62005CC0212
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
L. A. GEELHOED
esitatud 28. septembril 2006 (
1
)
Kohtuasi C-212/05
Gertraud Hartmann
versus
Freistaat Bayern
„Piirialatöötaja — Määrus (EMÜ) nr 1612/68 — Teise liikmesriiki elama asumine — Töötu abikaasa — Lapsehooldustasu — Abikaasale toetuse andmisest keeldumine — Sotsiaalne soodustus — Elukoha tingimus”
I. Sissejuhatus
1.
Saksa Bundeserziehungsgeldgesetz’i (lapsehooldustasu föderaalseadus, edaspidi „BErzGG”) kohaselt sõltub lapsehooldustasu saamine muu hulgas sellest, kas selle subjekt elab Saksamaal. Käesolevas kohtuasjas soovib Bundessozialgericht teada, kas see elukohanõue on vastuolus ühenduse õiguse, täpsemalt määruse nr 1612/68, (
2
) määruse nr 1408/71 (
3
) või EÜ artikliga 18, nii et austerlasest naisel, kes elab Austrias koos oma sakslasest abikaasaga, kes töötab avaliku teenistujana Saksamaal, peaks samuti olema õigus kõnealusele tasule.
2.
Bundessozialgericht esitas kohtuasjas C-213/05: Geven Euroopa Kohtule käesoleva kohtuasjaga samal ajal veel ühe eelotsuse küsimuse sellesama lapsehooldustasu käsitleva siseriikliku õigusnormi kohta, seekord seoses Madalmaades elava ja Saksamaal töötava piirialatöötajaga. Asjaomase õigusnormi kohaselt on piirialatöötajatel samuti õigus kõnealusele hüvitisele, tingimusel et nad teevad Saksamaal tööd vähemtähtsast tööst suuremas mahus. Kuigi nimetatud kohtuasjad on lähedalt seotud, on nende tõusetumise faktilised asjaolud täiesti erinevad, nii et ma käsitlen neid eraldi ettepanekutes, mille ma esitan koos.
II. Asjakohased õigusnormid
A. Ühenduse õigus
3.
Määruse (EMÜ) nr 1612/68 artikli 7 lõiked 1 ja 2 sätestavad:
„1.   Töötajat, kes on liikmesriigi kodanik, ei tohi teise liikmesriigi territooriumil tema kodakondsuse tõttu kohelda ükskõik milliste tööhõive- ja töötingimuste suhtes teisiti kui selle riigi kodanikest töötajaid, eelkõige seoses töötasu, vallandamise ja töötuks jäämise puhul tööle ennistamise või uue töökoha leidmisega.
2.   Tal on samad sotsiaalsed ja maksusoodustused kui selle riigi kodanikest töötajatel.”
B. Siseriiklik õigus
4.
BErzGG 31. jaanuaril 1994. aastal kehtinud redaktsiooni (
4
) § 1 lõike 1 kohaselt on isikul, 1) kelle alaline või peamine elukoht asub Saksamaal, 2) kelle ülalpeetav laps elab koos temaga, 3) kes selle lapse eest ise hoolitseb ja teda kasvatab ning 4) kes on töötu või ei tööta täistööajaga, õigus lapsehooldustasule.
5.
BErzGG § 1 lõige 4 sätestab, et EÜ kodanikel ja Saksamaa naaberriikidest pärit piirialatöötajatel on õigus lapsehooldustasule tingimusel, et nad teevad selles liikmesriigis tööd vähemtähtsast tööst suuremas mahus. Eelotsusetaotlusest nähtub, et kõnealust sätet ei kohaldata avalike teenistujate ega võõrtöötajate abikaasade suhtes.
6.
Vastavalt BErzGG 12. oktoobril 2000 kehtinud redaktsiooni (
5
) § 1 lõikele 7 on õigus saada lapsehooldustasu ka Saksamaal avalik-õiguslikus ameti- ja teenistussuhtes töötava isiku abikaasal, kes elab teises liikmesriigis. Seda sätet ei kohaldata siiski laste suhtes, kes on sündinud enne 1. jaanuari 2001.
III. Asjaolud ja menetlus
7.
Põhikohtuasjas Bundessozialgerichtis pooleliolev vaidlus puudutab Freistaat Bayern’i keeldumist maksta G. Hartmannile lapsehooldustasu tema kolme lapse eest, kes on sündinud 1991., 1993. ja 1997. aastal.
8.
G. Hartmann on Austria kodanik, kes elab Austrias koos oma sakslasest abikaasa ja kolme lapsega. Tema abikaasa elas enne abiellumist Saksamaal, kus ta töötas alates 1986. aastast avaliku teenistujana Deutsche Bundespost’is. Pärast abiellumist 1990. aasta mais kolis G. Hartmanni abikaasa Austriasse, kuid töötas edasi Deutsche Bundespostis ja alates 1995. aastast Deutsche Telekom AG-s. G. Hartmann ei tööta ega ole füüsilisest isikust ettevõtja.
9.
Freistaat Bayern keeldus maksmast G. Hartmannile tema kahe esimese lapse eest BErzGG-s sätestatud lapsehooldustasu, kuna ta ei elanud ega olnud töösuhetes Saksamaal. Rahuldamata jäeti nii G. Hartmanni poolt 1996. aasta oktoobris esitatud uuesti läbivaatamise taotlused kui ka taotlus saada lapsehooldustasu tema kolmanda lapse esimese eluaasta eest.
10.
G. Hartmann vaidlustas need otsused edutult kõigepealt Sozialgericht Münchenis ja hiljem apellatsiooni korras Bayerisches Landessozialgerichtis. Seejärel esitas ta kassatsioonkaebuse Bundessozialgerichtile, kes otsustas menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule EÜ artikli 234 alusel kaks eelotsuse küsimust.
11.
Bundessozialgericht märkis eelotsusetaotluses kõigepealt, et G. Hartmannil ei olnud õigust taotleda lapsehooldustasu määruse nr 1408/71 alusel. Kuigi see hüvitis kuulub nimetatud määruse esemelisse kohaldamisalasse ja G. Hartmann oleks võinud seda muidu Euroopa Kohtu praktika (liidetud kohtuasjad Hoever ja Zachow) (
6
) alusel taotleda, ei olnud tema abikaasa kui avalik teenistuja põhikohtuasja faktiliste asjaolude asetleidmise ajal „töötaja” kõnealuse määruse tähenduses ega kuulunud selle isikulisse kohaldamisalasse. Siseriiklik kohus kaalus ka, kas G. Hartmannil võiks olla õigus lapsehooldustasule määruse nr 1612/68 artikli 7 lõike 2 alusel. Ta leidis, et G. Hartmanni abikaasat võis hoolimata tema avaliku teenistuja staatusest pidada töötajaks, kuid kahtles, kas nimetatud määrusega antud õigustele võib tugineda sellise isiku abikaasa, kes oli oma töösuhet muutmata asunud elama teise liikmesriiki, mille kodanik ta abikaasa on. Bundessozialgericht märkis, et Euroopa Kohus on seni leidnud, et EÜ artikli 39 ja määruse nr 1612/68 peamine eesmärk on võimaldada töötajal vabalt teise liikmesriigi territooriumile liikuda ja seal tööle asuda. (
7
) Ta leidis siiski ka, et nüüd on ehk võimalik tõlgendada liikumisvabadust laiemalt, sest EÜ artiklis 18 on tunnustatud üldist liikmesriikide territooriumil viibimise õigust. Neil asjaoludel esitas Bundessozialgericht Euroopa Kohtule järgmised kaks küsimust:
„a)
Kas võõrtöötajana määruse nr 1612/68 töötajate liikumisvabaduse kohta ühenduse piires […] tähenduses tuleb ajavahemikus jaanuarist 1994 kuni septembrini 1998 käsitleda ka Saksa kodanikku, kes asus 1990. aastal elama Austriasse, töötades samal ajal edasi Saksamaal postiametnikuna, ning kes töötab sellest ajast alates piirialatöötajana?
Juhul kui vastus esimesele küsimusele on jaatav:
b)
Kas määruse nr 1612/68 artikli 7 lõike 2 mõttes on tegemist kaudse diskrimineerimisega, kui esimeses küsimuses nimetatud isiku töötule abikaasale, kes elab Austrias ja kellel on selle riigi kodakondsus, keeldutakse maksmast Saksa lapsehooldustasu põhjusel, et tal ei ole Saksamaal peamist ega alalist elukohta?”
12.
Kirjalikud märkused esitasid G. Hartmann, Saksamaa, Hispaania ja Ühendkuningriigi valitsus ning komisjon. 13. juuni 2006. aasta kohtuistungil esitasid täiendavad märkused G. Hartmann, Saksamaa, Madalmaade ja Ühendkuningriigi valitsus ning komisjon.
IV. Kokkuvõte esitatud väidetest
13.
Nii G. Hartmann kui ka Hispaania valitsus väidavad, et esimesele küsimusele, mis puudutab G. Hartmanni abikaasa võõrtöötaja staatust määruse nr 1612/68 tähenduses, tuleks vastata jaatavalt. Hispaania valitsus viitab sellega seoses määruse nr 1612/68 artikli 1 lõikele 1, mille kohaselt „[l]iikmesriigi igal kodanikul on sõltumata elukohast õigus asuda tööle ja töötada teise liikmesriigi territooriumil […]”, ja märgib, et selle määruse artikli 10 kohaselt laienevad võõrtöötajale võimaldatavad hüvitised ka tema abikaasale. (
8
) Ta märgib ka, et G. Hartmanni abikaasat tuleks käsitada piirialatöötajana määruse nr 1408/71 artikli 1 punkti b tähenduses. (
9
) Nii G. Hartmann kui ka Hispaania valitsus leiavad, et kuigi võidakse väita, et G. Hartmanni abikaasa on avalik teenistuja ja et määruse nr 1408/71 kohaldamisala laiendati perehüvitiste osas avalikele teenistujatele alles 1999. aastal, (
10
) samal ajal kui EÜ artikli 39 lõike 4 isikulist kohaldamisala, tuleks seda piirangut käsitada kohaldatavana üksnes nende avalike teenistujate suhtes, kes osalevad avaliku võimu teostamisel. Deutsche Telekom AG on aga ettevõtja, kes osutab avalikke teenuseid ega täida avaliku võimu teostamisega seotud ülesandeid.
14.
Teise küsimusega seoses väidavad G. Hartmann ja Hispaania valitsus, et G. Hartmannile lapsehooldustasu maksmisest keeldumine on kaudne diskrimineerimine, mis on vastuolus määruse nr 1612/68 artikli 7 lõikega 2 ja EÜ artikliga 39. Siseriiklikud kohtud leidsid, et hüvitiste eksporditavus sõltub töösuhte olemasolust, kuid Hispaania valitsus märgib liidetud kohtuasjadele Hoever ja Zachow (
11
) tuginedes, et lapsehooldustasu sarnaste perehüvitiste saamise õiguse annab see, kui üks vanem otsustab pühenduda lapse kasvatamisele, olenemata sellest, kas see vanem on sotsiaalkindlustusskeemi raames kindlustatud või töötab. Käesolevas kohtuasjas on G. Hartmann oma abikaasa kaudu seotud Saksa sotsiaalkindlustusskeemiga.
15.
Saksamaa ja Ühendkuningriigi valitsus leiavad, et isikut, kes ei ole kasutanud oma vaba liikumise õigust selleks, et asuda teises liikmesriigis tööle, vaid on lihtsalt vahetanud oma elukohajärgset riiki, ei saa pidada võõrtöötajaks määruse nr 1612/68 tähenduses. Nimetatud valitsused märgivad teise küsimusega seoses teise võimalusena, et kuigi on tuvastatud, et lapsehooldustasu kuulub määruse nr 1408/71 esemelisse kohaldamisalasse, ei kuulunud G. Hartmanni abikaasa kui avalik teenistuja põhikohtuasja faktiliste asjaolude asetleidmise ajal perehüvitiste maksmise osas selle määruse isikulisse kohaldamisalasse. Erinevalt määrusest nr 1408/71 ei näe määrus nr 1612/68 ette sotsiaalsete soodustuste eksporditavust ega hüvitiste kattumise vältimist. Kuna esimesena nimetatut tuleb käsitada viimati nimetatu suhtes lex specialis’ena või, nagu Ühendkuningriigi valitsus märgib, kuna see on viimati nimetatu suhtes suhteliselt ülimuslik, ei tohi määruse nr 1612/68 artikli 7 lõiget 2 tõlgendada määruses nr 1408/71 sätestatud süsteemi tõhusust kahjustaval viisil. Saksamaa valitsus möönab, et BErzGG-s sätestatud elukohanõue võib endast kujutada kaudset diskrimineerimist, kuid leiab, et see on õigustatud lapsehooldustasu saaja ja Saksa ühiskonna tegeliku sideme tagamiseks. Ühendkuningriigi valitsus on seisukohal, et liikmesriike ei tohiks sundida esitama objektiivseid põhjendusi selle kohta, miks lapsehooldustasu sarnaseid hüvitisi ei võimaldata teistes liikmesriikides elavatele isikutele.
16.
Komisjon on Saksamaa ja Ühendkuningriigi valitsusega ühel arvamusel, et määrusi nr 1612/68 ja nr 1408/71 ei saa nimetatud põhjustel käesolevas kohtuasjas kohaldada. Arvestades eelotsusetaotluses esitatud Bundessozialgerichti märkust, et määrusega nr 1612/78 tagatud liikumisvabaduse mõistet võib nüüd tõlgendada laiemalt, kuna EÜ artikkel 18 näeb ette õiguse liikuda ja elada teistes liikmesriikides majanduslikest eesmärkidest sõltumatult, leiab komisjon siiski, et Euroopa Kohus peaks uurima, kas kõnealusest õigusnormist võib tuleneda G. Hartmanni õigus saada Saksa lapsehooldustasu.
17.
Sellega seoses märgib komisjon, viidates kodakondsust puudutavatele üldpõhimõtetele, millest Euroopa Kohus tegi kokkuvõtte kohtuasjas Pusa, (
12
) et siseriiklik õigusakt, mis seab teatavad selle riigi kodanikud ebasoodsasse olukorda üksnes seetõttu, et need on kasutanud teise liikmesriiki liikumise ja seal elamise vabadust, põhjustaks ebavõrdset kohtlemist, mida saab pidada EÜ artikliga 18 kokkusobivaks üksnes juhul, kui seda on võimalik õigustada objektiivsete asjaoludega, mis ei sõltu asjaomaste isikute kodakondsusest, ja kui see on proportsionaalne siseriiklike õigusnormide õiguspärase eesmärgiga. Kui on ilmne, et BErzGG-s sätestatud elukohanõude kohaldamine seab teatavad kodanikud sellisesse ebasoodsasse olukorda, jagab komisjon Bundessozialgerichti kahtlusi selle õigustatuse suhtes. Ta leiab sellele kinnitust asjaolust, et BErzGG-d on vahepeal muudetud, et võimaldada lapsehooldustasu maksmist teistes liikmesriikides elavate Saksa avalike teenistujate abikaasadele. Komisjon viitab Euroopa Kohtu otsusele kohtuasjas Bidar (
13
) ja väidab, et „ilmsetel põhjustel” ei ole vaja kaaluda, kas G. Hartmanni abikaasa kui oma kodumaal töötav avalik teenistuja on Saksa ühiskonnaga piisavalt lõimunud või sellega tegelikult seotud.
18.
Saksamaa ja Ühendkuningriigi valitsus rõhutasid kohtuistungil, et BErzGG alusel taotleb lapsehooldustasu G. Hartmann, mitte tema abikaasa. Kuna G. Hartmann ise ei ole kasutanud EÜ artikliga 18 tagatud õigusi, ei ole tal alust tugineda kõnealusele õigusnormile. Selle poolest erineb käesolev kohtuasi näiteks kohtuasjadest D’Hoop (
14
) ja Pusa. (
15
) EÜ artiklit 18 ei või tõlgendada nii, et isikul, kes ei ole liikunud teise liikmesriiki, on lubatud tugineda oma liikumisõigust kasutanud abikaasa õigustele. EÜ artikliga 18 tagatud õiguste suhtes kehtivad piirangud. Sotsiaalsete soodustuste eksporditavusega seoses on sellised piirangud sätestatud määruses nr 1408/71.
19.
Vastuseks komisjoni seisukohale EÜ artikli 18 kohaldatavuse suhtes märgib Madalmaade valitsus, et käesoleva kohtuasja ja kohtuasja Schempp (
16
) faktilistes asjaoludes on teatav sarnasus, kuid erinevalt viimati nimetatud kohtuasjast ei mõjutanud see, et G. Hartmanni abikaasa kasutas õigust liikuda teise liikmesriiki, mingil viisil G. Hartmanni õigust Saksa hüvitistele. Sellega seoses ei olnud oluline, kas G. Hartmanni abikaasa elas Saksamaal või Austrias. Märkides, et käesoleval juhul soovib ühest liikmesriigist teise elama asunud isiku päritolumaal oma õigusi maksma panna ühest liikmesriigist teise elama asunud isiku abikaasa, väidab Madalmaade valitsus, et praegu kehtiv ühenduse õigus tunnistab üksnes teatavaid ühest liikmesriigist teise elama asunud isikute pereliikmete tuletatud õigusi vastuvõtvas liikmesriigis (
17
) G. Hartmann ei saa EÜ artikli 18 alusel lapsehooldustasu lihtsalt seetõttu taotleda, et ta ise ei ole liikumisõigust kasutanud. G. Hartmanni abikaasat ei takistatud mingil viisil kasutamast õigust liikuda Austriasse.
V. Hinnang
A. Sissejuhatavad märkused
20.
Esiteks tuleb rõhutada, et G. Hartmann ei saa iseseisvalt tugineda ühenduse õigusele, vaidlustamaks otsuseid, millega tema lapsehooldustasu saamise taotlused rahuldamata jäeti, sest ta ei ole kasutanud ühenduse õigusega antud vaba liikumise õigust. Ta võib selle hüvitise saada üksnes kaudselt, tänu oma abielusidemetele, kuid tema abikaasa ei täida juhuslikult samuti BErzGG § 1 lõikes 1 sätestatud tingimusi.
21.
Bundessozialgerichti esitatud eelotsuse küsimused keskenduvad seetõttu G. Hartmanni abikaasa võimalikule võõrtöötaja staatusele ja selle tagajärgedele G. Hartmanni õigusele saada Saksa lapsehooldustasu. Kas asjaolu, et G. Hartmanni abikaasa liikus Austriasse, et elada seal koos oma naise ja lastega, töötades samal ajal edasi Saksamaal, tähendab, et teda tuleb pidada võõrtöötajaks, kelle suhtes kuulub kohaldamisele määrus nr 1612/68, mis annaks vastavalt kõnealuse määruse artikli 7 lõikele 2 koostoimes kõnealuse määruse artikli 10 lõike 1 punktiga a G. Hartmannile õiguse nõuda tema abikaasa töökohajärgse liikmesriigi, st Saksamaa sotsiaalsete soodustuste osas võrdset kohtlemist?
22.
Enne nende küsimuste käsitlemist tuleks terviklikkuse nimel lühidalt uurida, kas G. Hartmannil võiks olla õigus Saksa lapsehooldustasule määruse nr 1408/71 artikli 73 alusel. Bundessozialgericht uuris seda küsimust ja vastas sellele eitavalt ning ei esitanud seetõttu selle kohta eelotsuse küsimust. G. Hartmann ja Hispaania valitsus tõstatasid kõnealuse küsimuse sellegipoolest kirjalikes märkustes uuesti. Seda puudutasid ka Ühendkuningriigi valitsus ja komisjon.
B. Määrus nr 1408/71
23.
Määruse nr 1408/71 artikli 73 kohaselt on „[t]öötajal […], kelle suhtes kehtivad liikmesriigi õigusaktid, […] õigus saada teise liikmesriigi territooriumil elavate pereliikmete eest esimese riigi õigusaktides ettenähtud perehüvitisi, nii nagu elaksid pereliikmed selles riigis […]”. Liidetud kohtuasjades Hoever ja Zachow tõlgendas Euroopa Kohus kõnealust sätet nii, et „kui töötaja suhtes kohaldatakse ühe liikmesriigi õigusakte ja ta elab oma perega teises liikmesriigis, on selle isiku abikaasal määruse nr 1408/71 artikli 73 alusel õigus saada töökohajärgses riigis lapsehooldustasu sarnast hüvitist”. (
18
) Teisisõnu, vastupidi selle sätte täpsele sõnastusele, on töötaja abikaasal õigus saada perehüvitist liikmesriigis, kus töötaja töötab.
24.
Kuigi see reegel näib olevat G. Hartmanni olukorra suhtes täpselt kohaldatav, märkis Bundessozialgericht õigesti, et G. Hartmann ei saa sellegipoolest määruse nr 1408/71 artikli 73 alusel lapsehooldustasu taotleda, sest avaliku teenistujana ei kvalifitseerunud tema abikaasa asjaomasel ajal „töötajaks”, kelle suhtes oleks perehüvitiste andmisega seoses kohaldatud nimetatud määruse III peatükki. Kõnealune piirang sätestati määruse nr 1408/71 I lisa I osa jaotises C ja tunnistati kehtetuks alles määrusega nr 1399/1999, (
19
) mis jõustus 1. septembril 1999. Selle määruse artikli 1 lõikega 7 laiendati töötaja mõistet määruse nr 1408/71 III peatüki kohaldamisel Saksamaa osas järgmiselt: „alaline avalik teenistuja, kes saab avaliku teenistujana palka, mis on vähemalt sama suur kui palk, mille puhul töötajal on kohustuslik töötuskindlustus”.
25.
Euroopa Kohus on asjaolu, et avalikud teenistujad jäeti määruse nr 1408/71 perehüvitisi käsitlevate sätete kohaldamisalast välja, juba kinnitanud kohtuasjas Kulzer, (
20
) millele Bundessozialgericht samuti viitas. Nimetatud kohtuotsuses märkis Euroopa Kohus, et töötaja määratlus „asendatakse määruse I lisa I jao punktis C esitatud määratlusega kui perehüvitisi andev pädev asutus on määruse III jaotise 7. peatükiga kooskõlas Saksa asutus”. (
21
) Lisaks märkis ta, et „kui põhikohtuasja hageja sarnane pensionile jäänud avalik teenistuja saaks tugineda Saksa peretoetuste saamiseks artiklile 73 põhjendusega, et avalike teenistujate olukorda tuleb üldiselt käsitleda töötajate olukorraga samamoodi, tähendaks see I lisa tingimuste eiramist.” (
22
)
26.
G. Hartmanni ja Hispaania valitsuse väide, et määruse nr 1408/71 III peatüki kohaldamisalast on välja jäetud üksnes need avalikud teenistujad, kes täidavad ülesandeid, mis kuuluvad EÜ artikli 39 lõike 4 kohaldamisalasse, nagu seda on tõlgendanud Euroopa Kohus, st avalikud teenistujad, kes teostavad avalikku võimu, ei pea paika. Selle sätte põhiülesanne on võimaldada liikmesriikidel säilitada teatavate avalike ülesannete täitmise suhtes siseriiklikud nõuded. Selle eesmärk ei ole piiritleda töötaja mõistet. Pealegi, vastupidi Hispaania valitsuse väitele kujutab see endast erandit üksnes EÜ artikli 39 lõigetest 1–3, mitte teistest III jaotise töötajate vaba liikumist käsitlevatest sätetest ega EÜ artiklist 42, mis käsitleb siseriiklike sotsiaalkindlustusskeemide koordineerimist.
27.
Seega keskendus Bundessozialgericht oma küsimustes õigustatult võõrtöötaja mõiste tõlgendamisele määruse nr 1612/68 kohaldamisel.
C. Määrus nr 1612/68: töötaja staatus
28.
Euroopa Kohus on töötajate vaba liikumist käsitlevate sätete kohaldamisala kindlaksmääramisel järjekindlalt sedastanud, et „kõik ühenduse kodanikud, sõltumata nende elukohast ja rahvusest, kes on kasutanud töötajate vaba liikumise õigust ja kes teostavad kutsetegevust mõnes muus liikmesriigis kui elukohariik, kuuluvad [EÜ artikli 39] kohaldamisalasse”. (
23
) Lisaks on ta märkinud, et EÜ artikli 39 eesmärk, mida püütakse määrusega nr 1612/68 rakendada, on „võimaldada töötajal teiste liikmesriikide territooriumil vabalt liikuda ja seal töötamise eesmärgil viibida.” (
24
)
29.
Arvestades seda EÜ artikli 39 kohaldamisala kirjeldust ja sellest järeldatavat määruse nr 1612/68 kohaldamisala, näib et saab eristada kahte olukorda, mis on hõlmatud töötajate vaba liikumist käsitlevate sätetega. Esimene olukord, mida võiks nimetada klassikaliseks näiteks, on see, kui ühenduse kodanik asub teise liikmesriiki elama, et seal töötada. Teine olukord puudutab piirialatöötajat ja sel juhul jääb ühenduse kodanik elama oma elukohaliikmesriiki, kuid töötab korrapäraselt teises liikmesriigis. Mõlemal juhul on põhitegur see, et isik on liikunud teise liikmesriiki, et töötada.
30.
G. Hartmanni abikaasa ei kuulu kindlasti kumbagi kategooriasse, sest tema Austriasse elama asumine ei olnud seotud tööga.
31.
Kohtupraktika hiljutise arengu tõttu võib siiski kahelda, kas see selgepiiriline eristus veel kehtib. Euroopa Kohus sedastas kohtuasjas Ritter-Coulais (
25
) hiljuti tehtud otsuses, et Saksa abielupaar, (
26
) kes töötab Saksamaal, kuid elab Prantsusmaal, võib tugineda EÜ artiklile 39, et tagada nende Prantsusmaal asuva eramajaga seotud saamata jäänud üüritulu arvessevõtmine tasumisele kuuluva tulumaksu kindlaksmääramisel Saksamaal. Olles meenutanud eelmises punktis viidatud kohtupraktikat, leidis Euroopa Kohus, et „teises liikmesriigis kui nende tegelik elukoht töötava[te põhikohtuasja hagejate] olukord kuulub [EÜ artikli 39] kohaldamisalasse.” (
27
)
32.
See Euroopa Kohtu järeldus näib tähendavat, et EÜ artikli 39 kohaldamiseks piisab, kui isik elab ühes liikmesriigis, kuid töötab teises. Teisisõnu on kõnealuse lähenemisviisi kohaselt ebaoluline, mis põhjusel ühenduse kodanik teise liikmesriiki elama asub. Kui see on tõepoolest nii, ei takista miski pidada käesoleva kohtuasja faktilisi asjaolusid selle reegli kohaldamisalasse kuuluvaiks ja järeldada, et G. Hartmanni abikaasal on ühenduse töötaja staatus, sest ta asus elama Austriasse. On siiski küsitav, kas tulemus oleks kooskõlas isikute liikmesriikide vahel vaba liikumise süsteemiga, mis on sätestatud EÜ asutamislepingus.
33.
Kõnealune süsteem põhineb nelja liiki vaba liikumise eristamisel selle alusel, mis põhjusel ühenduse kodanik soovib teise liikmesriiki liikuda. Esialgu anti EMÜ asutamislepinguga vaba liikumise õigus üksnes majanduslikel põhjustel ja kehtestati eraldi õiguslikud regulatsioonid nende liikmesriikide kodanike suhtes, kes soovivad teistesse liikmesriikidesse liikuda töötamise eesmärgil, asutamisõiguse kasutamiseks või teenuste osutamiseks. Hiljem, kui Maastrichti lepinguga kehtestati Euroopa kodakondsust käsitlevad sätted, anti liikmesriikide kodanikele õigus liikuda teistesse liikmesriikidesse ja elada seal mittemajanduslikel põhjustel.
34.
Iga vaba liikumise liigiga seonduvad eri õigused, ehkki aastate jooksul on töötajaid, asutamisõigust ja teenuseid käsitlevate asutamislepingu sätete tõlgendamisel saavutatud teatav lähenemine ning neid sätteid kohaldatakse ühetaolisemalt. Asutamislepingu kodakondsust käsitlevad sätted on seevastu jäänud eraldi liigiks ja sellest staatusest tulenevad õigused küll arenevad, kuid on majandusvabadustest tulenevate õigustega võrreldes piiratud. Selleks et määrata kindlaks, millist asutamislepingu sätet ja sellest tulenevat õiguslikku regulatsiooni tuleb teatud olukorras kohaldada, on endiselt oluline teha objektiivselt kindlaks, mis põhjusel asjaomane isik teise liikmesriiki liikumise õigust kasutab. See on üht või teist liiki vaba liikumist käsitlevaid asutamislepingu sätteid ühendav tegur.
35.
Euroopa Kohus sedastas kohtuasjas Werner (
28
) kõnealuse lähenemisviisiga kooskõlas, et Saksa hambaarst, kes oli omandanud kõik oma kutsekvalifikatsioonid Saksamaal, töötanud oma kutsealal üksnes Saksamaal ja kelle suhtes kohaldati Saksa maksuõigust, kuid kes elas Madalmaades, ei saanud tugineda EÜ artiklile 43, et vaidlustada suuremat maksukoormust kui tal oleks olnud, kui ta oleks elanud Saksamaal. Ainus tegur, mis eristas Werneri kohtuasja puhtalt siseriiklikust asjast, oli see, et ta elas teises liikmesriigis kui see, kus ta oma kutsealal töötas. (
29
) Ainuüksi asjaolust, et ta oli asunud elama Madalmaadesse, ei piisanud järeldamaks, et tema Saksamaal toimuv kutsetegevus kujutab endast piiriülest asutamisõiguse kasutamist, mis võimaldab tal tugineda EÜ artiklile 43.
36.
Tuleb märkida, et kohtuasjas Werner tehti otsus enne kodakondsust käsitlevate sätete jõustumist. Kui selle kohtuasja faktilised asjaolud oleksid toimunud hiljem, oleks tulemus võinud olla teistsugune, kui arvestada nende sätete kohaldamisala praegust käsitlust.
37.
See tähelepanek võib selgitada Euroopa Kohtu lähenemisviisi kohtuasjas Ritter-Coulais. Kõnealuse kohtuasja ese kuulus kapitali vaba liikumist käsitlevate sätete esemelisse kohaldamisalasse (kinnisvaralt saamata jäänud üüritulu mahaarvamine maksustatava tulu arvutamisel) ja minu arvates kodakondsust käsitlevate sätete isikulisse kohaldamisalasse, kuid kumbki neist ei olnud ajaliselt kohaldatav, sest see kohtuasi puudutas maksustamisaastat 1987. Seetõttu käsitles Euroopa Kohus seda kohtuasja komisjoni soovitusel EMÜ artikli 48 (muudetuna EÜ artikkel 39) alusel ja jõudis eespool 31. punktis nimetatud järeldusele.
38.
Kuna kohtuasja Ritter-Coulais faktilised asjaolud olid üldjoontes sarnased kohtuasja Werner faktiliste asjaoludega, tundub mulle, et Euroopa Kohus oleks pidanud sellele kohtuasjale samamoodi lähenema. Ma tean, et nii oleks jõutud tulemuseni, mida võidaks praegu kehtivat õigust arvestades pidada mitterahuldavaks. Kuid see tulemus oleks olnud kooskõlas 1987. aastal kehtinud õigusega. Kohtuasjas Ritter-Coulais järgitud lähenemisviisi tõttu on töötajate vaba liikumise ja Euroopa kodakondsusel põhineva liikumisvabaduse erinevus hägustunud. Kõnealuse lähenemisviisi kohaselt võib Euroopa kodanikul, kes liigub teise liikmesriiki mittemajanduslikel põhjustel, tekkida võimalus nõuda õigusi, mis on kehtiva süsteemi kohaselt ette nähtud neile, kes on kasutanud oma vabadust töötamise, asutamisõiguse kasutamise või teenuste osutamisega seotud põhjustel.
39.
Sellega seoses tuleb mainida ka kohtuasja Elsen, (
30
) millele Saksamaa ja Ühendkuningriigi valitsus teatavat tähelepanu pöörasid, kuna selle faktilised asjaolud meenutavad veidi käesoleva kohtuasja omasid. Selles kohtuasjas leidis Euroopa Kohus, et sakslanna, kes oli töötanud Saksamaal ja asunud elama Prantsusmaale, töötades edasi Saksamaal, võis endise piirialatöötajana tugineda EÜ artiklitele 18, 39 ja 42, et tema vanaduspensioni arvutamisel Saksamaal võetaks arvesse aega, mil ta Prantsusmaal last kasvatas.
40.
Minu arvates ei saa sellest kohtuotsusest siiski järeldada, et ühes liikmesriigis palgalist tööd tegevat isikut, kes liigub teise liikmesriiki üksnes elamise eesmärgil, tuleks EÜ artikli 39 ja määruse nr 1612/68 kohaldamisel automaatselt töötajaks pidada. Kuigi Euroopa Kohus viitas otsuse resolutiivosas EÜ artiklitele 39 ja 42, on selge, et U. Elseni täpset staatust uuriti ja see määrati kindlaks määruse nr 1408/71 artikli 13 lõike 2 punktide a ja b alusel. Seda tehti, kuna U. Elsen „töötas ainult Saksamaal ja tema kui piirialatöötaja suhtes kohaldati pärast lapse sündi Saksa õigusnorme[, nii et] asjaomaste lapsekasvatusperioodide ja Saksamaal tänu selles riigis töötamisele täitunud kindlustusperioodide vahel [võis] tuvastada tiheda seose”. (
31
) Sellest tulenevalt kohaldati tema vanaduspensioni arvutamisel Saksa õigusnorme ka pärast seda, kui ta oli selles liikmesriigis palgalise töötamise lõpetanud. Asjaolu, et U. Elsenit sai pidada piirialatöötajaks, kui määrati kindlaks, et tema suhtes tuleb kohaldada sotsiaalkindlustust käsitlevaid Saksa õigusnorme, ei tähenda, et tal oleks olnud üldisemas mõttes töötaja staatus töötajate vaba liikumist käsitlevate sätete kohaldamisel. Euroopa Kohus on korduvalt märkinud, et „EÜ asutamislepingu artiklis [39] ja määruses nr 1612/68 kasutatav töötaja mõiste [ei vasta] tingimata EÜ asutamislepingu artiklis [42] ja määruses nr 1408/71 kasutatavale töötaja mõistele”. (
32
)
41.
Üldiselt on kasulik majanduslikust seisukohast meenutada, et ühisturu põhireeglite eesmärk oli liberaliseerida mitte üksnes majandusprotsessi väljundite (kaupade ja teenuste), vaid ka selle sisendite, st tootmistegurite (tööjõu ja kapitali) liikumist. Sellega seoses on võimalik teha vahet ühest liikmesriigist teise elama asunud isikul ja sellel, mida ta majanduslikus mõttes esindab. Kui töötaja asub teises liikmesriigis töötama ja elama või seal töötama, elades edasi oma päritoluliikmesriigis, kandub tööjõu tegur üle töökohajärgsesse liikmesriiki. Erinevalt sellest jääb tööjõu tegur paigale käesoleva kohtuasjaga sarnasel juhul, kui isik asub teise liikmesriiki elama, kuid töötab edasi päritoluliikmesriigis. Töösuhe ja sellest tulenevalt ka tööjõu tegur ei ole teise liikmesriiki siirdunud. Sellisel juhul ei ole alust kohaldada EÜ artiklit 39, sest puudub selle sätte kohaldamist tingiv sidepunkt.
42.
Võttes arvesse isikute vaba liikumist reguleerivat ühenduse süsteemi, kuulub põhikohtuasjas käsitletavaga sarnane olukord kindlasti kodakondsust käsitleva EÜ artikli 18 kohaldamisalasse. Selle küsimuse juurde pöördun ma hiljem tagasi.
43.
Sellest tulenevalt jõuan järeldusele, et isikut võib määruse nr 1612/68 kohaldamisel võõrtöötajaks pidada üksnes juhul, kui ta on liikunud teise liikmesriiki selleks, et seal tööd otsida või seal tööle asuda. Kui ta on liikunud teise liikmesriiki põhjustel, mis ei ole seotud seal töö otsimise või tööle asumisega, ei saa töötajate vaba liikumist käsitlevaid sätteid tema suhtes kohaldada. Isik, kes on kasutanud teise liikmesriiki liikumise vabadust mittemajanduslikel põhjustel, kuulub üksnes kodakondsust käsitlevate asutamislepingu sätete kohaldamisalasse.
44.
Kuigi see järeldus annab vastuse Bundessozialgerichti esimesele eelotsuse küsimusele ja teisele küsimusele ei ole vaja vastata, sest see sõltub esimesest, jätkan ma analüüsi, kuna Euroopa Kohus võib sellegipoolest leida, et G. Hartmanni abikaasal on töötaja staatus. Küsimus on selles, kas tema olukorras võõrtöötaja võib nõuda sotsiaalsete soodustuste osas võrdset kohtlemist määruse nr 1612/68 artikli 7 lõike 2 alusel.
D. Määrus nr 1612/68: piirialatöötajad ja sotsiaalsed soodustused
45.
Kui G. Hartmanni abikaasat tuleb pidada võõr- või piirialatöötajaks või piirialatöötajaga analoogse staatusega isikuks, ei tähenda see automaatselt, et tal on õigus võrdsele kohtlemisele kõigi sotsiaalsete soodustuste puhul, mis on töökohajärgses liikmesriigis ette nähtud. See õigus sõltub minu arvates sellest, mis eesmärgil määruse nr 1612/68 artikli 7 lõige 2 näeb võõrtöötajatele ette samad sotsiaalsed ja maksusoodustused kui oma riigi kodanikest töötajatele.
46.
Sellega seoses nähtub Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikast, et „artikli 7 lõikes 2 sisalduvat viidet „sotsiaalsetele soodustustele” ei saa tõlgendada kitsendavalt” (
33
) ja et „„sotsiaalsete soodustuste” all mõistetakse kõiki töölepingust tulenevaid või selle väliseid soodustusi, mida antakse üldjuhul oma riigi kodanikest töötajatele peamiselt sellel alusel, et nad on objektiivselt käsitatavad töötajatena või et nad lihtsalt elavad selle riigi territooriumil, ning mille laiendamine teiste liikmesriikide kodanikele hõlbustab nende liikumist ühenduse piires”. (
34
)
47.
Hoolimata sellest, et sotsiaalse soodustuse mõistet ei tohi tõlgendada kitsendavalt, on Euroopa Kohtu määratluses mitu tahku, millest nähtub, et see ei ole ka kitsendusteta. Euroopa Kohus märgib niisiis, et asjaomase soodustuse andmise aluseks peab olema objektiivne töötaja staatus või pelk asjaolu, et töötaja lihtsalt elab asjaomase riigi territooriumil. Lisaks eeldatakse, et sellise soodustuse andmine võõrtöötajatele hõlbustab nende liikumist ühenduse piires.
48.
Üsna erinevas kontekstis, milleks on õppija toimetulekutoetus kui sotsiaalne soodustus määruse nr 1612/68 tähenduses, on Euroopa Kohus teinud ka üldise tähelepaneku, et „riigi oma töötajatega võrdne kohtlemine, millele on pereliikmetele antavate hüvitistega seoses õigus liikmesriigi töötajatel, kes töötavad teises liikmesriigis, aitab kaasa nende lõimumisele vastuvõtjamaa ühiskonda kooskõlas töötajate vaba liikumise eesmärkidega.” (
35
)
49.
Kõik kõnealused Euroopa Kohtu kaalutlused keskenduvad nende töötajate olukorrale, kes on liikunud oma kodumaalt teise liikmesriiki, et vastuvõtvas liikmesriigis elada ja töötada. Seda liiki töötajate võrdne kohtlemine sotsiaalsete soodustuste andmisel määruse nr 1612/68 artikli 7 lõike 2 kohaselt soodustab nende sotsiaalset lõimumist uues elukohajärgses riigis ja parandab nende võimalusi selle riigi ühiskonnas osaleda. Piirialatöötajad on silmnähtavalt teistsuguses olukorras, sest nemad elavad edasi päritoluliikmesriigis, kus nad on eeldatavalt juba täielikult lõimunud. Kuigi EÜ artikli 39 ja mitme teise töötajate vaba liikumist käsitleva sätte kaitse laieneb ka neile töötajatele, näib, et tegelikult tuleks neid kaitsta üksnes töötingimustega seotud ebavõrdse kohtlemise eest. Piirialatöötajate erinevat kohtlemist, mille ainus põhjus on see, et nad ei ela töökohajärgses liikmesriigis, ei tohiks lubada näiteks töötasu või tööga seotud erisoodustuste osas. Neile kui ühiskonnaliikmetele mõeldud hüvitiste osas on pädev otsustama elukohajärgne liikmesriik.
50.
Viimati nimetatud asjaoluga seoses tõdevad nii Bundessozialgericht oma eelotsusetaotluses kui ka Saksamaa ja Ühendkuningriigi valitsus Euroopa Kohtule esitatud märkustes, et ei saa välistada, et G. Hartmanni abikaasa olukorras isikul võib olla õigus lapsehooldustasu sarnastele hüvitistele oma elukohariigis. Kuna määruses nr 1612/68 ei ole erinevalt määrusest nr 1408/71 sätestatud hüvitiste kattumise vältimise mehhanismi, tuleks sotsiaalsete soodustuste piiranguteta eksporditavusse suhtuda vaoshoitult. Ma olen Saksamaa valitsusega nõus, et kui on tuvastatud, et teatavat hüvitist ei ole määrusega nr 1408/71 eksporditavaks muudetud seetõttu, et selle võimalik saaja ei kuulu nimetatud määruse isikulisse kohaldamisalasse nagu käesolevas kohtuasjas, ei tohiks seda tulemust tühistada, võimaldades asjaomast hüvitist saada määruse nr 1612/68 artikli 7 lõikes 2 sätestatud võrdse kohtlemise reegli alusel. Täpselt see eesmärk näib olevat määruse nr 1612/68 artikli 42 lõikel 2, mille kohaselt see määrus ei mõjuta meetmeid, mis on võetud EÜ artikli 42, st määruse nr 1408/71 kohaselt. Kõnealune säte paneb seega paika nende kahe määruse hierarhia, mille kohaselt määrus nr 1408/71 kui erimäärus peaks olema ülimuslik määruse nr 1612/68 artikli 7 lõike 2 suhtes, kui mõlema määruse kohaldamine tekitaks vastuolusid.
51.
Tõlgendust, mille kohaselt määruse nr 1612/68 artikli 7 lõige 2 on mõeldud peamiselt võõrtöötajate jaoks, kes asuvad elama töökohajärgsesse liikmesriiki, ja mille kohaselt piirialatöötajad saavad nimetatud sättele tugineda üksnes nende hüvitiste osas, mis on otseselt seotud nende töösuhtega, toetab selle sätte sõnastus. Nagu Saksamaa valitsus kohtuistungil märkis, on selle sätte saksakeelses versioonis sõnaga „dort” täpsustatud, et sotsiaalseid soodustusi tuleb kasutada töökohajärgse liikmesriigi territooriumil. Veel kahes määruse nr 1612/68 vastuvõtmise ajal ametlikus keeleversioonis kasutatakse sama tähendusega sõnu (prantsuse keeles: „Il y bénéficie…”; hollandi keeles: „Hij geniet er …”); selline viide puudub üksnes itaaliakeelses versioonis.
52.
On väidetud, et määruse nr 1612/68 preambuli põhjendusest 4 nähtub, et piirialatöötajad kuuluvad täielikult selle määruse kaitse alla, kuid tundub, et see põhjendus viitab eelkõige („seda õigust”) õigusele liikuda töötamise eesmärgil ja õigusele tegeleda valitud alaga. (
36
) Põhjendus 5 (
37
) käsitleb seevastu küsimusi, millel ei ole piirialatöötajate olukorrale mõju, nagu eluaseme saamine, töötaja õigus olla koos oma perega ja tema pere integreerimistingimused vastuvõtjariiki. See viitab samuti sellele, et piirialatöötajad võivad määruses nr 1612/68 sätestatud õigusi kasutada üksnes siis, kui need on tegelikult seotud nende tööga vastuvõtvas liikmesriigis.
53.
Määruse nr 1612/68 artikli 7 lõike 2 esemelise kohaldamisala kitsendamine seoses piirialatöötajatega on kooskõlas Euroopa Kohtu otsusega kohtuasjas Meints. (
38
) Kõnealune kohtuasi puudutas Madalmaades põllumajandusettevõttes töötanud, kuid samal ajal edasi Saksamaal elanud Saksa piirialatöötaja õigust neile põllumajandustöötajatele mõeldud hüvitisele, kelle tööleping oli lõpetatud nende endisele tööandjale kuuluva maa tootmisest kõrvaldamise tõttu. Euroopa Kohus leidis, et sellist hüvitist võib pidada sotsiaalseks soodustuseks määruse nr 1612/68 artikli 7 lõike 2 tähenduses, „kuna õigus hüvitisele on lahutamatult seotud saaja objektiivse töötaja staatusega”. (
39
)
54.
On tõsi, et kohtuasjas Meints lükkas Euroopa Kohus sõnaselgelt ümber kahe liikmesriigi valitsuse väite, et määrus nr 1612/68 ei näe ette sotsiaalsete soodustuste eksportimise võimalust. Seda tehes viitas ta nimetatud määruse preambuli põhjendusele 4, mida on tsiteeritud eespool, ja asjaolule, et artikkel 7 viitab kitsendusteta töötajatele, kes on liikmesriigi kodanikud. (
40
) Hoolimata üldisest sõnastusest tundub mulle, et Euroopa Kohtu seisukoht tulenes selles kohtuasjas käsitletud sotsiaalse soodustuse liigist, mis oli selgelt tööga seotud ja mida võis seetõttu pidada eksporditavaks. Minu arvates ei tähenda Euroopa Kohtu viide preambulile, et piirialatöötajaid tuleks võrdselt kohelda kõigi töökohajärgses liikmesriigis antavate sotsiaalsete soodustuste osas, nagu ma märkisin eespool punktis 52. Ma nõustun selles küsimuses kohtujurist C. O. Lenz’iga, kes märkis kohtuasjas Meints esitatud ettepanekus järgmist:
„Mulle tundub, et […] kartustel, et seda piirialatöötajate seisundit puudutavat hinnangut arvestades muutuvad sotsiaalsed soodustused eksporditavaks, mida määrus nr 1408/71 püüab sõnaselgelt ja määrus nr 1612/68 aimatavalt vältida, ei ole alust.
[…] Sotsiaalse soodustuse andmine peab olema seotud konkreetse töölepinguga. Euroopa Kohus on seda nõuet vähemalt sisuliselt arvestanud, kui ta on sotsiaalsete soodustuste määratlemisel viidanud objektiivsele töötaja staatusele ja töölepingule. Ei tule kõne allagi, et tulevikus makstaks kõiki sotsiaalseid soodustusi määruse nr 1612/68 artikli 7 lõike 2 alusel piiriüleselt. Seos töötaja staatusega ja töölepinguga välistab tavalised sotsiaalsed soodustused.” (
41
)
55.
Seetõttu järeldan ma selles osas, et määruse nr 1612/68 artikli 7 lõike 2 alusel on piirialatöötajatel töökohajärgses liikmesriigis sotsiaalsete soodustustega seoses võrdse kohtlemise õigus üksnes siis, kui need soodustused on otseselt ja ainult töötamisega seotud.
E. Lapsehooldustasu ja töötamine
56.
Järgmisena tõusetub küsimus, kas BErzGG-s sätestatud lapsehooldustasu võib pidada sotsiaalseks soodustuseks, mis on töötamisega piisavalt seotud, et seda saaksid taotleda piirialatöötajad või G. Hartmanni abikaasa olukorras isikud ja nende kaudu nende abikaasad. See on faktiküsimus, mida peaks käsitlema siseriiklik kohus. Euroopa Kohus on lapsehooldustasu olemuse kohta siiski juba arvamust avaldanud kohtuasjas, mis puudutas töökohajärgses liikmesriigis elavaid töötajaid. Ta leidis kohtuasjas Martínez Sala, et kuna BErzGG-s sätestatud lapsehooldustasu võimaldatakse muu hulgas osalise tööajaga töötajatele, tuleb seda pidada sotsiaalseks soodustuseks määruse nr 1612/78 artikli 7 lõike 2 tähenduses. (
42
)
57.
Liidetud kohtuasjades Hoever ja Zachow, (
43
) milles see küsimus piirialatöötajatega seoses tõusetus, ei pidanud Euroopa Kohus vastama küsimusele, kas lapsehooldustasu on töötamisega seotud sotsiaalne soodustus, sest kõnealune kohtuasi lahendati määruse nr 1408/71 artikli 73 põhjal. Sellegipoolest märkis ta oma otsuses lapsehooldustasu kohta, et see „võimaldab ühel vanemal pühenduda väikese lapse kasvatamisele” ja „on eelkõige tasuks lapse kasvatamise eest, aitab katta muud lapse eest hoolitsemise ja tema kasvatamisega seotud kulutused ning võib leevendada täistööajaga töökohal saadavast sissetulekust loobumisega kaasnevaid finantsraskusi.” (
44
) Kõnealusest kirjeldusest nähtub, et kuigi sellele hüvitisele on õigus ka osalise tööajaga töötajatel, on side töötamisega nõrk.
58.
Bundessozialgericht märkis oma eelotsusetaotluses, et BErzGG ei seo hüvitise saamise õigust töösuhtega ja et ülemäärane palgaline töö isegi välistab lapsehooldustasu saamise õiguse. Ta märgib siiski ka seda, et just hüvitiste eksportimisel on oluline olemasolev või varasem töö- või teenistussuhe Saksamaal. Avaldades kahtlust, kas piirialatöötajatega seotud lapsehooldustasu eksporditavuse piirang on ühenduse õigusega kooskõlas, leiab ta, et Saksamaal vähemtähtsast tööst suuremas mahus töötamise nõue on lapsehooldustasu korral üsna ebaloogiline, eriti kuna selle hüvitise eesmärk on eeskätt võimaldada töötamisest loobuda. Samuti näeb ta ilmset vastuolu täistööajaga töötamise keelu ja lapsehooldustasu saamise eelduseks oleva (piirialatöötajate suhtes kohaldatava) vähemtähtsast tööst suuremas mahus töötamise nõude vahel.
59.
Sellest, kuidas Euroopa Kohus on lapsehooldustasu iseloomustanud liidetud kohtuasjades Hoever ja Zachow ning Bundessozialgericht eelotsusetaotluses, järeldub, et selle hüvitise sisuline eesmärk on tasustada isikut, kes ei ole kunagi palgalist tööd teinud või on töösuhtest lapse kasvatamise nimel osaliselt või täielikult loobunud, sellega kaasneva majandusliku tegevusetuse eest. Lapsehooldustasu on seega sisuliselt täiesti vastupidine töötamisega seotud hüvitisele. On tõsi, et Saksamaa seadusandja laiendas lapsehooldustasu saamise õigust kaht liiki isikutele, kes on Saksamaa tööjõuturuga seotud (kaudselt: avalike teenistujate abikaasadele alates 2001. aastast; otseselt: piirialatöötajatele, kes töötavad vähemtähtsast tööst suuremas mahus). Kuigi nimetatud tingimuse kehtestamine näib olevat vastuolus järeldusega, et lapsehooldustasu ei ole töötamisega seotud, on see tingimus lihtsalt Saksa õiguskorraga ühendav tegur, mis asendab elukohanõude, mida neil juhtudel ilmsetel põhjustel kasutada ei saa. BErzGG § 1 lõigetes 1, 2 ja 3 sätestatud lapsehooldustasu saamise sisulised tingimused ei ole endiselt töötamisega seotud, nii et soodustusel on kõigil juhtudel sama eesmärk.
60.
Eeltoodud kaalutlustest lähtudes leian ma, et lapsehooldustasu ei ole töötamise ega objektiivse töötaja staatusega piisavalt seotud, et seda saaks pidada sotsiaalseks soodustuseks, mille osas piirialatöötajad võivad määruse nr 1612/68 artikli 7 lõike 2 alusel võrdset kohtlemist nõuda.
61.
Kui Euroopa Kohus või siseriiklik kohus peaks lapsehooldustasu olemuse suhtes teistsugusele järeldusele jõudma, tuleb järgmisena uurida, kas elukohanõue on määruse nr 1612/68 artikli 7 lõikega 2 kooskõlas.
F. Kaudse diskrimineerimise õigustatus
62.
Isegi Saksamaa valitsus ei eita, et BErzGG § 1 lõike 1 punktis 1 sätestatud elukohanõue diskrimineerib kaudselt piirialatöötajaid, sest Saksa kodanikel on seda tingimust lihtsam täita kui võõrtöölistel. Sellest tulenevalt tuleb uurida, kas see nõue on õigustatud ja taotletava eesmärgiga proportsionaalne.
63.
Esiteks tuleb meenutada, et Euroopa Kohus on mitmes kohtuasjas sedastanud, et sarnaste sotsiaalsete soodustuste suhtes kehtestatud elukohanõue ei ole nende nõuete kehtestamise eesmärke silmas pidades õigustatud. Seega ei õnnestunud Luksemburgi Suurhertsogiriigil Euroopa Kohut veenda, et rasedus- ja sünnitustoetuse saamise tingimuseks seatud ühe aasta jooksul elamise nõue koos kohustusega käia korrapäraselt arstlikus kontrollis, oli õigustatud rahvatervisega seotud põhjustel. (
45
)
64.
Kohtuasjas Meints leidis Euroopa Kohus jälle, et elukohanõue ei ole vajalik ega asjakohane, kui eesmärk on jätta omal süül töölt vabastatud isikud ilma õigusest saada töötuks jäänud põllumajandustöötajatele mõeldud hüvitist. Ta leidis, et taotleja elukoht ei ole asjakohane määramaks, kas ta vabastati töölt omal süül. (
46
)
65.
Käesolevas kohtuasjas puudutab Bundessozialgerichti esitatud küsimus üksnes seda, kas nõue, et lapsehooldustasu taotleja alaline või peamine elukoht peab olema Saksamaal, on määruse nr 1612/68 artikli 7 lõikega 2 kooskõlas. Kahtlused, mida Bundessozialgericht avaldas BErzGG-s sätestatud nõuete õigustatuse kohta, puudutasid peamiselt neid nõudeid, mis olid kehtestatud piirialatöötajate minimaalse töötamistaseme suhtes. Kuna need tingimused ei ole otseselt käesoleva eelotsusetaotluse ese, vaid on tõusetunud seoses kohtuasjaga C-213/05: Geven, (
47
) käsitlen ma neid selles kohtuasjas tehtud ettepanekus, mis esitatakse koos käesoleva ettepanekuga.
66.
Selleks et määrata kindlaks, mis eesmärgil Saksamaal lapsehooldustasu makstakse, on taas kord asjakohane viidata märkustele, mida Bundessozialgericht eelotsusetaotluses selle kohta tegi. Ta esitas nende eesmärkide kohta BErzGG eelnõu seletuskirja ja siseriikliku kohtupraktika põhjal järgmise kokkuvõtte:
„Lapsehooldustasu eesmärk on võimaldada või hõlbustada ühel vanematest pühenduda lapse eest hoolitsemisele ja tema kasvatamisele esimeses eluetapis, mis on kogu edasise arengu seisukohalt väga oluline. […] Lapsehooldustasu aitab tunnustada noorte perede tööd laste kasvatamisel […] ja suurendada sündivust, hõlbustades otsuse langetamist lapse saamise kasuks ja raseduse katkestamise vastu. […] Selle peamine eesmärk on võimaldada vanematel oma laste eest ise hoolitseda, loobudes palgalisest tööst või seda piirates. […] Seadusandjat motiveerib ka see, et Saksamaal lapse kasvatamine toetab selle riigi ühiskonna tulevast poliitilist, majanduslikku ja sotsiaalset toimimist. […] Seetõttu piiras seadusandja Saksamaal elavate välisriigi kodanike õigust lapsehooldustasule […] nende välisriigi kodanikega, kellelt võib eeldada püsivalt Saksamaale jäämist […]; ta leidis ka, et seda hüvitist ei tule võimaldada isikutele, kes elavad välismaal ja kellel puudub tööjõuturul või riigi ühiskonnas osalemisel põhinev võrreldav side.”
67.
Sellest kirjeldusest nähtub, et lapsehooldustasu tuleb käsitada siseriikliku perepoliitika vahendina, millel on pikaajalised sotsiaalsed, majanduslikud ja demograafilised eesmärgid. Euroopa Kohus on samuti möönnud lapsehooldustasu sellist sisulist olemust, nimetades seda „mitteosamakselise[ks] hüvitise[ks], mis on osa perepoliitika valdkonnas rakendatavatest meetmetest”. (
48
)
68.
Küsimus on siiski selles, kas liikmesriik võib seada selliste õiguspäraste poliitiliste eesmärkide saavutamiseks hüvitiste saamise eelduseks elukohanõude. Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt võib selline nõue olla põhjendatud üksnes juhul, kui see põhineb objektiivsetel kaalutlustel, mis ei sõltu asjaomaste isikute kodakondsusest, ja on proportsionaalne asjaomaste siseriiklike õigusnormide õiguspärase eesmärgiga. (
49
)
69.
Ei ole kahtlustki, et liikmesriikidel on täielik õigus teostada poliitikat, mille eesmärk on suurendada sündivust, et tagada oma rahvastiku demograafilise koosseisu teatav stabiilsus. Selline poliitika peab oma olemuse tõttu tagama, et võetud meetmed oleksid suunatud isikutele, kes elavad nende riigi territooriumil. Liiati oleks absurdne eeldada, et liikmesriigid peaksid parandama teiste liikmesriikide demograafilist olukorda, laiendades oma perepoliitika vahendeid isikutele, kes ei ela nende territooriumil. Seetõttu näib, et elukohanõue on asjakohane tagamaks, et lapsehooldustasu makstakse liikmesriigi rahvastiku hulka kuuluvatele isikutele, kelle seas ei ole loomulikult üksnes Saksa kodanikud, vaid kõik seaduslikult Saksamaal elavad isikud olenemata nende kodakondsusest.
70.
Sellega seoses näen ma ilmset paralleeli elukohanõuetega, mida käsitleti kohtuasjades Collins, (
50
)Bidar (
51
) ja De Cuyper. (
52
)
71.
Kohtuasjas Collins tõdes Euroopa Kohus, et on „õiguspärane, kui liikmesriik maksab tööotsija toetust üksnes siis, kui on tuvastatud, et tööotsija ja asjaomase riigi tööjõuturu vahel on tegelik side”. Proportsionaalsuse põhimõtet silmas pidades ei tohiks nõutav elamisaeg „olla pikem sellest, mis on vajalik, et siseriiklikud ametiasutused saaksid veenduda, et asjaomane isik otsib tõepoolest vastuvõtjaliikmesriigi tööjõuturul tööd”. (
53
)
72.
Kohtuasjas Bidar pidas Euroopa Kohus õiguspäraseks, kui liikmesriik annab toimetulekutoetust vaid neile õppijatele, kes on üles näidanud teatavat selle riigi ühiskonda integreerumise taset. Selle piisavaks tagatiseks peeti kolmeaastast riigis elamise nõuet. Kuid kuna õppija pidi tõendama, et ta elab Ühendkuningriigis, ent asjassepuutuvad siseriiklikud õigusnormid välistasid teise liikmesriigi kodanikul õppijana igasuguse võimaluse elaniku staatust saada, muutsid need õigusnormid hüvitise saamise niisuguse kodaniku jaoks võimatuks tema integreerumise tasemest sõltumata. (
54
)
73.
Viimati leidis Euroopa Kohus kohtuasjas De Cuyper, et liikmesriigil oli õigus kehtestada töötutoetuse säilimise eeldusena tegeliku elukoha nõue üle 50-aastase töötu suhtes, kes on vabastatud kohustusest tõendada oma kättesaadavust tööturul. See nõue oli vajalik, et kontrollida töötute tööalast ja perekondlikku olukorda ning võtta arvesse nende isiklike asjaolude muutusi, millel võiks olla mõju makstavale toetusele. Kuna vähem piiravad meetmed oleksid olnud ühtlasi vähem tõhusad, leiti et elukohanõue oli nimetatud eesmärgiga proportsionaalne. (
55
)
74.
Kõigil neil juhtudel oli hüvitise laad selgelt seotud seda liiki sidemega, mis pidi hüvitise saamiseks liikmesriigiga tekkinud olema.
75.
Käesoleval juhul aitab elukohanõue tagada, et lapsehooldustasu saavad isikud, kes kuuluvad tõenäoliselt püsivalt Saksamaa rahvastiku hulka, ning et see on seetõttu sobiv vahend nende perepoliitiliste eesmärkide saavutamiseks, mille nimel seda hüvitist makstakse. Hüvitist makstakse kodakondsusest sõltumata ja kuna elamisajale ei ole seatud lisatingimusi, võib elukohanõuet pidada selle eesmärgiga proportsionaalseks. Soovin lisada, et elukohanõude kui sellise õigustatuse küsimust tuleb loomulikult eristada elukoha tõendamise meetodite küsimusest, mida käsitleti kohtuasjas Martínez Sala.
76.
Seetõttu ma leian, et BErzGG § 1 lõike 1 punktis 1 sätestatud elukohanõue on põhjendatud.
G. EÜ artikkel 18: kodanikuõiguste piirang
77.
Komisjon tõstatas küsimuse, kas EÜ artikkel 18 on käesolevas kohtuasjas kohaldatav, lähtudes eelotsusetaotluses esitatud Bundessozialgerichti märkusest, et nüüd võib kõne alla tulla määruses nr 1612/68 kasutatud liikumisvabaduse mõiste laiem tõlgendamine, sest EÜ artikkel 18 tagab üldise liikmesriikide territooriumil viibimise õiguse, mis ei sõltu majandustegevusest. Kuigi siseriiklik kohus ei märkinud, et G. Hartmann võib tugineda BErzGG-s sätestatud elukohanõude vaidlustamiseks EÜ artiklile 18, tuleb seda küsimust sellegipoolest käsitleda.
78.
Kuna G. Hartmann ise ei ole kasutanud õigust ühenduse piires vabalt liikuda, on ainus selle jao raames asjakohane küsimus see, kas asjaolu, et G. Hartmannile keelduti lapsehooldustasu võimaldamast põhjendusel, et ta ei ela Saksamaal, takistas tema abikaasal kasutada EÜ artikliga 18 tagatud õigust liikuda Austriasse ja seal elada.
79.
Esiteks tuleb märkida, et G. Hartmanni abikaasa asus Austriasse elama 1990. aastal, s.o kolm ja pool aastat enne kodakondsust käsitlevate sätete jõustumist 1. novembril 1993. See tähendab, et küsimust tuleb mõista nii, et BErzGG-s sätestatud elukohanõude kohaldamisest tuleneda võivad piirangud peavad olema seotud tema elamisega Austrias pärast 1. novembrit 1993.
80.
Lisaks nähtub eelotsusetaotlusest, et Hartmanni pere kolme lapse eest lapsehooldustasu saamise taotlused, mis jäeti rahuldamata, puudutasid esimese lapse puhul täielikult 1993. aastale eelnenud aega, teise lapse puhul osaliselt 1993. aasta novembrile eelnenud ja osaliselt sellele järgnenud aega ning kolmanda lapse puhul täielikult 1993. aasta novembrile järgnenud aega. Seega saaks käesolevas kohtuasjas EÜ artikli 18 alusel kõne alla tulla üksnes teisele lapsele osalise hüvitise ja kolmandale lapsele täishüvitise taotlemine.
81.
Euroopa Kohus on juba mitmes kohtuasjas, eriti kohtuasjades D’Hoop ja Pusa (
56
) uurinud piiranguid, mida liikmesriigid on oma kodanikele seadnud pärast seda, kui nad on kasutanud EÜ artikliga 18 antud õigust liikuda teise liikmesriiki. Vastavalt üldpõhimõttele, mille Euroopa Kohus neis kohtuasjades tehtud otsustes sedastas, „oleks õigusega vabalt liikuda vastuolus, kui seda kodanikku koheldaks selles liikmesriigis, mille kodanik ta on, ebasoodsamalt kui juhul, kui ta ei oleks kasutanud asutamislepinguga antud liikumisvabadusega seotud võimalusi”. (
57
) Euroopa Kohus lisas, et „[s]iseriiklikud õigusnormid, mis panevad teatavad oma kodanikud ebasoodsasse olukorda ainuüksi seetõttu, et nad kasutasid oma liikumisvabadust teises liikmesriigis hariduse omandamise eesmärgil, põhjustaksid ebavõrdset kohtlemist, mis on vastuolus põhimõtetega, mis on liidu kodaniku staatuse aluseks, nimelt seaduse ees võrdse kohtlemisega liikumisvabaduse kasutamisel. Sellised õigusnormid on põhjendatud üksnes juhul, kui need põhinevad objektiivsetel, asjaomaste isikute kodakondsusest sõltumatutel kaalutlustel, mis on proportsionaalsed siseriikliku õigusega taotletava legitiimse eesmärgiga.” (
58
)
82.
Eelmises punktis nimetatud kahes kohtuasjas sattusid asjaosalised konkreetselt ebasoodsamasse olukorda seetõttu, et olid kasutanud teise liikmesriiki liikumise vabadust. Belgia kodanikul M.-N. D’Hoop’il, kes sai baccalaueréat’ diplomi Prantsusmaal, ei olnud siseriikliku õiguse kohaselt õigust saada Belgias ootetoetust, sest ta ei olnud omandanud keskharidust selles liikmesriigis. Soome kodanik H. A. Pusa, kes oli asunud elama Hispaaniasse ja kelle pension arestiti, asetati selle poolest ebasoodsasse olukorda, et Soome õigus ei võtnud arestitava pensioniosa arvutamisel arvesse tema poolt Hispaanias tasutavat tulumaksu, samal ajal kui Soomes tasutav tulumaks oleks maha arvatud, kui ta oleks Soome jäänud. Mõlemas kohtuasjas oli selge, et päritoluriigi õigus piiras mõlema isiku õigusi ja et see oli teise liikmesriiki liikumise otsene tagajärg.
83.
On ilmne, et vastupidi sellele ei ole G. Hartmanni abikaasa käesoleval juhul sattunud BErzGG-s sätestatud õiguste osas ebasoodsamasse olukorda Austriasse elama asumise tõttu. Kui ta oleks otsustanud elada edasi Saksamaal, mis oli tema töökohajärgne liikmesriik, ei oleks tal ega tema abikaasal olnud õigust lapsehooldustasule. Austriasse elama asumisel ei olnud seega sellele mingit mõju.
84.
Ka G. Hartmann ei kaotanud seetõttu, et ta abikaasa asus tema juurde Austriasse elama, mingeid õigusi. Selle poolest on olukord teistsugune kui kohtuasjas Schempp. (
59
) Kõnealuses kohtuasjas oli asjaolul, et E. Schemppi endine abikaasa kasutas oma kodanikuõigust asuda teise liikmesriiki elama, Saksamaale jäänud E. Schemppi õiguslikule olukorrale vahetu mõju võimaluse osas arvata oma Saksamaal maksustatavast tulust maha ülalpidamistoetus, mida ta oma endisele abikaasale maksis. (
60
) Asjaolul, et G. Hartmanni abikaasa asus Austriasse elama, ei olnud sellist mõju G. Hartmanni võimalusele taotleda Saksamaal lapsehooldustoetust.
85.
Pealegi, kui G. Hartmannil oleks mingeid õigusi, saaks ta neid kasutada üksnes tema abikaasale kuuluvatest õigustest tuletatult. Selliste tuletatud õiguste kasutamist võimaldavate õigusnormide puudumisel ja arvestades asjaolu, et G. Hartmanni abikaasal endal ei ole ilmselt lapsehooldustasule õigust, ei ole G. Hartmannil alust nõuda seda õigust oma abikaasa õigustest tulenevalt.
86.
Üldisemalt tuleb tõdeda, et kui isik otsustab kasutada EÜ artikliga 18 või mis tahes muu vaba liikumist tagava sättega antud õigusi ja teise liikmesriiki liikuda, ei ole tagatud, et elukoha või tegevuse üleviimine oleks maksustamise seisukohast mõjudeta. (
61
) Teise liikmesriiki elama asumine võib avaldada teatavat ebasoodsat mõju ja anda uusi eeliseid, mis on tingitud asjaomaste liikmesriikide õigusnormide erinevustest, eelkõige sotsiaalset turvalisust ja maksustamist puudutavate õigusnormide erinevustest. Ühenduse kodanik peab neid poolt- ja vastuargumente oma otsuse tegemisel kaaluma, kuid ta ei tohiks eeldada, et talle laienevad endiselt kõik sotsiaalsed soodustused, mida tema päritoluliikmesriik erinevatel poliitilistel põhjustel pakub. Nagu eespool näidatud, sõltub see asjaomaste hüvitiste laadist. Teise liikmesriiki elama asumisel ei ole tagatud maksualase mõju puudumine, ja sama põhimõtet tuleks kohaldada ka sotsiaalkindlustusõiguste säilitamise suhtes. Ei tohi jätta tähelepanuta, et teise liikmesriiki elama asumisel võivad tekkida uued õigused vastuvõtvas liikmesriigis. Saksamaa valitsuse poolt kohtuistungil öeldut parafraseerides ei tohi liikmesriigid seada piiranguid oma kodanikele, kes soovivad teise liikmesriiki elama asuda, kuid nad ei pea neid ka lahkumise eest premeerima.
87.
Seetõttu ei ole alust arvata, et G. Hartmanni esitatud lapsehooldustasu taotluste tagasilükkamine Saksamaal, mille põhjuseks oli asjaolu, et ta ei täitnud BErzGG § 1 lõikes 1 sätestatud elukohanõuet, oleks olnud vastuolus EÜ artikliga 18. Isegi kui leitaks, et taotluste tagasilükkamine mõjutas mingil viisil G. Hartmanni EÜ artikli 18 kohast liikmesriikide territooriumil liikumise ja elamise õigust, tuleb seda piirangut pidada käesoleva ettepaneku eelmises osas esitatud põhjustel õigustatuks.
VI. Ettepanek
88.
Eeltoodud kaalutlustest lähtudes teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Bundessozialgerichti esitatud eelotsuse küsimustele järgmiselt:
—
Saksa kodanikku, kes asus 1990. aastal elama Austriasse, töötades samal ajal edasi Saksamaal postiametnikuna, ning kes töötab sellest ajast alates piirialatöötajana, ei saa ajavahemikus jaanuarist 1994 kuni septembrini 1998 käsitada võõrtöötajana nõukogu määruse (EMÜ) nr 1612/68 töötajate liikumisvabaduse kohta ühenduse piires tähenduses.
—
Austria kodanik, kes ei ole kasutanud teise liikmesriiki liikumise ja seal elamise vabadust, ei saa olukorras, kus ta abikaasa on kolinud tema elukohajärgsesse liikmesriiki, töötades samal ajal edasi oma päritoluliikmesriigis, tugineda EÜ artiklile 18, et vaidlustada elukohanõue, mis on viimati nimetatud liikmesriigis lapsehooldustasu saamise tingimuseks.
(
1
)	Algkeel: inglise.
(
2
)	Nõukogu 15. oktoobri 1968. aasta määrus (EMÜ) nr 1612/68 töötajate liikumisvabaduse kohta ühenduse piires (EÜT L 257, lk 2; ELT eriväljaanne 05/01, lk 15; edaspidi „määrus nr 1612/68”).
(
3
)	Nõukogu 14. juuni 1971. aasta määrus (EÜ) nr 1408/71 sotsiaalkindlustusskeemide kohaldamise kohta ühenduse piires liikuvate töötajate, füüsilisest isikust ettevõtjate ja nende pereliikmete suhtes (EÜT 1971, L 149, lk 2; ELT eriväljaanne 05/01, lk 35), muudetud 22. detsembri 1995. aasta määrusega nr 3095/95, millega muudetakse määrust (EMÜ) nr 1408/71 sotsiaalkindlustusskeemide kohaldamise kohta ühenduse piires liikuvate töötajate, füüsilisest isikust ettevõtjate ja nende pereliikmete suhtes, määrust (EMÜ) nr 574/72, millega on kehtestatud määruse (EMÜ) nr 1408/71 rakendamise kord, määrust (EMÜ) nr 1247/92, millega on muudetud määrust (EMÜ) nr 1408/71, ja määrust (EMÜ) nr 1945/93, millega on muudetud määrust (EMÜ) nr 1247/92, (EÜT 1995, L 335, lk 1; ELT eriväljaanne 05/02, lk 267) ja 22. detsembri 1995. aasta määrusega nr 3096/95, millega muudetakse määrust (EMÜ) nr 1408/71 sotsiaalkindlustusskeemide kohaldamise kohta ühenduse piires liikuvate töötajate, füüsilisest isikust ettevõtjate ja nende pereliikmete suhtes ja määrust (EMÜ) nr 574/72, millega on kehtestatud määruse (EMÜ) nr 1408/71 rakendamise kord (EÜT 1995, L 335, lk 10) (edaspidi „määrus nr 1408/71”).
(
4
)	BGBl. I, lk 180.
(
5
)	BGBl. I, lk 1426.
(
6
)	10. oktoobri 1996. aasta otsus liidetud kohtuasjades C-245/94 ja C-312/94: Hoever ja Zachow (EKL 1996, lk I-4895).
(
7
)	Bundessozialgericht viitas sellega seoses 5. juuni 1997. aasta otsusele liidetud kohtuasjades C-64/96 ja C-65/96: Uecker ja Jacquet (EKL 1997, lk I-3171, punkt 21).
(
8
)	Vt 18. juuni 1987. aasta otsusele kohtuasjas 316/85: Lebon (EKL 1987, lk 2811) ja 26. veebruari 1992. aasta otsusele kohtuasjas C-3/90: Bernini (EKL 1992, lk I-1071).
(
9
)	„Piirialatöötaja – töötaja või füüsilisest isikust ettevõtja, kes töötab või tegutseb ühe liikmesriigi territooriumil ja elab mõne teise liikmesriigi territooriumil, kuhu ta korrapäraselt naaseb iga päev või vähemalt kord nädalas.”
(
10
)	Nõukogu 29. aprilli 1999. aasta määrus (EÜ) nr 1399/1999, millega muudetakse määrust (EMÜ) nr 1408/71 sotsiaalkindlustusskeemide kohaldamise kohta ühenduse piires liikuvate töötajate, füüsilisest isikust ettevõtjate ja nende pereliikmete suhtes ning määrust (EMÜ) nr 574/72, millega on kehtestatud määruse (EMÜ) nr 1408/71 rakendamise kord (EÜT 1999, L 164, lk 1; ELT eriväljaanne 05/03, lk 354; edaspidi „määrus nr 1399/1999”).
(
11
)	Eespool 6. joonealuses märkuses viidatud.
(
12
)	29. aprilli 2004. aasta otsus kohtuasjas C-224/02: Pusa (EKL 2004, lk I-5763, punktid 16–20).
(
13
)	15. märtsi 2005. aasta otsus kohtuasjas C-209/03: Bidar (EKL 2005, lk I-2119, punktid 55–62).
(
14
)	11. juuli 2002. aasta otsus kohtuasjas C-224/98: D´Hoop (EKL 2002, lk I-6191).
(
15
)	Eespool 12. joonealuses märkuses viidatud.
(
16
)	12. juuli 2005. aasta otsus kohtuasjas C-403/03: Schempp (EKL 2005, lk I-6421).
(
17
)	Viidati Euroopa Parlamendi ja nõukogu 29. aprilli 2004. aasta direktiivile 2004/38/EÜ, mis käsitleb Euroopa Liidu kodanike ja nende pereliikmete õigust liikuda ja elada vabalt liikmesriikide territooriumil ning millega muudetakse määrust (EMÜ) nr 1612/68 ja tunnistatakse kehtetuks direktiivid 64/221/EMÜ, 68/360/EMÜ, 72/194/EMÜ, 73/148/EMÜ, 75/34/EMÜ, 75/35/EMÜ, 90/364/EMÜ, 90/365/EMÜ ja 93/96/EMÜ (ELT 2004, L 158, lk 77; ELT eriväljaanne 05/05, lk 46).
(
18
)	Eespool 6. joonealuses märkuses viidatud liidetud kohtuotsus C-245/94 ja C-312/94, punkt 38.
(
19
)	Eespool 10. joonealuses märkuses viidatud.
(
20
)	5. märtsi 1998. aasta otsus kohtuasjas C-194/96: Kulzer (EKL 1998, lk I-895).
(
21
)	Kohtuotsuse punkt 35.
(
22
)	Kohtuotsus, punkt 37. Vt ka 12. juuni 1997. aasta otsus kohtuasjas C-266/95: Merino García (EKL 1997, lk I-3279, punktid 25 ja 26).
(
23
)	12. detsembri 2002. aasta otsus kohtuasjas C-385/00: de Groot (EKL 2002, lk I-11819, punkt 76); 13. novembri 2003. aasta otsus kohtuasjas C-209/01: Schilling ja Fleck-Schilling (EKL 2003, lk I-13389, punkt 23) ja 21. veebruari 2006. aasta otsus kohtuasjas C-152/03: Ritter-Coulais (EKL 2006, lk I-1711, punkt 31).
(
24
)	Eespool 7. joonealuses märkuses viidatud liidetud kohtuotsus C-64/69 ja C-65/96: Uecker ja Jacquet.
(
25
)	Eespool 23. joonealuses märkuses viidatud.
(
26
)	Tegelikult kui olla täpne, siis Hans Jürgen Ritter-Coulais’l oli üksnes Saksa kodakondsus, aga Monique Ritter-Coulais’l oli Prantsuse ja Saksa topeltkodakondsus.
(
27
)	Kohtuotsuse punkt 32.
(
28
)	26. jaanuari 1993. aasta otsus kohtuasjas C-112/91: Werner (EKL 1993, lk I-429).
(
29
)	Nimetatud kohtuotsuse punkt 16.
(
30
)	23. novembri 2000. aasta otsus kohtuasjas C-135/99: Elsen (EKL 2000, lk I-10409).
(
31
)	Kohtuotsuse punkt 26.
(
32
)	12. mai 1998. aasta otsus kohtuasjas C-85/96: Martínez Sala (EKL 1998, lk I-2691, punkt 31).
(
33
)	30. septembri 1975. aasta otsus kohtuasjas 32/75: Cristini vs. SNCF (EKL 1975, lk 1085, punkt 12) ja 27. novembri 1997. aasta otsus kohtuasjas C-57/96: Meints (EKL 1997, lk I-6689, punkt 39).
(
34
)	27. mai 1993. aasta otsus kohtuasjas C-310/91: Schmid vs. Belgia (EKL 1993, lk I-3011, punkt 18) ja eelmises joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus C-57/96: Meints (punkt 39).
(
35
)	15. märtsi 1989. aasta otsus liidetud kohtuasjades 389/87 ja 390/87: Echternach ja Moritz (EKL 1989, lk 723, punkt 20; kohtujuristi kursiiv).
(
36
)	Määruse nr 1612/68 preambuli põhjendused 3 ja 4 on järgmised: „liikumisvabadus on töötajate ja nende perede põhiõigus; tööjõu liikuvus ühenduse piires peab olema üks vahendeid, mille abil töötajale on tagatud võimalus parandada oma elu- ja töötingimusi ning edendada oma ühiskondlikku edasiminekut, aidates samal ajal rahuldada liikmesriikide majanduse vajadusi; kinnitada tuleks kõigi liikmesriikide töötajate õigust töötada ühenduse piires oma valitud alal; seda õigust peavad saama ilma diskrimineerimiseta kasutada alalised, hooaja- ja piirialatöötajad ning need, kes teevad tööd seoses teenuste osutamisega”. (kohtujuristi kursiiv).
(
37
)	„[Õ]igus liikumisvabadusele, nii et seda võiks kasutada objektiivse mõõdupuu järgi vabalt ja väärikalt, nõuab tegeliku ja seadusjärgse võrdse kohtlemise tagamist kõiges, mis on seotud töötamise ja eluaseme saamisega, samuti töötajate liikumist takistavate piirangute kõrvaldamist, eelkõige selliste piirangute kõrvaldamist, mis on seotud töötaja õigusega olla koos oma perega ja tema pere integreerimistingimustega vastuvõtjariiki[.]”
(
38
)	Eespool 33. joonealuses märkuses viidatud.
(
39
)	Kohtuotsus, punkt 41.
(
40
)	Kohtuotsus, punktid 49 ja 50.
(
41
)	Eespool 33. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Meints, ettepaneku punktid 57 ja 58.
(
42
)	Eespool 32. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus C-85/96: Martínez Sala, punkt 26.
(
43
)	Eespool 6. joonealuses märkuses viidatud.
(
44
)	Kohtuotsus, punkt 25.
(
45
)	10. märtsi 1993. aasta otsus kohtuasjas C-111/91: komisjon vs. Luksemburg (EKL 1993, lk I-817, punktid 12, 15 ja 34).
(
46
)	Eespool 33. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus C-57/96: Meints, punkt 48.
(
47
)	Vt käesolev ettepanek, punkt 2.
(
48
)	Eespool 32. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus C-85/96: Martínez Sala, punkt 8.
(
49
)	Vt nt 23. märtsi 2004. aasta otsus kohtuasjas C-138/02: Collins (EKL 2004, lk I-2703, punkt 66).
(
50
)	Eelmises joonealuses märkuses viidatud.
(
51
)	Eespool 13. joonealuses märkuses viidatud.
(
52
)	18. juuli 2006. aasta otsus kohtuasjas C-406/04: De Cuyper (EKL 2006, lk I-6947).
(
53
)	Eespool 49. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus, punktid 69 ja 72.
(
54
)	Eespool 13. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus, punktid 57–61.
(
55
)	Eespool 52. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus, punktid 41–48.
(
56
)	Eespool 14. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus C-224/98: D’Hoop, ja eespool 12. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus C-224/02: Pusa.
(
57
)	Kohtuotsus D’Hoop, punkt 30, ja kohtuotsus Pusa, punkt 18.
(
58
)	Kohtuotsus D’Hoop, punktid 34–36, ja kohtuotsus Pusa, punkt 20.
(
59
)	Eespool 16. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus C-403/03: Schempp.
(
60
)	Vt kohtuotsus, punkt 24.
(
61
)	15. juuli 2004. aasta otsus kohtuasjas C-365/02: Lindfors (EKL 2004, lk I-7183, punkt 34) ja eespool 16. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus C-403/03: Schempp, punkt 45.