62023CJ0409
EUROOPA KOHTU OTSUS (neljas koda)
17. oktoober 2024 (
*1
)
Eelotsusetaotlus – Tarbijakaitse – Direktiiv 2008/48/EÜ – Kohaldamisala – Tarbijakrediidilepingud – Erandid – Artikli 2 lõike 2 punkt f – Krediidilepingud, mis on ilma intressita ning mille korral ei nõuta muude tasude maksmist ning mille puhul tuleb maksta kõigest tähtsusetuid tasusid – Tasumise edasilükkamise teenus „Ostke nüüd, tasuge hiljem“ – Makseviivitus – Viivis ja kohtuvälise sissenõudmise tasud
Kohtuasjas C‑409/23,
mille ese on ELTL artikli 267 alusel Hoge Raad der Nederlandeni (Madalmaade kõrgeim kohus) 30. juuni 2023. aasta otsusega esitatud eelotsusetaotlus, mis saabus Euroopa Kohtusse 4. juulil 2023, menetluses
Riverty GmbH, Arvato Finance BV õigusjärglane,
versus
MI,
EUROOPA KOHUS (neljas koda),
koosseisus: kolmanda koja president C. Lycourgos neljanda koja presidendi ülesannetes, kohtunikud: S. Rodin ja O. Spineanu‑Matei (ettekandja),
kohtujurist: J. Richard de la Tour,
kohtusekretär: A. Calot Escobar,
arvestades kirjalikku menetlust,
arvestades seisukohti, mille esitasid:
–
Riverty GmbH, Arvato Finance BV õigusjärglane, esindaja: advocate I. M. A. Lintel,
–
Madalmaade valitsus, esindajad: M. K. Bulterman ja M. H. S. Gijzen,
–
Tšehhi valitsus, esindajad: M. Smolek, S. Šindelková ja J. Vláčil,
–
Saksamaa valitsus, esindajad: J. Möller, M. Hellmann ja J. Simon,
–
Austria valitsus, esindajad: A. Posch, J. Schmoll ja M. Winkler‑Unger,
–
Soome valitsus, esindaja: M. Pere,
–
Norra valitsus, esindajad: K. H. Aarvik, M. I. R. Norum ja M. S. Runde,
–
Euroopa Komisjon, esindajad: P. Ondrůšek ja F. van Schaik,
arvestades pärast kohtujuristi ärakuulamist tehtud otsust lahendada kohtuasi ilma kohtujuristi ettepanekuta,
on teinud järgmise
kohtuotsuse
1
Eelotsusetaotlus käsitleb küsimust, kuidas tõlgendada Euroopa Parlamendi ja nõukogu 23. aprilli 2008. aasta direktiivi 2008/48/EÜ, mis käsitleb tarbijakrediidilepinguid ja millega tunnistatakse kehtetuks nõukogu direktiiv 87/102/EMÜ (ELT 2008, L 133, lk 66), artikli 2 lõike 2 punkti f ja artikli 3 punkti g.
2
Taotlus on esitatud Riverty GmbH kui Arvato Finance BV (edaspidi „Arvato“) õigusjärglase, kes on tasumise edasilükkamise teenuse osutaja, ja MI vahel, kes langetas interneti teel ostmisel valiku selle teenuse kasuks.
Õiguslik raamistik
Liidu õigus
3
Direktiivi 2008/48 põhjendustes 10 ja 13 on märgitud:
„(10)
Käesolevas direktiivis sisalduvate mõistetega määratletakse ühtlustamise ulatus. Liikmesriikide kohustus rakendada käesoleva direktiivi sätteid peaks seega piirduma direktiivi reguleerimisalaga, nagu see on määratletud nende mõistetega. Käesolev direktiiv ei tohiks aga piirata liikmesriikidel käesoleva direktiivi sätteid kohaldamast kooskõlas ühenduse õigusaktidega valdkondades, mis ei kuulu direktiivi reguleerimisalasse. Seega saaks liikmesriik säilitada või kehtestada siseriiklikud õigusaktid, mis on vastavuses käesoleva direktiivi sätetega või selle teatavate sätetega, mis käsitlevad käesoleva direktiivi reguleerimisalast välja jäävaid krediidilepinguid, näiteks krediidilepinguid, mille summa on väiksem kui 200 eurot või suurem kui 75000 eurot. […]
[…]
(13)
Käesolevat direktiivi ei kohaldata teatavate krediidilepingute, näiteks järelmaksukaartide puhul, mille tingimuste kohaselt tuleb krediit tagasi maksta kolme kuu jooksul ja millelt võetakse üksnes väheolulist teenustasu.“
4
Direktiivi artiklis 2 „Reguleerimisala“ on ette nähtud:
„1.   Käesolevat direktiivi kohaldatakse krediidilepingute suhtes.
2.   Käesolevat direktiivi ei kohaldata järgmise suhtes:
[…]
c)
krediidilepingud, mille krediidi kogusumma on väiksem kui 200 [eurot] või suurem kui 75000 [eurot];
[…]
f)
krediidilepingud, mille puhul krediiti antakse ilma intressita ega nõuta muude tasude maksmist, ja krediidilepingud, mille kohaselt tuleb krediit tagasi maksta kolme kuu jooksul ning mille puhul tuleb maksta kõigest tähtsusetuid tasusid;
[…]“.
5
Direktiivi artiklis 3 „Mõisted“ on sätestatud:
„Käesolevas direktiivis kasutatakse järgmisi mõisteid:
[…]
c)
„krediidileping“ – leping, millega võlausaldaja annab või lubab anda tarbijale krediiti tasumise edasilükkamise, laenu või muu samalaadse finantstehingu vormis […]
[…]
g)
„krediidi kogukulu tarbijale“ – kõik kulud, kaasa arvatud intress, lepingutasud, maksud ja mis tahes muud tasud, mida tarbija on kohustatud seoses krediidilepinguga maksma ja mis on krediidiandjale teada, välja arvatud notaritasud; krediidilepinguga seotud kõrvalteenuste kulud, eelkõige kindlustusmaksed, kuuluvad samuti nende hulka, kui krediidi saamiseks või krediidi saamiseks reklaamitavatel lepingutingimustel on lisaks kohustuslik teenuste osutamise lepingu sõlmimine;
[…]
i)
„krediidi kulukuse aastamäär“ – krediidi kogukulu tarbijale, mis on väljendatud aastase protsendimäärana krediidi kogusummast ja sisaldab kohaldataval juhul kulusid, millele on osutatud artikli 19 lõikes 2.
[…]“.
6
Sama direktiivi artiklis 5 „Lepingueelne teave“ on sätestatud:
„1.   Mõistliku aja jooksul enne tarbija sidumist krediidilepingu või mis tahes muu krediidilepingut puudutava pakkumisega esitavad krediidiandja ja vajaduse korral krediidivahendaja tarbijale krediidiandja poolt pakutud lepingutingimustele ning vajaduse korral tarbija eelistustele ja tema poolt esitatud teabele tuginedes vajaliku teabe, et tarbija saaks erinevaid pakkumisi võrrelda eesmärgiga teha krediidilepingu sõlmimise otsus kõiki asjaolusid arvesse võttes. Kõnealune paberil või mõnel muul püsival andmekandjal esitatud teave edastatakse II lisas esitatud Euroopa tarbijakrediidi standardinfo teabelehel. […]
Kõnealune teave täpsustab järgmisi andmeid:
[…]
g)
krediidi kulukuse aastamäär ja tarbija makstav kogusumma […]
[…]
l)
kohaldatav viivisintressimäär maksete hilinemise eest ja selle kohandamise kord ning vajaduse korral lepingu rikkumisest tulenevad kulud;
[…]“.
7
Direktiivi 2008/48 artikli 10 „Krediidilepingus sisalduv kohustuslik teave“ lõikes 2 on muu hulgas sätestatud:
„Krediidilepingus täpsustatakse selgelt ja kokkuvõtlikult järgmine:
[…]
g)
krediidi kulukuse aastamäär ja tarbija makstav kogusumma […]
[…]
l)
kohaldatav viivisintressimäär maksete hilinemise eest sellisena, nagu seda kohaldati krediidilepingu sõlmimise ajal, selle kohandamise üksikasjad ja vajaduse korral lepingu rikkumisest tulenevad tasud;
[…]“.
8
Direktiivi artiklis 19 „Krediidi kulukuse aastamäära arvutamine“ on sätestatud:
„1.   Krediidi kulukuse aastamäär, mis võrdub kõigi nende tulevaste või olemasolevate kohustuste (kasutusse võetud krediit, tagasimaksed ja tasud) ajaldatud väärtusega ühe aasta kohta, milles krediidiandja ja tarbija on omavahel kokku leppinud, arvutatakse I lisa I osas sätestatud matemaatilise valemi abil.
2.   Krediidi kulukuse aastamäära arvutamiseks määratakse kindlaks krediidi kogukulu tarbija jaoks, millest arvatakse maha need tasud, mida tarbija on kohustatud maksma krediidilepingus sätestatud kohustuste rikkumisel, ning muud tasud (välja arvatud ostuhind), mida ta on kohustatud maksma seoses kauba ostmise või teenuse kasutamisega, olenemata sellest, kas tehingu eest tasuti sularahas või krediidiga.
Krediidi kogukulu tarbija jaoks sisaldavad krediidi tagasimakseid ja krediidi kasutusse võtmist kajastava konto halduskulusid, maksevahendite kasutamise kulusid nii tagasimaksete kui krediidi väljamaksete jaoks ja muid maksetega seotud tehingukulusid, välja arvatud juhul, kui konto avamine on vabatahtlik ja konto halduskulud on selgelt ning eraldiseisvalt märgitud krediidilepingus või mõnes muus tarbijaga sõlmitud lepingus.
3.   Krediidi kulukuse aastamäära arvutamine põhineb eeldusel, et krediidileping jääb kehtima kokkulepitud ajavahemiku vältel ning et krediidiandja ja tarbija täidavad oma kohustusi krediidilepingus kokku lepitud tingimustel ja tähtaegadel.
[…]“.
9
Direktiivi artikli 22 „Ühtlustamine ja käesoleva direktiivi sätete imperatiivsus“ lõikes 3 on ette nähtud:
„Liikmesriigid tagavad samuti, et nende poolt käesoleva direktiivi rakendamisel vastu võetud õigusnormidest ei saa mööda hiilida, kasutades selleks lepingute sõnastust, eelkõige lisades krediidi kasutusse võtmise või krediidilepingud, mis kuuluvad käesoleva direktiivi reguleerimisalasse, krediidilepingutesse, mille olemus või eesmärk võimaldab direktiivi kohaldamist vältida.“
10
Sama direktiivi II lisa kannab pealkirja „Euroopa tarbijakrediidi standardinfo teabeleht“. See lisa näeb ette hulga teavet, mis tuleb tarbijale esitada eelkõige krediidiandja või -vahendaja isiku ja kontaktandmete, krediiditoote põhiomaduste ning krediidikulu ja krediidiga seotud kulude kohta. Viimati nimetatud punkti alla kuuluvad kulud, mida tarbija peab tasuma maksetega hilinemise korral.
Madalmaade õigus
11
Tsiviilseadustiku (Burgerlijk Wetboek) 7. raamatu artikli 57 lõike 1 punktis g ja lõikes 2 on sätestatud:
„1.   Käesolevas jaotises kasutatakse järgmisi mõisteid:
[…]
g)
„krediidi kogukulu tarbijale“ – kõik kulud, kaasa arvatud intress, lepingutasud, maksud ja mis tahes muud tasud, mida tarbija on kohustatud seoses krediidilepinguga maksma ja mis on krediidiandjale teada, välja arvatud notaritasud; […]
[…]
2.   Lõike 1 punktis g nimetatud krediidi kogukulu tarbijale hõlmab ka krediidilepinguga seotud kõrvalteenuste kulusid, eelkõige kindlustusmakseid, kui teenuste osutamise lepingu sõlmimine on kohustuslik kas krediidi enda saamiseks või selle saamiseks reklaamitavatel tingimustel.“
12
Seadustiku 7. raamatu artikli 58 lõike 2 punktis e on sätestatud:
„[…]
2.   Käesolevat jaotist ei kohaldata järgmise suhtes:
[…]
e)
krediidilepingud, mille puhul krediiti antakse ilma intressita ega nõuta muude tasude maksmist, ja krediidilepingud, mille kohaselt tuleb krediit tagasi maksta kolme kuu jooksul ning mille puhul tuleb maksta üksnes väga väikesi tasusid.“
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
13
Riverty on AfterPay nime all tegutsenud Arvato õigusjärglane. AfterPay osutas samanimelist tasumise edasilükkamise teenust, mida pakuti internetist ostmisel 1 euro suuruse komisjonitasu eest.
14
Arvato kasutatud üldiste maksetingimuste kohaselt eeldas valik tasuda kõnealuse teenuse kaudu, et pärast selle teenuse kasutamise taotluse rahuldamist loovutab ettevõtja AfterPayle õigused seoses summaga, mida klient pidi tasuma veebis esitatud tellimuse eest. Klient võis kogusumma tasuda edaspidi vaid AfterPayle ja sai selleks arve, millel oli märgitud tasumisele kuuluv – tellimuse kättetoimetamisest eraldiseisev – summa. Makse tuli teha 14 päeva jooksul alates arve esitamise kuupäevast, välja arvatud juhul, kui kirjalikult oli kokku lepitud muu tähtaeg.
15
Kui makset määratud tähtaja jooksul ei tehtud, muutus tasumisele kuuluv summa kohe sissenõutavaks, ilma et kliendile oleks olnud vaja saata veel ka meeldetuletust. Sellisel juhul jättis Arvato endale õiguse nõuda haldustasusid, mille summa suurenes iga kord, kui saadeti meeldetuletusarve; igakuiseid seadusjärgseid intresse tasumisele kuuluvalt summalt ning kõiki mõistlikke kulusid, mis tekkisid makse saamiseks kohtu kaudu või kohtuväliselt. Kohtuvälise sissenõudmise tasude minimaalne summa oli 40 eurot.
16
27. veebruaril 2019 või veidi enne seda kuupäeva ostis MI tarbijana veebipoest kolm toodet kogusummas 37,97 eurot (edaspidi „kauba ostuhind“). Selle käigus valis ta makseviisiks AfterPay teenuse.
17
Samal päeval saatis Arvato tarbija esitatud e-posti aadressile arve summas 38,97 eurot, mis koosnes kauba ostuhinnast ja 1 euro suurusest komisjonitasust, määrates maksetähtajaks 13. märtsi 2019. Arvato märkis samuti, et selle tähtaja jooksul tasumata jätmine toob kaasa tasumisele kuuluva summa suurenemise 40 euro võrra kohtuvälise sissenõudmise tasude katteks vastavalt selles valdkonnas kohaldatavatele Madalmaade õigusnormidele.
18
Ajavahemikus 15. märtsist kuni 6. detsembrini 2019 saatis Arvato sellele tarbijale e-posti teel kuus meeldetuletusarvet. Kõnealustes e‑kirjades oli märgitud kohustus maksta toodete ostuhind ja täpsustatud, et selle kohustuse täitmata jätmisega kaasnevad halduskulud kõigepealt 9,50 euro suuruses summas ja seejärel 12,50 euro suuruses summas. Viimases, 6. detsembril 2019 saadetud e‑kirjas nõudis Arvato, et tarbija tasuks toodete ostuhinna 15 päeva jooksul alates viimase e‑kirja kättesaamisest, tingimusel et tasumata jätmise korral esitatakse talle sissenõudmiskulude eest lisaarve 40 euro tasumiseks.
19
Arvato esitas Kantonrechter te Arnhemile (Arnhemi esimese astme kohus, Madalmaad) nõude mõista MI-lt välja 80,20 eurot, millele lisandub seadusjärgne intress, mida arvestatakse summalt 38,97 eurot alates 9. oktoobrist 2020. Seejärel vähendas Arvato nõutud summat, kuna äriühing loobus oma 1 euro suurusest tasust.
20
Vastavalt riigisisesele õigusele esitas Kantonrechter te Arnhem (Arnhemi ringkonnakohus) eelotsusetaotluse esitanud kohtule, Hoge Raad der Nederlandenile (Madalmaade kõrgeim kohus), mitu riigisisest eelotsuse küsimust. Üks nendest küsimustest on see, kas viivis, st muud intressid kui need, mis on seotud krediidi kasutusse andmise tasuga, ja tarbija poolt krediidilepingu täitmata jätmise korral võlgnetavad kohtuvälise sissenõudmise tasud kuuluvad krediidikulude hulka või tuleb neid intresse ja muid kulusid arvesse võtta, et hinnata, kas asjaomane krediidileping on leping „ilma intressita ning mille korral ei nõuta muude tasude maksmist“ või leping, „mille puhul tuleb maksta kõigest tähtsusetuid tasusid“ direktiivi 2008/48 artikli 2 lõike 2 punkti f tähenduses või kas nende küsimuste analüüsimisel tuleb arvesse võtta seda, kas intressid ja muud tasud on seaduslikud või lepingulised ning nende suurust seadusjärgsete määrade suhtes.
21
Eelotsusetaotluse esitanud kohus väidab, et direktiivi 2008/48 artikli 3 punktis g kasutatud mõiste „krediidi kogukulu tarbijale“ võeti Madalmaade õigusesse üle „nii sõnasõnaliselt kui võimalik“ tsiviilseadustiku 7. raamatu artikli 57 lõike 1 punktis g ja lõikes 2. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu sõnul kordab tsiviilseadustiku 7. raamatu artikli 58 lõike 2 punkt e selle direktiivi artikli 2 lõike 2 punkti f sõnastust, mis käsitleb selliste krediidilepingute välistamist, mille puhul krediiti antakse „ilma intressita ega nõuta muude tasude maksmist“, ning „mille kohaselt tuleb krediit tagasi maksta kolme kuu jooksul ning mille puhul tuleb maksta kõigest tähtsusetuid tasusid“ viimati nimetatud sätte tähenduses.
22
Vastuseks osale Kantonrechter te Arnhemi (Arnhemi ringkonnakohus) esitatud küsimustest leiab eelotsusetaotluse esitanud kohus, et leping, mille raames on kokku lepitud maksetähtaeg, kujutab endast krediidilepingut, kui see vastab selliseks kvalifitseerimiseks kohaldatavates riigisisestes õigusnormides ette nähtud tingimustele ning et mõistet „muud tasud“ tsiviilseadustiku 7. raamatu artikli 58 lõike 2 punkti e tähenduses tuleb „vaadelda koostoimes“ mõistega „krediidi kogukulu tarbijale“ selle seadustiku 7. raamatu artikli 57 lõike 1 punkti g tähenduses.
23
Eelotsusetaotluse esitanud kohus leiab siiski, et ei direktiiv 2008/48 ega seda direktiivi käsitlev Euroopa Kohtu praktika ei võimalda vastata küsimusele, kas viivist ja kohtuvälise sissenõudmise tasusid tuleb pidada krediidikuludeks ning kas neid tuleb arvesse võtta, et teha kindlaks, kas asjaomane leping kujutab endast krediidilepingut, „mille puhul krediiti antakse ilma intressita ega nõuta muude tasude maksmist“, või krediidilepingut, „mille puhul tuleb maksta kõigest tähtsusetuid tasusid“ selle direktiivi artikli 2 lõike 2 punkti f tähenduses.
24
Sellega seoses täpsustab eelotsusetaotluse esitanud kohus esimesena riigisisese õigusliku raamistiku kohta, et viivis ja kohtuvälise sissenõudmise tasud, mis on kõne all põhikohtuasjas, viitavad intressidele ja kuludele, mis krediidiandjal tekkisid, et kohtuväliselt saavutada oma nõude tasumine. Eelotsusetaotlusest nähtub, et kui võlgnik on füüsiline isik, kes tegutseb eesmärkidel, mis ei ole seotud tema majandus- või kutsetegevusega, on tsiviilseadustikus ette nähtud, et kohtuvälise sissenõudmise tasude eest nõutav hüvitis vastab protsendile põhivõlast ega tohi olla väiksem kui 40 eurot ega suurem kui 6775 eurot.
25
Eelotsusetaotlusest nähtub samuti, et direktiivi 2008/48 kohaldamisalasse kuuluvate krediidilepingute puhul keelavad Madalmaade õigusnormid krediidiandjal nõuda krediiditasu, mis on suurem seadusega lubatud maksimaalsest tasust, ning et see maksimaalne tasu hõlmab viivist ja kohtuvälise sissenõudmise tasusid, mistõttu ei saa krediidiandja nõuda hüvitist kohtuvälise sissenõudmise tasude katteks nii, et selle tagajärjel ületab krediiditasu lubatud maksimummäära.
26
Mis teisena puudutab direktiivi 2008/48 asjasse puutuvaid sätteid, siis järeldab eelotsusetaotluse esitanud kohus selle direktiivi artikli 5 lõike 1 punkti l, artikli 10 lõike 2 punkti l ja direktiivi II lisa tõlgendamisest nende koostoimes, et makseviivituse korral maksmisele kuuluv tasu, mille hulka kuuluvad käesoleval juhul nõutud viivis ja kohtuvälise sissenõudmise tasud, tuleb lugeda hõlmatuks viidatud direktiivi artikli 3 punktis g nimetatud „krediidi kogukuluga tarbijale.
27
Eelotsusetaotluse esitanud kohus lisab, et kuigi sama direktiivi artikli 19 lõikest 3 tuleneb, et kulusid, mida tuleb maksta lepingulise kohustuse täitmata jätmise korral, ei võeta krediidi kulukuse aastamäära arvutamisel arvesse, ei tähenda see siiski, et need kulud ei saaks moodustada osa krediidi kogukulust tarbijale.
28
Eelotsusetaotluse esitanud kohus täpsustab siiski, et samuti on võimalik asuda seisukohale, et need kulud võivad sisalduda „krediidi kogukulus tarbijale“ üksnes siis, kui krediidi andmise tingimused ja muud lepingu sõlmimisega seotud asjaolud võimaldavad eeldada, et samade kulude sissenõutavus on osa krediidiandja ärimudelist.
29
Direktiivi 2008/48 artikli 2 lõike 2 punktis f ette nähtud erandi kohta väidab eelotsusetaotluse esitanud kohus, et see võiks kaotada oma sisu, kui otsustatakse, et selles sättes ette nähtud intressid ja muud tasud peavad sisaldama intresse ja kohtuvälise sissenõudmise tasusid, mida tuleb seaduse alusel maksta makseviivituse korral.
30
Neil asjaoludel otsustas Hoge Raad der Nederlanden (Madalmaade kõrgeim kohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
Kas viivis ja kohtuvälise sissenõudmise tasud on osa krediidi kogukulust tarbijale direktiivi [2008/48] artikli 3 punkti g tähenduses ja kas neid tuleb arvesse võtta selle kindlakstegemisel, kas tegemist on krediidilepinguga, „mille puhul krediiti antakse ilma intressita ega nõuta muude tasude maksmist“, või krediidilepinguga, „mille puhul tuleb maksta kõigest tähtsusetuid tasusid“ selle direktiivi artikli 2 lõike 2 punkti f tähenduses?
2.
Kas vastust esimesele küsimusele mõjutab see, kas viivis ja kohtuvälise sissenõudmise tasud kuuluvad maksmisele seaduse või lepingu alusel? Kui küsimuse all on lepingutingimuses ette nähtud viivis ja kohtuvälise sissenõudmise tasud, siis kas esimesele küsimusele antavat vastust mõjutab see, et need tasud on suuremad summast, mis sellise tingimuse puudumise korral oleks kuulunud maksmisele seaduse alusel?“
Eelotsuse küsimuste analüüs
Sissejuhatavad märkused
31
Kõigepealt tuleb märkida, et Madalmaade valitsuse seisukohtadest nähtub, et Madalmaade õiguses muudeti direktiiv 2008/48 kohaldatavaks krediidilepingutele, mille krediidi kogusumma on väiksem kui 200 eurot.
32
Samuti tuleb sedastada, et eelotsusetaotluse esitanud kohtu küsimustele vastamiseks tuleb analüüsida kahte aspekti. Esimene puudutab sisuliselt mõistete „intress“ ja „muud tasud“ tõlgendamist direktiivi 2008/48 artikli 2 lõike 2 punkti f tähenduses ning küsimust, kas see, kas viivis ja kohtuvälise sissenõudmise tasud, mida krediidiandja nõuab tarbijalt krediidilepingust tuleneva maksekohustuse täitmata jätmise korral, on seadusjärgsed või lepingulised – ja sõltuvalt asjaoludest nende suurus – on niisuguse tõlgenduse jaoks asjakohased kriteeriumid. Teine puudutab kõnealuse direktiivi artikli 3 punktis g ette nähtud mõiste „krediidi kogukulu tarbijale“ tõlgendamist.
33
Nagu nähtub eelotsusetaotlusest, seostab eelotsusetaotluse esitanud kohus mõistet „muud tasud“ direktiivi 2008/48 artikli 2 lõike 2 punkti f tähenduses mõistega „krediidi kogukulu tarbijale“ selle direktiivi artikli 3 punkti g tähenduses, kuna tal on tekkinud küsimus, kas viivis ja kohtuvälise sissenõudmise tasud kuuluvad nii ühe kui ka teise mõiste alla.
34
Samas aitab direktiivi 2008/48 artikli 2 lõike 2 punkt f piiritleda selle direktiivi kohaldamisala ja võib ka muuta kasutuks vastuse küsimusele, kas viivis ja kohtuvälise sissenõudmise tasud kuuluvad mõiste „krediidi kogukulu tarbijale“ alla nimetatud direktiivi artikli 3 punkti g tähenduses.
35
Järelikult tuleb kõigepealt tõlgendada direktiivi 2008/48 artikli 2 lõike 2 punkti f ja analüüsida lepingu rikkumisest tulenevate kulude ja intressi seadusjärgse või lepingulise laadi – ning võimalik, et nende suuruse – asjasse puutuvust selle tõlgenduse seisukohast, ning seejärel vajaduse korral analüüsida mõiste „krediidi kogukulu tarbijale“ ulatust selle direktiivi artikli 3 punkti g tähenduses.
Esimese küsimuse teine osa ja teine küsimus
36
Esimese küsimuse teise osaga ja teise küsimusega, mida tuleb analüüsida koos ja esimesena, soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas direktiivi 2008/48 artikli 2 lõike 2 punkti f tuleb tõlgendada nii, et viivis ja kohtuvälise sissenõudmise tasud, mida tarbijal tuleb krediidilepingu järgse maksekohustuse täitmisega viivitamise või selle kohustuse täitmata jätmise korral maksta, kuuluvad mõistete „intress“ ja „muud tasud“ alla selle sätte tähenduses. Eelotsusetaotluse esitanud kohus küsib samuti, kas see, kas need intressid ja muud tasud on seadusjärgsed või lepingulised ning see, et need lepingulised intressid ja muud tasud on, olenevalt asjaoludest, suuremad kui need, mis kuuluksid tasumisele seaduse alusel, on niisuguse tõlgenduse seisukohast asjasse puutuvad tegurid.
37
Sellega seoses tuleb täpsustada, et viivis ja kohtuvälise sissenõudmise tasud, mis on kõne all põhikohtuasjas, kujutavad endast – nagu eelotsusetaotluse esitanud kohus täpsustab – lepingu rikkumisest tulenevaid kulusid ja intresse.
38
Direktiivi 2008/48 artikli 2 lõike 2 punkti f kohaselt ei kuulu selle direktiivi kohaldamisalasse krediidilepingud, „mille puhul krediiti antakse ilma intressita ega nõuta muude tasude maksmist“, ja krediidilepingud, „mille kohaselt tuleb krediit tagasi maksta kolme kuu jooksul ning mille puhul tuleb maksta kõigest tähtsusetuid tasusid“.
39
Selle sätte ja eelkõige selles sättes sisalduvate mõistete „intress“ ja „muud tasud“ tõlgendamiseks ei tule väljakujunenud kohtupraktika kohaselt arvesse võtta mitte ainult selle sätte sõnastust, vaid ka selle konteksti ning selle õigusaktiga taotletavaid eesmärke, mille osa säte on (vt selle kohta 11. jaanuari 2024. aasta kohtuotsus Inditex (C‑361/22, EU:C:2024:17, punkt 43 ja seal viidatud kohtupraktika).
40
Esiteks, mis puudutab direktiivi 2008/48 artikli 2 lõike 2 punkti f sõnastust, siis tuleb märkida, et selles sättes on viidatud üksnes „intressidele“ ja „muudele tasudele“, ilma neid mõisteid määratlemata ja viitamata muudele mõistetele, mida selle direktiivi kontekstis samuti kasutatakse, nagu „lepingu rikkumisest tulenevad kulud“, „maksete hilinemisest tulenevad kulud“, „kulud“, „lepingutasud“ või „maksud“.
41
Samas tähistab mõiste „intress“ selle sõnasõnalises tähenduses ühtaegu nii kogunenud või tasumisele kuuluvat intressi investeeritud või laenatud kapitalilt kui ka tasandus- või viivitusintressi ning sellel on seega mitu võimalikku tähendust.
42
Mõiste „muud tasud“ on samuti üldmõiste, mis võib hõlmata mitut kulukategooriat, mistõttu selle mõiste sisu on varieeruv sõltuvalt kontekstist, milles seda kasutatakse.
43
Samas annab direktiivi 2008/48 artikli 2 lõike 2 punkti f eri keeleversioonide võrdlus teatavad suunised selle kohta, kuidas tuleb tõlgendada mõisteid „intressid“ ja „muud tasud“ selle sätte tähenduses. Täpsemalt on nende keeleversioonide hulgas mõisted, mis viitavad lakoonilisemalt üksnes intresside või muude tasude puudumisele, näiteks saksakeelne („zins- und gebührenfreie Kreditverträge“), kreekakeelne („symvaseis pistosis oi opoies einai atokes kai choris alles epivarynseis“), prantsuskeelne („contrats de crédit sans intérêt et sans autres frais“) või hollandikeelne („kredietovereenkomsten zonder rente en andere kosten“) versioon. Muudes keeleversioonides, eelkõige hispaaniakeelses („los contratos de crédito concedidos libres de intereses y sin ningún otro tipo de gastos“), ingliskeelses („where the credit is granted free of interest and without any other charges“), horvaadikeelses versioonis („ugovore o kreditu prema kojima se kredit odobrava bez kamata i bez bilo kakvih drugih naknada“), itaalia keeles („contratti di credito che non prevedono il pagamento di interessi o altre spese“) või rumeenia keeles („contractele de credit în baza cărora creditul este acordat fără dobândă și fără alte costuri“), viidatakse sõnaselgelt asjaolule, et krediiti antakse nii, et ette ei ole nähtud intressi või muid tasusid.
44
Teisena nimetatud versioonide sõnastusest nähtub sõnaselgelt, et direktiivi 2008/48 artikli 2 lõike 2 punkti f kohaldatavust tuleb analüüsida, võttes arvesse intresse ja muid kulusid, mis on krediidilepingu sõlmimise hetkel ette nähtud. Maksekohustuse täitmata jätmist tarbija poolt ja sellise täitmata jätmise kestust ei ole aga sel hetkel põhimõtteliselt võimalik ette näha. Seega ei kuulu lepingu rikkumisest tulenevad intressid ja kulud „intressi“ ja „muude tasude“ hulka direktiivi 2008/48 artikli 2 lõike 2 punkti f tähenduses ja seda sõltumata sellest, kas nende intresside ja tasude kohaldamine ja tase on ette nähtud seaduses või krediidilepingu tingimuses.
45
Seda tõlgendust kinnitavad nii selle sätte kontekst kui ka direktiiviga 2008/48 taotletavad eesmärgid.
46
Mis puudutab teiseks selle sätte konteksti, siis tuleb märkida, et vastavalt direktiivi 2008/48 artikli 19 lõigetele 2 ja 3 jäetakse tasud, mida tarbija on kohustatud maksma krediidilepingus sätestatud kohustuste rikkumisel, krediidi kulukuse aastamäära arvutusest välja, kuna see arvutus põhineb eeldusel, et krediidileping jääb kehtima kokkulepitud aja jooksul ning et krediidiandja ja tarbija täidavad oma kohustusi lepingus täpsustatud tingimustel ja tähtaegade jooksul. Seega tuleb selle direktiivi artikli 2 lõike 2 punkti f tõlgendamisel lähtuda sellest eeldusest.
47
Kolmandaks vastab käesoleva kohtuotsuse punktis 44 esitatud tõlgendus direktiivi 2008/48 artikli 2 lõike 2 punkti f eesmärgile, milleks on sarnaselt selle artikli teiste sätetega piiritleda selle direktiivi kohaldamisala. Kui aga lepingu rikkumisest tulenevaid kulusid ja intresse tuleks arvesse võtta, et teha kindlaks, kas leping kuulub nimetatud direktiivi kohaldamisalasse, kaotaks see säte suuresti oma sisu ja soovitava toime, kuna seda kohaldataks üksnes väga ebatõenäolisel juhul, kui viivitus või tasumata jätmine ei too krediidisaajale kaasa mingeid õiguslikke tagajärgi, st ei viivise ega muude maksekohustuse täitmata jätmisest põhjustatud tasude määramist.
48
Käesoleval juhul nõuab Arvato toodete ostuhinna tasumist summas 37,97 eurot, millele lisandub seadusjärgne intress alates 9. oktoobrist 2024 ja seadusjärgsed kohtuvälise sissenõudmise tasud summas 40 eurot, mille summa jääb Madalmaade õigusnormides ette nähtud vahemiku alumisele piirile. Sellised intressid ja tasud ei kuulu põhimõtteliselt mõistete „intress“ ja „muud tasud“ alla direktiivi 2008/48 artikli 2 lõike 2 punkti f tähenduses ning neid ei pea seega arvesse võtma, et teha kindlaks, kas asjaomane krediidileping kuulub selle direktiivi kohaldamisalasse.
49
Eelotsusetaotluse esitanud kohus ja Madalmaade valitsus väidavad siiski, et ei saa välistada, et asjaomase lepingu sõlmimisega seotud asjaolud võimaldavad eeldada, et lepingu rikkumisest tulenevate kulude sissenõutavus on osa krediidiandja ärimudelist – olukord, kus neid tasusid tuleks direktiivi 2008/48 artikli 2 lõike 2 punkti f kohaldatavuse analüüsimisel arvesse võtta.
50
Selle kohta tuleb märkida, et niisuguse kaitse tagamiseks paneb direktiivi 2008/48 artikli 22 lõige 3 liikmesriikidele kohustuse tagada, et nende poolt selle direktiivi rakendamisel vastu võetud õigusnormidest ei saa mööda hiilida lepingute sõnastust kasutades (11. septembri 2019. aasta kohtuotsus Lexitor, C‑383/18, EU:C:2019:702, punkt 30).
51
Seega peab eelotsusetaotluse esitanud kohus kontrollima, kas krediidiandja eesmärk ei ole tegelikult hoida kõrvale tal direktiivi 2008/48 alusel lasuvast kohustustest seeläbi, et ta on – lepingu rikkumisest tulenevate kulude ja intresside sissenõudmisest majandusliku kasu saamise eesmärgil – juba alates krediidilepingu sõlmimisest valmistunud selleks, et tarbija ei täida maksekohustust. Selleks peab eelotsusetaotluse esitanud kohus analüüsima kõiki asjaomase lepingu sõlmimisega seotud asjaolusid ja muid asjasse puutuvaid tegureid, nagu eelkõige lepingu rikkumisest tulenevate kulude ja intresside õiguslik või lepinguline alus, tähtajad, mille jooksul need intressid ja tasud muutuvad sissenõutavaks, ning nende intresside ja tasude summa.
52
Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb esimese küsimuse teisele osale ja teisele küsimusele vastata, et direktiivi 2008/48 artikli 2 lõike 2 punkti f tuleb tõlgendada nii, et välja arvatud juhtumid, mil krediidiandja on lepingu rikkumisest tulenevate kulude ja intresside sissenõudmisest majandusliku kasu saamise eesmärgil juba alates krediidilepingu sõlmimisest valmistunud selleks, et tarbija ei täida maksekohustust, ei kuulu viivis ja kohtuvälise sissenõudmise tasud, mida tarbijal tuleb krediidilepingu järgse maksekohustuse täitmisega viivitamise või selle kohustuse täitmata jätmise korral maksta, mõistete „intress“ ja „muud tasud“ alla selle sätte tähenduses ning seda põhimõtteliselt sõltumatult sellest, kas need intressid ja muud tasud on seadusjärgsed või lepingulised, nagu ka sellest, kas need lepingulised intressid ja muud tasud on, olenevalt asjaoludest, suuremad kui need, mis kuuluksid tasumisele seaduse alusel.
Esimese küsimuse esimene osa
53
Arvestades esimese küsimuse teisele osale ja teisele küsimusele antud vastust, ei ole esimese küsimuse esimesele osale vaja vastata.
Kohtukulud
54
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse liikmesriigi kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (neljas koda) otsustab:
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 23. aprilli 2008. aasta direktiivi 2008/48/EÜ, mis käsitleb tarbijakrediidilepinguid ja millega tunnistatakse kehtetuks nõukogu direktiiv 87/102/EMÜ, artikli 2 lõike 2 punkti f
tuleb tõlgendada nii, et
välja arvatud juhtumid, mil krediidiandja on lepingu rikkumisest tulenevate kulude ja intresside sissenõudmisest majandusliku kasu saamise eesmärgil juba alates krediidilepingu sõlmimisest valmistunud selleks, et tarbija ei täida maksekohustust, ei kuulu viivis ja kohtuvälise sissenõudmise tasud, mida tarbijal tuleb krediidilepingu järgse maksekohustuse täitmisega viivitamise või selle kohustuse täitmata jätmise korral maksta, mõistete „intress“ ja „muud tasud“ alla selle sätte tähenduses ning seda põhimõtteliselt sõltumatult sellest, kas need intressid ja muud tasud on seadusjärgsed või lepingulised, nagu ka sellest, kas need lepingulised intressid ja muud tasud on, olenevalt asjaoludest, suuremad kui need, mis kuuluksid tasumisele seaduse alusel.
Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: hollandi.