62007CC0335
JULIANE KOKOTT
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2009. március 26. (
1
)
C-335/07. sz. ügy
Az Európai Közösségek Bizottsága
kontra
Finn Köztársaság
„Tagállami kötelezettségszegés — Környezet — 91/271/EGK irányelv — Települési szennyvíz kezelése — Szigorúbb nitrogénkezelés megkövetelésének elmulasztása valamennyi, 10 000 lakosegyenértéknél nagyobb agglomerációt kiszolgáló települési szennyvíztisztító telepen”
I – Bevezetés
1.
A Balti-tengert csaknem kizárólag az Európai Közösség tagállamai veszik körül. Állapota ezért különösen egyértelműen mutatja, hogy az európai környezetjog képes-e megakadályozni a tengeri környezet károsodását és kiküszöbölni a károkat.
2.
A jelen jogsértési eljárás a Balti-tenger egyik különösen súlyos problémáját érinti, nevezetesen az eutrofizációt, azaz a tápanyagfölösleget. A Balti-tenger vize túl sok nitrogént és foszfort tartalmaz, mivel e tápanyagokat túlzott mértékben bocsátják a Balti-tengerbe az azt körülvevő szárazföldekről. Ez különösen a vízinövények túlzott növekedéséhez vezet. Amikor e növények elhalnak, a vízből oxigént vonnak el. Emellett elszaporodhatnak a cianobaktériumok (kékmoszatok), amelyek méreganyagokat termelnek.
3.
A jelen ügyben a települési szennyvízzel a Balti-tengerbe bocsátott nitrogénről van szó. E szennyvíz tisztítását az 1998. február 27-i 98/15/EK bizottsági irányelvvel (
2
) módosított, a települési szennyvíz kezeléséről szóló, 91/271/EGK tanácsi irányelv (
3
) (a továbbiakban: a szennyvízről szóló irányelv) szabályozza.
4.
Ezen irányelvre támaszkodva a Bizottság azt követeli Finnországtól és Svédországtól, hogy azok minden, meghatározott méretnél nagyobb szennyvíztisztító telepe csökkentse a tisztított szennyvízben a nitrogén arányát.
5.
Az érintett tagállamok a Bizottsággal szemben lényegében úgy érvelnek, hogy a nitrogénmennyiség csökkentése a Balti-tenger érintett területein, különösen a Botteni-öbölben, nem mindenütt szükséges az eutrofizáció megakadályozása érdekében.
II – Jogi háttér
A – A szennyvízről szóló irányelv
6.
Svédország és Finnország tekintetében a szennyvízről szóló irányelv fenntartások nélkül érvényes az 1995. január 1-jei belépés óta.
7.
A vonatkozó szabályozás kiindulópontja a szennyvízről szóló irányelvnek az érzékeny területek kijelöléséről és az ezzel kapcsolatban végrehajtandó szennyvíztisztításról szóló 5. cikkének (1), (2), (3) és (5) bekezdése:
„(1)   A (2) bekezdés érdekében a tagállamok 1993. december 31-ig kijelölik az érzékeny területeket, a II. mellékletben megállapított kritériumoknak megfelelően.
(2)   A tagállamok biztosítják, hogy a gyűjtőrendszerekbe vezetett települési szennyvizet érzékeny területekre való kibocsátásuk előtt a 4. cikkben leírtnál szigorúbb követelményeket kielégítő tisztításnak vessék alá, legkésőbb 1998. december 31-ig, a 10000 LE-nél [lakosegyenérték (
4
)] nagyobb agglomerációk minden kibocsátott vize esetében.
(3)   A (2) bekezdésben leírt települési szennyvíztisztító telepek kibocsátásának meg kell felelnie az I. melléklet B. szakaszának megfelelő követelményeinek. Ezek a követelmények a 18. cikkben megállapított eljárással összhangban módosíthatók.
(4)   […]
(5)   Az érzékeny területek vízgyűjtő területein elhelyezkedő és azok szennyezéséhez hozzájáruló települési szennyvíztisztító telepek kibocsátásaira a (2), (3) és (4) bekezdés vonatkozik.
(6)   […]”
8.
Az 5. cikk (2) bekezdése értelmében vett szigorúbb tisztításról az I. melléklet B szakaszának 3. pontja a következőt rögzíti:
„3.   A települési szennyvíztisztító telepek a II. melléklet A. szakaszának a) pontjában megjelölt, eutrofizációnak kitett érzékeny területekre történő kibocsátásainak ezenfelül ki kell elégíteniük a 2. táblázat követelményeit is.”
9.
A 2. táblázat határértékeket tartalmaz a kibocsátandó szennyvízben található foszfor és nitrogén tekintetében. A cím értelmében:
„A települési szennyvíztisztító telepeknek eutrofizációra hajlamos érzékeny területre történő kibocsátásaira vonatkozó követelmények. A helyi sajátosságoktól függően egyik vagy mindkét paraméter alkalmazható. Vagy a koncentrációra vagy a százalékos csökkenésre vonatkozó értékeket kell alkalmazni.”
10.
A nitrogénmennyiség csökkenésével e táblázat második sora értelmében vagy a 10000 és 100000 lakosegyenérték közötti agglomerációk tekintetében 15 mg/l, illetve nagyobb közösségek tekintetében 10 mg/l határértéket kell elérni, vagy a nitrogénterhelés minimálisan 70–80%-os százalékos csökkenését.
11.
A II. melléklet A. szakaszának a) pontja meghatározza az érzékeny területek kiválasztási feltételeit:
„A. Érzékeny területek
A víztestet érzékeny területnek kell tekinteni, ha az alábbi csoportok valamelyikébe tartozik:
a)
eutróf állapotú, vagy megelőző intézkedések híján a közeli jövőben eutróffá váló természetes édesvizű tavak, más édesvizű víztestek vagy torkolati- és parti vizek.
Az alábbi elemeket kell figyelembe venni annak megfontolásakor, hogy milyen tápanyagot kell csökkenteni további kezelés során:
i.
tavak, valamint folyók, amelyek olyan tavakba/tározókba/zárt öblökbe ömlenek, amelyekben kicsi a vízcsere, és ezáltal bekövetkezhet a tápanyagok feldúsulása. Ezeken a területeken gondoskodni kell a foszfor eltávolításáról, kivéve ha bizonyítható, hogy ennek nincs hatása az eutrofizáció mértékére. Nagy agglomerációkból származó vízkibocsátás esetén a nitrogén eltávolítását is meg kell fontolni;
ii.
gyenge vízcseréjű torkolatok, öblök és más parti vizek, vagy amelyekbe nagy mennyiségű tápanyag kerül. Ezeken a területeken a kisebb agglomerációk kibocsátásainak általában nincs nagy jelentősége, de nagy agglomerációk esetében gondoskodni kell a foszfor és/vagy nitrogén eltávolításáról is, hacsak nem bizonyítható, hogy ennek nincs hatása az eutrofizáció mértékére;”
12.
A 2. cikk 11–13. pontja a következőképpen határozza meg az eutrofizáció, a torkolat és a tengerparti vizek fogalmát:
„11.
»eutrofizáció«: tápanyagoknak, különösen nitrogén-, illetve foszforvegyületeknek a vízben való feldúsulása, ami algák és magasabb rendű növények növekedésének felgyorsulását okozza, és ezzel a biológiai egyensúly megbomlásához, és a szóban forgó víz minőségének romlásához vezet;
12.
»torkolat«: egy folyó tengerbe beömlésénél az édes víz és a parti vizek közötti átmeneti terület. A tagállamok ezen irányelv alkalmazásában, a végrehajtási program részeként megállapítják a torkolatok külső (tenger felőli) határait, a 17. cikk (1) és (2) bekezdése intézkedéseinek megfelelően;
13.
»tengerparti vizek«: a sekély víz vonalán vagy a torkolat külső határán kívüli vizek.”
B – A Balti-tenger térsége tengeri környezetének védelméről szóló egyezmény
13.
Néhány tagállam és az Orosz Föderáció mellett a Közösség is a Balti-tenger térsége tengeri környezetének védelméről szóló egyezmény (a továbbiakban: a Balti-tengerről szóló egyezmény) (
5
) szerződő fele.
14.
Az egyezmény 3. cikke tartalmaz néhány alapelvet és kötelezettséget, különösen a Balti-tenger védelmére és egyensúlyának helyreállítására vonatkozó általános kötelezettséget, valamint az elővigyázatosság elvének különleges definícióját:
„(1)   A szerződő felek önállóan vagy közösen minden megfelelő törvényi, közigazgatási és más vonatkozó intézkedést meghoznak a környezetszennyezés megelőzésére és kiküszöbölésére a Balti-tenger térsége ökológiai egyensúlyának visszaállítása és megőrzése érdekében.
(2)   A szerződő felek az elővigyázatosság elvét alkalmazzák, azaz megelőző intézkedéseket hoznak, ha indokolt feltételezni, hogy a közvetlenül vagy közvetve a tengeri környezetbe bocsátott anyagok vagy energia veszélyt jelenthet az emberi egészségre, árthat az élő erőforrásoknak és a tengeri ökoszisztémának, károsíthatja a környezet rekreációs értékét, vagy akadályozhatja a tenger egyéb jogszerű felhasználását, még akkor is, ha nincs meggyőző bizonyítéka a tengerbe bocsátás és az ezzel járó állítólagos hatások közötti ok-okozati összefüggésnek.
(3)   […]”
15.
A szennyvíztisztító telepekre vonatkozó követelmények tekintetében különösen a 6. cikk (1) bekezdésében lefektetett, a szárazföldi eredetű szennyeződések megakadályozására és kiküszöbölésére vonatkozó kötelezettség bír jelentőséggel:
„(1)   A szerződő felek vállalják, hogy a Balti-tenger térsége szárazföldi eredetű környezetszennyezését többek között az összes forrás vonatkozásában rendelkezésre álló legjobb környezetvédelmi gyakorlat és pontszerű források esetében az elérhető legjobb technológia alkalmazásával megakadályozzák és kiküszöbölik. A Balti-tenger vízgyűjtő területén valamennyi szerződő fél, szuverenitása sérelme nélkül meghozza az e cél érdekében szükséges intézkedéseket.
(2)   […]”
16.
A 19. és azt követő cikkek szabályozzák a helsinki székhelyű Balti-tengeri Környezetvédelmi Bizottságot (a továbbiakban: Helsinki Bizottság). E bizottságban az egyezmény minden szerződő fele képviselteti magát. Amennyiben a Közösség rendelkezik hatáskörrel, a Bizottság képviseli a tagállamokat.
III – A tényállás, a pert megelőző eljárás és a kereseti kérelmek
17.
Finnországban és Svédországban a 10000 lakosegyenértéknél nagyobb agglomerációk kötelesek szennyvizeiket a szennyvízről szóló irányelv 5. cikke (2) bekezdésének értelmében vett szigorúbb tisztításnak alávetni, mivel mindkét tagállam az 5. cikk (1) bekezdése értelmében érzékenynek minősítette vizei egészét.
18.
A Bizottság azt a felfogást képviseli, hogy e szigorúbb tisztításnak többek között a szennyvizekben lévő nitrogénarány csökkentésére kell irányulnia. Mivel ez e tagállamok nem minden érintett agglomerációjában valósul meg, elindította a jelen jogsértési eljárásokat, és (Finnország tekintetében) a 2002. július 1-jei illetve (Svédország tekintetében) a felszólító leveleket követően, mindkét tagállamnak indokolással ellátott állásfoglalást küldött.
19.
Miután a két tagállam egyike sem követte ezen állásfoglalást, a Bizottság keresetet nyújtott be 2007. július 16-án Finnország (C-335/07. sz. ügy) és Svédország (C-438/07. sz. ügy) ellen.
20.
A Bizottság a C-335/07. sz. ügyben kérelmezi, hogy a Bíróság
—
állapítsa meg, hogy a Finn Köztársaság – mivel a 10000 LE-nél nagyobb agglomerációjú települések esetében nem rendelkezett a gyűjtőrendszerekbe vezetett összes települési szennyvíz szigorúbb tisztításáról – nem teljesítette a települési szennyvíz kezeléséről szóló, 1991. május 21-i 91/271/EGK tanácsi irányelv 5. cikkének (2), (3) és (5) bekezdéséből eredő kötelezettségeit;
—
a Finn Köztársaságot kötelezze a költségek viselésére.
21.
A Finn Köztársaság kérelmezi, hogy a Bíróság
—
a Bizottság keresetét – mint megalapozatlant – utasítsa el;
—
a Bizottságot kötelezze a költségek viselésére.
22.
2008. augusztus 7-i végzésével a Bíróság elnöke engedélyezte, hogy a Svéd Királyság Finnország oldalán beavatkozóként perbe lépjen.
23.
A C-438/07. sz. ügyben a Bizottság kérelmezi, hogy a Bíróság
—
állapítsa meg, hogy az alperes megsértette az 1998. február 27-i 98/15/EK bizottsági irányelvvel módosított, a települési szennyvíz kezeléséről szóló, 91/271/EGK tanácsi irányelv 5. cikkének (2), (3) és (5) bekezdését. Elmulasztott legkésőbb gondoskodni arról, hogy a 10000 LE-nél nagyobb agglomerációjú települések minden olyan szennyvize tekintetében, amelyet közvetlenül érzékeny területre vagy annak vízgyűjtő területére bocsátanak ki, teljesítse a 91/271/EGK tanácsi irányelv I. melléklete által előírt követelményeket;
—
a Svéd Köztársaságot kötelezze a költségek viselésére.
24.
A Svéd Királyság elismeri, hogy 34 szennyvíztisztító telepen el kell távolítani a nitrogént. Egyéb tekintetben kérelmezi
—
a kereset elutasítását.
25.
2008. január 28-i végzésével a Bíróság elnöke megengedte a Finn Köztársaság beavatkozását a Svéd Királyság kérelmeinek támogatása végett.
26.
A 2009. február 19-i közös szóbeli tárgyaláson mindkét tagállam és a Bizottság is részt vett.
27.
E két eljárást egy közös indítványban vizsgálom meg, mivel lényegében azonos kérdéseket vetnek fel.
IV – A jogkérdésről
A – A Bizottság kereseti kérelméről
28.
A Bizottság azt kifogásolja, hogy Finnország és Svédország nem veti alá szigorúbb tisztításnak a 10000 LE-nél nagyobb agglomerációjú települések minden szennyvizét. A felek ugyanakkor csak arról vitáznak, hogy e tisztítás minden esetben megköveteli-e a nitrogénmennyiség csökkentését.
29.
A Bizottság kifejezetten azt követeli, hogy minden érintett szennyvíz nitrogénmennyiségét csökkentsék. Ugyanakkor nem kifogásolja meghatározott szennyvíztisztító telepeken a nitrogéneltávolítás hiányát. Az eljárás sokkal inkább általános megfontolásokon nyugszik: a Balti-tenger meghatározott területei érzékenyek a nitrogéntartalmú szennyvizek kibocsátására, és Svédország, csakúgy, mint Finnország, közvetlenül vagy közvetve minden szennyvizet e területekre bocsát ki.
30.
Amikor a Bizottság a válaszban egyes konkrét szennyvíztisztító telepekre utal, ez csupán a helyzet egészének ábrázolására szolgál. Az érvelés lényegében általános érvei ismétlésére korlátozódik. Egyes szennyvíztisztító telepek vagy telepek egy csoportjának kifogásolása érdekében a Bizottságnak a kritikáját megfelelően egyéniesítve kellett volna megfogalmaznia.
31.
Ha azonban ezen érvvel egyes konkrét telepek kifogásolását célozta, akkor a Bizottságnak – amint azt Finnország helyesen előadja – ezenfelül módosítania kellene az eljárás tárgyát a pert megelőző eljáráshoz és a keresetlevélhez képest, mivel a válaszig egyes konkrét telepek éppenhogy nem képezték a vita tárgyát. Ez elfogadhatatlan lenne.
32.
A keresetet tehát el kell utasítani, ha akár csak az adott tagállam néhány érintett szennyvíztisztító telepén nem szükséges ez a tisztítás.
33.
Ennek megfelelően a kereset kimenetele tekintetében nem bír jelentőséggel, hogy Svédország kifejezetten (
6
) és Finnország legalábbis közvetetten (
7
) elismeri, hogy egyes szennyvíztisztító telepeken további erőfeszítéseket kellene tenni a nitrogén eltávolítása érdekében. Számos szennyvíztisztító telep tekintetében ugyanis e tagállamok tagadják ennek szükségességét.
B – A nitrogénmennyiség csökkentésére vonatkozó kötelezettségről
34.
A kereset jogi szempontú vizsgálatának kiindulópontja a szennyvízről szóló irányelv 5. cikkének (2) bekezdése. Ennek értelmében az illetékes hatóságok kötelesek megtenni a szükséges intézkedéseket annak érdekében, hogy a gyűjtőrendszerekbe vezetett települési szennyvizet érzékeny területekre való kibocsátása előtt a 4. cikkben leírtnál szigorúbb követelményeket kielégítő tisztításnak vessék alá, legkésőbb 1998. december 31-ig, a 10000 LE-nél nagyobb agglomerációk minden kibocsátott vize esetében.
35.
Az érzékeny területek kijelölése a II. melléklet A. szakaszának értelmében különböző indokokon alapulhat, nevezetesen az eutrofizáción a) pont), ivóvíz kivételén b) pont) és más irányelvek követelményein c) pont). Ezért létezhetnek olyan érzékeny területek, amelyek tekintetében a nitrogén és/vagy foszfor kibocsátása nem bír gyakorlati jelentőséggel. Mindkét tagállam azonban minden vizét kétségtelenül az eutrofizáció szempontjából érzékenynek nyilvánította.
36.
Hogy az ilyen érzékeny területekre történő kibocsátások szigorúbb kezelése milyen szabályok alá tartozik, hivatkozási láncból derül ki: a szennyvízről szóló irányelv 5. cikkének (3) bekezdése utal az I. melléklet B. szakaszára. E szakasz 3. pontja pedig az e melléklet 2. táblázatában szereplő előírásokra utal. Ezenfelül a Bíróság már megállapította, hogy ezen előírások az irányelv II. melléklete A. szakasza a) pontja (2) bekezdésének fenntartásával érvényesek. (
8
)
37.
Az I. melléklet 2. táblázata tartalmazza a szennyvízben található foszfor- és nitrogénmennyiség csökkentésére vonatkozó egyes előírásokat. E táblázat címe értelmében azonban a helyi sajátosságoktól függ, hogy a nitrogén vagy a foszfor, avagy mindkét tápanyag mennyiségét csökkenteni kell-e. Ezenfelül a II. melléklet A szakasza a) pontjának (2) bekezdése előírja, hogy döntenek arról, mely tápanyagokat kell csökkenteni.
38.
Ebből az következik, hogy nem feltétlenül szükséges a nitrogénmennyiség csökkentése, hanem bizonyos rugalmasság létezik a szigorúbb tisztítás kialakítása tekintetében. (
9
) Alapvetően a terület érzékenységén múlik, hogy a nitrogén vagy a foszfor mennyiségét kell-e csökkenteni. A II. melléklet A. szakaszának a) pontja értelmében azon vizek érzékenyek, amelyek eutróf állapotúak, vagy megelőző intézkedések híján a közeli jövőben eutróffá válnak.
39.
A felek ennek megfelelően abban egyetértenek, hogy a nitrogént alapvetően csökkenteni kell, ha a nitrogén kibocsátása hozzájárul az eutrofizációhoz, vagy ha a kibocsátás csökkentése olyan intézkedés, amellyel megakadályozható a jövőbeni eutrofizáció.
C – A bizonyítási teherről
40.
A vita mindazonáltal a tekintetben áll fenn, hogy a Bizottságnak kell-e bizonyítania, hogy a nitrogénmennyiség csökkentése szükséges, vagy fordítva, az érintett tagállamoknak kell bizonyítaniuk, hogy az nem szükséges.
41.
A Bizottság által megrendelt, a szennyvízről szóló irányelv finnországi (
10
) és svédországi (
11
) átültetéséről szóló két jelentés kifejezetten abból a feltevésből indul ki, hogy az érintett tagállamnak kell bebizonyítania, hogy a nitrogénmennyiség csökkentéséről való lemondás nincs kihatással az érintett vizek eutrofizációjára. Ameddig kétséges, hogy a lemondás kárt okoz-e, kötelező a megfelelő tisztítás. Ennek megfelelően a Bizottság többször előadja, hogy az érintett tagállam nem bizonyított meghatározott pontokat. (
12
)
1. A bizonyítási teherre vonatkozó általános elvek a jogsértési eljárásban
42.
Az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében ugyanakkor a jogsértési eljárás keretei között a Bizottság feladata bizonyítani az állítólagos kötelezettségszegés létét. A Bizottság köteles – bármilyen vélelemre való hivatkozás nélkül – szolgáltatni a szükséges támpontokat, amelyek a Bíróság számára lehetővé teszik a kötelezettségszegés létének vizsgálatát. (
13
)
43.
Így alapvetően a Bizottságnak kell bizonyítania azt, hogy az eutrofizáció megakadályozása érdekében szükséges a nitrogénmennyiség csökkentése a szennyvizekben. Ezt a bizonyítási terhet mindazonáltal könnyíti a tagállamok jóhiszemű együttműködésre vonatkozó kötelezettsége és az elővigyázatossági elv.
44.
Először is a tagállamokat az EK 10. cikk kötelezi a Bizottság abban való támogatására, hogy gondoskodjon a közösségi jog alkalmazásáról. (
14
) Elsősorban a nemzeti hatóságok feladata a jóhiszemű együttműködés keretében elvégezni a szükséges helyi ellenőrzést. (
15
) Amikor a Bizottság az alperes tagállam területén felmerült tényekkel kapcsolatban elegendő bizonyítékra hivatkozott, ezt követően már a tagállam feladata, hogy az előterjesztett adatok lényegét és részleteit, valamint az azokból eredő következtetéseket kétségbe vonja. (
16
)
45.
A jelen ügy ezt az együttműködést példázza, mivel az eljárás tudományos alapjai nyilvánvalóan olyan kutatásokra épülnek, amelyeket a két alperes tagállam maga kezdeményezett, és saját környezetpolitikájára használ fel. (
17
)
46.
Továbbá az elővigyázatosság elve elvének alkalmazásában, a lényeges környezeti hatás bizonyításához elég, ha a rendelkezésre álló tudományos és műszaki adatok alapján a hatás valószínűségi foka elegendő. (
18
) Az elővigyázatosság elvének ezen értelmezése megfelel a Balti-tengerről szóló egyezmény 3. cikke (2) bekezdésének, amelynek értelmében nem szükséges döntő bizonyíték a tengerbe bocsátás és az ezzel járó állítólagos hatások közötti ok--okozati összefüggésre. A tagállamok mindazonáltal saját tudományos bizonyítékaikkal megcáfolhatják a Bizottság megfelelő érvelését. (
19
)
2. A bizonyítási teher megfordulásáról a szennyvízről szóló irányelv alkalmazásakor
47.
A Bizottság azonban különösen a Finnországot érintő esetben hangsúlyozza, hogy a szennyvízről szóló irányelv II. melléklete A. szakasza a) pontjának i. és ii. pontja a különös érzékenység két esetére különleges szabályokat ír elő. Ezek érintik a bizonyítási terhet is.
48.
Az i. pont szerinti első eset a belvidéki vizeket, nevezetesen a tavakat, valamint folyókat érinti, amelyek olyan tavakba/tározókba/zárt öblökbe ömlenek, amelyekben kicsi a vízcsere, és ezáltal feldúsulhatnak a tápanyagok. Ezeken a területeken gondoskodni kell a foszfor eltávolításáról, kivéve ha bizonyítható, hogy ennek nincs hatása az eutrofizáció mértékére. Nagy agglomerációkból származó vízkibocsátás esetén a nitrogén eltávolítása is megfontolandó.
49.
A foszfor tekintetében így az a megdönthető vélelem áll fenn, hogy szükséges az eltávolítása, hacsak ennek ellenkezőjét be nem bizonyítják. Amint Finnország kiemeli, e rendelkezés szövege a nitrogénmennyiség jelen ügyben vitatott csökkentése tekintetében azonban csak azt hangsúlyozza, hogy az nem mindig szükséges. E tekintetben tehát továbbra is érvényesek a bizonyítási teherről szóló általános szabályok.
50.
Ezzel szemben a ii. pont előírja, hogy nagy agglomerációk esetében gondoskodni kell a foszfor és/vagy nitrogén eltávolításáról is, hacsak nem bizonyítható, hogy ennek nincs hatása az eutrofizáció mértékére. Ez gyenge vízcseréjű vagy olyan torkolatok, öblök és más parti vizek esetén érvényes, amelyekbe nagy mennyiségű tápanyag kerül. E szabályozás következtében a bizonyítási teher megfordul a nitrogén eltávolításának szükségessége tekintetében.
51.
A bizonyítási teher e megfordulásának elérése érdekében a Bizottságnak azt kell bizonyítania, hogy a vizek egyrészt nagy agglomerációkból indulnak ki, és azokat másrészt gyenge vízcseréjű vagy olyan torkolatokba, öblökbe és más parti vizekbe bocsátják ki, amelyekbe nagy mennyiségű tápanyag kerül.
52.
A Bizottság előadja, hogy Svédország és Finnország parti vizei a part szabálytalan felépítése és a sok sziget miatt gyenge vízcseréjűek. Továbbá nagy mennyiségű tápanyag is kerül beléjük.
53.
Ez a megállapítás igaz lehet a parti vizek nagy részére. A Bizottságnak azonban meg kellett volna mutatnia, hogy minden szennyvizet közvetlenül vagy közvetve ilyen vizekbe bocsátanak ki. Ennek bizonyítására nem elég utalni a partvidék általános tulajdonságaira. Amint azt Svédország hangsúlyozza, nem feltételezhető minden további nélkül az, hogy minden parti víz gyenge vízcseréjű. Valószínűleg legalább néhány szennyvizet erős vízcseréjű parti vizekbe bocsátanak ki, úgy, hogy a nitrogénterhelés a nyílt tengeren kielégítően felhígul.
54.
Mivel a parti vizek általános tulajdonságaival kapcsolatos érvet meghatározott területek tekintetében nem pontosítják, a bizonyítási terhet sem kell megfordítani meghatározott kibocsátások tekintetében.
55.
Továbbá a Bizottság álláspontja értelmében legalábbis a Botteni-öböl északi része, a Botten-Viken a Balti-tenger egyik fattyúágának az Északi-tengerrel és az Atlanti-óceánnal gyenge vízcserében álló végeként a szennyvízről szóló irányelv II. melléklete A. szakasza a) pontja (2) bekezdésének ii. pontja értelmében vett öböl.
56.
Svédország ezzel szemben azt állítja, hogy az öböl fogalom ilyen kiterjesztő alkalmazása összeegyeztethetetlen a szó jelentésével. Finnország álláspontja szerint a Botten-Viken – csakúgy, mint a Botteni-öböl déli része, a Botten-Hafvet és a Balti-tenger középső része – nagyobb tengertest, amely öblöket, torkolatokat és parti vizeket foglal magában.
57.
Valóban nehezen tekinthetnénk a Botten-Vikent – mintegy 300 km-es hosszával és részben akár 200 km-es szélességével – öbölnek. Habár számomra kielégítően szélesnek tűnik az öböl fogalma ahhoz, hogy ilyen nagy vizeket is magában foglaljon, egy ilyenfajta értelmezés már a szó jelentésének határait feszegeti.
58.
A rendszertani összefüggés fontosabb. Az általános szabály az, hogy a helyi sajátosságoktól függ, mely tápanyagok távolítandók el a szigorúbb tisztítás során. A szennyvízről szóló irányelv II. melléklet A. szakasza a) pontja (2) bekezdésének ii. pontja csak a különleges helyi körülményeket nevezi meg, mint amelyek kivételesen megengedik azt a megdönthető vélelmet, miszerint szükséges a foszfor és/vagy nitrogén eltávolítása. A meghatározott tulajdonságokkal rendelkező helyszínek tekintetében összeegyeztethetetlen lenne a kivételek e szabályozásával, ha a nagy víztesteket – amelyekben adott esetben sok, teljesen különböző helyi körülményekkel rendelkező terület található – összességében vennénk figyelembe.
59.
Egyébként kétséges, hogy a nagy agglomeráció fogalmánál a szennyvízről szóló irányelv II. melléklete A. szakasza a) pontja (2) bekezdésének ii. pontja magában foglal-e minden, a vita tárgyát képező agglomerációt. Mivel minden, 10000 LE-nél nagyobb agglomerációról szó van, ezek mindegyikét nagy agglomerációnak kellene tekinteni ahhoz, hogy minden kibocsátásuk tekintetében feltételezzük a nitrogéneltávolítás szükségességét. Egy ilyen – a Bizottság által csak a szóbeli tárgyaláson egy viszontkérdésre válaszul előadott – feltevés ellen szól e vélelem kivételes volta. Ezenfelül a szennyvízről szóló irányelvből nem tűnik ki, hogy a 10000 LE érték a nagy agglomerációk küszöbét jelentené. Az irányelv egyéb követelmények tekintetében inkább még magasabb küszöbértékeket – például 15000, (
20
)100000 (
21
) vagy 150000 LE-t (
22
) – tartalmaz.
60.
Így a Bizottság a jelen eljárásokban nem támaszkodhat a bizonyítási tehernek a szennyvízről szóló irányelv II. melléklete A. szakasza a) pontja (2) bekezdése ii. pontja szerinti megfordulására.
D – A nitrogénmennyiség csökkentése szükségességének bizonyításáról
61.
Így a Bizottságnak kell bizonyítania azt, hogy a nitrogén kibocsátása minden, 10000 LE-nél nagyobb finn vagy svéd agglomeráció tekintetében hozzájárul valamely érzékeny terület eutrofizációjához, vagy hogy a nitrogénmennyiség kibocsátásának csökkentése olyan intézkedés, amellyel az ilyen terület jövőbeni eutrofizációja megakadályozható.
62.
Svédország és Finnország ugyan az összes vizét érzékeny területnek jelölte ki, a jelen eljárásban azonban csak a tengeri területekre gyakorolt hatásokról van szó. A két tagállam minden szennyvíztisztító telepe közvetlenül vagy közvetve e területekre bocsát ki.
63.
A felek abban megegyeznek, hogy a svéd partok előtti vizek a norvég határ és Norrtälje város között érzékenyek a nitrogénkibocsátásra. Ez érvényes a Finnország déli partjai előtti vizekre is. Az érintett tengeri területek a Kattegat és a Belt-tenger Svédország és Dánia között, a Balti-tenger középső része, valamint a Finn-öböl, Finnország és Észtország között. Az e területekre történő közvetlen kibocsátások esetén ezért vitathatatlanul csökkenteni kell a nitrogén mennyiségét.
64.
Vitatott ugyanakkor, hogy a nitrogénmennyiség csökkentése minden, a Botteni-öbölbe való kibocsátás tekintetében szükséges-e (e tekintetben lásd a következő 1. pontot). A Botteni-öböl a Finnország és Svédország közötti tengerterület. Az északi részből, a Botten-Vikenből, és a déli részből, a Botten-Hafvetből áll.
65.
Emellett a felek arról vitatkoznak, hogy a nitrogénmennyiség csökkentése minden olyan, belvízbe történő kibocsátás tekintetében szükséges-e, amelyek csak közvetve kerülnek a tengerbe (e tekintetben lásd a következő 2. pontot).
66.
Végül Svédország és Finnország arra hivatkozik, hogy a nitrogénkibocsátás csökkentése káros környezeti hatásokkal járhat, amennyiben a cianobaktériumok (kékmoszatok) túlzott mértékű fejlődését segítenék elő (e tekintetben lásd a következő 3. pontot).
1. A Botteni-öbölbe történő közvetlen kibocsátásokról
67.
A jelen eljárás kimenetele tekintetében központi jelentőséggel bírnak a Botteni-öböl északi részébe, a Botten-Vikenbe történő kibocsátások. A felek egyetértenek abban, hogy a nitrogén kibocsátása e vizekbe nem jár eutrofizációval. Ezért a Botten-Viken tulajdonságai alapján a szennyvízről szóló irányelv értelmében nincs szükség a nitrogén csökkentésére.
68.
Ha az összes nitrogénkibocsátás e területen marad is, már világos, hogy a Bizottság nem tudta bizonyítani, hogy Svédország és Finnország minden megfelelően nagy agglomerációja köteles csökkenteni a nitrogéntartalmat a szennyvizeiben. Hiszen a Botten-Vikenbe kibocsátó szárazföldi területek ugyan gyéren lakottak, azonban mindkét érintett tagállamban vannak nagy agglomerációk, amelyek a szennyvizet közvetlenül vagy közvetve a Botten-Vikenbe vezetik. Meg kell nevezni például a svéd Luleå városát és a finn Oulu városát, mindkettő egyértelműen több mint 10000 LE-t mutat fel.
69.
A Bizottság mindazonáltal előadja, hogy a Botten-Vikenbe történő nitrogénkibocsátás jelentős része később eléri a Botten-Hafvetet és a Balti-tenger középső részét. Mielőtt megnézhetnénk, hogy a Bizottság ezt a ténybeli érvelését bebizonyította-e, meg kell vizsgálni, hogy a tápanyagoknak a tengeri területek közötti vándorlása a szennyvízről szóló irányelv alkalmazása tekintetében egyáltalán jelentőséggel bír-e, és adott esetben mennyi nitrogénnek kell átkerülnie annak érdekében, hogy az a nitrogénmennyiség csökkentésére vonatkozó kötelezettséget váltson ki.
A különböző tengeri területek közötti nitrogénvándorlás jogi jelentőségéről
70.
Svédország a Bizottság érvelése tekintetében jogi szempontból először is azt kifogásolja, hogy a szennyvízről szóló irányelv nem rendelkezik a tengeri területek közötti vándorlás figyelembevételéről. Svédország a szennyvízről szóló irányelv 5. cikke (5) bekezdésének szövegére támaszkodik. Ennek értelmében kötelező a vízgyűjtő területeken található települési szennyvíztisztító telepekről származó olyan szennyvíz szigorúbb kezelése, amely hozzájárul e területek szennyezéséhez.
71.
A Botteni-öböl a svéd kormány álláspontja szerint nem része más tengeri területek vízgyűjtő területének. A vízgyűjtőnek a vízpolitika terén a közösségi fellépés kereteinek meghatározásáról szóló 2000/60/EK irányelv (
23
) 2. cikke 13. pontja fogalommeghatározásának analógiájára (a továbbiakban: a vízről szóló keretirányelv) a svéd kormány ezalatt olyan földterületet ért, amelyről minden felszíni lefolyás a vízfolyások, folyók, és esetleg tavak sorozatán át a tengerbe folyik egyetlen folyótorkolaton vagy folyódeltán keresztül. Ez a fogalommeghatározás megfelel a meghonosodott hidrológiai gyakorlatnak. Tengeri területek ezzel szemben nem részei a vízgyűjtő területnek.
72.
A Bíróság mindazonáltal már úgy határozott, hogy a szennyvízről szóló irányelv 5. cikke (2) bekezdésének értelmében vett kibocsátás attól függetlenül fennáll, hogy a szennyvizek közvetlenül avagy közvetve folynak érzékeny területre. (
24
) Ez megfelel a Közösség környezetpolitikája EK 174. cikk (2) bekezdése értelmében vett magas szintű védelmének. (
25
)
73.
Ezen esetek egyrészt azon folyókba való kibocsátást érintették, amelyek a tápanyagokat az érzékeny területekre szállították, (
26
) másrészt a beszivárgást, amely során a tápanyagok a talajvízen keresztül az érzékeny tengeri területre jutottak. (
27
) Nem látható azonban ok arra, hogy miért részesítsük előnyben azon nitrogénkibocsátásokat, amelyek az érzékeny vizet nem a belvízen vagy a talajvízen, hanem a tengeri területeken keresztül érik el.
74.
Következésképpen a vízgyűjtő területnek a szennyvízről szóló irányelv 5. cikke (5) bekezdésében foglalt fogalommeghatározása elsősorban ábrázoló szereppel bír. Nem tekinthető a tisztításra vonatkozó kötelezettségek korlátozásának. A vízről szóló keretirányelv e fogalomnak azonban sokkal nagyobb szerepet szán, amely más értelmezést igényel.
75.
Rögzítenünk kell tehát, hogy a nitrogént tartalmazó szennyvizek kibocsátása valamely nitrogénre érzékeny területre bekövetkezhet, ha a kibocsátott nitrogén a területet egy másik tengeri területen keresztül éri el.
A vándorlás szükséges mértékéről
76.
A jelen ügyek mindenesetre mutatják, hogy a közvetett kibocsátás lehetősége megköveteli annak tisztázását, hogy a nitrogénkibocsátás mekkora részének kell érzékeny területet elérnie ahhoz, hogy megalapozza a nitrogéncsökkentés kötelezettségét.
77.
A Bizottság igyekszik bemutatni, hogy jelentős nitrogénmennyiség helyeződik át a Botteni-öböl különböző részei között, és onnan a Balti-tenger középső részébe. E globális vándorlás mindazonáltal nem döntő. Sokkal inkább az a döntő, hogy a szennyvizeknek a Botten-Vikenbe történő kibocsátása megemeli-e az érzékeny területek nitrogénterhelését. (
28
) Hiszen a szennyvízről szóló irányelv értelmében vett eutrofizáció jellemzője a kibocsátás és a vízminőség romlása közötti ok-okozati összefüggés. (
29
)
78.
Svédország becslési számításokra hivatkozva előadja, hogy a települési szennyvíz általi nitrogénkibocsátás rendkívül kicsiny résszel rendelkezik a Botten-Viken, a Botten-Hafvet és a Balti-tenger középső része közötti nitrogénvándorlásban. (
30
) Finnország olyan számításokat mutat be, amelyek valamivel magasabb értékekhez vezetnek, de amelyek még mindig a Balti-tengerbe történő éves nitrogénkibocsátás egy százaléka alatt maradnak.
79.
E számítások azonban nem feltétlenül állnak ellentétben a szennyvizek szigorúbb tisztítására vonatkozó kötelezettséggel. Minden kibocsátás jelentéktelenné válik kielégítő hígítás esetén. A hígítási hatásokat csak a kibocsátási forrás közvetlen közelében tudjuk kizárni. Ha csak az össz-szennyezésben résztvevő szennyezőforrások ezen részére hivatkoznánk, akkor aligha lenne levezethető nagyobb területek szennyezéséből egyes forrásokra vonatkozó tisztítási kötelezettség. Így feltételezhetően Stockholm vagy Gdansk kibocsátásai a Balti-tenger középső részének eutrofizációja tekintetében jelentéktelenek, mivel még ezen kibocsátások is csak az összteher kis részét képezik. A szennyvízről szóló irányelv azonban minden, 10000 LE-nél nagyobb agglomerációtól megköveteli a szigorúbb szennyvíztisztítást, ha a szennyvizét érzékeny területekre bocsátja ki – függetlenül attól, hogy ezen agglomeráció kibocsátása az adott szennyezési teherben nagy vagy kis részt képvisel.
80.
Ezzel nem áll ellentétben a nitrogéntartalmú települési szennyvizek kibocsátása és a vízminőség (
31
) romlása közötti ok-okozati összefüggés szükségessége. Ugyanakkor a Bíróság hangsúlyozta, hogy a települési szennyvíznek az érzékeny vizek eutrofizációjában lényeges aránnyal kell rendelkeznie a szennyvízről szóló irányelv értelmében vett kijelölés érdekében. (
32
) Ez azonban az érzékeny vizek települési szennyvíz általi összterhelését érinti, nem pedig egyes kibocsátásokat vagy kibocsátások meghatározott csoportját. Ha az egyes kibocsátások az összteherben csak kis aránnyal bírnak, ez nem zárja ki, hogy az ilyenfajta kibocsátások összességükben kiemelkedő szerepet játsszanak az érzékeny vizek eutrofizációjára. A jelen ügyben nem vitatott, hogy a Balti-tenger középső része érzékeny a nitrogéntartalmú települési szennyvizek tengerbe bocsátására.
81.
Mindazonáltal nem minden, valamely érzékeny terület nitrogénterhelésének közvetett kibocsátásokra visszavezethető növekedése válthatja ki a nitrogén eltávolítására vonatkozó kötelezettséget. Ez nem lenne megfelelő, mivel nem feltételezhető, hogy minden, valamely vízbe történő nitrogénkibocsátás növelné valamely érzékeny terület nitrogénterhelését, akár csak homeopatikus mértékben is.
82.
A szennyvízről szóló irányelv már rendelkezik olyan mércével, amely felhasználható a közvetett nitrogénkibocsátások jelentőségének megítéléséhez. Az I. melléklet 2. táblázata ugyanis a szigorúbb tisztítás keretei között nem teljes tisztítást követel meg, hanem – nitrogén esetén – legalább 70–80%-os csökkentést. Azaz valamely szennyvíztisztító telep elviekben a szennyvízben található nitrogén 30%-át bocsáthatja ki közvetlenül valamely érzékeny területre. A közvetett kibocsátásokra sem vonatkozhatnak szigorúbb követelmények.
83.
Az érzékeny vizekbe történő közvetett kibocsátásokat ezért úgy kell kezelni, mintha a kibocsátásokat szállító nem érzékeny vizek a szennyvízkezelés részei lennének. Ha az átvezető vizek megbízhatóan visszatartják a kibocsátott nitrogén kielégítően nagy arányát, akkor nincs szükség a szennyvíztisztító telepen szigorúbb tisztításra.
84.
Svédország nyilvánvalóan ezt a gondolatot alkalmazza a nem érzékeny belvizekbe való kibocsátások tekintetében. Ha az érzékeny parti vizekhez vezető úton kielégítő mennyiségű nitrogént tartanak vissza, a szennyvíztisztító telepek lemondanak a szigorúbb tisztításról.
85.
Ugyanakkor a Bizottság azt az álláspontot képviseli, hogy a szennyvízről szóló irányelv nem engedi meg, hogy figyelembe vegyék a nitrogénarány csökkenését az érzékeny vizekbe történő átkerülés alatt. Ezt a véleményt azonban nem támasztja alá az irányelv. E csökkenés miatt a nitrogén ugyanis azon vizekben marad, amelyek ezen anyaggal szemben nem érzékenyek. Az 5. cikk (2) bekezdése szerinti nitrogéncsökkentés azonban csak annyiban szükséges, amennyiben fennáll a megfelelő érzékenység.
86.
Mindazonáltal a Bizottság helyesen hangsúlyozza, hogy a természetes úton szállított nitrogénmennyiség nem állandó, hanem ingadozhat. Ezzel szemben fel kell tételeznünk, hogy a technikai nitrogéncsökkentés viszonylag megbízhatóan tud biztosítani meghatározott tisztítási értékeket. Az ingadozások e magasabb kockázatát figyelembe venni kell azon vizsgálat keretei között, hogy mennyi nitrogén éri el az érzékeny területet. Amint azt Svédország a belvíz tengerbe bocsátásával kapcsolatban előadja, e tekintetben gondolni kell a nitrogénvándorlás gondos kutatására, valamint a megfelelő biztonsági sávokra. Ezzel szemben az ingadozások lehetősége nem indokolhatja azt, hogy a közvetett kibocsátásokat egyértelműen szigorúbb követelményeknek vessék alá, mint a közvetlen kibocsátásokat.
87.
A nitrogén közvetett kibocsátása a nitrogénnel szemben érzékeny területekre ezért csak akkor váltja ki a nitrogénmennyiség csökkentésére vonatkozó kötelezettséget, ha a szennyvízben található nitrogén több, mint 30%-a eléri az érzékeny területeket.
A Botteni-öbölbe történő kibocsátásokra való alkalmazás
88.
A Bizottság előadja, hogy a Botten-Vikenbe bocsátott nitrogén 62%-a továbbhalad a Botten-Hafvetbe. Ez a – Svédország által vitatott – kvóta azt mutatja, hogy a települési szennyvízbők származó nitrogénkibocsátások megfelelő hányada szintén továbbkerül. Amennyiben a Botten-Hafvet egészében lenne nitrogénérzékeny, ez az átvitel elegendő lenne a Botten-Vikenbe történő kibocsátások tekintetében a nitrogénmennyiség csökkentésére vonatkozó kötelezettség kiváltására.
89.
A Bizottság által benyújtott, a szennyvízről szóló irányelv finnországi és svédországi átültetéséről szóló jelentések értelmében azonban abból indulhatunk ki, hogy a Botten-Hafvet nyílt térségein nem áll fenn eutrofizációs probléma. Más a helyzet a gyenge vízcseréjű és magas tápanyag-terhelésű parti vizekben. Az is feltételezhető, hogy a Balti-tenger középső részéből és a Finn-öbölből származó tápanyagözön vezet a finn partoknál gyakori algavirágzáshoz. (
33
)
90.
Még ha ennek értelmében a Botten-Hafvet meghatározott parti vizei a nitrogénkibocsátással szemben érzékenyek is, e kijelentésekből nem feltételezhetjük, hogy ez a Botten-Hafvet egészére érvényes. Hogy a Botten-Vikenbe történő nitrogénkibocsátások éppen a Botten-Hafvet érzékeny területeit befolyásolják, szintén valószínűtlen. Először is gyenge vízcseréjű parti vizekről van szó. Oda a Botten-Vikenből kevés víz fog folyni. Amennyiben a problémát visszavezetjük a tápanyag beáramlására, délről jövő, azaz az ellenkező irányból származó áramlásokról van szó.
91.
Ezért a Bizottság nem bizonyította, hogy a Botten-Vikenbe történő nitrogénkibocsátások a megfelelő mértékben érik el a Botten-Hafvet érzékeny területeit.
92.
A Bizottság továbbá abból indul ki, hogy a Botten-Vikenbe kibocsátott nitrogén kielégítő mennyiségben éri el a Balti-tenger nitrogénre érzékeny középső részét. Mindazonáltal nem szolgáltat információt a tekintetben, hogy a Botten-Vikenbe történő nitrogénkibocsátás mekkora arányban éri el a Balti-tenger középső részét.
93.
Az általa benyújtott jelentések értelmében az egész Botteni-öbölbe történő kibocsátásnak mintegy 11%-a jut át a Balti-tenger középső részébe. (
34
) Ez a átkerülési kvóta jóval kisebb, mint a Botten-Viken és a Botten-Hafvet közötti átjutás. Megfelel annak a megállapításnak, hogy a Botten-Hafvet hatékony nitrogénnyelő. (
35
)
94.
A svéd kormány olyan becslés eredményeit mutatja be, amelyek még alacsonyabb átkerülési arányhoz vezetnek. Ennek értelmében a Botteni-öbölbe vezető szennyvízkibocsátások nitrogéntartalmának 817 tonnával való csökkentése összességében a Balti-tenger középső részébe történő nitrogénvándorlást csak 56 tonnával mérsékelné. Más szavakkal: csak a nitrogénmennyiség csökkenésének mintegy 7%-a éri el a Balti-tenger nitrogénre érzékeny középső részét. Ennek megfelelően azt feltételezhetjük, hogy a kibocsátások átkerülési aránya sem lényegesen magasabb.
95.
Jelenleg nyitva maradhat az a kérdés, hogy melyik számítás a megfelelő. Mindkét feltevés mindazonáltal az ellen szól, hogy a Botten-Vikenbe történő kibocsátások több, mint 30%-a elérné a Balti-tenger középső részét. Ezen összefüggésben még nem vettem figyelembe azt, hogy Svédország és Finnország eddig nem vitatott érve értelmében a nitrogén 30%-át már a szennyvízről szóló irányelv 4. cikke értelmében vett szennyvíztisztítás során eltávolítják, amelyet a kibocsátási területek érzékenységére való tekintet nélkül végre kell hajtani.
96.
Ugyanakkor a finn kormány olyan számokat mutat be, amelyek sokkal magasabb átkerülési arányra engednek következtetni. (
36
) A finn kormány azonban a szóbeli tárgyaláson kérdésre válaszolva tisztázta, hogy nem vitatja a Bizottság számadatait, és csak a bruttó számokat terjesztette elő, amelyek az átkerülést nem teljes mértékig mutatják. Különösen nem veszik figyelembe ennek során azt, mennyi nitrogén marad vissza a szállítás során. Ezért e számok sem indokolják, hogy 30%-nál magasabb szállítási arányt feltételezzünk, amelynek bizonyítására egyébként a Bizottság lett volna köteles.
97.
Így a Bizottság nem bizonyította, hogy a nitrogéntartalmú települési szennyvizeknek a Botten-Vikenbe történő kibocsátása kielégítő mértékben éri el a Balti-tenger középső részének érzékeny területeit. Ezért nem minden 10000 LE-nél nagyobb svéd és finn agglomeráció köteles alávetni szennyvizét e tisztításnak, és a két kereseti jogalapot már ezen okból is el kell utasítani. A Botten-Hafvetbe történő kibocsátások tehát e tekintetben nem döntőek.
98.
Ezt az eredményt erősíti meg a Helsinki Bizottság balti-tengeri cselekvési terve. Ez – a Közösség részvételével kidolgozott – terv ugyan megköveteli a Balti-tenger középső részébe, a Finn-öbölbe, a Dánia és Svédország közötti tengeri területbe („Danish Straits”, Belt-tenger), valamint a Kattegatba történő nitrogénkibocsátások csökkentését, azonban a Botten-Vikenbe és a Botten-Hafvetbe történő nitrogénkibocsátásokat nem kell csökkenteni. (
37
)
99.
Mindazonáltal az elkövetkezőkben kiegészítésképpen kitérek a belvizek kibocsátásának és a cianobaktériumok (kékmoszatok) lehetséges túlzott elszaporodásának szintén vitatott kérdéseire.
2. A belvizek elvezetéséről
100.
A Bizottság azt az álláspontot képviseli, hogy Finnország, csakúgy, mint Svédország, köteles minden belvízbe ömlő szennyvizét szigorúbb nitrogéncsökkentésnek alávetni.
101.
Ami azon belvizek elvezetését illeti, amelyek közvetve a nitrogénre érzékeny területekbe kerülnek, ugyanannak kell érvényesülnie, mint a tengeri területek közötti nitrogénszállítás esetén: ha a szennyvíz nitrogéntartalmának több, mint 30%-a éri el az érzékeny területet, csökkenteni kell a nitrogén mennyiségét.
102.
A belvizek végül a parti vizekbe kerülnek. Ennek során szállítják a települési szennyvizek nitrogénját a tengerbe. Ezek álláspontom szerint alapvetően kielégítő támpontok annak feltételezésére, hogy a belvízbe történő kibocsátással elegendő nitrogén éri el a Balti-tenger érzékeny területeit, különösen a Balti-tenger középső részét.
103.
Finnország és Svédország mindazonáltal nem vitatottan azt adja elő, hogy már az egyszerű szennyvíztisztítás során csak a szennyvízben eredetileg tartalmazott nitrogén 70%-át bocsátják ki. Továbbá Finnország és Svédország előadja, hogy a belvizekbe bocsátott nitrogén mennyisége gyakran természetes úton csökken, mielőtt a tengert eléri. Különösen a tavakban ülepszik le a nitrogén. Finnország előadása értelmében a finn tavak 19–80%-kal csökkentik a nitrogén mennyiségét a tenger felé vezető úton.
104.
A Bizottság mindkét eljárásban ellenzi a csökkentési százalékok országos szintű általánosítását. Ezen érvelésekben azonban nem ez a döntő. Mindkét tagállam sokkal inkább azt mutatja be, hogy az engedélyező hatóságok az egyes belvidéki szennyvíztisztító telepek vizsgálatakor igenis juthatnak arra az eredményre, hogy nem szükséges a nitrogén mennyiségének a csökkentése.
105.
A Bizottság egyébként nem cáfolja a két tagállam azon érvét, hogy ezen egyes esetek vizsgálatakor nemcsak a nitrogén visszatartására vonatkozó általános feltételezéseket alkalmazták, hanem figyelembe vették helyszíni helyzetet, és a nitrogén csökkenését az érintett vizekben. Különösen nem kifogásolja az egyes szennyvíztisztító telepekről szóló döntéseket, valamint a természetes nitrogénmennyiség csökkenése számításának alkalmazott módjait.
106.
Továbbá a Bizottság álláspontja szerint a szennyvízről szóló irányelv nem engedi meg, hogy figyelembe vegyük a nitrogén természetes leépülését. Ezen általános szabálynak azonban nincs jogi alapja. Sokkal inkább az a helyes, hogy az eutrofizációnak a 2. cikk 11. pontjában foglalt fogalma különösen a természetes egyensúly romlását feltételezi. (
38
) Ameddig a nitrogéntartalmú szennyvizek kibocsátása ezt az egyensúlyt nem rontja, vagy a II. melléklet A. szakasza a) pontjának értelmében ez nem várható, nem szükséges a szigorúbb kezelés sem.
107.
A Bizottság mindazonáltal jogosan hangsúlyozza, hogy az egyes szennyvíztisztító telepek egyéni vizsgálatakor figyelembe kell venni a nitrogén természetes leépülésének időszakos ingadozását. A küszöbérték betartását ugyanúgy folyamatosan biztosítani kell, mint a szennyvíztisztító telepen történő mesterséges nitrogéncsökkentés alkalmával. Ezt azonban csak egyes konkrét telepek tekintetében lehet megvizsgálni, amit itt a Bizottság nem tett meg.
108.
A Bizottság tehát nem bizonyította, hogy minden, 10000 LE-nél nagyobb, belvizekbe kibocsátó finn és svéd agglomeráció szennyvíztisztító telepe köteles végrehajtani a nitrogénmennyiség csökkentését.
3. A cianobaktériumokról
109.
Kiegészítésképpen még röviden ki szeretnék térni Svédország és Finnország védekezésének egyik érvére, amely azonban a jelen ügyben már nem döntő. A két tagállam a cianobaktériumok túlzott fejlődésének (kékmoszatvirágzás) kockázatára hivatkozik.
110.
Ha mind nitrogén, mind foszfor elegendő mennyiségben fordul elő, akkor mindenekelőtt nyilvánvalóan növényi moszatok fejlődnek ki, amelyek mindkét tápanyagra rászorulnak. Ha azonban foszforfölösleg áll fenn, ez elősegítheti a cianobaktériumok fejlődését, mivel ezek a szükséges nitrogént nem feltétlenül a vízből szerzik, hanem levegő nitrogénjét is fel tudják használni. Az aránytalanul nagy mennyiségű cianobaktérium mindenekelőtt három okból nem kívánatos:
—
nyálkás tömeget képez a víz felszínén;
—
méreganyagokat termel;
—
a levegőből általuk megkötött nitrogén növeli a víz nitrogénterhelését.
111.
A két tagállam úgy véli, hogy a nitrogéntartalmú települési szennyvíznek a foszforfölösleggel rendelkező vizekbe történő kibocsátása hozzájárulhat ahhoz, hogy megakadályozza a cianobaktériumok túlzott fejlődését. Ezért foszforfölösleg esetén ez a kockázat indokolja a nitrogénmennyiség szigorúbb csökkentéséről való lemondást.
112.
E tekintetben arra kell emlékeztetni, hogy a nitrogénmennyiség csökkentését csak akkor kell végrehajtani, ha az szükséges. E szükségesség egyik szempontjához tartoznak bizonyára a nitrogénmennyiség csökkentésével okozott károk is. Ezt a Bíróság már elismerte, amikor utalt arra, hogy egy szigorúbb tisztítás keretei között megfelelőképpen hozzá lehet járulni a kereskedelmi célú kagylókultúrák tápanyagigényéhez az érzékeny vizekben. (
39
) Persze ezt a kijelentést nem lehet úgy értelmezni, mintha vállalható lenne az eutrofizáció kockázata a kereskedelmi érdekek kielégítése érdekében. Mindenesetre a szigorúbb tisztítás felépítése előtt az előnyök és hátrányok vizsgálatát is el kell végezni.
113.
Ezért valószínűleg lemondhatunk a nitrogénmennyiség csökkentéséről a cianobaktériumok túlzott növekedésének kockázata miatt. Mindazonáltal a bizonyítási teher e kockázat, annak mértéke és a nitrogénmennyiség csökkentéséről történő lemondás hatékonysága tekintetében az arra hivatkozó tagállamon van. A szennyvízről szóló irányelv ugyanis abból indul ki, hogy a nitrogént alapvetően csökkenteni kell, ha hozzájárul az eutrofizációhoz.
114.
A jelen ügyben mindenesetre nem kell eldönteni, hogy a tagállamok ezt bebizonyították-e. (
40
)
V – A költségekről
115.
Az Eljárási szabályzat 69. cikkének 2. §-a értelmében a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte. A Bizottság mindkét kereset tekintetében pervesztes lett, Svédország azonban nem nyújtott be költségkérelmet. Ezért a Bizottság viseli a C-335/07. sz. ügy eljárásának költségeit, és a C-438/05. sz. ügyben a felek maguk viselik saját költségeiket.
116.
Az Eljárási szabályzat 69. cikkének 4. §-a értelmében az eljárásba beavatkozóként belépő tagállamok maguk viselik saját költségeiket.
VI – Végkövetkeztetések
117.
Ezért azt javaslom a Bíróságnak, hogy a következőképpen döntsön.
118.
A C-335/07. sz. ügyben:
1.
A keresetet elutasítja.
2.
A Bizottság viseli az eljárás költségeit, a Svéd Királyság költségeinek kivételével.
119.
A C-438/07. sz. ügyben:
1.
A keresetet elutasítja.
2.
Az Európai Közösségek Bizottsága viseli a költségeket, a Svéd Királyság és a Finn Köztársaság maguk viselik saját költségeiket.
(
1
)	Eredeti nyelv: német.
(
2
)	HL L 67., 29. o.; magyar nyelvű különkiadás 15. fejezet, 4. kötet, 27. o.
(
3
)	HL L 135., 40. o.; magyar nyelvű különkiadás 15. fejezet, 2. kötet, 26. o.
(
4
)	A szerző kiegészítése.
(
5
)	HL 1994. L 73., 20. o.; magyar nyelvű különkiadás 11. fejezet 19. kötet 292. o.; amelyet a Balti-tenger térsége tengeri környezetének védelméről szóló egyezménynek a Közösség nevében való megkötéséről szóló, 1994. február 21-i tanácsi határozat fogadott el (Helsinki egyezmény 1992-es szövegváltozata), HL L 73., 19. o.; magyar nyelvű különkiadás 11. fejezet 19. kötet 291. o.
(
6
)	Ezt a tisztítást Svédország előadása értelmében még 34 telepen kell beszerelni vagy javítani.
(
7
)	Finnország előadása értelmében 16 telep tekintetében előírták a megfelelő tisztítást, de még nem szerelték be.
(
8
)	A C-280/02. sz., Bizottság kontra Franciaország ügyben 2004. szeptember 23-án hozott ítélet (EBHT 2004., I-8573. o.) 104. és azt követő pontja.
(
9
)	Így szól a (fenti 8. lábjegyzetben hivatkozott) Bizottság kontra Franciaország ügyben hozott ítélet 102. pontja is.
(
10
)	Searle és mások (WRc), Evaluation of Finlands’s implementation of Directive 91/271/EEC on Urban Waste Water Treatment, 2004. május, a C-335/07. sz. ügy keresetlevelének 5. melléklete, 31. o.
(
11
)	Hamil és mások (WRc), Evaluation of Sweden’s implementation of Directive 91/271/EEC on Urban Waste Water Treatment, 2003. szeptember, a C-438/07. sz. ügyben a válaszhoz csatolt 2. melléklet, 32. o.
(
12
)	A C-335/07. sz. ügyben a kereset 4., 36., 37. és 46. pontja, valamint a válasz 5. és 7. pontja; a C-438/07. sz. ügyben a kereset 30. pontja, valamint a válasz 40. és azt követő pontja.
(
13
)	Lásd például a 96/81. sz., Bizottság kontra Hollandia ügyben 1982. május 25-én hozott ítélet (EBHT 1982., 1791. o.) 6. pontját, a C-494/01. sz., Bizottság kontra Írország ügyben hozott ítélet (EBHT 2005., I-3331. o.) 41. pontját, és a C-150/07. sz., Bizottság kontra Portugália ügyben hozott ítélet (az EBHT-ban nem tették közzé) 65. pontját.
(
14
)	A fenti 13. lábjegyzetben hivatkozott Bizottság kontra Írország ügyben hozott ítélet 42. pontja.
(
15
)	A fenti 13. lábjegyzetben hivatkozott Bizottság kontra Írország ügyben hozott ítélet 45. pontja.
(
16
)	A fenti 13. lábjegyzetben hivatkozott Bizottság kontra Írország ügyben hozott ítélet 44. pontja.
(
17
)	A fenti 8. lábjegyzetben hivatkozott Bizottság kontra Franciaország ügyben hozott ítélet is láthatólag messzemenően a francia hatóságok vizsgálatain alapul.
(
18
)	A fenti 8. lábjegyzetben hivatkozott Bizottság kontra Franciaország ügyben hozott ítélet 34. pontja.
(
19
)	Lásd a C-235/04. sz., Bizottság kontra Spanyolország ügyben 2007. június 28-án hozott ítélet (EBHT 2007., I-5415. o.) 26. és azt követő pontját.
(
20
)	3. cikk, (1) bekezdés; 4. cikk, (1) bekezdés.
(
21
)	I. melléklet, 2. táblázat, 2. sor.
(
22
)	6. cikk, (1) bekezdés; 8. cikk, (5) bekezdés.
(
23
)	Az Európai Parlament és a Tanács 2000. október 23-i irányelve (HL L 327., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 15. fejezet, 5. kötet, 275. o.).
(
24
)	A C-396/00. sz., Bizottság kontra Olaszország ügyben 2002. április 25-én hozott ítélet (EBHT 2002., I-3949. o.) 29. és azt követő pontjai; a C-119/02. sz., Bizottság kontra Görögország ügyben hozott ítélet (az EBHT-ban nem tették közzé) 39. és azt követő pontjai és a C-293/05. sz., Bizottság kontra Olaszország ügyben hozott ítélet (az EBHT-ban nem tették közzé, összefoglaló közzétéve: EBHT 2006., I-122*. o.) 30. és azt követő pontjai; lásd továbbá a C-416/02. sz., Bizottság kontra Spanyolország ügyben Stix-Hackl főtanácsnok tett indítványa (EBHT 2005., I-7487. o.) 133. és azt követő pontját.
(
25
)	Lásd a fenti 24. lábjegyzetben hivatkozott C-396/00. sz., Bizottság kontra Olaszország ügyben hozott ítélet 31. pontját, a fenti 24. lábjegyzetben hivatkozott Bizottság kontra Görögország ügyben hozott ítélet 41. pontját és a fenti 24. lábjegyzetben hivatkozott C-293/05. sz., Bizottság kontra Olaszország ügyben hozott ítélet 32. pontját.
(
26
)	Lásd a fenti 24. lábjegyzetben hivatkozott Bizottság kontra Olaszország ügyben hozott ítéletet.
(
27
)	A fenti 24. lábjegyzetben hivatkozott Bizottság kontra Görögország ügyben hozott ítélet 37. pontja.
(
28
)	Lásd a fenti 8. lábjegyzetben hivatkozott Bizottság kontra Franciaország ügyben hozott ítélet 77. pontját.
(
29
)	A fenti 8. lábjegyzetben hivatkozott Bizottság kontra Franciaország ügyben hozott ítélet 19. és 40. pontja.
(
30
)	Évi 19 tonna a Botten-Viken és a Botten-Hafvet között és évi 56 tonna a Botten-Hafvet és a Balti-tenger középső része között.
(
31
)	Lásd a fenti 8. lábjegyzetben hivatkozott Bizottság kontra Franciaország ügyben hozott ítélet 19. pontját.
(
32
)	A fenti 8. lábjegyzetben hivatkozott Bizottság kontra Franciaország ügyben hozott ítélet 25. pontja, lásd továbbá a 40., 52., 67., 77. és 87. pontját is.
(
33
)	Hamil és mások (hivatkozás a fenti 11. lábjegyzetben, 18. o.), valamint Searle és mások, (hivatkozás a fenti 10. lábjegyzetben, 17. és azt követő o.).
(
34
)	Hamil és mások (hivatkozás a fenti 11. lábjegyzetben, 25. o.), valamint Searle és mások (hivatkozás a fenti 10. lábjegyzetben, 24. o.).
(
35
)	Hamil és mások (A fenti 11. lábjegyzetben hivatkozott jelentés 25. o.), valamint Searle és mások (hivatkozás a fenti 10. lábjegyzetben, 24. o.).
(
36
)	Lásd a viszontválasz 1. mellékletét.
(
37
)	HELCOM Baltic Sea Action Plan, http://www.helcom.fi/BSAP/ActionPlan/en_GB/ActionPlan/, 8. o.
(
38
)	Lásd a fenti 8. lábjegyzetben hivatkozott Bizottság kontra Franciaország ügyben hozott ítélet 20. és azt követő pontjait.
(
39
)	A fenti 8. lábjegyzetben hivatkozott Bizottság kontra Franciaország ügyben hozott ítélet 102. pontja.
(
40
)	E tekintetben kétséget ébreszt a Svédország által hivatkozott, Vahtera és mások által írt jelentés, „Internal Ecosystem Feedbacks Enhance Nitrogen-fixing Cyanobacteria Blooms and Complicate Management in the Baltic Sea”, Ambio, Vol. 36., Nr. 2-3., 186. és azt követő oldalak, http://ambio.allenpress.com/archive/0044-7447/36/2/pdf/i0044-7447-36-2-186.pdf., amelynek értelmében mind a nitrogént, mind a foszfort el kellene távolítani.