62016CC0537
FÖRSLAG TILL AVGÖRANDE AV GENERALADVOKAT
MANUEL CAMPOS SÁNCHEZ-BORDONA
föredraget den 12 september 2017 (
1
)
Mål C‑537/16
Garlsson Real Estate SA, i likvidation,
Stefano Ricucci,
Magiste International SA
mot
Commissione Nazionale per le Società e la Borsa (Consob)
(begäran om förhandsavgörande från Corte suprema di cassazione (Italien))
”Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna – Direktiv 2003/6/EG – Otillbörlig marknadspåverkan – Nationell lagstiftning som föreskriver en administrativ sanktion och en straffrättslig påföljd för samma gärning – Åsidosättande av principen ne bis in idem”
1.
I mitt förslag till avgörande i målet Menci, (
2
) vilket föredras samtidigt som förevarande förslag, behandlar jag frågan i vilken mån principen ne bis in idem är tillämplig när lagstiftningen i vissa medlemsstater medger att en administrativ sanktion och en straffrättslig påföljd kumuleras vid utebliven betalning av mervärdesskatt. Samma frågeställning aktualiseras i förevarande mål om förhandsavgörande, även om de ageranden som blivit föremål för dubbla sanktioner i det här fallet rör området ”marknadsmissbruk”, vilket innefattar missbruk av insiderinformation och otillbörlig marknadspåverkan.
2.
Harmoniseringen av de administrativa sanktionerna inom detta område genomfördes genom direktiv 2003/6/EG, (
3
) vilket senare upphävdes genom förordning (EU) nr 596/2014. (
4
) Genom den sistnämnda förordningen skedde en fullständig harmonisering av bestämmelserna om administrativa påföljder, samtidigt som direktiv 2014/57/EU (
5
) även delvis harmoniserade de straffrättsliga påföljder som medlemsstaterna får tillämpa på den här typen av agerande. (
6
)
I. Tillämpliga bestämmelser
A.
Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna från 1950 (nedan kallad Europakonventionen)
3.
I artikel 4 i protokoll nr 7 till Europakonventionen, vilket undertecknades den 22 november 1984 (nedan kallat protokoll nr 7), regleras ”rätten att inte bli lagförd eller straffad två gånger” på följande vis:
”1.   Ingen får lagföras eller straffas på nytt i en brottmålsrättegång i samma stat för ett brott för vilket han redan blivit slutligt frikänd eller dömd i enlighet med lagen och rättegångsordningen i denna stat.
2.   Bestämmelserna i föregående punkt skall inte utgöra hinder för att målet tas upp på nytt i enlighet med lagen och rättegångsordningen i den berörda staten, om det föreligger bevis om nya eller nyuppdagade omständigheter eller om ett grovt fel begåtts i det tidigare rättegångsförfarandet, vilket kan ha påverkat utgången av målet.
3.   Avvikelse får inte ske från denna artikel med stöd av artikel 15 i konventionen.”
B.
Unionsrätt
1. Stadgan om de grundläggande rättigheterna
4.
Artikel 50 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna (nedan kallad stadgan) har följande lydelse:
”Ingen får lagföras eller straffas på nytt för en lagöverträdelse för vilken han eller hon redan har blivit frikänd eller dömd i unionen genom en lagakraftvunnen brottmålsdom i enlighet med lagen.”
5.
I artikel 52 regleras rättigheternas och principernas räckvidd och tolkning:
”1.   Varje begränsning i utövandet av de rättigheter och friheter som erkänns i denna stadga ska vara föreskriven i lag och förenlig med det väsentliga innehållet i dessa rättigheter och friheter. Begränsningar får, med beaktande av proportionalitetsprincipen, endast göras om de är nödvändiga och faktiskt svarar mot mål av allmänt samhällsintresse som erkänns av unionen eller behovet av skydd för andra människors rättigheter och friheter.
…
3.   I den mån som denna stadga omfattar rättigheter som motsvarar sådana som garanteras av europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna ska de ha samma innebörd och räckvidd som i konventionen. Denna bestämmelse hindrar inte unionsrätten från att tillförsäkra ett mer långtgående skydd.
4.   I den mån som grundläggande rättigheter enligt medlemsstaternas gemensamma konstitutionella traditioner erkänns i denna stadga, ska rättigheterna tolkas i samstämmighet med dessa traditioner.
…
6.   Nationell lagstiftning och praxis ska beaktas fullt ut i enlighet med vad som anges i denna stadga.
…”
2. Sekundärrättsliga bestämmelser om marknadsmissbruk
a) Direktiv 2003/6
6.
Skäl 38 har följande lydelse:
”För att gemenskapens ramlagstiftning mot marknadsmissbruk skall kunna vara tillräcklig måste alla överträdelser av de förbud eller krav som fastställs enligt detta direktiv upptäckas och sanktioneras snabbt. I detta syfte bör påföljderna vara tillräckligt avskräckande, stå i proportion till hur allvarlig överträdelsen är och den vinst som gjorts, och genomföras på ett konsekvent sätt.”
7.
I artikel 5 föreskrivs följande:
”Medlemsstaterna skall förbjuda varje person att bedriva otillbörlig marknadspåverkan.”
8.
Artikel 14.1 har följande lydelse:
”Utan att det påverkar deras rätt att föreskriva straffrättsliga påföljder skall medlemsstaterna, i enlighet med sin nationella lagstiftning, säkerställa att lämpliga administrativa åtgärder kan vidtas eller lämpliga administrativa påföljder kan beslutas beträffande de personer som är ansvariga för att de bestämmelser som antagits enligt detta direktiv inte har följts. Medlemsstaterna skall säkerställa att sådana åtgärder är effektiva, proportionerliga och avskräckande.”
b) Förordning nr 596/2014
9.
Skäl 71 har följande lydelse:
”En uppsättning administrativa sanktioner, och andra administrativa åtgärder bör fastställas för att se till att medlemsstaterna har ett gemensamt tillvägagångssätt och för att öka den avskräckande effekten. De behöriga myndigheterna bör ha möjlighet att utfärda ett förbud att utföra ledningsuppgifter inom värdepappersföretag. Sanktioner som tillämpas i specifika fall bör fastställas med beaktande av, om lämpligt, faktorer som återföring av alla identifierade ekonomiska vinster, överträdelsens allvarlighetsgrad och varaktighet, alla försvårande eller förmildrande faktorer, det faktum att avgifter måste ha en avskräckande effekt och, om lämpligt, inkludera en rabatt för samarbete med den behöriga myndigheten. Den faktiska storleken på de administrativa sanktionsavgifter som påförs i ett specifikt fall kan uppgå till det högsta belopp som fastställs i denna förordning, eller det högre belopp som fastställs i nationell rätt, för mycket allvarliga överträdelser, medan betydligt lägre avgifter än maximibeloppet får tillämpas på mindre överträdelser eller vid förlikning. Denna förordning begränsar inte medlemsstaternas möjligheter att fastställa strängare administrativa sanktioner eller andra administrativa åtgärder.”
10.
I skäl 72 anges följande:
”Även om inget hindrar medlemsstaterna från att fastställa regler om såväl administrativa sanktioner som straffrättsliga påföljder för samma överträdelser bör de inte åläggas att fastställa regler om administrativa sanktioner vid de överträdelser av denna förordning som redan omfattas av nationell straffrätt senast den 3 juli 2016. Medlemsstaterna är i enlighet med nationell rätt inte skyldiga att påföra såväl administrativa sanktioner som straffrättsliga påföljder för samma överträdelse men kan göra det om deras nationella rätt tillåter det. Bibehållandet av straffrättsliga påföljder snarare än administrativa sanktioner för överträdelser av denna förordning eller av direktiv 2014/57/EU bör emellertid inte minska eller på annat sätt påverka de behöriga myndigheternas förmåga att i tid samarbeta och få tillträde till och utbyta information med de behöriga myndigheterna i andra medlemsstater vid tillämpning av denna förordning, även efter det att dessa överträdelser har hänskjutits till de behöriga rättsliga myndigheterna för lagföring.”
11.
Skäl 77 har följande lydelse:
”Denna förordning står i överensstämmelse med de grundläggande rättigheter och principer som erkänns i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna (nedan kallad stadgan). Denna förordning bör således tolkas och tillämpas i överensstämmelse med dessa rättigheter och principer …”
12.
I artikel 15 föreskrivs följande:
”En person får inte ägna sig eller försöka ägna sig åt marknadsmanipulation.”
13.
I artikel 12 beskrivs vilka aktiviteter som anses utgöra marknadsmanipulation på följande sätt:
”1.   I denna förordning avses med marknadsmanipulation följande typer av aktivitet:
a)
Utförande av en transaktion, läggandet av en handelsorder eller annat beteende som
i)
ger eller kan förväntas ge falska eller vilseledande signaler om tillgång, efterfrågan eller pris på ett finansiellt instrument, ett relaterat spotavtal avseende råvaror, eller en auktionerad produkt baserad på utsläppsrätter, eller
ii)
låser, eller som kan förväntas låsa fast priset på ett eller flera finansiella instrument, ett relaterat spotavtal avseende råvaror eller en auktionerad produkt baserad på utsläppsrätter vid en onormal eller konstlad nivå,
…
b)
Utförande av en transaktion, läggandet av en handelsorder eller annan aktivitet eller annat beteende som påverkar eller kan förväntas påverka priset på ett eller flera finansiella instrument ett relaterat spotavtal avseende råvaror eller en auktionerad produkt baserad på utsläppsrätter, där falska förespeglingar eller andra slag av vilseledande eller manipulationer utnyttjas.
c)
Spridning av information genom medierna, inklusive internet, eller på annat sätt som ger eller kan förväntas ge falska eller vilseledande signaler om tillgång, efterfrågan eller priset på ett finansiellt instrument, ett relaterat spotavtal avseende råvaror eller en auktionerad produkt baserad på utsläppsrätter, eller låser fast, eller kan förväntas låsa fast priset på ett eller flera finansiella instrument, ett relaterat spotavtal avseende råvaror eller en auktionerad produkt baserad på utsläppsrätter vid en onormal eller konstlad nivå, inbegripet spridning av rykten, om personen som spred informationen insåg eller borde ha insett att den var falsk eller vilseledande.
d)
Överföring av falsk eller vilseledande information eller tillhandahållande av falska eller vilseledande ingångsvärden i förhållande till ett referensvärde, om personen som gjorde överföringen eller tillhandahöll ingångsvärdena insåg eller borde ha insett att informationen eller ingångsvärdena var falska eller vilseledande, eller varje annat beteende som manipulerar beräkningen av ett referensvärde.”
14.
I artikel 30 regleras administrativa sanktioner och andra administrativa åtgärder på följande sätt:
”1.   Utan att det påverkar straffrättsliga påföljder och utan att det påverkar de behöriga myndigheternas tillsynsbefogenheter enligt artikel 23, ska medlemsstaterna, i enlighet med nationell rätt, föreskriva att behöriga myndigheter ska ha befogenhet att vidta lämpliga administrativa sanktioner och andra administrativa åtgärder avseende åtminstone de följande överträdelserna
a)
överträdelser av artiklarna 14 och 15, 16.1 och 16.2, 17.1, 17.2, 17.4 och 17.5, och 17.8, 18.1–18.6, 19.1, 19.2, 19.3, 19.5, 19.6, 19.7 och 19.11 och 20.1, och
b)
underlåtenhet att samarbeta eller uppfylla sina skyldigheter i samband med en undersökning eller begäran som avses i artikel 23.2.
Medlemsstaterna får besluta att inte fastställa några bestämmelser om administrativa sanktioner som avses i första stycket om överträdelserna som avses i led a eller led b i det stycket redan är föremål för straffrättsliga påföljder enligt nationell rätt senast den 3 juli 2016. När medlemsstaterna så beslutar ska de underrätta kommissionen och Esma på ett detaljerat sätt om de relevanta delarna av sin straffrätt.
Senast den 3 juli 2016 ska medlemsstaterna på ett detaljerat sätt underrätta kommissionen och Esma om de regler som avses i första och andra stycket. De ska omedelbart underrätta kommissionen och Esma om eventuella ändringar av bestämmelserna.
2.   Medlemsstaterna ska i enlighet med nationell rätt säkerställa att behöriga myndigheter har befogenhet att påföra eller vidta åtminstone följande administrativa sanktioner och administrativa åtgärder i händelse av överträdelser som avses i punkt 1 första stycket a:
…”
c) Direktiv 2014/57
15.
Skälen 22, 23 och 27 har följande lydelse:
”(22)
Skyldigheterna i detta direktiv att föreskriva sanktioner för fysiska personer och juridiska personer i sin nationella rätt undantar inte medlemsstaterna från skyldigheten att i nationell rätt föreskriva administrativa sanktioner och andra åtgärder för överträdelser som fastställs i förordning (EU) nr 596/2014, såvida medlemsstaterna inte har beslutat att i enlighet med förordning (EU) nr 596/2014 föreskriva endast straffrättsliga påföljder för sådana överträdelser i sin nationella rätt.
(23)
Tillämpningsområdet för detta direktiv fastställs på ett sådant sätt att det kompletterar och säkerställer ett effektivt genomförande av bestämmelserna i förordning (EU) nr 596/2014. Enligt detta direktiv bör straffrättsliga påföljder utdömas när brott begås med uppsåt och åtminstone i allvarliga fall, däremot krävs det inte att uppsåt kan bevisas eller att överträdelsen betecknas som allvarlig för att påföra sanktioner för överträdelse mot förordning (EU) nr 596/2014. När medlemsstaterna tillämpar den nationella rätt som införlivar detta direktiv bör de se till att utdömandet av straffrättsliga påföljder för brott i enlighet med detta direktiv och av administrativa sanktioner i enlighet med förordning (EU) nr 596/2014 inte leder till att principen om ne bis in idem åsidosätts.
…
(27)
Detta direktiv respekterar de grundläggande rättigheter och principer som erkänns i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna (nedan kallad stadgan) såsom de erkänns i EU-fördraget. Direktivet bör i synnerhet tillämpas med respekt för rätten … att inte bli dömd eller straffad två gånger för samma brott (artikel 50).”
16.
Artikel 5 har följande lydelse:
”1.   Medlemsstaterna ska vidta nödvändiga åtgärder för att se till att marknadsmanipulation som avses i punkt 2 utgör en straffbar handling, åtminstone i allvarliga fall och när den begås med uppsåt.
2.   Med marknadsmanipulation avses i detta direktiv följande aktiviteter:
a)
Att inleda en transaktion, lägga en handelsorder eller något annat beteende som
i)
ger falska eller vilseledande signaler i fråga om tillgång, efterfrågan eller pris på ett finansiellt instrument eller ett därtill relaterat spotavtal avseende råvaror,
ii)
låser fast priset på ett eller flera finansiella instrument eller ett därtill relaterat spotavtal avseende råvaror på en onormal eller konstlad nivå,
…
b)
Att inleda en transaktion, lägga en handelsorder eller någon annan aktivitet eller beteende som påverkar priset på ett eller flera finansiella instrument eller ett därtill relaterat spotavtal avseende råvaror, där falska förespeglingar eller andra slag av vilseledande eller manipulationer utnyttjas.
c)
Att sprida information via medier, inklusive internet, eller via andra kanaler, som ger falska eller vilseledande signaler om tillgång, efterfrågan eller pris på finansiella instrument eller därtill relaterade spotavtal avseende råvaror, eller låser fast priset på ett eller flera finansiella instrument eller därtill relaterade spotavtal avseende råvaror på en onormal eller konstlad nivå, i de fall personerna som spritt informationen erhåller fördelar eller vinning för egen eller för annans räkning genom att sprida informationen i fråga.
d)
Att sprida falska eller vilseledande uppgifter, tillhandahålla oriktiga eller vilseledande ingångsvärden eller varje annat beteende som manipulerar beräkningen av ett referensvärde.”
17.
Artikel 7 har följande lydelse:
”1.   Medlemsstaterna ska vidta de åtgärder som krävs för att se till att de överträdelser som avses i artiklarna 3–6 är belagda med effektiva, proportionerliga och avskräckande straffrättsliga påföljder.
2.   Medlemsstaterna ska vidta de åtgärder som krävs för att se till att de brott som avses i artiklarna 3 och 5 är belagda med ett maximistraff på minst fyra års fängelse.
3.   Medlemsstaterna ska vidta de åtgärder som krävs för att se till att de brott som avses i artikel 4 är belagda med ett maximistraff på minst två års fängelse.”
C.
Italiensk rätt
18.
I artikel 185.1 och 185.2 i lagstiftningsdekret nr 58/1998, Testo unico delle disposizioni in materia di intermediazione finanziaria (konsoliderad finanslag) (nedan kallad TUF) föreskrivs följande:
”1.   Den som sprider falska uppgifter eller vidtar skentransaktioner eller andra artificiella handlingar som är ägnade att i betydande mån påverka priset på finansiella instrument döms till fängelse, lägst ett och högst sex år, samt böter, lägst 20000 och högst 5000000 euro.
2.   Domstolen får höja bötesstraffet upp till tre gånger det föreskrivna beloppet eller upp till ett belopp som är tio gånger högre än den avkastning eller vinst som erhållits till följd av brottet, varvid gärningens betydelse, gärningsmannens individuella egenskaper och den avkastning eller vinst som erhållits ska beaktas.”
19.
I artikel 187 ter första stycket TUF (
7
) föreskrivs följande:
”Utan att påverka de straffrättsliga påföljder som åläggs för brott, ska den som via medier, inklusive internet, eller på annat sätt, sprider falska eller vilseledande uppgifter, rykten eller nyheter som ger eller kan förväntas ge falska eller vilseledande signaler om finansiella instrument, åläggas en administrativ sanktionsavgift på mellan 100000 och 25000000 euro.”
20.
I artikel 187 ter tredje stycket c TUF föreskrivs att utan att påverka de straffrättsliga påföljder som åläggs för brott, ska samma administrativa sanktionsavgift påföras den som ”genomför transaktioner eller utför handelsorder under falska förespeglingar eller andra slag av villfarelser eller vilseledande åtgärder”.
21.
Artikel 187 duodecies första stycket TUF har följande lydelse:
”Det administrativa utredningsförfarandet och invändningsförfarandet i artikel 187 septies ska inte vilandeförklaras av det skälet att ett straffrättsligt förfarande pågår som avser samma omständigheter eller omständigheter vars fastställande är avgörande för utgången i ärendet.”
22.
I artikel 187 terdecies första stycket TUF föreskrivs följande:
”När gärningsmannen eller företaget, för samma gärning, har ålagts en administrativ sanktionsavgift enligt artikel 187 septies … ska indrivningen av böter och sanktionsavgifter hänförliga till gärningen enbart gälla den överskjutande delen i förhållande till det belopp som administrativa myndigheten påfört.”
23.
I artikel 649 (”Förbud mot ett andra förfarande”) i straffprocesslagen (codice di procedura penale) föreskrivs följande:
”En tilltalad som frikänts eller dömts genom dom eller beslut som vunnit laga kraft kan inte på nytt åtalas för samma gärning, inte ens om gärningen rubricerats på annat sätt, avser en annan svårighetsgrad eller gärningsbeskrivningen är annorlunda, om inte annat föreskrivs i artikel 69 andra stycket och artikel 345.”
II. Målet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågorna
24.
Commissione Nazionale per le Società e la Borsa (nationell företags- och börskommitté, nedan kallad Consob) vidtog den 9 september 2007 en sanktionsåtgärd mot Stefano Ricucci och två andra företag (Magiste International SA och Garisson Real Estate, i egenskap av solidariskt betalningsansvariga) och ålade dem att betala en administrativ sanktionsavgift på 10200000,00 euro. Consob ansåg att Stefano Ricucci år 2005 hade gjort sig skyldig till otillbörlig marknadspåverkan enligt artiklarna 187 ter tredje stycket c och 187 quinquies första stycket a TUF.
25.
Stefano Ricucci och de två företagen överklagade sanktionsåtgärden till Corte di appello di Roma (Appellationsdomstolen i Rom, Italien), som i dom av den 2 januari 2009 satte ned sanktionsavgiften till 5000000 euro.
26.
Samtliga parter överklagade denna dom till Corte suprema di cassazione (Högsta domstolen, Italien). Stefano Ricucci gjorde i sitt överklagande huvudsakligen gällande att han redan hade blivit dömd för samma gärning i en lagakraftvunnen brottmålsdom som meddelades den 10 december 2008 av Tribunale penale di Roma (Brottmålsdomstolen i Rom, Italien).
27.
Det hade samtidigt väckts åtal mot Stefano Ricucci för samma gärning (
8
) som den som sanktionsavgiften avsåg. Brottmålet utmynnande i ett beslut om verkställighet av straff på ansökan av part den 10 december 2008, i vilket Tribunale penale di Roma dömde Stefano Ricucci till fängelse i 4 år och 6 månader, vilket reducerades till 3 år till följd av det valda förfarandet, samt ett antal accessoriska påföljder. (
9
) Straffet bortföll senare på grund av att han beviljades nåd enligt lag nr 241/06.
28.
Brottmålsdomen av den 10 december 2008 vann laga kraft den 11 september 2009, då Corte suprema di cassazione (Högsta domstolen) avvisade överklagandet.
29.
I samband med prövningen av överklagandet av domen av den 2 januari 2009 överlämnade Corte suprema di cassazione handlingarna till Corte costituzionale (Författningsdomstolen, Italien) för att den skulle pröva huruvida artikel 187 ter första stycket TUF var författningsenlig.
30.
Corte costituzionale (Författningsdomstolen) avvisade emellertid i dom nr 102 av den 12 maj 2016 frågan om författningsenlighet. (
10
) Till följd av detta avgörande, har den hänskjutande domstolen i sitt beslut angett att avsaknaden av bestämmelser i den nationella rättsordningen genom vilka principen ne bis in idem utvidgas till att omfatta förhållandet mellan brottspåföljder och administrativa sanktioner förefaller strida mot principerna i unionsrätten. Enligt överstatliga principer är det inte möjligt att införa parallella system, och således kumulera straffrättsliga och administrativa påföljder inom ramen för olika förfaranden, när den administrativa påföljden är av straffrättslig karaktär.
31.
Corte suprema di cassazione (Högsta domstolen) anser därför att ledandet och slutförandet av det administrativa förfarandet, efter brottmålsdomen mot Stefano Ricucci, skulle kunna utgöra ett åsidosättande av principen ne bis in idem i artikel 50 i stadgan, såsom den slagits fast i domstolens dom av den 26 februari 2013, Åkerberg Fransson, (
11
) och i Europadomstolens praxis (dom av den 4 mars 2014, Grande Stevens m.fl. mot Italien (CE:ECHR:2014:0304JUD001864010), av den 20 maj 2014, Nykänen mot Finland (CE:ECHR:2014:0520JUD001182811), av den 27 november 2014, Lucky Dev mot Sverige (CE:ECHR:2014:1127JUD000735610), och av den 10 februari 2009, Zolotukhin mot Ryssland (CE:ECHR:2009:0210JUD001493903)).
32.
Mot bakgrund av detta hänskjuts följande tolkningsfrågor till EU-domstolen:
”1)
Ska artikel 50 i stadgan, jämförd med artikel 4 i tilläggsprotokoll nr 7 till Europakonventionen, relevant praxis från Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna och nationell rätt, tolkas så, att den utgör hinder för att inleda ett administrativt förfarande mot en person avseende omständigheter (rättsstridiga ageranden i form av otillbörlig marknadspåverkan) för vilka samma person redan blivit dömd genom en lagakraftvunnen brottmålsdom?
2)
Kan den nationella domstolen direkt tillämpa principer i unionsrätten i förhållande till principen non bis in idem i artikel 50 i stadgan, jämförd med artikel 4 i tilläggsprotokoll nr 7 till Europakonventionen, relevant praxis från Europadomstolen för de mänskliga rättigheterna och nationell rätt?”
33.
Consob, den italienska, den tyska och den tjeckiska regeringen samt kommissionen har inkommit med skriftliga yttranden.
34.
Vid förhandlingen den 30 maj 2017, som var gemensam för målet Menci (C‑524/15) och de förenade målen Di Puma (C‑596/16) och Consob (C‑597/17), medverkade ombudet för Stefano Ricucci, samt den italienska och den tyska regeringen och kommissionen.
III. Bedömning av tolkningsfrågorna
35.
Innan jag föreslår ett svar på de två tolkningsfrågorna anser jag att det är lämpligt att göra två förtydliganden. Det första är att det inte råder något tvivel om att artikel 50 i stadgan är tillämplig i det aktuella målet, eftersom den nationella lagstiftningen om marknadsmissbruk, med stöd av vilken de omtvistade sanktionerna har påförts, har antagits av Italien för att införliva direktiv 2003/6 med italiensk rätt.
36.
Stadgans tillämpningsområde, vad beträffar medlemsstaternas åtgärder, klargörs i artikel 51.1, enligt vilken bestämmelserna i stadgan riktar sig till medlemsstaterna endast när dessa tillämpar unionsrätten. De grundläggande rättigheter som garanteras i stadgan måste iakttas när den nationella lagstiftning tillämpas som i sin tur avspeglar eller bygger på unionsrätten. (
12
) Om en rättslig situation däremot inte omfattas av unionsrättens tillämpningsområde är domstolen inte behörig att pröva den, och bestämmelserna i stadgan kan inte i sig ligga till grund för någon sådan behörighet. (
13
)
37.
Det andra förtydligandet handlar om den italienska lagstiftarens val att år 2005 införa ett system med dubbla förfaranden och dubbla påföljder (administrativa och straffrättsliga) för att beivra marknadsmissbruk, i enlighet med direktiv 2003/6.
38.
Detta dubbla system (doppio binario sanzionatorio), med ett administrativt och ett straffrättsligt förfarande, har vissa egenskaper som svårligen gör det förenligt med principen ne bis in idem i artikel 50 i stadgan, vilket den hänskjutande domstolen har påpekat. Om ett sådant system hade införts genom direktiv 2003/6 skulle direktivet möjligen ha kunnat ogiltigförklaras, just på grund av att det eventuellt hade åsidosatt artikel 50 i stadgan.
39.
Jag anser emellertid inte att direktiv 2003/6 tvingar medlemsstaterna att tillämpa ett system med dubbla förfaranden, ett administrativt och ett straffrättsligt, för att beivra den här typen av rättsstridiga ageranden. Således anser jag inte att detta direktiv är oförenligt med artikel 50 i stadgan. (
14
)
40.
Efter att ha gjort dessa förtydliganden ska jag nu först bedöma de unionsrättsliga bestämmelserna om marknadsmissbruk mot bakgrund av principen ne bis in idem, och därefter kortfattat behandla räckvidden av artikel 50 i stadgan. Avslutningsvis ska jag föreslå ett svar på den hänskjutande domstolens frågor.
A.
Unionens bestämmelser om marknadsmissbruk och principen ne bis in idem
41.
Direktiv 2003/6 förbjuder marknadsmissbruk för att garantera finansmarknadernas integritet och öka investerarnas förtroende för dessa marknader. De måste tillförsäkras likabehandling och skydd mot obehörigt utnyttjande av insiderinformation. (
15
)
42.
Enligt artikel 14.1 i direktiv 2003/6 ska medlemsstaterna bestraffa sådana rättsstridiga ageranden med påföljder som är tillräckligt avskräckande, effektiva och proportionerliga. (
16
) Direktivet ålägger visserligen inte medlemsstaterna att föreskriva straffrättsliga påföljder för den som bedriver insiderhandel, men det förbjuder dem inte heller att göra det. Vidare har domstolen slagit fast att ”[m]ed hänsyn till de aktuella överträdelsernas art och svårighetsgraden av de påföljder som de kan medföra, kan dessa påföljder emellertid betraktas som straffrättsliga påföljder vid tillämpningen av Europakonventionen”. (
17
)
43.
I direktiv 2003/6 nämns inte principen ne bis in idem eller behovet av att, under påverkan av den, bestämma sambandet mellan det administrativa och det straffrättsliga förfarandet vid marknadsmissbruk. Av detta kan emellertid inte slutsatsen dras att direktivet understödjer ett system med dubbla förfaranden för att beivra den här typen av agerande. Direktivet ger medlemsstaterna stor frihet att reglera förhållandet mellan de administrativa och de straffrättsliga sanktionerna och det utgör inte hinder för att de föreskriver mekanismer för att säkerställa att principen ne bis in idem iakttas, för att undvika dubblering av förfaranden och påföljder.
44.
Unionens sekundärrätt rörande marknadsmissbruk genomgick djupgående förändringar genom antagandet av förordning nr 596/2014 (vilket ersatte direktiv 2003/6) och direktiv 2014/57, genom vilket de straffrättsliga påföljder som medlemsstaterna får tillämpa på den här typen av agerande harmoniserades. Även om de inte är tillämpliga på förevarande mål, av de tidsmässiga skäl som jag redogjort för, kan användbara lärdomar dras av dessa båda rättsakter.
45.
Vad beträffar det administrativa förfarandet, har de nationella myndigheternas tillsyns-, utrednings- och sanktionsbefogenheter stärkts genom förordning nr 596/2014. Närmare bestämt får medlemsstaterna enligt artikel 30.2 i förordningen ”vidta lämpliga administrativa sanktioner och andra administrativa åtgärder” som kan vara ytterst betungande. (
18
)
46.
Trots deras formella kvalificering är vissa av dessa sanktioner som till namnet är administrativa, materiellt sett av straffrättslig karaktär, enligt Engel-kriterierna i Europadomstolens praxis, (
19
) vilka EU-domstolen hänvisade till i domarna Bonda (
20
) och Åkerberg Fransson. (
21
) Som jag tidigare nämnt slog domstolen i domen Spector Photo Group och Van Raemdock fast att dessa påföljder kan betraktas som straffrättsliga påföljder, med hänsyn till de aktuella överträdelsernas art och svårighetsgraden av de påföljder som de kan medföra. (
22
)
47.
Just denna omständighet (att vissa av de administrativa sanktioner som föreskrivs i förordning nr 596/2014 i själva verket är av straffrättslig karaktär) väcker frågan huruvida de är förenliga med de straffrättsliga påföljder som är tillämpliga på marknadsmissbruk enligt direktiv 2014/57, mot bakgrund av principen ne bis in idem.
48.
I förordning nr 596/2014 anges inget uttryckligen rörande detta. Enligt artikel 30.1 andra stycket får emellertid medlemsstaterna senast den 3 juli 2016 besluta att inte fastställa några bestämmelser om administrativa sanktioner om överträdelserna redan är föremål för straffrättsliga påföljder enligt nationell rätt. När medlemsstaterna så beslutar ska de underrätta kommissionen och Esma om de relevanta delarna av sin straffrätt. (
23
)
49.
Till skillnad från förordning nr 596/2014, nämns i direktiv 2014/57 uttryckligen principen ne bis in idem i de tidigare återgivna skälen 23 och 27. (
24
) Där anges att medlemsstaterna ska se till att utdömandet av straffrättsliga påföljder (enligt det direktivet) och av administrativa sanktioner (enligt förordning nr 596/2014) ”inte leder till att principen om non bis in idem åsidosätts”.
50.
Trots dessa uttryckliga hänvisningar, föreskrivs det emellertid inte i artiklarna i direktiv 2014/57 någon särskild mekanism för att förhindra att kumulationen av straffrättsliga påföljder och administrativa sanktioner åsidosätter principen ne bis in idem. Det ankommer på medlemsstaterna att se till att samma gärning inte bestraffas två gånger, när de införlivar direktivet med den nationella lagstiftningen.
51.
Om de väljer att behålla båda förfarandena, det administrativa och det straffrättsliga, måste det under alla förhållanden i de nationella rättsordningarna föreskrivas lämpliga processrättsliga instrument för att förhindra dubblering av förfaranden och säkerställa att en person bara kan lagföras och bestraffas en gång för en och samma gärning. (
25
)
B.
Den första tolkningsfrågan: tillämpning av principen ne bis in idem i artikel 50 i stadgan på dubbleringen av straffrättsliga och administrativa förfaranden vid otillbörlig marknadspåverkan
52.
I mitt förslag till avgörande i målet Menci har jag in extenso utvecklat mitt resonemang rörande följande aspekter:
–
Tillämpningen av artikel 50 i stadgan på kumulation av skatterättsliga och straffrättsliga påföljder mot bakgrund av domstolens praxis, bland annat dom av den 26 februari 2013, Åkerberg Fransson (
26
) och andra tidigare domar. (
27
)
–
Europadomstolens praxis rörande principen ne bis in idem, beträffande såväl identiska gärningar som upprepade påföljdsförfaranden. (
28
)
–
Hur Europadomstolens dom av den 15 november 2016, A och B mot Norge (
29
) påverkar unionsrätten. (
30
)
–
Möjligheten att använda sig av artikel 52.1 första meningen i stadgan för att begränsa rätten att inte bli lagförd eller straffad två gånger för samma brott. (
31
)
53.
Jag anser att detta resonemang, i tillämpliga delar, kan användas för att tolka räckvidden av det skydd som artikel 50 i stadgan ger mot dubblering av förfaranden och påföljder (straffrättsliga och administrativa) för samma gärning i form av marknadsmissbruk. Jag hänvisar därför till det förslaget.
54.
Den hänskjutande domstolen vill i den första tolkningsfrågan veta om artikel 50 i stadgan medger att ett administrativt förfarande inleds mot en person som gjort sig skyldig till otillbörlig marknadspåverkan, för vilken samma person redan blivit dömd genom en lagakraftvunnen brottmålsdom.
55.
För att principen ne bis in idem, vilken skyddas genom artikel 50 i stadgan, ska kunna tillämpas måste fyra villkor vara uppfyllda: 1) En och samma person har lagförts eller straffats. 2) En och samma gärning har lagförts (idem). 3) Dubbla påföljdsförfaranden tillämpas (bis). 4) Ett av de två avgörandena är slutgiltigt.
56.
Den hänskjutande domstolen hyser inga tvivel om att det är en och samma person som har lagförts eller om att brottmålsdomen är slutgiltig. Enligt uppgifterna i beslutet att begära förhandsavgörande och de övriga upplysningar som parterna har lämnat, har Stefano Ricucci blivit föremål för två förfaranden, ett straffrättsligt och ett administrativt, och två påföljder. Som jag tidigare nämnt blev han dömd till fängelse (
32
) av Tribunale penale di Roma (Brottmålsdomstolen i Rom) i dom av den 10 december 2008 och den domen vann laga kraft den 11 september 2009. Den administrativa sanktionen (en administrativ sanktionsavgift på 10200000 euro, vilken senare sattes ned till hälften) mot honom beslutades av Consob och det beslutet överklagades till Corte suprema di casazzione (Kassationsdomstolen). Det är i samband med det målet som tolkningsfrågan har uppkommit.
57.
Den hänskjutande domstolens tvivel rör således de två andra villkoren för tillämpning av principen ne bis in idem, nämligen att det rör sig om en och samma gärning (idem) och om upprepade förfaranden (bis).
1. En och samma gärning (idem)
58.
Som jag redogjort för i mitt förslag till avgörande Menci, (
33
) följer det av domstolens praxis, bland annat den som rör artikel 54 i Schengenavtalet, och även av Europadomstolens praxis efter domen i målet Zolotukhin mot Ryssland, (
34
) att förbudet mot dubbelbestraffning gäller om de konkreta gärningarna är identiska (idem factum), i den meningen att de utgör en helhet av omständigheter som är oupplösligt förbundna med varandra, oberoende av gärningarnas rättsliga kvalificering eller det rättsliga intresse som skyddas (idem crimen).
59.
Enligt min uppfattning borde domstolen följa samma linje då den tillämpar artikel 50 i stadgan. Jag anser inte att det är nödvändigt att fördjupa sig i den frågan, (
35
) eftersom det i förevarande mål knappast råder något tvivel om att de gärningar för vilka Stefano Ricucci har ådömts påföljd två gånger är identiska. Ingen av de parter som har yttrat sig har ifrågasatt det och den hänskjutande domstolen har i sitt beslut angett att så är fallet, med uttrycklig hänvisning till Europadomsstolens domar i målen Zolotukhin mot Ryssland (
36
) och Grande Stevens m.fl. mot Italien. (
37
)
60.
Såsom kommissionen har påpekat i sitt skriftliga yttrande, skulle dessutom en tillämpning av kriteriet idem crimen i stället för kriteriet idem factum leda till samma resultat i förevarande mål, eftersom det rättsliga intresse som skyddas genom artiklarna 187 ter och 185 TUF är detsamma, nämligen finansmarknadernas integritet.
2. Upprepade påföljdsförfaranden (bis)
61.
Artikel 50 i stadgan åsidosätts om en och samma person utöver en lagakraftvunnen brottmålsdom blir föremål för ett sanktionsförfarande (som de som handhas av Consob), som i slutändan kan leda till sanktioner som trots att de formellt sett förefaller vara administrativa, i själva verket utgör straff.
62.
Som jag har påpekat i mitt förslag till avgörande Menci, (
38
) har domstolen i samband med artikel 50 i stadgan använt sig av de så kallade Engel-kriterierna som parametrar för att fastställa när ett förfarande eller en påföljd, som i princip är av administrativ karaktär, ska anses vara av straffrättslig art. (
39
)
63.
Det första Engel-kriteriet (den rättsliga kvalificeringen av överträdelsen i nationell rätt) är inte särskilt relevant i förevarande mål, eftersom Cosobs förfaranden och sanktioner betecknas som administrativa i italiensk rätt. Det hindrar emellertid inte att en bedömning därefter görs mot bakgrund av de övriga två kriterierna. (
40
)
64.
Det andra Engel-kriteriet rör överträdelsens art. En överträdelse som till namnet är administrativ är i själva verket av straffrättslig karaktär om ett antal faktorer föreligger (bland annat om syftet med straffet är att bekämpa eller förebygga brott och det inte begränsar sig till ersättning för ekonomisk skada, och det rör skyddsintressen vars skydd normalt säkerställs genom straffrättsliga bestämmelser) som jag nämnt i mitt förslag till avgörande Menci. (
41
)
65.
Mot bakgrund av överträdelsens art anser den hänskjutande domstolen att de administrativa överträdelser som kan föranleda sanktioner från Consob i materiellt hänseende är av straffrättslig karaktär, enligt det andra Engel-kriteriet, vilket jag också anser. Överträdelsernas skyddsintressen (artikel 187 ter TUF) är desamma som skyddsintressena för brottsrubriceringarna med samma namn (artikel 185 TUF). Syftet med dem båda är att skydda finansmarknadernas integritet och allmänhetens tilltro till säkerheten i samband med transaktioner. Consobs befogenhet att besluta om sanktioner för att beivra den här typen av överträdelser har såväl ett preventivt syfte (att avskräcka potentiella förbrytare att göra sig skyldiga till marknadsmissbruk) som ett repressivt syfte (att bestraffa dem som gör sig skyldiga till den här typen av gärningar och förhindra att de upprepar dem). (
42
)
66.
Det tredje Engel-kriteriet rör arten av och strängheten i sanktionen, vilka ska bedömas mot bakgrund av de kriterier som jag också har nämnt i mitt förslag till avgörande Menci. (
43
) Mot bakgrund av de olika sanktioner som Consob får besluta om och i synnerhet den höga sanktionsavgift som Consob får fastställa (i förevarande fall 10200000 euro), medger den hänskjutande domstolen att det rör sig om påföljder som har en tydlig straffrättslig prägel.
67.
Såsom den hänskjutande domstolen har angett bör sanktionernas stränghet bedömas mot bakgrund av den sanktion som på förhand kan åläggas den berörda personen och inte den som slutligen åläggs eller verkställs. Det saknar betydelse om straffet senare sätts ned eller bortfaller på grund av att personen benådas (vilket var fallet i förevarande mål). (
44
)
68.
Det ankommer på den hänskjutande domstolen att tillämpa Engel-kriterierna i det nationella målet, eftersom den har bäst förutsättningar att bedöma om den administrativa sanktion som är föremål för prövning i själva verket är av straffrättslig karaktär. I förevarande mål har den hänskjutande domstolen pekat på att den administrativa sanktion som Consob har ålagt Stefano Ricucci är av straffrättslig karaktär.
69.
Mot bakgrund av detta kan rimligen slutsatsen dras att den italienska lagstiftningen om marknadsmissbruk medger att dubbla förfaranden, ett administrativt (men materiellt sett straffrättsligt) och ett straffrättsligt, tillämpas på samma rättsstridiga agerande, och att där inte föreskrivs någon tydlig processrättslig mekanism för att förhindra dubbel straffbarhet och dubbla påföljder för den som gjort sig skyldig till ett sådant agerande. I det avseendet åsidosätts principen ne bis in idem i artikel 50 i stadgan.
70.
Två invändningar har anförts mot denna slutsats. Den första är att det finns ett tillräckligt nära materiellt och tidsmässigt samband mellan det administrativa sanktionsförfarandet och det straffrättsliga förfarandet, i den mening som avses i Europadomstolens dom i målet A och B mot Norge, (
45
) vilket innebär att de är förenliga med artikel 50 i stadgan.
71.
Jag instämmer inte i detta argument, av de skäl som jag har redovisat närmare i mitt förslag till avgörande Menci. (
46
) Jag vill upprepa att domstolen inte bör göra en restriktiv tolkning av principen ne bis in idem i artikel 50 i stadgan, och den bör avstå från att följa Europadomstolens ändring av rättspraxis med avseende på artikel 4 i protokoll nr 7. Den bör i stället bibehålla en högre skyddsnivå för den principen, i överensstämmelse med de domar som hittills har meddelats rörande artikel 50 i stadgan. (
47
)
72.
Den andra invändningen är att det italienska doppo binario sanzionatorio kan motiveras med behovet av att säkerställa att det finns effektiva, proportionerliga och avskräckande sanktioner för att beivra marknadsmissbruk. Det är vad som krävs enligt artikel 14.1 i direktiv 2003/6. Den italienska, den tyska och den polska regeringen samt Consob har i sina muntliga yttranden gjort gällande att dessa egenskaper hos sanktionerna gör det möjligt att avgränsa tillämpningsområdet för artikel 50 i stadgan, vilket innebär att dubbla straff (ett straffrättslig och ett administrativt) skulle innebära ett effektivare bekämpande av marknadsmissbruk.
73.
I likhet med kommissionen anser jag att kravet att sanktionerna ska vara effektiva inte utgör en begränsning av principen ne bis in idem i artikel 50 i stadgan. Skyldigheten att tillämpa effektiva, proportionerliga och avskräckande sanktioner åligger medlemsstaterna generellt, oberoende av om de väljer ett system med två förfaranden (ett straffrättsligt och ett administrativt) eller enbart ett (straffrättsligt) för att beivra marknadsmissbruk. Oavsett vilken mekanism de väljer, ska sanktionssystemet vara effektivt och det ska under alla förhållanden iaktta principen ne bis in idem i artikel 50 i stadgan.
74.
Såsom jag redogjort för i mitt förslag till avgörande Menci, (
48
) är det endast det horisontella villkoret i artikel 52.1 i stadgan som skulle kunna göra det möjligt att bedöma huruvida effektiviteten hos sanktionerna för att beivra marknadsmissbruk kan anses utgöra ”mål av allmänt samhällsintresse” som kan motivera undantag från artikel 50 i stadgan. (
49
)
75.
Enligt det horisontella villkoret i artikel 52.1 första meningen i stadgan, ska en begränsning av principen ne bis in idem vara föreskriven i lag och vara förenlig med dess väsentliga innehåll. Enligt den andra meningen i samma punkt, får begränsningar av principen ne bis in idem, med beaktande av proportionalitetsprincipen, endast göras om de är nödvändiga och faktiskt svarar mot mål av allmänt samhällsintresse som erkänns av unionen eller behovet av skydd för andra människors rättigheter och friheter. (
50
)
76.
Av de fyra villkor som ska vara uppfyllda för att denna princip ska få begränsas, ger det första och det sista inte upphov till några svårigheter i förevarande fall. Den nationella lagstiftningen ger stöd för en dubbel straffbarhet och den svarar mot ett mål av allmänintresse som erkänns i unionsrätten (nämligen skyddet av finansmarknadernas integritet).
77.
Jag tvivlar emellertid på att det väsentliga innehållet i rätten att inte bli lagförd eller straffad två gånger för samma brott iakttas i det här fallet. Under alla förhållanden, och detta är den avgörande faktorn, anser jag att begränsningen i fråga är onödig, i den mening som avses i artikel 52.1 i stadgan.
78.
Att medlemsstaterna i sina lagstiftningar föreskriver olika lösningar på denna punkt, anser jag i sig visar hur onödig denna begränsning är. Om den verkligen vore nödvändig, enligt artikel 52.1 i stadgan, så skulle den vara det för samtliga medlemsstater och inte bara för vissa. Det finns vissa medlemsstater som har infört system med bara ett förfarande för att beivra marknadsmissbruk och andra som har behållit båda förfarandena, men infört processrättsliga mekanismer (”aiguillage” i Frankrike) som förhindrar kumulation av sanktioner. (
51
)
79.
En sanktions avskräckande förmåga beror på hur sträng den är. Utan tvekan är ett fängelsestraff (för brott) mer avskräckande än en sanktionsavgift (av förvaltningsrättslig karaktär). Ett system som kombinerar sanktionsavgifter, för mindre allvarliga överträdelser, och straffrättsliga påföljder, för mer allvarliga, är förenligt med syftet att förhindra att marknadsmissbruket ökar.
80.
Vad beträffar effektiviteten, har jag svårt att se varför förvaltningsorganens agerande måste vara skyndsammare än domstolarnas, när det rör sig om sanktioner som i materiellt hänseende är av straffrättslig karaktär och därmed omfattas av straffrättens garantier. Det ankommer på medlemsstaterna att vidta lämpliga åtgärder (lagstiftning, administrativa åtgärder och rättsmedel) för att bekämpa marknadsmissbruk, som är effektiva samtidigt som de iakttar de rättigheter som skyddas i stadgan.
81.
Sammanfattningsvis anser jag att när en administrativ sanktion i materiellt hänseende är av straffrättslig karaktär, är det inte förenligt med principen ne bis in idem som skyddas genom artikel 50 i stadgan, att tillämpa både administrativa sanktioner och straffrättsliga påföljder på samma rättsstridiga agerande, utan att utforma en processrättslig mekanism för att förhindra dubbelbestraffning.
C.
Den andra tolkningsfrågan
82.
Den hänskjutande domstolen vill veta om artikel 50 i stadgan är direkt tillämplig på fall som det här aktuella och om den tillerkänner medborgarna rättigheter som de nationella domstolarna ska skydda.
83.
Svaret på denna fråga är lätt att utläsa av domstolens praxis. Artikel 50 är en klar, precis och ovillkorlig bestämmelse som direkt ger varje person rätt att inte bli dömd eller straffad två gånger för samma brott. Enskilda kan således åberopa den direkt vid nationell domstol, som är skyldig att tillämpa den.
84.
Enligt artikel 6 FEU utgör artikel 50 i stadgan dessutom en del av unionens primärrätt och den ska därmed ges företräde framför unionens sekundärrättsliga bestämmelser och bestämmelser i nationell rätt.
85.
Vid konflikt mellan den nationella lagstiftningen och de rättigheter som garanteras i stadgan, är en nationell domstol, som inom ramen för sin behörighet ska tillämpa de unionsrättsliga bestämmelserna, skyldig att säkerställa att dessa ges full verkan. Den ska således underlåta att tillämpa varje motstridande bestämmelse i nationell lagstiftning, även senare sådan, utan att den behöver begära eller avvakta ett föregående upphävande av denna genom lagstiftning eller något annat konstitutionellt förfarande. (
52
)
86.
Varje bestämmelse i en nationell rättsordning eller varje lagstiftnings-, förvaltnings- eller domstolspraxis som kan leda till att unionsrättens verkan försvagas på grund av att den domstol som är behörig att tillämpa denna rätt förvägras möjligheten att vid tidpunkten för tillämpningen göra allt som erfordras för att bortse från nationella lagbestämmelser vilka, även tillfälligt, kan hindra de unionsrättsliga bestämmelsernas fulla verkan, är nämligen oförenlig med de krav som följer av unionsrättens karaktär. (
53
)
87.
Vid bestämmelser som är oförenliga med principen ne bis in idem, vilken skyddas genom artikel 50 i stadgan, ska den nationella domstolen eller de behöriga nationella myndigheterna således avskriva pågående förfaranden, utan att det får negativa följder för den som redan dömts eller straffats i ett annat straffrättsligt förfarande eller i ett administrativt förfarande av straffrättslig karaktär.
IV. Förslag till avgörande
88.
Med hänsyn till vad som anförts ovan föreslår jag att domstolen besvarar de tolkningsfrågor som Corte suprema di cassazione (Kassationsdomstolen, Italien) har ställt enligt följande:
Artikel 50 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna
1)
tillåter inte dubbel (administrativ och straffrättslig) bestraffning av samma rättsstridiga handlande i form av marknadsmissbruk, när den administrativa sanktion som enligt den nationella lagstiftningen ska tillämpas i materiellt hänseende är av straffrättslig karaktär och det föreskrivs att upprepade förfarandena kan tillämpas mot samma person för samma gärning utan att det finns någon processrättslig mekanism för att förhindra att båda förfarandena tillämpas, och
2)
får åberopas direkt av en enskild vid en nationell domstol, som är skyldig att säkerställa att principen ne bis in idem ges full verkan och att vid behov ex officio underlåta att tillämpa varje motstridande bestämmelse i nationell lagstiftning.
(
1
)	Originalspråk: spanska.
(
2
)	Mål C‑524/15 (nedan kallat förslag till avgörande Menci).
(
3
)	Europaparlamentets och rådets direktiv 2003/6/EG av den 28 januari 2003 om insiderhandel och otillbörlig marknadspåverkan (marknadsmissbruk) (EUT L 96, 2003, s. 16).
(
4
)	Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 596/2014 av den 16 april 2014 om marknadsmissbruk (marknadsmissbruksförordning) och om upphävande av Europaparlamentets och rådets direktiv 2003/6/EG och kommissionens direktiv 2003/124/EG, 2003/125/EG och 2004/72/EG (EUT L 173, 2014, s. 1). Förordning nr 596/2014 har ersatt direktiv 2003/6 från och med den 3 juli 2016.
(
5
)	Europaparlamentets och rådets direktiv nr 2014/57/EU av den 16 april 2014 om straffrättsliga påföljder för marknadsmissbruk (marknadsmissbruksdirektiv) (EUT L 173, 2014, s. 179).
(
6
)	Varken förordning nr 596/2014 eller direktiv 2014/57 är av tidsmässiga skäl (ratione temporis) tillämpliga i förevarande mål, i vilket de faktiska omständigheterna inträffade år 2005.
(
7
)	Vilken infördes genom lag nr 62/2005 av den 18 april 2005 om bestämmelser för genomförande av de skyldigheter som följer av Italiens medlemskap i Europeiska gemenskaperna – 2004 års gemenskapslag (legge 18 aprile 2005, n. 62, disposizioni per l’adempimento di obblighi derivanti dall’appartenenza dell’Italia alle Comunità europee, legge comunitaria 2004).
(
8
)	Av beslutet att begära förhandsavgörande framgår att under åtalspunkten i led g i beslutet om verkställighet av straff på ansökan av part, görs det gällande att Stefano Ricucci, i sin egenskap av dels styrelseordförande i Magiste International SA, dels den som utövade den faktiska kontrollen över Garisson Real Estate SA, har ”spridit falska uppgifter som i betydande mån påverkat priset på RCS Mediagroup-aktien”, genom vissa angivna ageranden som i stort sett är identiska med dem som han anklagades för inom ramen för den administrativa överträdelsen, vilket innebär att en och samma person är föremål för såväl den administrativa sanktionen som den straffrättsliga påföljden.
(
9
)	De accessoriska påföljderna var följande: a) treårigt förbud mot att inneha chefsposter i juridiska personer och företag, b) treårigt förbud mot att ingå avtal med den offentliga sektorn, förutom i syfte att tillhandahållas en offentlig tjänst, c) treårigt förbud mot att utöva representativa funktioner eller erbjuda assistans i skattefrågor, d) livslångt förbud mot att utnämnas till ledamot av skattedomstolen, e) publicering av domen i två landstäckande dagstidningar, f) treårigt förbud mot att inneha en offentlig tjänst.
(
10
)	Enligt Corte Constituzionale (Författningsdomstolen) borde den hänskjutande domstolen ha ”löst problematiken” kring förhållandet mellan begreppet ne bis in idem i den mening som avses i Europakonventionen, enligt Europadomstolens tolkning, och begreppet ne bis in idem på området för marknadsmissbruk, i den mening som avses i unionsrätten, och frågan huruvida det sistnämnda begreppet, enligt bestämmelserna i unionsrätten, är direkt tillämpligt på en medlemsstats interna rättsordning.
(
11
)	Mål C‑617/10, EU:C:2013:105.
(
12
)	Dom av den 26 februari 2013, Åkerberg Fransson (C‑617/10, EU:C:2013:105), punkterna 18–22.
(
13
)	I Italien innebär de skatterättsliga och straffrättsliga sanktionerna vid underlåtenhet att betala inkomstskatt inte någon tillämpning av unionsrätten, i den mening som avses i artikel 51.1 i stadgan. Domstolen slog därför fast att den saknade behörighet att pröva en begäran om förhandsavgörande i sitt beslut av den 15 april 2015, Burzio (C‑497/14, EU:C:2015:251).
(
14
)	Förordning nr 596/2014 och direktiv 2014/57, vilka inte är tillämpliga i detta mål på grund av att de trädde i kraft efter det att de gärningar begicks som påföljderna avsåg (2005), tvingar inte heller medlemsstaterna att införa ett system med dubbla förfaranden för att beivra marknadsmissbruk.
(
15
)	Dom av den 23 december 2009, Spector Photo Group och Van Raemdock (C‑45/08, EU:C:2009:806), punkt 47, dom av den 7 juli 2011, IMC Securities (C‑445/09, EU:C:2011:459), punkt 27, dom av den 28 juni 2012, Geltl (C‑19/11, EU:C:2012:397), punkt 33, och dom av den 11 mars 2015, Lafonta (C‑628/13, EU:C:2015:162), punkt 21.
(
16
)	Se skäl 38 i direktiv 2003/6, vilket återgetts i punkt 6.
(
17
)	Dom av den 23 december 2009, Spector Photo Group och Van Raemdock (C‑45/08, EU:C:2009:806), punkt 42.
(
18
)	Bland annat följande: Återkallelse eller indragning av ett värdepappersföretags auktorisation. Tillfälligt eller permanent förbud att utöva ledningsuppdrag i värdepappersföretag. Tillfälligt förbud att handla för egen räkning. Maximala administrativa sanktionsavgifter på minst tre gånger beloppet av de vinster som erhållits eller de förluster som undvikits genom överträdelsen, om dessa belopp kan fastställas. De maximala administrativa sanktionsavgifterna för fysiska personer får uppgå till ett belopp av minst 5000000 euro, och för juridiska personer 15000000 euro. Enligt artikel 31.3 får medlemsstaterna påföra högre sanktionsavgifter.
(
19
)	Bland annat Europadomstolens dom av den 4 mars 2014, Grande Stevens m.fl. mot Italien (CE:ECHR:2014:0304JUD001864010), § 98, och av den 11 september 2009, Dubus SA mot Frankrike (CE:ECHR:2009:0611JUD000524204).
(
20
)	Dom av den 5 juni 2012, Bonda (C‑489/10, EU:C:2012:319)
(
21
)	Dom av den 26 februari 2013, Åkerberg Fransson (C‑617/10, EU:C:2013:105)
(
22
)	Dom av den 23 december 2009 (C‑45/08, EU:C:2009:806), punkt 42.
(
23
)	Om en medlemsstat inte tillämpar förordningens system med administrativa sanktioner utan bara beivrar marknadsmissbruk på straffrättslig väg, uppkommer det självfallet inte (som här) några fall där administrativa och straffrättsliga påföljder kumuleras, vilket innebär att principen i artikel 50 i stadgan iakttas.
(
24
)	Se punkt 15 i förevarande förslag till avgörande.
(
25
)	Flera nationella rättssystem föreskriver detta och det har även gjorts lagändringar för att anpassa de tidigare bestämmelserna. Frankrike har till exempel i Loi no 2016–819 du 21 juin 2016 réformant le système de répression des abus de marché (JORF nr 0144 av den 22 juni 2016) valt att behålla det administrativa och det straffrättsliga förfarandet för att beivra marknadsmissbruk, men där föreskrivs samtidigt en processrättslig mekanism för att förhindra att förfaranden kumuleras. Där föreskrivs därför en ”aiguillage procedural” mellan l’Autorité des marchés financiers (finansmarknadsmyndigheten) och Parquet national financier (åklagarmyndigheten) som förhindrar att två förfaranden inleds avseende samma gärning. Se analyserna i Conac, P.‑H., ”La loi du 21 juillet 2016 réformant le système de répression des abus de marché”, Bull. Joly Bourse, nr 7 och 8, juli 2016, s. 323, och i de Vreulx, Q., ”La consécration du principe ne bis in idem par la loi du 21 juin 2016 portant réforme du système de répression des abus de marché”, Revue internationale des services financiers/International Journal for Financial Services, 2015, nr 1, s. 36.
(
26
)	Mål C‑617/10, EU:C:2013:105.
(
27
)	Förslag till avgörande i målet Menci, punkterna 27–34.
(
28
)	Ibidem, punkterna 35–56.
(
29
)	CE:ECHR:2016:1115JUD002413011.
(
30
)	Punkterna 57–77 i mitt förslag till avgörande Menci.
(
31
)	Ibidem, punkterna 78–94.
(
32
)	Jag vill erinra om att han dömdes till 4 år och 6 månaders fängelse (vilket senare sattes ned till 3 år till följd av det valda förfarandet och därefter bortföll helt på grund av att han benådades), samt ett antal ytterligare accessoriska påföljder, som fortfarande gäller.
(
33
)	Punkterna 100–109.
(
34
)	Europadomstolens dom av den 10 februari 2009, CE:ECHR:2009:0210JUD001493903.
(
35
)	Rent teoretiskt skulle man kunna fråga sig huruvida den omständigheten att ett av kriterierna utgörs av att det rör sig om samma rättsliga intresse som skyddas, skulle kunna innebära en omotiverad begränsning av tillämpningsområdet för artikel 50 i stadgan och ge mindre skydd än det som föreskrivs i artikel 4 i protokoll nr 7, vilket är oförenligt med påbudet i artikel 53 i stadgan. En sådan begränsning skulle gälla såväl de situationer där artikel 50 tillämpas i en enda medlemsstat som gränsöverskridande situationer, vilket kommissionen tog upp vid förhandlingen. Under alla förhållanden är det som sagt inte nödvändigt att fördjupa sig i det problemet, eftersom det inte är aktuellt i förevarande mål.
(
36
)	Europadomstolens dom av den 10 februari 2009, CE:ECHR:2009:0210JUD001493903.
(
37
)	Europadomstolens dom av den 4 mars 2014, CE:ECHR:2014:1123JUD000510071, § 219–228. I det målet, i vilket två påföljder (en administrativ och en straffrättslig) hade tillämpats på ett fall av marknadsmissbruk enligt artiklarna 187 ter och 185 TUF, och där omständigheterna liknade dem i förevarande mål, fann Europadomstolen att de faktiska omständigheterna var identiska.
(
38
)	Punkt 31.
(
39
)	Dom av den 26 februari 2013, Åkerberg Fransson (C‑617/10, EU:C:2013:105), punkt 35, och dom av den 5 juni 2012, Bonda (C‑489/10, EU:C:2012:319), punkt 37.
(
40
)	Förslag till avgörande Menci, punkterna 46 och 111.
(
41
)	Ibidem, punkterna 47 och 112–115.
(
42
)	Se även Europadomstolens dom av den 4 mars 2014, Grande Stevens m.fl. mot Italien (CE:ECHR:2014:0304JUD001864010), § 96.
(
43
)	Punkterna 48 och 119.
(
44
)	Europadomstolens dom av den 4 mars 2014, Grande Stevens m.fl. mot Italien (CE:ECHR:2014:0304JUD001864010), §§ 97 och 98.
(
45
)	CE:ECHR:2016:1115JUD002413011.
(
46
)	Punkterna 63–73.
(
47
)	Om EU-domstolen skulle besluta sig för att tolka artikel 50 i stadgan i enlighet med Europadomstolens dom i målet A och B mot Norge, bör den nationella domstolen pröva huruvida det i fallet med Stefano Ricucci finns att tillräckligt nära materiellt och tidsmässigt samband mellan det straffrättsliga förfarandet och det administrativa sanktionsförfarandet. Den italienska regeringen och Consob gjorde vid förhandlingen gällande att det finns ett sådant samband, men mot bakgrund av de uppgifter som föreligger i målet kan det åtminstone ifrågasättas om det finns ett tidsmässigt samband.
(
48
)	Punkterna 78–93.
(
49
)	Se dom av den 27 maj 2014, Spasic (C‑129/14 PPU, EU:C:2014:586), punkt 55.
(
50
)	Ibidem, punkt 56.
(
51
)	Se den omfattande komparativrättsliga studie som flera författare gjort i monografin i Revue internationale des services financiers/International Journal for Financial Services, 2015, nr 1, samt Lecoqc, A., Principe non bis in idem: vers l’esquisse d’une standardisation de l’Una Via procédural: expériences belges et françaises, Tijdschrift voor rechtspersoon en vennootschap/Revue pratique des sociétés 2016, nr 6, s. 645–668; Club des juristes, Poursuite et sanction des abus de marché: le droit français à l’épreuve des textes communautaires et des jurisprudences récentes (CEDH, CJUE, Conseil constitutionnel, maj 2015, www.leclubdesjuristes.com/les-commissions/rapport-poursuite-et-sanction-des-abus-de-marche/.
(
52
)	Dom av den 9 mars 1978, Simmenthal (106/77, EU:C:1978:49), punkterna 21 och 24, dom av den 19 november 2009, Filipiak (C‑314/08, EU:C:2009:719), punkt 81, dom av den 22 juni 2010, Melki och Abdeli (C‑188/10 och C‑189/10, EU:C:2010:363), punkt 43, och dom av den 26 februari 2013, Åkerberg Fransson (C‑617/10, EU:C:2013:105), punkt 45.
(
53
)	Dom av den 22 juni 2010, Melki och Abdeli (C‑188/10 och C‑189/10, EU:C:2010:363), punkt 44, och dom av den 26 februari 2013, Åkerberg Fransson (C‑617/10, EU:C:2013:105), punkt 46.