62002CC0467_CS
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. V rámci projednávané věci syn tureckého pracovníka, který se narodil a vždy žil v Německu, napadá řízení o vyhoštění, jež proti němu bylo vedeno orgány tohoto členského státu v důsledku jeho odsouzení k trestu odnětí svobody zejména pro nedovolený obchod s omamnými látkami. Jedná se tedy o výklad rozhodnutí č. 1/80 ze dne 19. září 1980 o vývoji přidružení(2) přijatého Radou přidružení, která byla zřízena Dohodou zakládající přidružení mezi Evropským hospodářským společenstvím a Tureckem(3) .
2. Verwaltungsgericht Stuttgart (Německo) v této souvislosti pokládá několik předběžných otázek, které spadají do rozsahu působnosti rozhodnutí č. 1/80, a to ohledně podmínek, za nichž může v případě odsouzení k trestu odnětí svobody dojít ke ztrátě práv přiznaných tímto rozhodnutím, a dále zda soudce, který rozhoduje o žalobě proti rozhodnutí o vyhoštění, může přihlédnout k pozitivnímu vývoji u dotčené osoby po přijetí uvedeného rozhodnutí.
I – Právo Společenství
3. Cílem dohody o přidružení je podporovat trvající a vyrovnané posilování obchodních a hospodářských vztahů mezi Evropským společenstvím a Tureckem za účelem zajištění zrychleného rozvoje hospodářství tohoto státu a pozvednutí úrovně zaměstnanosti a životní úrovně tureckého národa(4) . V souladu s preambulí této dohody podpora takto poskytnutá tureckému lidu při jeho úsilí o zlepšení životních podmínek později usnadní vstup Turecka do Společenství.
4. Pro dosažení těchto cílů dohoda o přidružení zejména upravuje postupnou realizaci volného pohybu pracovníků, jakož i odstraňování omezení svobody usazování a volného poskytování služeb(5) . Podle článku 12 této dohody se smluvní strany dohodly, že za účelem postupné realizace volného pohybu pracovníků „budou přihlížet k článkům 48(6), 49(7) a 50(8) Smlouvy o založení Společenství“. K realizaci volného pohybu pracovníků by mělo dojít mezi koncem dvanáctého a dvacátého druhého roku po vstupu dohody o přidružení v platnost, a to způsobem, o němž rozhodne Rada přidružení(9) .
5. Rada přidružení tedy přijala nejprve rozhodnutí č. 2/76 ze dne 20. prosince 1976, které představovalo první etapu a předpokládalo postupné zavedení práva pracovníků na přístup k zaměstnání v hostitelském státě a práva dětí těchto pracovníků na přístup k všeobecnému vzdělání v tomto státě(10) .
6. Následně přijala rozhodnutí č. 1/80, které má v souladu se svým třetím bodem odůvodnění za cíl zlepšit v sociální oblasti právní situaci pracovníků a jejich rodin v porovnání s režimem zavedeným rozhodnutím č. 2/76. Ustanovení vztahující se na turecké pracovníky a jejich rodinné příslušníky upravuje článek 6 a 7 tohoto rozhodnutí.
7. Článek 6 rozhodnutí č. 1/80 zní:
„1. Aniž jsou dotčena ustanovení článku 7 o volném přístupu jeho rodinných příslušníků k zaměstnání, turecký pracovník působící na řádném trhu práce v členském státě:
– má právo v tomto členském státě po jednom roce řádného zaměstnání na obnovení svého pracovního povolení u stejného zaměstnavatele, pokud je u něho pracovní místo k dispozici;
– má právo v tomto členském státě po třech letech řádného zaměstnání a s výhradou přednosti, která bude poskytnuta pracovníkům z členských států Společenství, odpovědět na jinou nabídku ve stejné profesi u zaměstnavatele dle svého výběru učiněnou za obvyklých podmínek a zaregistrovanou u pracovních úřadů tohoto členského státu;
– je oprávněn v tomto členském státě po čtyřech letech řádného zaměstnání k volnému přístupu k jakékoliv činnosti v pracovním poměru dle svého výběru.
2.	Roční dovolená a nepřítomnost z důvodu mateřství, pracovního úrazu nebo krátkodobé nemoci jsou postaveny na roveň období řádného zaměstnání. Období nedobrovolné nezaměstnanosti, řádně zjištěné příslušnými úřady, a nepřítomnost z důvodu dlouhodobé nemoci, které nejsou postaveny na roveň období řádného zaměstnání, nemají dopad na práva nabytá na základě období předchozího zaměstnání.
[…]“
8. Článek 7 rozhodnutí č. 1/80 stanoví:
„Rodinní příslušníci tureckého pracovníka působícího na řádném trhu práce v členském státě, kteří získali povolení jej následovat:
– mají, s výhradou přednosti, která bude zajištěna pracovníkům z členských států Společenství, právo odpovědět na jakoukoli nabídku zaměstnání, pokud tam řádně pobývají po dobu nejméně tří let,
– jsou oprávněni k volnému přístupu k jakékoliv činnosti v pracovním poměru dle svého výběru, pokud tam řádně pobývají po dobu nejméně pěti let.
Děti tureckých pracovníků, které ukončily odborné vzdělání v hostitelském státě, mohou nezávisle na délce svého pobytu v tomto členském státě za podmínky, že jeden z rodičů legálně vykonával zaměstnání v dotčeném členském státě po dobu nejméně tří let, odpovědět na jakoukoli nabídku zaměstnání ve zmíněném členském státě.“
9. Článek 14 rozhodnutí č. 1/80 definuje omezení, která lze uplatnit na výkon těchto práv. Jeho odstavec 1 zní:
„Ustanovení tohoto oddílu se použijí s výhradou omezení z důvodu veřejného pořádku, veřejné bezpečnosti a veřejného zdraví.“
II – Skutkový stav a řízení
10. I. Cetinkaya je tureckým státním příslušníkem, narodil se v roce 1979 v Německu a v tomto členském státě vždy žil. Školní docházku dokončil v červenci roku 1995, kdy získal středoškolský diplom. Od roku 1996 do prosince roku 1999 vykonával krátce několik zaměstnání u různých zaměstnavatelů. Od 9. března 1995 je držitelem povolení k pobytu na neomezenou dobu v Německu. Jeho rodiče a sestry žijí rovněž v tomto členském státě, kde byl jeho otec zaměstnán až do důchodového věku.
11. V letech 1996 až 2000 byl I. Cetinkaya pětkrát odsouzen, z toho čtyřikrát k trestu odnětí svobody. Naposled byl odsouzen dne 26. září 2000 k „trestu odnětí svobody pro mladistvé“ na tři roky pro nedovolený obchod s omamnými látkami.
12. Inan Cetinkaya byl vězněn od 7. ledna 2000 do 22. ledna 2001, kdy byl propuštěn za účelem podstoupení léčby drogové závislosti. Tuto léčbu úspěšně ukončil v průběhu léta roku 2002. Od srpna roku 2002 začal opět studovat a vykonává zaměstnání na částečný úvazek. Rozhodnutím ze dne 20. srpna 2002 nařídil Amtsgericht Schwäbisch Hall (Německo) odklad výkonu zbývající části trestu odnětí svobody.
13. Regierungspräsidium Stuttgart (německý správní úřad příslušný ve věcech vyhoštění) přijal dne 3. listopadu 2000 vůči I. Cetinkayovi rozhodnutí o okamžitém vyhoštění z Německa. Podle tohoto úřadu bylo vyhoštění nezbytné, neboť existovaly závažné důvody vycházející z veřejné bezpečnosti a pořádku, které odůvodňovaly uplatnění zákonného předpokladu pro přijetí takového opatření. Vyhoštění tedy bylo nezbytné z důvodu zvláštní a všeobecné prevence. Mimoto se I. Cetinkaya již nemůže dovolávat práva obsaženého v čl. 7 prvním pododstavci rozhodnutí č. 1/80, protože z důvodu svého uvěznění a léčby drogové závislosti, kterou bude muset podstoupit, již není přítomen na trhu práce. I. Cetinkaya podal proti tomuto rozhodnutí dne 8. prosince 2000 žalobu. Regierungspräsidium Stuttgart dne 3. září 2002 změnil své usnesení ze dne 3. listopadu 2000 tak, že I. Cetinkayovi byla stanovena lhůta do 4. října 2002 k dobrovolnému opuštění území. Dotčená osoba napadla i tuto změnu žalobou. Verwaltungsgericht Stuttgart spojil obě řízení zahájená I. Cetinkayou.
III – Předběžné otázky
14. Verwaltungsgericht Stuttgart ve svém předkládacím rozhodnutí uvádí, že nespadá-li I. Cetinkaya pod rozhodnutí č. 1/80, je třeba jeho žalobu směřující proti rozhodnutí ze dne 3. listopadu 2000, ve znění změn ze dne 3. září 2002, zamítnout podle vnitrostátní právní úpravy vztahující se na cizí státní příslušníky. Podle předkládajícího soudu totiž jednak z ustálené judikatury Bundesverwaltungsgericht (Německo) vyplývá, že nelze přihlížet k pozitivnímu vývoji u dotčené osoby po 3. listopadu 2000, kdy bylo přijato rozhodnutí o vyhoštění. Tento soud tedy musí při posuzování skutkového a právního stavu I. Cetinkay brát v úvahu situaci k 3. listopadu 2000. Vyhoštění dotčené osoby jednak zjevně není nepřiměřeným opatřením s ohledem na judikaturu Evropského soudu pro lidská práva, přestože se tato osoba narodila v Německu a žijí zde také její rodiče a sestry. Dotčená osoba má dostatečnou znalost turečtiny, je zletilá, svobodná a bezdětná a Evropský soud pro lidská práva přikládá velký význam boji s trestnou činností spojenou s drogami.
15. Jestliže naopak I. Cetinkaya spadá pod rozhodnutí č. 1/80 a článek 14 tohoto rozhodnutí je třeba vykládat v tom smyslu, že skutkovou i právní situaci dotčené osoby je nutno posuzovat ke dni konání soudního jednání, jeho žalobě by podle předkládajícího soudu mělo být velmi pravděpodobně vyhověno. Po přijetí rozhodnutí ze dne 3. listopadu 2000 byl totiž výkon zbývající části trestu odnětí svobody I. Cetinkay odložen, z čehož lze usuzovat, že již nepředstavuje trvající a konkrétní ohrožení důležitého zájmu Společenství.
16. Na rozdíl od rozhodnutí příslušného správního úřadu se Verwaltungsgericht Stuttgart spíše domníval, že I. Cetinkaya spadá pod rozhodnutí č. 1/80 a že pozitivní vývoj by měl být v jeho případě zohledněn. Tento soud má nicméně pochybnosti ohledně výkladu příslušných ustanovení rozhodnutí č. 1/80. S ohledem na tyto úvahy se pak rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1) Spadá dítě tureckého pracovníka působícího na řádném trhu práce, které se narodilo v Německu, pod čl. 7 první odrážku [rozhodnutí č. 1/80], pokud od svého narození – a v každém případě až do své zletilosti – byl jeho pobyt povolen (nejdříve) pouze z důvodů sloučení rodiny nebo pokud mu v rámci výjimky nebyl jeho pobyt ukončen pouze z tohoto důvodu?
2) Může být právo rodinného příslušníka na přístup na trh práce a na udělení prodloužení pobytu podle čl. 7 prvního pododstavce druhé odrážky omezeno pouze na základě použití článku 14 rozhodnutí č. 1/80?
3) Představuje odsouzení k trestu odnětí svobody pro mladistvé na tři roky definitivní vyloučení z trhu práce, a pokud ano, ztrátu práv přiznaných v čl. 7 prvním pododstavci druhé odrážce, i když existuje reálná možnost, že bude muset být vykonána pouze část trestu, na druhou stranu však po podmíněném propuštění bude muset dotčená osoba nebo osoby nejdříve podstoupit léčbu drogové závislosti, přičemž v průběhu této doby nebudou k dispozici na trhu práce?
4) Představuje ztráta zaměstnání nebo nemožnost ucházet se o zaměstnání v případě současné nezaměstnanosti z důvodu odsouzení k (nepodmíněnému) trestu odnětí svobody ipso facto
dobrovolnou nezaměstnanost ve smyslu čl. 6 odst. 2 druhé věty rozhodnutí č. 1/80, který nebrání ztrátě práv vycházejících z čl. 6 odst. 1 a čl. 7 odst. 1 rozhodnutí č. 1/80?
5) Vztahuje se toto řešení rovněž na případy, kdy daná osoba může být v přiměřeném a předvídatelném čase propuštěna na svobodu, avšak musí nejdříve podstoupit léčbu drogové závislosti, přičemž bude moci nastoupit do zaměstnání až po získání diplomu s vyšší kvalifikací?
6) Musí být článek 14 rozhodnutí č. 1/80 vykládán tak, že v rámci soudního řízení je ještě nezbytné vzít do úvahy změnu situace dotčené osoby nebo osob, která neopravňuje k dalšímu omezení ve smyslu čl. 14 rozhodnutí č. 1/80 a která následuje po posledním rozhodnutí úřadů?“
IV – Posouzení
A – K první předběžné otázce
17. Svou první předběžnou otázkou se předkládající soud táže, zda I. Cetinkaya spadá pod ustanovení čl. 7 prvního pododstavce rozhodnutí č. 1/80. Soudnímu dvoru tento svůj dotaz předkládá, protože na rozdíl od znění tohoto ustanovení nebylo dotčené osobě ve vlastním slova smyslu povoleno následovat své rodiče do Německa, neboť se v tomto státě narodil. Podstatou jeho otázky tedy je, zda má být článek 7 první pododstavec rozhodnutí č. 1/80 vykládán tak, že se toto ustanovení vztahuje na zletilou osobu, která se narodila v hostitelském členském státě a která je dítětem tureckého pracovníka působícího na řádném trhu práce v tomto členském státě.
18. Než bude tato otázka přesně zodpovězena, je třeba úvodem připomenout, že v souladu s judikaturou mají ustanovení čl. 7 prvního pododstavce rozhodnutí č. 1/80 přímý účinek, takže turečtí státní příslušníci, kteří splňují podmínky upravené těmito ustanoveními, se mohou u vnitrostátního soudce přímo domáhat práv, která jim tato ustanovení přiznávají(11) . Jak již bylo uvedeno výše, zmíněný čl. 7 první pododstavec rozhodnutí č. 1/80 přiznává všem rodinným příslušníkům tureckého pracovníka působícího na řádném trhu práce v členském státě, kteří získali povolení jej následovat, právo na přístup k zaměstnání dle jejich výběru v tomto státě, pokud tam řádně pobývají po dobu tří let, s výhradou přednosti, která bude poskytnuta pracovníkům, kteří jsou státními příslušníky Společenství, a bez uplatnění této výhrady pak tehdy, jestliže tam řádně pobývají po dobu pěti let. Rovněž bylo rozhodnuto, že užitečný účinek práva na přístup k zaměstnání přiznaný tímto ustanovením nezbytně předpokládá související právo na pobyt(12) .
19.  Z toho plyne, že právo na přístup k zaměstnání a právo na pobyt přiznaná čl. 7 prvním pododstavcem rozhodnutí č. 1/80 podléhají čtyřem podmínkám: za prvé, aby dotčená osoba byla rodinným příslušníkem tureckého pracovníka; za druhé, aby posledně zmíněný byl tureckým pracovníkem působícím na řádném trhu práce v hostitelském státě; za třetí, aby rodinný příslušník získal povolení následovat tohoto pracovníka, a za čtvrté, aby v tomto státě řádně pobýval alespoň po dobu tří let. Aby bylo možné podat předkládajícímu soudu užitečnou odpověď, posoudím každou z těchto podmínek.
20. Pokud se jedná o první podmínku, není zpochybňováno a zdá se být rovněž nepochybným, že ve smyslu čl. 7 prvního pododstavce rozhodnutí č. 1/80 je dítě tureckého pracovníka jeho rodinným příslušníkem. Soudní dvůr krom toho ve výše uvedeném rozsudku Ergat upřesnil, že dítě tureckého pracovníka si ve smyslu výše uvedeného ustanovení toto své postavení zachovává i po dosažení zletilosti, třebaže ve vztahu ke svým rodičům vede v hostitelském členském státě samostatný život(13) . I. Cetinkaya, jakožto dítě tureckého pracovníka, je tedy jeho rodinným příslušníkem ve smyslu čl. 7 prvního pododstavce rozhodnutí č. 1/80.
21. Německá vláda však zpochybňuje skutečnost, že I. Cetinkaya splňuje druhou požadovanou podmínku, a to že je dítětem tureckého pracovníka „působícího na řádném trhu práce“. Tato vláda tvrdí, že pokud by otec I. Cetinkay uplatnil své právo na důchod před přijetím rozhodnutí o vyhoštění dne 3. listopadu 2000, nepůsobil by již na řádném trhu práce. Ke dni přijetí tohoto rozhodnutí by již tedy nebylo možné na jeho syna pohlížet, jakoby spadal pod ustanovení čl. 7 prvního pododstavce rozhodnutí č. 1/80. Podle německé vlády jsou totiž podmínky upravené tímto ustanovením přísnější než podmínky obsažené v čl. 7 druhém pododstavci, který se týká dětí tureckých pracovníků, které ukončily odborné vzdělání v hostitelském státě. Postoj, který zaujal Soudní dvůr v rozsudku ze dne 19. listopadu 1998, Akman(14), v němž rozhodl, že dítě tureckého pracovníka, které ukončilo odborné vzdělání v hostitelském státě, může uplatnit práva přiznaná čl. 7 druhým pododstavcem rozhodnutí č. 1/80, třebaže pracovník, od nějž tato práva odvozuje, opustil řádný trh práce tohoto státu, nelze v rámci čl. 7 prvního pododstavce tohoto rozhodnutí použít. Z toho vyplývá, že turecký pracovník musí působit na trhu práce v hostitelském státě ještě v okamžiku, kdy jeho rodinní příslušníci hodlají uplatnit práva, která jim přiznává čl. 7 první pododstavec.
22. S touto analýzou nesouhlasím. Je pravdou, že výraz „působící na řádném trhu práce“ obsažený v čl. 7 prvním pododstavci rozhodnutí č. 1/80 odkazuje na současnou situaci, jak již vyplývá z použití příčestí přítomného „působící“ ve francouzském znění. Tatáž formulace je obsažena rovněž ve většině dalších jazykových verzí, v nichž bylo rozhodnutí č. 1/80 vypracováno(15) . Je rovněž nepochybné, že podmínka působení pracovníka na trhu práce podle čl. 7 druhého pododstavce rozhodnutí č. 1/80, jak ji vyložil Soudní dvůr ve výše uvedeném rozsudku Akman, je vyjádřena v minulém čase(16) . Ze znění sporné podmínky obsažené v čl. 7 prvním pododstavci však výslovně nevyplývá, že by práva, která toto ustanovení přiznává rodinným příslušníkům tureckého pracovníka, závisela na výkonu činnosti tureckého pracovníka v pracovním poměru v hostitelském státě a že by tato práva zanikla, jakmile by tam tento pracovník veškerou činnost natrvalo ukončil. Z ustálené praxe Soudního dvora mimo jiné vyplývá, že k výkladu ustanovení rozhodnutí č. 1/80 je třeba brát ohled nejen na znění dotčeného ustanovení, ale také na jeho kontext a na cíle uvedeného rozhodnutí(17) . Výklad sporné podmínky, který obhajuje německá vláda, je však dle mého názoru v rozporu se systematikou a s cíli čl. 7 prvního pododstavce upřesněnými judikaturou.
23. Ve výše uvedeném rozsudku Kadiman Soudní dvůr uvedl, že čl. 7 první pododstavec rozhodnutí č. 1/80 sleduje dva cíle. Toto ustanovení má za prvé za cíl podpořit zaměstnání a pobyt tureckého pracovníka působícího na řádném trhu práce v členském státě tím, že zde zaručuje zachování jeho rodinných vztahů(18) . Z tohoto hlediska pak toto ustanovení dle Soudního dvora upravuje v první řadě možnost rodinných příslušníků uvedeného pracovníka následovat jej za účelem sloučení rodiny(19) . Soudní dvůr ze systematiky a z účelu tohoto ustanovení vyvodil, že rodinný příslušník musí v zásadě pobývat po dobu těchto prvních tří let u tureckého pracovníka, a to v rámci skutečného soužití ve společné domácnosti(20) . Za účelem dalšího posílení začlenění tohoto pracovníka v hostitelském státě je pak v druhé řadě účelem tohoto ustanovení podpořit upevnění postavení jeho rodinných příslušníků tím, že jim samotným dále umožňuje přístup na řádný trh práce v tomto státě(21) . Ti tedy získají právo na přístup k zaměstnání nejprve po třech letech řádného pobytu, s výhradou přednosti, která bude udělena státním příslušníkům ostatních členských států, a bez uplatnění této výhrady pak po pěti letech. Krom toho je známo, že právo na přístup k zaměstnání ke svému výkonu nezbytně předpokládá právo na pobyt v hostitelském státě.
24. Ve výše uvedeném rozsudku Ergat Soudní dvůr upřesnil dosah těchto práv přiznaných rodinným příslušníkům(22) . Soudní dvůr prohlásil, že od okamžiku, kdy turecký státní příslušník uvedený v čl. 7 prvním pododstavci rozhodnutí č. 1/80 má po pěti letech řádného pobytu právo na volný přístup k zaměstnání v hostitelském členském státě v souladu s druhou odrážkou tohoto ustanovení, nejen přímý účinek tohoto ustanovení má za následek, že dotčená osoba odvozuje svoje osobní právo na zaměstnání přímo z rozhodnutí č. 1/80, ale také užitečný účinek tohoto práva nezbytně předpokládá existenci souvisejícího práva na pobyt, které je založeno na právu Společenství a je nezávislé na trvání podmínek přístupu k těmto právům (23) . Soudní dvůr uvedl, že cíle rozhodnutí č. 1/80 by nebylo dosaženo, kdyby omezení zavedená členským státem mohla ve svém důsledku připravit rodinné příslušníky o práva, která jim přiznává čl. 7 první pododstavec uvedeného rozhodnutí, a to právě v okamžiku, kdy mají díky volnému přístupu k zaměstnání dle svého výběru možnost trvale se začlenit v hostitelském státě(24) . Pro potvrzení své analýzy Soudní dvůr odkázal na výše uvedený rozsudek Akman, ve kterém, což bych chtěl připomenout, Soudní dvůr rozhodl, že v okamžiku, kdy dítě ukončí svá studia a nabude právo na přístup k zaměstnání v hostitelském státě, které mu přímo přiznává rozhodnutí č. 1/80, a tím i právo získat tam povolení k pobytu pro tento účel, není již nezbytné, aby rodič tohoto dítěte měl nadále postavení pracovníka ani aby pobýval na území uvedeného státu. Soudní dvůr z toho dovodil, že členské státy již nemají právo stanovit podmínky pro pobyt rodinného příslušníka tureckého pracovníka po uplynutí doby tří let(25), a tím méně pak po uplynutí pěti let řádného pobytu, neboť v souladu s čl. 7 prvním pododstavcem druhou odrážkou rozhodnutí č. 1/80 již nelze vůči dotčené osobě namítat právo přednosti pracovníků z ostatních členských států.
25. Z těchto skutečností dle mého názoru vyplývá, že právo na přístup k zaměstnání a právo na pobyt, která přiznává čl. 7 první pododstavec rozhodnutí č. 1/80 rodinným příslušníkům za účelem upevnění jejich vlastního začlenění v hostitelském státě, musejí být nezávislá na situaci tureckého pracovníka, od nějž jsou tato práva původně odvozena. Je třeba, aby tato práva mohla být vykonávána, jakmile rodinný příslušník splňuje podmínky upravené v čl. 7 prvním pododstavci, i když pracovník, od nějž tento rodinný příslušník svá práva odvozuje, již sám nepůsobí na trhu práce v tomto státě. Pokud by tomu tak nebylo, nebylo by možné hovořit o skutečné možnosti začlenění těchto rodinných příslušníků, neboť jejich právo na přístup k zaměstnání by zůstalo nejisté či dočasné v tom smyslu, že by nadále záviselo na osudu tureckého pracovníka. Teze německé vlády by tedy ve svém důsledku znamenala, že dítě tureckého pracovníka, které stejně jako I. Cetinkaya začalo pracovat v hostitelském státě, by mohlo následně ztratit právo na přístup k zaměstnání dnem, kdy jeho otec uplatnil právo na důchod. Dle mého názoru nelze této tezi dát zapravdu. Vzhledem k systematice a cílům čl. 7 prvního pododstavce rozhodnutí č. 1/80 se domnívám, že podmínka působení pracovníka na řádném trhu práce v hostitelském státě se může vztahovat pouze na dobu tří let, během které u něj musí rodinný příslušník nepřetržitě pobývat a před jejímž uplynutím tento rodinný příslušník ještě nemá práva, která přímo přiznává čl. 7 první pododstavec. Tato podmínka se nemůže uplatňovat po uplynutí této doby, aniž by tím nedošlo ke zpochybnění dosahu těchto práv. Z toho dovozuji, že čl. 7 první pododstavec rozhodnutí č. 1/80 nepožaduje, aby turecký pracovník ještě působil na řádném trhu práce v dotčeném členském státě, jakmile po třech letech řádného pobytu v tomto státě jeho rodinný příslušník hodlá sám vstoupit na trh práce a domáhá se práva na pobyt.
26. Na tureckého státního příslušníka, který se jako I. Cetinkaya narodil a vždy žil v Německu, kde jeho otec v minulosti vykonával činnost v pracovním poměru po dobu delší tří let, je nutno dle mého názoru pohlížet jako na dítě tureckého pracovníka působícího na řádném trhu práce ve smyslu čl. 7 prvního pododstavce rozhodnutí č. 1/80, i když jeho otec uplatnil své právo na důchod v době, kdy již bylo přijato rozhodnutí o vyhoštění ze dne 3. listopadu 2000.
27. Nyní je třeba posoudit třetí podmínku, podle níž musí rodinný příslušník získat povolení následovat tureckého pracovníka do hostitelského státu. Shodně s předkládajícím soudem a se všemi vedlejšími účastníky se domnívám, že ji nelze vykládat v tom smyslu, že z rozsahu působnosti čl. 7 prvního pododstavce rozhodnutí č. 1/80 jsou vyloučeni rodinní příslušníci tohoto pracovníka, kteří se narodili na území tohoto členského státu. Jednak v ustanovení čl. 7 prvního pododstavce nic nenasvědčuje tomu, že by tato podmínka byla stanovena za tím účelem, aby ji bylo možné namítat vůči rodinným příslušníkům tureckého pracovníka, kteří se narodili na území dotčeného členského státu a kteří za daného předpokladu neměli zapotřebí „získat povolení následovat jej“. Jednak takto restriktivní výklad sporné podmínky dále není v souladu s jejím právním kontextem ani, a to hlavně, s cílem sledovaným čl. 7 prvním pododstavcem rozhodnutí č. 1/80.
28. Z obsahu článků 6 a 7 rozhodnutí č. 1/80 totiž vyplývá, že toto rozhodnutí se nedotýká práva členských států upravit přístup tureckých státních příslušníků, jakož i jejich rodinných příslušníků na své území(26) . Článek 7 první pododstavec rozhodnutí č. 1/80 tedy poskytuje právo na přístup k zaměstnání rodinným příslušníkům tureckého pracovníka po určité době pobytu, aniž by tím byla dotčena pravomoc dotyčného členského státu udělit dotčeným osobám povolení následovat tureckého pracovníka, který je tam řádně zaměstnán(27) . Sankcí při nedodržení právní úpravy hostitelského státu je v souladu s judikaturou skutečnost, že k tomu, aby vznikla práva na zaměstnání, nesmělo být právo na pobyt v tomto státě získáno podvodně(28) .
29. Z toho dovozuji, že podmínku, podle níž rodinní příslušníci tureckého pracovníka musejí nejprve „získat povolení následovat jej“, je třeba chápat tak, že z rozsahu působnosti čl. 7 prvního pododstavce rozhodnutí č. 1/80 vylučuje ty, kteří do hostitelského státu vstoupili v rozporu s právními předpisy tohoto státu. Tuto podmínku lze tedy namítat pouze vůči osobám, které nepobývaly na území členského státu, v němž se nachází turecký pracovník, a které měly získat povolení příslušných orgánů tohoto státu, aby tam mohly vstoupit a následovat tak tohoto pracovníka. Tuto podmínku tedy nelze uplatňovat vůči rodinnému příslušníkovi tohoto pracovníka, který se narodil na území dotčeného státu, a nemusel proto takové povolení získat.
30. Vyloučení rodinných příslušníků tureckého pracovníka a zejména jeho dětí, které se narodily na území hostitelského státu, z rozsahu působnosti čl. 7 prvního pododstavce rozhodnutí č. 1/80 je dále zjevně v rozporu s cílem tohoto rozhodnutí. V souladu s ustálenou judikaturou totiž má čl. 7 první pododstavec za cíl podporovat sloučení rodiny v hostitelském státě. Jak již bylo uvedeno výše, Soudní dvůr rozhodl, že cílem tohoto článku je usnadnit zaměstnání a pobyt tureckého pracovníka působícího na řádném trhu práce v dotyčném členském státě tím, že mu zaručuje zachování jeho rodinných vztahů(29) . Právě s ohledem na tento cíl Soudní dvůr dospěl ve výše uvedeném rozsudku Kadiman k názoru, že rodinní příslušníci musejí vést nepřetržitě společný život s dotyčným pracovníkem po dobu tří let uvedenou ve zmíněném čl. 7 prvním pododstavci. Bylo by tedy „nelogické a neslučitelné“ s tímto cílem, jak uvádí sám předkládající soud(30), kdyby z rozsahu působnosti tohoto ustanovení byli vyloučeni rodinní příslušníci tureckého pracovníka a zejména jeho děti, které se narodily na území hostitelského státu, zatímco skutečnost, že se v tomto státě narodily, přispívá právě k uskutečnění cíle sledovaného uvedeným ustanovením.
31. Z toho vyplývá, že narodil-li se I. Cetinkaya v Německu a nezískal-li formálně povolení následovat sem svého otce, tato skutečnost nevylučuje, že spadá do rozsahu působnosti čl. 7 prvního pododstavce rozhodnutí č. 1/80.
32. V souvislosti se čtvrtou podmínkou je známo, že I. Cetinkaya v Německu řádně pobýval ke dni, kdy bylo nařízeno jeho vyhoštění, a to již déle než pět let. Z údajů poskytnutých předkládajícím soudem totiž vyplývá, že I. Cetinkaya pobýval nepřetržitě v tomto státě od svého narození. Dne 9. března 1995 získal povolení k pobytu na neomezenou dobu. Podle všeho tedy spadá do rozsahu působnosti čl. 7 prvního pododstavce druhé odrážky rozhodnutí č. 1/80, na jehož základě má v Německu právo na volný přístup k jakékoli činnosti v pracovním poměru dle svého výběru.
33. Z toho vyplývá, že turecký státní příslušník, který se nachází v situaci I. Cetinkay, spadá pod ustanovení čl. 7 prvního pododstavce rozhodnutí č. 1/80. Navrhuji tedy, aby Soudní dvůr na první předběžnou otázku odpověděl, že čl. 7 první pododstavec rozhodnutí č. 1/80 je třeba vykládat tak, že se toto ustanovení vztahuje na zletilé dítě, narozené v hostitelském členském státě, jehož rodičem je turecký pracovník působící nebo který působil na řádném trhu práce v tomto členském státě.
B – Ke druhé předběžné otázce
34. Druhou otázkou se předkládající soud táže, zda z důvodu svého uvěznění a léčby drogové závislosti I. Cetinkaya pozbyl práv vyplývajících z čl. 7 prvního pododstavce rozhodnutí č. 1/80. Předkládající soud uvádí, že podle vnitrostátní judikatury lze zásady vyvozené v rámci článku 6 rozhodnutí č. 1/80, podle nichž prodloužená nepřítomnost na trhu práce může mít za následek ztrátu práv přiznaných tímto článkem, uplatnit i v rámci článku 7 uvedeného rozhodnutí. Zdůrazňuje však, že tato teze neodpovídá systematice a cílům tohoto článku 7. Tato teze rovněž není v souladu s judikaturou Soudního dvora, který ve výše uvedeném rozsudku Ergat naznačil, že práva přiznaná čl. 7 prvním pododstavcem rozhodnutí č. 1/80 mohou zaniknout pouze na základě článku 14 tohoto rozhodnutí.
35. Podstatou předběžné otázky předkládajícího soudu tedy je, zda má být čl. 7 první pododstavec rozhodnutí č. 1/80 vykládán tak, že v důsledku odsouzení k trestu odnětí svobody a následné léčby drogové závislosti mohou být práva, která tento článek přiznává tureckému státnímu příslušníkovi nacházejícímu se ve stejné situaci jako I. Cetinkaya, omezena pouze podle článku 14 rozhodnutí č. 1/80 anebo zda mohou být omezena také z důvodu prodloužené nepřítomnosti na trhu práce.
36. Pro pochopení významu této otázky je třeba připomenout podmínky, za nichž judikatura upřesnila, že turecký státní příslušník v případě prodloužené nepřítomnosti na trhu práce ztrácí práva, která mu přiznává rozhodnutí č. 1/80. Tato judikatura byla vypracována v rámci výkladu článku 6 zmíněného rozhodnutí. Tento článek se vztahuje na turecké pracovníky, kteří jsou v členském státě v pracovním poměru a působí tam na řádném trhu práce. Aby mohla dotčená osoba vykonávat toto právo na přístup k zaměstnání, musí mít také právo na pobyt(31) . Účelem práva na pobyt je tedy pouze zajištění užitečného účinku práva na přístup k zaměstnání. Judikatura z této skutečnosti ve výše uvedeném rozsudku Bozkurt dovodila, že turecký státní příslušník se již nemůže domáhat práva na pobyt na území hostitelského členského státu na základě článku 6 rozhodnutí č. 1/80, jestliže dosáhl důchodového věku nebo utrpěl pracovní úraz, který způsobil úplnou a trvalou neschopnost pozdějšího výkonu činnosti v pracovním poměru. Podle Soudního dvora je nutné v takovém případě na dotčenou osobu pohlížet, jakoby definitivně opustila trh práce tohoto členského státu, takže právo na pobyt, jehož se dovolává, nemá žádnou vazbu na činnost v pracovním poměru, a to ani do budoucna(32) . Ve výše uvedeném rozsudku Tetik Soudní dvůr dále shledal, že turecký pracovník ztrácí práva, která mu přiznává článek 6, jestliže se rozhodne opustit své zaměstnání a nepodnikne-li v přiměřené lhůtě kroky nezbytné k uzavření nového pracovního poměru(33) . Soudní dvůr tuto analýzu potvrdil ve výše uvedeném rozsudku Nazli a další(34) . Předkládající soud se tedy svou předběžnou otázkou táže, zda lze tuto judikaturu použít na případ tureckého státního příslušníka, který spadá pod ustanovení čl. 7 prvního pododstavce a který se nachází ve stejné situaci jako I. Cetinkaya.
37. Shodně s Komisí se domnívám, že odpověď na tuto otázku lze dovodit z výše uvedeného rozsudku Ergat. Jak již bylo uvedeno, tento rozsudek se týkal dítěte tureckých pracovníků, jemuž bylo ve věku osmi let povoleno následovat své rodiče do Německa, kde samo vykonávalo různá zaměstnání, a jemuž bylo zamítnuto prodloužení povolení k pobytu ze strany příslušných úřadů, neboť jeho žádost jim byla doručena opožděně. Již bylo řečeno, že Soudní dvůr upřesnil dosah práv, která čl. 7 první pododstavec rozhodnutí č. 1/80 přiznává přímo rodinným příslušníkům tureckého pracovníka. Uvedl jsem, že Soudní dvůr zcela výslovně prohlásil, že státy již nemají právo stanovit podmínky pro pobyt rodinného příslušníka tureckého pracovníka po uplynutí doby tří let uvedené v tomto ustanovení, a tím méně pak, jestliže dotčená osoba po uplynutí pěti let řádného pobytu spadá pod  čl. 7 první pododstavec druhou odrážku tohoto rozhodnutí(35) . Soudní dvůr upřesnil, že si členské státy sice zachovaly pravomoc upravit jak vstup rodinného příslušníka tureckého pracovníka na své území, tak podmínky jeho pobytu během počátečního tříletého období, naproti tomu však již nemají možnost přijímat opatření týkající se pobytu, jimiž by narušily výkon práv výslovně přiznaných rozhodnutím č. 1/80 dotčené osobě, která k tomu splňuje podmínky, a je již proto řádně začleněna v hostitelském členském státě, neboť právo na pobyt je nezbytné pro přístup k jakékoli činnosti v pracovním poměru a k jejímu výkonu(36) .
38. V tomtéž rozsudku Soudní dvůr mimoto upřesnil podmínky, za nichž může rodinný příslušník tureckého pracovníka spadající pod čl. 7 první pododstavec rozhodnutí č. 1/80 ztratit práva, která mu toho ustanovení přiznává. Generální advokát Mischo ve svém stanovisku v této věci hájil tezi, podle níž musí zletilé dítě tureckého pracovníka spadající pod čl. 7 první pododstavec rozhodnutí č. 1/80 po získání volného přístupu k jakékoli činnosti v pracovním poměru podléhat stejným pravidlům jako turecký pracovník, který do členského státu přicestoval za účelem získání pobytu teprve v dospělosti. Dítě by tedy ztratilo svá práva v případě prodloužené dobrovolné nezaměstnanosti(37) . Obdobný názor jsem hájil ve svém stanovisku ve výše uvedené věci Akman v případě dítěte, které ukončilo odborné vzdělání v hostitelské zemi a svá práva odvozuje z čl. 7 druhého pododstavce rozhodnutí č. 1/80. V zájmu vnitřní soudržnosti jsem argumentoval, že jakmile má dítě tureckého pracovníka volný přístup k jakékoli nabídce zaměstnání poté, co ukončilo své odborné vzdělání, a má související právo na pobyt, pak musí právo na přístup k zaměstnání uplatnit v přiměřené době(38) . Soudní dvůr však tento požadavek ve výše uvedeném rozsudku Akman nepřevzal. Ve výše uvedeném rozsudku Ergat krom toho uvedl, že práva přiznaná rodinným příslušníkům čl. 7 prvním pododstavcem rozhodnutí č. 1/80 mohou být omezena pouze ve dvou případech, a to za prvé při uplatnění článku 14 uvedeného rozhodnutí a za druhé v případě, že dotyčný rodinný příslušník opustí území hostitelského státu na podstatnou dobu bez legitimních důvodů(39) . Soudní dvůr tedy nepřevzal třetí předpoklad navržený generálním advokátem Mischem, který se týkal prodloužené dobrovolné nezaměstnanosti.
39. Z výše uvedeného rozsudku Ergat tedy lze dovodit, že mimo rozhodnutí o vyhoštění přijaté členským státem na základě článku 14 rozhodnutí č. 1/80 ztrácí dotčená osoba právo na přístup k zaměstnání a právo na pobyt přiznané čl. 7 prvním pododstavcem uvedeného rozhodnutí pouze v případě, že se sama rozhodne přerušit svá pouta k tomuto státu tím, že jej opustí na dlouhou dobu a bez legitimních důvodů. Naopak pokud rodinný příslušník nepřeruší svá pouta k hostitelskému státu, může tato práva ztratit pouze na základě článku 14.
40. Toto řešení by se mělo tím spíše použít i na případ zletilého dítěte tureckého pracovníka, které se stejně jako I. Cetinkaya narodilo v členském státě a vždy tam žilo se svými rodiči. Jak již bylo objasněno výše, čl. 7 první pododstavec rozhodnutí č. 1/80 sleduje dva cíle, a to jednak možnost začlenění tureckého pracovníka v hostitelském státě podporou zachování jeho rodinných vztahů, jednak upevnění vlastního postavení jeho rodinných příslušníků tím, že jim bude po uplynutí určité doby umožněn přístup na trh práce. Jak jsem již uvedl, Soudní dvůr ve výše uvedeném rozsudku Ergat shledal, že státy již nemají právo přijímat opatření, jimiž by narušily právo na pobyt rodinných příslušníků, kteří splňují podmínky požadované čl. 7 prvním pododstavcem, rozhodnutí č. 1/80, protože ti jsou již z tohoto důvodu v hostitelském státě řádně začlenění. Taková úvaha by měla tím spíše platit v případě dítěte tureckého pracovníka, které se narodilo v hostitelském státě, dokončilo zde školní docházku a vždy zde žilo. Je zjevně nepochybné, že takový turecký státní příslušník se již v členském státě začlenil. Práva, která odvozuje z čl. 7 prvního pododstavce druhé odrážky rozhodnutí č. 1/80, tedy nemohou být omezena více než práva rodinného příslušníka, který v průběhu svého života následoval pracovníka do hostitelského státu. Krom toho je třeba poznamenat, že I. Cetinkaya stejně jako S. Ergat své právo na přístup k zaměstnání v hostitelském státě uplatnil, neboť zde vykonával různé činnosti v pracovním poměru od roku 1996 do prosince 1999, tedy prakticky až do svého vzetí do vazby, což tím spíše odůvodňuje, že názor vyslovený Soudním dvorem ve výše uvedeném rozsudku Ergat je třeba použít na projednávaný případ.
41. Z těchto skutečností tedy mohu dovodit, že turecký státní příslušník, který se narodil v hostitelském státě a nikdy nepřerušil svá pouta k tomuto státu, může být zbaven práv přiznaných čl. 7 prvním pododstavcem rozhodnutí č. 1/80 pouze na základě čl. 14 odst. 1 uvedeného rozhodnutí, to znamená z důvodů veřejného pořádku, veřejné bezpečnosti a veřejného zdraví. Tato analýza je v souladu s integračními cíli, které sleduje zmíněný čl. 7 první pododstavec. Začlenění tureckých pracovníků totiž bude o to více podpořeno, čím více budou posílena práva jejich dětí narozených v hostitelském státě. Stejně tak bude začlenění rodinných příslušníků pevnější, jestliže právo na pobyt dětí z druhé generace, které se narodily v hostitelském státě a nikdy nepřerušily svá pouta k tomuto státu, již nebude dočasné či nejisté pro žádnou generaci v tom smyslu, že nebude závislé na výkonu hospodářské činnosti. Uplatnění omezení podle článku 6 rozhodnutí č. 1/80 na tyto děti by naopak mohlo způsobit, že při úrazu, jehož následkem se stanou zcela neschopnými práce, nebo při uplatnění svých práv na důchod, již nebudou mít na základě uvedeného rozhodnutí právo na pobyt v tomto státě, přestože tam vždy žily.
42. Tato analýza má tu výhodu, že zohledňuje výrazný pokrok, jaký učinilo právo Společenství v oblasti práva na pobyt v členských státech. Je známo, že právo na pobyt státních příslušníků Společenství není závislé na výkonu hospodářské činnosti. Počínaje devadesátými léty byla přijata řada směrnic ve prospěch osob, které nevykonávají nebo již nevykonávají hospodářskou činnost. Zákonodárce zejména upravil podmínky, za nichž mohou pracovníci, kteří odešli do důchodu, získat povolení k pobytu v hostitelském členském státě(40) . Tento vývoj se konkretizoval především zavedením statutu občana Unie do Smlouvy Smlouvou o Evropské unii, od tohoto okamžiku přiznává, prostřednictvím ustanovení s přímým účinkem, každé osobě, která má státní příslušnost některého členského státu, právo svobodně pobývat na území členských států(41) za podmínky, že dotčené osoby mají dostatečné příjmy pro sebe a pro své rodinné příslušníky, jakož i zdravotní pojištění na pokrytí rizik v hostitelském státě(42) .
43. Tato ustanovení zajisté nelze použít na turecké státní příslušníky spadající pod rozhodnutí č. 1/80 a právo na pobyt státního příslušníka Společenství v členském státě v rámci článků 39 ES až 41 ES, k nimž mají strany dohody o přidružení přihlížet při realizaci volného pohybu pracovníků mezi členskými státy Společenství a Tureckem, za daného stavu judikatury nadále podléhá podmínce, že si státní příslušník uchoval postavení pracovníka nebo případně osoby hledající zaměstnání(43) . Přesto se domnívám, že lze tento vývoj jen sotva přehlížet, pokud se jedná o výklad rozhodnutí č. 1/80. Jeho zohlednění je dle mého názoru odůvodněné s ohledem na ustanovení přijatá v oblasti práva na pobyt státních příslušníků třetích zemí v členských státech. Evropská rada na svém zvláštním zasedání v Tampere ve dnech 15. a 16. října 1999 prohlásila, že Evropská unie musí zajistit rovné zacházení státním příslušníkům třetích zemí, kteří legálně pobývají na území členských států, a že důraznější politika v oblasti integrace by měla usilovat o to, aby jim byla nabídnuta práva a povinnosti srovnatelné s právy a povinnostmi občanů Evropské unie(44) . Směrnice 2003/109/ES(45), která byla přijata v souladu s logikou tohoto prohlášení(46), zejména uvádí, že začlenění státních příslušníků třetích zemí, kteří dlouhodobě pobývají v členských státech, je rozhodující pro podporu hospodářské a sociální soudržnosti, základního cíle Společenství stanoveného Smlouvou(47) . Zavádí ve prospěch státních příslušníků třetích zemí, kteří legálně pobývali na území členského státu po dobu pěti let, právní postavení dlouhodobě pobývajícího rezidenta, které je trvalé povahy, jestliže prokážou, že mají příjmy, které jsou dostatečné k zajištění jejich výživy a výživy jejich rodiny, a rovněž zdravotní pojištění(48) .
44. Vzhledem k tomuto vývoji a zejména s ohledem na práva takto přiznaná státním příslušníkům všech třetích zemí po určité době řádného pobytu v členském státě by tudíž nebylo soudržné, kdyby zletilé děti tureckých pracovníků, které se v členském státě narodily a vždy tam žily, měly na základě dohody o přidružení uzavřené před více než čtyřiceti lety za účelem podpory začlenění Turecka do Evropského společenství právo na pobyt, které by bylo toliko právem souvisejícím s výkonem hospodářské činnosti. V tomto ohledu je dále třeba připomenout, že za daného stavu judikatury práva přiznaná rozhodnutím č. 1/80 tureckým státním příslušníkům nezahrnují právo volného pohybu uvnitř Společenství a jsou omezena na území hostitelského členského státu, do nějž tyto migrující osoby vstoupily nebo v němž legálně pobývají(49) . Připustíme-li, že práva přiznaná přímo čl. 7 prvním pododstavcem rozhodnutí č. 1/80 tureckým dětem, které se narodily v hostitelském státě a které nikdy nepřerušily svá pouta k tomuto státu, lze omezit pouze na základě článku 14 uvedeného rozhodnutí, pak by si tyto migrující osoby mohly uchovat postavení na půl cesty mezi postavením občanů Unie a postavením státních příslušníků všech třetích zemí, což by také odpovídalo logice dohody o přidružení.
45. Turecký státní příslušník, který stejně jako I. Cetinkaya porušil právní předpisy o omamných látkách, v důsledku čehož byl stejně jako v projednávané věci odsouzen k trestu odnětí svobody na tři roky, by tedy neměl být vyloučen z rozsahu působnosti rozhodnutí č. 1/80 a automaticky zbaven práv na přístup k zaměstnání a na pobyt, která mu přiznává čl. 7 první pododstavec tohoto rozhodnutí. Tato analýza neznamená zpochybnění legitimního oprávnění členských států přijmout opatření k vyhoštění státních příslušníků jiných států, kteří vážně narušují veřejný pořádek. Rovněž nezpochybňuji, že spáchání trestných činů v oblasti omamných látek je závažnou a skutečnou hrozbou pro společnost, která odůvodňuje přijetí zvláštních opatření proti cizincům, kteří jsou uznáni vinnými, což také Soudní dvůr mnohokrát připustil(50) . Mým záměrem je pouze upřesnit, že právní rámec, ve kterém mohou členské státy přijmout opatření vůči tureckým státním příslušníkům, kteří spadají pod čl. 7 první pododstavec rozhodnutí č. 1/80, tvoří článek 14 tohoto rozhodnutí, jímž chtěla Rada přidružení vyhradit státům, které jsou stranami dohody o přidružení, pravomoc chránit své legitimní zájmy v oblasti veřejného pořádku tím, že jim umožnila omezit práva přiznaná uvedeným rozhodnutím.
46. Právě na základě tohoto ustanovení by tedy měl předkládající soud ověřit legalitu rozhodnutí o vyhoštění ze dne 3. listopadu 2000, změněného dne 3. září 2002. V tomto ohledu je nutné připomenout, že ve výše uvedeném rozsudku Nazli a další Soudní dvůr uvedl, že pro určení dosahu výjimky veřejného pořádku uvedené v článku 14 rozhodnutí č. 1/80 je třeba odkázat na výklad provedený Soudním dvorem u téže výjimky, ovšem v oblasti volného pohybu pracovníků, kteří jsou státními příslušníky členských států(51) . Z judikatury vyplývá, že pojem „veřejného pořádku“, je-li použit pro zdůvodnění výjimky z výkonu základních svobod zaručených Smlouvou, musí být vymezen striktně(52) . Vedle narušení sociálního pořádku, k němuž dochází vždy při porušení zákona, tento pojem předpokládá existenci skutečného a dostatečně závažného ohrožení základního zájmu společnosti(53) . V takovém případě může odsouzení pro trestný čin odůvodňovat přijetí opatření vyhoštění pouze tehdy, jestliže okolnosti, které k odsouzení vedly, ukazují na takové osobní chování, které je trvajícím ohrožením veřejného pořádku(54) . Z toho plyne, že opatření vyhoštění nelze založit na důvodech všeobecné prevence(55), jak je tomu zjevně alespoň zčásti v případě rozhodnutí napadeného v rámci sporu v původním řízení. O takovém opatření rovněž nelze rozhodnout automaticky v důsledku odsouzení pro trestný čin(56) . Vždy je třeba provést posouzení případ od případu, pokud se jedná o osobní chování pachatele trestného činu a ohrožení veřejného pořádku, které s sebou přináší. Jak bude uvedeno dále v rámci posouzení šesté předběžné otázky, soudce, který posuzuje zákonnost rozhodnutí o vyhoštění, musí přihlédnout ke skutečnostem, k nimž došlo po rozhodnutí o vyhoštění a které by dokazovaly, že dotčená osoba již nepředstavuje ohrožení veřejného pořádku. A konečně opatření veřejného pořádku přijatá dotyčným členským stát em musejí být v souladu se zásadou proporcionality(57), takže musejí být způsobilá zaručit uskutečnění sledovaného cíle a nesmějí přesáhnout meze toho, co je nezbytné pro jeho dosažení.
47. V rámci tohoto posouzení příslušným vnitrostátním orgánům krom toho přísluší přihlédnout k ochraně rodinného života zaručené článkem 8 Evropské úmluvy o ochraně lidských práv. Tento požadavek, jehož zohlednění Soudní dvůr požadoval v rámci svobody pohybu pracovníků Společenství a jejich rodinných příslušníků(58), musí platit také v případě, že se jedná o posouzení omezení práv tureckých migrujících osob, která jim přiznává rozhodnutí č. 1/80. Je nesporné, že vyhoštění osoby ze země, kde žijí její blízcí příbuzní, může znamenat zásah do tohoto práva na zachování rodinného života a že toto právo je součástí základních práv chráněných právním řádem Společenství(59) . Ve výše uvedeném rozsudku Orfanopoulos a další Soudní dvůr upřesnil, že takový zásah má být přiměřený ochraně veřejného pořádku a že pro ověření této proporcionality je třeba zohlednit zejména povahu a závažnost trestného činu spáchaného dotčenou osobou, délku jejího pobytu v hostitelském členském státě, dobu, která uplynula od spáchání trestného činu, rodinné poměry dotčené osoby a závažnost nesnází, s nimiž by se mohli potýkat manžel a případné děti dotčené osoby v zemi, jejímž je státním příslušníkem(60) .
48. Judikatura se tedy přiklonila k ochraně práv jednotlivců při výkonu pravomoci státu v oblasti veřejného pořádku. Pokud bychom připustili, že turecký státní příslušník, který byl odsouzen k trestu odnětí svobody, je automaticky vyloučen z působnosti rozhodnutí č. 1/80, protože v daném okamžiku nemůže vykonávat činnost v pracovním poměru, mohly by pak vnitrostátní úřady také  obcházet meze pravomocí států v oblasti veřejného pořádku stanovené právem Společenství, a připravit tak článek 14 rozhodnutí č. 1/80 částečně o jeho užitečný účinek.
49. S ohledem na veškeré tyto skutečnosti navrhuji, aby Soudní dvůr na druhou předběžnou otázku odpověděl tak, že čl. 7 první pododstavec rozhodnutí č. 1/80 je třeba vykládat v tom smyslu, že v důsledku odsouzení k trestu odnětí svobody a případně následné léčby drogové závislosti lze práva, která toto ustanovení přiznává tureckému státnímu příslušníkovi v situaci, v jaké se nachází I. Cetinkaya, který se narodil a vždy žil v hostitelském státě, omezit pouze na základě článku 14 uvedeného rozhodnutí.
C – Ke třetí předběžné otázce
50. Za předpokladu, že bude na předchozí otázku dána záporná odpověď a že může dojít ke ztrátě práv přiznaných čl. 7 prvním pododstavcem rozhodnutí č. 1/80, jakmile dotčená osoba opustí trh práce, se předkládající soud táže, zda je třeba se domnívat, že je tomu tak i v případě, že dotčená osoba byla stejně jako v projednávané věci odsouzena k trestu odnětí svobody pro mladistvé na tři léta. V tomto ohledu se dotazuje, jaký dosah je třeba přiznat výše uvedenému rozsudku Nazli a další, v němž Soudní dvůr rozhodl, že pracovník působící na řádném trhu práce neztrácí práva, která mu přiznává článek 6 rozhodnutí č. 1/80, z důvodu, že byl vzat do vazby na třináct měsíců a poté odsouzen k podmíněnému trestu odnětí svobody.
51. Podstatou předběžné otázky předkládajícího soudu tedy je, zda rodinný příslušník tureckého pracovníka ztrácí právo na přístup k jakékoli činnosti v pracovním poměru dle svého výběru po pěti letech řádného pobytu v hostitelském členském státě, které mu přiznává čl. 7 první pododstavec druhá odrážka rozhodnutí č. 1/80, jakmile byl odsouzen k trestu odnětí svobody pro mladistvé na tři roky, jehož délku lze zkrátit, ale po němž musí následovat léčba drogové závislosti, při níž dotčená osoba rovněž nebude k dispozici na trhu práce.
52. Jelikož jsem navrhl, aby bylo na předchozí otázku odpovězeno kladně, vyjádřím se ke třetí předběžné otázce pouze podpůrně. Domnívám se, že s ohledem na postoj, který Soudní dvůr zaujal ve výše uvedeném rozsudku Nazli a další, lze na tuto otázku odpovědět záporně(61) .
53. V tomto rozsudku Soudní dvůr rozhodl, že dočasné přerušení doby výkonu činnosti tureckého pracovníka po dobu jeho vazby nemůže samo o sobě znamenat ztrátu jeho práva na přístup k zaměstnání a práva na pobyt, která dovozuje přímo z článku 6 rozhodnutí č. 1/80, pokud si ovšem vyhledá zaměstnání v přiměřené lhůtě po svém propuštění(62) . Soudní dvůr tento závěr zdůvodnil tím, že dočasná nepřítomnost z důvodu vazby nijak nezpochybňuje pozdější zapojení dotčené osoby do aktivního života(63) . Soudní dvůr tento závěr neomezil pouze na zvláštní okolnosti projednávaného případu, v jehož rámci byl Ö. Nazli vzat do vyšetřovací vazby a poté odsouzen k podmíněnému trestu odnětí svobody. Tato analýza výše uvedeného rozsudku Nazli a další byla potvrzena ve výše uvedeném rozsudku Orfanopoulos a další(64) .
54. Dle mého názoru lze tentýž rozbor provést i v případě, kdy dotčená osoba může být podmíněně propuštěna na svobodu, aby podstoupila léčbu drogové závislosti. Účelem takového opatření je právě ukončit drogovou závislost dotčené osoby, a umožnit tak její resocializaci, to znamená aby nalezla své místo ve společnosti, což předpokládá, že bude moci vykonávat práci a nebude zbavena svého práva na pobyt. Proto by nebylo konzistentní s těmito cíli, kdybychom se domnívali, že odsouzení k trestu odnětí svobody je samo o sobě opuštěním trhu práce, které znamená ztrátu práva na přístup k zaměstnání a souvisejícího práva na pobyt. V projednávané věci by to bylo o to méně konzistentní, když resocializačního cíle, který sleduje německý trestní systém, bylo zjevně dosaženo, neboť dotčená osoba úspěšně dokončila svou léčbu drogové závislosti, získala odklad výkonu zbývající části trestu odnětí svobody, vrátila se ke studiu a našla si zaměstnání na částečný úvazek. Skutkové okolnosti, na jejichž základě byl vysloven trest, lze naproti tomu zohlednit v rámci článku 14 rozhodnutí č. 1/80 při posouzení, zda dotčená osoba představuje ve smyslu judikatury trvající, skutečné a dostatečně závažné ohrožení veřejného pořádku.
55. Z toho dovozuji, že rodinný příslušník tureckého pracovníka neztrácí právo na přístup k zaměstnání a právo na pobyt, která mu přiznává čl. 7 první pododstavec druhá odrážka rozhodnutí č. 1/80, byl-li odsouzen k trestu odnětí svobody pro mladistvé na tři roky, jehož délku lze zkrátit, ale po níž musí následovat léčba drogové závislosti, během níž dotčená osoba rovněž nebude k dispozici na trhu práce.
D – Ke čtvrté a páté předběžné otázce
56. Svou čtvrtou a pátou otázkou, které je třeba posoudit společně, se předkládající soud táže, zda ztráta zaměstnání nebo nemožnost ucházet se o zaměstnání v případě odsouzení k nepodmíněnému trestu odnětí svobody představuje dobrovolnou nezaměstnanost ve smyslu čl. 6 odst. 2 druhé věty rozhodnutí č. 1/80, který nebrání ztrátě práv vyplývajících z čl. 6 odst. 1 a z čl. 7 odst. 1 rozhodnutí č. 1/80. Předkládající soud se dále táže, zda skutečnost, že v rámci tohoto odsouzení může dojít k propuštění na svobodu s následnou léčbou drogové závislosti, po jejímž skončení bude možné nastoupit do zaměstnání pouze po získání diplomu, může ovlivnit odpověď na předcházející otázku.
57. I tyto dvě otázky posoudím pouze podpůrně, neboť jsem již navrhl, aby na druhou předběžnou otázku bylo odpovězeno, že turecký státní příslušník, který se nachází v situaci jako I. Cetinkaya, může ztratit práva, která mu přímo přiznává čl. 7 první pododstavec rozhodnutí č. 1/80, pouze na základě článku 14 uvedeného rozhodnutí.
58. Tyto dvě otázky spočívají na předpokladu, že ustanovení čl. 6 odst. 2 rozhodnutí č. 1/80 lze jako taková použít v rámci čl. 7 prvního pododstavce tohoto rozhodnutí. Shodně se všemi vedlejšími účastníky se domnívám, že takový předpoklad je mylný. Jak již bylo uvedeno, článek 6 rozhodnutí č. 1/80 se vztahuje na situaci tureckých pracovníků. Odstavec 1 tohoto článku přiznává postupné zavádění práva na přístup k zaměstnání(65) . Soudní dvůr již objasnil ve výše uvedeném rozsudku Bozkurt(66), že článek 6 ve svém odstavci 2 upravuje důsledky některých případů přerušení práce toliko pro potřeby výpočtu období řádného zaměstnání podle odstavce 1 téhož článku. Stanoví také, že roční dovolená, nepřítomnost z důvodu mateřství, pracovního úrazu nebo krátkodobé nemoci jsou postaveny na roveň období řádného zaměstnání. Ve druhé větě pak dodává, že období nedobrovolné nezaměstnanosti a nepřítomnost z důvodu dlouhodobé nemoci nemají dopad na práva již nabytá tureckým pracovníkem na základě ustanovení čl. 6 odst. 1 rozhodnutí č. 1/80. Jak Soudní dvůr uvedl ve výše uvedeném rozsudku Tetik(67), toto posledně uvedené ustanovení má pouze za cíl zamezit tomu, aby turecký pracovník, který se vrátí do zaměstnání poté, co byl nucen ukončit své výdělečné zaměstnání z důvodu nemoci či nezaviněné nezaměstnanosti, nemusel znovu začínat s plněním období řádného zaměstnání podle čl. 6 odst. 1, jako by to musel učinit turecký státní příslušník, který doposud nikdy v hostitelském státě nevykonával zaměstnání.
59. Ustanovení čl. 6 odst. 2 rozhodnutí č. 1/80 tedy nelze použít v rámci čl. 7 prvního pododstavce uvedeného rozhodnutí, který není stejného znění a řídí se naprosto odlišným systémem, neboť práva, která tento článek přiznává, nejsou podmíněna výkonem činnosti v pracovním poměru rodinným příslušníkem po určitou dobu, nýbrž skutečným soužitím s pracovníkem po dobu tří let.
E – K šesté předběžné otázce
60. Šestou otázkou se předkládající soud táže, zda může přihlédnout k pozitivní změně, k níž došlo u I. Cetinkay od přijetí rozhodnutí o vyhoštění ze dne 3. listopadu 2000. Předkládající soud uvádí, že v souladu s ustálenou judikaturou Bundesverwaltungsgericht je třeba v případě usnesení o vyhoštění posoudit právní situaci dotčené osoby z hlediska skutkového i právního ke dni přijetí tohoto rozhodnutí. Soudce tedy nemůže zohlednit změnu situace dotčené osoby po 3. listopadu 2000. Předkládající soud však uvádí, že v souladu s judikaturou Soudního dvora je pro vyhoštění občana Unie stanovena podmínka existence nejen konkrétního, ale také trvajícího ohrožení(68) . Podle této judikatury mají vnitrostátní úřady a soudy posoudit v každém stádiu řízení, zda dotčená osoba nadále představuje trvající ohrožení veřejného pořádku. Tuto judikaturu lze mimoto použít i v rámci uplatnění článku 14 rozhodnutí č. 1/80. Z toho vyplývá, že vnitrostátní soudce by měl mít možnost přihlédnout k situaci dotčené osoby ke dni konání jednání.
61. Podstatou předběžné otázky předkládajícího soudu je, zda má být článek 14 rozhodnutí č. 1/80 vykládán tak, že brání vnitrostátní praxi, podle níž soudce, jemuž byl předložen opravný prostředek proti rozhodnutí o vyhoštění, nemůže vzít do úvahy změnu situace dotyčné osoby, která nastala po posledním rozhodnutí příslušných úřadů a která by neopravňovala k dalšímu omezení práv této osoby ve smyslu tohoto článku.
62. Domnívám se, že odpověď na tuto otázku lze vyvodit z výše uvedeného rozsudku Orfanopoulos a další, v němž Soudní dvůr rozhodl o totožné otázce v rámci žaloby proti rozhodnutí o vyhoštění přijatém německým správním orgánem vůči státnímu příslušníku Společenství(69) . Otázka se týkala výkladu článku 3 směrnice 64/221, který stanoví podmínky, za nichž může členský stát přijmout opatření z důvodu veřejného pořádku vůči státním příslušníkům jiných členských států. Jak již bylo uvedeno výše, tento článek stanoví, že opatření přijatá z důvodů veřejného pořádku nebo veřejné bezpečnosti se musí zakládat výlučně na osobním chování dotyčné osoby a že samotné odsouzení pro trestný čin automaticky neodůvodňuje přijetí takových opatření. Ve výše uvedeném rozsudku Orfanopoulos a další Soudní dvůr rozhodl, že „[č]lánek 3 směrnice 64/221 brání vnitrostátní praxi, podle které nejsou vnitrostátní soudy povinny vzít do úvahy při prověřování legality vyhoštění nařízeného proti státnímu příslušníkovi jiného členského státu skutkové okolnosti, které nastaly po posledním rozhodnutí příslušných úřadů a které s sebou nesou zánik nebo nikoliv nepodstatné snížení trvajícího ohrožení veřejného pořádku, které představuje chování dotčené osoby“(70) .  Soudní dvůr upřesnil, že tak je tomu zejména v případě, kdy uplynula dlouhá doba mezi datem rozhodnutí o vyhoštění a datem posouzení tohoto rozhodnutí příslušným soudem.
63. Tuto odpověď lze použít i v rámci článku 14 rozhodnutí č. 1/80. Jednak tento článek totiž stejně jako článek 3 směrnice 64/221 neobsahuje údaj o datu, ke kterému je třeba posoudit trvající povahu ohrožení veřejného pořádku, jakou má vykazovat chování tureckého státního příslušníka, proti němuž bylo vydáno opatření vyhoštění. Jednak Soudní dvůr při výkladu článku 3 uvedené směrnice vycházel ze své judikatury, podle níž musejí být výjimky ze zásady volného pohybu pracovníků vykládány striktně(71) . Je ostatně známo, že zásady uznané v rámci článků Smlouvy týkajících se volného pohybu pracovníků musejí být v co největší možné míře uplatňovány na turecké státní příslušníky, kterým byla přiznána práva podle rozhodnutí č. 1/80, a že určení dosahu výjimky veřejného pořádku podle článku 14 tohoto rozhodnutí je třeba provést odkazem na výklad téže výjimky provedený v rámci volného pohybu pracovníků, kteří jsou státními příslušníky členských států(72) . Z toho plyne, že pojem „trvání ohrožení veřejného pořádku“, jež má vykazovat osobní chování osoby, proti které bylo vydáno opatření spočívající ve vyhoštění, musí mít v rámci článku 14 rozhodnutí č. 1/80 stejný dosah jako pojem vyvozený Soudním dvorem, pokud jde o článek 3 směrnice 64/221 vztahující se na státní příslušníky členských států.
64. Navrhuji tedy, aby Soudní dvůr na šestou předběžnou otázku odpověděl tak, že článek 14 rozhodnutí č. 1/80 je třeba vykládat v tom smyslu, že brání vnitrostátní praxi, podle níž soudce, jemuž byl předložen opravný prostředek proti rozhodnutí o vyhoštění, nemůže vzít do úvahy změnu situace dotyčné osoby, která nastala po posledním rozhodnutí příslušných úřadů a která by neopravňovala k dalšímu omezení práv této osoby ve smyslu tohoto článku.
V – Závěry
65. S ohledem na výše uvedené úvahy navrhuji, aby Soudní dvůr na předběžné otázky položené Verwaltungsgericht Stuttgart odpověděl následovně:
„1) 	Článek 7 první pododstavec rozhodnutí č. 1/80 ze dne 19. září 1980 o vývoji přidružení přijatého Radou přidružení, která byla zřízena Dohodou zakládající přidružení mezi Evropským hospodářským společenstvím a Tureckem, musí být vykládán tak, že se vztahuje na zletilou osobu, která se narodila v hostitelském členském státě a je dítětem tureckého pracovníka, který působí nebo působil na řádném trhu práce v tomto členském státě.
2) Toto ustanovení je rovněž třeba vykládat tak, že v důsledku odsouzení k trestu odnětí svobody a případné následné léčby drogové závislosti mohou být práva, která toto ustanovení přiznává tureckému státnímu příslušníkovi, který se nachází ve stejné situaci jako I. Cetinkaya a který se narodil a vždy žil v hostitelském státě, omezena pouze na základě článku 14 rozhodnutí č. 1/80.
3) Článek 14 zmíněného rozhodnutí je třeba vykládat tak, že brání vnitrostátní praxi, podle níž soudce, jemuž byl předložen opravný prostředek proti rozhodnutí o vyhoštění, nemůže vzít do úvahy změnu situace dotyčné osoby, která nastala po posledním rozhodnutí příslušných úřadů a která by neopravňovala k dalšímu omezení práv této osoby ve smyslu tohoto článku.“
(1) .
(2)
–	Do rozhodnutí č. 1/80, které vstoupilo v platnost dne 1. července 1980, lze nahlédnout ve spisu Dohoda o přidružení a protokoly EHS-Turecko a ostatní základní dokumenty, Úřad pro úřední tisky Evropských společenství, Brusel, 1992.
(3)
–	Dohoda podepsaná dne 12. září 1963 v Ankaře Tureckou republikou na jedné straně a členskými státy EHS a Společenstvím na straně druhé a uzavřená, schválená a potvrzená jménem Společenství rozhodnutím Rady 64/732/EHS ze dne 23. prosince 1963 (Úř. věst. 1964, 217, s. 3685; Zvl. vyd. 11/11, s. 10, dále jen „dohoda o přidružení“).
(4)
–	Článek 2.
(5)
–	Články 12 až 14.
(6)
–	Nyní po změně článek 39 ES.
(7)
–	Nyní po změně článek 40 ES.
(8)
–	Nyní článek 41 ES.
(9)
–	Článek 36 dodatkového protokolu podepsaného dne 23. listopadu 1970 v Bruselu a uzavřeného, schváleného a potvrzeného jménem Společenství nařízením Rady (EHS) č. 2760/72 ze dne 19. září 1972 (Úř. věst. L 293, s. 1; Zvl. vyd. 11/11, s. 41).
(10)
–	Články 2 a 3 rozhodnutí č. 2/76.
(11)
–	Rozsudky ze dne 17. dubna 1997, Kadiman (C-351/95, Recueil, s. I‑2133, bod 28); ze dne 16. března 2000, Ergat (C-329/97, Recueil, s. I‑1487, bod 34), a ze dne 22. června 2000, Eyüp (C-65/98, Recueil, s. I‑4747, bod 25).
(12)
–	Výše uvedený rozsudek Ergat (bod 40).
(13)
–	Bod 27.
(14)
–	C-210/97, Recueil, s. I‑7519. V této věci byl H. Akmanovi v roce 1980 povolen vstup do Německa, kde jeho otec vykonával řádné zaměstnání, aby zde absolvoval inženýrské studium. Po úspěšném ukončení studia v roce 1993 požádal o povolení k pobytu na neomezenou dobu. Takové povolení mu však bylo odmítnuto, protože se jeho otec v roce 1986 vrátil do Turecka. Soudní dvůr nicméně dospěl k názoru, že H. Akman splňuje dvě podmínky obsažené v čl. 7 druhém pododstavci rozhodnutí č. 1/80, neboť dokončil svá studia v Německu, kde jeho otec vykonával řádné zaměstnání po dobu více než tří let.
(15)
–	„Die Familienangehörigen eines dem regulären Arbeitsmarkt eines Mitgliedstaates angehörenden türkischen Arbeitnehmers“ v německém znění, „I familiari che sono stati autorizzati a raggiungere un lavoratore turco inserito nel regolare mercato del lavoro di uno Stato membro“ v italském znění či například „Gezinsleden van een tot de legale arbeidsmarkt van een lidstaat behorende Turkse werknemer, die toestemming hebben gekregen om zich bij hem te voegen“ v nizozemském znění.
(16)
–	„[Z]a podmínky, že jeden z rodičů legálně vykonával zaměstnání v dotčeném členském státě“.
(17)
–	Výše uvedené rozsudky Kadiman (bod 37) a Akman (bod 32). Rozsudky ze dne 8. května 2003, Wählergruppe Gemeinsam (C-171/01, Recueil, s. I‑4301, bod 78), a ze dne 21. října 2003, Abatay a další (C-317/01 a C-369/01, dosud nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí, bod 90).
(18)
–	Bod 34.
(19)
–	Tamtéž (bod 35).
(20)
–	Tamtéž (body 41 a 47). Soudní dvůr však upřesnil, že tento výklad nebrání tomu, aby dotčený rodinný příslušník po přiměřenou dobu a z oprávněných důvodů přerušil společné bydlení, například aby strávil prázdniny nebo navštívil svou rodinu v zemi svého původu, neboť k takovému přerušení pobytu nedochází s úmyslem zpochybnit společné bydlení s tímto pracovníkem v hostitelském státě (bod 48).
(21)
–	Tamtéž (bod 36) .
(22)
–	V rámci této věci odmítly německé orgány prodloužit povolení k pobytu S. Ergatovi, tureckému státnímu příslušníkovi narozenému v roce 1967, jemuž byl povolen vstup do Německa v roce 1975 za účelem sloučení s jeho rodiči, kteří byli oba zaměstnáni, a jenž vykonával řadu zaměstnání s jistými přestávkami, a to z toho důvodu, že jeho žádost o prodloužení došla příslušnému cizineckému oddělení opožděně, tedy v červenci 1991. Soudní dvůr byl tázán, zda turecký státní příslušník, jemuž byl povolen vstup do členského státu na základě sloučení rodiny s tureckým pracovníkem působícím na řádném trhu práce v tomto členském státě, který zde pobýval legálně po dobu více než pěti let a vykonával zde s jistými přestávkami různá řádná zaměstnání, ztrácí práva, která mu přiznává čl. 7 první pododstavec druhá odrážka rozhodnutí č. 1/80 a zejména právo na prodloužení svého povolení k pobytu v hostitelském členském státě, jestliže platnost jeho povolení k pobytu vypršela přede dnem, kdy podal žádost o jeho prodloužení, která byla odmítnuta příslušnými vnitrostátními orgány.
(23)
–	Tamtéž (bod 40, text odlišen autorem tohoto stanoviska).
(24)
–	Tamtéž (bod 43).
(25)
–	Výše uvedený rozsudek Ergat (bod 38).
(26)
–	Rozsudky ze dne 11. května 2000, Savas (C-37/98, Recueil, s. I‑2927, bod 58), a Abatay a další, uvedený výše (bod 63). Pokud se jedná o článek 6 rozhodnutí č. 1/80, viz rozsudky ze dne 16. prosince 1992, Kus (C-237/91, Recueil, s. I‑6781, bod 25), a ze dne 23. ledna 1997, Tetik (C-171/95, Recueil, s. I‑329, bod 21).
(27)
–	Rozsudek Kadiman, uvedený výše (body 32 a 51).
(28)
–	Viz rozsudek ze dne 5. června 1997, Kol (C-285/95, Recueil, s. I-3069, bod 27). Viz také v tomto smyslu rozsudky ze dne 20. září 1990, Sevince (C-192/89, Recueil, s. I‑3461, bod 30); Kus, uvedený výše (body 12 a 22); ze dne 6. června 1995, Bozkurt (C-434/93, Recueil, s. I‑1475, bod 26), a ze dne 26. listopadu 1998, Birden (C‑1/97, Recueil, s. I‑7747, body 55 až 59).
(29)
–	Výše uvedený rozsudek Kadiman (bod 34).
(30)
–	Předkládací usnesení (s. 11).
(31)
–	Výše uvedené rozsudky Sevince (body 29 a 31); Kus (bod 33), a Tetik (body 26, 30 a 31). Viz rovněž rozsudek ze dne 10. února 2000, Nazli a další (C-340/97, Recueil, s. I‑957, bod 28).
(32)
–	Výše uvedený rozsudek Bozkurt (body 39 a 40).
(33)
–	Body 41, 42 a 46.
(34)
–	Body 44 a 49.
(35)
–	Výše uvedený rozsudek Ergat (body 39 a 40).
(36)
–	Tamtéž (bod 42, text odlišen autorem tohoto stanoviska).
(37)
–	Body 65 a 66 stanoviska.
(38)
–	Bod 61 mého stanoviska ve výše uvedené věci Akman.
(39)
–	Body 45 až 50.
(40)
–	Směrnice Rady 90/365/EHS ze dne 28. června 1990 o právu pobytu zaměstnaných osob a osob samostatně výdělečně činných po skončení jejich pracovní činnosti (Úř. věst. L 180, s. 28; Zvl. vyd. 20/01, s. 5). Viz také směrnici Rady 90/364/EHS ze dne 28. června 1990 o právu pobytu (Úř. věst. L 180, s. 26; Zvl. vyd. 20/01, s. 3).
(41)
–	Rozsudek ze dne 17. září 2002, Baumbast a R (C-413/99, Recueil, s. I‑7091, bod 84).
(42)
–	Je rovněž třeba uvést, že se v současné době připravuje směrnice, která kodifikuje a reviduje stávající nařízení a směrnice s ohledem na tento nový statut občana Unie a stanoví, že po pěti letech řádného pobytu na území některého členského státu mají občané Unie a jejich rodinní příslušníci v tomto státě právo na pobyt, které již nepodléhá žádné podmínce [bod 17 odůvodnění a článek 16 společného postoje (ES) č. 6/2004 přijatého Radou dne 5. prosince 2003 za účelem přijetí směrnice Evropského parlamentu a Rady 2004/38/ES ze dne 29. dubna 2004 o právu občanů Unie a jejich rodinných příslušníků volně se pohybovat a pobývat na území členských států, která mění nařízení (EHS) č. 1612/68 a ruší směrnice 64/221/EHS, 68/360/EHS, 72/194/EHS, 73/148/EHS, 75/34/EHS, 75/35/EHS, 90/364/EHS, 90/365/EHS a 93/96/EHS (Úř. věst. C 54 E, s. 12)].
(43)
–	Rozsudek ze dne 29. dubna 2004, Orfanopoulos a další (C-482/01 a C-493/01, dosud nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí, bod 49).
(44)
–	Článek 18 závěrů předsednictví.
(45)
–	Směrnice ze dne 25. listopadu 2003 o právním postavení státních příslušníků třetích zemí, kteří jsou dlouhodobě pobývajícími rezidenty (Úř. věst. 2004, L 16, s. 44; Zvl. vyd. 19/06, s. 272). Tato směrnice se použije, aniž jsou dotčena výhodnější ustanovení dvoustranných a vícestranných dohod mezi Společenstvím nebo Společenstvím a jeho členskými státy na jedné straně a třetími zeměmi na straně druhé (čl. 3 odst. 3). Členské státy jsou povinny přijmout opatření nezbytná pro dosažení souladu s touto směrnicí nejpozději do 23. ledna 2006 (článek 26).
(46)
–	Druhý bod odůvodnění směrnice 2003/109.
(47)
–	Čtvrtý bod odůvodnění směrnice 2003/109.
(48)
–	Články 4 a 5 směrnice 2003/109.
(49)
–	Výše uvedené rozsudky Tetik (bod 29) a Kadiman (bod 30). Viz také rozsudky ze dne 30. září 1997, Günaydin a další (C-36/96, Recueil, s. I‑5143, bod 23), a Ertanir (C-98/96, Recueil, s. I‑5179, bod 22).
(50)
–	Rozsudky ze dne 19. ledna 1999, Calfa (C-348/96, Recueil, s. I‑11, body 22 až 24); Nazli a další, uvedený výše (bod 58), a Orfanopoulos a další, uvedený výše (bod 65).
(51)
–	Bod 56.
(52)
–	Rozsudky ze dne 28. října 1975, Rutili (36/75, Recueil, s. 1219, bod 27), a Nazli a další, uvedený výše (bod 58).
(53)
–	Rozsudek Soudního dvora ze dne 27. října 1977, Bouchereau (30/77, Recueil, s. 1999, bod 35).
(54)
–	Výše uvedený rozsudek Calfa (bod 24). Tato judikatura vychází ze směrnice Rady 64/221/EHS ze dne 25. února 1964 o koordinaci zvláštních opatření týkajících se pohybu a pobytu cizích státních příslušníků, která byla přijata z důvodů veřejného pořádku, veřejné bezpečnosti nebo veřejného zdraví (Úř. věst. 1964, 56, s. 850; Zvl. vyd. 05/01, s. 11), která ve svém článku 3 stanoví, že „opatření přijatá z důvodů veřejného pořádku nebo veřejné bezpečnosti se musí zakládat výlučně na osobním chování dotyčné osoby“ a že „odsouzení pro trestný čin samo o sobě přijetí takových opatření neodůvodňuje“.
(55)
–	Rozsudek ze dne 26. února 1975, Bonsignore (67/74, Recueil, s. 297, bod 7).
(56)
–	Ve výše uvedeném rozsudku Calfa Soudní dvůr prohlásil, že základní svobody Smlouvy vyhlášené v článcích 39 ES, 52 ES a 59 ES a v článku 3 směrnice 64/221 brání přijetí vnitrostátní právní úpravy, která by soudcům ukládala, aby automaticky nařizovali doživotní vyhoštění ze státního území, pokud se jedná o státního příslušníka jiného členského státu, který byl uznán vinným ze spáchání trestného činu v oblasti omamných látek. Ve výše uvedeném rozsudku Nazli a další Soudní dvůr z judikatury týkající se opatření vyhoštění státních příslušníků Společenství vyvodil, že článek 14 rozhodnutí č. 1/80 brání vnitrostátním právním předpisům, na jejichž základě by byl cizinec, který poruší vnitrostátní zákon o omamných látkách, v zásadě vyhoštěn, aniž by příslušné orgány měly v tomto ohledu jakoukoli posuzovací pravomoc. Soudní dvůr zcela nedávno ve výše uvedeném rozsudku Orfanopoulos a další rozhodl, že tato ustanovení brání vnitrostátní právní úpravě, která by stejně jako německá právní úprava týkající se cizinců ukládala vnitrostátním orgánům, aby nařídily vyhoštění státních příslušníků jiných členských států, kteří byli odsouzeni pro trestný čin k trestu pro mladistvé alespoň na dva roky nebo odsouzeni k nepodmíněnému trestu odnětí svobody pro porušení právních předpisů o omamných látkách.
(57)
–	Rozsudek ze dne 26. listopadu 2002, Olazabal (C-100/01, Recueil, s. I‑10981, bod 43).
(58)
–	Rozsudek ze dne 18. května 1989, Komise v. Německo (C-249/86, Recueil, s. 1263, bod 10).
(59)
–	Rozsudek ze dne 11. července 2002, Carpenter (C-60/00, Recueil, s. I-6279, bod 41). Viz také rozsudek ze dne 25. července 2002, MRAX (C-459/99, Recueil, s. I-6591, bod 53).
(60)
–	Bod 99.
(61)
–	Ve výše uvedeném rozsudku Nazli a další byla Soudnímu dvoru položena otázka, zda turecký státní příslušník, který vykonával nepřetržitě po dobu čtyř let řádné zaměstnání v členském státě, přestává působit na trhu práce v tomto státě a ztrácí práva, která mu přiznává čl. 6 odst. 1 třetí odrážka rozhodnutí č. 1/80, z důvodu, že byl vzat do vazby na dobu delší jednoho roku a poté odsouzen k podmíněnému trestu odnětí svobody.
(62)
–	Tamtéž bod 41.
(63)
–	Tamtéž bod 42.
(64)
–	Tamtéž bod 50.
(65)
–	Podle čl. 6 odst. 1 může turecký pracovník po jednom roce řádného zaměstnání žádat o obnovení svého pracovního povolení u stejného zaměstnavatele. Po třech letech řádného zaměstnání a s výhradou přednosti, která bude poskytnuta pracovníkům z členských států, může odpovědět na nabídku zaměstnání ve stejné profesi. A konečně po čtyřech letech řádného zaměstnání má nepodmíněné právo na přístup k jakékoli činnosti v pracovním poměru v hostitelském státě.
(66)
–	Bod 38.
(67)
–	Bod 39.
(68)
–	Předkládající soud odkazuje na výše uvedené rozsudky Bouchereau a Calfa.
(69)
–	Taková otázka byla položena ve věci C-493/01, která se týkala žaloby podané R. Oliverim, italským státním příslušníkem, proti rozhodnutí přijatému v srpnu 2000 Regierungspräsidium Stuttgart, jímž bylo nařízeno jeho vyhoštění v důsledku několika odsouzení pro trestné činy v oblasti omamných látek. Předkládající soud se tázal, zda může zohlednit skutečnost, že R. Oliveri po vydání rozhodnutí o vyhoštění již nepředstavuje nebezpečí recidivy, neboť dotčená osoba těžce onemocněla AIDS.
(70)
–	Bod 3 výroku.
(71)
–	Výše uvedený rozsudek Orfanopoulos a další (bod 79).
(72)
–	Výše uvedený rozsudek Nazli a další (body 55 a 56).