62020CC0211
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
GIOVANNI PITRUZZELLA
esitatud 7. aprillil 2022 (
1
)
Kohtuasi C‑211/20 P
Euroopa Komisjon
versus
Valencia Club de Fútbol, SAD
Apellatsioonkaebus – Riigiabi – Teatud professionaalsetele jalgpalliklubidele antud abi – ELTL artikli 107 lõige 1 – Eelise mõiste – Riigigarantii – Garantiiteatis – Garantii turupõhine hind – Tõendamiskoormis – Komisjoni hoolsuskohustus
1.
Käesolevas kohtuasjas käsitletakse Euroopa Komisjoni esitatud apellatsioonkaebust, millega kõnealune institutsioon palub Euroopa Kohtul tühistada 12. märtsi 2020. aasta kohtuotsuse Valencia Club de Fútbol vs. komisjon (T‑732/16, EU:T:2020:98; edaspidi „vaidlustatud kohtuotsus“), millega Euroopa Liidu Üldkohus tühistas Valencia Club de Fútbol, SAD (edaspidi „Valencia CF“) esitatud hagi alusel komisjoni 4. juuli 2016. aasta otsuse (EL) 2017/365 riigiabi SA.36387 (2013/C) (ex 2013/NN) (ex 2013/CP) kohta, mida Hispaania andis Valencia Club de Fútbol SAD‑le, Hércules Club de Fútbol SAD‑le ja Elche Club de Fútbol SAD‑le (
2
) (edaspidi „vaidlusalune otsus“).
2.
Käesolevas apellatsioonkaebuses tuleb Euroopa Kohtul analüüsida teatises [ELTL artiklite 107] ja [108] kohaldamise kohta garantiidena antava riigiabi suhtes (
3
) (edaspidi „garantiiteatis“) määratletud meetodit, et anda hinnang abi olemasolu kohta riigi üksikgarantii esinemisel – meetodit, mida komisjon on vaidlustatud kohtuotsuse kohaselt Üldkohtu arvates eiranud. Euroopa Kohtul on ka võimalus selgitada täiendavalt, milline kohaldamisala on tema kohtupraktikal, mis käsitleb komisjoni tõendamiskoormist ja hoolsuskohustust eelise olemasolu kindlaksmääramisel, eelkõige riigi üksikgarantii andmise kontekstis.
I. Õiguslik kontekst
3.
Lisaks ELTL artiklile 107 on käesolevas kohtuasjas olulised garantiiteatise punktid 2.1, 2.2, 3.1, 3.2, 4.1. ja 4.2.
II. Asjaolud ja vaidlusalune otsus
4.
Kohtuvaidluse aluseks olevad asjaolud on esitatud vaidlustatud kohtuotsuse punktides 1–10, millele viitan – sealt leiab üksikasjalikuma teabe. Käesoleva menetluse tarbeks piirdun järgmiste tähelepanekutega.
5.
Valencia CF on professionaalne jalgpalliklubi, mille asukoht on Valencias (Hispaania). Fundaciόn Valencia on kasumit mittetaotlev sihtasutus, mis loodi eesmärgiga säilitada, toetada ja edendada hageja spordiga seotud, kultuurilisi ja sotsiaalseid aspekte ning Valencia CFi ja tema fännide vahelisi sidemeid.
6.
5. novembril 2009 andis Instituto Valenciano de Finanzas (edaspidi „IVF“), mis on Generalitat Valenciana (Valencia piirkondlik valitsus, Hispaania) finantseerimisasutus, Fundación Valenciale garantii 75 miljoni euro suuruse pangalaenu jaoks, mille väljastas Bancaja (nüüd Bankia) ja mille abil ta omandas kapitali suurendamise raames 70,6% Valencia CFi aktsiatest (edaspidi „1. meede“). (
4
)
7.
Garantii kattis 100% laenu põhiosast ning intressi ja garantii saanud tehingu kulud. Vastutasuks kohustus Fundación Valencia maksma IVFile 0,5% suurust iga‑aastast garantiitasu. Lisaks sellele seati vastugarantiina Fundación Valencia omandatud Valencia CFi aktsiatele IVFi kasuks teisel järjekohal olev pant. Aluseks oleva laenu kestus oli kuus aastat. Aluseks oleva laenu intress oli esmalt esimesel aastal 6%, seejärel Euro Interbank Offered Rate’i (Euribor) 1‑aastane määr, millele lisandus marginaal 3,5%, kusjuures miinimummäär oli 6%. Kehtestatud oli ka 1% suurune kohustistasu. Tagasimaksegraafikus oli ette nähtud intresside tagasimaksmine alates 2010. aasta augustist ning laenu põhiosa tagasimaksmine kahes osas, vastavalt 37,5 miljonit eurot 26. augustil 2014 ja 37,5 miljonit eurot 26. augustil 2015. Oli ette nähtud, et garantii saanud laenu (põhisumma ja intress) tagasimaksmine pidi toimuma Fundación Valencia omandatud Valencia CFi aktsiate müügi teel.
8.
10. novembril 2010 suurendas IVF garantiid Fundación Valenciale 6 miljoni euro võrra (edaspidi „4. meede“). (
5
)
9.
Saanud nendest garantiidest teada, algatas komisjon 4. juuli 2006. aasta otsusega (edaspidi „menetluse algatamise otsus“) uurimismenetluse, (
6
) et teha kindlaks, kas viidatud garantiid on kooskõlas liidu õiguse sätetega riigiabi valdkonnas. Uurimise käigus edastasid komisjonile teavet ja oma märkused muu hulgas Hispaania Kuningriik, IVF, Valencia CF ja Fundación Valencia.
10.
Komisjon järeldas vaidlusaluses otsuses muu hulgas, et 1. ja 4. meede kujutasid endast ebaseaduslikku riigiabi.
11.
Viidatud otsuses leidis komisjon kõigepealt, et 1. ja 4. meetme võtmise ajal oli Valencia CF raskustes. (
7
) Ta ei olnud aga väga keerulises olukorras garantiiteatise punkti 2.2 ja punkti 4.1 alapunkti a tähenduses. (
8
) Sellegipoolest leidis komisjon, et arvestades finantsraskusi, mis olid klubil enne meetmete rakendamist, on võimalik järeldada, et tema reiting kuulub kategooriasse CCC, vastavalt reitinguagentuuri Standard & Poor’s reitinguskaalale. (
9
)
12.
Seejärel leidis komisjon vaidlusaluse otsuse põhjendustes 85–87, mis sisalduvad punktis 7.1.2 „Valikuline eelis“, järgmist:
„(85)
Abielemendi esinemise tõttu meetmetes, mis kõik hõlmavad riigigarantiid, võtab komisjon arvesse […] garantiiteatise punkte 2.2 ja 3.2. [Kõnealuses teatises] on sätestatud, et riigiabi olemasolu välistamiseks võib komisjonile piisata sellest, kui on täidetud teatavad tingimused, näiteks laenuvõtja ei ole rahalistes raskustes ja garantii ei kata üle 80% tasumata laenust või muudest rahalistest kohustustest. Samas, kui laenuvõtja ei maksa garantii eest riskiga seotud hinda, saab ta eelise. Lisaks, kui laenuvõtja on rahalistes raskustes olev äriühing, ei leia ta ilma riigigarantiita rahastamisasutust, kes oleks nõus talle ükskõik millistel tingimustel laenu andma.
(86)
Seetõttu ei ole komisjon nõus Hispaania väitega, et […] garantiiteatise tingimused on täidetud. Kohaldades neid kriteeriumeid sellele juhtumile, leiab komisjon, et
a)
Valencia CF […] [oli] 1. […] ja 4. meetme rakendamise ajal rahalistes raskustes (vt põhjendused 70–82);
b)
garantiid katsid üle 100% aluseks olevatest laenudest, nagu on selgitatud põhjendustes 7–9;
c)
iga‑aastastes 0,5–1% suurustes garantiipreemiates, mida tuli kõnealuste garantiide tõttu tasuda, ei kajastu garanteeritud laenudega seotud kohustuste täitmata jäämise risk, võttes arvesse Valencia CFi […] raskusi ning eelkõige nende suurt võla ja omakapitali suhet või asjaolu, et nende omakapital oli kõnealuste meetmete rakendamise ajal negatiivne.
(87)
Eespool öeldu põhjal järeldab komisjon, et 1. […] ja 4 meetme puhul ei ole järgitud […] garantiiteatises sätestatud tingimusi, ning asub seetõttu seisukohale, et turul ei oleks kõnealuseid meetmeid abisaajatele samadel tingimustel rakendatud ja seega anti nende meetmetega abisaajatele põhjendamatu eelis.“
13.
Vaidlusaluse otsuse põhjenduses 93, mis sisaldub punktis 7.2 „Abi suuruse väljaselgitamine“, on märgitud:
„(93)
Komisjon leiab kooskõlas […] garantiiteatise punktiga 4.2, et abielement võrdub iga garantii puhul garantii toetuselemendiga, st erinevusega tänu riigigarantiile tegelikult laenule kohaldatud intressimäära ja garantiitasu ning selle intressimäära vahel, mida oleks kohaldatud laenule ilma riigigarantiita. Komisjon märgib, et kuna tähelepanekuid sarnaste tehingute kohta turul on piiratud arvul, ei võimalda selline võrdlusalus mõttekat võrdlust. Seepärast kasutab komisjon asjakohast viitemäära, mis on kolme jalgpalliklubi raskusi ja laenude tagatiste väga väikest väärtust arvesse võttes 1000 baaspunkti, millele lisandub 124–149 baaspunkti kui Hispaania baasmäär abimeetmete rakendamise ajal. Iga laen oli tagatud klubides omandatud aktsiatele pandi seadmisega. Paraku olid klubid raskustes, st nende tegevuse tulemus oli kahjum, ja neil ei olnud kehtestatud usutavat elujõulisuse kava, millest oleks olnud näha, et klubide tegevus hakkab tootma klubide aktsionäridele kasumit. Klubide kahjum kajastus klubide aktsiate väärtuses ja seega oli nende aktsiate kui laenu tagatise väärtus nullilähedane. Komisjoni arvutuste põhjal on hinnatavate meetmete abisumma Valencia CFi puhul […] 19,193 miljonit eurot 1. meetme alusel […]“.
III. Menetlus Üldkohtus ja vaidlustatud kohtuotsus
14.
Üldkohtu kantseleis 20. oktoobril 2016 registreeritud hagiavaldusega esitas Valencia CF vaidlusaluse otsuse peale tühistamishagi, esitades oma hagi toetuseks kaheksa väidet.
15.
Üldkohus nõustus käesoleva apellatsioonkaebuse esemeks oleva vaidlustatud kohtuotsuse punktides 116–138 – ainult 1. meetme osas (
10
) – hagi esimese väite kolmanda osaga, milles Valencia CF väitis, et komisjon eksis, kui ta leidis, et 1. meede ei olnud antud turuhinnaga.
16.
Kõigepealt leidis Üldkohus, et garantiiteatisest tuleneb, et enne tuleb välja selgitada võimalik turuhind, kas siis garantii tasandil või selle aluseks oleva laenu tasandil, millega võrrelda vaidlusaluse tehingu tingimusi, et teha kindlaks, kas laenusaaja intressikulud on madalamad kui need, mida ta oleks pidanud kandma selle sama rahastamise korral ja sama garantii korral turuhinnaga. Selles osas tuleneb Üldkohtu arvates garantiiteatise punkti 3.2 alapunktist d ja punktist 4.2, et komisjon peab esiteks kontrollima, kas garantii eest tasutud hind vähemalt võrdub kapitaliturgudelt leitava vastava garantiipreemia viitemääraga; teiseks, selle viitemäära puudumisel peab ta võrdlema garantiiga tagatud laenu kogu maksumust (kaasa arvatud laenu intressimäär ja garantiipreemia) samasuguse garanteerimata laenu turuhinnaga; kolmandaks, kui ei ole samasuguse garanteerimata laenu turuhinda, tuleb kasutada viitemäära. (
11
)
17.
Sellest eeldusest lähtudes leidis Üldkohus vaidlusaluse otsuse põhjendusele 85 ja põhjenduse 86 punktile c viidates, et komisjon ei olnud eeliseks kvalifitseerimist käsitlevates järeldustes märkinud, millise turuhinnaga võrreldes ta kõnealust garantiipreemiat hindas, ega analüüsinud IVFi kasuks vastugarantiina seatud panti. Üldkohus oli seisukohal, et komisjon piirdus hageja finantsolukorra analüüsiga, et järeldada IVFile tasutud garantiipreemia summa kohta, et see ei olnud kooskõlas turutingimustega. Seejärel märkis Üldkohus, et komisjon kinnitas menetlust korraldavate meetmete vastuses, et ta järeldas, et kuna hageja finantsolukorda silmas pidades oli tegu raskustes oleva ettevõtjaga, ei esinenud turuhinda, mida oleks saanud kasutada garantiipreemia viitemäärana. Selle tulemusel järeldas Üldkohus, et tuvastamaks, kas IVFile tasutud preemia sisaldas eelist, oli komisjon ühest küljest jätnud arvesse võtmata kõik garantii ja aluseks oleva laenu asjaomased omadused, eelkõige laenusaaja antud tagatiste olemasolu, ja teisest küljest ei olnud otsinud turuhinda, millega võrrelda kõnealust preemiat, järeldades, et raskustes oleva ettevõtja jaoks sellist hinda ei eksisteerinud. (
12
)
18.
Seejärel märkis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 130–133, et komisjon oli vaidlusaluse otsuse põhjenduses 93 abi suuruse väljaselgitamise raames esitanud põhjalikuma analüüsi. Viidates komisjoni vastusele menetlust korraldavate meetmete raames ja kohtuistungil esitatud küsimuse vastusele, milles komisjon viitas uurimismenetluse algatamise otsuse sisule, leidis Üldkohus aga esiteks, et komisjon ei olnud teinud kindlaks, kas oli olemas „kapitaliturgudelt leitav vastav garantiipreemia viitemäär“. Üldkohtu hinnangul eeldas komisjon seevastu, et ükski finantseerimisasutus ei annaks garantiid raskustes olevale ettevõtjale, kuid garantiiteatises ei ole ette nähtud üldist eeldust, mille kohaselt raskustes oleva ettevõtja puhul ei saa turuhinda esineda. Teiseks järeldas Üldkohus, et komisjon oli leidnud, et ta oli täitnud oma uurimiskohustused seoses sarnase garanteerimata laenu turuhinna olemasoluga, viidates üksnes oma sellekohastele kahtlustele uurimismenetluse algatamise otsuses.
19.
Seetõttu kritiseeris Üldkohus komisjoni esimesena selle eest, et ta oli eiranud garantiiteatist, eeldades, et ükski finantseerimisasutus ei garanteeriks raskustes olevat ettevõtjat, ja seega, et turult ei ole võimalik leida vastavat garantiipreemia viitemäära. Teisena leidis Üldkohus, et komisjon oli rikkunud oma kohustust viia läbi terviklik hindamine, mis võtab arvesse kõiki asjasse puutuvaid tegureid. (
13
)
20.
Kolmandaks kritiseeris Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 135–137 komisjoni ka selle eest, et ta ei olnud piisavalt kinnitanud järeldust, mille kohaselt oli turuhinna olemasolu sarnase garanteerimata laenu kohta välistatud. Selles osas leidis Üldkohus, et komisjon oli menetluse algatamise otsuses piirdunud sarnaste tehingute olemasolu kohta oma kahtluste esitamisega, ilma et ta oleks küsinud kõnealuselt liikmesriigilt või teistelt allikatelt teavet laenude kohta, mis on sarnased vaidlusaluse tehingu aluseks oleva laenuga, kuigi tal oli pädevus seda küsida. Lisaks ei olnud komisjon viidanud ühelegi teisele haldusmenetluse käigus saadud tõendile, mis oleks toetanud tema järeldusi sarnaste tehingute ebapiisavuse kohta. (
14
)
21.
Eelnevate kaalutluste alusel nõustus Üldkohus Valencia CFi esitatud hagi esimese väitega ja tühistas vaidlusaluse otsuse 1. meedet käsitlevas osas.
IV. Poolte nõuded
22.
Komisjon palub oma apellatsioonkaebusega Euroopa Kohtul vaidlustatud kohtuotsuse tühistada osas, milles Üldkohus tühistas vaidlusaluse otsuse seoses 1. meetmega, saata kohtuasi Üldkohtule uueks läbivaatamiseks ja teha kohtukulude kohta otsus hiljem.
23.
Valencia CF palub esimese võimalusena Euroopa Kohtul tunnistada komisjoni esitatud apellatsioonkaebus vastuvõetamatuks, teise võimalusena palub ta apellatsioonkaebuse tervikuna tagasi lükata ja jätta kohtukulud komisjoni kanda.
24.
Hispaania Kuningriik palub Euroopa Kohtul komisjoni apellatsioonkaebuse tagasi lükata ja jätta kohtukulud komisjoni kanda.
V. Apellatsioonkaebuse analüüs
A.
Poolte väidete lühiülevaade
25.
Komisjon esitab oma apellatsioonkaebuses üheainsa väite, mille kohaselt rikkus Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 124–138 liidu õigust, tõlgendades ELTL artikli 107 lõiget 1 vääralt, eelkõige seoses eelise olemasolu tõendamisega. Komisjoni väide koosneb kolmest osast.
26.
Esimeses osas väidab komisjon, et Üldkohus tõlgendas vaidlusalust otsust ja garantiiteatist vääralt. Komisjon märgib, et arvestades garantii saanud tehingu konkreetset laadi, ei leidnud ta turult käesoleva garantiiga sarnaseid tehinguid ega garantiiga tagatava laenuga sarnaseid garanteerimata laene. Vastupidi Üldkohtu seisukohale ei ole komisjon aga kunagi järeldanud, et vastaval garantiipreemial puudus turuhind ning et seega ei oleks ükski turuosaline Valencia CFi garanteerinud. Vastupidi, vaidlusaluse otsuse põhjenduse 93 punktist a tuleneb, et komisjon arvutas, milline oleks kõnealusele garantiile kohaldatav turu intressimäär. Selles osas ilmneb garantiiteatisest, et teatud erandlikel asjaoludel võib komisjon järeldada, et asjaomasel garantiil ei leidu turuhinda, aga vaidlusaluses otsuses ei olnud see nii. (
15
)
27.
Järelikult põhinevad vaidlustatud kohtuotsuse punktides 124–130 esitatud hinnangud vaidlusaluse otsuse ekslikul tõlgendamisel. Täpsemalt leiab komisjon, et Üldkohus analüüsis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 124 vaidlusalust otsust osaliselt ja valikuliselt. Ta võttis isoleeritult arvesse põhjenduse 85 viimast lauset, mis ei ole vaidlusaluse otsuse aluseks, sest see on ebatäpne. Vaidlusaluse otsuse aluseks on aga garantii eest tasutud hinna ebapiisavus, mitte võimatus saada turul garantiid või laenu. Komisjon ei sea kahtluse alla, et turuhind võib leiduda ka siis, kui garantii antakse raskustes olevale ettevõtjale. Niisiis ei ole vaidlustatud kohtuotsuse punktid 127–129 asjakohased.
28.
Lisaks rajaneb vaidlusalune kohtuotsus garantiiteatise ekslikul tõlgendusel, mille puhul Üldkohus piirdus mõne väikese osa kokkuvõtmisega, ilma et ta oleks järginud garantiiteatise loogikat. Esiteks järeldas Üldkohus komisjoni väitel ekslikult, et viitemäärade kasutamine on võrreldav eeldusega, samas kui viitemäärade kasutamine oli osa praktilisest sammust, mille eesmärk oli teha kindlaks garantii turuhinna näitaja. Teiseks on Üldkohus ekslikult tõlgendanud garantiiteatist nii, nagu selles oleks abi olemasolu ja selle suuruse kindlaks tegemiseks ette nähtud range hierarhia turupõhiste meetodite ja viitemeetodite vahel. Kõigi garantiiteatises ette nähtud meetodite eesmärk on aga teha kindlaks garantii turuhind ja nende aluseks on turuandmed. Kolmandaks ei eelda viitemäära kasutamine, et rikuti kohustust viia läbi terviklik hindamine, mis võtab arvesse kõiki käesoleval juhul asjasse puutuvaid tegureid.
29.
Oma apellatsioonkaebuse ainsa väite teises osas väidab komisjon, et Üldkohus rikkus õigusnormi seoses komisjoni kohustusega tõendada üksikgarantiist tuleneva eelise olemasolu ja seoses komisjoni hoolsuskohustusega. Eelkõige asetas Üldkohus komisjonile ülemäärase tõendamiskoormise selle tõendamisel, et riigigarantiid ei antud turutingimustel.
30.
Komisjon rõhutab, et käesoleval juhul väljendas ta menetluse algatamise otsuses esiteks kahtlusi sarnaste garantiide olemasolu kohta finantsturul ja viitas, et näis, et turuosalised ei soovinud endale võtta abisaajate kohustuste täitmata jäämisega seotud riski. Teiseks kutsus komisjon lisaks liikmesriiki ja huvitatud isikuid üles esitama selle kohta märkusi, paludes Hispaania Kuningriigil esitada kogu teabe, mis oli asjakohane abile hinnangu andmiseks. Kolmandaks leidis komisjon, et Fundación Valencia väljendas oma märkustes menetluse algatamise otsuse kohta kahtlusi seoses sarnaste garantiide olemasoluga turul.
31.
Komisjoni arvates on ta kohtupraktika tähenduses täitnud endal lasuva kohustuse tõendada eelise olemasolu siis, kui ta esitab – nagu käesoleval juhul – menetluse algatamise otsuses põhjendused, mille aluseks on garantii saanud ettevõtjate raskused ja garantii laad, millest ta tuletab ettevõtja reitingu, ja kui pärast seda, kui ta on kutsunud liikmesriiki ja huvitatud isikuid üles esitama selle kohta märkuseid, paludes esitada kogu asjakohase teabe abile hinnangu andmiseks, ei tulene toimikust ühtegi asjaolu, mis viitaks, et turul sarnased tehingud esinevad (asjaolu, mida huvitatud isikud kinnitavad). Niisugustel asjaoludel ei näe hoolsuskohustus ette, et komisjon peab uurima näitajaid, mille olemasolu on ebatõenäoline või pelgalt teoreetiline. Ei ole ühtegi loogilist põhjust, miks komisjonil peaks sellises olukorras olema lisaks kohustus kasutada oma volitusi liikmesriigi, huvitatud kolmandate isikute või ka muude allikate suhtes. Menetluse algatamise otsuses esitatud kutse peaks olema piisav, et liikmesriik ja/või huvitatud isikud saaksid talle teatada sarnastest tehingutest, kui need on olemas. Põhimõtteliselt peaks liikmesriik olema see, kes kinnitab, et ta on tegutsenud riigisisese turumajandusliku eraettevõtjana, kes peab olema analüüsinud, kas turul sarnased tehingud esinevad. Ametiasutustel ja meetmest abisaajatel on sarnaste tehingute olemasolu kindlakstegemiseks komisjoniga võrreldes paremad võimalused. Lisaks ei saa paluda komisjonil esitada negatiivseid tõendeid. Niisugust lähenemist kinnitab nii Euroopa Kohtu kui ka Üldkohtu praktika.
32.
Seoses riigiabi olemasolu tõendamisega üldisemalt leiab komisjon, et tal on kohustus kasutada oma uurimise erivolitusi ainult siis, kui tal ei ole riigiabi olemasolu tõendamiseks piisavaid tõendeid, kui ta on teadlik sellest, et on olemas oluline tõend, mis ei ole tema valduses ning mis võib mõjutada riigiabi olemasolu hindamist, või kui on mõistlik oletada, et tema käsutuses olevad andmed on ebatäielikud. Käesoleval juhul ei ole tegemist ühegi viidatud olukorraga.
33.
Komisjon on oma apellatsioonkaebuse väite kolmandas osas seisukohal, et Üldkohus moonutas asjaolusid, kui ta kinnitas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 137, et „[komisjon] ei viita […] ühelegi teisele haldusmenetluse käigus saadud tõendile, mis toetaks tema järeldusi sarnaste tehingute ebapiisavuse kohta“. Üldkohtu istungil viitas komisjon Fundación Valencia väljendatud kahtlustele seoses sarnaste garantiide olemasoluga turul, mida on nimetatud punktis 30 – tõend, mille alusel komisjon ka oma otsuse tegi.
34.
Valencia CF esitab sissejuhatuseks vastuvõetamatuse vastuväite, milles ta väidab, et apellatsioonkaebus tuleb vastuvõetamatuks tunnistada. Sisulisest seisukohast vaidlustavad Valencia CF ja Hispaania Kuningriik komisjoni argumendid.
A.
Õiguslik analüüs
1. Apellatsioonkaebuse vastuvõetavus
35.
Sissejuhatuseks tuleb analüüsida vastuvõetamatuse vastuväidet, mille Valencia CF apellatsioonkaebuse kohta esitas.
36.
Esiteks väidab Valencia CF, et komisjon ei tuvasta nõuetekohase täpsusega vaidlustatud kohtuotsuse punkte, millele ta vastu vaidleb. Teiseks väidab Valencia CF, et kuna garantiiteatis ei ole liidu positiivse õiguse akt, ei saa selle võimalikku rikkumist kvalifitseerida õigusküsimusena, mida Euroopa Kohus saaks apellatsioonkaebuse kontekstis analüüsida. Kolmandaks piirdus komisjon Valencia CFi arvates juba Üldkohtus esitatud põhjenduste ja väidete kordamisega ja tema eesmärk on saavutada asjaolude uus hindamine, mis ei ole apellatsioonimenetluses lubatud.
37.
Leian, et Valencia CFi esitatud vastuvõetamatuse vastuväide tuleb tagasi lükata.
38.
Kõigepealt viitab komisjon oma apellatsioonkaebuses selgelt vaidlustatud kohtuotsuse neile punktidele ja lausetele, mille kohta tema kriitika käib. Lisaks, nagu tuleneb eespool punktidest 25–33, ilmnevad komisjoni esitatud arutluskäigust selgelt väidetavad õigusnormide rikkumised, mille komisjon Üldkohtule omistab.
39.
Nimelt vaidlustab komisjon kõigepealt tõlgenduse, mille Üldkohus vaidlusalusele otsusele andis. Selles osas on Euroopa Kohus juba otsustanud, et väited, mis on esitatud vaidlustamaks tõlgendust, mille Üldkohus andis komisjoni tehtud otsusele, on apellatsioonkaebuse raames vastuvõetavad. (
16
) Seejärel vaidlustab komisjon tõlgenduse, mille Üldkohus andis garantiiteatisele. Selles osas tuleb meenutada, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on raamprogrammid ja teatised, mida komisjon riigiabi valdkonnas vastu võtab, talle kohustuslikud tingimusel, et need ei kaldu kõrvale asutamislepingus sätestatud õigusnormidest. (
17
) Sellest tuleneb, et kuna Üldkohus kritiseeris komisjoni garantiiteatise eiramise eest, tuleb viidatud teatise tõlgenduse vaidlustamiseks esitatud väidet pidada vastuvõetavaks. Analoogselt on tõendeid käsitlevate eeskirjade väidetav eiramine apellatsiooniastmes vastuvõetav õigusküsimus. (
18
)
40.
Eelnevatest kaalutlustest tuleneb, et vastupidi Valencia CFi väidetele ei ole komisjoni apellatsioonkaebuse eesmärgiks korrata juba esimeses astmes esitatud põhjendusi ja väiteid ega seada kahtluse alla hinnanguid, mille Üldkohus on asjaoludele ja tõenditele andnud.
1. Sisulised küsimused: apellatsioonkaebuse väide
41.
Sisulisest seisukohast leian, et komisjoni apellatsioonkaebuses sõnastatud väidetele vastamiseks on vaja sissejuhatuseks esitada mõned kaalutlused garantiiteatise kohta [punkt a] ja korrata põhimõtteid, mis on välja töötatud kohtupraktikas, mis käsitleb komisjoni tõendamiskoormist ja hoolsuskohustust ELTL artikli 107 lõike 1 kohase eelise olemasolu hindamisel [punkt b]. Nende järelduste põhjal analüüsin seejärel komisjoni esitatud apellatsioonkaebuse väidet [punkt c].
a) Garantiiteatis
42.
Garantiiteatise punktist 1.1 tuleneb, et selles antakse juhised põhimõtete ja meetodite kohta, mille alusel komisjon kohaldab aluslepingute riigiabi valdkonna sätteid riigigarantiide suhtes. Eespool punktis 39 viidatud kohtupraktika kohaselt on see siduv komisjonile, mitte aga Euroopa Kohtule. (
19
)
43.
Nagu ilmneb kõnealuse teatise punktidest 2.1 ja 2.2, on riigigarantii eelis see, et garantii saanud laenuga seotud kohustuste täitmata jäämisest tuleneva riski kannab riik. Niisuguse riski võtmine tuleks tavapäraselt hüvitada asjakohase tasu, st preemiaga. Eelisega ELTL artikli 107 lõike 1 tähenduses on tegemist siis, kui nimetatud preemiast endast loobutakse täielikult või osaliselt, mis on kaotus riigi vahendite jaoks ja samal ajal eelise andmine ettevõtjale.
44.
Euroopa Kohtu praktika (
20
) kohaselt tuleneb garantiiteatisest, (
21
) et eelise ja järelikult riigiabi olemasolu kindlaks tegemise hindamine rajaneb põhimõttel, et investor tegutseb turumajandustingimustes. Sellise hindamise eesmärgiks on kontrollida, kas garantii anti tingimustel, mis on vastuvõetavad eraettevõtjale, kes tegutseb tavapärastes turumajanduslikes tingimustes.
45.
Selleks otstarbeks on garantiiteatises ette nähtud analüüs, mille eesmärk on teha kõigepealt kindlaks, kas arukas erainvestor oleks andnud abisaajale asjaomase garantiiga sarnase garantii samadel tingimustel ja sama hinnaga nagu asjasse puutuval juhul või mitte. Kui mitte, siis on tegemist eelisega ja seega riigiabiga, mis tuleb arvuliselt väljendada, tehes teises etapis kindlaks, millise hinnaga oleks arukas erainvestor selle olukorra konkreetsetel asjaoludel sarnase garantii vajaduse korral andnud. Riigiabi suurus on üldjuhul võrdne garantii eest tegelikult makstud hinna ja selle hinna vahega, mida arukas erainvestor oleks niisuguse garantii andmise eest küsinud.
46.
Garantiiteatise struktuur järgib viidatud skeemi kahes etapis. Esmalt on garantiiteatise punktis 3 esitatud teatavad kumulatiivsed tingimused, mille täidetuse korral on riigiabi olemasolu välistatud. Mis puudutab konkreetselt üksikgarantiisid, nagu see, mis on kõne all käesolevas menetluses, siis on garantiiteatise punktis 3.2 sätestatud, et riigiabi olemasolu välistamiseks piisab sellest, kui on täidetud teatavad selles punktis viidatud tingimused. Need tingimused on: laenusaaja ei ole finantsraskustes (alapunkt a), garantii ulatust on võimalik selle andmisel nõuetekohaselt mõõta (alapunkt b), garantii ei kata rohkem kui 80% laenust (alapunkt c) ja garantii eest on makstud turupõhist hinda (alapunkt d).
47.
Garantiiteatises ei ole sõnaselgelt täpsustatud tagajärgi, mis tulenevad kõnealuste tingimuste täitmata jätmisest. Siiski tuleb asuda seisukohale, et kui nendest tingimustest üks või mitu ei ole täidetud, ei tähenda see automaatselt ja igal juhul, et riigiabi anti. Ühe või mitme tingimuse täitmata jätmine viitab sellele, et on olemas näitaja riigiabi olemasolu kohta, mis viitab üksikasjalikuma analüüsi vajadusele. Sellises kontekstis on punkti 3.2 alapunktis d viidatud tingimus – st, et garantii eest on makstud turupõhist hinda – eriti oluline. Kui seda ei ole järgitud ehk kui riigigarantii antakse turupõhisest hinnast madalama hinnaga, siis puudub kahtlus, et kõnealune meede võib anda abisaajale eelise ja kujutab endast seega riigiabi.
48.
Garantiiteatise punkti 3.2 alapunktis d on üksikasjalikult viidatud kriteeriumidele, mida tuleb kasutada, et teha kindlaks, kas asjaomane garantii anti turupõhise hinnaga või mitte.
49.
Viidatud alapunkti esimeses ja teises lõigus on täpsustatud, et selleks on vaja kõigepealt kontrollida, kas on olemas „kapitaliturgudelt leitav vastav garantiipreemia viitemäär“. Kui seda viitemäära ei ole võimalik leida, siis „tuleb garantiiga tagatud laenu kogu maksumust, kaasa arvatud laenu intressimäär ja garantiipreemia, võrrelda samasuguse garanteerimata laenu turuhinnaga“.
50.
Viidatud alapunkti kolmandas lõigus on seejärel täpsustatud, et mõlemal juhul tuleb vastava turuhinna kindlaks tegemiseks analüüsida garantii ja selle aluseks oleva laenu omadusi, mille abil peaks olema võimalik liigitada laenusaajat riskireitingu alusel.
51.
Juhul kui komisjon järeldab eespool viidatud viitemäärade kohta läbi viidud analüüsi alusel, et antud garantiiga antakse abisaajale ELTL artikli 107 lõike 1 kohane eelis, tuleb teises etapis abi suurust arvuliselt väljendada. Garantiiteatise punktis 4 on viidatud kriteeriumidele, mida tuleb abi suuruse kindlaks tegemisel kasutada.
52.
Nagu juba kirjeldasin, on selles sätestatud, et üldjuhul on riigiabi suurus võrdne garantii eest tegelikult makstud hinna ja selle hinna vahega, mida erainvestor oleks niisuguse garantii andmise eest küsinud.
53.
Teatud juhtudel on aga võimalik, et kui ettevõtja on väga keerulises olukorras ja järelikult on eriti suur tõenäosus, et laenusaaja laenu tagasi ei maksa, siis ei annaks garantiid ükski arukas erainvestor. Sellistel juhtudel, mis on ette nähtud garantiiteatise punktis 2.2 ja punkti 4.1 alapunktis a, ei olegi turuhinda olemas, kuna ükski investor ei sooviks garantiid anda. Sedalaadi juhtudel, mis esinevad garantiiteatise punkti 4.1 alapunkti a kohaselt ainult „erakorralistel asjaoludel“, on abi suurus võrdne garantii summaga. Põhjuseks võib olla esiteks see, et kuna viidatud garantii andmiseks ei ole turuhinda olemas, ei saa määrata abi suurust kindlaks tegelikult tasutud hinna ja sellise teguri vahena, mida ei ole olemas. Teiseks, kuna laenu tagasi maksmata jätmise risk on eriti suur, on riigil väga tõenäoliselt kohustus maksta garanteeritud summa täielikult välja. (
22
)
54.
Kui see konkreetne hüpotees välja arvata, tuleb riigiabi arvutamiseks teha kindlaks garantii andmise turuhind, millega võrreldakse asjaomase garantii eest tegelikult makstud hinda.
55.
Selles osas on garantiiteatise punktis 4.2 viidatud, et kui turg ei paku garantiisid asjaomase tehinguliigi jaoks, ei ole garantii turuhind kättesaadav. Seda ei tule mõista nii, et tegemist on niisuguse olukorraga, millele viitasin eespool punktis 53, vaid eelkõige nii, et turuhind ei ole „empiiriliselt“ kättesaadav, kuid turuhinna võib siiski konstrueerida. Sel juhul tuleb abi suurus teha kindlaks nii, et see arvutatakse „konkreetse turuintressimäära, mida kõnealune ettevõtja oleks ilma garantiita maksnud, ning riigigarantii abil saadud intressimäära vahena pärast kõigi garantiimaksete arvessevõtmist“. Viidatud teatise sama punkti kohaselt, „[…] kui turuintressimäära ei ole ja kui liikmesriik soovib kasutada selle asemel viitemäära, kehtivad üksikgarantii abi osatähtsuse väljaarvutamise viitemäärasid käsitlevas teatises […] sätestatud tingimused“.
a) Kohtupraktikast tulenevad põhimõtted, mis on seotud komisjoni tõendamiskoormise ja hoolsuskohustusega eelise olemasolu tõendamisel
56.
Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikast tuleneb, et komisjon on kohustatud tõendama, et on olemas „riigiabi“ ELTL artikli 107 lõike 1 tähenduses, ja seega ka tõendama, et täidetud on tingimus, et abisaajad said eelise. (
23
)
57.
Väljakujunenud kohtupraktikast tuleneb samuti, et kui eraettevõtja põhimõte on kohaldatav, siis on komisjon see, kes on kohustatud eeskätt asjaomase liikmesriigi esitatud teavet arvesse võttes tõendama, et nimetatud põhimõtte kohaldamise tingimused on täidetud. (
24
)
58.
Selleks peab komisjon andma üldhinnangu, mis võtab arvesse kõiki asja olulisi tegureid, mille alusel on tal võimalik kindlaks teha, kas abi saanud ettevõtja ei oleks sarnaseid vahendeid kindlasti saanud selliselt eraettevõtjalt. (
25
) Kohtupraktika kohaselt on erainvestori kriteeriumi kohaldamisel ainsana asjakohased meetme võtmise otsuse tegemise hetkel olemasolevad tõendid ja prognoositav areng. (
26
)
59.
Selles osas on komisjon riigiabi puudutavate ELi toimimise lepingu põhireeglite nõuetekohase kohaldamise huvides kohustatud viima vaatlusaluste meetmete uurimise läbi hoolikalt ja erapooletult, et tal oleks lõpliku otsuse tegemisel selleks võimalikult täielikud ja usaldusväärsed tõendid. (
27
)
60.
Eelkõige tuleb komisjonil juhul, kui kohaldamisele kuulub eraõigusliku võlausaldaja kriteerium, paluda asjaomasel liikmesriigil esitada talle kogu asjakohane teave, mis võimaldab tal kontrollida, kas selle kriteeriumi kohaldamise tingimused on täidetud. (
28
)
61.
Nimelt, kuna komisjonile ei ole teatava meetme võtmise otsuse tegemise asjaolud tingimata vahetult teada, peab ta erainvestori kriteeriumi kohaldamisel tuginema suures osas objektiivsetele ja kontrollitavatele tõenditele, mille asjaomane liikmesriik esitas tõendamaks, et erainvestori kriteeriumi kohaldamise tingimused on täidetud. (
29
)
62.
Siiski ka juhul, kui komisjonil on tegemist liikmesriigiga, kes koostöö tegemise kohustust rikkudes ei ole esitanud talle teavet, mida komisjon liikmesriigilt on nõudnud, peab ta oma otsustes tuginema teatava usaldusväärsusega ja üksteisega kokkusobivatele tõenditele, mis moodustavad piisava aluse võimaldamaks järeldada, et ettevõtja on saanud soodustust, mis kujutab endast riigiabi, ning millele saab seega toetuda järeldustes, mille komisjon teeb. (
30
)
63.
Arvestades, et abisaajalt asjaomase abi tagasisaamise eesmärk on ära hoida konkurentsi moonutamist, mis on põhjustatud teatud konkurentsieelisest, ning taastada sel viisil asjaomase abi andmisele eelnenud olukord, ei saa komisjon eeldada, et ettevõtja on saanud riigiabi näol soodustust, kui ta tugineb üksnes negatiivsele oletusele, mis põhineb asjaolul, et vastupidise järelduse tegemiseks puudub teave, ning kui puuduvad teised tõendid, mis võiksid tõendada, et niisugune soodustus on tõesti olemas. (
31
)
a) Apellatsioonkaebuse väide
64.
Eelnevate kaalutluste põhjal tuleb analüüsida väidet, mille komisjon vaidlustatud kohtuotsuse kohta esitas.
65.
Minu arvates tuleb selleks, et kontrollida komisjoni esitatud väidete alusel Üldkohtu analüüsi õigsust, alustada vaidlusaluse otsuse analüüsimisest lähtuvalt vaidlustatud kohtuotsusest.
66.
Selles osas tuvastas komisjon esiteks vaidlusaluse otsuse punktis 7.1.2 valikulise eelise olemasolu ja selgitas seejärel punktis 7.2 välja abi suuruse.
67.
Punkti 7.1.2 raames tegi komisjon kõigepealt põhjendustes 73–77 kindlaks, et Valencia CF oli keerulises olukorras, kuid välistas põhjenduses 80, et ta oli väga keerulises olukorras. Sellega seoses lükkas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 51–106 tagasi Valencia CFi esitatud väited, mille eesmärgiks oli seada kahtluse alla analüüs, mille komisjon tegi kõnealuse äriühingu keerulise olukorra kohta, ning vaidlustatud kohtuotsuse viidatud osa üle ei vaielda ja see jääb järelikult käesoleva apellatsioonkaebuse ulatusest välja.
68.
Järgmisena tuletas komisjon viidatud keerulisest olukorrast vaidlusaluse otsuse punktides 81–83, et Valencia CFi reitingut võib pidada kuuluvaks reitingukategooriasse CCC, vastavalt reitinguagentuuride (eelkõige Standard & Poor’s‑i) kasutatavale standardmetodoloogiale. Kuigi Valencia CF vaidlustas selle analüüsi nii oma esimese astme hagi esimese väite kolmandas osas – millega Üldkohus nõustus – kui ka käesoleva apellatsioonkaebuse raames esitatud repliigis, tuleb märkida, et Üldkohus ei seadnud vaidlustatud kohtuotsuses kõnealust analüüsi ja sellest tulenevat järeldust kahtluse alla. Seega ei kuulu need käesoleva apellatsioonkaebuse kohaldamisalasse.
69.
Komisjon viitab vaidlusaluse otsuse põhjenduses 85 – mida on korratud eespool punktis 12 – garantiiteatisele, märkides, et tema analüüs tugineb garantiiteatisele, ning meenutades selle teatavaid põhimõtteid. Üldkohus mainib viidatud põhjendust ja eelkõige selle viimast lauset vaidlustatud kohtuotsuse punktis 124. Nagu komisjon ise tunnistas, on kõnealune viimane lause selgelt ebatäpne. (
32
)
70.
Asjaolude tegelik analüüs sisaldub aga vaidlusaluse otsuse põhjendustes 86 ja 87.
71.
Täpsemalt leiab komisjon põhjenduses 86, et teatise punktis 3.2 sätestatud viitemäärasid ei esine. Üksikasjalikumalt märgib komisjon: a) et Valencia CF on raskustes ettevõtja (vt garantiiteatise punkti 3.2 alapunkt a), b) et garantii katab üle 100% laenust (vt garantiiteatise punkti 3.2 punkt c) ja c) et 0,5% suuruses garantiipreemias ei kajastu garanteeritud laenuga seotud kohustuste täitmata jäämise risk ning et järelikult ei saa garantiihinda pidada turupõhiseks hinnaks (vt viidatud teatise punkti 3.2 alapunkt d).
72.
Analüüsi põhjal järeldab komisjon põhjenduses 87, et asjaomaste meetmete puhul ei ole järgitud garantiiteatises sätestatud tingimusi ning et „turul ei oleks kõnealuseid meetmeid abisaajatele samadel tingimustel rakendatud“.
73.
Eelnevast analüüsist ilmneb, et Üldkohus sedastas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 125 õigesti, et komisjon ei ole eeliseks kvalifitseerimist käsitlevas analüüsis, st vaidlusaluse otsuse punktis 7.1.2, märkinud, millise turuhinnaga võrreldes ta kõnealust garantiipreemiat hindas.
74.
Üksnes vaidlusaluse otsuse põhjenduses 93 – st abi suurust käsitlevas punktis 7.2 – märgib komisjon, et „intressimäär[…] […], mida oleks kohaldatud laenule ilma riigigarantiita […], ei võimalda […] mõttekat võrdlust“ ja seda „kuna tähelepanekuid sarnaste tehingute kohta turul on piiratud arvul“.
75.
Selle kohta tuleb meenutada, et nagu eespool punktides 48–50 kirjeldasin, peab garantiiteatise kohaselt selleks, et teha kindlaks, kas turumajandustingimustes tegutseva investori põhimõtet kohaldades makstakse garantii eest turupõhist hinda, kõigepealt kontrollida, kas „garantii eest tasutud hind vähemalt võrdub kapitaliturgudelt leitava vastava garantiipreemia viitemääraga“, ja juhul kui seda viitemäära ei leita, „tuleb garantiiga tagatud laenu kogu maksumust, kaasa arvatud laenu intressimäär ja garantiipreemia, võrrelda samasuguse garanteerimata laenu turuhinnaga“.
76.
Garantiiteatise süsteemis näib niisuguste piirhindade (st „kapitaliturgudelt leitav garantiipreemia viitemäär“ ja selle puudumisel „samasuguse garanteerimata laenu turuhind“) kindlaks tegemine juhul, kui neid on võimalik leida, asjaomase garantii riigiabiks kvalifitseerimisel määrav.
77.
Selles osas tuleneb toimikust ja vaidlustatud kohtuotsuse punktidest 125 ning 131, et Üldkohus esitas komisjonile menetlust korraldavate meetmete raames küsimuse sõnaselge eesmärgiga kontrollida, kuidas ta põhjendab viidatud järeldust, mis sisaldub vaidlusaluse otsuse punktis 93, millest tuleneb sisuliselt, et ei esine „samasuguseid garanteerimata laene“, mida saaks kasutada viitemäärana, et teha kindlaks, kas asjaomase garantii eest tasutud hind on turupõhine või mitte.
78.
Komisjon vastas sellele küsimusele, et kuna Valencia CFi finantsolukorda silmas pidades oli tegu raskustes oleva ettevõtjaga, oli ta asunud seisukohale, et ei esinenud turuhinda, mida oleks saanud kasutada kõnealuse garantiipreemia võrdlusmäärana. Komisjon täpsustas seejärel oma vastuses, et „teisisõnu ei olnud tal võimalik leida samasuguseid tehinguid, mille garantiitasusid maksaksid finantseerimisasutused, arvestades, et need asutused ei toeta niivõrd riskantseid tehinguid, mis seisnesid CCC reitinguga ettevõtjate garandiks olemises“. Järgmisena viitas komisjon garantiiteatise punktile 3.3, millest ilmneb, et CCC reitingu saanud ettevõtjatele antud laenude kohta ei ole turu viitemäära olemas. Kõnealune institutsioon lisas ka, et haldustoimikus ei olnud mingeid andmeid vastupidise kohta.
79.
Sellest Üldkohtu küsimusele antud vastusest ilmneb, et komisjon järeldas asjaolude põhjal sisuliselt, et tema läbiviidud analüüsi tulemusel oli „võimalik leida“, (
33
) et Valencia CFi reiting on tasemel CCC, et mitte ükski finantseerimisasutus ei oleks toetanud niivõrd riskantset tehingut nagu see, mis seisnes Valencia CFi garandiks hakkamises, ning et seetõttu tuli sel põhjusel ja toimikus vastupidiste tõendite puudumisel välistada, et esinevad „samasugused garanteerimata laenud“, mida saaks kasutada võrdlusmäärana asjaomase garantiiga võrdlemisel.
80.
Selle kohta märgin, et lisaks asjaolule, et need vaidlusaluse otsuse põhjenduses 93 sisalduva järelduse põhjendamiseks esitatud argumendid puuduvad vaidlusaluse otsuse tekstist täielikult, näib, et nende aluseks on arutluskäik, mida võib nimetada „loogiliselt usutavaks“, kuid mis ei põhine tegelikult olemasolevatel tõenditel.
81.
Nimelt on usutav leida – nagu järeldas komisjon –, et finantseerimisasutused ei tee üldjuhul CCC reitinguga ettevõtjatega garantiitehinguid, kuigi tõtt öeldes viitas komisjon selle väite kinnituseks üksnes garantiiteatise punktile 3.3. Käesoleval juhul põhineb aga lõppjäreldus, mille kohaselt ei ole „samasuguseid garanteerimata laene“, mida saaks kasutada võrdlusalusena, et teha kindlaks, kas asjaomase garantii eest tasutud hind on turupõhine või mitte, teatavas mõttes kahekordsel deduktsioonil, st ühest küljest deduktsioonil, mille kohaselt Valencia CFi keerulise finantsolukorra alusel on „võimalik leida“, et selle äriühingu reiting on tasemel CCC – järelikult andis selle reitingu Valencia CFile komisjon ise (
34
) –, ning teisest küljest deduktsioonil, mille kohaselt viidatud reitingu andmise tagajärjel ei oleks ükski finantseerimisasutus Valencia CFiga sellist tehingut teinud.
82.
Kahtlen selles, et võib leida, et lõppjäreldust, mille aluseks on pelgalt niisugune loogiliselt usutav arutluskäik, saaks pidada kooskõlas olevaks eelise olemasolu tõendamise kohustuse ja hoolsuskohustuse valdkonna nõuetega, mis tulenevad komisjonile eespool punktides 56–63 viidatud kohtupraktikast.
83.
Nagu selgitasin eespool punktis 57, on komisjonil kohustus tõendada, et erainvestori põhimõtte kohaldamise tingimused ei ole täidetud. Kohtupraktikas esitatud tõlgenduse kohaselt näeb see kohustus ette, et komisjon peab tuginema tõenditele, mis võimaldavad kahtluseta tõendada eelise olemasolu ning ta ei või piirduda pelgalt järeldustega, nende usutavusest sõltumatult, või põhineda negatiivsetel eeldustel ilma, et viidatud institutsioonil oleks võimalik tõendada, et ta proovis konkreetsel juhul vähemalt kontrollida nende järelduste põhjendatust, toetudes teatava usaldusväärsusega ja üksteisega kokkusobivatele tõenditele, mis moodustavad tema tehtavatele järeldustele piisava aluse ning millele saab seega nendes järeldustes tugineda. Eespool punktis 59 viidatud väljakujunenud kohtupraktikast tuleneb, et komisjon peab viima uurimismenetluse läbi hoolikalt ja erapooletult, et tal oleks lõpliku otsuse tegemisel selleks võimalikult täielikud ja usaldusväärsed tõendid. Komisjonil lasuv hoolsuskohustus ei luba tal oma järeldusi pelgalt „loogiliselt usutava“ arutluskäigu alusel põhjendada, ilma et ta teeks vähimaidki jõupingutusi oma järelduste aluseks oleva konkreetse teabe saamiseks.
84.
Selles osas ei nõustu ma komisjoni väitega, mida on kirjeldatud eespool punktis 31 ning mille kohaselt tuleb järeldada, et sellises olukorras, nagu on kõne all käesolevas kohtuasjas, on ta kohtupraktika kohaselt täitnud oma tõendamiskoormise ja järginud oma hoolsuskohustust. Minu arvates ei või komisjon sellisel juhul, nagu on kõne all käesolevas kohtuasjas, deduktiivse arutluskäigu alusel järeldada, et ei ole „samasuguseid garanteerimata laene“, mida saaks kasutada viitemäärana, et teha kindlaks, kas asjaomase garantii eest tasutud hind on turupõhine, piirdudes sellega, et ta kutsub liikmesriiki ja huvitatud isikuid üles esitama märkusi menetluse algatamise otsuse ja selles sisalduvate järelduste kohta ning leiab, et toimikus ei ole mingeid andmeid selle kohta, et turul oleks sarnaseid tehinguid.
85.
Nagu tuleneb eespool punktides 57 ja 61 viidatud kohtupraktikast, tugineb komisjon riigiabi valdkonnas kindlasti suures osas liikmesriigi esitatud teabele. Esiteks tuleneb aga punktis 60 viidatud kohtupraktikast samuti, et komisjonil on kohustus paluda asjaomasel liikmesriigil edastada kogu asjaomane teave, mis võimaldab tal kontrollida, kas erainvestori põhimõtte kohaldamise tingimused on täidetud. Mulle ei tundu, et pelk üleskutse esitada menetluse algatamise otsuse kohta oma märkused on võrdsustatav teabe esitamise nõudega. Teiseks tuleneb lisaks punktis 62 viidatud kohtupraktikast, et ka juhul, kui asjaomane liikmesriik koostööd ei tee, peab komisjon oma otsustes igal juhul toetuma teatava usaldusväärsusega ja üksteisega kokkusobivatele tõenditele, mis moodustavad tema tehtavatele järeldustele piisava aluse. Järelikult ei või ta tugineda pelgalt deduktiivsele arutluskäigule, mis on loogiliselt usutav.
86.
See ei tähenda, et komisjon peaks uurima tõendeid, mille olemasolu on pelgalt teoreetiline, või et ta peab oma uurimise erivolitusi kasutama väljaspool juhtumeid, milles see vajalik on. See tähendab üksnes, et tal lasuv hoolsuskohustus ei luba tal sellisel juhul, nagu on kõne all käesolevas kohtuasjas, tugineda ainult loogiliselt usutavale arutluskäigule, ilma et ta oleks vähimalgi määral vähemalt proovinud põhjendada oma järeldust konkreetse teabe kohta, millel võib põhineda tema järeldus, mille kohaselt tuli välistada, et olid olemas „samasugused garanteerimata laenud“, mida oleks saanud kasutada võrdlusalusena kõnealuse garantiiga võrdlemisel.
87.
Kõikidest eelnevatest kaalutlustest tuleneb, et ei saa leida – nagu nõuab komisjon –, et Üldkohus rikkus õigusnormi ja kehtestas kõnealusele institutsioonile ülemäärase tõendamiskoormise, kui ta järeldas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 135, et komisjon oli ekslikult välistanud vaidlusaluse otsuse põhjenduses 93 turuhinna olemasolu sarnase garanteerimata laenu kohta, „kuna […] sarnas[eid] tehingu[id] […] turul on piiratud arvul“, sest see järeldus oli õiguslikult piisavalt kinnitamata. Sellest tuleneb, et komisjoni esitatud apellatsioonkaebuse väite teine osa tuleb tagasi lükata.
88.
Niisugusest veast, mille komisjon tegi seoses tõendiga, mis, nagu punktides 75 ja 76 seoses punktidega 48–50 viitasin, on määrav garantiiteatises ette nähtud analüüsis sellise asjaomase riigigarantii riigiabina kvalifitseerimiseks, piisab minu hinnangul selleks, et põhjendada Üldkohtu järeldust vaidlustatud kohtuotsuse punktis 134 – järeldus, mille kohaselt eiras komisjon käesoleval juhul garantiiteatist. Nimelt olnuks kõnealuse teatisega kooskõlas oleva analüüsi eelduseks samasuguse garanteerimata laenu turuhinna võimaliku olemasolu hoolas analüüs. Sellest tuleneb, et ka komisjoni apellatsioonkaebuse väite esimene osa tuleb minu arvates igal juhul tagasi lükata.
89.
Seoses komisjoni apellatsioonkaebuse väite kolmanda osaga, mis puudutab väidetavat asjaolude moonutamist Üldkohtu poolt ning mis on eespool punktis 33 kokku võetud, tuleb meenutada, et Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt peab moonutamine selgelt nähtuma toimiku materjalidest, ilma et oleks vaja faktilisi asjaolusid ja tõendeid uuesti hinnata. (
35
)
90.
Komisjon väidab, et leides vaidlustatud kohtuotsuse punktis 137, et komisjon ei viidanud ühelegi teisele haldusmenetluse käigus saadud tõendile, mis oleks toetanud tema järeldusi sarnaste tehingute ebapiisavuse kohta, moonutas Üldkohus asjaolusid, kuna komisjon tugines ka kahtlustele, mida Fundación Valencia väljendas menetluse algatamise otsuse kohta esitatud märkustes sarnaste garantiide olemasolu kohta turul.
91.
Selles osas märgin esiteks, et ei vaidlusaluses otsuses ega ka komisjoni –eespool viidatud – vastuses Üldkohtu määratud menetlust korraldavatele meetmetele ei ole ühtegi viidet Fundación Valencia väljendatud võimalikele kahtlustele. Teiseks ja igal juhul ilmneb Fundación Valencia märkuste selle osa pelgal lugemisel, millele viitas komisjon, et ta piirdus selle kinnitamisega, et ta „ei olnud teadlik“, kas turul on sarnased võrreldavad garantiid olemas või mitte, ega väljendanud nende olemasolu suhtes kahtlusi, nagu väidab komisjon. Niisugustel asjaoludel ei saa minu arvates Üldkohtule ette heita asjaolude moonutamist ja järelikult ei ole ka komisjoni apellatsioonkaebuse väite kolmas osa vastuvõetav.
92.
Kokkuvõttes tuleneb eelnevatest kaalutlustest, et minu arvates ei ole komisjoni esitatud apellatsioonkaebuse ainus väide põhjendatud. Järelikult leian, et apellatsioonkaebus tuleb tagasi lükata.
VI. Kohtukulud
93.
Euroopa Kohtu kodukorra artikli 184 lõike 2 kohaselt otsustab Euroopa Kohus kohtukulude jaotamise, kui apellatsioonkaebus on põhjendamatu. Kodukorra artikli 138, mida kohaldatakse artikli 184 lõike 1 kohaselt apellatsioonimenetlustele, lõike 1 alusel on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud.
94.
Kodukorra artikli 140, mida kohaldatakse samuti artikli 184 lõike 1 kohaselt apellatsioonimenetlustele, lõikes 1 on sätestatud, et menetlusse astunud liikmesriigid kannavad ise oma kohtukulud.
95.
Kuna käesoleval juhul kaotas kohtuvaidluse komisjon, tuleb kohtukulud jätta vastavalt Valencia CFi taotlustele komisjoni kanda. Hispaania Kuningriik, kes oli esimeses kohtuastmes menetlusse astuja, kannab ise oma kohtukulud.
VII. Ettepanek
96.
Eelnevate kaalutluste põhjal teen Euroopa Kohtule ettepaneku otsustada järgmiselt:
–
jätta apellatsioonkaebus rahuldamata;
–
jätta Euroopa Komisjoni kohtukulud tema enda kanda ja mõista temalt välja Valencia Club de Fútbol, SAD kohtukulud;
–
jätta Hispaania Kuningriigi kohtukulud tema enda kanda.
(
1
)	Algkeel: itaalia.
(
2
)	ELT 2017, L 55, lk 12.
(
3
)	ELT 2008, C 155, lk 10.
(
4
)	Vt vaidlusaluse otsuse põhjendused 6–8 ja vaidlustatud kohtuotsuse punkt 9.
(
5
)	Vt üksikasjalikult vaidlusaluse otsuse põhjendused 12 ja 13 ja vaidlustatud kohtuotsuse punktid 5 ja 9.
(
6
)	ELT 2014, C 69, lk 99.
(
7
)	Ühenduse suuniste raskustes olevate äriühingute päästmiseks ja ümberkorraldamiseks antava riigiabi kohta (ELT 2004, C 244, lk 2) kohaselt, vt vaidlusaluse otsuse põhjendused 73–77.
(
8
)	Vt vaidlusaluse otsuse põhjendus 80.
(
9
)	Vaidlusaluse otsuse põhjendused 81–83 ja 25. joonealune märkus.
(
10
)	Nagu ilmneb vaidlustatud kohtuotsuse punktidest 50 ja 140, pidas Üldkohus hagi esimest väidet 4. meedet käsitlevas osas vastuvõetamatuks.
(
11
)	Määratletud kooskõlas teatisega viite‑ ja diskontomäärade kindlaksmääramise meetodi läbivaatamise kohta (ELT 2008, C 14, lk 6). Vt vaidlustatud kohtuotsuse punktid 121–123 ja 133.
(
12
)	Vaidlustatud kohtuotsuse punktid 124 ja 125.
(
13
)	Vt vaidlustatud kohtuotsuse punkt 134.
(
14
)	Vt vaidlustatud kohtuotsuse punktid 135–138.
(
15
)	Komisjon viitab teatise punkti 4.1 alapunktile a ja toob näitena otsuse, mida käsitleti hiljutises 26. märtsi 2020. aasta kohtuotsuses Larko vs. komisjon (C‑244/18 P, EU:C:2020:238, punktid 92–119).
(
16
)	Vt selle kohta 26. märtsi 2020. aasta kohtuotsus Larko vs. komisjon (C‑244/18 P, EU:C:2020:238, punkt 102 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
17
)	Vt muu hulgas 2. detsembri 2010. aasta kohtuotsus Holland Malt vs. komisjon (C‑464/09 P, EU:C:2010:733, punkt 47 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
18
)	Vt muu hulgas 10. juuli 2008. aasta kohtuotsus Bertelsmann ja Sony Corporation of America vs. Impala (C‑413/06 P, EU:C:2008:392, punkt 44 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
19
)	Vt selle kohta muu hulgas 7. märtsi 2002. aasta kohtuotsus Itaalia vs. komisjon (C‑310/99, EU:C:2002:143, punkt 52 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
20
)	Vt selle kohta muu hulgas 3. aprilli 2014. aasta kohtuotsus Prantsusmaa vs. komisjon (C‑559/12 P, EU:C:2014:217, punkt 96).
(
21
)	Vt eriti garantiiteatise punkt 3.1.
(
22
)	Niisugune olukord oli tekkinud kohtuasjas, mis oli aluseks 26. märtsi 2020. aasta kohtuotsusele Larko vs. komisjon (C‑244/18 P, EU:C:2020:238, punktid 92–119). Vt selle kohta ka 1. veebruari 2018. aasta vastav kohtuotsus Larko vs. komisjon (T‑423/14, EU:C:2018:57, punktid 180–194).
(
23
)	Vt muu hulgas 4. märtsi 2021. aasta kohtuotsus komisjon vs. Fútbol Club Barcelona (C‑362/19 P, EU:C:2021:169, punkt 62 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
24
)	Vt 10. detsembri 2020. aasta kohtuotsus Comune di Milano vs. komisjon (C‑160/19 P, EU:C:2020:1012, punkt 110) ning selles tähenduses 26. märtsi 2020. aasta kohtuotsus Larko vs. komisjon (C‑244/18 P, EU:C:2020:238, punkt 65 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
25
)	26. märtsi 2020. aasta kohtuotsus Larko vs. komisjon (C‑244/18 P, EU:C:2020:238, punkt 66).
(
26
)	Vt selle kohta 5. juuni 2012. aasta kohtuotsus komisjon vs. EDF (C‑124/10 P, EU:C:2012:318, punkt 105) ja 10. detsembri 2020. aasta kohtuotsus Comune di Milano vs. komisjon (C‑160/19 P, EU:C:2020:1012, punkt 112).
(
27
)	Vt muu hulgas 2. septembri 2010. aasta kohtuotsus komisjon vs. Scott (C‑290/07 P, EU:C:2010:480, punkt 90) ja 26. märtsi 2020. aasta kohtuotsus Larko vs. komisjon (C‑244/18 P, EU:C:2020:238, punkt 67).
(
28
)	Vt muu hulgas 20. septembri 2017. aasta kohtuotsus komisjon vs. Frucona Košice (C‑300/16 P, EU:C:2017:706, punkt 24), 26. märtsi 2020. aasta kohtuotsus Larko vs. komisjon (C‑244/18 P, EU:C:2020:238, punkt 68), 10. detsembri 2020. aasta kohtuotsus Comune di Milano vs. komisjon (C‑160/19 P, EU:C:2020:1012, punkt 104). Vt selle kohta ka 5. juuni 2012. aasta kohtuotsus komisjon vs. EDF (C‑124/10 P, EU:C:2012:318, punkt 104) ning 6. märtsi 2018. aasta kohtuotsus komisjon vs. FIH Holding ja FIH Erhvervsbank (C‑579/16 P, EU:C:2018:159, punkt 47).
(
29
)	Vt selle kohta 10. detsembri 2020. aasta kohtuotsus Comune di Milano vs. komisjon (C‑160/19 P, EU:C:2020:1012, punkt 112).
(
30
)	Vt 17. septembri 2009. aasta kohtuotsus komisjon vs. MTU Friedrichshafen (C‑520/07 P, EU:C:2009:557, punktid 54–56) ja 26. märtsi 2020. aasta kohtuotsus Larko vs. komisjon (C‑244/18 P, EU:C:2020:238, punkt 69).
(
31
)	17. septembri 2009. aasta kohtuotsus komisjon vs. MTU Friedrichshafen, (C‑520/07 P, EU:C:2009:557, punktid 57 ja 58), 26. märtsi 2020. aasta kohtuotsus Larko vs. komisjon (C‑244/18 P, EU:C:2020:238, punkt 70) ning 10. detsembri 2020. aasta kohtuotsus Comune di Milano vs. komisjon (C‑160/19 P, EU:C:2020:1012, punkt 111).
(
32
)	See lause kujutab minu arvates ebatäpset ümbersõnastust garantiiteatise punktis 2.2 sisalduvast lausest, milles viidatakse olukordadele, kus ettevõtja on väga keerulises olukorras, nagu olukorrad, millele viidati eespool punktis 55. Nagu komisjon ise vaidlusaluse otsuse põhjenduses 80 leidis, ei ole sellega käesoleval juhul tegemist.
(
33
)	Vt vaidlusaluse otsuse põhjendus 83.
(
34
)	Märgin sellega seoses, et Valencia CF ja Hispaania Kuningriik väidavad, et laenu andnud pank Bancaja andis BB tasemel reitingu.
(
35
)	Vt muu hulgas 11. novembri 2021. aasta kohtuotsus Autostrada Wielkopolska vs. komisjon ja Poola (C‑933/19 P, EU:C:2021:905, punkt 94 ja seal viidatud kohtupraktika).