62005CC0467
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
JULIANE KOKOTT
esitatud 8. märtsil 2007 (
1
)
Kohtuasi C-467/05
Kriminaalmenetlus
Giovanni Dell’Orto süüdistuses
„Politseikoostöö ja õigusalane koostöö kriminaalasjades — Raamotsus 2001/220/JSK — Direktiiv 2004/80/EÜ — Mõiste „ohver” kriminaalmenetluses — Juriidiline isik — Kriminaalmenetluses arestitud vara tagastamine”
I. Sissejuhatus
1.
Käesolevas menetluses tuleb selgitada, kas nõukogu 15. märtsi 2001. aasta raamotsuses 2001/220/JSK ohvrite seisundi kohta kriminaalmenetluses (
2
) koosmõjus nõukogu 29. aprilli 2004. aasta direktiiviga 2004/80/EÜ, mis käsitleb kuriteoohvritele hüvitise maksmist, (
3
) on nõutud, et ebaseaduslikult omastatud rahalised vahendid tuleb kahju kannatanud aktsiaseltsile kriminaalmenetluse käigus tagastada. Küsimus on eelkõige selles, kas ohvri mõiste hõlmab erinevalt raamotsuse artikli 1 punktis a esitatud määratlusest lisaks füüsilistele isikutele ka juriidilisi isikuid. Eelotsusetaotluse esitanud kohus tugineb selles osas direktiivile, mis ei sisalda ohvri mõiste määratlust.
II. Õiguslik raamistik
A. Euroopa Liidu ja Euroopa ühenduste õigus
2.
Raamotsuse 2001/220/JSK artikli 1 punkti a kohaselt on ohver „füüsiline isik, kes on kannatanud kahju, kaasa arvatud kehalised vigastused, vaimsed või hingelised kannatused või majanduslik kahju, mille on otseselt põhjustanud tegevus või tegevusetus, mis on vastuolus liikmesriigi kriminaalõigusega”.
3.
Artikli 2 lõikes 1 kirjeldatakse üldiselt ohvrite huvide arvesse võtmist:
„Liikmesriigid tagavad, et ohvritel on nende kriminaalõigussüsteemis tegelik ja asjakohane osa. Liikmesriigid püüavad igati tagada, et ohvreid koheldakse menetluse ajal üksikisiku väärikust austavalt, ja tunnustavad ohvrite õigusi ja õigustatud huvisid eriti kriminaalmenetluse raames.”
4.
Raamotsuse artikkel 9 puudutab õigust hüvitisele kriminaalmenetluse jooksul:
„1.   Iga liikmesriik tagab kuritegude ohvritele õiguse saada mõistliku tähtaja jooksul kriminaalmenetluse vältel otsus kuriteo toimepannud isiku poolse hüvitise maksmise kohta, välja arvatud juhul, kui siseriiklikud õigusaktid sätestavad teatavatel juhtudel hüvitise andmise muul viisil.
2.   […]
3.   Ohvrile kuuluv ja kriminaalmenetluse käigus arestitud tagastamisele kuuluv vara tagastatakse ohvrile viivitamata, kui see ei ole kriminaalmenetluse jaoks tingimata vajalik.”
5.
Raamotsuse põhjendus 7 selgitab seost tsiviilkohtumenetlusega:
„Meetmetes kuriteoohvrite abistamiseks ning eelkõige sätetes hüvitiste ja lepitusmenetluse kohta ei käsitleta tsiviilkohtumenetluse korda.”
6.
Direktiiv 2004/80 käsitleb hüvitisi, mida riik maksab kuriteoohvritele. Kõnealune direktiiv sisaldab õigusnorme, mille eesmärk on hõlbustada hüvitise maksmist piiriülestel juhtudel. Olulised aluspõhimõtted on sätestatud direktiivi kahes esimeses artiklis:
„Artikkel 1
Elukohaliikmesriigis taotluse esitamise õigus
Liikmesriigid tagavad, et kui tahtlik vägivallakuritegu on toime pandud muus liikmesriigis kui see, kus hüvitise taotleja alaliselt elab, on taotlejal õigus esitada taotlus asutusele või mõnele muule organile viimatimainitud liikmesriigis.
Artikkel 2
Vastutus hüvitise maksmise eest
Hüvitist maksab selle liikmesriigi pädev asutus, mille territooriumil kuritegu toime pandi.”
7.
Erinevalt komisjoni esialgsest ettepanekust loobuti hüvitamiskorra ühtlustamisest. Siiski näeb direktiivi põhjendus 6 ette järgmist:
„Euroopa Liidu kuriteoohvritel peaks olema õigus õiglasele ja asjakohasele hüvitisele neile osaks langenud kahju eest olenemata sellest, kus Euroopa Ühenduse piires kuritegu toime pandi.”
8.
Direktiivi 2004/80 artikkel 12 näeb selles osas ette:
„1.   Käesoleva direktiiviga koostatud eeskirjad hüvitise kättesaadavuse kohta piiriülestel juhtudel toimivad vastavalt liikmesriikide hüvitisskeemidele, mis on suunatud nende territooriumil sooritatud vägivaldsete kuritegude ohvritele.
2.   Kõik liikmesriigid tagavad, et nende siseriiklikes eeskirjades nähakse ette nende territooriumil sooritatud tahtlike vägivallakuritegude ohvrite hüvitisskeem, mis tagab ohvritele õiglase ja asjakohase hüvitise.”
9.
Artikli 17 punktis a on rõhutatud, et nimetatud direktiiv ei välista liikmesriikide soodsamate sätete kehtestamist või säilitamist kuriteoohvrite või muude kuritegevusest puudutatud isikute huvides, kuivõrd vastavad sätted on kooskõlas selle direktiiviga.
B. Itaalia õigus
10.
Itaalia ei ole ilmselt oma õigusesse sõnaselgelt üle võtnud raamotsuse 2001/220 artikli 1 punktis a esitatud ohvri määratlust.
11.
Itaalia Codice di procedura penale artiklid 262 ja 263 näevad ette kriminaalmenetluses arestitud vara tagastamise. Tagastamisotsuse tegemine kuulub põhimõtteliselt kriminaalkohtu pädevusse. Kui vara kuuluvus on aga vaidluse all, saadab kohus asja pädevasse tsiviilkohtusse.
12.
Itaalia Codice di procedura penale näeb artiklites 74 jj ning 538 jj lisaks ette ohvri kahju hüvitamise nõuete lahendamise kriminaalmenetluses.
III. Asjaolud ja eelotsuse küsimused
13.
Giovanni Dell’Orto’le mõisteti koos teiste süüdistatavatega 4. mai 1999. aasta otsusega kokkuleppemenetluses ühe aasta ja kuue kuu pikkune tingimisi vabadusekaotus ning rahaline karistus äriühingute kohta vale teabe esitamise kuriteo eest, mis pandi toime muu hulgas kavatsusega panna toime vara ebaseaduslik omastamine suures ulatuses ja poliitiliste parteide ebaseadusliku rahastamise eest Saipem SpA kahjuks. Viidatud otsus on jõustunud.
14.
G. Dell’Orto kandis veel eeluurimise ajal välismaal asuvalt arvelduskontolt Itaaliasse üle 1064069,78 euro suuruse summa, mis eelotsusetaotluse esitanud kohtu teabe kohaselt on kuriteoga saadud vara ja kuulub endiselt Saipemile. Viidatud arvelduskonto Itaalias arestiti.
15.
Arestitud summat kohtuotsuses ei käsitletud. Saipem esitas arestitud summa hüvitamiseks taotluse, mis 3. detsembri 1999. aasta määrusega rahuldati. Selle täideviimiseks võeti 10. detsembril 1999 viidatud arvelduskontolt seal olnud raha ja konto suleti.
16.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus ei nimeta G. Dell’Orto süüdimõistnud ja arestitud summade tagastamise määranud kohut, kuid ilmselt tegi ta mõlemad lahendid ise.
17.
Corte di Cassazione tühistas viidatud meetme 8. novembri 2001. aasta otsusega. Ta leidis, et arestitud raha hüvitamine ei olnud nimelt kokkuleppemenetluse ese. Seetõttu ei olnud kriminaalkohtul pädevust anda määrus tagastamise kohta.
18.
Pärast täiendavaid vaheotsuseid peab nüüd eelotsusetaotluse esitanud kohus täitmise eest vastutava kohtuna tegema otsuse vaidlusalust rahasummat puudutavate edasiste meetmete kohta. Otsuse koostamiseks esitab ta Euroopa Kohtule järgmised eelotsuseküsimused:
„a.
Kas raamotsuse 2001/220/JSK artikleid 2 ja 9 saab kohaldada kriminaalmenetluses üldiselt igale kuritegevusest puudutatud poolele tulenevalt nõukogu 29. aprilli 2004. aasta direktiivi 2004/80/EÜ, mis käsitleb kuriteoohvritele hüvitise maksmist, artiklist 1 ja järgmistest artiklitest või muudest ühenduse õigusnormidest?
b.
Kas raamotsuse 2001/220 artikleid 2 ja 9 saab kohaldada kriminaaltäitemenetluses igale kuritegevusest puudutatud poolele pärast lõplikku süüdimõistvat otsust (ja seega pärast [kokkuleppemenetluses määratud] (
4
) karistuse kohaldamise otsust […]) tulenevalt nõukogu 29. aprilli 2004. aasta direktiivi 2004/80 artiklist 1 ja järgmistest artiklitest või muudest ühenduse õigusnormidest?”
19.
Menetluses osalesid G. Dell’Orto, Iirimaa, Itaalia, Madalmaad, Austria, Ühendkuningriik ja komisjon.
IV. Õiguslik hinnang
20.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus palub tõlgendada raamotsust 2001/220 direktiivi 2004/80 silmas pidades. Juhindudes kohtuotsuses Pupino märgitud Euroopa Kohtu seisukohtadest raamotsustega kooskõlalise tõlgendamise põhimõtte kohta soovib ta tõlgendada siseriiklikku õigust võimaluse piires raamotsuse sätteid ja eesmärki silmas pidades, et saavutada raamotsusega soovitud tulemust ja järgida EL artikli 34 lõike 2 punkti b. (
5
) Põhikohtuasja puhul peab ta raamotsusest tulenevalt ilmselt põhjendatuks teha otsus arestitud vara Saipemile tagastamise kohta.
A. Eelotsusetaotluse vastuvõetavus
21.
Ühendkuningriigi arvates ei ole eelotsusetaotlus vastuvõetav. Eelotsusetaotluse esitanud kohus tugineb EÜ artiklile 234, kuid palub tõlgendada raamotsuse, see tähendab EL artikli 34 lõike 2 punkti b alusel vastu võetud õigusakti sätteid. Liidu õiguse tõlgendamist käsitleva eelotsusetaotluse võib esitada siiski ainult EL artikli 35 lõike 1 alusel. Iirimaa on samal seisukohal, kuid leiab, et eelotsusetaotluse esitanud kohtu tehtud vea saab kõrvaldada, kuna selline eelotsusetaotlus oleks EL artikli 35 alusel vastuvõetav.
22.
Nagu Iirimaa kohtuistungil rõhutas, on loomulikult lubamatu esitada EÜ artikli 234 alusel Euroopa Kohtule ühenduse õigust käsitlevate küsimuste varjus tegelikult liidu õiguse tõlgendamist puudutavaid küsimusi, mis on vastuvõetavad üksnes EL artiklis 35 sätestatud täiendavatel tingimustel. Küsimus, mil määral võib siiski mõlema õiguskorra vastastikuse mõju puhul ühenduse õigust puudutav eelotsuseküsimus tugineda liidu õigusnormidele, mille juurde tulen tagasi hiljem, võib kaasa tuua keerulisi piiritlemise probleeme. Kuid selles küsimuses ei ole siinkohal tarvis otsust teha.
23.
Ühendkuningriigi väide kõnealuse eelotsusetaotluse vastuvõetamatuse kohta ei ole kuidagi veenev. Euroopa Kohus on juba sedastanud, et EL artikli 46 punkti b alusel kohaldatakse EÜ, ESTÜ ja Euratomi asutamislepingute sätteid, mis käsitlevad Euroopa Ühenduste Kohtu volitusi ja nende volituste kasutamist, nende hulgas EÜ artiklit 234, Euroopa Liidu lepingu VI jaotise sätete suhtes EL artiklis 35 sätestatud tingimuste alusel. Siit tulenevalt kohaldatakse EÜ artiklis 234 ette nähtud korda EL artiklis 35 sätestatud Euroopa Kohtu pädevuse suhtes teha eelotsuseid, arvestades selles sättes ette nähtud tingimusi. (
6
)
24.
Ka Euroopa Liidu õigust puudutav EL artikli 35 alusel esitatud eelotsusetaotlus on seetõttu põhimõtteliselt taotlus EÜ artikli 234 tähenduses. Eelotsusetaotluse vastuvõetavuse seisukohast ei saa olla määrava tähtsusega see, mil määral siseriiklik kohus neid sätteid sõnaselgelt nimetab. See sõltub pigem sellest, kas on täidetud tingimused, mis tulenevad liidu õigust puudutavate küsimuste korral eelkõige EL artiklist 35.
25.
EL artikli 35 olulisim tingimus eeskätt Ühendkuningriigi ja Iirimaa arvates seisneb selles, et asjaomane liikmesriik peab aktsepteerima Euroopa Kohtu pädevust teha otsuseid liidu õigust puudutavates eelotsuse küsimustes. Kumbki neist liikmesriikidest ei ole vastavasisulist deklaratsiooni esitanud. Iirimaa möönab, et käesoleval juhul on väljaspool kahtlust, et eelotsusetaotluse esitanud kohus on õigustatud esitama asjaomast eelotsusetaotlust. Itaalia Vabariik teatas nimelt 1. mail 1999, s.o Amsterdami lepingu jõustumise kuupäeval jõustunud deklaratsiooniga, et ta aktsepteerib Euroopa Kohtu pädevust teha otsuseid EL artiklis 35 nimetatud õigusaktide kehtivuse ja tõlgendamise kohta sama artikli lõike 3 punktis b sätestatud korras. (
7
)
26.
Lisaks on mitu valitsust seadnud kahtluse alla eelotsusetaotluse asjakohasuse.
27.
Asjakohasuse määrava tähtsuse kohta sedastas Euroopa Kohus EÜ artiklit 234 puudutavat kohtupraktikat EL artiklile 35 üle kandes, et eeldades liikmesriigi kohtu esitatud eelotsuse küsimuste asjakohasust, võib neile vastamast keelduda vaid siis, kui on ilmne, et neis küsimustes osutatud Euroopa Liidu õiguse tõlgendusel ei ole mingit seost põhikohtuasja asjaolude või esemega või kui kõnealune probleem on oletuslik või kui Euroopa Kohtule ei ole teada eelotsuse küsimusele kasuliku vastuse andmiseks vajalikud faktilised ja õiguslikud asjaolud. Kui need juhtumid välja arvata, on Euroopa Kohtu ülesandeks teha eelotsuse küsimustes otsus EL artikli 35 lõikes 1 nimetatud õigusaktide tõlgendamise kohta. (
8
)
28.
Madalmaade valitsus väidab, et eelotsusetaotluses ei ole märgitud, milliseid Itaalia õiguse sätteid tuleb tõlgendada kooskõlas raamotsusega. See teave on oluline, kuna raamotsust ei saa vahetult kohaldada.
29.
Väljakujunenud kohtupraktikast tuleneb, et Euroopa Kohus saab siseriiklikule kohtule anda vajaliku vastuse üksnes siis, kui siseriiklik kohus on eelotsusetaotluses määratlenud esitatud küsimusi ümbritseva faktilise ja õigusliku raamistiku või vähemalt selgitanud nende küsimuste aluseks olevat faktilist olukorda. Lisaks peab kõnealune kirjeldus andma ka liikmesriikide valitsustele ja teistele menetlusosalistele võimaluse esitada Euroopa Kohtu põhikirja artikli 23 alusel oma märkused. Arvestada tuleb seda, et nendele menetlusosalistele saadetakse üksnes eelotsusetaotlus. (
9
)
30.
Niisiis peab eelotsusetaotluse esitanud kohus täpsustama asjassepuutuvat õiguslikku raamistikku sedavõrd, et oleks võimalik anda eelotsusetaotluse esitanud kohtule tarvilik vastus. Seevastu ei ole tarvis näidata, et eesmärgiks olev kooskõlaline tõlgendamine on tegelikult võimalik. Kohtuotsuse Pupino kohaselt ei too pelgalt kahtlemine selles, kas siseriiklikku õigust on võimalik tõlgendada kooskõlas raamotsusega, kaasa eelotsusetaotluse vastuvõetamatust, vaid selline tõlgendus peab olema ilmselgelt võimatu. Kui see ei ole ilmselge, on liikmesriigi kohtu ülesanne kontrollida, kas nimetatud kohtuasjas on siseriikliku õiguse raamotsusega kooskõlaline tõlgendamine võimalik. (
10
) Selline seisukoht on loogiline, kuna siseriikliku õiguse tõlgendamine – sealhulgas tõlgendamine kooskõlas liidu või ühenduse õigusega – ei ole eelotsusemenetluses Euroopa Kohtu ülesanne.
31.
Eeltoodust tulenevalt oleks võinud osutuda kasulikuks teada enam selle kohta, milliste sätete tõlgendamist kooskõlas raamotsusega eelotsusetaotluse esitanud kohus soovib, (
11
) siiski ei saa vastava teabe puudumine olla takistuseks eelotsuse küsimustele tarviliku vastuse andmisel.
32.
Austria valitsus läheb isegi sammu võrra kaugemale Madalmaade valitsusest, väites, et Itaalia õiguse kohaselt ei saa kriminaaltäitemenetluses teha otsust ohvri tsiviilnõuete kohta. Seetõttu on eelotsusetaotlus tema arvates oletuslikku laadi. Seegi väide ei ole siiski veenev, kuna ei sisalda teavet, mis põhjendaks ilmset kahtlust selles, kas siseriikliku õiguse tõlgendamine kooskõlas raamotsusega on võimalik.
33.
Olulisem on Iirimaa valitsuse kahtlus selles, kas raamotsusel 2001/220 võib põhikohtuasja osas olla ajaliselt õiguslikke tagajärgi. G. Dell’Ortole mõisteti karistus 4. mail 1999, vaidlusalune summa arestiti kindluse mõttes juba 29. detsembril 1997 ja selle väidetav omastamine toimus veelgi varem. Raamotsuse asjaomaste sätete ülevõtmise tähtaeg lõppes seevastu alles 22. märtsil 2002 ja direktiivi 2004/80 puhul vastavalt 1. juulil 2005 või 1. jaanuaril 2006. Juhul kui raamotsus ei loo ajalistel põhjustel väidetavalt kuriteoga saadud vara tagastamiseks õiguslikke tagajärgi, siis on välistatud Itaalia õiguse tõlgendamine kooskõlas raamotsusega ja eelotsusetaotlus ei ole põhikohtuasja lahendamise seisukohalt oluline.
34.
Kohtuasjas Pupino minu esitatud ettepaneku kohaselt ei ole raamotsusega kooskõlas tõlgendamisega siiski vastuolus see, kui uurimise all olevad juhtumid leidsid aset enne raamotsuse vastuvõtmist. Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt kohaldatakse menetlusnorme üldiselt nende jõustumise hetkel kõikide pooleliolevate vaidluste suhtes. (
12
) Ka Euroopa Kohus ei pidanud ajalise kohaldatavuse küsimust takistuseks tõlgendamisele kooskõlas raamotsusega, kuna ta ei käsitlenud seda küsimust kohtuotsuses Pupino. Põhikohtuasjas on sarnaselt kohtuasjaga Pupino tegemist menetlusõigust puudutava küsimusega, nimelt kas kohus on pädev tegema otsuse kriminaalmenetluse käigus pangakontol arestitud raha kahju kannatanud ettevõtjale väljamaksmise kohta. Seetõttu loobus Iirimaa kohtuistungil oma vastuväitest.
35.
Kuna käesoleval juhul tuleb veel teha otsuseid, siis on raamotsuse 2001/220 kohaldamine põhikohtuasjas ratione temporis võimalik.
36.
Viimane kahtlus seoses eelotsusetaotluse asjakohasusega puudutab raamotsuse 2001/220 õiguspärasust. Juhul kui viidatud raamotsus on õigusvastane ja seega ka mittekohaldatav, siis ei saa sellest tuleneda kohustust tõlgendada raamotsusega kooskõlas, ning tõlgendamist puudutavad küsimused ei ole põhikohtuasjas otsuse tegemise seisukohast määrava tähtsusega.
37.
Sellega seoses soovin meenutada, et oma ettepanekus kohtuasjas Pupino avaldasin kahtlust raamotsuse õigusliku aluse suhtes, kuid järeldasin, et Euroopa Kohus ei pea neid kahtlusi omal algatusel kontrollima, kuna kindlasti ei ole tegemist tõsiste kahtlustega. (
13
) Raamotsuse vastuvõtmiseks valitud õiguslik alus näib vähemalt olevat põhjendatud. Seetõttu Euroopa Kohus kõnealust küsimust kohtuotsuses Pupino ei käsitlenud. Kuna ka käesolevas menetluses ei ole eelotsusetaotluse esitanud kohus ega menetlusosalised raamotsuse õigusliku aluse küsimust tõstatanud, siis ei ole põhjust seda uuesti põhjalikumalt uurida.
38.
Nimetatud asjaoludel tuleb eelotsusetaotlust pidada vastuvõetavaks.
B. Eelotsuse küsimused
39.
Vastamaks eelotsusetaotluse esitanud kohtu küsimustele raamotsuse 2001/220 tõlgendamise kohta direktiivi 2004/80 silmas pidades, tuleb kõigepealt selgitada EÜ asutamislepingu ja Euroopa Liidu lepingu alusel vastu võetud õigusaktide vastastikuse mõju võimalusi ja piire (vt selle kohta järgmine alapunkt 1). Tehtud järeldusi arvesse võttes tuleb tõlgendada raamotsust (vt selle kohta järgmised alapunktid 2 ja 3).
1. Liidu õiguse ja ühenduse õiguse vaheline suhe seoses tõlgendamisega
40.
Iirimaa ja Ühendkuningriik vaidlustavad selle, et liidu õigust reguleeriva raamotsuse tõlgendamisel võetakse arvesse ühenduse õiguse (hiljem vastu võetud) direktiivi. Nad leiavad, et tegemist on kahe eri õiguskorraga, mis tuleb üksteisest rangelt lahus hoida. Selline seisukoht on vähemalt osaliselt õigustatud. Siiski ei saa seda täies ulatuses järgida.
41.
Kõigepealt tuleb selgitada, et igasugune vastastikune mõju tõlgendamisel eeldab teatavat tõlgendusruumi. Contra legem tõlgendus ei oleks kuidagi vastavuses õiguskindluse põhimõttega. (
14
)
42.
Nagu märgib eelkõige Ühendkuningriik, takistavad Euroopa Liidu lepingul ja EÜ asutamislepingul põhinevad erinevad pädevused isegi tõlgendusruumi olemasolu korral tõlgendamise kaudu teise õiguskorra norme üle võtmast, kui ülevõtvas õiguskorras puudub selleks õiguslik alus. Iga tõlgenduse puhul tuleb nimelt arvesse võtta tõlgendatava meetme õiguslikku alust ja see ei või viia tulemuseni, mis ei ole enam õigusliku alusega kooskõlas.
43.
Eeltoodu kehtib eeskätt ühenduse õigusnormide Euroopa Liidu õigusesse ülevõtmise puhul, sest Euroopa Liidu leping ei mõjuta selle artikli 47 kohaselt EÜ asutamislepingut. Seetõttu on Euroopa Kohtu ülesanne tagada, et õigusaktid, mis nõukogu väitel tuginevad Euroopa Liidu lepingule, ei tungiks ühendusele EÜ asutamislepingu sätetega antud pädevusalale. (
15
)
44.
Kui peetakse silmas viidatud piire, siis tulenevad ühenduse õiguse ja liidu õiguse vahelised ülekanded juba asjaomastest lepingutest. Liidu ja ühenduse kooseksisteerimine toimub nimelt eraldiseisvate, kuid üksteisega seotud õiguskordadena. (
16
) EL artikli 1 kolmanda lõigu kohaselt on liidu aluseks Euroopa ühendused. EL artikli 3 esimeses lõigus on sätestatud, et liidul on ühtne institutsiooniline raamistik, mis tagab tema eesmärkide saavutamiseks ettevõetava tegevuse järjepidevuse ja jätkuvuse, ühtlasi austades ja arendades acquis communautaire’i. Lisaks on EÜ artikli 61 punktidega a ja e ette nähtud, et EÜ asutamislepingu IV jaotise meetmed kooskõlas Euroopa Liidu lepingu VI jaotise sätetega aitavad kaasa vabadusel, turvalisusel ja õigusel rajaneva ala loomisele.
45.
Kohtuotsuses Pupino leidis Euroopa Kohus seetõttu, et on täiesti arusaadav, et Euroopa Liidu lepingu koostajad pidasid vajalikuks näha selle lepingu VI jaotises ette õiguslike instrumentide suhtes kaebemenetluse, mis annab EÜ asutamislepingus sätestatuga analoogilisi tulemusi, et aidata tõhusalt kaasa liidu eesmärkide saavutamisele. (
17
) Öeldu kehtib loomulikult ka Euroopa Liidu õigusloomealasele tegevusele. Ühenduse teiseses õiguses end õigustanud õigusloome vahendeid, lahendusviise ja põhimõtteid saab kohaldada ka liidu õiguse aktides.
46.
Ühenduse õigusest üle võetud elementidele tuleb põhimõtteliselt omistada ka liidu õiguses samasugune sisu kui ühenduse õiguses. Öeldu kehtib siiski ainult niivõrd, kuivõrd see ei lähe vastuollu liidu õiguse eripäradega, näiteks nagu raamotsuste vahetu mõju välistamine. Ka ühetaolise tõlgendamise korral ei või nimelt hägustada lepingutega ette nähtud erinevusi riigiülese ühenduse õiguse ja pigem traditsioonilisele rahvusvahelisele õigusele tugineva liidu õiguse vahel.
47.
Õigusloomepädevuse range eristamine võib nõuda koguni seda, et võetaks vastu liidu õiguse ja ühenduse õiguse teineteist täiendavad õigusaktid. Näiteks Schengeni lepingu rakendamise konventsiooni tehtavad Schengeni infosüsteemi puudutavad muudatused tehakse rööbitiste õigusaktidega EÜ artikli 66 ja EL artikli 30 lõike 1 punktide a ja b, artikli 31 punktide a ja b ning artikli 34 lõike 2 punkti c alusel. (
18
) Selliseid õigusakte tuleb nende ühise eesmärgi alusel tõlgendada nii, et need põimuvad sujuvalt. Sellega seoses võib osutuda otstarbekaks tõlgendada määratlusi ühetaoliselt.
48.
Just sellistel juhtudel võib erinevalt Iirimaa seisukohast olla vajalik tõlgendada ühe õiguskorra varasemat õigusakti, võttes arvesse teise õiguskorra hiljem vastu võetud õigusakti. Sellises olukorras võib vastupidi olla otstarbekas ka hilisema õigusakti tõlgendamine, pidades silmas varasemaid õigusakte, mida see täiendab.
49.
Liidu õiguse meetmete tõlgendamine ühenduse õigust arvesse võttes on niisiis võimalik, kuid seejuures tuleb silmas pidada liidu ja ühenduse erinevustest tulenevaid, eeskätt nende pädevust ja tegevusvorme puudutavaid piire.
2. Ohvri mõiste
50.
Esimese küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas ka juriidiline isik võib olla ohver raamotsuse 2001/220 tähenduses. Küsimus pakub huvi seetõttu, et kõik raamotsuse asjakohased sätted, eriti artiklid 2 ja 9, kehtivad ainult ohvrile. Selgitan siiski allpool, et isegi direktiivi 2004/80 arvesse võttes ei saa juriidilist isikut pidada ohvriks raamotsuse 2001/220 tähenduses.
a) Raamotsus 2001/220
51.
Nagu kõik menetlusosalised rõhutavad, ei ole Saipem ohver raamotsuse 2001/220 artikli 1 punkti a tähenduses, sest nimetatud sätte kohaselt piirdub ohvri mõiste füüsilise isikuga.
52.
Iirimaa ja komisjon väidavad õigustatult, et ka selle määratluse kujunemine ei toeta juriidiliste isikute hõlmamist. Piirdumine ainult füüsiliste isikutega oli juba algselt nii kavandatud ja langes kokku ka Portugali vastavasisulise algatusega. Komisjon viitab sellele, et ka tema algatusele eelnenud teatis kuriteoohvrite kohta (
19
) puudutas eranditult füüsilisi isikuid. Nõukogu on õigusloomemenetluse käigus küll uurinud juriidiliste isikute hõlmamist, (
20
) kuid see ei ole kaasa toonud ohvri määratluse vastavat laiendamist.
53.
Määratluse selline kujunemislugu ei kinnita Iirimaa esitatud seisukohta, mille kohaselt võiks olla võimalik pidada juriidilise isiku suhtes toime pandud kuriteo ohvriks juriidilise isiku taga seisvaid füüsilisi isikuid. Kui selliseid kaudseid ohvreid oleks peetud vajalikuks kaitsta, oleks olnud järjekindlam pidada ohvriks ka juriidilist isikut. Lisaks ei ole põhikohtuasjas tegemist kaudselt puudutatud füüsilise isiku nõuetega, vaid vahetult kahju kannatanud juriidilise isiku nõuetega. Seetõttu ei teki ka küsimust, kas kaudne kahju võib luua aluse ohvri seisundiks raamotsuse 2001/220 tähenduses.
54.
Juriidilise isiku taga seisvate füüsiliste isikute arvessevõtmine lükkab aga ümber Ühendkuningriigi ühe väite, mille see esitas ohvri määratluse juriidilisele isikule laiendamise vastu. Nimetatud liikmesriik väidab, et EL artiklis 29 ette nähtud eesmärk tagada kodanikele kõrgetasemeline kaitse vabadusel, turvalisusel ja õigusel rajaneval alal puudutab tingimata füüsilisi isikuid. See ei takista liidu seadusandjaid siiski kaitsmast juriidilisi isikuid samal moel nagu füüsilisi isikuid, sest juriidilisi isikuid kahjustav kuritegevus puudutab lõpptulemusena ka füüsilisi isikuid, st nende omanikke või töötajaid. Lisaks võib kuritegevus kahjustada kodanike subjektiivset turvatunnet.
55.
Euroopa Liidu lepingu VI jaotise eesmärkidest sõltumata on raamotsuses 2001/220 sisalduv ohvri piiratud määratlus igal juhul kooskõlas selle muude sätete ja selgete eesmärkidega.
56.
Raamotsuse muid sätteid saab küll põhimõtteliselt osaliselt kohaldada ka juriidiliste isikute suhtes, kui neid peetakse ohvriteks, kuid siiski – nagu Austria õigustatult märgib – kehtivad mõned raamotsuse elemendid üksnes füüsilisele isikule. Juba raamotsuse 2001/220 artikli 1 punktis a näitena nimetatud ohvri kahju, nagu kehalised vigastused, vaimsed või hingelised kannatused või majanduslik kahju puudutab ennekõike füüsilisi isikuid. Märkida tuleb ka artikli 2 lõiget 1. See kohustab tagama ohvrite kohtlemise üksikisiku väärikust austavalt. Samamoodi on kaitsetutele ohvritele võimaldatav erikohtlemine artikli 2 lõike 2 kohaselt juriidiliste isikute puhul vaevu ettekujutatav. Juriidilistele isikutele ei saa üle kanda ka artiklis 8 sätestatud kaitset ohvrite perekondadele või samalaadses olukorras isikutele.
57.
Üks põhjus, miks ohvri mõiste võiks hõlmata juriidilisi isikuid, võiks olla juriidiliste isikute ohvri mõistest väljajätmise vastuolu ülimusliku õigusega, see tähendab eelkõige põhiõigustega, mida nimetas Iirimaa ja mida Euroopa Liit EL artikli 6 lõike 2 kohaselt austab. Sellega seoses tekib eelkõige küsimus, kas juriidiliste ja füüsiliste isikute erinev kohtlemine on kooskõlas üldise võrdse kohtlemise põhimõttega. See nõuab, et sarnaseid olukordi ei käsitletaks erinevalt ja erinevaid olukordi ei käsitletaks ühtmoodi, välja arvatud juhul, kui selline kohtlemine on objektiivselt põhjendatud. (
21
)
58.
Liidu seadusandja võis ka võrdse kohtlemise põhimõtet arvesse võttes siiski piirduda ainult füüsilise isiku kohtlemise eeskirjade sätestamisega. Kuriteod võivad küll tekitada kahju ka juriidilistele isikutele, kuid juba raamotsuse 2001/220 artikli 1 punktis a sätestatud ohvri mõiste määratlusest tuleneb, et füüsilistele isikutele tekitatud kahju ei piirdu sageli materiaalse kaotusega, vaid võib kehaliste vigastuste, vaimsete või hingeliste kannatuste näol saavutada sootuks teistsuguse ulatuse kui juriidilisele isikule tekitatud kahju. Lisaks vajavad füüsilised isikud kriminaalmenetluses enam kaitset kui juriidilised isikud, kes üldjuhul saavad professionaalset abi. Need on kuriteo ohvriks langenud füüsiliste isikute sooduskohtlemise objektiivsed põhjused.
59.
Lisaks tuleb veel märkida, et raamotsus ei takista liikmesriikidel võtmast oma meetmeid, kuivõrd juriidilised isikud vajavad kuriteomenetluses samuti kaitset. (
22
)
60.
Seega ei anna raamotsus 2001/220 isegi põhiõigusi silmas pidades alust laiendada ohvri määratlust selle sõnastusest kaugemale ja hõlmata sellega ka juriidilised isikud.
b) Direktiiv 2004/80
61.
Kõigepealt tuleb sama moodi Ühendkuningriigiga viidata sellele, et olenemata ohvri mõiste tõlgendamisest, ei saa direktiivi 2004/80 käesoleval juhul kohaldada. Nimetatud direktiiv näeb ette hüvitised tahtlike vägivallakuritegude puhul, kuid vaidlusalune raha saadi ebaseadusliku omastamise teel. Pealegi pandi kuritegu põhiosas, kui mitte eranditult toime ohvri, st Saipemi asukohaliikmesriigis. Direktiiv näeb ette hüvitamise vaid sellistel juhtudel, kui kuritegu on toime pandud muus liikmesriigis kui see, kus ohver alaliselt elab. Lõpuks võivad liikmesriigid direktiivi alusel sätestada, et hüvitist makstakse üksnes taotlejatele, kellele osaks saanud kahju tuleneb pärast 30. juunit 2005 sooritatud kuritegudest, käesoleval juhul toimus kuritegu kümmekond aastat varem.
62.
Direktiivi 2004/80 tuleb siiski käsitleda raamotsusest 2001/220 tulenevas laiemas kontekstis. Ka direktiivi eesmärk on kaitsta ohvreid ja põhjenduses 5 on sõnaselgelt viidatud raamotsusele. Nagu komisjon tõdeb, täiendavad mõlemad õigusaktid teineteist, seda eeskätt ohvri kaitset puudutavat eesmärki silmas pidades.
63.
Nagu Ühendkuningriik ja komisjon õigustatult rõhutavad, on nende õigusaktide eesmärgid siiski erinevad, raamotsuse puhul – niivõrd kuivõrd see on käesoleva asja seisukohast oluline – hüvitise maksmine kuriteo toime pannud isiku poolt ja direktiivi puhul hüvitamine riigi poolt.
64.
Seetõttu ei ole viidatud õigusaktid teineteist täiendavad. Ohvri mõiste ühetaoline tõlgendamine ei ole ilmtingimata vajalik nende toimimiseks, vaid see oleks pigem süstemaatilisuse huvides. See hõlbustaks eelkõige ülevõtmist ja praktilist rakendamist liikmesriikides. Juba selline vähene huvi ühetaolise tõlgendamise vastu annab alust kahelda selles, et direktiiv 2004/80 võiks – näiteks analoogia alusel – üldiselt õigustada raamotsuses 2001/220 sätestatud ohvri mõiste laiemat tõlgendamist.
65.
Kuna direktiivi sõnastusest ei tulene sõnaselgelt, et ohvri mõiste hõlmab juriidilisi isikuid, siis ei ole vaja seda raamotsuses 2001/220 sätestatud mõistet tõlgendada laiemalt direktiivi 2004/80 alusel.
66.
Erinevalt raamotsusest 2001/220 ei sisalda direktiiv 2004/80 otseselt ohvri määratlust. Seda seletavad direktiivi ettevalmistavad materjalid. Komisjon ei esitanud oma ettepanekut võtta vastu direktiiv kuriteoohvritele hüvitise maksmise kohta üksnes selleks, et hõlbustada ohvritele piiriülestel juhtudel makstavate hüvitiste võimaldamist, vaid ka määrata kindlaks ohvritele makstava hüvitise ühtne miinimummäär. Sellega seoses sisaldas komisjoni viidatud ettepanek ohvri mõistet, mis piirdus füüsiliste isikutega, ja hõlmas vaid isikukahju. (
23
)
67.
Nõukogu jättis siiski isikule makstavad hüvitised ühtlustamata. (
24
) Ainus kahju hüvitamise nõudeid reguleeriv säte on direktiivi 2004/80 artikkel 12, mis kohustab liikmesriike tagama tahtlike vägivallakuritegude ohvritele õiglase ja asjakohase hüvitise. Lisaks tuleneb artiklist 2, et hüvitist maksab liikmesriigi pädev asutus.
68.
Direktiivi 2004/80 artikli 12 sõnastus lubab ohvritena käsitada ka juriidilisi isikuid, sest ka nemad võivad kannatada kahju teises liikmesriigis toime pandud tahtlike vägivallakuritegude tõttu. (
25
) Seega ei saa välistada, et ühenduse seadusandja on komisjoni asjaomase ettepaneku esialgsest eesmärgist kaugemale minnes laiendanud kaitse all olevate ohvrite ringi.
69.
Madalmaade, Austria ja Ühendkuningriigi valitsus ning komisjon on siiski seisukohal, et vaid füüsilised isikud võivad olla tahtlike vägivallakuritegude ohvrid direktiivi 2004/80 tähenduses. Nad väidavad, et piirdumine füüsiliste isikutega tuleneb direktiivi põhjenduses 1 esitatud eesmärgist kõrvaldada isikute ja teenuste vaba liikumise takistused, põhjenduses 2 nimetatud kohtuotsusest Cowan, (
26
) mis nõuab füüsiliste isikute kaitset, ning põhjenduses 5 esitatud viitest raamotsusele 2001/220, milles on võimalike ohvritena määratletud ainult füüsilised isikud. Kui nõukogu jättis arvesse võtmata komisjoni ühtlustamise ettepaneku, siis ei olnud tal ilmselt kavas laiendada kaitse all olevate ohvrite ringi komisjoni ettepanekus sisalduvast kaugemale, et hõlmata ka juriidilised isikud.
70.
Seega võimaldab direktiivi 2004/80 sõnastus küll laiendada ohvri mõistet nii füüsilistele kui ka juriidilistele isikutele, kuid on mitu põhjust piirata seda ainult füüsiliste isikutega. Käesoleval juhul ei ole küll vaja lõplikult kindlaks määrata direktiivis sisalduva ohvri mõiste ulatust, kuid see ei saa mingil juhul kaasa tuua raamotsuses 2001/220 sisalduva ohvri mõiste laiendamist kaugemale määratluse sõnastusest.
71.
Ka eelotsusetaotluse esitanud kohtu nimetatud direktiivi 2004/80 artikkel 17 ei õigusta ohvri mõiste laiendamist juriidilistele isikutele. Nagu Austria, Itaalia, Madalmaad, Ühendkuningriik ja komisjon õigustatult märkisid, võimaldab see säte liikmesriikidel võtta vastu leebemaid siseriiklikke õigusnorme. Liikmesriigid võivad seega pidada ohvriks ka juriidilisi isikuid. See ei tähenda siiski seda, et nad on kohustatud seda tegema.
72.
Seetõttu on ohvrid raamotsuse 2001/220 tähenduses ainult füüsilised isikud, isegi direktiivi 2004/80 silmas pidades.
3. Raamotsuse 2001/220 artikli 9 kohaldamine kriminaaltäitemenetluses
73.
Teise küsimusega palub eelotsusetaotluse esitanud kohus selgitada, kas raamotsuse 2001/220 artiklites 2 ja 9 sätestatud ohvri õigused säilivad ka kriminaaltäitemenetluses. Kuna esimese küsimuse vastusest tulenevalt ei ole käesoleval juhul tegemist ohvriga raamotsuse tähenduses, siis on mõned menetlusosalised arvamusel, et teine eelotsuseküsimus on puhtalt oletuslik.
74.
Euroopa Kohus on EÜ artikli 234 alusel korduvalt leidnud, et ta on pädev andma eelotsuseid ühenduse õigusnormide kohta juhul, kui siseriiklike kohtute poolt käsitletavad asjaolud on väljaspool ühenduse õiguse kohaldamisala, kuid kui need sätted on siseriikliku õiguse või lihtsalt lepingu sätete järgi kohalduvad. (
27
) Öeldu peaks kehtima ka liidu õiguse sätete puhul.
75.
Käesoleval juhul ei saa välistada võimalust, et Itaalia õiguses kohaldatakse üldiselt laiemat ohvri mõistet, mille tulemusel rakendatakse juriidiliste isikute suhtes samasuguseid menetlusi kui füüsiliste isikute puhul, kui nad soovivad kaitsta oma õigusi, mis neil on ohvritena. Seda väidet toetab tõsiasi, et Itaalia ei ole raamotsuse 2001/220 artikli 1 punktis a sätestatud ohvri mõistet sõnaselgelt üle võtnud, (
28
) ning asjaolu, et asjaomastes Itaalia õigussätetes ei kasutata ilmselt spetsiaalset ohvri mõistet. (
29
)
76.
Juhul kui Itaalia õigus näeb ette nende sätete ühetaolise kohaldamise, olenemata sellest, kas ohver on füüsiline või juriidiline isik, võivad raamotsusest tulenevad täitemenetlust puudutavad tingimused olla eelotsusetaotluse esitanud kohtule huvipakkuvad. Seega peab Euroopa Kohus vastama ka sellele küsimusele.
77.
Küsimus puudutab sisuliselt raamotsuse artikli 9 lõigete 1 ja 3 tõlgendamist, mis käsitlevad ohvrile hüvitise maksmist ja tema vara tagastamist.
78.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus eeldab ilmselgelt, et käesoleval juhul on tagastamine võimalik. Selles osas näeb artikli 9 lõige 3 ette, et ohvrile kuuluv ja kriminaalmenetluse käigus arestitud tagastamisele kuuluv vara tagastatakse ohvrile viivitamata, kui see ei ole kriminaalmenetluse jaoks tingimata vajalik.
79.
Kuna tegemist on sellise raha tagastamisega, mis tõenäoliselt kanti arveldusliku rahana üle kuriteo toimepanija arveldusarvetele, siis on ilmselt siiski võimalik, et erinevalt eelotsusetaotluse esitanud kohtu kirjeldusest ei jäänud Saipem raha omanikuks. Järelikult ei saa ka ignoreerida ohvrile hüvitise maksmise võimalust. Raamotsuse 2001/220 artikli 9 lõike 1 kohaselt tagab iga liikmesriik kuritegude ohvritele õiguse saada mõistliku tähtaja jooksul kriminaalmenetluse vältel otsus kuriteo toime pannud isiku poolse hüvitise maksmise kohta, välja arvatud juhul, kui siseriiklikud õigusaktid sätestavad teatavatel juhtudel hüvitise andmise muul viisil. Siinkohal ei ole oluline ammendavalt selgitada, milliseid nõudeid hüvitamise mõiste hõlmab. Igal juhul on ilmne, et see hõlmab varalist kahju, eelkõige kuna artikli 1 punktis a on ohvri kahju näitena nimetatud majanduslik kahju.
80.
Erinevalt esimesest küsimusest ei mõjuta direktiiv 2004/80 märgatavalt siinkohal uuritavate sätete tõlgendamist. Öeldu on kooskõlas direktiivi esemega ehk ohvritele riigi poolt makstava hüvitise sätestamisega ilma seda täpsemalt ühtlustamata. Seetõttu ei sisalda direktiiv sätteid kuriteo toime pannud isiku poolse hüvitise maksmise või arestitud vara ohvrile tagastamise kohta. Samuti ei puuduta see kriminaalmenetlust, kuna riigipoolne hüvitamine toimub üldjuhul eraldi menetluses avaliku õiguse alusel.
a) Hüvitise maksmine
81.
Mis puutub hüvitiste maksmisesse, siis raamotsuse 2001/220 artikli 9 lõike 1 kohaselt tagab iga liikmesriik kuritegude ohvritele õiguse saada mõistliku tähtaja jooksul kriminaalmenetluse vältel otsus kuriteo toime pannud isiku poolse hüvitise maksmise kohta, välja arvatud juhul, kui siseriiklikud õigusaktid sätestavad teatavatel juhtudel hüvitise andmise muul viisil.
82.
Ohvritel peab sellega seoses olema õigus nõuda kriminaalmenetluse vältel otsust kuriteo toime pannud isiku poolse hüvitise maksmise kohta. See toimub siiski teatava reservatsiooniga. Teatavatel juhtudel võivad liikmesriigid näha ette hüvitise maksmise muul viisil. See ei tähenda siiski, et liikmesriigid võivad ohvrile hüvitise maksmise viisi ise kindlaks määrata, vaid ainult seda, et teatavatel juhtudel võivad nad kohaldada teistsugust korda. Üldjuhul on ohvritel õigus saada mõistliku tähtaja jooksul kriminaalmenetluse vältel otsus.
83.
Kriminaalmenetluse ja hüvitise maksmise otsuse ühitamise eesmärk on säästa ohvrit täiendava kohtumenetluse koormast ja sellega seotud riskidest. Kui kriminaalmenetluse käigus lahendatakse teatavad küsimused või kui neid saab ilma raskusteta lahendada, tunnustatakse ohvri õigustatud huve raamotsuse 2001/220 artikli 2 lõike 1 tähenduses sel juhul, kui kriminaalkohus teeb tuvastatud asjaolude alusel vahetult ka vastavad otsused.
84.
Põhikohtuasi oleks täitnud selle eesmärgi, kui juba kriminaalmenetluses tehtud otsuses oleks võimaluse piires otsustatud Saipemile hüvitise maksmise üle.
85.
Komisjon rõhutab siiski õigustatult, et raamotsus 2001/220 ei sisalda sätteid otsustusmenetluse kohta siseriiklikus kriminaalmenetluses. Raamotsus võimaldab kohtul kõigepealt teha otsus karistuse kohta ja alles järgnevas menetluses kriminaalmenetlusest saadud teabe alusel kuriteo toime pannud isiku poolse hüvitise maksmise kohta. Seejuures tuleb tagada õigus saada järgmine otsus mõistliku tähtaja jooksul, nagu näeb ette raamotsuse artikli 9 lõige 1.
86.
See, kas see on tegelikult võimalik, sõltub, nagu märgib eelkõige Madalmaade valitsus, siseriiklikust õigusest, kuna raamotsuses 2001/220 puuduvad asjakohased sõnaselged sätted. Juhul kui siseriiklik õigus ei luba isegi raamotsusega kooskõlas tõlgendamise puhul teha hüvitise maksmise otsust pärast kuriteo toime pannud isiku süüdimõistmist, siis peab kohus tegema sellise otsuse enne süüdimõistvat kohtuotsust või sellega samal ajal, olenevalt sellest, mida näeb selles osas ette siseriiklik õigus.
87.
Lisaks ei ole minu arvates otstarbekas võimaldada esitada ohvrile hüvitise maksmise otsuse tegemise nõuet kogu kriminaaltäitemenetluse vältel. Vastasel juhul võib juhtuda, et selliseid nõudeid esitatakse veel aastaid pärast kuritegude kohtus arutamist. Võimalikku aegumist kõrvale jättes ei oleks see mitte ainult vastuolus raamotsuse 2001/220 artikli 9 lõikes 1 sätestatud nõudega teha otsus mõistliku tähtaja jooksul, vaid ka kohatu. Nii jäädaks ilma ühe ja sama kohtu poolt ühiselt või ajaliselt lähestikku tehtavate karistust ja hüvitise maksmist puudutavate otsuste eelistest.
88.
Ühtlasi puudutaks see sageli menetlusi, mille puhul ei olnud vaja võtta raamotsust arvesse süüdimõistva otsusega päädiva menetluse vältel ega ka otsuse tegemisel. Põhikohtuasi on selles osas ilmekas näide: süüdimõistmine leidis aset 1999. aastal, mil raamotsust veel ei olnud. Seega ei saanud see pädevat kohut veel kohustada otsustama koos süüdimõistva otsusega kahju hüvitamise nõuete üle või tuvastama sellega seotud olulisi asjaolusid. Kui sellistel juhtudel kahju hüvitamise otsust veel ei tehtud, siis ei saa ka eeldada, et tsiviilkohtumenetluses tehtavale otsusele eelistatakse tulevast otsust.
89.
Järelikult ei välista raamotsuse 2001/220 artikli 9 lõige 1 mõistliku tähtaja jooksul ohvrile hüvitise maksmise otsuse tegemist kriminaaltäitemenetluses, kuid see ei ole siiski nõutav.
b) Vara tagastamine
90.
Vara tagastamise seisukohalt on määrava tähtsusega raamotsuse 2001/220 artikli 9 lõige 3. Selle kohaselt tuleb ohvrile kuuluv ja kriminaalmenetluse käigus arestitud tagastamisele kuuluv vara tagastada viivitamata, kui see ei ole kriminaalmenetluse jaoks tingimata vajalik.
91.
Erinevalt raamotsuse 2001/220 artikli 9 lõikest 1, mis käsitleb hüvitamist, ei näe viidatud säte ette otsuse tegemist ohvri vara kohta. Komisjon on seetõttu seisukohal, et kõnealust sätet saab kohaldada ainult siis, kui puudub vaidlus vara kuuluvuse üle. Komisjon, nagu ka Austria valitsus, leiab, et vara kuuluvuse üle peetav vaidlus on tsiviilõiguslikku laadi ja seega ei kuulu raamotsuse põhjenduse 7 kohaselt selle kohaldamisalasse.
92.
Raamotsuse 2001/220 põhjendusele 7 viidates ei võta komisjon ja Austria arvesse seda, et kõnealune põhjendus puudutab ainult tsiviilkohtumenetlust, mitte aga tsiviilõigust. Kui raamotsus ei puudutaks tsiviilõiguslikke küsimusi, oleks see vastuolus artikli 9 lõikes 1 ette nähtud otsusega kuriteo toime pannud isiku poolse hüvitise maksmise kohta. Otsus kuriteo toime pannud isiku hüvitise maksmise kohta on nimelt üldjuhul tsiviilõiguslikku laadi.
93.
Eeltoodust olenemata ei näe raamotsuse 2001/220 artikli 9 lõige 3 tõepoolest ette vara kuuluvuse kohta otsuse tegemist. Põhimõtteliselt puudutab see säte seetõttu ainult sellise vara tagastamist, mille kuuluvuses ei kahelda, näiteks ohvri esemed, mis on arestitud tõendusmaterjalina. Iirimaa valitsus märgib õigustatult, et raamotsuse 2001/220 artikli 9 lõige 3 täpsustab selles osas ainult omandiõigust kui põhiõigust.
94.
Lisaks ei saa igasugune vaidlus vara kuuluvuse üle takistada õigusnormidega ette nähtud tagastamist. Kui näiteks kriminaalmenetluse raames on selle menetluse huvides lõpliku kohtuotsusega tuvastatud, kellele asjaomane vara kuulub, näiteks varastatud esemete puhul, et võimaldada varguses süüdimõistva otsuse tegemist, siis peab see tuvastamine olema määrava tähtsusega ka vara tagastamise seisukohast. Vaid nii toimides täidetakse raamotsuse 2001/220 artikli 2 lõike 1 nõuet tunnustada kriminaalmenetluses ohvri õigustatud huve. Kuriteo toime pannud isiku süüdimõistmiseks tuvastatud asjaolud peavad olema piisavad ka ohvri vara tagastamise kohta otsuse tegemiseks.
95.
Seevastu ei saa ohver nõuda vaidlusaluse vara tagastamist, kui kriminaalmenetluses ei ole selliseid asjaolusid tuvastatud. Liikmesriigid võivad jätta vara kuuluvuse üle peetava vaidluse tsiviilkohtu lahendada. Esile kerkib vaid küsimus, mil määral on kohtul raamotsuse 2001/220 alusel kohustus selliseid asjaolusid tuvastada, kui see ei ole vajalik kriminaalmenetluse lõpuleviimiseks. Käesoleval juhul ei ole see küsimus siiski asjakohane, kuna kõik asjaolud tuvastati juba G. Dell’Orto süüdimõistva otsuse tegemisel või ei ole praegu nende täiendav tuvastamine enam võimalik.
96.
Järelikult tuleb märkida, et arestitud vara tuleb ohvrile raamotsuse 2001/220 artikli 9 lõike 3 kohaselt viivitamata tagastada, kui puudub vaidlus vara kuuluvuse üle või kui see on kriminaalmenetluses lõpliku kohtuotsusega tuvastatud.
V. Ettepanek
97.
Neil põhjustel teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata talle esitatud eelotsuse küsimustele järgmiselt:
1.
Nõukogu 15. märtsi 2001. aasta raamotsuse 2001/220/JSK ohvrite seisundi kohta kriminaalmenetluses tähenduses on ohvrid ainult füüsilised isikud, isegi nõukogu 29. aprilli 2004. aasta direktiivi 2004/80/EÜ, mis käsitleb kuriteoohvritele hüvitise maksmist, silmas pidades.
2.
Raamotsuse 2001/220 artikli 9 lõige 1 ei välista mõistliku tähtaja jooksul ohvrile hüvitise maksmise otsuse tegemist kriminaaltäitemenetluses, kuid see ei ole siiski nõutav.
3.
Arestitud vara tuleb ohvrile raamotsuse 2001/220 artikli 9 lõike 3 kohaselt viivitamata tagastada, kui puudub vaidlus vara kuuluvuse üle või kui see on kriminaalmenetluses lõpliku kohtuotsusega tuvastatud.
(
1
)	Algkeel: saksa.
(
2
)	EÜT L 82, lk 1; ELT eriväljaanne 19/04, lk 72.
(
3
)	ELT L 261, lk 2; ELT eriväljaanne 19/07, lk 65 (Euroopa Liidu 15 liikmesriigi keeles).
(
4
)	Kohtujuristi täiendus.
(
5
)	Vt 16. juuni 2005. aasta otsus kohtuasjas C-105/03: Pupino (EKL 2005, lk I-5285, punkt 43). Seoses Euroopa Kohtu sellise järeldusega tuleb märkida, et kohtuotsuse saksakeelses ja ingliskeelses tõlkes on algselt kasutatud ebaõiget mõistet „tõlgendamine kooskõlas direktiiviga”, mis raamotsuste puhul ei kehti. Viidatud tõlkeviga on praeguseks korrigeeritud.
(
6
)	Eespool 5. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Pupino, punkt 19. Vt ka 27. veebruari 2007. aasta otsus kohtuasjas C-354/04 P: Gestoras Pro Amnistía jt vs. nõukogu (EKL 2007, lk I-1579, punkt 54) ja 27. veebruari 2007. aasta otsus kohtuasjas C-355/04 P: Segi jt vs. nõukogu (EKL 2007, lk I-1657, punkt 54).
(
7
)	Vt Amsterdami lepingu jõustumise kuupäeva käsitlev teadaanne (EÜT L 114, lk 56).
(
8
)	Eespool 5. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Pupino, punkt 29 jj koos edasiste viidetega EÜ artiklit 234 käsitleva kohtupraktika kohta.
(
9
)	Vt 14. detsembri 2006. aasta otsus kohtuasjas C-217/05: Confederación Española de Empresarios de Estaciones de Servicio (EKL 2006, lk I-11987, punktid 26–28 ja seal viidatud kohtupraktika) ja minu 13. juuli 2006. aasta ettepanek samas kohtuasjas, punkt 33 ja seal viidatud kohtupraktika.
(
10
)	Eespool 5. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Pupino, punkt 48.
(
11
)	Vt allpool punkt 79.
(
12
)	Minu 11. novembri 2004. aasta ettepanek kohtuasjas C-105/03: Pupino (EKL 2005, lk I-5285, punkt 43), kus viidatakse järgmistele kohtuasjadele: 12. novembri 1981. aasta otsus liidetud kohtuasjades 212/80–217/80: Salumi jt (EKL 1981, lk 2735, punkt 9); 6. juuli 1993. aasta otsus liidetud kohtuasjades C-121/91 ja C-122/91: CT Control Rotterdam ja JCT Benelux vs. komisjon (EKL 1993, lk I-3873, punkt 22); 7. septembri 1999. aasta otsus kohtuasjas C-61/98: De Haan (EKL 1999, lk I-5003, punktid 13 ja 14) ning 1. juuli 2004. aasta otsus liidetud kohtuasjades C-361/02 ja C-362/02: Tsapalos (EKL 2004, lk I-6405, punkt 19).
(
13
)	Eespool 12. joonealuses märkuses viidatud ettepanek kohtuasjas Pupino, punktid 48–52.
(
14
)	Eespool 5. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Pupino, punktid 44 ja 47.
(
15
)	Vt 12. mai 1998. aasta otsus kohtuasjas C-170/96: komisjon vs. nõukogu (transiitviisa) (EKL 1998, lk I-2763, punkt 16) ja 13. septembri 2005. aasta otsus kohtuasjas C-176/03: komisjon vs. nõukogu (keskkonnakaitse kriminaalõiguslike meetmetega) (EKL 2005, lk I-7879, punkt 39).
(
16
)	Vt 21. septembri 2005. aasta Esimese Astme Kohtu otsus kohtuasjas T-306/01: Yusuf ja Al Barakaat International Foundation vs. nõukogu ja komisjon (EKL 2005, lk I-3533, punkt 156).
(
17
)	Eespool 5. joonealuses märkuses viidatud, punkt 36.
(
18
)	Vt nt 19. veebruari 2004. aasta nõukogu otsus 2004/201/JSK SIRENE käsiraamatu muutmiseks vajalike menetluste kohta (ELT L 64, lk 45; ELT eriväljaanne 19/07, lk 30) ja nõukogu 19. veebruari 2004. aasta määrus (EÜ) nr 378/2004, SIRENE käsiraamatu muutmise korra kohta (ELT L 64, lk 5; ELT eriväljaanne 19/07, lk 28).
(
19
)	Komisjon peab silmas teatist nõukogule, Euroopa Parlamendile ning majandus- ja sotsiaalkomiteele – „Kuriteoohvrid Euroopa Liidus: standardite ja meetmete analüüs”, KOM(1999) 349 (lõplik).
(
20
)	Vt kriminaalkoostöö töörühma 19. ja 20. juuni 2000. aasta nõupidamise tulemused (nõukogu 26. juuni 2000 aasta dokument 9720/00, lk 3, joonealune märkus 3) ja kriminaalkoostöö töörühma 11. juuli 2000. aasta aruanne (nõukogu 14. juuli 2000. aasta dokument 10387/00, lk 7, joonealune märkus 1).
(
21
)	Vt 20. septembri 1988. aasta otsus kohtuasjas 203/86: Hispaania vs. nõukogu (EKL 1988, lk 4563, punkt 25); 17. juuli 1997. aasta otsus liidetud kohtuasjades C-248/95 ja C-249/95: SAM Schiffahrt ja Stapf (EKL 1997, lk I-4475, punkt 50); 13. aprilli 2000. aasta otsus kohtuasjas C-292/97: Karlsson jt (EKL 2000, lk I-2737, punkt 39); 12. märtsi 2002. aasta otsus liidetud kohtuasjades C-27/00 ja C-122/00: Omega Air jt (EKL 2002, lk I-2569, punkt 79); 9. septembri 2003. aasta otsus kohtuasjas C-137/00: Milk Marque ja National Farmers’ Union (EKL 2003, lk I-7975, punkt 126); 9. septembri 2004. aasta otsus kohtuasjas C-304/01: Hispaania vs. komisjon (EKL 2004, lk I-7655, punkt 31) ja 14. detsembri 2004. aasta otsus kohtuasjas C-210/03: Swedish Match (EKL 2004, lk I-11893, punkt 70).
(
22
)	See ei sisalda ka sätteid, mis võiksid õigustada juriidiliste isikute vähem soodsasse olukorda asetamist liikmesriikide poolt. Selles osas erineb raamotsus 2001/220 õigusnormist, mida ma käsitlesin oma 8. septembri 2005. aasta ettepanekus kohtuasjas C-540/03: Euroopa Parlament vs. nõukogu (perekonnaga taasühinemine), milles otsus tehti 27. juunil 2006 (EKL 2006, lk I-5769, punkt 99 jj), mis näis õigustavat põhiõigustega vastuolus olevat ülevõtmist.
(
23
)	KOM(2002) 562 (lõplik) (ELT 2003, C 45 E, lk 69 jj).
(
24
)	Vt valikuvõimalusi käsitlev eesistujamaa dokument nõukogu 30. märtsi 2004. aasta nõupidamise jaoks (nõukogu 26. märtsi 2004. aasta dokument 7752/04) ja selle alusel koostatud eelnõu (nõukogu 5. aprilli 2004. aasta dokument 8033/04).
(
25
)	Vt 9. detsembri 1997. aasta otsus kohtuasjas C-265/95: komisjon vs. Prantsusmaa (EKL 1997, lk I-6959).
(
26
)	Vt 2. veebruari 1989. aasta otsus kohtuasjas 186/87: Cowan (EKL 1989, lk 195, punkt 19).
(
27
)	Vt 17. juuli 1997. aasta otsus kohtuasjas C-28/95: Leur-Bloem (EKL 1997, lk I-4161, punkt 27) ja 17. juuli 1997. aasta otsus kohtuasjas C-130/95: Giloy (EKL 1997, lk I-4291, punkt 23), vt ka 8. novembri 1990. aasta otsus kohtuasjas C-231/89: Gmurzynska-Bscher (EKL 1990, lk I-4003, punkt 24); 18. oktoobri 1990. aasta otsus liidetud kohtuasjades C-297/88 ja C-197/89: Dzodzi (EKL 1990, lk I-3763, punkt 36); 11. jaanuari 2001. aasta otsus kohtuasjas C-1/99: Kofisa Italia (EKL 2001, lk I-207, punkt 21); 17. märtsi 2005. aasta otsus kohtuasjas C-170/03: Feron (EKL 2005, lk I-2299, punkt 11) ja 16. märtsi 2006. aasta otsus kohtuasjas C-3/04: Poseidon Chartering (EKL 2006, lk I-2505, punkt 15).
(
28
)	Vt komisjoni dokument SEK(2004)102, lk 3, http://ec.europa.eu/justice_home/doc_centre/criminal/doc/sec_2004_0102_fr.pdf. Tegemist on komisjoni 16. aprilli 2004. aasta aruande vastavalt nõukogu 15. märtsi 2001. aasta raamotsuse ohvrite seisundi kohta kriminaalmenetluses (2001/220/JSK) artiklile 18 (KOM(2004) 54 (lõplik) lisaga, mis on kättesaadav ainult prantsuse keeles.
(
29
)	Seejuures on ilmselt tegemist Itaalia Codice di procedura penale artiklitega 74 jj ning 538 jj kriminaalmenetluses ohvrile kahju hüvitamise kohta ja Itaalia Codice di procedura penale artiklitega 262 ja 263 arestitud vara tagastamise kohta.