62020TJ0499
ÜLDKOHTU OTSUS (kaheksas koda laiendatud koosseisus)
30. aprill 2025 (
*1
)
Majandus- ja rahaliit – Pangandusliit – Finantsinstitutsioonide ühtne kriisilahenduskord – Ühtne kriisilahendusfond – Ühtse Kriisilahendusnõukogu otsus 2016. aasta ex ante osamaksete arvutamise kohta – Ex ante osamaksete arvutamisel teatavate kohustuste väljajätmine – Delegeeritud määruse (EL) 2015/63 artikli 5 lõike 1 punktid a, b ja f – Õigusvastasuse vastuväide – Tagasiulatuva jõu puudumise põhimõte – Lepinguväline vastutus – Isikutele õigusi andva õigusnormi piisavalt selge rikkumine – Alusetu rikastumine
Kohtuasi T‑499/20,
Banco Cooperativo Español, S.A., asukoht Madrid (Hispaania), esindajad: advokaadid D. Sarmiento Ramírez-Escudero ja J. Beltrán de Lubiano Sáez de Urabain,
hageja,
versus
Ühtne Kriisilahendusnõukogu (SRB), esindaja: C. De Falco, keda abistasid advokaadid B. Meyring, F. Fernández de Trocóniz Robles, T. Klupsch ja S. Ianc,
kostja,
keda toetab
Euroopa Komisjon, esindajad: D. Triantafyllou, A. Steiblytė ja P. Němečková,
menetlusse astuja,
ÜLDKOHUS (kaheksas koda laiendatud koosseisus),
koosseisus: koja president A. Kornezov, kohtunikud D. Petrlík, K. Kecsmár (ettekandja), S. Kingston ja L. Spangsberg Grønfeldt,
kohtusekretär: ametnik S. Jund,
arvestades menetluse kirjalikku osa,
arvestades 27. juuni 2024. aasta kohtuistungil esitatut,
on teinud järgmise
kohtuotsuse
1
Hageja Banco Cooperativo Español, S.A. palub oma hagis esiteks ELTL artikli 263 alusel tühistada teda puudutavas osas Ühtse Kriisilahendusnõukogu (edaspidi „kriisilahendusnõukogu“) 7. detsembri 2022. aasta otsuse SRB/ES/2022/79, millega tühistati kriisilahendusnõukogu 19. märtsi 2020. aasta otsus SRB/ES/2020/16 ühtsesse kriisilahendusfondi Banco Cooperativo Español, SA, Hypo Vorarlberg Bank AG (varem Vorarlberger Landes- und Hypothekenbank AG) ja Portigon AG tehtavate 2016. aasta ex ante osamaksete arvutamise kohta ja arvutati ühtsesse kriisilahendusfondi nende tehtavad 2016. aasta ex ante osamaksed (edaspidi „vaidlustatud otsus“), ning teiseks ELTL artikli 268 alusel mõista välja hüvitis kahju eest, mis talle selle otsusega väidetavalt tekitati.
Vaidluse taust
2
Hispaanias on maapiirkondade hoiukassad ühistud, mis pakuvad finantsteenuseid maapiirkondades.
3
Hageja on krediidiasutus, kelle asutasid 1990. aastal teatud maapiirkondade hoiukassad, kes on selle aktsionärid. Hageja asub neist äriühingutest koosneva võrgustiku tipus, pakkudes pangateenuseid üksikisikutele ja ettevõtjatele, nende seas ka maapiirkondade hoiukassadele. Üks peamisi maapiirkondade hoiukassadele osutatavaid teenuseid on nende rahaliste vahendite tsentraliseeritud haldamine.
4
Nii sõlmisid hageja ja maapiirkondade hoiukassad 25. jaanuaril 1994 rahaliste vahendite haldamise lepingu (edaspidi „raha haldamise leping“), mis reguleerib seda, kuidas hageja maapiirkondade hoiukassade arvel nende likviidseid vahendeid paigutab. Esiteks näeb see leping ette, et maapiirkondade hoiukassad annavad oma vahendid üle hagejale, kes paigutab need pankadevahelisele turule või rahaturule. Teiseks, kuna hageja võtab oma nimel investeeritud vahendite vastusoorituse riski, siis näeb selle lepingu punkt 4 ette garantii, et maapiirkondade hoiukassad hüvitavad mis tahes kahju või täidavad kohustused, mis tulenevad hageja tegevusest pankadevahelisel turul, kui ta tegutseb nende arvel.
5
Hageja tegutses ka vahendajana, võimaldades oma liikmetele rahastamist Euroopa Keskpanga (EKP) poolt, saades viimaselt otse rahalisi vahendeid ja edastades need maapiirkondade hoiukassadele samadel tingimustel, mida tema suhtes kohaldas EKP.
6
Lõpuks moodustasid hageja ja teatav hulk maapiirkondade hoiukassasid ka EKP pakutavate pikaajaliste refinantseerimistehingute tegemiseks kontserni, mille nimel hageja osales erinevates EKP korraldatud hankemenetlustes. Hageja vastutab selle kontserni nimel ning sellistest hankemenetlustest tulenevate summade, õiguste ja kohustuste haldamise ja kontserni eri liikmete vahel jagamise eest.
7
Tulenevalt erinevatest tegevustest, millega hageja maapiirkondade hoiukassade arvel tegeleb, on tema kohustuste hulgas neid, mis kajastuvad ka nende hoiukassade bilansi passivas garantiina, mille viimased on hagejale nende tegevustega tegelemiseks andnud.
8
15. aprilli 2016. aasta otsusega SRB/ES/SRF/2016/06 ühtsesse kriisilahendusfondi tehtavate 2016. aasta ex ante osamaksete arvutamise kohta kehtestas kriisilahendusnõukogu Euroopa Parlamendi ja nõukogu 15. juuli 2014. aasta määruse (EL) nr 806/2014, millega kehtestatakse ühtsed eeskirjad ja ühtne menetlus krediidiasutuste ja teatavate investeerimisühingute kriisilahenduseks ühtse kriisilahenduskorra ja ühtse kriisilahendusfondi raames ning millega muudetakse määrust (EL) nr 1093/2010 (ELT 2014, L 225, lk 1; parandus ELT 2021, L 178, lk 12), artikli 70 lõike 2 alusel ühtsesse kriisilahendusfondi tehtavad ex ante osamaksed (edaspidi „ex ante osamaksed“) 2016. aastaks (edaspidi „2016. aasta osamakseperiood“) nendele finantsinstitutsioonidele, kelle suhtes kohaldatakse selle määruse artiklit 2 koostoimes artikli 67 lõikega 4 (edaspidi „finantsinstitutsioonid“) ja kelle hulka kuulub ka hageja.
9
20. mai 2016. aasta otsusega SRB/ES/SRF/2016/13 ühtsesse kriisilahendusfondi tehtavate 2016. aasta ex ante osamaksete korrigeerimise kohta, millega täiendatakse otsust SRB/ES/SRF/2016/06, parandas kriisilahendusnõukogu finantsinstitutsioonide 2016. aasta osamakseperioodi ex ante osamaksete arvutust.
10
Kriisilahendusnõukogu võttis 19. märtsil 2020 vastu otsuse SRB/ES/2020/16 2016. aasta osamakseperioodi hageja ex ante osamakse arvutamise kohta (edaspidi „19. märtsi 2020. aasta otsus“), millega ta tühistas ja asendas eespool punktides 8 ja 9 nimetatud otsused (edaspidi „esialgsed otsused“). 19. märtsi 2020. aasta otsuse põhjenduste 7 ja 8 kohaselt oli selle eesmärk kõrvaldada esialgsete otsuste vastuvõtmisel toime pandud menetlusnormide rikkumine ja puudused nende põhjenduses, mis olid tuvastatud Üldkohtu 28. novembri 2019. aasta kohtuotsuses Banco Cooperativo Español vs. SRB (T‑323/16, EU:T:2019:822), 28. novembri 2019. aasta kohtuotsuses Hypo Vorarlberg Bank vs. SRB (T‑377/16, T‑645/16 ja T‑809/16, EU:T:2019:823) ning 28. novembri 2019. aasta kohtuotsuses Portigon vs. SRB (T‑365/16, EU:T:2019:824).
11
Muu hulgas nähtub 28. novembri 2019. aasta kohtuotsuse Banco Cooperativo Español vs. SRB (T‑323/16, EU:T:2019:822) punktidest 95 ja 111, et Üldkohus tühistas hagejat puudutavas osas esialgsetest otsustest esimese, kuna selle otsuse kinnitamise nõue ei olnud täidetud ja selle vastuvõtmise menetluses oli ilmselgelt rikutud menetlusnõudeid, mis puudutavad heakskiitmist kriisilahendusnõukogu täitevistungi liikmete poolt ja heakskiidu saamist – väide, mille Üldkohus tõstatas omal algatusel. Seevastu ei võtnud Üldkohus seisukohta hageja 2016. aasta osamakseperioodi ex ante osamakse summa arvutamise kohta.
12
Kohtuasjas, milles tehti 15. juuli 2021. aasta kohtuotsus komisjon vs. Landesbank Baden-Württemberg ja SRB (C‑584/20 P ja C‑621/20 P, EU:C:2021:601), palusid Euroopa Komisjon ja kriisilahendusnõukogu tühistada 23. septembri 2020. aasta kohtuotsuse Landesbank Baden-Württemberg vs. SRB (T‑411/17, EU:T:2020:435), millega Üldkohus tühistas hagejat puudutavas osas kriisilahendusnõukogu otsuse 2017. aasta ex ante osamaksete arvutamise kohta. Selles kohtuotsuses rahuldas Euroopa Kohus kriisilahendusnõukogu ja komisjoni apellatsioonkaebuse nimetatud otsuse kinnitamise nõude osas, kuid tuvastas, et otsus ei ole piisavalt põhjendatud ja Landesbank Baden-Württembergi esimeses kohtuastmes esitatud esimene väide on põhjendatud (15. juuli 2021. aasta kohtuotsus komisjon vs. Landesbank Baden-Württemberg ja SRB, C‑584/20 P ja C‑621/20 P, EU:C:2021:601, punkt 171).
13
Kriisilahendusnõukogu võttis 7. detsembril 2022 vastu vaidlustatud otsuse, millega ta tühistas ja asendas 19. märtsi 2020. aasta otsuse. Vaidlustatud otsuse põhjenduste 19–22 kohaselt oli selle eesmärk heastada põhjenduse puudumine, mille kriisilahendusnõukogu tuvastas pärast 15. juuli 2021. aasta kohtuotsust komisjon vs. Landesbank Baden-Württemberg ja SRB (C‑584/20 P ja C‑621/20 P, EU:C:2021:601), 3. märtsi 2022. aasta kohtumäärust SRB vs. Portigon ja komisjon (C‑664/20 P, ei avaldata, EU:C:2022:161) ja 3. märtsi 2022. aasta kohtumäärust SRB vs. Hypo Vorarlberg Bank (C‑663/20 P, ei avaldata, EU:C:2022:162).
14
Autoridad de Resolución Ejecutiva (kriisilahenduse täitevasutus, Hispaania; edaspidi „FROB“) kui liikmesriigi kriisilahendusasutus määruse nr 806/2014 artikli 3 lõike 1 punkti 3 tähenduses tegi 2. veebruaril 2023 hagejale vaidlustatud otsuse teatavaks.
Vaidlustatud otsus
15
Vaidlustatud otsus koosneb põhiosast ja hagejat puudutavas osas viiest lisast.
16
Vaidlustatud otsuse põhiosa 3.–10. jaos kirjeldatakse 2016. aasta osamakseperioodi ex ante osamaksete kindlaksmääramise protsessi, mida kohaldatakse kõigi finantsinstitutsioonide suhtes.
17
Täpsemalt määras kriisilahendusnõukogu vaidlustatud otsuse 6. jaos 2016. aasta osamakseperioodi jaoks kindlaks aasta sihttaseme, mis nähakse ette nõukogu 19. detsembri 2014. aasta rakendusmääruse (EL) 2015/81, millega määratakse kindlaks määruse nr 806/2014 kohaldamise ühtsed tingimused seoses ühtsesse kriisilahendusfondi tehtavate ex ante osamaksetega (ELT 2015, L 15, lk 1), artiklis 4 (edaspidi „aasta sihttase“).
18
Kriisilahendusnõukogu selgitas, et ta kehtestas aasta sihttasemeks ühe kaheksandiku 1,05%-st kõigi finantsinstitutsioonide poolt 2015. aasta lõpus arvutatud tagatud hoiuste summast, mille ta oli saanud, lähtudes andmetest, mille finantsinstitutsioonid esitasid vastavalt komisjoni 21. oktoobri 2014. aasta delegeeritud määruse (EL) 2015/63, millega täiendatakse Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiivi 2014/59/EL seoses kriisilahendusrahastutesse tehtavate ex-ante-osamaksetega (ELT 2015, L 11, lk 44), artikli 14 lõikele 2.
19
Vaidlustatud otsuse 7. jaos kirjeldas kriisilahendusnõukogu 2016. aasta osamakseperioodi jaoks ex ante osamaksete arvutamise meetodit. Selle kohta täpsustas ta nimetatud otsuse põhjenduses 95, et selleks perioodiks arvutati 60% ex ante osamaksetest „riiklikul tasandil“, see tähendab asjaomase osaleva liikmesriigi territooriumil tegevusloa saanud finantsinstitutsioonide esitatud andmete alusel (edaspidi „riiklik tasand“) vastavalt Euroopa Parlamendi ja nõukogu 15. mai 2014. aasta direktiivi 2014/59/EL, millega luuakse krediidiasutuste ja investeerimisühingute finantsseisundi taastamise ja kriisilahenduse õigusraamistik ning muudetakse nõukogu direktiivi 82/891/EMÜ ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiive 2001/24/EÜ, 2002/47/EÜ, 2004/25/EÜ, 2005/56/EÜ, 2007/36/EÜ, 2011/35/EL, 2012/30/EL ja 2013/36/EL ning määruseid (EL) nr 1093/2010 ja (EL) nr 648/2012 (ELT 2014, L 173, lk 190; parandus ELT 2021, L 178, lk 12), artiklile 103 ja vastavalt delegeeritud määruse 2015/63 artiklile 4. Ülejäänud osa ex ante osamaksetest (st 40%) arvutati „pangandusliidu tasemel“, st andmete alusel, mille olid esitanud kõik ühtses kriisilahenduskorras osalevate liikmesriikide (edaspidi „osalevad liikmesriigid“) territooriumil tegevusloa saanud finantsinstitutsioonid (edaspidi „liidu tasand“) vastavalt määruse nr 806/2014 artiklitele 69 ja 70 ning rakendusmääruse 2015/81 artiklile 4.
20
Samuti arvutas kriisilahendusnõukogu selliste finantsinstitutsioonide nagu hageja ex ante osamaksed järgmisi põhietappe järgides.
21
Ex ante osamaksete arvutuse esimeses etapis arvutas kriisilahendusnõukogu vastavalt määruse nr 806/2014 artikli 70 lõike 2 teise lõigu punktile a välja iga finantsinstitutsiooni aasta baasosamakse proportsionaalselt sellega, kui suure osa moodustab finantsinstitutsiooni kohustuste summa (välja arvatud omavahendid ja tagatud hoiused) osalevate liikmesriikide territooriumil tegevusloa saanud finantsinstitutsioonide kohustuste (välja arvatud omavahendid ja tagatud hoiused) summast kokku. Vastavalt delegeeritud määruse 2015/63 artikli 5 lõikele 1 arvas kriisilahendusnõukogu osamakse kindlaksmääramisel aluseks võetavatest finantsinstitutsiooni kogukohustustest maha teatavat liiki kohustused.
22
Ex ante osamaksete arvutamise teises etapis korrigeeris kriisilahendusnõukogu aasta baasosamakset vastavalt finantsinstitutsiooni riskiprofiilile määruse nr 806/2014 artikli 70 lõike 2 teise lõigu punkti b kohaselt. Ta hindas seda riskiprofiili delegeeritud määruse 2015/63 artiklis 6 osutatud nelja riskisamba alusel, mis koosnevad riskinäitajatest. Selleks et liigitada finantsinstitutsioonid vastavalt nende riskitasemele, määras kriisilahendusnõukogu iga 2016. osamakseperioodi suhtes kohaldatava riskinäitaja suhtes kõigepealt kindlaks rühmad (bins), kuhu finantsinstitutsioonid delegeeritud määruse I lisa osa „2. samm“ all asuva punkti 3 alusel liigitati. Samasse rühma kuuluvatele finantsinstitutsioonidele anti konkreetse riskinäitaja suhtes ühine väärtus, nn diskretiseeritud väärtus. Kombineerides iga riskinäitaja puhul diskretiseeritud väärtusi, arvutas kriisilahendusnõukogu asjaomase finantsinstitutsiooni „riskiga korrigeerimise kordaja“ (edaspidi „korrigeerimise kordaja“). Korrutades selle finantsinstitutsiooni aasta baasosamakse tema korrigeerimise kordajaga, sai kriisilahendusnõukogu tulemuseks finantsinstitutsiooni „riskiga korrigeeritud aasta baasosamakse“.
23
Seejärel liitis kriisilahendusnõukogu kõik riskiga korrigeeritud aasta baasosamaksed, saades „ühise nimetaja“, mida kasutati iga finantsinstitutsiooni poolt tasumisele kuuluva aasta sihttaseme osa arvutamiseks.
24
Lõpuks arvutas kriisilahendusnõukogu iga finantsinstitutsiooni ex ante osamakse, jagades aasta sihttaseme kõigi finantsinstitutsioonide vahel ühelt poolt riskiga korrigeeritud aasta baasosamakse ja teiselt poolt ühise nimetaja vahelise suhte alusel.
25
Vaidlustatud otsuse I lisa sisaldab hageja individuaalset teabelehte, mis sisaldab tema ex ante osamakse arvutamise tulemust. Selles teabelehes on välja toodud hageja aasta baasosamakse summa ja tema korrigeerimise kordaja väärtus nii liidu kui ka riiklikul tasandil ning märgitud ära iga riskinäitaja kaupa selle rühma number, kuhu hageja liigitati. Lisaks esitati individuaalsetes teabelehtedes andmed, mida kasutati kõigi asjaomaste finantsinstitutsioonide ex ante osamaksete arvutamiseks ja mille kriisilahendusnõukogu oli kindlaks määranud kõigi nende finantsinstitutsioonide individuaalseid andmeid kokku liites või kombineerides. Lõpuks sisaldas see teabeleht ka andmeid, mille hageja oli deklareerinud tema ex ante osamakse jaoks ette nähtud vormil ja mida tema osamakse arvutamisel kasutati.
26
Vaidlustatud otsuse II lisas on esitatud kokkuvõtlikult ja ühte koondatult statistilised andmed iga osaleva liikmesriigi ex ante osamaksete arvutamise kohta. Selles lisas on muu hulgas täpsustatud finantsinstitutsioonide poolt iga liikmesriigi eest tehtavate ex ante osamaksete kogusumma. Ka on selles lisas iga riskinäitaja kohta välja toodud rühmade arv, igasse rühma kuuluvate finantsinstitutsioonide arv ning rühmade miinimum- ja maksimumväärtused. Riikliku tasandiga seotud rühmade puhul on neid väärtusi konfidentsiaalsuse tõttu vähendatud või suurendatud juhusliku summa võrra, muutmata finantsinstitutsioonide algset jaotust.
27
Vaidlustatud otsuse IIIa, IIIb ja IVa lisas on analüüsitud muude finantsinstitutsioonide kui hageja seisukohti, mille nad olid esitanud konsulteerimismenetluses, mille viis läbi kriisilahendusnõukogu enne vaidlustatud otsuse vastuvõtmist.
28
Vaidlustatud otsuse IVb lisas „Hinnang kommentaaridele, mille [hageja] esitas [ühtse kriisilahendusfondi] 2016. aasta ex ante osamakseid käsitleva konsultatsiooni käigus ja mis sisaldab konfidentsiaalset teavet“ analüüsitakse seisukohti, mille hageja esitas konsulteerimismenetluses.
Poolte nõuded
29
Hageja palub Üldkohtul sisuliselt:
–
tühistada vaidlustatud otsus teda puudutavas osas;
–
teise võimalusena tühistada vaidlustatud otsus osas, milles sellel on tagasiulatuv jõud alates 15. aprilli 2016. aasta otsuse vastuvõtmisest;
–
mõista kriisilahendusnõukogult välja:
–
viivitusintress summalt 9933563,47 eurot alates 23. juunist 2016 kuni kuupäevani, mil kriisilahendusnõukogu tasub võlgnetavad summad, arvutatuna kohaldatava EKP refinantseerimismäära alusel ja suurendatuna 3,5 protsendipunkti võrra;
–
teise võimalusena ja üksnes juhul, kui Üldkohus tühistab vaidlustatud otsuse vaid osas, milles sellel on tagasiulatuv jõud, viivitusintress summas, mida arvestatakse 9933563,47 eurolt alates 23. juunist 2016 kuni kuupäevani, mil vaidlustatud otsus võis tekitada tagajärgi, arvutatuna kohaldatava EKP refinantseerimismäära alusel ja suurendatuna 3,5 protsendipunkti võrra;
–
kolmanda võimalusena viivitusintress, mis vastab tulule, mida hageja oleks saanud, kui ta oleks ostnud 16. juuni 2016. aasta avalikul müügil Hispaania riigi kümneaastase tähtajaga võlakirju tema 2016. aasta ex ante osamakse summa eest, arvutatuna ajavahemiku eest alates 23. juunist 2016 kuni kriisilahendusnõukogu võlgnetavate summade tasumiseni (või 23. juunist 2016 kuni vaidlustatud otsuse kuupäevani, kui Üldkohus leiab, et vaidlustatud otsus on sisuliselt õiguspärane, kuid sellel ei saa olla tagasiulatuvat jõudu);
–
mõista kohtukulud välja kriisilahendusnõukogult.
30
Kriisilahendusnõukogu palub Üldkohtul:
–
esimese võimalusena jätta hagi rahuldamata;
–
mõista kohtukulud välja hagejalt;
–
teise võimalusena, juhul kui Üldkohus nõustub ühe või mitme väitega, jätta vaidlustatud otsuse tagajärjed kehtima kuni selle asendamiseni või vähemalt kuueks kuuks alates päevast, mil seda otsust tühistav kohtuotsus muutub lõplikuks.
31
Komisjon palub Üldkohtul:
–
jätta hagi rahuldamata;
–
mõista kohtukulud välja hagejalt.
Õiguslik käsitlus
Tühistamisnõue
32
Hageja esitab kolm väidet. Esimeses väites esitatakse delegeeritud määruse 2015/63 artikli 5 lõike 1 õigusvastasuse vastuväide. Teise väite kohaselt, mis on esitatud juhuks, kui Üldkohus nõustub esimese väitega, on rikutud direktiivi 2014/59 artikli 103 lõike 2 teist lõiku ja määruse nr 806/2014 artiklit 70. Kolmanda väite kohaselt on rikutud õiguskindluse põhimõtet.
33
Üldkohtu kodukorra artikli 86 alusel esitatud muutmise avalduses märkis hageja, et ta jääb täielikult hagiavalduses esitatud argumentide juurde, täpsustades samas, et pärast 19. märtsi 2020. aasta otsuse tühistamist ja asendamist vaidlustatud otsusega tuleb tema nõudeid mõista nii, et need käsitlevad 19. märtsi 2020. aasta otsuse asemel vaidlustatud otsust.
34
Kriisilahendusnõukogu vaidleb vastu esitatud kolme väite põhjendatusele ja seab kahtluse alla kahe esimese väite vastuvõetavuse.
Esimese ja teise väite põhjendatus
35
Esimeses väites leiab hageja, et delegeeritud määruse 2015/63 artikli 5 lõige 1 on õigusvastane nimelt seetõttu, et see säte ei jäta ex ante osamaksete arvutusest välja teatavaid kohustusi, mis tekkisid tal maapiirkondade hoiukassade arvel tegutsedes, ning teises väites viitab ta õiguslikele tagajärgedele, mis sellest õigusvastasusest tulenevad.
36
Kriisilahendusnõukogu väidab sisuliselt, et esimene ja teine väide on vastuvõetamatud põhjendatud huvi puudumise tõttu, kuna hageja palub Üldkohtul tunnistada kohaldamatuks säte, mis ei olnud kohaldatav tema 2016. aasta osamakseperioodi ex ante osamakse arvutamise ajal. Sellest järeldub kriisilahendusnõukogu hinnangul, et hagejal puudub huvi kõnealuse sätte õigusvastasuse tuvastamise vastu.
37
Hageja vaidleb kriisilahendusnõukogu argumentidele vastu.
38
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on ELTL artikli 277 alusel kaasneva nõudena esitatav õigusvastasuse vastuväide, kui põhikohtuasjas vaidlustatakse mingi muu akti õiguspärasust, vastuvõetav üksnes siis, kui selle muu akti ja akti, mille väidetavale õigusvastasusele viidatakse, vahel esineb seos. Kuna ELTL artikli 277 eesmärk ei ole võimaldada menetlusosalisel vaidlustada ükskõik millise üldakti kohaldatavust mis tahes hagi põhjenduseks, peab õigusvastasuse vastuväite ulatus olema piiratud sellega, mis on kohtuasja lahendamiseks ilmtingimata vajalik. Sellest tuleneb, et üldakt, mille kohta väidetakse, et see on õigusvastane, peab olema hagi esemeks olevale juhtumile otseselt või kaudselt kohaldatav ning vaidlustatud üksikotsuse ja kõnealuse üldakti vahel peab olema otsene õiguslik seos (30. aprilli 2019. aasta kohtuotsus Wattiau vs. parlament, T‑737/17, EU:T:2019:273, punkt 56, ja 16. juuni 2021. aasta kohtuotsus Krajowa Izba Gospodarcza Chłodnictwa i Klimatyzacji vs. komisjon, T‑126/19, EU:T:2021:360, punkt 33).
39
Lisaks on õigusvastasuse vastuväide vastuvõetav vaid siis, kui selle tulemusest võib vastuväite esitanud pool saada mingit kasu (vt 6. juuli 2022. aasta kohtuotsus MZ vs. komisjon, T‑631/20, EU:T:2022:426, punkt 40 ja seal viidatud kohtupraktika).
40
Ent väljakujunenud kohtupraktikast tuleneb ka, et ELTL artiklit 277 tuleb tõlgendada piisavalt laialt, et tagada tõhus kontroll institutsioonide üldaktide õiguspärasuse üle nende isikute huvides, kellel puudub õigus esitada hagi otse nende aktide peale. Niisiis peab ELTL artikli 277 kohaldamisala laienema ka niisugustele institutsioonide aktidele, mis olid tühistamishagi esemeks oleva otsuse vastuvõtmisel asjasse puutuvad, kuna asjaomane otsus tugineb põhiliselt neile, isegi kui need ei ole formaalselt selle õiguslik alus. Samuti ei saa õigusvastasuse vastuväite analüüsimisel ühe ja sama korra norme kunstlikult osadeks jagada (vt 16. juuni 2021. aasta kohtuotsus Krajowa Izba Gospodarcza Chłodnictwa i Klimatyzacji vs. komisjon, T‑126/19, EU:T:2021:360, punkt 34 ja seal viidatud kohtupraktika).
41
Delegeeritud määruse 2015/63 artikli 5 lõikes 1 on loetletud tingimused, mille korral jäetakse kohustused ex ante osamaksete arvutamisel välja. Sellega seoses selgitas kriisilahendusnõukogu vaidlustatud otsuse IVb lisa punktides 18 ja 19 põhjusi, miks ei saa jätta delegeeritud määruse 2015/63 artikli 5 lõike 1 alusel hageja ex ante osamakse arvutamisel välja kohustusi, mis tulenevad hageja tegevusest maapiirkondade hoiukassade arvel.
42
Õigusvastasuse vastuväites väidab hageja, et kui delegeeritud määruse 2015/63 artikli 5 lõiget 1 tuleks tõlgendada nii, et see ei võimalda tema ex ante osamakse arvutamisel välja jätta selliseid kohustusi nagu need, mis tulenevad tegevustest, mida ta teostab maapiirkondade hoiukassade arvel, rikuks see säte direktiivi 2014/59 artikli 103 lõiget 2 ning määruse nr 806/2014 artikli 70 lõikeid 2 ja 6, Euroopa Liidu põhiõiguste harta (edaspidi „harta“) artiklit 16 ja proportsionaalsuse põhimõtet, kuna need normid kohustasid komisjoni delegeeritud määruse vastuvõtmisel tagama, et selle määruse artikli 5 lõikes 1 kehtestatud kohustuste väljajätmise kord võimaldab need kohustused ex ante osamaksete arvutamisel välja jätta.
43
Seega, kui käesoleva õigusvastasuse vastuväitega nõustuda, peab kriisilahendusnõukogu uuesti läbi vaatama oma seisukoha hageja taotluse suhtes jätta asjaomased kohustused tema ex ante osamakse arvutusest välja ning komisjon peab võtma meetmed, mis tagavad nende kohustuste käsitlemise kooskõlas eespool punktis 42 nimetatud kõrgemalseisvate normidega, laiendades vajaduse korral delegeeritud määruse 2015/63 artikli 5 lõikes 1 ette nähtud erandite ulatust.
44
Neil asjaoludel tuleb tõdeda, et vaidlustatud otsuse ja delegeeritud määruse 2015/63 artikli 5 lõike 1 vahel on otsene õiguslik seos ning et hagejal on huvi selle vastu, et see säte tunnistataks õigusvastaseks.
45
See on nii seda enam, et kriisilahendusnõukogu argumendid, nagu need on esitatud eespool punktis 36, viiksid delegeeritud määrusega 2015/63 kehtestatud ex ante osamaksete arvutamise korra eeskirjade kunstliku osadeks jagamiseni ja ELTL artikli 277 ilmajätmiseni selle soovitavast toimest, kuna hagejal ei oleks võimalik vaidlustada sellise sätte õiguspärasust, mis näeb ette teatavate kohustuste väljajätmise sellest arvutusest, kui väidetav õigusvastasus ei seisne mitte selles väljajätmises endas, vaid pigem väljajätmise tingimustes (vt analoogia alusel 16. juuni 2021. aasta kohtuotsus Krajowa Izba Gospodarcza Chłodnictwa i Klimatyzacji vs. komisjon, T‑126/19, EU:T:2021:360, punkt 42).
46
Eespool toodut silmas pidades tuleb kriisilahendusnõukogu esitatud vastuvõetamatuse vastuväide tagasi lükata.
Esimene väide, mille kohaselt on delegeeritud määruse 2015/63 artikli 5 lõige 1 õigusvastane
47
Esimene väide, mis koosneb kolmest osast, käsitleb delegeeritud määruse 2015/63 artikli 5 lõike 1 õigusvastasust, arvestades esiteks direktiivi 2014/59 artikli 103 lõiget 7, teiseks harta artiklit 16 ja kolmandaks proportsionaalsuse põhimõtet.
– Esimene osa, mis puudutab delegeeritud määruse 2015/63 artikli 5 lõike 1 õigusvastasust direktiivi 2014/59 artikli 103 lõike 7 seisukohast
48
Hageja väidab, et tegevusel, millega ta tegeleb maapiirkondade hoiukassade arvel, on vaid väike riskitase, kuna viimased on andnud talle raha haldamise lepingu alusel garantii. Komisjon oleks seega pidanud lisama nende tegevustega seotud kohustused delegeeritud määruse 2015/63 artikli 5 lõikes 1 nimetatud kohustuste hulka – nimelt jäetakse selle sätte kohaselt teatavad kohustused ex ante osamaksete arvutamise alusest välja –, sest vastasel juhul ei järgi ta direktiivi 2014/59 artikli 103 lõiget 7, mis kohustab teda võtma vastu delegeeritud õigusakti, et täpsustada, kuidas tuleb ex ante osamakseid kohandada finantsinstitutsioonide riskiprofiiliga.
49
Kuna komisjon ei näinud delegeeritud määruse 2015/63 artikli 5 lõikes 1 ette eespool punktis 48 kirjeldatud kohustuste väljajätmist, lõi ta olukorra, kus „arvestati kahekordselt“ kohustusi, mis on seotud hageja tegevusega maapiirkondade hoiukassade arvel, kuna ka need hoiukassad arvavad oma kohustuste hulka garantiid, mille nad annavad hagejale seoses selle tegevusega.
50
Seda, et niisugune kohustuste topeltarvestamine võib olla käsitatav direktiivi 2014/59 artikli 103 lõike 7 rikkumisena, näitavad mitu erandit, mille komisjon nägi delegeeritud määruse 2015/63 artikli 5 lõikes 1 ette sellise topeltarvestuse vältimiseks.
51
Sellega seoses tugineb hageja „ilmselgele paralleelsusele“, mis esineb ühelt poolt maapiirkondade hoiukassade arvel tegutsemise raames võetavate teatavate kohustuste ja teiselt poolt nende kohustuste vahel, mis esiteks jäetakse delegeeritud määruse 2015/63 artikli 5 lõike 1 punkti a alusel välja kui kontsernisisesed kohustused, mis teiseks jäetakse selle määruse artikli 5 lõike 1 punkti b alusel välja kui kaitseskeemi liikmeks oleva finantsinstitutsiooni loodud kohustused ja mis kolmandaks jäetakse sama määruse artikli 5 lõike 1 punkti f alusel välja kui tugilaenud.
52
Kui hagejalt küsiti kohtuistungil tema argumentatsiooni ulatuse kohta, täpsustas ta, et ta ei esita võrdse kohtlemise põhimõtte rikkumise argumenti, vaid väidab ainult seda, et delegeeritud määruse 2015/63 artikli 5 lõige 1 on vastuolus direktiivi 2014/59 artikli 103 lõikega 7.
53
Kriisilahendusnõukogu, keda toetab komisjon, vaidleb hageja argumentidele vastu.
54
Tuleb märkida, et direktiivi 2014/59 artikli 103 lõike 7 kohaselt on komisjonil õigus võtta vastu delegeeritud õigusakte, et täpsustada mõistet „ex ante osamaksete korrigeerimine finantsinstitutsiooni riskiprofiiliga“.
55
ELTL artikli 290 tähenduses õiguste delegeerimise kontekstis on komisjonil talle antud pädevuse teostamisel ulatuslik kaalutlusõigus, kui ta peab muu hulgas andma keerulisi arvamusi ja hinnanguid (vt selle kohta 11. mai 2017. aasta kohtuotsus Dyson vs. komisjon, C‑44/16 P, EU:C:2017:357, punkt 53 ja seal viidatud kohtupraktika).
56
Nii on see ex ante osamaksete riskiprofiiliga korrigeerimise kriteeriumide kindlaksmääramise puhul direktiivi 2014/59 artikli 103 lõike 7 alusel (20. detsembri 2023. aasta kohtuotsus Landesbank Baden-Württemberg vs. SRB, T‑389/21, EU:T:2023:827, punkt 106, ja 20. detsembri 2023. aasta kohtuotsus Banque postale vs. SRB, T‑383/21, EU:T:2023:845, punkt 153).
57
Sellega seoses tuleb meenutada, et nagu nähtub direktiivi 2014/59 põhjendustest 105–107 ja määruse nr 806/2014 põhjendusest 41, seisneb ex ante osamaksete spetsiifika selles, et need tagavad kindlustatusloogika alusel, et finantssektor annab ühtsele kriisilahenduskorrale tema ülesannete täitmiseks piisavalt rahalisi vahendeid, julgustades samas asjaomaseid finantsinstitutsioone kasutama väiksema riskiga tegevusmudelit (vt selle kohta 15. juuli 2021. aasta kohtuotsus komisjon vs. Landesbank Baden-Württemberg ja SRB, C‑584/20 P ja C‑621/20 P, EU:C:2021:601, punkt 113).
58
Selles kontekstis ja nagu nähtub direktiivi 2014/59 põhjendusest 114, tegi liidu seadusandja komisjonile ülesandeks täpsustada delegeeritud õigusaktiga, kuidas korrigeerida finantsinstitutsioonide ex ante osamakseid kriisilahendusrahastutesse vastavalt nende institutsioonide riskiprofiilile.
59
Samal eesmärgil on direktiivi 2014/59 põhjenduses 107 täpsustatud, et selleks, et riiklikesse rahastutesse tehtavad ex ante osamaksed arvutataks õiglaselt ning loodaks stiimulid väiksema riskiga tegevusmudeli kasutamiseks, tuleks osamaksete puhul võtta arvesse finantsinstitutsioonide krediidi-, likviidsus- ja tururiski määra.
60
Eespool toodust tuleneb, et komisjon pidi välja töötama eeskirjad ex ante osamaksete korrigeerimiseks vastavalt finantsinstitutsioonide riskiprofiilile, taotledes kahte omavahel seotud eesmärki, milleks on esiteks tagada, et võetakse arvesse eri riske, mida tekitab pankade või laiemalt finantssektori ettevõtjate tegevus, ja teiseks julgustada neid samu finantsinstitutsioone kasutama väiksema riskiga tegevusmudeleid.
61
Ent nagu nähtub delegeeritud määruse 2015/63 vastuvõtmisega seotud dokumentidest, eelkõige dokumentidest „JRC tehniline uuring, mis toetab komisjoni teise taseme õigusakte (ühtsesse) kriisilahendusfondi tehtavate riskipõhiste osamaksete kohta“ ja „Komisjoni talituste töödokument: hinnang sellele, kuidas kohaldada rahastamisvahenditesse tehtavate osamaksete arvutamiseks välja pakutud meetodit“, eeldas selliste eeskirjade väljatöötamine, mille kohaselt toimub ex ante osamaksete korrigeerimine finantsinstitutsiooni riskiprofiili arvestades, komisjoni keerukaid hinnanguid ja arvamusi, kuna ta pidi uurima erinevaid elemente, mille alusel eri liiki riske pangandus- ja finantssektoris tajutakse.
62
Eespool toodut arvestades oli komisjonil ulatuslik kaalutlusõigus võtta direktiivi 2014/59 artikli 103 lõike 7 alusel vastu eeskirjad, millega täpsustatakse mõistet „ex ante osamaksete korrigeerimine finantsinstitutsiooni riskiprofiiliga“.
63
Neil asjaoludel peab liidu kohtu kontroll aasta baasosamaksete korrigeerimise meetodi puhul vastavalt direktiivi 2014/59 artikli 103 lõikele 7 piirduma selle analüüsimisega, ega komisjonile antud kaalutlusõiguse teostamisel ei ole tehtud ilmset viga või võimu kuritarvitatud või ega komisjon ei ole ilmselgelt ületanud oma kaalutlusõiguse piire (vt selle kohta 21. juuli 2011. aasta kohtuotsus Etimine, C‑15/10, EU:C:2011:504, punkt 60).
64
Järelikult peab hageja tõendama, et delegeeritud määruse 2015/63 artikli 5 lõikes 1 on sellised puudused, kuna see ei jäta tema ex ante osamakse arvutusest välja niisuguseid kohustusi nagu need, mida ta võtab seoses maapiirkondade hoiukassade arvel tegutsemisega.
65
Esimesena tuleb märkida, et vastavalt direktiivi 2014/59 artikli 103 lõikele 2 ja määruse nr 806/2014 artikli 70 lõikele 2 on iga finantsinstitutsioon põhimõtteliselt kohustatud tegema ex ante osamakseid ja nende osamaksete arvutamisel tuleb põhimõtteliselt arvesse võtta tema kõiki kohustusi, v.a omavahendid ja tagatud hoiused. Järelikult tuleb kõiki sellest põhimõttest tehtavaid erandeid, nagu need, mis on ette nähtud delegeeritud määruse 2015/63 artikli 5 lõikes 1, tõlgendada kitsalt (vt selle kohta analoogia alusel 12. oktoobri 2017. aasta kohtuotsus Kamin und Grill Shop, C‑289/16, EU:C:2017:758, punkt 20 ja seal viidatud kohtupraktika).
66
Selline lähenemine vastab ex ante osamaksete süsteemi kindlustusloogikale, mida on meenutatud eespool punktis 57. Selle loogika kohaselt saavad nimelt kõik finantsinstitutsioonid – sealhulgas need, kelle kriisilahenduse tõenäosus on väidetavalt väiksem, arvestades nende kohustuste väikest mahtu – kasu oma ex ante osamaksetest ühtse kriisilahendusfondi poolt tagatava finantssüsteemi stabiilsuse kaudu.
67
Samuti, vastavalt direktiivi 2014/59 artikli 103 lõikele 2 ja määruse nr 806/2014 artikli 70 lõikele 2 korrigeeritakse ex ante osamakseid finantsinstitutsioonide riskiprofiili arvestades. Direktiivi 2014/59 artikli 103 lõikes 7 on ette nähtud kaheksa tegurit, mida komisjon peab selles sättes nimetatud delegeeritud õigusakti vastuvõtmisel arvesse võtma, et täpsustada mõistet „ex ante osamaksete proportsionaalne korrigeerimine finantsinstitutsioonide riskiprofiiliga“. Kuigi „finantsinstitutsiooni riskipositsioon“ kuulub nende tegurite hulka, mistõttu oli komisjon kohustatud sellega delegeeritud määruse 2015/63 vastuvõtmisel arvestama, on see tegur vaid üks kaheksast kriteeriumist, mida komisjon peab sellise õigusakti väljatöötamisel arvesse võtma.
68
Seevastu ei viita miski direktiivi 2014/59 artikli 103 lõikes 7 sellele, et komisjon on kohustatud omistama ülekaaluka tähtsuse ühele või mitmele selles sättes loetletud tegurile, näiteks finantsinstitutsiooni riskipositsioonile. Lisaks ei ole selles sättes täpsustatud, mil viisil peab komisjon riskipositsiooni arvesse võtma.
69
Lisaks, kuigi direktiivi 2014/59 artikli 103 lõike 7 punktis h on ette nähtud, et komisjon peab asjaomaste finantsinstitutsioonide riskiprofiili arvestades ex ante osamaksete proportsionaalsel korrigeerimisel finantsinstitutsioonide riskiprofiiliga arvesse võtma asjaolu, et finantsinstitutsioon kuulub kaitseskeemi, ei ole samas sättes üldse mainitud muid kaubanduslike või lepinguliste seoste kategooriaid, mida komisjon peaks arvesse võtma delegeeritud õigusaktides, mida tal on õigus vastu võtta.
70
Teisena ei saa hageja väita, et tegevusel, millega ta tegeleb maapiirkondade hoiukassade arvel, on vaid väike riskitase.
71
Mis puudutab hageja viidet sellele, et esineb teatud analoogia erandiga, mis teatavate kontsernisiseste kohustuste suhtes on ette nähtud delegeeritud määruse 2015/63 artikli 5 lõike 1 punktis a, siis tuleb kõigepealt märkida, et nimetatud määruse põhjendustest 8 ja 9 nähtub, et osamaksete arvutamine individuaalsel tasandil tooks konsolideerimisgruppide puhul kaasa selle, et gruppi kuuluvate üksuste baasosamakse kindlaksmääramisel arvestatakse teatavaid kohustusi topelt, sest kohustused, mis tulenevad samasse konsolideerimisgruppi kuuluvate üksuste omavahelistest lepingutest, oleksid osa kohustuste kogusummast, mida tuleb arvesse võtta iga gruppi kuuluva üksuse aastase baasosamakse kindlaksmääramisel. Seepärast tuleks aasta baasosamakse kindlaksmääramist konsolideerimisgruppide puhul veelgi täpsustada, et kajastada gruppi kuuluvate üksuste omavahelist seotust ja vältida grupisiseste riskipositsioonide topeltarvestust. Et tagada võrdsed tingimused konsolideerimisgruppi kuuluvatele üksustele ning finantsinstitutsioonidele, kes on finantsinstitutsioonide kaitseskeemi liikmed või püsivalt seotud sama keskasutusega, tuleks viimaste suhtes rakendada sama korda. Konsolideerimisgruppi kuuluva üksuse aastase baasosamakse arvutamisel ei kuulu arvesse võetavate kohustuste kogusumma hulka kohustused, mis tulenevad lepingust, mille see konsolideerimisgruppi kuuluv üksus on sõlminud mõne muu samasse konsolideerimisgruppi kuuluva üksusega. Siiski on niisugune väljajätmine võimalik ainult juhul, kui kõik konsolideerimisgruppi kuuluvad üksused on asutatud liidus, nad on täielikult kaasatud samasse konsolideerimisse, nende suhtes rakendatakse asjakohaseid keskseid riski hindamise, mõõtmise ja kontrolli protseduure ning puuduvad praegused või prognoositavad olulised praktilised või õiguslikud takistused tähtaja saabumisel asjaomase kohustuse kiireks tagasimaksmiseks. See aitab vältida olukorda, et kohustused jäetakse ex ante osamaksete arvutusbaasist välja, kui puuduvad tagatised, et grupisisestest laenudest tulenevad riskipositsioonid on tagatud ka juhul, kui konsolideerimisgrupi finantsolukord halveneb.
72
Sellega seoses on Euroopa Kohus rõhutanud, et delegeeritud määruse 2015/63 artikli 5 lõike 1 punkti a eesmärk ei ole täielikult kõrvaldada kohustuste topeltarvestust ning et see välistab sellise praktika üksnes juhul, kui on olemas piisavalt tagatisi, et grupisisestest laenudest tulenevad riskipositsioonid on tagatud ka juhul, kui konsolideerimisgrupi finantsolukord halveneb (3. detsembri 2019. aasta kohtuotsus Iccrea Banca, C‑414/18, EU:C:2019:1036, punkt 94).
73
Seega on küsimus selles, kas on olemas piisavad tagatised kohtupraktika tähenduses, et riskipositsioonid on kaetud juhul, kui hagejast ja tema aktsionärideks olevatest maapiirkondade hoiukassadest koosneva võrgustiku finantsolukord halveneb. Sellega seoses tugineb hageja eelkõige raha haldamise lepingu punktile 4, milles on ette nähtud, et maapiirkondade hoiukassad „tagavad ühiselt kõik“ hagejapoolsed kohustuste täitmata jätmised, mis võivad tekkida pärast hagejale üle antud vahendite investeerimist pankadevahelisel turul, ning selle lepingu „pikaajalisusele ja siduvusele“.
74
Sellega seoses tuleb märkida, et raha haldamise lepingu väidetavat „pikaajalist ja siduvat“ laadi ei saa tõendada pelgalt asjaoluga, et seda lepingut ei ole alates 1994. aastast muudetud. Nimelt, isegi kui raha haldamise lepingu iga muudatuse peab heaks kiitma Banco de España (Hispaania keskpank), võib selle lepingu punkti 5 kohaselt iga maapiirkonna hoiukassa lepingu ühepoolselt üles öelda, teatades sellest kirjalikult hageja juhatusele, ja see ülesütlemine jõustub teise kuu möödumisest juhatuse poolt teate saamisest. Seevastu Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. juuni 2013. aasta määruse (EL) nr 575/2013 krediidiasutuste ja investeerimisühingute suhtes kohaldatavate usaldatavusnõuete kohta ja määruse (EL) nr 648/2012 muutmise kohta (ELT 2013, L 176, lk 1; parandus ELT 2013, L 321, lk 29) artikli 113 lõike 7 punktis f on muu hulgas ette nähtud vähemalt 24 kuu pikkune etteteatamiskohustus, kui üles tahetakse öelda kaitseskeemi loomise leping.
75
Lisaks kinnitas hageja kohtuistungil, et võrgustikul, mille ta moodustas aktsionäridest maapiirkondade hoiukassadega, ei ole täielikult sama konsolideerituse taset ning selle suhtes ei kohaldata asjakohast tsentraliseeritud riskihindamise, -mõõtmise ja -kontrolli menetlust, mistõttu tema olukord erineb nii konsolideerimisgruppide olukorrast, nagu nähtub eelkõige delegeeritud määruse 2015/63 põhjendusest 9, mida on mainitud eespool punktis 71, kui ka kaitseskeemide olukorrast (vt muu hulgas määruse nr 575/2013 artikli 113 lõige 7 ja punkt 87 tagapool). Hageja ei ole suutnud selgitada, kuidas on sellise tsentraliseeritud konsolideerimise ja järelevalve puudumisel võimalik kontrollida ja tagada, et maapiirkondade hoiukassade käsutuses olevatest vahenditest piisab nende võlgade katmiseks, mis tema hinnangul on raha haldamise lepingust tulenevate tagatiste ese.
76
Igal juhul kinnitab kriisilahendusnõukogu õigesti, et delegeeritud määrus 2015/63 ei näe ette iga finantsinstitutsiooni ex ante osamakse arvutamisel kohustuste väljajätmist juhtumipõhiselt, vaid üksnes teatavate kohustuste kategooriate alusel, mis on määratletud abstraktselt, objektiivselt ja üldiselt. Ent nagu kriisilahendusnõukogu märkis – ilma et hageja talle vastu vaidleks –, võivad eri liikmesriikides eksisteerida maapiirkondade hoiukassade võrgustikud, mis tegutsevad oluliselt erinevatel lepingulistel ja regulatiivsetel tingimustel. Seega ei saa hageja argumendi põhjal, milles tuginetakse eelkõige tema individuaalse olukorra eripärale, mis tuleneb raha haldamise lepingust, tuvastada delegeeritud määruse 2015/63 artikli 5 lõike 1 õigusvastasust.
77
Järelikult ei ole hageja tõendanud, et on olemas piisavad tagatised, et riskipositsioonid, mis tulenevad tegevusest, millega ta tegeleb maapiirkondade hoiukassade arvel, oleksid kaetud juhul, kui temast ja tema aktsionärideks olevatest maapiirkondade hoiukassadest koosneva võrgustiku finantsolukord halveneb.
78
Kolmandana tuleb märkida, et nõustuda ei saa ka hageja argumentidega, mille kohaselt saab tõmmata „ilmselge paralleeli“ tema olukorra ja delegeeritud määruse 2015/63 artikli 5 lõike 1 punktides a, b või f nimetatud olukordade vahel.
79
Esiteks nähtub delegeeritud määruse 2015/63 artikli 5 lõike 1 punktist a ja selle määruse põhjendusest 9, mida on mainitud eespool punktis 71, et konsolideerimisgrupisisesed kohustused, mis tulenevad finantsinstitutsiooni tehingutest samasse konsolideerimisgruppi kuuluva teise finantsinstitutsiooniga, võib ex ante osamaksete arvutamisel välja jätta üksnes juhul, kui selles artiklis loetletud tingimused on täidetud.
80
Mõiste „konsolideerimisgrupp“ on direktiivi 2014/59 artikli 2 lõike 1 punktis 26 määratletud kui „emaettevõtja koos selle tütarettevõtjatega“. Mõisted „tütarettevõtja“ ja „emaettevõtja“ on omakorda määratletud selle direktiivi artikli 2 lõike 1 punktides 5 ja 6 viitega määruse nr 575/2013 artiklile 4, mis viitab nõukogu 13. juuni 1983. aasta seitsmenda direktiivi 83/349/EMÜ, mis põhineb asutamislepingu artikli 54 lõike 3 punktil g ja käsitleb konsolideeritud aastaaruandeid (EÜT 1983, L 193, lk 1; ELT eriväljaanne 17/01, lk 58), artiklitele 1 ja 2, millele sisuliselt vastavad Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. juuni 2013. aasta direktiivi 2013/34/EL teatavat liiki ettevõtjate aruandeaasta finantsaruannete, konsolideeritud finantsaruannete ja nendega seotud aruannete kohta ja millega muudetakse Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiivi 2006/43/EÜ ning tunnistatakse kehtetuks nõukogu direktiivid 78/660/EMÜ ja 83/349/EMÜ (ELT 2013, L 182, lk 19) artikli 22 lõiked 1–5. Nendest määratlustest tuleneb, et ema- ja tütarettevõtja suhe eeldab teatavat kontrolli, mis tähendab, et emaettevõtjal on tütarettevõtja aktsionäride või osanike koosolekul häälteenamus, selle tütarettevõtja teatud juhtide ametisse nimetamise või tagasikutsumise õigus või tütarettevõtja üle valitsev mõju (3. detsembri 2019. aasta kohtuotsus Iccrea Banca, C‑414/18, EU:C:2019:1036, punktid 85 ja 86).
81
Neil asjaoludel ei saa ema- ja tütarettevõtja suhet tuvastada ainult selle alusel, et esinevad majanduslikud suhted, mis seisnevad partnerluses mitme finantsinstitutsiooni vahel, ilma et üks neist kontrolliks teisi selle ühenduse liikmeid, mille ta koos nende finantsinstitutsioonidega moodustab (vt selle kohta 3. detsembri 2019. aasta kohtuotsus Iccrea Banca, C‑414/18, EU:C:2019:1036, punkt 87).
82
Käesolevas asjas möönis hageja ühelt poolt, et ükski aktsionäridest maapiirkondade hoiukassadest ei teosta tema üle tegelikku kontrolli ega saa määrata kindlaks, kuidas ta oma äritegevust või juhtimisstrateegiat kujundab, ning teiselt poolt, et ka tema ei kontrolli maapiirkondade hoiukassasid. Järelikult ei ole hageja tõendanud, et tema ja maapiirkondade hoiukassade vahelisi kaubandus- ja lepingulisi suhteid iseloomustas samasugune kontroll nagu grupi üle delegeeritud määruse 2015/63 artikli 5 lõike 1 punkti a tähenduses, mida ta ka kohtuistungil möönis.
83
Mis puudutab hageja kritiseeritud kohustuste topeltarvestust, siis nagu on meenutatud eespool punktis 72, on Euroopa Kohus juba otsustanud, et delegeeritud määruse 2015/63 artikli 5 lõike 1 eesmärk ei ole kohustuste topeltarvestuse kõrvaldamine (vt selle kohta 3. detsembri 2019. aasta kohtuotsus Iccrea Banca, C‑414/18, EU:C:2019:1036, punkt 94). Lisaks, nagu on märgitud eespool punktis 74, ei ole hageja tõendanud, et on olemas piisavad tagatised, et riskipositsioonid oleksid kaetud juhul, kui temast ja tema aktsionärideks olevatest maapiirkondade hoiukassadest koosneva võrgustiku finantsolukord halveneb.
84
Ka ei anna muud tulemust võrdse kohtlemise, diskrimineerimiskeelu ja proportsionaalsuse põhimõtete arvessevõtmine, kuna delegeeritud määrus 2015/63 eristab märkimisväärsete eripäradega olukordi, mis on otseselt seotud asjaomaste kohustuste täitmisest tulenevate riskidega (vt 3. detsembri 2019. aasta kohtuotsus Iccrea Banca, C‑414/18, EU:C:2019:1036, punkt 95 ja seal viidatud kohtupraktika).
85
Lisaks otsustas Euroopa Kohus 3. detsembri 2019. aasta kohtuotsuses Iccrea Banca (C‑414/18, EU:C:2019:1036), et delegeeritud määruse 2015/63 artikli 5 lõige 1 ei anna pädevatele asutustele kaalutlusõigust, et arvata teatud kohustused välja direktiivi 2014/59 artikli 103 lõikes 2 osutatud osamaksete korrigeerimisest riskiprofiili alusel, vaid vastupidi, selles on täpselt loetletud tingimused, mille täitmisel võib teatud kohustuse arvutustest välja jätta.
86
Kuigi on tõsi, et 3. detsembri 2019. aasta kohtuotsuses Iccrea Banca (C‑414/18, EU:C:2019:1036) esitatud eelotsuse küsimus ei puudutanud delegeeritud määruse 2015/63 artikli 5 lõike 1 õiguspärasust, ei tuvastanud Euroopa Kohus, olles võtnud arvesse õiguslikku raamistikku – milleks oli muu hulgas direktiiv 2014/59 ning võrdse kohtlemise, diskrimineerimiskeelu ja proportsionaalsuse põhimõtted –, mingit õiguslikku alust, mis oleks lubanud delegeeritud määruse 2015/63 artikli 5 lõikes 1 loetletud erandeid laiemalt tõlgendada. Seega tuleneb sellest kohtuotsusest, et viis, kuidas komisjon kasutas selles osas oma delegeeritud pädevust, on Euroopa Kohtu hinnangul kooskõlas direktiivi 2014/59 artikli 103 lõikega 7.
87
Teiseks on delegeeritud määruse 2015/63 artikli 5 lõike 1 punktis b silmas peetud finantsinstitutsioone, kes kuuluvad kaitseskeemi direktiivi 2014/59 artikli 2 lõike 1 punkti 8 tähenduses ja kellele pädev asutus on andnud loa kohaldada määruse nr 575/2013 artikli 113 lõiget 7 lepingu alusel, mis on sõlmitud samasse kaitseskeemi kuuluva teise finantsinstitutsiooniga.
88
Direktiivi 2014/59 artikli 2 lõike 1 punkti 8 kohaselt on kaitseskeem määruse nr 575/2013 artikli 113 lõikes 7 sätestatud nõuetele vastav lepinguline kord. Määruse nr 575/2013 artikli 113 lõikes 7 on kaitseskeem määratletud kui „lepingulist või õiguslikku kohustust reguleeriv korraldus, mis kaitseb asjaomaseid finantsinstitutsioone ning tagab eelkõige nende likviidsuse ja maksevõime, et hoida vajadusel ära pankrot“. See kohustust reguleeriv korraldus peab vastama selles sättes loetletud kumulatiivsetele tingimustele, mis hõlmavad muu hulgas asjakohase usaldatavusnõuete täitmise järelevalvet; riski ja vastavate mõju avaldamise võimaluste seire, klassifitseerimise ja kontrolli süsteemide olemasolu; vahendite kättesaadavust ja vastaspoolte poolt omavahendite vaba ülekandmise või tagastamise võimalust; teatavate konsolideeritud või koondaruannete avaldamist; nõuet, et skeemi liikmed teataksid vähemalt 24 kuud ette, kui nad soovivad lõpetada finantsinstitutsiooni kaitseskeemi, lubamatute omavahendite loomist ja piisavalt suurt ja valdavalt sarnast liikmelisust.
89
Käesolevas asjas ei ole hageja tõendanud, et tema ja maapiirkondade hoiukassade vahelistes suhetes eksisteerivad kohustused, mis on samaväärsed määruse nr 575/2013 artikli 113 lõikes 7 ette nähtud kumulatiivsete kohustustega.
90
Kolmandaks kehtib sama ka väidetava paralleeli kohta hageja olukorra ja delegeeritud määruse 2015/63 artikli 5 lõike 1 punktis f ette nähtud olukorra vahel, mis puudutab tugipankade antavaid tugilaene.
91
Delegeeritud määruse 2015/63 artikli 5 lõike 1 punkt f näeb ette, et ex ante osamakse arvutamisel jäetakse välja „krediidiasutuste ja investeerimisühingute puhul, kes haldavad tugilaene, vahendava krediidiasutuse kohustused laenu väljastava või muu tugipanga või muu vahendava krediidiasutuse ees ning tugipanga kohustused rahastamise osapoolte ees, juhul kui kõnealuste kohustuste summa on vastavuses kõnealuse krediidiasutuste ja investeerimisühingute tugilaenudega“.
92
Delegeeritud määruse 2015/63 artikli 3 punkti 28 kohaselt on „tugilaen“„laen, mille on andnud tugipank või mis on antud vahendava panga kaudu konkurentsivabal mittetulunduslikul alusel, et edendada liikmesriigis keskvalitsuse või piirkondliku valitsuse avaliku poliitika eesmärke“.
93
Käesoleval juhul ei ole hageja tõendanud, et eelkõige maapiirkonna hoiukassadele osutatavate pangateenuste raames (vt eespool punktid 5 ja 6) antavad laenud vastasid või sarnanesid laenudele, mida tugipank või vahendav finantsinstitutsioon annab mittekonkureerivatel tingimustel ja mittetulunduslikul eesmärgil, et edendada liikmesriigi keskvalitsuse või piirkondliku omavalitsuse avaliku poliitika eesmärke.
94
Neljandana, kuivõrd hageja heidab komisjonile ette, et viimane ei jätnud kriisilahendusnõukogule kaalutlusruumi, et välistada olukorrad, mis sarnanevad delegeeritud määruse 2015/63 artikli 5 lõikes 1 loetletud olukordadele, siis tuleb meenutada, nagu nähtub eespool punktist 65, et selles artiklis sätestatud erandid kujutavad endast erandit põhimõttest, mille kohaselt tuleb arvesse võtta kõiki kohustusi, välja arvatud omavahendid ja tagatud hoiused, mistõttu tuleb delegeeritud määruse artikli 5 lõiget 1 tõlgendada kitsalt. Neil asjaoludel ei saa komisjonile ette heita, et ta ei andnud kriisilahendusnõukogule kaalutlusruumi, mis võimaldaks tal laiendada nende erandite kohaldamisala.
95
Viiendana tuleb tagasi lükata hageja argument, mis põhineb asjaolul, et selliseid ühistute võrgustikke nagu see, millesse ta kuulub, tunnustatakse eraldi kategooriana pangandusalastes usaldatavusnõuetes, eelkõige komisjoni 10. oktoobri 2014. aasta delegeeritud määruses (EL) 2015/61, millega täiendatakse Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrust (EL) nr 575/2013 seoses krediidiasutuste suhtes kohaldatava likviidsuskatte nõudega (ELT 2015, L 11, lk 1). Kuigi selliste võrgustike eripära võetakse arvesse finantsinstitutsioonide usaldatavusnõuete täitmise järelevalve raames, ei tähenda see, et seda tehakse sama moodi ühtse kriisilahenduskorra rahastamise kontekstis, kuna tegemist on eeskirjadega, mis reguleerivad pangandussektori erinevaid aspekte. Usaldatavusnormatiivide eesmärk on eelkõige tagada, et finantseerimisasutused toimiksid piisavate vahenditega, et võtta enda kanda oma finantstegevusega kaasnevaid riske, samas kui määruse nr 806/2014 ja delegeeritud määruse 2015/63 kohaselt on osamaksete tegemine ühtsesse kriisilahendusfondi ette nähtud selleks, et luua fond, mis võib teatavatel asjaoludel pakkuda kriisilahenduse korral abi. Sellega seoses selgitas komisjon kohtuistungil, ilma et hageja oleks talle selles küsimuses vastu vaielnud, et ühistute võrgustike toimimise kontekstis tekkinud kohustusi ei jäetud delegeeritud määruse 2015/63 artikli 5 lõike 1 alusel ex ante osamaksete arvutamisel välja, kuna tsentraliseeritud järelevalve ning piisava läbipaistvuse ja kontrolli taseme nõude puududes ei saa nende võrgustike üle järelevalve teostajad olla kindlad, milline on asjaomaste üksuste finantsseisund ja nende pikaajaline maksevõime – olukord, mis erineb kaitseskeemide ja gruppide omast, nagu nähtub sisuliselt delegeeritud määruse 2015/63 põhjendusest 9, mida on mainitud eespool punktis 71.
96
Eeltoodut arvestades tuleb esimese väite esimene osa põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
– Teine osa, mis puudutab delegeeritud määruse 2015/63 artikli 5 lõike 1 õigusvastasust harta artikli 16 seisukohast
97
Hageja väidab, et delegeeritud määruse 2015/63 artikli 5 lõige 1 rikub harta artiklit 16, kuna see piirab ebaproportsionaalselt tema õigust ettevõtlusvabadusele, takistades tema bilansis kirjendatud märkimisväärse kohustuste summa väljajätmist tema ex ante osamakse arvutamise alusest, ilma et sellel oleks mingit seost tema riskiprofiiliga.
98
Kriisilahendusnõukogu, keda toetab komisjon, vaidleb hageja argumentidele vastu.
99
Harta artikliga 16 tagatud kaitse hõlmab majandus- või äritegevuse vabadust, lepinguvabadust ja vaba konkurentsi (vt 21. detsembri 2021. aasta kohtuotsus Bank Melli Iran, C‑124/20, EU:C:2021:1035, punkt 79 ja seal viidatud kohtupraktika).
100
Ettevõtlusvabadus ei ole siiski absoluutne õigus. Ettevõtlusvabaduse suhtes võib olla lubatud lai valik avaliku võimu sekkumisi, millega võidaks üldistes huvides kehtestada piiranguid selle vabaduse kasutamisele (vt selle kohta 22. jaanuari 2013. aasta kohtuotsus Sky Österreich, C‑283/11, EU:C:2013:28, punktid 45 ja 46 ning seal viidatud kohtupraktika, ning 21. detsembri 2021. aasta kohtuotsus Bank Melli Iran, C‑124/20, EU:C:2021:1035, punktid 80 ja 81 ning seal viidatud kohtupraktika).
101
See asjaolu kajastub eelkõige viisis, kuidas tuleb liidu õigusakte harta artikli 52 lõike 1 alusel hinnata (vt selle kohta 22. jaanuari 2013. aasta kohtuotsus Sky Österreich, C‑283/11, EU:C:2013:28, punkt 47, ja 21. detsembri 2021. aasta kohtuotsus Bank Melli Iran, C‑124/20, EU:C:2021:1035, punkt 82).
102
Harta artikli 52 lõike 1 kohaselt võib hartaga tunnustatud õiguste ja vabaduste teostamist piirata ainult seadusega ning õiguste ja vabaduste olemust arvestades; samuti peab piirang kooskõlas proportsionaalsuse põhimõttega olema vajalik ja tõepoolest vastama liidu poolt tunnustatud üldist huvi pakkuvatele eesmärkidele või vajadusele kaitsta teiste isikute õigusi ja vabadusi (22. jaanuari 2013. aasta kohtuotsus Sky Österreich, C‑283/11, EU:C:2013:28, punkt 48, ja 21. detsembri 2021. aasta kohtuotsus Bank Melli Iran, C‑124/20, EU:C:2021:1035, punkt 83).
103
Isegi kui käesolevas asjas eeldada, et hageja kohustus teha ex ante osamakseid nii, et tema teatavad kohustused jäetakse aasta baasosamakse arvutamise alusest delegeeritud määruse 2015/63 artikli 5 lõike 1 alusel välja, on käsitatav tema ettevõtlusvabaduse riivena, tuleb kõigepealt märkida, et see säte on vastu võetud määruse nr 806/2014 artiklite 69 ja 70 ning direktiivi 2014/59 artiklite 102 ja 103 alusel, mistõttu tuleneb kõnealuste kohustuste väljajätmise võimatus õigusnormidest.
104
Lisaks, mis puudutab hageja argumenti, et täidetud ei ole ettevõtlusvabaduse põhiolemusega arvestamise tingimus, kuna ex ante osamakse, mille ta peab tasuma, on ligikaudu 20% selle majandusaasta tulemusest, mille alusel see osamakse arvutatakse, siis tuleb märkida, et hageja kohustus tasuda ex ante osamakseid ei too talle või üldisemalt majandustegevusega tegelevatele ettevõtjatele kaasa mingit keeldu sellise tegevusega tegeleda. Lisaks on kõnealused meetmed ajutised, kuna neid kohaldatakse üksnes määruse nr 806/2014 artikli 69 lõikes 1 ette nähtud esialgse perioodi jooksul. Seega arvestavad need ettevõtlusvabaduse põhiolemust (vt analoogia alusel 12. juuli 2018. aasta kohtuotsus Spika jt, C‑540/16, EU:C:2018:565, punkt 38).
105
Lisaks täidab asjasse puutuvate finantsinstitutsioonide kohustus panustada ühtsesse kriisilahendusfondi üldise huvi eesmärki, nagu nähtub eespool punktist 57, st tagada kindlustusloogikast lähtudes, et finantssektor annab ühtsele kriisilahenduskorrale oma ülesannete täitmiseks piisavad rahalised vahendid, julgustades samas asjasse puutuvaid finantsinstitutsioone kasutama väiksema riskiga tegevusmudelit.
106
Arvestades eespool punktis 105 nimetatud eesmärki, peab kriisilahendusnõukogu vastavalt määruse nr 806/2014 põhjendusele 12 koguma asjasse puutuvatelt finantsinstitutsioonidelt osamakseid, et rahastada ühtse kriisilahenduskorra rakendamist, mille eesmärk on suurendada nende finantsinstitutsioonide stabiilsust osalevates liikmesriikides ja vältida kriisi levikut mitteosalevatesse liikmesriikidesse, et hõlbustada kogu siseturu toimimist.
107
Lisaks, mis puudutab seda, kas hageja olukorra väljajätmine delegeeritud määruse 2015/63 artikli 5 lõikes 1 ette nähtud eeldustest on liidu tunnustatud üldist huvi pakkuvate eesmärkide seisukohast proportsionaalne, siis väidab ta, et see säte ei võta arvesse liidu seadusandja kehtestatud spetsiifilist ja konkreetset eesmärki, mille kohaselt peab arvutusmeetod kajastama iga finantsinstitutsiooni riskiprofiili.
108
Sellega seoses tuleb täpsustada, et nagu nähtub eespool punktist 105, on asjasse puutuvate finantsinstitutsioonide ühtsesse kriisilahendusfondi panustamise kohustuse otstarve saavutada laiem eesmärk kui see, millele viitab hageja. Just selle eesmärgi saavutamiseks soovitakse delegeeritud määruse 2015/63 artikli 5 lõikes 1 vältida seda, et kohustused jäetakse ex ante osamaksete arvutamise alusest välja, samas kui ei ole mingit tagatist, et asjaomased riskipositsioonid on kaetud juhul, kui finantsinstitutsiooni või konsolideerimisgrupi, kuhu ta kuulub, finantsseisund halveneb.
109
Lisaks ei võeta hageja argumentides arvesse asjaolu, et finantsinstitutsiooni riskiprofiili ei käsitleta mitte ainult delegeeritud määruse 2015/63 artikli 5 lõike 1 alusel, vaid ka delegeeritud määruse artiklites 6 ja 7 ette nähtud riskinäitajate abil, mis võimaldavad võtta vajaduse korral arvesse tema toimimise aspekte, millest ilmneb madal riskiprofiil.
110
Lõpuks ei ole hageja tõendanud, et taotletava eesmärgi saavutamiseks sama tõhusalt on olemas vähem piiravaid meetmeid. Arvestades eelkõige eespool punktides 70–93 esitatud analüüsi, ei saa eespool punktides 74–96 esitatud põhjustel olla edukas hageja argument, et komisjon oleks võinud sama hästi otsustada välja jätta sellised kohustused nagu need, mis on seotud tema tegevusega maapiirkondade hoiukassade arvel, kuna eespool punktis 4 viidatud raha haldamise lepingus on ette nähtud piisavad tagatised, ning igal juhul ei piisa üksi sellest argumendist, et tõendada muu hulgas seda, et see leping julgustas asjaomaseid finantsinstitutsioone kasutama väiksema riskiga tegevusmudelit.
111
Seda arvestades ei ole hageja tõendanud, et delegeeritud määruse 2015/63 artikli 5 lõige 1 on harta artikliga 16 vastuolus.
112
Seetõttu tuleb esimese väite teine osa põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
– Kolmas osa, mis puudutab delegeeritud määruse 2015/63 artikli 5 lõike 1 õigusvastasust proportsionaalsuse põhimõtte seisukohast
113
Hageja leiab, et delegeeritud määruse 2015/63 artikli 5 lõike 1 vastuvõtmisega rikkus komisjon proportsionaalsuse põhimõtet.
114
Kriisilahendusnõukogu, keda toetab komisjon, vaidleb hageja argumentidele vastu.
115
Sellega seoses tuleb meenutada, et liidu õiguse üldpõhimõtete hulka kuuluv proportsionaalsuse põhimõte nõuab, et liidu institutsioonide aktid oleksid kõnealuste õigusnormidega taotletavate õiguspäraste eesmärkide saavutamiseks sobivad ega läheks kaugemale sellest, mis on nende eesmärkide saavutamiseks vajalik, kusjuures juhul, kui on võimalik valida mitme sobiva meetme vahel, tuleb rakendada kõige vähem piiravat meedet, ning tekitatud ebamugavused ei tohi olla seatud eesmärke arvestades ülemäära suured (4. mai 2016. aasta kohtuotsus Philip Morris Brands jt, C‑547/14, EU:C:2016:325, punkt 165, ja 20. jaanuari 2021. aasta kohtuotsus ABLV Bank vs. SRB, T‑758/18, EU:T:2021:28, punkt 142; vt selle kohta ka 8. juuni 2010. aasta kohtuotsus Vodafone jt, C‑58/08, EU:C:2010:321, punkt 51).
116
Punktist 62 eespool tuleneb, et komisjonil oli ulatuslik kaalutlusõigus võtta direktiivi 2014/59 artikli 103 lõike 7 alusel vastu eeskirjad, millega täpsustatakse mõistet „ex ante osamaksete korrigeerimine finantsinstitutsiooni riskiprofiiliga“.
117
Seda arvestades ja vastavalt kohtupraktikale (vt selle kohta 16. juuni 2015. aasta kohtuotsus Gauweiler jt, C‑62/14, EU:C:2015:400, punktid 80, 81 ja 91, ning 21. detsembri 2022. aasta kohtuotsus Firearms United Network jt vs. komisjon, T‑187/21, ei avaldata, EU:T:2022:848, punktid 122 ja 123 ning seal viidatud kohtupraktika) peab Üldkohtu kontroll proportsionaalsuse põhimõtte järgimise üle piirduma selle analüüsimisega, kas delegeeritud määruse 2015/63 artikli 5 lõige 1 on komisjoni taotletava eesmärgi saavutamiseks ilmselgelt sobimatu, ega see ei lähe ilmselgelt kaugemale selle eesmärgi saavutamiseks vajalikust või ega seda eesmärki arvestades ei kaasne niisuguse meetodiga ilmselgelt ebaproportsionaalseid ebamugavusi.
118
Esimesena, nagu nähtub hagiavalduse punktist 149, ei vaidle hageja vastu sellele, et delegeeritud määruse 2015/63 artikli 5 lõige 1 on sobiv norm eespool punktis 57 nimetatud eesmärgi saavutamiseks.
119
Teisena, mis puudutab delegeeritud määruse 2015/63 artikli 5 lõikes 1 ette nähtud meetme vajalikkust, siis tuleb meenutada, et see säte jätab ex ante osamaksete arvutamise alusest välja finantsinstitutsioonide kohustustes kirjendatud summad, mis eri põhjustel kujutavad endast väiksemat riski.
120
Sellega seoses nähtub eespool punktidest 54–96, et tagasi tuleb lükata hageja etteheide, et komisjon jättis delegeeritud määruse 2015/63 artikli 5 lõikest 1 ekslikult välja kohustused, mis tulenevad tema tegevusest maapiirkondade hoiukassade arvel.
121
Neil asjaoludel võis komisjon oma ulatuslikku kaalutlusõigust arvestades asuda seisukohale, et eespool punktis 57 nimetatud eesmärgi saavutamiseks ei olnud soovitav jätta ex ante osamaksete arvutuse baassummast delegeeritud määruse 2015/63 artikli 5 lõike 1 alusel välja kohustusi, mis tulenevad hageja tegevusest maapiirkondade hoiukassade arvel, sisuliselt põhjusel, et ei olnud piisavaid tagatisi, et tema riskipositsioonid, mis tulenevad tegevusest, millega ta maapiirkondade hoiukassade arvel tegeleb, on tema finantsseisundi halvenemise korral kaetud. Seega ei lähe see säte ilmselgelt kaugemale sellest, mis on selle eesmärgi saavutamiseks vajalik.
122
Kolmandana, nagu nähtub ka eespool punktist 110, ei ole hageja tõendanud, et eespool punktis 57 mainitud eesmärki oleks võimalik sama tõhusalt saavutada vähem piirava meetmega – käesoleval juhul nimelt sellega, et delegeeritud määruse 2015/63 artikli 5 lõikesse 1 lisatakse kohustused, mis on seotud tema tegevusega maapiirkondade hoiukassade arvel.
123
Lisaks, mis puudutab võimalike ebamugavuste olemasolu, mis on eespool punktis 57 mainitud eesmärki arvestades ilmselgelt ebaproportsionaalsed, siis tuleb tõdeda, et selliste ebamugavuste olemasolu tõendamiseks ei piisa pelgast argumendist, et delegeeritud määruse 2015/63 artikli 5 lõige 1 seab ohtu ülesande, mida hageja täidab maapiirkondade hoiukassade suhtes, ja võtab talt tema majandusliku sisu. Nimelt ei viita ükski toimiku dokument sellele, et hageja tegevuse seadis ohtu see, et tema 2016. aasta osamakseperioodi ex ante osamakse arvutati nii, et muu hulgas delegeeritud määruse 2015/63 artikli 5 lõike 1 alusel kõnealuseid kohustusi arvutusest välja ei jäetud.
124
Sellega seoses ei võimalda hageja argumendid mõista põhjendusi, miks oleks olnud vaja – nagu ta väidab – otsida suuremat sidusust usaldatavusnõuete täitmise järelevalve ja kriisilahenduse valdkondade vahel. Muu hulgas ei seosta hageja kuidagi ex ante osamaksete süsteemiga taotletavat eesmärki usaldatavusnõuete täitmise järelevalvet käsitlevate õigusnormide sätetega.
125
Järelikult tuleb esimese väite kolmas osa põhjendamatuse tõttu tagasi lükata ja seega see väide tervikuna tagasi lükata.
Teine väide, et on rikutud direktiivi 2014/59 artikli 103 lõike 2 teist lõiku ja määruse nr 806/2014 artiklit 70
126
Teises väites palub hageja, et juhul, kui Üldkohus nõustub esimese väitega, teeks ta otsuse vaidlustatud otsuse kohta ilma delegeeritud määruse 2015/63 artikli 5 lõike 1 sätteid arvesse võtmata. Täpsemalt leiab hageja, et seda otsust tuleb hinnata üksnes direktiivi 2014/59 ja määruse nr 806/2014 asjakohastes sätetes ette nähtud kriteeriumide alusel.
127
Kuna aga esimene väide lükati tagasi, tuleb järelikult ka teine väide tagasi lükata.
Kolmas väide, et rikutud on õiguskindluse põhimõtet
128
Hageja väidab, et vaidlustatud otsus rikub õiguskindluse põhimõtet, kuna selle resolutsioonis on ette nähtud, et otsus jõustub 15. aprillil 2016, st esialgsetest otsustest esimese jõustumise hetkel. Õiguskindluse põhimõttega on vastuolus see, kui akti kehtivusaja alguseks määratakse selle avaldamisest varasem kuupäev. Erandjuhul võib liidu õigusaktil olla tagasiulatuv jõud, kui taotletav eesmärk seda nõuab, kui huvitatud isikute õiguspärase ootuse põhimõttest on nõuetekohaselt kinni peetud ja kui akti tagasiulatuv jõud tuleneb selgelt asjaomasest õigusnormist. Käesoleval juhul ei ole need tingimused täidetud.
129
Kriisilahendusnõukogu vaidleb hageja argumentidele vastu.
130
Vaidlustatud otsus võeti vastu 7. detsembril 2022 ja vastavalt selle resolutsiooni artiklile 4 jõustus see 15. aprillil 2016, st hetkel, mil jõustus esimene esialgsetest otsustest, mis omakorda olid asendatud – ja samuti alates 15. aprillist 2016 – 19. märtsi 2020. aasta otsusega, nagu nähtub eespool punktidest 10 ja 13. Viimati nimetatud otsus jõustus ka 15. aprillil 2016, nagu oli ette nähtud selle resolutsiooni artiklis 3.
131
Vaidlustatud otsuse põhjendustest 19–22 tuleneb, et selle otsuse eesmärk oli kõrvaldada põhjenduse puudumine 19. märtsi 2020. aasta otsuses, mille kriisilahendusnõukogu tuvastas pärast seda, kui oli kuulutatud 15. juuli 2021. aasta kohtuotsus komisjon vs. Landesbank Baden-Württemberg ja SRB (C‑584/20 P ja C‑621/20 P, EU:C:2021:601) ning tehtud 3. märtsi 2022. aasta kohtumäärus SRB vs. Portigon ja komisjon (C‑664/20 P, ei avaldata, EU:C:2022:161) ja 3. märtsi 2022. aasta kohtumäärus SRB vs. Hypo Vorarlberg Bank (C‑663/20 P, ei avaldata, EU:C:2022:162), mis puudutasid 2017. aasta osamakseperioodi ex ante osamaksete arvutamist.
132
Lisaks, nagu nähtub 19. märtsi 2020. aasta otsuse põhjendustest 6–8, võeti see otsus vastu eesmärgiga kõrvaldada esialgsete otsuste vastuvõtmisel toime pandud menetlusnormide rikkumine ja puudused nende põhjenduses, mis olid tuvastatud Üldkohtu 28. novembri 2019. aasta kohtuotsuses Banco Cooperativo Español vs. SRB (T‑323/16, EU:T:2019:822), 28. novembri 2019. aasta kohtuotsuses Hypo Vorarlberg Bank vs. SRB (T‑377/16, T‑645/16 ja T‑809/16, EU:T:2019:823) ning 28. novembri 2019. aasta kohtuotsuses Portigon vs. SRB (T‑365/16, EU:T:2019:824).
133
Järelikult ei muutnud vaidlustatud otsus ning eespool viidatud kohtuotsused ja -määrused hageja 2016. aasta osamakseperioodi ex ante osamakse tasumise kohustuse ulatust, nagu see oli kindlaks määratud esialgsetest otsustest teises ja nagu see selle osamakseperioodi suhtes kehtis.
134
Hageja 2016. aasta osamakseperioodi ex ante osamakse arvutamine ja selle osamakse suurus olid nimelt samad nii teises esialgses otsuses, 19. märtsi 2020. aasta otsuses kui ka vaidlustatud otsuses. Ainsad vaidlustatud otsusesse lisatud uued elemendid olid hageja 2016. aasta osamakseperioodi ex ante osamakse arvutamise põhjenduses, mis oli põhjalikum.
135
Vaidlustatud otsuse põhjendustes 188–194 esitas kriisilahendusnõukogu põhjused, miks ta oli määranud selle otsuse ajalise toime kindlaks eespool punktis 130 kirjeldatud viisil. Ta täpsustas muu hulgas, et ta toimis nii selleks, et säilitada õiguslik alus, mille alusel asjaomaste finantsinstitutsioonide ex ante osamakseid 2016. aasta osamakseperioodil koguti, ja säilitada nende osamaksete tasumise õiguspärasus.
136
Kohtupraktika kohaselt on õiguskindluse põhimõttega vastuolus see, kui liidu õigusakti ajaline kohaldamisala algab enne selle vastuvõtmist, välja arvatud erandjuhul, kui seda nõuab taotletav eesmärk ja kui huvitatud isikute õiguspärasest ootusest on nõuetekohaselt kinni peetud (vt selle kohta 13. novembri 1990. aasta kohtuotsus Fedesa jt, C‑331/88, EU:C:1990:391, punkt 45 ja seal viidatud kohtupraktika, ning 5. septembri 2014. aasta kohtuotsus Éditions Odile Jacob vs. komisjon, T‑471/11, EU:T:2014:739, punkt 102 ja seal viidatud kohtupraktika).
137
Mis esimesena puudutab küsimust, kas vaidlustatud otsusega taotletavad eesmärgid nõudsid, et otsusel oleks õigusjõud juba enne selle vastuvõtmise kuupäeva, siis tuleb arvesse võtta selle otsuse vastuvõtmise konteksti.
138
Sellega seoses nähtub eespool punktidest 10–13, et kohtuotsus, millega tühistati esialgsetest otsustest esimene, ja kohtuotsused, mille tulemusel tühistati 19. märtsi 2020. aasta otsus, ei võtnud hagejalt kohustust tasuda tema 2016. aasta osamakseperioodi eest ex ante osamakset vastavalt kohaldatavale õiguslikule raamistikule ega vähendanud selle osamakse summat, millele hageja ka vastu ei vaidle.
139
Neil konkreetsetel asjaoludel ei oleks juhul, kui kriisilahendusnõukogu ei oleks vaidlustatud otsust vastu võtnud nii, et see hakkab kehtima alates esimese esialgse otsuse jõustumise kuupäevast, vaidlustatud otsus saanud luua õiguslikke tagajärgi ajavahemikul 15. aprillist 2016 kuni 7. detsembrini 2022, mille jooksul oleks hageja olnud vabastatud kohustusest tasuda 2016. aasta osamakseperioodi eest ex ante osamakseid, kuigi tal see kohustus määruse nr 806/2014 artikli 2, artikli 67 lõike 4 ning artiklite 69 ja 70 alusel oli. Samuti oleks ühtne kriisilahendusfond jäänud sel ajavahemikul neidsamu sätteid rikkudes ilma hageja ex ante osamaksete suurusest summast, mis oleks kahjustanud direktiivi 2014/59, määruse nr 806/2014 ja delegeeritud määruse 2015/63 rakendamist (vt analoogia alusel 15. juuli 2021. aasta kohtuotsus komisjon vs. Landesbank Baden-Württemberg ja SRB, C‑584/20 P ja C‑621/20 P, EU:C:2021:601, punktid 176 ja 177).
140
Järelikult oli vaidlustatud otsuse eesmärk sellele alates 15. aprillist 2016 õigusjõudu andes tagada, et vaidlustatud otsuse kohaldatavus ja hageja 2016. osamakseaasta ex ante osamaksete tegemise kohustuse tekkimise hetk kokku langeksid, ning seeläbi vältida kohaldatavate õigusnormidega vastuolus olevat tulemust. Sellise õiguspärase ja avaliku huvi eesmärgi saavutamiseks oli aga nõutav, et otsus jõustuks selle vastuvõtmisest varasemal kuupäeval, see tähendab samal kuupäeval kui 19. märtsi 2020. aasta otsus, mida see asendas.
141
Teisena ei viita miski sellele, et käesoleva kohtuasja asjaoludel ei ole hageja või kolmandate isikute õiguspärast ootust nõuetekohaselt järgitud. Hageja ei saa väita esiteks, et 28. novembri 2019. aasta kohtuotsus Banco Cooperativo Español vs. SRB (T‑323/16, EU:T:2019:822) tekitas õiguspärase ootuse, et vaidlustatud otsus ei jõustu enne selle vastuvõtmise kuupäeva, või teiseks, et kohtuotsused, millega tühistati esialgsetest otsustest esimene ja mis viisid 19. märtsi 2020. aasta otsuse tühistamiseni, võisid tekitada õiguspärase ootuse, et ta on kohustatud tasuma oma 2016. aasta osamakseperioodi ex ante osamakseid alles alates mõnest hilisemast kuupäevast, st ajast, mil tehakse uus otsus. Vastupidi sellele, mida nõuab kohtupraktika (vt selle kohta 16. septembri 2021. aasta kohtuotsus FVE Holýšov I jt vs. komisjon, C‑850/19 P, ei avaldata, EU:C:2021:740, punkt 34 ja seal viidatud kohtupraktika), ei esitanud ükski institutsioon hagejale selle kohta täpset, tingimusteta ja kooskõlalist teavet (vt eespool punktid 133 ja 134).
142
Lisaks näeb ELTL artikkel 266 tühistatud akti vastu võtnud institutsioonile ette kohustusi vaid ulatuses, mis on vajalik tühistava kohtuotsuse täitmise tagamiseks. Nii kohustab see säte asjasse puutuvat institutsiooni tagama, et tühistatud akti asendav akt ei sisalda samu eeskirjade eiramisi, mis on tuvastatud kohtuotsuses (vt 11. detsembri 2017. aasta kohtuotsus Léon Van Parys vs. komisjon, T‑125/16, EU:T:2017:884, punkt 49 ja seal viidatud kohtupraktika). Institutsioonil tuleb selleks, et viia oma tegevus kooskõlla tühistava kohtuotsusega ja seda täies ulatuses täita, juhinduda lisaks kohtuotsuse resolutsioonile ka selle põhjendusest, millest lähtudes otsus tehti ja mis on otsuse vajalik tugi, sest põhjendus on möödapääsmatu resolutsiooni täpse tähenduse mõistmiseks (vt selle kohta 29. novembri 2007. aasta kohtuotsus Itaalia vs. komisjon, C‑417/06 P, ei avaldata, EU:C:2007:733, punkt 50 ja seal viidatud kohtupraktika).
143
Sellest järeldub, et selleks, et teha uus otsus, mis on kooskõlas 28. novembri 2019. aasta kohtuotsuse Banco Cooperativo Español vs. SRB (T‑323/16, EU:T:2019:822) resolutsiooni aluseks olevate põhjendustega, oli kriisilahendusnõukogu kohustatud järgima vorminõudeid, mida vaidlusaluse otsuse vastuvõtmise menetluses rikuti. See asjaolu ei saanud tekitada mingit hageja ootust, et vaidlustatud otsus ei avalda mõju kuupäeval, mis eelneb selle otsuse kuupäevale, mis vaidlustatud otsusega asendati, või et ta on 2016. aasta osamakseperioodi eest kohustatud oma ex ante osamakse tasuma alles hiljem, st ajal, mil võetakse vastu uus otsus (vt analoogia alusel 11. jaanuari 2024. aasta kohtuotsus Eurobolt jt vs. komisjon ja Stafa Group, C‑517/22 P, EU:C:2024:9, punktid 55 ja 56 ning seal viidatud kohtupraktika).
144
Seega tuleb märkida, et vastupidi sellele, mida väidab hageja, ei ole vaidlustatud otsusega rikutud õiguskindluse põhimõtet, kuna eespool punktis 136 nimetatud tingimused on täidetud ja kuna käesolevas asjas oli kriisilahendusnõukogul õigus määrata vaidlustatud otsuse algusajaks selle vastuvõtmise kuupäevast varasem kuupäev, st 15. aprill 2016, mis vastab esialgsetest otsustest esimese vastuvõtmise kuupäevale. Sama kehtib ka 19. märtsi 2020. aasta otsuse kohta.
145
Eeltoodut arvestades tuleb kolmas väide põhjendamatuse tõttu tagasi lükata ja seega jätta hageja esitatud tühistamisnõue rahuldamata.
Kahju hüvitamise nõue
146
Hageja tugineb liidu lepinguvälisele vastutusele, nõudes viivitusintressi, mida liidul tuleb väidetavalt tasuda alates 23. juunist 2016, mil ta tasus oma 2016. aasta osamakseperioodi ex ante osamakse esialgsetest otsustest esimese alusel, mille Üldkohus teda puudutavas osas tühistas 28. novembri 2019. aasta kohtuotsusega Banco Cooperativo Español vs. SRB (T‑323/16, EU:T:2019:822). Täpsemalt on kriisilahendusnõukogu väidetavalt kohustatud talle seda intressi maksma seetõttu, et ta ei ole alates selle otsuse tühistamisest hagejale tema ex ante osamakset tagasi maksnud. Teisisõnu rikastus kriisilahendusnõukogu alusetult. Seda arvestades tugineb hageja oma nõudes nii alusetule rikastumisele kui ka ELTL artiklitele 268 ja 340.
147
Kriisilahendusnõukogu vaidleb hageja argumentidele vastu.
148
Mis puudutab kõigepealt hageja õigust esitada alusetul rikastumisel põhinev hagi, siis piisab, kui meenutada, et alusetu rikastumise nõue ei ole rangelt võttes vaadeldav lepinguvälisest vastutusest tuleneva nõudena, kuivõrd viimase puhul eeldab vastutuse tekkimine teatavate tingimuste täidetust, nagu liidule süüks pandava tegevuse õigusvastasus, kahju tegelik tekkimine ning põhjuslik seos selle tegevuse ja kahju vahel. Erinevus viimati nimetatud nõuetest seisneb selles, et alusetu rikastumise hagi ei eelda kostja õigusvastase tegevuse tõendamist ega üldse mingi tegevuse asetleidmist, vaid üksnes kostja õigusliku aluseta rikastumise ja selle rikastumisega seoses hageja vaesumise tõendamist (vt 23. novembri 2022. aasta kohtuotsus Westfälische Drahtindustrie jt vs. komisjon, T‑275/20, EU:T:2022:723, punkt 48 ja seal viidatud kohtupraktika).
149
Alusetul rikastumisel põhinev hagi ei saa käesolevas kohtuasjas olla tulemuslik, kuna – nagu on märgitud eespool punktides 139–144 – hageja oli alates 15. aprillist 2016 määruse nr 806/2014 artikli 2, artikli 67 lõike 4 ning artiklite 69 ja 70 alusel kohustatud tasuma oma 2016. aasta osamakseperioodi ex ante osamakseid ning need jäid tasumisele kuuluvaks pärast 28. novembri 2019. aasta kohtuotsuse Banco Cooperativo Español vs. SRB (T‑323/16, EU:T:2019:822) kuulutamist, sest selle kohtuotsuse tagajärjel ei tühistatud tema kohustust panustada ühtsesse kriisilahendusfondi 2016. aasta osamakseperioodi eest vastavalt eespool nimetatud sätetele. Arvestades käesolevas asjas 19. märtsi 2020. aasta otsuse ja vaidlustatud otsuse jõustumise kuupäeva, milleks oli 15. aprill 2016, ei olnud kriisilahendusnõukogu alusetu rikastumise vältimiseks kohustatud hagejale tema poolt 2016. aasta osamakseaasta eest tehtud ex ante osamakset täielikult või osaliselt tagasi maksma.
150
Samuti tuleb märkida, et ELTL artikli 340 teise lõigu kohaselt heastab liit lepinguvälise vastutuse korral kõik oma institutsioonide või oma teenistujate poolt ülesannete täitmisel tekitatud kahjud vastavalt liikmesriikide seaduste ühistele üldprintsiipidele.
151
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on liidu lepinguvälise vastutuse tekkimise eeldus ELTL artikli 340 teise lõigu alusel see, et samal ajal on täidetud teatavad tingimused: isikutele õigusi andva õigusnormi piisavalt selge rikkumine, kahju tegelik tekkimine ning põhjuslik seos teo toimepanijale pandud kohustuse rikkumise ja kannatanutele tekkinud kahju vahel (vt 5. märtsi 2024. aasta kohtuotsus Kočner vs. Europol, C‑755/21 P, EU:C:2024:202, punkt 117 ja seal viidatud kohtupraktika).
152
Kui üks punktis 151 mainitud tingimustest ei ole täidetud, tuleb hagi tervikuna jätta rahuldamata, ilma et oleks vaja analüüsida muid liidu lepinguvälise vastutuse tekkimise tingimusi (vt 9. septembri 2008. aasta kohtuotsus FIAMM jt vs. nõukogu ja komisjon, C‑120/06 P ja C‑121/06 P, EU:C:2008:476, punkt 165 ja seal viidatud kohtupraktika, ning 21. detsembri 2023. aasta kohtuotsus United Parcel Service vs. komisjon, C‑297/22 P, EU:C:2023:1027, punkt 61 ja seal viidatud kohtupraktika).
153
Nagu nähtub tühistamisnõuete põhjendamiseks esitatud väidete analüüsist, ei ole hageja käesolevas asjas tõendanud isikutele õigusi andva õigusnormi piisavalt selget rikkumist. Järelikult tuleb kahju hüvitamise nõue jätta rahuldamata ka osas, milles see põhineb ELTL artiklitel 268 ja 340.
154
Seda järeldust ei sea kahtluse alla 20. jaanuari 2021. aasta kohtuotsus komisjon vs. Printeos (C‑301/19 P, EU:C:2021:39) ja 11. juuni 2024. aasta kohtuotsus komisjon vs. Deutsche Telekom (C‑221/22 P, EU:C:2024:488), millele hageja viitas vastavalt oma menetlusdokumentides ja kohtuistungil.
155
Euroopa Kohus tuletas 11. juuni 2024. aasta kohtuotsuse komisjon vs. Deutsche Telekom (C‑221/22 P, EU:C:2024:488) punktis 56 meelde, et kohtupraktikast tuleneb, et kui rahasummad on saadud liidu õigust rikkudes, tuleb olenemata sellest, kas need on saanud liikmesriigi asutus või liidu institutsioon, organ või asutus, need rahasummad tagastada ja tagastamisel tuleb tasuda ka intressi, mis hõlmab kogu ajavahemikku alates nende summade tasumise kuupäevast kuni nende tagastamise kuupäevani, ning see kujutab endast alusetult saadu tagastamise üldpõhimõtte väljendust.
156
Lisaks, nagu Euroopa Kohus otsustas 11. juuni 2024. aasta kohtuotsuse komisjon vs. Deutsche Telekom (C‑221/22 P, EU:C:2024:488) punktis 62 ja nagu nähtub sisuliselt 20. jaanuari 2021. aasta kohtuotsuse komisjon vs. Printeos (C‑301/19 P, EU:C:2021:39) punktidest 103 ja 104, puudub liidu institutsioonil, organil või asutusel, kui ta on ELTL artikli 266 esimese lõigu alusel kohustatud lisama teatud rahasumma tagasimaksmisel sellele intressi, igasugune kaalutlusõigus intressi maksmise vajalikkuse küsimuses, see tähendab, et juba ainuüksi intressi maksmisest keeldumises seisnevast liidu õiguse rikkumisest piisab, et tuvastada liidu õiguse piisavalt selge rikkumine, mis võib kaasa tuua liidu lepinguvälise vastutuse.
157
Ent erinevalt hagejast kohtuasjades, milles tehti 20. jaanuari 2021. aasta kohtuotsus komisjon vs. Printeos (C‑301/19 P, EU:C:2021:39) ja 11. juuni 2024. aasta kohtuotsus komisjon vs. Deutsche Telekom (C‑221/22 P, EU:C:2024:488), milles Euroopa Kohus tuvastas lõplikult, et vaidlusalused trahvid olid makstud alusetult, jäi käesolevas asjas hagejale siiski kohustus tasuda määruse nr 806/2014 artikli 2, artikli 67 lõike 4 ning artiklite 69 ja 70 alusel alates 15. aprillist 2016 oma ex ante osamakse 2016. aasta osamakseperioodi eest ja selle summat ei vähendatud (vt eespool punktid 138 ja 149).
158
Lisaks ja vastupidi otsustele, mida käsitleti kohtuasjades, milles tehti 20. jaanuari 2021. aasta kohtuotsus komisjon vs. Printeos (C‑301/19 P, EU:C:2021:39) ja 11. juuni 2024. aasta kohtuotsus komisjon vs. Deutsche Telekom (C‑221/22 P, EU:C:2024:488), jõustusid nii vaidlustatud otsus kui ka 19. märtsi 2020. aasta otsus õiguskindluse põhimõtet rikkumata (vt eespool punkt 144) nende vastuvõtmise kuupäevast varasemal kuupäeval, st 15. aprillil 2016, mistõttu ei tule ajavahemiku eest 23. juunist 2016 – mil hageja tasus oma 2016. aasta osamakseperioodi ex ante osamakse – kuni nendest otsustest ühe vastuvõtmise kuupäevani tasuda mingit viivitusintressi.
159
Seega ei olnud kriisilahendusnõukogu kohustatud ex ante osamakseid tagasi maksma ega ka intressi maksma.
160
Eeltoodut arvestades tuleb hageja kahju hüvitamise nõuded jätta rahuldamata.
Kohtukulud
161
Vastavalt kodukorra artikli 134 lõikele 1 on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud. Kuna hageja on kohtuvaidluse kaotanud, tuleb hageja kohtukulud jätta tema enda kanda ja mõista kriisilahendusnõukogu kohtukulud vastavalt viimase nõudele välja hagejalt.
162
Kodukorra artikli 138 lõike 1 alusel kannab komisjon ise oma kohtukulud.
Esitatud põhjendustest lähtudes
ÜLDKOHUS (kaheksas koda laiendatud koosseisus)
otsustab:
1.
Jätta hagi rahuldamata.
2.
Jätta Banco Cooperativo Español, S.A. kohtukulud tema enda kanda ja mõista temalt välja Ühtse Kriisilahendusnõukogu (SRB) kohtukulud.
3.
Jätta Euroopa Komisjoni kohtukulud tema enda kanda.
Kornezov
Petrlík
Kecsmár
Kingston
Spangsberg Grønfeldt
Kuulutatud avalikul kohtuistungil 30. aprillil 2025 Luxembourgis.
Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: hispaania.