62013CC0012_CS
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. V projednávaných spojených věcech, úzce souvisejících s věcí C‑611/12 P (Giordano v. Komise), je kasačním opravným prostředkem napaden rozsudek Tribunálu ze dne 7. listopadu 2012, Syndicat des thoniers méditerranéens a další v. Komise (T‑574/08), jímž byla zamítnuta žaloba na určení mimosmluvní odpovědnosti Unie, podaná několika francouzskými majiteli plavidel lovících tuňáka košelkovými nevody a jedním zájmovým profesním sdružením působícím v odvětví lovu tuňáka. Na rozdíl od věci C‑611/12 P uplatňují účastníci řízení podavší kasační opravné prostředky (dále jen „navrhovatelé“) v projednávaných věcech jeden důvod kasačního opravného prostředku, který nebyl ve zmíněné věci C‑611/12 P vznesen a který vychází z mimosmluvní odpovědnosti Unie za legální akt.
2. V tomto stanovisku se proto zaměřím na aspekty, kterými se věci spojené do tohoto řízení odlišují od věci C‑611/12 P. Dále je třeba již na tomto místě podotknout, že navzdory tomu, že projednávané kasační opravné prostředky byly spojeny, vycházejí příslušné spisy účastníků řízení z odlišných argumentů, které zasluhují, aby s nimi bylo v rámci tohoto stanoviska zacházeno odlišně. Vedle výše popsaných skutečností představuje další komplikaci to, že jeden z navrhovatelů ve věci C‑13/13 P, Syndicat des thoniers méditerranéens, zájmové profesní sdružení působící v odvětví lovu tuňáka, napadá rozhodnutí Tribunálu neuznat jeho aktivní žalobní legitimaci. Tímto aspektem se rovněž budu zabývat podrobněji, neboť z něj vyvstává specifická otázka, a sice otázka legitimace právnických osob reprezentujících zájmy k podání žaloby na určení mimosmluvní odpovědnosti Unie.
I – Právní rámec
3. Článek 340 druhý pododstavec SFEU zavádí režim, který je použitelný na mimosmluvní odpovědnost Unie, a sice následujícími slovy:
„V případě mimosmluvní odpovědnosti nahradí Unie v souladu s obecnými zásadami společnými právním řádům členských států škody způsobené jejími orgány nebo jejími zaměstnanci při výkonu jejich funkce.“
4. Lov tuňáka obecného je regulován na mezinárodní i na evropské úrovni. Od roku 1997 je Unie smluvní stranou Mezinárodní úmluvy na ochranu tuňáků v Atlantiku, jejíž Mezinárodní komise pro ochranu tuňáků v Atlantiku (dále jen „ICCAT“) přijímá doporučení a plány, jejichž cílem je zajistit zachování tohoto živého vodního zdroje. V souladu s rozhodnutími ICCAT přijala Unie několik nástrojů, z nichž je pro účely projednávaného řízení relevantní nařízení (ES) č. 520/2007, kterým se stanoví určitá technická opatření pro zachování některých populací vysoce stěhovavých druhů a kterým se zrušuje nařízení (ES) č. 973/2001(2), a nařízení č. 1559/2007, kterým se stanoví víceletý plán obnovy populace tuňáka obecného ve východním Atlantiku a Středozemním moři a kterým se mění nařízení (ES) č. 520/2007(3) .
5. Výše uvedené unijní předpisy spadají rovněž do působnosti nařízení (ES) č. 2371/2002 o zachování a udržitelném využívání rybolovných zdrojů v rámci společné rybářské politiky(4) . Tento nástroj zavádí soubor obecných opatření zaměřených na zachování, řízení a využívání živých vodních zdrojů, pokud jsou tyto činnosti vykonávány na území členských států, ve vodách Společenství nebo unijními rybářskými plavidly.
6. Z mnoha opatření, jež nařízení č. 2371/2002 stanoví, by měl být jmenován článek 7, nadepsaný „Nouzová opatření Komise“, který zní takto:
„1. Pokud existují důkazy o vážném ohrožení zachování živých vodních zdrojů nebo mořského ekosystému v důsledku rybolovných činností, které vyžaduje okamžitý zásah, může Komise na opodstatněnou žádost členského státu nebo z vlastního podnětu rozhodnout o nouzových opatřeních, která nesmějí trvat déle než šest měsíců. Komise může přijmout nové rozhodnutí prodlužující nouzová opatření nejvýše na dalších šest měsíců.
2. Členský stát sdělí žádost současně Komisi, ostatním členským státům a dotyčným regionálním poradním sborům. Ty mohou podat písemné námitky Komisi do pěti pracovních dnů od obdržení žádosti.
Komise rozhodne do patnácti pracovních dnů od obdržení žádosti uvedené v odstavci 1.
3. Mimořádná opatření mají okamžitý účinek. Oznámí se dotyčným členským státům a zveřejní v Úředním věstníku.
4. Dotyčné členské státy mohou předložit Radě rozhodnutí Komise do deseti pracovních dnů od obdržení oznámení.
5. Rada může do jednoho měsíce ode dne, kdy jí bylo rozhodnutí předloženo, přijmout kvalifikovanou většinou jiné rozhodnutí.“
7. Nařízení (ES) č. 40/2008 stanoví na rok 2008 rybolovná práva a související podmínky pro některé populace ryb včetně tuňáka obecného(5) . Tento předpis zavádí omezení odlovů a stanoví množství tuňáka obecného, která mohou rybářská plavidla Společenství v roce 2008 odlovit v Atlantském oceánu východně od 45° západní délky a ve Středozemním moři. Výše uvedená omezení a množství byla změněna nařízením Komise (ES) č. 446/2008(6) .
8. S ohledem na informace, které poskytli v dané době inspektoři během cest do příslušných členských států, dospěla Komise k závěru, že rybolovná práva pro lov tuňáka obecného v Atlantském oceánu od 45° západní délky a ve Středozemním moři, která byla udělena plavidlům lovícím tuňáka plujícím pod vlajkou Řecka, Francie, Itálie, Kypru a Malty, se považují za vyčerpaná k 16. červnu 2008. Rybolovná práva plavidel lovících tuňáka košelkovými nevody plujících pod vlajkou Španělska se považují za vyčerpaná k 23. červnu 2008. S ohledem na tyto skutečnosti a v souladu s výše uvedeným článkem 7 nařízení č. 2371/2002 přijala Komise nařízení č. 530/2008, kterým se zavádí některá nouzová opatření pro plavidla lovící košelkovými nevody tuňáka obecného v Atlantském oceánu východně od 45º západní délky a ve Středozemním moři(7) . Nařízení č. 530/2008 sestává ze tří ustanovení, jež stanoví:
„Článek 1
Odlov tuňáka obecného v Atlantském oceánu východně od 45° západní délky a ve Středozemním moři plavidly lovícími košelkovými nevody plujícími pod vlajkou Řecka, Francie, Itálie, Kypru a Malty nebo zaregistrovanými v těchto zemích se zakazuje ode dne 16. června 2008.
Rovněž nesmí uvedená rybářská plavidla od uvedeného data přechovávat na palubě, umísťovat do klece pro účely výkrmu nebo chovu, překládat, přemísťovat nebo vykládat tuňáky obecné.
Článek 2
Odlov tuňáka obecného v Atlantském oceánu východně od 45 ° západní délky a ve Středozemním moři plavidly lovícími košelkovými nevody plujícími pod vlajkou Španělska nebo zaregistrovanými v této zemi se zakazuje ode dne 23. června 2008.
Rovněž nesmí uvedená rybářská plavidla od uvedeného data přechovávat na palubě, umísťovat do klece pro účely výkrmu nebo chovu, překládat, přemísťovat nebo vykládat tuňáky obecné.
Článek 3
1. Hospodářské subjekty Společenství, jež jsou předmětem odstavce 2, nebudou [S výhradou odstavce 2 nebudou hospodářské subjekty Společenství] ode dne 16. června 2008 akceptovat vykládku, umísťování do klece pro účely výkrmu nebo chovu a překládku tuňáka obecného odloveného plavidly lovícími košelkovými nevody v Atlantském oceánu východně od 45 ° západní délky a ve Středozemním moři.
2. Vykládka, umísťování do klece pro účely výkrmu nebo chovu a překládka tuňáka obecného ve vodách nebo v přístavech Společenství odloveného v Atlantském oceánu východně od 45 ° západní délky a ve Středozemním moři se povoluje pro plavidla lovící košelkovými nevody plující pod vlajkou Španělska nebo zaregistrovaná v této zemi do dne 23. června 2008.“
II – Skutečnosti předcházející sporu
A – Ve věci C‑12/13 P
9. Gérard Buono, Jean-Luc Buono, Roger Del Ponte, Serge Antoine Di Rocco, Jean Gérald Lubrano, Jean Lubrano, Jean Lucien Lubrano, Fabrice Marin a Robert Marin (dále jen „navrhovatelé ve věci C‑12/13 P“ nebo „navrhovatelé“), francouzští státní příslušníci, jsou majiteli příslušných plavidel lovících tuňáka košelkovými nevody a zabývají se rybolovnou činností ve Středozemním moři. Všichni jsou členy Syndicat des thoniers méditerranéens.
10. Z unijních právních předpisů vyplývá, že rybolovné kvóty pro lov tuňáka obecného, které byly přiděleny Francouzské republice na rok 2008, činily 4 164 tun, z nichž 90 % příslušelo plavidlům lovícím tuňáka košelkovými nevody a plujícím pod francouzskou vlajkou ve vodách Středozemního moře.
11. Všem navrhovatelům bylo na rok 2008 uděleno zvláštní povolení k rybolovu pro tuňáka obecného s individuálními rybolovnými kvótami. Na základě tohoto povolení byl rybolov povolen od 1. dubna do 30. června 2008.
12. Po udělení zmíněných povolení zahájili navrhovatelé rybolov ve vodách Středozemního moře, který byl přerušen dne 16. června 2008 v důsledku přijetí a vstupu v platnost nařízení Komise č. 530/2008, jehož provedení vedlo k odnětí výše uvedených povolení.
B – Ve věci C‑13/13 P
13. Syndicat des thoniers méditerranéens (dále jen „STM“) je profesní sdružení, upravené v části čtvrté francouzského zákoníku práce (code du travail), jehož členy mohou být výhradně námořníci s vazbou na lov tuňáka.
14. Marc Carreno, Jean Louis Donnarel, Jean-François Flores, Gérald Jean Lubrano, Hervé Marin, Nicolas Marin, Sébastien Marin a Serge Antoine José Perez (dále jen „navrhovatelé – fyzické osoby ve věci C‑13/13 P“ nebo „navrhovatelé – fyzické osoby“), francouzští státní příslušníci, jsou majitelé nebo podílníci příslušných plavidel lovících tuňáka košelkovými nevody a zabývají se rybolovnou činností ve Středozemním moři. Všichni jsou členy STM.
15. Jak bylo uvedeno výše v bodě 10 tohoto stanoviska, rybolovné kvóty pro lov tuňáka obecného, které byly přiděleny Francouzské republice na rok 2008, činily 4 164 tun, z nichž 90 % příslušelo plavidlům lovícím tuňáka košelkovými nevody a plujícím pod francouzskou vlajkou ve vodách Středozemního moře.
16. Všem navrhovatelům – fyzickým osobám bylo na rok 2008 uděleno zvláštní povolení k rybolovu pro tuňáka obecného s individuálními rybolovnými kvótami. Na základě tohoto povolení byl rybolov povolen od 1. dubna do 30. června 2008.
17. Po udělení zmíněných povolení zahájili navrhovatelé – fyzické osoby rybolov ve vodách Středozemního moře, který byl přerušen dne 16. června 2008 v důsledku přijetí a vstupu v platnost nařízení Komise č. 530/2008, jehož provedení vedlo k odnětí výše uvedeného povolení.
III – Řízení před Tribunálem a napadený rozsudek
18. Dne 24. pro since 2008 byla do rejstříku Tribunálu zapsána žaloba na určení mimosmluvní odpovědnosti Unie, kterou podalo sdružení STM, navrhovatelé ve věci C‑12/13 P a navrhovatelé – fyzické osoby, a to v důsledku zákazu rybolovu vydaného prostřednictvím nařízení Komise č. 530/2008.
19. Dne 25. března 2010 rozhodl předseda šestého senátu Tribunálu o přerušení řízení do rozhodnutí Soudního dvora ve věci AJD Tuna(8) a rozhodnutí Tribunálu ve věci Norilsk Nickel Harjavalta a Umicore v. Komise(9) a ve věci Etimine a Etiproducts v. Komise(10) . Po vydání rozhodnutí ve zmíněných věcech byli účastníci řízení vyzváni, aby se vyjádřili k dopadu těchto rozhodnutí na probíhající řízení.
20. Dne 12. dubna 2011 oznámili navrhovatelé ve věci C‑12/13 P Tribunálu změnu v právním zastoupení.
21. STM ve svých písemných i ústních vyjádřeních Tribunálu navrhlo, aby určil mimosmluvní odpovědnost Unie za škody způsobené nařízením č. 530/2008. STM však nezpochybnilo legalitu onoho nařízení, takže jeho návrhové žádání vychází z existence mimosmluvní odpovědnosti Unie za legální akt. STM dále Tribunálu navrhlo, aby uložil Komisi povinnost zaplatit částku 30 000 eur z titulu nemateriální újmy, což je částka, která měla být investována do šíření informací o evropské právní úpravě rybolovu mezi členy sdružení.
22. Navrhovatelé – fyzické osoby ve věci C‑13/13 P v písemných i ústních vyjádřeních Tribunálu navrhli, aby určil mimosmluvní odpovědnost Unie za škody způsobené nařízením č. 530/2008. Navrhovatelé – fyzické osoby však, stejně jako STM nezpochybnili legalitu onoho nařízení, takže jejich návrhové žádání vychází z existence mimosmluvní odpovědnosti Unie za legální akt. Navrhovatelé – fyzické osoby ve věci C‑13/13 P dále Tribunálu navrhli, aby uložil Komisi povinnost zaplatit následující částky:
– symbolické jedno euro Marcu Carrenovi;
– 351 685 eur Jeanu Louisi Donnarelovi;
– symbolické jedno euro Jean-Françoisi Floresovi;
– 237 160 eur (respektive 474 320 eur, v závislosti na příslušném zdanění) Géraldu Jeanu Lubranovi;
– symbolické jedno euro Hervému Marinovi, Nicolasi Marinovi, Robertu Marinovi a Sébastienu Marinovi a
– 838 970 eur Sergi Antoinovi Josému Perezovi.
23. Navrhovatelé ve věci C‑12/13 P v písemných i ústních vyjádřeních Tribunálu navrhli, aby určil mimosmluvní odpovědnost Unie za škody způsobené nařízením č. 530/2008. Ačkoli návrhové žádání navrhovatelů vycházelo zprvu z existence mimosmluvní odpovědnosti Unie za legální akt, po vydání rozsudku Soudního dvora ve věci AJD Tuna založili navrhovatelé ve věci C‑12/13 P žalobu k Tribunálu i na protiprávnosti uvedeného nařízení. Dále Tribunálu navrhli, aby uložil Komisi povinnost zaplatit následující částky:
– 323 053 eur (respektive 564 956 eur, v závislosti na příslušném zdanění) Gérardu Buonovi a Jean-Lucu Buonovi;
– 518 707 eur (respektive 703 707 eur, v závislosti na příslušném zdanění) Rogeru Louisi Paulu Del Ponte;
– 388 047 eur (respektive 634 207 eur, v závislosti na příslušném zdanění) Sergi Antoinovi Di Rocco;
– 213 588 eur Géraldu Lubranovi;
– 212 358 eur Jeanu Lubranovi a Jeanu Lucienu Lubranovi a
– 466 655 eur (respektive 610.820 eur, v závislosti na příslušném zdanění) Fabrici Marinovi a Robertu Marinovi.
24. Všichni navrhovatelé Tribunálu rovněž navrhli, aby Komisi uložil i náhradu nákladů řízení.
25. Komise navrhla Tribunálu, aby žalobu v plném rozsahu zamítl a uložil navrhovatelům náhradu nákladů řízení.
26. Rozsudkem ze dne 7. listopadu 2012 prohlásil Tribunál žalobu STM za nepřípustnou, zamítl žaloby podané ostatními navrhovateli a všem navrhovatelům uložil náhradu nákladů řízení.
27. V souvislosti s aktivní legitimací STM poukázal Tribunál na ustálenou judikaturu Soudního dvora, podle které lze podnikatelským sdružením přiznat aktivní legitimaci podle článku 268 SFEU jen v případě, že se mohou soudní cestou domáhat vlastního zájmu – odlišného od zájmu svých členů – nebo práva na náhradu škody, které jim bylo postoupeno jinými osobami. Tribunál dospěl k závěru, že STM neprokázalo ani vlastní zájem, ani postoupení práva třetí osoby na náhradu škody, což činí žalobu nepřípustnou.
28. Tribunál dále přezkoumal žalobní důvod vznesený G. Buonem a týkající se mimosmluvní odpovědnosti Unie za protiprávní akt. V rámci této otázky se Tribunál soustředil výlučně na požadavek, aby škoda byla skutečná a určitá. V souladu s rozsudkem ve věci Cofradía de pescadores „San Pedro“ de Bermeo a další v. Rada(11) dospěl Tribunál k závěru, že rybolovná kvóta je jen teoretickou mezí maximálních odlovů, nikoli právním nárokem jejího držitele. Vzhledem k tomu, že obrana G. Buona byla založena na tvrzení, že rozhodnutím Komise bylo zmařeno vyčerpání jeho kvóty, dospěl Tribunál k závěru, že navrhovatel neprokázal, že způsobená škoda byla skutečná a určitá. V důsledku toho tento žalobní důvod zamítl.
29. Nalézací soud konečně přezkoumal i žalobní důvod vycházející z mimosmluvní odpovědnosti Unie za legální akt. Po připomenutí judikatury Soudního dvora k této otázce se Tribunál soustředil na neobvyklou povahu vzniklé škody. Podle Tribunálu se rybolov vyznačuje dvěma charakteristikami: kvótami se nepřiznávají právní nároky a výsledky činnosti jsou nepředvídatelné. Tyto dvě charakteristiky postačí k zamítnutí návrhového žádání vycházejícího z neobvyklé povahy vzniklé škody, a proto Tribunál zamítl i tento žalobní důvod.
IV – Kasační opravný prostředek a návrhová žádání účastníků řízení
30. Dne 11. ledna 2013 byly do rejstříku Soudního dvora zapsány kasační opravné prostředky, které proti rozsudku Tribunálu ze dne 7. listopadu 2012 podali navrhovatelé ve věcech C‑12/13 P a C‑13/13 P.
31. Usnesením ze dne 26. února 2013 rozhodl předseda Soudního dvora podle článku 54 jednacího řádu Soudního dvora o spojení věcí C‑12/13 P a C‑13/13 P pro účely písemné a ústní části řízení i pro účely rozsudku.
32. Navrhovatelé ve věci C‑12/13 P navrhují, aby Soudní dvůr:
– zrušil napadený rozsudek;
– určil mimosmluvní odpovědnost Unie a
– uložil Komisi náhradu nákladů řízení.
33. Navrhovatelé ve věci C‑13/13 P navrhují, aby Soudní dvůr:
– zrušil napadený rozsudek;
– určil mimosmluvní odpovědnost Unie a
– uložil Komisi náhradu nákladů řízení.
34. Komise navrhuje, aby Soudní dvůr:
– kasační opravný prostředek zamítl;
– podpůrně, zamítl žalobu na určení mimosmluvní odpovědnosti a
– uložil navrhovatelům náhradu nákladů řízení o kasačním opravném prostředku i řízení v prvním stupni.
V – Ke kasačním opravným prostředkům
A – K přípustnosti některých důvodů kasačních opravných prostředků (C‑12/13 P a C‑13/13 P)
35. Před přezkoumáním ústředních otázek těchto kasačních opravných prostředků je namístě poukázat na to, že přípustnost některých důvodů kasačních opravných prostředků je sporná. Tak je tomu u důvodu vycházejícího z nesprávného posouzení imanentního hospodářského rizika, vzneseného navrhovateli ve věci C‑13/13 P, a u důvodu vycházejícího z porušení základního práva na vlastnictví, vzneseného navrhovateli ve věci C‑12/13 P.
36. V prvním případě zpochybňují navrhovatelé ve svém spise posouzení, které Tribunál provedl v souvislosti s funkcí kvót, s existencí právního nároku a s předvídatelností vyčerpání kvóty. Tento důvod kasačního opravného prostředku však podle všeho není samostatný, neboť navazuje na argumentaci uvedenou v předchozím důvodu, zaměřeném na mimosmluvní odpovědnost Unie za legální akt. Za těchto okolností a v rozsahu, v němž tento důvod kasačního opravného prostředku reprodukuje argumenty již obsažené v jiných žalobních důvodech, mám za to, že musí být prohlášen za nepřípustný.
37. Totéž platí pro důvod kasačního opravného prostředku vznesený ve věci C‑12/13 P a vycházející z porušení základních práv. Navrhovatelé zaměřují své argumenty na základní právo na vlastnictví, aby prokázali nahraditelnost škody. To je však otázka rozvedená v důvodu vycházejícím z mimosmluvní odpovědnosti Unie za protiprávní akt. Proto ze stejného důvodu, jaký jsem uvedl v předchozím bodě, navrhuji prohlášení nepřípustnosti tohoto důvodu kasačního opravného prostředku.
B – K důvodu vycházejícímu z legitimace STM k podání žaloby na určení mimosmluvní odpovědnosti Unie (C‑13/13 P)
38. STM vytýká Tribunálu, že nesprávně uplatnil požadavky na aktivní legitimaci použitelné na právnické osoby v rámci žalob na určení mimosmluvní odpovědnosti Unie. STM se domnívá, že Tribunál při přezkumu přípustnosti jeho žaloby zkreslil skutkové okolnosti uvedené v rámci řízení, nezohlednil úlohu STM coby ochránce obecného zájmu a neposoudil samostatnost jemu způsobené újmy.
39. K posouzení opodstatněnosti tohoto důvodu kasačního opravného prostředku je nutné stručně připomenout judikaturu Soudního dvora k této otázce.
40. Soudní dvůr od vydání rozsudku Union syndicale a další v. Rada(12) vyžaduje, aby právnické osoby, které se domáhají náhrady újmy vzniklé činností Společenství, předložily důkaz o samostatnosti této újmy. Znamená to, že právnická osoba se nemůže domáhat náhrady škod vzniklých kolektivně jejím členům, nýbrž jen škod specificky a individuálně způsobených organizaci(13) .
41. Z rozsudku Ireks-Arkady v. Rada a Komise(14) jasně vyplynula i druhá situace, ve které mohou právnické osoby podat žalobu na určení odpovědnosti, a sice v případě, že jim bylo postoupeno právo na náhradu škody. V tomto případě se má za to, že nositelem práva již není postupitel, nýbrž postupnická právnická osoba, která tím nabývá aktivní legitimaci(15) .
42. Ačkoli splnění těchto požadavků musí prokázat navrhovatel, je třeba ve specifickém kontextu žaloby na určení mimosmluvní odpovědnosti Unie poukázat také na úzkou spojitost mezi prvním požadavkem na aktivní legitimaci (samostatnost škody) a jedním z věcných požadavků, které vedou k odpovědnosti (skutečnost a určitost škody). Je zjevné, že se požadavek, aby škoda byla samostatná, coby požadavek na aktivní legitimaci, může překrývat s požadavkem na to, aby škoda byla skutečná a určitá. Jestliže budou na prokázání samostatnosti škody kladeny vysoké nároky, existuje nebezpečí, že nakonec bude vyžadováno něco, co je rovnocenné skutečné a určité škodě. Je proto nezbytné rozlišovat situaci, kdy právnická osoba musí prokázat samostatnost škody, od situace, kdy musí prokázat její skutečnost a určitost. V opačném případě existuje nebezpečí, že požadavky na aktivní legitimaci budou transformovány na věcné požadavky, čemuž je třeba se vyhnout, aby navrhovatel nebyl nucen nést nepřiměřené důkazní břemeno, které by mu bránilo v přístupu ke spravedlnosti.
43. V projednávané věci STM vytýká Tribunálu, že neprohlásil žádný z obou výše uvedených požadavků za splněný.
44. K požadavku na to, aby nositel práva na náhradu škody měl postavení postupníka, Tribunál správně uvádí, že žaloba STM má vůči individuálním žalobám podaným navrhovateli – fyzickými osobami v téže věci autonomní povahu. Kdyby tomu bylo jinak, neby li by žalobci podávali individuální žaloby společně s žalobou STM. Tribunál se tudíž tím, že v bodech 24 až 27 napadeného rozsudku rozhodl, že STM nejednalo jako postupník práv některých svých členů na náhradu škody, nedopustil nesprávného právního posouzení.
45. Větší pozornost zasluhuje požadavek týkající se samostatnosti újmy vzniklé právnické osobě. V této souvislosti dospěl Tribunál k závěru, že navrhovatel neprokázal tvrzenou nemateriální újmu.
46. V žalobě totiž navrhovatel neuvedl vůbec nic ke škodě vzniklé STM. Jediná zmínka v celé žalobě se objevuje v závěrečných návrhových žádáních, v nichž je formulován petit, který je doplněn požadavkem STM na vyplacení náhrady škody z titulu nemateriální újmy, a to v paušální částce 30 000 eur, která měla být investována do vzdělávacích programů pro jeho členy.
47. Je zjevné, že pouhá zmínka o existenci nemateriální újmy bez jakékoli další informace o přesných okolnostech této újmy nemůže být oporou pro žádost o náhradu škody. I s ohledem na text žaloby se však domnívám, že Tribunál se dopustil nesprávného právního posouzení, když odůvodnil nepřípustnost žaloby nedostatkem aktivní legitimace STM, neboť nedostatky, kterými trpěl text žaloby, byly tak významné, že měly vliv spíše na samotné žalobní nároky.
48. Článek 44 jednacího řádu Tribunálu totiž vyžaduje mimo jiné, aby žaloba obsahovala „předmět sporu a stručný popis žalobních důvodů“. Nesplnění tohoto požadavku je důvodem nepřípustnosti žaloby, ale nikoli pro nedostatek aktivní legitimace, jak již bylo uvedeno na jiných místech.
49. V projednávané věci tedy nemůže být žaloba odmítnuta pro nepřípustnost z důvodu nedostatku aktivní legitimace, neboť není známo, jaká je nemateriální újma, kterou utrpělo STM, jelikož navrhovatel o ní v celém textu žaloby vůbec nemluví. Žaloba STM by mohla být pro nedostatek aktivní legitimace odmítnuta, kdyby po objasnění újmy a jejích přesných okolností vyšlo najevo, že zjevně neexistují důkazy. V projednávané věci nejenže nejsou v textu žaloby označeny důkazy, ale není v něm popsána ani samotná újma, což brání tomu, aby přípustnost žaloby vůbec mohla být posouzena.
50. Navrhuji proto Soudnímu dvoru, aby nahradil odůvodnění a rozhodl, že Tribunál se tím, že prohlásil nepřípustnost žaloby STM, dopustil nesprávného právního posouzení, neboť v konečném důsledku měla být žaloba odmítnuta pro nepřípustnost z důvodu nesplnění požadavku stanoveného v čl. 44 odst. 1 písm. c) jednacího řádu Tribunálu.
51. Nicméně vzhledem k tomu, že výsledek, k němuž vede tento závěr, nemění nic na výsledku dosaženém v prvním stupni, je třeba tento důvod kasačního opravného prostředku vznesený sdružením STM zamítnout jako irelevantní.
C – K důvodu kasačního opravného prostředku vycházejícímu z mimosmluvní odpovědnosti Unie za protiprávní akt (C‑12/13 P)
52. Navrhovatelé ve věci C‑12/13 P vytýkají Tribunálu, že se závěrem, že škoda, která jim vznikla, není „určitá“, dopustil nesprávného právního posouzení. Tvrdí, že Tribunál správně neposoudil ušlý zisk nebo podpůrně ztrátu příležitosti, kterou utrpěli v důsledku nařízení č. 530/2008. Navrhovatelé se domnívají, že skutečnost, že samo nařízení poukazuje na to, že v předchozích sezónách navrhovatelé své kvóty vyčerpali, jakož i okolnost, že španělská plavidla lovící tuňáka košelkovými nevody vyčerpala své kvóty v průběhu dodatečného jednoho týdne, který jim byl poskytnut, dostatečně dokládají, že vzniklá škoda je „určitá“.
53. Komise předesílá, že tento důvod kasačního opravného prostředku je podle jejího názoru nepřípustný, neboť pojednává o nové otázce, která nebyla v žalobě obsažena. Meritorně Komise s tímto tvrzením nesouhlasí a opakuje stanovisko, které zastávala již v prvním stupni a které v podstatě vychází z neexistence nároku na vyčerpání kvóty, jež znemožňuje vyčíslení škody. Tato okolnost podle ní sama o sobě odůvodňuje závěr, ke kterému dospěl Tribunál, a sice že vzniklá škoda není „určitá“.
54. V souvislosti s přípustností tohoto důvodu kasačního opravného prostředku nemám žádnou pochybnost o tom, že je naprosto přípustný, neboť důvody své žaloby nerozšířili jednostranně účastnící řízení, nýbrž k tomuto rozšíření došlo v průběhu řízení před Tribunálem po vydání rozsudku Soudního dvora ve věci AJD Tuna. V návaznosti na posledně zmíněné rozhodnutí vyzval Tribunál účastníky řízení, aby k němu zaujali písemné a na jednání i ústní stanovisko, protože v uvedené věci Soudní dvůr konstatoval neplatnost nařízení č. 530/2008. Mám tudíž za to, že rozšíření žalobních důvodů, které se odrazilo v kasačním opravném prostředku, bylo řádné, takže nyní není namístě je pro nepřípustnost odmítat.
55. V souvislosti s věcí samou mám za to, že u přezkumu tohoto důvodu kasačního opravného prostředku postačí odkázat na mé stanovisko přednesené ve výše uvedené věci C‑611/12 P, konkrétně na jeho body 38 až 69, ve kterých se podrobně zabývám nahraditelností ztráty příležitosti. Z tam uvedených důvodů, které v plném rozsahu platí i pro projednávanou věc, neboť v rozsudcích napadených v obou věcech dospěl Tribunál na základě stejných argumentů ke stejným závěrům, mám za to, že se Tribunál dopustil nesprávného právního posouzení.
56. Navrhuji proto Soudnímu dvoru, aby vyhověl důvodu kasačního opravného prostředku vznesenému navrhovateli ve věci C‑12/13 P, vycházejícímu z nesprávného výkladu čl. 340 druhého pododstavce SFEU v souvislosti s „určitostí“ škody vzniklé navrhovateli.
D – K důvodu vycházejícímu z mimosmluvní odpovědnosti Unie za legální akt (C‑12/13 P a C‑13/13 P)
57. Navrhovatelé ve věci C‑12/13 P i navrhovatelé – fyzické osoby ve věci C‑13/13 P tvrdí, že se Tribunál svým závěrem, že nařízení č. 530/2008 není omezením, které zakládá „neobvyklou“ a „zvláštní“ škodu, dopustil nesprávného právního posouzení.
58. Úvodem poukazuji na to, že v případě důvodu kasačního opravného prostředku vzneseného ve věci C‑13/13 P budu mluvit výlučně o navrhovatelích – fyzických osobách, neboť – jak jsem již uvedl – mám s výhradou shora popsaných upřesnění za to, že Tribunál jednal správně, když žalobu STM odmítl jako nepřípustnou.
59. Ve věci C‑12/13 P navrhovatelé na podporu svého petitu jen stručně odkazují na stanovisko generálního advokáta přednesené ve věci FIAMM a další v. Rada a Komise(16) . Ve věci C‑13/13 P navrhovatelé – fyzické osoby vytýkají Tribunálu závěr, že postavení držitele kvóty není rovnocenné s postavením nositele právního nároku, dále nesprávné používání pojmu „imanentní hospodářské riziko“ a zkreslení funkce kvóty.
60. Komise uvádí, že z bodů napadeného rozsudku týkajících se mimosmluvní odpovědnosti za legální akt vyvstává výkladový problém, neboť není jasné, zda Tribunál připouští existenci odpovědnosti tohoto druhu, či nikoli. Komise proto navrhuje, aby Soudní dvůr nahradil odůvodnění a žalobu zamítl, a přitom se omezí na konstatování, že taková odpovědnost neexistuje, nebo prohlásí, že posouzení neobvyklosti škody provedené Tribunálem bylo nadbytečné.
61. Při zkoumání otázky mimosmluvní odpovědnosti Unie za legální akt je třeba poukázat především na rozsudky Soudního dvora ve věcech Dorsch Consult a FIAMM a další v. Rada a Komise(17) . V těchto věcech, jejichž obsah není třeba na tomto místě podrobně připomínat, Soudní dvůr rozhodl, že kdyby taková odpovědnost byla v zásadě uznána, vyžadovala by přinejmenším splnění tří kumulativních podmínek, kterými jsou skutečná existence škody, existence příčinné souvislosti mezi škodou a dotyčným aktem, jakož i neobvyklý a zvláštní charakter škody(18) .
62. Je třeba zdůraznit, že odůvodnění výše uvedených rozsudků Dorsch Consult a FIAMM a další v. Rada a Komise je hypotetické. Soudní dvůr totiž nekonstatuje existenci mimosmluvní odpovědnosti Evropské unie za legální akt, nýbrž stanoví její podmínky pro případ, že by taková odpovědnost v unijním právu existovala . Rozsudek FIAMM a další v. Rada a Komise, vydaný o osm let po rozsudku Dorsch Consult, kategoricky potvrzuje hypotetičnost tohoto druhu odpovědnosti.
63. Podle všeho si lze legitimně položit otázku, proč Soudní dvůr argumentuje tímto způsobem. Mám za to, že odpověď na tuto otázku lze dohledat v judikatuře předcházející výše uvedeným rozsudkům Dorsch Consult a FIAMM a další v. Rada a Komise.
64. V sedmdesátých letech rozhodoval totiž Soudní dvůr o možnosti dovodit odpovědnost tehdejšího Evropského hospodářského společenství za legální akt, a to konkrétně ve věci Compagnie d’approvisionnement, de transport et de crédit SA a Grands Moulins de Paris v. Komise. V dané věci projednával Soudní dvůr žalobní důvod vycházející z odpovědnosti za legální akt, v souvislosti s nímž rozhodl, že taková „případná“ odpovědnost vyplývající z „legálního normativního aktu“(19) nepřichází v takovém případě, o jaký šlo v dané věci, v úvahu. Odsud pramení nejednoznačnost vymezení rozsahu mimosmluvní odpovědnosti za legální akt; z jejího označení coby „případné“ kategorie je váhání Soudního dvora zřejmé.
65. Hypotetická argumentace byla následně použita i ve věci Biovilac v. EHS, v níž Soudní dvůr uvedl, že odpovědnost za legální akt „je třeba vyvozovat za předpokladu, že by v právu Společenství byl uznán režim objektivní odpovědnosti“(20) . Soudní dvůr však neupřesnil, zda v okamžiku vydání onoho rozsudku takový režim existoval. Tentýž přístup se objevuje ve věci Développement a Clemessy v. Komise, v níž Soudní dvůr v rozsudku zopakoval, že „[není] třeba zkoumat, zda taková zásada, jako je zásada objektivní odpovědnosti, v právním řádu Společenství existuje“(21) .
66. Následovala věc Dorsch Consult, ve které se Soudní dvůr znovu zabýval touto otázkou, ačkoli v dané době – po vzniku Tribunálu – v rámci kasačního opravného prostředku. K mimosmluvní odpovědnosti za legální akt zaujal Tribunál velmi podobný přístup, jaký byl popsán v předchozích bodech, a dospěl k závěru, že mimosmluvní odpovědnost Společenství za legální akt nevznikla, ale argumentoval – stejně jako dříve Soudní dvůr – hypoteticky, s to „s ohledem na zvláštnosti projednávané věci“(22) . Soudní dvůr vůči takovému odůvodnění ničeho nenamítl a rozhodnutí Tribunálu v plném rozsahu potvrdil, přičemž znovu připomenul, že mimosmluvní odpovědnost za legální akt nadále představuje nepotvrzenou kategorií(23) .
67. Ve věci FIAMM a FIAMM Technologies v. Rada a Komise(24) dospěl Tribunál k závěru, že okamžik uznání existence mimosmluvní odpovědnosti Unie za legální akt již nastal. V rozhodnutí o kasačním opravném prostředku proti uvedenému rozsudku však Soudní dvůr tuto úvahu Tribunálu poopravil a výslovně uvedl, že „za současného stavu práva Společenství neexistuje režim odpovědnosti, který umožňuje založit odpovědnost [Unie] za jednání, které spadá do je[jí] normativní pravomoci“(25) .
68. Po tomto exkurzu je nyní namístě posoudit způsob, jakým Tribunál uplatnil tuto judikaturu v napadeném rozsudku.
69. Tribunál nejprve v bodech 69 až 75 napadeného rozsudku podrobně popisuje hlavní body argumentace Soudního dvora v rozsudku FIAMM a další v. Rada a Komise. Cituje sice různé právní věty onoho rozsudku, avšak na žádném místě, a to je třeba zdůraznit, neodkazuje na bod 176, tedy na pasáž, ve které Soudní dvůr kategoricky odmítá, že by v daném okamžiku existovala mimosmluvní odpovědnost Unie za legální akt.
70. V dalším textu Tribunál přímo odpovídá na otázku, zda Unie nese ve věci v původním řízení mimosmluvní odpovědnost za legální akt. Pro tyto účely se Tribunál soustředí na požadavek, aby údajně vzniklá škoda byla neobvyklá, a dospívá k závěru, že škoda s takovými vlastnostmi nevznikla.
71. Na závěr Tribunál v bodě 86 napadeného rozsudku posuzuje, zda skutečně nejsou splněny podmínky nezbytné k tomu, aby Unie „případně mohla“ nést mimosmluvní odpovědnost za legální akt. Tato podmínková vsuvka je jediným náznakem, kterým Tribunál dává najevo, že v rozsudku nedochází k uznání mimosmluvní odpovědnosti Unie za legální akt, ale že se toliko posuzuje návrhové žádání žalobce v hypotetickém kontextu budoucí, nikoli však současné ochrany případů mimosmluvní odpovědnost Unie za legální akt.
72. Ačkoli lze napadenému rozsudku vytknout jistou nejednoznačnost, je nepochybně v souladu s dřívější judikaturou zdejšího soudu. Jasnost tohoto způsobu hypotetického argumentování, rozvíjeného od sedmdesátých let, může vskutku být sporná, ale je pravda, že taková je metoda argumentace, se kterou Soudní dvůr přistupoval k mimosmluvní odpovědnosti Unie za legální akt. Bylo by nemístné vytýkat Tribunálu, že argumentoval takto hypoteticky, když tak již několik desítek let činí samotný Soudní dvůr.
73. Z meritorního hlediska je třeba uznat, že posouzení „neobvyklosti“ škody, které provedl Tribunál, představuje svým způsobem nadbytečnou odpověď. V tomto smyslu a z tohoto hlediska je pravda, že v kontextu projednávané věci navrhovatelé, kteří požadují náhradu veškerých škod způsobených v důsledku nařízení č. 530/2008, neprokázali „neobvyklost“ této škody. Jde navíc o škodu kvalifikovanou, kterou nelze určit pomocí pouhé ztráty podílu na trhu, jak správně podotkl Tribunál s odkazem na ustálenou judikaturu Soudního dvora. Účelem článku 7 nařízení č. 2371/2002 není totiž nic jiného než umožnit Komisi přijímání preventivních opatření určených k zajištění rovnováhy mezi ochranou mořských zdrojů a rozvojem hospodářské činnosti. Ve zvláštním kontextu mimosmluvní odpovědnosti za legální akt, který se jasně liší od kontextu, který by nastal v případě mimosmluvní odpovědnosti za protiprávní akt, lze jen stěží považovat škodu vzniklou v důsledku toho, že Komise legitimně využila svého oprávnění stanoveného unijním právním řádem, za „neobvyklou“. Jde navíc o oprávnění, jehož využití musí být založeno na odborných kritériích, která byla v okamžiku rozhodnutí o zákazu – jak tvrdila Komise – ve spise řádně doložena.
74. Z výše uvedených důvodů dospívám k závěru, že Tribunál se svým konstatováním, že navrhovatelům v případě, že by byla uznána mimosmluvní odpovědnost Unie za legální akt, nevznikla „neobvyklá“ škoda, nedopustil nesprávného právního posouzení.
75. V důsledku toho musí být tento důvod kasačního opravného prostředku zamítnut.
VI – Konečné vyřešení sporu (C‑12/13 P)
76. Podle článku 61 statutu Soudního dvora platí, že „[j]e‑li opravný prostředek opodstatněný, zruší Soudní dvůr rozhodnutí Tribunálu“, přičemž „může vydat sám konečné rozhodnutí ve věci, pokud to soudní řízení dovoluje“.
77. Domnívám se, že Soudní dvůr se ve věci C‑12/13 P nachází v situaci, kdy může spor částečně vyřešit.
78. Z ustálené judikatury v oblasti mimosmluvní odpovědnosti Unie za protiprávní jednání jejích orgánů a institucí lze v této souvislosti vyvodit, že nárok na náhradu škody se uznává, pokud jsou splněny následující tři podmínky: předmětem porušeného právního pravidla je přiznání práv jednotlivcům a toto porušení je dostatečně závažné; je prokázána existence skutečné škody a konečně existuje přímá příčinná souvislost mezi protiprávním jednáním, které lze přičíst Unii, a škodou, kterou utrpěli poškození(26) .
A – Porušené právní pravidlo, jehož předmětem je přiznání práv jednotlivcům a jehož porušení musí být dostatečně závažné
79. Jak již bylo uvedeno výše, právním pravidlem, které bylo v projednávané věci porušeno, je zásada zákazu diskrimin ace na základě státní příslušnosti, kterou Soudní dvůr potvrdil ve svém rozsudku AJD Tuna. Soudní dvůr vydal v této oblasti rozsáhlou judikaturu, podle níž ke konstatování dostatečně závažného porušení postačuje porušení této zásady, která je pro Unii klíčová(27) .
80. Ze zásad, jejichž porušení navrhovatelé ve věci C‑12/13 P vytýkají, byla porušena pouze jediná, a tou je výše uvedená zásada; Soudní dvůr měl totiž příležitost vyjádřit se i k případnému rozporu nařízení č. 530/2008 s dalšími zásadami, např. zásadou proporcionality, zásadou legitimního očekávání či zásadou vlastnictví. Z podrobného přezkumu výše uvedeného nařízení, jejž provedl Soudní dvůr ve výše uvedené věci AJD Tuna, vyplývá, že jediná vada, kterou lze tomuto nařízení přičíst, souvisí právě se zásadou zákazu diskriminace na základě státní příslušnosti. Navrhovatelům bylo v rozporu s výše uvedenou zásadou zabráněno v provádění rybolovu o jeden týden dříve než plavidlům lovícím tuňáka košelkovými nevody plujícím pod vlajkou Španělska.
81. Podmínka, která se týká existence porušeného právního pravidla, jehož předmětem je přiznání práv jednotlivcům a jehož porušení musí být dostatečně závažné, je tedy splněna.
B – Přímá příčinná souvislost mezi protiprávním jednáním, které lze přičíst Unii, a škodou, kterou utrpěl poškozený
82. Rovněž tak se domnívám, že existuje i přímá příčinná souvislost mezi protiprávním jednáním, které lze přičíst Unii, a škodou, kterou utrpěl poškozený, neboť je zjevné, že přerušení činnosti navrhovatelů ve věci C‑12/13 P bylo způsobeno výlučně přijetím nařízení č. 530/2008.
83. Je však třeba provést jisté upřesnění, které určuje rozsah odpovědnosti.
84. Protiprávní příčinou škody způsobené navrhovatelům ve věci C‑12/13 P je – jak již bylo uvedeno výše – porušení zásady zákazu diskriminace na základě státní příslušnosti, s ohledem na neodůvodněné rozdílné zacházení mezi plavidly lovícími tuňáka košelkovými nevody plujícími pod vlajkou Španělska a ostatními plavidly tohoto druhu. Vzhledem k tomu, že španělským plavidlům lovícím tuňáka bylo umožněno provádět rybolov o týden déle, byli navrhovatelé na rozdíl od ostatních majitelů loďstev o toto cenné období činnosti připraveni.
85. Vzhledem k tomu, že odpovědnost, jíž se dovolávají navrhovatelé, vychází z protiprávního aktu, a vzhledem k tomu, že v předchozím bodě bylo vyloučeno, že by bylo nařízení č. 530/2008 stiženo dalšími vadami protiprávnosti, mám za to, že příčinná souvislost existuje výlučně mezi aktem, který představuje diskriminaci, a sice jedním týdnem rybolovu navíc pro plavidla lovící tuňáka košelkovými nevody plující pod vlajkou Španělska, a způsobenou škodou. Výše uvedená diskriminace, kterou prohlásil Soudní dvůr za protiprávní, znevýhodnila navrhovatele výlučně na dobu jednoho týdne, nikoliv však již na dobu následujícího týdne, v němž byla zastavena činnost všech plavidel lovících tuňáka, včetně španělských.
86. Vzhledem k tomu, že mimosmluvní odpovědnost Unie vychází pouze z protiprávní povahy vzniklé škody, jak tvrdí navrhovatelé v projednávané věci, je tedy nutné, aby příčinná souvislost existovala pouze mezi protiprávním jednáním a způsobenou škodou a aby se netýkala jiných skutečností, které nelze považovat za protiprávní, bez ohledu na to, do jaké míry souvisí s okolnostmi projednávané věci. Konstatované protiprávní jednání se týká období jednoho týdne, během něhož byli navrhovatelé bezdůvodně připraveni o možnost provádět hospodářskou činnost, takže obdobím, které je relevantní pro účely mimosmluvní odpovědnosti za protiprávní jednání, je právě výše uvedené období jednoho týdne.
87. Navrhuji tedy Soudnímu dvoru, aby příčinnou souvislost zúžil pouze na souvislost, která existovala v období od 16. do 23. června 2008, v němž bylo navrhovatelům na základě nařízení č. 530/2008 protiprávně zakázáno provádět rybolov, na rozdíl od španělských plavidel lovících tuňáka košelkovými nevody.
88. Podmínka, která se týká existence přímé příčinné souvislosti mezi protiprávním jednáním, které lze přičíst Unii, a škodou, kterou utrpěla oběť, je tedy splněna, je-li škoda omezena na období od 16. června do 23. června 2008.
C – Škoda skutečná a určitá
89. A konečně je namístě zjistit, zda byla prokázána existence škody a zda je tato škoda skutečná a určitá.
90. Jak jsem již uvedl v bodech 49 až 61 mého stanoviska ve věci Giordano v. Komise, v judikatuře Soudního dvora bylo opakovaně uznáno, že určitá povaha škody nemusí být nutně absolutní a lze ji konstatovat i v případě ztráty vážné příležitosti, kterou přímo způsobil protiprávní akt Unie. Nebudu nyní opakovat to, co jsem již podrobně vysvětlil v bodech 38 až 69 onoho stanoviska, a pouze připomenu, že ztráta vážné příležitosti představuje skutečnou a určitou škodu, která musí být považována za nahraditelnou.
91. Ze soudního spisu vyplývá, že navrhovatelé ve věci C‑12/13 P byli držiteli povolení k rybolovu, podle něhož byli oprávněni vykonávat hospodářskou činnost až do 30. června 2008. Další okolností, kterou Komise nijak nezpochybnila, je to, že rybolovné kvóty takových majitelů plavidel, jakými jsou navrhovatelé, byly v předchozích letech pravidelně vyčerpávány.
92. Okolnost, že existovaly vážné indicie, že budou loviště vyčerpána již před ukončením sezóny, zřejmě navíc nijak nebránila tomu, aby plavidla lovící tuňáka košelkovými nevody plující pod vlajkou Španělska prováděla rybolov i v období od 16. června do 23. června 2008, a to dokonce ve stejných vodách, v jakých obvykle působí plavidla lovící tuňáka košelkovými nevody plující pod vlajkou Francie, mezi jejichž majitele patří i navrhovatelé ve věci C‑12/13 P.
93. Vzhledem k tomu, že se ztráta příležitosti netýká celé částky zmařeného zisku, dokládají argumenty, které uplatnila Komise, pouze to, že pravděpodobnost, že budou navrhovatelé nadále moci čerpat kvótu i v týdnu od 16. června do 23. června 2008, nebyla sice absolutní, avšak touto okolností není nijak dotčena vážná povaha ztracené příležitosti.
94. Ke konkrétní pravděpodobnosti, s níž mohli navrhovatelé ve věci C‑12/13 P ve výše uvedených dnech roku 2008 dosáhnout zisku, neměli účastníci řízení v prvním stupni možnost se podrobněji vyjádřit. Tato otázka, která je úzce spojena s vyčíslením způsobené škody, nebyla ve výše uvedeném smyslu v řízení před Tribunálem projednána.
95. Navrhuji proto Soudnímu dvoru, aby částečně vrátil projednávanou věc Tribunálu s tím, aby Tribunál s ohledem na výše uvedené argumenty rozhodl o přesném vyčíslení škody, kterou navrhovatel utrpěl.
VII – K nákladům řízení
A – Ve věci C‑12/13 P
96. Přestože je navrhováno, aby byla věc částečně vrácena Tribunálu, mám za to, že hlavní otázka projednávaného kasačního opravného prostředku byla již v zásadních bodech vyřešena. V souladu s čl. 138 odst. 1 a čl. 184 odst. 2 jednacího řádu tedy navrhuji Soudnímu dvoru, aby náhradu nákladů řízení v prvním stupni ve věci T‑574/08, v níž byl vydán rozsudek ze dne 7. listopadu 2012, i řízení o kasačním opravném prostředku uložil Komisi.
B – Ve věci C‑13/13 P
97. V souladu s čl. 138 odst. 1 a čl. 184 odst. 2 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že Komise požadovala náhradu nákladů řízení a navrhovatelé neměli ve věci úspěch, je důvodné posledně uvedeným uložit náhradu nákladů řízení.
VIII – Závěry
98. S ohledem na předcházející úvahy navrhuji, aby Soudní dvůr rozhodl takto:
„Ve věci C‑12/13 P:
1) Výrok rozsudku Tribunálu ze dne 7. listopadu 2012, Syndicat des thoniers méditerranéens a další v. Komise (T‑574/08), se zrušuje v rozsahu, v němž se týká žalobního důvodu vycházejícího z mimosmluvní odpovědnosti Evropské unie za protiprávní akt, jak je rozveden v bodech 48 až 66 uvedeného rozsudku.
2) Žalobě na určení mimosmluvní odpovědnosti se vyhovuje a prohlašuje se mimosmluvní odpovědnost Unie vzniklá přijetím nařízení Komise č. 530/2008 ze dne 12. června 2008 vzhledem k tomu, že bylo prokázáno splnění podmínek pro vznik mimosmluvní odpovědnosti stanovené v čl. 340 druhém pododstavci Smlouvy o fungování Evropské unie.
3) Věc se vrací Tribunálu, jenž rozhodne o vyčíslení škody, kterou utrpěli navrhovatelé.
4) Komisi se ukládá náhrada nákladů řízení v prvním stupni ve věci T‑574/08, v níž byl vydán rozsudek ze dne 7. listopadu 2012, a nákladů řízení o kasačním opravném prostředku.
Ve věci C‑13/13 P:
1) Kasační opravný prostředek se zamítá.
2) Sdružení Syndicat des thoniers méditerranéens, Marcu Carrenovi, Jeanu Louisi Donnarelovi, Jean-Françoisi Floresovi, Géraldu Jeanu Lubranovi, Hervému Marinovi, Nicolasi Marinovi, Sébastienu Marinovi a Sergi Antoinovi Josému Perezovi se ukládá náhrada nákladů řízení o kasačním opravném prostředku.“
(1) .
(2)
–	Nařízení Rady ze dne 7. května 2007 (Úř. věst. L 123, s. 3).
(3)
–	Nařízení Rady ze dne 17. prosince 2007 (Úř. věst. L 340, s. 8).
(4)
–	Nařízení Rady ze dne 20. prosince 2002 (Úř. věst. L 358, s. 59; Zvl. vyd. 04/05, s. 411).
(5)
–	Nařízení Rady ze dne 16. ledna 2008, kterým se na rok 2008 stanoví rybolovná práva a související podmínky pro některé populace ryb a skupiny populací ryb, platné ve vodách Společenství a pro plavidla Společenství ve vodách podléhajících omezením odlovů (Úř. věst. L 19, s. 1).
(6)
–	Nařízení ze dne 22. května 2008, kterým se upravují některé kvóty pro lov tuňáka obecného v roce 2008 podle čl. 21 odst. 4 nařízení Rady (EHS) č. 2847/93 o zavedení kontrolního režimu pro společnou rybářskou politiku (Úř. věst. L 134, s. 11).
(7)
–	Nařízení Komise ze dne 12. června 2008 (Úř. věst. L 155, s. 9).
(8)
–	Rozsudek ze dne 17. března 2011, C‑221/09, Sb. rozh. s. I‑1655.
(9)
–	Usnesení ze dne 7. září 2010, T‑532/08, Sb. rozh. s. II‑3959.
(10)
–	Usnesení ze dne 7. září 2010, T‑539/08, Sb. rozh. s. II‑4017.
(11)
–	Rozsudek ze dne 19. října 2005, T‑415/03, s. II‑4355.
(12)
–	Rozsudek ze dne 18. března 1975, 72/74, Recueil, s. 401.
(13)
–	V tomtéž smyslu viz rozsudek ze dne 5. července 1984, Société d’initiatives et de coopération agricoles a Société interprofessionnelle des producteurs et expéditeurs de fruits, légumes, bulbes et fleurs d’Ille-et-Vilaine v. Komise, 114/83, Recueil, s. 2589, body 3 až 5.
(14)
–	Rozsudek ze dne 4. října 1979, 238/78, Recueil, s. 2955.
(15)
–	V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 27. ledna 1982, Birra Wührer a další v. Rada a Komise, 256/80, 257/80, 265/80, 267/80 a 5/81, Recueil, s. 85, body 8 až 14. V tomtéž smyslu viz usnesení Tribunálu ze dne 21. listopadu 1996, Syndicat des producteurs de viande bovine a další v. Komise, T‑53/96, Recueil, s. II‑1579, bod 11.
(16)
–	Rozsudek ze dne 9. září 2008, C‑120/06 P a C‑121/06 P, Sb. rozh. s. I‑6513.
(17)
–	Rozsudek ze dne 17. září 1997, Dorsch Consult, C‑237/98, Recueil, s. I‑4961.
(18)
–	Výše uvedené rozsudky Dorsch Consult, bod 19, a FIAMM, bod 169.
(19)
–	Rozsudek ze dne 13. června 1972, 9/71 a 11/71, Recueil, s. 391, bod 46.
(20)
–	Rozsudek ze dne 6. prosince 1984, 59/83, Recueil, 4057, bod 28.
(21)
–	Rozsudek ze dne 24. června 1986, 267/82, Recueil, s. 1907, bod 33.
(22)
–	Rozsudek Tribunálu ze dne 28. dubna 1998, Dorsch Consult Ingenieurgesellschaf v. Rada a Komise, T‑184/95, Recueil, s. II‑351, bod 69.
(23)
–	Výše uvedený rozsudek Soudního dvora ve věci Dorsch Consult: „ v případě, že by zásada odpovědnosti Společenství za legální akt byla v právu Společenství uznána, vyžadovala by
taková odpovědnost…“ (bod 18).
(24)
–	Rozsudek ze dne 14. prosince 2005, T‑69/00, Sb. rozh. s. II‑5393.
(25)
– Viz výše uvedený rozsudek, bod 176.
(26)
–	Viz mimo jiné rozsudky Soudního dvora ze dne 4. července 2000, Bergaderm a Goupil v. Komise, C‑352/98 P, Recueil, s. I‑5291, bod 42; ze dne 10. prosince 2002, Komise v. Camar a Tico, C‑312/00 P, Recueil, s. I‑11355, bod 53, a ze dne 10. července 2003, Komise v. Fresh Marine, C‑472/00 P, Recueil, s. I‑7541, bod 25.
(27)
–	Viz mimo jiné rozsudek ze dne 25. května 1978, HNL a další v. Rada a Komise, 83/76 a 94/76, 4/77, 15/77 a 40/77, Recueil, s. 1209, bod 5; výše uvedený rozsudek Ireks-Arkady, bod 11, a dále rozsudky ze dne 15. září 1982, Kind v. EHS, 106/81, Recueil, s. 2885, body 22 až 25, a ze dne 18. dubna 1991, Assurances du crédit v. Rada a Komise, C‑63/89, Recueil, s. I 1799, body 14 až 23.