62022CC0747
NICHOLAS EMILIOU
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2025. október 30. (
1
)
C‑747/22. sz. ügy
KH
kontra
Istituto nazionale della previdenza sociale (INPS)
(a Tribunale ordinario di Bergamo [bergamói rendes bíróság, Olaszország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
„Előzetes döntéshozatal – Nemzetközi védelemben részesülő személyek – 2011/95/EU irányelv – 26. és 29. cikk – A munkavállaláshoz való hozzáférés – Szociális védelem – Minimumjövedelem – Tízéves tartózkodás feltétele, amelyből az utolsó két év tartózkodásnak megszakítás nélkülinek kell lennie – Közvetett hátrányos megkülönböztetés – Igazolás – Alapellátások”
I. Bevezetés
1.
A CU és ND (Szociális ellátás – Közvetett hátrányos megkülönböztetés) ügyben (
2
) a Bíróságot annak vizsgálatára kérték, hogy összeegyeztethetők‑e az uniós joggal azon nemzeti intézkedések, amelyek a pénzügyi ellátás szegénység, egyenlőtlenség és társadalmi kirekesztés elleni küzdelmet szolgáló bizonyos formáinak a szóban forgó tagállamban tartózkodó személyek részére történő biztosítását írják elő. Az olasz bíróság különösen annak tisztázását kérte, hogy a „reddito di cittadinanzát” (minimumjövedelem) meghatározó olasz jogszabály konkrét vonatkozása, nevezetesen a legalább tízéves – ebből az utolsó két évben megszakítás nélküli – olaszországi tartózkodás kedvezményezettekkel szembeni követelménye (a továbbiakban: tízéves tartózkodás követelménye) összhangban van‑e több uniós jogi rendelkezéssel.
2.
Ítéletében a nagytanácsban eljáró Bíróság megállapította, hogy az ilyen követelmény ellentétes a 2003/109 irányelv (
3
) 11. cikke (1) bekezdésének az Európai Unió Alapjogi Chartájának (a továbbiakban: Charta) 34. cikkével összefüggésben értelmezett d) pontjával. (
4
) A Bíróság lényegében megállapította, hogy az ilyen követelmény egyrészt (i) a harmadik országok huzamos tartózkodási engedéllyel rendelkező állampolgáraival szemben közvetett hátrányos megkülönböztetésnek minősül, másrészt (ii) pedig nem igazolható, mivel azzal a hatással járt, hogy egyoldalúan meghosszabbítja a szükséges tartózkodási időt annak érdekében, hogy a huzamos tartózkodási engedéllyel rendelkező személyek gyakorolhassák a 2003/109 irányelv 11. cikke (1) bekezdésének d) pontjában biztosított jogot. (
5
)
3.
A jelen ügy a tízéves tartózkodás követelményére vonatkozó ezen nemzeti szabályozás ugyanezen aspektusának az uniós joggal való összeegyeztethetőségét érinti, bár más szempontból. A kérdést előterjesztő bíróság lényegében azt kérdezi a Bíróságtól, hogy e követelmény, amennyiben azt a nemzetközi védelemben részesülő személyekre alkalmazzák, összhangban van‑e a gyakran „elismerési irányelvnek” nevezett 2011/95 irányelv (
6
) 26. és 29. cikkével. E két rendelkezés annak biztosítására kötelezi a tagállamokat, hogy a saját állampolgárokra alkalmazandókkal azonos feltételek mellett biztosítsák a nemzetközi védelemben részesülő személyek számára a munkavállaláshoz való hozzáférés megkönnyítésére irányuló tevékenységeket, valamint a szociális ellátás bizonyos formáit.
II. Jogi háttér
A.
Az uniós jog
4.
A 2011/95 irányelv (41), (42) és (45) preambulumbekezdése következőképpen rendelkezik:
„(41)
Ahhoz, hogy a nemzetközi védelemben részesülő személyek hatékonyabban gyakorolhassák és igénybe vehessék az ezen irányelvben meghatározott jogaikat és ellátásaikat, figyelembe kell venni különleges igényeiket, valamint a társadalmi beilleszkedésük sajátos kihívásait. […]
(42)
[…] Ebben az összefüggésben különösen törekedni kell azon – többek között pénzügyi korlátokkal kapcsolatos – problémák megoldására, amelyek akadályozzák a nemzetközi védelemben részesülő személyek foglalkoztatáshoz kapcsolódó képzési lehetőségekhez és szakképzéshez való hatékony hozzáférését.
[…]
(45)
[…] A szociális védelem vonatkozásában a kiegészítő védelemben részesülőknek biztosítandó alapellátások nyújtásának módját és részleteit a nemzeti jogszabályoknak kell meghatározniuk. Azon lehetőséget, amely szerint az ilyen védelem az alapellátásokra korlátozható, úgy kell értelmezni, hogy annak legalább minimális jövedelemtámogatást, valamint betegségi, terhességi, illetve gyermeknevelési támogatást biztosítania kell, amennyiben ezen ellátásokat az adott tagállam nemzeti jogszabályai a saját állampolgárok számára is biztosítják.”
5.
A 2011/95 irányelv „A munkavállaláshoz való hozzáférés” című 26. cikkének (2) és (3) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„(2)   A tagállamok biztosítják, hogy a nemzetközi védelemben részesülő személyek számára – a saját állampolgárokra vonatkozókkal azonos feltételek mellett – olyan tevékenységeket kínáljanak fel, mint például a foglalkoztatáshoz kapcsolódó felnőttképzési lehetőségek, a szakképzés – ideértve szakmai továbbképzéseket is –, a munkahelyi gyakorlati tapasztalatok szerzése, valamint a munkaügyi hivatalok által nyújtott tanácsadás.
(3)   A tagállamok arra törekednek, hogy megkönnyítsék a nemzetközi védelemben részesülő személyek (2) bekezdésben említett tevékenységekhez való teljes körű hozzáférését.”
6.
A 2011/95 irányelv „Szociális védelem” címet viselő 29. cikke a következőképpen szól:
„(1)   A tagállamok gondoskodnak arról, hogy a nemzetközi védelemben részesülő személyek az e védelmet nyújtó tagállamban a saját állampolgárok számára meghatározottakkal azonos feltételek mellett részesüljenek a szükséges szociális ellátásokban.
(2)   Az (1) bekezdésben meghatározott általános szabálytól eltérve, a tagállamok a kiegészítő védelemben részesített személyek számára nyújtandó szociális ellátásokat az alapellátásokra korlátozhatják, amelyeket aztán a saját állampolgároknak nyújtott mértékben és a rájuk alkalmazandó feltételek szerint kell biztosítani.”
B.
A nemzeti jog
7.
A 2019. március 28‑i legge n. 26‑tal (26. sz. törvény) (
7
) törvénnyé átalakított, 2019. január 28‑i decreto‑legge n. 4 „Disposizioni urgenti in materia di reddito di cittadinanza e di pensioni” (a minimumjövedelemre és a nyugdíjakra vonatkozó sürgős rendelkezésekről szóló 4. sz. rendkívüli törvényerejű rendelet; a továbbiakban: törvényerejű rendelet) (
8
) 1. cikkének (1) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„2019 áprilisától kezdődően a minimumjövedelem […] az aktív foglalkoztatáspolitika alapvető intézkedéseként kerül meghatározásra a munkához való jog biztosítása, a szegénység, az egyenlőtlenség és a társadalmi kirekesztés elleni küzdelem, valamint a tájékoztatáshoz, oktatáshoz, képzéshez és kultúrához való jog előmozdítása érdekében, a társadalomból és a munka világából való kirekesztés kockázatának kitett személyek gazdasági támogatását és társadalmi befogadását célzó politikák révén. A [minimumjövedelem] a rendelkezésre álló források korlátain belül alapvető szintű ellátásnak minősül.”
8.
A törvényerejű rendelet „Kedvezményezettek” című 2. cikke meghatározza a minimumjövedelemhez való hozzáférés feltételeit. E feltételek egyrészt a kérelmező állampolgárságára, lakóhelyére és tartózkodására, másrészt pedig konkrétabban a háztartása jövedelmére, vagyonára és tartós fogyasztási cikkeire vonatkoznak. Ezen első feltételek tekintetében a 2. cikk 1. bekezdése a) pontjának 2) alpontja előírja, hogy a kedvezményezett többek között „legalább tíz éve – ezen belül pedig a kérelem benyújtásának időpontját megelőző utolsó két évben, valamint a támogatás folyósításának teljes időtartama alatt is megszakítás nélkül – Olaszországban tartózkodik”.
9.
E törvényerejű rendelet 3. cikkének 1. bekezdése előírja, hogy a minimumjövedelem által biztosított pénzbeli ellátás két összetevőből áll: az egyik a családi jövedelem kiegészítésére szolgál, a másik pedig a bérelt lakásban fenntartott háztartások jövedelmének kiegészítésére. Ugyanezen törvényerejű rendelet 3. cikkének 6. bekezdése szerint a minimumjövedelmet tizennyolc hónapot meg nem haladó, megszakítás nélküli időtartamra kell biztosítani. A minimumjövedelmet meg lehet újítani, a kifizetést pedig minden egyes megújítás előtt egy hónapra fel kell függeszteni.
10.
A törvényerejű rendelet „foglalkoztatási megállapodásra és társadalmi befogadást célzó megállapodásra” vonatkozó 4. cikkének 1. bekezdése a következőképpen szól:
„Az ellátások nyújtása a háztartás felnőtt tagjainak azon nyilatkozatától függ, hogy az e cikkben meghatározott eljárásokkal összhangban azonnal képesek munkába állni, valamint a foglalkoztatáshoz és a társadalmi befogadáshoz vezető, személyre szabott segítségnyújtási folyamatban való részvételtől, amely a közösség szolgálatában végzett tevékenységeket, a szakképzést, tanulmányok elvégzését és egyéb, az illetékes szolgálatok által meghatározott, a munkaerő‑piaci integrációt és a társadalmi befogadást célzó kötelezettségeket foglal magában.”
III. A tényállás, az eljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
11.
A felperes, KH – aki 2011‑ben érkezett Olaszországba – a kiegészítő védelemben részesülő személyeknek nyújtott tartózkodási engedéllyel rendelkezik. Érkezése óta Olaszországban él, ahol 2019‑ben megházasodott, és 2020‑ban itt születtek meg a lányai.
12.
A felperes eredetileg minimumjövedelemben részesült, mivel helytelenül úgy nyilatkozott, hogy teljesíti a tízéves tartózkodás követelményét. Az Istituto nazionale della previdenza sociale (INPS) (országos társadalombiztosítási intézet, Olaszország) ellenőrzéseket követően 2021. október 13‑i levelével visszamenőleges hatállyal megvonta a felperestől a minimumjövedelmet amiatt, hogy kérelmének időpontjában nem teljesítette a tízéves tartózkodás követelményét.
13.
A felperes az INPS‑szel szemben a hátrányos megkülönböztetés ellen irányuló különleges keresetet terjesztett a Tribunale ordinario di Bergamo (bergamói rendes bíróság, Olaszország) elé, amelyben különösen annak megállapítását kérte, hogy hátrányosan megkülönböztető módon jártak el, amikor a minimumjövedelmet visszamenőlegesen megvonták tőle, valamint a felperes annak megállapítását is kérte, hogy jogosult a szóban forgó támogatásra.
14.
E bíróság előtt a felperes azzal érvelt, hogy a tízéves tartózkodásnak a minimumjövedelem nyújtásához előírt követelménye nem egyeztethető össze a 2011/95/EU irányelv 26. és 29. cikkével, amelyek a munkavállaláshoz való hozzáférés és a szociális védelem terén a nemzetközi védelemben részesülő személyek esetében az állampolgárokéval teljes mértékben egyenlő bánásmódot írnak elő. Az INPS szerint azonban a minimumjövedelem nem tartozik e rendelkezések hatálya alá.
15.
A Tribunale ordinario di Bergamo (bergamói rendes bíróság, Olaszország), mivel kétségei merültek fel e rendelkezések helyes értelmezését illetően, úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdést terjeszti a Bíróság elé:
„Úgy kell‑e értelmezni a 2011/95 irányelv 29. és 26. cikkét, hogy azokkal ellentétes [a törvényerejű rendelet] 2. cikke 1. bekezdésének a) pontjá[nak] [2) alpontjában] szereplőhöz hasonló olyan nemzeti rendelkezés, amely a »minimumjövedelemhez« hasonló, a szegénység elleni küzdelmet, valamint a munkavállalás támogatását és a társadalmi beilleszkedést szolgáló ellátáshoz való hozzáférést – a kérelmet megelőző kétéves megszakítás nélküli tartózkodás követelményén felül – az olasz állam területén való tízéves tartózkodás követelményéhez köti?”
16.
Írásbeli észrevételt az alapeljárás felperese, az INPS, az olasz kormány és az Európai Bizottság nyújtott be. E felek a 2025. június 17‑i tárgyaláson szóbeli észrevételt is előterjesztettek.
17.
Az Európai Unió Bírósága alapokmánya 16. cikke harmadik bekezdésének megfelelően az olasz kormány azt kérte a Bíróságtól, hogy a jelen ügyet nagytanácsban bírálja el.
IV. Elemzés
18.
Kérdésével az előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy ellentétes‑e a 2011/95 irányelv 26. és 29. cikkével az olyan nemzeti intézkedés, amely a nemzetközi védelemben részesülő személyek munkavállalásának és társadalmi beilleszkedésének megkönnyítésére irányuló, szegénység elleni küzdelmet szolgáló ellátásra való jogosultságot az érintett tagállam területén való tízéves – ebből az utolsó két évben megszakítás nélküli – tartózkodás feltételéhez köti.
19.
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés által felvetett érdemi kérdések vizsgálata (B) előtt két eljárási jellegű kérdéssel kell foglalkozni: a Bíróság jelen ügyre vonatkozó hatáskörének és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés megválaszolása szükségességének kérdésével (A).
A.
A Bíróság hatásköre és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésre adandó válasz szükségessége
20.
Az olasz kormány azt állítja, hogy a Bíróság nem rendelkezik hatáskörrel az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés megválaszolására, mivel az alapeljárásban alkalmazandó nemzeti rendelkezések olyan ellátásra vonatkoznak, amely nem tartozik a 2011/95 irányelv hatálya alá.
21.
E tekintetben elegendő megjegyezni, hogy a Tribunale ordinario di Bergamo (bergamói rendes bíróság) által előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés két uniós jogi rendelkezésnek, nevezetesen a 2011/95 irányelv 26. és 29. cikkének az értelmezésére vonatkozik, ami nyilvánvalóan a Bíróság hatáskörébe tartozik. (
9
) Az a kérdés ugyanis, hogy e rendelkezések hatálya alá tartozik‑e a minimumjövedelemhez hasonló intézkedés, a kérdést előterjesztő bíróság kérdésének érdemi részét jelenti, és nem vethet fel kétségeket a Bíróság hatáskörét vagy az előzetes döntéshozatal iránti kérelem elfogadhatóságát illetően. (
10
)
22.
Ezenkívül az olasz kormány a tárgyaláson kifejtette, hogy i. az előzetes döntéshozatal iránti kérelemben hivatkozott nemzeti szabályozás 2023. december 31‑ig maradt hatályban, és azt a 2022. december 29‑i legge n. 197, „Bilancio di previsione dello Stato per l’anno finanziario 2023 e bilancio pluriennale per il triennio 2023–2025” (a „2023. évi előzetes állami költségvetésről és 2023–2025‑ös hároméves időszakra vonatkozó többéves költségvetésről szóló 197. sz. törvény) (
11
) váltotta fel; valamint ii. 2025. március 20‑i 31/2025. sz. ítéletével a Corte costituzionale (alkotmánybíróság, Olaszország) az olasz alkotmánnyal összeegyeztethetetlennek nyilvánította a tízéves tartózkodás uniós polgárokkal szembeni követelményét. E bíróság megállapította, hogy a nemzeti szabályozásnak tíz év helyett ötéves tartózkodást kellett volna előírnia.
23.
A fentiekre tekintettel felmerülhet a kérdés, hogy a Bíróságnak továbbra is meg kell‑e válaszolnia az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdést. Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem elfogadhatósága EUMSZ 267. cikkben és a Bíróság eljárási szabályzatának 94. cikkében meghatározott feltételeinek nemcsak a Bíróság megkeresésének időpontjában, hanem az eljárás során mindvégig teljesülniük kell. Ha az eljárás során e feltételek többé nem teljesülnek, a Bíróság az eljárást megszünteti, és megállapítja, hogy nincs szükség válaszadásra. Ilyen helyzet állhat elő például, ha az alapeljárás okafogyottá vált a kérdést előterjesztő bíróság (vagy más nemzeti bíróság) ugyanabban az eljárásban vagy valamely kapcsolódó eljárásban hozott későbbi határozatai miatt, vagy ha a nemzeti jog vonatkozó rendelkezéseit módosították vagy hatályon kívül helyezték. (
12
)
24.
A jelen eljárás tekintetében azonban nem ez a helyzet áll fenn. Mind az alapeljárás felperese, mind pedig az olasz kormány a tárgyaláson azt állította, hogy az alapjogvita eldöntéséhez továbbra is szükséges, hogy a Bíróság választ adjon az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésre. Értelmezésem szerint a szóban forgó nemzeti szabályozás a jogvitára ratione temporis továbbra is alkalmazandó, és a Corte costituzionale (alkotmánybíróság) fentiekben hivatkozott ítélete nem a nemzetközi védelemben részesülő személyek helyzetére vonatkozott.
25.
Végezetül érdemes mellékesen megjegyezni, hogy a 2011/95 irányelvet nemrég hatályon kívül helyezte a harmadik országbeli állampolgárok és hontalan személyek nemzetközi védelemben részesülő személyként való elismerésére, a menekültek vagy a kiegészítő védelemre jogosult személyek egységes jogállására, valamint a nyújtott védelem tartalmára vonatkozó szabályokról, a 2003/109 irányelv módosításáról és a 2011/95 irányelv hatályon kívül helyezéséről szóló, 2024. május 14‑i (EU) 2024/1347 európai parlamenti és tanácsi rendelet. (
13
) Ez utóbbi rendelet 41. és 42. cikke értelmében azonban a 2011/95 irányelv 2026. június 12‑tól hatályát veszti, és a rendelet 2026. július 1‑jétől kezdődő hatállyal alkalmazandó.
26.
Ennek megfelelően a jelen eljárás nem vált okafogyottá.
B.
Az ügy érdeméről
27.
A 2011/95 irányelv 26. és 29. cikke lényegében annak biztosítását követeli meg a tagállamoktól, hogy a nemzetközi védelemben részesülő személyek számára a saját állampolgárokra vonatkozókkal azonos feltételek mellett tegyenek hozzáférhetővé bizonyos, a munkavállalást és a szociális ellátás formáit elősegítő tevékenységeket.
28.
A jelen ügyben két fő kérdés merül fel. Először is, a 2011/95 irányelv 26. és/vagy 29. cikkének hatálya alá tartozik‑e a minimumjövedelemhez hasonló nemzeti intézkedés? Másodszor pedig, ha igen, összeegyeztethető‑e e rendelkezésekkel az ilyen intézkedés?
29.
E tekintetben az olasz kormány és az INPS úgy véli, hogy a minimumjövedelemhez hasonló intézkedés nem tartozik a 2011/95 irányelv 26. és 29. cikkének hatálya alá. Álláspontjuk szerint a minimumjövedelem nem pusztán olyan szociális segítségnyújtási ellátás, amelynek célja a pénzügyi rászorultság orvoslása, hanem szélesebb körű, személyre szabott intézkedés, amely olyan tágabb keretrendszer részét képezi, amely egyrészt a szegénységben élő háztartások támogatását, másrészt az e háztartások által az önellátásuk elősegítése végett konkrét célok elérése érdekében vállalt kötelezettségeket foglalja magában. E felek különösen azt állítják, hogy ezen ellátás a háztartás felnőtt tagjainak azon nyilatkozatától függ, hogy azonnal képesek munkába állni, és attól, hogy munkaügyi központtal „foglalkoztatási megállapodást” írnak alá. Ennek megfelelően az intézkedés – állításuk szerint – elsősorban a szakmai reintegráció és a társadalmi beilleszkedés eszköze. Az intézkedés vegyes jellegét állítólagosan a Corte costituzionale (alkotmánybíróság) ítélkezési gyakorlata is megerősítette.
30.
Az alapeljárás felperese és a Bizottság nem értenek ezzel egyet. Úgy vélik, hogy valamely nemzeti intézkedés vegyes jellege önmagában nem zárja ki, hogy a 2011/95 irányelv 26. és 29. cikkének hatálya alá tartozzon. Álláspontjuk szerint az olasz jogalkotó által megállapított minimumjövedelem rendelkezik az ahhoz szükséges jellemzőkkel, hogy e rendelkezések hatálya alá tartozzon. Ennek megfelelően a nemzetközi védelemben részesülő személyeket semmilyen formában nem érheti hátrányos megkülönböztetés az ezen irányelvben biztosított ellátásokhoz való hozzáférés tekintetében.
31.
Egyetértek az alapeljárás felperesével és a Bizottsággal. Az alábbiakban ki fogom fejteni, hogy miért vélem úgy, hogy minimumjövedelemhez hasonló intézkedés e két rendelkezés hatálya alá tartozik (1., 2. és 3.), és miért tűnik összeegyeztethetetlennek velük (4. és 5.), az irányelv 29. cikkét érintő kisebb fenntartással (6.).
1. A munkavállaláshoz való hozzáférés
32.
A 2011/95 irányelv 26. cikkének (2) bekezdése a következőket követeli meg: „A tagállamok biztosítják, hogy a nemzetközi védelemben részesülő személyek számára – a saját állampolgárokra vonatkozókkal azonos feltételek mellett – olyan tevékenységeket kínáljanak fel, mint például a foglalkoztatáshoz kapcsolódó felnőttképzési lehetőségek, a szakképzés – ideértve szakmai továbbképzéseket is –, a munkahelyi gyakorlati tapasztalatok szerzése, valamint a munkaügyi hivatalok által nyújtott tanácsadás.” Ezen irányelv 26. cikkének (3) bekezdése azt is megköveteli, hogy „[a] tagállamok arra törekednek, hogy megkönnyítsék a nemzetközi védelemben részesülő személyek (2) bekezdésben említett tevékenységekhez való teljes körű hozzáférését”. (
14
)
33.
Álláspontom szerint a minimumjövedelemhez hasonló intézkedés e rendelkezések hatálya alá tartozik. Amint azt mind az INPS, mind az olasz kormány hangsúlyozza, ezen intézkedés kulcsfontosságú eleme a háztartás felnőtt tagjainak azon nyilatkozata, hogy azonnal képesek munkába állni, és az, hogy egy munkaügyi központtal „foglalkoztatási megállapodást” írnak alá. E megállapodás – amint azt a törvényerejű rendelet 4. cikkének (1) bekezdése megállapítja – „a foglalkoztatáshoz és a társadalmi befogadáshoz vezető, személyre szabott program, amely közösség szolgálatában végzett tevékenységeket, szakképzést, tanulmányok elvégzését, valamint egyéb, az illetékes közigazgatási szolgálatok által meghatározott, a munkaerő‑piaci integrációt és a társadalmi befogadást célzó kötelezettségeket foglal magában”.
34.
Már a két szóban forgó jogszabályi rendelkezésnek (a 2011/95 irányelv 26. cikke (2) bekezdésének és a törvényerejű rendelet 4. cikke (1) bekezdésének) a szövege is egyértelművé teszi, hogy az e rendelkezésekben felsorolt tevékenységek nagymértékben átfedésben vannak. Nehéz vitatni azt az álláspontot, hogy azon tevékenységek, amelyeket az olasz munkaügyi központoknak a minimumjövedelem kedvezményezettjei számára fel kell kínálniuk, a 2011/95 irányelv 26. cikkének (2) bekezdése értelmében vett „szakképzésnek” és „tanácsadásnak” tekinthetők.
35.
Mindkét rendelkezésnek ugyanis ugyanaz a célja. A 2011/95 irányelv 26. cikkének (2) és (3) bekezdésében meghatározott kötelezettségek egyértelműen szükségesek a 26. cikk (1) bekezdésében foglalt elv hatékonyságának biztosításához: „A tagállamok közvetlenül a nemzetközi védelem megadását követően engedélyezik a védelemben részesülő személyek számára, hogy az adott foglalkozásra, illetve a közszolgálatra vonatkozó általános szabályokkal összhangban, önálló vagy nem önálló jövedelemszerző tevékenységet folytassanak.” (
15
)
36.
A törvényerejű rendelet 4. cikkének (1) bekezdésében előírt intézkedések célja ugyanaz: a munkaerőpiacra való belépés megkönnyítése. Mind a törvényerejű rendelet preambuluma, mind pedig az 1. cikk (1) bekezdése olyan intézkedésre utal, amelynek célja a munkához való jog biztosítása a társadalomból és a munka világából való kizáródás veszélyének kitett személyek gazdasági támogatását és társadalmi integrációját célzó politikák révén.
37.
Ad abundantiam hozzátenném, hogy számos elem megerősíti a 2011/95 irányelv 26. cikkében meghatározott kötelezettség tág hatályát és az ezen irányelv rendszerén belüli jelentőségét.
38.
Először is, az e cikkben használt terminológia a rendelkezés átfogó jellegére utal: „olyan tevékenységek, mint” (nem kimerítő jellegű felsorolás), „foglalkoztatással kapcsolatos [képzési] lehetőségek” (tág és célhoz kötött kifejezés), „teljes körű hozzáférés” (hangsúlyos kifejezés). (
16
)
39.
Másodszor, a tagállamoknak nemcsak azt kell biztosítaniuk, hogy a szóban forgó tevékenységeket a nemzetközi védelemben részesülő személyek számára felkínálják (a 26. cikk (2) bekezdése), hanem meg is kell könnyíteniük az ezekhez való hozzáférést (e cikk (3) bekezdése). Amint az a 2011/95 irányelv preambulumában kifejtésre került, az uniós jogalkotó úgy vélte, hogy a nemzetközi védelemben részesülő személyeknek különleges igényei vannak, és társadalmi beilleszkedésük sajátos kihívásokkal szembesül (a (41) preambulumbekezdés), ezért „különösen törekedni kell azon – többek között pénzügyi korlátokkal kapcsolatos – problémák megoldására, amelyek akadályozzák a nemzetközi védelemben részesülő személyek foglalkoztatáshoz kapcsolódó képzési lehetőségekhez és szakképzéshez való hatékony hozzáférését” (a (42) preambulumbekezdés).
40.
Lényegében nem elegendő, hogy a 2011/95 irányelv 26. cikkének (2) bekezdésében meghatározott tevékenységek a nemzetközi védelemben részesülő személyek számára hozzáférhetőek; ezen irányelv 26. cikkének (3) bekezdése alapján a nemzeti hatóságoknak az ilyen hozzáférést esetlegesen gátló akadályok felszámolására irányuló kezdeményezéseket is kell tenniük. Ez a proaktív kötelezettség elég egyértelműen azt mutatja, hogy az uniós jogalkotó milyen nagy hangsúlyt fektetett arra, hogy a nemzetközi védelemben részesülő személyek a munkaerőpiacra való könnyebb beilleszkedésük érdekében képzés és tanácsadás formájában segítséget kapjanak. Az a tény, hogy a 2011/95 irányelv (42) preambulumbekezdése „pénzügyi korlátokra” hivatkozik, azt mutatja, hogy az irányelv és a törvényerejű rendelet értelemszerűen ugyanazt a törekvést tükrözi: szükség lehet arra, hogy a szóban forgó személyek számára bizonyos formában pénzügyi támogatást nyújtsanak, különben nem vehetnek részt a felkínált képzési és tanácsadási tevékenységekben.
41.
Következésképpen úgy vélem, hogy a törvényerejű rendelet 4. cikkének (1) bekezdésében meghatározottakhoz hasonló tevékenységek nagyrészt a 2011/95 irányelv 26. cikkének hatálya alá tartoznak.
2. Szociális védelem
42.
A 2011/95 irányelv 29. cikkének (1) bekezdése megköveteli a tagállamoktól, hogy „gondoskod[ja]nak arról, hogy a nemzetközi védelemben részesülő személyek […] a saját állampolgárok számára meghatározottakkal azonos feltételek mellett részesüljenek a szükséges szociális ellátásokban”. Meg kell tehát vizsgálni, hogy a minimumjövedelemhez hasonló nemzeti intézkedés e rendelkezés értelmében vett „szociális ellátásnak” minősül‑e.
a) Az uniós jog önálló fogalma
43.
Emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az uniós jog egységes alkalmazásának követelményéből és az egyenlőség elvéből az következik, hogy a jelentésének és hatályának meghatározása érdekében a tagállami jogokra kifejezett utalást nem tartalmazó uniós jogi rendelkezést az egész Unióban önállóan és egységesen kell értelmezni. (
17
)
44.
Márpedig, noha a 2011/95 irányelv nem tartalmazza a „szociális ellátás” fogalmának meghatározását, ezen irányelv 29. cikke e fogalom jelentését illetően a tagállamok jogára sem tartalmaz semmilyen utalást. Ebből következik, hogy a „szociális ellátásnak” az e cikkben foglalt fogalmát az említett irányelv alkalmazásában az uniós jog önálló fogalmának kell tekinteni, amelyet az összes tagállam területén egységesen kell értelmezni. (
18
)
45.
Az olasz kormány azonban nem ért ezzel egyet. Álláspontja szerint a Bíróság úgy ítélte meg, hogy a nemzeti jogra való hivatkozás hiánya ellenére továbbra is a nemzeti hatóságok feladata annak meghatározása, hogy mi minősül a 2011/95 irányelv 29. cikke értelmében vett „szociális ellátásnak”.
46.
Ez az érv nem meggyőző számomra. Úgy tűnik, hogy az olasz kormány tévesen értelmezi az ASGI és társai ítéletet. (
19
) Ezen ítéletben a Bíróság úgy határozta meg a „szociális ellátások” fogalmát, hogy az magában foglalja „az állami hatóságok által nemzeti, regionális vagy helyi szinten felállított ellátási rendszerek [összességét] […], amelyekhez olyan egyén folyamodhat, aki nem rendelkezik a saját maga és családtagjai eltartásához elegendő forrásokkal”. (
20
) Véleményem szerint a Bíróság pusztán tág meghatározást ad e fogalomra vonatkozóan, pontosítva, hogy az kiterjed az összes állami hatóság által felállított összes ellátási rendszerre (függetlenül attól, hogy az ellátási rendszer központi vagy decentralizált). A Bíróság semmiképpen sem utal arra, hogy a nemzeti hatóságok feladata lenne önállóan eldönteni, hogy mely intézkedések minősülnek szociális ellátásnak, és melyek nem.
47.
Az sem bír jelentőséggel, hogy a Bíróság ezen ítéletben végül a kérdést előterjesztő bíróságra bízta annak vizsgálatát, hogy az alapügy tárgyát képező nemzeti intézkedés „a 2011/95 irányelv 29. cikke értelmében vett szociális segítségnyújtási ellátást képez[ett]‑e”. A kérdést előterjesztő bíróságnak ugyanis nem a nemzeti jog alapján, hanem „[a fenti] fogalommeghatározásra figyelemmel” kellett ezt a vizsgálatot elvégeznie. (
21
)
b) A fogalom alkalmazása (I): a gazdasági előnyök, mint a szociális ellátás formája
48.
Amint azt a fenti 46. pontban említettem, a Bíróság a 2011/95 irányelv alkalmazásában a „szociális ellátás” fogalmát meglehetősen tágan és bizonyos mértékig nyitottan értelmezte. A szociális ellátás egyértelműen magában foglalja a „minimális jövedelemtámogatás[t], valamint betegségi, terhességi, illetve gyermeknevelési támogatás[t]” (az említett irányelv (45) preambulumbekezdése), de természetesen nem korlátozódik arra. E támogatásokat e preambulumbekezdés „alapellátásokként” határozza meg.
49.
A Bíróság meghatározása négy fő elemet tartalmaz, amelyek a szóban forgó ellátás struktúrájára („rendszer”), eredetére („állami hatóságok”), kedvezményezettjeire („elegendő forrásokkal nem rendelkező egyének”) és funkciójára (a kedvezményezett és családja eltartása) vonatkoznak. Bár a „szociális ellátás” fogalmának nincs egyetlen, általánosan elfogadott meghatározása, úgy tűnik számomra, hogy e fogalom Bíróság általi értelmezése összhangban van a fogalom általános értelmezésével. (
22
)
50.
Ezek alapján úgy vélem, hogy a minimumjövedelemhez hasonló intézkedés a 2011/95 irányelv 29. cikkének hatálya alá tartozik.
51.
Először is ezen intézkedés megfelel a fenti 49. pontban meghatározott valamennyi kritériumnak: elsőként általános támogatási mechanizmusról van szó; másodszor, azt a hatóságok állították fel; harmadszor, a kedvezményezettek rászoruló háztartások; negyedszer, annak egyik alapvető célja a „szegénység elleni küzdelem”.
52.
Általánosabban fogalmazva, a minimumjövedelem több olyan jellemzőt is mutat, amely a Bíróság ítélkezési gyakorlata szerint jellemzően szociális támogatási ellátásokra vonatkozik. (
23
) Konkrétan a szóban forgó nemzeti intézkedés két összetevőből álló pénzbeli ellátást ír elő, nevezetesen az alábbiakat: i. nem járulékalapú ellátás, amelyet a költségvetés finanszíroz; ii. rászorultsági alapú ellátás, amely – legalábbis bizonyos mértékig – figyelembe veszi a háztartás sajátos helyzetét és igényeit; valamint iii. olyan ellátás, amelynek célja a minimális létfenntartás biztosítása az egyének számára.
53.
Véleményem szerint az utolsó elem különösen fontos. A törvényerejű rendelet preambuluma ugyanis kifejezetten a szóban forgó intézkedés egyik céljaként utal a „minimális létfenntartás” biztosításának szükségességére. Ezenkívül az a tény, hogy a nyújtott gazdasági előny két összetevője a) „a háztartás jövedelmének kiegészítésére”, illetve b) „a bérelt lakásban fenntartott háztartások jövedelmének kiegészítésére” szolgál, egyértelműen kifejezi az intézkedés jellegét.
54.
Ezenfelül a törvényerejű rendelet preambuluma kifejezetten utal arra, hogy „rendkívüli módon szükséges és sürgős a szociális ellátási rendszer egyszerűsítése annak érdekében, hogy az biztos és alapvető legyen, és azzal a céllal, hogy újradefiniálják a kollektív jóléti modellt”. (
24
) Az e preambulum és a 2011/95 irányelv 29. cikke közötti szövegbeli megfelelés tehát nem tagadható.
55.
A törvényerejű rendelet 3. cikkében meghatározott gazdasági előny számos sajátossága megerősíti azt az elképzelést, hogy ezen ellátás a háztartás alapvető szükségleteinek kielégítésére szolgál. E rendelkezés (3) bekezdése szerint különösen az ellátás azon összegét, amelyet a kifizetést követő hónapban nem költöttek el vagy nem vettek fel, legalábbis részben levonják a következő havi kifizetésből. Ezenkívül a törvényerejű rendelet 5. cikke értelmében, amelyet közigazgatási rendelettel hajtottak végre, az ellátást kártyán fizetették ki, amely nem használható bizonyos termékek megvételére és szolgáltatások igénybevételére (például ékszerek és más luxuscikkek, műalkotások, szerencsejáték‑szolgáltatások, biztosítási szolgáltatások) vagy bizonyos ügyletekben (külföldi, online vagy közvetlen marketingszolgáltatások útján történő vásárlások).
c) A fogalom alkalmazása (II): az olasz kormány és az INPS kifogásai
56.
A szóban forgó intézkedés jellegére vonatkozó fenti megállapítást nem vonhatja kétségbe, hogy a törvényerejű rendelet 4. cikkének (1) bekezdése szerint a pénzbeli ellátások „a háztartás felnőtt tagjainak azon nyilatkozatától függ[nek], hogy […] azonnal képesek munkába állni […], valamint a foglalkoztatáshoz és a társadalmi befogadáshoz vezető, személyre szabott segítségnyújtási folyamatban való részvételtől, amely a közösség szolgálatában végzett tevékenységeket, a szakképzést, tanulmányok elvégzését és egyéb, az illetékes szolgálatok által meghatározott […] kötelezettségeket foglal magában”.
57.
Jóllehet a szociális ellátási rendszerek gyakran hozzáférhetőek az alacsony jövedelmű vagy kiszolgáltatott egyének és családok számára, anélkül, hogy különleges feltételeknek kellene megfelelniük (jogállásuk igazolásán túl), ennek ellenkezője sem ritka. Mind az Európai Unióban, mind azon kívül léteznek olyan szociális jóléti programok, amelyek bizonyos magatartással kapcsolatos követelmények teljesítésétől függően pénzügyi ellátásokat nyújtanak a rászoruló egyéneknek. Ezen programok vonatkozhatnak például munkakeresésre, képzésre vagy a közérdekű tevékenységekben való részvételre. Az ilyen programok célja a jelenlegi és a jövőbeni szegénység csökkentése az érintettek fejlődésének elősegítésével, különösen oktatási és szakképzési beruházással. A nyújtott pénzügyi ellátás tehát a jogszabályban meghatározott kötelezettségek teljesítésére ösztönöz. Ezért az is logikus, hogy az ilyen programok esetében a kötelezettségek be nem tartása a pénzügyi ellátás (és/vagy az egyéb nyújtott ellátások) felfüggesztéséhez vagy csökkentéséhez vezethet. (
25
)
58.
Ennek megfelelően ebben az összefüggésben nem az számít, hogy a gazdasági előnyt feltételhez kötve vagy feltétel nélkül nyújtják. Sokkal fontosabb annak ellenőrzése, hogy a feltételek – ha egyáltalán vannak – elősegítik‑e a szegénység elleni küzdelem végső célját azáltal, hogy segítséget nyújtanak a rászoruló egyéneknek. A jelen ügyben a feltételek összhangban vannak a jövőbeni szegénység elleni küzdelem céljával azáltal, hogy növelik annak valószínűségét, hogy a program kedvezményezettjei rövid‑ és középtávon munkát találnak.
59.
Megjegyzem továbbá, hogy a törvényerejű rendelet a 4. cikkének (2) és (3) bekezdésében a törvényerejű rendelet 4. cikkének (1) bekezdésében meghatározott kötelezettségek alól mentesített személyek különböző kategóriáit (többek között a 65. életévüket betöltött személyek, a fogyatékkal élők és a tanfolyamokon részt vevő személyek) foglalja magában. Ezekben az esetekben a gazdasági előnyt feltétel nélkül nyújtják.
60.
Ebben az összefüggésben azt a tényt sem tartom különösebben relevánsnak – amelyet az olasz kormány és az INPS kiemelt –, hogy a minimumjövedelmet „tizennyolc hónapot meg nem haladó, megszakítás nélküli időtartamra” biztosítják.
61.
A szociális ellátás gyakran ideiglenes jellegű, mivel elsősorban „biztonsági hálónak” szánják bizonyos helyzetek esetében, nem pedig állandó támogatási rendszernek. Ez annál is inkább igaz, mivel az ilyen ellátások nyújtását – mint például a minimumjövedelem esetében – attól teszik függővé, hogy a kedvezményezett teljesít‑e bizonyos kötelezettségeket, amelyek célja, hogy – amint azt korábban említettem – megkönnyítsék számára a más jövedelem‑ vagy támogatási formákhoz való későbbi hozzáférést, beleértve a foglalkoztatást is. Az érintett jelentős állami forrásokra tekintettel az is észszerű, hogy a költségvetési fegyelem miatt a hatóságok az ilyen gazdasági előnyök esetében előre meghatározott időtartamot határoznak meg. Ez arra ösztönzi a szóban forgó személyeket, hogy munkakeresésük során proaktívak legyenek.
62.
Mindenesetre megjegyzem, hogy a törvényerejű rendelet 3. cikkének (6) bekezdése szerint a minimumjövedelmet „meg lehet újítani, a kifizetést pedig minden egyes megújítás előtt egy hónapra fel kell függeszteni”, és hogy „a felfüggesztés nem alkalmazható [a 65. életévüket betöltött személyek] esetében”.
63.
Az olasz kormány és az INPS valójában elismeri, hogy a minimumjövedelem a szociális ellátás jellemzőit mutatja. Ugyanakkor azzal érvelnek, hogy az nem tekinthető kizárólag vagy elsősorban szociális ellátásnak. Hangsúlyozzák, hogy a minimumjövedelem összetett, vegyes jellegű intézkedés, és e tekintetben a Corte costituzionale (alkotmánybíróság) két ítéletére hivatkoznak, e problematikára rövidesen kitérek.
64.
Álláspontom szerint az intézkedés összetett felépítése és vegyes jellege nem zárja ki, hogy a 2011/95 irányelv 29. cikkének hatálya alá tartozzon.
65.
Meglehetősen gyakori, hogy a nemzeti jogszabályok új eszközök létrehozásával egyidejűleg különböző célokat követnek. E célok jellegétől függően a jogalkotó e célokat különböző mértékben követheti, vagy – amennyiben azok ellentétben állnak – megkísérelhet közöttük méltányos egyensúlyt teremteni. Természetesen a nemzeti jogszabályok különböző elemeket tartalmazó összetett struktúrával rendelkező mechanizmusokat vezethetnek be. Alkalmazásukat illetően ezen összetevők lehetnek önállóak és elkülöníthetők, vagy éppen ellenkezőleg, koherens és oszthatatlan egészet alkothatnak.
66.
Gyakran ez a helyzet áll fenn az olyan területeken elfogadott intézkedések esetében, mint a szociális ellátás, a szociális biztonság és a társadalmi integráció. A Bíróság például már 1974‑ben megállapította, hogy „nem zárható ki annak lehetősége, hogy valamely jogszabály a hatálya alá tartozó személyek, a céljai és az alkalmazási módja miatt mindkét [szociális biztonsági és szociális ellátási] kategóriához közel áll, ami akadályozza az intézkedések átfogó osztályozását”. (
26
) Ilyen esetekben a jogszabály értelmezőjének azonosítania kell az intézkedés meghatározó funkcióját (vagy funkcióit), amennyiben az az uniós jog alapján bizonyos következményekkel járhat. (
27
)
67.
A jelen ügyben azonban az intézkedés valójában különböző összetevőkből áll. Tekintettel a törvényerejű rendelet preambulumának szövegére, a rendelkező részében foglalt rendelkezésekre, valamint kinyilvánított céljaira és hatályára, nyilvánvalónak tűnik – különösen az uniós jog szempontjából –, hogy a szóban forgó nemzeti intézkedés két azonos jelentőségű pillér köré épül: gazdasági támogatás nyújtása (a törvényerejű rendelet 3. cikke) és a foglalkoztatási megállapodás, valamint a társadalmi befogadást célzó megállapodás végrehajtása (a törvényerejű rendelet 4. cikke). Az esetek többségében – bár nem kivétel nélkül – a minimumjövedelem do ut des mechanizmusként működik: a pénzügyi ellátást a személyes és szakmai fejlődésre vonatkozó kötelezettségvállalás fejében nyújtják.
68.
Úgy vélem, megállapításaim nemzeti jogi szempontból összhangban vannak a Corte costituzionale (alkotmánybíróság) megállapításaival. E bíróság a 2022. és 2025. évi ítéletében lényegében megállapította, hogy a minimumjövedelemre vonatkozó szabályozás nem tekinthető úgy, hogy pusztán a szociális ellátás egyik formájára vonatkozik; ezen ítéletek szerint a szociális ellátás azon eleme, amely valóban megjelenik az intézkedésben, olyan szélesebb jogi keretrendszer részét képezi, amely számos célt követ, különösen a munkaerőpiacra való visszailleszkedés és a társadalmi beilleszkedés célkitűzését. (
28
)
69.
Bár teljes mértékben egyetértek ezekkel a megállapításokkal, nem gondolom, hogy úgy értelmezhetők, mint amelyek igazolják, hogy a szociális ellátási funkció a többi funkcióhoz képest pusztán kiegészítő vagy másodlagos funkciónak tekinthető.
70.
A rászorulóknak nyújtott gazdasági előnyök – amint azt a fenti 48–55. pontban kifejtettem – a törvényerejű rendelet által létrehozott átfogó keretrendszer lényeges részét képezik. Ezenkívül – amint arra a fenti 59. pontban rámutattam – a kedvezményezettek bizonyos kategóriái esetében (akik közül sokan átmenetileg vagy véglegesen munkaképtelen egyének) ez az intézkedés egyetlen alkalmazható eleme, mivel ezen egyének mentesülnek a törvényerejű rendelet 4. cikkében meghatározott kötelezettségek alól. Ezekben az esetekben a minimumjövedelem elsősorban, ha nem kizárólagosan szociális ellátási intézkedésnek minősül. Ezen elem a minimumjövedelem olyan ellátásnak való minősítése ellen szól, amelynek célja kizárólag, sőt túlnyomórészt a munkaerőpiacra való belépés megkönnyítése. (
29
) Ebben az összefüggésben mellékesen megjegyezném azt is, hogy a minimumjövedelemre vonatkozó jogszabályt az azt elfogadó kormány általában „a szegénységet legyőző” (nem pedig „a munkanélküliséget legyőző”) intézkedésként mutatta be a sajtónak és a polgároknak.
71.
Végezetül hozzátenném, hogy a fentiekben tárgyalt elemek nagy jelentőségét a törvényerejű rendelet rendszerén belül a kérdést előterjesztő bíróság a jelen ügyben és a CU és ND ügyben is hangsúlyozta. (
30
) Ezt a következő pontokban kívánom tisztázni.
72.
Az olasz kormány észrevételeiben hangsúlyozza, hogy a Bíróság a CU és ND ítéletében nem vizsgálta, hogy a minimumjövedelem „szociális ellátásnak” minősül‑e, és csupán az előzetes döntéshozatal iránti kérelemben a kérdést előterjesztő bíróság által állítottakra hivatkozott. (
31
) Úgy vélem, hogy az olasz kormány azt sugallja, hogy e tekintetben a kérdést előterjesztő bíróság álláspontja téves volt.
73.
Ennek azonban a jelen ügyben mindenesetre nincs jelentősége. A CU és ND ügyben ugyanis a Bíróságot arra kérték, hogy a 2003/109 irányelv 11. cikke (1) bekezdésének d) pontja alapján vizsgálja meg a szóban forgó nemzeti intézkedést. E rendelkezés előírja, hogy „[a] huzamos tartózkodási engedéllyel rendelkező személyek az állampolgárokkal egyenlő elbánást élveznek […] társadalombiztosítás, szociális ellátás és szociális védelem [tekintetében] a nemzeti jog által meghatározottak szerint”. (
32
) Ezzel szemben, amint azt a jelen indítvány 43–47. pontjában kifejtettem, a 2011/95 irányelv 29. cikke értelmében vett „szociális ellátás” az uniós jog önálló fogalma, amelyet az egész Unióban egységesen kell értelmezni. Következésképpen a szóban forgó intézkedésnek a nemzeti jog szerinti minősítése a jelen ügyben nem meghatározó. (
33
)
74.
Végezetül, még ha úgy is lehetne (véleményem szerint quod non) tekinteni, hogy a gazdasági előny nyújtása az érintett egyének munkapiaci integrációjának fő céljához képest csupán kiegészítő és eszközjellegű, ezen ellátások nem tartoznának a 2011/95 irányelv hatálya alá. Amint ugyanis azt kifejtettem: i. a törvényerejű rendelet 4. cikkében meghatározott tevékenységek az irányelv 26. cikkének (2) bekezdése hatálya alá tartoznak; ii. az irányelv 26. cikkének (3) bekezdése megköveteli a tagállamoktól, hogy „megkönnyítsék” a (2) bekezdésben meghatározott tevékenységekhez való „teljes körű hozzáférést”; valamint iii. az irányelv (42) preambulumbekezdése előírja, hogy a tagállamoknak erőfeszítéseket kell tenniük többek között azon pénzügyi korlátok kezelésére, amelyek megakadályozhatják, hogy a nemzetközi védelemben részesülő személyek hozzáférjenek az ilyen tevékenységekhez.
75.
Ez lényegében azt jelenti, hogy ha a szóban forgó gazdasági előnyt ki lehetne zárni a 2011/95 irányelv 29. cikkének hatálya alól, akkor az valószínűleg ugyanezen irányelv 26. cikke (3) bekezdésének hatálya alá tartozna. Meglehetősen intuitívnak tűnik számomra, hogy a nemzetközi védelemben részesülő személyek kizárása olyan gazdasági előnyből, amelyet bármely más rászoruló egyénnek nyújtanak annak érdekében, hogy részt vehessenek a munkavállalással kapcsolatos tevékenységekben, szembe megy a 2011/95 irányelv 26. cikke (3) bekezdésének és (42) preambulumbekezdésének alapján szolgáló logikával.
76.
A fenti okok összessége miatt a törvényerejű rendelet 3. cikkében foglaltakhoz hasonló, szegénység elleni küzdelmet szolgáló gazdasági előny a 2011/95 irányelv 29. cikkének hatálya alá tartozik.
3. A 2011/95 irányelv 26. és 29. cikkének hatályára vonatkozó közbenső következtetések:
77.
Következésképpen a rászoruló egyéneknek ellátást nyújtó, a törvényerejű rendelettel bevezetett minimumjövedelemhez hasonló nemzeti intézkedés strukturális összetettsége és sokrétű jellege nem mentesítheti az értelmezőt azon kötelezettség alól, hogy annak lényeges elemeit megfelelően figyelembe vegye. Az ettől eltérő álláspont azzal a kockázattal járna, hogy a tagállamok számára lehetővé válna a 2011/95 irányelv alkalmazásának megkerülése oly módon, amely jogalkotói szuperfetációként jellemezhető: ugyanazon jogalkotási aktuson belül külön jogi mechanizmusok szándékosan történő egymásra építése, vagy összetett és polifunkcionális szabályozási keret létrehozása.
78.
Véleményem szerint a minimumjövedelmet megállapító nemzeti szabályozás két fő eleme nem csak hasonló jelentőségű, hanem elválaszthatatlanul összekapcsolódik és kiegészíti egymást.
79.
E tekintetben be kell vallanom, hogy a tárgyalás bizonyos pillanataiban az volt a benyomásom, hogy az olasz kormány ellentmondásba került azáltal, hogy a nemzeti intézkedés szociális jellegét a munkavállaláshoz való hozzáféréssel kapcsolatos elemeire való hivatkozással próbálta megcáfolni, majd az utóbbi jellemzőt a szociális jellegű elemeire való hivatkozással cáfolta. Képletesen szólva, az volt az érzésem, hogy e kormány azzal érvel, hogy 1 + 1= 0, miközben, mint a számtanban és a jelen ügyben is, 1 + 1 = 2.
80.
A fentiekben kifejtett okokból ugyanis e két összetevő a 2011/95 irányelv hatálya alá tartozik: i. a törvényerejű rendelet 4. cikkében előírt tevékenységek, amennyiben azok ezen irányelv 26. cikkének alkalmazásában a „munkavállaláshoz való hozzáféréssel” kapcsolatos tevékenységek, és ii. a törvényerejű rendelet 3. cikkében előírt gazdasági előnyök, amennyiben azok ezen irányelv 29. cikke értelmében vett „szociális ellátások”.
4. Közvetett hátrányos megkülönböztetés
81.
A 2011/95 irányelv 26. cikkének („saját állampolgárokra vonatkozókkal azonos feltételek mellett”) és 29. cikkének („a saját állampolgárok számára meghatározottakkal azonos feltételek mellett”) szövege egyértelművé teszi, hogy mindkét rendelkezés az egyenlő bánásmód elvének kifejeződése.
82.
A Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint az egyenlő bánásmódnak a Charta 20. pontjában foglalt elve az uniós jog általános elve, amely megköveteli, hogy az összehasonlítható helyzeteket ne kezeljék eltérő módon, és hogy a különböző helyzeteket ne kezeljék egyenlő módon, hacsak ez a különbségtétel objektív módon nem igazolható. (
34
) Ezen elv nemcsak a nyílt hátrányos megkülönböztetést tiltja, hanem annak minden olyan rejtett formáját is, amely bár látszólag semleges megkülönböztető szempontokon alapul, valójában ugyanahhoz az eredményhez vezet. (
35
)
83.
A Bíróság a CU és ND ítéletében megállapította, hogy a vizsgálthoz hasonló, tartózkodási időre vonatkozó követelmény az érintett tagállam állampolgáraihoz képest a harmadik országok huzamos tartózkodási engedéllyel rendelkező állampolgáraival szemben közvetett hátrányos megkülönböztetésnek minősül. (
36
) A jelen ügyben a nemzetközi védelemben részesülő személyek tekintetében nyilvánvalóan ugyanezt a következtetést kell levonni.
84.
A Bíróság által a CU és ND ítélet 50. pontjában megállapítottakat átfogalmazva, a tartózkodási követelmény „elsősorban a külföldi állampolgárokat érinti, ideértve többek között [a nemzetközi védelemben részesülő személyeket] is”.
85.
Jóllehet a nemzeti szabályozás az állampolgárság tekintetében valóban semleges, a tízéves tartózkodás követelménye egyenlőtlenné teszi annak alkalmazását. Az olasz állampolgárok túlnyomó többsége megfelel e követelménynek, a nemzetközi védelemben részesülő személyek túlnyomó többsége pedig nem, még akkor sem, ha a munkaerőpiachoz való hozzáféréssel és a szociális ellátásokkal kapcsolatos igényei hasonlóak.
86.
A minimumjövedelemhez hasonló nemzeti intézkedés tehát közvetett hátrányos megkülönböztetést jelent a nemzetközi védelemben részesülő személyekkel szemben.
5. Igazolás
87.
Amint azt a Bíróság következetesen megállapította, az állampolgárság alapján történő közvetett hátrányos megkülönböztetés főszabály szerint tilos, kivéve, ha objektív módon igazolható. Márpedig ahhoz, hogy e hátrányos megkülönböztetés igazoltnak minősüljön, alkalmasnak kell lennie valamely jogszerű cél elérésének biztosítására, és nem haladhatja meg az e cél eléréséhez szükséges mértéket. (
37
)
88.
E tekintetben az olasz kormány azzal érvel, hogy a szóban forgóhoz hasonló intézkedés jelentős gazdasági erőforrás‑befektetéssel jár. Túlmutat a rászoruló háztartásoknak nyújtott puszta pénzügyi támogatáson, mivel további költségekkel jár, különösen a kedvezményezettek és a munkaügyi központok által kötött megállapodások hatékonyságának biztosítása érdekében megfelelő szervezeti struktúra létrehozásával, valamint a kedvezményezetteket foglalkoztató vállalkozásoknak nyújtott adó‑ és szociális hozzájárulás alóli mentességből eredő költségekkel.
89.
Az olasz kormány azt állítja, hogy az adott körülmények között észszerű, hogy a nemzeti jogalkotó ezen összetett eszköz alkalmazását kizárólag a nemzeti közösségen belül egyértelműen letelepedett és annak állandó tagjainak tekinthető egyénekre korlátozza. A minimumjövedelem kedvezményezettjei számára előírt, meghosszabbított tartózkodás követelménye elválaszthatatlanul kapcsolódik az e kedvezményezettek és az érintett tagállam jogrendje közötti tényleges kapcsolat létrehozásának szükségességéhez.
90.
Ezen érveket nem tartom meggyőzőknek.
91.
Először is, magától értetődő, hogy a munkavállaláshoz való hozzáférést elősegítő tevékenységek megszervezése és a szociális ellátás nyújtása mind pénzügyi, mind adminisztratív szempontból költséges. (
38
) Olyan elemről van szó, amely a 2011/95 irányelv elfogadásakor nem kerülhette el az uniós jogalkotó figyelmét, e jogalkotó mégis úgy döntött, hogy a nemzetközi védelemben részesülő személyeket a saját állampolgárokkal azonosan kell kezelni. Az arra való hivatkozás, hogy a tagállamoknak erőfeszítéseket kell tenniük többek között annak érdekében, hogy megoldást találjanak azon pénzügyi korlátokra, amelyek megakadályozhatják, hogy a nemzetközi védelemben részesülő személyek hozzáférjenek az ilyen tevékenységekhez, azt mutatja, hogy az uniós jogalkotó tisztában volt azzal, hogy a 2011/95 irányelv végrehajtása bizonyos költségekkel jár a költségvetés számára.
92.
Az olasz kormánynak az intézkedés költségeire alapított érveinek elfogadása de facto a 2011/95 irányelv 26. és 29. cikkében meghatározott szabályoktól való íratlan eltérés bevezetését jelentené. Hozzátenném, hogy meglehetősen homályos hatályú eltérésről lenne szó, amely aláásná az irányelv „annak elősegítés[ére irányuló célját], hogy e személyek valamennyi tagállamban hozzáférhessenek az ellátások egy minimális szintjéhez”. (
39
)
93.
Amint azt a Bíróság az Ayubi ítéletben kimondta, a 2011/95 irányelv VII. fejezete (amely magában foglalja annak 26. és 29. cikkét) által biztosított jogok „kizárólag az e fejezetben rögzített feltételek tiszteletben tartása mellett korlátozhatóak, mivel a tagállamok nem jogosultak olyan korlátozások bevezetésére, amelyek nem szerepelnek itt”. (
40
) Sem a 2011/95 irányelv 26. cikke, sem pedig a 29. cikke nem teszi függővé a szóban forgó jogokat a felpereseknek az érintett tagállamban való tartózkodásának időtartamától. (
41
)
94.
Ezenfelül az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a tagállam nem hivatkozhat belső jogrendszere rendelkezéseire, gyakorlatára vagy helyzeteire az uniós jog által előírt kötelezettségek figyelmen kívül hagyásának igazolásaként. (
42
) Így pusztán az a tény, hogy az uniós szabályok teljes körű betartásának biztosítása összetett és/vagy költséges intézkedések elfogadását vagy módosítását vonhatja maga után, nem jelent érvényes igazolást e szabályok alkalmazásának elkerülésére. (
43
)
95.
A Bíróságnak az úgynevezett szociális turizmusra vonatkozó ítélkezési gyakorlata, amelyre az olasz kormány észrevételeiben többször hivatkozott, szintén nem bír jelentőséggel a jelen ügyben.
96.
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az uniós polgárokat főszabály szerint megilleti a más tagállamokban való szabad mozgáshoz és tartózkodáshoz való jog. Az uniós jog azonban nem biztosít a gazdaságilag inaktív személyek számára korlátlan hozzáférést a nemzeti szociális jóléti rendszerekhez. A munkavállalónak nem minősülő uniós polgárok szabad mozgáshoz való joga ennek megfelelően ahhoz a feltételhez kötött, hogy elegendő forrással és átfogó egészségbiztosítással rendelkezzenek, hogy ne jelentsenek terhet a fogadó tagállam szociális ellátási rendszerére. (
44
)
97.
Ezen elvekkel összhangban a Bíróság különösen azt állapította meg, hogy a tagállamok kizárhatják a szociális ellátásra való jogosultságból a más tagállamok gazdaságilag inaktív állampolgárait, akik a szabad mozgáshoz való jogukat kizárólag abból a célból gyakorolták, hogy egy másik tagállamban szociális ellátásban részesüljenek, és akik a fogadó tagállamban nem rendelkeznek az uniós jogi rendelkezéseken alapuló tartózkodási joggal. (
45
)
98.
Ettől eltérő megoldás elfogadhatatlan terhet jelentene azon tagállamok költségvetése számára, amelyek szociális ellátási politikája nagyvonalúbb. Ez pedig a szociális ellátáshoz való hozzáférés tekintetében a tagállamok közötti „csökkentési verseny” kockázatát jelentené. (
46
)
99.
A jelen ügy tárgyát képező helyzet azonban alapvetően különbözik attól a helyzettől, amelyet a Bíróság a szociális turizmussal kapcsolatos ügyekben vizsgált, és a Bíróság ítélkezési gyakorlatának logikája nem alkalmazható a nemzetközi védelemben részesülő személyek tekintetében.
100.
A nemzetközi védelemben részesülő személyek nem mozoghatnak korlátlanul szabadon az Európai Unión belül. Mozgásuk ugyanis nagyrészt arra a tagállamra korlátozódik, amelyik nemzetközi védelmet biztosított számukra. (
47
)
101.
Ezenfelül az a tény, hogy az érintett egyének nemzetközi védelemben részesültek, azt jelenti, hogy a szóban forgó tagállam területére való belépésüket nem a tagállam jóléti rendszerének kihasználása, hanem az üldöztetéstől való megalapozott félelem vagy a származási országban való súlyos sérelem elszenvedésének tényleges veszélye motiválta. (
48
) A nemzetközi védelemben részesülő személyek jogállása nem állandó; ha ugyanis adott egyén már nem minősül menekültnek vagy nem jogosult kiegészítő védelemre, a szóban forgó tagállamnak vissza kell vonnia, meg kell szüntetnie a jogállását, vagy meg kell tagadnia annak megújítását. (
49
) Ez a tartózkodási engedély visszavonásával és a szóban forgó egyén származási országába akár akarata ellenére való visszatérésével járhat (feltéve, hogy tiszteletben tartják a visszaküldés tilalmának elvét). (
50
)
102.
Ebből következik, hogy a 2011/95 irányelv 26. és 29. cikke alkalmazásának feltételeként a nemzetközi védelemben részesülő személyek számára az érintett tagállamban való tartós letelepedés vagy az e tagállam jogrendjével való tényleges és kellően szoros kapcsolat fennállása bizonyításának előírása nyilvánvalóan észszerűtlen és összeegyeztethetetlen az irányelv céljaival és szellemével.
103.
A fentiekben kifejtett okok miatt megállapítom, hogy az olasz kormány által a szóban forgó nemzeti intézkedés alátámasztására felhozott állítólagos igazolások nem kellően megalapozottak, és nem felelnek meg az alkalmazandó uniós jog szerinti jogszerű igazolás követelményének. Emiatt ezeket az érveket el kell utasítani.
6. Az „alapellátásokkal” kapcsolatos fenntartás
104.
Végül az olasz kormány azzal érvel, hogy amennyiben a Bíróság a minimumjövedelmet a 2011/95 irányelv 29. cikkének hatálya alá tartozó szociális védelmi rendszernek tekinti, akkor az nem tekinthető az ezen irányelv 29. cikkének (2) bekezdése és (45) preambulumbekezdése értelmében vett „alapellátásnak”.
105.
A 2011/95 irányelv 29. cikkének (2) bekezdése úgy rendelkezik, hogy a hátrányos megkülönböztetés tilalmának e rendelkezés (1) bekezdésében meghatározott általános szabályától eltérve „a tagállamok a kiegészítő védelemben részesített személyek számára nyújtandó szociális ellátásokat az alapellátásokra korlátozhatják, amelyeket aztán a saját állampolgároknak nyújtott mértékben és a rájuk alkalmazandó feltételek szerint kell biztosítani”. A 2011/95 irányelv (45) preambulumbekezdése viszont kimondja, hogy „[a] szociális védelem vonatkozásában a kiegészítő védelemben részesülőknek biztosítandó alapellátások nyújtásának módját és részleteit a nemzeti jogszabályoknak kell meghatározniuk. Azon lehetőséget, amely szerint az ilyen védelem az alapellátásokra korlátozható, úgy kell értelmezni, hogy annak legalább minimális jövedelemtámogatást, valamint betegségi, terhességi, illetve gyermeknevelési támogatást biztosítania kell, amennyiben ezen ellátásokat az adott tagállam nemzeti jogszabályai a saját állampolgárok számára is biztosítják.”
106.
A fentiekből következik, hogy először is az egyenlő bánásmód szabályától el lehet térni a kiegészítő védelemben részesülő személyek tekintetében (a menekültek tekintetében azonban nem). Ilyen esetekben a tagállamok dönthetnek úgy, hogy az állampolgároknak nyújtott szociális ellátásoknak csak bizonyos formái nyújthatók a kiegészítő védelemben részesülő személyeknek is. A tagállamok tehát e tekintetben bizonyos fokú mérlegelési jogkörrel rendelkeznek. E mérlegelési jogkör azonban nem korlátlan, mivel az ilyen kedvezményezetteknek mindenképpen nyújtani kell „alapellátásokat”. E fogalom magában foglalja legalább a minimális jövedelemtámogatást, a betegségi, a terhességi, illetve a gyermeknevelési támogatást. A Bíróság általánosabban megállapította, hogy az „alapellátások” fogalmát úgy kell értelmezni, hogy az „olyan ellátásokra utal, amelyek az egyének alapvető szükségleteinek kielégítését segítik, mint az étkezés, lakhatás és egészség élelmezés, a lakhatás és az egészségügy”. (
51
)
107.
Úgy tűnik, hogy a törvényerejű rendelet preambulumának szövege (amely a „minimális létfenntartás biztosításának szükségességére” utal) és 1. cikkének (1) bekezdése (amely szerint a minimumjövedelem „a rendelkezésre álló erőforrások keretei között biztosítja az ellátások alapvető szintjét”) összhangban van azzal az elképzeléssel, hogy a szóban forgó intézkedés alapellátásokra vonatkozik. Ezenfelül az intézkedés igénybevételéhez szükséges maximális éves háztartási jövedelem viszonylag alacsony küszöbértékei is alátámasztják ezt a következtetést. (
52
)
108.
Ugyanakkor azonban, ha léteznek egyéb olyan nemzeti intézkedések, amelyek a kiegészítő védelemben részesülő személyek számára az emberi méltóság tiszteletben tartását biztosító szintű alapellátásokat biztosítanak, (
53
) az olasz hatóságok jogszerűen kizárhatnák ezeket az egyéneket (beleértve az alapeljárás felperesét is) a minimumjövedelem gazdasági előnyeiből.
109.
A tárgyaláson az olasz kormányt annak közlésére kérték fel, hogy e követelmény teljesítése érdekében milyen intézkedések vannak hatályban. E kormány válasza meglehetősen homályos volt, és nem utalt semmilyen konkrét intézkedésre. Csupán azt állította, hogy léteznek különböző, regionális és helyi szinten elfogadott intézkedések, amelyek elegendőek ahhoz, hogy a kiegészítő védelemben részesülők számára biztosítsák a 2011/95 irányelvben meghatározott alapellátásokat.
110.
Ilyen körülmények között úgy vélem, hogy a Bíróság nem határozhat ebben a kérdésben. Ha a Bíróság egyetért, a kérdést előterjesztő bíróság feladata tehát annak vizsgálata, hogy a minimumjövedelemre vonatkozóhoz hasonló intézkedés kívül esik‑e a 2011/95 irányelv 29. cikkének (2) bekezdésében előírt „alapellátások” fogalmán, és mint ilyen, jogszerűen megtagadható‑e a kiegészítő védelemben részesülő személyektől.
111.
Végezetül csak annyit fűznék hozzá, hogy annak megállapítása szempontjából, hogy a 2011/95 irányelv 29. cikkének (2) bekezdése alkalmazható‑e az alapeljárásban, nem döntő az a Bizottság által a tárgyaláson kiemelt tény, hogy az olasz kormány korábban nemtett olyan nyilatozatot, hogy az e rendelkezésben meghatározott eltérésre kíván hivatkozni. A 2011/95 irányelv nem határoz meg ilyen követelményt. Természetesen tisztában vagyok azzal, hogy a Bíróság a a hasonló jogi eszközökre vonatkozó ítélkezési gyakorlatában bizonyos jelentőséget tulajdonított ennek az elemnek. (
54
) Mindazonáltal olyan jogszabályi rendelkezés hiányában, amely szerint ez az eltérés alkalmazásának elengedhetetlen feltétele lenne, nem gondolom, hogy a kérdést előterjesztő bíróságnak túlzott jelentőséget kellene tulajdonítania ennek az elemnek.
V. Végkövetkeztetések
112.
Következésképpen azt javaslom, hogy a Bíróság a Tribunale ordinario di Bergamo (bergamói rendes bíróság, Olaszország) által előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésre a következő választ adja:
A harmadik országbeli állampolgárok és hontalan személyek nemzetközi védelemre jogosultként való elismerésére, az egységes menekült‑ vagy kiegészítő védelmet biztosító jogállásra, valamint a nyújtott védelem tartalmára vonatkozó szabályokról szóló, 2011. december 13‑i 2011/95/EU európai parlamenti és tanácsi irányelv 26. és 29. cikkét
a következőképpen kell értelmezni:
–
azokkal ellentétes az olyan tagállami szabályozás, amely a nemzetközi védelemben részesülő személyek számára egyrészt a munkavállaláshoz való hozzáférést elősegítését célzó tevékenységekhez és másrészt a szociális ellátás bizonyos formáihoz való hozzáférést az ezen tagállam területén való legalább tízéves, az utolsó két évben megszakítás nélküli tartózkodásra vonatkozó követelményhez köti;
–
azokkal nem ellentétes az olyan szabályozás, amely nem biztosít hozzáférést a kiegészítő védelemben részesülők számára a szociális ellátás olyan formáihoz, amelyek nem minősülnek alapellátásnak.
(
1
)	Eredeti nyelv: angol.
(
2
)	2024. július 29‑i ítélet (C‑112/22 és C‑223/22, EU:C:2024:636, a továbbiakban: CU és ND ítélet).
(
3
)	A harmadik országok huzamos tartózkodási engedéllyel rendelkező állampolgárainak jogállásáról szóló, 2003. november 25‑i tanácsi irányelv (HL 2004. L 16., 44. o.; magyar nyelvű különkiadás 19. fejezet, 6. kötet, 272. o.) Ezen irányelv 11. cikke értelmében a huzamos tartózkodási engedéllyel rendelkező személyek az állampolgárokkal egyenlő bánásmódot élveznek többek között a „társadalombiztosítás, szociális ellátás és szociális védelem [tekintetében] a nemzeti jog által meghatározottak szerint”.
(
4
)	A Charta 34. cikke a „szociális biztonság[ra] és szociális segítségnyújtás[ra]” vonatkozik.
(
5
)	Lásd: CU és ND ítélet, 33–59. pont.
(
6
)	A harmadik országbeli állampolgárok és hontalan személyek nemzetközi védelemre jogosultként való elismerésére, az egységes menekült‑ vagy kiegészítő védelmet biztosító jogállásra, valamint a nyújtott védelem tartalmára vonatkozó szabályokról szóló, 2011. december 13‑i 2011/95/EU európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2011. L 337., 9. o.; helyesbítések: HL 2017. L 167.; 58. o., HL 2019. L 19., 20. o.).
(
7
)	A GURI 2019. március 29‑i 75. száma.
(
8
)	A GURI 2019. január 28‑i 23. száma.
(
9
)	Lásd ebben az értelemben: CU és ND ítélet, 26. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
(
10
)	Uo., 27. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
(
11
)	A GURI 2022. december 29‑i 303. száma.
(
12
)	Lásd például: 2014. február 27‑iPohotovosť ítélet (C‑470/12, EU:C:2014:101, 33. pont); 2016. március 3‑iEuro Bank végzés (C‑537/15, nem tették közzé, EU:C:2016:143, 34. és 35. pont).
(
13
)	HL L, 2024/1347.
(
14
)	Kiemelés tőlem.
(
15
)	Kiemelés tőlem.
(
16
)	Kiemelés tőlem.
(
17
)	Lásd többek között: 2022. szeptember 7‑iStaatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Az EUMSZ 20. cikk szerinti tartózkodási jog jellege) ítélet (C‑624/20, EU:C:2022:639, 19. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
18
)	Lásd analógia útján: uo., 20. és 21. pont.
(
19
)	2021. október 28‑i ítélet (C‑462/20, EU:C:2021:894).
(
20
)	Uo., 34. pont.
(
21
)	Uo., 35. pont.
(
22
)	Lásd például: Nemzetközi Munkaügyi Szervezet (ILO), „Universal social protection for climate action and a just transition”, World Social Protection Report 2024–26, 15. és 165. o. Lásd még bőséges hivatkozással: Vonk G., Olivier, M., „The fundamental right of social assistance: A global, a regional (Europe and Africa) and a national perspective (Germany, the Netherlands and South Africa)”, European Journal of Social Security, 21(3). kötet, 2019., 219–240. o.
(
23
)	Lásd többek között: 2016. június 14‑iBizottság kontra Egyesült Királyság ítélet (C‑308/14, EU:C:2016:436, 55. és 60. pont); 2021. július 15‑iThe Department for Communities in Northern Ireland ítélet (C‑709/20, EU:C:2021:602, 70. és 71. pont): Lásd még: Rantos főtanácsnok Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Kiutasítási határozat joghatásai) ügyre vonatkozó indítványa (C‑719/19, EU:C:2021:104, 101. pont); Szpunar főtanácsnok S ügyre vonatkozó indítványa (C‑411/20, EU:C:2021:1017, 52. pont).
(
24
)	Kiemelés tőlem.
(
25
)	Lásd például: Európai Bizottság, a Foglalkoztatás, a Szociális Ügyek és a Társadalmi Befogadás Főigazgatósága, Medgyesi, M., Conditional cash transfers and their impact on children, Synthesis Report, az Európai Unió Kiadóhivatala, Luxemburg, 2016; UNICEF, „Conditionality in cash transfers: UNICEF’s approach”, Social Inclusion Summaries, 2016; Rinaldi, F. M., Leone, L., „Conditional cash transfers in OECD countries: a realist synthesis”, Frontiers in Sociology, 8. kötet, 2023 (valamennyi elérhető online).
(
26
)	1974. október 9‑iBiason ítélet (24/74, EU:C:1974:99, 9. pont).
(
27
)	Lásd ebben az értelemben: 2015. szeptember 15‑iAlimanovic ítélet (C‑67/14, EU:C:2015:597, 45. pont).
(
28
)	2022. január 25‑i 19. sz. ítélet (3. pont) és 2025. március 20‑i 31. sz. ítélet (7. pont).
(
29
)	Lásd ebben az értelemben: 2009. június 4‑iVatsouras and Koupatantz ítélet (C‑22/08 és C‑23/08, EU:C:2009:344, 43. és 45. pont).
(
30
)	Lásd a 17. és 18. pontot.
(
31
)	Uo., 39–41. pont.
(
32
)	Kiemelés tőlem.
(
33
)	Lásd analógia útján: 1992. július 16‑iHughes ítélet (C‑78/91, EU:C:1992:331, 14. pont).
(
34
)	Lásd például: 2022. március 8‑iBezirkshauptmannschaft Hartberg‑Fürstenfeld (Közvetlen hatály) ítélet (C‑205/20, EU:C:2022:168, 54. pont).
(
35
)	Lásd többek között: CU és ND ítélet 48. pont.
(
36
)	Lásd az ítélet 49–52. pontját.
(
37
)	Lásd többek között: CU és ND ítélet, 53. pont.
(
38
)	Lásd hasonlóképpen: 2018. november 21‑iAyubi ítélet (C‑713/17, EU:C:2018:929, 34. pont).
(
39
)	Lásd a 2011/95 irányelv (12) preambulumbekezdését.
(
40
)	2018. november 21‑i ítélet (C‑713/17, EU:C:2018:929, 27. pont).
(
41
)	Lásd ebben az értelemben: uo., 28. pont.
(
42
)	Lásd például: 2019. november 12‑iBizottság kontra Írország (Derrybrieni szélerőműpark) ítélet (C‑261/18, EU:C:2019:955, 89. pont).
(
43
)	Lásd ebben az értelemben: 1973. február 8‑iBizottság kontra Olaszország ítélet (30/72, EU:C:1973:16, 10. és 11. pont); 2002. június 4‑iBizottság kontra Portugália ítélet (C‑367/98, EU:C:2002:326, 52. pont); 2012. december 19‑iBizottság kontra Írország ítélet (C‑374/11, EU:C:2012:827, 39. pont).
(
44
)	Lásd különösen az EUMSZ 21. cikk (1) bekezdését és a Charta 45. cikkének (1) bekezdését.
(
45
)	Lásd különösen: 2014. november 11‑iDano ítélet (C‑333/13, EU:C:2014:2358), és 2015. szeptember 15‑iAlimanovic ítélet (C‑67/14, EU:C:2015:597).
(
46
)	Lásd értelemszerűen: Wahl főtanácsnok van der Helder és Farrington ügyre vonatkozó indítványa (C‑321/12, EU:C:2013:406, 46–49. pont).
(
47
)	Lásd különösen a 2011/95 irányelv 33. cikkét és a Benelux Gazdasági Unió államai, a Németországi Szövetségi Köztársaság és a Francia Köztársaság kormányai között a közös határaikon történő ellenőrzések fokozatos megszüntetéséről szóló, 1985. június 14‑i Schengeni Megállapodás végrehajtásáról szóló egyezmény (HL 2000. L 239., 19. o.; magyar nyelvű különkiadás 19. fejezet, 2. kötet, 9. o.) 21. cikkét.
(
48
)	Lásd különösen a 2011/95 irányelv 2. cikkének d) és f) pontját.
(
49
)	Lásd a 2011/95 irányelv 11., 14., 16. és 19. cikkét.
(
50
)	Lásd többek között:EJEB, 2017. április 25., Krasniqi kontra Ausztria ítélet (CE:ECHR:2017:0425JUD004169712); 2021. április 15., K. I. kontra Franciaország ítélet (CE:ECHR:2021:0415JUD000556019). Lásd még: Mazák főtanácsnok Salahadin Abdulla egyesített ügyekre vonatkozó indítványa (C‑175/08, C‑176/08, C‑178/08 és C‑179/08, EU:C:2009:551, 45. pont).
(
51
)	Lásd többek között: CU és ND ítélet, 42. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
(
52
)	Lásd a törvényerejű rendelet 2. cikkének (1) és (4) bekezdését: összefoglalva, a körülményektől függően 6000 euró, 7560 euró vagy 9360 euró – a háztartást alkotó személyek száma és jogállása alapján módosítandó összegek.
(
53
)	Ennek az elvnek a fontosságát a 2011/95/EK irányelv (16) preambulumbekezdése hangsúlyozza. Lásd még a Charta 34. cikkének (3) bekezdését, amely elismeri „a jogot a tisztes megélhetést célzó szociális támogatásra […] mindazok esetében, akik nem rendelkeznek az ehhez elégséges pénzeszközökkel” (kiemelés tőlem).
(
54
)	Lásd például: 2020. november 25‑iIstituto nazionale della previdenza sociale (A huzamos tartózkodási engedéllyel rendelkező személyeknek járó családi ellátások) ítélet (C‑303/19, EU:C:2020:958, C‑303/19, 23. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat); valamint a CU és ND ítélet, 42. pont.