A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE1979. február 20. (*)„Mennyiségi korlátozásokkal azonos hatású intézkedések”A 120/78. sz. ügyben_a
Bírósághoz a Hessisches Finanzgericht (hesseni tartományi pénzügyi
bíróság) által az EGK‑Szerződés 177. cikke értelmében benyújtott, az e
bíróság előtta Rewe-Zentral Ag (székhelye: Köln)ésa Bundesmonopolverwaltung Für Branntwein (szeszes italok szövetségi monopóliumhivatala)között
folyamatban lévő eljárásban az EGK‑Szerződés 30. és 37. cikkének a
szeszes italokra vonatkozó monopóliumról szóló német törvény 100.
cikkének (3) bekezdésével kapcsolatban történő értelmezésére vonatkozó
előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában_A BÍRÓSÁG_tagjai:
H. Kutscher elnök, J. Mertens de Wilmars és Mackenzie Stuart
tanácselnökök, A. M. Donner, P. Pescatore, M. Sørensen, A. O’Keeffe, G.
Bosco és A. Touffait bírák_főtanácsnok: F. Capotorti_hivatalvezető: A. Van Houtte_meghozta a következőÍtéletet1        Az
1978. április 28-i végzéssel, amely 1978. május 22-én érkezett a
Bírósághoz, a Hessisches Finanzgericht az EGK-Szerződés 177. cikke
alapján előzetes döntéshozatal céljából két, az EGK-Szerződés 30. és 37.
cikkének értelmezésére vonatkozó kérdést terjesztett a Bíróság elé
annak eldöntése érdekében, hogy a szeszes italok kereskedelmére
vonatkozó német szabályozásnak a szeszes italok különböző fajtáira
vonatkozóan minimális alkoholtartalmat meghatározó rendelkezése
összeegyeztethető-e a közösségi joggal.2        Az
előzetes döntéshozatalra utaló végzésből következik, hogy az
alapeljárás felperesének szándékában állt egy rakomány Franciaországból
származó „cassis de Dijon”-t importálni a Németországi Szövetségi
Köztársaságban történő forgalomba hozatal céljából.Amikor
a felperes a szeszes italok szövetségi monopóliumhivatalához
(Bundesmonopolverwaltung) fordult annak érdekében, hogy megszerezze a
kérdéses termékre vonatkozó behozatali engedélyt, e hivatal
tájékoztatta, hogy elégtelen alkoholtartalma miatt a termék nem
rendelkezik a Németországi Szövetségi Köztársaságban történő forgalomba
hozatalhoz megkívánt tulajdonságokkal.3        A
hivatal ezen álláspontja a „Branntweinmonopolgesetz” 100. cikkén és a
monopóliumhivatal által e rendelkezés alapján elfogadott szabályokon
alapul, amelyek a likőrök és más szeszes italok meghatározott fajtáira
minimális alkoholtartalmat határoznak meg (1958. február 28-i Verordnung
über den Mindestweingeistgehalt von Trinkbranntweinen, Bundesanzeiger,
1958. március 11., 48. szám.).A fenti
rendelkezésekből következik, hogy a gyümölcslikőrök – mint amilyen a
„cassis de Dijon” is – forgalomba hozatalának feltétele a 25
térfogatszázalék minimális alkoholtartalom, míg a kérdéses,
Franciaországban szabad forgalomban lévő termék alkoholtartalma 15–20
térfogatszázalék között van.4        A
felperes szerint a minimális alkoholtartalom német jogszabályok által
történő meghatározásának az a következménye, hogy a Közösség más
tagállamaiból származó, ismert szeszes italok nem hozhatók fogalomba a
Németországi Szövetségi Köztársaságban, és hogy ezért e rendelkezés az
áruk tagállamok közötti szabad mozgásának korlátozását jelenti, túllépve
a tagállamoknak fenntartott kereskedelmi szabályozás keretein.A
felperes szerint a behozatalra vonatkozó mennyiségi korlátozással
azonos hatású intézkedésről van szó, amely ellentétes az EGK-Szerződés
30. cikkével.Mivel ráadásul a szeszes
italokra vonatkozó monopólium igazgatásának keretében hozott
intézkedésről van szó, a felperes azon az állásponton van, hogy a 37.
cikket is megsértették, amely szerint a tagállamok fokozatosan minden
kereskedelmi jellegű állami monopóliumot kiigazítanak oly módon, hogy az
átmeneti időszak végére az áruk beszerzési és értékesítési feltételeire
vonatkozóan a tagállamok állampolgárai között kizárjanak minden
hátrányos megkülönböztetést.5        E
jogvita eldöntése érdekében a Hessisches Finanzgericht két kérdést
terjesztett a Bíróság elé, melyek megfogalmazása a következő:a)      Az
EGK-Szerződés 30. cikke szerinti behozatalra vonatkozó mennyiségi
korlátozásokkal azonos hatású intézkedések fogalmát úgy kell-e
értelmezni, hogy az alkalmazandó az emberi fogyasztásra szánt szeszes
italok minimális szesztartalmának meghatározására is, amelyet a szeszes
italokra vonatkozó monopóliumról szóló német törvény ír elő, és amely
megakadályozza a Németországi Szövetségi Köztársaságban más tagállamok
olyan hagyományos termékeinek a forgalomba hozatalát, amelyek
szesztartalma alacsonyabb, mint a rögzített határérték?b)      Ilyen
minimális szesztartalom előírása az EGK-Szerződés 37. cikke szerinti, a
tagállamok állampolgárai közötti, az áruk beszerzési és értékesítési
feltételei terén történő hátrányos megkülönböztetése fogalmába
tartozik-e?6        A
nemzeti bíróság így az értelmezés azon elemeit kéri, amelyek lehetővé
teszik annak eldöntését, hogy a minimális alkoholtartalom követelménye a
Szerződés 30. cikke szerinti, a tagállamok közötti kereskedelemben
minden mennyiségi korlátozással azonos hatású intézkedés tilalmának,
vagy a 37. cikk szerinti, az áruk beszerzési és értékesítési feltételei
terén történő minden, a tagállamok állampolgárai közötti hátrányos
megkülönböztetés tilalmának hatálya alá tartozik-e.7        Meg
kell jegyezni erre vonatkozóan, hogy a 37. cikk a kereskedelmi jellegű
állami monopóliumokra vonatkozó különös rendelkezés.E
rendelkezés következésképpen nem irányadó azon nemzeti rendelkezések
tekintetében, amelyek nem valamely állami monopólium különleges
funkciójának – azaz kizárólagossági jogának – ezen állami monopólium
általi gyakorlására, hanem általában a szeszes italok előállítására és
forgalmazására vonatkoznak, és nincs jelentősége annak, hogy ez utóbbiak
a kérdéses monopólium körébe tartoznak-e.Ilyen
körülmények között a nemzeti bíróság által említett intézkedés
Közösségen belüli kereskedelemre való hatását kizárólag az első
kérdéssel érintett 30. cikkből eredő követelmények szempontjából kell
vizsgálni.8        Az
alkohol előállítására és forgalmazására vonatkozó közös szabályozás
hiányában – 1976. december 7-én a Bizottság egy rendelettervezetet (HL C
309., 2. o.) nyújtott be a Tanácshoz, amellyel kapcsolatban ez utóbbi
még nem intézkedett – a tagállamok feladata, hogy szabályozzák a saját
területükön az alkohol és az alkoholtartalmú italok előállítását és
forgalmazását.El kell fogadni a Közösségen
belüli mozgásnak a kérdéses termékek forgalmazására vonatkozó nemzeti
jogszabályok különbségeiből eredő akadályait, amennyiben elismerhető,
hogy ezek az előírások olyan feltétlenül érvényesítendő követelményeknek
való megfelelés érdekében szükségesek, mint amilyen különösen az
adóellenőrzés hatékonysága, a közegészség védelme, a kereskedelmi
ügyletek tisztességessége vagy a fogyasztóvédelem.9        Az
eljárásba beavatkozó Németországi Szövetségi Köztársaság kormánya
különböző érveket hozott fel, amelyek szerinte igazolják a szeszes
italok minimális alkoholtartalmára vonatkozó rendelkezések alkalmazását,
kiemelve egyrészt a közegészség védelmére, másrészt a fogyasztók
tisztességtelen kereskedelmi gyakorlat elleni védelmére vonatkozó
megfontolásokat.10      Ami
a közegészség védelmét illeti, a német kormány szerint a minimális
alkoholtartalom nemzeti jogszabályok általi meghatározásának a célja
annak elkerülése, hogy a szeszes italok, különösen az alacsony
alkoholtartalmú italok elterjedjenek a nemzeti piacon, mivel az ilyen
termékek szerinte könnyebben idézhetnek elő függőséget, mint a magasabb
alkoholtartalmú italok.11      Az
ilyen megfontolások nem döntőek, hiszen a fogyasztó a piacon gyenge
vagy közepes alkoholtartalmú termékek rendkívül változatos skáláját
szerezheti be, és ráadásul a német piacon szabad forgalomban lévő, magas
alkoholtartalmú italok nagy részét általában higított formában
fogyasztják.12      A
német kormány kiemeli még, hogy az alacsonyabb alkoholtartalomra
vonatkozó határérték meghatározása bizonyos likőrök esetében a
fogyasztók védelmét szolgálja a szeszes italok előállítóinak vagy
forgalmazóinak tisztességtelen gyakorlatával szemben.Ez
az érvelés azon a megfontoláson alapul, hogy az alkoholtartalom
csökkentése versenyelőnyt jelentene a magasabb alkoholtartalmú italokkal
szemben, mivel az alkohol az italok összetételében messze a legdrágább
alkotóelem, az arra kivetett jelentős adóteher miatt.Ezenfelül
a német kormány szerint az alkoholtartalmú termékek szabad mozgásának
elfogadása – amennyiben e termékek alkoholtartalmukat tekintve
megfelelnek az előállító országok szabályainak – azzal a hatással járna,
hogy a Közösségben a tagállamok bármelyikében elfogadott legalacsonyabb
alkoholtartalom lenne a közös szabvány, sőt, az hatástalanná tenne a
tárgyra vonatkozó minden előírást, mivel több tagállam szabályozása nem
szab meg semmiféle ilyen jellegű alsó határértékeket.13      A
Bizottság megfelelő indokoltan mutatott rá arra, hogy az italok
alkoholtartalmára vonatkozó határértékek meghatározása a kereskedelmi
ügyletek és a fogyasztóknak szóló ajánlatok nagyobb átláthatóságának
érdekében a forgalmazott termékek és azok elnevezésének szabványosítását
szolgálhatja.Mindazonáltal a minimális
alkoholtartalom kötelező előírása nem tekinthető a kereskedelmi ügyletek
tisztességessége alapvető garanciájának, mivel könnyen biztosítható a
vevő megfelelő tájékoztatása a származásnak és az alkoholtartalomnak a
termékek csomagolásán való megjelölésének előírásával.14      Az
előbbiekből következik, hogy a szeszes italok minimális
alkoholtartalmára vonatkozó előírások nem szolgálnak olyan közérdekű
célt, amelynek elsőbbsége lenne az áruk szabad mozgásának
követelményével szemben, amely a Közösség egyik alapvető szabályát
jelenti.Az ilyen jellegű előírások
gyakorlati hatása elsősorban a magasabb alkoholtartalmú italok előnyben
részesítése az ezen előírásnak meg nem felelő, más tagállamokból
származó termékeknek a nemzeti piactól való távoltartásával.Következésképpen
a minimális alkoholtartalomra vonatkozó egyoldalú követelmény, amelyet
egy tagállami szabályozás a szeszes italok forgalmazására vonatkozóan
előír, a kereskedelemnek a Szerződés 30. cikkének rendelkezéseivel össze
nem egyeztethető akadályát jelenti.Nincs
tehát olyan elfogadható indok, amely alapján meg lehetne akadályozni,
hogy a tagállamok bármelyikében jogszerűen előállított és forgalmazott
szeszes italokat bármely másik tagállam piacára bevezessék anélkül, hogy
e termékek mozgását a nemzeti jogszabályok által meghatározott
határértéknél alacsonyabb alkoholtartalmú italok forgalmazásának
törvényi tilalmával megakadályoznák.15      Következésképpen
az első kérdésre adandó válasz az, hogy a Szerződés 30. cikkében
szereplő „behozatalra vonatkozó mennyiségi korlátozásokkal azonos hatású
intézkedések” fogalmát úgy kell érteni, hogy az e rendelkezésben előírt
tilalom hatálya alá tartozik az emberi fogyasztásra szánt szeszes
italokra vonatkozó minimális alkoholtartalom megállapítása, amelyet egy
tagállam jogszabályai írnak elő, ha másik tagállamban jogszerűen
előállított és forgalmazott szeszes italok behozataláról van szó. A költségekről16      A
Bíróságnál észrevételt előterjesztő Dán Királyság kormánya, a
Németországi Szövetségi Köztársaság kormánya, valamint az Európai
Közösségek Bizottsága részéről felmerült költségek nem téríthetők meg.Mivel
ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a nemzeti
bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a
bíróság dönt a költségekről.A fenti indokok alapjánA BÍRÓSÁGa Hessisches Finanzgericht 1978. április 28-i végzésével hozzá intézett kérdésekre válaszolva a következőképpen határozott:A
Szerződés 30. cikkében szereplő „behozatalra vonatkozó mennyiségi
korlátozásokkal azonos hatású intézkedések” fogalmát úgy kell érteni,
hogy az e rendelkezésben előírt tilalom hatálya alá tartozik az emberi
fogyasztásra szánt szeszes italokra vonatkozó minimális alkoholtartalom
megállapítása, amelyet egy tagállam jogszabályai írnak elő, ha másik
tagállamban jogszerűen előállított és forgalmazott szeszes italok
behozataláról van szó.KutscherMertens de WilmarsMackenzie StuartDonnerPescatoreSørensenO’KeeffeBoscoTouffaitKihirdetve Luxembourgban, az 1979. február 20‑i nyilvános ülésen.A. Van Houtte       H. Kutscherhivatalvezető       elnök** Az eljárás nyelve: német.