62023TJ1103
TRIBUNALENS DOM (åttonde avdelningen i utökad sammansättning)
den 2 juli 2025 (
*1
)
”EU-varumärke – Upphävandeförfarande – Internationell registrering som designerar Europeiska unionen – Ordmärket TESTAROSSA – Verkligt bruk av varumärket – Artikel 51.1 a i förordning (EG) nr 207/2009 (nu artikel 58.1 a i förordning (EU) 2017/1001) – Tredje mans bruk – Fråga om hur varumärket har använts – Varumärkesinnehavarens underförstådda samtycke – Bevis för verkligt bruk – Begagnade bilar – Reservdelar och tillbehör”
I mål T-1103/23,
Ferrari SpA, Modena (Italien), företrätt av advokaterna K. Muraro, G. Russo och C. Comolli Acquaviva,
klagande,
mot
Europeiska unionens immaterialrättsmyndighet (EUIPO), företrädd av E. Markakis, i egenskap av ombud,
motpart,
varvid motparten i förfarandet vid EUIPO:s överklagandenämnd, som intervenerat vid tribunalen, var
Kurt Hesse, Nürnberg (Tyskland), företrädd av advokaten M. Krogmann,
meddelar
TRIBUNALEN (åttonde avdelningen i utökad sammansättning),
sammansatt av ordföranden A. Kornezov (referent) samt domarna G. De Baere, D. Petrlík, K. Kecsmár och S. Kingston,
justitiesekreterare: handläggaren G. Mitrev,
efter den skriftliga delen av förfarandet,
efter förhandlingen den 12 december 2024,
följande
Dom
1
Klaganden, Ferrari SpA, har med stöd av artikel 263 FEUF yrkat att tribunalen ska ogiltigförklara det beslut som meddelades av femte överklagandenämnden vid Europeiska unionens immaterialrättsmyndighet (EUIPO) den 29 augusti 2023 (de förenade ärendena R 334/2017–5 och R 343/2017–5), i dess rättade lydelse av den 28 september 2023 (nedan kallat det överklagade beslutet).
Bakgrund till tvisten
2
Genom en internationell registrering av den 17 oktober 2006, som designerar Europeiska unionen och som inkom till EUIPO den 8 februari 2007, ansökte Ferrari SpA om skydd i unionen av ordmärket TESTAROSSA.
3
De varor som den internationella registreringen avsåg omfattas bland annat av klass 12 i Niceöverenskommelsen om internationell klassificering av varor och tjänster vid varumärkesregistrering av den 15 juni 1957, med ändringar och tillägg, och motsvarade följande beskrivning: ”Fordon och farkoster; fortskaffningsmedel för transport till lands, i luften eller på vatten; motorfordon; bilar; konstruktions- och reservdelar samt komponenter och tillbehör till dessa, ingående i klassen; bromsar, motorer, däck för motorfordon i denna klass; cyklar, motorcyklar, skåpbilar och lastbilar”.
4
Den internationella registreringen offentliggjordes i Bulletinen för gemenskapsvarumärken den 8 februari 2007 och infördes i registret över gemenskapsvarumärken den 12 december 2007.
5
Den 7 september 2015 lämnade intervenienten, Kurt Hesse, in en ansökan om ogiltigförklaring av verkan av den internationella registreringen för de varor som avses i punkt 3 ovan, i enlighet med artikel 158.2 i rådets förordning (EG) nr 207/2009 av den 26 februari 2009 om EU-varumärken (EUT L 78, 2009, s. 1), i dess ändrade lydelse (nu artikel 198.2 i Europaparlamentets och rådets förordning (EU) 2017/1001 av den 14 juni 2017 om EU-varumärken (EUT L 154, 2017, s. 1)), jämförd med artikel 51.1 a i förordning nr 207/2009 (nu artikel 58.1 a i förordning 2017/1001).
6
Genom beslut av den 16 december 2016 biföll annulleringsenheten delvis denna ansökan och upphävde det omstridda varumärket med avseende på ”fordon och farkoster; fortskaffningsmedel för transport till lands, i luften eller på vatten; motorfordon; konstruktions- och reservdelar samt komponenter och tillbehör till dessa, ingående i klassen; bromsar, motorer, däck för motorfordon i denna klass; cyklar, motorcyklar, skåpbilar och lastbilar”, med verkan från och med den 16 december 2016. Däremot avslog annulleringsenheten ansökan om upphävande för ”bilar”.
7
Den 13 februari 2017 överklagade intervenienten annulleringsenhetens beslut och yrkade delvis ogiltigförklaring av beslutet, i den del annulleringsenheten hade avslagit ansökan om upphävande av det omstridda varumärket för ”bilar”.
8
Den 14 februari 2017 överklagade även Ferrari SpA annulleringsenhetens beslut och yrkade delvis ogiltigförklaring av det, i den del annulleringsenheten hade upphävt det omstridda varumärket med avseende på ”konstruktions- och reservdelar samt komponenter och tillbehör till dessa (till fordon), ingående i klassen; motorer” (nedan kallade reservdelar och tillbehör).
9
Genom det överklagade beslutet biföll överklagandenämnden intervenientens överklagande och avslog Ferrari SpA:s överklagande. Bolagets rättigheter till det omstridda varumärket har således upphävts för samtliga varor som nämns i punkt 3 ovan.
Rättegångsdeltagarnas yrkanden
10
Ferrari SpA har yrkat att tribunalen ska
–
ogiltigförklara det överklagade beslutet,
–
ändra det överklagade beslutet i den del det däri har fastställts att det föreligger verkligt bruk av det omstridda varumärket för ”bilar” och reservdelar och tillbehör som omfattas av klass 12, och
–
förplikta EUIPO och intervenienten att ersätta kostnaderna vid överklagandenämnden och i förevarande förfarande.
11
Under förhandlingen återkallade Ferrari SpA sitt andrahandsyrkande, vilket också noterades av tribunalen i förhandlingsprotokollet.
12
EUIPO har yrkat att tribunalen ska
–
ogilla överklagandet, och
–
förplikta Ferrari SpA att ersätta rättegångskostnaderna om förhandling hålls.
13
Intervenienten har yrkat att tribunalen ska
–
ogilla överklagandet, och
–
förplikta Ferrari SpA att ersätta rättegångskostnaderna.
Rättslig bedömning
Fastställande av den materiella och processuella rättens tidsmässiga tillämplighet (ratione temporis)
14
Med beaktande av att dagen för ingivande av ansökan om upphävande är avgörande för fastställandet av den materiella rätt som är tillämplig och av att ansökan i fråga ingavs den 7 september 2015, är de materiella bestämmelserna i förordning nr 207/2009 och kommissionens förordning (EG) nr 2868/95 av den 13 december 1995 om genomförande av rådets förordning (EG) nr 40/94 om gemenskapsvarumärke (EUT L 303, 1995, s. 1) tillämpliga på omständigheterna i målet (se, för ett liknande resonemang, dom av den 6 juni 2019, Deichmann/EUIPO, C-223/18 P, ej publicerad, EU:C:2019:471, punkt 2, och dom av den 3 juli 2019, Viridis Pharmaceutical/EUIPO, C-668/17 P, EU:C:2019:557, punkt 3).
15
Det framgår av bestämmelserna i artikel 55.1 i förordning nr 207/2009 att verkan av en eventuell förklaring om upphävande har retroaktiv verkan från och med dagen för ansökan om upphävande. Eftersom handläggningsregler enligt fast rättspraxis i allmänhet anses vara tillämpliga vid tidpunkten för reglernas ikraftträdande (se dom av den 11 december 2012, kommissionen/Spanien, C-610/10, EU:C:2012:781, punkt 45 och där angiven rättspraxis), regleras den aktuella tvisten dessutom av bestämmelserna i förordning 2017/1001. Det ska emellertid påpekas att vad gäller bevisningen för verkligt bruk av det omstridda varumärket, med tillämpning av bland annat artikel 82.2 d, f och i) i kommissionens delegerade förordning (EU) 2018/625 av den 5 mars 2018 om komplettering av förordning 2017/1001 och om upphävande av delegerad förordning (EU) 2017/1430 (EUT L 104, 2018, s. 1), regleras tvisten av bestämmelserna i förordning nr 2868/95 (dom av den 24 mars 2021, Novomatic/EUIPO – adp Gauselmann (Power Stars), T-588/19, ej publicerad, EU:T:2021:157, punkt 20).
16
Vad gäller de materiella bestämmelserna ska i förevarande fall de hänvisningar till bestämmelserna i förordning 2017/1001 som överklagandenämnden gjort i det överklagade beslutet och rättegångsdeltagarna gjort i sina inlagor följaktligen förstås som att de avser bestämmelser med samma innehåll i förordning nr 207/2009.
Prövning i sak
17
Ferrari Spa har åberopat fyra grunder. Den första grunden avser bristande motivering genom att alla relevanta omständigheter inte beaktades vid bedömningen av verkligt bruk av det omstridda varumärket. Den andra grunden avser åsidosättande av artikel 51.1 a i förordning nr 207/2009. Den tredje grunden avser åsidosättande av artikel 15.2 i denna förordning (nu artikel 18.2 i förordning 2017/1001). Den fjärde grunden avser felaktig bedömning av användningen av det omstridda varumärket för reservdelar och tillbehör.
18
Enligt artikel 51.1 a i förordning nr 207/2009 ska de rättigheter som tillhör en innehavare av ett EU-varumärke förklaras upphävda efter ansökan till EUIPO om varumärket under en sammanhängande femårsperiod, i förevarande fall från den 7 september 2010 till och med den 6 september 2015 (nedan kallad den relevanta perioden), inte har varit i verkligt bruk i unionen för de varor eller tjänster för vilka det är registrerat och det inte finns skälig grund för att varumärket inte använts.
19
Enligt regel 22.3 i förordning nr 2868/95, som enligt regel 40.5 i samma förordning i tillämpliga delar ska tillämpas på upphävandeförfaranden, ska bevis om användning innehålla uppgift om plats, tid, omfattning och typ av användning av det äldre varumärket. Enligt punkt 4 i denna regel ska bevismaterialet i princip begränsas till stödjande dokument och sådana föremål som förpackningar, etiketter, prislistor, kataloger, fakturor, fotografier, tidningsannonser och sådana skriftliga yttranden som avses i artikel 78.1 f i förordning nr 207/2009.
20
Det är således fråga om ”verkligt bruk” av ett varumärke när detta används i enlighet med dess grundläggande funktion, som är att garantera ursprungsidentiteten hos de varor och tjänster för vilka det har registrerats i syfte att skapa eller bibehålla avsättningsmöjligheter för dessa varor och tjänster. Detta krav är inte uppfyllt när varumärket används på ett fiktivt sätt som enbart har till syfte att bibehålla rätten till varumärket (se, analogt, dom av den 11 mars 2003, Ansul, C-40/01, EU:C:2003:145, punkt 43). Villkoret om verkligt bruk av varumärket förutsätter dessutom att varumärket, såsom det är skyddat inom det relevanta området, används offentligt och utåt (se dom av den 18 mars 2015, Naazneen Investments/harmoniseringskontoret – Energy Brands (SMART WATER), T-250/13, ej publicerad, EU:T:2015:160, punkt 25 och där angiven rättspraxis, och dom av den 11 januari 2023, Hecht Pharma/EUIPO – Gufic BioSciences (Gufic), T-346/21, EU:T:2023:2, punkt 22, ej publicerad, och där angiven rättspraxis).
21
Vidare kan verkligt bruk av ett varumärke inte visas genom antaganden eller presumtioner, utan det ska finnas konkreta och objektiva omständigheter som visar att varumärket faktiskt och i tillräcklig omfattning har använts på den berörda marknaden (se dom av den 23 september 2009, Cohausz/harmoniseringskontoret – Izquierdo Faces (acopat), T-409/07, ej publicerad, EU:T:2009:354, punkt 36 och där angiven rättspraxis).
22
Det följer av fast rättspraxis att bedömningen av huruvida kravet på verkligt bruk av varumärket är uppfyllt ska göras på grundval av samtliga omständigheter och förhållanden som kan styrka att märket faktiskt utnyttjas kommersiellt. Sådana omständigheter är i synnerhet användning som anses motiverad i den berörda ekonomiska branschen för att bibehålla eller skapa marknadsandelar för de varor och tjänster som skyddas av varumärket, dessa varors eller tjänsters art, de särskilda förhållandena på marknaden samt i vilken omfattning och hur ofta varumärket har använts (se dom av den 18 mars 2015, SMART WATER, T-250/13, ej publicerad, EU:T:2015:160, punkt 26 och där angiven rättspraxis).
23
Det är mot bakgrund av dessa principer som tribunalen ska pröva Ferrari SpA:s argument, genom vilka bolaget i huvudsak har bestritt överklagandenämndens bedömning att det omstridda varumärket inte varit föremål för verkligt bruk, dels för ”bilar” i klass 12, dels för reservdelar och tillbehör i samma klass. Tribunalen ska således först pröva den andra och den tredje grunden tillsammans, därefter den fjärde grunden och slutligen, vid behov, den första grunden.
Den andra och den tredje grunden: bevis på verkligt bruk av det omstridda varumärket för bilar
24
I det överklagade beslutet påpekade överklagandenämnden för det första att Ferrari SpA under den relevanta perioden inte hade tillverkat eller distribuerat någon ny bil under det omstridda varumärket och inte heller själv hade sålt begagnade bilar av varumärket TESTAROSSA. Vad därefter gäller tredje mans försäljning av begagnade bilar av varumärket TESTAROSSA, fann överklagandenämnden i huvudsak att varumärkesinnehavaren, för att styrka verkligt bruk av detta varumärke, måste visa att sådan försäljning skett med innehavarens samtycke. Enligt överklagandenämnden finns det inte någon automatik i att varje försäljning av en begagnad vara som varumärkesinnehavaren känner till ska anses utgöra ett verkligt bruk av varumärket som varumärkesinnehavaren har samtyckt till, eftersom varumärkesinnehavarens samtycke inte krävs för återförsäljning av sådana begagnade varor. Överklagandenämnden fann att Ferrari SpA inte hade visat att bolaget hade samtyckt till tredje mans försäljning av begagnade bilar av varumärket TESTAROSSA, i den mening som avses i artikel 15 i förordning nr 207/2009. Överklagandenämnden påpekade slutligen att den omständigheten att sökandebolaget tillhandahöll en tjänst som bestod i att intyga att en viss begagnad bil är en äkta Testarossa-bil (nedan kallad certifieringstjänsten) inte var relevant, eftersom denna tjänst tillhandahölls under varumärket Ferrari och inte under det omstridda varumärket, varför denna omständighet inte styrkte verkligt bruk av varumärket.
25
Ferrari SpA har bestritt dessa bedömningar och har för det första gjort gällande att auktoriserade återförsäljares försäljning av begagnade bilar av märket TESTAROSSA, som bolaget har styrkt med fakturor, ägde rum med bolagets samtycke. Enligt Ferrari SpA bekräftar den omständigheten att återförsäljarna tillhandahöll bolaget fakturor som styrkte försäljningen av begagnade bilar av märket TESTAROSSA underförstått att de hade använt det omstridda varumärket med dess samtycke. För det andra har Ferrari SpA anfört att bolaget mot ersättning tillhandahåller återförsäljarna certifieringstjänster. Denna tjänst genererar således intäkter till bolaget och är direkt kopplad till de auktoriserade återförsäljarnas försäljning av begagnade bilar av märket TESTAROSSA, eftersom de certifikat som utfärdas i detta sammanhang ökar värdet på dessa bilar och underlättar återförsäljning av dem.
26
EUIPO och intervenienten har för det första gjort gällande att Ferrari SpA:s samtycke inte kan presumeras föreligga enbart på grund av att bolaget inte har motsatt sig tredje mans användning av det omstridda varumärket. Avsaknaden av en uttrycklig licens för det omstridda varumärket eller någon annan form av samtycke från Ferrari SpA till tredje mans användning av varumärket påvisar bolagets passivitet. För det andra anser EUIPO att Ferrari SpA inte har visat att det hade agerat aktivt på marknaden för begagnade bilar på ett sätt som gjorde det möjligt för bolaget att behålla möjligheten att kontrollera kvaliteten på de aktuella varorna. Intervenienten har tillagt att överklagandenämnden gjorde en riktig bedömning när den fann att certifieringstjänsten inte var relevant, eftersom den tillhandahålls under varumärket Ferrari.
27
Tribunalen erinrar inledningsvis om att bevis om användning, såsom påpekats i punkt 19 ovan, ska utgöras av uppgift om plats, tid, omfattning och typ av användning av det äldre varumärket. I förevarande fall, vilket EUIPO för övrigt bekräftade vid förhandlingen, begränsade sig överklagandenämnden i det överklagade beslutet till att bedöma typen av användning av det omstridda varumärket. Under dessa omständigheter är detta kriterium det enda som omfattas av tribunalens prövning i förevarande mål.
28
Det ska även preciseras att det är ostridigt mellan parterna att tillverkningen av bilar av modellen Testarossa ägde rum mellan åren 1984 och 1996 och att några nya bilar därmed inte tillverkades eller släpptes ut på marknaden under det omstridda varumärket under den relevanta perioden.
29
Det är likaså utrett, såsom Ferrari SpA och EUIPO bekräftade vid förhandlingen, att begagnade bilar av varumärket TESTAROSSA under den relevanta perioden inte salufördes av Ferrari SpA själv, utan av tredje man, det vill säga bland annat återförsäljare eller distributörer som auktoriserats av Ferrari SpA och som var etablerade i Italien, Tyskland, Belgien, Frankrike och Spanien.
30
Enligt rättspraxis innebär inte återförsäljning i sig av en begagnad vara som är försedd med ett varumärke att detta varumärke har varit föremål för ”bruk” i den mening som avses i artikel 51.1 a i förordning nr 207/2009. Varumärket användes nämligen när varumärkesinnehavaren anbringade det på den nya varan när den för första gången släpptes ut på marknaden. Om det emellertid förhåller sig så att innehavaren av det omstridda varumärket faktiskt använder varumärket i enlighet med dess grundläggande funktion, som är att garantera de för varumärket registrerade varornas ursprung, vid försäljning av begagnade varor, kan en sådan användning anses utgöra ”verkligt bruk” av varumärket, i den mening som avses i artikel 51.1 a i förordning nr 207/2009 (se, för ett liknande resonemang, dom av den 22 oktober 2020, Ferrari, C-720/18 och C-721/18, EU:C:2020:854, punkterna 55 och 56).
31
Denna tolkning bekräftas av artikel 13.1 i förordning nr 207/2009, om konsumtion av de rättigheter som är knutna till ett varumärke. Det följer nämligen av denna bestämmelse att varumärken inte ger innehavaren rätt att förbjuda användningen av varumärket för varor som av innehavaren eller med hans medgivande har släppts ut på marknaden under varumärket inom unionen. Härav följer att ett varumärke kan anses användas för varor som redan har förts ut på marknaden under detta varumärke. Den omständigheten att varumärkesinnehavaren inte kan förbjuda tredje man att använda varumärket för varor som redan har förts ut på marknaden under varumärket innebär inte att varumärkesinnehavaren inte själv kan använda varumärket för sådana varor (se, för ett liknande resonemang, dom av den 22 oktober 2020, Ferrari, C-720/18 och C-721/18, EU:C:2020:854, punkterna 58 och 59).
32
Enligt artikel 15.2 i förordning nr 207/2009 ska bruk av varumärket med innehavarens medgivande vidare anses utgöra bruk hos innehavaren. Såsom överklagandenämnden helt riktigt påpekade i punkt 76 i det överklagade beslutet är slutsatsen i punkt 31 ovan således även tillämplig på tredje mans användning av varumärket med varumärkesinnehavarens samtycke, vilket parterna för övrigt inte har bestritt. Det står följaktligen varumärkesinnehavaren fritt att visa att varumärket varit i verkligt bruk för begagnade varor som säljs under detta varumärke av tredje man med innehavarens samtycke.
33
Vidare ankommer det på innehavaren av varumärket att lägga fram bevis för att han har gett sitt medgivande till att det varumärket får används av tredje man (se, för ett liknande resonemang, dom av den 11 maj 2006, Sunrider/harmoniseringskontoret, C-416/04 P, EU:C:2006:310, punkt 44).
34
I förevarande fall är det utrett att Ferrari SpA inte har lagt fram någon bevisning, såsom en licens, som visar att bolaget uttryckligen samtyckt till tredje mans användning av det omstridda varumärket under den relevanta perioden. Bolaget har däremot anfört att den bevisning som den har lagt fram kan visa att en sådan användning har skett med dess underförstådda samtycke.
35
Enligt rättspraxis kan varumärkesinnehavarens samtycke i detta hänseende uttryckas uttryckligen eller underförstått. Samtycket ska då uttryckas på ett sätt som med säkerhet ger uttryck för en vilja att avstå från sin ensamrätt till varumärket. En sådan vilja uttrycks vanligtvis genom ett uttryckligen avgivet samtycke. Det kan emellertid inte uteslutas att denna i vissa fall kan underförstås när det av omständigheter och uppgifter som har inträffat före, samtidigt med eller efter det att tredje man har använt varumärket i fråga med säkerhet framgår att innehavaren avstår från sin rättighet (se dom av den 13 januari 2011, Park/harmoniseringskontoret – Bae (PINE TREE), T-28/09, ej publicerad, EU:T:2011:7, punkt 61 och där angiven rättspraxis, och dom av den 8 juni 2022, Muschaweck/EUIPO – Conze (UM), T-293/21, EU:T:2022:345, punkt 71 (ej publicerad) och där angiven rättspraxis).
36
Det ska således prövas huruvida ett sådant underförstått samtycke från innehavaren följer av omständigheter och uppgifter som har inträffat före, samtidigt med eller efter det att tredje man har använt det omstridda varumärket.
37
När innehavaren av ett varumärke som är föremål för ett upphävandeförfarande åberopar att tredje man har använt varumärket för att styrka verkligt bruk i den mening som avses i artikel 15.1 i förordning nr 207/2009, har innehavaren enligt rättspraxis underförstått gjort gällande att tredje man har använt varumärket med dennes samtycke (dom av den 8 juli 2004, Sunrider/harmoniseringskontoret – Espadafor Caba (VITAFRUIT), T‑203/02, EU:T:2004:225, punkt 24).
38
Såsom EUIPO anfört ska det emellertid preciseras att när det gäller just användning av ett varumärke för begagnade varor kan ett sådant underförstått samtycke inte härledas enbart av den omständigheten att innehavaren kände till att tredje man hade använt varumärket och inte motsatte sig detta. Varumärkesinnehavarens samtycke är nämligen inte rättsligt nödvändigt för att tredje man ska kunna använda varumärket för begagnade varor. För att förekomsten av ett sådant underförstått samtycke ska kunna konstateras i detta specifika sammanhang krävs det dessutom att varumärkesinnehavaren är inblandad i tredje mans användning av varumärket.
39
De relevanta omständigheter och uppgifter som kan styrka ett sådant underförstått samtycke ska, vilket EUIPO för övrigt medgav vid förhandlingen, bedömas i synnerhet mot bakgrund av användning som anses motiverad i den berörda ekonomiska branschen för att bibehålla eller skapa marknadsandelar för de varor och tjänster som skyddas av varumärket samt marknadens egenskaper (se, för ett liknande resonemang och analogt, dom av den 18 mars 2015, SMART WATER, T-250/13, ej publicerad, EU:T:2015:160, punkt 26 och där angiven rättspraxis).
40
I förevarande fall har Ferrari SpA för det första uppvisat fakturor avseende försäljning av begagnade bilar av märket TESTAROSSA utställda av återförsäljare som auktoriserats av bolaget, med följande uppgifter: ”Ferrari Vertragshändler” (återförsäljare för Ferrari), ”Ferrari und Ferrari Classiche Vetragspartner” (avtalspart Ferrari och Ferrari Classiche), ”Offizieller Ferrari und Maserati Vetragshändler” (officiell återförsäljare för Ferrari och Maserati) eller ”auktoriserad distributör och verkstad”.
41
Härav följer att den användning av det omstridda varumärket som Ferrari SpA har åberopat inte är en användning hos vilken tredje man som helst, utan någon koppling till Ferrari SpA, utan en användning hos auktoriserade återförsäljare och distributörer med vilka bolaget har ekonomiska och avtalsmässiga band, vilket inte har bestritts i förevarande fall.
42
Tribunalen har i detta avseende haft tillfälle att slå fast att den omständigheten att ett tillverkningsbolags varumärke används av ett distributionsbolag som har ekonomiska band till det förstnämnda bolaget kan anses utgöra användning av varumärket med varumärkesinnehavarens samtycke och därmed anses ha gjorts av innehavaren i enlighet med artikel 15.2 i förordning nr 207/2009 (se, för ett liknande resonemang, dom av den 17 februari 2011, J & F Participações/harmoniseringskontoret – Plusfood Wrexham (Friboi), T-324/09, ej publicerad, EU:T:2011:47, punkt 32, dom av den 5 mars 2019, Meblo Trade/EUIPO – Meblo Int (MEBLO), T-263/18, ej publicerad, EU:T:2019:134, punkt 80 och där angiven rättspraxis, och dom av den 16 oktober 2024, Fractal Analytics/EUIPO – Fractalia Remote Systems (FRACTALIA), T-194/23, ej publicerad, EU:T:2024:696, punkt 102 och där angiven rättspraxis).
43
Dessa överväganden gäller i tillämpliga delar när ett tillverkningsbolags varumärke, såsom det omstridda varumärket, används av ett distributionsbolag som godkänts av varumärkesinnehavaren, i den mån ett sådant tillstånd skapar ett samband mellan dessa två bolag, vilket, i avsaknad av uppgifter om motsatsen, förutsätter att varumärkesinnehavaren, om än underförstått, har gett nämnda auktoriserade återförsäljare eller distributör tillstånd att använda innehavarens varumärken inom ramen för sin ekonomiska verksamhet på marknaden.
44
Denna bedömning stöds i förevarande fall av användning som anses motiverad i den berörda ekonomiska branschen och av den relevanta marknadens egenskaper. Det är nämligen vanligt förekommande på bilmarknaden att bilarna ofta saluförs både under ett varumärke som anger biltillverkaren, såsom i förevarande fall ordmärket Ferrari eller Ferrari SpA:s figurmärke föreställande en stegrande häst, och under ett andra varumärke som avser bilarnas modell, såsom det omstridda varumärket, eftersom de båda varumärkena har ett nära samband med varandra. En distributör eller återförsäljare som godkänts av Ferrari anses således, enligt den praxis som anses motiverad inom denna bransch, ha tillstånd att saluföra tillverkarens samtliga bilmodeller. I enlighet med den praxis som anses motiverad inom branschen för begagnade bilar ska det dessutom göras åtskillnad mellan försäljning av begagnade bilar som genomförs av en oberoende tredje man utan någon anknytning till tillverkaren av dessa bilar, och försäljning av begagnade bilar som utförs av en återförsäljare eller distributör som godkänts av nämnda tillverkare. Detta gäller än mer när det, som i förevarande fall, rör sig om äldre begagnade samlarbilar, lyxbilar och bilar av hög kvalitet, som är särskilt ansedda och uppskattade av samlare. Det är nämligen allmänt känt att den omständigheten att en sådan bil säljs av en återförsäljare eller distributör som godkänts av varumärkesinnehavaren på denna specifika marknad är ägnad att ange bilens kommersiella ursprung och försäkra kundkretsen om att underhållet och, i förekommande fall, utbytet av reservdelar och tillbehör till bilen har utförts utan att bilens kommersiella ursprung påverkas.
45
I motsats till överklagandenämnden finner tribunalen följaktligen att försäljningen av en begagnad bil av varumärket TESTAROSSA av en återförsäljare eller distributör som auktoriserats av innehavaren av det omstridda varumärket utgör ett indicium på att försäljningen har skett med varumärkesinnehavarens samtycke, om än underförstått.
46
För det andra har Ferrari SpA även ingett fakturor som bolaget själv har utfärdat till kundkretsar i Italien, Schweiz, Nederländerna och Förenade kungariket för den certifieringstjänst som avses i punkterna 24 och 25 ovan.
47
Enligt rättspraxis kan det förhållandet att ett varumärke som registrerats för vissa varor faktiskt används av varumärkesinnehavaren för tjänster som har ett direkt samband med redan saluförda varor och som är avsedda att tillgodose behoven hos kundkretsen för dessa varor anses utgöra ”verkligt bruk” av varumärket, i den mening som avses i artikel 51.1 a i förordning 207/2009 (se, för ett liknande resonemang, dom av den 22 oktober 2020, Ferrari, C-720/18 och C-721/18, EU:C:2020:854, punkt 62).
48
En sådan användning förutsätter emellertid att det omstridda varumärket faktiskt används vid tillhandahållandet av de aktuella tjänsterna. Det är nämligen uppenbart att det inte kan anses vara fråga om ”verkligt bruk” av varumärket, i den mening som avses i artikel 51.1 a i förordning nr 207/2009, om varumärket inte används (se, för ett liknande resonemang, dom av den 22 oktober 2020, Ferrari, C-720/18 och C-721/18, EU:C:2020:854, punkt 63).
49
I förevarande fall framgår det av handlingarna i målet, och särskilt av innehållet i fakturorna, att syftet med certifieringstjänsten är att intyga äktheten hos begagnade bilar av märket TESTAROSSA (”certificazione autenticita vettura Testarossa” på italienska). Såsom Ferrari SpA förklarade vid förhandlingen visar ett sådant ”äkthetsintyg”, som bolaget bland annat tillhandahåller sina auktoriserade återförsäljare vid försäljning av begagnade bilar av märket TESTAROSSA, mot ersättning och efter nödvändiga kontroller, att den aktuella bilen är en original Testarossa.
50
Ferrari SpA har även ingett en handling med rubriken ”faktablad”, som utgör ett exempel på en ansökan om certifiering av en begagnad bil av varumärket TESTAROSSA. För att erhålla ett äkthetsintyg måste följaktligen den som ansöker om ett sådant lämna exakta uppgifter om ursprunget för var och en av bilens huvuddelar, såsom motor, växellåda, bränsletank och bränslepump, samt om ifall dessa eventuellt har bytts ut tidigare, och allt ska stödjas av fotografier av bilen och dess delar.
51
Ferrari SpA har dessutom, i sitt svar på en skriftlig fråga från tribunalen och vid förhandlingen, förklarat att sådana intyg spelar en viktig roll vid försäljningen av begagnade bilar av varumärket TESTAROSSA, eftersom de försäkrar köparna om en sådan bils kommersiella ursprung och ökar dess värde, jämfört med en begagnad bil som saknar ett sådant intyg.
52
Av detta följer att certifieringstjänsten har ett direkt samband med auktoriserade återförsäljares försäljning av begagnade bilar av varumärket TESTAROSSA och syftar till att tillgodose behoven hos kundkretsen för dessa bilar, vilket innebär att en sådan användning, i enlighet med den rättspraxis som det erinrats om i punkt 47 ovan, kan utgöra ”verkligt bruk” av detta varumärke i den mening som avses i artikel 51.1 a i förordning nr 207/2009.
53
Vad gäller den omständigheten, som överklagandenämnden har påpekat, att nämnda intyg inte tillhandahålls under det omstridda varumärket, utan under varumärket Ferrari, räcker det att konstatera att även det omstridda varumärket är tydligt synligt och identifierbart i själva rubriken på fakturorna.
54
Det framgår av fast rättspraxis att det inte finns någon regel på området för EU-varumärken som ålägger innehavaren att styrka att dess varumärke har använts separat, oberoende av andra varumärken eller kännetecken. Det är således möjligt att två eller flera varumärken används gemensamt och självständigt med eller utan namnet på tillverkarens företag. Den omständigheten att ett annat varumärke används tillsammans med det omstridda varumärket kan således inte i sig undergräva den identifieringsfunktion som detta andra varumärke fyller med avseende på de berörda varorna (se dom av den 8 juni 2022, Apple/EUIPO – Swatch (THINK DIFFERENT), T-26/21–T-28/21, ej publicerad, EU:T:2022:350, punkt 87 och där angiven rättspraxis). Villkoret att ett varumärke verkligen brukats kan därutöver uppfyllas när ett varumärke används tillsammans med ett annat varumärke, förutsatt att det förstnämnda även fortsättningsvis uppfattas som en angivelse av den aktuella varans ursprung (se dom av den 23 september 2020, CEDC International/EUIPO – Underberg (Formen på ett grässtrå i en flaska), T-796/16, EU:T:2020:439, punkt 142 och där angiven rättspraxis).
55
I förevarande fall är det, såsom påpekats i punkt 44 ovan, välkänt att bilar ofta saluförs både under ett varumärke som anger tillverkaren av bilen och under ett andra varumärke som betecknar modellen. Detta innebär att den samtidiga användningen av varumärket Ferrari och det omstridda varumärket, vilket betecknar en särskild modell av Ferraris bilar, på fakturorna för certifieringstjänsten, överensstämmer med sedvänja på den relevanta marknaden.
56
Överklagandenämnden gjorde således en felaktig bedömning när den fann att bevisningen avseende certifieringen av begagnade bilar av varumärket TESTAROSSA saknade relevans.
57
Denna slutsats påverkas inte av EUIPO:s argument att Ferrari SpA förblev passivt under den relevanta perioden, eftersom det följer av det ovan anförda, och i synnerhet vad gäller certifieringstjänsten, att bolaget var inblandat i viss försäljning av begagnade bilar av varumärket TESTAROSSA, som genomfördes av dess auktoriserade återförsäljare och distributörer, och drog ekonomisk nytta av de intäkter som den genererade genom denna tjänst.
58
I den mån Ferrari SpA har gjort gällande att det omstridda varumärket var känt i unionen under den relevanta perioden, ska det dessutom erinras om att kravet på innehavaren av det omstridda varumärket att bevisa användning inte kan frångås eller lättas av det skälet att detta varumärke var känt i unionen under den relevanta perioden (dom av den 8 april 2016, Frinsa del Noroeste/EUIPO – Frisa Frigorífico Rio Doce (FRISA), T-638/14, ej publicerad, EU:T:2016:199, punkt 35). Denna bevisning ska således förebringas oberoende av huruvida varumärket är känt.
59
Det kan emellertid inte uteslutas att, beroende på omständigheterna, såsom i förevarande fall, den omständigheten att det omstridda varumärket är känt kan utgöra ett förhållande bland flera som kan ge upplysningar om vilken användning som anses motiverad i den berörda ekonomiska branschen för att bibehålla eller skapa marknadsandelar för de varor som skyddas av varumärket, i den mening som avses i den rättspraxis som anges i punkt 22 ovan. I synnerhet kan, såsom nämnts i punkt 44 ovan, den omständigheten att en särskilt känd bil säljs av en återförsäljare eller distributör som godkänts av varumärkesinnehavaren försäkra kundkretsen om att underhållet och, i förekommande fall, bytet av reservdelar och tillbehör till bilen har utförts utan att bilens kommersiella ursprung påverkas.
60
Mot bakgrund av det ovan anförda gjorde överklagandenämnden en oriktig bedömning när den fann att Ferrari SpA inte hade visat att bolaget underförstått hade samtyckt till tredje mans användning av det omstridda varumärket för ”bilar” i klass 12.
61
Talan ska således bifallas såvitt avser den andra och den tredje grunden.
Den fjärde grunden: bevis på verkligt bruk av det omstridda varumärket för reservdelar och tillbehör
62
I det överklagade beslutet avvisade överklagandenämnden, inom ramen för Ferrari SpA:s överklagande, den bevisning avseende användningen av det omstridda varumärket för reservdelar och tillbehör i klass 12 som bolaget åberopade för första gången vid nämnden, innan den underkände bevisningen i sak. Inom ramen för intervenientens talan prövade överklagandenämnden däremot denna bevisning i sak, utan att uttala sig om huruvida den kunde tas upp till sakprövning. Efter denna prövning fann överklagandenämnden att nämnda bevisning inte styrkte verkligt bruk av det omstridda varumärket för reservdelar och tillbehör.
63
Tribunalen ska pröva motiveringen i det överklagade beslutet avseende tillåtligheten av den bevisning som gavs in för första gången vid överklagandenämnden och därefter Ferrari SpA:s argument i sak.
– Motiveringen i det överklagade beslutet
64
Det följer av fast rättspraxis att avsaknad av motivering eller brister i motiveringen innebär ett åsidosättande av väsentliga formföreskrifter i den mening som avses i artikel 263 FEUF, och utgör en grund avseende tvingande rätt som unionsdomstolen kan, och till och med ska, pröva ex officio (dom av den 2 december 2009, kommissionen/Irland m.fl., C-89/08 P, EU:C:2009:742, punkt 34, och dom av den 9 mars 2023, Les Mousquetaires och ITM Entreprises/kommissionen, C-682/20 P, EU:C:2023:170, punkt 39). Det ska här påpekas att den kontradiktoriska principen utgör en del av rätten till försvar och är tillämplig på alla förfaranden som kan utmynna i ett beslut från en unionsinstitution, som på ett märkbart sätt påverkar en persons intressen (dom av den 2 december 2009, kommissionen/Irland m.fl., C-89/08 P, EU:C:2009:742, punkt 50). Domstolen ska således själv iaktta den kontradiktoriska principen, i synnerhet när den avgör en tvist på grundval av en grund som tagits upp till prövning ex officio (dom av den 2 december 2009, kommissionen/Irland m.fl., C-89/08 P, EU:C:2009:742, punkt 54).
65
Det ska härvidlag erinras om att det i artikel 76.2 i förordning nr 207/2009 föreskrivs att EUIPO inte behöver beakta omständigheter eller bevis som part inte åberopat eller ingett i rätt tid.
66
Det följer av lydelsen av artikel 76.2 i förordning nr 207/2009 att parterna – som regel och såvida inget annan föreskrivs – har möjlighet att åberopa omständigheter och inge bevisning även efter utgången av de tidsfrister som gäller enligt bestämmelserna i förordning nr 207/2009, och att EUIPO inte är förhindrad att beakta omständigheter och bevisning som har åberopats respektive ingetts för sent (dom av den 13 mars 2007, harmoniseringskontoret/Kaul, C-29/05 P, EU:C:2007:162, punkt 42, och dom av den 24 januari 2018, EUIPO/European Food, C-634/16 P, EU:C:2018:30, punkt 55).
67
Genom att det i artikel 76.2 i förordning nr 207/2009 preciseras att EUIPO i ett sådant fall ”inte behöver” beakta sådana bevis tillerkänns EUIPO i denna bestämmelse ett stort utrymme för skönsmässig bedömning för att besluta, med angivande av en motivering till sitt beslut, huruvida dessa bevis ska beaktas eller inte (dom av den 13 mars 2007, harmoniseringskontoret/Kaul, C-29/05 P, EU:C:2007:162, punkt 43, och dom av den 28 februari 2018, mobile.de/EUIPO, C-418/16 P, EU:C:2018:128, punkt 49).
68
När det gäller utövandet av detta utrymme för skönsmässig bedömning följer det av rättspraxis att ett sådant beaktande särskilt kan vara befogat när EUIPO anser dels att det som har ingetts för sent vid ett första påseende förefaller kunna ha en faktisk inverkan, dels att det inte föreligger några hinder för ett sådant beaktande med hänsyn till vilket stadium i förfarandet som denna bevisning har ingetts och under vilka omständigheter det har skett (se, för ett liknande resonemang, dom av den 13 mars 2007, harmoniseringskontoret/Kaul, C-29/05 P, EU:C:2007:162, punkt 44, dom av den 28 februari 2018, mobile.de/EUIPO, C-418/16 P, EU:C:2018:128, punkt 63, och dom av den 4 oktober 2018, Blackmore/EUIPO – Paice (DEEP PURPLE), T-344/16, ej publicerad, EU:T:2018:648, punkt 54).
69
I förevarande fall fann överklagandenämnden, för det första, och såsom det har erinrats om i punkt 62 ovan, inom ramen för prövningen av Ferrari SpA:s överklagande, att den bevisning som bolaget hade åberopat för första gången vid nämnden, avseende reservdelar och tillbehör, inte kunde tas upp till sakprövning, eftersom den hade ingetts för sent. I detta syfte nöjde sig överklagandenämnden, i punkterna 168 och 169 i det överklagade beslutet, med att ange att den bevisning som hade lagts fram vid annulleringsenheten inte var ”tillfredsställande” och att ”befogenheten att företa skönsmässig bedömning inte [kunde] utövas till förmån för [Ferrari SpA], med hänsyn till bevisningens svaghet”.
70
Denna motivering gör det inte möjligt att försäkra sig om att överklagandenämnden prövade huruvida denna bevisning kunde tillåtas mot bakgrund av de kriterier i rättspraxis som det erinrats om i punkt 68 ovan. Den gör det i synnerhet inte möjligt att kontrollera om överklagandenämnden prövade huruvida denna bevisning vid ett första påseende föreföll kunna ha en faktisk inverkan på utgången av överklagandet till nämnden och huruvida det stadium i förfarandet då den gavs in och omständigheterna kring ingivandet utgjorde hinder för att beakta bevisningen. Enbart påståendet att den bevisning som hade lagts fram vid annulleringsenheten ”inte var tillfredsställande” utgör inte en tillräcklig motivering, eftersom det inte innehåller någon uppgift som gör det möjligt att förstå på vilket sätt de kriterier som fastställts i rättspraxis och som gör det möjligt för överklagandenämnderna att beakta för sent ingiven bevisning inte är uppfyllda i förevarande fall.
71
När EUIPO vid förhandlingen tillfrågades om huruvida det överklagade beslutet var bristfälligt motiverat vad gäller frågan huruvida den bevisning som åberopats för första gången vid överklagandenämnden kunde tillåtas, angav EUIPO i huvudsak att det inte var nödvändigt att göra en bedömning av dessa kriterier, eftersom denna bevisning under alla omständigheter så småningom prövades i sak i det överklagade beslutet.
72
Den omständigheten att denna bevisning har prövats i sak avhjälper emellertid inte den otillräckliga motivering som det angripna beslutet är behäftat med vad gäller att bevisningen inte kan tas upp till sakprövning, utan avser snarare konsekvenserna av denna brist på lagenlighet hos det överklagade beslutet, vilka kommer att prövas nedan.
73
Det angripna beslutet är under dessa omständigheter otillräckligt motiverat, vilket tribunalen måste ta upp ex officio.
74
För det andra konstaterar tribunalen, såsom har påpekats i punkt 62 ovan, att överklagandenämnden dels avvisade nämnda bevisning inom ramen för Ferrari SpA:s överklagande, dels, inom ramen för intervenientens överklagande, inte påpekade att samma bevisning inte kunde tas upp till sakprövning, utan direkt prövade den i sak.
75
Genom en skriftlig fråga anmodade tribunalen parterna att yttra sig över huruvida motiveringen av det angripna beslutet eventuellt var inkonsekvent i detta avseende, för det fall tribunalen skulle anse att det var relevant att ta upp denna fråga ex officio. Som svar på denna fråga gjorde Ferrari SpA gällande att motiveringen i det överklagade beslutet var motstridig på denna punkt, vilket borde medföra att det överklagade beslutet ogiltigförklaras. EUIPO angav för sin del att överklagandenämndens synsätt inte var motstridigt, eftersom den aktuella bevisningen i vart fall hade prövats och underkänts i sak inom ramen för båda överklagandena, vilket innebar att den motstridiga motiveringen i fråga saknade betydelse för det överklagade beslutets lagenlighet. Intervenienten har anfört liknande argument.
76
Det angripna beslutet innehåller en motstridig motivering som tribunalen ska pröva ex officio, eftersom samma bevisning i första hand har avvisats inom ramen för Ferrari SpA:s talan, medan den underförstått men med nödvändighet har ansetts kunna tas upp till sakprövning inom ramen för intervenientens överklagande.
77
Vad gäller EUIPO:s argument som återges i punkt 75 ovan, konstaterar tribunalen, i likhet med vad som konstaterats i punkt 72 ovan, att detta argument inte har någon inverkan på den omständigheten att det överklagade beslutet innehåller en motstridig motivering vad gäller frågan huruvida den bevisning som ingetts för första gången vid överklagandenämnden kan tillåtas, utan snarare avser konsekvenserna av denna motstridighet för det överklagade beslutets lagenlighet, vilka kommer att prövas nedan.
78
Mot bakgrund av det ovan anförda kan tribunalen inte avgöra huruvida överklagandenämnden, utan att begå något fel, kunde avvisa den aktuella bevisningen. Såsom har konstaterats i punkterna 72 och 76 ovan är det angripna beslutet nämligen behäftat med dels en otillräcklig motivering, dels en motstridig motivering.
79
Under dessa omständigheter ska tribunalen pröva EUIPO:s argument att de brister i motiveringen som angetts ovan inte påverkar det överklagade beslutets lagenlighet, eftersom överklagandenämnden i vart fall underkände nämnda bevisning i sak.
– Prövning i sak
80
I det överklagade beslutet fann överklagandenämnden för det första att det omstridda varumärket inte hade använts av Ferrari SpA för reservdelar och tillbehör, utan av oberoende handlare, och att det inte framgick av bevisningen att denna användning hade skett med bolagets medgivande. För det andra påpekade överklagandenämnden att det omstridda varumärket hade använts för dessa varor i ”beskrivande” syfte, och inte för att ange varornas kommersiella ursprung. Enligt överklagandenämnden gjorde den bevisning som bolaget lade fram inte någon åtskillnad mellan reservdelar och tillbehör som såldes under det omstridda varumärket och generiska reservdelar och tillbehör som var kompatibla med bilar av modellen Testarossa. Vad för det tredje gäller den bevisning som visar reservdelar och tillbehör som bär det omstridda varumärket, påpekade överklagandenämnden att det rörde sig om enstaka fall som inte var tillräckliga för att styrka verkligt bruk av det omstridda varumärket för sådana delar och tillbehör.
81
Ferrari SpA har gjort gällande att överklagandenämnden gjorde en felaktig bedömning när den inte erkände att det omstridda varumärket hade varit föremål för verkligt bruk för reservdelar och tillbehör. Bolaget har i detta avseende kritiserat överklagandenämnden för att felaktigt ha påstått att de tredje män som var inblandade i försäljningen av dessa reservdelar och tillbehör var ”oberoende handlare” och att användningen av det omstridda varumärket för sådana varor inte kunde anses styrka verkligt bruk för bilar ”på grund av att [deras] värde [var] oproportionerligt”. Bolaget har även understrukit att överklagandenämnden vid sin prövning inte beaktade de relevanta villkoren för bedömningen av verkligt bruk, det vill säga de aktuella varornas art, marknadens egenskaper och hur ofta varumärket använts. Överklagandenämnden gjorde dessutom en felaktig tolkning av begreppet verkligt bruk och en felaktig bedömning av tredje mans verkliga bruk, genom att felaktigt anse att den bevisning som lagts fram inte räckte för att visa att varumärkets grundläggande funktion var uppfylld.
82
Bolaget har vidare anfört att överklagandenämnden inte beaktade rättspraxis enligt vilken användningen av ett registrerat varumärke för reservdelar som utgör en integrerad del av de varor som omfattas av detta varumärke kan utgöra verkligt bruk inte bara för själva reservdelarna, utan även för de varor som omfattas av nämnda varumärke.
83
EUIPO och intervenienten har bestritt Ferrari SpA:s argument och gjort gällande att verkligt bruk av det omstridda varumärket för reservdelar och tillbehör inte har styrkts och att det under alla omständigheter inte kan fastställas att det använts för ”bilar”. De anser att domen av den 22 oktober 2020, Ferrari (C-720/18 och C‑721/18, EU:C:2020:854), inte gör det möjligt att automatiskt dra slutsatsen att användning av reservdelar utgör verkligt bruk för bilar. Intervenienten har vidhållit att reservdelar och tillbehör är sekundära varor som i allmänhet säljs av oberoende återförsäljare som använder varumärket på ett ”beskrivande” sätt, utan att etablera något direkt samband med varumärkesinnehavaren. Intervenienten har även gjort gällande att Ferrari SpA inte har ingett några licensavtal avseende användningen av det omstridda varumärket för reservdelar och tillbehör.
84
I förevarande fall har Ferrari SpA inte bestritt överklagandenämndens konstaterande att de reservdelar och tillbehör som salufördes under det omstridda varumärket under den relevanta perioden ”huvudsakligen” var begagnade delar.
85
Det är dessutom ostridigt mellan parterna att den användning av det omstridda varumärket för reservdelar och tillbehör som Ferrari SpA har åberopat inte har skett hos bolaget själv, utan hos tredje man.
86
Ferrari SpA har i detta avseende inte påstått sig uttryckligen ha samtyckt till en sådan användning. Bolaget har däremot gjort gällande att de bevis som den lade fram vid EUIPO tillsammans kan visa att bolaget underförstått har samtyckt till en sådan användning.
87
Vid förhandlingen gjorde Ferrari SpA även gällande att en av dess återförsäljare, som under den relevanta perioden sålde reservdelar och tillbehör under det omstridda varumärket, nämligen Maranello, i själva verket tillhörde samma koncern som Ferrari SpA. Eftersom denna omständighet inte framgår av handlingarna i målet och inte stöds av någon bevisning, kan tribunalen emellertid inte beakta den.
88
För det första konstaterar tribunalen, i likhet med Ferrari SpA och i motsats till vad överklagandenämnden påpekade, att bruket av det omstridda varumärket för reservdelar och tillbehör under den relevanta perioden, och såsom framgår av den bevisning som Ferrari SpA lagt fram, inte skedde hos oberoende återförsäljare som inte hade något som helst förhållande till Ferrari SpA, utan av auktoriserade återförsäljare och distributörer med vilka bolaget hade ekonomiska och avtalsmässiga band.
89
Bland den bevisning som Ferrari SpA har lagt fram finns nämligen flera skärmdumpar och utdrag från Maranellos webbplats. Av dessa framgår att detta företag har ”ensamrätt till världsomfattande distribution av samtliga delar som tillverkats i fabrik för Ferraris bilar före år 1995” och att det säljer ”Ferrari”-reservdelar och ”Ferrari”-tillbehör, vilka beskrivs som ”originaldelar” (”genuine parts”), vilka överensstämmer med godkända standarder och vars kvalitet, säkerhet och tillförlitlighet har kontrollerats. Ferrari SpA har även ingett fakturor från Maranello och andra auktoriserade återförsäljare, vilka avsåg försäljning av sådana delar och tillbehör till privatpersoner i Tyskland, Schweiz och Tjeckien samt reparationstjänster för bilar av märket TESTAROSSA.
90
Såsom har konstaterats i punkterna 49 och 50 ovan erbjuder Ferrari SpA dessutom, bland annat till auktoriserade återförsäljare och distributörer, en certifieringstjänst, vilken har till syfte att intyga äktheten av en begagnad bil av märket TESTAROSSA och innefattar en kontroll av det kommersiella ursprunget för bilens huvuddelar.
91
Av skäl som analoga till dem som angetts i punkterna 34–56 ovan ska det således påpekas att Ferrari SpA har visat att bolaget underförstått har samtyckt till att tredje man använder det omstridda varumärket för reservdelar och tillbehör.
92
För det andra konstaterade överklagandenämnden att den bevisning som Ferrari SpA hade lagt fram visade att det omstridda varumärket hade använts ”beskrivande” för reservdelar och tillbehör, enbart i syfte att visa att sådana varor var kompatibla med en bil av varumärket TESTAROSSA.
93
Tribunalen konstaterar i detta hänseende att överklagandenämnden inte i tillräcklig utsträckning beaktade den omständigheten att auktoriserade återförsäljares försäljning av reservdelar och tillbehör, särskilt av Maranello, bland annat avsåg originaldelar (”genuine parts”) av varumärket TESTAROSSA, såsom Ferrari SpA redan hade gjort gällande vid överklagandenämnden och annulleringsenheten, och såsom framgår av punkt 89 ovan. Det ska även påpekas att vissa bevis, såsom de fakturor som Maranello utfärdat, innehåller många hänvisningar till reservdelar och tillbehör som särskilt avses med det omstridda varumärket.
94
Under alla omständigheter medgav överklagandenämnden själv, i punkt 197 i det angripna beslutet, att vissa reservdelar och vissa tillbehör var försedda med det omstridda varumärket, samtidigt som den ansåg att det rörde sig om ”enstaka fall”. Frågan huruvida det rör sig om ”enstaka fall” hänför sig emellertid till omfattningen av varumärkets användning för sådana delar och tillbehör och inte till varumärkets art, vilken, såsom det har erinrats om i punkt 27 ovan, är den enda fråga som är föremål för förevarande tvist.
95
Härav följer att överklagandenämndens bedömning av användningen av det omstridda varumärket för reservdelar och tillbehör är behäftad med fel.
96
Tribunalen påpekar dessutom, i likhet med Ferrari SpA, att användningen av det omstridda varumärket för reservdelar och tillbehör även kan utgöra användning av varumärket för ”bilar”, vilket överklagandenämnden felaktigt förnekade.
97
Domstolen har redan slagit fast att innehavarens användning – eller användning med innehavarens samtycke – av ett registrerat varumärke för reservdelar som ingår i de varor som avses med varumärket kan utgöra ”verkligt bruk”, i den mening som avses i artikel 51.1 a i förordning nr 207/2009, inte bara för själva reservdelarna, utan även för de varor som avses med varumärket. Det saknar i nyss nämnt avseende betydelse att registreringen av varumärket inte endast avser varorna i sin helhet, utan även reservdelar till dessa (se, för ett liknande resonemang, dom av den 22 oktober 2020, Ferrari, C-720/18 och C-721/18, EU:C:2020:854, punkt 35).
98
Ett varumärke som registrerats för en kategori av varor och reservdelar till dessa ska således anses ha varit föremål för ”verkligt bruk”, i den mening som avses i artikel 51.1 a i förordning nr 207/2009, för samtliga varor i denna kategori och reservdelar till dessa, om varumärket endast har varit föremål för verkligt bruk för vissa av dessa varor, såsom dyra lyxsportbilar, eller enbart för reservdelar eller tillbehör till vissa av varorna, såvida det inte framgår av relevanta faktiska omständigheter och relevant bevisning att konsumenter som vill köpa de aktuella varorna uppfattar dessa som en självständig underkategori till den varukategori som varumärket har registrerats för (se, för ett liknande resonemang, dom av den 22 oktober 2020, Ferrari, C-720/18 och C-721/18, EU:C:2020:854, punkt 53).
99
Det ankom således på överklagandenämnden att göra en konkret bedömning, huvudsakligen med avseende på de varor eller tjänster för vilka varumärkesinnehavaren har lagt fram bevis på användning av varumärket, av huruvida dessa utgör en självständig underkategori i förhållande till de varor och tjänster som ingår i den berörda varu- eller tjänstekategorin, så att de varor eller tjänster för vilka verkligt bruk av varumärket har styrkts sammanförs med den kategori av varor eller tjänster som varumärket har registrerats för (se, för ett liknande resonemang och analogt, dom av den 22 oktober 2020, Ferrari, C-720/18 och C-721/18, EU:C:2020:854, punkt 41 och där angiven rättspraxis).
100
Överklagandenämnden gjorde emellertid inte någon sådan prövning i det överklagade beslutet. Överklagandenämnden konstaterade aldrig att dessa reservdelar och tillbehör utgjorde en självständig underkategori i förhållande till bilar, vilket innebar att bevisningen för att reservdelar och tillbehör hade använts saknade relevans med avseende på användning för bilarna.
101
Överklagandenämnden har nöjt sig med att påpeka för det första att det föreligger en obalans i ekonomiskt värde mellan reservdelar och tillbehör å ena sidan, och bilar å andra sidan. Tribunalen påpekar emellertid, i likhet med Ferrari SpA, att överklagandenämnden, genom att grunda sin bedömning på det ekonomiska värdet av reservdelar och tillbehör, inte beaktade fast rättspraxis, enligt vilken den aktuella varans eller tjänstens avsedda användning eller ändamål är av väsentlig betydelse för konsumentens val, eftersom konsumenten framför allt söker en vara eller en tjänst som kan tillgodose hans eller hennes särskilda behov. Eftersom konsumenterna tillämpar detta före varje köp, är kriteriet varornas eller tjänsternas avsedda användning eller ändamål därför grundläggande när en underkategori varor eller tjänster fastställs (dom av den 13 februari 2007, Mundipharma/harmoniseringskontoret – Altana Pharma (RESPICUR), T-256/04, EU:T:2007:46, punkt 29, dom av den 16 maj 2013, Aleris/harmoniseringskontoret – Carefusion 303 (ALARIS), T-353/12, ej publicerad, EU:T:2013:257, punkt 22, och dom av den 24 januari 2024, Agus/EUIPO – Alpen Food Group (ROYAL MILK), T-603/22, ej publicerad, EU:T:2024:29, punkt 32).
102
Överklagandenämnden påpekade för det andra att omsättningskretsen inte anser att tillverkare av reservdelar och tillbehör har teknisk kapacitet att tillverka bilar, eftersom det är allmänt känt att biltillverkarna inte tillverkar samtliga reservdelar och tillbehör till sina bilar. Även om det är riktigt att biltillverkarna normalt sett inte själva tillverkar samtliga reservdelar och tillbehör och att tillverkarna av sådana delar och tillbehör på samma sätt inte nödvändigtvis tillverkar bilar, är det också allmänt känt att ett visst antal reservdelar och tillbehör tillverkas av biltillverkarna själva eller av tredje man på licens. Det finns således inte någon allmän regel enligt vilken omsättningskretsen nödvändigtvis anser att bilarna kommer från andra tillverkare än dem som tillverkar reservdelar och tillbehör till dessa bilar.
103
Mot bakgrund av det ovan anförda innehåller det överklagade beslutet även en oriktig bedömning vad gäller relevansen av bevisningen avseende reservdelar och tillbehör för att styrka användningen av det omstridda varumärket för bilar. Dessa fel tillkommer utöver det fel som anges i punkt 60 ovan.
104
Det följer av det ovanstående att talan ska bifallas såvitt avser den fjärde grunden.
105
Mot bakgrund av det ovan anförda, och i motsats till vad EUIPO har gjort gällande, påverkar de brister i motiveringen som angetts i punkterna 72 och 78 ovan utgången i målet. Av detta följer att det angripna beslutet är både bristfälligt motiverat, vad gäller tillåtligheten av bevisningen avseende reservdelar och tillbehör, och på grund av felaktiga bedömningar, vad gäller prövningen i sak, varför beslutet ska ogiltigförklaras även på denna punkt.
106
Det angripna beslutet ska följaktligen ogiltigförklaras i sin helhet. Det saknas därvid anledning att pröva den första grunden.
Rättegångskostnader
107
Enligt artikel 134.1 i tribunalens rättegångsregler ska tappande rättegångsdeltagare förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats. Ferrari SpA har yrkat att EUIPO och intervenienten ska förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna. Eftersom EUIPO och intervenienten har tappat målet, ska Ferrari SpA:s yrkande bifallas.
108
Ferrari SpA har vidare yrkat att tribunalen ska förplikta EUIPO och intervenienten att ersätta kostnaderna för förfarandet vid överklagandenämnden. Enligt artikel 190.2 i rättegångsreglerna ska endast nödvändiga kostnader som parterna haft med anledning av förfarandet vid överklagandenämnden anses som ersättningsgilla kostnader. EUIPO och intervenienten ska därför även förpliktas att ersätta de nödvändiga kostnader som Ferrari SpA haft med anledning av förfarandet vid överklagandenämnden.
På dessa grunder beslutar
TRIBUNALEN (åttonde avdelningen i utökad sammansättning)
följande:
1)
Det beslut som meddelades av femte överklagandenämnden vid Europeiska unionens immaterialrättsmyndighet (EUIPO) den 29 augusti 2023 (förenade ärendena R 334/2017–5 och R 343/2017–5) ogiltigförklaras.
2)
EUIPO och Kurt Hesse ska bära sina rättegångskostnader och ersätta de kostnader som uppkommit för Ferrari SpA, inbegripet de nödvändiga kostnader som uppkommit med anledning av förfarandet vid överklagandenämnden.
Kornezov
De Baere
Petrlík
Kecsmár
Kingston
Avkunnad vid offentligt sammanträde i Luxemburg den 2 juli 2025.
Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: engelska.