62010CJ0016_ET
Pooled
Kohtuotsuse põhistus
Resolutiivosa
Pooled
Kohtuasjas C‑16/10,
mille ese on ELTL artikli 267 alusel Court of Appeal’i (England & Wales) (Civil Division) (Ühendkuningriik) 15. detsembri 2009. aasta otsusega esitatud eelotsusetaotlus, mis saabus Euroopa Kohtusse 11. jaanuaril 2010, menetluses
The Number (UK) Ltd,
Conduit Enterprises Ltd
versus
Office of Communications,
British Telecommunications plc,
EUROOPA KOHUS (kolmas koda),
koosseisus: koja esimees K. Lenaerts (ettekandja), kohtunikud D. Šváby, E. Juhász, G. Arestis ja T. von Danwitz,
kohtujurist: J. Mazák,
kohtusekretär: vanemametnik L. Hewlett,
arvestades kirjalikus menetluses ja 8. detsembri 2010. aasta kohtuistungil esitatut,
arvestades kirjalikke märkusi, mille esitasid:
– The Number (UK) Limited ja Conduit Enterprises Limited, esindajad: D. Rose, QC, ja barrister
B. Kennelly,
– British Telecommunications plc, esindajad: R. Thomson, QC, barrister
J. O’ Flaherty ja solicitor
S. Murray,
– Ühendkuningriigi valitsus, esindaja: F. Penlington, keda abistas C. Vajda, QC,
– Itaalia valitsus, esindaja: G. Palmieri, keda abistas avvocato dello Stato P. Gentili,
– Euroopa Komisjon, esindajad: G. Braun ja A. Nijenhuis,
arvestades pärast kohtujuristi ärakuulamist tehtud otsust lahendada kohtuasi ilma kohtujuristi ettepanekuta,
on teinud järgmise
otsuse
Kohtuotsuse põhistus
1. Eelotsusetaotlus puudutab Euroopa Parlamendi ja nõukogu 7. märtsi 2002. aasta direktiivi 2002/20/EÜ elektrooniliste sidevõrkude ja ‑teenustega seotud lubade andmise kohta (loadirektiiv) (EÜT L 108, lk 21; ELT eriväljaanne 13/29, lk 337), Euroopa Parlamendi ja nõukogu 7. märtsi 2002. aasta direktiivi 2002/21/EÜ elektrooniliste sidevõrkude ja ‑teenuste ühise reguleeriva raamistiku kohta (raamdirektiiv) (EÜT L 108, lk 33; ELT eriväljaanne 13/29, lk 349, edaspidi „raamdirektiiv”) ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu 7. märtsi 2002. aasta direktiivi 2002/22/EÜ universaalteenuse ning kasutajate õiguste kohta elektrooniliste sidevõrkude ja -teenuste puhul (universaalteenuse direktiiv) (EÜT L 108, lk 51; ELT eriväljaanne 13/29, lk 367) tõlgendamist eelotsusetaotluse esitamise ajal kehtinud redaktsioonis.
2. Taotlus esitati The Number (UK) Ltd (edaspidi „The Number”) ja Conduit Enterprises Ltd (edaspidi „Conduit Enterprises”), kes on kaks Ühendkuningriigis numbriinfo‑ ja kataloogiteenuseid osutavat ettevõtjat, ning British Telecommunications plc (edaspidi „BT”) vahelises kohtuvaidluses seoses tasudega, mida BT nõudis info andmise eest oma andmebaasist, mis sisaldab telekommunikatsiooniteenuste abonentide andmeid, mida BT peab universaalteenuse osutajana haldama.
Õiguslik raamistik
Liidu õigus
3. Universaalteenuse direktiivi põhjenduses 7 on kirjas järgnev:
„Liikmesriigid peaksid ka edaspidi tagama, et II peatükis sätestatud teenused on kõigile asjaomase riigi territooriumil paiknevatele lõppkasutajatele olenemata nende geograafilisest asukohast kättesaadavad ettenähtud kvaliteediga ja konkreetsele riigile iseloomulike tingimuste seisukohast vastuvõetava hinnaga.[…]”
4. Universaalteenuse direktiivi põhjendus 11 on sõnastatud nii:
„Kataloogiinfo ja numbriinfoteenused on üldkasutatavate telefoniteenuste olulised vahendid ja moodustavad osa universaalteenuse osutamise kohustusest. Kasutajad ja tarbijad soovivad kasutada ulatuslikke katalooge ja numbriinfoteenuseid, mis hõlmaksid kõiki abonente, kelle telefoninumbrid (nii paikvõrgu telefoni kui ka mobiiltelefoninumbrid) on avalikustatud, ning tahavad, et teave oleks esitatud neutraalselt. […]”
5. Universaalteenuse direktiivi artikli 3 lõige 2 sätestab:
„Liikmesriigid otsustavad, milline on kõige tulemuslikum ja otstarbekam viis, et tagada universaalteenuse rakendamine, pidades kinni objektiivsuse, läbipaistvuse, mittediskrimineerimise ja proportsionaalsuse põhimõtetest. Nad püüavad võimalikult vähendada turumoonutusi, eelkõige teenuste osutamise hindadega või muudel tingimustel, mis ei vasta tavalistele kaubandustingimustele, kaitstes samas avalikke huve.”
6. Universaalteenuse direktiivi artikli 4 lõige 1 näeb ette:
„Liikmesriigid tagavad, et vähemalt üks ettevõtja rahuldab iga põhjendatud taotluse määratletud piirkonnas üldkasutatava telefonivõrguga liitumiseks või määratletud piirkonnas üldkasutatavatele telefoniteenustele juurdepääsuks.”
7. Universaalteenuse direktiivi artikkel 5 pealkirjaga „Numbriinfoteenused ja kataloogid” sätestab:
„1. Liikmesriigid tagavad, et:
a) lõppkasutajatele on riigi asjaomase võimuorgani heakskiidetud kujul (trükituna või elektrooniliselt) kättesaadav vähemalt üks ulatuslik kataloog, mida ajakohastatakse regulaarselt vähemalt kord aastas;
b) kõigile lõppkasutajatele, kaasa arvatud taksofonide kasutajad, on kättesaadav vähemalt üks ulatuslik numbriinfoteenus.
2. Võttes arvesse direktiivi 97/66/EÜ artikli 11 sätteid, sisaldavad lõikes 1 nimetatud kataloogid kõiki üldkasutatavate telefoniteenuste abonente.
3. Liikmesriigid tagavad, et lõikes 1 nimetatud teenuseid osutav üks või mitu ettevõtjat kohaldab teiste ettevõtjate poolt neile esitatud teabe käitlemisel mittediskrimineerimise põhimõtet.”
8. Universaalteenuse direktiivi artikli 8 lõige 1 on sõnastatud nii:
„Liikmesriigid võivad määrata ühe või mitu ettevõtjat, kes peavad tagama artiklites 4, 5, 6 ja 7 ning vajaduse korral artikli 9 lõikes 2 määratletud universaalteenuse osutamise nii, et see kataks kogu riigi territooriumi. Liikmesriigid võivad määrata eri ettevõtjad või ettevõtjate rühmad osutama universaalteenuse eri elemente ja/või tegutsema riigi territooriumi eri osades.”
9. Universaalteenuse direktiivi artikkel 9 pealkirjaga „Tariifide vastuvõetavus” sätestab:
„1. Riigi reguleerivad asutused jälgivad määratud ettevõtjate osutatavate ja artiklite 4, 5, 6 ja 7 kohaselt universaalteenuse osutamise kohustuste alla kuuluvate teenuste jaemüügitariifide arengut ja taset eelkõige seoses siseriiklike tarbijahindade ja sissetulekutega.
2. Pidades silmas konkreetse riigi tingimusi võivad liikmesriigid nõuda, et määratud ettevõtjad pakuksid tarbijatele tariifivõimalusi või pakette, mis erinevad tavapäraste kaubandustingimuste kohaselt pakutavatest, eelkõige selle tagamiseks, et väikese sissetulekuga või sotsiaalsete erivajadustega isikuid ei takistata üldkasutatavatele telefoniteenustele juurdepääsemisel ega niisuguste teenuste kasutamisel.
[…]
4. Liimesriigid võivad nõuda, et artiklites 4, 5, 6 ja 7 sätestatud kohustustega ettevõtjad kohaldaksid riigis valitsevaid tingimusi silmas pidades ühtseid tariife, sealhulgas geograafilisi keskmisi kogu territooriumil või järgiksid hinnalae põhimõtet.
[…]”.
10. Universaalteenuse direktiivi artikkel 11 pealkirjaga „Määratud ettevõtjate teenuse kvaliteet” näeb ette:
„1. Riigi reguleerivad asutused tagavad, et kõik artiklites 4, 5, 6 ja 7 ning artikli 9 lõikes 2 sätestatud kohustustega määratud ettevõtjad avaldavad piisava ja ajakohastatud teabe oma tulemuste kohta universaalteenuse osutamise valdkonnas, lähtudes III lisas sätestatud teenuse kvaliteedi parameetritest, mõistetest ja mõõtmismeetoditest. Avaldatud teave edastatakse ka riigi reguleerivale asutusele.
[...]
4. Riigi reguleerivatel asutustel on võimalik kehtestada tulemuseesmärke nendele ettevõtjatele, kellel on vähemalt artiklis 4 sätestatud universaalteenuse osutamise kohustused. Seda tehes võtavad riigi reguleerivad asutused arvesse huvitatud isikute, eelkõige artiklis 33 nimetatud isikute seisukohti.
5. Liikmesriigid tagavad, et riigi reguleerivatel asutustel on võimalik jälgida, kuidas määratud ettevõtjad saavutavad kõnealuseid tulemuseesmärke.
[…]”.
11. Universaalteenuse direktiivi artikli 25 lõige 2 sätestab:
„Liikmesriigid tagavad, et kõik abonentidele telefoninumbrite eraldamisega tegelevad ettevõtjad rahuldavad kõik põhjendatud taotlused avaldada asjaomane teave üldkasutatava numbriinfoteenuse ja üldkasutatavate kataloogide jaoks kokkulepitud kujul ja tingimustel, mis on õiglased, objektiivsed, kuludele orienteeritud ja mittediskrimineerivad.”
12. Raamdirektiivi artiklis 8 pealkirjaga „Üldised eesmärgid ja reguleerimispõhimõtted” on sätestatud:
„1. Liikmesriigid tagavad, et käesolevas direktiivis ja eridirektiivides sätestatud reguleerimisülesannete täitmisel võtavad riigi reguleerivad asutused kõik mõistlikud meetmed, mille eesmärk on saavutada lõigetes 2, 3 ja 4 sätestatud eesmärgid. Sellised meetmed on kõnealuste eesmärkide suhtes proportsionaalsed.
Liikmesriigid tagavad, et käesolevas direktiivis ja eridirektiivides sätestatud ülesandeid, eelkõige tulemusliku konkurentsi tagamisega seotud ülesandeid täites võtavad riigi reguleerivad asutused täiel määral arvesse seda, et reguleerimine peab olema tehnoloogiliselt neutraalne.
Riigi reguleerivad asutused võivad oma pädevuse piires aidata kaasa kultuurilise ja keelelise mitmekülgsuse ja meediakanalite paljususe edendamisele suunatud põhimõtete rakendamisele.
2. Riigi reguleerivad asutused toetavad konkurentsi elektrooniliste sidevõrkude, elektrooniliste sideteenuste ning nendega seotud vahendite ja teenuste pakkumisel muu hulgas järgmiselt:
a) tagades, et kasutajad […] saavad maksimaalselt kasu valiku‑, hinna ja kvaliteeditingimustest;
[…]
3. Riigi reguleerivad asutused aitavad siseturu arengule kaasa […]
4. Riigi reguleerivad asutused toetavad Euroopa Liidu kodanike huve muu hulgas järgmiselt:
a) tagades, et kõigil kodanikel on juurdepääs [universaalteenuse] direktiivis […] määratletud universaalteenustele;
[...]”.
13. Loadirektiivi artikli 3 lõige 2 on sõnastatud nii:
„Ilma et see piiraks artikli 6 lõikes 2 nimetatud erikohustusi või artiklis 5 nimetatud kasutusõigusi, võib elektroonilisi sidevõrke ja ‑teenuseid pakkuda ainult üldloa alusel. Asjaomaselt ettevõtjalt võib nõuda teatise esitamist, kuid samas ei pea ta saama riigi reguleerivalt asutuselt selgesõnalist otsust ega muud haldusakti enne, kui hakkab kasutama loast tulenevaid õigusi. Vajaduse korral pärast teatise esitamist võib ettevõtja hakata tegutsema, võttes vajadusel arvesse artiklite 5, 6 ja 7 sätteid kasutusõiguste kohta.”
14. Loadirektiivi artikli 6 lõige 2 näeb ette:
„Erikohustused, mida võib kehtestada elektrooniliste sidevõrkude ja ‑teenuste pakkujatele direktiivi 2002/19/EÜ (juurdepääsu käsitlev direktiiv) artikli 5 lõigete 1 ja 2 ning artiklite 6 ja 8 ning direktiivi 2002/22/EÜ (universaalteenuse direktiiv) artiklite 16, 17, 18 ja 19 kohaselt, või universaalteenust osutama määratud ettevõtjatele nimetatud direktiivi kohaselt, on õiguslikult lahus üldloast tulenevatest õigustest ja kohustustest. Selleks, et süsteem oleks ettevõtjatele läbipaistev, viidatakse üldloas kriteeriumidele ja korrale, mida kohaldatakse selliste erikohustuste kehtestamisel üksikettevõtjatele.”
Siseriiklik õigus
15. Universaalteenuse tingimus nr 7 (Universal Service Condition 7, edaspidi „USC 7”), mis kehtestati BT suhtes seoses tema määramisega universaalteenuse osutajaks vastavalt 2003. aasta määrusele, mis käsitleb elektroonilist sidet (Electronic Communications (Universal Service) Regulations 2003), on sõnastatud järgmiselt:
„7.1 BT peab andmebaasi, mis sisaldab kataloogiinfot kõikide abonentide kohta, kellele sideteenuse osutaja on andnud telefoninumbri (edaspidi „andmebaas”). BT tagab andmebaasi korrapärase ajakohastamise.
7.2 Kooskõlas punktidega 7.3 ja 7.4 annab BT taotluse korral:
a) igale sideteenuse osutajale kooskõlas üldtingimuse nr 8 punktiga 8.2 võimaluse kasutada BT poolt koostatud katalooge, mis vastavad nimetatud üldtingimusele, et sideteenuse osutaja saaks täita nimetatud punktis sisalduvad nõuded;
b) igale isikule, kes soovib pakkuda üldkasutatavat numbriinfoteenust ja/või üldkasutatavaid katalooge, võimaluse kasutada andmebaasi sisu masinloetaval kujul.
7.3 BT annab eespool punkti 7.2 alapunktides a ja b nimetatud võimalused neid taotleva isiku põhjendatud taotluse korral. Ilma et see piiraks eespool sätestatu üldkohaldatavust, võib BT keelduda selliste võimaluste andmisest, kui:
a) neid taotlev isik ei kohustu töötlema vastavaid andmeid või vastavat infot kooskõlas asjakohaste tegevusjuhistega, ja/või
b) BT‑l on põhjendatult alust arvata, et selliseid võimalusi taotlev isik ei asu tegutsema kooskõlas asjakohaste andmekaitsealaste õigusnormidega.
7.4 BT annab eespool punkti 7.2 alapunktides a ja b nimetatud võimalused õiglastel, objektiivsetel ja kulupõhistel tingimustel, mis ei ole alusetult diskrimineerivad, ja lubab andmeid kasutada vormingus, mille BT ja infot taotlev isik on omavahel kokku leppinud. Kui niisugusele kokkuleppele ei jõuta, võib kasutatava info vormingu kindlaks määrata peadirektor kooskõlas vaidluste lahendamise pädevusega, mis on talle antud.”
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
16. Ühendkuningriigis, v.a piirkonnas, mis ümbritseb Hulli linna, osutab telekommunikatsiooni valdkonnas universaalteenust BT.
17. The Office of communications (sideamet, edaspidi „OFCOM”) on Ühendkuningriigis tele kommunikatsiooni reguleeriv asutus. 2003. aastal asendas OFCOM telekommunikatsiooniameti Oftel.
18. Ofteli kehtestatud USC 7 kohustab BT‑d andma teistele numbriinfo‑ ja kataloogiteenuste osutajatele, kes ei ole määratud universaalteenuse osutajad, võimaluse õiglastel, objektiivsetel ja kulupõhistel tingimustel, mis ei ole diskrimineerivad, ning kokkulepitud vormingus kasutada oma ulatuslikku andmebaasi „OSIS”, mis sisaldab infot telefoniabonentide kohta, mis on kogutud kõikide tavatelefoniteenuse osutajate käest.
19. Seega selle asemel, et kehtestada kasutajast lähtuv universaalteenuse kohustus, kehtestab USC 7 BT‑le kohustuse hulgimüügi tasandil, mis tegelikkuses tähendab, et Ühendkuningriigi turul on mitu konkureerivat numbriinfo‑ ja kataloogiteenuse pakkujat, kes kasutavad andmebaasi OSIS.
20. Euroopa Kohus leidis oma 25. novembri 2004. aasta otsuses kohtuasjas C‑109/03: KPN Telecom (EKL 2004, lk I‑11273), et tasu, mida telefonioperaatorid nõuavad abonente puudutava „asjakohase teabe” kasutamise võimaluse eest, ei tohi sisaldada sisekulusid operaatori enda abonentide andmete kogumiseks, koostamiseks ja ajakohastamiseks. The Number ja Conduit Enterprises vaidlustasid tasud, mida BT neilt oma andmebaasi OSIS kasutamise eest nõudis, tuginedes oma kaebuste toetuseks sellele kohtuotsusele.
21. OFCOM, kellele need kaebused 2005. aastal esitati, tegi oma otsused 10. märtsil 2008. OFCOM leidis neis otsustes eelkõige, et USC 7 on vastuolus liidu õigusega, sest see ei võta universaalteenuse direktiivi artikli 5 nõudeid õigesti üle. OFCOM asus seisukohale, et BT ei pidanud võimaldama kasutada oma andmebaasi OSIS õigusaktides kehtestatud tingimustel, v.a osas, mis puudutas tema enda abonentide andmeid. Neid andmeid on ta kohustatud esitama muu, USC 7‑st erineva ja põhikohtuasjas käsitlemata kohustuse alusel, mis kehtib kõikide elektroonilise side ettevõtjate suhtes ja millega võetakse üle universaalteenuse direktiivi artikkel 25.
22. Competition Appeal Tribunal rahuldas OFCOM‑i otsuse peale esitatud kaebuse. Ta leidis, et USC 7 on universaalteenuse direktiivi nõuetekohaselt rakendanud.
23. BT, keda toetas OFCOM, esitas Competition Appeal Tribunali selle otsuse peale kaebuse eelotsusetaotluse esitanud kohtusse. Ehkki eelotsusetaotluse esitanud kohus jõudis esialgu järeldusele, et USC 7 on universaalteenuse direktiiviga vastuolus, pidas ta vajalikuks enne kohtuasjas otsuse tegemist taotleda eelotsust Euroopa Kohtult, leides, et „asjassepuutuvate põhimõtete, alustekstide vaheliste erinevuste ja vaidluses esitatud seisukohtade kaalumine” näitas, et „seda küsimust ei saa pidada väljaspool kahtlust olevaks”.
24. Neil asjaoludel otsustas Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1. Kas liikmesriikidele [universaalteenuse] direktiivi […] artikli 8 lõikega 1 koostoimes [raam]direktiivi […] artikliga 8 ning [loa]direktiivi […] artikli 3 lõikega 2 ja artikli 6 lõikega 2 ning universaalteenuse direktiivi artikli 3 lõikega 2 ja teiste EÜ materiaalõiguse sätetega antud pädevust määrata ettevõtja või mitu ettevõtjat, kes peavad tagama universaalteenuse või selle eri elementide osutamise, nagu on määratletud universaalteenuse direktiivi artiklites 4–7 ja artikli 9 lõikes 2, tuleb tõlgendada nii, et see pädevus:
a) võimaldab liikmesriigil, kes otsustab määrata selle sätte alusel teatava ettevõtja, panna asjaomasele ettevõtjale ainult selliseid konkreetseid kohustusi, mille kohaselt see ettevõtja ise peab osutama lõppkasutajatele universaalteenust või selle elementi, mida ta on osutama määratud, või
b) võimaldab liikmesriigil, kes otsustab määrata selle sätte alusel teatava ettevõtja, panna asjaomasele ettevõtjale niisuguseid konkreetseid kohustusi, mida liikmesriik peab kõige tõhusamaks, asjakohasemaks ja proportsionaalsemaks, et tagada universaalteenuse või selle elemendi osutamine lõppkasutajatele, olenemata sellest, kas nende kohustuste kohaselt peab asjaomane ettevõtja ise osutama lõppkasutajatele universaalteenust või selle elementi?
2. Kas eespool nimetatud sätted, arvestades ka universaalteenuse direktiivi artikli 3 lõiget 2, võimaldavad liikmesriikidel olukorras, kus universaalteenuse direktiivi artikli 8 lõike 1 alusel määratakse ettevõtja, kes täidaks sama direktiivi artikli 5 lõike 1 punktis b ette nähtud kohustust (ulatuslik numbriinfoteenus), nõudmata temalt sellise teenuse osutamist otse lõppkasutajatele, konkreetselt kohustada asjaomast määratud ettevõtjat:
a) pidama ja ajakohastama täielikku abonentide andmebaasi;
b) võimaldama masinloetaval kujul kasutada korrapäraselt ajakohastatava täieliku abonentide andmebaasi sisu igal isikul, kes soovib pakkuda üldkasutatavat numbriinfoteenust või üldkasutatavaid katalooge (olenemata sellest, kas see isik kavatseb osutada ulatuslikku numbriinfoteenust lõppkasutajatele); ja
c) võimaldama sellisel isikul kasutada andmebaasi õiglastel, objektiivsetel, kulupõhistel ja mittediskrimineerivatel tingimustel?”
Eelotsuse küsimused
Esimene küsimus
25. Eelotsusetaotluse esitanud kohus soovib oma esimese küsimusega teada, kas universaalteenuse direktiivi artikli 8 lõige 1 võimaldab liikmesriikidel, kes otsustavad määrata selle sätte alusel teatava ettevõtja või teatavad ettevõtjad, kes peavad tagama universaalteenuse või selle eri elementide osutamise, nagu on määratletud universaalteenuse direktiivi artiklites 4–7 ja artikli 9 lõikes 2, panna neile ainult selliseid konkreetseid kohustusi, mis puudutavad viisi, kuidas need ettevõtjad osutavad universaalteenust, mille osas nad on määratud, lõppkasutajatele, või kas need riigid võivad määratud ettevõtjatele panna kohustusi, mida nad peavad kõige sobivamaks, et tagada mainitud teenuse osutamine, sõltumata sellest, kas need ettevõtjad osutavad teenust ise.
26. Kõigepealt tuleb märkida, et see küsimus on tekkinud põhikohtuasja raames, mis puudutab eelkõige seda, kas liidu õigusega on kooskõlas universaalteenust käsitlevast siseriiklikust õiguskorrast tulenev hulgimüügikohustus, mida kohaldatakse muu hulgas numbriinfo‑ ja kataloogiteenuste suhtes ja mis on kehtestatud ühele ettevõtjale, st BT‑le. Vastavalt mainitud kohustusele peab see ettevõtja andma teistele numbriinfo‑ ja kataloogiteenuste osutajatele võimaluse õiglastel, objektiivsetel ja kulupõhistel tingimustel, mis ei ole diskrimineerivad, ning kokkulepitud vormingus kasutada oma andmebaasi OSIS, mis on loodud kõikide telefoniteenuse osutajate käest andmeid kogudes.
27. Selles kontekstis soovibki eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas loadirektiivi, raamdirektiivi ja universaalteenuse direktiivi sätted, ja eelkõige viimati nimetatud direktiivi artikli 8 lõige 1, võimaldavad liikmesriikidel kehtestada sellist hulgimüügikohustust konkreetse ja selle sätte alusel määratud ettevõtja suhtes, et konkurentsikeskkonna loomise teel kaudselt saavutada universaalteenuse eesmärki, mis on välja toodud universaalteenuse direktiivi põhjenduses 11 ja millele on viidatud selle direktiivi artiklis 5 ning mis seisneb täieliku numbriinfo‑ ja kataloogiteenuste võimaldamises kõigile lõppkasutajatele.
28. Et teha kindlaks universaalteenuse direktiivi artikli 8 lõike 1 tähendus ja ulatus, tuleb see säte asetada selle õiguslikku konteksti (vt analoogia alusel 3. oktoobri 2006. aasta otsus kohtuasjas C‑475/03: Banca popolare di Cremona, EKL 2006, lk I‑9373, punkt 18 ja seal viidatud kohtupraktika). Seejärel tuleb seda tõlgendades võtta arvesse sätte sõnastust, asjaomase direktiivi üldist ülesehitust ning seadusandja taotletud eesmärke.
29. Selles osas tuleb märkida, et vastavalt loadirektiivi artikli 3 lõikele 2 võib elektroonilisi sidevõrke või ‑teenuseid pakkuda ainult üldloa alusel, ilma et see piiraks artikli 6 lõikes 2 nimetatud erikohustusi või artiklis 5 nimetatud raadiosageduste ja numbrite kasutamise õigusi. Põhikohtuasi neid viimati nimetatud õigusi ei puuduta.
30. Seega võivad liikmesriigid kehtestada ühele või mitmele konkreetsele ettevõtjale erikohustusi ainult osas, mis puudutab loadirektiivi artikli 6 lõikes 2 ette nähtud olukordi. See säte viitab eelkõige kohustustele, mis on pandud universaalteenuse direktiivi alusel universaalteenust osutama määratud ettevõtjatele. Nende kohustuste hulka kuulub selle direktiivi artiklis 5 nimetatud ulatusliku numbriinfo‑ ja kataloogiteenuste osutamine. Vastavalt sama direktiivi artikli 8 lõikes 1 sätestatule määratakse ettevõtjad, kes on kohustatud osutama universaalteenust või selle eri elemente.
31. Erandina keelust kehtestada üksikutele ettevõtjatele erikohustusi, tuleb neid kohustusi, mida võib universaalteenuse direktiivi sätete kohaselt panna vastavalt selle direktiivi artikli 8 lõikele 1 universaalteenust osutama määratud ettevõtjatele, tõlgendada kitsalt.
32. Kuigi universaalteenuse direktiivi artikli 8 lõike 1 esimese lause sõnastuse kohaselt määratakse ettevõtja, kes peab „tagama” universaalteenuse „osutamise”, täpsustab selle sätte teine lause samuti, et „liikmesriigid võivad määrata eri ettevõtjad või ettevõtjate rühmad osutama universaalteenuse eri elemente”. Seega tuleneb kogu selle sätte sõnastusest, et liikmesriik võib määratud ettevõtjale kehtestada üksnes neid kohustusi, mis on universaalteenuse direktiivi sätetes konkreetselt ette nähtud seoses mainitud direktiivi artiklites 4–7 ja 9 määratletud universaalteenuse konkreetsete elementide osutamisega lõppkasutajatele selle ettevõtja enda poolt.
33. Tuleb lisada, et see, kui ettevõtja osutab ise kasutajatele universaalteenust, ei tähenda, et see ettevõtja ei võiks asjaomast teenuseosutamist lepingu alusel kolmandale isikule üle anda, tingimusel et ta vastutab liikmesriigi pädevate ametiasutuste ees osas, mis puudutab teenuse osutamise viisi.
34. Lisaks toetavad seda tõlgendust kaalutlused, mis puudutavad universaaldirektiivi üldist ülesehitust ja eesmärke. Sama direktiivi artiklite 9 ja 11 sätetest, mis puudutavad vastavalt kohaldatavaid tariife ja universaalteenuse osutamiseks määratud ettevõtjate teenuse kvaliteedi kontrollimist siseriiklike reguleerivate asutuste poolt, nähtub, et just need ettevõtjad osutavad seda teenust ise.
35. Esiteks, mis puudutab universaalteenuse direktiivi artiklit 9, siis selle direktiivi põhjendusest 7 tuleneb, et direktiivi üks peamine eesmärk on tagada elektroonilise side miinimumteenuste osutamine lõppkasutajatele vastuvõetava hinnaga. Selleks näeb universaalteenuse direktiivi artikkel 9 ja eelkõige selle artikli lõiked 1, 2 ja 4 ette mehhanismi, mille abil siseriiklikud pädevad ametiasutused kontrollivad ja reguleerivad universaalteenuse elementide osutamiseks määratud ettevõtja kohaldatavate tariifide struktuuri ja taset.
36. Viidatud artikkel 9 ei näe aga ette regulatsioonimehhanismi hindade suhtes, mida rakendavad muud ettevõtjad kui määratud ettevõtja. Seega, isegi kui neil muudel ettevõtjatel on võimalus vastavalt siseriikliku seadusandja poolt kehtestatud tariifidele kasutada sellist kõiki telefoniabonente puudutavat ulatuslikku andmebaasi, nagu seda on BT andmebaas OSIS – tänu sellisele siseriiklikule konkreetsele kohustusele nagu USC 7 –, ei ole nad kohustatud osutama vastuvõetava hinnaga nimetatud direktiivi artiklis 5 sätestatud universaalteenuse elementi, mis seisneb ulatusliku numbriinfo‑ ja kataloogiteenuse võimaldamises lõppkasutajatele. Seda arvesse võttes ei taga põhikohtuasjas kõne all olevate siseriiklike õigusnormidega kehtestatud kohustus sellisena seda, et asjaomast universaalteenuse elementi saaksid vastuvõetava hinnaga kasutada kõik lõppkasutajad.
37. Teiseks, vastavalt universaalteenuse direktiivi artiklile 11 peavad siseriiklikud reguleerivad asutused määratud ettevõtja poolset universaalteenuse osutamist kontrollima ja vajadusel nõudma teatud erinõuete täitmist seoses teenuse kvaliteediga. Seega lähtub see säte eeldusest, et määratud ettevõtjate käsutuses on universaalteenuse osutamist puudutavad tegevusandmed ja et nad on suutelised teenuse osutamise viisi otseselt mõjutama, mis eeldab, et nad osutavad seda teenust ise.
38. Universaalteenuse direktiivi artikli 3 lõike 2 kohaselt otsustavad liikmesriigid, „milline on kõige tulemuslikum ja otstarbekam viis, et tagada universaalteenuse rakendamine”. Ometi ei võimalda selle sättega liikmesriikidele antud kaalutlusruum neil teatud ettevõtjatele kehtestada muid erikohustusi, kui neid, mis sisalduvad loadirektiivi artikli 6 lõikes 2 esitatud olukordades. Seega ei saa universaalteenuse direktiivi artikli 3 lõiget 2 tõlgendada selliselt, et see laiendab direktiivi artikli 8 lõikes 1 lubatud määramise ulatust nii, et liikmesriik võiks selliselt määratud ettevõtjale panna muid kohustusi, kui neid, mis on ette nähtud mainitud direktiivi sätetes.
39. Lõpuks, mis puudutab universaalteenuse direktiivi artikli 25 lõike 2 võimalikku asjakohasust antud kontekstis, siis piisab, kui tõdeda, et see säte kohustab liikmesriike üksnes tagama, et kõik „abonentidele telefoninumbrite eraldamisega tegelevad ettevõtjad” rahuldavad kõik põhjendatud taotlused avaldada nende enda abonente puudutav teave, et nad saaksid osutada numbriinfo‑ ja kataloogiteenuseid. See säte, mis käsitleb kõikidele operaatoritele üldiselt kohaldatavat kohustust, ei mõjuta seega kuidagi nende konkreetsete kohustuste ulatust, mida liikmesriik võib kehtestada ühele või mitmele konkreetsele ettevõtjale, kelle ta määrab osutama universaalteenust vastavalt universaalteenuse direktiivi artikli 8 lõikele 1.
40. Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvesse võttes tuleb esimesele küsimusele vastata, et universaalteenuse direktiivi artikli 8 lõige 1 võimaldab liikmesriikidel, kes otsustavad määrata selle sätte alusel teatava ettevõtja või teatavad ettevõtjad, kes peavad tagama universaalteenuse või selle eri elementide osutamise, nagu on määratletud universaalteenuse direktiivi artiklites 4–7 ja artikli 9 lõikes 2, panna neile ainult selliseid nimetatud direktiivi sätetes ette nähtud konkreetseid kohustusi, mis on seotud mainitud teenuse või selle elementide osutamisega lõppkasutajatele määratud ettevõtjate endi poolt.
Teine küsimus
41. Esimesele küsimusele antud vastust arvestades ei ole teisele küsimusele vaja vastata. Teine küsimus lähtub eeldusest, et liikmesriik kehtestas õiguspäraselt universaalteenuse direktiivi artikli 8 lõike 1 alusel määratud ettevõtjale konkreetse kohustuse, ilma et ta oleks kohustatud osutama seda teenust otse lõppkasutajatele, ja sellega soovitakse sisuliselt teada, kas selline kohustus võib sisaldada nõudeid pidada andmebaasi ja anda seda kasutada teistele hulgimüügitasandi operaatoritele. Esimesele küsimusele antud vastusest nähtub, et mainitud sätte alusel ei või sellist kohustust kehtestada.
Kohtukulud
42. Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus poolelioleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule märkuste esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.
Resolutiivosa
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (kolmas koda) otsustab:
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 7. märtsi 2002. aasta direktiivi 2002/22/EÜ universaalteenuse ning kasutajate õiguste kohta elektrooniliste sidevõrkude ja ‑teenuste puhul (universaalteenuse direktiiv) artikli 8 lõige 1 võimaldab liikmesriikidel, kes otsustavad määrata selle sätte alusel teatava ettevõtja või teatavad ettevõtjad, kes peavad tagama universaalteenuse või selle eri elementide osutamise, nagu on määratletud universaalteenuse direktiivi artiklites 4–7 ja artikli 9 lõikes 2, panna neile ainult selliseid nimetatud direktiivi sätetes ette nähtud konkreetseid kohustusi, mis on seotud mainitud teenuse või selle elementide osutamisega lõppkasutajatele määratud ettevõtjate endi poolt.