62021CC0259
NICHOLAS EMILIOU
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2022. június 22. (
1
)
C‑259/21. sz. ügy
Európai Parlament
kontra
az Európai Unió Tanácsa
„Közös halászati politika – Megsemmisítés iránti kereset – Az (EU) 2021/92 tanácsi rendelet 15–17. és 20. cikke, valamint 59. cikkének második bekezdése – Az EUMSZ 43. cikk (3) bekezdésének hatálya – A Tanács hatáskörei – A Tanács által állítólagosan elkövetett hatáskörrel való visszaélés – Az (EU) 2019/1241 rendelet 10. cikkének (4) bekezdésében és 15. cikkében, valamint az (EU) 2019/472 rendelet 9. cikkében technikai intézkedések elfogadására előírt eljárás – A Bizottságnak e technikai intézkedések felhatalmazáson alapuló jogi aktusokban történő meghatározására vonatkozó hatáskörei – A jóhiszemű együttműködés elve”
I. Bevezetés
1.
A jelen ügy tárgya – általánosságban véve – az uniós intézmények között azzal kapcsolatban fennálló nézeteltérés, hogy az Európai Unió Tanácsának milyen szerepet kell játszania a halászat területén bizonyos technikai intézkedések elfogadásában.
2.
Az Európai Unió működéséről szóló szerződés hatálybalépését megelőzően a Tanács játszotta a főszerepet a közös halászati politika (a továbbiakban: KHP) valamennyi vonatkozásának eldöntésében. Ez azonban már nem így van. Az EUMSZ 43. cikk (2) bekezdése értelmében a rendes jogalkotási eljárás alkalmazandó a KHP‑ra, és a Tanács egyoldalú döntéshozatali hatásköre csak az EUMSZ 43. cikk (3) bekezdésében meghatározott korlátok között áll fenn. E rendelkezés lehetővé teszi a Tanács számára többek között „a halászati lehetőségek meghatározásá[val] és elosztásá[val]” kapcsolatos intézkedések elfogadását.
3.
A jelen keresettel az Európai Parlament az (EU) 2021/92 rendelet (
2
) egyes olyan technikai intézkedéseinek megsemmisítését kéri, amelyeket a Tanács az utóbbi rendelkezés alapján fogadott el. Ezen intézkedéseket az említett rendelet 15., 16., 17. és 20. cikke, valamint 59. cikkének második bekezdése (a továbbiakban: megtámadott rendelkezések) tartalmazza.
4.
A Parlament lényegében azt állítja, hogy a Tanács e rendelkezések elfogadásával túllépte hatáskörének korlátait. A Parlament úgy véli, hogy az említett rendelkezések ellentétesek két rendelettel – mégpedig az (EU) 2019/472 rendelettel (
3
) és az (EU) 2019/1241 rendelettel (
4
) (a továbbiakban együtt: alaprendeletek) –, amelyeket a Tanács és a Parlament fogadott el az EUMSZ 43. cikk (2) bekezdésével összhangban. A Parlament véleménye szerint e két rendelet korlátozta a Tanács EUMSZ 43. cikk (3) bekezdése szerinti döntéshozatali hatáskörét, mivel kifejezetten feljogosították a Bizottságot arra, hogy a megtámadott rendelkezésekben foglalt technikai intézkedéseket az EUMSZ 290. cikk (1) bekezdése (
5
) alapján elfogadott felhatalmazáson alapuló jogi aktusokban határozza meg.
II. Jogi háttér
A. Az EUMSZ vonatkozó rendelkezései
5.
Az EUMSZ 43. cikk (2) és (3) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„(2)   A 40. cikk (1) bekezdésében előírt közös piacszervezést, továbbá a közös agrárpolitika és a [KHP] célkitűzéseinek megvalósításához szükséges egyéb rendelkezéseket a Gazdasági és Szociális Bizottsággal folytatott konzultációt követően rendes jogalkotási eljárás keretében az Európai Parlament és a Tanács állapítja meg.
(3)   A Tanács, a Bizottság javaslata alapján, intézkedéseket fogad el az árak, a lefölözések, a támogatások és a mennyiségi korlátozások rögzítésére, továbbá a halászati lehetőségek meghatározására és elosztására vonatkozóan.”
B. Az alaprendeletek
1.
A 2019/472 rendelet
6.
Az 2019/472 rendelet 9. cikkének (1) bekezdése a következőket írja elő:
„A Bizottság felhatalmazást kap arra, hogy e rendelet 18. cikkének és az 1380/2013/EU rendelet (
6
) 18. cikkének megfelelően felhatalmazáson alapuló jogi aktusokat fogadjon el, hogy a következő technikai intézkedésekre vonatkozóan kiegészítse ezt a rendeletet:
a)
a halászeszközök jellemzőire vonatkozó előírások és a halászeszközök használatára irányadó szabályok a szelektivitás biztosítása vagy javítása, a nem szándékos fogások csökkentése vagy az ökoszisztémára gyakorolt kedvezőtlen hatások minimálisra csökkentése érdekében;
b)
a halászeszközök módosítására vagy az azokat kiegészítő további eszközökre vonatkozó előírások a szelektivitás biztosítása vagy javítása, a nem szándékos fogások csökkentése vagy az ökoszisztémára gyakorolt kedvezőtlen hatások minimálisra csökkentése érdekében;
c)
bizonyos halászeszközök használatára és halászati tevékenységekre vonatkozó korlátozás vagy tilalom bizonyos területeken vagy időszakokban, az ívó halak, a minimális állományvédelmi referenciaméretet el nem érő halak vagy a nem célzott halfajok védelme vagy az ökoszisztémára gyakorolt kedvezőtlen hatások minimálisra csökkentése érdekében; és
d)
minimális állományvédelmi referenciaméretek meghatározása az e rendelet hatálya alá tartozó valamennyi állomány tekintetében, a fiatal tengeri élőlények védelme céljából.”
2.
A 2019/1241 rendelet
7.
A 2019/1241 rendelet 10. cikkének (4) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„A Bizottság felhatalmazást kap arra, hogy a 29. cikkel összhangban elfogadott felhatalmazáson alapuló jogi aktusok útján módosítsa az I. mellékletben szereplő listát, amennyiben a rendelkezésre álló legjobb tudományos szakvélemények alapján az említett listát módosítani szükséges.”
8.
Az említett rendelet 15. cikkének (2) bekezdése értelmében:
„Az érintett halászatok regionális sajátosságainak figyelembevétele érdekében a Bizottságot felhatalmazást kap arra, hogy e rendelet 29. cikkével és az 1380/2013/EU rendelet 18. cikkével összhangban felhatalmazáson alapuló jogi aktusokat fogadjon el az [V–XI. és XIII. mellékletben] szereplő technikai intézkedések módosítása, kiegészítése, hatályon kívül helyezése, illetőleg az azoktól való eltérés biztosítása céljából, többek között az 1380/2013/EU rendelet 15. cikkének (5) és (6) bekezdésében említett kirakodási kötelezettség végrehajtásával összefüggésben. A Bizottság az 1380/2013/EU rendelet 18. cikkével és az e rendelet III. fejezetének vonatkozó cikkeivel összhangban benyújtott közös ajánlás alapján fogadhat el ilyen felhatalmazáson alapuló jogi aktusokat.”
9.
Ugyanezen rendelet 29. cikkének (6) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„A 2. cikk (2) bekezdése, a 8. cikk (3) bekezdése, a 10. cikk (4) bekezdése, a 12. cikk (2) bekezdése, a 15. cikk (2) bekezdése, a 23. cikk (1) és (5) bekezdése, a 27. cikk (7) bekezdése és a 31. cikk (4) bekezdése értelmében elfogadott, felhatalmazáson alapuló jogi aktus csak akkor lép hatályba, ha az Európai Parlamentnek és a Tanácsnak a jogi aktusról való értesítését követő két hónapon belül sem az Európai Parlament, sem a Tanács nem emelt ellene kifogást, illetve ha az említett időtartam lejártát megelőzően mind az Európai Parlament, mind a Tanács arról tájékoztatta a Bizottságot, hogy nem fog kifogást emelni. Az Európai Parlament vagy a Tanács kezdeményezésére ez az időtartam két hónappal meghosszabbodik.”
10.
A 2019/1241 rendelet VI. melléklete tartalmazza az északnyugati vizekre (
7
) alkalmazandó technikai intézkedéseket.
C. A 2021/92 rendelet (a továbbiakban: vitatott rendelet)
11.
A vitatott rendelet „A Kelta‑tengerben élő közönséges tőkehalra és vékonybajszú tőkehalra vonatkozó technikai intézkedések” című 15. cikke számos intézkedést ír elő többek között a szembőséget illetően. Ezen intézkedések a Kelta‑tengeren fenékvonóhálóval vagy kerítőhálóval halászó uniós hajókra alkalmazandók.
12.
Az említett rendelet „Az Ír‑tengerre vonatkozó technikai intézkedések” című 16. cikke a halászeszközökkel kapcsolatos kötelezettségeket tartalmaz az Ír‑tengeren fenékvonóhálóval vagy kerítőhálóval halászó uniós hajók tekintetében.
13.
Ugyanezen rendelet „A Skóciától nyugatra fekvő vizekre vonatkozó technikai intézkedések” című 17. cikke szintén többek között a szembőséget illetően ír elő intézkedéseket. Ezen intézkedések a Skóciától nyugatra fekvő vizeken fenékvonóhálóval vagy kerítőhálóval norvég homárra (Nephrops norvegicus) halászó uniós hajókra alkalmazandók.
14.
A vitatott rendelet „Tilalom hatálya alá tartozó fajok” című 20. cikke tiltja uniós halászhajók számára bizonyos fajok halászatát, fedélzeten tartását, átrakását és kirakodását az annak idején uniós vizeknek minősülő vizek meghatározott ICES (
8
) körzeteiben és alterületein. E rendelkezés azt is előírja, hogy a felsorolt fajok véletlenül kifogott egyedeit meg kell óvni az esetleges sérülésektől, és ezeket az egyedeket haladéktalanul vissza kell engedni a tengerbe.
15.
E rendelet „Átmeneti rendelkezés” című 59. cikke értelmében:
„A 11., 19., 20., 27., 33., 34., 41., 42., 43., 48., 50. és 57. cikk 2022‑ben továbbra is értelemszerűen alkalmazandó a halászati lehetőségeket 2022‑re meghatározó rendelet hatálybalépéséig.
A 15., 16. és 17. cikket addig az időpontig kell alkalmazni, amíg alkalmazandóvá válik [a 2019/1241] rendelet 15. cikke (2) bekezdésének megfelelően elfogadott, és az említett rendelet VI. mellékletét az északnyugati vizekre vonatkozó, megfelelő technikai intézkedések bevezetésével módosító, felhatalmazáson alapuló jogi aktus.”
III. Az eljárás háttere
16.
2020. október 27‑én a Bizottság javaslatot tett a bizonyos halállományok és halállománycsoportok tekintetében az uniós vizeken, valamint az uniós halászhajók tekintetében egyes nem uniós vizeken alkalmazandó halászati lehetőségeknek a 2021. évre történő meghatározásáról szóló rendelet elfogadására (a továbbiakban: bizottsági javaslat).
17.
2020. december 14‑én a Bizottság frissítette ezt a javaslatot számos, a megtámadott rendelkezésekkel azonos rendelkezés elfogadásával. E rendelkezések tervezetét először egy nem hivatalos dokumentumba (a továbbiakban: informális dokumentum) foglalták, majd később közzétették a Bizottság honlapján.
18.
2021. január 28‑án a Tanács elfogadta a vitatott rendeletet az EUMSZ 43. cikk (3) bekezdése alapján. E rendeletet 2021. január 29‑én hirdették ki az Európai Unió Hivatalos Lapjában. A rendelet a kihirdetését követő napon lépett hatályba.
19.
A Bíróság Hivatalához 2021. április 23‑án benyújtott keresetlevelével a Parlament megindította a jelen keresetet az EUMSZ 263. cikk második bekezdése alapján a megtámadott rendelkezések megsemmisítése iránt.
IV. A kereset megindítását követő tényállás
20.
2021. augusztus 23‑án a Bizottság elfogadta a 2019/1241 európai parlamenti és a tanácsi rendeletnek a Kelta‑tengeren, az Ír‑tengeren és a Skóciától nyugatra fekvő területeken folytatott egyes tengerfenéki és nyílt vízi halászati tevékenységekkel kapcsolatos technikai intézkedések tekintetében történő módosításáról szóló (EU) 2021/2324 felhatalmazáson alapuló bizottsági rendeletet (a továbbiakban: 2021/2324 felhatalmazáson alapuló rendelet). (
9
) E rendelet elfogadására a 2019/1241 rendelet (a két alaprendelet egyike) 10. cikkének (4) bekezdése és 15. cikkének (2) bekezdése alapján került sor.
21.
A 2021/2324 felhatalmazáson alapuló rendelet (6) preambulumbekezdése egyértelművé teszi, hogy e jogi aktus célja, hogy „egyetlen jogi aktusba foglalja” a vitatott rendelet 15–17. cikkében foglalt intézkedéseknek megfelelő technikai intézkedéseket, valamint bizonyos egyéb intézkedéseket.
22.
2022. január 27‑én a Tanács elfogadott továbbá egy új rendeletet a halászati lehetőségeknek a 2022. évre történő meghatározásáról (a továbbiakban: a halászati lehetőségeknek a 2022. évre történő meghatározásáról szóló rendelet). (
10
) E rendelet 2022. január 31‑én, a Hivatalos Lapban való kihirdetésének napján lépett hatályba. (
11
)
V. A Bíróság előtti eljárás és a felek kérelmei
23.
A Parlament azt kéri, hogy a Bíróság:
–
semmisítse meg a megtámadott rendelkezéseket, és
–
a Tanácsot kötelezze az eljárás költségeinek a viselésére.
24.
A Tanács azt kéri, hogy a Bíróság:
–
utasítsa el a keresetet mint megalapozatlant, és tartsa fenn a megtámadott rendelkezések joghatásait az azokat felváltó új rendelkezések elfogadásáig, és
–
a Parlamentet kötelezze az eljárás költségeinek a viselésére.
25.
A Bíróság elnöke 2021. augusztus 19‑i határozatával megengedte, hogy a Bizottság a Tanács kérelmeinek a támogatása végett beavatkozzon.
VI. A keresetről
26.
A halászat területén a „technikai intézkedés[ek]” fogalma „olyan intézkedés[eket jelent], amely[ek] a halászeszközök használatának és felépítésének feltételekhez kötésével, valamint a halászterületekhez való hozzáférés korlátozásával szabályozzák a fogások faj‑ és méretösszetételét, és a halászati tevékenységek által az ökoszisztémák összetevőire gyakorolt hatásokat”. (
12
) A Parlament és a Tanács szavai szerint a technikai intézkedések olyan „eszközök”, amelyek a KHP végrehajtását hivatottak támogatni. (
13
) Ezen intézkedések nélkül nem valósíthatók meg a halászati források megőrzésére és a halászati tevékenységek stabilitásának fenntartására irányuló célkitűzések, amelyek uralják az e területre vonatkozó uniós szabályozás egészét. (
14
)
27.
Ilyen intézkedésekről elméletileg i. az EUMSZ 43. cikk (2) bekezdése alapján a Tanács és a Parlament együtt; ii. az EUMSZ 290. cikk (1) bekezdése alapján a Bizottság, feltéve, hogy az EUMSZ 43. cikk (2) bekezdése alapján elfogadott jogszabály felhatalmazást ad részére erre; vagy iii. az EUMSZ 43. cikk (3) bekezdése alapján a Tanács önállóan eljárva dönthet. (
15
) A jelen ügy tárgyát e döntéshozatali hatáskörök egymáshoz való viszonya és korlátai képezik.
28.
Amint azt a fenti 2. pontban kifejtettem, az EUMSZ 43. cikk (3) bekezdése feljogosítja a Tanácsot „a halászati lehetőségek meghatározásá[val] és elosztásá[val]” kapcsolatos intézkedések elfogadására. A vitatott rendelet elfogadására e rendelkezés alapján került sor. (
16
) E rendelet célja, hogy a 2021. évre bizonyos halállományok és halállománycsoportok tekintetében meghatározza és elossza a tagállamok között a közös teljes kifogható mennyiségeket (TAC‑okat) és kvótákat.
29.
A TAC‑okat és kvótákat meghatározó szabályokon kívül az említett rendelet 15–17. cikke az annak idején uniós vizeknek minősülő vizek bizonyos részein (a Kelta‑tengeren, az Ír‑tengeren és a Skóciától nyugatra fekvő vizeken fenékvonóhálóval vagy kerítőhálóval) halászó uniós hajókra alkalmazandó számos technikai intézkedést tartalmaz. E rendelkezések lényegében arra irányulnak, hogy a halászeszközökre (különösen a szembőségre) vonatkozó technikai kötelezettségek előírásával csökkentsék bizonyos fajok járulékos fogásait. (
17
) A vitatott rendelet 20. cikke felsorolja továbbá azokat a fajokat, amelyek halászata kifejezetten tilos. A Parlament e négy rendelkezés, valamint a vitatott rendelet 59. cikke – ugyanezen rendelet 15., 16. és 17. cikkének időbeli hatályát korlátozó – második bekezdésének megsemmisítését kéri a Bíróságtól.
30.
A Parlament azt állítja, hogy a Tanácsnak az említett technikai intézkedések EUMSZ 43. cikk (3) bekezdése alapján történő elfogadására vonatkozó hatáskörét kifejezetten korlátozta az alaprendeletek három rendelkezése, mégpedig a 2019/1241 rendelet 10. cikkének (4) bekezdése és 15. cikkének (2) bekezdése, valamint a 2019/472 rendelet 9. cikke. E rendelkezések lehetővé teszik a Bizottság számára, hogy felhatalmazáson alapuló jogi aktusokban határozza meg ezeket a technikai intézkedéseket. (
18
) A Parlament úgy véli, hogy a Tanács ezért nem járhatott volna el az EUMSZ 43. cikk (3) bekezdése alapján, és nem fogadhatta volna el a megtámadott rendelkezéseket, mivel csak a Bizottság dönthetett volna megfelelően az említett intézkedésekről. (
19
)
31.
Konkrétabban, a Parlament szerint a megtámadott rendelkezések egyoldalú elfogadásával a Tanács olyan döntéshozatali eljárást követett, amely megsértette a Parlament intézményi előjogait és a Parlament azon jogát, hogy kifogásolja vagy ellenezze az említett rendelkezésekben foglalt technikai intézkedéseket.
32.
E tekintetben emlékeztetek arra, hogy a 2019/1241 rendelet 29. cikkének (3) bekezdése alapján mind a Parlament, mind a Tanács hatáskörrel rendelkezik arra, hogy bármikor visszavonja az említett rendelet 10. cikkének (4) bekezdésében és 15. cikkének (2) bekezdésében hivatkozott hatáskör‑átruházást. Arra is lehetőségük van, hogy kifogást emeljenek az e rendelkezések alapján elfogadott felhatalmazáson alapuló jogi aktusok ellen az azokról való értesítésüket követő két hónapon belül. (
20
) Ugyanez vonatkozik a Bizottság által a 2019/472 rendelet 9. cikke alapján elfogadott felhatalmazáson alapuló jogi aktusokra is. (
21
)
33.
Ezzel szemben, ha a Tanács az EUMSZ 43. cikk (3) bekezdése alapján fogad el valamely jogi aktust (mint a vitatott rendeletet is), a Parlament nem emelhet kifogást annak tartalma ellen. Az ilyen jogi aktus elfogadása kizárólag a Tanács hatáskörébe tartozik.
34.
Következésképpen a jelen ügy lényege mindenekelőtt a Parlament, a Tanács és a Bizottság által a megtámadott rendelkezésekben foglalt technikai intézkedések elfogadásában játszott szerepek elhatárolásában rejlik. Ha a Bíróság megsemmisíti ezeket a rendelkezéseket (ahogyan azt a Parlament kéri), az megerősíti a Parlament azon jogát, hogy felügyelje az azokban foglalt technikai intézkedések elfogadását, akár azáltal, hogy kifogást emel ellenük, akár azáltal, hogy visszavonja a Bizottság azon hatáskörét, hogy a jövőben ilyen felhatalmazáson alapuló jogi aktusokat fogadjon el. A kereset elutasítása viszont azt jelentené, hogy a Tanács jogszerűen dönthet egyoldalúan ilyen tárgykörben az EUMSZ 43. cikk (3) bekezdése alapján.
35.
A felek nem értenek egyet abban, hogy a kereset okafogyottá vált‑e a 2021/2324 felhatalmazáson alapuló rendelet Bizottság általi, 2021. augusztus 23‑i elfogadását követően. (
22
) Először ezzel a kérdéssel foglalkozom a halászati lehetőségeknek a 2022. évre történő meghatározásáról szóló rendelet jelen keresetre gyakorolt hatásával együtt (A. pont). Ezt követően rátérek a Parlament által a keresetében felhozott két jogalapra, és kifejtem, hogy miért tartom azokat megalapozatlannak (B. pont).
A. A 2021/2324 felhatalmazáson alapuló rendeletnek és a halászati lehetőségeknek a 2022. évre történő meghatározásáról szóló rendeletnek a határozathozatal szükségességére gyakorolt hatása
1.
A 2021/2324 felhatalmazáson alapuló rendelet
36.
Számomra egyértelmű, hogy a 2021/2324 felhatalmazáson alapuló rendelet hatálybalépése óta a vitatott rendelet 15–17. cikke már nem alkalmazandó. Amint azt a fenti 21. pontban már jeleztem, a felhatalmazáson alapuló rendelet célja, hogy „egyetlen jogi aktusba foglalja” a vitatott rendelet 15–17. cikkében foglalt intézkedéseknek megfelelő technikai intézkedéseket, valamint bizonyos egyéb intézkedéseket. Ezenkívül az utóbbi rendelet 59. cikkének második bekezdése egyértelműen kimondja, hogy az említett rendelkezéseket csak „addig az időpontig kell alkalmazni, amíg alkalmazandóvá válik [a] 2019/1241 rendelet 15. cikke (2) bekezdésének megfelelően elfogadott […] felhatalmazáson alapuló jogi aktus”.
37.
A 2021/2324 felhatalmazáson alapuló rendeletet e rendelkezés alapján 2021. augusztus 23‑án fogadták el, és az 2021. december 30‑án lépett hatályba. (
23
) A jelen jogvita feleinek egyike sem vitatja, hogy az e rendeletben foglalt intézkedések megfelelnek a vitatott rendelet 15–17. cikkében foglaltaknak, és hogy azok ezért ténylegesen „felváltották” e rendelkezéseket. A felek azt sem vitatják, hogy a vitatott rendelet 20. cikkét nem érinti a 2021/2324 felhatalmazáson alapuló rendelet elfogadása, mivel e rendelkezést sem a vitatott rendelet 59. cikkének második bekezdése, sem a felhatalmazáson alapuló rendelet nem említi.
38.
E fejleményre tekintettel a felek nem értenek egyet abban, hogy a jelen kereset okafogyottá vált‑e annyiban, amennyiben a Parlament a vitatott rendelet 15–17. cikkének és 59. cikke második bekezdésének megsemmisítését kéri. (
24
)
39.
A Parlament egyfelől úgy véli, hogy a 2021/2324 felhatalmazáson alapuló rendelet Bizottság általi elfogadása ellenére a Bíróságnak továbbra is határoznia kell e rendelkezések érvényességéről. A Parlament lényegében azzal érvel, hogy bár a vitatott rendelet 15–17. cikkének a tartalmát e felhatalmazáson alapuló rendelet bizonyos rendelkezései tükrözik, e rendelkezések továbbra is jelen vannak a jogszabályi környezetben, és azokat a jogbiztonság érdekében hatályon kívül kell helyezni. Ennek megfelelően azt állítja, hogy keresete nem vált okafogyottá.
40.
A Tanács másfelől azt állítja, hogy a 2021/2324 felhatalmazáson alapuló rendelet elfogadását követően már nem kell határozni e kérdésben. A Tanács úgy véli, hogy a vitatott rendelet 59. cikkének második bekezdése egyértelművé teszi, hogy e rendelet 15–17. cikkét csak addig kellett alkalmazni, amíg a Bizottság nem fogadta el az e rendelkezések által szabályozott tárgykörre vonatkozó felhatalmazáson alapuló jogi aktust. A Tanács ezenfelül azt állítja, hogy a szándéka soha nem irányult arra, hogy e rendelkezések 2021‑et követően is joghatást váltsanak ki.
41.
Be kell vallanom, hogy első látásra bizonyos mértékig szimpatizálok a Tanács érvelésével. Ha a vitatott rendelet 15–17. cikke már nincs hatályban, egyáltalán nem nyilvánvaló, hogy a Parlamentnek továbbra is bármi „előnye” származna e rendelkezések Bíróság általi megsemmisítéséből. E tekintetben megjegyzem, hogy mind a Tanács, mind a Parlament azt kéri a Bíróságtól, hogy mind a négy megtámadott rendelkezés múltbeli joghatásait tartsa fenn. A Parlament tehát a keresetével még csak meg sem kívánja változtatni a megtámadott rendelkezések Tanács általi elfogadása által előidézett helyzetet.
42.
Ezzel együtt úgy vélem, hogy legalább három olyan konkrét indok létezik, amely alapján az a következtetés vonható le, hogy a jelen kereset nem vált okafogyottá a 2021/2324 felhatalmazáson alapuló rendelet elfogadását követően.
43.
Először is, a jelen keresetet az EUMSZ 263. cikk második bekezdése alapján indította a Parlament a Tanács ellen. Ezzel kapcsolatban emlékeztetek arra, hogy a Parlamentnek nem kell bizonyítania az eljáráshoz fűződő érdekét (
25
) ahhoz, hogy keresetet indítson többek között a Tanács határozatainak vagy jogi aktusainak megsemmisítése iránt. (
26
) E rendelkezés arra jogosítja fel a Parlamentet, hogy anélkül indítson a tanácsi rendelet jogszerűségét vitató, ilyen keresetet, hogy e jog gyakorlása az eljáráshoz fűződő érdek igazolásától függene. (
27
)
44.
Másodszor, a Bíróság már megállapította az olyan jogi aktus megsemmisítésére irányuló kereset elfogadhatóságát, amely vitatott jogi aktust már végrehajtottak, vagy amely a kereset benyújtásának időpontjában már nem volt alkalmazható. (
28
) Véleményem szerint ugyanez még inkább elmondható az olyan jogi aktus megsemmisítésére irányuló keresetről, amely (a vitatott rendelet 15–17. cikkéhez hasonlóan) a kereset benyújtásának időpontjában még alkalmazható volt, de a Bíróság előtti eljárás ideje alatt hatályát vesztette. Az ilyen körülményekből nem következik automatikusan, hogy a kereset okafogyottá válik attól az időponttól kezdve, hogy a vitatott rendelkezés vagy jogi aktus hatályát veszti.
45.
Véleményem szerint ugyanis az a fontos, hogy a jogi aktus megsemmisítése önmagában jogkövetkezményekkel járhat‑e.
46.
E tekintetben szeretném hangsúlyozni, hogy – amint azt a fenti 31. pontban már megjegyeztem – a Parlament azt állítja, hogy a megtámadott rendelkezések Tanács általi egyoldalú elfogadása megfosztotta attól a jogától, hogy megvizsgálja az azokban foglalt technikai intézkedéseket, és adott esetben ellenezze azokat. A Parlament szerint abban az esetben, ha ezeket az intézkedéseket a Bizottság által a 2019/1241 rendelet 10. cikkének (4) bekezdése és 15. cikkének (2) bekezdése, valamint a 2019/472 rendelet 9. cikke alapján elfogadott egy vagy több felhatalmazáson alapuló jogi aktusba foglalták volna, nem pedig a Tanács által az EUMSZ 43. cikk (3) bekezdése alapján elfogadott jogi aktusba, lehetősége lett volna beleszólni azok tartalmába.
47.
Úgy vélem, hogy keresetével a Parlament azt kívánja biztosítani, hogy a Tanács a jövőben tartózkodjon az EUMSZ 43. cikk (3) bekezdéséből eredő döntéshozatali hatásköreinek gyakorlásától olyan helyzetekben, amelyekben e hatáskörök gyakorlása átfedésben van a Bizottság ilyen másodlagos jogban (a jelen esetben a 2019/1241 rendelet 10. cikkének (4) bekezdésében és 15. cikkének (2) bekezdésében, valamint a 2019/472 rendelet 9. cikkében) körvonalazott bizonyos átruházott hatásköreivel és eljárásaival. A Parlament lényegében azzal a céllal indította a jelen keresetet, hogy a Bíróság olyan ítéletet hozzon, amely megakadályozza, hogy a Tanács a jövőben a megtámadott rendelkezésekben foglaltakhoz hasonló technikai intézkedéseket fogadjon el az EUMSZ 43. cikk (3) bekezdése alapján.
48.
Ebből következik, hogy bár a megtámadott rendelkezések már nincsenek hatályban, és már nem váltanak ki joghatásokat, megsemmisítésük önmagában is jogkövetkezményekkel járhat, különösen azáltal, hogy megakadályozza a kifogásolt jogalkotási gyakorlat Tanács általi megismétlését. (
29
) Emiatt vélem úgy, hogy a jelen kereset nem vált okafogyottá a 2021/2324 felhatalmazáson alapuló rendelet elfogadását követően.
49.
A véleményemet e tekintetben a Bíróság kötelezettségszegési eljárásokra vonatkozó ítélkezési gyakorlata is alátámasztja. A kötelezettségszegés miatt indított keresetek általában akkor válnak okafogyottá, ha a kifogásolt jogsértés már nem vált ki semmiféle joghatást a Bizottság által az indokolással ellátott véleményében meghatározott határidő lejárta előtt. Egyes esetekben azonban a Bíróság megállapította, hogy a Bizottság továbbra is jogosult lehet eljárást indítani előtte annak ellenére, hogy maga a kötelezettségszegés megszűnt. Ezek jellemzően azok az esetek, amelyekben fennáll a kötelezettségszegés megismétlődésének közvetlen veszélye, (
30
) vagy a kötelezettségszegés szezonális jellegű, (
31
) és így máskülönben mentesülne a bírósági felülvizsgálat alól.
50.
Véleményem szerint párhuzam vonható ezen ítélkezési gyakorlat és a jelen ügy között, mivel a Parlament általi keresetindításnak a jelen esetben is az a célja, hogy megakadályozza a Tanács eljárásának jövőbeli megismétlődését. Ezenkívül a vitatott rendelet hatálya egy rendkívül specifikus – a jelen esetben rendkívül rövid – időszakra (a 2021. évre) terjed ki, ami nemcsak azt nehezíti meg, hogy a Parlament kellő időben eljárást indítson, hanem azt is, hogy ez az eljárás befejeződjön a vitatott rendelet alkalmazhatóságának megszűnése előtt.
51.
Harmadszor, és gyakorlati szempontból hozzá kell tennem, hogy meglehetősen meglepőnek találnám, ha a vitatott rendelethez hasonló olyan jogi aktus, amelynek hatályát csupán egy évre (vagy még rövidebb időre) korlátozták, csak e konkrét időszakban lenne megtámadható, és ezen időszak lejártát követően nem. Véleményem szerint irreális és a felperesekre nézve hátrányos lenne, ha a Bíróság minden esetben megkövetelné, hogy i. keresetüket a jogi aktus elfogadását követő legfeljebb egy éven belül (vagy adott esetben még rövidebb időn belül) indítsák meg, és ii. szintén ezen időpontig folytassák le és fejezzék be az eljárást a Bíróság előtt.
52.
Igaz ugyan, hogy ilyen esetekben a Bíróságnak lehetősége van „gyorsított eljárást” alkalmazni (a Bíróság eljárási szabályzata 133. cikkének (1) és (3) bekezdése alapján). Erre azonban egyáltalán nincs garancia. (
32
) Véleményem szerint ezért ez a puszta lehetőség nem elegendő a Bírósághoz való megfelelő hozzáférés garantálásához. (
33
)
53.
Úgy vélem, hogy az általam a Bíróság számára követni javasolt pragmatikus megközelítés még inkább szükségessé válik, ha – mint a jelen esetben – a Bíróság előtti jogvita alkotmányos jelentőségű, és a jogalkotási hatáskörök különböző uniós intézmények közötti megosztását érinti. Ebben az összefüggésben nem látom be, hogy valamely jogi aktus jogalapjának hiányára vagy nem megfelelő elfogadására alapozott keresetet miért kellene kizárni a Bíróság ügyrendjéből pusztán azért, mert annak joghatásai „rövid idejűek”. Ez az eredmény végső soron lehetetlenné tenné, hogy a Bíróság elvégezze bírósági felülvizsgálatát, és adott esetben megakadályozza hasonló jogi aktusok jövőbeli elfogadását.
54.
Ezen okokból úgy vélem, hogy a Bíróságnak a 2021/2324 felhatalmazáson alapuló rendelet elfogadása ellenére is el kell bírálnia a jelen keresetet.
2.
A halászati lehetőségeknek a 2022. évre történő meghatározásáról szóló rendelet
55.
Nem a 2021/2324 felhatalmazáson alapuló rendelet elfogadása volt az egyetlen jogalkotási fejlemény a jelen kereset Parlament általi megindítását követően. Amint arra a fenti 22. pontban már rámutattam, 2022. január 27‑én a Tanács elfogadta a halászati lehetőségeknek a 2022. évre történő meghatározásáról szóló rendeletet, amely ténylegesen a vitatott rendelet helyébe lépett. Ez a rendelet 2022. január 31‑én lépett hatályba. A vitatott rendelet 59. cikkének első bekezdése (
34
) alapján e rendelet 20. cikke ugyanezen a naptól nem alkalmazható. Míg tehát a vitatott rendelet 15–17. cikkének az alkalmazhatósága a 2021/2324 felhatalmazáson alapuló rendelet hatálybalépése szüntette meg, addig az említett rendelkezés alkalmazhatóságát a halászati lehetőségeknek a 2022. évre történő meghatározásáról szóló rendelet szüntette meg.
56.
A Bíróság által az eljárási szabályzat 62. cikke alapján feltett kérdésre válaszolva a Parlament és a Tanács kifejtette, hogy a halászati lehetőségeknek a 2022. évre történő meghatározásáról szóló rendelet elfogadása nincs hatással a jelen keresetre. A Parlament megjegyzi, hogy e rendelet 18. cikke átveszi a vitatott rendelet 20. cikkében felsorolt, tilalom hatálya alá tartozó fajok listáját (ami miatt e rendelkezés továbbra is kifejt joghatásokat). A Parlament ezenkívül azt állítja, hogy a halászati lehetőségeknek a 2022. évre történő meghatározásáról szóló rendelet elfogadása ellenére felmerül az állítólagos jogelleneség (a megtámadott rendelkezésekben foglaltaknak megfelelő technikai intézkedések Tanács általi elfogadása) jövőbeli kockázata.
57.
A Tanács vitatja ezt az érvelést. Véleménye szerint a halászati lehetőségeknek a 2022. évre történő meghatározásáról szóló rendelet elfogadását követően a jelen kereset okafogyottá vált a vitatott rendelet 20. cikkét érintő részében. Álláspontja szerint ez a vitatott rendelet 59. cikkének első bekezdéséből következik.
58.
Úgy tűnik számomra, hogy az előző szakaszban a vitatott rendelet 15–17. cikkével és 59. cikkének második bekezdésével kapcsolatban általam vázolt megfontolások értelemszerűen alkalmazandók a vitatott rendelet 20. cikkére is, mégpedig a halászati lehetőségeknek a 2022. évre történő meghatározásáról szóló rendelet elfogadásának e rendelkezést érintő következményei tekintetében.
59.
A fenti megfontolásokra tekintettel úgy vélem, hogy bár a megtámadott rendelkezések egyike sincs hatályban, a jelen keresetet el kell bírálni.
B. Az ügy érdeméről
60.
Megsemmisítés iránti keresete alátámasztása érdekében a Parlament két jogalapra hivatkozik. Először is azt állítja, hogy a Tanács visszaélt az alaprendeletekben előírt eljárással. Másodszor, véleménye szerint a Tanács megsértette az EUSZ 13. cikk (2) bekezdése értelmében vett „jóhiszemű és kölcsönös együttműködés elvét”. (
35
) A következőkben sorjában megvizsgálom e jogalapokat.
1.
Az alaprendeletekben előírt eljárással való visszaélésre alapított első jogalapról
a)
A felek főbb érvei
1) A Parlament főbb érvei
61.
A Parlament lényegében azzal érvel, hogy a Tanácsnak az EUMSZ 43. cikk (3) bekezdése szerinti technikai intézkedések elfogadására vonatkozó hatásköre korlátozott annyiban, amennyiben a Parlament és a Tanács az EUMSZ 43. cikk (2) bekezdése alapján elfogadott egy vagy több jogalkotási aktusban megállapodott abban, hogy ilyen intézkedések elfogadására a Bizottság, nem pedig a Tanács jogosult.
62.
A jelen ügyben a Parlament úgy véli, hogy mivel a 2019/1241 rendelet 10. cikkének (4) bekezdése és 15. cikke, valamint a 2019/472 rendelet 9. cikke (amelyeket egyaránt az EUMSZ 43. cikk (2) bekezdése alapján fogadtak el) kifejezetten a Bizottságra ruházta a megtámadott rendelkezésekben foglaltakhoz hasonló technikai intézkedések elfogadására vonatkozó hatáskört, a Tanács nem támaszkodhatott az EUMSZ 43. cikk (3) bekezdésére e rendelkezések egyoldalú elfogadása érdekében. (
36
)
63.
A Parlament azzal érvel, hogy a Bíróság ítélkezési gyakorlatában a hatáskörrel való visszaélés fennállásának megállapítása tekintetében meghatározott valamennyi követelmény teljesül a jelen esetben. Rámutat arra, hogy a Tanács a vitatott rendelet (59) preambulumbekezdésében és 59. cikkének második bekezdésében kifejezetten elismerte, hogy a Bizottság feladata lett volna az említett rendelet 15–17. cikkében foglalt technikai intézkedések elfogadása. Ezenfelül úgy véli, hogy a Tanács nem indokolta meg, hogy miért ő maga, nem pedig a Bizottság, fogadta el a megtámadott rendelkezéseket, például nem magyarázta meg, hogy a jelen esetben miért nem volt lehetséges azok Bizottság általi elfogadása.
64.
A Parlament továbbá azt állítja, hogy amennyiben a megtámadott rendelkezésekben foglalt technikai intézkedések elfogadását kényszerítő körülmények indokolták volna, úgy azok elfogadásának az 1380/2013 rendelet 12. és 13. cikke lett volna a megfelelő jogalapja. E rendelkezések értelmében a „sürgős” intézkedéseket (amelyek célja a tengerek biológiai erőforrásainak védelme vagy a tengeri ökoszisztéma súlyos fenyegetésére való reagálás) vagy a Bizottság, (
37
) vagy pedig a tagállamok (
38
) fogadhatják el, a Tanács azonban nem. A Parlament megjegyzi, hogy ilyen sürgető körülmények hiányában a 2019/472 rendelet 8. cikkének (2) és (3) bekezdése egyértelművé teszi, hogy (az érintett állomány vagy funkcionális egység meghatározott szintre történő gyors visszatérése érdekében hozandó) korrekciós intézkedéseket csak a Bizottság fogadhat el felhatalmazáson alapuló jogi aktusokban.
65.
Végül a Parlament hangsúlyozza, hogy ugyanúgy, ahogy a Tanácsnak „a halászati lehetőségek meghatározásá[val] és elosztásá[val]” kapcsolatos technikai intézkedések elfogadására vonatkozó hatásköre az EUMSZ 43. cikk (3) bekezdéséből ered, a Bizottság az EUMSZ 290. cikk (1) bekezdéséből, tehát szintén az elsődleges jogból vezeti le a felhatalmazáson alapuló jogi aktusok elfogadására vonatkozó általános előjogait.
2) A Tanács és a Bizottság főbb érvei
66.
A Tanács vitatja a Parlament érveit. Úgy véli, hogy az első jogalap megalapozatlan, mivel a Parlament tévesen értelmezi az „eljárással való visszaélés” fogalmát, és félreértette a megtámadott rendelkezések célját és tartalmát.
67.
A Tanács azt állítja továbbá, hogy a megtámadott rendelkezések elfogadása teljes mértékben megfelel az EUMSZ 43. cikk (3) bekezdésének, mivel azok célja „a halászati lehetőségek meghatározásá[hoz]” kapcsolódik. Ezzel szemben az alaprendeletekben említett technikai intézkedések e rendelkezésekhez képest eltérő, szélesebb körű célokat szolgálnak.
68.
A Tanács rámutat arra, hogy az alaprendeletekben semmi nem utal arra, hogy a 2019/1241 rendelet 10. cikkének (4) bekezdése és 15. cikke, valamint a 2019/472 rendelet 9. cikke által a Bizottságra ruházott hatáskörök kizárólagosnak minősülnének abban az értelemben, hogy megakadályozzák a Tanácsot abban, hogy azonos tárgykörben technikai intézkedéseket fogadjon el.
69.
A Tanács hangsúlyozza, hogy a vitatott rendelet 59. cikkének második bekezdése kifejezetten utal arra, hogy e rendelet 15–17. cikke hatályát veszti, amint a Bizottság elfogadja az ugyanezen tárgykört szabályozó felhatalmazáson alapuló jogi aktust. Ez egyértelműen azt mutatja, hogy a Tanács nem kívánta túllépni hatáskörének korlátait. Hasonlóképpen, a vitatott rendelet 20. cikke teljes mértékben megőrzi a Bizottság arra vonatkozó hatáskörét, hogy felhatalmazáson alapuló jogi aktusokat fogadjon el a 2019/1241 rendelet 10. cikkének (2) bekezdése alapján. E tekintetben figyelembe kell venni, hogy a megtámadott rendelkezéseket rövid idővel az Egyesült Királyság Európai Unióból való kilépése után fogadták el olyan körülmények között, amikor még mindig sok bizonytalanság volt a halászati lehetőségeknek a 2021. évre történő meghatározása körül, és amikor egyértelmű volt, hogy a Bizottságnak még ki kell egészítenie saját javaslatát, mielőtt bármilyen, ilyen tárgyú felhatalmazáson alapuló jogi aktust elfogadna.
70.
A Bizottság általánosságban egyetért a Tanács érveivel. Hangsúlyozza, hogy az alaprendeletekben semmi nem kötelezi arra, hogy technikai intézkedéseket fogadjon el a megtámadott rendelkezések által szabályozott tárgykörökben.
71.
A Bizottság kifejti továbbá, hogy mivel az ((EU) 2020/123 rendelet (
39
) 13. cikkében foglalt) korábbi korrekciós intézkedések csak 2020. december 31‑ig maradtak hatályban, szükség volt arra, hogy a Tanács új technikai intézkedéseket fogadjon el 2021 elején. (
40
) A Bizottság akkor fogadhatott volna el ilyen új intézkedéseket felhatalmazáson alapuló jogi aktusban, ha a tagállamok időben benyújtották volna közös ajánlásukat. (
41
)2020. december 14‑ig mindazonáltal nem nyújtottak be hivatalosan (végleges formájú) közös ajánlást a Bizottsághoz. (
42
) A Bizottság informális dokumentuma, amely a megtámadott rendelkezések Tanács általi elfogadásához vezetett, ezt az űrt volt hivatott betölteni.
b)
Elemzés
72.
Amint azt a Bíróság többször megállapította, valamely jogi aktus akkor jogellenes hatáskörrel való visszaélés miatt, ha objektív, releváns és egybehangzó bizonyítékok alapján nyilvánvaló, hogy azt kizárólag vagy legalábbis elsősorban olyan céltól eltérő cél elérése érdekében fogadták el, amelyre a szóban forgó jogkört biztosították, vagy az ügy körülményeinek kezelésére a Szerződések által kifejezetten előírt eljárás megkerülése érdekében fogadták el. (
43
)
73.
A jelen ügyben a Parlament első jogalapja lényegében azon az állításon alapul, hogy a Tanács a megtámadott rendelkezések elfogadásával megkerülte az alaprendeletekben a technikai intézkedések elfogadására előírt eljárást, amely a Bizottság kizárólagos hatáskörébe utalja az ilyen intézkedések elfogadását.
74.
Véleményem szerint azonban a Parlament érveit el kell utasítani. Ez az intézmény nem bizonyítja, hogy a megtámadott rendelkezéseket kizárólag vagy elsősorban olyan céltól eltérő cél elérése érdekében fogadták el, amelyre a jogköröket biztosították az EUMSZ 43. cikk (3) bekezdésében a Tanács számára, vagy az ügy körülményeinek kezelésére az EUM‑Szerződés által kifejezetten előírt eljárás megkerülése érdekében fogadták el.
75.
Ezzel kapcsolatban emlékeztetek arra, hogy a Bíróságnak már volt lehetősége pontosítani az EUMSZ 43. cikk (3) bekezdésének – amely szerint a Tanács intézkedéseket fogadhat el többek között „a halászati lehetőségek meghatározására” vonatkozóan – és az EUMSZ 43. cikk (2) bekezdésének hatályát. A Bíróság megállapította, hogy az Unió politikai érdekei alapján elfogadott önálló határozatok az uniós jogalkotó hatáskörébe (tehát az EUMSZ 43. cikk (2) bekezdésének hatálya alá) tartoznak. Ezzel szemben az EUMSZ 43. cikk (3) bekezdését elsősorban az e döntéseket végrehajtó technikai intézkedésekkel kapcsolatban kell alkalmazni. (
44
)
76.
Wahl főtanácsnok a Parlament és Bizottság kontra Tanács egyesített ügyekre vonatkozó indítványában (
45
) kifejtette, hogy az említett ítélkezési gyakorlatból az következik, hogy az EUMSZ 43. cikk (2) bekezdése szerinti rendes jogalkotási eljárást az intézkedések általánosabb kategóriái, nevezetesen a KHP céljainak eléréséhez szükséges intézkedések esetében kell alkalmazni, miközben az EUMSZ 43. cikk (3) bekezdése szerinti nem jogalkotási eljárást bizonyos típusú rendeleti intézkedésekre kell fenntartani. Az EUMSZ 43. cikk (3) bekezdése értelmében vett intézkedéseknek tehát azon intézkedésekre kell korlátozódniuk, amelyek szorosan kapcsolódnak annak meghatározásához, hogy ki, mit és hol halászhat, valamint az e kérdésekhez funkcionálisan kapcsolódó feltételek meghatározásához, (
46
) és azok nem foglalnak magukban minden olyan technikai intézkedést, amely valamilyen módon kapcsolódik a halászati lehetőségekhez. Amint azt a Bíróság megerősítette, az a döntő tényező, hogy a szóban forgó intézkedés az uniós jogalkotónak amiatt fenntartott politikai döntést igényel‑e, hogy az a közös agrárpolitika és a KHP céljainak megvalósításhoz szükséges. (
47
)
77.
A jelen ügyben számomra egyértelmű, hogy a megtámadott rendelkezések az EUMSZ 43. cikk (3) bekezdése értelmében vett „halászati lehetőségek meghatározásá[hoz]” kapcsolódnak funkcionálisan, nem pedig az uniós jogalkotónak fenntartott politikai döntésről van szó. (
48
)
78.
A megtámadott rendelkezések célja ugyanis – amint azt a Tanács és a Bizottság állítja – a halászeszközök szelektivitásának fokozása (15–17. cikk) és bizonyos fajok védelme (20. cikk). E rendelkezések elfogadására a TAC‑ok adott évre már megállapítottnál is nagyobb mértékű csökkentésének alternatívájaként került sor. Ezt megerősíti a 2021/2324 felhatalmazáson alapuló rendelet (3) preambulumbekezdése is, amely szerint a megtámadott rendelkezések által meghatározott intézkedések „funkcionálisan kapcsolódtak a […] kifogott célfajokra vonatkozó TAC‑szintekhez”, mivel „ezen intézkedések hiányában ezeket a teljes kifogható mennyiségi szinteket a járulékosan kifogott halállományok helyreállításának lehetővé tétele érdekében csökkenteni kellett volna”. (
49
)
79.
Ezenfelül a Tanács által az EUMSZ 43. cikk (3) bekezdése alapján elvégzett – a Parlament és Bizottság kontra Tanács ítélet (
50
) középpontjában álló – módosításoktól eltérően a megtámadott rendelkezések (mivel csak bizonyos területeken halászó meghatározott típusú hajókra és csak bizonyos típusú fajokra vonatkoznak) csak konkrét körülmények között és éves alapon (2021‑ben) alkalmazandók. Azoknak nem a TAC‑ok meghatározására és a halászati erőforrások korlátozásaira vonatkozó általános mechanizmus kiigazítása a céljuk a korábbi szabályok alkalmazásából eredő hiányosságok kiküszöbölése érdekében, sem pedig azon jogi keret meghatározása, amely között megállapítják e TAC‑okat és a halászati erőforrások e korlátozásait. (
51
)
80.
Következésképpen úgy vélem, hogy a megtámadott rendelkezések az EUMSZ 43. cikk (3) bekezdése által a Tanácsra ruházott hatáskörbe tartoznak.
81.
Rátérve most arra a konkrét kérdésre, hogy a Tanács megfelelően használhatta‑e ezt a jogalapot a megtámadott rendelkezésekben foglalt technikai intézkedések elfogadására annak ellenére, hogy az alaprendeletek ezen intézkedések Bizottság általi elfogadását írták elő, emlékeztetek arra, hogy a Bíróság megállapította, hogy az EUMSZ 43. cikk (3) bekezdését a Tanács használhatja a KHP keretében meghatározott intézkedések elfogadásának jogalapjaként azzal a feltétellel, hogy a Tanácsnak tiszteletben kell tartania a hatásköreinek korlátait, valamint adott esetben az EUMSZ 43. cikk (2) bekezdése alkalmazásával már megállapított jogi kereteket. (
52
) Ennyiben azon mérlegelési mozgástér, amellyel a Tanács az intézkedések EUMSZ 43. cikk (3) bekezdése alapján történő elfogadása során rendelkezik, attól függ, hogy az uniós jogalkotó mekkora mozgásteret hagy neki. Ezért meg kell vizsgálnom, hogy az alaprendeletekben már megállapított jogi kereteket azért alakította‑e ki az uniós jogalkotó, hogy korlátozza a Tanácsnak az EUMSZ 43. cikk (3) bekezdése alapján történő eljárásra vonatkozó hatáskörét.
82.
E tekintetben úgy tűnik számomra, hogy a két alaprendeletben semmi nem utal arra, hogy a 2019/1241 rendelet 10. cikkének (4) bekezdése és 15. cikke, illetve a 2019/472 rendelet 9. cikke által a Bizottságra ruházott hatáskörök megakadályoznák a Tanácsot abban, hogy technikai intézkedéseket fogadjon el ugyanazon tárgykörben a jelen ügyhöz hasonló olyan ügyben, amelyben a Bizottság nem lépett közbe, és nem fogadott el maga felhatalmazáson alapuló jogi aktusokat. Egyetértek a Parlamenttel abban, hogy a Tanács nem foszthatja meg a Bizottságot az említett rendelkezések által rá ruházott hatásköröktől, máskülönben az utóbbiak okafogyottá válnának, a Tanács pedig nem tartaná tiszteletben az e rendelkezésekben megállapított kereteket. Számomra azonban egyértelmű, hogy a Tanács nem tett így a megtámadott rendelkezések elfogadásakor.
83.
A vitatott rendelet 59. cikkének második bekezdéséből ugyanis egyértelmű, hogy a 15–17. cikk alkalmazhatósága megszűnik, amint a Bizottság elfogad egy vagy több felhatalmazáson alapuló jogi aktust ugyanazon technikai intézkedésekre vonatkozóan. A Tanácshoz és a Bizottsághoz hasonlóan én is úgy vélem tehát, hogy a megtámadott rendelkezések ideiglenes jellegűek voltak, és hogy a Tanács nem sértette meg a Bizottság felhatalmazáson alapuló jogi aktusok elfogadására vonatkozó hatáskörét, hanem kifejezetten annak megőrzésére törekedett.
84.
A Bizottság e hatáskörét ugyanis nemcsak a vitatott rendelet 59. cikkének második bekezdése, hanem annak (59) preambulumbekezdése is elismeri, amely szerint a Bizottság által a 2019/1241 rendelet alapján meghozandó technikai intézkedések „átfogóbbak és stabilabb alapon lesznek alkalmazandók”, mint a megtámadott rendelkezésekben foglalt technikai intézkedések.
85.
Erre tekintettel számomra nem okoz nehézséget azt a következtetést levonni, hogy a Tanács nemcsak az EUMSZ 43. cikk (3) bekezdése szerinti hatáskörének korlátai között járt el, hanem az EUMSZ 43. cikk (2) bekezdése alkalmazásával már megállapított konkrét jogi keretek között is.
86.
Ezt a következtetést semmiképpen nem kérdőjelezi meg a Parlament fenti 63. pontban ismertetett érve, amely szerint a megtámadott rendelkezéseket vagy a tengerek biológiai erőforrásainak védelme súlyos fenyegetésére való reagálást célzó „sürgős” intézkedésekként, vagy pedig ilyen kényszerítő körülmények hiányában a Bizottságnak kellett volna elfogadnia felhatalmazáson alapuló jogi aktusokban, mivel a 2019/472 rendelet 8. cikkének (2) és (3) bekezdése csak e két lehetőségről rendelkezett.
87.
Egyetértek a Parlamenttel abban, hogy a megtámadott rendelkezések nem a tengerek biológiai erőforrásainak védelme súlyos fenyegetésére való reagálást célzó „sürgős intézkedések”. Ezzel együtt és mindenesetre úgy vélem, hogy vannak olyan különleges körülmények, amelyek megmagyarázzák, hogy a Tanács miért lépett közbe és fogadta el a megtámadott rendelkezéseket arra az átmeneti időszakra, amely alatt a Bizottság még nem élt a 2019/472 rendelet 8. cikkének (2) és (3) bekezdése által kifejezetten nyitva hagyott másik lehetőséggel, és nem fogadott el e rendelkezések alapján egy vagy több felhatalmazáson alapuló jogi aktust.
88.
Amint azt a Bizottság kifejtette, a (2020/123 rendelet 13. cikkében foglalt) korábbi korrekciós intézkedések csak 2020. december 31‑ig maradtak hatályban, és mivel az erőfeszítések arra összpontosultak, hogy az Európai Unió és az Egyesült Királyság között megállapodás jöjjön létre a brexitet követő összehangolt, funkcionálisan kapcsolódó technikai intézkedésekről, nem nyújtottak be közös ajánlást megfelelő időben ahhoz, hogy a Bizottság 2021 elején felhatalmazáson alapuló jogi aktust fogadjon el. Ezt a 2021/2324 felhatalmazáson alapuló rendelet (2) preambulumbekezdése is megerősíti, amely szerint bár Belgium, Spanyolország, Franciaország, Írország és Hollandia 2020 májusában nyújtotta be az első közös ajánlást, e tagállamok csak 2020. december 14‑én nyújtottak be egy módosított közös ajánlást.
89.
Ebben az összefüggésben nyilvánvaló, hogy a megtámadott rendelkezések Tanács általi elfogadása olyan űr betöltését szolgálta, amely máskülönben a 2021. év egy részében – ha nem annak teljes egészében – is fennmaradt volna.
90.
A fenti megfontolások fényében semmi nem utal arra, hogy a Tanács túllépte volna hatáskörét vagy visszaélt volna azzal a megtámadott rendelkezések elfogadásával.
91.
Mivel a Parlament által az első jogalapjának alátámasztása érdekében előadott érvek egyikének sem lehetett helyt adni, ezt a jogalapot el kell utasítani.
2.
A jóhiszemű együttműködés elvének megsértésére alapított második jogalapról
a)
A felek főbb érvei
92.
A Parlament azt állítja, hogy a Tanács azáltal, hogy nem követte az alaprendeletekben meghatározott eljárást, megsértette a jóhiszemű együttműködés elvét.
93.
A Parlament megjegyzi, hogy a Bíróság ítélkezési gyakorlatában értelmezett EUSZ 13. cikk (2) bekezdése értelmében ez az elv megköveteli, hogy az egyes intézmények a többi intézmény hatáskörének tiszteletben tartásával gyakorolják hatásköreiket. Emlékeztet továbbá arra, hogy az EUMSZ 295. cikk alapján elfogadott, a jogalkotás minőségének javításáról szóló intézményközi megállapodás (
53
) kötelező erejű a Parlamentre, a Tanácsra és a Bizottságra nézve. E megállapodás 25. pontja szerint az említett három intézmény között eszmecserére kerül sor, „[a]mennyiben a jogalap olyan módosítása merül fel, ami a rendes jogalkotási eljárás helyett különleges jogalkotási eljárás vagy nem jogalkotási eljárás alkalmazását vonná maga után”. A megállapodás mellékletének (
54
) 2. pontja arra kötelezi az intézményeket, hogy működjenek együtt egymással az eljárás egésze során annak érdekében, hogy biztosítsák a felhatalmazáson alapuló jogalkotói hatáskör zökkenőmentes gyakorlását, valamint annak a Parlament általi hatékony ellenőrzését. A jelen ügyben a Parlament úgy véli, hogy a Tanács ténylegesen megfosztotta az ilyen ellenőrzés gyakorlására vonatkozó hatáskörtől.
94.
A Parlament szerint a Tanácsnak konzultálnia kellett volna vele arról a szándékáról, hogy az alaprendeleteket megsértve az EUMSZ 43. cikk (3) bekezdése alapján szándékozik elfogadni a megtámadott rendelkezéseket.
95.
A Bizottság által támogatott Tanács vitatja ezt az érvelést. A Tanács az első jogalappal kapcsolatos érvelésére hivatkozik. Véleménye szerint az eljárással való visszaélés (első jogalappal kapcsolatos) hiányából az következik, hogy a jelen esetben nem sérült a jóhiszemű együttműködés elve.
96.
A Tanács hozzáteszi, hogy a jogalkotás minőségének javításáról szóló intézményközi megállapodás nem releváns a jelen ügyben. Azzal érvel, hogy a vitatott rendelet elfogadására a Bizottság által a bizottsági javaslatban javasolt jogalap alapján került sor, és hogy következésképpen a Tanács intézkedései nem minősültek a „jogalap [említett megállapodás 25. pontja értelmében vett] módosításának”.
b)
Elemzés
97.
Az EUSZ 13. cikk (2) bekezdése értelmében az intézmények jóhiszeműen és kölcsönösen együttműködnek egymással. E jóhiszemű együttműködésnek azonban tiszteletben kell tartania a Szerződésben az egyes intézményekre ruházott hatáskörök korlátait. Az EUSZ 13. cikk (2) bekezdéséből eredő kötelezettség nem módosíthatja az említett hatásköröket. (
55
)
98.
Ami azt a kérdést illeti, hogy a Tanács a megtámadott rendelkezések elfogadásával megsértette‑e a jóhiszemű együttműködés elvét, megjegyzem, hogy a Parlament a jelen jogalapot az első jogalappal kapcsolatban már előadott korábbi érveit továbbfűzve hozza fel.
99.
Az előző szakaszból következik, hogy a Parlament első jogalapját el kellene amiatt elutasítani, hogy a Tanács a jelen esetben nem élt vissza hatáskörével. Következésképpen és mivel a Parlament két jogalapja alátámasztása érdekében előadott érvei szorosan kapcsolódnak egymáshoz, egyetértek a Tanáccsal és a Bizottsággal abban, hogy a jelen esetben nem valósult meg a jóhiszemű együttműködés elvének megsértése. Véleményem szerint a második jogalapot tehát mint megalapozatlant el kell utasítani.
100.
A Parlamentnek a jogalkotás minőségének javításáról szóló intézményközi megállapodással kapcsolatos érvei nincsenek hatással az e tekintetben levont következtetésemre.
101.
Az előző szakaszból következik, hogy a Bizottságot ugyanis semmi nem akadályozta abban, hogy az alaprendeletek (konkrétan a 2019/1241 rendelet 10. cikkének (4) bekezdése és 15. cikkének (2) bekezdése, valamint a 2019/472 rendelet 9. cikke) alapján felhatalmazáson alapuló jogi aktust fogadjon el. Ezért a megtámadott rendelkezések Tanács általi elfogadása nem minősült a „jogalap [említett megállapodás 25. pontja értelmében vett] módosításának”.
102.
Ezenkívül és ismételten tekintettel arra, hogy a Bizottság teljes mértékben jogosult maradt a 2021/2324 felhatalmazáson alapuló rendelet elfogadására (és végső soron ténylegesen is elfogadta azt), úgy tűnik számomra, hogy a Parlamentet semmiképpen nem fosztották meg attól a hatáskörétől, hogy ugyanezen megállapodás 2. pontja értelmében véve felügyelje a felhatalmazáson alapuló jogi aktusok elfogadását, és hogy a jelen esetben ténylegesen teljes mértékben gyakorolhatta ezt az ellenőrzést.
103.
A fentiek alapján a jelen keresetet véleményem szerint mint megalapozatlant el kell utasítani.
3.
A megtámadott rendelkezések joghatásainak fenntartására vonatkozó kérelemről
104.
Tekintettel arra, hogy a Parlament által felhozott két jogalapot véleményem szerint el kell utasítani, és a jelen keresetet mint megalapozatlant el kell utasítani, úgy vélem, hogy a Bíróságnak nem kell a feleknek a megtámadott rendelkezések joghatásainak fenntartására vonatkozó kérelméről határoznia.
105.
E tekintetben csak arra kívánok utalni, hogy a valamely megsemmisített jogi aktus joghatásainak fenntartásáról rendelkező határozat általában akkor indokolt, ha azt a jogbiztonság jelentősége megköveteli, vagy ha a joghatások fenntartását az érintett területre nézve súlyosan hátrányos következmények elkerülése teszi szükségessé, és ha a megtámadott jogi aktus jogszerűsége nem a célja vagy a tartalma miatt vitatott, hanem a kibocsátója hatáskörének hiánya vagy lényeges eljárási hiba miatt. (
56
)
106.
Úgy tűnik számomra, hogy a jelen esetben az eljárásban részt vevő valamennyi fél csak az alkalmazott jogalapot illetően nem ért egyet, a megtámadott rendelkezések lényegi tartalmát illetően azonban nem áll fenn ilyen egyet nem értés. Nem vonható kétségbe továbbá, hogy a megtámadott rendelkezések joghatásainak visszaható hatállyal történő megszüntetése nemcsak a jogbiztonság szempontjából lenne problematikus, hanem súlyos következményekkel járhat a halászati ágazatra nézve is, mivel azt jelentené, hogy a megtámadott rendelkezésekben foglalt (a halászeszközökre vagy a tilalom hatálya alá tartozó fajokra vonatkozó) korlátozások egyikét sem lehetne ténylegesen alkalmazni a 2021. évre. E tekintetben hozzáteszem, hogy a jelen eljárásban részt vevő felek egyike sem vitatja, hogy az említett rendelkezésekben foglalt intézkedések a KHP halászati források megőrzésére és az élő vízi erőforrások fenntartható kiaknázásának lehetővé tételére irányuló célkitűzéseinek előmozdítását szolgálják. Megjegyzem továbbá, hogy a vitatott rendeletet követően elfogadott két jogi aktus, konkrétan a 2021/2324 felhatalmazáson alapuló rendelet és a halászati lehetőségeknek a 2022. évre történő meghatározásáról szóló rendelet, valójában a megtámadott rendelkezések tartalmának átvételére törekszik. (
57
)
107.
Ezért amennyiben a Bíróság nem értene egyet velem abban, hogy a Tanács elfogadhatta a megtámadott rendelkezéseket, úgy vélem, hogy az említett rendelkezések joghatásait fenn kell tartani.
VII. Végkövetkeztetések
108.
A fenti megfontolások fényében azt javaslom a Bíróságnak, hogy a következőképpen határozzon:
–
utasítsa el az Európai Parlamentnek a bizonyos halállományok és halállománycsoportok tekintetében az uniós vizeken, valamint az uniós halászhajók tekintetében egyes nem uniós vizeken alkalmazandó halászati lehetőségeknek a 2021. évre történő meghatározásáról szóló, 2021. január 28‑i (EU) 2021/92 tanácsi rendelet 15–17. és 20. cikkének, valamint 59. cikke második bekezdésének megsemmisítésére irányuló keresetét; és
–
a Parlamentet kötelezze az eljárás költségeinek a viselésére.
(
1
)	Eredeti nyelv: angol.
(
2
)	Bizonyos halállományok és halállománycsoportok tekintetében az uniós vizeken, valamint az uniós halászhajók tekintetében egyes nem uniós vizeken alkalmazandó halászati lehetőségeknek a 2021. évre történő meghatározásáról szóló, 2021. január 28‑i tanácsi rendelet (HL 2021. L 31., 31. o.; helyesbítés: HL 2021. L 294., 55. o.).
(
3
)	A nyugati vizekben és a szomszédos vizekben halászott állományokra és az ezen állományok halászatára vonatkozó többéves terv létrehozásáról, az (EU) 2016/1139 és az (EU) 2018/973 rendelet módosításáról, valamint a 811/2004/EK, a 2166/2005/EK, a 388/2006/EK, az 509/2007/EK és az 1300/2008/EK tanácsi rendelet hatályon kívül helyezéséről szóló, 2019. március 19‑i európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL 2019. L 83., 1. o.).
(
4
)	A halászati erőforrások és a tengeri ökoszisztémák technikai intézkedések révén történő védelméről, az 1967/2006/EK és az 1224/2009/EK tanácsi rendelet, továbbá az 1380/2013/EU, az (EU) 2016/1139, az (EU) 2018/973, a 2019/472 és az (EU) 2019/1022 európai parlamenti és tanácsi rendelet módosításáról, valamint a 894/97/EK, a 850/98/EK, a 2549/2000/EK, a 254/2002/EK, a 812/2004/EK és a 2187/2005/EK tanácsi rendelet hatályon kívül helyezéséről szóló, 2019. június 20‑i európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL 2019. L 198., 105. o.; helyesbítés: HL 2019. L 231., 31. o.).
(
5
)	Az EUMSZ 290. cikk (1) bekezdése értelmében „[a] jogalkotási aktusokban felhatalmazás adható a Bizottság részére olyan általános hatályú nem jogalkotási aktusok elfogadására, amelyek a jogalkotási aktusok egyes nem alapvető rendelkezéseit kiegészítik, illetve módosítják”.
(
6
)	A közös halászati politikáról, az 1954/2003/EK és az 1224/2009/EK tanácsi rendelet módosításáról, valamint a 2371/2002/EK és a 639/2004/EK tanácsi rendelet és a 2004/585/EK tanácsi határozat hatályon kívül helyezéséről szóló, 2013. december 11‑i 1380/2013/EU európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL 2013. L 354., 22. o.; helyesbítés: HL 2016. L 357., 17. o.).
(
7
)	Az Egyesült Királyságnak az Európai Unióból való kilépését megelőzően az északnyugati vizek teljes egészükben az uniós vizek részét képezték, és többek között a Kelta‑tengert, az Ír‑tengert és a Skóciától nyugatra fekvő vizeket foglalták magukban (lásd a közös halászati politika alapján történő regionális tanácsadó testületek felállításáról szóló, 2004. július 19‑i tanácsi határozat [HL 2004. L 256., 17. o.] I. mellékletét; lásd továbbá az északnyugati vizekkel foglalkozó tanácsadó testület honlapján a következő címen elérhető térképet: https://www.nwwac.org/_fileupload/Structure%20of%20NWWAC/NWWAC_Area_Map%20incl%20EU%20zone.pdf).
(
8
)	Nemzetközi Tengerkutatási Tanács.
(
9
)	HL 2021. L 465., 1. o.
(
10
)	Lásd a bizonyos halállományok és halállománycsoportok tekintetében az uniós vizeken, valamint az uniós halászhajók tekintetében egyes nem uniós vizeken alkalmazandó halászati lehetőségeknek a 2022. évre történő meghatározásáról szóló, 2022. január 27‑i (EU) 2022/109 tanácsi rendeletet (HL 2022. L 21., 1. o.).
(
11
)	Lásd a 2022/109 rendelet 60. cikkét.
(
12
)	Lásd az 1380/2013 4. cikke (1) bekezdésének 20. pontját.
(
13
)	Lásd a 2019/1241 rendelet (2) preambulumbekezdését.
(
14
)	Lásd: 2008. május 15‑iSpanyolország kontra Tanács ítélet (C‑442/04, EU:C:2008:276, 42. pont). Megjegyzem, hogy a 2019/1241 rendelet (7) preambulumbekezdése „a maximális fenntartható hozam melletti halászatra, a nem kívánt fogások csökkentésére és a visszadobás gyakorlatának megszüntetésére vonatkozó célkitűzése[kre], valamint a jó környezeti állapot eléréséhez [való hozzájárulásra]” hivatkozik.
(
15
)	E tekintetben megjegyzem, hogy az 1380/2013 rendelet 7. cikkének (2) bekezdése nem kimerítő jelleggel felsorolja, hogy mit foglalhatnak magukban a „technikai intézkedések”. Az említett rendelet egyetlen rendelkezése sem utal azonban arra, hogy melyik uniós intézmény felelős ezen intézkedések elfogadásáért.
(
16
)	Lásd a vitatott rendelet (1) preambulumbekezdését.
(
17
)	A Bizottság által a 2021/2324 felhatalmazáson alapuló rendelet (3) preambulumbekezdésében adott magyarázatok szerint. A vitatott rendelet 15–17. cikke a közönséges tőkehal, a vékonybajszú tőkehal és a tőkehalfélék halfajokra vonatkozik.
(
18
)	Az említett rendelkezések szövege szerint a Bizottság jogosult módosítani azon hal‑ és kagylófajok listáját, amelyek fogása, tartása, átrakása és kirakodása tilos (lásd a 2019/1241 rendelet 10. cikkének (4) bekezdését); kiegészíteni, módosítani, hatályon kívül helyezni az egyes halászatok regionális sajátosságainak figyelembevételét célzó technikai intézkedéseket (azaz a regionális technikai intézkedéseket), illetőleg eltérni ezen intézkedésektől (lásd a 2019/1241 rendelet 15. cikkének (2) bekezdését); valamint kiegészíteni a halászeszközökkel, az azokat kiegészítő további eszközökkel, a halászati tevékenységekkel és a minimális állományvédelmi referenciaméret meghatározásával kapcsolatos technikai intézkedéseket (lásd a 2019/472 rendelet 9. cikkét).
(
19
)	Pontosabban, a Parlament úgy véli, hogy a Tanács a vitatott rendelet 15–17. cikkét a 2019/1241 rendelet 15. cikke (2) bekezdésének, illetve a 2019/472 rendelet 9. cikkének a megsértésével fogadta el. A vitatott rendelet 20. cikke sérti a 2019/1241 rendelet 10. cikkének (4) bekezdését.
(
20
)	Lásd a 2019/1241 rendelet 29. cikkének (6) bekezdését.
(
21
)	Lásd a 2019/472 rendelet 18. cikkének (3) és (6) bekezdését.
(
22
)	Lásd a fenti 20. és 21. pontot.
(
23
)	Lásd a 2021/2324 felhatalmazáson alapuló rendelet 3. cikkét.
(
24
)	Amint azt az előző pontban jeleztem, a vitatott rendelet 59. cikkének második bekezdése ugyanezen jogi aktus 15–17. cikkének időbeli hatályára vonatkozik. Ha tehát a Bíróság úgy ítéli meg, hogy a kereset okafogyottá vált annyiban, amennyiben a Parlament e három rendelkezés megsemmisítését kéri, akkor a Parlamentnek az említett rendelet 59. cikkének második bekezdésére vonatkozó érveit is el kell utasítania.
(
25
)	Az „érdek” szó alatt ebben az esetben olyan érdeket értek, mint amilyet a természetes vagy jogi személyeknek kell bizonyítaniuk ahhoz, hogy keresetet indíthassanak az EUMSZ 263. cikk negyedik bekezdése alapján.
(
26
)	Lásd ebben az értelemben: 2009. október 1‑jei Bizottság kontra Tanács ítélet (C‑370/07, EU:C:2009:590, 16. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
27
)	Lásd ebben az értelemben: 1987. március 26‑iBizottság kontra Tanács ítélet (45/86, EU:C:1987:163, 3. pont).
(
28
)	Lásd: 2009. október 1‑jei Bizottság kontra Tanács ítélet (C‑370/07, EU:C:2009:590, 17. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Ebben az ügyben a Bíróság annak ellenére megsemmisítette a veszélyeztetett, vadon élő állat‑ és növényfajok nemzetközi kereskedelméről szóló egyezményben (CITES) Részes Felek konferenciáján az Európai Közösség nevében elfogadandó álláspont meghatározásáról szóló tanácsi határozatot, hogy e határozat már kifejtette valamennyi joghatását, mivel az említett álláspontot már kifejezésre juttatták a szóban forgó konferencián.
(
29
)	Tekintettel arra, hogy – amint arra a fenti 22. pontban rámutattam – 2022. január 27‑én a Tanács elfogadta a halászati lehetőségeknek a 2022. évre történő meghatározásáról szóló rendeletet, nem kétséges, hogy a Bíróság jelen ügyben teendő megállapításai közvetlenül relevánsak lehetnek azon kérdés szempontjából, hogy az említett rendeletet részben vagy egészben szintén meg kell‑e semmisíteni (amennyiben azt megtámadják a Bíróság előtt) attól függően, hogy tartalmaz‑e a megtámadott rendelkezésekhez hasonló rendelkezéseket. Továbbá ha a Bíróság megsemmisítené a megtámadott rendelkezéseket, ez azzal a természetes következménnyel járna, hogy a Tanács ténylegesen akadályoztatva lenne abban, hogy a jövőben hasonló rendelkezéseket fogadjon el.
(
30
)	Lásd: 2001. október 25‑iNémetország kontra Bizottság ítélet (C‑276/99, EU:C:2001:576, 32. pont).
(
31
)	Lásd: 2007. október 11‑iBizottság kontra Görögország ítélet (C‑237/05, EU:C:2007:592, 36–39. pont).
(
32
)	Az eljárási szabályzat 133. cikkének (1) bekezdése ugyanis úgy rendelkezik, hogy a Bíróság elnöke „dönthet” (kiemelés tőlem) úgy, hogy az ügyet gyorsított eljárásban bírálják el, ha az ügy jellege azt követeli.
(
33
)	Ehhez hozzá szeretném tenni, hogy a gyorsított eljárás olyan módon igényli a Bíróság erőforrásainak mozgósítását, hogy logisztikai szempontból ez az eljárás évente csak néhány ügyet érinthet. Véleményem szerint az, hogy a jelen ügyhöz hasonló ügyben okafogyottá válik‑e vagy sem a kereset, nem függhet attól, hogy engedélyezik‑e vagy sem a gyorsított eljárást.
(
34
)	A vitatott rendelet 59. cikkének első bekezdése értelmében a 20. cikk (a vitatott rendelet jelen kereset tárgyát nem képező további rendelkezéseinek többségével együtt) „továbbra is […] alkalmazandó a halászati lehetőségeket 2022‑re meghatározó rendelet hatálybalépéséig”.
(
35
)	E rendelkezés értelmében „[a]z egyes intézmények a Szerződésekben rájuk ruházott hatáskörök határain belül, az ott meghatározott eljárások, feltételek és célok szerint járnak el. Az intézmények jóhiszeműen és kölcsönösen együttműködnek egymással”.
(
36
)	A Parlament különösen úgy véli, hogy a vitatott rendelet 15–17. és 20. cikke módosítja a 2019/1241 rendelet VI. melléklete B. részének 1. pontjában és C. részében, illetve I. mellékletében foglalt szabályokat. E rendelkezések ezzel megsértik az utóbbi rendelet 10. cikkének (4) bekezdését és 15. cikkének (2) bekezdését, amelyek egyértelművé teszik, hogy e szabályok módosítását a Bizottságnak, nem pedig a Tanácsnak kell elvégeznie.
(
37
)	Lásd az 1380/2013 rendelet („Bizottsági intézkedések a tengerek biológiai erőforrásait súlyosan fenyegető veszély esetén” című) 12. cikkét.
(
38
)	Lásd az 1380/2013 rendelet („A tagállamok szükséghelyzeti intézkedései” című) 13. cikkét.
(
39
)	Bizonyos halállományok és halállománycsoportok tekintetében az uniós vizeken, valamint az uniós halászhajók tekintetében egyes nem uniós vizeken alkalmazandó halászati lehetőségeknek a 2020. évre történő meghatározásáról szóló, 2020. január 27‑i tanácsi rendelet (HL 2020. L 25., 1. o.).
(
40
)	Máskülönben magukat a TAC‑okat kellett volna csökkenteni (az ilyen technikai intézkedések hiányának ellensúlyozása érdekében).
(
41
)	Lásd a 2019/1241 rendelet 15. cikkének (2) bekezdését és a 2019/472 rendelet 9. cikkének (1) bekezdését (lásd még az 1380/2013 rendelet 18. cikkét és többek között a 2019/1241 rendelet 15. cikkének (3) bekezdését). Az említett rendelet 10. cikkének (4) bekezdése alapján felhatalmazáson alapuló jogi aktusokra mindazonáltal nem vonatkozik ilyen követelmény.
(
42
)	Lásd a 2021/2324 felhatalmazáson alapuló rendelet (2) preambulumbekezdését.
(
43
)	Lásd többek között: 2008. május 15‑iSpanyolország kontra Tanács ítélet (C‑442/04, EU:C:2008:276, 49. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat); 2013. április 16‑iSpanyolország és Olaszország kontra Tanács ítélet (C‑274/11 és C‑295/11, EU:C:2013:240, 33. pont).
(
44
)	Lásd ebben az értelemben: 2014. november 26‑iParlament és Bizottság kontra Tanács ítélet (C‑103/12 és C‑165/12, EU:C:2014:2400, 79. és 81. pont).
(
45
)	C‑124/13 és C‑125/13, EU:C:2015:337, 61. pont.
(
46
)	Ugyanott, 66. pont.
(
47
)	Lásd: 2015. december 1‑jei Parlament és Bizottság kontra Tanács ítélet (C‑124/13 és C‑125/13, EU:C:2015:790, 59. pont).
(
48
)	Megjegyzem, hogy a Parlament érvei e tekintetben némileg ellentmondásosak. A Parlament egyfelől egyértelműen kijelenti, hogy nem kívánja vitatni azt, hogy a Tanács támaszkodhatott volna‑e az EUMSZ 43. cikk (3) bekezdésére a megtámadott rendelkezések elfogadása céljából, ha az alaprendeleteket nem fogadták volna el. Másfelől úgy tűnik számomra, hogy nem fogadja el, hogy a vitatott rendelet 15–17. cikke „a halászati lehetőségek meghatározásá[hoz]” kapcsolódik. Lényegében azt állítja ugyanis, hogy amennyiben elfogadnánk a Tanács azon okfejtését, hogy a 15–17. cikk (az EUMSZ 43. cikk (3) bekezdése értelmében vett) „halászati lehetőségek meghatározásá[hoz]” kapcsolódik, ezen okfejtés alapján a Tanács ténylegesen elfogadhatna mindenféle technikai intézkedést, és megbonthatná a halászattal kapcsolatos technikai intézkedések elfogadására vonatkozó „rendes” eljárást (amelynek először egy jogalkotási aktusnak az EUMSZ 43. cikk (2) bekezdése alapján történő elfogadásából, majd pedig felhatalmazáson alapuló jogi aktusoknak az említett jogalkotási aktus alapján a Bizottság által történő elfogadásából kell állnia).
(
49
)	Amint azt a fenti 26. pontban kifejtettem, a TAC‑ok a teljes kifogható mennyiségeket jelentik. Nem vitatott, hogy a TAC‑ok meghatározása az egyike azon módszereknek, amelyekkel a Tanács meghatározhatja és eloszthatja a halászati lehetőségeket az EUMSZ 43. cikk (3) bekezdése értelmében véve.
(
50
)	Ezen ítéletben a Bíróság megállapította, hogy a vitatott módosítások célja az volt, hogy „jelentősen megváltozta[ssák]” a tőkehalállományra megállapított TAC‑ok éves meghatározására vonatkozó különleges eljárást, és felváltsák a TAC‑ok e tekintetben eredetileg előírt automatikus csökkentéseit (lásd: 2015. december 1‑jei Parlament és Bizottság kontra Tanács ítélet, C‑124/13 és C‑125/13, EU:C:2015:790, 73. pont). A Bíróság azt állapította meg, hogy ebben az ügyben a megfelelő jogalap az EUMSZ 43. cikk (3) bekezdése helyett az EUMSZ 43. cikk (2) bekezdése lett volna.
(
51
)	Ugyanott, 79. és 80. pont. Lényegében az olyan intézkedés, amely a megtámadott rendelkezésektől eltérően meghatározza a keretet, vagy előfeltételét képezi a halászati lehetőségek meghatározásának és elosztásának, és amely nem pusztán egy magasabb szinten elfogadott rendelkezés végrehajtását szolgálja, általában az EUMSZ 43. cikk (2) bekezdésének, nem pedig az EUMSZ 43. cikk (3) bekezdésének hatálya alá tartozik (lásd a Wahl főtanácsnok által a Parlament és Bizottság kontra Tanács egyesített ügyekre vonatkozó indítványában [C‑124/13 és C‑125/13, EU:C:2015:337, 66. pont] adott magyarázatot).
(
52
)	Ugyanott, 58. pont. Ennyiben nem értek egyet a Tanács azon érvelésével, hogy az EUMSZ 43. cikk (3) bekezdése alapján elfogadott jogi aktusok (mint a vitatott rendelet) mindig elsőbbséget élveznek a Bizottság által az EUMSZ 43. cikk (2) bekezdése alapján elfogadott jogszabályoknak megfelelően elfogadott felhatalmazáson alapuló jogi aktusokkal szemben. Véleményem szerint a Tanács csak akkor gyakorolhatja az előbbi rendelkezésből eredő döntéshozatali hatáskörét, ha ez összeegyeztethető az utóbbi rendelkezéssel összhangban elfogadott jogi aktusokon alapuló hatáskör‑átruházással, mivel a Bíróság egyértelművé tette, hogy hierarchikus kapcsolat áll fenn az EUM‑Szerződés e két rendelkezése között (lásd: 2014. november 26‑iParlament és Bizottság kontra Tanács ítélet, C‑103/12 és C‑165/12, EU:C:2014:2400, 79. és 81. pont).
(
53
)	A jogalkotás minőségének javításáról szóló, az Európai Parlament, az Európai Unió Tanácsa és az Európai Bizottság között 2016. április 13‑án létrejött intézményközi megállapodás (HL 2016. L 123., 1. o.).
(
54
)	Címe: „Egyetértési megállapodás az Európai Parlament, a Tanács és a Bizottság között a felhatalmazáson alapuló jogi aktusokról”.
(
55
)	Lásd e tekintetben: 2015. február 12‑iParlament kontra Tanács ítélet (C‑48/14, EU:C:2015:91, 57. és 58. pont).
(
56
)	Lásd például: 2009. szeptember 3‑iParlament kontra Tanács ítélet (C‑166/07, EU:C:2009:499, 74. és 75. pont); 2012. szeptember 5‑iParlament kontra Tanács ítélet (C‑355/10, EU:C:2012:516, 89. és 90. pont); 2014. május 6‑iBizottság kontra Parlament és Tanács ítélet (C‑43/12, EU:C:2014:298, 54–56. pont).
(
57
)	Lásd a 2021/2324 felhatalmazáson alapuló rendelet 2. cikkét és a halászati lehetőségeknek a 2022. évre történő meghatározásáról szóló rendelet 18. cikkét.