62001CC0460_HU
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Bevezetés
1. A C‑460/01. sz. kötelezettségszegés megállapítása iránti eljárásban a Bizottság azt kifogásolja, hogy Hollandia 1991. január 1‑jétől 1995. december 31‑ig nem bocsátotta határidőn belül a Közösség rendelkezésére annak saját forrásait, és nem fizette meg az emiatt esedékessé vált késedelmi kamatokat. A C‑104/02. sz. ügyben ugyanezt a kifogást emeli 1993‑ra és 1994-re vonatkozóan Németországgal szemben. A közösségi árutovábbításban felmerülő szabálytalanságok miatt keletkezett vámtartozások beszedéséről van szó.
II – Jogi háttér
A – A közösségi árutovábbítási eljárás
2. A közösségi árutovábbításra vonatkozó eljárást az érintett 1991‑től 1992‑ig tartó időszakban a 222/77/EGK rendelet(2) és az 1062/87/EGK végrehajtási rendelet(3), az 1993‑as évben a 2726/90/EGK rendelet(4) és az 1214/92/EGK végrehajtási rendelet(5), és 1994–1995‑ben a Vámkódex(6) (a továbbiakban: a Kódex), valamint a Vámkódex végrehajtási rendelete(7) (a továbbiakban: a végrehajtási rendelet) szabályozta. A rendelkezések tartalmilag lényegében azonosak. Ezért a továbbiakban csupán a legutóbbi, a Kódexben és a végrehajtási rendeletben szereplő rendelkezések kerülnek említésre. Amennyiben a korábbi rendelkezésekben bizonyos eltérések irányadók az árutovábbítási eljárásra vonatkozóan, azokra a megfelelő helyen utalás történik.
3. Összefoglalóan a közösségi árutovábbítási eljárást a következőképpen lehet leírni:
A Közösségek vámterületére érkező áruk, amelyeket két tagállam között szállítanak, e szállítás alatt vám- és díjmentesek maradhatnak, ha erre az úgynevezett külső árutovábbítási eljárásban kerül sor. Emellett létezik a belső közösségi árutovábbítási eljárás, amelyre azonban nem térünk ki közelebbről, mivel az itt irányadó rendelkezések mindkét árutovábbítási eljárásra alkalmazandóak. A továbbiakban ezért pusztán „az” árutovábbítási eljárásról lesz szó, a hivatkozott rendelkezések pedig a külső árutovábbítási eljárásra vonatkoznak.
Az árutovábbítási eljárás ezen áruszállítások vámhatósági ellenőrzését szolgálja. A kísérő okmányok megvizsgálásából áll, és annak ellenőrzéséből, hogy azonos és mennyiségében is változatlan áruk érkeznek‑e meg a rendeltetési helyre.
Minden árutovábbítási eljárásban meg kell nevezni a „főkötelezettet”, ez általában a szállítmányozó. Ő jelenti be az árutovábbítási eljárást azon tagállam illetékes indító vámhivatalánál, ahova az áruk egy harmadik országból érkeztek. Ekkor az indító vámhivatal részére többrészes nyomtatványcsomagból álló „T1 nyilatkozatot” (a továbbiakban: T1) nyújtanak be, amelynek különböző adatokat (az áruk fajtája és mennyisége, a címzett, a szállítmányozó, a rendeltetési hely stb.) kell tartalmaznia. A T1 első része az indító vámhivatalnál marad, a maradék az árukat kíséri a szállítás során.
Az árukat a bejelentési hely által meghatározott, és a T1‑ben feltüntetett határidőn belül (vám elé állítási határidő) vám elé kell állítani a rendeltetési vámhivatalnál. Ez a határidő a gyakorlatban néhány naptól egy-két hétig terjedhet. A rendeltetési vámhivatal ellenőrzi, hogy az áruk megfelelnek‑e a T1‑en feltüntetett adatoknak. Az eljárás szabályszerűsége esetén a rendeltetési vámhivatal erre utaló megjegyzéssel átküldi a T1 5. részét az indító vámhivatalnak.
Szabálytalanságok az árutovábbítási eljárás során
4. Az árutovábbítási eljárás végrehajtása a főkötelezett kötelezettsége, és a vámterületre érkezéskor le kell rónia a be nem szedett vámokat és díjakat, ha az árutovábbítási eljárás nem szabályszerűen zajlott le. Rendszerint ezért már az árutovábbítási eljárás bejelentésekor biztosítékot kell nyújtania. Az árutovábbítási eljárás keretében felmerülő szabálytalanságokra vonatkozó rendelkezések az irányadó 1991–1992‑es időszakban az 1062/87 rendelet(8) 11.a. cikkében, 1993‑ban az 1214/92 rendelet(9) 49. cikkében, az 1994–1995‑ös években pedig a végrehajtási rendeletben(10) szerepeltek.
A végrehajtási rendelet 378. cikke kivonatosan a következőképpen szól:
„(1) A Vámkódex 215. cikkének(11) sérelme nélkül, amennyiben a szállítmányt nem mutatták be a rendeltetési vámhivatalnál, és a jogsértés vagy szabálytalanság helye nem állapítható meg, ez a jogsértés vagy szabálytalanság úgy minősül, mint amelyet:
– abban a tagállamban követtek el, amelyhez az indító vámhivatal tartozik,
– […]
(2) Amennyiben ilyen bizonyítékot nem nyújtanak be, és így a jogsértés vagy szabálytalanság úgy minősül, mint amelyet az indító tagállamban […] követtek el, az érintett árukkal kapcsolatos vámokat és egyéb díjakat ez a tagállam veti ki a közösségi vagy nemzeti rendelkezések szerint.
Ha a T1 nyilatkozat nyilvántartásba vételének időpontjától számított hároméves határidő lejárta előtt megállapítják, hogy melyik tagállamban követték el ténylegesen a jogsértést vagy szabálytalanságot, ez a tagállam a közösségi vagy nemzeti rendelkezések szerint beszedi az érintett árukra vonatkozó vámokat és egyéb díjakat. [...] Amennyiben a beszedés tényét igazolják, az eredetileg kivetett vámokat és egyéb díjakat […] vissza kell téríteni.”
A végrehajtási rendelet 379. cikke így szól:
„(1) Amennyiben a szállítmányt nem mutatták be a rendeltetési vámhivatalnál, és az elkövetett jogsértés vagy szabálytalanság helye nem állapítható meg, az indító vámhivatal erről a lehető leghamarabb, de minden esetben a közösségi árutovábbítási nyilatkozat nyilvántartásba vételének időpontjától számított 11. hónap végéig tájékoztatja a főkötelezettet.
(2) Az (1) bekezdésben említett értesítésben meg kell jelölni azt a határidőt, amelyen belül az eljárás szabályszerűségének vagy a jogsértés vagy szabálytalanság tényleges elkövetési helyét a vámhatóság számára hitelt érdemlően igazoló bizonyítékokat az indító vámhivatalhoz be kell nyújtani. Ez a határidő az (1) bekezdésben említett értesítés időpontjától számított három hónap. Ha az említett bizonyítékot e határidő végéig nem nyújtják be, az illetékes tagállam megteszi a szükséges lépéseket a vámok és egyéb díjak beszedése érdekében. Azokban az esetekben, amikor ez a tagállam nem azonos azzal, amelyben az indító vámhivatal található, ez utóbbi tagállamot haladéktalanul értesíteni kell.”
B – A vámtartozás beszedése
5. A vámtartozás beszedésére az érintett 1991–1993 közötti időszakra az 1854/89/EGK rendelet(12), az 1994. és 1995. évben pedig a Kódex(13) volt irányadó.
A Kódex 217. cikke (1) bekezdésének első mondata így szól:
„A vámhatóságnak, amint rendelkezésére állnak a szükséges adatok, ki kell számítania minden egyes, vámtartozásból származó behozatali vagy kiviteli vám összegét (a továbbiakban: »vámösszeg«), és be kell jegyeznie a könyvelési nyilvántartásba vagy más ezzel egyenértékű adathordozóba (könyvelésbe vétel).”
A Kódex 218. cikkének (3) bekezdése így szól:
„Ha az (1) bekezdésben említettektől eltérő körülmények mellett keletkezik vámtartozás, az adott vámösszeget attól a naptól számított két napon belül kell könyvelésbe venni, amikor a vámhatóság:
a) a szóban forgó vámösszeget ki tudja számítani; és
b) meg tudja állapítani az adós személyét.”
A Kódex 219. cikke így szól:
„(1) A 218. cikkben a könyvelésbe vételre megállapított határidők meghosszabbíthatók:
a) a tagállamok közigazgatásának szervezetével kapcsolatos okok miatt, különösen ha a nyilvántartások központosítva vannak; vagy
b) ha különleges körülmények akadályozzák a vámhatóságot az említett határidők betartásában.
A meghosszabbított határidő nem haladhatja meg a 14 napot.
(2) Az (1) bekezdésben megállapított határidők nem alkalmazhatók előre nem látható körülmények vagy vis maior
esetén.”
A 221. cikk kivonatosan így szól:
„(1) A könyvelésbe vételt követően a vámösszeget a megfelelő eljárások szerint közölni kell az adóssal.
[...]
(3) A vámtartozás keletkezésétől számított 3 év lejárta után az adóssal már nem lehet közölni a tartozás összegét. […]”(14)
C – A Közösségek saját forrásainak rendelkezésre bocsátása
6. A 88/376/EGK, Euratom határozat(15) értelmében a beszedett vámtartozások a Közösségek saját forrásai, amelyeket az irányadó időpontban az 1552/89/EGK, Euratom rendelet(16) szerint a következőképpen kellett a Bizottság rendelkezésére bocsátani.
Az 1552/89 rendelet 2. cikkének (1) bekezdése így szól:
„A jelen rendelet alkalmazása során a Közösségnek a 88/376/EGK, Euratom tanácsi határozat 2. cikke (1) bekezdésének a) és b) pontjában említett saját forrásaihoz való jogosultságát akkor állapítják meg, amikor a tagállam illetékes hatósága a fizetendő összeget közli a kötelezettel. Az erre vonatkozó valamennyi közösségi rendelkezés tiszteletben tartása mellett a közlésre akkor kerül sor, ha a kötelezett személye ismert, és a vámösszeg az illetékes államigazgatási szervek által kiszámítható.”
Az 1552/89 rendelet 6, 9 és 10. cikke szerint a tagállam köteles államháztartásában a megállapított igényeket elkönyvelni, és a tagállam kincstáránál a Bizottság nevében e célra vezetett külön számlán megfelelő jóváírást eszközölni. Ezeket az igényeket legkésőbb az azon hónapot követő második hónap 19. napját követő első munkanapon kell felvenni az említett könyvelésbe, amelyben megállapítást nyert az igény, és ugyanebben az időpontban kell jóváírni a külön számlán. Itt behajtott és még be nem hajtott igények között teszünk különbséget. Azokat az igényeket, amelyek már megállapításra kerültek, de amelyeket még nem hajtottak be, és amelyekért semmiféle biztosítékot sem nyújtottak, külön kell feltüntetni. Ezekben az esetekben a jóváírás a külön számlán legkésőbb az azon hónapot követő második hónap 19. napját követő első munkanapon következik be, amelyben a megfelelő összegeket beszedték. A külön számlán jóváírt összegeket a Bizottság felveszi a könyvelésébe.
Az 1552/89 rendelet 11. cikke értelmében:
„A 9. cikk (1) bekezdésében említett jóváírás bármilyen késedelme esetén az érintett tagállam kamat fizetésére köteles, amelynek mértéke megegyezik az érintett tagállam tőkepiacán a lejárat napján a rövid távú pénzügyi befektetésekre irányadó kamatlábbal, növelve 2 százalékponttal. A kamatláb a késedelem minden hónapjára 0,25 százalékponttal emelkedik. Az így megemelt kamatláb a késedelem teljes időszakára alkalmazandó.”
III – A pert megelőző és a Bíróság előtti eljárás
7. 1994‑ben és 1995‑ben az 1552/89 rendeletben szabályozott, a Közösségek saját forrásainak a tagállamok általi beszedésére vonatkozó ellenőrzés keretében Hollandiában és Németországban a közösségi árutovábbítási szabályok alkalmazását érintő vizsgálatokat végeztek. Az ellenőrzési jelentésekben azt kifogásolta a Bizottság, hogy e két ország indító vámhivatalai nem szabályszerűen végrehajtott árutovábbítási eljárás esetén számos vámtartozást megkésve, azaz több hónappal a három hónapos határidő lejárta után szedtek be. Ezáltal a Közösségek saját forrásait ennek megfelelő késedelemmel írták jóvá, amely miatt az 1552/89 rendelet 11. cikke szerint meg kell fizetni a megfelelő késedelmi kamatokat.
8. Hollandia és Németország nem vitatták a kifogásolt beszedések és jóváírások időpontját. Mindazonáltal azt a nézőpontot képviselték, hogy a beszedések és jóváírások nem tekinthetők késedelmesnek.
9. Hollandia esetében (C‑460/01.) a Bizottság ennek alapján kiszámolta a késedelmi kamatokat, e számítás eredményét közölte a holland hatóságokkal, és felszólította azokat, hogy 1997. február 23‑ig fizessék meg a kamatokat 5 323 395,06 NLG összegben. Ezt Hollandia megtagadta.
10. A Bizottság ezt követően 2000. február 2‑i levelével indokolással ellátott véleményt intézett Hollandiához. Hollandia erre 2000. március 28‑i levelével válaszolt, amelyben ismét vitatta azt, hogy megsértette volna a közösségi jogot, és megtagadta, hogy megfizesse a követelt kamatokat.
11. Mivel a Bizottság más álláspontot képvisel, akként határozott, hogy a következő keresetet nyújtja be a Bírósághoz. A Bizottság az alábbiak megállapítását kéri a Bíróságtól:
mivel 1991. január 1. és 1995. december 31. között,
– legkésőbb a rögzített határidőt követő három napon belül, vagy az időtartamokra, időpontokra és határidőkre vonatkozó szabályok meghatározásáról szóló, 1971. június 3‑i 1182/71/EGK Euratom tanácsi rendeletből(17) következő későbbi időpontban nem intézkedett a vámtartozás és egyéb vámok könyvelése és beszedése iránt, amikor a külső árutovábbítási eljárás főkötelezettje a szóban forgó árutovábbítási eljárás szabályszerűségére vonatkozó bizonyítékot nem nyújtotta be az indító vámhivatal által kibocsátott azon értesítés közlését követő három hónapon belül, amely szerint a szállítmányt a rendeltetési vámhivatalnál nem időben mutatták be,
– nem bocsátotta kellő időben a Közösség rendelkezésre a megfelelő saját forrásokat, és
– megtagadta az ezzel kapcsolatos késedelmi kamat fizetését,
a Holland Királyság nem teljesítette a közösségi árutovábbítási eljárás végrehajtási rendelkezéseiről, valamint egyszerűsítő intézkedéseiről szóló, 1987. március 27‑i 1062/87/EGK bizottsági rendelet 11.a cikke (2) bekezdése második albekezdésének második mondatából, a közösségi árutovábbítási eljárás végrehajtási rendelkezéseiről, valamint könnyítő intézkedéseiről szóló, 1992. április 21‑i 1214/92/EGK bizottsági rendelet 49. cikke (2) bekezdésének harmadik mondatából és a Közösségi Vámkódex létrehozásáról szóló 2913/92/EGK tanácsi rendelet végrehajtására vonatkozó rendelkezések megállapításáról szóló, 1993. július 2‑i 2454/93/EGK bizottsági rendelet 379. cikke (2) bekezdésének harmadik mondatából, valamint a Közösségek saját forrásainak rendszeréről szóló, 1988. június 24‑i 88/376/EGK, Euratom tanácsi határozat végrehajtásáról szóló, 1989. május 29‑i 1552/89/EGK, Euratom tanácsi rendelet 2., 9., 10., és 11. cikkéből eredő kötelezettségeit.
12. Németország esetében (C‑104/02.) a Bizottság arra szólította fel a német hatóságokat, hogy küldjék el a késedelmi kamatok kiszámításhoz szükséges adatokat. Ezt azzal az indokkal utasították el, hogy közösségi jogi szempontból semmiféle késedelem nem állt fenn.
13. Ezt követően 2000. július 19‑i levelében a Bizottság indokolással ellátott véleményt intézett Németországhoz. Németország erre 2000. szeptember 14‑i levelével válaszolt, amelyben ismét vitatta, hogy megsértette volna a közösségi jogot.
14. Mivel a Bizottság nem osztja ezt az álláspontot, akként határozott, hogy a következő keresetet nyújtja be a Bírósághoz. A Bizottság az alábbiak megállapítását kéri a Bíróságtól:
1.) A Németországi Szövetségi Köztársaság – mivel késedelmesen fizette be a Közösségnek saját forrásait – nem teljesítette a közösségi árutovábbítási eljárás végrehajtási rendelkezéseiről, valamint könnyítő intézkedéseiről szóló, 1992. április 21‑i 1214/92/EGK bizottsági rendelet 49. cikkéből és a Közösségi Vámkódex létrehozásáról szóló 2913/92/EGK tanácsi rendelet végrehajtására vonatkozó rendelkezések megállapításáról szóló, 1993. július 2‑i 2454/93/EGK bizottsági rendelet 379. cikkéből, valamint a Közösségek saját forrásainak rendszeréről szóló, 1988. június 24‑i 88/376/EGK, Euratom tanácsi határozat végrehajtásáról szóló, 1989. május 29‑i 1552/89/EGK, Euratom tanácsi rendelet 2. cikkének (1) bekezdéséből eredő kötelezettségeit.
2.) Az 1552/89 rendelet 11. cikke alapján a 2000. május 31‑ig terjedő időszakra, és az 1150/2000 rendelet alapján a 2000. május 31. utáni időszakra a Németországi Szövetségi Köztársaság köteles megfizetni a késedelmes jóváírás miatt keletkezett kamatokat a közösségi költségvetés részére.
3.) A Bíróság a Németországi Szövetségi Köztársaságot kötelezze a költségek viselésére.
15. 2002. július 5‑i levelében a Belga Királyság kérte, hogy engedélyezzék beavatkozóként való részvételét az C‑104/02. sz. ügyben az alperes Németországi Szövetségi Köztársaság kérelmeinek támogatására. E kérelemnek a 2002. szeptember 9‑i határozattal helyt adtak.
IV – Az 1552/89 rendelet 2. cikke (1) bekezdésének és a végrehajtási rendelet 379. cikke (2) bekezdése harmadik mondatának megsértéséről
A – A felek érveinek lényege
16. A Bizottság, a holland és a német kormány egyetért abban, hogy főkötelezettnek az árutovábbítási eljárás során történt szabálytalanságokból eredő vámtartozásait a vonatkozó időszakokban (a C‑460/01. sz. ügyben az 1991 január1. és 1995. december 31. közötti időszakban, és a C‑104/02. sz. ügyben a keresetlevél szerint: „az 1993‑as és 1994‑es évekre vonatkozóan”) nem legkésőbb a végrehajtási rendelet 379. cikke (2) bekezdésének harmadik mondata szerinti három hónapos határidő (a továbbiakban: három hónapos határidő) lejárta után közvetlenül hajtották be, hanem rendszerint hónapokkal később. A felek mindazonáltal nem értenek egyet azt illetően, hogy ezáltal az érintett tagállam kötelezettségszegéséről van szó.
17. A német kormány először is azt az álláspontot képviseli, hogy az ellene benyújtott kereset (C‑104/02.) az első jogalap tekintetében elfogadhatatlan. Az EK 228. cikk szerinti kötelezettségszegés megállapítása iránti eljárásban csupán olyan kötelezettségszegés megállapítására kerülhet sor, amely az indokolással ellátott véleményben szabott határidő lejártakor még fennállt. Ebben az időpontban azonban a német vámhatóságok már régen behajtották a vámtartozásokat, és a Bizottság által megkövetelt módon változtattak az érintett igazgatási gyakorlaton.
18. A Bizottság úgy véli, hogy fennáll a végrehajtási rendelet 379. cikke (2) bekezdése harmadik mondatának megsértése. Előadja, hogy a három hónapos határidő az indító vámhivatal tagállamát arra kötelezi, hogy haladéktalanul hajtsa be a vámtartozásokat. Ennek indokaként összefoglalva(18) a következőket adja elő:
A három hónapos határidő nem csupán a főkötelezettet köti az indító vámhivatallal szemben. A határidő az indító vámhivatal tagállamára is érvényes a Közösséggel szemben, mivel olyan igényekről van szó, amelyeket saját forrásként kell átutalni az utóbbi részére.
A Kódex 218. cikkének (3) bekezdése szerint a megfelelő vámtartozások könyvelésbe vételének – eltekintve az általános közösségi jog különleges határidőszámításától(19) – két napon belül (ez legfeljebb 14 napra hosszabbítható meg) kell megtörténnie. A vámtartozások ebben az időpontban már létrejöttek, a tagállam illetékessége már megállapításra került, és a vámhivatalok ki tudják számítani a vámot, és meg képesek határozni az adós személyét.
19. A holland, a német
és a belga kormány
vitatják, hogy a három hónapos határidő rendszeres be nem tartása kötelezettségszegés lenne. Ennek alátámasztására összefoglalva(20) a következőket adják elő:
A végrehajtási rendelet 379. cikke (2) bekezdésének harmadik mondatából nem következik, hogy a tagállamok kötelesek lennének közvetlenül a három hónapos határidő lejárta után beszedni a vámtartozásokat. Ez a határidő ugyanis csak a főkötelezettet köti, a tagállamot azonban nem.
A tagállamok hivatkoznak továbbá az SPKR‑ügyben(21) hozott ítéletre, amelyben megállapították, hogy a vámtartozások behajtására vonatkozó három hónapos határidő az indító vámhivatal tekintetében pusztán eljárási, nem pedig elévülési határidő.
A továbbiakban a végrehajtási rendelet 379. cikke (2) bekezdése harmadik mondatának és a Kódex 221. cikkének szövegére hivatkoznak, amelyekből következik, hogy az indító vámhivatal a határidő lejártát követően köteles megindítani a vámtartozások behajtására irányuló eljárást.
Ezenkívül a tagállamok gyakorlati megfontolásokat is felhoztak. Az indító vámhivatal a három hónapos határidő lejártakor aligha tudja közvetlenül behajtani a vámtartozásokat, hiszen ebben az időpontban még nem rendelkezik a Kódex 217. cikke (1) bekezdésének első mondata szerint „szükséges adatokkal”. Hogy beszedje a vámtartozást, ahhoz szükség lenne a főkötelezett által a három hónapos határidő lejártáig bemutatott igazolások összességének értékelésére. Csak ezután lehetne megállapítani, hogy keletkezett‑e vámtartozás, ki az adós, és hogy illetékes‑e az indító vámhivatal. Mivel itt utólagos beszedési eljárásról van szó, csupán ezután lehet meghatározni a vámtartozás mértékét. Végül kézbesíteni kell az adós részére a fizetési felszólítást, és ténylegesen teljesíteni kell – adott esetben az átadott biztosítékok felhasználásával – a vámtartozást. Csak ezután lehet könyvelésbe venni a vámtartozást.
20. Végül a vámtartozások közvetlenül a három hónapos határidő lejártát követő beszedésének követelménye szükségtelenül megterhelné a főkötelezettet, mivel gyakran később derül ki, hogy az árutovábbítási eljárást ugyan a határidő lejárta után, de összességében szabályszerűen hajtották végre.
B – Elemzés
1. A keresetek elfogadhatatlanságáról
21. A német kormánynak a keresetek elfogadhatatlanságáról szóló előadása kapcsán alapvetően azt kell megállapítani, hogy védendő érdek fűződik a kötelezettségszegés megállapításához, ha ez az utolsó szóbeli tárgyalás időpontjában még fennáll, vagy nem számolták fel teljes mértékben(22) .
22. Jelen esetben Németország még az indokolással ellátott véleményben meghatározott határidő lejárta előtt utasította vámhivatalait, hamarabb utalják át a Közösség saját forrásait, ahogy azt a Bizottság követelte. Kérdéses, hogy ezt a kötelezettségszegés megszüntetésének, és így a kérdés elintézésének tekinthetjük‑e.
23. A megszüntetés feltételezése ellen szól, hogy Németország nem teljes mértékben tett eleget kötelezettségeinek annyiban, hogy változatlanul elutasítja a Bizottság által követelt késedelmi kamatok megfizetését a Közösség részére(23) . Amennyiben a Közösségek kamatigénye alapos, akkor ennek ki nem egyenlítése kötelezettségszegésnek minősül, amely már az indokolással ellátott véleményben meghatározott határidő lejártának időpontjában is fennállt.
24. Ennek megfelelően a Bíróság hasonló esetben megállapította, hogy „megbonthatatlan kapcsolat áll fenn az érintett követelés megállapításának kötelezettsége, […] és a késedelmi kamatok megfizetésének kötelezettsége között […] [és] a késedelmi kamatok meg nem fizetése indokoltságának vizsgálatához minden esetben elengedhetetlen arról a kifogásról dönteni, hogy a Németországi Szövetségi Köztársaság késve állapította meg a vitás igényeket és írta jóvá azok összegét a Bizottság számláján.” (24)
25. Ez alapján megállapítható, hogy a végrehajtási rendelet 379. cikke (2) bekezdésének harmadik mondatára és az 1552/89 rendelet 2. cikkének (1) bekezdésére hivatkozó kereseti jogalapok elfogadhatóak.
2. A kérdésről, miszerint a tagállamok melyik késedelmes magatartása valósítja meg a kötelezettségszegést
26. Mindkét eljárásban a Bizottság a kifogásolt késedelmeket a végrehajtási rendelet 379. cikke (2) bekezdése harmadik mondatának(25) és az 1552/89 rendelet 2. cikke (1) bekezdésének megsértéseként minősíti. A kereseti kérelmek mindkét ügyben a saját források késedelmes befizetése ellen irányulnak (a C‑104/02. sz. ügy első jogalapja és a C‑460/01. sz. ügy második jogalapja), és az egyik ügyben ezen túlmenően a vámtartozások késedelmes könyvelésbe vétele és beszedése ellen is (a C‑460/01. sz. ügy első jogalapja). A Bizottság és a tagállamok nyilvánvalóan különböző elképzelésekkel rendelkeznek arról, milyen konkrét intézkedéseket kötelesek tenni a tagállamok a három hónapos határidő lejártát követő két, illetve legfeljebb 14 napon belül (a Kódex 218. cikkének (3) bekezdése).
27. A Bizottság azon a véleményen van, hogy a határidő betartásához elegendő lenne a vámtartozások beszedésének megkezdése, azaz a fizetési felszólítás kézbesítése a főkötelezettnek. A tagállamok viszont abból indulnak ki, hogy a vámhivataloknak a három hónapos határidő lejárta után kell ténylegesen felszólítaniuk kötelezettségei teljesítésére a főkötelezettet, vagy felhasználják a biztosítékokat. Mindebből arra következtetnek a tagállamok, hogy a végrehajtási rendelet 379. cikke (2) bekezdésének harmadik mondata nem tartalmazhat kötelező határidőt, hanem csupán eljárási határidőt, mivel a vámtartozások teljes körű behajtása alapvetően lehetetlen a három hónapos határidő lejártát követő két nap alatt.
28. Ezért célszerűnek tűnik először azzal a kérdéssel foglalkozni, milyen eljárásokról van szó jelen esetben a vámtartozások beszedése területén.
29. Először is azt kell megállapítani, hogy a választ nem lehet pusztán a végrehajtási rendelet 379. cikke (2) bekezdése harmadik mondatának szövegéből levezetni. A rendelkezés ugyanis különbözik a különféle nyelvváltozatokban – az indító vámhivatal „beszedi a vámtartozásokat”(26) vagy „elkezdi beszedni a vámtartozásokat”(27) . Ezenkívül a rendelkezés nem szól sem a Bizottság által kifogásolt késedelmes könyvelésről, sem a saját források befizetéséről. A kötelezettségszegés megállapítási iránti eljárás valódi tárgya így csupán akkor állapítható meg, ha egy pillantást vetünk a főkötelezettnek az árutovábbítási eljárásbeli szabálytalanságok nyomán felmerült vámtartozásainak formájában megjelenő saját források beszedésének teljes rendszerére.
30. A saját források időszerű befizetésére vonatkozó irányadó lépés nem a beszedési eljárás(28) lezárása, hanem inkább ennek egy része, éspedig az adós tájékoztatása a vámösszegről. Ez a tájékoztatás ugyanis egyidejűleg a Közösség vám iránti igényének megállapítása is (az 1552/89 rendelet 2. cikkének (1) bekezdése), amely másfelől kiváltja a különleges könyvelésbe vételt, és ezzel azon határidő kezdetét, amelyen belül a Bizottság végül is megkívánja a saját források jóváírását a számára vezetett különszámlán (az 1552/89 rendelet 9. cikkének (1) bekezdése).
31. Látszik tehát, hogy a saját forrásoknak a Bizottság által végül is kifogásolt késedelmes befizetésére irányadó közigazgatási aktus a főkötelezettnek
szóló tájékoztatás az árutovábbítás szabálytalanságai miatt keletkezett vámtartozásról. Ezzel az itt megoldandó probléma arra a kérdésre korlátozódik, vajon a végrehajtási rendelet 379. cikke (2) bekezdésének harmadik mondata kötelezi‑e a tagállamokat arra, hogy közvetlenül a határidő lejárta után bocsássák ki a főkötelezett részére a vámtartozásról szóló fizetési felszólítást.
32. A jelen eljárásokra ebből először is az következik, hogy a Bizottság kereseti kérelmei szükségtelenül fogalmaznak eltérően, és biztosan nem az érthetőség mintaképei. A kérelmek mindazonáltal felismerhetően arra a megállapításra irányulnak, hogy a kötelezettségszegés alapja a saját források befizetésében
azáltal történt késedelem (az 1552/89 rendelet 2. cikkének (1) bekezdése), hogy a fizetési felszólításokat késedelmesen bocsátották ki (a végrehajtási rendelet 379. cikke (2) bekezdésének harmadik mondata) a főkötelezettek részére.
33. Ezentúl úgy tűnik, hogy a tagállamok semmiképpen sem kötelesek
a három hónapos határidő lejártát követő két napon belül (a Kódex 218. cikkének (3) bekezdése) ténylegesen beszedni
a vámtartozásokat. Ez utóbbi az érintett tagállamok által előhozott gyakorlati problémák tekintetében lényeges, mert ezzel nyilvánvalóvá válik, hogy a tagállamok annak indokolásaként, hogy a három hónapos határidő pusztán eljárási határidő lenne, aligha hivatkozhatnak arra, hogy nehezen véghezvihető az, hogy a három hónapos határidő lejártát követő két napon belül a főkötelezettet kötelezettségei teljesítésére kötelezzék, vagy felhasználják a biztosítékokat.
3. A kérdésről, hogy vajon a végrehajtási rendelet 379. cikke (2) bekezdésének harmadik mondata pusztán eljárási határidőt tartalmaz‑e
34. A jelen kötelezettségszegés megállapítása iránti eljárásokban tehát arról a kérdésről van szó, hogy Hollandia és Németország a végrehajtási rendelet 379. cikke (2) bekezdésének harmadik mondata szerint köteles‑e alapvetően két nappal a három hónapos határidő lejárta után fizetési felszólítást kibocsátani a főkötelezett ellen.
35. A tagállamok és a Bizottság nem értenek egyet abban a kérdésben, hogy a végrehajtási rendelet 379. cikke (2) bekezdésének harmadik mondata tisztán eljárási határidő‑e, amelynek megsértéséből semmilyen kötelezettségszegés nem vezethető le, avagy a rendelkezés kötelezi‑e a tagállamokat a fizetési felszólítás azonnali kibocsátására.
36. Véleményem szerint ennél a határidőnél a tagállamok számára kötelező határidőről van szó, amelynek figyelmen kívül hagyása kötelezettségszegést valósít meg. Ennek sem a Bíróság eddigi ítélkezési gyakorlata, sem gyakorlati megfontolások nem mondanak ellent, és nem jelenti a főkötelezett szükségtelen terhelését.
i) A Bíróság eddigi ítélkezési gyakorlatáról
37. A tagállamok véleményem szerint alaptalanul hivatkoznak a Bíróság SPKR‑ügyben(29) hozott ítéletére. Ebben az ügyben ugyanis a Bíróság a jelenlegitől eltérő jogkérdéssel foglalkozott.
38. A Bíróság hivatkozott ítéletében először is nem a három hónapos határidővel, hanem a főkötelezett értesítésére vonatkozó, a végrehajtási rendelet 379. cikkének (1) bekezdése szerinti határidővel (tizenegy hónapos határidő) foglalkozott. Másodszor az indokok akkor sem lehetnének átvihetőek a végrehajtási rendelet 379. cikke (2) bekezdésének harmadik mondata szerinti határidőre (három hónapos határidő), ha egységnek (tizennégy hónapos határidő) tekintenénk a két határidőt, ahogy azt a tagállamok előadásaikban tették.
39. A Bíróság ebben az ügyben valóban megállapította, hogy az azon eljárás tárgyát képező határidő nem kötelező, hanem eljárási határidő. Mindazonáltal ott ennek a határidőnek a főkötelezettel szemben történt be nem tartásáról volt szó, pontosabban arról a kérdésről, hogy az indító vámhivatal a határidő lejárta után is jogosult‑e
beszedni a vámtartozásokat – amire a Bíróság igennel válaszolt.
40. Ezenfelül a Bíróság a határidő eljárási jellegének indokolása során arra hivatkozott, hogy e határidő elmulasztása nem terhelheti a közösségi költségvetést, mert ez szemben állna a Közösségek vámtartozások beszedésére vonatkozó érdekével, amely tartozások a Közösségek részére saját forrásként kerülnek kifizetésre.
41. A jelen ügyekben azonban a tagállamok és a Közösség kapcsolatáról van szó, pontosabban arról a kérdésről, hogy a tagállamok (a jelen esetben) kötelesek‑e a Közösséggel szemben a végrehajtási rendelet 379. cikke (2) bekezdésének harmadik mondata szerinti három hónapos határidőt betartani. Mivel azonban a Bíróság a hivatkozott ügyben éppen a Közösségnek a vámtartozások közösségi saját forrásaként való beszedéséhez fűződő érdekét hangsúlyozza, ez inkább amellett szól, hogy a három hónapos határidőt a tagállamok tekintetében ne eljárási, hanem kötelező határidőnek tekintsük.
ii) A végrehajtási rendelet 379. cikke (2) bekezdésének harmadik mondatában rögzített határidő betartásakor felmerülő gyakorlati problémákról
42. A tagállamok mindenekelőtt a gyakorlati problémákra hivatkoznak, hogy megalapozzák, véleményük szerint miért eljárási határidő a végrehajtási rendelet 379. cikke (2) bekezdése harmadik mondatának határideje. Az indító vámhivatal ugyanis a három hónapos határidő lejártakor sok esetben nem rendelkezik a fizetési felszólítás kibocsátásához szükséges információkkal, vagy először ellenőrizni köteles a főkötelezett által átadott adatokat. A főkötelezett a három hónapos határidő legutolsó napjáig hozhat igazolásokat annak tekintetében, hogy az árukat igenis szabályszerűen vám elé állították. Ugyanez igaz az arra vonatkozó igazolásokra, hogy a vám elé nem állítás esetén ki felelős, és hol történtek a jogsértő cselekedetek. Csak ha megállapították, hogy ténylegesen vámtartozás keletkezett, és a főkötelezett adós, lehet foglalkozni az értékbecsléssel, és kiszámítani a vámtartozások mértékét.
43. A gyakorlati végrehajthatóság felek által előadott problémája a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata alapján nem igazolja a kötelezettség megszegését(30) . Csupán akkor lennének relevánsak, ha objektív, vagyis az árutovábbítási eljárás rendszerén belüli problémáról lenne szó, amely ténylegesen megakadályozza a tagállamokat abban, hogy eleget tegyenek kötelezettségeiket. Nyilvánvalóan erre próbálnak rámutatni az érintett tagállamok.
44. Nem tartom meggyőzőnek az érveiket. A problémák ugyanis csak akkor lennének rendszerfüggők, ha a főkötelezett által alkalmasint még be nem adott igazolások a fizetési felszólítás szükséges előfeltételei lennének. Álláspontom szerint ez nem áll fenn, amint az a következő megfontolásokból következik.
45. A végrehajtási rendelet 218. cikkének (3) bekezdése szerint a szóban forgó típusú vámtartozások tekintetében a könyvelésbe vételre (és ezzel együtt a fizetési felszólítás kibocsátására(31) ) vonatkozó kétnapos határidő a tagállamban akkor kezdődik, amikor a vámhivatalok ki „tudják” számítani a vámösszeget, és meg tudják állapítani az adós személyét. A rendelkezés ugyan nem szól a kibocsátó hatóság illetékességének meghatározásáról, ezt a feltételt azonban az igazgatási tevékenység során általános jelleggel ellenőrizni kell, és ezért a Kódex 218. cikkének (3) bekezdése íratlan tényállási elemének tekinthetjük.
46. Kérdéses tehát, hogy az indító vámhivatal általában mikor állapíthatja meg, hogy vámtartozás keletkezett, és mikor van abban a helyzetben, hogy megállapítsa az adós személyét, kiszámítsa a vámösszeget, és megállapítsa saját illetékességét .
– A vámtartozás keletkezéséről
47. Az árutovábbítási eljárás „felfüggesztő eljárás”(32) . Ennek megfelelően bizonyos áruk behozatalakor először nem is keletkezik vámtartozás. Vámtartozás keletkezik azonban akkor, ha a főkötelezett nem teljesíti a kötelezettségeit(33), alapvetően tehát – ahogy azt a Bizottság helyesen előadja – az áru vám elé állítására vonatkozó határidő lejártának időpontjában(34) . Az áru vám elé állítására vonatkozó határidő a gyakorlatban már az árutovábbítási eljárás kezdetét követő néhány héten belül lejár. Ebben az igen korai időpontban is fennáll tehát a vélelem arra vonatkozóan, hogy a főkötelezett a vámtartozások adósa.
48. A vámtartozás érvényesítése előtt azonban először is hivatalos vizsgálatot kell végezni, és ennek eredménytelensége esetén értesíteni kell a főkötelezettet, valamint felszólítani arra, hogy nyújtson be a szabályszerű lefolyásra vonatkozó bizonyítékokat. Ezt az értesítést a végrehajtási rendelet 379. cikkének (1) bekezdése alapján a „lehető leghamarabb” kell elvégezni, legkésőbb az árutovábbítási eljárás kezdetétől számított tizenegy hónapon belül, de történhet éppenséggel korábban is.
49. A főkötelezett értesítését követő három hónapos határidő tehát így pusztán több lehetőség közül utolsóként szolgál arra, hogy az árutovábbítási eljárás szabályszerű lezárását utólag bizonyítsák, és végérvényesen(35) megdöntsék a főkötelezett vámtartozást megalapozó szabályszegésére vonatkozó vélelmet.
50. A szabályszerű lezárást alapvetően csak a T1 5. részének bemutatásával igazolják. A végrehajtási rendelet 380. cikke vagylagosan más, az áruk szabályszerű vám elé állításáról szóló vámhatósági igazolások bemutatását is megnevezi. Amennyiben a főkötelezettnek vagy az indító vámhivatalnak sikerül a három hónapos határidőn belül felmutatni ezen okmányok egyikét, azok vizsgálata – mivel vámhatósági dokumentumokról(36) van szó – rendszerint nem okozhat olyan nagy gondot, amely igazolná a fizetési felszólítás kibocsátásának a Kódex 217. és azt követő cikkeiben rögzített határideje elhúzódását.
51. Az indító vámhivatal ezért véleményem szerint legkésőbb a végrehajtási rendelet 379. cikke (2) bekezdésének harmadik mondatában rögzített határidő lejárta után kiindulhat abból, hogy a főkötelezett vámtartozása az árutovábbítási eljárás szabályainak megszegése miatt keletkezett.
52. Ennélfogva tehát a tagállamok előadása a vámtartozás keletkezésére vonatkozó gyakorlati problémák tekintetében kevéssé meggyőző.
– Az adós személyének megállapítása az árutovábbítás során történt szabálytalanságok esetén
53. Mint ahogy azt már fent(37) kifejtettem, a végrehajtási rendelet 378. cikkének (1) és (2) bekezdése alapján vélelmezni kell a vámtartozás keletkezését, és ezzel a főkötelezett adós mivoltát is. Ez azt jelenti, hogy már igen korai időpontban fennáll a főkötelezett adós mivoltára vonatkozó vélelem. A három hónapos határidő sikertelen lejárta után csupán ennek végérvényes megállapítására kerül sor.
54. Amennyiben a tagállamok a gyakorlati problémák tekintetében lényegében arra támaszkodnak, hogy a főkötelezett felelősségét kizáró bizonyítékokat mutat be, és ezeket ki kell értékelni, meg kell állapítani, hogy a végrehajtási rendelet 379. cikke (2) bekezdése harmadik mondatának szövege szerint vélelem áll fenn a főkötelezett vámtartozásának keletkezésével kapcsolatban, amely kizárólag az árutovábbítási eljárás szabályszerű lezárását tanúsító igazolás hiányán alapul, és ezért független a vétkességtől. Ennélfogva nem elég, ha a főkötelezett igazolja, hogy az árutovábbítási eljárást ugyan nem szabályszerűen hajtották végre, de ezért valaki más a felelős(38) . Ettől eltekintve a tagállamok nem fejtették ki, hogy az ilyen, a főkötelezettektől alighanem nyomozásszerű vizsgálatokat igénylő bizonyítékot gyakran vagy rendszeresen nyújtanak‑e be, vagy rendszeresen próbálkoznak ilyen bizonyíték előterjesztésével.
55. Az indító vámhivatal tehát véleményem szerint jóval a végrehajtási rendelet 379. cikke (2) bekezdésének harmadik mondata szerinti három hónapos határidő lejárta előtt meg tudja állapítani, hogy a főkötelezett a vámtartozások valószínű adósa. A három hónapos határidő lejártával ez már végérvényesen megállapítható.
56. Ennélfogva a tagállamoknak az adósi mivolt megállapításának gyakorlati problémáira vonatkozó előadása ugyancsak kevéssé meggyőző.
– A vámösszeg meghatározása
57. Az árutovábbítási eljárás szabálytalanságai esetén keletkező vámtartozások nagysága aszerint a behozatali vámtartozás szerint alakul, amelyet akkor kellene kifizetni, ha az árukat nem árutovábbítási eljárás keretében szállítanák keresztül a Közösség vámterületén, hanem szabad forgalomba bocsátanák(39) . Az (átmenetileg be nem szedett) behozatali vámtartozás nagyságáról van tehát szó. Ezt az áruk vámértéke és tarifális besorolása alapján vetik ki, amely utóbbit az Európai Közösségek vámtarifájának(40) alkalmazásával határoznak meg(41) . A tarifális besoroláshoz és a vámérték meghatározásához szükséges adatokat (például az áruk mennyisége és fajtája) már a Közösség vámterületére érkezéskor meg kell adni az árutovábbítási nyilatkozatban. Ezzel az indító vámhivatal a lehetséges vámösszeget alapvetően már az árutovábbítási eljárás kezdetekor ki tudja számítani.
58. A német kormány előadása, amely szerint a T1 nyilatkozatot a gyakorlatban gyakran nem töltik ki teljesen, nem mond ellent a vámtartozás mértékének a három hónapos határidő lejártakor történő kiszámíthatóságának. Az árutovábbítási nyilatkozat teljességének ellenőrzése ugyanis a tagállamok felelőssége, amelynek be nem tartására saját védelmükben nem hivatkozhatnak. Ennek a német kormány azon utalása sem mond ellent, hogy az árutovábbítási eljárásban nem áll fenn kötelezettség az áruk értékének bejelentésére(42) . Ezzel ugyanis alapvetően azt mondják, hogy az indító vámhivatalok az áruk értékét más úton kötelesek meghatározni, amennyiben ez szükséges lenne később fellépő vámok esetében. Nem világos azonban, hogy ez a (valószínűleg igen összetett) eljárás időben miért csak a három hónapos határidő lejárta után lenne lehetséges(43) .
59. A tagállamok előadták továbbá – és ennek a Bizottság sem mondott ellent –, hogy a vámösszeg kiszámítására – igen bölcsen – az áruk bejelentésekor csupán akkor és olyan mértékben kerül sor, amennyiben ez a biztosíték(44) kiszámításához szükséges. A biztosítékokat azonban gyakran átalány- vagy egyedi biztosítékként, a lehetséges behozatali vámtartozás pontosabb kiszámítása nélkül állapítják meg(45) .
60. Álláspontom szerint nem lehet döntő az – mint ahogy azt a tagállamok állítják –, hogy adott esetben már meghatározták‑e, vagy sem a vámértéket a biztosíték kiszámítása alkalmával. Másrészt azonban azt sem követelhetjük meg, hogy az indító vámhivatalok a behozatali vámtartozás vámösszegét minden megindított árutovábbítási eljáráskor, mintegy óvatosságból kiszámítsák. Az árutovábbítási eljárás szabályszerű végrehajtásának kellene ugyanis a főszabálynak lennie, valamint ez általában szükségtelen adminisztrációs költségeket eredményezne.
61. A vámérték kiszámításának időpontja szempontjából álláspontom szerint mérvadó az a megfontolás is, hogy – mint azt fent már kifejtettem(46) – a főkötelezett vámtartozásának fennállására vonatkozó vélelem már igen korán, nevezetesen az áru vám elé állítására vonatkozó határidő lejártakor fennáll. A három hónapos határidő alapvetően csak több közül az utolsó arra vonatkozó lehetőség, hogy az árutovábbítási eljárás szabályszerű lezárását mégiscsak bizonyítsák.
62. Ennek megfelelően az indító vámhivatal legkésőbb a hivatalos vizsgálat befejeztével (11 hónapos határidő(47) ), tehát már a három hónapos határidő kezdetekor köteles lenne előrelátóan kiszámolni a vámértéket, amelyre – mint ahogy azt a Bizottság helyesen megállapítja – a T1 nyilatkozatban feltüntetendő adatok alapján képesnek kellene lennie.
63. Így a tagállamoknak a vámérték kiszámítása kapcsán felmerülő gyakorlati problémákra vonatkozó előadása – álláspontom szerint – éppoly kevéssé meggyőző.
– Az illetékesség meghatározásáról
64. Az indító vámhivatal a vám elé állítási határidő lejártától az árutovábbítási eljárás kezdetétől számított tizenegyedik hónapig terjedő időszak során(48) saját vizsgálata alapján meghatározhatja saját vagy valamely más tagállam illetékességét. Ha ez eredménytelen marad, akkor – mint azt a Bíróság(49) egy korábbi rendelkezés kapcsán megállapította – a végrehajtási rendelet 378. cikke (1) bekezdésének második mondata is tartalmaz vélelmet az illetékesség vonatkozásában, nevezetesen az indító vámhivatal tagállamáét.
65. Ezt a vélelmet csak akkor döntik meg, ha igazolják, hogy egy másik tagállam illetékes, mert a kötelezettségszegés más helyen történt(50) . Ennek igazolására a főkötelezett a három hónapos határidő alatt bizonyítékokat mutathat be. Mindenesetre több mint kérdéses, hogy az ilyen bizonyítékok bemutatása olyan gyakorinak tekinthető‑e, hogy a fizetési felszólítás mielőbbi kiadásának rendszerfüggő akadálya lenne. Az igazolások „utolsó pillanatban történő” benyújtása ugyanis nem a közösségi árutovábbítási eljárás speciális problémája. A probléma inkább minden vélelem megdöntésére vonatkozó igazolási határidő sajátja.
66. Az érintett tagállamok erre előadták, hogy az eljárás szempontjából irányadó időszakra nem tudnak adatokkal szolgálni azt illetően, milyen gyakran próbáltak meg a főkötelezettek az indító vámhivatal illetékességével szemben bizonyítékot bemutatni a három hónapos határidő alatt(51) . Előadták, hogy ehhez esetenként átfogó vizsgálat lehet szükséges. Mindenekelőtt az állítólagos illetékességváltozás gyakorlatilag legfontosabb – a vámhatósági ellenőrzés alóli elvonás valamely más tagállamban – esetében a bizonyítás csak hivatalos dokumentumokkal, esetleg rendőrségi jegyzőkönyvekkel teljesíthető. A Bizottság azonban ezzel kapcsolatban joggal utal arra, hogy ezek vizsgálata rendszerint nem okoz nagyobb nehézséget. Ezenkívül a Kódex 219. cikke a rövid határidővel benyújtott bármely típusú bizonyítékok esetleges egyedi eseteire a könyvelésbe vételre megállapított határidő akár 14 napra történő meghosszabbításáról rendelkezik.
67. A szóban forgó ügyben emiatt pusztán abból a lehetőségből, hogy rövid határidővel is benyújthatók az illetékesség vélelmét megdöntő bizonyítékok, még nem lehet arra következtetni, hogy a fizetési felszólítás kibocsátására vonatkozó határidő a tagállamoknak pusztán eljárási határidőt jelent a Közösséggel szemben.
68. Az indító vámhivatal ezért véleményem szerint legkésőbb a végrehajtási rendelet 379. cikke (2) bekezdésének harmadik mondata szerinti három hónapos határidő lejártával képes az illetékesség megállapítására.
69. Ennélfogva a tagállamoknak az illetékességgel kapcsolatban felmerülő gyakorlati problémák tekintetében tett előadása is kevéssé meggyőző.
iii) A főkötelezett szükségtelen terheléséről az árutovábbítási eljárás utólagos szabályszerűsége esetén
70. A holland kormány előadta, hogy a kötelezettség, miszerint a vámtartozásokról szóló fizetési felszólítást közvetlenül a három hónapos határidő lejárta után ki kell adni a főkötelezettnek, ez utóbbit aránytalanul terhelné, ha esetleg a T1 5. részének késedelmes átküldése nyomán kiderül, hogy az árutovábbítási eljárás ugyan késedelmes, de egyébként szabályszerűen folytatódott le. Egyébként pedig a főkötelezett a legtöbb esetben nem felelős az árutovábbítási eljárásbeli szabálytalanságokért.
71. Nem osztom ezt az álláspontot, mivel a hivatkozott esetekben, ahogy azt a Bizottság – a tagállamok tiltakozása nélkül – megállapította, a rendszer a jogtalanul beszedett vámtartozások visszafizetéséhez folyamodik.
Ha ugyanis a vámtartozás befizetése után bebizonyosodik, hogy az árutovábbítási eljárást időben és szabályszerűen végrehajtották, vagy hogy az eljárást a határidők lejárta után ugyan, de egyébként szabályszerűen hajtották végre, akkor lehetőség van a vámtartozások visszafizetésére, mivel ezáltal a főkötelezett vámtartozása keletkezésének vélelme(52) végérvényesen megdől.
Ez esetben ugyanis a Kódex 204. cikkének (1) bekezdése szerint – a végrehajtási rendelet 859. cikkével kapcsolatban – vélelmezzük, hogy a tévedések „nincsenek jelentős hatással a szóban forgó […] vámeljárás helyes lefolytatására.”(53) Ezzel utólagosan megállapítható, hogy a vámjogi kötelezettségek elmulasztása (a vám elé állítási határidő be nem tartása) nem keletkeztetett vámtartozást. Ebben az esetben a Kódex 236. cikkének (1) bekezdése alapján lehetőség van a főkötelezett vámtartozásának visszafizetésére.
72. A főkötelezettet így nem terheli meg aránytalanul a fizetési felszólításnak a három hónapos határidő lejárta utáni haladéktalan kibocsátása, mivel még ezután is nyitva áll számára a lehetőség, hogy bizonyítékot szolgáltasson arról, hogy az árukat szabályszerűen vám elé állították a rendelkezési vámhivatalnál, és így az esetlegesen már befizetett vámtartozásokat visszafizessék részére.
73. Ennélfogva a tagállamoknak a főkötelezett aránytalan terhelése tekintetében tett előadása szintén kevéssé meggyőző.
V – Az 1552/89 rendelet 11. cikkének megsértéséről
A – A felek érvei
74. A német kormány azon az állásponton van, hogy az ellene indított kereset (C‑104/02.) második kérelme elfogadhatatlan, mert a tagállam az EK 228. cikke szerinti kötelezettségszegés megállapítása iránti eljárásban nem kötelezhető valamely magatartás tanúsítására.
75. A Bizottság előadja, hogy az eljárás tárgyát képező vámtartozások késedelmes beszedése automatikusan a Közösségek saját forrásainak határidőn túli rendelkezésre bocsátásához vezetett, mert a vonatkozó igényeket ezáltal késedelmesen állapították meg és írták jóvá, ami az 1552/89 rendelet 2., 9. és 10. cikkének megsértését képezi. Késedelem esetén az 1552/89 rendelet 11. cikke alapján késedelmi kamatot kell fizetni. E kamat kiegyenlítésének megtagadása tehát az említett rendelkezés megsértése.
76. A holland, a német és a belga kormány azt az álláspontot képviseli, hogy nincs szó az 1552/89 rendelet 2. és 9., 10. és 11. cikkének megsértéséről, mivel a vámtartozások késedelmes beszedése hiányában nem következhetett be a megfelelő saját források késedelmes jóváírása sem.
77. A német kormány ellenkérelmében előadta, hogy az 1552/89 rendelet 11. cikke semmis, és ennek megalapozására a Bíróság előtt Németország ellen függőben lévő másik ügyben(54) később ismertetendő fejtegetéseire utalt.
B – Elemzés
1. A második kereseti kérelem elfogadhatatlanságáról a C‑104/02. sz. ügyben
78. A EK 226. és 228. cikke szerinti, kötelezettségszegés megállapítása iránti kereset megállapítási kereset. Ez a 228. cikk szövegéből következik, amely alapján a Bíróság megállapíthatja a kötelezettségszegést, és ezt a megállapítást a tagállam intézkedési kötelezettsége követi. Ez utóbbi nem lenne szükséges, ha a Bíróság saját hatáskörénél fogva kötelezhetné a tagállamot a jogellenes állapot megszüntetésére.
79. A saját források késedelmes befizetése miatti késedelmi kamatok megfizetésére vonatkozó igényt mint olyat nem lehet tehát érvényesíteni a kötelezettségszegés megállapítása iránti eljárásban. Ezen eljárás keretében alapvetően az 1552/89 rendelet 11. cikke szerinti késedelmi kamat megfizetésének megtagadása alapján bekövetkező kötelezettségszegés megállapítására irányuló kérelem lehetséges.
80. Ebből következik, hogy a C‑104/02. sz. ügyben a Bizottság második kérelmét, Németország arra történő kötelezését, hogy a késedelmes jóváírás miatt esedékes kamatokat fizesse meg a közösségi költségvetés részére, elfogadhatatlansága
miatt el kell utasítani.
81. Az 1552/89 rendelet 11. cikkének semmisségére irányuló előadásra tehát nem kell közelebbről kitérnünk(55) .
2. A kereset megalapozottságáról a C‑460/01. sz. ügyben
82. A Kódex 218. cikke (3) bekezdésének megsértését megvalósító, a vámösszegről szóló elkésett értesítés egyidejűleg az 1552/89 rendelet 2. cikke szerinti igény késedelmes megállapítását is képezi. Ezáltal a saját forrásokat késedelmesen írták jóvá a tagállamoknál vezetett bizottsági számlákon, amely megvalósítja az 1552689 rendelet 9. és 10. cikkének megsértését.
83. E késedelmek által keletkezett az 1552/89 rendelet 11. cikke szerinti késedelmi kamatokra vonatkozó igény, amelyet Hollandia sem terjedelmében, sem mértékében nem vitatott. Ennek megfelelően az említett rendelkezés megsértésének minősül Hollandia vonakodása, hogy ezeket kiegyenlítse.
VI – Végkövetkeztetések
84. Ezek alapján azt javasoljuk a Bíróságnak, hogy
a C‑460/01. sz. ügyben
1. állapítsa meg, hogy
mivel 1991. január 1. és 1995. december 31. között
– legkésőbb a rögzített határidőt követő három napon belül, vagy az időtartamokra, időpontokra és határidőkre vonatkozó szabályok meghatározásáról szóló, 1971. június 3‑i 1182/71/EGK Euratom tanácsi rendeletből következő későbbi időpontban nem intézkedett a vámtartozás és egyéb vámok könyvelése és beszedése iránt, amikor a külső árutovábbítási eljárás főkötelezettje a szóban forgó árutovábbítási eljárás szabályszerűségére vonatkozó bizonyítékot nem nyújtotta be az indító vámhivatal által kibocsátott azon értesítés közlését követő három hónapon belül, amely szerint a szállítmányt a rendeltetési vámhivatalnál nem időben mutatták be, ezáltal nem bocsátotta kellő időben a Közösség rendelkezésre a megfelelő saját forrásokat, és
– megtagadta az ezzel kapcsolatos késedelmi kamat fizetését,
a Holland Királyság nem teljesítette a közösségi árutovábbítási eljárás végrehajtási rendelkezéseiről, valamint egyszerűsítő intézkedéseiről szóló, 1987. március 27‑i 1062/87/EGK bizottsági rendelet 11.a cikke (2) bekezdése második albekezdésének második mondatából, a közösségi árutovábbítási eljárás végrehajtási rendelkezéseiről, valamint könnyítő intézkedéseiről szóló, 1992. április 21‑i 1214/92/EGK bizottsági rendelet 49. cikke (2) bekezdésének harmadik mondatából és a Közösségi Vámkódex létrehozásáról szóló 2913/92/EGK tanácsi rendelet végrehajtására vonatkozó rendelkezések megállapításáról szóló, 1993. július 2‑i 2454/93/EGK bizottsági rendelet 379. cikke (2) bekezdésének harmadik mondatából, valamint a Közösségek saját forrásainak rendszeréről szóló, 1988. június 24‑i 88/376/EGK, Euratom tanácsi határozat végrehajtásáról szóló, 1989. május 29‑i 1552/89/EGK, Euratom tanácsi rendelet 2., 9., 10., és 11. cikkéből eredő kötelezettségeit.
2. a Bíróság a Holland Királyságot kötelezze a költségek viselésére.
az C‑104/02. sz. ügyben
1. állapítsa meg, hogy
mivel az 1993–1994-es években
– legkésőbb a rögzített határidőt követő három napon belül, vagy az időtartamokra, időpontokra és határidőkre vonatkozó szabályok meghatározásáról szóló, 1971. június 3‑i 1182/71/EGK Euratom tanácsi rendeletből következő későbbi időpontban nem intézkedett a vámtartozás és egyéb vámok könyvelése és beszedése iránt, amikor a külső árutovábbítási eljárás főkötelezettje a szóban forgó árutovábbítási eljárás szabályszerűségére vonatkozó bizonyítékot nem nyújtotta be az indító vámhivatal által kibocsátott azon értesítés közlését követő három hónapon belül, amely szerint a szállítmányt a rendeltetési vámhivatalnál nem időben mutatták be, ezáltal nem bocsátotta kellő időben a Közösség rendelkezésre a megfelelő saját forrásokat,
a Német Köztársaság nem teljesítette a közösségi árutovábbítási eljárás végrehajtási rendelkezéseiről, valamint egyszerűsítő intézkedéseiről szóló, 1987. március 27‑i 1062/87/EGK bizottsági rendelet 11.a cikke (2) bekezdése második albekezdésének második mondatából, a közösségi árutovábbítási eljárás végrehajtási rendelkezéseiről, valamint könnyítő intézkedéseiről szóló, 1992. április 21‑i 1214/92/EGK bizottsági rendelet 49. cikke (2) bekezdésének harmadik mondatából és a Közösségi Vámkódex létrehozásáról szóló 2913/92/EGK tanácsi rendelet végrehajtására vonatkozó rendelkezések megállapításáról szóló, 1993. július 2‑i 2454/93/EGK bizottsági rendelet 379. cikke (2) bekezdésének harmadik mondatából, valamint a Közösségek saját forrásainak rendszeréről szóló, 1988. június 24‑i 88/376/EGK, Euratom tanácsi határozat végrehajtásáról szóló, 1989. május 29‑i 1552/89/EGK, Euratom tanácsi rendelet 2., 9., 10., és 11. cikkéből eredő kötelezettségeit,
2. a Bíróság utasítsa el a második kereseti kérelmet mint elfogadhatatlant,
3. a Bíróság a Német Köztársaságot kötelezze a költségek viselésére.
(1) .
(2)
–	Az 1990. február 22‑i 474/90/EGK rendelettel (HL L 51., 1. o.) a Közösség belső határainak átlépésekor benyújtandó határátlépési igazolás megszüntetése tekintetében módosított, az árutovábbításról szóló, 1976. december 13‑i 222/77/EGK tanácsi rendelet (HL 1977., L 38., 1. o.).
(3)
–	Az 1990. május 29‑i 1429/90/EGK bizottsági rendelettel (HL L 137., 1. o.) módosított, a közösségi árutovábbítási eljárás végrehajtási rendelkezéseiről, valamint egyszerűsítő intézkedéseiről szóló, 1987. március 27‑i 1062/87/EGK bizottsági rendelet (HL L 107., 1. o.)
(4)
–	A közösségi árutovábbításról szóló, 1990. szeptember 17‑i 2726/90/EGK tanácsi rendelet (HL L 262., 1. o.)
(5)
–	A közösségi árutovábbítási eljárás végrehajtási rendelkezéseiről, valamint könnyítő intézkedéseiről szóló, 1992. április 21‑i 1214/92/EGK bizottsági rendelet (HL L 132., 1. o.)
(6)
–	A Közösségi Vámkódex létrehozásáról szóló, 1992. október 12‑i 2913/92/EGK tanácsi rendelet (HL L 302., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 2. fejezet, 4. kötet, 307. o.)
(7)
–	A Közösségi Vámkódex létrehozásáról szóló 2913/92/EGK tanácsi rendelet végrehajtására vonatkozó rendelkezések megállapításáról szóló, 1993. július 2‑i 2454/93/EGK bizottsági rendelet (HL L 253., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 2. fejezet, 6. kötet, 3. o.)
(8)
–	A fenti 3. lábjegyzetben hivatkozott rendelet.
(9)
–	A fenti 5. lábjegyzetben hivatkozott rendelet.
(10)
–	A fenti 7. lábjegyzetben hivatkozott rendelet.
(11)
– Az eredeti változatban nem szereplő hivatkozás: A Kódex 215. cikkének (1) bekezdése így szól: „A vámtartozás azon a helyen keletkezik, ahol az azt eredményező esemény történik.”
(12)
–	A vámtartozásból származó behozatali vagy kiviteli vámok összegének könyvelésbe vételéről és a megfizetésének feltételeiről szóló, 1989. június 14‑i 1854/89/EGK tanácsi rendelet (HL 186., 1. o.)
(13)
–	A fenti 6. lábjegyzetben hivatkozott rendelet.
(14)
– Az 1854/89 rendelet nem tartalmazott hasonló rendelkezést.
(15)
–	A Közösségek saját forrásainak rendszeréről szóló, 1988. június 24‑i 88/376/EGK, Euratom tanácsi határozat (HL L 185., 24. o.; magyar nyelvű különkiadás 1. fejezet, 1. kötet, 176. o.).
(16)
–	A Közösségek saját forrásainak rendszeréről szóló, 1988. június 24‑i 88/376/EGK, Euratom tanácsi határozat végrehajtásáról szóló, 1989. május 29‑i 1552/89/EGK, Euratom tanácsi rendelet (HL L 155., 1. o.). 2000. május 31. óta a Közösségek saját forrásairól szóló 94/728/EK, Euratom határozat végrehajtásáról szóló, 2000. május 22‑i 1150/2000/EK, Euratom tanácsi rendelet van érvényben (HL L 130., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 1. fejezet, 3. kötet, 169. o.).
(17)
–	HL L 124., 1. o.
(18)
–	Az indokolás részleteire – amennyiben ezt jelezzük – az elemzés keretén belül térünk ki.
(19)
– A fenti 17. lábjegyzetben hivatkozott 1182/71 rendelet.
(20)
–	Az indokolás részleteire – amennyiben ezt jelezzük – az elemzés keretén belül térünk ki.
(21)
– A C‑112/01. sz. SPKR‑ügyben 2002. november 14‑én hozott ítélet (EBHT 2002., I‑10655. o.).
(22)
–	A 39/72. sz., Bizottság kontra Olaszország ügyben 1973. február 7‑én (EBHT 1973., 101. o.) és a 69/77. sz., Bizottság kontra Olaszország ügyben 1978. szeptember 21‑én (EBHT 1978., 1749. o.) hozott ítéletek.
(23)
–	A fenti 22. lábjegyzetben hivatkozott 39/72. sz. ügyben hozott ítélet, amely érintette az elfogadhatatlanság kérdését a határidő lejártát követően.
(24)
–	A 303/84. sz., Bizottság kontra Németország ügyben 1986. március 20‑án (EBHT 1986., 1171. o., 11. pont) és a 68/88. sz., Bizottság kontra Görögország ügyben 1989. szeptember 21‑án (EBHT 1989., 2965. o., 17. pont) hozott ítéletek.
(25)
–	Illetve a megfelelő megelőző rendelkezések.
(26)
–	A C‑104/02. sz. ügy eljárási nyelve: német.
(27)
–	„Gaat de bevoegde Lid-Staat over tot de inning” (a C‑460/01. sz. ügy eljárási nyelve: holland); „the competent Member State shall take steps to recover” (angol); „el Estado miembro competente procecerá a la recaudación” (spanyol); „lo Stato membro competente procede alla riscoccione” (olasz); „skall den behöriga medlemsstaten vidta åtgärder för att driva in” (svéd); és „l’État membre compétent procède au recouvrement” (francia).
(28)
–	A beszedési eljárás kronologikus sorrendben a tagállambeli „könyvelésbe vételből”, az „adós tájékoztatásából”, a vámtartozások megfizetéséből, illetőleg a biztosíték felhasználásából, és végül esetleg a vámtartozások végrehajtásából áll (a Kódex 217. és azt követő cikkei). Mivel a vámösszeg közlése az adóssal a Kódex 221. cikke alapján történik, „amint” az összeget a Kódex 217. és azt követő cikkei szerint könyvelésbe vették, ki lehet abból indulni, hogy ez a két művelet időben egybeesik.
(29)
–	A fenti 21. lábjegyzetben hivatkozott ítélet.
(30)
–	Lásd az 52/84. sz., Bizottság kontra Belgium ügyben 1986. január 15‑én hozott ítéletet (EBHT 1986., 89. o.) és a C‑404/00. sz., Bizottság kontra Spanyolország ügyben 2003. június 26‑án hozott ítéletet (EBHT 2003., I‑6695. o.).
(31)
–	A Kódex 221. cikkének (1) bekezdése.
(32)
–	A Kódex 84. cikkének (1) bekezdése.
(33)
–	A Kódex 204. cikke (1) bekezdésének a) pontja és (3) bekezdése, valamint 96. cikkének (1) bekezdése.
(34)
–	A végrehajtási rendelet 356. cikke.
(35)
–	A végrehajtási rendelet 378. cikkének (1) és (2) bekezdése, valamint 379. cikkének (2) és (3) bekezdése. A vámtartozás megfizetése után igazolt vám elé állítás különleges esetéhez lásd a 71.és 72. pontot.
(36)
–	A végrehajtási rendelet ugyan nem tartalmazza a lehetséges bizonyítékok taxatív felsorolását („különösen”), de a felsorolt bizonyítékok jellegéből levezethető, hogy nem minden típusú igazolás alkalmas a végrehatási rendelet 378. cikkében foglalt vélelem megdöntésére.
(37)
–	Lásd a fenti 49. és 53. pontban.
(38)
–	Amennyiben az áruknak a rendeltetési vámhivatal elé történő állítása azért marad el, mert az árutovábbítás alatt „elvonták a vámfelügyelet alól”, akkor az is adóssá válik, aki elvonta (tehát akár a tolvaj is; a Kódex 203. cikkének (1) és (3) bekezdése). A Kódexből nem következik azonban, hogy ez esetben a főkötelezett vámtartozása megszűnne, vagy pusztán szubszidiárius jellegű lenne.
(39)
–	A végrehajtási rendelet 379. cikke (2) bekezdésének harmadik mondata szerint „megteszi a szükséges lépéseket a vámok és egyéb díjak beszedése érdekében”.
(40)
–	A Bizottság rendszeresen újonnan kiadott rendeletei a vám- és a statisztikai nómenklatúráról, valamint a Közös Vámtarifáról szóló 2658/87/EGK tanácsi rendelet I. mellékletének módosításáról.
(41)
–	A Kódex 28. és azt követő cikkei.
(42)
–	A végrehajtási rendelet 37. melléklete 1B címének 2. c) pontja.
(43)
–	Kiváltképp, ha a vámérték meghatározása az áru értéke alapján ebben az időpontban – például a vámfelügyelet alóli elvonás esetén – esetlegesen nem lehetséges.
(44)
– 	A Kódex 94. cikke és a végrehajtási rendelet 359. és azt követő cikkei.
(45)
–	A véghajtási rendelet 367. és azt követő cikkei, és 373. cikke.
(46)
–	Lásd a fenti a 49. és 53. pontban.
(47)
–	A végrehajtási rendelet 379. cikkének (1) bekezdése.
(48)
–	A végrehajtási rendelet 379. cikkének (1) bekezdése.
(49)
–	A C‑233/98. sz., Lensing & Brockhausen ügyben 1999. október 21‑én hozott ítélet (EBHT 1999., I‑7349. o.) 33. pontja.
(50)
–	Az illetékesség már a Kódex 215. cikkének (3) bekezdéséből is következik.
(51)
–	A német kormány ezt az esetek 20–30%‑ában tartja lehetségesnek, a holland kormány körülbelül az esetek 1%‑ában.
(52)
– Lásd a fenti 49. pontot.
(53)
– A végrehajtási rendelet ugyan csak 1994. január 1‑jétől hatályos. A Bizottságnak a tagállamok által meg nem cáfolt, a szóbeli szakaszban kifejtett jogfelfogása szerint az eljárás tárgyát képező időszakban a visszafizetésre vonatkozó igény már létezett a Kódex 204. cikkének (1) bekezdését megelőző rendelkezés alkalmazásával.
(54)
–	A C‑105/02. sz., Bizottság kontra Németország ügy.
(55)
–	Ezt a védekezést egyébként már a Bíróság eljárási szabályzata 42. cikke 2. §‑ának első mondata alapján elutasították volna mint elkésettet, mivel a német kormány nem hozott fel érveket, hanem arra szorítkozott, hogy egy másik ügy perirataira hivatkozzon, ami ezenfelül az ellenkérelemre vonatkozó határidő lejárta után érkezett meg az adott ügyben a Bíróságra.