ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (třetího senátu)
23. prosince 2015(*)
„Žaloba na neplatnost – Nahrazení napadeného rozhodnutí během řízení – Předmět žaloby – Policejní a soudní spolupráce v trestních věcech – Podrobení nové psychoaktivní látky kontrolním opatřením – Právní rámec použitelný po vstupu Lisabonské smlouvy v platnost – Přechodná ustanovení – Konzultace Evropského parlamentu“
Ve věci C‑595/14,
jejímž předmětem je žaloba na neplatnost na základě článku 263 SFEU, podaná dne 19. prosince 2014,
Evropský parlament, zastoupený F. Drexlerem a A. Caiolou, jakož i M. Penčevou, jako zmocněnci, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,
žalobce,
proti
Radě Evropské unie, zastoupené K. Pleśniakem a K. Michoel, jako zmocněnci,
žalované,
SOUDNÍ DVŮR (třetí senát),
ve složení L. Bay Larsen (zpravodaj), předseda senátu, D. Šváby, J. Malenovský, M. Safjan a M. Vilaras, soudci,
generální advokát: Y. Bot,
vedoucí soudní kanceláře: A. Calot Escobar,
s přihlédnutím k písemné části řízení,
s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
vydává tento
Rozsudek
1        Svou žalobou se Evropský parlament domáhá zrušení prováděcího rozhodnutí Rady 2014/688/EU ze dne 25. září 2014 o podrobení látek 4-jod-2,5-dimethoxy-N-(2-methoxybenzyl)fenethylamin (25I-NBOMe), 3,4-dichlor-N-[[1-(dimethylamino)cyklohexyl]methyl]benzamid (AH-7921), 3,4-methylendioxypyrovaleron (MDPV) a 2-(3-methoxyfenyl)-2-(ethylamino)cyklohexanon (methoxetamin) kontrolním opatřením (Úř. věst. L 287, s. 22, dále jen „napadené rozhodnutí“).
Právní rámec
Rozhodnutí 2005/387/JVV
2        Článek 1 rozhodnutí Rady 2005/387/JVV ze dne 10. května 2005 o výměně informací, hodnocení rizika a kontrole nových psychoaktivních látek (Úř. věst. L 127, s. 32) stanoví:
„Tímto rozhodnutím se zavádí mechanismus pro rychlou výměnu informací o nových psychoaktivních látkách. [...]
Toto rozhodnutí rovněž stanoví hodnocení rizik spojených s těmito novými psychoaktivními látkami, aby bylo možno použít opatření pro kontrolu omamných a psychotropních látek uplatňovaná v členských státech i na nové psychoaktivní látky.“
3        Článek 6 tohoto rozhodnutí stanoví, že Rada Evropské unie může požádat o vypracování zprávy o hodnocení rizik týkající se nové psychoaktivní látky.
4        Článek 8 uvedeného rozhodnutí, nadepsaný „Postup zavádění kontroly nad konkrétními novými psychoaktivními látkami“, stanoví následující:
„1. Do šesti týdnů ode dne obdržení zprávy o hodnocení rizik předloží Komise Radě podnět k tomu, aby byla nová psychoaktivní látka podrobena kontrolním opatřením. [...]
2.      V případě, že Komise nepovažuje za nezbytné předložit podnět k tomu, aby byla nová psychoaktivní látka podrobena kontrolním opatřením, může tento podnět Radě předložit jeden nebo více členských států, pokud možno nejpozději do šesti týdnů ode dne, kdy Komise předložila svou zprávu Radě.
3.      Na základě čl. 34 odst. 2 písm. c) [EU] Rada kvalifikovanou většinou rozhodne o podnětu předloženém podle odstavce 1 nebo 2, zda novou psychoaktivní látku podrobit kontrolním opatřením.“
Prováděcí rozhodnutí (EU) 2015/1875
5        Body 34 a 35 odůvodnění prováděcího rozhodnutí Rady (EU) 2015/1875 ze dne 8. října 2015 o podrobení 4-jod-2,5-dimethoxy-N-(2-methoxybenzyl)fenethylaminu (25I-NBOMe), 3,4-dichlor-N-[[1-(dimethylamino)cyklohexyl]methyl]benzamidu (AH-7921), 3,4-methylendioxypyrovaleronu (MDPV) a 2-(3-methoxyfenyl)-2-(ethylamino)cyklohexanonu (methoxetaminu) kontrolním opatřením (Úř. věst. L 275, s. 38) zní takto:
„(34) Soudní dvůr Evropské unie v rozsudku ze dne 16. dubna 2015 ve spojených věcech C‑317/13 a C‑679/13 [(EU:C:2015:223)] rozhodl, že před přijetím prováděcích rozhodnutí na základě čl. 8 odst. 3 rozhodnutí 2005/387/JVV by Rada měla konzultovat Evropský parlament. [Napadené] [r]ozhodnutí [...] bylo přijato bez takové předchozí konzultace, a v důsledku toho vykazuje procesní vadu. [Napadené] [r]ozhodnutí [...] by proto mělo být nahrazeno tímto rozhodnutím.
(35)      V zájmu zajištění kontinuity kontrolních opatření v celé Unii [...] by tímto rozhodnutím neměly být dotčeny povinnosti členských států týkající se lhůty pro podrobení těchto nových psychoaktivních látek kontrolním opatřením a trestům stanoveným jejich vnitrostátními právními předpisy, jak jsou stanoveny v článku 2 [napadeného] rozhodnutí [...].“
6        Článek 1 tohoto rozhodnutí stanoví:
„Tyto nové psychoaktivní látky se podrobují kontrolním opatřením v celé Unii:
a)      látka 4-jod-2,5-dimethoxy-N-(2-methoxybenzyl)fenethylamin (25I-NBOMe);
b)      látka 3,4-dichlor-N-[[1-dimethylamino)cyklohexyl]methyl]benzamid (AH-7921);
c)      látka 3,4-methylendioxypyrovaleron (MDPV);
d)      látka 2-(3-methoxyfenyl)-2-(ethylamino)cyklohexanon (methoxetamin).“
7        Článek 2 uvedeného rozhodnutí stanoví:
„[Napadené] [r]ozhodnutí [...] se nahrazuje, aniž jsou dotčeny povinnosti členských států týkající se lhůty pro podrobení látek 4-jod-2,5-dimethoxy-N-(2-methoxybenzyl)fenethylamin (25I-NBOMe), 3,4-dichlor-N-[[1-(dimethylamino)cyklohexyl]methyl]benzamid (AH-7921), 3,4-methylendioxypyrovaleron (MDPV) a 2-(3-methoxyfenyl)-2-(ethylamino)cyklohexanon (methoxetamin) kontrolním opatřením a trestům stanoveným v jejich vnitrostátních právních předpisech, jak jsou stanoveny v článku 2 [napadeného] rozhodnutí [...].“
8        Podle článku 3 téhož rozhodnutí vstoupilo toto rozhodnutí v platnost prvním dnem po vyhlášení v Úředním věstníku Evropské unie.
Napadené rozhodnutí
9        Napadené rozhodnutí, které odkazuje na Smlouvu o FEU a na rozhodnutí 2005/387, především na jeho čl. 8 odst. 3, v článku 1 stanoví:
„Tyto nové psychoaktivní látky se podrobují kontrolním opatřením v celé Unii:
a)      látka 4-jod-2,5-dimethoxy-N-(2-methoxybenzyl)fenethylamin (25I-NBOMe);
b)      látka 3,4-dichlor-N-[[1-dimethylamino)cyklohexyl]methyl]benzamid (AH-7921);
c)      látka 3,4-methylendioxypyrovaleron (MDPV);
d)      látka 2-(3-methoxyfenyl)-2-(ethylamino)cyklohexanon (methoxetamin).“
10      Článek 2 tohoto rozhodnutí stanoví, že do 2. října 2015 členské státy přijmou nezbytná opatření k podrobení psychoaktivních látek uvedených v článku 1 kontrolním opatřením a trestům stanoveným jejich právními předpisy.
Návrhová žádání účastníků řízení
11      Parlament navrhuje, aby Soudní dvůr:
–        zrušil napadené rozhodnutí;
–        zachoval účinky tohoto rozhodnutí až do jeho nahrazení novým aktem a
–        uložil Radě náhradu nákladů řízení.
12      Rada navrhuje, aby Soudní dvůr:
–        v projednávané věci rozhodl o nevydání rozhodnutí ve věci samé;
–        podpůrně, zamítl první žalobní důvod vznesený Parlamentem jako neopodstatněný a
–        v případě, že by Soudní dvůr napadené rozhodnutí zrušil, zachoval účinky tohoto rozhodnutí až do jeho nahrazení novým aktem.
K žalobě
K předmětu žaloby
Argumentace účastníků řízení
13      Rada tvrdí, že vzhledem k tomu, že napadené rozhodnutí bylo nahrazeno a zrušeno prováděcím rozhodnutím 2015/1875, jež bylo přijato po konzultaci Parlamentu a stanovilo podrobení týchž psychoaktivních látek, jako jsou látky uvedené v napadeném rozhodnutí, kontrolním opatřením, Soudní dvůr musí v projednávané věci rozhodnout o nevydání rozhodnutí ve věci samé.
14      Z ustálené judikatury Soudního dvora totiž vyplývá, že předmět sporu a právní zájem na podání a dalším projednávání žaloby musí přetrvávat až do vydání soudního rozhodnutí, což předpokládá, že žaloba musí být s to svým výsledkem přinést prospěch účastníku řízení, který ji podal.
15      Rada má kromě toho za to, že ačkoli Soudní dvůr připustil, že právní zájem žalobce může přetrvávat v případě, kdy se tvrzená protiprávnost může opakovat v budoucnu bez ohledu na okolnosti dotčené věci, v projednávané věci tomu tak není vzhledem k tomu, že Rada již přijala opatření ke splnění povinností vyplývajících z rozsudků Parlament v. Rada (C‑317/13 a C‑679/13, EU:C:2015:223), jakož i Parlament v. Rada (C‑540/13, EU:C:2015:224), a z unijního právního řádu již odstranila protiprávnost, již napadené rozhodnutí vykazuje.
Závěry Soudního dvora
16      V rozsahu, v němž Rada odkazuje na zrušení a nahrazení napadeného rozhodnutí prováděcím rozhodnutím 2015/1875, je třeba připomenout, že zrušením napadeného aktu jeho autorem, jež nastalo po podání žaloby, nevzniká sama o sobě unijnímu soudu povinnost stanovit, že nevydá rozhodnutí ve věci samé pro neexistenci předmětu nebo právního zájmu na pokračování v řízení ke dni vyhlášení rozsudku (rozsudek Xeda International a Pace International v. Komise C‑149/12 P, EU:C:2013:433, bod 32 a citovaná judikatura).
17      Z ustálené judikatury Soudního dvora nicméně plyne, jak podotýká i Rada, že právní zájem žalobce na podání žaloby musí existovat ve vztahu k předmětu žaloby ve fázi jejího podání, neboť jinak by žaloba byla nepřípustná. Tento předmět sporu, stejně jako právní zájem na řízení, musí přetrvávat až do vydání soudního rozhodnutí, neboť jinak by nemohlo být vydáno rozhodnutí ve věci samé, což předpokládá, že žaloba musí být s to svým výsledkem přinést prospěch účastníku řízení, který ji podal (v tomto smyslu viz rozsudek Abdulrahim v. Rada a Komise, C‑239/12 P, EU:C:2013:331, bod 61 a citovaná judikatura).
18      Soudní dvůr z toho vyvodil, že přestane-li v průběhu řízení napadený akt vyvolávat účinky, přísluší mu posoudit in concreto zejména s ohledem na důsledky tvrzené protiprávnosti a na povahu údajně utrpěné újmy přetrvávání právního zájmu žalobce na řízení (v tomto smyslu viz rozsudek Abdulrahim v. Rada a Komise, C‑239/12 P, EU:C:2013:331, body 62 a 65).
19      Je však třeba podotknout, že toto řešení bylo zvoleno ve věcech týkajících se žalob, jejichž přípustnost podléhala doložení právního zájmu žalobce na podání žaloby, neboť byly podány fyzickými či právnickými osobami, na něž se vztahuje čl. 263 čtvrtý pododstavec SFEU.
20      Právo Parlamentu podat žalobu, jež je stanoveno v čl. 263 druhém pododstavci SFEU, podobně jako právo členských států podat žalobu stanovené v tomtéž ustanovení, přitom doložení právního zájmu na podání žaloby nepodléhá (v tomto smyslu viz rozsudek Parlament v. Rada, C‑355/10, EU:C:2012:516, bod 37).
21      Rozhodnutí Soudního dvora, že v projednávané věci rozhodne či naopak nevydá rozhodnutí ve věci samé, tudíž logicky nemůže záviset na ověření, zda právní zájem Parlamentu na podání žaloby přetrvává i po přijetí prováděcího rozhodnutí 2015/1875.
22      Soudní dvůr ovšem konstatoval, že již není namístě vydat rozhodnutí ve věci samé v případě žalob podaných členskými státy, když v návaznosti na zrušení nebo stažení napadeného aktu jeho autorem tyto státy dosáhly výsledku, jehož se domáhaly svými žalobami (v tomto smyslu viz usnesení Německo v. Komise, C‑46/96, EU:C:1997:103, bod 6, jakož i rozsudky Itálie v. Komise, C‑372/97, EU:C:2004:234, bod 37, a Itálie v. Komise, C‑138/03, C‑324/03 a C‑431/03, EU:C:2005:714, bod 25).
23      V projednávané věci je nutno konstatovat, že nahrazení napadeného rozhodnutí prováděcím rozhodnutím 2015/1875 každopádně umožnilo zachování minulých účinků napadeného rozhodnutí, a nezpůsobilo tedy účinky rovnocenné těm, jež by v zásadě přineslo zrušení tohoto rozhodnutí.
24      V této souvislosti z výkladu článku 1 ve spojení s článkem 3 tohoto prováděcího rozhodnutí plyne, že povinnost podrobit dotčené psychoaktivní látky kontrolním opatřením, již toto rozhodnutí stanoví, nabyla účinnost až prvním dnem po jeho vyhlášení v Úředním věstníku Evropské unie. Z toho plyne, že pokud jde o období, jež předcházelo vstupu uvedeného prováděcího rozhodnutí v platnost, tato povinnost nemůže nahradit rovnocennou povinnost stanovenou napadeným rozhodnutím.
25      Stejně tak platí, že ačkoli z bodu 34 odůvodnění a článku 2 prováděcího rozhodnutí 2015/1875 vyplývá, že toto rozhodnutí nahradilo napadené rozhodnutí, žádná skutečnost v tomto prováděcím rozhodnutí nenaznačuje, že by toto nahrazení mělo mít retroaktivní charakter.
26      Z bodu 35 odůvodnění a článku 2 uvedeného prováděcího rozhodnutí naopak vyplývá, že se použije tak, aby nebyly „dotčeny“ povinnosti plynoucí z napadeného rozhodnutí týkající se lhůty stanovené pro podrobení těchto nových psychoaktivních látek kontrolním opatřením a trestům, tedy do 2. října 2015. Z toho vyplývá, že Rada nezamýšlela zpochybnit platnost těchto povinností plynoucích z napadeného rozhodnutí, ani retroaktivně nestanovila platnost uvedených povinností na základě prováděcího rozhodnutí 2015/1875.
27      Je ostatně třeba uvést, že se Rada před Soudním dvorem dovolávala pouze zrušení a nahrazení napadeného rozhodnutí prováděcím rozhodnutím 2015/1875 a netvrdila, že toto nahrazení mělo účinek ex tunc rovnocenný účinku zrušení napadeného rozhodnutí.
28      Jeví se tedy, že vstup tohoto prováděcího rozhodnutí v platnost nevedl k zániku všech účinků napadeného rozhodnutí, a zcela tedy nezbavil žalobu podanou Parlamentem v projednávané věci předmětu.
29      Tento závěr nemůže být zpochybněn okolností, že Parlament navrhuje Soudnímu dvoru, aby v případě, že zruší napadené rozhodnutí, zachoval jeho účinky až do doby jeho nahrazení novým rozhodnutím, jelikož Soudnímu dvoru přísluší rozhodnout o důsledcích zrušení, aniž by byl vázán návrhy vznesenými v tomto ohledu účastníky řízení a orgán se každopádně může platně domáhat prohlášení protiprávnosti i v případě, že účinky zrušeného aktu budou v plném rozsahu zachovány (v tomto smyslu viz rozsudek Rada v. Parlament, C‑284/90, EU:C:1992:154, bod 36).
30      Z předchozích úvah vyplývá, že o žalobě podané Parlamentem je třeba rozhodnout.
K věci samé
31      Na podporu žaloby předkládá Parlament dva žalobní důvody vycházející z volby právního základu, který byl zrušen nebo je protiprávní, a z porušení podstatné formální náležitostí spočívajícího v tom, že se Parlament neúčastnil postupu přijetí napadeného rozhodnutí.
Ke druhému žalobnímu důvodu vycházejícímu z porušení podstatné formální náležitosti
–       Argumentace účastníků řízení
32      Parlament tvrdí, že skutečnost, že se neúčastnil přijetí napadeného rozhodnutí, představuje porušení podstatné formální náležitosti.
33      Uvádí, že toto rozhodnutí mělo být přijato prostřednictvím řádného legislativního postupu na základě čl. 83 odst. 1 SFEU, a nikoli v rámci postupu, jehož se Parlament neúčastnil.
34      Rada uznává, že jelikož nekonzultovala Parlament, nebyl postup vedoucí k přijetí napadeného rozhodnutí v souladu s požadavky čl. 34 odst. 2 písm. c) EU.
–       Závěry Soudního dvora
35      Úvodem je třeba zdůraznit, že řádná konzultace Parlamentu v případech upravených použitelnými pravidly unijního práva představuje podstatnou formální náležitost, jejíž nedodržení je důvodem neplatnosti dotčeného aktu (rozsudky Parlament v. Rada, C‑317/13 a C‑679/13, EU:C:2015:223, bod 63, jakož i Parlament v. Rada, C‑540/13, EU:C:2015:224, bod 53 a citovaná judikatura).
36      K rozhodnutí o druhém žalobním důvodu vzneseném Parlamentem na podporu jeho žaloby je tedy nezbytné určit, zda před přijetím napadeného rozhodnutí musel být Parlament konzultován.
37      V tomto ohledu je třeba připomenout, že z ustálené judikatury Soudního dvora plyne, že právní základ aktu určuje postup, který je třeba použít pro jeho přijetí (v tomto smyslu viz rozsudek Parlament v. Rada, C‑130/10, EU:C:2012:472, bod 80, a  Parlament v. Rada, C‑658/11, EU:C:2014:2025, bod 57).
38      Ač v projednávané věci existuje neshoda mezi účastníky řízení ohledně právního základu, který Rada skutečně použila pro přijetí napadeného rozhodnutí, ze znění tohoto rozhodnutí jasně plyne, že je založeno na čl. 8 odst. 3 rozhodnutí 2005/387 (obdobně viz rozsudek Parlament v. Rada, C‑317/13 a C‑679/13, EU:C:2015:223, body 28 až 31).
39      Z judikatury Soudního dvora přitom plyne, že čl. 8 odst. 3 rozhodnutí 2005/387 vyvolává na základě článku 9 protokolu (č. 36) o přechodných ustanoveních až do jeho zrušení, prohlášení za neplatný nebo změny nadále právní účinky po vstupu Lisabonské smlouvy v platnost, a umožňuje tudíž přijetí prováděcích opatření na základě postupu, který definuje (v tomto smyslu viz rozsudek Parlament v. Rada, C‑317/13 a C‑679/13, EU:C:2015:223, body 57 a 65).
40      Soudní dvůr kromě toho rozhodl, že čl. 8 odst. 3 rozhodnutí 2005/387 musí být vykládán v souladu s čl. 39 odst. 1 EU tak, že Radě umožňuje přijmout akt za účelem podrobení nové psychoaktivní látky kontrolním opatřením až poté, co konzultovala Parlament (rozsudek Parlament v. Rada, C‑317/13 a C‑679/13, EU:C:2015:223, bod 50).
41      Zrušení čl. 39 odst. 1 EU Lisabonskou smlouvou nemůže zpochybnit povinnost konzultovat Parlament vzhledem k tomu, že jednak povinnost vykládat akt sekundárního práva v souladu s primárním právem vyplývá z obecné interpretační zásady, podle které musí být ustanovení vykládáno v co největším možném rozsahu způsobem, který nezpochybní jeho legalitu, a jednak legalita unijního aktu musí být v tomto kontextu posuzována podle skutkového a právního stavu existujícího ke dni, kdy byl tento akt přijat (v tomto smyslu viz rozsudek Parlament v. Rada, C‑317/13 a C‑679/13, EU:C:2015:223, body 45, 49 a 67).
42      Je přitom nesporné, že Rada přijala napadené rozhodnutí bez předchozí konzultace Parlamentu.
43      Z toho vyplývá, že druhý žalobní důvod vznesený Parlamentem je opodstatněný a napadené rozhodnutí musí být v důsledku toho zrušeno.
K prvnímu žalobnímu důvodu vycházejícímu z volby právního základu, který byl zrušen nebo je protiprávní
44      Jelikož bylo druhému žalobnímu důvodu Parlamentu vyhověno a napadené rozhodnutí musí být v důsledku toho zrušeno, není třeba zkoumat první žalobní důvod uplatněný Parlamentem.
K návrhu na zachování účinků napadeného rozhodnutí
45      Jak Parlament, tak Rada Soudnímu dvoru navrhují, aby v případě, že napadené rozhodnutí zruší, zachoval jeho účinky do doby, než bude nahrazeno novým aktem.
46      V tomto ohledu je třeba připomenout, že podle čl. 264 druhého pododstavce SFEU může Soudní dvůr, považuje-li to za nezbytné, uvést ty účinky aktu prohlášeného za neplatný, které jsou nadále považovány za zachované.
47      V projednávané věci je třeba uvést, že Rada s cílem zhojit procesní vadu, již vykazovalo napadené rozhodnutí, přijala prováděcí rozhodnutí 2015/1875 a toto prováděcí rozhodnutí nahradilo napadené rozhodnutí dnem svého vstupu v platnost.
48      Zrušení napadeného rozhodnutí a neupravení zachování jeho účinků by však mohlo mít dopad na účinnost kontroly psychoaktivních látek, jichž se toto rozhodnutí týká, a tím i na ochranu veřejného zdraví, a to zejména vyvoláním nejistoty ohledně data, od něhož jsou členské státy povinny podrobit dotčené psychoaktivní látky kontrolním opatřením a trestům. Parlament přitom sice požaduje zrušení tohoto rozhodnutí z důvodu, že byla porušena podstatná formální náležitost, avšak nezpochybňuje jeho účel ani obsah.
49      V důsledku toho je třeba účinky napadeného rozhodnutí zachovat.
K nákladům řízení
50      Podle čl. 138 odst. 1 jednacího řádu Soudního dvora se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že Parlament požadoval náhradu nákladů řízení a Rada neměla ve věci úspěch, je důvodné posledně uvedené uložit náhradu nákladů řízení.
Z těchto důvodů Soudní dvůr (třetí senát) rozhodl takto:
1)      Prováděcí rozhodnutí Rady 2014/688/EU ze dne 25. září 2014 o podrobení látek 4-jod-2,5-dimethoxy-N-(2-methoxybenzyl)fenethylamin (25I-NBOMe), 3,4-dichlor-N-[[1-(dimethylamino)cyklohexyl]methyl]benzamid (AH-7921), 3,4-methylendioxypyrovaleron (MDPV) a 2-(3-methoxyfenyl)-2-(ethylamino)cyklohexanon (methoxetamin) kontrolním opatřením se zrušuje.
2)      Účinky prováděcího rozhodnutí 2014/688 jsou zachovány v platnosti.
3)      Radě Evropské unie se ukládá náhrada nákladů řízení.
Podpisy.
* Jednací jazyk: francouzština.