62003CC0409_CS
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Projednávaná věc se týká výkladu pojmu „uspokojivá obchodní jakost“ uvedeného v článku 13 nařízení Komise (EHS) č. 3665/87 ze dne 27. listopadu 1987, kterým se stanoví společná prováděcí pravidla k režimu vývozních náhrad pro zemědělské produkty(2) .
2. Soudní dvůr je vyzván, aby se vyjádřil k otázce, zda hovězí a telecí maso, které pochází z nutně poražených zvířat ve smyslu článku 2 písm. n) směrnice Rady 64/433/EHS(3) a které je prohlášeno za vhodné k lidské spotřebě, může být považováno za maso uspokojivé obchodní jakosti, a využít tak práva na vývozní náhrady, přestože ve Společenství může být uváděno na trh pouze na „místním trhu“. Předkládající soud se rovněž táže, zda je pojem uspokojivá obchodní jakost podmíněn průměrnou jakostí dotčeného produktu.
I – Právní rámec
A – Právo Společenství
1. Společná organizace trhu v odvětví hovězího a telecího masa
3. V rámci Společné zemědělské politiky (SZP) je hovězí a telecí maso, jako četné další zemědělské produkty, předmětem společné organizace trhu směřující zejména k dosažení cílů stanovených v článku 33 ES, tedy zejména ke stabilizaci trhu tohoto produktu a zajištění odpovídající životní úrovně dotyčných zemědělců. Za tím účelem byl zaveden jednotný režim obchodu s hovězím a telecím masem se třetími státy zahrnující především vývozní náhrady.
4. Tyto vývozní náhrady mají za cíl pokrýt rozdíl mezi cenami hovězího a telecího masa na světovém trhu a vyššími cenami tohoto produktu ve Společenství(4) . Jsou financovány z rozpočtu Společenství, přesněji Evropským zemědělským orientačním a záručním fondem (EZOZF). Výše těchto náhrad je stejná pro všechny výrobce stejného výrobku ve Společenství, ale může se lišit podle země jeho určení(5) . Zmíněné náhrady mají také za cíl zajistit účast Společenství na mezinárodním obchodu s hovězím a telecím masem(6) .
2. Společná prováděcí pravidla k vývozním náhradám
5. Společná prováděcí pravidla k vývozním náhradám pro zemědělské produkty Komise upravila právním předpisem. Tato právní úprava byla často měněna. V době rozhodné z hlediska skutečností původního sporu bylo použitelné nařízení č. 3665/87.
6. Podle devátého bodu odůvodnění nařízení č. 3665/87 je pro poskytnutí výhody režimu vývozních náhrad „třeba, aby produkty byly takové jakosti, aby mohly být uváděny na trh za obvyklých podmínek“. (neoficiální překlad)
7. Článek 13 nařízení č. 3665/87, který je předmětem žádosti o výklad v rámci projednávaného řízení, stanoví:
„Žádná náhrada není poskytnuta pro produkty, které nemají řádnou a uspokojivou obchodní jakost a, jestliže, jsou‑li určené k lidské spotřebě, je vyloučena nebo podstatně snížena možnost jejich použití pro tento účel z důvodu jejich vlastností nebo jejich stavu“. (neoficiální překlad)
8. Následně po skutečnostech původního sporu bylo nařízení č. 3665/87 zrušeno a nahrazeno nařízením Komise (ES) č. 800/1999(7), na které se odvolává předkládající soud a účastníci řízení. Článek 21 odst. 1 nařízení č. 800/1999 zní takto:
„Žádná náhrada není poskytnuta pro produkty, které nemají řádnou a uspokojivou obchodní jakost v den přijetí vývozního prohlášení.
Produkty vyhovují požadavku stanovenému v prvním pododstavci, pokud mohou být uvedeny na trh na území Společenství za obvyklých podmínek a podle popisu, který je uveden v žádosti o poskytnutí náhrady, a jestliže, jsou-li určené k lidské spotřebě, není vyloučena nebo podstatně snížena možnost jejich použití pro tento účel z důvodu jejich vlastností nebo jejich stavu.
Soulad produktů s požadavky stanovenými v prvním pododstavci musí být prověřen v souladu se stávajícími normami nebo zvyklostmi Společenství.“
9. Článek 21 odst. 1 nařízení č. 800/1999 provádí cíl vyjádřený ve dvacátém osmém bodu jeho odůvodnění, podle nějž „je třeba, aby produkty dosahovaly takové jakosti, aby mohly být ve Společenství uvedeny na trh za obvyklých podmínek […]“.
10. Na základě změn v právním řádu Společenství, které nastaly po skutečnostech původního sporu, ale které mohou mít význam v rámci projednávaného řízení, uveďme také nařízení Komise (ES) č. 450/2000(8), které se týká zvláště vývozních náhrad, pokud jde o hovězí a telecí maso. Třetí bod odůvodnění tohoto nařízení uvádí, že „je vhodné omezit poskytování náhrad pro produkty, které mohou volně obíhat uvnitř Společenství“, a jeho článek 1 stanoví, že produkty, které zakládají právo na tuto náhradu, jsou opatřeny označením zdravotní nezávadnosti uvedeným v příloze 1 kapitole XI směrnice 64/433.
3. Hygienická opatření, která se použijí na obchod s hovězím a telecím masem uvnitř Společenství
11. Za účelem vytvoření jednotného trhu v rámci Společenství pro masa určitých druhů zvířat, zejména hovězího a telecího, Společenství přistoupilo ke sjednocení hygienických podmínek, které mají být dodržovány na jatkách a v řeznických provozovnách, jakož i v oblasti skladování a dopravy.
12. Opatření relevantní pro věc v původním řízení jsou obsažena ve směrnici 64/433. Pojem „zvláštní nutná porážka“ je definován v čl. 2 písm. n) uvedené směrnice jako „jakákoliv porážka nařízená veterinárním lékařem po nehodě nebo vážných fyziologických nebo funkčních problémech.“ Toto ustanovení krom toho upřesňuje, že zvláštní nutná porážka může být provedena mimo jatky, pokud veterinární lékař usoudí, že přeprava zvířete by byla nemožná nebo by zvíře bylo vystaveno zbytečnému utrpení.
13. Podle ustanovení čl. 6 odst. 1 písm. e) směrnice 64/433 členské státy zajistí, aby maso z nutně poražených zvířat bylo schváleno k lidské spotřebě pouze na „místním trhu“ a pouze tehdy, pokud jsou splněny podmínky uvedené v následujícím textu tohoto ustanovení. Vyžaduje se zejména, aby zvíře po porážce, vykrvácení a eventuálně vynětí vnitřních orgánů na místě za přítomnosti veterinárního lékaře bylo v co nejkratší lhůtě převezeno na schválené jatky s průvodním potvrzením veterinárního lékaře, který nařídil porážku, vystaveným v souladu s pravidly stanovenými na úrovni Společenství. Tělo zvířete musí být následně vyšetřeno úředním veterinárním lékařem po porážce za podmínek stanovených směrnicí 64/433, případně doplněné bakteriologickým vyšetřením, aby mohlo být považováno za, zcela nebo zčásti, vhodné k lidské spotřebě. Pojem „místní trh“ není definován.
14. Článek 6 odst. 1 písm. h) směrnice 64/433 stanoví, že maso musí být opatřeno národním razítkem, které nemůže být zaměnitelné s razítkem Společenství.
B – Vnitrostátní právo
15. Článek 13 Fleischhygienegesetz (německý zákon o zdravotní nezávadnosti masa)(9) stanoví, že zvířata, která musejí být poražena ze zvláštního důvodu, nebo která vylučují choroboplodné zárodky, lze porazit pouze na zvláštních jatkách, tzv. „izolovaných jatkách“, a že maso získané z takto poražených zvířat lze uvádět na trh jako potraviny pouze prostřednictvím prodejen výše uvedených jatek, zvláštně povolených a kontrolovaných za tímto účelem příslušným orgánem. Toto maso musí být učiněno zvláštním způsobem rozpoznatelným.
16. Fleischhygieneverordnung (německé nařízení o zdravotní nezávadnosti masa)(10), které stanoví praktické podmínky provádění výše uvedeného zákona, uvádí, že maso pocházející z izolovaných jatek může být uváděno na trh pouze tehdy, pokud pochází ze zvířete, které bylo hygienicky vyšetřeno a které bylo shledáno vhodným k lidské spotřebě. Rovněž stanoví, že toto maso lze prodávat pouze koncovým spotřebitelům.
17. Tato ustanovení byla přijata za účelem provedení směrnice 64/433.
II – Skutkové okolnosti věci v původním řízení
18. V listopadu 1997 předložila Société d’Exportation des Produits Agricoles(11) příslušnému německému správnímu orgánu vývozní prohlášení týkající se zásilky 222 kartónů zmraženého hovězího a telecího masa pocházejícího z „izolovaných jatek“. Maso takto vyvážené SEPA shledal příslušný veterinární lékař za vhodné k lidské spotřebě.
19. Příslušný správní orgán a poté na odvolání Finanzgericht rozhodly, že SEPA nemůže využít vývozní náhrady na toto maso z důvodu, že nemá „řádnou a uspokojivou obchodní jakost“ ve smyslu článku 13 nařízení č. 3665/87. Tyto orgány založily své posouzení na okolnosti, že podle německých právních předpisů nemůže být dotčené maso uváděno na trh v celém Společenství, ale pouze v Německu, a to s četnými omezeními.
20. Žalobkyně podala proti rozhodnutí Finanzgericht opravný prostředek k Bundesfinanzhof (Německo).
III – Předběžné otázky
21. Ve svém předkládacím rozhodnutí Bundesfinazhof nejprve připomíná, že produkty určené k lidské spotřebě musí být nejenom řádné jakosti, ale také uspokojivé obchodní jakosti. Podle předkládajícího soudu tento pojem „řádné a uspokojivé obchodní jakosti“ předpokládá, podle judikatury Soudního dvora(12) a podle formulace použité v devátém bodu odůvodnění nařízení č. 3665/87, jakož i v článku 21 nařízení č. 800/1999, že dotčený produkt může být uveden na trh na území Společenství za obvyklých podmínek a podle popisu, který je uveden v žádosti o poskytnutí náhrady. Předkládající soud následně vysvětluje, že má řešit dvě následující otázky.
22. Zaprvé se mu zdá pochybné, že by pojem uspokojivá obchodní jakost vylučoval z rozsahu své působnosti produkty, které jsou předmětem zvláštních omezení, takových, jako jsou kontrolní opatření nebo omezení prodeje na určité distribuční cesty.
23. Podle předkládajícího soudu není účelem ustanovení práva Společenství a německých právních předpisů týkajících se masa pocházejícího z porážek uskutečněných ze zvláštních důvodů zakázat uvádění tohoto masa na trh tak, že by se z toho mohl vyvodit zákaz jeho vývozu, pokud je shledáno vhodným k lidské spotřebě. Takový zákaz ani nevyplývá z článku 6 směrnice 64/433, který uvádí, že maso z nutně poražených zvířat lze schválit k lidské spotřebě pouze na místním trhu a za podmínek, které stanoví. Cílem uvedené směrnice totiž není upravovat zahraniční obchod Společenství a tato neposkytuje žádný důvod rozšiřovat na třetí země omezení uvádění na trh stanovené v rámci Společenství.
24. Vyloučení dotčeného masa, které je vhodné k lidské spotřebě, z produktů, na které lze poskytovat vývozní náhrady, není ani v souladu s judikaturou Soudního dvora, podle níž pojem uspokojivé obchodní jakosti závisí na možnosti uvádět dotyčné zboží na trh. Takové vyloučení by nebylo ani v souladu se zájmem Společenství, protože by takové maso bylo uveditelné na část trhu Společenství.
25. Za druhé předkládající soud pochybuje o tom, že pojem uspokojivé obchodní jakosti vyžaduje jistou průměrnou jakost a vylučuje produkty nižší jakosti, které však přesto mohou být prodávány podle popisu uvedeného v žádosti o náhradu. V tomto ohledu připomíná, že právní úprava v oblasti vývozních náhrad v zásadě stanoví jednotné sazby náhrady, které nepřihlíží k jakosti zboží. Předkládající soud však uvádí, že Soudní dvůr ve výše uvedeném rozsudku Francie v. Komise popřel uspokojivou obchodní jakost zboží zatíženého skrytou vadou, aniž by však bylo prokázáno, že by toto zboží pro tuto vadu nemohlo být uvedeno na trh.
26. Vzhledem k těmto úvahám se Bundesfinanzhof rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1. Požaduje článek 13 nařízení [č. 3665/87] pojmem uspokojivá obchodní jakost, aby výroba a distribuce dotyčného zboží podléhala pouze obecně závazným právním ustanovením, jako jsou ta, která se použijí na jakékoliv zboží tohoto typu, a vylučuje v důsledku toho poskytnutí vývozních náhrad na zboží, na které se použijí zvláštní omezení, pokud jde především o jeho získání, nakládání s ním a jeho distribuci, jako například úřední příkaz k podstoupení zvláštní kontroly zdravotní nezávadnosti nebo omezení na určité distribuční cesty?
2. Požaduje článek 13 nařízení [č. 3665/87] pojmem uspokojivá obchodní jakost průměrnou jakost vyváženého zboží a, pokud ano, vylučuje poskytnutí vývozních náhrad na zboží nižší jakosti, jež je však běžně předmětem obchodování podle popisu, který je uveden v žádosti o poskytnutí náhrady? Je tomu tak rovněž v případě, pokud nižší jakost zboží neměla žádný vliv na uskutečnění obchodní transakce?“
IV – Právní posouzení
A – K první předběžné otázce
27. Svou první předběžnou otázkou se předkládající soud v podstatě dotazuje, zda článek 13 nařízení č. 3665/87 má být vykládán v tom smyslu, že maso vhodné k lidské spotřebě nemůže být považováno za maso mající řádnou a uspokojivou obchodní jakost, a tím využít práva na vývozní náhrady, pokud je jeho uvádění na trh za účelem lidské spotřeby ve Společenství omezeno na místní trh, protože pochází z nutně poraženého zvířete ve smyslu směrnice 64/433.
28. Komise se domnívá, že takové maso nemůže být považováno za maso řádné a uspokojivé obchodní jakosti, protože může být schváleno k lidské spotřebě ve Společenství pouze na místním trhu a se zvláštním označením uvádějícím jeho původ. Vysvětluje, že toto omezení není odůvodněno nižší úrovní zdravotní nezávadnosti. Podle Komise je toto omezení vynuceno z důvodu možné citlivosti tohoto masa, které je z důvodu podmínek, za nichž bylo získáno, potenciálně zranitelnější. Zákonodárce Společenství omezil jeho distribuci na místní trh, aby obezřetně zabránil tomu, že toto maso bude přepravováno na velké vzdálenosti a spotřebováno po příliš dlouhé době. Komise je toho názoru, že jestliže článek 6 směrnice 64/433, který se týká pouze obchodu uvnitř Společenství, nezakazuje vývoz takového masa, bylo by nicméně paradoxní podporovat jeho prodej do třetích zemí vývozními náhradami.
29. Komise tedy zastává názor, že takové maso nemůže být považováno za maso, které je uveditelné na trh za „obvyklých podmínek“ ve smyslu devátého bodu odůvodnění nařízení č. 3665/87, které přebírá důvody výše uvedeného rozsudku Muras. V tomto ohledu uvádí, že článek 21 nařízení č. 800/1999 pouze převzal tuto judikaturu, aniž by změnil podmínky vyžadované pro poskytování vývozních náhrad.
30. I když tuto otázku předkládající soud nepokládá, Komise se krom toho domnívá, že maso, které pochází z nutně poražených zvířat, nesplňuje ani druhou podmínku vyžadovanou článkem 13 nařízení č. 3665/87, podle níž u dotčeného produktu, je‑li určen k lidské spotřebě, není vyloučena nebo podstatně snížena možnost jeho použití pro tento účel. Vysvětluje, že omezení prodeje uvedeného masa na místní trh a jeho zvláštní označení představují důležité omezení jeho použití k lidské spotřebě.
31. Hauptzollamt Hamburg‑Jonas obhajuje stejné stanovisko jako Komise a tvrdí krom toho, že článek 13 nařízení č. 3665/87 má rovněž za cíl vstřebávat přebytky hovězího a telecího masa, které se nachází na trhu Společenství. Podle něj by tedy nebylo na místě poskytovat vývozní náhrady pro maso, které lze prodávat pouze na místním trhu.
32. I když se stanovisko obhajované Komisí a Hauptzollamt Hamburg-Jonas může zdát lákavé, nemohu, po úvaze, navrhnout Soudnímu dvoru, aby s ním vyslovil souhlas. Stejně jako řecká vláda a SEPA se domnívám, že článek 13 nařízení č. 3665/87, tak jak zní, nedovoluje vyloučit, aby maso, jehož uvádění na trh k lidské spotřebě ve Společenství je omezeno na místní trh, nemohlo být považováno za maso „uspokojivé obchodní jakosti“ ve smyslu uvedeného článku, a tak založit právo na vývozní náhrady. Před odůvodněním, na němž je přímo založena moje analýza, se mi jeví nezbytným připomenout předpoklad, na němž spočívá otázka předložená Soudnímu dvoru.
33. Nejprve je nesporné, že v souladu se zněním článku 13 nařízení č. 3665/87 může produkt založit právo na vývozní náhrady pouze tehdy, má‑li řádnou jakost, tzn. je‑li vhodný k lidské spotřebě. Pokud jde v projednávaném případě o maso, pro něž SEPA předložila vývozní prohlášení, z informací poskytnutých předkládajícím soudem jasně vyplývá, že je příslušný veterinární lékař prohlásil vhodným k lidské spotřebě. Tento předpoklad je potvrzen v obsahu přezkoumávané předběžné otázky, protože předkládající soud se pouze dotazuje, zda takové maso může být považováno za maso „uspokojivé obchodní jakosti“, domnívaje se, že se uznává, že je jakosti „řádné“ k tomu, aby založilo právo na vývozní náhrady podle nařízení č. 3665/87.
34. Dále se mi zdá důležité zdůraznit, že maso pocházející z nutně poražených zvířat může být prohlášeno za vhodné k lidské spotřebě pouze při dodržení podmínek stanovených v čl. 6 písm. e) směrnice 64/433, která harmonizovala podmínky, jež umožňují prohlásit maso vhodným k lidské spotřebě ve všech členských státech. Zákonodárce Společenství nestanovil méně důležitou úroveň požadavků, pokud jde o záruku, že maso nepředstavuje žádné nebezpečí pro zdraví spotřebitelů, jestliže je určeno pro místní spotřebitele, a nikoliv pro všechny spotřebitele Společenství. Článek 6 odst. 1 písm. e) směrnice č. 64/433 tedy upřesňuje, že hygienická kontrola, po jejímž ukončení může být maso pocházející z nutně poražených zvířat prohlášeno vhodným k lidské spotřebě, musí být provedena v souladu s čl. 3 odst. 1 bodu A písm. d) uvedené směrnice, tzn. za podmínek, které jsou stejné jako ty, které jsou vyžadovány pro zvíře poražené za obvyklých podmínek ve schválených jatkách, a jehož maso může být uváděno na trh v celém Společenství.
35. Jak uvádí Komise ve svém písemném vyjádření, dotčené maso, i když může být ve Společenství schváleno k lidské spotřebě pouze na místním trhu, tedy nepředstavuje nižší úroveň zdravotní nezávadnosti než maso pocházející ze zvířat poražených za obvyklých podmínek ve schválených jatkách, a které bylo rovněž prohlášeno vhodným k lidské spotřebě, v souladu s kontrolou uvedenou v čl. 3 odst. 1 bodě A písm. d) směrnice 64/433, aby mohlo být uvedeno na trh ve všech členských státech.
36. Konečně právní posouzení provedené předkládajícím soudem, podle něhož má být dotčené maso posuzováno jako maso řádné a uspokojivé obchodní jakosti, vychází z právního posouzení skutečností původního sporu, které spadá do jeho vlastní kompetence. Podle ustálené judikatury totiž v rámci řízení uvedeného v článku 234 ES, založeného na jasném oddělení funkcí mezi vnitrostátními soudy a Soudním dvorem, spadá právní posouzení skutečností původního sporu, ohledně kterých je třeba vykládat právo Společenství do pravomoci vnitrostátního soudce(13) . Stejně tak otázka, zda způsob zmražení masa, které je předmětem sporu a které je vyváženo SEPA do Gabunu a na Komorské ostrovy, je či není takové povahy, aby vzhledem k citlivosti tohoto masa vyloučil veškeré riziko zhoršení jeho zdravotní nezávadnosti až do jeho příchodu na trh zemí určení, které by popřípadě toto maso mohlo představovat z důvodu podmínek, za nichž bylo získáno, spadá rovněž do suverénního právního posouzení příslušných vnitrostátních orgánů a předkládajícího soudu.
37. Domnívám se proto, že je třeba přezkoumat první předběžnou otázku na základě předpokladu, podle něhož je nesporné, že dotčené maso bylo prohlášeno vhodným k lidské spotřebě, že může být schváleno k lidské spotřebě na místním trhu v jednom členském státě, a že předkládající soud se rovněž domnívá, že má takovou řádnou jakost, aby mohlo být vyvezeno do třetí země a založit právo na vývozní náhrady podle nařízení č. 3665/87.
38. V důsledku toho lze tento spor shrnout do otázky, zda takové maso je možné považovat za maso „řádné a uspokojivé obchodní jakosti“ ve smyslu článku 13 nařízení č. 3665/87. Jinak řečeno, jedná se o to, zda okolnost, že uvádění dotčeného masa na trh pro lidskou spotřebu je omezeno, pokud jde o Společenství, na místní trh, a že toto maso musí být opatřeno označením uvádějícím jeho původ, postačuje k vyloučení, aby bylo považováno za maso „řádné a uspokojivé obchodní jakosti“ ve smyslu tohoto ustanovení, jak to tvrdí Komise a Hauptzollamt Hamburg‑Jonas.
39. Předně může být nezbytné upřesnit, jak to uvádí předkládající soud a všechny zúčastněné strany, že takové vyloučení by nemohlo vycházet z použití ustanovení čl. 6 odst. 1 písm. e) směrnice 64/433, na jehož základě maso pocházející ze zvláštní nutné porážky může být schváleno k lidské spotřebě pouze na místním trhu, protože uvedená směrnice nemá za cíl harmonizovat obchod s čerstvým masem mezi Společenstvím a třetími zeměmi. Takové vyloučení by mohlo být založeno pouze na ustanovení článku 13 nařízení č. 3665/87. Stejně jako řecká vláda a SEPA si přitom myslím, že tento článek, tak jak je formulován, neumožňuje přistoupit na výklad obhajovaný Komisí a Hauptzollamt Hamburg‑Jonas, aniž by nebyla porušena zásada právní jistoty.
40. Připomínám, že tato zásada představuje základní zásadu práva Společenství(14) . Znamená, že právní předpisy Společenství jsou jisté a jejich použití je pro procesní subjekty předvídatelné. Z ustálené judikatury rovněž vyplývá, že povaha jistoty a předvídatelnosti právní úpravy Společenství představuje imperativ, který je uložen se zvláštním důrazem, pokud se jedná, jako je tomu v projednávaném případě, o právní úpravu, která může mít finanční důsledky(15) .
41. Soudní dvůr často uplatňoval tuto zásadu v oblasti Společné zemědělské politiky (SZP) v rámci žalob podaných proti rozhodnutím Komise, kterými se odmítala, v okamžiku schvalování účetní závěrky EZOZF, úhrada nákladů vynaložených členským státem. Považoval rozhodnutí Komise založené na ustanovení, o němž zúčastněné osoby včas nevěděly, za odporující této zásadě. Tak bylo rozhodnuto, že pokud členský stát v okamžiku udělení vývozních náhrad v odvětví rybolovu nebyl schopen se s jistotou dovědět ani předvídat právní úpravu vyhlášenou až po ukončení účetního období a retroaktivně stanovící kvóty rybolovu, Komise se nemůže opírat o její nerespektování pro odmítnutí převzetí nákladů na dotyčné náhrady ze strany EZOZF(16) . V tomtéž smyslu, v rámci provádění režimu vyplácení odměn za narození telat, bylo rozhodnuto, že jestliže Komise rozhodne o tom, že nerespektování přiměřené lhůty pro projednání žádostí předložených ekonomickými subjekty žádajícími o přiznání těchto odměn ze strany národních úřadů bude mít finanční důsledky, tato lhůta musí být včas oznámena všem členským státům(17) .
42. Soudní dvůr také rozhodl, že tato zásada je v rozporu s tím, aby byl pojem obsažený v použitelném znění práva Společenství vykládán způsobem, který není nutný, neboť se vzdaluje obvyklému smyslu použitých slov. Tak v případě Dánsko v. Komise(18) byla položena otázka, jak má být vykládána právní úprava, která stanoví vývozní náhrady pro konzervy hovězího a telecího masa vzhledem k procentu masa, s vyloučením vnitřností a tuku. Soudní dvůr měl za to, že při neexistenci definice pojmů „maso“ a „tuk“ a opačné indikace jasně vyplývající z použitelného znění v právu Společenství, je třeba přiznat pojmu maso význam, který je mu připisován v běžném jazyce(19) . Vyvodil z toho, že pojem „maso“ nelze vykládat tak, že vylučuje jakýkoli podíl tuku, který může být obsažen ve svalové tkáni, ale který nelze snadno fyzicky oddělit od užitého kusu, a který není viditelný pouhým okem(20) . Soudní dvůr upřesnil, že okolnost, že pozdější znění přiznalo ustanovení platnému v rozhodné době odlišný význam, nemůže ovlivnit výklad uvedeného ustanovení(21) .
43. K tomuto uplatnění zásady právní jistoty rovněž došlo zejména ve vztahu k článku 9 nařízení Komise (EHS) č. 859/89(22) o systému nákupu hovězího a telecího masa v nabídkovém řízení, který ve svém odstavci 1 stanoví, že „předkladatel nabídky“ se musí zavázat, že bude dodržovat veškerá ustanovení týkající se dotčeného nákupu, a ve svém odstavci 2, že „zúčastněné osoby“ mohou předložit pouze jednu nabídku pro jednu kategorii a pro jedno nabídkové řízení. Bylo rozhodnuto, že podle zásady právní jistoty nemůže být znění tohoto článku použito na podporu výkladu, podle něhož z důvodu rozdílného významu slov „zainteresované osoby“ a „předkladatelé nabídky“ mohli předkladatelé nabídky podat pouze jednu nabídku pro jedno nabídkové řízení na základě toho, že byli součástí téže skupiny(23) . Soudní dvůr upřesnil, že by takový výklad retroaktivně uplatňoval později přijatý text, který do právní úpravy Společenství zavedl ustanovení o vztazích mezi předkladateli nabídky(24) .
44. Zdá se mi, že tato judikatura musí být aplikována v tomto sporu z následujících důvodů.
45. Jestliže se odvolám na znění článku 13 nařízení č. 3665/87, viděli jsme, že se omezuje na ustanovení, že žádná náhrada není poskytnuta, jestliže produkty nemají řádnou a uspokojivou obchodní jakost a jestliže, jsou‑li určeny k lidské spotřebě, je vyloučena nebo podstatně snížena možnost jejich použití pro tento účel z důvodu jejich vlastností nebo jejich stavu.
46. Článek 13 nařízení č. 3665/87 tedy nestanoví, že poskytnutí vývozních náhrad je rovněž vázáno na podmínku, že dotyčný produkt kromě toho, že má řádnou a uspokojivou obchodní jakost, musí být možné uvádět na trh k lidské spotřebě v celém Společenství(25) .
47. Stejně tak, podle mne, lze takový požadavek stěží vyvodit z výrazu „uspokojivá obchodní“. Přídavná jména „uspokojivá“ a „obchodní“ znamenají ve francouzštině „který je v souladu se zákonem“ a „který je řádný pro obchod“. Výraz „uspokojivá obchodní jakost“ zobecnělý v obchodních vztazích znamená, že prodávaná věc má jakost, kterou vyžaduje zákon nebo obchodní zvyklosti(26) . Jak tvrdí SEPA, tato přídavná jména se tedy vztahují na vnitřní vlastnosti dotyčného produktu a nepokrývají zvláštní podmínku, pokud jde o zeměpisnou rozlohu, na níž může být takový produkt uváděn na trh. Přezkum většiny dalších jazykových verzí tohoto výrazu nařízení č. 3665/87 mne nepřivedl k odlišné analýze jeho významu(27) .
48. Na rozdíl od Komise se navíc nedomnívám, že druhá podmínka stanovená v článku 13 nařízení č. 3665/87, podle níž u dotyčných produktů, jsou-li určeny k lidské spotřebě, je možnost jejich použití pro tento účel „vyloučena nebo podstatně snížena z důvodu jejich vlastností nebo jejich stavu“ musí být nutně zahrnuta v tom smyslu, že omezení uvádění na trh těchto produktů ve Společenství na místním trhu a s uvedením označení jejich původu, představuje podstatné snížení možnosti jejich použití. Tuto podmínku lze totiž také chápat tak, že znamená pouze možné způsoby, jimiž lze tyto produkty spotřebovat nebo použít k lidské výživě, a to bez ohledu na zeměpisný rozsah jejich uvádění na trh.
49. Devátý bod odůvodnění nařízení č. 3665/87, který jako takový nemá normativní povahu, ale který obsahuje záměr, jehož chtěl zákonodárce Společenství dosáhnout článkem 13 nařízení, a který tak může být vzat v úvahu pro výklad tohoto článku, neposkytuje více rozhodných prvků pro rozhodnutí této otázky. Jednoduše uvádí, že „produkty [musí být] takové jakosti, aby mohly být uváděny na trh za obvyklých podmínek“, aniž by upřesňoval, co je třeba chápat pod pojmem „obvyklé podmínky“.
50. Nenalézám více prvků v uspořádání a cílech nařízení č. 3665/87, které by umožnily přesvědčit se o opodstatněnosti výkladu obhajovaného Komisí a Hauptzollamt Hamburg‑Jonas. Pokud jde zejména o cíle nařízení, je jistě možné tvrdit, jak to učinili tito účastníci, že pokud jsou vývozní náhrady financovány z rozpočtu Společenství, jejich poskytování by mělo být vyhrazeno produktům, které „si to nejvíce zaslouží“ a které jsou uznány za schopné být uvedeny na trh v celém Společenství. Avšak proti tomuto argumentu je možné uvést skutečnost, že, jak uvádí Bundesfinanzhof, maso pocházející z nutně poražených zvířat vstupuje na místním trhu také do konkurence s masem, které lze uvádět na trh v celém Společenství tak, že financování jeho vývozu do třetích zemí může přispět k naplnění cíle stabilizace trhu Společenství sledovaného režimem vývozních náhrad.
51. S ohledem na tyto úvahy se domnívám, že článek 13 nařízení č. 3665/87, tak jak je formulován, neumožňuje hospodářským subjektům mít za to, že poskytování vývozních náhrad pro maso je podřízeno podmínce, že lze toto maso uvést na trh k lidské spotřebě v celém Společenství.
52. S přihlédnutím k těmto skutečnostem si také nemyslím, že článek 21 nařízení č. 800/1999 v rozsahu, v němž výslovně stanoví, že produkty řádné a uspokojivé obchodní jakosti jsou ty, které „mohou být uvedeny na trh na území Společenství za obvyklých podmínek“ musí být v této věci považován pouze za vysvětlení článku 13 nařízení č. 3665/87. Pokud, jak to vyjádřily zúčastněné strany, k jejichž názoru se také přikláním, má být uvedený článek chápán v tom smyslu, že výslovně stanoví, že produkty zakládající právo na vývozní náhrady musí být možné uvádět na trh v celém Společenství, přidával by podle mého názoru podmínku, kterou nařízení č. 3665/87 neobsahuje. Tuto dodatečnou podmínku tedy nelze retroaktivně použít na skutečnosti, které nastaly před vstupem nařízení č. 800/1999 v platnost.
53. Moje analýza článku 13 nařízení č. 3665/87 je podle mého názoru dále potvrzena nařízením č. 450/2000 o vývozních náhradách v odvětví hovězího a telecího masa, jehož třetí bod odůvodnění uvádí, že „je vhodné omezit poskytování náhrady na produkty, které mohou volně obíhat uvnitř Společenství“, a které ve svém článku 1 nařízení (ES) č. 2698/1999 následně změnilo(28) . Okolnost, že nařízení č. 450/2000 se ukázalo jako nezbytné, jak to Komise vysvětlila na jednání z důvodu odlišností výkladu, které způsobovala dřívější právní úprava a zejména článek 21 nařízení č. 800/99, tím spíše dokazuje, že článek 13 nařízení č. 3665/87 nebyl dostatečně jasný a přesný k tomu, aby ho dotčené procesní subjekty chápaly tak, že podřizuje poskytování vývozních náhrad podmínce, že dotyčné produkty mohou být uváděny na trh k lidské spotřebě v celém Společenství.
54. Domnívám se proto, že výklad článku 13 nařízení č. 3665/87, který by měl být přijat, je ten, který je co nejvíce v souladu se zásadou právní jistoty.
55. S přihlédnutím k těmto úvahám navrhuji Soudnímu dvoru, aby odpověděl na první předběžnou otázku tak, že článek 13 nařízení č. 3665/87 musí být vykládán v tom smyslu, že nevylučuje, aby maso vhodné k lidské spotřebě mohlo být považováno za maso řádné a uspokojivé obchodní jakosti a mohlo založit právo na vývozní náhrady, jestliže jeho uvádění na trh za účelem lidské spotřeby ve Společenství je omezeno na místní trh, protože pochází z nutně poražených zvířat ve smyslu směrnice 64/433.
B – Ke druhé předběžné otázce
56. Druhou předběžnou otázkou se předkládající soud snaží zjistit, zda nařízení č. 3665/87 podřizuje vývozní náhrady pouze podmínce, že dotčené maso přesně odpovídá označení uvedenému v žádosti o poskytnutí vývozních náhrad, nebo zda je rovněž nezbytné, aby uvedené maso mělo průměrnou kvalitu v subjektivním nebo obchodním smyslu tohoto pojmu.
57. Předkládající soud se tedy v podstatě dotazuje, zda pojem řádné a uspokojivé obchodní jakosti obsažený v článku 13 nařízení č. 3665/87 musí být vykládán v tom smyslu, že vyvážené zboží je průměrné jakosti tak, že poskytnutí vývozních náhrad by bylo vyloučeno, pokud by zboží mělo jakost nižší, přestože může být prodáváno pod označením zapsaným v žádosti o náhradu.
58. Jako všechny zúčastněné se strany se domnívám, že pojem uspokojivá obchodní jakost uvedený v článku 13 nařízení č. 3665/87 nevyžaduje, aby měl dotyčný produkt průměrnou jakost v obchodním smyslu tohoto slova. Jak Soudní dvůr rozhodl ve výše uvedeném rozsudku Muras, výraz „řádná, uspokojivá a obchodní jakost“ představuje obecnou a objektivní podmínku pro poskytnutí náhrady, a to bez ohledu na požadavky typu a jakosti zakotvené v nařízeních stanovících částku náhrad za každý produkt(29) .
59. Stejný pojem uvedený v článku 13 nařízení č. 3665/87 neskrývá v tomto bodě odlišný obsah. Jak uvádí předkládající soud, vyžaduje, aby zboží mohlo být prodáváno za obvyklých obchodních podmínek pod označením, které je uvedeno v žádosti o vývozní náhrady. Nevyžaduje, aby dotyčné zboží vykazovalo jistou úroveň jakosti v subjektivním nebo obchodním smyslu tohoto pojmu. Tato analýza je rovněž v souladu s režimem vývozních náhrad, který, jako v případě hovězího a telecího masa, stanoví jednotné sazby náhrad pro zboží určené na základě jejich umístění nebo podřazení v nomenklatuře nazvané „kombinovaná nomenklatura“, která slouží pro zařazování zboží pod společný celní tarif(30) .
60. V rozporu s pochybnostmi vyjádřenými předkládajícím soudem Soudní dvůr podle mne ve výše uvedeném rozsudku Francie v. Komise nezaujal opačné stanovisko k této analýze. V této věci francouzská vláda popírala rozhodnutí přijaté Komisí o vyloučení financování vývozu 76 500 kilogramů taveného sýra společností sýráren Bel do Saudské Arábie z EZOZF. Tato vláda uplatnila, že předmětný sýr byl dopraven do země určení a prý teprve v průběhu jeho uvádění na trh se dovozce rozhodl o jeho stažení z prodeje, protože se domníval, že struktura sýrové hmoty je příliš měkká s ohledem na obvyklé standardy jakosti produktu.
61. Soudní dvůr měl za to, že rozhodnutí Komise je opodstatněné z důvodu, že produkt byl v den svého vývozu postižen skrytou vadou tak, že neměl řádnou a uspokojivou obchodní jakost ve smyslu článku 13 nařízení č. 3665/87(31) . Dodal, že opačné řešení by vedlo k tomu, že by společnost nesla následky zanedbání smluvní povinnosti ze strany výrobce dodat odpovídající produkt.
62. V této věci tedy nebylo odmítnutí poskytnutí vývozních náhrad odůvodněno okolností, že dotyčný produkt by měl pouze nižší jakost než obvyklou obchodní jakost, ale skutečností, že produkt byl postižen skrytou vadou v okamžiku vývozu, takže nemohl být používán v souladu se svým určením.
63. S ohledem na tyto skutečnosti navrhuji odpovědět na druhou předběžnou otázku tak, že pojem řádná a uspokojivá obchodní jakost použitý v článku 13 nařízení č. 3665/87 musí být vykládán v tom smyslu, že nevyžaduje, aby vyvážené zboží mělo průměrnou jakost tak, že poskytování vývozních náhrad je vyloučeno, jestliže má zboží nižší jakost, i když může být prodáváno pod označením uvedeným v žádosti o náhradu.
V – Závěry
64. Vzhledem k výše uvedeným úvahám navrhuji Soudnímu dvoru, aby na otázky položené ze strany Bundesfinanzhof odpověděl následujícím způsobem:
„1) Článek 13 nařízení Komise (EHS) č. 3665/87 ze dne 27. listopadu 1987, kterým se stanoví společná prováděcí pravidla k režimu vývozních náhrad pro zemědělské produkty musí být vykládán v tom smyslu, že nevylučuje, aby maso vhodné k lidské spotřebě mohlo být považováno za maso řádné a uspokojivé obchodní jakosti a mohlo založit právo na vývozní náhrady, jestliže jeho uvádění na trh za účelem lidské spotřeby ve Společenství je omezeno na místní trh, protože pochází z nutně poraženého zvířete ve smyslu směrnice Rady 64/433/RHS ze dne 26. června 1964 o hygienických otázkách obchodu s čerstvým masem uvnitř Společenství, ve znění směrnice Rady 95/23/ES ze dne 22. června 1995.
2) Pojem ‚uspokojivá obchodní jakost‘ obsažený v článku 13 nařízení č. 3665/87 musí být vykládán v tom smyslu, že nevyžaduje, aby vyvážené zboží mělo průměrnou jakost tak, že poskytování vývozních náhrad je vyloučeno, jestliže má zboží nižší jakost, i když může být prodáváno pod označením uvedeným v žádosti o náhradu.“
(1) .
(2) –	Úř. věst. L 351, s. 1.
(3) –	Směrnice ze dne 26. června 1964 o hygienických otázkách obchodu s čerstvým masem uvnitř Společenství (Úř. věst. 1964, 121, s. 2012; Zvl. vyd. 03/01, s. 34) ve znění směrnice Rady 91/497/EHS ze dne 29. července 1991, kterou se mění a kodifikuje směrnice 64/433 za účelem rozšíření jejích ustanovení na produkci čerstvého masa a jeho uvádění na trh (Úř. věst. L 268, s. 69; Zvl. vyd. 03/12, s. 72) a směrnice Rady 95/23/ES ze dne 22. června 1995, kterou se mění směrnice 64/433 (Úř. věst. L 243, s. 7; Zvl. vyd. 03/18, s. 224) (dále jen „směrnice 64/433“).
(4) –	Článek 18 nařízení Rady (EHS) č. 805/68 ze dne 27. června 1968 o společné organizaci trhu s hovězím a telecím masem nařízení (Úř. věst. L 148, s. 24).
(5) –	Tamtéž.
(6) –	Desátý bod odůvodnění nařízení č. 805/68.
(7) –	Nařízení ze dne 15. dubna 1999, kterým se stanoví společná prováděcí pravidla k režimu vývozních náhrad pro zemědělské produkty (Úř. věst. L 102, s. 11; Zvl. vyd. 03/25, s. 129).
(8)
–	Nařízení ze dne 28. února, kterým se mění nařízení (ES) č. 2698/1999, kterým se stanoví vývozní náhrady v odvětví hovězího a telecího masa (Úř. věst. L 55, s. 24).
(9)
–	Zákon ze dne 19. ledna 1996 (BGBI, 1996 I, s. 59.
(10)
–	BGBI, 1997 I, s. 1138.
(11)
–	Dále jen „SEPA“.
(12) –	Předkládající soud se odvolává na rozsudky ze dne 9. října 1973, Muras (12/73, Recueil, s. 963), a ze dne 19. listopadu 1998, Francie v. Komise (Recueil, s. I‑7555).
(13) –	Viz zejména rozsudky ze dne 15. listopadu 1979, Denkavit Futtermittel (36/79, Recueil, s. 3439, bod 12), a ze dne 25. února 2003, IKA (C‑326/00, Recueil, s. I‑703, bod 27).
(14) –	Viz například rozsudky ze dne 17. července 1997, National Farmers’ Union a další (C‑354/95, Recueil, s. I‑4559, bod 57), a ze dne 16. října 1997, Banque Indosuez a další (C‑177/96, Recueil, s. I‑5659, bod 27).
(15) –	Rozsudky ze dne 15. prosince 1987, Nizozemsko v. Komise (326/85, Recueil, s. 5091, bod 24) a ze dne 13. března 1990, Komise v Francie (C‑30/89, Recueil, s. I‑691, bod 23). Pro nedávné uplatnění viz rozsudek ze dne 12. února 2004, Slob (C‑236/02, Recueil, s. I‑1861, bod 37).
(16) –	Rozsudek ze dne 15. prosince 1987, Nizozemsko v. Komise (237/86, Recueil, s. 5251, body 19 a 20).
(17) –	Rozsudek ze dne 27. března 1990, Itálie v Komise (C‑10/88, Recueil, s. I‑1229).
(18) –	Rozsudek ze dne 27. ledna 1988 (349/85, Recueil, s. 169).
(19) –	Viz body 19 až 13.
(20) –	Bod 14.
(21) –	Bod 15.
(22) –	Nařízení ze dne 29. března 1989 týkající se podmínek provádění intervenčních opatření v sektoru hovězího masa (Úř. věst. L 91, s. 5).
(23) –	Viz rozsudek ze dne 1. října 1998, Spojené království v. Komise (C‑209/96, Recueil, s. I‑5655, body 35 a 36).
(24) –	Tamtéž, bod 37.
(25) –	Znění článku 13 nařízení č. 3665/87 je tedy odlišné od znění článku 6 nařízení Komise č. 1041/67/EHS ze dne 21. prosince 1967, které upravuje společná prováděcí pravidla pro poskytování vývozních náhrad v odvětví výrobků podléhajících režimu jednotné ceny (Úř. věst. 1967, 314, s. 9), který stanoví, že „náhrada se poskytuje pouze pro produkty řádné a uspokojivé obchodní jakosti, které ‚volně obíhají uvnitř Společenství […]‘“ (zvýrazněno autorem stanoviska). Tudíž se mi nezdá, že by výklad tohoto článku 6 ve výše uvedeném rozsudku Muras, ve kterém bylo rozhodnuto, že produkt, „který nelze uvádět na trh na území Společenství“ za obvyklých podmínek, nesplňuje požadavky jakosti pro založení práva na vývozní náhrady (bod 12), byl v této konkrétní věci použitelný na článek 13 nařízení č. 3665/87.
(26) –	G. Cornu, Vocabulaire juridique, Presses universitaires de France, červenec 1998, s. 508.
(27) –	Tento výraz je vyjádřen následujícím způsobem: „fair marketable duality“ v anglickém jazyce, „handelsüblischer Qualität“ v německém jazyce, „leale e mercantile“ v italském jazyce, „cabal y comercial“ ve španělském jazyce, „handelskwaliteit“ v holandském jazyce.
(28) –	Nařízení Komise ze dne 17. prosince 1999, kterým se stanoví vývozní náhrady v odvětví hovězího a telecího masa (Úř. věst. L 326, s. 49).
(29) –	Bod 12.
(30) –	Viz, pokud jde o hovězí a telecí maso, nařízení Rady (EHS) č. 3905/87 ze dne 22. prosince 1987, kterým se mění nařízení č. 805/68 (Úř. věst. L 370, s 7).
(31) –	Výše uvedený rozsudek Francie v. Komise (bod 79).