovený jednotným způsobem podle pravidel Společenství; vyměřovací základ pro použití tohoto rozhodnutí nesmí nicméně pro žádný členský stát překročit 55 % jeho HNP;
– d) příjmy plynoucí z uplatnění sazby, která bude určena v rámci jednání o rozpočtu s ohledem na součet všech ostatních příjmů, na celkový HNP všech členských států, stanovený podle pravidel Společenství, která budou obsažena ve směrnici přijaté na základě čl. 8 odst. 2 tohoto rozhodnutí.“
8. Článek 8 odst. 1 a 2 rozhodnutí 88/376 stanoví, že:
„1. Vlastní zdroje Společenství uvedené v čl. 2 odst. 1 písm. a) a b) vybírají členskými státy [členské státy] podle vnitrostátních právních a správních předpisů, které budou případně upraveny, aby odpovídaly pravidlům Společenství. Komise v pravidelných odstupech zkoumá vnitrostátní předpisy, které jí sdělí členské státy, předloží členským státům úpravy, které považuje za nutné k zajištění toho, aby dosáhly souladu s pravidly Společenství, a oznámí je [podává zprávy] rozpočtovému orgánu. Členské státy poskytují Komisi zdroje podle čl. 2 odst. 1 písm. a) až d).
2. Aniž jsou dotčeny audit a zkoumání správnosti a řádnosti účetnictví podle článku 206a Smlouvy o založení Evropského hospodářského společenství, přičemž tyto audity a přezkumy se zabývají zejména spolehlivostí a účinností vnitrostátních systémů a postupů pro stanovení vyměřovacího základu pro vlastní zdroje vycházející z DPH a HNP, a aniž jsou dotčena kontrolní opatření přijatá podle čl. 209 písm. c) uvedené smlouvy, přijme Rada jednomyslně na návrh Komise a po konzultaci Evropského parlamentu předpisy nezbytné k provedení tohoto rozhodnutí, jakož i předpisy o kontrole vybírání příjmů uvedených v článcích 2 a 5 a předpisy o tom, jak a kdy mají být poskytovány Komisi.“
2. Rozhodnutí 94/728
9. Článek 2 odst. 1 rozhodnutí 94/728 stanoví, že „vlastní zdroje zahrnuté do rozpočtu Společenství tvoří zejména tyto tradiční zdroje:
– a) dávky, prémie, doplňkové nebo vyrovnávací částky, dodatkové částky nebo položky a další poplatky, současné i budoucí, zavedené orgány Společenství v obchodě se třetími zeměmi v rámci společné zemědělské politiky […],
– b) cla stanovená ve společném celním sazebníku a další cla, současná i budoucí, zavedená orgány Společenství v obchodě se třetími zeměmi […]
– c) příjmy z použití jednotné sazby pro všechny členské státy na vyměřovací základ DPH […];
– d) příjmy z použití sazby, která se určí v rámci rozpočtového procesu s ohledem na celkovou výši ostatních příjmů, na součet HNP všech členských států. […]“ ( neoficiální překlad )
10. Podle čl. 2 odst. 3 rozhodnutí 94/728 si členské státy ponechávají jako náklady na výběr 10 % z částek, jež mají být odvedeny na základě odst. 1 písm. a) a b). Na základě čl. 2 odst. 3 rozhodnutí Rady 2000/597/ES, Euratom ze dne 29. září 2000 o systému vlastních zdrojů Evropských společenství(5) byl tento procentní podíl zvýšen na 25 % u částek, které budou stanoveny po 31. prosinci 2000.
11. Článek 8 rozhodnutí 94/728 stanoví:
„1. Vlastní zdroje Společenství uvedené v čl. 2 odst. 1 písm. a) a b) vybírají členské státy v souladu se svými právními a správními předpisy, které případně upraví tak, aby splňovaly požadavky právní úpravy Společenství. Komise pravidelně prověřuje vnitrostátní právní předpisy, které jí sdělí členské státy, oznamuje členským státům úpravy, které považuje za nezbytné k dosažení souladu s právní úpravou Společenství, a podává zprávy rozpočtovému orgánu. Členské státy poskytují Komisi zdroje uvedené v čl. 2 odst. 1 písm. a) až d).
2. […] Rada přijme na návrh Komise a po konzultaci s Evropským parlamentem jednomyslně předpisy nezbytné k provedení tohoto rozhodnutí a k umožnění kontroly vybírání, poskytování Komisi a odvádění příjmů uvedených v článcích 2 a 5.“ ( neoficiální překlad )
3. Předpisy určené k zajištění kontroly vybírání
12. V rozhodné době z hlediska skutkového stavu projednávané věci byla ustanovení mající zajistit kontrolu vybírání obsažena v nařízení Rady č. 1552/89 (EHS, Euratom) ze dne 29. května 1989, kterým se provádí rozhodnutí 88/376/EHS (dále jen „nařízení 1552/89“)(6) . Toto nařízení bylo změněno nařízením Rady č. 1355/96 (Euratom, ES) ze dne 8. července 1996(7), které vstoupilo v platnost dne 14. července 1996. Pozměněné nařízení č. 1552/89 bylo zkonsolidováno a nahrazeno nařízením Rady (ES, Euratom) č. 1150/2000 ze dne 22. května 2000, kterým se provádí rozhodnutí 94/728/ES, Euratom o systému vlastních zdrojů Společenství(8) .
13. Druhý bod odůvodnění nařízení č. 1552/89 uvádí, že „Společenství musí mít vlastní zdroje uvedené v článku 2 rozhodnutí 88/376/EHS, Euratom dostupné za co nejlepších podmínek, a k tomu účelu musí být stanoveny způsoby, kterými členské státy poskytují Komisi vlastní zdroje přidělené Společenství“. ( neoficiální překlad )
14. Článek 2 odst. 1 a 1a nařízení č. 1552/89 stanoví podmínky vzniku nároku Společenství na vlastní zdroje z titulu cla:
„1. Pro účely tohoto nařízení se nárok Společenství na vlastní zdroje uvedené v čl. 2 odst. 1 písm. a) a b) rozhodnutí 88/376/EHS, Euratom stanoví, jakmile jsou splněny podmínky stanovené celními předpisy, které se týkají zaúčtování částky nároku a vyrozumění dlužníka.
1a. Dnem stanovení podle odstavce 1 je den zaúčtování podle celních předpisů.“ ( neoficiální překlad )
15. Článek 9 odst. 1 první pododstavec nařízení č. 1552/89 stanoví, že „[p]ostupem podle článku 10 poukáže každý členský stát vlastní zdroje na účet vedený na jméno Komise u ministerstva financí nebo jiného subjektu, který každý členský stát určí“. ( neoficiální překlad )
16. Podle článku 11 nařízení č. 1552/89:
„V případě jakéhokoli zpoždění v připisování částek na účet uvedený v čl. 9 odst. 1 zaplatí dotyčný členský stát úrok vypočtený podle úrokové míry uplatňované ke dni uplynutí lhůty na peněžním trhu daného členského státu na krátkodobé operace veřejného financování zvýšené o dva procentní body. Tato úroková míra se zvyšuje o 0,25 procentního bodu za každý měsíc prodlení. Takto zvýšená sazba se použije na celou dobu prodlení.“ ( neoficiální překlad )
17. Podle čl. 17 odst. 1 a 2 uvedeného nařízení:
„1. Členské státy přijmou veškerá nezbytná opatření, aby zajistily, že částky odpovídající nárokům stanoveným podle článku 2 budou poskytnuty Komisi tak, jak je stanoveno v tomto nařízení.
2. Členské státy nejsou povinny Komisi poskytnout částky odpovídající stanoveným nárokům jedině tehdy, pokud tyto částky nemohly být vybrány z důvodu vyšší moci. Kromě toho nemusí členské státy poskytnout Komisi tyto částky ve zvláštních případech, jestliže se po důkladném zhodnocení všech závažných okolností každého jednotlivého případu ukáže, že v dlouhodobém výhledu není vybrání těchto částek možné z důvodů, které nemohou být přičítány těmto členským státům. […]“ ( neoficiální překlad )
B – Celní předpisy
1. Celní kodex
18. Nařízení Rady (EHS) č. 2913/92 ze dne 12. října 1992, kterým se vydává celní kodex Společenství(9) (dále jen „celní kodex“), v čl. 9 odst. 1 stanoví:
„1. Rozhodnutí ve prospěch zúčastněné osoby je odvoláno nebo změněno v případech jiných než uvedených v článku 8, pokud jedna nebo více podmínek pro jeho vydání nebyly nebo již nejsou splněny.“
19. Článek 20 celního kodexu stanoví:
„1. Cla a poplatky dlužné ze zákona v případě vzniku celního dluhu jsou založeny na celním sazebníku Evropských společenství.
[…]
3. Celní sazebník Evropských společenství obsahuje:
a) kombinovanou nomenklaturu zboží;
[…]
f) autonomní pozastavovací opatření poskytující snížení dovozního cla nebo osvobození od něj u některého zboží;
[…]
4. Aniž jsou dotčena pravidla pro používání jednotných celních sazeb, splňuje-li dotyčné zboží podmínky stanovené opatřeními uvedenými v odst. 3 písm. d), e) a f), použijí se na žádost deklaranta tato opatření namísto opatření uvedeného v odst. 1 písm. c). Žádost může být podána dodatečně, jsou-li splněny příslušné podmínky.
[…]“
20. Článek 82 odst. 1 celního kodexu stanoví:
„1. Zboží propuštěné do volného oběhu s částečným nebo úplným osvobozením od dovozního cla z důvodu jeho použití ke zvláštním účelům zůstává pod celním dohledem. Celní dohled skončí, jakmile se přestanou uplatňovat podmínky stanovené pro toto částečné nebo úplné osvobození, jakmile je zboží vyvezeno nebo zničeno nebo jakmile je povoleno použít zboží pro jiné účely, než jsou účely uvedené v žádosti o částečné nebo úplné osvobození od cla, a dlužné clo je zaplaceno.“
21. Podle čl. 204 odst. 1 a 2 celního kodexu:
„1. Celní dluh při dovozu zboží vzniká:
a) nesplněním některé povinnosti vyplývající z dočasného uskladnění zboží, které podléhá dovoznímu clu, nebo z použití z celního režimu, do nějž bylo toto zboží propuštěno,
nebo
b) nedodržením některé podmínky stanovené pro propuštění zboží do daného režimu nebo pro udělení snížené nebo nulové sazby dovozního cla z důvodu použití zboží ke zvláštním účelům,
v jiných případech, než jsou uvedeny v článku 203, pokud se nezjistí, že tyto nedostatky nemají zásadní vliv na správné provádění dočasného uskladnění nebo daného celního režimu.
2. Celní dluh vzniká buď okamžikem, kdy přestane být plněna povinnost, jejímž nesplněním celní dluh vzniká, nebo okamžikem, kdy je zboží propuštěno do daného režimu, zjistí-li se dodatečně, že podmínky stanovené pro přiznání snížené nebo nulové sazby dovozního cla z důvodu použití zboží ke zvláštním účelům nebyly ve skutečnosti splněny.“
22. Článek 220 celního kodexu stanoví:
„1. Nebyla-li částka cla vyplývající z celního dluhu zaúčtována v souladu s články 218 a 219 nebo byla-li zaúčtována ve výši, která je nižší než částka dlužná ze zákona, zaúčtuje se částka cla, která má být vybrána nebo dovybrána, do dvou dnů ode dne, kdy se celní orgány o této situaci dověděly a mohou vypočítat částku dlužnou ze zákona a určit dlužníka (dodatečné zaúčtování). Tuto lhůtu lze prodloužit v souladu s článkem 219.
2. S výjimkou případů uvedených v čl. 217 odst. 1 druhém a třetím pododstavci se dodatečné zaúčtování neprovede, pokud:
[…]
b) částka cla dlužného ze zákona nebyla zaúčtována následkem chyby ze strany celních orgánů, kterou nemohla osoba povinná zaplatit clo přiměřeným způsobem zjistit, a pokud tato osoba jednala v dobré víře a dodržela všechna ustanovení platných předpisů týkající se celního prohlášení;
[…]“
23. Článek 239 celního kodexu stanoví:
„1. Dovozní clo nebo vývozní clo lze vrátit nebo prominout i v jiných případech než podle článků 236, 237 a 238:
– které budou vymezeny postupem projednávání ve výboru,
– které vyplývají z okolností, jež nelze přičítat podvodnému jednání nebo hrubé nedbalosti zúčastněné osoby. Případy, kdy lze toto ustanovení použít, a příslušná procesní pravidla se vymezí postupem projednávání ve výboru. Vrácení či prominutí může podléhat zvláštním podmínkám.
2. Vrácení nebo prominutí cla z důvodů uvedených v odstavci 1 se povolí na základě žádosti, jež byla podána příslušnému celnímu úřadu do 12 měsíců ode dne, kdy byla dlužníkovi sdělena částka cla.
Ve výjimečných a náležitě odůvodněných případech však mohou celní orgány tuto lhůtu prodloužit.“
2. Předpisy k provedení celního kodexu
24. Článek 291 nařízení Komise (EHS) č. 2454/93 ze dne 2. července 1993, kterým se provádí nařízení Rady (EHS) č. 2913/92, kterým se vydává celní kodex Společenství(10), který byl zrušen nařízením Komise (ES) č. 1602/2000 ze dne 24. července 2000, kterým se mění nařízení (EHS) č. 2454/93, kterým se provádí nařízení Rady (EHS) č. 2913/92, kterým se vydává celní kodex Společenství(11), stanovil:
„1. K poskytnutí zvýhodněného sazebního zacházení zboží propouštěnému do volného oběhu na základě jeho zvláštního použití musí být osobě, která zboží dováží nebo nechává dovážet za účelem propuštění do volného oběhu, vydáno písemné povolení.
2. Povolení vydávají na základě písemné žádosti zúčastněné osoby celní orgány členského státu, v němž je zboží navrženo v celním prohlášení k propuštění do volného oběhu.
[…]“
25. Článek 869 nařízení č. 2454/93 stanoví:
„Celní orgány samy rozhodnou o tom, že nevybrané clo po proclení nezaúčtují:
[…]
b) v případech, kdy se domnívají, že podmínky uvedené v čl. 220 odst. 2 písm. b) kodexu jsou splněny, a kdy částka cla nezaúčtovaná jednomu hospodářskému subjektu v důsledku jediné chyby či omylu týkajícího se jedné nebo více vývozních či dovozních operací nedosahuje 2 000 [eur];
[…]“
26. Článek 871 téhož nařízení stanoví:
„Pokud se celní orgány v jiných případech než uvedených v článku 869 domnívají, že podmínky uvedené v čl. 220 odst. 2 písm. b) kodexu jsou splněny, nebo mají v určitém případě pochybnosti o působnosti kritérií tohoto ustanovení, předloží věc Komisi, aby rozhodla postupem podle článků 872 až 876. Spis předložený Komisi musí obsahovat všechny informace nezbytné pro plné prozkoumání věci.
Jakmile Komise věc obdrží, neprodleně o tom vyrozumí zúčastněný členský stát.
Jestliže Komise zjistí, že informace poskytnuté členským státem nepostačují, aby mohla rozhodnout na základě plné znalosti předložené věci, může požádat o poskytnutí doplňujících informací.“
3. Předpisy o kombinované nomenklatuře
27. Kombinovaná nomenklatura (dále jen „KN“) byla zveřejněna v příloze I nařízení Rady (EHS) č. 2658/87 ze dne 23. července 1987 o celní a statistické nomenklatuře a o společném celním sazebníku(12) . Toto nařízení je založeno na celosvětovém harmonizovaném systému popisu a číselného označování zboží, který byl vypracován Radou pro celní spolupráci, nyní Světovou celní organizací, a zaveden mezinárodní úmluvou uzavřenou v Bruselu dne 14. června 1983 a schválenou jménem Společenství rozhodnutím Rady 87/369/EHS ze dne 7. dubna 1987 o uzavření Mezinárodní úmluvy o harmonizovaném systému popisu a číselného označování zboží a protokolu o její změně(13) . Toto nařízení bylo naposledy změněno nařízením Komise (ES) č. 1789/2003 ze dne 11. září 2003, kterým se mění příloha I nařízení Rady (EHS) č. 2658/87 o celní a statistické nomenklatuře a o společném celním sazebníku(14) .
28. Příloha I hlava II nařízení č. 2658/87 mimo jiné stanoví, že ukládání cla se pozastavuje, pokud se jedná o zboží určené k zabudování do lodí uvedených v […] tabulce, za účelem jejich stavby, opravy, údržby nebo přestavby a pokud se jedná o zboží určené k vybavení nebo zařízení těchto lodí.
29. Seznam, na který odkazuje tato příloha, obsahoval rovněž sazební podpoložku 8901 90 10 KN, která se vztahovala na ostatní lodě pro nákladní dopravu a ostatní plavidla pro přepravu osob a nákladů.
30. Kontejnery, včetně nádržkových kontejnerů, zvláště konstruované a vybavené pro jeden nebo více druhů dopravy byly zařazeny pod sazební podpoložku 8609 00 90 KN v příloze I nařízení č. 2658/87.
III – Skutkový stav
31. Dánský podnik, který je součástí skupiny podniků (dále jen „dovozce“), podal v roce 1990 žádost o osvobození od dovozního cla z titulu aktivního zušlechťovacího styku. Dovozce založil tuto žádost na argumentu, že dovážené zboží (dřevo a syntetické materiály) je zbožím určeným ke stavbě kontejnerů pro námořní přepravu, které budou následně zabudovány do kontejnerových plavidel skupiny.
32. Dánské celní orgány povolily dovoz a nevybraly dovozní clo ze zboží (dřevo a syntetické materiály), které zařadily pod sazební podpoložku 8901 90 10 KN v příloze I nařízení č. 2658/87. S tímto zbožím nakládaly podle režimu zvláštního použití ( end-use )(15), který se vztahuje na zboží, které je zabudováno do plavidel nebo zboží určené k vybavení nebo zařízení plavidel. Dánské orgány dovozci rovněž oznámily, že v této věci není možné použít režim aktivního zušlechťovacího styku.
33. Zástupci Komise provedli ve dnech 25. až 29. března 1996 kontrolu vybírání vlastních zdrojů Společenství, během které vypracovali zprávu č. 96-1-1. V této zprávě konstatovali, že dánské orgány v rozporu s právem Společenství povolily dovozci dovézt zboží používané pro stavbu běžných kontejnerů určených pro přepravu, které nejsou součástí zařízení plavidel, s osvobozením od dovozního cla. Použití celního režimu zvláštního použití by bylo správné pouze tehdy, pokud by tyto kontejnery byly zabudovány přímo do plavidel nebo byly součástí zařízení uvedených plavidel. Z důvodu tohoto pochybení zástupci Komise současně konstatovali protiprávní snížení vlastních zdrojů Společenství. Komise měla rovněž za to, že dánské orgány nesou finanční odpovědnost za chyby učiněné při použití režimu zvláštního použití počínaje 1. lednem 1994. V rámci tohoto přezkumu byla vypracována zpráva, která byla předána dne 12. června 1996 dánským orgánům.
34. Dánsko zprávu Komise zpochybnilo dopisem ze dne 12. února 1997 a své stanovisko zopakovalo dne 6. června 1997 na zasedání Poradního výboru pro vlastní zdroje. Na tomto zasedání Dánsko zpochybnilo pravomoc tohoto výboru a požádalo, aby věc byla rozhodnuta generálním ředitelstvím Komise příslušným pro daňové a celní otázky. Komise na tomto zasedání vysvětlila, že nesouhlasí s výkladem celních předpisů zastávaným Dánskem.
35. Dne 25. listopadu 1997 Dánsko požádalo, aby byla věc projednána sekcí příslušnou pro uplatňování zvýhodněného sazebního zacházení Výboru pro celní kodex, neboť nedošlo ke vzniku celního dluhu a nedošlo k žádné ztrátě, pokud jde o vlastní zdroje Společenství.
36. Dne 30. prosince 1997 dánské celní orgány (celní úřad pro Jižní Jutland) dovozci sdělily, aniž by jej však schvalovaly, právní stanovisko Komise, pokud jde o povolení k dovozu osvobozeného od dovozního cla, a informovaly jej, že budou dovozní clo vybírat počínaje 1. lednem 1998. Platnost dovozního povolení z titulu zvláštního použití pro dovozce uplynula dne 31. prosince 1997. Dne 3. února 1998 podal dovozce žádost z titulu aktivního zušlechťovacího styku. Dovozní povolení z tohoto titulu bylo uděleno dne 21. dubna 1998, avšak se zpětným účinkem ke dni 3. února 1998. Komise nepožádala, aby dánská vláda převedla částku dovozního cla za období od 1. ledna do 3. února 1998.
37. Dne 9. listopadu 1998 požádala Komise Dánsko, aby jí zaplatilo, bez úroků, dovozní clo, které mělo být vybráno za období od 1. ledna 1994 do 31. prosince 1997 ve výši 18 687 475 DKK. Dle Komise Dánsko nese finanční odpovědnost za veškeré dovozy dovozce od 1. ledna 1994, neboť chybně použilo režim zvláštního použití. Celní orgány na tento dopis odpověděly dne 10. března 1999, když Komisi předaly seznam dovozního cla nevybraného mezi 1. lednem 1994 a 31. prosincem 1997 a zpochybnily, že z důvodu jejich praxe Společenství vznikla finanční újma.
38. Dne 31. ledna 2002 zaslala Komise Dánsku výzvu dopisem, ve které opětovně uvedla protiprávní jednání týkající se celního zařazení zboží dovozce a vyzvala jej k zaplacení částky 18 687 475 DKK.
39. Dne 2. dubna 2002 dánská vláda odpověděla na výzvu dopisem a uznala, že příloha I hlava II nařízení č. 2658/87, která obsahuje kombinovanou nomenklaturu, nemůže být vykládána tak široce, že by od dovozního cla bylo osvobozeno zboží používané pro výrobu výrobků, které jsou určeny k zařízení plavidel.
40. Dne 6. května 2002 zaslala dánská vláda Komisi, mimo probíhající řízení o nesplnění povinnosti, dopis, ve kterém požádala, aby jí na základě čl. 220 odst. 2 písm. b) celního kodexu bylo povoleno neprovádět dodatečné zaúčtování, jelikož povolení udělené z titulu zvláštního použití bylo chybou ze strany celních orgánů, kterou nemohla osoba povinná zaplatit clo zjistit.
41. Vzhledem k tomu, že odpověď Dánska na výzvu dopisem Komisi nepřesvědčila, Komise dne 31. října 2002 zaslala Dánsku odůvodněné stanovisko, ve kterém členský stát vyzvala k přijetí veškerých nezbytných opatření ve lhůtě dvou měsíců od přijetí stanoviska. Dánsko na odůvodněné stanovisko odpovědělo dne 28. února 2003.
42. Dne 19. dubna 2004 konstatovala pracovní skupina Výboru pro celní kodex na zasedání v rámci přijímání rozhodnutí REC 12/03, že podmínky pro povolení osvobození od platby dovozního cla z titulu zušlechťovacího styku dovozce splňoval již v roce 1990. Pokud by dovozce o takové povolení požádal v roce 1990, muselo by mu být uděleno. Na tomto zasedání rovněž konstatovala, že chyby dánských celních orgánů neměly dopad na rozpočet Společenství. Na základě tohoto zasedání pracovní skupiny přijala Komise dne 19. května 2004 rozhodnutí REC 12/03(16) . V tomto rozhodnutí konstatovala, že musí být provedeno dodatečné zaúčtování částky dovozního cla dlužného dovozcem a že žádost o osvobození od platby dovozního cla, pokud jde o dovozce, je opodstatněná. Komise Dánsko informovala dopisem ze dne 21. února 2005, že jej již nepovažuje za finančně odpovědné za nezaplacení vlastních zdrojů Společenství za období od 1. ledna 1998 do 3. února 1998.
43. Vzhledem k tomu, že Dánsko na odůvodněné stanovisko nereagovalo, podala Komise dne 20. ledna 2005 žalobu na základě článku 226 ES.
44. Komise navrhuje, aby Soudní dvůr:
– určil, že Dánské království tím, že nezaplatilo Komisi částku 18 687 475 DKK jako vlastní zdroje spolu s úroky z prodlení z této částky od 27. července 2000, nesplnilo povinnosti, které pro něj vyplývají z práva Společenství, zejména článku 10 ES a článků 2 a 8 rozhodnutí Rady 94/728/ES, Euratom ze dne 31. října 1994 o systému vlastních zdrojů Evropských společenství;
– uložil Dánskému království náhradu nákladů řízení.
45. Dánské království navrhuje, aby Soudní dvůr:
– zamítl žalobu;
– uložil Komisi náhradu nákladů řízení.
IV – Argumenty účastníků řízení
46. Komise je toho názoru, že Dánsko nesprávně povolilo dovoz zboží určeného k výrobě kontejnerů s osvobozením od dovozního cla, přestože dánské orgány byly upozorněny, že takový postup je chybný. Použití sazební podpoložky 8609 00 90 KN je chybné, neboť zboží bylo použito k výrobě běžných kontejnerů, které se nevyznačovaly žádnou zvláštností. Tyto kontejnery, k jejichž dovozu udělilo Dánsko povolení, nemohou být zabudovány do plavidla, neboť k tomuto účelu nemají odpovídající vlastnosti, a nejsou ani součástí zařízení plavidla. Nenahrazují část plavidla, na kterou je zboží nakládáno, a nejsou součástí vybavení nebo zařízení plavidla, protože nejsou používány k provozu plavidla. Nejsou tedy určeny ke zvláštnímu použití.
47. Podle Komise dánské orgány neměly udělit povolení k dovozu zboží z titulu zvláštního použití. Dánské orgány měly odvolat udělené povolení neprodleně po přijetí sdělení Komise, a to do dvou dnů na základě čl. 220 odst. 1 celního kodexu. Dánsko nesplnilo povinnosti, které pro něj vyplývají z článků 9 a 20 celního kodexu, jakož i z nařízení č. 2658/87. Z tohoto důvodu došlo ke snížení vlastních zdrojů Společenství. Komise mimoto zdůrazňuje, že nárok na vlastní zdroje Společenství z titulu cla vzniká okamžikem vzniku celního dluhu.
48. Na dovážené zb oží nebylo možné použít režim aktivního zušlechťovacího styku. Není nicméně možné ex post
stanovit, zda jsou splněny podmínky stanovené čl. 117 písm. b) celního kodexu pro režim aktivního zušlechťovacího styku.
49. Komise tvrdí, že dánské orgány obdržely její výklad dotčených předpisů, ale že nicméně dodatečně nezaúčtovaly celní dluh, neboť měly za to, že jsou splněny podmínky uvedené v čl. 220 odst. 2 písm. b) celního kodexu. Nesplnily tudíž své povinnosti podle článku 871 nařízení č. 2454/93. Komise má za to, že dánské orgány jednaly na svou vlastní odpovědnost, když setrvaly na svém výkladu i poté, co Komise v roce 1996 Dánsku oznámila pochybení při uplatňování režimu zvláštního použití, který umožňuje dovoz bez cla. Jelikož dánské orgány Komisi neuvědomily o obtížích a pochybeních – zjištěných Komisí – při uplatňování tohoto režimu, zabránily jí rozhodnout o případném použití čl. 220 odst. 2 písm. b) celního kodexu.
50. Komise má za to, že dánské orgány nejednaly při udělování povolení k dovozu osvobozenému od dovozního cla s veškerou nezbytnou řádnou péčí. Nepostupovaly rovněž s řádnou péčí, neboť dodatečně nezaúčtovaly celní dluh na základě čl. 220 odst. 2 písm. b) celního kodexu a článku 871 nařízení č. 2454/93. Dánsko tedy nestanovilo vlastní zdroje Společenství, a nese tudíž finanční odpovědnost za ztrátu vlastních zdrojů, což představuje nesplnění povinností vyplývajících z článku 8 rozhodnutí 94/728. Musí tedy převést do rozpočtu Společenství částku 18 687 475 DDK, která je dlužná z důvodu učiněných chyb a nedostatku řádné péče. Společenství vznikla újma, protože tato částka nebyla převedena. Jelikož Dánsko odmítá tuto částku zaplatit, neplní povinnosti, které pro něj vyplývají z článků 2 a 8 rozhodnutí 94/728, jakož i z článku 10 ES.
51. Pokud jde o období od 1. ledna 1994 do 31. prosince 1997, má Komise za to, že skutkový stav projednávané věci se příliš neliší od skutkového stavu ve věci C‑392/02, Komise v. Dánsko(17) .
52. Komise je konečně toho názoru, že Dánsko musí zaplatit rovněž úroky podle článku 11 nařízení č. 1552/89.
53. Dánská vláda zpochybňuje, že by Společenství z důvodu nezaplacení vlastních zdrojů vznikla finanční újma. Chyby dánských orgánů neměly negativní vliv na rozpočet Společenství, protože dovozce splňoval již při podání žádosti v roce 1990 podmínky pro zacházení v rámci celního režimu aktivního zušlechťovacího styku, přičemž tato skutečnost vyplývá z rozhodnutí REC 12/03. V důsledku toho nedošlo ke vzniku žádného celního dluhu. Výbor mimoto na zasedání konaném dne 19. dubna 2004 konstatoval, že v období od 1. ledna 1998 do 3. února 1998 Společenství nevznikla z důvodu osvobození od cla žádná finanční újma.
54. Dánská vláda tvrdí, že není jasné, zda dovážené zboží nesmělo být dovezeno v rámci režimu zvláštního použití. Otázka, zda jsou kontejnery zbožím určeným k vybavení a zařízení plavidel, je tudíž pro projednávanou věc zásadní. Soudní dvůr totiž ve věci 148/87(18) rozhodoval ohledně rybářských sítí, které jsou trvale zabudovány do plavidel. Statut zboží, které je zabudováno do plavidla, není jasný. Dánská vláda tedy navrhla, aby příslušný výbor Komise určil statut zboží; k tomu dosud nedošlo.
55. Dánská vláda s odkazem na rozhodnutí REC 12/03 a na zápis ze zasedání sekce ze dne 19. dubna 2004 tvrdí, že podle těchto aktů byly podmínky pro udělení povolení k uplatnění režimu aktivního zušlechťovacího styku splněny již od roku 1990 a že rozpočtu Společenství nevznikla újma. Jelikož Komise již ve své replice vysvětlila, že toto zjištění platí pro období od 1. ledna 1998 do 3. února 1998, rozhodnutí lze chápat v tom smyslu, že před 1. lednem 1998 rovněž nedošlo ke vzniku újmy. Z rozhodnutí mimoto vyplývá, že žádná újma nevznikla, neboť bylo třeba použít právní základ stanovený pro zušlechťovací styk, který stanoví rovněž nulové clo. Je tedy třeba použít článek 239 celního kodexu. Vzhledem k tomu, že se režim aktivního zušlechťovacího styku použije na totožný skutkový stav po 1. lednu 1998, není důvod k tomu, aby se tento režim nemohl použít také pro období před 1. lednem 1998.
56. Dánská vláda tvrdí, že dánské orgány změnily své stanovisko ohledně použití režimu zvláštního použití tak pozdě z důvodu jednání Komise, jejíž sekce příslušná pro celní služby Výboru pro celní kodex tuto otázku nepředložila k projednání. Své stanovisko změnily při přípravě odpovědi na výzvu dopisem na základě telefonického rozhovoru s nejmenovaným úředníkem generálního ředitelství pro daně a celní unii, který prohlásil, že Dánsko má použít režim aktivního zušlechťovacího styku namísto režimu zvláštního použití.
57. Dánská vláda také výslovně zpochybňuje tvrzení Komise, že ji neuvědomila, že nehodlá dodatečně zaúčtovat celní dluh, neboť tak učinila dopisem zaslaným Komisi dne 6. května 2002.
V – Posouzení generální advokátky
A – Odpovědnost členských států vůči Společenství v oblasti vlastních zdrojů
58. Článek 2 odst. 1 písm. b) rozhodnutí 94/728 stanoví, že cla stanovená ve společném celním sazebníku a další cla, zavedená Společenstvím v obchodě se třetími státy, jsou vlastními zdroji Společenství(19) . Používání cla jako vlastního zdroje Společenství v rozpočtu Společenství je důsledkem skutečnosti, že v rámci celní unie(20) stát, který nařizuje zaplacení cla, není nezbytně státem, ve kterém bude zboží používáno(21) .
59. Článek 2 nařízení č. 1552/89 stanoví, že nárok Společenství na vlastní zdroje se stanoví, jakmile jsou splněny podmínky stanovené celními předpisy, které se týkají zaúčtování částky nároku a vyrozumění osoby povinné zaplatit clo. Ze znění tohoto ustanovení vyplývá, že povinnost členského státu stanovit nárok Společenství na vlastní zdroje vzniká, jakmile jsou uvedené podmínky stanovené celními předpisy splněny, a že tedy není nezbytné, aby k zaúčtování skutečně došlo(22) . Členské státy „jsou povinny stanovit nárok Společenství na vlastní zdroje, jakmile mohou jejich celní orgány vypočítat částku cla vyplývající z celního dluhu a určit osobu povinnou zaplatit clo“(23) .
60. Pokud jde o clo jakožto vlastní zdroje Společenství, judikatura Soudního dvora zaujala zásadní stanovisko, že „členské státy jsou povinny stanovit nárok Společenství na vlastní zdroje, jakmile mají jejich celní orgány k dispozici potřebné údaje, a tudíž mohou vypočítat částku cla vyplývající z celního dluhu a určit dlužníka, bez ohledu na to, zda jsou splněna kritéria pro použití čl. 220 odst. 2 písm. b) celního kodexu, a zda se tedy může provést dodatečné zaúčtování a vybrání dotyčného cla, či nikoliv. Za těchto podmínek členský stát, který nestanoví nárok Společenství na vlastní zdroje a neposkytne odpovídající částku Komisi, aniž by byla splněna některá z podmínek stanovených v čl. 17 odst. 2 nařízení č. 1552/89, nesplnil své povinnosti vyplývající z práva Společenství, a zejména z článků 2 a 8 rozhodnutí 94/728“(24) .
B – Zbavuje nedostatek jasnosti předpisů práva Společenství členské státy povinnosti stanovit vlastní zdroje Společenství?
61. Dánská vláda se nemůže dovolávat údajných nepřesností znění přílohy I nařízení č. 3658/87. Tyto nepřesnosti nezbavují členské státy povinnosti zaplatit vlastní zdroje Společenství na základě rozhodnutí 94/728. Z výše uvedeného rozsudku ve věci Komise v. Dánsko (C‑392/02) totiž vyplývá, že „jestliže v důsledku chyby, které se dopustily celní orgány členského státu, osoba povinná k dani nemusí zaplatit částku dotyčného cla, tato chyba nemůže zpochybnit povinnost příslušného členského státu zaplatit v rámci poskytnutí vlastních zdrojů úroky z prodlení, jakož i clo, jež mělo být stanoveno“(25) . Na základě zásady nepřímé správy(26) jsou členské státy příslušné k provedení celních předpisů Společenství.
62. I  když některé celní předpisy nejsou jasné, tento nedostatek jasnosti nezbavuje členské státy povinnosti zaplatit vlastní zdroje Společenství. Platí ostatně právní zásada Společenství, že členské státy v zásadě nemohou vykládat samy případné nepřesnosti předpisů Společenství. Pokud by je mohly vykládat samy, porušily by tím článek 220 ES(27) . Argumenty dánské vlády, podle kterých není z důvodu nepřesností přílohy I nařízení č. 3658/87 jasné, zda došlo ke vzniku celního dluhu, jsou v důsledku toho neopodstatněné. I když členský stát zpochybňuje existenci celního dluhu, musí stanovit vlastní zdroje Společenství(28) . Článek 2 odst. 1 nařízení č. 1552/89 je třeba vykládat v tom smyslu, že členské státy se nemohou zdržet stanovení pohledávek, třebaže je zpochybňují, neboť jednání členských států ovlivňuje finanční rovnováhu Společenství(29) .
C – Povinnost Dánska poskytnout vlastní zdroje Společenství
63. Nejprve je třeba uvést, že dánská vláda ve svém dopise ze dne 2. dubna 2002 uznala, že celní předpisy Společenství použila chybně. Dánská vláda ve své žalobní odpovědi rovněž uznala, že chybně použila režim zvláštního použití a že uvědomila dovozce, že v projednávaném případě nelze použít režim aktivního zušlechťovacího styku. Zpochybňuje však, že by systému vlastních zdrojů Společenství vznikla újma, neboť se mohl použít jiný celní režim, režim aktivního zušlechťovacího styku, charakterizovaný nulovým clem.
64. Společenství má nárok na vlastní zdroje, pokud jsou splněny hmotněprávní podmínky pro vznik celního dluhu(30) . Povinnost členských států stanovit nárok Společenství na vlastní zdroje vzniká na základě výše uvedeného rozsudku ve věci C‑392/02, Komise v. Dánsko, jakmile jsou splněny podmínky stanovené celními předpisy, tedy celními ustanoveními.
65. Otázka, zda existují podmínky pro stanovení vlastních zdrojů Společenství, nezávisí na odpovědi na otázku, jak je třeba z hlediska celního práva zacházet s osobou povinnost zaplatit celní dluh, neboť se jedná o právně odlišné vztahy. „[Předpisy týkající se vlastních zdrojů] upravují vztahy mezi Společenstvím a členskými státy, pokud jde o stanovení a poskytnutí vlastních zdrojů. [Celní předpisy] upravují vztahy mezi členskými státy a podniky v souvislosti s vyměřením, uložením a výběrem dovozních a vývozních cel“(31) . Z hlediska vztahů mezi Společenstvím a Dánskem, pokud jde o vlastní zdroje Společenství tak není důležité vědět, zda dánské orgány měly nejen odvolat povolení k dovozu bez cla, ale také zjistit, zda bylo správné použití jiného celního režimu, a sice režimu aktivního zušlechťovacího styku.
66. Celní právo Společenství stanoví pro řadu zboží snížení cla nebo dokonce nulové clo, pokud je zboží používáno za zvláštním účelem (režim zvláštního použití). Uplatnění sníženého cla spočívá zpravidla na kombinované nomenklatuře, kterou obsahovala příloha I hlava II nařízení č. 2658/87, které se použije ratione temporis
jako relevantní právo. Nařízení stanovilo, že clo se přechodně nevybírá ze zboží, které je zabudováno do lodí uvedených v seznamu obsaženém v tomto nařízení v případě stavby, opravy, údržby nebo přestavby, jakož i ze zboží určeného k vybavení nebo zařízení těchto lodí.
67. Dánské celní orgány zacházely s dováženým zbožím jako se zbožím spadajícím pod sazební podpoložku 8901 90 10 KN. Tato sazební podpoložka se vztahovala na jiné lodi pro přepravu zboží a jiná plavidla pro přepravu cestujících a zboží. Použití této sazební podpoložky odůvodnily tím, že Soudní dvůr ve věci 148/87, ve kterém rozhodoval o rybářských sítích, stanovil, že není nutné, aby zabudované zboží bylo do lodi zabudováno trvale. Dánsko se však nemůže dovolávat rozsudku ve věci 148/87, protože v této věci Soudní dvůr nerozhodoval o případu zboží zabudovaného do lodi. Rozsudek ve věci 148/87 neobsahuje žádné určující hledisko, které by umožňovalo zařadit kontejnery pod sazební podpoložku 8901 90 10 KN.
68. Je zjevné, že běžné kontejnery nejsou zbožím, které je zabudováno do lodí. Takové zboží mohou představovat jen předměty, které jsou zabudovány nebo spojeny s lodí trvale nebo které jsou alespoň určeny k dlouhodobému používání. Pro běžné kontejnery je třeba použít sazební podpoložku 8609 00 90 KN, jak správně tvrdila Komise.
69. Pokud jde o tvrzení dánské vlády, podle kterých následkem chyby dánských orgánů nevznikla újma vlastních zdrojům Společenství, je třeba zdůraznit, že v roce 1990 dovozce požádal o osvobození od cla z titulu aktivního zušlechťovacího styku. Chybou dánských celních orgánů bylo, že použily režim zvláštního použití namísto režimu aktivního zušlechťovacího styku. Třebaže byla podána žádost o osvobození od cla z titulu aktivního zušlechťovacího styku, tato okolnost sama o sobě neznamená, že by na základě této žádosti bylo uděleno povolení k dovozu osvobozenému od dovozního cla z titulu aktivního zušlechťovacího styku.
70. Předmětem aktivního zušlechťovacího styku je, že k dovozu dochází za účelem vývozu. Článek 114 odst. 1 písm. a) celního kodexu tak upravuje například formu aktivního zušlechťovacího styku, v rámci kterého má být zboží, které není zbožím Společenství, vyvezeno zpět z celního území Společenství ve formě zušlechtěných výrobků. Ve svých různých spisech dánská vláda tvrdila, že sporné kontejnery jsou zabudovány do kontejnerových plavidel, takže jsou vyváženy s plavidly. Dánsko tím chtělo uvést, že sporné kontejnery jsou součástí zařízení plavidel, a jsou tedy s nimi vyváženy. Jak bylo uvedeno výše, dotčené kontejnery jsou běžnými kontejnery. V případě, že by argumenty dánské vlády byly správné, vyvstává otázka, co by vlastně bylo předmětem vývozu.
71. Jestliže kontejnery zůstávají ve vlastnictví podniku námořní přepravy, lze jen obtížně hovořit o vývozu. Účastníci řízení však ve svých spisech nepředložili k této otázce přesnější argumenty. Argument Dánska týkající se telefonického kontaktu s nejmenovaným úředníkem Komise, který Komise nezpochybňuje a během kterého byla dánská vláda ujištěna, že může uplatnit ustanovení týkající se aktivního zušlechťovacího styku, sám o sobě neznamená, že se tato ustanovení skutečně mohou na dovozce použít. Rovněž argumenty dánské vlády, podle kterých bylo při tomto rozhovoru vysvětleno, že ustanovení o aktivním zušlechťovacím styku se musí uplatnit ve spojení s dočasným použitím na základě čl. 4 odst. 16 písm. f) celního kodexu, jsou neopodstatněné. Článek 137 celního kodexu stanoví, že režim dočasného použití umožňuje, aby zboží, které není zbožím Společenství a které má být vyvezeno zpět v nezměněném stavu, kromě běžného snížení hodnoty způsobeného jeho použitím, bylo na celním území Společenství používáno s úplným nebo částečným osvobozením od dovozního cla(32) . V projednávané věci bylo však dovážené zboží zpracováno na běžné kontejnery. V projednávaném příp adě tedy nelze hovořit o dočasném použití.
72. Stejně tak jsou neopodstatněné argumenty dánské vlády, že se v projednávané věci použije stanovisko Komise uvedené v rozhodnutí REC 12/03. V rozhodnutí REC 12/03 je jasně uvedeno, že celní režim aktivního zušlechťovacího styku se může použít jen pro období od 1. ledna 1998 do 3. února 1998. Argumenty o použití tohoto rozhodnutí pro období před 1. lednem 1998 jsou tedy neopodstatněné.
73. S ohledem na výše uvedené Komise správně konstatovala, že v tomto konkrétním případě bylo použití režimu zvláštního použití na kontejnery nesprávné. Dánsko použilo nesprávný celní režim.
74. Členské státy jsou „na základě čl. 17 odst. 1 a 2 nařízení č. 1552/89 […] povinny přijmout veškerá nezbytná opatření, aby zajistily, že částky odpovídající nárokům stanoveným podle článku 2 téhož nařízení budou poskytnuty Komisi. Členské státy tuto povinnost nemají jedině tehdy, pokud tyto částky nemohly být vybrány z důvodu vyšší moci, nebo jestliže se ukáže, že v dlouhodobém výhledu není vybrání těchto částek možné z důvodů, které jim nemohou být přičítány“(33) .
75. Soudní dvůr již vyjádřil názor, že „není namístě rozlišovat mezi případem, kdy členský stát stanovil vlastní zdroje a neodvedl je, a případem, kdy je nedůvodně opominul stanovit, a to i když neexistuje závazná lhůta“(34) . V projednávané věci nesprávné použití celního režimu zvláštního použití znamená, že Dánsko nestanovilo vlastní zdroje Společenství.
76. Důvod obrany Dánska, že nevznikla újma, nemůže zbavit žalobu Komise opodstatnění. Právní nauka řadí takové důvody obrany předložené členskými státy, že nevznikla újma, do kategorie námitek de minimis (35) a zdůrazňuje, že členský stát neplní své povinnosti bez ohledu na rozsah jejich neplnění(36) . Proto je v oblasti předpisů upravujících fungování vnitřního trhu neopodstatněný důvod obrany členského státu, podle kterého neplnění povinností nemělo vliv na fungování vnitřního trhu(37) . Neplnění povinností nezávisí na vzniku škody(38) . V oblasti vlastních zdrojů Společenství je třeba použít stejné uvažování. Předmětem řízení založeného na článku 226 ES totiž není určit, zda Společenství vznikla újma, ale pouze určit, zda členský stát nesplnil povinnosti, které pro něj vyplývají z práva Společenství(39) . Důvod obrany předložený Dánskem, že Společenství následkem chyb dánských celních orgánů nevznikla újma, nelze přijmout. To, zda jednání dánských orgánů bylo či nebylo zaviněné, je v projednávané věci rovněž irelevantní(40) .
77. Právo Společenství totiž vyžaduje, aby členské státy celní předpisy uplatňovaly správně. „Členské státy jsou povinny stanovit nárok Společenství na vlastní zdroje, jakmile mají celní orgány k dispozici potřebné údaje, a tudíž mohou vypočítat částku cla vyplývající z celního dluhu a určit dlužníka, bez ohledu na to, zda jsou splněna kritéria pro použití čl. 220 odst. 2 písm. b) celního kodexu, a zda se tedy může provést dodatečné zaúčtování a vybrání dotyčného cla, či nikoliv“(41) .
78. Členský stát, který nestanoví nárok Společenství na vlastní zdroje a neposkytne odpovídající částku Komisi, aniž by byla splněna některá z podmínek stanovených v čl. 17 odst. 2 nařízení č. 1552/89, nesplnil své povinnosti vyplývající z práva Společenství, a zejména z článků 2 a 8 rozhodnutí 94/728(42) . Dánsko je tedy povinno poskytnout vlastní zdroje.
D – Nesplnění povinností vyplývajících z článku 871 nařízení č. 2454/93
79. Komise tvrdí, že dánské orgány obdržely její výklad celních předpisů, ale že navzdory tomu dodatečně nezaúčtovaly celní dluh, neboť měly za to, že byly splněny podmínky uvedené v čl. 220 odst. 2 písm. b) celního kodexu. Nesplnily tudíž povinnosti, které pro ně vyplývají z článku 871 nařízení č. 2454/93 a zabránily Komisi rozhodnout o případném použití čl. 220 odst. 2 písm. b) celního kodexu.
80. Článek 871 nařízení č. 2454/93 stanoví, že pokud se celní orgány domnívají, že podmínky uvedené v čl. 220 odst. 2 písm. b) celního kodexu jsou splněny, nebo mají v určitém případě pochybnosti o působnosti kritérií tohoto ustanovení, předloží věc Komisi, aby rozhodla postupem podle článků 872 až 876. Spis předložený Komisi musí obsahovat všechny informace nezbytné pro plné prozkoumání.
81. Soudní dvůr již rozhodl, že postup stanovený v článcích 871 a 873 nařízení č. 2454/93 „se netýká povinnosti členských států stanovit nárok Společenství na vlastní zdroje. Účelem článků 871 a 873 nařízení č. 2454/93 je totiž zajistit jednotné uplatnění práva Společenství“(43) .
82. Není sporné, že dánská vláda ve svém dopise ze dne 6. května 2002 požádala Komisi, aby jí povolila na základě čl. 220 odst. 2 písm. b) celního kodexu neprovádět dodatečné zaúčtování, neboť povolení udělené z titulu zvláštního použití bylo chybou ze strany celních orgánů, kterou nemohla osoba povinná zaplatit clo zjistit.
83. Účastníci řízení dokonce ani netvrdili, že by Komise o žádosti Dánska již rozhodla.
84. Výtka porušení článku 871 nařízení č. 2454/93 je tedy neopodstatněná.
E – Nesplnění povinností vyplývajících z článku 10 ES
85. Soudní dvůr ve své judikatuře týkající se současného porušení článku 10 ES a rozhodnutí 94/728 již rozhodl, že vzhledem ke zjištěným porušením tohoto rozhodnutí „není namístě konstatovat nesplnění obecných povinností obsažených v [článku 10 ES] [Dánským královstvím]“(44) .
86. Ratio
tohoto stanoviska Soudního dvora je, že článek 10 ES je obecným ustanovením ve vztahu k rozhodnutí 94/728. Je-li zjištěno porušení zvláštního ustanovení, není nezbytné mimoto zjišťovat porušení obecného ustanovení. Na základě zásady specialia generalibus derogant znamená totiž porušení zvláštní normy rovněž porušení obecného ustanovení.
F – Úroky z prodlení
87. Z judikatury Soudního dvora vyplývá, že „povinnosti stanovit vlastní zdroje Společenství, tyto zdroje připsat na účet Komise v předepsaných lhůtách a zaplatit úroky z prodlení jsou vzájemně neoddělitelné“(45) .
88. S ohledem na výše uvedené je žaloba Komise v rozsahu, v němž se týká příslušných úroků z prodlení od 27. července 2000, opodstatněná.
89. Je třeba konečně uvést, že pokud získá Společenství příjmy z titulu vlastních zdrojů, na které však nemá nárok, finanční rovnováha Společenství je změněna na úkor členských států. V takovém případě může dojít k převodu majetku ve prospěch Společenství bez právního základu. Otázka případného bezdůvodného obohacení Společenství však nespadá do řízení o nesplnění povinností podle článku 226 ES.
90. Je tedy třeba určit, že Dánské království tím, že jeho orgány neposkytly Komisi vlastní zdroje ve výši 18 687 475 DKK spolu s úroky z prodlení od 27. července 2000, nesplnilo povinnosti, které pro něj vyplývají z práva Společenství, a zejména porušilo články 2 a 8 rozhodnutí Rady 94/728/ES, Euratom ze dne 31. října 1994 o systému vlastních zdrojů Evropských společenství.
VI – Náklady řízení
91. Podle čl. 69 odst. 2 jednacího řádu Soudního dvora se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že Komise požadovala náhradu nákladů řízení a Dánské království nemělo ve věci úspěch, je namístě posledně uvedenému uložit náhradu nákladů řízení.
VII – Závěry
92. S ohledem na veškeré výše uvedené úvahy navrhuji Soudnímu dvoru, aby rozhodl následovně:
1) Dánské království tím, že jeho orgány neposkytly Komisi vlastní zdroje ve výši 18 687 475 DKK spolu s úroky z prodlení od 27. července 2000, nesplnilo povinnosti, které pro něj vyplývají z práva Společenství, a zejména porušilo články 2 a 8 rozhodnutí Rady 94/728/ES, Euratom ze dne 31. října 1994 o systému vlastních zdrojů Evropských společenství.
2) Dánskému království se ukládá náhrada nákladů řízení.
(1) .
(2)  –	Rozsudek ze dne 15. listopadu 2005, Komise v. Dánsko (C‑392/02, Sb. rozh. s. I‑9811).
(3)  –	Úř. věst. L 293, 12.12.1994, s. 9.
(4)  –	Úř. věst. L 185, 15.7.1988, s. 24.
(5)
–	Úř. věst. L 253, 7.10.2000, s. 42; Zvl. vyd. 01/03, s. 200.
(6)  –	Úř. věst. L 155, 7.6.1989, s. 1.
(7)  –	Úř. věst. L 175, 13.7.1996, s. 3.
(8)  –	Úř. věst. L 130, 31.5.2000, s. 1; Zvl. vyd. 01/03, s. 169.
(9)  –	Úř. věst. L 302, 19.10.1992, s. 1; Zvl. vyd. 02/04, s. 307.
(10)  –	Úř. věst. L 253, 11.10.1993, s. 1; Zvl. vyd. 02/06, s. 3.
(11)  –	Úř. věst. L 188, 26.7.2000, s. 1; Zvl. vyd. 02/10, s. 51.
(12)  –	Úř. věst. L 256, 7.9.1987, s. 1; Zvl. vyd. 02/02, s. 382.
(13)  –	Úř. věst. L 198, 20.7.1987, s. 1; Zvl. vyd. 02/02, s. 288.
(14)  –	Úř. věst. L 281, 30.10.2003, s. 1; Zvl. vyd. 02/14, s. 3.
(15)  –	Poznámka pod čarou je pro českou verzi bezpředmětná.
(16)  –	Toto rozhodnutí není zveřejněno v Úř. věst. EU.
(17)  –	Viz rozsudek Komise v. Dánsko, uvedený výše v poznámce pod čarou 2.
(18)  –	Rozsudek ze dne 22. září 1988, Pedersen v. Komise (148/87, Recueil, s. 4993).
(19)  –	Systém vlastních zdrojů je základní vlastností Evropských společenství ve srovnání s jinými mezinárodními a mezistátními organizacemi. V právní nauce se uvádí, že vlastní zdroje Společenství jsou výrazem evropské integrace v rozpočtové oblasti a jsou definovány jako daňové příjmy, které ipso iure
náleží Společenství k financování jeho rozpočtu, aniž by k jejich vzniku a převodu bylo třeba dalšího rozhodnutí vnitrostátních orgánů členských států ( van Raepenbusch, Sean, Droit institutionnel de l’Union européenne, 4. vydání, Brusel 2005, s. 293).
(20)  –	První bod odůvodnění celního kodexu.
(21)  –	Bieber, Roland, v: von den Groeben/Schwarze, Article 269, bod 29. Autor má tedy za to, že clo a dávky nelze s přesností určit na národní úrovni.
(22)  –	Viz rozsudek Komise v. Dánsko, uvedený výše v poznámce pod čarou 2, bod 58.
(23)  –	Viz rozsudek Komise v. Dánsko, uvedený výše v poznámce pod čarou 2, bod 61.
(24)  –	Viz rozsudek Komise v. Dánsko, uvedený výše v poznámce pod čarou 2, bod 68.
(25)  –	Viz rozsudek Komise v. Dánsko, uvedený výše v poznámce pod čarou 2, bod 63. V této věci dánská vláda namítla, že čl. 220 odst. 2 písm. b) celního kodexu neumožňuje vybrání cla a že z důvodu chyb jejích správních orgánů při použití celního kodexu tedy nemůže nést odpovědnost za snížení vlastních zdrojů. Ve svém stanovisku k této věci (C‑392/02, Sb. rozh. s. I‑2613, body 62 a 63) generální advokát L. A. Geelhoed odpověděl na tento důvod obrany tak, že předpisy týkající se vlastních zdrojů upravují vztahy mezi Společenstvím a členskými státy, pokud jde o stanovení a poskytnutí vlastních zdrojů. Celní předpisy upravují vztahy mezi členskými státy a podniky v souvislosti s vyměřením, uložením a výběrem dovozních a vývozních cel. Události, ke kterým může dojít ve vztazích mezi celními orgány a osobami povinnými zaplatit clo, v zásadě nemají vliv na tok vlastních zdrojů mezi Společenstvím a členskými státy, mezi něž patří rovněž clo, které má být vyměřeno. Pokud by vztahy byly odlišné, tok vlastních zdrojů z členských států na Společenství by byl vystaven rizikům, která jsou vlastní celnímu správnímu řízení.
(26)  –	Pokud jde o provádění práva Společenství, v právní nauce existuje základní rozdíl mezi přímou správou, která spadá do pravomoci orgánů a jiných institucí Společenství, a nepřímou správou, která spadá do pravomoci členských států. V případě nepřímé správy provádí právo Společenství veřejná správa členských států. V případě nepřímé správy však dochází k přímému provádění práva Společenství, uplatňuje-li veřejná správa rozhodnutí a nařízení a přímo použitelné předpisy primárního práva, a k nepřímému provádění práva Společenství, uplatňují-li vnitrostátní orgány předpisy, které musí provést do vnitrostátního práva (například směrnice) ( Jacqué, Jean-Paul, Droit institutionnel de l’Union européenne, 3. vydání, Paříž, 2004, s. 446; Ziller, Jacques, L'autorité administrative dans l'Union européenne, EUI Working Paper Law No. 2004/14, Florencie: European University Institute, 2004, s. 11; Fischer, Hans Georg, Europarecht, s. 131 a 132, Mnichov, 2001; Öhlinger Theo, Potacs Michael, Gemeinschaftsrecht und staatliches Recht, 3. doplněné vydání, Vídeň, 2006, s. 108, 137 a 138).
(27)  –	Soudní dvůr je orgán, který má výlučnou pravomoc k rozhodování o platnosti aktů sekundárního práva Společenství (rozsudek ze dne 22. října 1987, Foto-Frost, 314/85, Recueil, s. 4199, body 13 až 17). Totéž platí na základě článku 220 ES pro výklad primárního a sekundárního práva Společenství. Ratio legis
výlučné pravomoci je jednotnost výkladu práva, která je zvláštní formou zásady rovného zacházení.
(28)  –	Rozsudek ze dne 16. května 1991, Komise v. Nizozemsko (C‑96/89, Recueil, s. I‑2461, bod 38).
(29)  –	Viz v tomto smyslu rozsudek Komise v. Nizozemsko uvedený v poznámce pod čarou 28, bod 37, jakož i rozsudek ze dne 15. června 2000, Komise v. Německo (C‑348/97, Recueil, s. I‑4429, bod 64).
(30)  –	Viz v tomto smyslu rozsudek Komise v. Dánsko, uvedený výše v poznámce pod čarou 2, bod 61.
(31)  –	Stanovisko generálního advokáta L. A. Geelhoeda ve věci Komise v. Dánsko (uvedené v poznámce pod čarou 25, bod 62).
(32)  –	Witte Peter, Wolfgang Hans-Michael, Bleihauer Hans-Jürgen, Lehrbuch des Europäischen Zollrechts, 5. vydání, Herne, 2006, s. 272. Autoři tvrdí, že typickým příkladem celního režimu dočasného použití je dovoz zboží vystavovaného na veletrzích.
(33)  –	Viz rozsudek Komise v. Dánsko, uvedený výše v poznámce pod čarou 2, bod 66.
(34)  –	Viz rozsudek Komise v. Dánsko, uvedený výše v poznámce pod čarou 2, bod 67.
(35)  –	Van Raepenbusch, Droit institutionnel de l’Union européenne, s. 603 a 606. Autor uvádí, že námitka de minimis
patří do skupiny námitek, které Soudní dvůr systematicky odmítá. Latinský výraz de minimis je zkratkou obecné právní zásady de minimis non curat praetor .
(36)  –	Rideau, Joël, Picod, Fabrice, Code des procédures juridictionnelles de l’Union européenne, 2. vydání, Paříž, 2002, s. 167.
(37)  –	Rozsudek ze dne 11. dubna 1978, Komise v. Nizozemsko (95/77, Recueil, s. 863, bod 13). Soudní dvůr v tomto rozsudku zamítl námitku vznesenou Nizozemskem, že nepoužití směrnice Rady 71/347/EHS ze dne 12. října 1971 o sbližování právních předpisů členských států týkajících se měření objemové hmotnosti obilí (Úř. věst. ES, L 239, 25.10.1971, s. 1; Zvl. vyd. 13/01, s. 201) nemělo žádný negativní vliv na fungování vnitřního trhu. Podle Soudního dvora taková námitka nebyla v souladu s cílem sledovaným směrnicí č. 71/347.
(38)  –	Van Raepenbusch, Droit institutionnel de l’Union européenne, s. 606.
(39)  –	Lenaerts, Koen, Arts, Dirk, Maselis, Ignace, Procedural Law of the European Union, 2. vydání, Londýn 2006, s. 128. Tito autoři odkazují na rozsudek ze dne 29. března 2001, Komise v. Francie, C‑404/99, Recueil, s. I‑2667, bod 51. V tomto rozsudku Soudní dvůr konstatoval, že „žaloba pro nesplnění povinnosti má objektivní povahu […]. V důsledku toho dochází k nesplnění povinností, které pro členské státy vyplývají ze Smlouvy nebo ze sekundárního práva, bez ohledu na rozsah nebo četnost dotčených situací“.
(40)  –	Právní nauka s odkazem na rozsudky ze dne 18. listopadu 1970, Komise v. Itálie (8/70, Recueil, s. 961); a ze dne 26. února 1976, Komise v. Itálie (52/75, Recueil, s. 277) zdůrazňuje, že v řízení o nesplnění povinností není námitka neexistence zaviněného jednání přípustná jako důvod osvobození. V řízení o nesplnění povinností se jedná o určení právní situace, která není v souladu s právem Společenství. Otázka zavinění členského státu tedy není zpravidla významná ( Burgi, Martin, Vertragsverletzungsverfahren, v Rengeling, Hans-Werner, Middeke, Andreas, Gellermann, Martin (editoři), Handbuch des Rechtsschutzes v der Europäischen Union, 2. doplněné vydání, Mnichov, 2003, s. 80).
(41)  –	Viz rozsudek Komise v. Dánsko, uvedený výše v poznámce pod čarou 2, bod 68.
(42)  –	Tamtéž.
(43)  –	Viz rozsudek Komise v. Dánsko, uvedený výše v poznámce pod čarou 2, bod 64.
(44)  –	Viz rozsudek Komise v. Dánsko, uvedený výše v poznámce pod čarou 2, bod 69.
(45)  –	Viz rozsudek Komise v. Dánsko, uvedený výše v poznámce pod čarou 2, bod 67.