ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA8. dubna 1976 (*)„Stejná odměna mužů a žen za stejnou práci“Ve věci 43/75_jejímž
předmětem je žádost Cour du travail de Bruxelles (Belgie) předložená
Soudnímu dvoru na základě článku 177 Smlouvy o EHS směřující
k získání, ve sporu probíhajícím před tímto soudem mezi Gabrielle Defrenne, bývalou letuškou, s bydlištěm v Brusel-Jette_aSociété anonyme belge de navigation aérienne Sabena SA, se sídlem v Bruselu_rozhodnutí o předběžné otázce týkající se výkladu článku 119 Smlouvy o EHS_SOUDNÍ DVŮR_ve
složení R. Lecourt, předseda, H. Kutscher a A. O´Keeffe,
předsedové senátů, A. M. Donner, J. Mertens de Wilmars, P. Pescatore
a M. Sørensen, soudci_generální advokát: M. Trabucci_vedoucí soudní kanceláře: A. Van Houtte_vydává tentoRozsudek1        Rozsudkem
ze dne 23. dubna 1975 došlým kanceláři Soudního dvora dne
2. května 1975 položil Cour du travail de Bruxelles (Belgie)
Soudnímu dvoru na základě článku 177 Smlouvy o EHS dvě otázky
ohledně účinku a provádění článku 119 Smlouvy týkajícího se zásady
stejné odměny mužů a žen za stejnou práci.2        Tyto
otázky vyvstaly v rámci sporu mezi stevardkou a jejím
zaměstnavatelem, Sabena SA, který se týkal náhrady škody, kterou
žalobkyně v původním řízení požadovala na základě skutečnosti, že
v období mezi 15. únorem 1963 a 1. únorem 1966 byla jako
žena vystavena diskriminaci, pokud jde o odměnu, ve srovnání
s mužskými kolegy, kteří vykonávali stejnou práci jako „palubní
stevardi“.3        Podle
předkládacího rozsudku se účastníci řízení shodli, že práce stevardky
je totožná s prací palubního stevarda a za těchto okolností
existence během výše uvedeného období diskriminace na úkor stevardky,
pokud jde o odměnu není zpochybňována. K první otázce (přímý účinek článku 119) 4        Podstatou
první otázky předkládajícího soudu je, zda článek 119 Smlouvy „zavádí
přímo do vnitrostátních právních řádů jednotlivých členských států
zásadu stejné odměny mužů a žen za stejnou práci“, a zda
„proto nezávisle na jakémkoliv vnitrostátním právním předpisu opravňuje
pracovníky k podání žaloby u vnitrostátních soudů, aby
zajistily dodržování této zásady“.5        V
případě kladné odpovědi se dále táže, od jakého okamžiku je třeba tento
účinek přiznat.6        Odpověď
na tuto posledně uvedenou část první otázky bude dána společně
s odpovědí na druhou otázku.7        Otázka
přímého účinku článku 119 musí být posouzena s ohledem na povahu
zásady stejné odměny, cíl tohoto ustanovení a na jeho místo
v systematice Smlouvy.8        Článek 119 sleduje dvojí účel.9        Jednak
s ohledem na různá stadia vývoje sociálních právních předpisů
v různých členských státech je cílem článku 119 zabránit situacím,
ve kterých by podniky se sídlem ve státech, které již skutečně zavedly
zásadu stejné odměny, byly znevýhodněny v rámci hospodářské soutěže
uvnitř Společenství ve srovnání s podniky usazenými ve státech,
které dosud nevyloučily diskriminaci na úkor ženské pracovní síly
s ohledem na mzdu.10      Krom
toho toto ustanovení spadá mezi sociální cíle Společenství, jež se
neomezuje pouze na hospodářskou unii, ale zároveň je jeho záměrem
společnou činností prosadit sociální pokrok a snažit se
o trvalé zlepšování životní úrovně a pracovních podmínek
obyvatel Evropy tak, jak je zdůrazněno v preambuli Smlouvy.11      Tento
cíl je zdůrazněn vložením článku 119 do kapitoly věnované sociální
politice, jejíž úvodní ustanovení, a sice článek 117, stanoví
„nutnost podporovat zvyšování životní úrovně a zlepšování
pracovních podmínek pracovníků tak, aby bylo možno tyto podmínky
vyrovnat a přitom udržet jejich zvýšenou úroveň“.12      Tento
dvojí cíl, který je zároveň hospodářský i sociální, ukazuje, že
zásada stejné odměny představuje součást základů Společenství.13      Tímto
je ostatně vysvětleno, proč Smlouva stanovila úplné uplatnění této
zásady od konce první etapy přechodného období.14      Proto
při výkladu tohoto ustanovení není možné založit jakýkoliv argument na
odkládaní a odporu, které prodloužily skutečné uplatnění této
základní zásady v některých členských státech.15      Zejména
z toho důvodu, že se článek 119 objevuje v kontextu vyrovnání
pracovních podmínek při udržení jejich zvýšené úrovně, nelze přijmout
námitku vycházející z toho, že podmínky tohoto článku lze dodržovat
jinými způsoby než zvýšením těch mezd, které jsou nižší.16      Podle
čl. 119 prvního pododstavce jsou členské státy povinny zajistit
a udržet „uplatnění zásady stejné odměny mužů a žen za stejnou
práci“.17      Druhý
a třetí pododstavec téhož článku doplňují určitý počet
podrobností, které se týkají pojmů odměny a práce uvedených
v prvním pododstavci.18      Za
účelem použití těchto ustanovení je třeba v rámci rozsahu
působnosti článku 119 rozlišovat jednak mezi přímou a otevřenou
diskriminací, kterou lze určit výhradně s pomocí kritérií stejné
práce a stejné odměny, o nichž se hovoří v předmětném
článku, a jednak nepřímou a zastřenou diskriminací, kterou lze
rozpoznat pouze s použitím podrobnějších prováděcích ustanovení
předpisů Společenství nebo vnitrostátních právních předpisů.19      Není
možné neuznat, že úplné provedení cíle sledovaného článkem 119 pomocí
vyloučení veškeré diskriminace, přímé, či nepřímé, mezi muži
a ženami, a to nikoliv pouze s ohledem na jednotlivé
podniky, ale i s ohledem na celá průmyslová odvětví,
a dokonce i na hospodářství jako celek, může v některých
případech zahrnovat stanovení kritérií, jejichž provádění nutně vyžaduje
přijetí vhodných opatření na úrovni Společenství i na úrovni
vnitrostátní.20      Tento
názor je třeba přijmout tím spíše, že akty Společenství k této
otázce, na něž se odkazuje v odpovědi na druhou otázku, provádějí
článek 119 ve smyslu rozšíření přísného kritéria „stejné práce“, zejména
v souladu s ustanoveními Úmluvy č. 100 o stejném
odměňování uzavřené Mezinárodní organizací práce v roce 1951, jejíž
článek 2 zavádí zásadu stejného odměňování za práci „stejné hodnoty“.21      Mezi
formy přímé diskriminace, které lze určit výhradně s použitím
kritérií stanovených článkem 119, je třeba zařadit zejména ty formy,
které mají svůj původ v ustanoveních právních předpisů nebo
v kolektivních smlouvách a které lze rozpoznat na základě
čistě právní analýzy.22      Toto
platí rovněž v případech, kdy muži a ženy nedostávají stejnou
odměnu za stejnou práci provedenou ve stejném podniku nebo službách,
soukromých či veřejných.23      Jak
je prokázáno samotnými zjištěními v předkládacím rozsudku, je
soudce v této situaci v pozici, kdy může shromáždit veškeré
skutkové poznatky, které mu umožní posoudit, zda pracovnice dostává
nižší odměnu než pracovník, který vykonává stejné úkoly.24      Přinejmenším
v takovýchto případech je článek 119 přímo použitelný, a může
tudíž přiznávat práva jednotlivcům, kterým musí soudy poskytovat
ochranu.25      Ostatně
vnitrostátní právní předpisy přijaté k uplatnění zásady stejné
odměny obecně v podstatě pouze přejímají
znění článku 119, pokud
jde o přímé formy diskriminace v případě stejné práce.26      Belgické
právní předpisy jsou z tohoto hlediska zvláště příznačné, protože
článek 14 královské vyhlášky č. 40 ze dne 24. října 1967
o zaměstnávání žen pouze stanoví právo ženy podat
u příslušného soudu žalobu za účelem uplatnění zásady stejné odměny
stanovené v článku 119, na který je učiněn odkaz.27      Proti tomuto závěru se nelze dovolávat výrazů použitých v článku 119.28      Zaprvé
není možné vyvozovat argumenty proti přímému účinku z použití
slova „zásada“ v tomto článku, protože v jazyce Smlouvy je
tento výraz použit právě za účelem zdůraznění zásadního charakteru
některých ustanovení tak, jak vyplývá například z nadpisu první
části Smlouvy, která je věnována „zásadám“, a článku 113, podle
kterého je obchodní politika Společenství založena na „jednotných
zásadách“.29      Pokud
by měl být tento pojem zúžen na úroveň vágního prohlášení, byly by tak
nepřímo dotčeny samotné základy Společenství a soudržnost jeho
vnějších vztahů.30      Rovněž
není možné vyvozovat argumenty ze skutečnosti, že článek 119 výslovně
uvádí pouze „členské státy“.31      Jak
již totiž Soudní dvůr konstatoval v jiné souvislosti, skutečnost,
že některá ustanovení Smlouvy jsou formálně určena členských státům
nevylučuje, aby byla práva zároveň přiznána každému jednotlivci, který
má zájem na dodržování povinností takto vymezených.32      Ze
samotného znění článku 119 vyplývá, že ukládá státům povinnost dospět
k výsledku, která měla být závazně splněna ve stanovené lhůtě.33      Účinnost
tohoto ustanovení nemůže být ovlivněna okolností, že povinnost uložená
Smlouvou nebyla některými členskými státy splněna a že společné
orgány nereagovaly dostatečně na tento stav nečinnosti.34      Přijmout
opačný názor by znamenalo vznik nebezpečí, že porušení práva bude
vytýčeno jako zásada výkladu, což Soudní dvůr nemůže učinit, aniž by
porušil poslání, které mu přiznává článek 164 Smlouvy.35      A
konečně tím, že článek 119 odkazuje na „členské státy“, vztahuje se na
tyto státy při výkonu všech těch jejich funkcí, které mohou užitečně
přispět k realizaci zásady stejné odměny.36      Tudíž
v rozporu s tím, co bylo uvedeno během řízení, toto
ustanovení ani zdaleka nevyčerpává své důsledky tím, že odkazuje na
pravomoci vnitrostátních legislativních orgánů.37      Proto
nelze odkaz v článku 119 na „členské státy“ vykládat tak, že
vylučuje zásah soudů na základě přímého použití Smlouvy. 38      Není
možné přijmout ani námitku vycházející ze skutečnosti, že uplatňování
zásady stejné odměny vnitrostátními soudy by ve svém důsledku
měnilo to, co si strany dohodly v aktech, na něž se vztahuje
smluvní volnost v oblasti soukromoprávních nebo profesních vztahů,
jako jsou individuální pracovní smlouvy a kolektivní smlouvy.39      Jelikož
je článek 119 kogentní povahy, zákaz diskriminace mezi pracovníky
a pracovnicemi se tedy nevztahuje pouze na činnost veřejných
orgánů, ale i na všechny smlouvy, jež mají kolektivně upravovat
zaměstnání, jakož i na smlouvy mezi jednotlivci.40      Proto
je třeba na první otázku odpovědět tak, že zásady stejné odměny
obsažené v článku 119 se lze dovolávat před vnitrostátními soudy
a že tyto soudy mají povinnost poskytovat ochranu právům, která
toto ustanovení přiznává procesním subjektům, zejména v případě
forem diskriminace, které vznikají přímo z ustanovení právních
předpisů nebo kolektivních smluv, stejně jako v případech, kdy
pracovníci a pracovnice nedostávají stejnou odměnu za stejnou
práci, která je vykonávána ve stejném podniku nebo útvaru, ať veřejném,
či soukromém. K druhé otázce (provádění článku 119 a vzájemné pravomoci Společenství a členských států) 41      Podstatou
druhé otázky předkládajícího soudu je, zda se článek 119 stal
„použitelným ve vnitrostátním právním řádu členských států
v závislosti na aktech přijatých orgány Společenství“, nebo zda je
třeba v dané oblasti „připustit výlučnou pravomoc vnitrostátního
zákonodárce“.42      V
souladu s tím, co bylo uvedeno výše, je vhodné spojit tuto otázku
s otázkou, od kterého okamžiku je třeba článku 119 přiznat přímý
účinek.43      Vzhledem
ke všem těmto problémům je nejprve nutné sestavit chronologické pořadí
aktů přijatých na úrovni Společenství k zajištění provedení
ustanovení, jejichž výklad je požadován.44      Samotný
článek 119 stanoví, že uplatnění zásady stejné odměny mělo být jednotně
zajištěno nejpozději do konce první etapy přechodného období.45      Z informací
sdělených Komisí vyplývá, že při provádění této zásady nicméně dochází
mezi jednotlivými členskými státy ke značným rozdílům
a posunům.46      Ačkoliv
v některých členských státech již byla tato zásada v podstatě
zavedena ještě před vstupem Smlouvy v platnost, buď
prostřednictvím výslovných ústavních nebo jiných právních předpisů, nebo
společenské praxe založené na kolektivních smlouvách, v jiných
státech bylo její plné zavedení značně zpožděno.47      Vzhledem
k této situaci dne 30. prosince 1961 v předvečer uplynutí
lhůty stanovené článkem 119 přijaly členské státy usnesení týkající se
vyrovnání odměn mužů a žen, jehož záměrem bylo upřesnit
v některých ohledech věcný obsah zásady stejné odměny, přičemž
došlo k odložení provedení této zásady v souladu
s plánem, který toto provedení rozložil na určité časové období.48      Podle
podmínek tohoto usnesení veškerá diskriminace, přímá i nepřímá,
měla být zcela odstraněna k 31. prosinci 1964. 49      Z
informací poskytnutých Komisí vyplývá, že několik z původních
členských států nicméně nedodrželo znění tohoto usnesení, a že
z tohoto důvodu a v rámci úkolů, které jsou Komisi
svěřeny článkem 155 Smlouvy, Komise svolala zástupce vlád
a sociální partnery za účelem prostudování situace
a projednání opatření určených k podporování pokroku směrem
k úplnému dosažení cíle stanoveného v článku 119.50      Tyto
práce vyústily ve vypracování následných zpráv o situaci
v původních členských státech, z nichž poslední, která je ze
dne 18. července 1973, shrnuje všechny údaje. 51      V
závěru k této zprávě Komise oznámila svůj záměr zahájit řízení
podle článku 169 Smlouvy proti těm členským státům, které k danému
datu nesplnily povinnosti, které pro ně vyplývají z článku 119,
přičemž toto upozornění však nemělo žádné důsledky.52      Po
podobných výměnách s příslušnými orgány nových členských států
Komise ve své zprávě ze dne 17. července 1974 konstatovala, že co se
týče těchto států, je článek 119 plně použitelný od 1. ledna 1973,
a že od tohoto data je postavení těchto států stejné jako postavení
původních členských států.53      Rada
přijala za účelem urychlení úplného provedení článku 119 dne 10. února
1975 směrnici č. 75/117 o sbližování právních předpisů členských
států týkajících se uplatňování zásady stejné odměny za práci pro muže
a ženy (Úř. věst. L 45, s. 19 ; Zvl. vyd. 05/01, s. 179).54      Tato
směrnice upřesňuje v některých ohledech věcný dosah článku 119
a stanoví nadto různá ustanovení, jejichž základním účelem je
zlepšit právní ochranu pracovníků, kteří mohou být případně poškozeni
neuplatňováním zásady stejné odměny stanovené článkem 119. 55      Článek
8 této směrnice poskytuje členským státům lhůtu jednoho roku, aby
uvedly v účinnost odpovídající právní a správní předpisy.56      Z
výslovného znění článku 119 vyplývá, že uplatnění zásady stejné odměny
mužů a žen mělo být zcela a nezvratně zajištěno na konci první
etapy přechodného období, tj. k 1. lednu 1962. 57      Usnesení
členských států ze dne 30. prosince 1961 nemohlo, aniž by tím byly
dotčeny jeho možné účinky týkající se podpory a urychlení úplného
provedení článku 119, platně změnit lhůtu stanovenou Smlouvou.58      Aniž
jsou dotčena zvláštní ustanovení, lze Smlouvu měnit pouze
v souladu s článkem 236. 59      Nadto
z výše uvedeného vyplývá, že v případě, že neexistují
přechodná ustanovení, je zásada obsažená v článku 119 pro nové
členské státy plně účinná okamžikem vstupu smlouvy o přistoupení
v platnost, tj. od 1. ledna 1973.60      Nebylo
možné, aby tato právní situace byla změněna směrnicí 75/117, která byla
přijata na základě článku 100, který se týká sbližování právních
předpisů, a jejím záměrem je podpořit řádné provedení článku 119
pomocí souboru opatření, která mají být přijata na vnitrostátní úrovni,
zejména aby bylo možné vyloučit nepřímé formy diskriminace, aniž by však
přitom mohla oslabit účinnost daného článku nebo pozměnit jeho časovou
působnost.61      Ačkoliv
článek 119 je výslovně určen členským státům, jimž ukládá povinnost
zajistit během dané lhůty a následně zachovat uplatňování zásady
stejné odměny, tato povinnost uložená členským státům nevylučuje
pravomoc Společenství v dané oblasti.62      Naopak
existence pravomoci Společenství vyplývá ze skutečnosti, že článek 119
je součástí cílů Smlouvy v rámci „sociální politiky“, která
představuje předmět hlavy III, která je včleněna do třetí části Smlouvy
zabývající se „politikou Společenství“.63      Protože
v článku 119 neexistuje výslovný odkaz na funkce, které by měly
být případně vykonávány Společenstvím za účelem provádění sociální
politiky, je třeba vycházet z obecné struktury Smlouvy
a z prostředků, které zavedla, jako jsou prostředky stanovené
v článcích
100, 155 a případně 235. 64      Jak
již bylo uvedeno v odpovědi na první otázku, žádný prováděcí
předpis, ať už je přijatý orgány Společenství, nebo vnitrostátními
orgány, nemůže zasahovat do přímého účinku článku 119. 65      Proto
je třeba na druhou otázku odpovědět tak, že použití článku 119 mělo být
původními členskými státy plně zajištěno od 1. ledna 1962, začátku
druhé etapy přechodného období, a novými členskými státy od 1.
ledna 1973, data, kdy vstoupila v platnost smlouva
o přistoupení.66      První z těchto lhůt nebyla usnesením členských států ze dne 30. prosince 1961 změněna. 67      Jak
již bylo uvedeno v odpovědi na první otázku, směrnicí Rady 75/117
není dotčen přímý účinek článku 119 a lhůta stanovená touto
směrnicí neovlivňuje časové lhůty stanovené článkem 119 Smlouvy
o EHS a smlouvou o přistoupení.68      Dokonce
i v oblastech, v nichž by článek 119 neměl přímý účinek,
nelze toto ustanovení vykládat jako ustanovení vyhrazující výlučnou
pravomoc k provedení zásady stejné odměny vnitrostátnímu
zákonodárci, protože k tomuto provedení může dojít jak na
základě ustanovení práva Společenství, tak vnitrostátních právních
předpisů. Časová působnost tohoto rozsudku 69      Vlády
Irska a Spojeného království upozornily na důsledky hospodářského
charakteru, které by mohlo způsobit přiznání přímého účinku ustanovením
článku 119 Soudním dvorem, neboť takovéto rozhodnutí by mohlo
v celé řadě odvětví hospodářského života vyústit ve vznášení
nároků, které by se zpětně datovaly až do doby, kdy tento účinek
vzniknul.70      Vzhledem
k vysokému počtu zúčastněných osob by takovéto nároky, které jsou
pro podniky nepředvídatelné, mohly mít závažné účinky na jejich finanční
situaci posledně uvedených, a některé podniky by se mohly dostat
do úpadku.71      Ačkoliv
je třeba pečlivě zvažovat praktické důsledky jakéhokoliv soudního
rozhodnutí, není možné zajít tak daleko, aby se zmenšila objektivita
práva a ohrozilo jeho budoucí použití kvůli dopadu, který může mít
soudní rozhodnutí na minulost.72      Nicméně
vzhledem k chování několika členských států a postojům
Komise, na něž byly opakovaně upozorňovány dotčené kruhy, je třeba
výjimečně přihlédnout ke skutečnosti, že během zúčastněné strany byly
během delšího období vedeny k zachování praxe, která odporovala
článku 119, i když dosud nebyla zakázána jejich vnitrostátním
právem.73      Skutečnost,
že i přes vydaná varování Komise nepodala proti dotyčným členským
státům žaloby pro nesplnění povinnosti podle článku 169, pak mohla dále
potvrdit nesprávný dojem, pokud jde o účinky článku 119. 74      Za
těchto okolností je třeba konstatovat, že vzhledem k tomu, že
nelze zjistit obecnou úroveň, na níž byly stanoveny odměny, naléhavé
důvody právní jistoty týkající se veškerých dotčených zájmů, veřejných
i soukromých, v zásadě znemožňují zpochybnit odměny za
uplynulá období.75      V důsledku
toho se nelze dovolávat přímého účinku článku 119 na podporu nároků,
které se týkají odměňování v době před datem vydání tohoto
rozsudku, s výjimkou těch pracovníků, kteří již podali žalobu
u soudu nebo vznesli rovnocennou stížnost. K nákladům řízení76      Výdaje
vzniklé Komisi Evropských společenství, která předložila vyjádření
Soudnímu dvoru, se nenahrazují.77      Vzhledem
k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení,
povahu incidenčního řízení ve sporu probíhajícím před Cour du travail
de Bruxelles, k rozhodnutí o nákladech řízení je příslušný
uvedený soud.Z těchto důvodů, SOUDNÍ DVŮRo otázkách, které mu byly předloženy rozsudkem Cour du travail de Bruxelles ze dne 23. dubna 1975, rozhodl takto:1)      Zásady
stejné odměny obsažené v článku 119 se lze dovolávat před
vnitrostátními soudy a tyto soudy mají povinnost poskytovat ochranu
právům, která toto ustanovení přiznává jednotlivcům, zejména
v případě forem diskriminace, které vznikají přímo
z ustanovení právních předpisů nebo kolektivních smluv, stejně jako
v případech, kdy pracovníci a pracovnice nedostávají stejnou
odměnu za stejnou práci, která je vykonávána ve stejném podniku nebo
útvaru, ať veřejném, či soukromém. 2)      Použití
článku 119 mělo být původními členskými státy plně zajištěno od 1.
ledna 1962, začátku druhé etapy přechodného období, a novými
členskými státy od 1. ledna 1973, data, kdy vstoupila v platnost
smlouva o přistoupení. První z těchto lhůt nebyla usnesením
členských států ze dne 30. prosince 1961 změněna.3)      Směrnicí
Rady 75/117 není dotčen přímý účinek článku 119 a lhůta stanovená
touto směrnicí neovlivňuje časové lhůty stanovené článkem 119 Smlouvy
o EHS a smlouvou o přistoupení.4)      Dokonce
i v oblastech, v nichž by článek 119 neměl přímý účinek,
nelze toto ustanovení vykládat jako ustanovení vyhrazující výlučnou
pravomoc k provedení zásady stejné odměny vnitrostátnímu
zákonodárci, protože k tomuto provedení může dojít jak na základě
ustanovení práva Společenství, tak vnitrostátních právních předpisů.5)      S
výjimkou těch pracovníků, kteří již podali žalobu u soudu nebo
vznesli rovnocennou stížnost, se nelze dovolávat přímého účinku článku
119 na podporu nároků, které se týkají odměňování v době před datem
vydání tohoto rozsudku.LecourtKutscherO'KeeffeDonner       Mertens de WilmarsPescatore       SørensenTakto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 8. dubna 1976.Vedoucí soudní kanceláře       PředsedaA. Van Houte       R. Lecourt* Jednací jazyk: francouzština.