62015CC0019
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
HENRIK SAUGMANDSGAARD ØE
esitatud 18. veebruaril 2016 (
1
)
Kohtuasi C‑19/15
Verband Sozialer Wettbewerb eV
versus
Innova Vital GmbH
(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Landgericht München I (Müncheni I piirkondlik kohus, Saksamaa)
„Eelotsusetaotlus — Tarbijakaitse — Määrus (EÜ) nr 1924/2006 — Artikli 1 lõige 2 — Kohaldamisala — Lõpptarbijale sellisel kujul pakutava toidu kohta esitatavad toitumis‑ ja tervisealased väited — Väited, mis on esitatud ainult erialaringkondadele mõeldud kaubanduslikes teadaannetes”
I. Sissejuhatus
1.
Landgericht München I (Müncheni I piirkondlik kohus, Saksamaa) esitatud eelotsusetaotluses palutakse tõlgendada Euroopa Parlamendi ja nõukogu 20. detsembri 2006. aasta määruse (EÜ) nr 1924/2006 toidu kohta esitatavate toitumis- ja tervisealaste väidete kohta (
2
) artikli 1 lõiget 2.
2.
See taotlus on esitatud vaidluse raames, mille pooled on oma liikmete ärihuve kaitsev ühing ja ühte toidulisandit müüv äriühing ning mis käsitleb väiteid ühes reklaamkirjas, mille see äriühing saatis ainult arstidele. Euroopa Kohtul palutakse – viisil, mida ei ole varem tehtud, ‐ kindlaks teha, kas selles määruses sätestatud nõuded kuuluvad kohaldamisele, kui lõpptarbijale sellisel kujul pakutava toidu kohta esitatavad toitumis‑ ja tervisealased väited on esitatud kaubanduslikes teadaannetes, mida ei saadeta otse mitte lõpptarbijatele, vaid ainult erialaringkondadele.
II. Õiguslik raamistik
3.
Määruse nr 1924/2006 põhjendustes 1, 4, 9, 16, 23 ja 29 on märgitud:
„(1)
Ühenduses märgistatakse ja reklaamitakse järjest rohkem toite toitumis- ja tervisealaste väidetega. Tarbijate kaitse kõrge taseme tagamiseks ja nende valiku lihtsustamiseks peaksid turule viidud tooted, sealhulgas imporditud tooted, olema ohutud ja piisavalt märgistatud. […]
[...]
(4)
Käesolevat määrust peaks kohaldama kõikidele toitumis- ja tervisealastele väidetele kaubanduslikes teadaannetes, sealhulgas üldise iseloomuga reklaamides ja müügiedenduskampaaniates, mida ametivõimud täielikult või osaliselt toetavad. Käesolevat määrust ei peaks kohaldama väidetele, mis on esitatud mittekaubanduslikes teadaannetes, nagu toitumissoovitustes või ‑suunistes, mille on avaldanud tervisekaitseasutused ja ‑organid, või teaduslikes väljaannetes ja ajakirjanduses avaldatud mittekaubanduslikele teadaannetele ja teabele. [...]
[...]
(9)
On olemas suur hulk mitmesuguseid toitaineid ja muid aineid […], millel on toitumisalane või füsioloogiline mõju ning mis võivad toidus esineda ja olla väite aluseks. Seetõttu tuleks kehtestada toidu kohta esitatavate kõikide väidete suhtes kohaldatavad üldpõhimõtted, et tagada tarbijakaitse kõrge tase, anda tarbijale vajalikku teavet, et teha valikuid, olles teadlik kõikidest asjaoludest, ning luua toiduainetööstusele võrdsed konkurentsitingimused.
[...]
(16)
On oluline, et tarbija saaks toidu kohta esitatavatest väidetest aru ning kõiki tarbijaid on vajalik kaitsta eksitavate väidete eest. [...]
[...]
(23)
Tervisealaste väidete kasutamist ühenduses tuleks lubada vaid pärast kõrgeimal tasemel teaduslikku hindamist. Selleks, et oleks tagatud nende väidete ühtlustatud teaduslik hindamine, peaks nimetatud hindamised läbi viima Euroopa Toiduohutusamet. […]
[...]
(29)
Tagamaks, et tervisealased väited on tõesed, selged, usaldusväärsed ja tarbijale tervisliku toitumisviisi valimisel kasulikud, tuleks Euroopa Toiduohutusameti arvamuses ja sellele järgnevates menetlustes võtta arvesse tervisealaste väidete sõnastust ja esitusviisi.”
4.
Selle määruse artikli 1 lõiked 1 ja 2 sätestavad:
„1.   Käesolev määrus ühtlustab liikmesriikide õigus- või haldusnorme, mis on seotud toitumis- ja tervisealaste väidetega, et tagada siseturu tõhus toimimine, pakkudes samal ajal tarbijakaitse kõrget taset.
2.   Käesolevat määrust kohaldatakse toitumis- ja tervisealastele väidetele kaubanduslikes teadaannetes sellisel kujul lõpptarbijale pakutava toidu märgistusel, esitlemisel või reklaamis. […]”
5.
Määruse nr 1924/2006 artikli 2 lõike 1 punktis a on märgitud, et selles määruses kasutatakse määruse (EÜ) nr 178/2002 (
3
) artiklis 2 ja artikli 3 punktis 18 sätestatud mõisteid „toit” ja „lõpptarbija”. Sama artikli lõike 2 punktides 1, 4 ja 5 on määratletud mõisted „väide”, „toitumisalane väide” ja „tervisealane väide” määruse nr 1924/2006 tähenduses.
6.
Määruse nr 1924/2006 II peatükiga, millesse kuuluvad artiklid 3‐7, on kehtestatud toitumis‑ ja tervisealaste väidete kasutamise üldised põhimõtted.
7.
Artiklis 3 „Üldpõhimõtted kõikide väidete jaoks” on sätestatud, et „[t]oitumis- ja tervisealaseid väiteid tohib ühenduses turule viidava toidu märgistusel, esitlemisel ja reklaamis kasutada üksnes siis, kui need vastavad käesoleva määruse sätetele”. Selles on lisatud, et „[i]lma et see piiraks direktiivide 2000/13/EÜ[ (
4
)] ja 84/450/EMÜ[ (
5
)] kohaldamist, ei tohi toitumis- ja tervisealaste väidete kasutamine [eelkõige] olla vale, mitmeti mõistetav või eksitav”.
8.
Artikli 5 „Üldtingimused” lõigetes 1 ja 2 on täpsustatud, et toitumis‑ ja tervisealaste väidete kasutamine on lubatud ainult siis, kui on täidetud selles artiklis loetletud tingimused ning „kui eeldatakse, et keskmine tarbija saab väites esitatud kasulikest mõjudest aru”.
9.
Määruse nr 1924/2006 III peatükis, kuhu kuuluvad artiklid 8 ja 9, on ette nähtud toitumisalaste väidete kasutamise eritingimused.
10.
Sama määruse IV peatükiga, mis sisaldab artikleid 10‐19, on kehtestatud tervisealaste väidete suhtes kohaldatavad erinormid.
11.
Artikli 10 „Eritingimused” lõigetes 1 ja 2 on sätestatud:
„1.   Tervisealaste väidete esitamine on keelatud, välja arvatud siis, kui need vastavad II peatükis toodud üldnõuetele ja käesolevas peatükis toodud erinõuetele ning kui nad on vastavalt käesolevale määrusele lubatud ning need väited on loetletud artiklites 13 ja 14 sätestatud lubatavate väidete nimekirjas.
2.   Tervisealaste väidete esitamine on lubatud ainult siis, kui märgistusel[…] või […] toote esitlemisel ja reklaamis esitatakse [selles lõikes nimetatud] teave”.
12.
Artikkel 13 sätestab, et selles loetletud tervisealaseid väiteid võib esitada „ilma artiklites 15–19 osutatud menetlusi läbimata”, tingimusel et need väited on loetletud selle artikli „lõikes 3 sätestatud nimekirjas”, need „põhinevad üldtunnustatud teaduslikel tõenditel” ja „on keskmisele tarbijale hästi mõistetavad”.
13.
Artiklis 14 on lubatud kasutada „haigestumise riski vähendamise väiteid” ning „laste arengule ja tervisele viitavaid väiteid”, „mida lubatakse [selle määruse] artiklites 15, 16, 17 ja 19 sätestatud korras”.
III. Põhikohtuasi, eelotsuse küsimus ja menetlus Euroopa Kohtus
14.
Verband Sozialer Wettbewerb eV (edaspidi „Verband Sozialer Wettbewerb”) on Saksamaa ühing, kelle põhikirjas ette nähtud eesmärk on kaitsta oma liikmete ärihuve, pidades eelkõige silmas ausa konkurentsi põhimõtete järgimist.
15.
Innova Vital GmbH (edaspidi „Innova Vital”) – Saksamaa äriühing, mille juhataja on arst, ‐ turustab D3‑vitamiini sisaldavat emulsiooni, mida manustatakse tilkadena ja mille nimi on „Innova Mulsin® Vitamin D3”.
16.
2013. aasta novembris saatis Innova Vitali juhataja ainult arstidele ‐ kes olid nimeliselt ära toodud ‐ kirja, mille kohaselt aitab see toidulisand ennetada haigusi, mida tekitab D‑vitamiini ebapiisav tase, ja mis oli sõnastatud järgmiselt:
„Te ju teate: 87 protsendil Saksamaa lastest on D‑vitamiini sisaldus veres alla 30 ng/ml. Saksamaa Toitumisühingu [Deutsche Gesellschaft für Ernährung, DGE] sõnul peaks see väärtus olema aga 50‐75 ng/ml.
Arvukad uuringud on juba näidanud, et D-vitamiin on tõhus vahend paljude haiguste, nagu atoopiline dermatiit, osteoporoos, suhkurtõbi ja hulgiskleroos, profülaktikas. Nende uuringute kohaselt on ka D-vitamiini vaegus lapseeas nimetatud haiguste hiljem avalduvate sümptomite üheks põhjuseks.
[…]
Immunoloogiale spetsialiseerunud arstina mõtisklesin ma selle küsimuse üle ja töötasin välja D3‑vitamiini emulsiooni (Innova Mulsin® D3), mida saab manustada tilkadena.
[…]
Emulsioonide Mulsin® eelised:
[…]
—
vaeguseseisundi ennetamine või kiire kaotamine (80 protsendil elanikkonnast öeldakse olevat talvel D3‑vitamiini vaegus)
[…]
Otsetellimuse tingimused ja tasuta infomaterjale oma kabinetile saate, kui helistate numbril [...]”. (
6
)
17.
Selles kirjas oli asjaomast toodet tutvustatud ka piltidel, antud teavet selle koostise, müügihinna ja ravi maksumuse kohta päevas juhul, kui seda annustada – nagu soovitatud ‐ üks tilk päevas või vastavalt arsti ettekirjutusele. Selles oli täpsustatud: „arvestades müügihinda 26,75 eurot, panustavad teie patsiendid 0,11 eurot päevas D3‑vitamiini tasakaalustatud lisaannusesse”.
18.
Verband Sozialer Wettbewerb esitas eelotsusetaotluse esitanud kohtule Saksamaa konkurentsiseaduse (Gesetz gegen den unlauteren Wettbewerb, edaspidi „UWG”) (
7
) alusel Innova Vitali vastu rikkumisest hoidumise nõude. Ta põhjendas seda nõuet määruse nr 1924/2006 rikkumisega, pidades silmas konkreetsemalt kahte märget eespool esitatud märgetest. (
8
)
19.
Verband Sozialer Wettbewerb põhjendab oma nõuet sellega, et määrus nr 1924/2006 on kohaldatav reklaami suhtes, mis saadetakse nii erialaringkondadele kui ka mitteerialaringkondadele. Ta väidab esimese võimalusena, et selle määruse artikli 10 lõike 1 kohaselt on tervisealased väited keelatud, v.a juhul ‐ millega ei ole tegemist praegu ‐, kui need väited on vastavalt sellele määrusele lubatud ja loetletud artiklis 13 osundatud lubatud väidete nimekirjas. Ta lisab, et kõnesolev toidulisand ei ole selle koostist ja toimet arvestades selle määruse artikli 5 lõikes 1 nimetatud üldtingimustega kooskõlas. Teise võimalusena tugineb ta sama määruse artikli 10 lõike 2 rikkumisele ning seda põhjendusel, et vaidlusalune reklaam ei sisalda viidatud lõikes ette nähtud kohustuslikke märkeid.
20.
Innova Vital väidab vastupidi, et määruse nr 1924/2006 artikleid 5 ja 10 ei kohaldata kõnesolevas kirjas toodud väidete suhtes, sest see kiri oli mõeldud ainult arstidele, ning et seda määrust ei saa kohaldada erialaringkondadele mõeldud reklaami suhtes.
21.
Selles olukorras otsustaski Landgericht München I (Müncheni I piirkondlik kohus) 16. detsembri 2014. aasta otsusega, mis saabus Euroopa Kohtusse 19. jaanuaril 2015, menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse:
„Kas määruse […] nr 1924/2006 artikli 1 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et nimetatud määruse sätted on kohaldatavad ka nende toitumis- ja tervisealaste väidete suhtes, mis on esitatud kaubanduslikes teadaannetes lõpptarbijale pakutava toidu reklaamimisel, kui kaubanduslik teadaanne ja/või reklaam on mõeldud ainult erialaringkondadele?”
22.
Kirjalikud seisukohad esitasid Innova Vital, Kreeka ja Prantsuse valitsus ning Euroopa Komisjon. Kohtuistungit suuliste seisukohtade ärakuulamiseks ei toimunud.
IV. Õiguslik analüüs
A. Sissejuhatavad märkused
23.
Euroopa Kohtule esitatud kirjalike seisukohtade põhjal kerkivad mõned küsimused, mis puudutavad määruse nr 1924/2006 esemelist kohaldamisala ja mida peaks analüüsima kõigepealt, st enne eelotsuse küsimusele vastamist.
24.
Rõhutan kohe, et eelotsusetaotluse esitanud kohtu sõnul ei ole vaidlust selles, et vastavalt selle määruse artikli 1 lõikes 2 sätestatud kohaldamistingimustele on põhikohtuasjas käsitletavas kirjas osundatud toode esiteks toit, mida pakutakse sellisel kujul lõpptarbijale, ja teiseks saatis Innova Vital oma teadaande reklaamimise eesmärgil.
1. Vaidlusaluste märgete kvalifikatsioon määrusest nr 1924/2006 lähtudes
25.
Eelotsusetaotlusest ilmneb, et põhikohtuasja hageja väitis, et kiri, mille kohta oma nõude esitas, sisaldab „tervisealaseid väiteid”, mis on määrusega nr 1924/2006 keelatud. Landgericht München I (Müncheni I piirkondlik kohus) ei sea seda kvalifikatsiooni kahtluse alla, kuid tuleb siiski märkida, et tema eelotsuse küsimus puudutab ühtmoodi nii selles määruses osundatud „toitumisalaseid” kui ka „tervisealaseid” väiteid.
26.
Prantsuse valitsus tõstatab küsimuse, kas see eeldus on õige. Tema arvates ei kujuta vaidlusalused märked endast ei niisuguseid toitumis‑ ega tervisealaseid märkeid, nagu on määratletud määruse nr 1924/2006 artikli 2 lõikes 2, ega kuulu seega selle määruse kohaldamisalasse. Need märked kuuluvad pigem toidualase teabe kategooriasse – teave, mille kohaselt on sellel toidul inimese haigust ennetav, raviv ja tervendav toime, ning mille kasutamine on põhimõtteliselt määruse nr 1169/2011/EL (
9
) artikliga 7 keelatud. Ta leiab siiski, et Euroopa Kohus on kohustatud esitatud küsimusele vastama (
10
) ja seda sellepärast, et see, et määrust nr 1924/2006 ei kohaldata käsitletaval juhul, ei ole ilmne, sest see kohaldamine sõltub vaidlusaluste märgete õiguslikust kvalifikatsioonist.
27.
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt hindab ja kvalifitseerib põhikohtuasja faktilisi asjaolusid ainult siseriiklik kohus, kes kohaldab ka liidu õiguse asjakohaseid sätteid vastavalt sellele, kuidas Euroopa Kohus on neid tõlgendanud. (
11
) Euroopa Kohus on seda reeglit eelkõige määruse nr 1924/2006 sätete suhtes juba kohaldanud. (
12
) Täpsustan siiski, et ma olen nagu komisjongi arvamusel, et käesolev eelotsusetaotlus ei ole hüpoteetiline, sest võttes arvesse vaidluse eespool esitatud faktilisi asjaolusid, näivad vaidlusalused väited tõesti kuuluvat mõiste „tervisealased väited” alla selle määruse tähenduses niisugusena, nagu seda on tõlgendatud Euroopa Kohtu seda mõistet tõlgendavates kohtuotsustes. (
13
)
2. Määruse nr 1924/2006 suhe direktiiviga 2000/13
28.
Komisjon leiab, et tekib küsimus, kas niisuguses olukorras nagu põhikohtuasjas ei ole vaidlusaluste märgete kasutamine keelatud juba direktiivi 2000/13 artikli 2 lõike 1 punktiga b koostoimes selle artikli lõikega 3, milles on sätestatud üldine põhimõte, mille kohaselt ei tohi teave toidu kohta eelkõige reklaamis omistada sellele toidule inimese haigust ennetavat toimet. (
14
)
29.
Sama arvab sisuliselt ka Prantsuse valitsus, sest ta väidab, et seda laadi märked võivad kuuluda nende direktiivi 2000/13 eespool viidatud sätetega samaväärsete sätete kohaldamisalasse, mis on toodud määruse nr 1169/2011 artikli 7 lõigetes 3 ja 4. Et selle määrusega tunnistati kehtetuks direktiiv 2000/13 alates 13. detsembrist 2014 (
15
), st alates kuupäevast, mis on põhikohtuasja faktilistest asjaoludest hilisem, (
16
) ei ole see käsitletaval juhul siiski ratione temporis kohaldatav.
30.
Tuleb meenutada, et direktiivi 2000/13, mis puudutab eelkõige toidule tehtavat reklaami, kohaldatakse paralleelselt määrusega nr 1924/2006, mitte selle arvelt. Selle määruse põhjenduse 3 kohaselt on selle määruse eesmärk täiendada direktiivi 2000/13 üldpõhimõtteid (
17
) ning sätestada toitumis- ja tervisealaste väidete kasutamist käsitlevad erisätted, mis puudutavad tarbijale sellisel kujul pakutavat toitu. Määruse nr 1924/2006 artikli 3 teine lõik ei piira direktiivi 2000/13 kohaldamist, v.a selles määruses ette nähtud erandid. Eelkõige võimaldab selle määruse artikli 14 lõige 1 sõnaselgelt kõrvale kalduda selle direktiivi artikli 2 lõike 1 punktist b kahte konkreetset tüüpi tervisealaste väidete puhul, milleks on haigestumise riski vähendamise väited ning laste arengule ja tervisele viitavad väited, mida lubatakse selles määruses täpselt sätestatud korras.
31.
Nagu komisjon isegi märgib, ei ole asjaolu, et direktiiv 2000/13 võib hõlmata niisugust vaidlust nagu põhikohtuasjas käsitletav, iseenesest käesoleva eelotsusetaotluse arutamisega vastuolus, sest määrus nr 1924/2006 on seega kohaldatav täiendavalt sellele direktiivile, mitte alternatiivselt sellega. Pealegi peab eelotsusetaotluse esitanud kohus selgelt mõeldavaks kohaldada põhikohtuasjas selle määruse sätteid ning tema on ainsana pädev hindama, kas tema esitatav küsimus on asjakohane ja vajalik selle vaidluse lahendamisel, mille ta peab lahendama. (
18
)
B. Määruse nr 1924/2006 kohaldatavus ainult erialaringkondadele saadetud kaubanduslike teadaannete suhtes
32.
Käesolevas kohtuasjas esitatud küsimus puudutab määruse nr 1924/2006 võimalikku kohaldamist, kui toitumis‑ ja tervisealased väited esinevad lõpptarbijatele pakutavat toitu käsitlevates kaubanduslikes teadaannetes juhul, kui niisugused teadaanded on mõeldud mitte neile, vaid ainult erialaringkondadele, kelleks käsitletaval juhul on meditsiinitöötajad. (
19
) Euroopa Kohtule ei ole veel kunagi esitatud seda laadi tõlgendamistaotlust, mille mõju praktikas on siiski märkimisväärne. (
20
)
33.
Põhikohtuasja pooled on küsimuses, kas see määrus on niisugustel asjaoludel kohaldatav, vastupidistel seisukohtadel. Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib, et ka saksakeelses õiguskirjanduses on tõstatud küsimusele vastatud erinevalt, ning kirjeldab seda õigusteoorias aset leidnud arutelu üksikasjalikult.
34.
Euroopa Kohtule esitatud seisukohtadest ilmneb, et ainult Innova Vital väidab, et määrus nr 1924/2006 ei reguleeri ainult erialaringkondadele saadetud kaubanduslikke teadaandeid. Seevastu nii Kreeka kui ka Prantsuse valitsus ning komisjon leiavad, et selle määruse kohaldamisala hõlmab ka niisugust juhtumit. Ka mina pooldan viimast arvamust.
35.
Mitmesugused kaalutlused, mis ei seondu mitte ainult grammatilise, vaid ka teleoloogilise ja kontekstuaalse tõlgendusega, kõnelevad sellest, et eelotsuse küsimusele tuleb vastata jaatavalt, nagu ma soovitan.
1. Määruse nr 1924/2006 asjakohaste sätete sõnastus
36.
Innova Vital tugineb määruse nr 1924/2006 põhjendustele 1, 8‐10, 15 ja 28 ning artikli 5 lõikele 2 ning väidab, et seda õigusakti ei saa kohaldada erialaringkondadele mõeldud reklaami suhtes, sest nendes sätetes on asetatud rõhk tarbijatele ja erialaringkondi ei ole nendes üldse mainitud.
37.
Selles määruses on tõesti palju viiteid tarbijatele, eelkõige on selles märgitud, et mitmel juhul on määruses lähtutud sellest, kuidas võib toitumis‑ ja tervisealaseid väiteid tajuda „keskmine tarbija”. (
21
)
38.
Võttes arvesse määruse nr 1924/2006 artikli 1 lõike 2 ja kõikide teiste sätete sõnastust, ei võimalda siiski miski minu arvates välistada, et see määrus reguleerib korraga nii otse tarbijatele mõeldud kaubanduslikke teadaandeid kui ka neid, mis on mõeldud küll ainult erialaringkondadele, kuid millega püütakse tegelikult jõuda kaudselt tarbijateni, kes võivad asjaomast toitu osta.
39.
Seadusandja ei ole nimelt teinud mingit vahet selles määruses osundatud toitumis‑ ja tervisealaseid väiteid sisaldavate teadaannete adressaadi isiku põhjal. Ainsad nõuded, mis on selles sätestatud, puudutavad nende teadaannete eset ja laadi. Esiteks peavad need puudutama lõpptarbijale pakutavat toitu (
22
) ning teiseks olema „kaubanduslikud”, esinedes kas niisuguse toidu märgistuse või esitluse kujul või – nagu põhikohtuasjas – sellele tehtava reklaami vormis. (
23
) Seega peab tarbijale olema mõeldud tingimata toode ise, mitte seda käsitlev teadaanne. (
24
)
40.
Kriteerium, mille kohaselt peab teadaanne olema kaubanduslik, on minu – nagu ka Kreeka valitsuse ja komisjoni – arvates põhitegur, mida tuleb käesolevas kohtuasjas esitatud küsimusele vastamisel arvesse võtta. (
25
) Selle määruse põhjenduses 4 on selgelt eristatud kaubanduslikke teadaandeid, mille suhtes seda õigusakti kohaldatakse, mittekaubanduslikest teadaannetest, mis selle määruse kohaldamisalasse ei kuulu, märkides samas, et esimeste eesmärk on „reklaam” või „müügiedendus”. (
26
)
41.
Ehkki määruses nr 1924/2006 ei ole selle kriteeriumi sõnaselget määratlust, ilmneb teistest liidu õigusaktidest – nagu komisjon märgib –, et „kaubanduslik” tähendab üldiselt ka teadaannet, mille eesmärk on tagada toodete või teenuste majanduslik edendamine „otseselt” (
27
) või isegi „kaudselt” (
28
) ning mõjutada nii potentsiaalsete ostjate otsuseid. Rõhutan, et samasugune lähenemine valiti rahvusvahelisel tasandil „toitumis‑ ja tervisealaste väidete kasutamise suunistes”, mille võttis vastu Codex Alimentarius (
29
) ja millele on selle määruse põhjenduses 7 sõnaselgelt viidatud. (
30
)
42.
Määruse nr 1924/2006 sõnastuses ei ole selle kohaldamisala piiratud teadaannetega, mis on mõeldud otseselt lõpptarbijatele, sest nende kaubanduslik laad ei sõltu ilmtingimata niisugusest suunitlusest. Olukorras, mida käsitleb eelotsusetaotluse esitanud kohus, on tarbijad hoolimata sellest, et nad ei saa selle määruse kohaldamisalasse kuuluvaid väiteid sisaldavat teadaannet isiklikult, tegelikult isikud, kellele see kaubanduslik võte on kaudselt suunatud, sest teadaandes käsitletav toit on eeldatavasti mõeldud müümiseks neile, mitte erialaringkondadele, kes reklaamkirja said. (
31
) Niisugusel juhul on viimased tegelikult lihtsalt vahendajad, kelle poole toiduainesektori ettevõtja pöördub just sellepärast, et nad võivad hõlbustada tema müüdava toote müügiedendust nii, et tagavad seda toodet puudutava kaubandusliku teabe edastamise potentsiaalsetele ostjatele või isegi soovitavad neil seda osta.
43.
Erialaringkonnad saavad aga tavaliselt avaldada nende poole pöörduvatele tarbijatele märkimisväärset mõju, eriti kui tegemist on meditsiinitöötajatega, keda patsiendid väga usaldavad ja usuvad. Niisuguse reklaamkirja nagu põhikohtuasjas käsitletav eesmärk ongi see, et selle saanud arstid soovitaksid oma patsientidel asjaomast toodet kasutada. Ei ole siiski tagatud, et enne, kui erialaspetsialistid, kelle poole pöörduti, hakkavad seda õhutamise ülesannet täitma, suudavad nad kõik täiel määral kontrollida selles kaubandusteadaandes esitatud väiteid ja oskavad nendest vajaduse korral distantseeruda. (
32
)
44.
Minu arvates ei ole määruse nr 1924/2006 kohaldatavuse seisukohast tähtsust sellel, kas erialaringkonnad edastavad saadud dokumendi tarbijatele niisugusena, nagu nad selle said, või ainult sisuliselt; minu meelest on peamine see, et selles dokumendis esitatud toitumis‑ ja tervisealased väited – mis kuuluvad selle määruse kohaldamisalasse – on mõeldud edastamiseks lõpptarbijatele ja seda kas või kaudselt, nagu see on käsitletaval juhul. (
33
)
2. Määruse nr 1924/2006 eesmärgid
45.
Tõlgendust, mille ma soovitan Euroopa Kohtul valida määruse nr 1924/2006 asjakohaste sätete sõnastusest lähtudes, kinnitavad selle määruse eesmärgid.
46.
On teada, et sellel määrusel on kaks eesmärki: „tagada siseturu tõhus toimimine”, milleks on eelkõige tarvis „luua võrdsed konkurentsitingimused” toodete väärtustamisel ja tagada „tarbijate huvide kaitse kõrge tase”, (
34
) peamiselt nii, et nad saavad oma toidualased valikud teha teadlikult tänu tõenditel põhinevale objektiivsele teabele. (
35
)
47.
Selleks on nimetatud määruse kohaselt lubatud kasutada kaubanduslikes teadaannetes toitumis‑ ja tervisealaseid väiteid, sest niisugune teave võib olla tarbijatele kasulik, tingimusel et see on selge ja tõene, (
36
) kuid seda kasutamist on rangelt reguleeritud. Konkreetselt tervisealaste väidete kasutamise suhtes on kehtestatud eripiirangud ja see määrus lubab neid väiteid kasutada alles pärast nende teaduslikku hindamist, mis on korraga nii sõltumatu kui ka ühtlustatud ning mille viib läbi Euroopa Toiduohutusamet (EFSA), ja pärast seda, kui komisjon on andnud välja ühenduse loa. (
37
)
48.
Niisugused eesmärgid ja põhimõtted eeldavad määruse nr 1924/2006 kohaldamisala piisavalt laia kontseptsiooni, mis teeb võimalikuks selle, et nende eesmärkide saavutamist ja põhimõtete järgimist ei kahjustata – nagu näeb ette lähenemine, mille Euroopa Kohus on siiani valinud seoses toiduainetööstuse ettevõtjate katsetega selle määruse esemelist kohaldamisala piirata. (
38
) Et käsitletaval juhul ei ole sõnaselgelt näidatud, et ainsad potentsiaalsed adressaadid on tarbijad, tuleb minu arvates asuda seisukohale, et see määrus on kohaldatav ka niisuguse kaubandusliku teadaande suhtes nagu põhikohtuasjas käsitletav, mis on mõeldud ainult erialaringkondadele ja vastab teistele selles õigusaktis sätestatud tingimustele.
49.
Erialaringkonnad on mõistagi põhimõtteliselt (
39
) paremini informeeritud ja teadlikumad kui keskmine tarbija. Praktikas on nii nendepoolne filtreerimine kui ka barjäär tarbijatele, mida nad võivad nii endast kujutada, siiski piiratud, sest ei saa välistada, et valed või eksitavad või isegi pettuslikud väited on neid endid eksiteele viinud. Nagu Kreeka valitsus märgib, on neil tegelikkuses võimatu olla pidevalt kursis kõigi erialaste teadmistega, mida on vaja, et hinnata iga toitu ja igat liiki väidet, mis selle kohta esitatakse.
50.
Ma arvan nagu ka Prantsuse valitsus, et kui nõustuda, et toitumis‑ ja tervisealased väited ei kuulu määruse nr 1924/2006 kohaldamisalasse, kui need on esitatud erialaringkondadele mõeldud kaubanduslikes teadaannetes, võivad konkreetsed tagajärjed tarbijale olla paradoksaalsel kombel veel tõsisemad ja kurvemad kui siis, kui reklaamid on mõeldud otseselt talle. Nimelt usaldab viimane erialaspetsialiste, kes talle asjaomast toodet soovitavad, tavaliselt täiesti pahaaimamatult ning ta tegutseb ehk isegi järelemõtlematumalt ja vähem kõhklevalt kui siis, kui ta peab andma võhikuna oma hinnangu. Eelotsusetaotluses silmas peetud juhtumil on seega täpselt samuti vaja kaitsta tarbijaid valeväidete eest ja võib-olla kaitsta isegi rohkem kui juhtudel, mil nad saavad reklaami isiklikult ja teevad oma toitumisvalikud üksi.
51.
Lisaks tekitab kirjeldatud teadaannete kategooria selle määruse kohaldamisalast väljaarvamine olukorra, kus määruselt võetakse selle kasulik mõju, eelkõige seepärast, et EFSA eelneva hindamise puudumine võimaldab kasutada tervisealaseid väiteid, mis ei põhine teaduslikel tõenditel. Praktikas võib see, kui toiduainesektori ettevõtjad otsustavad neid väiteid levitada tarbijate seas erialaringkondade vahendusel, olla lihtne moodus eirata määruses nr 1924/2006 sätestatud rangeid nõudeid. Igal juhul toob niisugune tõlgendus kaasa ohu, et häiritakse siseturu nõuetekohast toimimist ja vähendatakse tarbijate huvide kaitse taset, mida selle määrusega ometigi taotletakse.
52.
Teleoloogilist tõlgendust, mille ma välja pakun, ei sea minu meelest tõsiselt kahtluse alla argumendid, mille on selle lähenemise vaidlustamiseks esitanud Innova Vital, kes tugineb tema seisukohtades ja eelotsusetaotluses märgitu kohaselt väidetele, mida on pooldatud ühes osas Saksa õigusteooriast.
53.
Esiteks väidab Innova Vital, et määruses nr 1924/2006 ette nähtud kohustuslik süsteem ja erialaspetsialistidest ekspertide teadmised ei ole omavahel vastavuses. Ta väidab sisuliselt, et kui arvata neile mõeldud kaubanduslikud teadaanded selle määruse kohaldamisalasse, oleks tehnilise ja teadusliku sõnavara kasutamine toitumis‑ ja tervisealastes väidetes selle määruse artikli 5 lõike 2 kohaselt keelatud, (
40
) sest „keskmine tarbija” ei suudaks neid termineid mõista, samas kui spetsialistidele, kellele reklaam on mõeldud, oleksid need tuttavad.
54.
See argument ei ole siiski minu arvates tulemuslik, sest niisugustel asjaoludel nagu põhikohtuasjas ei ole reklaamkiri mõeldud sellisel kujul tarbijale edastamiseks, vaid üleandmiseks erialaringkondadele, kellelt oodatakse endamisi, et nad selgitaksid, mille poolest võib asjaomane toode tarbijale kasu tuua. (
41
) Kaubanduslikus teadaandes esitatud väiteid mõistetakse õigesti – nagu on nõutud selle artikli 5 lõikes 2 – niisugusel juhul tänu info vahendamisele nende erialaringkondade poolt, kelle ülesanne on see teave võhikutele edastada, vajaduse korral seda ümber sõnastades.
55.
Teiseks väidab Innova Vital, et määruses nr 1924/2006 ette nähtud kord avaldab väga halba mõju erialaringkondade omavahelistele teadaannetele, kuigi neil on teistsugused ootused kui tarbijatel, eelkõige mis puudutab objektiivset teavet teaduse uute arengusuundade kohta. (
42
)
56.
Kui Euroopa Kohus nõustub, et määrust nr 1924/2006 kohaldatakse niisuguses kontekstis nagu põhikohtuasjas, võib see tõesti kahjustada või isegi piirata erialaringkondade omavahelist suhtlemist. Et selles määruses ette nähtud süsteemi, mis piirab toitumis‑ ja tervisealaste väidete kasutamist, kohaldataks, ei tohi asjaomased teadaanded olla suunatud põhimõtteliselt ainult tehnilise teabe andmisele, vaid nende eesmärk peab olema levitada „kaubanduslikke” juhiseid, nagu on nähtud ette selle määruse artikli 1 lõike 2 esimeses lõigus. Meenutan, et selle määruse põhjenduses 4 on sõnaselgelt välistatud selle kohaldamine „teaduslikes väljaannetes […] avaldatud mittekaubanduslik[u]le […] teabele”. Kaubandusliku personaalse pakkumise kontekstis – kus teave ei ole niisiis neutraalne – näib mulle normaalne, et tarbijate valeväidete eest kaitsmise õiguspärane eesmärk on tähtsam soovist lubada erialaringkondade omavahelist teabevahetust.
57.
Olen seega arvamusel, et määruse nr 1924/2006 artikli 1 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et seda määrust kohaldatakse, kui toitumis‑ ja tervisealased väited on esitatud kaubanduslikes teadaannetes, mis on küll mõeldud ainult erialaringkondadele, kuid millega praktikas soovitakse jõuda lõpptarbijateni, kellele nendes väidetes käsitletavat toitu eeldatavasti sellisel kujul pakutakse.
V. Ettepanek
58.
Eelnevatest kaalutlustest lähtudes teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Landgericht München I (Müncheni I piirkondlik kohus, Saksamaa) eelotsuse küsimusele järgmiselt:
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 20. detsembri 2006. aasta määruse (EÜ) nr 1924/2006 toidu kohta esitatavate toitumis- ja tervisealaste väidete kohta artikli 1 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et seda määrust kohaldatakse toitumis‑ ja tervisealaste väidete suhtes, mis käsitlevad sellisel kujul lõpptarbijale pakutavat toitu ja mis on esitatud kaubanduslikes teadaannetes, kui need teadaanded on mõeldud ainult erialaringkondadele, kuid nendega soovitakse jõuda erialaringkondade vahendusel kaudselt tarbijateni.
(
1
)	Algkeel: prantsuse.
(
2
)	ELT L 404, lk 9. Seda määrust parandati (ELT 2007, L 12, lk 3) ja muudeti viimasena komisjoni 8. novembri 2012. aasta määrusega (EL) nr 1047/2012 toitumisalaste väidete loetelu osas (ELT L 310, lk 36).
(
3
)	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 28. jaanuari 2002. aasta määrus, millega sätestatakse toidualaste õigusnormide üldised põhimõtted ja nõuded, asutatakse Euroopa Toiduohutusamet ja kehtestatakse toidu ohutusega seotud menetlused (EÜT L 31, lk 1; ELT eriväljaanne 15/06, lk 463).
(
4
)	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 20. märtsi 2000. aasta direktiiv toidu märgistamist, esitlemist ja reklaami käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta (EÜT L 109, lk 29; ELT eriväljaanne 15/05, lk 75).
(
5
)	Nõukogu 10. septembri 1984. aasta direktiiv, mis käsitleb eksitava reklaamiga seotud liikmesriikide õigus- ja haldusnormide ühtlustamist (EÜT L 250, lk 17; ELT eriväljaanne 15/01, lk 227).
(
6
)	Paksus kirjas märked olid niisugusena olemas selle kirja originaaltekstis.
(
7
)	Selle seaduse § 8 lõike 1 esimese lause põhikohtuasja suhtes kohaldatav redaktsioon võimaldab esitada rikkumisest hoidumise nõude iga isiku vastu, kes on pannud toime õigusvastase ärialase teo sama seaduse §‑de 3 ja 7 tähenduses.
(
8
)	St esiteks väide „Arvukad uuringud on juba näidanud, et D-vitamiin on tõhus vahend paljude haiguste, nagu atoopiline dermatiit, osteoporoos, suhkurtõbi ja hulgiskleroos, profülaktikas. Nende uuringute kohaselt on ka D-vitamiini nappus lapseeas nimetatud haiguste hiljem avalduvate sümptomite üheks põhjuseks” ning teiseks väide „vaeguseseisundi ennetamine või kiire kaotamine (80 protsendil elanikkonnast öeldakse olevat talvel D3 vitamiini vaegus)”.
(
9
)	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 25. oktoobri 2011. aasta määrus, milles käsitletakse toidualase teabe esitamist tarbijatele ning millega muudetakse Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrusi nr 1924/2006 ja (EÜ) nr 1925/2006 ning tunnistatakse kehtetuks komisjoni direktiiv 87/250/EMÜ, nõukogu direktiiv 90/496/EMÜ, komisjoni direktiiv 1999/10/EÜ, Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2000/13/EÜ, komisjoni direktiivid 2002/67/EÜ ja 2008/5/EÜ ning komisjoni määrus (EÜ) nr 608/2004 (ELT L 304, lk 18).
(
10
)	Prantsuse valitsus viitab selles küsimuses muu hulgas kohtuotsustele Woningstichting Sint Servatius (C‑567/07, EU:C:2009:593, punkt 43) ja Dresser-Rand (C‑606/12 ja C‑607/12, EU:C:2014:125, punkt 34).
(
11
)	Vt eelkõige kohtuotsused Jestel (C‑454/10, EU:C:2011:752, punkt 21), Asociația Accept (C‑81/12, EU:C:2013:275, punkt 41 jj) ja Grupo Itevelesa jt (C‑168/14, EU:C:2015:685, punkt 77).
(
12
)	Vt kohtuotsus Ehrmann (C‑609/12, EU:C:2014:252, punkt 36).
(
13
)	Vt kohtuotsused Deutsches Weintor (C‑544/10, EU:C:2012:526, punkt 34 jj) ja Green – Swan Pharmaceuticals CR (C‑299/12, EU:C:2013:501, punkt 22 jj), kusjuures tuleb märkida, et viimases kohtuasjas puudutasid põhikohtuasjas käsitletavad väited nagu käesoleval juhul toidulisandit, mis sisaldas D3‑vitamiini.
(
14
)	Komisjon viitab selles küsimuses Üldkohtu otsusele Hagenmeyer ja Hahn vs. komisjon (T‑17/12, EU:T:2014:234, punkt 76).
(
15
)	Vt määruse nr 1169/2011 artikli 53 lõige 1.
(
16
)	Meenutan, et vaidlusalune kiri saadeti 2013. aasta novembrikuus.
(
17
)	Selles põhjenduses 3 on mainitud, et direktiiv 2000/13 „keelab üldjuhul sellise teabe kasutamise, mis võib ostjat eksitada või omistada toidule raviomadusi”.
(
18
)	Vt eelkõige kohtuotsused Syndesmos Melon tis Eleftheras Evangelikis Ekklisias jt (C‑381/89, EU:C:1992:142, punktid 18 ja 19) ning Križan jt (C‑416/10, EU:C:2013:8, punkt 66).
(
19
)	Ma rõhutan, et võttes arvesse eelotsusetaotluse esitanud kohtu küsimuse üldist sõnastust ja põhjendust, ei ole selle küsimuse ulatus piiratud meditsiinitöötajatega, vaid mulle näib, et see laieneb igat tüüpi erialaringkondadele – vastandina inimestega, kes ei ole vastavalt erialalt ja kelleks on lõpptarbijad.
(
20
)	Toiduainesektori ettevõtjad avaldavad tugevat survet võimaluseks kasutada vabalt toitumis‑ ja tervisealaseid väiteid, sest need väited kujutavad endast väga tulutoovat müügiargumenti (vt Lucas-Puget, A.‑S., „Les allégations sur les produits alimentaires de consommation courante: quelques questions d’actualité”, Petites affiches, 24. mai 2006, nr 103, lk 4 jj).
(
21
)	Vt määruse nr 1924/2006 põhjendus 16 ning artikli 5 lõige 2 ning artikli 13 lõike 1 lõpp. Vt ka seletuskirja punkt 17 ning ettepaneku KOM(2003) 424 (lõplik) põhjendus 10 ning artikli 2 punkt 8, artikli 5 lõige 2, artikli 9 lõige 1 ja artikli 12 lõige 1. Euroopa Kohus on kindlaks määranud mitu hindamiskriteeriumi, mis on seotud „keskmise tarbijaga”, eelkõige kohtuotsuses Green – Swan Pharmaceuticals CR (C‑299/12, EU:C:2013:501, punkt 24 jj).
(
22
)	Seda toitu „pakutakse sellisel kujul” (direktiivi 2000/13 artikli 1 lõikes 1 on kasutatud väljendit „töötlemata kujul”) otse lõpptarbijatele (vt määruse nr 1924/2006 põhjendus 3 ja artikli 1 lõike 2 esimene lõik) või kaudselt „pakku[des seda] restoranidele, haiglatele, koolidele, sööklatele ja samalaadsetele toitlustusettevõtetele” (vt selle määruse artikli 1 lõike 2 kolmas lõik).
(
23
)	Vt määruse nr 1924/2006 põhjendus 4 ja artikli 1 lõike 2 esimene lõik. Märgin, et ettepanekus KOM(2003) 424 (lõplik) seda nõuet ei olnud. Vt muudatusettepanekud 2 ja 16, mis tehti Euroopa Parlamendi 12. mai 2005. aasta raportis selle ettepaneku kohta (A6‑0128/2005, lk 6 ja 13), ning nõukogu poolt 8. detsembril 2005 vastu võetud ühise seisukoha põhjendus 4 ja artikli 1 lõige 2 (ELT C 80E, 2006, lk 43).
(
24
)	Vt ka Dehove, R. jt Lamy Dehove, éd. Wolters Kluwer France, 2014, köide 1, osa 2, étude 285, punkt 285‑126: „[määruse nr 1924/2006] sätted puudutavad seega nii lõpptarbijale kui ka erialaringkondadele (sh meditsiinitöötajad) mõeldud reklaami, sest nendes on silmas peetud igasugust kaubanduslikku teadaannet või reklaami, mis käsitleb lõpptarbijale pakutavat toodet”.
(
25
)	Komisjon arvab isegi, et „eelotsusetaotluse esitanud kohus soovib oma küsimusega sisuliselt saada selles määruses määratlemata mõiste „kaubanduslik teadaanne” määratlust […] selle teadaande potentsiaalsetest adressaatidest lähtudes”.
(
26
)	Selles põhjenduses 4 on nimetatud kaubanduslike teadaannete hulgast mitteammendavalt „üldise iseloomuga reklaam[e] ja müügiedenduskampaania[id], mida ametivõimud täielikult või osaliselt toetavad” (kohtujuristi kursiiv) ja mittekaubanduslike teadaannete hulgast „toitumissoovitustes või suunistes, mille on avaldanud tervisekaitseasutused ja -organid, või teaduslikes väljaannetes ja ajakirjanduses avaldatud mittekaubanduslikke teadaandeid ja teavet”.
(
27
)	Komisjon peab silmas mõiste „kaubandustavad” määratlust Euroopa Parlamendi ja nõukogu 11. mai 2005. aasta direktiivi 2005/29/EÜ, mis käsitleb ettevõtja ja tarbija vaheliste tehingutega seotud ebaausaid kaubandustavasid siseturul (ELT L 149, lk 22), artikli 2 punktis d.
(
28
)	Siin viitab komisjon mõistele „kaubanduslik teadaanne” niisugusena, nagu seda on määratletud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 8. juuni 2000. aasta direktiivi 2000/31/EÜ infoühiskonna teenuste teatavate õiguslike aspektide, eriti elektroonilise kaubanduse kohta siseturul (EÜT L 178, lk 1; ELT eriväljaanne 13/25, lk 399) artikli 2 punktis f ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu 12. detsembri 2006. aasta direktiivi 2006/123/EÜ teenuste kohta siseturul (ELT L 376, lk 36) artikli 4 punktis 12. Selle viimase õigusnormi sisu kohta vt kohtuotsus Société fiduciaire nationale d’expertise comptable (C‑119/09, EU:C:2011:208, punkt 29 jj).
(
29
)	Aktis, mille võttis vastu Codex Alimentarius – ÜRO Toidu‑ ja Põllumajandusorganisatsiooni (OAA/FAO) ja Maailma Tervishoiuorganisatsiooni (WHO) ühisorgan – 1997. aastal niisugusena, nagu see 2004. aastal läbi vaadati ja nagu seda viimasena parandati 2008. aastal (CAC/GL 23-1997), on märgitud, et need suunised puudutavad selliste väidete kasutamist „reklaamis”, mida on määratletud kui „igasugust kaubanduslikku teadaannet üldsusele ükskõik missuguse muu vahendi abil kui märgistus, et otseselt või kaudselt edendada toiduaine müüki või tarbimist toitu või selle koostisosi käsitlevate toitumis‑ ja tervisealaste väidete kasutamisega” (vt punkt 1.1 ja märkus 1).
(
30
)	Vt ka ettepaneku KOM(2003) 424 (lõplik) seletuskirja punktid 10, 11 ja 22.
(
31
)	On muidugi mõeldav, et erialaspetsialist, kellele reklaam on mõeldud, otsustab asjaomast toitu tarbida ise, kuid see juhtum ei vasta käesolevas kohtuasjas tõstatatud probleemidele, sest niisugusel juhul on kaubandusliku teadaande saanud otseselt lõpptarbija ning selles, kas kohaldatakse määrust nr 1924/2006, on seega vaevalt mingit kahtlust. Lisaks saadeti kiri ainult arstidele kui erialaringkondadele, mitte kui potentsiaalsetele tarbijatele, nagu arvab eelotsusetaotluse esitanud kohus.
(
32
)	Nagu õigesti märgivad mõned Saksa õigusteoreetikud, kelle seisukohta on eelotsusetaotluses resümeeritud järgmiselt: „kui ettevõtjad valivad sihtrühmaks erialaringkonnad – st muu hulgas arstid, apteekrid või toitumisspetsialistid – siis kokkuvõttes ikka oodatava võimendusefekti ja lõpuks loodetava läbimüügi märkimisväärse suurenemise tõttu. Kõnesolevad erialaringkonnad on tavaliselt teabe vahendajad, kes oma asjatundlikkuse põhjal – mida kahtlemata võib mõjutada reklaam – soovitavad teatavaid tooteid” (kohtujuristi kursiiv).
(
33
)	Komisjon omalt poolt teeb ettepaneku vastata esitatud küsimusele nii, et teadaanne on kaubanduslik määruse nr 1924/2006 tähenduses isegi siis, kui see on mõeldud ainult erialaringkondadele, „sest [selle] eesmärk on ja see võib avaldada mõju teistelegi peale erialaringkondade, st kolmandatele isikutele ja see mõju võib mõjutada lõpptarbija otsust toidu valikul [ ‐ mille ] peab välja selgitama siseriiklik kohus”. Niisugust välist mõju iseloomustab ta – mõistagi mitteammendavalt – asjaolu abil, et arsti, kes teadaande saab, kasutatakse „reklaamimeetmete võimendajana, näiteks lisades kirjale teavet, mida levitada patsientide hulgas, arstile saadetava kirja koopiaid või brošüüre”.
(
34
)	Vt määruse nr 1924/2006 põhjendused 1, 2, 9 ja 36 ning artikli 1 lõige 1. Vt ka ettepaneku KOM(2003) 424 (lõplik) seletuskirja punktid 2, 6, 12 ja 33.
(
35
)	Vt määruse nr 1924/2006 põhjendused 1, 9, 10, 11 ja 29, ettepaneku KOM(2003) 424 (lõplik) seletuskirja punktid 8, 28 ja 33 ning Euroopa Majandus‑ ja Sotsiaalkomitee selle ettepaneku kohta esitatud arvamuse punktid 1.2 ja 1.3 (ELT C 110, 2004, lk 18). Vt ka kohtuotsus Neptune Distribution (C‑157/14, EU:C:2015:823, punktid 49 ja 72).
(
36
)	Vt ettepaneku KOM(2003) 424 (lõplik) seletuskirja punktid 6, 8, 9 ja 16.
(
37
)	Vt määruse nr 1924/2006 põhjendused 23, 26 ja 29 ning artikkel 10 jj. Vt ka ettepaneku KOM(2003) 424 (lõplik) seletuskirja punktid 1 ja 29.
(
38
)	Vt selle kohta eelkõige käesoleva ettepaneku 13. joonealuses märkuses viidatud kohtupraktika ning Nihoul, P., ja Van Nieuwenhuyze, E., „Allégations nutritionnelles et de santé: quelques stratégies juridiques utilisées par les entreprises pour échapper à la réglementation”, Revue européenne de droit de la consommation, 2014, nr 1, lk 65‐80.
(
39
)	Isegi kui nad moodustavad ebaühtlase rühma, milles asjatundlikkuse tase on erinev.
(
40
)	Õigusteoorias, mida Innova Vital oma seisukohtades mainib, on selles küsimuses viidatud ka määruse nr 1924/2006 artikli 13 lõike 1 punktile ii, kusjuures tuleb meenutada, et see artikkel puudutab ainult „tervisealaseid väiteid, välja arvatud haigestumise riski vähendamisele ning laste arengule ja tervisele viitavaid väiteid ” (kohtujuristi kursiiv).
(
41
)	Võib märkida, et käsitletaval juhul annab Innova Vitali kiri arstide käsutusse argumendid, mida nad võivad kasutada suhetes patsientidega, juhtides tähelepanu, et selle äriühingu sõnul avaldab tema turustatav toidulisand soodsat toimet tervisele ja selle tarvitamine ei ole eriti kulukas.
(
42
)	Eelotsusetaotluses on märgitud, et mõned Saksa õigusteoreetikud väidavad vastu, et „[t]erviseküsimuste kasvav tähtsus toitumise teema puhul on kaasa toonud suurema vajaduse teabe ja erialaringkondade omavahelise suhtlemise järele”.