null
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (pátého senátu)
21. května 2026(*)
„ Řízení o předběžné otázce – Justiční spolupráce v trestních věcech – Rámcové rozhodnutí 2002/584/SVV – Evropský zatýkací rozkaz – Postup předávání mezi členskými státy – Fakultativní důvod pro odmítnutí výkonu – Článek 4 bod 6 – Závazek vykonávajícího členského státu vykonat trest v souladu s vnitrostátním právem – Rámcové rozhodnutí 2008/909/SVV – Vzájemné uznávání rozsudků v trestních věcech, které ukládají trest odnětí svobody nebo opatření spojená se zbavením osobní svobody – Důvody k odmítnutí uznání a výkonu – Článek 9 odst. 1 písm. i) – Dotyčná osoba, která se nezúčastnila osobně řízení před soudem, ve kterém byla odsouzena – Vyrozumění o stanoveném datu jednání a místě konání tohoto řízení před soudem – Dobrovolné a jednoznačné vzdání se práva dotyčné osoby osobně se zúčastnit tohoto řízení před soudem – Posouzení provedené příslušným orgánem vykonávajícího členského státu – Povinnost konformního výkladu“
Ve věci C‑95/24 [Khuzdar](i),
jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná na základě článku 267 SFEU rozhodnutím Corte d’appello di Napoli (Odvolací soud v Neapoli, Itálie) ze dne 6. února 2024, došlým Soudnímu dvoru dne 6. února 2024, v řízení o výkonu evropského zatýkacího rozkazu vydaného na
ATAU,
za účasti:
Procura generale presso la Corte d’appello di Napoli,
SOUDNÍ DVŮR (pátý senát),
ve složení: M. L. Arastey Sahún, předsedkyně senátu, E. Regan (zpravodaj), D. Gratsias, B. Smulders a N. Fenger, soudci,
generální advokát: J. Richard de la Tour,
za soudní kancelář: C. Di Bella, rada,
s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 15. května 2025,
s ohledem na vyjádření, která předložili:
–        za ATAU: L. Migliaccio, A. Scardamaglio a C. Sgariglia, avvocati,
–        za italskou vládu: S. Fiorentino a G. Palmieri, jako zmocněnci, ve spolupráci s: S. Faraci a A. Trimboli, avvocati dello Stato,
–        za rumunskou vládu: E. Gane, L. Ghiță a A. Wellman, jako zmocněnkyně,
–        za Evropskou komisi: H. Leupold, F. Tomat a J. Vondung, jako zmocněnci,
po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 18. září 2025,
vydává tento
Rozsudek
1        Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 4 bodu 6 rámcového rozhodnutí Rady 2002/584/SVV ze dne 13. června 2002 o evropském zatýkacím rozkazu a postupech předávání mezi členskými státy (Úř. věst. 2002, L 190, s. 1; Zvl. vyd. 19/06, s. 34) ve znění rámcového rozhodnutí Rady 2009/299/SVV
ze dne 26. února 2009 (Úř. věst. 2009, L 81, s. 24) (dále jen „rámcové rozhodnutí 2002/584“), jakož i čl. 9 odst. 1 písm. i) a článku 25 rámcového rozhodnutí Rady 2008/909/SVV
ze dne 27. listopadu 2008 o uplatňování zásady vzájemného uznávání rozsudků v trestních věcech, které ukládají trest odnětí svobody nebo opatření spojená se zbavením osobní svobody, za účelem jejich výkonu v Evropské unii (Úř. věst. 2008, L 327, s. 27) ve znění rámcového rozhodnutí 2009/299 (dále jen „rámcové rozhodnutí 2008/909“).
2        Tato žádost byla předložena v rámci řízení o výkonu evropského zatýkacího rozkazu vydaného slovenským soudem na osobu s bydlištěm v Itálii za účelem výkonu trestu odnětí svobody, který byl uložen v řízení před soudem, kterého se tato osoba osobně nezúčastnila.
Právní rámec
Unijní právo
Rámcové rozhodnutí 2002/584
3        Článek 4 rámcového rozhodnutí 2002/584, nadepsaný „Důvody, pro které je možné odmítnout výkon evropského zatýkacího rozkazu“, stanoví:
„Vykonávající justiční orgán může odmítnout výkon evropského zatýkacího rozkazu:
[...]
6.       byl-li evropský zatýkací rozkaz vydán za účelem výkonu trestu odnětí svobody nebo ochranného opatření spojeného s odnětím osobní svobody, vyžádaná osoba se zdržuje ve vykonávajícím členském státě, je jeho státním příslušníkem nebo zde má trvalé bydliště a tento stát se zaváže provést výkon trestu odnětí svobody nebo ochranného opatření spojeného s odnětím osobní svobody v souladu se svým vnitrostátním právem;
[...]“
4        Článek 4a tohoto rámcového rozhodnutí, nadepsaný „Rozhodnutí vydaná v soudním jednání [v řízení před soudem], kterého se dotyčná osoba nezúčastnila osobně“, v odstavci 1 stanoví:
„Vykonávající soudní orgán může rovněž odmítnout výkon evropského zatýkacího rozkazu vydaného za účelem výkonu trestu odnětí svobody nebo ochranného opatření spojeného s odnětím osobní svobody, pokud se osoba nezúčastnila osobně soudního jednání [řízení před soudem], ve kterém bylo vydáno dané rozhodnutí, pokud evropský zatýkací rozkaz neuvádí, že osoba v souladu s dalšími procesními požadavky vymezenými vnitrostátním právem vydávajícího členského státu:
a)      byla včas
i)      osobně předvolána, a tudíž informována o plánovaném datu a místu konání jednání soudu [řízení před soudem], ve kterém bylo vydáno dané rozhodnutí, nebo jiným způsobem skutečně převzala úřední informaci o plánovaném datu a místu konání jednání soudu [řízení před soudem] tak, aby bylo možné jednoznačně určit, že o plánovaném jednání soudu [řízení před soudem] věděla,
a
ii)      informována, že rozhodnutí může být vyneseno, pokud se jednání soudu [řízení před soudem] nezúčastní,
nebo
b)      věděla o plánovaném jednání soudu [řízení před soudem] a zmocnila svého právního zástupce, kterého si sama zvolila, nebo který jí byl ustanoven státem, aby ji na jednání soudu [v řízení před soudem] obhajoval, a tímto zástupcem byla skutečně na jednání soudu [v řízení před soudem] obhajována
nebo
c)      poté, co jí bylo doručeno rozhodnutí a byla výslovně informována o svém právu na obnovení řízení nebo odvolání, které umožňují opětovné přezkoumání skutkové podstaty věci [přezkoumání věci samé] včetně nových důkazů a které mohou vést ke změně původního rozhodnutí[, přičemž dotyčná osoba má právo se těchto příslušných řízení zúčastnit]:
i)      výslovně uvedla, že rozhodnutí nenapadne,
nebo
ii)      nepodala návrh na obnovení řízení nebo odvolání v příslušné lhůtě
nebo
d)      neobdržela osobně toto rozhodnutí, avšak:
i)      toto rozhodnutí jí bude osobně doručeno neprodleně po jejím předání a bude výslovně informována o svém právu na obnovení řízení nebo odvolání, které umožňují opětovné přezkoumání skutkové podstaty věci [přezkoumání věci samé] včetně nových důkazů a které mohou vést ke změně původního rozhodnutí, [přičemž dotyčná osoba má právo se těchto příslušných řízení zúčastnit],
a
ii)      bude informována o lhůtě, ve které musí podat návrh na obnovení řízení nebo odvolání, jak stanoví příslušný evropský zatýkací rozkaz.“
Rámcové rozhodnutí 2008/909
5        Článek 9 rámcového rozhodnutí 2008/909, nadepsaný „Důvody k odmítnutí uznání a výkonu“, v odst. 1 stanoví:
„Příslušný orgán vykonávajícího státu může odmítnout uznání rozsudku a výkon trestu, pokud:
[...]
i)      podle osvědčení uvedeného v článku 4 se dotyčná osoba nezúčastnila osobně soudního jednání [řízení před soudem], ve kterém bylo vydáno dané rozhodnutí, pokud ovšem osvědčení neuvádí, že tato osoba v souladu s dalšími procesními požadavky vymezenými vnitrostátním právem vydávajícího státu:
i)      byla včas
–        osobně předvolána, a tudíž vyrozuměna o plánovaném datu a místu konání jednání soudu [řízení před soudem], ve kterém bylo vydáno dané rozhodnutí, nebo jiným způsobem skutečně převzala úřední informaci o plánovaném datu a místu konání jednání soudu [řízení před soudem] tak, aby bylo možné jednoznačně určit, že o plánovaném jednání soudu [řízení před soudem] věděla,
a
–        byla informována, že rozhodnutí může být vydáno, pokud se jednání soudu [řízení před soudem] nezúčastní,
nebo
ii)      o plánovaném jednání soudu [řízení před soudem] věděla a zmocnila svého právního zástupce, kterého si sama zvolila, nebo který jí byl ustanoven státem, aby ji na jednání soudu [v řízení před soudem] obhajoval, a byla tímto zástupcem skutečně na jednání soudu [v řízení před soudem] obhajována
nebo
iii)      poté, co obdržela rozhodnutí a byla výslovně informována o svém právu na obnovení řízení nebo odvolání, které umožňují opětovné přezkoumání skutkové podstaty věci [přezkoumání věci samé] včetně nových důkazů a které mohou vést ke změně původního rozhodnutí[, přičemž dotyčná osoba má právo se těchto příslušných řízení zúčastnit]:
–        výslovně uvedla, že rozhodnutí nenapadne,
nebo
–        nepodala návrh na obnovení řízení nebo odvolání v příslušné lhůtě;
[...]“
6        Článek 25 tohoto rámcového rozhodnutí stanoví:
„Aniž je dotčeno [rámcové rozhodnutí 2002/584], použijí se ustanovení tohoto rámcového rozhodnutí, jsou-li slučitelná s uvedeným rámcovým rozhodnutím, obdobně na výkon trestů v případech, kdy se členský stát zavázal provést výkon trestu v případech podle čl. 4 odst. 6 uvedeného rámcového rozhodnutí, nebo v případech, kdy podle čl. 5 odst. 3 uvedeného rámcového rozhodnutí podmínil předání tím, že daná osoba bude vrácena k výkonu trestu do dotyčného členského státu, aby se vyloučila její beztrestnost.“
Rámcové rozhodnutí 2009/299
7        Body 1, 4, 6, 8 a 15 odůvodnění rámcového rozhodnutí 2009/299 znějí:
„(1)      Právo obviněné osoby osobně se účastnit soudního jednání [řízení před soudem] je obsaženo v právu na spravedlivý proces stanoveném v článku 6 [evropské] Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod[, podepsané v Římě dne 4. listopadu 1950], jak jej vykládá Evropský soud pro lidská práva. Tento soud rovněž prohlásil, že právo obviněné osoby osobně se účastnit soudního jednání [řízení před soudem] není absolutní a že obviněná osoba se za určitých podmínek může uvedeného práva ze své vlastní svobodné vůle, výslovně či mlčky, avšak jednoznačně, vzdát.
[...]
(4)      Proto je nezbytné stanovit jasné a společné důvody pro neuznání rozhodnutí, která byla vydána v soudním jednání [řízení před soudem], kterého se dotyčná osoba nezúčastnila osobně. Toto rámcové rozhodnutí má za cíl zpřesnit vymezení těchto společných důvodů, což by mělo umožnit vykonávajícímu orgánu vykonat rozsudek či rozhodnutí i přes neúčast dotyčné osoby na jednání soudu [v řízení před soudem] při plném dodržení práva dané osoby na obhajobu. Toto rámcové rozhodnutí neupravuje formy a způsoby, včetně procesních požadavků, kterými má být dosaženo výsledků uvedených v tomto rámcovém rozhodnutí, jež jsou záležitostí vnitrostátního práva členských států.
[...]
(6)      Ustanovení tohoto rámcového rozhodnutí, kterým se mění jiná rámcová rozhodnutí, stanoví podmínky, za kterých by uznání a výkon rozhodnutí vydaného v soudním jednání [řízení před soudem], kterého se dotyčná osoba nezúčastnila osobně, neměly být odmítnuty. Jedná se o alternativní podmínky; pokud je jedna z podmínek splněna, poskytuje vydávající orgán vyplněním příslušného oddílu evropského zatýkacího rozkazu nebo osvědčení stanovených v ostatních rámcových rozhodnutích záruku, že požadavky byly nebo budou splněny, což by mělo být pro účely výkonu rozhodnutí na základě zásady vzájemného uznávání dostatečné.
[...]
(8)      Právo obviněné osoby na spravedlivý proces je zaručeno v [evropské] Úmluvě o ochraně lidských práv a základních svobod, jak je vykládána Evropským soudem pro lidská práva. Toto právo zahrnuje právo dotyčné osoby osobně se účastnit jednání soudu [řízení před soudem]. Aby mohla své právo uplatnit, musí dotyčná osoba o plánovaném jednání soudu [řízení před soudem] vědět. Podle tohoto rámcového rozhodnutí by měl každý členský stát v souladu se svým vnitrostátním právem zajistit, aby osoba o jednání soudu [řízení před soudem] věděla, přičemž to musí být samozřejmě v souladu s požadavky uvedené úmluvy. V souladu s judikaturou Evropského soudu pro lidská práva by při posuzování toho, zda je způsob, jakým je informace poskytnuta, dostačující k zajištění toho, aby dotyčná osoba o jednání soudu [řízení před soudem] věděla, mohla být případně věnována zvláštní pozornost rovněž snaze dotyčné osoby přijímat informace, které jsou jí určeny.
[...]
(15)      Důvody pro neuznání jsou nepovinné. Nicméně by se měly členské státy při zvažování provedení těchto důvodů ve vnitrostátním právu řídit zejména právem na spravedlivý proces a měly by zohlednit obecný cíl tohoto rámcového rozhodnutí podpořit procesní práva osob a usnadnit justiční spolupráci v trestních věcech.“
8        Článek 1 tohoto rámcového rozhodnutí, nadepsaný „Účel a oblast působnosti“, stanoví:
„1.      Účelem tohoto rámcového rozhodnutí je posílit procesní práva osob v trestním řízení, usnadnit justiční spolupráci v trestních věcech a zejména zlepšit vzájemné uznávání soudních rozhodnutí mezi členskými státy.
2.      Tímto rámcovým rozhodnutím není dotčena povinnost ctít základní práva a obecné právní zásady zakotvené v článku 6 Smlouvy [o EU], včetně práva osob, proti nimž je vedeno trestní řízení, na obhajobu, a veškeré související povinnosti justičních orgánů zůstávají nedotčeny.
3.      Tímto rámcovým rozhodnutím se zavádějí společná pravidla pro uznávání nebo výkon soudních rozhodnutí v jednom členském státě (vykonávající členský stát), byla-li vydána jiným členským státem (vydávající členský stát) v soudním jednání [řízení před soudem], kterého se dotyčná osoba nezúčastnila osobně, podle ustanovení čl. 5 odst. 1 [rámcového rozhodnutí 2002/584], [...] čl. 9 odst. 1 písm. i) [rámcového rozhodnutí 2008/909] [...]“
9        Článkem 2 rámcového rozhodnutí 2009/299, nadepsaným „Změny [rámcového rozhodnutí 2002/584]“, byl v souladu s jeho bodem 1 vložen do rámcového rozhodnutí 2002/584 článek 4a.
Článkem 5 rámcového rozhodnutí 2009/299, nadepsaným „Změny [rámcového rozhodnutí 2008/909]“, byl v souladu s jeho bodem 1 vložen do rámcového rozhodnutí 2008/909 čl. 9 odst. 1 písm. i).
Směrnice (EU) 2016/343
10      Bod 36 odůvodnění směrnice Evropského parlamentu a Rady (EU) 2016/343 ze dne 9. března 2016, kterou se posilují některé aspekty presumpce neviny a právo být přítomen při trestním řízení před soudem (Úř. věst. 2016, L 65, s. 1), zní:
„Za určitých okolností by mělo být možné vynést rozhodnutí o vině nebo nevině podezřelé nebo obviněné osoby i tehdy, není-li v řízení před soudem přítomna. Mohlo by tomu tak být v případě, kdy podezřelá nebo obviněná osoba byla o řízení před soudem řádně vyrozuměna a na následky nedostavení se k soudu upozorněna, přesto však se k řízení před soudem nedostavila. Skutečnost, že podezřelá nebo obviněná osoba byla vyrozuměna o řízení před soudem, by měla být chápána tak, že tato osoba byla osobně předvolána nebo byla úředně vyrozuměna o dni a místě konání uvedeného řízení jiným způsobem tak, aby si byla uvedeného řízení vědoma. Upozorněním podezřelé nebo obviněné osoby na následky nedostavení se k soudu by se mělo rozumět zejména upozornění dané osoby na to, že by rozhodnutí mohlo být vyneseno v její nepřítomnosti.“
11      Článek 8 této směrnice, nadepsaný „Právo být přítomen při řízení před soudem“, v odstavci 2 stanoví:
„Členské státy mohou stanovit, že řízení před soudem, jež může vést k rozhodnutí o vině či nevině podezřelé nebo obviněné osoby, se může konat v její nepřítomnosti, pokud:
a)      podezřelá nebo obviněná osoba byla o řízení před soudem řádně vyrozuměna a na následky nedostavení se k soudu upozorněna; nebo
b)      podezřelá nebo obviněná osoba, jež byla o řízení před soudem vyrozuměna, je zastupována zmocněným obhájcem, jehož si tato podezřelá či obviněná osoba zvolila, nebo jenž jí byl ustanoven státem.“
Italské právo
Zákon č. 69 obsahující ustanovení, kterými se vnitrostátní právo uvádí do souladu s rámcovým rozhodnutím 2002/584
12      Legge n. 69 – Disposizioni per conformare il diritto interno alla decisione quadro 2002/584/GAI del Consiglio, del 13 giugno 2002, relativa al mandato d’arresto europeo e alle procedure di consegna tra Stati membri (zákon č. 69 obsahující ustanovení, kterými se vnitrostátní právo uvádí do souladu s rámcovým rozhodnutím Rady 2002/584/SVV
ze dne 13. června 2002 o evropském zatýkacím rozkazu a postupech předávání mezi členskými státy) ze dne 22. dubna 2005 (GURI č. 98 ze dne 29. dubna 2005), ve znění použitelném na skutkový stav v původním řízení, v čl. 6 odst. 1a písm. b) stanoví, že „[b]yl-li evropský zatýkací rozkaz vydán za účelem výkonu trestu nebo opatření spojeného se zbavením osobní svobody uložených v řízení v nepřítomnosti, musí v něm být uvedena
informace alespoň jedné z těchto podmínek: [...]
b)      dotyčná osoba, která byla vyrozuměna o řízení, jež je proti ní vedeno, byla v řízení před soudem, které vedlo k přijetí výše uvedeného rozhodnutí, zastoupena právním zástupcem, kterého si sama zvolila nebo který jí byl ustanoven státem.“
13      Podle čl. 18a odst. 2 uvedeného zákona č. 69 ve znění použitelném na skutkový stav v původním řízení platí, že „[p]okud byl evropský zatýkací rozkaz vydán za účelem výkonu trestu odnětí svobody nebo ochranného opatření spojeného s odnětím osobní svobody, Corte d’appello (Odvolací soud) může odmítnout předání italského státního příslušníka nebo osoby, která oprávněně, skutečně a nepřetržitě pobývá nebo se zdržuje na italském území přinejmenším po dobu pěti let [...], za předpokladu, že uvedený soud nařídí, aby byly tento trest nebo toto ochranné opatření vykonány v Itálii v souladu s italským právem“.
Legislativní nařízení č. 161 obsahující ustanovení, kterými se vnitrostátní právo uvádí do souladu s rámcovým rozhodnutím 2008/909
14      Decreto legislativo n. 161 – Disposizioni per conformare il diritto interno alla decisione quadro 2008/909/GAI relativa all’applicazione del principio del reciproco riconoscimento alle sentenze penali che irrogano pene detentive o misure privative della libertà personale, ai fini della loro esecuzione nell’Unione Europea (legislativní nařízení č. 161 obsahující ustanovení, kterými se vnitrostátní právo uvádí do souladu s rámcovým rozhodnutím 2008/909/SVV
o uplatňování zásady vzájemného uznávání rozsudků v trestních věcech, které ukládají trest odnětí svobody nebo opatření spojená se zbavením osobní svobody, za účelem jejich výkonu v Evropské unii) ze dne 7. září 2010 (GURI č. 230 ze dne 1. října 2010), ve znění použitelném na skutkový stav v původním řízení, v článku 13 stanoví:
„Corte d’appello (Odvolací soud) odmítne uznat rozsudek v trestní věci v následujících případech:
i)      pokud se dotyčná osoba nezúčastnila osobně řízení před soudem, ve kterém bylo vydáno rozhodnutí, jež má být vykonáno, ledaže je v osvědčení uvedeno:
1)      že byla dotyčná osoba včas osobně předvolána a vyrozuměna o stanoveném datu a místě konání řízení před soudem, nebo že skutečně převzala úřední informaci jiným způsobem postačujícím k tomu, aby bylo možné jednoznačně konstatovat, že o tomto řízení věděla, a že byla informována, že pokud se řízení před soudem nezúčastní, může být vydáno rozhodnutí; nebo
2)      že o plánovaném datu řízení před soudem věděla a zmocnila svého obhájce, kterého si sama zvolila nebo který jí byl ustanoven státem a který ji v řízení před soudem skutečně zastupoval; nebo
3)      že poté, co jí bylo doručeno rozhodnutí a byla výslovně poučena o právu na obnovení řízení nebo odvolání s možností účasti v těchto řízeních, které umožňují opětovné meritorní přezkoumání obžaloby včetně nových důkazů, výslovně uvedla, že rozhodnutí nenapadne, nebo nepodala návrh na obnovení řízení nebo odvolání v příslušné lhůtě.
[...]“
15      Článek 24 uvedeného legislativního nařízení č. 161 ve znění použitelném na skutkový stav v původním řízení stanoví, že pokud Corte d’appello (Odvolací soud) odmítne předání požadované na základě evropského zatýkacího rozkazu založeného na odsuzujícím rozsudku a nařídí výkon uloženého trestu na italském území, musí za účelem výkonu trestu v Itálii současně uznat zahraniční odsuzující rozsudek, na němž je tento evropský zatýkací rozkaz založen, jsou-li splněny příslušné podmínky.
Původní řízení a předběžné otázky
16      Dne 5. října 2015 vydal Okresný súd Dunajská Streda (Okresní soud v Dunajské Stredě, Slovensko) evropský zatýkací rozkaz za účelem výkonu odsuzujícího rozsudku, jímž byl ATAU dne 23. srpna 2010 uložen trest odnětí svobody v délce pěti let, který měl být vykonán v plném rozsahu.
17      ATAU byl dne 19. června 2023 zadržen v Itálii, v důsledku čehož má Corte di appello di Napoli (Odvolací soud v Neapoli, Itálie), který je předkládajícím soudem, posoudit žádost o předání jmenovaného, kterou podaly příslušné slovenské orgány prostřednictvím tohoto evropského zatýkacího rozkazu.
18      ATAU v řízení před předkládajícím soudem prokázal, že v Itálii skutečně a oprávněně pobývá více než pět let, a zmíněný soud požádal, aby jeho předání odmítl a na základě uznání rozsudku, kterým byl na Slovensku odsouzen k trestu odnětí svobody v délce pěti let, rozhodl, že trest, který mu byl uložen, bude vykonán v Itálii.
19      Za účelem posouzení této žádosti požádal předkládající soud příslušné slovenské orgány, aby doplnily dříve předané osvědčení a upřesnily, jakých procesních záruk se ATAU dostalo.
20      E-mailem ze dne 2. listopadu 2023 Okresný súd Dunajská Streda (Okresní soud v Dunajské Stredě) odpověděl, že ATAU se řízení, ve kterém byl vůči němu vydán odsuzující rozsudek, osobně nezúčastnil.
Během tohoto řízení ho však zastupoval a byl mu nápomocen obhájce.
ATAU kromě toho nikdy nebyl vyrozuměn o datu a místu konání řízení před soudem, i když o tomto řízení, které v souvislosti s ním bylo vedeno, věděl. Dne 28. září 2009 byl totiž na Slovensku zatčen a umístěn do vazby za trestný čin, za který byl následně odsouzen, a dne 15. prosince 2009 byl propuštěn a umístěn do uprchlického tábora na území Slovenska. Poté uprchl a nevrátil se; zároveň neuvedl žádnou adresu pro účely doručování písemností, které mu budou zasílány, takže ho Okresný súd Dunajská Streda (Okresní soud v Dunajské Stredě) nebyl schopen dohledat a doručit mu předvolání k dotčenému jednání soudu.
21      ATAU se proto tohoto jednání osobně nezúčastnil.
Řízení před soudem nicméně proběhlo za přítomnosti jeho obhájce, který jej zastupoval a obhajoval; v tomto řízení byl přitom vyhlášen rozsudek, kterým byl uložen trest odnětí svobody v délce pěti let.
22      Předkládající soud tedy uvádí, že musí ověřit, zda jsou splněny podmínky pro to, aby ATAU odmítl předat a aby v souladu s jeho žádostí rozhodl, že trest, který mu byl uložen, bude vykonán v Itálii.
23      Předkládající soud podotýká, že podle vnitrostátní právní úpravy dotčené ve věci v původním řízení platí, že pokud vykonávající justiční orgán odmítne vykonat evropský zatýkací rozkaz vydaný za účelem výkonu trestu a nařídí, aby byl tento trest vykonán na italském území, musí za účelem takového výkonu uznat rozsudek, kterým byl uložen uvedený trest.
24      Podle ustanovení italského práva, kterými se provádí čl. 9 odst. 1 písm. i) rámcového rozhodnutí 2008/909, je třeba v tomto ohledu odmítnout uznání rozsudku vydaného v řízení před soudem, kterého se dotyčná osoba nezúčastnila osobně, s výjimkou tří případů, kdy byly této osobě poskytnuty určité procesní záruky. Pokud jde o tyto tři případy, předkládající soud uvádí, že podmínky jejich použití uvedené v tomto ustanovení, jak jsou vymezeny ve vnitrostátní právní úpravě dotčené ve věci v původním řízení, nejsou v projednávaném případě splněny. Ačkoliv dotyčná osoba o probíhajícím řízení před soudem věděla, z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že zaprvé nebyla vyrozuměna o stanoveném datu a místu konání řízení před soudem ani o skutečnosti, že rozhodnutí bude vydáno i v případě, že se řízení před soudem nezúčastní, zadruhé, i když uvedená osoba zmocnila právního zástupce, který ji během tohoto řízení skutečně obhajoval, nevěděla o datu uvedeného řízení, a zatřetí této osobě nebyly poskytnuty informace, na jejichž základě by bylo možné mít za to, že s plnou znalostí věci souhlasila s odsuzujícím rozhodnutím vydaným v rámci tohoto řízení, kterého se osobně nezúčastnila.
25      Předkládající soud má tudíž za to, že kdyby se rozhodl předání ATAU odmítnout, nemohl by nařídit výkon trestu, který mu byl uložen, na italském území, jelikož nejsou splněny podmínky stanovené vnitrostátní právní úpravou dotčenou ve věci v původním řízení pro uznání dotčeného rozsudku.
26      Pokud jde o procesní záruky spojené s výkonem evropského zatýkacího rozkazu, které vyplývají z ustanovení italského práva, jimiž se provádí čl. 4a odst. 1 rámcového rozhodnutí 2002/584, předkládající soud uvádí, že dle podmínek stanovených vnitrostátní právní úpravou týkající se předání dotyčné osoby platí, že pokud se tato osoba nezúčastnila řízení před soudem osobně, je toto předání přípustné, jestliže byla uvedená osoba informována o tom, že ve vztahu k ní probíhá řízení před soudem, a jestliže ji zastupoval právní zástupce.
27      Pokud tedy dotyčnou osobu zastupoval právní zástupce, je možné její předání na základě evropského zatýkacího rozkazu, který na ni byl vydán, povolit pouze tehdy, pokud byla tato osoba informována o tom, že ve vztahu k ní probíhá řízení před soudem; předání přitom není vázáno na splnění přísnější podmínky vztahující se na uznání rozsudku vydaného za účelem výkonu trestu na italském území a spočívající v tom, že uvedená osoba byla informována o datu konání tohoto řízení.
28      Předkládající soud v této souvislosti zdůrazňuje, že vnitrostátní právní úprava dotčená ve věci v původním řízení stanoví v souvislosti s uznáním odsuzujícího rozsudku přísnější procesní záruku, než kterou stanoví pro výkon evropského zatýkacího rozkazu vztahujícího se na vyžádanou osobu,
takový rozdíl přitom může mít pro tuto osobu nepříznivé důsledky, neboť tato osoba by mohla být předána do vydávajícího členského státu za účelem výkonu tohoto trestu a zároveň by byla připravena o možnost výkonu trestu v členském státě, v němž má trvalé bydliště.
29      Předkládající soud si proto klade otázku, zda je vnitrostátní právní úprava dotčená ve věci v původním řízení v souladu s unijním právem, zejména s čl. 4 bodem 6 rámcového rozhodnutí 2002/584, jakož i s čl. 9 odst. 1 písm. i) a článkem 25 rámcového rozhodnutí 2008/909.
30      Předkládající soud kromě toho zdůrazňuje, že ačkoli čl. 9 odst. 1 písm. i) rámcového rozhodnutí 2008/909 stanoví pouze možnost odmítnout uznání vydaného rozsudku, pokud dotyčná osoba, která se nezúčastnila osobně řízení před soudem, v němž byla odsouzena, nebyla mimo jiné vyrozuměna o plánovaném datu konání tohoto řízení, ustanovení italského práva, kterými se toto ustanovení provádí, naopak počítají s tím, že uznání tohoto rozsudku za takových okolností musí být odmítnuto.
31      Tento rozdíl je dle předkládajícího soudu v projednávaném případě zásadní. Vnitrostátní právní úprava dotčená ve věci v původním řízení totiž uvedenému soudu zakazuje uznat odsuzující rozsudek vydaný vůči ATAU; kdyby ale byla předkládajícímu soudu v tomto ohledu poskytnuta možnost uznání, mohl by ji využít a tento rozsudek uznat, předání dotyčné osoby odmítnout a rozhodnout, že trest, který jí byl uložen, bude vykonán v Itálii.
32      Za těchto podmínek se Corte di appello di Napoli (Odvolací soud v Neapoli) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1)      Musí být [čl. 4 bod 6 rámcového rozhodnutí 2002/584, jakož i čl. 9 odst. 1 písm. i) a článek 25 rámcového rozhodnutí 2008/909] vykládány v tom smyslu, že soud vykonávajícího státu, který byl požádán o uznání vykonatelného zahraničního odsuzujícího rozsudku, má možnost,
nikoli povinnost odmítnout uznání tohoto rozsudku, pokud se ukáže, že řízení před soudem, ve kterém byl tento rozsudek vydán, neposkytlo obžalovanému žádnou z procesních záruk stanovených v čl. 9 odst. 1 písm. i) [rámcového rozhodnutí 2008/909]?
2)      Musí být [čl. 4 bod 6 rámcového rozhodnutí 2002/584, jakož i čl. 9 odst. 1 písm. i) a článek 25 rámcového rozhodnutí 2008/909] vykládány v tom smyslu, že soud vykonávajícího státu, který byl požádán o nařízení předání na základě evropského zatýkacího rozkazu vydaného za účelem výkonu rozsudku, a to za situace, kdy jsou zároveň splněny podmínky pro nařízení předání odsouzené osoby do státu, v němž byla odsouzena, a podmínky pro odmítnutí tohoto předání při současném nařízení výkonu trestu na území vykonávajícího státu, má pravomoc odmítnout předání, uznat rozsudek a nařídit jeho výkon na svém území, i když řízení před soudem, ve kterém byl vydán uznaný rozsudek, neposkytlo obžalovanému žádnou z procesních záruk stanovených v čl. 9 odst. 1 písm. i) [rámcového rozhodnutí 2008/909]?“
K přípustnosti žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce
33      Italská vláda tvrdí, že žádost o rozhodnutí o předběžné otázce je nepřípustná, jelikož je ryze hypotetická. Vzhledem k tomu, že ATAU v Itálii požádal o uznání rozsudku, kterým byl odsouzen k trestu odnětí svobody v délce pěti let a který byl vynesen na Slovensku, jednoznačně s odsuzujícím rozsudkem, který byl vydán v řízení před soudem, jehož se osobně nezúčastnil, souhlasil, takže předkládající soud musí v souladu s ustanovením italského práva, jímž se provádí čl. 9 odst. 1 písm. i) bod iii) rámcového rozhodnutí 2008/909, uznat rozsudek, kterým byl tento trest uložen, za účelem jeho výkonu na italském území.
34      V tomto ohledu je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury je v rámci spolupráce mezi Soudním dvorem a vnitrostátními soudy zavedené v článku 267 SFEU pouze na vnitrostátním soudu, který rozhoduje spor a musí nést odpovědnost za soudní rozhodnutí, které bude vydáno, aby posoudil s ohledem na konkrétní okolnosti věci jak nezbytnost rozhodnutí o předběžné otázce pro vydání rozsudku, tak relevanci otázek, které Soudnímu dvoru klade. Týkají-li se tedy položené otázky výkladu unijního práva, je Soudní dvůr v zásadě povinen rozhodnout (rozsudek ze dne 12. října 2023, INTER CONSULTING, C‑726/21, EU:C:2023:764, bod 32 a citovaná judikatura).
35      Z toho vyplývá, že se na otázky týkající se výkladu unijního práva položené vnitrostátním soudem v právním a skutkovém rámci, který tento soud vymezí na vlastní odpovědnost a jehož správnost nepřísluší Soudnímu dvoru ověřovat, vztahuje domněnka relevance. Odmítnutí žádosti podané vnitrostátním soudem je ze strany Soudního dvora možné pouze tehdy, je-li zjevné, že žádaný výklad unijního práva nemá žádný vztah k realitě nebo předmětu sporu v původním řízení, jestliže se jedná o hypotetický problém nebo také jestliže Soudní dvůr nedisponuje skutkovými nebo právními poznatky nezbytnými pro užitečnou odpověď na otázky, které jsou mu položeny (rozsudek ze dne 12. října 2023, INTER CONSULTING, C‑726/21, EU:C:2023:764, bod 33 a citovaná judikatura).
36      V rámci rozdělení pravomocí mezi soudy Evropské unie a vnitrostátní soudy tedy Soudnímu dvoru přísluší vzít při posuzování přípustnosti žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce v úvahu skutkový a legislativní kontext, jak byl vymezen v předkládacím rozhodnutí a s odkazem na nějž byly vzneseny předběžné otázky (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 12. října 2023, INTER CONSULTING, C‑726/21, EU:C:2023:764, bod 34 a citovaná judikatura).
37      V projednávané věci předkládající soud v předkládacím rozhodnutí jasně uvedl, že se nedomnívá, že by v případě ATAU byly splněny podmínky pro použití ustanovení italského práva, kterým se provádí čl. 9 odst. 1 písm. i) bod iii) rámcového rozhodnutí 2008/909. V souladu s judikaturou citovanou v předchozím bodě tohoto rozsudku je tudíž třeba konstatovat, že bez ohledu na výtky, které uvedla italská vláda k tomuto skutkovému zjištění předkládajícího soudu, musí být předběžné otázky posouzeny na jeho základě.
38      Předkládající soud kromě toho Soudnímu dvoru poskytl skutkové a právní poznatky nezbytné k tomu, aby Soudní dvůr užitečně odpověděl na položené otázky, a uvedl důvody, proč má za to, že výklad ustanovení uvedených v těchto otázkách je v rámci řízení, které před ním probíhá, nezbytný.
Nic tedy nenasvědčuje tomu, že by uvedené otázky neměly žádný vztah k realitě nebo předmětu původního řízení nebo že by se týkaly hypotetického problému.
39      Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce je tedy přípustná.
K předběžným otázkám
Ke druhé otázce
40      Podstatou druhé otázky předkládajícího soudu, kterou je třeba posoudit jako první, je, zda musí být čl. 4 bod 6 rámcového rozhodnutí 2002/584, jakož i čl. 9 odst. 1 písm. i) a článek 25 rámcového rozhodnutí 2008/909 vykládány v tom smyslu, že brání vnitrostátní právní úpravě, ze které vyplývá, že za situace, kdy byl uložen trest, ačkoliv se dotyčná osoba osobně nezúčastnila řízení před soudem, ve kterém byla odsouzena, a kdy jsou v souladu s ustanoveními této právní úpravy, kterými se provádí rámcové rozhodnutí 2002/584, splněny jednak podmínky pro odmítnutí předání této osoby a jednak podmínky pro nařízení výkonu tohoto trestu na území vykonávajícího státu, nemůže soud vykonávajícího členského státu nařídit výkon uvedeného trestu z toho důvodu, že nejsou splněny podmínky týkající se uznání odsuzujícího rozsudku vyplývající z ustanovení uvedené právní úpravy, kterými se provádí rámcové rozhodnutí 2008/909.
41      V prvé řadě je třeba poznamenat, že podle čl. 4 bodu 6 rámcového rozhodnutí 2002/584 může justiční orgán vykonávajícího členského státu odmítnout výkon evropského zatýkacího rozkazu vydaného za účelem výkonu trestu odnětí svobody, pokud má vyžádaná osoba stejně jako v projednávaném případě trvalé bydliště ve vykonávajícím členském státě a tento stát se zaváže provést výkon tohoto trestu v souladu se svým vnitrostátním právem.
42      Pokud jde o rámcové rozhodnutí 2008/909, článek 25 tohoto rozhodnutí stanoví, že aniž je dotčeno rámcové rozhodnutí 2002/584, použijí se ustanovení rámcového rozhodnutí 2008/909, jsou-li slučitelná s rámcovým rozhodnutím 2002/584, obdobně mimo jiné i na výkon trestů v případech, kdy se členský stát zavázal provést výkon trestu v případech podle čl. 4 bodu 6 posledně uvedeného rámcového rozhodnutí.
43      Článek 9 odst. 1 písm. i) rámcového rozhodnutí 2008/909 v tomto ohledu stanoví důvod k odmítnutí uznání a výkonu odsuzujícího rozsudku spočívající v tom, že se dotyčná osoba nezúčastnila osobně řízení před soudem, ve kterém byla odsouzena, tento důvod se přitom uplatní s výhradou tří případů uvedených v bodech i), ii) a iii), kdy uznání a výkon takového odsuzujícího rozsudku odmítnout nelze.
44      V projednávané věci si předkládající soud klade otázku, jak je třeba postupovat v případě, kdy se dotyčná osoba nezúčastnila osobně řízení před soudem, ve kterém byla odsouzena, a ustanovení italského práva, jimiž se provádí čl. 4a odst. 1 rámcového rozhodnutí 2002/584 a která se týkají podmínek, za nichž tato okolnost představuje důvod pro odmítnutí výkonu evropského zatýkacího rozkazu, který se na tuto osobu vztahuje, se liší od ustanovení, jimiž se provádí čl. 9 odst. 1 písm. i) rámcového rozhodnutí 2008/909 a která se týkají podmínek, za nichž uvedená okolnost představuje důvod k odmítnutí uznání a výkonu rozsudku, jímž byla uvedená osoba odsouzena.
45      V tomto ohledu je nicméně třeba poznamenat, že čl. 4a odst. 1 písm. a) až c) rámcového rozhodnutí 2002/584 a čl. 9 odst. 1 písm. i) rámcového rozhodnutí 2008/909, které byly do těchto dvou rámcových rozhodnutí vloženy týmž unijním aktem, a sice rámcovým rozhodnutím 2009/299, a to konkrétně článkem 2 odst. 1 a článkem
5 odst. 1 posledně uvedeného rámcového rozhodnutí, mají podobné, či dokonce totožné znění a sledují obdobné cíle týkající se zejména práva dotyčné osoby osobně se účastnit řízení před soudem a dodržování práva této osoby na obhajobu, pokud se řízení před soudem, ve kterém byla odsouzena, osobně nezúčastnila, jak vyplývá zejména z bodů 1, 4, 6 a 8 odůvodnění rámcového rozhodnutí 2009/299. Z toho plyne, že judikaturu týkající se uvedeného čl. 4a odst. 1 lze použít i na zmíněný čl. 9 odst. 1 písm. i), pokud jde o pojmy, které jsou těmto dvěma ustanovením společné (v tomto smyslu viz rozsudek z dnešního dne, Hölderman, C‑447/24, body 50 a 51).
46      Podmínky pro použití případů, kdy skutečnost, že se dotyčná osoba nezúčastnila osobně řízení před soudem, ve kterém byla odsouzena, nemůže představovat důvod pro odmítnutí výkonu evropského zatýkacího rozkazu vydaného za účelem výkonu trestu podle čl. 4a odst. 1 písm. a) až c) rámcového rozhodnutí 2002/584, se tedy neliší od podmínek pro použití případů, kdy taková okolnost nemůže představovat důvod pro odmítnutí uznání a výkonu rozsudku, kterým byla dotyčná osoba odsouzena, v souladu s čl. 9 odst. 1 písm. i) rámcového rozhodnutí 2008/909.
47      Vnitrostátní právní úprava, která na takové případy uplatňuje odlišné podmínky v závislosti na tom, zda jsou tyto případy posuzovány na základě vnitrostátních ustanovení, kterými se provádí čl. 4a odst. 1 písm. a) až c) rámcového rozhodnutí 2002/584, nebo na základě vnitrostátních ustanovení, kterými se provádí čl. 9 odst. 1 písm. i) rámcového rozhodnutí 2008/909, tudíž nemůže být s těmito ustanoveními unijního práva slučitelná.
48      Kdyby musel předkládající soud konstatovat, že tomu tak je i v případě ustanovení italského práva dotčených ve věci v původním řízení, je třeba připomenout, že zásada přednosti unijního práva musí být vykládána v tom smyslu, že nevyžaduje, aby vnitrostátní soud upustil od použití ustanovení vnitrostátního práva, které je neslučitelné s ustanoveními tohoto rámcového rozhodnutí, jelikož tato ustanovení nemají přímý účinek. Orgány členských států, včetně soudů, jsou však povinny vykládat své vnitrostátní právo v co možná největším rozsahu v souladu s těmito ustanoveními a zajistit výsledek slučitelný s cílem sledovaným uvedeným rámcovým rozhodnutím [obdobně viz rozsudek ze dne 21. prosince 2023, Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Odsouzení v nepřítomnosti), C‑398/22, EU:C:2023:1031, bod 47 a citovaná judikatura].
49      Ačkoli rámcová rozhodnutí nemohou mít přímý účinek, jejich závazný charakter vnitrostátním orgánům členských států ukládá povinnost konformního výkladu vnitrostátního práva ode dne uplynutí lhůty pro provedení těchto rámcových rozhodnutí. Tyto orgány jsou tedy při uplatňování vnitrostátního práva povinny vykládat toto právo v co možná největším rozsahu ve světle znění a účelu dotyčného rámcového rozhodnutí, tak aby dosáhly jím zamýšleného výsledku; výklad vnitrostátního práva contra legem je nicméně vyloučen. Zásada konformního výkladu tedy vyžaduje vzít v úvahu veškeré vnitrostátní právo a použít metody výkladu jím uznané, aby byla zajištěna plná účinnost tohoto rámcového rozhodnutí a bylo dosaženo výsledku, který bude v souladu s cílem sledovaným tímto rozhodnutím [rozsudek ze dne 21. prosince 2023, Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Odsouzení v nepřítomnosti), C‑398/22, EU:C:2023:1031, bod 48 a citovaná judikatura].
50      Předkládající soudy tedy bude muset s přihlédnutím k veškerému vnitrostátnímu právu a za použití jím uznaných metod výkladu vyložit vnitrostátní právní úpravu dotčenou ve věci v původním řízení v co možná největším rozsahu ve světle znění a účelu rámcových rozhodnutí 2002/584 a 2008/909 v tom smyslu, že ustanovení italského práva, kterými se provádí čl. 4a odst. 1 písm. a) až c) rámcového rozhodnutí 2002/584, a ustanovení, kterými se provádí čl. 9 odst. 1 písm. i) body i) až iii) rámcového rozhodnutí 2008/909, stanoví stejné podmínky použití.
51      Ve druhé řadě je třeba poznamenat, že jak vyplývá z informací uvedených v žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce, pochybnosti předkládajícího soudu se pro účely uznání a výkonu rozsudku, kterým byl ATAU odsouzen, týkají konkrétně případu uvedeného v čl. 4a odst. 1 písm. b) rámcového rozhodnutí 2002/584 a v čl. 9 odst. 1 písm. i) bodě ii) rámcového rozhodnutí 2008/909.
52      Podle vnitrostátní právní úpravy, kterou se provádí první z těchto ustanovení, totiž platí, že pokud dotyčná osoba zmocnila právního zástupce, který ji během řízení před soudem skutečně obhajoval, a byla informována o tom, že ve vztahu k ní probíhá řízení před soudem, není namístě výkon evropského zatýkacího rozkazu, který na ní byl vydán, odmítnout na základě toho, že se řízení před soudem osobně nezúčastnila.
53      Za obdobných okolností, kdy ale dotyčná osoba konkrétně nevěděla o stanoveném datu konání řízení před soudem, ovšem vnitrostátní právní úprava, kterou se provádí druhé z těchto ustanovení, brání tomu, aby rozsudek, jímž byla tato osoba odsouzena, mohl být uznán, takže odmítnutí výkonu zatýkacího rozkazu a výkon uloženého trestu na italském území, jak stanoví čl. 4 bod 6 rámcového rozhodnutí 2002/584, nejsou možné.
54      S ohledem na pochybnosti předkládajícího soudu o způsobu posuzování podmínek pro použití případu uvedeného v čl. 9 odst. 1 písm. i) bodě ii) rámcového rozhodnutí 2008/909, je tudíž třeba vymezit, jaké okolnosti mohou za situace, kdy se dotyčná osoba nezúčastnila osobně řízení před soudem, ve kterém byla odsouzena, spadat pod bod ii) tohoto ustanovení a jaké mohou, jak je uvedeno v bodě 45 tohoto rozsudku,
spadat i pod čl. 4a odst. 1 písm. b) rámcového rozhodnutí 2002/584.
55      Podle čl. 9 odst. 1 písm. i) rámcového rozhodnutí 2008/909 může příslušný orgán vykonávajícího členského státu odmítnout uznání rozsudku a výkon trestu, pokud se podle osvědčení uvedeného v článku 4 tohoto rámcového rozhodnutí dotyčná osoba nezúčastnila osobně řízení před soudem, ve kterém byl vydán uvedený rozsudek, pokud ovšem osvědčení neuvádí, že se na tuto osobu v souladu s dalšími procesními požadavky vymezenými vnitrostátním právem vydávajícího členského státu nevztahuje některý z případů uvedených v bodech i), ii) nebo iii) tohoto článku 9 odst. 1 písm. i).
56      Z toho vyplývá, že příslušný orgán vykonávajícího členského státu je v zásadě povinen uznat a vykonat odsuzující rozsudek nehledě na neúčast dotyčné osoby v řízení před soudem, ve kterém byl vydán uvedený rozsudek, jsou-li splněny podmínky pro použití některého z případů uvedených v bodech i), ii) nebo iii) článku
9 odst. 1 písm. i) uvedeného rámcového rozhodnutí (obdobně viz rozsudek ze dne 24. května 2016, Dworzecki, C‑108/16 PPU, EU:C:2016:346, bod 35).
57      V žádném z případů uvedených v těchto bodech totiž uznání a výkon odsuzujícího rozsudku nezasahují do práva dotyčné osoby na obhajobu ani do práva na účinnou právní ochranu a spravedlivý proces, jak jsou zakotvena v článku 47 a čl. 48 odst. 2 Listiny základních práv Evropské unie (dále jen „Listina“)
[obdobně viz rozsudek ze dne 23. března 2023, Minister for Justice and Equality (Zrušení podmíněného odkladu), C‑514/21 a C‑515/21, EU:C:2023:235, bod 73 a citovaná judikatura], jelikož se v těchto případech má za to, že se dotyčná osoba dobrovolně a jednoznačně vzdala práva se řízení před soudem zúčastnit (obdobně viz rozsudek ze dne 26. února 2013, Melloni, C‑399/11, EU:C:2013:107, bod 52).
58      Co se konkrétně týče čl. 9 odst. 1 písm. i) bodu ii) rámcového rozhodnutí 2008/909, příslušný orgán vykonávajícího členského státu má povinnost uznat a vykonat odsuzující rozsudek bez ohledu na to, že se dotyčná osoba nezúčastnila osobně řízení před soudem, ve kterém byl tento rozsudek vydán, pokud dle požadavku obsaženého v úvodu tohoto ustanovení tato osoba věděla o plánovaném řízení před soudem, zmocnila svého právního zástupce, kterého si sama zvolila, nebo který jí byl ustanoven státem, aby ji v tomto řízení obhajoval, a byla tímto zástupcem skutečně v tomto řízení obhajována.
59      V těchto souvislostech je třeba nejprve určit, jaký význam má požadavek obsažený v úvodu bodu ii) článku 9 odst. 1 písm. i) rámcového rozhodnutí 2008/909, aby dotyčná osoba věděla o plánovaném řízení před soudem, a který vzhledem k neexistenci odkazu na vnitrostátní právo představuje autonomní pojem unijního práva, který musí být na území Unie vykládán jednotně (obdobně viz rozsudek ze dne 24. května 2016, Dworzecki, C‑108/16 PPU, EU:C:2016:346, body 28 až 31), a poté vymezit, jakým způsobem má být posouzen.
60      Co se zaprvé týče významu tohoto požadavku, je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury je nutno při výkladu ustanovení unijního práva vzít v úvahu nejen jeho znění, ale i jeho kontext a cíle sledované právní úpravou, jejíž je součástí (rozsudky ze dne 17. listopadu 1983, Merck, 292/82, EU:C:1983:335, bod 12, jakož i ze dne 4. září 2025, Casa Judeįeană de Asigurări de Sănătate Mureș a další, C‑489/23, EU:C:2025:651, bod 31).
61      Pokud jde o znění čl. 9 odst. 1 písm. i) bodu ii) rámcového rozhodnutí 2008/909, je třeba uvést, že na základě znění tohoto ustanovení v jednotlivých jazykových zněních nelze jednoznačně určit, zda uvedené ustanovení pro účely svého použití vyžaduje, aby dotyčná osoba věděla o datu jednání stanoveném v rámci řízení před soudem, ve kterém byla odsouzena.
62      I když takový požadavek výslovně obsahuje italské znění čl. 9 odst. 1 písm. i) bodu ii) tohoto rámcového rozhodnutí, některá znění, jako například anglické nebo francouzské, vyžadují pouze, aby dotyčná osoba „věděla o plánovaném řízení před soudem“, některá jiná znění, jako například německé nebo maďarské, vyžadují, aby dotyčná osoba „věděla o nařízeném jednání“, a například české, polské a švédské znění vyžadují, aby dotyčná osoba „věděla o plánovaném jednání“.
63      Třebaže je pravda, že by tyto různé výrazy mohly naznačovat, že dotyčná osoba musela obdobně tomu, co je výslovně uvedeno v italském znění tohoto ustanovení, vědět o datu jednání stanoveném v rámci řízení před soudem, ve kterém byla odsouzena, nic to nemění na tom, že podle ustálené judikatury nemůže formulace použitá v jednom z jazykových znění určitého ustanovení unijního práva sloužit jako jediný základ pro výklad tohoto ustanovení ani jí nemůže být přiznána přednost před jinými jazykovými zněními.
Ustanovení unijního práva musí být totiž vykládána a používána jednotně na základě znění vypracovaných ve všech unijních jazycích. V případě rozdílů mezi různými jazykovými zněními předpisu unijního práva musí být tedy dotčené ustanovení vykládáno v závislosti na kontextu a účelu právní úpravy, jejíž je součástí [v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 23. října 2025, Naturvårdsverket (Zpracování odpadů po jejich převzetí zpět), C‑221/24 a C‑222/24, EU:C:2025:818, bod 45 a citovaná judikatura].
64      Pokud jde v tomto ohledu o kontext čl. 9 odst. 1 písm. i) bodu ii) rámcového rozhodnutí 2008/909, je třeba konstatovat, že bod i) tohoto ustanovení vyžaduje, aby dotyčná osoba byla buď osobně předvolána, a tudíž vyrozuměna o „plánovaném datu a místu konání jednání soudu [řízení před soudem]“, ve kterém bylo vydáno toto rozhodnutí, nebo jiným způsobem skutečně převzala úřední informaci o „plánovaném datu a místu konání jednání soudu [řízení před soudem]“ tak, aby bylo možné jednoznačně určit, „že o plánovaném jednání soudu [řízení před soudem] věděla“ (viz rozsudek z dnešního dne, Hölderman, C‑447/24, bod 72).
65      Je tedy třeba konstatovat, že ze samotného znění čl. 9 odst. 1 písm. i) bodu i) tohoto rámcového rozhodnutí vyplývá, že výraz „o plánovaném jednání soudu [řízení před soudem] věděla“, který je v něm uveden, vyžaduje, aby dotyčná osoba byla vyrozuměna o stanoveném datu jednání a místě konání řízení před soudem, ve kterém byla odsouzena (viz rozsudek z dnešního dne, Hölderman, C‑447/24, bod 73).
66      V rámci kontextuálního výkladu lze z výše uvedeného podle všeho vyvodit, že odpovídajícímu požadavku, který je obsažen v úvodní části bodu ii) tohoto článku
9 odst. 1 písm. i), lze z důvodu konzistentnosti přisoudit stejný význam, takže toto ustanovení musí být vykládáno v tom smyslu, že vyžaduje, aby dotyčná osoba byla vyrozuměna o stanoveném datu jednání a místě konání řízení před soudem, ve kterém byla odsouzena (viz rozsudek z dnešního dne, Hölderman, C‑447/24, bod 74).
67      Tento výklad je podpořen i ustanoveními směrnice 2016/343, zejména jejím čl. 8 odst. 2, který představuje pro účely výkladu čl. 9 odst. 1 písm. i) tohoto rámcového rozhodnutí relevantní kontextuální prvek, a to kvůli funkční vazbě mezi těmito dvěma ustanoveními [v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 16. ledna 2025, VB II (Poučení o právu na nové řízení před soudem), C‑400/23, EU:C:2025:14, bod 48].
68      V tomto ohledu je třeba připomenout, že podle čl. 8 odst. 2 směrnice 2016/343, která stanoví minimální pravidla týkající se některých aspektů trestních řízení, včetně „práva být přítomen při řízení před soudem“, mohou členské státy stanovit, že řízení před soudem, jež může vést k rozhodnutí o vině či nevině podezřelé nebo obviněné osoby, se může konat v její nepřítomnosti, pokud podle písmene a) tohoto ustanovení byla tato podezřelá nebo obviněná osoba o řízení před soudem řádně vyrozuměna a na následky nedostavení se k soudu upozorněna, nebo podle písmene b) zmíněného ustanovení je uvedená podezřelá nebo obviněná osoba, jež byla o řízení před soudem vyrozuměna, zastupována zmocněným obhájcem, jehož si tato podezřelá či obviněná osoba zvolila, nebo jenž jí byl ustanoven státem.
69      Soudní dvůr přitom rozhodl, že čl. 8 odst. 2 směrnice 2016/343 přiznává zvláštní význam vyrozumění dotčené osoby, jelikož jakoukoli možnost vést řízení v nepřítomnosti výslovně podmiňuje tím, že tato osoba byla o řízení před soudem vyrozuměna. Zejména na základě bodu 36 odůvodnění této směrnice Soudní dvůr uvedl, že podmínka obsažená jak v písm. a), tak v písm. b) tohoto čl. 8 odst. 2, podle níž musí být dotyčná osoba o řízení před soudem vyrozuměna, vyžaduje, aby byla dotyčná osoba vyrozuměna o stanoveném datu jednání a místě konání řízení před soudem tak, aby si byla uvedeného řízení vědoma [v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 15. září 2022, HN (Řízení proti vyhoštěnému obžalovanému), C‑420/20, EU:C:2022:679, body 51 a 52].
70      Výklad, podle kterého požadavek obsažený v úvodu bodu ii) článku
9 odst. 1 písm. i) rámcového rozhodnutí 2008/909 vyžaduje, aby dotyčná osoba byla vyrozuměna o stanoveném datu jednání a místě konání řízení před soudem, ve kterém byla odsouzena, je podpořen i teleologickým výkladem tohoto bodu ii).
71      Jak totiž výslovně vyplývá z článku 1 rámcového rozhodnutí 2009/299 vykládaného ve světle bodů 1 a 15 jeho odůvodnění, cílem tohoto čl. 9 odst. 1 písm. i) je zpřesnit vymezení společných důvodů pro výkon odsuzujícího rozsudku i přes neúčast dotyčné osoby na řízení před soudem a chránit tím její právo osobně se účastnit trestního řízení, které je proti ní vedeno, jež představuje základní prvek práva na obhajobu a obecně má zásadní význam při dodržování práva na spravedlivý trestní proces, které je zakotveno v čl. 47 druhém a třetím pododstavci a v článku 48 Listiny, a zároveň zlepšit vzájemné uznávání soudních rozhodnutí mezi členskými státy [v tomto smyslu a obdobně viz rozsudek ze dne 23. března 2023, Minister for Justice and Equality (Zrušení podmíněného odkladu), C‑514/21 a C‑515/21, EU:C:2023:235, body 50 a 60, jakož i citovaná judikatura].
72      Výklad čl. 9 odst. 1 písm. i) bodu ii) rámcového rozhodnutí 2008/909, podle kterého musí být dotyčná osoba vyrozuměna o stanoveném datu jednání a místě konání řízení před soudem, přitom dosažení těchto cílů napomáhá, jelikož dotyčné osobě umožňuje zúčastnit se řízení osobně, pokud si to přeje, a to až do okamžiku, kdy řízení před soudem skutečně proběhne, nebo případně umožňuje ubezpečit se o tom, že se tato osoba práva se tohoto řízení před soudem zúčastnit dobrovolně a jednoznačně vzdala.
73      Pokud jde zadruhé o způsob, jakým je třeba posoudit podmínky pro použití případů uvedených v bodech i), ii) nebo iii) článku
9 odst. 1 písm. i) tohoto rámcového rozhodnutí, ve kterých je třeba mít za to, že se dotyčná osoba dobrovolně a jednoznačně vzdala práva být přítomna při řízení před soudem, jak je připomenuto v bodě 57 tohoto rozsudku, musí příslušný orgán vykonávajícího členského státu při ověřování toho, zda jsou tyto podmínky splněny, posoudit dodržení práva této osoby na obhajobu s náležitým přihlédnutím ke všem okolnostem věci, která mu byla předložena, mezi něž patří mimo jiné i chování dotyčné osoby.
74      Pokud jde konkrétně o čl. 9 odst. 1 písm. i) bod ii) uvedeného rámcového rozhodnutí a především o požadavek obsažený v úvodu tohoto ustanovení, který se týká vyrozumění o plánovaném řízení před soudem, pokud dotyčná osoba nebyla vyrozuměna přímo, jako je tomu v původním řízení, nemusí to nutně znamenat, že tato podmínka není splněna.
75      Jak totiž uvedl generální advokát v bodě 47 svého stanoviska, při posuzování otázky, zda je tato podmínka splněna, je třeba věnovat zvláštní pozornost tomu, jaké úsilí vyvinuly orgány veřejné moci, aby osobu odsouzenou v nepřítomnosti vyrozuměly o konání řízení před soudem, a tomu, jaké úsilí vyvinula tato osoba sama, aby obdržela příslušné informace (obdobně viz rozsudek ze dne 20. května 2025, Kačev, C‑135/25 PPU, EU:C:2025:366, bod 35 a citovaná judikatura).
76      Z judikatury Soudního dvora v této souvislosti plyne, že pokud z přesných a objektivních indicií vyplývá, že dotyčná osoba byla úředně vyrozuměna o tom, že je obžalována ze spáchání trestného činu, a věděla tedy, že proti ní bude vedeno řízení před soudem, avšak úmyslně jedná tak, aby se vyhnula úřednímu obdržení informací o datu a místě konání řízení před soudem, lze mít za to, že tato osoba uvedenou podmínku splňuje [obdobně viz rozsudky ze dne 19. května 2022, Specializirana prokuratura (Řízení proti uprchlému obžalovanému), C‑569/20, EU:C:2022:401, bod 48, a ze dne 20. května 2025, Kačev, C‑135/25 PPU, EU:C:2025:366, bod 35].
77      V projednávané věci z informací poskytnutých předkládajícím soudem vyplývá mimo jiné i to, že ATAU o řízení před soudem, které ve vztahu k němu probíhalo, věděl, ale uprchl a na území Slovenska se nevrátil; zároveň neuvedl adresu pro účely doručování písemností, které mu budou zasílány.
Bude na předkládajícím soudu, aby ověřil, zda takové okolnosti představují přesné a objektivní indicie, na jejichž základě by bylo možno dospět k závěru, že dotyčná osoba musí být považována za osobu, která splňuje tuto podmínku.
78      V tomto směru je třeba podotknout, že Soudní dvůr dovodil, že existence takových indicií může být konstatována například tehdy, když dotyčná osoba úmyslně sdělila příslušným vnitrostátním orgánům nesprávnou adresu, anebo se již na oznámené adrese nenachází [obdobně viz rozsudek ze dne 19. května 2022, Specializirana prokuratura (Řízení proti uprchlému obžalovanému), C‑569/20, EU:C:2022:401, bod 49]. Nelze vyloučit, že s ohledem na všechny okolnosti věci, která byla příslušnému orgánu vykonávajícího členského státu předložena, může takový závěr vyplynout i ze skutečnosti, že dotyčná osoba takovou adresu dobrovolně nesdělila.
79      Kromě toho nelze ani vyloučit, že je možné mít za to, že dotyčná osoba splňuje podmínku týkající se vědomosti o plánovaném řízení před soudem, která je obsažena v čl. 9 odst. 1 písm. i) bodě ii) rámcového rozhodnutí 2008/909, pokud tato osoba pro účely doručování písemností, které jí budou zasílány, uvedla adresu kanceláře svého právního zástupce, avšak vědomě se veškerému kontaktu s tímto právním zástupcem vyhýbala.
80      Předkládající soud však bude muset vzít v úvahu, že se o takovou situaci mohlo jednat, pouze pod podmínkou, že příslušné vnitrostátní orgány vynaložily přiměřené úsilí, aby zjistily místo pobytu dotyčné osoby a vyrozuměly ji o stanoveném datu a místě konání řízení před soudem (obdobně viz rozsudek ze dne 20. května 2025, Kačev, C‑135/25 PPU, EU:C:2025:366, bod 37 a citovaná judikatura).
81      Pokud jde o podmínku týkající se zmocnění uděleného právnímu zástupci, kterého si dotyčná osoba sama zvolila, nebo který jí byl ustanoven státem, aby ji v řízení před soudem obhajoval, a okolnost, že byla tímto zástupcem skutečně v řízení před soudem obhajována, je třeba uvést, že existence „zmocnění“ ve smyslu čl. 9 odst. 1 písm. i) bodu ii) rámcového rozhodnutí 2008/909 vyžaduje, aby sama dotyčná osoba zmocnila obhájce, případně obhájce, který jí byl ustanoven ex offo, aby ji zastupoval při řízení před soudem v nepřítomnosti (obdobně viz rozsudek ze dne 20. května 2025, Kačev, C‑135/25 PPU, EU:C:2025:366, bod 41 a citovaná judikatura).
82      Soudní dvůr v této souvislosti rozhodl, že pouhá okolnost, že osoba odsouzená v nepřítomnosti byla obhajována obhájcem ustanoveným ex offo během celého soudního řízení vedeného v její nepřítomnosti, není dostačující ke splnění druhé podmínky stanovené v tomto ustanovení. Zastoupení obhájcem umožňuje prokázat, že osoba souzená v nepřítomnosti se dobrovolně a jednoznačně vzdala práva být přítomna při řízení před soudem, pouze tehdy, pokud vědomě ponechala na tomto obhájci, aby ji zastupoval před soudem rozhodujícím ve věci, což předpokládá, že jej výslovně zmocnila, aby ji v její nepřítomnosti zastupoval v řízení před soudem (obdobně viz rozsudek ze dne 20. května 2025, Kačev, C‑135/25 PPU, EU:C:2025:366, body 59 a 61).
83      Vzhledem k tomu, že předkládající soud uvádí, že ATAU v průběhu řízení zastupoval a byl mu nápomocen obhájce a řízení před soudem, ve kterém byl odsouzen, proběhlo za přítomnosti jeho obhájce, který jej zastupoval a obhajoval, bude na uvedeném soudu, aby ve světle úvah obsažených v bodech 81 a 82 tohoto rozsudku ověřil, zda z těchto okolností vyplývá, že je naplněna podmínka stanovená v čl. 9 odst. 1 písm. i) bodu ii) rámcového rozhodnutí 2008/909, podle které dotyčná osoba zmocnila svého právního zástupce, kterého si sama zvolila, nebo který jí byl ustanoven státem, aby ji během řízení před soudem obhajoval, a byla tímto zástupcem skutečně v řízení před soudem obhajována.
84      S ohledem na všechny výše uvedené úvahy je třeba na druhou otázku odpovědět tak, že čl. 4 bod 6 rámcového rozhodnutí 2002/584, jakož i čl. 9 odst. 1 písm. i) a článek 25 rámcového rozhodnutí 2008/909 musí být vykládány v tom smyslu, že:
–        brání vnitrostátní právní úpravě, ze které vyplývá, že za situace, kdy byl uložen trest, ačkoliv se dotyčná osoba osobně nezúčastnila řízení před soudem, ve kterém byla odsouzena, a kdy jsou v souladu s ustanoveními této právní úpravy, kterými se provádí rámcové rozhodnutí 2002/584, splněny jednak podmínky pro odmítnutí předání této osoby a jednak podmínky pro nařízení výkonu tohoto trestu na území vykonávajícího státu, nemůže soud vykonávajícího členského státu nařídit výkon uvedeného trestu z toho důvodu, že nejsou splněny podmínky týkající se uznání odsuzujícího rozsudku vyplývající z ustanovení uvedené právní úpravy, kterými se provádí rámcové rozhodnutí 2008/909;
–        požadavek týkající se vědomosti o plánovaném řízení před soudem, který je obsažen v úvodní části čl. 9 odst. 1 písm. i) bodu ii) rámcového rozhodnutí 2008/909, je splněn, pokud s ohledem na všechny relevantní okolnosti, které jsou řádně zohledněny, zejména na chování uvedené osoby, lze mít za to, že tato osoba byla vyrozuměna o stanoveném datu jednání a místě konání řízení před soudem, ve kterém byla odsouzena.
K první otázce
85      Podstatou první otázky předkládajícího soudu, kterou je třeba posoudit na druhém místě, je, zda musí být čl. 4 bod 6 rámcového rozhodnutí 2002/584, jakož i čl. 9 odst. 1 písm. i) a článek 25 rámcového rozhodnutí 2008/909 vykládány v tom smyslu, že brání vnitrostátní právní úpravě, ze které vyplývá, že v případě odsuzujícího rozsudku vydaného za situace, kdy se dotyčná osoba nezúčastnila osobně řízení před soudem, ve kterém byla odsouzena, a nejsou splněny podmínky pro použití případů uvedených v tomto čl. 9 odst. 1 písm. i), zejména případu uvedeného v bodě ii) tohoto ustanovení, nemá příslušný orgán vykonávajícího členského státu možnost tento odsuzující rozsudek uznat.
86      V tomto ohledu je třeba poznamenat, že tato otázka má v rámci věci v původním řízení význam pouze v případě, že by předkládající soud musel s ohledem na odpověď na druhou otázku konstatovat, že za okolností věci v původním řízení nejsou splněny podmínky pro použití případu uvedeného v čl. 9 odst. 1 písm. i) bodě ii) tohoto rámcového rozhodnutí.
87      Ze samotného znění tohoto čl. 9 odst. 1 písm. i), zejména z té jeho části, podle které vykonávající justiční orgán „může“ odmítnout uznání rozsudku a výkon dotyčného trestu, vyplývá, že příslušný orgán vykonávajícího členského státu má možnost odmítnout uznání a výkon odsuzujícího rozsudku, pokud se dotyčná osoba nezúčastnila osobně řízení před soudem, ve kterém byl vydán tento rozsudek, pokud ovšem osvědčení podle článku 4 tohoto rámcového rozhodnutí neuvádí, že jsou splněny podmínky pro použití případů uvedených v bodech i), ii) nebo iii) článku
9 odst. 1 písm. i) rámcového rozhodnutí 2008/909 [obdobně viz rozsudek ze dne 21. prosince 2023, Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Odsouzení v nepřítomnosti), C‑396/22, EU:C:2023:1029, body 38 a 39, jakož i citovaná judikatura].
88      Tento čl. 9 odst. 1 písm. i) omezuje možnost odmítnout uznání a výkon odsuzujícího rozsudku tím, že přesně a jednotně vymezuje podmínky, za kterých uznání a výkon takového rozsudku vydaného v řízení před soudem, kterého se dotyčná osoba nezúčastnila osobně, nelze odmítnout [obdobně viz rozsudek ze dne 23. března 2023, Minister for Justice and Equality (Zrušení podmíněného odkladu), C‑514/21 a C‑515/21, EU:C:2023:235, bod 49 a citovaná judikatura].
89      Z toho vyplývá že příslušný orgán vykonávajícího členského státu je povinen uznat a vykonat odsuzující rozsudek,
jak plyne z bodu 56 tohoto rozsudku, nehledě na neúčast dotyčné osoby v řízení před soudem, ve kterém bylo vydáno dotčené rozhodnutí, jsou-li splněny podmínky pro použití některého z případů uvedených v bodech i), ii) nebo iii) tohoto čl. 9 odst. 1 písm. i).
90      Po tomto upřesnění je třeba s ohledem na skutečnost, že čl. 9 odst. 1 písm. i) rámcového rozhodnutí 2008/909 stanoví fakultativní důvod pro odmítnutí uznání a výkonu odsuzujícího rozsudku, uvést, že příslušný orgán vykonávajícího členského státu v každém případě může poté, co konstatuje, že nejsou splněny podmínky pro použití případů uvedených v bodech i), ii) nebo iii) tohoto ustanovení, pokud jde o situaci osoby, které se týká takový rozsudek, zohlednit všechny okolnosti konkrétního případu, na jejichž základě se bude moci ujistit, že uznání a výkon tohoto rozsudku nepovedou k porušení práva této osoby na obhajobu [obdobně viz rozsudek ze dne 23. března 2023, Minister for Justice and Equality (Zrušení podmíněného odkladu), C‑514/21 a C‑515/21, EU:C:2023:235, bod 76 a citovaná judikatura].
91      V rámci takových okolností lze zohlednit zejména chování dotyčné osoby, jak uvedl generální advokát v bodě 68 svého stanoviska, zvláště skutečnost, že se tato osoba snažila vyhnout doručení sdělení, které jí bylo zasláno, nebo se vyvarovat jakémukoli kontaktu se svými obhájci [obdobně viz rozsudek ze dne 23. března 2023, Minister for Justice and Equality (Zrušení podmíněného odkladu), C‑514/21 a C‑515/21, EU:C:2023:235, bod 78, jakož i citovaná judikatura], a to bez ohledu na to, jaký význam má takové chování při posuzování toho, zda jsou splněny podmínky pro použití případů uvedených v bodech i) až iii) zmíněného čl. 9 odst. 1 písm. i),
jak vyplývá z bodů 74 až 80 tohoto rozsudku.
92      Stejně tak je třeba konstatovat, že pokud skutečnost, že dotyčná osoba požádala stejně jako v projednávané věci, aby byl trest vykonán v členském státě, v němž má trvalé bydliště a nachází se v něm centrum jejích zájmů, sama o sobě nenaplňuje podmínky stanovené v čl. 9 odst. 1 písm. i) bodě iii) rámcového rozhodnutí 2008/909, může příslušný orgán vykonávajícího členského státu zohlednit takovou žádost a případně i přání nevyužít případného práva na nový rozsudek a rozhodnout, že tento výkon nepovede k porušení jejího práva na obhajobu, takže není namístě použít důvod k odmítnutí uznání a výkonu podle čl. 9 odst. 1 písm. i) rámcového rozhodnutí 2008/909
bez ohledu na skutečnost, že nejsou splněny podmínky pro použití případů uvedených v bodech i) až iii) tohoto čl. 9 odst. 1 písm. i) (v tomto smyslu viz rozsudek z dnešního dne, Hölderman, C‑447/24, body 101 až 103).
93      Ačkoli čl. 9 odst. 1 písm. i) tohoto rámcového rozhodnutí stanoví možnost, z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že vnitrostátní právní úprava, kterou se provádí uvedené rámcové rozhodnutí, ukládá příslušnému orgánu vykonávajícího členského státu povinnost odmítnout uznání a výkon odsuzujícího rozsudku vydaného ve vydávajícím členském státě, pokud nejsou splněny podmínky pro použití případů uvedených v bodech i) až iii) článku
9 odst. 1 písm. i) tohoto rámcového rozhodnutí. Tato právní úprava tedy připravuje tento orgán o prostor pro uvážení, v jehož rámci by na základě okolností projednávané věci ověřil, zda lze i přesto mít za to, že bylo dodrženo právo dotyčné osoby na obhajobu, a rozhodl o uznání a výkonu dotčeného odsuzujícího rozsudku.
94      Za těchto podmínek vše nasvědčuje tomu, že taková vnitrostátní právní úprava je v rozporu s čl. 9 odst. 1 písm. i) rámcového rozhodnutí 2008/909.
95      Z toho vyplývá, že pokud předkládající soud s ohledem na úvahy uvedené v bodech 48 a 49 tohoto rozsudku konstatuje, že nejsou splněny podmínky pro použití případů uvedených v čl. 9 odst. 1 písm. i) rámcového rozhodnutí 2008/909, zejména v bodě ii) tohoto ustanovení, bude muset s přihlédnutím k veškerému svému vnitrostátnímu právu a za použití jím uznaných metod výkladu vyložit vnitrostátní právní úpravu dotčenou ve věci v původním řízení v co možná největším rozsahu ve světle znění a účelu tohoto rámcového rozhodnutí v tom smyslu, že na základě všech okolností projednávaného případu může posoudit, zda lze i přesto mít za to, že bylo dodrženo právo dotyčné osoby na obhajobu, takže je třeba dotčený odsuzující rozsudek uznat a vykonat.
96      S ohledem na všechny výše uvedené úvahy je třeba na první otázku odpovědět tak, že čl. 4 bod 6 rámcového rozhodnutí 2002/584, jakož i čl. 9 odst. 1 písm. i) a článek 25 rámcového rozhodnutí 2008/909 musí být vykládány v tom smyslu, že brání vnitrostátní právní úpravě, ze které vyplývá, že v případě odsuzujícího rozsudku vydaného za situace, kdy se dotyčná osoba nezúčastnila osobně řízení před soudem, ve kterém byla odsouzena, a nejsou splněny podmínky pro použití případů uvedených v tomto čl. 9 odst. 1 písm. i), zejména případu uvedeného v bodě ii) tohoto ustanovení, nemá příslušný orgán vykonávajícího členského státu možnost tento odsuzující rozsudek uznat.
K nákladům řízení
97      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.
Z těchto důvodů Soudní dvůr (pátý senát) rozhodl takto:
1)      Článek 4 bod 6 rámcového rozhodnutí Rady 2002/584/SVV dne 13. června 2002 o evropském zatýkacím rozkazu a postupech předávání mezi členskými státy ve znění rámcového rozhodnutí Rady 2009/299/SVV ze dne 26. února 2009, jakož i čl. 9 odst. 1 písm. i) a článek 25 rámcového rozhodnutí Rady 2008/909/SVV ze dne 27. listopadu 2008 o uplatňování zásady vzájemného uznávání rozsudků v trestních věcech, které ukládají trest odnětí svobody nebo opatření spojená se zbavením osobní svobody, za účelem jejich výkonu v Evropské unii ve znění rámcového rozhodnutí 2009/299,
musí být vykládány v tom smyslu, že
–        brání vnitrostátní právní úpravě, ze které vyplývá, že za situace, kdy byl uložen trest, ačkoliv se dotyčná osoba osobně nezúčastnila řízení před soudem, ve kterém byla odsouzena, a kdy jsou v souladu s ustanoveními této právní úpravy, kterými se provádí rámcové rozhodnutí 2002/584 ve znění pozdějších předpisů, splněny jednak podmínky pro odmítnutí předání této osoby a jednak podmínky pro nařízení výkonu tohoto trestu na území vykonávajícího státu, nemůže soud vykonávajícího členského státu nařídit výkon uvedeného trestu z toho důvodu, že nejsou splněny podmínky týkající se uznání odsuzujícího rozsudku vyplývající z ustanovení uvedené právní úpravy, kterými se provádí rámcové rozhodnutí 2008/909 ve znění pozdějších předpisů;
–        požadavek týkající se vědomosti o plánovaném řízení před soudem, který je obsažen v úvodní části čl. 9 odst. 1 písm. i) bodu ii) rámcového rozhodnutí 2008/909 ve znění pozdějších předpisů, je splněn, pokud s ohledem na všechny relevantní okolnosti, které jsou řádně zohledněny, zejména na chování uvedené osoby, lze mít za to, že tato osoba byla vyrozuměna o stanoveném datu jednání a místě konání řízení před soudem, ve kterém byla odsouzena.
2)      Článek 4 bod 6 rámcového rozhodnutí 2002/584 ve znění rámcového rozhodnutí 2009/299, jakož i čl. 9 odst. 1 písm. i) a článek 25 rámcového rozhodnutí 2008/909 ve znění rámcového rozhodnutí 2009/299
musí být vykládány v tom smyslu, že
brání vnitrostátní právní úpravě, ze které vyplývá, že v případě odsuzujícího rozsudku vydaného za situace, kdy se dotyčná osoba nezúčastnila osobně řízení před soudem, ve kterém byla odsouzena, a nejsou splněny podmínky pro použití případů uvedených v tomto čl. 9 odst. 1 písm. i), zejména případu uvedeného v bodě ii) tohoto ustanovení, nemá příslušný orgán vykonávajícího členského státu možnost tento odsuzující rozsudek uznat.
Podpisy
*      Jednací jazyk: italština.
ii      Název projednávané věci je fiktivní. Neodpovídá skutečnému jménu žádné ze zúčastněných stran.