62024CJ0197
EUROOPA KOHTU OTSUS (neljas koda)
13. november 2025 (
*1
)
Eelotsusetaotlus – Direktiiv 2011/7/EL – Hilinenud maksmisega võitlemine äritehingute puhul – Kohaldamisala – Artikli 2 punktid 1 ja 3 – Mõiste „ettevõtja“ – Mõiste „äritehing“ – Õigusteenuste osutamise leping äriühingu asutamise raames – Direktiiv 93/13/EMÜ – Artikli 2 punkt b – Mõiste „tarbija“ – Füüsiline isik, kes on kasutanud advokaadi teenuseid äriühingu asutamiseks
Kohtuasjas C‑197/24 [Šiľarský] (
i
),
mille ese on ELTL artikli 267 alusel Mestský súd Bratislava IV (Bratislava IV linnakohus, Slovaki Vabariik) 13. veebruari 2024. aasta otsusega esitatud eelotsusetaotlus, mis saabus Euroopa Kohtusse 12. märtsil 2024, menetluses
AK
versus
RU,
EUROOPA KOHUS (neljas koda),
koosseisus: koja president I. Jarukaitis, Euroopa Kohtu president K. Lenaerts neljanda koja kohtuniku ülesannetes, kohtunikud M. Condinanzi, N. Jääskinen ja R. Frendo (ettekandja),
kohtujurist: D. Spielmann,
kohtusekretär: A. Calot Escobar,
arvestades kirjalikku menetlust,
arvestades seisukohti, mille esitasid:
–
Slovakkia valitsus, esindajad: E. V. Larišová ja A. Lukáčik,
–
Euroopa Komisjon, esindajad: P. Kienapfel, R. Lindenthal ja D. Milanowska,
olles 30. aprilli 2025. aasta kohtuistungil ära kuulanud kohtujuristi ettepaneku,
on teinud järgmise
kohtuotsuse
1
Eelotsusetaotlus käsitleb küsimust, kuidas tõlgendada Euroopa Parlamendi ja nõukogu 16. veebruari 2011. aasta direktiivi 2011/7/EL hilinenud maksmisega võitlemise kohta äritehingute puhul (ELT 2011, L 48, lk 1) artikli 1 lõiget 2, artikli 2 punkte 1 ja 3 ning artiklit 6, samuti nõukogu 5. aprilli 1993. aasta direktiivi 93/13/EMÜ ebaõiglaste tingimuste kohta tarbijalepingutes (EÜT 1993, L 95, lk 29; ELT eriväljaanne 15/02, lk 288) artikli 2 punkti b ja artiklit 8.
2
Taotlus on esitatud õigusteenuseid osutava äriühingu AK ja füüsilise isiku RU vahelises kohtuvaidluses õigusteenuste osutamise eest maksmisele kuuluva tasu üle.
Õiguslik raamistik
Liidu õigus
Direktiiv 2011/7
3
Direktiivi 2011/7 põhjenduses 8 on märgitud:
„Käesoleva direktiivi reguleerimisala peaks piirduma maksetega, millega tasutakse äritehingute eest. Käesoleva direktiiviga ei tohiks reguleerida tehinguid tarbijatega […]“.
4
Direktiivi artikli 1 „Sisu ja reguleerimisala“ lõikes 2 on sätestatud:
„Käesolevat direktiivi kohaldatakse kõigi maksete suhtes, millega tasutakse äritehingute eest.“
5
Direktiivi artiklis 2 „Mõisted“ on sätestatud:
„Käesolevas direktiivis kasutatakse järgmisi mõisteid:
1)
„äritehingud“ – ettevõtjatevahelised või ettevõtjate ja riigiasutuste vahelised tehingud, mille tulemuseks on kaupade tarnimine või teenuste osutamine tasu eest;
[…]
3)
„ettevõtja“ – organisatsioon, mis ei ole riigiasutus ning mis tegeleb iseseisva majandus- või kutsetegevusega (ka siis, kui sellega tegeleb üks isik);
[…]“.
6
Direktiivi artikli 6 „Võlgade sissenõudmiskulude hüvitamine“ lõikes 1 on ette nähtud:
„Liikmesriigid tagavad, et kui artikli 3 või 4 kohaselt tuleb äritehingute puhul maksta viivist, on võlausaldajal õigus võlgnikult sisse nõuda minimaalne kindel summa 40 eurot.“
Direktiiv 93/13
7
Direktiivi 93/13 artikli 1 lõikes 1 on sätestatud:
„Käesoleva direktiivi eesmärk on ühtlustada liikmesriikide õigus- ja haldusnormid, mis käsitlevad ebaõiglasi tingimusi müüja või teenuste osutaja ning tarbija vahel sõlmitud lepingutes.“
8
Sama direktiivi artikli 2 punktis b on ette nähtud:
„Käesolevas direktiivis kasutatakse järgmisi mõisteid:
[…]
b)
tarbija – füüsiline isik, kes käesoleva direktiiviga hõlmatavate lepingute raames toimib eesmärkidel, mis ei ole seotud tema kaubandus-, majandus- ega kutsetegevusega“.
9
Direktiivi artiklis 8 on sätestatud:
„Liikmesriigid võivad käesoleva direktiivi reguleerimisalas vastu võtta või säilitada asutamislepingule vastavad rangemad sätted, et tagada tarbijate kaitstuse kõrgem tase.“
Slovaki õigus
Äriseadustik
10
Seaduse nr 513/1991 „Äriseadustik“ (zákon č. 513/1991 Zb. Obchodný zákonník) põhikohtuasjas kohaldatavas redaktsioonis (edaspidi „äriseadustik“) on § 369c lõigetes 1 ja 2 sätestatud:
„(1)   Võlgniku hilinemise korral on võlausaldajal […] õigus saada ka kindlasummalist hüvitist võla sissenõudmiskulude katteks, ilma et selleks oleks vaja eraldi meeldetuletust. Võla sissenõudmiskulude kindlasummalise hüvitise suuruse määrab Slovaki Vabariigi valitsus oma määrusega.
(2)   Lõiget 1 ei kohaldata, kui nõue tuleneb tarbijalepingust ja võlgnik on tarbija.“
Tsiviilseadustik
11
26. veebruari 1964. aasta seaduse nr 40/1964 „Tsiviilseadustik“ (zákon č. 40/1964 Zb. Občiansky zákonník) põhikohtuasjas kohaldatavas redaktsioonis (edaspidi „tsiviilseadustik“) on §‑s 52 sätestatud:
„(1)   Tarbijaleping on müüja või teenuste osutaja ja tarbija vahel sõlmitud mis tahes leping, sõltumata selle õiguslikust vormist.
(2)   Tarbijalepinguid puudutavaid õigusnorme, nagu ka kõiki muid õigusnorme, mis reguleerivad õigussuhteid, mille pooleks on tarbija, kohaldatakse alati, kui see on kasulik lepingupoolele, kes on tarbija. Muud lepingulised või lepinguvälised kokkulepped, mille sisu või eesmärk on sellest õigusnormist kõrvalehoidmine, on tühised. Kõigile õigussuhetele, mille üks pool on tarbija, kohaldatakse alati eelkõige tsiviilseadustiku sätteid, isegi kui muul juhul kuuluks kohaldamisele äriõigus.
(3)   Müüja või teenuste osutaja on isik, kes tarbijalepingu sõlmimisel ja täitmisel tegutseb oma äri-, majandus- või muu kutsetegevuse raames.
(4)   Tarbija on füüsiline isik, kes tarbijalepingu sõlmimisel ja täitmisel ei tegutse oma äri-, majandus- või muu kutsetegevuse raames.“
Advokatuuriseadus
12
Seaduse nr 586/2003 advokatuuri kohta ja füüsilisest isikust ettevõtjana tegutsemise seaduse nr 455/1991 muutmise ja täiendamise kohta (zákon č. 586/2003 Z. z. o advokácii a o zmene a doplnení zákona č. 455/1991 Zb. o živnostenskom podnikaní (živnostenský zákon) v znení neskorších predpisov) põhikohtuasjas kohaldatavas redaktsioonis (edaspidi „advokatuuriseadus“) on § 18 lõikes 4 sätestatud:
„Advokaat on kohustatud õigusteenuse osutamisel teavitama klienti, kes on õigusteenuse tarbija, õigusteenuse osutamise eest makstava tasu suurusest juba enne selle teenuse osutamise alustamist; vastasel juhul ei ole tal õigust tasu saada […]“.
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
13
Õigusteenuseid osutav äriühing AK esitas Mestský súd Bratislava IV‑le (Bratislava IV linnakohus, Slovaki Vabariik), kes on eelotsusetaotluse esitanud kohus, nõude mõista füüsiliselt isikult RU‑lt välja õigusteenuste osutamise tasu ja võla sissenõudmisega seotud kulude hüvitamise kindlasummaline hüvitis 40 eurot vastavalt äriseadustiku §‑le 369c, millega rakendatakse direktiivi 2011/7 artiklit 6.
14
Eelotsusetaotlusest nähtub, et RU – kes soovis Slovakkia õiguse alusel asutada osaühingu, milles ta ise pidi olema kaasasutaja, osanik ja juhatuse liige – võttis 2022. aastal ühendust advokaadiga, kellest sai hiljem põhikohtuasja hageja osanik. Nad sõlmisid õigusteenuste osutamiseks suulise lepingu kindla tasu eest.
15
Eelotsusetaotluse esitanud kohus märkis, et koostati äriühingu asutamislepingu kavand ja muud dokumendid ning saadeti need RU‑le; samuti saadeti nende teenuste osutamise eest arve, mida tähtpäevaks ehk 17. jaanuariks 2023 ei tasutud.
16
Põhikohtuasjas vaidleb RU vastu sellele, et ta üldse sõlmis lepingu õigusteenuste osutamiseks ning et oli sõlmitud kokkulepe nende teenuste eest makstava tasu üle, sest äriühingu asutamisleping ja muud dokumendid saadeti talle, ilma et ta oleks neid ise enne palunud. Peale selle leiab ta, et tema kui tarbija puhul tuleks vaidlusele kohaldada tsiviilõiguse sätteid, samas kui AK väidab, et tegemist on ärivaidlusega, mida reguleerivad äriõiguse normid.
17
Neil asjaoludel otsustas Mestský súd Bratislava IV (Bratislava IV linnakohus) menetluse peatada ja esitas Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
Kas [direktiivi 2011/7] artikli 1 lõiget 2 koostoimes selle direktiivi artikli 2 punktidega 1 ja 3 ning artikli 6 lõikega 1 tuleb tõlgendada nii, et i) „ettevõtjaks“ loetakse ka füüsiline isik, kes niisugustel asjaoludel nagu põhikohtuasjas kasutab advokaadi õigusteenuseid, et asutada äriühing, milles temast saab juhatuse liige ning üks kahest asutajast ja osanikust, ning ii) „äritehinguks“ loetakse tehing, mille tulemusel osutab advokaat niisugusel juhul nagu põhikohtuasjas sellisele isikule äriühingu asutamisega seotud teenuseid?
2.
Kui vastus esimesele küsimusele on eitav, siis kas mõistet „tarbija“ [direktiivi 93/13] artikli 2 punkti b tähenduses koostoimes selle direktiivi artikliga 8 tuleb tõlgendada nii, et niisuguses olukorras nagu põhikohtuasjas hõlmab see mõiste ka füüsilist isikut, kellelt nõutakse õigusteenuste osutamise lepingust tuleneva võla maksmist, kui selle lepingu eesmärk oli äriühingu asutamisega seotud teenuste osutamine ja sellest füüsilisest isikust pidi saama sama äriühingu juhatuse liige ning üks kahest asutajast ja osanikust?“
Eelotsuse küsimuste analüüs
Esimene küsimus
18
Tuleb märkida, et AK esitatud hagi põhineb eelkõige äriseadustiku §‑l 369c, millega võetakse Slovakkia õigusesse üle esimeses küsimuses nimetatud direktiivi 2011/7 artikli 6 lõige 1. Viimati nimetatud sättes on kohustatud liikmesriike tagama, et kui äritehingute puhul tuleb maksta viivist, on võlausaldajal õigus võlgnikult sisse nõuda minimaalne kindel summa 40 eurot.
19
Eelotsusetaotlusest nähtub siiski, et eelotsusetaotluse esitanud kohtu küsimused käsitlevad konkreetsemalt mõisteid „äritehing“ ja „ettevõtja“ selle direktiivi tähenduses.
20
Seega tuleb asuda seisukohale, et esimese küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas direktiivi 2011/7 artikli 1 lõiget 2 koostoimes selle direktiivi artikli 2 punktidega 1 ja 3 tuleb tõlgendada nii, et asjaolust, et füüsiline isik kasutas advokaadi teenuseid, et asutada äriühing, milles sellest füüsilisest isikust pidi saama kaasasutaja, osanik ja juhatuse liige, piisab selleks, et pidada teda „ettevõtjaks“ ja kõnealuse advokaadiga sõlmitud tehingut seega „äritehinguks“ nende sätete tähenduses.
21
Kõigepealt tuleb meelde tuletada, et vastavalt direktiivi 2011/7 artikli 1 lõikele 2 kohaldatakse seda kõigi maksete suhtes, mis on tehtud „äritehingute“ eest tasumiseks. See mõiste on direktiivi artikli 2 punktis 1 määratletud kui „ettevõtjatevahelised või ettevõtjate ja riigiasutuste vahelised tehingud, mille tulemuseks on kaupade tarnimine või teenuste osutamine tasu eest“. Viimati nimetatud sätet tuleb tõlgendada, lähtudes direktiivi põhjendusest 8, milles on täpsustatud, et direktiivi reguleerimisalast jäetakse välja tehingud tarbijatega (vt selle kohta 15. detsembri 2016. aasta kohtuotsus Nemec, C‑256/15, EU:C:2016:954, punkt 30, ja 13. jaanuari 2022. aasta kohtuotsus New Media Development & Hotel Services, C‑327/20, EU:C:2022:23, punkt 31 ja seal viidatud kohtupraktika).
22
Vastavalt direktiivi 2011/7 artikli 2 punktile 3 tähistab mõiste „ettevõtja“ organisatsiooni, mis ei ole riigiasutus ning mis tegeleb iseseisva majandus- või kutsetegevusega (ka siis, kui sellega tegeleb üks isik).
23
Samuti olgu märgitud, et direktiiviga 2011/7 asendati Euroopa Parlamendi ja nõukogu 29. juuni 2000. aasta direktiiv 2000/35/EÜ hilinenud maksmisega võitlemise kohta äritehingute puhul (EÜT 2000, L 200, lk 35; ELT eriväljaanne 17/01, lk 226). Euroopa Kohus on aga seoses viimati nimetatud direktiivi sätetega – mis on samaväärsed käesoleva kohtuotsuse punktides 21 ja 22 viidatud sätetega – juba asunud seisukohale, et nõue, mille kohaselt isik peab tegutsema organisatsioonina iseseisva majandus- või kutsetegevuse raames, tähendab, et kõnealune isik teeb seda struktureeritult ja stabiilselt, olenemata tema vormist ja õiguslikust seisundist riigisiseses õiguses. See tegevus ei saa piirduda ühekordse ja isoleeritud sooritusega ning asjaomane tehing peab olema tehtud sama tegevuse raames (vt selle kohta 15. detsembri 2016. aasta kohtuotsus Nemec, C‑256/15, EU:C:2016:954, punktid 33 ja 34).
24
Niisuguse hinnangu andmisel tuleb arvesse võtta kõiki asjasse puutuva tehinguga seotud asjaolusid (vt selle kohta 15. detsembri 2016. aasta kohtuotsus Nemec, C‑256/15, EU:C:2016:954, punkt 41).
25
Käesoleval juhul ei nähtu eelotsusetaotlusest, et RU, kes on füüsiline isik, tegeleks struktureeritult ja stabiilselt iseseisva majandus- või kutsetegevusega, mille raames oleks toimunud tehing, mille puhul ta kasutas advokaadi teenuseid.
26
See kaalutlus välistab ka eelotsusetaotluse esitanud kohtu hüpoteesi, et RU‑d võiks pidada ettevõtjaks seetõttu, et ta soovis saada õigusteenuseid tulevast majandus- või kutsealast tegevust silmas pidades. Nimelt tuleb nõuet, et see tehing peab olema tehtud kõne all oleva isiku iseseisva majandus- või kutsetegevuse raames, hinnata selle tehingu tegemise hetkel (vt selle kohta 14. novembri 2024. aasta kohtuotsus Agenciart – Management Artístico, C‑643/23, EU:C:2024:959, punkt 35). Võimalus, et selle isiku staatus muutub, eeskätt sõlmitud tehingu tõttu, ei muuda selle isiku staatust tehingu tegemise kuupäeval (vt selle kohta direktiiviga 93/13 seoses 20. märtsi 2025. aasta kohtuotsus Arce, C‑365/23, EU:C:2025:192, punkt 51).
27
Lisaks – kuigi käesoleva kohtuotsuse punktis 24 viidatud kohtupraktikast ilmneb, et seos kõnealuse tehingu ja selle sõlminud isiku eesmärgi vahel võib olla üks asjaoludest, mida tuleb arvesse võtta selle hindamisel, kas direktiiv 2011/7 on konkreetsel juhul kohaldatav – ei piisa ainuüksi nimetatud faktist selleks, et asuda seisukohale, et RU tegutses „ettevõtjana“ direktiivi 2011/7 artikli 2 punkti 3 tähenduses, kui ta tegi põhikohtuasjas kõne all oleva tehingu.
28
Selles kontekstis soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas käesolevas asjas võib olla asjakohane Euroopa Kohtu praktika, mis nähtub 3. juuli 1997. aasta kohtuotsusest Benincasa (C‑269/95, EU:C:1997:337) ja 14. märtsi 2013. aasta kohtuotsusest Česká spořitelna (C‑419/11, EU:C:2013:165), kuivõrd nende kohtuotsuste aluseks olnud kohtuasjades võeti arvesse teatavaid faktilisi asjaolusid jõudmaks järeldusele, et puudutatud isik tegeles äritegevusega.
29
Tuleb siiski juhtida tähelepanu faktile, et need kaks kohtuasja käsitlesid kohtualluvuse eeskirjade tõlgendamist tarbijalepingute puhul ning et nendes kohtuasjades tõlgendas Euroopa Kohus mõistet „tarbija“ nende kohtualluvuse eeskirjade tähenduses. Esiteks, kuigi direktiivi 2011/7 põhjenduses 8 on täpsustatud, et tarbijatega tehtud tehingud ei kuulu selle direktiivi reguleerimisalasse, on direktiivi kohaldatavus artiklis 1 määratletud positiivselt, viidates „äritehingutele“„ettevõtjate“ vahel.
30
Teiseks, nagu märkis kohtujurist sisuliselt oma ettepaneku punktis 40, on direktiivi 2011/7 eesmärk hoida ära hilinenud maksmine ja kaitsta võlausaldajat tõhusalt niisuguste hilinenud maksete eest (vt selle kohta 12. detsembri 2024. aasta kohtuotsus Tusnia, C‑725/23, EU:C:2024:1015, punkt 29 ja seal viidatud kohtupraktika). Need eesmärgid erinevad seega käesoleva kohtuotsuse punktis 28 osutatud kohtuotsustes tõlgendatud kohtualluvuse eeskirjade eesmärgist.
31
Järelikult tuleb asuda seisukohale, et Euroopa Kohtu esitatud kaalutlused nendes kohtuotsustes ei ole ülekantavad mõistele „ettevõtja“ direktiivi 2011/7 tähenduses.
32
Eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb esimesele küsimusele vastata, et direktiivi 2011/7 artikli 1 lõiget 2 koostoimes selle direktiivi artikli 2 punktidega 1 ja 3 tuleb tõlgendada nii, et asjaolust, et füüsiline isik kasutas advokaadi teenuseid, et asutada äriühing, milles sellest füüsilisest isikust pidi saama kaasasutaja, osanik ja juhatuse liige, üksinda ei piisa selleks, et pidada teda „ettevõtjaks“ ja kõnealuse advokaadiga sõlmitud tehingut seega „äritehinguks“ nende sätete tähenduses.
Teine küsimus
33
Teise küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas direktiivi 93/13 artikli 2 punkti b koostoimes selle direktiivi artikliga 8 tuleb tõlgendada nii, et füüsiline isik, kellelt nõutakse võla tasumist, mis põhineb õigusteenuste lepingul niisuguse äriühingu asutamiseks, milles sellest isikust pidi saama kaasasutaja, osanik ja juhatuse liige, kuulub mõiste „tarbija“ alla sama direktiivi tähenduses.
Euroopa Kohtu pädevus
34
Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib, et põhikohtuasjas ei ole tegemist müüja või teenuste osutaja ja tarbija vahelises lepingus sisalduvate ebaõiglaste tingimuste probleemiga. Ta leiab siiski, et direktiivi 93/13 sätete tõlgendus, mida palutakse, on vajalik juhul, kui põhikohtuasja füüsilisest isikust kostja ei kuulu mõiste „ettevõtja“ alla direktiivi 2011/7 artikli 2 punkti 3 tähenduses, sest tsiviilseadustiku § 52 lõikes 4 (millega võetakse Slovakkia õigusesse üle direktiivi 93/13 artikli 2 punkt b) nimetatud mõiste „tarbija“ on üle võetud advokatuuriseaduse § 18 lõikesse 4, mis on kõne all põhikohtuasjas.
35
Olgu meelde tuletatud, et Euroopa Kohtu väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on Euroopa Kohus pädev lahendama liidu õiguse sätteid puudutavaid eelotsusetaotlusi olukordades, kus põhikohtuasja faktilised asjaolud ei ole küll vahetult liidu õiguse kohaldamisalas, kuid liidu õigusnormid on riigisisese õigusega muudetud kohaldatavaks seeläbi, et riigisiseses õiguses on viidatud nende sisule (7. novembri 2018. aasta kohtuotsus K ja B, C‑380/17, EU:C:2018:877, punkt 34 ja seal viidatud kohtupraktika, ning 24. novembri 2022. aasta kohtuotsus Cafpi ja Aviva assurances, C‑691/21, EU:C:2022:926, punkt 30).
36
Niisugustes olukordades on Euroopa Liidul nimelt selge huvi selle vastu, et lahknevate tõlgenduste vältimiseks tulevikus tõlgendataks liidu õigusest üle võetud sätteid ühetaoliselt (7. novembri 2018. aasta kohtuotsus K ja B, C‑380/17, EU:C:2018:877, punkt 35 ja seal viidatud kohtupraktika, ning 24. novembri 2022. aasta kohtuotsus Cafpi ja Aviva assurances, C‑691/21, EU:C:2022:926, punkt 31).
37
Kui riigisisene õigus on muutnud liidu õigusnormid viimaste kohaldamisalasse mittekuuluvate olukordade suhtes vahetult ja tingimusteta kohaldatavaks, on liidu õigusnormide tõlgendamine sellistes olukordades Euroopa Kohtu poolt seega põhjendatud, et tagada nende olukordade ja liidu õigusnormide kohaldamisalasse kuuluvate olukordade ühesugune käsitlemine (7. novembri 2018. aasta kohtuotsus K ja B, C‑380/17, EU:C:2018:877, punkt 36 ja seal viidatud kohtupraktika, ning 24. novembri 2022. aasta kohtuotsus Cafpi ja Aviva assurances, C‑691/21, EU:C:2022:926, punkt 32).
38
Käesoleval juhul märgib eelotsusetaotluse esitanud kohus, kes on ainsana pädev tõlgendama riigisisest õigust ELTL artiklis 267 ette nähtud õigusalase koostöö süsteemi raames, et Slovakkia seadusandja otsustas advokatuuriseaduse § 18 lõikes 4 kohaldada vahetult ja tingimusteta tsiviilseadustiku § 52 lõikes 4 nimetatud mõistet „tarbija“ ka advokaatidele makstava tasu puhul. Seetõttu on selle mõiste tõlgendamine vajalik tema menetluses oleva vaidluse lahendamiseks.
39
Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib samuti, et esiteks on tsiviilseadustiku § 52 lõige 1 – nagu ka direktiiv 93/13 – kohaldatav „müüja või teenuste osutaja ja tarbija vahel sõlmitud mis tahes leping[u suhtes], sõltumata selle õiguslikust vormist“, ning teiseks võeti tsiviilseadustiku § 52 lõikega 4 Slovakkia õigusesse üle direktiivi 93/13 artikli 2 punkt b, milles on sisuliselt korratud selle sätte sõnastust.
40
Neil asjaoludel on liidul kindel huvi, et Euroopa Kohus teeks otsuse soovitud tõlgenduse kohta.
41
Seega tuleb asuda seisukohale, et Euroopa Kohus on pädev vastama eelotsusetaotluse esitanud kohtu teisele küsimusele.
Sisulised küsimused
42
Kõigepealt tuleb märkida, et direktiivi 93/13 artikli 8 eesmärk on võimaldada liikmesriikidel EL toimimise lepingut arvesse võttes kindlustada asjasse puutuvale tarbijale kõrgem kaitstuse tase riigisiseste õigusnormide abil, mis on käesoleva direktiiviga ettenähtud õigusnormidest rangemad (vt selle kohta 21. septembri 2023. aasta kohtuotsus mBank (Poola õigusvastaste tingimuste register), C‑139/22, EU:C:2023:692, punkt 39). Käesoleval juhul käsitleb eelotsusetaotluse esitanud kohtu teine küsimus siiski mõiste „tarbija“ määratlust, mitte asjaomaste riigisiseste õigusnormide võimaliku rangema laadi hindamist.
43
Sellest järeldub, et artikkel 8 ei ole teisele küsimusele tarviliku vastuse andmisel asjakohane.
44
Kõnealuse direktiivi artikli 2 punktis b on „tarbija“ määratletud iga füüsilise isikuna, kes kõnealuse direktiiviga hõlmatavate lepingute puhul toimib eesmärkidel, mis ei ole seotud tema kaubandus-, majandus- ega kutsetegevusega.
45
Seega tuleb asjasse puutuva isiku „tarbija“ staatus kindlaks määrata lähtuvalt funktsionaalsest kriteeriumist, mis seisneb selle hindamises, kas asjaomane lepinguline suhe paigutub selliste tegevuste hulka, mis ei ole osa kaubandus-, majandus- või kutsetegevusest. Euroopa Kohtul on pealegi olnud võimalus täpsustada, et mõiste „tarbija“ direktiivi 93/13 artikli 2 punkti b tähenduses on objektiivne ja sõltumatu konkreetsetest teadmistest, mis asjaomasel isikul võivad olla, või teabest, mis on sellel isikul tegelikult olemas (8. juuni 2023. aasta kohtuotsus YYY. (tarbija mõiste), C‑570/21, EU:C:2023:456, punkt 30 ja seal viidatud kohtupraktika).
46
Seega on direktiivis 93/13 selle kohaldamisalasse kuuluvad lepingud määratletud viitega rollile, milles lepingupartnerid tegutsevad – sellele, kas nad tegutsevad oma kaubandus-, majandus- või kutsetegevuse raames või mitte (21. märtsi 2019. aasta kohtuotsus Pouvin ja Dijoux, C‑590/17, EU:C:2019:232, punkt 23 ja seal viidatud kohtupraktika).
47
Nagu on märgitud käesoleva kohtuotsuse punktis 25, ja kui eelotsusetaotluse esitanud kohtu kontrolli tulemusel ei ilmne vastupidist, ei nähtu käesoleval juhul ühestki selle kohtu esitatud asjaolust, et põhikohtuasja füüsilisest isikust kostja oleks tegelenud õigusteenuste osutamise lepingu sõlmimise ajal iseseisva majandus-, kaubandus- või kutsetegevusega, mille alla see leping oleks võinud kuuluda.
48
Seda hinnangut ei lükka ümber asjaolu, et RU eesmärk oli tegeleda äritegevusega.
49
Euroopa Kohus on nimelt juba sedastanud, et isiku „tarbija“ staatust direktiivi 93/13 tähenduses tuleb hinnata vaidlusaluse lepingu sõlmimise hetke seisuga (vt selle kohta 20. märtsi 2025. aasta kohtuotsus Arce, C‑365/23, EU:C:2025:192, punkt 49 ja seal viidatud kohtupraktika).
50
Asjaolu, et põhikohtuasja füüsilisest isikust kostja olukord võis muutuda, ei muuda tema staatust kõnealuse lepingu sõlmimise ajal (vt selle kohta 20. märtsi 2025. aasta kohtuotsus Arce, C‑365/23, EU:C:2025:192, punkt 51).
51
Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb teisele küsimusele vastata, et direktiivi 93/13 artikli 2 punkti b tuleb tõlgendada nii, et füüsiline isik, kes sõlmis õigusteenuste lepingu niisuguse äriühingu asutamiseks, milles sellest füüsilisest isikust pidi saama kaasasutaja, osanik ja juhatuse liige, kuulub mõiste „tarbija“ alla selle sätte tähenduses, tingimusel et see isik ei tegelenud õigusteenuste lepingu sõlmimise ajal iseseisva majandus-, kaubandus- või kutsetegevusega, mille alla see leping oleks võinud kuuluda.
Kohtukulud
52
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse sama kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (neljas koda) otsustab:
1.
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 16. veebruari 2011. aasta direktiivi 2011/7/EL hilinenud maksmisega võitlemise kohta äritehingute puhul artikli 1 lõiget 2 koostoimes selle direktiivi artikli 2 punktidega 1 ja 3
tuleb tõlgendada nii, et
asjaolust, et füüsiline isik kasutas advokaadi teenuseid, et asutada äriühing, milles sellest füüsilisest isikust pidi saama kaasasutaja, osanik ja juhatuse liige, üksinda ei piisa selleks, et pidada teda „ettevõtjaks“ ja kõnealuse advokaadiga sõlmitud tehingut seega „äritehinguks“ nende sätete tähenduses.
2.
Nõukogu 5. aprilli 1993. aasta direktiivi 93/13/EMÜ ebaõiglaste tingimuste kohta tarbijalepingutes artikli 2 punkti b
tuleb tõlgendada nii, et
füüsiline isik, kes sõlmis õigusteenuste lepingu niisuguse äriühingu asutamiseks, milles sellest füüsilisest isikust pidi saama kaasasutaja, osanik ja juhatuse liige, kuulub mõiste„tarbija“ alla selle sätte tähenduses, tingimusel et see isik ei tegelenud õigusteenuste lepingu sõlmimise ajal iseseisva majandus-, kaubandus- või kutsetegevusega, mille alla see leping oleks võinud kuuluda.
Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: slovaki.
(
i
)	Kohtuasjal on väljamõeldud nimi. See ei vasta ühegi menetlusosalise tegelikule nimele.