62012CC0549
FÖRSLAG TILL AVGÖRANDE AV GENERALADVOKAT
PEDRO CRUZ VILLALÓN
föredraget den 1 april 2014 (
1
)
Mål C‑549/12 P och C‑54/13 P
Förbundsrepubliken Tyskland
mot
kommissionen
”Överklagande — Europeiska regionala utvecklingsfonden (ERUF) — Operativa programmet för Thüringen och östra Berlin (Tyskland) avseende mål 1-regioner (1994–1999) — Nedsättning av ett finansiellt stöd som ursprungligen hade beviljats — Extrapoleringsmetoden — Finansiella nettokorrigeringar — Förordning (EEG) nr 2052/88 — Förordning (EEG) nr 4253/88”
1.
I samband med två överklaganden av domar i vilka tribunalen ogillat Förbundsrepubliken Tysklands talan om ogiltigförklaring av kommissionens beslut om nedsättning av stöd från Europeiska regionala utvecklingsfonden (ERUF), aktualiseras frågan huruvida den rättspraxis som utvecklats för andra strukturfonder vad gäller nedsättning av finansiellt stöd är tillämplig i förevarande fall. (
2
) Närmare bestämt gäller frågan, med avseende på ERUF, huruvida administrativa fel som begås av nationella myndigheter utgör ”oegentligheter” i den mening som avses i artikel 24.2 i förordning (EEG) nr 4253/88 (
3
) och i synnerhet huruvida kommissionen får göra finansiella korrigeringar med hjälp av extrapoleringsmetoden.
I. Tillämpliga bestämmelser
2.
Rådets förordning (EEG) nr 4253/88 av den 19 december 1988 om tillämpningsföreskrifter för förordning (EEG) nr 2052/88 om strukturfondernas uppgifter och effektivitet och om samordningen av deras verksamhet dels inbördes, dels med Europeiska investeringsbankens och andra befintliga finansieringsorgans verksamhet (
4
) utgör regelramen för ERUF, vars uppgift är att rätta till de huvudsakliga regionala obalanserna inom unionen.
3.
I artikel 23 i förordning nr 4253/88 om tillämpningsföreskrifter för förordning nr 2052/88 föreskrivs följande under rubriken ”Finansiell kontroll”:
”1.   För att garantera fullbordandet av de verksamheter som genomförs av offentliga eller privata entreprenörer ska medlemsstaterna vidta nödvändiga åtgärder för att
—
regelbundet kontrollera att de verksamheter som finansieras av gemenskapen har genomförts korrekt,
—
förhindra oegentligheter och vidta sanktioner mot sådana,
—
återkräva medel som förlorats till följd av överträdelse eller försummelse ...
2.   Utan att det påverkar de kontroller som utförs av medlemsstaterna i enlighet med nationell lagstiftning och administrativa bestämmelser ... får kommissionens tjänstemän eller andra företrädare utföra kontroller på platsen, inklusive stickprovskontroller.
...”
4.
I artikel 24 i förordning nr 4253/88 föreskrivs följande under rubriken ”Nedsättning, avbrytande och indragning av stöd”:
”1.   Om en verksamhet eller åtgärd endast förefaller berättigad till en del av det tilldelade stödet skall kommissionen genomföra en lämplig granskning av fallet inom ramen för partnerskapet och särskilt begära att medlemsstaten eller de myndigheter som den utser att genomföra åtgärden framlägger sina kommentarer inom en fastställd tidsgräns.
2.   Efter granskningen får kommissionen sätta ned eller avbryta stödet till den berörda verksamheten eller åtgärden om granskningen visar någon oegentlighet eller väsentlig förändring som påverkar villkoren för att genomföra verksamheten eller åtgärden och för vilken man inte ansökt om kommissionens godkännande.
...”
5.
Enligt artikel 1.2 i förordning nr 2988/95 (
5
) avses med ”oegentligheter ... varje överträdelse av en bestämmelse i gemenskapsrätten som är följden av en handling eller en underlåtenhet av en ekonomisk aktör och som har lett eller skulle ha kunnat leda till en negativ ekonomisk effekt för gemenskapernas allmänna budget eller budgetar som de förvaltar, antingen genom en otillbörlig utgift eller genom minskning eller bortfall av inkomster som kommer från de egna medel som uppbärs direkt för gemenskapernas räkning”.
6.
I artikel 8 i förordning nr 2064/97 (
6
) föreskrivs följande:
”1.   Senast då slutlig utbetalning begärs och den slutliga utgiftsredovisningen lämnas skall medlemsstaterna för varje stödform till kommissionen lämna ett revisionsutlåtande, för vilket en vägledande förlaga ges i bilaga II och som upprättas av en person eller organisation som är organisatoriskt oberoende av den genomförande enheten. I utlåtandet skall slutsatserna sammanfattas från de kontroller som genomförts under de föregående åren och en övergripande bedömning presenteras beträffande giltigheten av begäran om slutlig utbetalning liksom en bedömning av om den verksamhet som ligger till grund för den slutliga utgiftsredovisningen varit rättsligt och formellt korrekt.
2.   Om allvarliga brister i administrationen eller kontrollverksamheten eller en hög frekvens konstaterade oegentligheter inte medger att en positiv övergripande bedömning görs avseende giltigheten av begäran om slutlig utbetalning och den slutliga utgiftsredovisningen, så skall redovisningen innehålla en beskrivning av detta förhållande och ge en bedömning av problemets omfattning och dess ekonomiska konsekvenser.
Kommissionen kan i sådana fall begära att ytterligare kontroll genomförs för att man inom en angiven tidsperiod skall upptäcka och åtgärda oegentligheterna.”
II. Bakgrund
A. Mål 549/12 P
7.
På ansökan av Tyskland godkände kommissionen genom beslut K(94) 1939/5 av den 5 augusti 1994 det operativa programmet för delstaten Thüringen avseende mål 1-regioner i Tyskland (Arinco nr 94.DE.16.005), med bidrag från strukturfonderna på 1021771000 ECU, vilket omvandlades till 1086827000 euro genom beslut K(99) 5087 av den 29 december 1999, med samfinansiering från Europeiska regionala utvecklingsfonden (ERUF) uppgående till högst 1020719000 euro.
8.
För åtgärden 2.1 som rör stöd till små och medelstora företags produktion fastställdes i beslut K(99) 5087 utgiftstaket till 674104000 euro och ERUF:s bidrag till 337052000 euro.
9.
Delstaten Thüringens transport- och ekonomiministerium angavs som förvaltningsmyndighet.
10.
Under år 2001 genomförde kommissionen en systematisk kontroll av förvaltnings- och kontrollsystemen i delstaten Thüringen och den 30 januari 2002 presenterade den sin slutrapport med rekommendationer.
11.
Efter att ett utlåtande lagts fram enligt artikel 8 i förordning nr 2064/97 och de tyska myndigheterna hade begärt en slutlig utbetalning för programmet, avslutade kommissionen den aktuella åtgärden och betalade slutgiltigt det begärda beloppet den 27 juni 2003.
12.
Därefter gjorde revisionsrätten under år 2003 ett antal kontrollbesök. Den 22 juni 2004 sände revisionsrätten sin provisoriska kontrollrapport till de tyska myndigheterna. I skrivelser av den 31 augusti och av den 13 oktober 2004 sände de tyska myndigheterna ytterligare upplysningar till revisionsrätten.
13.
Revisionsrätten sände den 17 januari 2005 sin kontrollrapport till de tyska myndigheterna. Revisionsrätten tog upp enstaka eller systematiska oegentligheter i specifika åtgärder, exempelvis finansiering till företag som inte definieras som små och medelstora företag, deklaration av icke-stödberättigande kostnader (framtida hyreskostnader, mervärdesskatt, rabatter), fel i beräkningen av högsta tillåtna stöd och frånvaro av styrkande handlingar för vissa typer av utgifter, såsom allmänna utgifter eller eget kapital. Rapportens slutsats var att det förekom brister i förvaltnings- och kontrollsystemen för den aktuella åtgärden. Felprocenten för de 28 projekten i åtgärd 2.1 uppgick till 31,36 procent.
14.
Den 19 oktober 2006 sände kommissionen de tyska myndigheterna de första resultaten av sin undersökning av revisionsrättens kontrollrapport och uppmanade dessa myndigheter att yttra sig däröver.
15.
De tyska myndigheterna besvarade genom skrivelse av den 5 januari 2007 kommissionens skrivelse av den 19 oktober 2006. Myndigheterna riktade invändningar mot att korrigeringar grundats på extrapoleringar och lämnade kompletterande styrkande handlingar som visade att vissa kostnader var stödberättigande.
16.
Genom beslut K(2008) 1690 slutligt av den 30 april 2008 (nedan kallat det angripna beslutet) satte kommissionen ned ERUF:s finansiella stöd till den aktuella åtgärden med 81425825,67 euro, med anledning av de enstaka och systematiska oegentligheter som hade konstaterats avseende stödåtgärd 2.1, med tillämpning av artikel 24 i förordning nr 4253/88. Kommissionen extrapolerade felprocenten för åtgärd 2.1 som helhet, och utgick från en felprocent på 23,88. Kommissionen fick härigenom fram ett belopp på 1232012,70 euro för enstaka oegentligheter, och ett belopp på 80193812,97 euro för systematiska oegentligheter.
17.
I det angripna beslutet beskrevs de systematiska oegentligheterna enligt följande:
—
Finansiering har beviljats ett företag som inte är ett litet eller medelstort företag.
—
Den slutlige stödmottagaren har inte uppfyllt de nationella kriterierna för små och medelstora företag för kompletterande finansiering med 15 procent.
—
Otillåtna utgifter har deklarerats i samband med hyresavtal.
B. Mål C‑54/13 P
18.
Genom beslut K(94) 1973 av den 5 augusti 1994 godkände kommissionen det operativa programmet för östra Berlin avseende mål 1-regioner i Tyskland (Arinco nr 94.DE.16.006), med bidrag från strukturfonderna på 743112000 ECU, vilket omvandlades till 779154000 euro, med samfinansiering från ERUF uppgående till 540886000 euro.
19.
Delstaten Berlins ekonomi-, teknik- och kvinnoministerium angavs som förvaltningsmyndighet.
20.
Den 24 mars 2003 presenterade de tyska myndigheterna sin begäran om slutbetalning.
21.
Mellan februari 2004 och mars 2005 gjorde kommissionen och en extern revisionsfirma som kommissionen anlitat ett antal kontrollbesök inom ramen för kontrollen av avslutandet av de program som samfinansierats av ERUF under programperioden 1994–1999.
22.
Den 31 maj och den 15 december sände kommissionen de tyska myndigheterna sitt revisionsutlåtande. Där togs flera systematiska oegentligheter i specifika åtgärder upp, exempelvis deklaration av icke-stödberättigande utgifter (utgifter utan avdrag för försäljningsprodukter, allmänna utgifter som i själva verket inte hade uppkommit, deklarationer av utgifter som översteg de verkliga utgifterna), överträdelser av reglerna för offentlig upphandling och frånvaro av styrkande handlingar. Felprocenten för de 29 projekt i åtgärden som faktiskt kontrollerades uppgick till 7,56. Av de 36 projekt som hade valts ut, hade sju inte kunnat kontrolleras på grund av konkurs.
23.
Efter att de tyska myndigheterna hade yttrat sig och tillhandahållit ytterligare upplysningar, meddelade kommissionen sina preliminära slutsatser den 26 januari 2007, vilka de tyska myndigheterna invände mot och menade att de saknade rättslig grund. De invände mot att kommissionen använt sig av extrapolerade schablonmässiga finansiella korrigeringar och ingav kompletterande bevisning avseende kostnadernas laglighet.
24.
Genom beslut K(2008) slutlig av den 29 april 2008 (nedan kallat det angripna beslutet) satte kommissionen ned ERUF:s finansiella stöd med 12900719,52 euro. Kommissionen utgick från en felprocent på 3,63 för de 29 kontrollerade projekten och tillämpade en finansiell korrigering på grundval av extrapolering som motsvarade en nedsättning med 2,68 procent av ERUF:s finansiella stöd till programmet som helhet.
III. Tribunalens domar
25.
Förbundsrepubliken Tyskland väckte talan mot två av kommissionens beslut vid tribunalen. I båda fallen ogillade tribunalen talan, genom dom av den 19 september 2012 i mål T‑265/08, Tyskland mot kommissionen, respektive dom av den 21 november 2012 i mål T‑270/08, Tyskland mot kommissionen.
26.
Tribunalen slog fast att talan inte kunde vinna bifall på de grunder som Förbundsrepubliken Tyskland hade åberopat med stöd av Spanien, Nederländerna och Förenade kungariket, vilka också hade intervenerat.
27.
För det första gjorde Förbundsrepubliken Tyskland gällande att villkoren i artikel 24.2 i förordning nr 4253/88 för att sätta ned stödet inte var uppfyllda. Tribunalen fann emellertid att administrativa fel som ligger under nationella myndigheters ansvar kan anses utgöra oegentligheter i den mening som avses i den bestämmelsen och att begreppet ”oegentligheter” i artikel 1.2 i förordning nr 2988/95 är irrelevant, eftersom det är en förordning som har andra syften och ett annat tillämpningsområde.
28.
För det andra menade Förbundsrepubliken Tyskland att artikel 24.2 i förordning nr 4253/88 inte tillät extrapolering för att beräkna nedsättningens storlek, på vilket tribunalen svarade att extrapolering är den lämpligaste metoden för att garantera de syften som eftersträvas med förordningen, nämligen att möjliggöra en finansiell korrigering som täcker alla de ekonomiska förlusterna för unionens budget.
29.
För det tredje vände sig Förbundsrepubliken Tyskland mot att kommissionen hade grundat sitt beslut på en analys av revisionsrätten i stället för att själv göra en kontroll på grundval av de aktuella omständigheterna. Tribunalen fann att detta inte innebar något åsidosättande av artikel 24.2.
30.
För det fjärde fann tribunalen att den omständigheten att kommissionen hade beaktat att vissa företag hade bokförts felaktigt inte innebar något åsidosättande av principerna om berättigade förväntningar, rättssäkerhet och samarbete.
31.
Avslutningsvis slog tribunalen fast att användningen av extrapoleringsmetoden inte stred mot proportionalitetsprincipen.
32.
Tribunalens båda domar har överklagats, vilket gett upphov till detta förfarande vid domstolen.
IV. Överklagandena
33.
Överklagandet i mål C‑549/12 P bygger på två grunder: 1) Felaktig rättstillämpning genom antagande om att vissa administrativa fel kan utgöra ”oegentligheter”. 2) Felaktig rättstillämpning genom användning av extrapoleringsmetoden.
34.
Överklagandet i mål C‑54/13 P bygger de två ovannämnda grunderna samt ytterligare två: 1) Felaktig rättstillämpning genom användning av schablonmässiga finansiella korrigeringar. 2) Tribunalen har åsidosatt sin motiveringsskyldighet.
V. Förfarandet vid domstolen
A. Mål C‑549/12 P
35.
Det första överklagandet inkom till domstolens kansli den 29 november 2012.
36.
I den första delen av den första grunden för överklagandet har Förbundsrepubliken Tyskland gjort gällande att tribunalen har gjort en felaktig rättstillämpning genom att anta att administrativa fel som begås av nationella myndigheter kan utgöra oegentligheter i den mening som avses i artikel 24.2 i förordning nr 4253/88. Enligt Förbundsrepubliken Tyskland ska begreppet ”oegentligheter” tolkas i enlighet med artikel 1.2 i förordning nr 2988/95. Det innebär enligt Förbundsrepubliken Tyskland att tribunalen har åsidosatt såväl den bestämmelsen som principen om tilldelade befogenheter enligt artikel 5.2 FEU och artikel 7 FEUF.
37.
Kommissionen har å sin sida svarat att när det gäller den delade förvaltningen av strukturfonder tillämpas artikel 24 i förordning nr 4253/88 på finansiella korrigeringar avseende stödmottagarna å ena sidan och medlemsstaterna å den andra, utan att förordning nr 4253/88 och förordning nr 2988/95 i det sistnämnda fallet ska tolkas i förening.
38.
I den andra delen av den första grunden för överklagandet har Förbundsrepubliken Tyskland gjort gällande att tribunalen gjort en felaktig rättstillämpning genom att anta att åsidosättanden av nationell rätt och fel som inte påverkar unionens budget enligt artikel 1.2 i förordning nr 2988/95 kan utgöra oegentligheter i den mening som avses i artikel 24.2 i förordning nr 4253/88.
39.
Kommissionen har beträffande detta anfört att begreppet ”oegentligheter” omfattar alla slags överträdelser av tillämpliga regler som kan utgöra en risk för unionens budget och att det är uppenbart att utgifter som inte kan godtas utgör en sådan risk.
40.
I den andra grunden för överklagandet har Förbundsrepubliken Tyskland gjort gällande att tribunalen gjort en felaktig rättstillämpning då den har ansett att kommissionen har rätt att göra finansiella korrigeringar som bygger på extrapoleringar och godtagit hur kommissionen har gått till väga då den gjort dessa extrapoleringar.
41.
I den första delen i den andra grunden för överklagandet har Förbundsrepubliken Tyskland, med stöd av Konungariket Spanien och Republiken Frankrike, gjort gällande att tribunalen genom den överklagade domen har åsidosatt artikel 24.2 i förordning nr 4253/88 – vars lydelse (till skillnad från vad som uttryckligen föreskrivs i de bestämmelser som är tillämpliga på den påföljande programperioden (
7
)) endast tillåter att åtgärder vidtas med avseende på verksamheter eller åtgärder där oegentligheter faktiskt har konstaterats – och principen om tilldelade befogenheter.
42.
Kommissionen har å sin sida anfört att i enlighet med de riktlinjer för finansiella nettokorrigeringar som den har antagit för att klargöra hur artikel 24.2 i förordning nr 4253/88 ska tillämpas, ska kommissionen om det vid en kontroll konstateras en allmän risk för hela det operativa programmet kunna göra en korrigering med hjälp av extrapolering för att förhindra att unionens budget belastas med utgifter som inte har genomförts i enlighet med de tillämpliga bestämmelserna.
43.
I den andra delen av den andra grunden för överklagandet har Förbundsrepubliken Tyskland, med stöd av Konungariket Spanien, gjort gällande att tribunalen under alla förhållanden felaktigt har dragit slutsatsen att kommissionen i förevarande fall har utfört korrigeringen genom extrapolering på rätt sätt. För det första kan en felaktig bokföring av enskilda projekt, när det inte konstaterats att unionens budget har påverkats negativt, inte ligga till grund för en finansiell korrigering genom extrapolering, eftersom det skulle strida mot proportionalitetsprincipen. För det andra har tribunalen godtagit kommissionens förklaring att vissa oegentligheter är systematiska, trots att revisionsrätten inte delar denna uppfattning.
44.
Kommissionen har svarat att den får göra korrigeringar genom extrapolering vid felaktig bokföring av utgifter som innebär en risk för att unionens budget påverkas negativt och att förklaringen att vissa oegentligheter är systematiska byggde på punkt 5 i riktlinjerna för finansiella korrigeringar och inte hade någon koppling till revisionsrättens rättsliga överväganden. För övrigt är extrapoleringen enligt kommissionen proportionerlig, eftersom den tillämpar den felprocent som konstaterats hos ett representativt urval på resten av det operativa programmet.
B. Mål C‑54/13 P
45.
Det andra överklagandet inkom till domstolens kansli den 31 januari 2013.
46.
De två första grunderna för överklagandet i detta mål överensstämmer i allt väsentligt med grunderna för överklagandet i mål C‑549/12.
47.
Förbundsrepubliken Tyskland har särskilt vänt sig mot att tribunalen bekräftat de systematiska oegentligheter som kommissionen har slagit fast, trots att kommissionen har tagit hänsyn till fel som har anknytning till reglerna för offentlig upphandling som endast skulle kunna beröra vissa delar av det operativa programmet och fel som rör mycket speciella och diskutabla fall.
48.
Vidare har Förbundsrepubliken Tyskland ifrågasatt om det var rätt av tribunalen att slå fast att kommissionen använt sig av ett lämpligt stickprovsförfarande och gjort gällande att den fastslagna felprocenten inte är representativ.
49.
Vidare menar Förbundsrepubliken Tyskland att en extrapolering av icke representativa och schablonmässigt beräknade fel strider mot proportionalitetsprincipen, eftersom den finansiella korrigeringen då sträcker sig längre än en kompensation för de finansiella förluster som unionens budget faktiskt har åsamkats.
50.
Mot detta har kommissionen invänt att de konstaterade oegentligheterna var av systematisk karaktär, eftersom de visade på brister i förvaltnings- och kontrollsystemen. Vidare genomfördes stickprovsförfarandet i enlighet med en internationellt vedertagen metod. Enligt kommissionen utgör således extrapolering i sig en proportionerlig metod för att bedöma och beräkna risken med en åtgärd.
51.
Den tredje grunden för överklagandet avser åsidosättande av artikel 24.2 i förordning nr 4253/88 på grund av användning av schablonmässiga finansiella korrigeringar.
52.
Kommissionen har beträffande detta anfört att schablonmässiga beräkningar är lämpliga när det gäller oegentligheter som inte har något bestämt värde, vilket är fallet här, och proportionerliga med hänsyn till insatsernas betydelse.
53.
Den fjärde grunden för överklagandet innebär slutligen att tribunalen har åsidosatt sin motiveringsskyldighet, eftersom den inte har prövat klagandens argument om att det inte var tillåtet att göra schablonmässiga finansiella korrigeringar, vilket kommissionen har ifrågasatt.
54.
Förhandling i målen hölls den 9 januari 2014, vid vilken Förbundsrepubliken Tyskland, Konungariket Spanien och kommissionen närvarade.
VI. Bedömning
55.
Även om jag kommer att uttala mig om var och en av de grunder som Förbundsrepubliken Tyskland har åberopat, kommer jag att behandla den andra grunden mer ingående, nämligen frågan om huruvida extrapoleringsmetoden får tillämpas för att göra finansiella korrigeringar när oegentligheter har upptäckts i verksamheter som finansieras av ERUF.
A. Den första grunden för överklagandet, som är gemensam för de båda målen
56.
Förbundsrepubliken Tyskland har gjort gällande att tribunalen gjorde en felaktig rättstillämpning då den slog fast att artikel 24.2 i förordning nr 4253/88 ger kommissionen rätt att göra finansiella korrigeringar på grund av administrativa fel.
57.
I enlighet med kommissionens resonemang bör det erinras om att när medlemsstaterna genomför unionsrättsliga bestämmelser rörande unionens egna medel eller finansieringsprogram, inträder, utöver de allmänna skyldigheter som följer av principerna om lojalt samarbete och medlemsstaternas processuella autonomi, det gemensamma ansvar som åvilar kommissionen och medlemsstaterna vid genomförande av gemenskapsbudgeten och som preciseras i artikel 247 EG (nu artikel 317 FEUF), förordning nr 1605/2002 (nedan kallad budgetförordningen), (
8
) förordning nr 2342/2002 (nedan kallad förordningen om formerna för genomförande), (
9
) samt i det aktuella fallet förordningarna om strukturfonderna.
58.
Mot bakgrund av detta har Förbundsrepubliken Tyskland erhållit ett ekonomiskt stöd från unionen som den är skyldig att förvalta för unionens räkning och se till att det används i enlighet med gällande bestämmelser.
59.
Vad beträffar den här typen av delad förvaltning av ekonomiskt stöd från unionen har domstolen skapat en fast praxis när det gäller strukturfonderna, i första hand Europeiska utvecklings- och garantifonden för jordbruket (EUGFJ) och Europeiska socialfonden. (
10
) Enligt min uppfattning, och här instämmer jag med kommissionen, är denna praxis även tillämplig på ERUF, som när allt kommer omkring också är en strukturfond vars stöd till medlemsstaterna endast kan bli föremål för en indirekt och icke uttömmande kontroll från kommissionens sida.
60.
Såsom kommissionen har påpekat kan enligt denna praxis bara ”utgifter som [nationella myndigheter] ådragit sig med iakttagande av gemenskapsrätten ... omfattas av gemenskapens budget”. (
11
) Hänvisningen till ”gemenskapsrätten” kan visserligen ge intryck av att åsidosättande av nationell lagstiftning inte får beaktas, vilket är vad Förbundsrepubliken Tyskland har hävdat. Jag anser emellertid inte att så är fallet.
61.
Eftersom det rör sig om en delad förvaltning av unionens medel är det ofrånkomligt att unionsrätten – som är inriktad på allmän disciplin beträffande fördelningen och förvaltningen av bidrag som finansieras av unionen – kompletteras med nationell lagstiftning som preciserar denna allmänna disciplin och gör det möjligt att exakt fastställa vilka bidragsmottagarna är.
62.
Det innebär att de unionsrättsliga och de nationella bestämmelserna bildar en helhet såvitt avser artikel 24.2 i förordning nr 4253/88, vilken genom att den innehåller formuleringen ”oegentlighet ... som påverkar villkoren för att genomföra verksamheten eller åtgärden”, (
12
) måste omfatta alla de bestämmelser som anger hela innehållet i och räckvidden av dessa bestämmelser.
63.
Det innebär att jag redan här klargör min ståndpunkt när det gäller den tyska regeringens fråga om vilken bestämmelse som reglerar det här aktuella begreppet ”oegentlighet”. Jag instämmer här med kommissionen.
64.
Förbundsrepubliken Tyskland har gjort gällande att man bör utgå från begreppet ”oegentligheter” i artikel 1.2 i förordning nr 2988/95 om skydd av Europeiska gemenskapernas finansiella intressen, där det anges att ”[m]ed oegentligheter avses varje överträdelse av en bestämmelse i gemenskapsrätten som är följden av en handling eller en underlåtenhet av en ekonomisk aktör och som har lett eller skulle ha kunnat leda till en negativ ekonomisk effekt för gemenskapernas allmänna budget … ”.
65.
Jag anser att denna bestämmelse, i egenskap av allmän regel rörande skyddet av unionens finansiella intressen, får ge vika för den som återfinns i artikel 24.2 i förordning nr 4253/88, som är en särskild regel som avser skyddet av unionens finansiella intressen inom strukturfondernas område.
66.
Det kan således inte hävdas att kommissionen bara får dra in eller nedsätta ett finansiellt stöd om de konstaterade oegentligheterna kan tillskrivas en ekonomisk aktör, i enlighet med artikel 1.2 i förordning nr 2988/95, vilket således skulle utesluta oegentligheter som kan tillskrivas den nationella myndighet som ansvarar för förvaltningen av gemenskapsstödet.
67.
Domstolen har beträffande detta slagit fast att ”[i] artikel 24 i förordning nr 4253/88 görs ... inte någon kvantitativ eller kvalitativ skillnad i fråga om de oegentligheter som kan föranleda en nedsättning av stöd”. (
13
) Detta klargörande gjordes visserligen som svar på anmärkningen att de konstaterade oegentligheterna var av teknisk karaktär, men det kan utsträckas till att omfatta ett fall som det här aktuella, där den offentligrättsliga karaktären hos den aktör som ska ha gjort sig skyldig till oegentligheterna åberopas.
68.
Såsom kommissionen har erinrat om och som domstolen slog fast i sin dom av den 24 januari 2002 i målet Conserve Italia mot kommissionen (
14
) beror detta på att ”det är artikel 24.2 i förordning nr 4253/88 ... som utgör den rättsliga grunden för varje begäran om återbetalning från kommissionen”. Det innebär att begreppet ”oegentligheter”, i den mening som avses i ovannämnda bestämmelse, ska ges en vid tolkning. I annat fall drabbas dess ändamålsenliga verkan i betydande grad, eftersom man då inte kan rätta till oegentligheter som tillskrivs den nationella offentligrättsliga förvaltaren och som man måste räkna med vid sådan delad förvaltning som är utmärkande för strukturfonderna.
69.
Jag anser således att tribunalen gjorde rätt då den i punkt 40 i den första av de överklagade domarna slog fast att den omständigheten att ”de nationella myndigheterna spelar en central roll i strukturfondernas verksamhet talar för en extensiv tolkning av begreppet 'oegentlighet'. Ett fel som begås av dessa myndigheter ska anses utgöra en 'oegentlighet', i den mening som avses i artikel 24.2 i förordning nr 4253/88, i enlighet med principen om en sund ekonomisk förvaltning i artikel 274 EG och principen om lojalt samarbete i artikel 10 EG, vilka innebär att medlemsstaterna inte får beviljas immunitet, och med beaktande av att artikel 24 i förordning nr 4253/88 är den enda bestämmelse som tillåter att ett stöd nedsätts när åtgärden inte har genomförts på det sätt som ursprungligen angetts ... .” (
15
)
70.
Jag instämmer heller inte med uppfattningen att det bara är oegentligheter som lett till en negativ ekonomisk effekt för unionens budget som har betydelse.
71.
Även detta är ett villkor som föreskrivs i artikel 1.2 i förordning nr 2988/95, men inte i artikel 24.2 i förordning nr 4253/88 som i första hand ska tillämpas i förevarande mål och enligt vilken de relevanta oegentligheterna är de som påverkar ”villkoren för att genomföra verksamheten eller åtgärden och för vilken man inte ansökt om kommissionens godkännande”. Det är uppenbart att lagstiftarens intresse av att säkerställa ett korrekt genomförande av den verksamhet och de åtgärder som finansieras i sista hand motiveras av lagstiftarens intresse av att undvika varje skada på gemenskapsbudgeten. Även om det inte går så långt är det inte desto mindre uppenbart att varje oegentlighet, även de som inte direkt orsakar skada, är ett tecken på brister i förvaltningen av de offentliga medlen, vilket i sig utgör en risk för att budgeten drabbas. Detta bortsett från att artikel 24.2 i förordning nr 4235/88 i första hand just syftar till att i sig säkerställa en god förvaltning av unionens medel och detta, enligt min uppfattning, oavsett om de konstaterade oegentligheterna medför en omedelbar ekonomisk skada eller inte.
72.
Mot bakgrund av vad som ovan anförts anser jag att talan i de båda målen inte kan vinna bifall såvitt avser den första grunden.
B. Den andra grunden för överklagandet, som är gemensam för de båda målen
73.
Förbundsrepubliken Tyskland anser att tribunalen gjorde en felaktig rättstillämpning då den slog fast att kommissionen har rätt att göra finansiella justeringar som bygger på extrapoleringar och godtog det sätt på vilket kommissionen hade gått till väga vid extrapoleringen.
1. Huruvida extrapoleringsmetoden får användas i anslutning till ERUF.
74.
Den tyska regeringens argument, som den spanska och den franska regeringen instämmer i, är framför allt av språklig karaktär och bygger på att artikel 24.2 i förordning nr 4253/88 innehåller formuleringen ”någon oegentlighet eller väsentlig förändring som påverkar villkoren för att genomföra verksamheten eller åtgärden”. (
16
) Av detta följer, enligt den tyska regeringen, att stödet bara får nedsättas eller avbrytas om en viss oegentlighet eller förändring faktiskt har konstaterats, vilket utesluter möjligheten att använda sig av extrapolering för verksamheter eller åtgärder som inte har granskats.
75.
Detta resonemang förespråkades också av generaladvokaten La Pergola i hans förslag till avgörande i mål C‑443/97, kommissionen mot Spanien, (
17
) enligt vilket ”ordalydelsen [ (
18
) ] i artikel 24 inte gör det möjligt att innesluta åsidosättanden av skyldigheterna i artikel 23.1 i begreppet ’oegentlighet’ för att motivera nettokorrigeringar”. (
19
)
76.
Till detta kommer, enligt den tyska regeringen, att det i artikel 39.3 b i förordning nr 1260/99, som var tillämplig för perioden 2000–2006, till skillnad från i artikel 24.2 i förordning nr 4253/88, uttryckligen anges att kommissionen får ”utföra de finansiella korrigeringar som krävs” om det visar sig att det finns ”allvarliga brister i förvaltnings- eller kontrollsystemen som kan leda till systembetingade oegentligheter” (artikel 39.2 c). Därefter anges i samma punkt att dessa korrigeringar består i att ”helt eller delvis dra in fondernas bidrag till den berörda stödformen” och kommissionen ska när den beslutar om med vilket belopp korrigeringen ska göras ”ta hänsyn till oegentlighetens eller ändringens art och omfattning och till de finansiella effekterna av bristerna i medlemsstaternas förvaltnings- eller kontrollsystem”, varvid ”proportionalitetsprincipen” ska respekteras.
77.
Enligt den tyska regeringen följer det således av såväl ordalydelsen av artikel 24.2 i förordning nr 4253/88 som de bestämmelser som därefter har tillämpats inom detta område att den förstnämnda bestämmelsen inte medger att extrapoleringsmetoden används.
78.
Mot dessa argument kan följande anföras: För det första ska artikel 24 i förordning nr 4253/88 tolkas jämförd med den föregående artikeln. För det andra är den efterföljande utvecklingen avseende de bestämmelser som är tillämpliga inom detta område inte avgörande för tolkningen av de här aktuella bestämmelserna.
a) Systematiken i artiklarna 23 och 24 i förordning nr 4253/88
79.
Enligt min uppfattning blir artiklarna 23 och 24 i förordning nr 4253/88 bara meningsfulla om de uppfattas som ett system som just är uppbyggt kring begreppet ”oegentlighet”. I artikel 23.1 föreskrivs att medlemsstaterna är skyldiga att vidta nödvändiga åtgärder för att kontrollera att de verksamheter som finansieras av unionen har genomförts korrekt, för att förhindra och beivra oegentligheter och återkräva medel som förlorats till följd av överträdelse eller försummelse. (
20
) Det handlar med andra ord om att skapa ett system för finansiell kontroll som kan säkerställa att unionens medel används på rätt sätt.
80.
Om medlemsstaterna inte uppfyller denna skyldighet, antingen på grund av att de inte inrättar ett lämpligt kontrollsystem eller inte använder det på rätt sätt i ett visst fall, gör de sig skyldiga till en uppenbar oegentlighet. I det förstnämnda fallet borde den unionsrättsliga reaktionen vara en talan om fördragsbrott, (
21
) medan den relevanta reaktionen i det sistnämnda fallet enligt min uppfattning endast kan vara att avbryta eller nedsätta stödet i enlighet med artikel 24.2 i förordning nr 4253/88.
81.
Att det finns vissa brister i det kontrollsystem som en medlemsstat har inrättat är ett av de fall då det kan uppstå allvarliga tvivel om huruvida ett visst finansiellt stöd från unionen är berättigat. Det är sådana fall som avses i artikel 24.1 i förordning nr 4253/88 med formuleringen ”[o]m en verksamhet eller åtgärd endast förefaller berättigad till en del av det tilldelade stödet”. Om så är fallet ska kommissionen enligt samma bestämmelse genomföra en ”lämplig granskning av fallet inom ramen för partnerskapet och särskilt begära att medlemsstaten ... framlägger sina kommentarer inom en fastställd tidsgräns”.
82.
Efter en sådan granskning får kommissionen enligt artikel 24.2 i förordning nr 4253/88 ”nedsätta eller avbryta stödet till den berörda verksamheten eller åtgärden om granskningen visar någon oegentlighet eller väsentlig förändring som påverkar villkoren för att genomföra verksamheten eller åtgärden”. Enligt min uppfattning påverkar en oegentlighet i kontrollsystemet för ett finansiellt stöd från unionen i avsevärd mån villkoren för att genomföra den verksamhet eller den åtgärd för vilken stödet beviljats. Det är kanske den typ av oegentlighet som mest direkt påverkar dessa villkor.
83.
Jag finner således inget skäl att hävda att de oegentligheter som bygger på underlåtenhet att fullgöra de skyldigheter som föreskrivs i artikel 23.1 i förordning nr 4253/88 inte kan innefattas i de oegentligheter som motiverar ett avbrytande eller en nedsättning av stödet i enlighet med artikel 24.2 i samma förordning. Denna omständighet motiverar som framgår nedan att extrapoleringsmetoden används, eftersom oegentligheter i ett system på grund av sin natur kan påverka alla verksamheter som systemet omfattar och när det väl har konstaterats att det rör sig om systembetingade brister kan de bara åtgärdas om samtliga verksamheter omfattas.
b) De senare bestämmelserna och deras relevans för tolkningen av artikel 24.2 i förordning nr 4253/88
84.
Som den tyska regeringen har påpekat anges det i de bestämmelser som är tillämpliga för perioden 2000–2006 uttryckligen att kommissionen får ”utföra de finansiella korrigeringar som krävs” om det visar sig att det finns ”allvarliga brister i förvaltnings- eller kontrollsystemen som kan leda till systembetingade oegentligheter” (artikel 39.2 c och 39.3 b i förordning nr 1260/99). Det innebär emellertid inte att det enligt den tidigare bestämmelsen inte var möjligt att förfara på samma sätt, även om det då skedde med stöd av en befogenhet som skulle anses underförstådd med hänsyn till det system som artiklarna 23 och 24 i förordning nr 4253/88 utgjorde. (
22
)
85.
Så har även domstolen uppfattat det då den slog fast att de riktlinjer som slogs fast i kommissionens dokument av den 15 oktober 1997 med titeln ”Finansiella nettokorrigeringar i samband med tillämpningen av artikel 24 i förordning nr 4253/88” (
23
) och som tillämpades i de här aktuella målen, anger ”de huvudsakliga riktlinjer som kommissionen kommer att grunda sig på när den, med stöd av artikel 24 ..., senare fattar individuella beslut, vars lagenlighet den berörda medlemsstaten kan ifrågasätta vid unionsdomstolen”. (
24
) I punkterna 5 och 6 i det dokumentet behandlas uttryckligen finansiella korrigeringar vid oegentligheter som visar på systembetingade brister beträffande styrning, kontroll och revision. Vilka risker som sådana oegentligheter medför kan med hänsyn till de bakomliggande bristernas karaktär bara bestämmas med hjälp av extrapoleringsmetoden.
86.
Mot detta kan inte göras gällande att kommissionen härigenom, i stället för att tolka den behörighet som tillkommer den enligt artikel 24.2 i förordning nr 4253/88 tillväller sig en behörighet som bestämmelsen i själva verket inte ger den. Även här slog domstolen med avseende på riktlinjerna i dokumentet ”Finansiella korrigeringar” fast att ”inget hindrar ... att kommissionen, för att fullt ut ta ansvar för den behörighet som anges i föregående punkt,[ (
25
) ] antar interna riktlinjer om finansiella nettokorrigeringar i samband med tillämpningen av artikel 24 i förordningen om samordning och uppdrar åt de berörda avdelningarna att tillämpa riktlinjerna”. (
26
)
87.
För övrigt är skillnaderna mellan den modell som var tillämplig för perioden 2000–2006 och den som här är i fråga inte så stora när det gäller en av de känsligaste aspekterna av frågan, nämligen medlemsstaternas möjligheter att tillvarata sina rättigheter och intressen.
88.
Förbundsrepubliken Tyskland har här med rätta påpekat att systemet i förordning nr 1260/99 garanterar att medlemsstaterna får möjlighet att lägga fram anmärkningar och hålla överläggningar med kommissionen när de inte instämmer med kommissionens anmärkningar, vilket tvingar båda parter att ”i ett samarbete grundat på partnerskapet” (artikel 39.2 andra stycket) anstränga sig för att nå en uppgörelse. En sådan garanti är emellertid inte utesluten i artikel 24 i förordning 4253/88, i vilken det i punkt 1 anges att kommissionen ska genomföra en lämplig granskning av fallet ”inom ramen för partnerskapet” och på grundval av medlemsstatens kommentarer. Så har skett i de två fall som det aktuella målet avser och det finns inte minsta grund för att hävda att det föreligger misstankar om att de nationella myndigheterna inte skulle ha fått möjlighet att försvara sig mot kommissionens agerande.
89.
Till detta ska läggas att kommissionen har agerat i enlighet med de riktlinjer som fastställts i de ovannämnda ”finansiella nettokorrigeringarna”, vilka är allmänt kända och med avseende på vilka domstolen har slagit fast att de ”[n]är kommissionen fattar beslut med stöd av denna bestämmelse bidrar ... till att säkerställa att medlemsstaterna eller de myndigheter som de utser behandlas lika i liknande situationer” och ”dessutom [kan] öka öppenheten vad gäller individuella beslut som riktar sig till medlemsstaterna”. (
27
) Där anges således, som ovan nämnts, ”de huvudsakliga riktlinjer som kommissionen kommer att grunda sig på när den, med stöd av artikel 24 …, senare fattar individuella beslut vars lagenlighet den berörda medlemsstaten kan ifrågasätta vid domstolen”, (
28
) vilket i slutänden innebär att den berörda medlemsstatens rätt till ett effektivt rättsmedel inte ska drabbas.
90.
Jag anser således att tribunalen inte gjorde fel då den slog fast att ”de ekonomiska förlusterna för unionens budget ... ska korrigeras helt, eftersom varje underlåtenhet att göra så skulle strida mot principen om en sund ekonomisk förvaltning, som kommissionen och medlemsstaterna måste följa enligt artikel 274 EG. Kommissionen måste således ha rätt att nedsätta stödet i en omfattning som svarar mot oegentlighetens omfattning, vilken kommissionen fastställer inom ramen för det kontradiktoriska förfarandet enligt artikel 24.1 i förordning nr 4253/88.” (
29
)
91.
Tribunalen gjorde heller inte fel då den slog fast att nedsättningsbeslutet måste återspegla det faktum att oegentligheterna har varit systematiska och att med hänsyn till att ”kommissionen ... inte [har] tillgång till information om samtliga kontroller som den berörda medlemsstaten har genomfört ... utgör extrapoleringsmetoden det lämpligast medlet för att garantera de syften som eftersträvas med artikel 24.2 i förordning nr 4253/88”. (
30
)
92.
Eftersom kommissionen inte själv utför den finansiella kontrollen av stöden, och inte har tillgång till information om samtliga kontroller som de nationella myndigheterna har utfört, men ändå är skyldig att slå vakt om unionens samtliga budgetmedel, är det uppenbart att den bara kan fullgöra denna skyldighet om den använder sig av en metod som liksom extrapolering gör det möjligt att tillämpa resultaten av de selektiva kontroller som kommissionen får göra på samtliga stöd. För de ofullständiga och selektiva kontroller som kommissionen utför ska med andra ord en motsvarande metod av samma karaktär tillämpas. Det innebär som framgår nedan att den metoden ska användas med vederbörliga garantier vad beträffar tillförlitligheten när resultaten tillämpas på samtliga stöd.
93.
Om det i princip godtas att extrapoleringsmetoden är lämplig för att göra finansiella korrigeringar med anknytning till ERUF, är frågan huruvida den i förevarande fall har tillämpats rättsenligt.
2. Tillämpningen av extrapoleringsmetoden i förevarande fall
94.
Förbundsrepubliken Tyskland har gjort gällande att tribunalen gjorde en felaktig rättstillämpning då den slog fast att de korrigeringar som gjordes i respektive fall med hjälp av extrapoleringsmetoden var korrekta.
a) Mål C‑549/12 P
95.
Vad beträffar den dom som har överklagats i mål C‑549/12 P menar de tyska myndigheterna att kommissionen mot bakgrund av att unionens budget inte har påverkats negativt borde ha uteslutit den felaktiga bokföringen av enskilda projekt, vars extrapolering skulle leda till en överkompensation för unionen och strida mot proportionalitetsprincipen. Vidare menar den tyska regeringen att kommissionen inte utan en uttrycklig och detaljerad motivering borde ha tagit avstånd från revisionsrättens uppfattning att vissa oegentligheter inte är systematiska.
96.
Vad beträffar den förstnämnda invändningen kan det konstateras att som framgår av punkterna 51–53 i den överklagade domen var de fem projekten vars bokföring enligt den tyska regeringen inte påverkade unionens budget negativt stödberättigade som ingående i åtgärd 1.1, medan de i själva verket bokfördes felaktigt som ingående i åtgärd 2.1, samtidigt som den frist hade löpt ut inom vilken det var möjligt att hänföra projekten till den ena eller den andra åtgärden.
97.
Som framgår av punkt 52 i den överklagade domen ”räcker det emellertid att det har förekommit oegentligheter för att en finansiell korrigering ska ske, utan att gemenskapsbudgeten måste ha påverkats negativt i finansiellt avseende på ett precist angivet sätt”. Det innebär inte nödvändigtvis att tribunalen har ansett att budgeten inte har påverkats negativt på ett precist angivet sätt. I punkt 50 slog tribunalen tvärtom fast att ett visst projekt (Tralag Landmaschinen) hade erhållit en kompletterande finansiering med 15 procent som det inte var berättigat till. De andra fyra programmen hade också varit stödberättigade om de hade hänförts till åtgärd 1.1, men de kunde inte vara det i åtgärd 2.1, trots att de erhöll stöd som ingående i denna åtgärd. Denna oegentlighet medförde att stöd utbetalades till projekt som visserligen i teorin var stödberättigade, men som i praktiken bara kunde vara det om vissa av unionen fastställda villkor var uppfyllda och vilka medlemsstaten var skyldig att säkerställa efterlevnaden av. Enligt min uppfattning innebär det en uppenbar negativ påverkan på gemenskapsbudgeten, från vilken stöd har betalats ut som inte uppfyllde de fastställda villkoren.
98.
Även om man godtar att de projekt som den tyska regeringen har pekat på inte skulle ha medfört någon negativ påverkan i finansiellt avseende på ett precist angivet sätt, så innebär det inte att de inte kan bli föremål för extrapolering. Extrapoleringen avser inte, såsom Förbundsrepubliken Tyskland hävdat, effekten av en oegentlighet i finansiellt hänseende utan oegentligheten som sådan. Projekten i fråga kanske inte medförde någon effekt i finansiellt hänseende på ett precist angivet sätt, men i samtliga fall förelåg en allvarlig oegentlighet, nämligen att det inte rörde sig om små och medelstora företag och att de därmed inte uppfyllde ett av de viktigaste villkoren för stödet.
99.
Således anser jag att tribunalen hade rätt då den i punkt 66 i den överklagade domen slog fast att ”företag felaktigt [har] bokförts som små och medelstora företag, trots att de inte är det, på ett systematiskt sätt, eftersom detta visar på bristande styrning, kontroll eller revision, vilket har visat sig flera gånger och därför med största sannolikhet har förekommit i en rad liknande fall.[ (
31
) ] Kommissionen har således med rätta ansett att den omständigheten att företag har bokförts som små och medelstora företag, trots att de inte är det, ska anses som systematiska oegentligheter.”
100.
Jag anser även här att kommissionen inte var bunden av revisionsrättens uppfattning, eftersom det enligt punkt 65 i tribunalens dom ”inte framgår av artikel 24 i förordning nr 4253/88 att kommissionen, när den utövar sin behörighet enligt denna artikel, är bunden av kontrollorganets anmärkningar. Kommissionen har tvärtom att göra sin egen bedömning av de konstaterade oegentligheterna. Det angripna beslutet motsvarar således kommissionens bedömning och inte revisionsrättens bedömning”.
101.
Förbundsrepubliken Tyskland har för övrigt egentligen inte ifrågasatt kommissionens stränga revision, utan enbart hur representativt urvalet var. Enligt den tyska regeringen borde kommissionen ha uteslutit de oegentligheter som konstaterats i projekt som enligt denna medlemsstat inte innebar någon negativ påverkan på unionens budget. Utöver denna omständighet – vilken den tyska regeringen i likhet med tribunalen ansåg irrelevant – har den tyska regeringen inte ifrågasatt att det var motiverat med en revision som på grundval av ett representativt urval visade på en oegentlighet som rimligen kan betecknas som systematisk och som därmed kan extrapoleras på samtliga projekt som erhållit stöd. Just på grund av att kommissionen har extrapolerat en oegentlighet som konstaterats med hjälp av ett representativt urval, är det uppenbart att resultatet av extrapoleringen på grund av sin karaktär måste vara proportionerligt.
b) Mål C‑54/13 P
102.
Vad beträffar den dom som har överklagats i mål C‑54/13 P har Förbundsrepubliken Tyskland gjort gällande att tribunalen gjorde en felaktig rättstillämpning då den slog fast att vissa fel rörande vissa väl preciserade och tveksamma fall var att anse som systematiska oegentligheter och då den godtog att ett olämpligt stickprovsförfarande användes. Allt detta innebar ett åsidosättande av proportionalitetsprincipen på grund av att de ekonomiska förluster som unionen verkligen hade lidit överkompenserades.
103.
Jag anser här att det är nödvändigt att påpeka att själva gränserna för överklagandet inte tillåter att domstolen prövar tribunalens bedömning av de faktiska omständigheterna om klaganden bara motsätter sig denna. (
32
)
104.
De fall som den tyska regeringen anser vara diskutabla (projekt nr 8 och nr 20) är inte det enligt kommissionen och inte heller enligt tribunalen, vilken under alla förhållanden har prövat dem tillsammans med andra och dragit slutsatsen, samt motiverat den, att de visade på ett antal systematiska oegentligheter som kunde extrapoleras. Mot bakgrund av dessa omständigheter anser jag inte att ett överklagande är ett lämpligt medel för ett rent svaromål.
105.
Vad beträffar det här tillämpade stickprovsförfarandets lämplighet har kommissionen, efter att ha upprepat att unionen mot bakgrund av fondernas delade förvaltning endast kan göra selektiva kontroller och använda sig av stickprovsförfaranden, gjort gällande att den i förevarande fall använde sig av en internationellt vedertagen metod, nämligen MUS (”monetary unit sampling”), som genom att den tillämpats på ett urval av 36 insatser (som motsvarar 32,3 procent av de deklarerade utgifterna inom ramen för den aktuella åtgärden) ger ett tillräckligt representativt urval för att en lämplig extrapolering ska kunna göras på de övriga insatserna som medfinansieras.
106.
Tribunalen delade kommissionens uppfattning i punkterna 113–115 i den överklagande domen och underströk dessutom att metoden i fråga hade utarbetats på förhand för de avslutande revisionerna av de program som medfinansierats av ERUF under programperioden 1994–1999 och att den hade tillämpats vid alla revisioner som genomförts i samtliga medlemsstater, varigenom det säkerställdes att alla behandlades på samma sätt.
107.
Enligt min uppfattning ska domstolen inte pröva denna motiverade och rimliga bedömning som tribunalen har gjort.
C. Den tredje grunden för överklagandet i mål C‑54/13 P
108.
I denna grund för överklagandet har Förbundsrepubliken Tyskland än en gång gjort gällande att artikel 24.2 i förordning nr 4253/88 bara medger korrigeringar vid konkreta och specifika oegentligheter, vilket utesluter schablonmässiga korrigeringar som i sig är obestämda och bygger på potentiella oegentligheter.
109.
Såsom kommissionen har påpekat nämns emellertid i punkt 7 i de interna riktlinjerna av den 15 oktober 1997 uttryckligen schablonmässiga korrigeringar som en metod som är nödvändig för att korrigera ”[v]issa typer av oegentligheter som inte kan åsättas något specifikt ekonomiskt värde”. Under alla förhållanden anser jag av de skäl som jag anfört som stöd för att talan ska ogillas såvitt avser de föregående grunderna, att talan inte heller kan vinna bifall såvitt avser denna grund, vilken bygger på antagandet att artikel 24.2 i förordning nr 4253/88 endast medger korrigering av konkreta oegentligheter.
110.
Vad avslutningsvis beträffar frågan huruvida kommissionens korrigeringar är oproportionerliga, anser jag att tribunalens överväganden i punkterna 128–134 i den överklagade domen inte innebär en felaktig rättstillämpning som kan prövas inom ramen för ett mål om överklagande.
111.
Jag anser således inte att talan kan vinna bifall såvitt avser denna grund.
D. Den fjärde grunden för överklagandet i mål C‑54/13
112.
Förbundsrepubliken Tyskland har avslutningsvis gjort gällande att tribunalen inte har motiverat varför den underkänt dess argument om att det inte var tillåtet att göra schablonmässiga finansiella korrigeringar.
113.
Såsom kommissionen har påpekat finns svaret på de båda frågorna i punkterna 95–108 och 128–134 i den överklagade domen.
114.
Efter att i punkt 84 i domen ha redogjort för att de tyska myndigheterna har hävdat att det i förevarande fall inte var tillåtet att använda sig av schablonmässiga korrigeringar och att extrapolera dem, svarar tribunalen i punkt 96 att artikel 24.2 i förordning nr 4253/88 ger kommissionen ”rätt att nedsätta stöd och ett stort utrymme för eget skön, utan att några gränser anges för vilka metoder som [den] kan använda för att bestämma nedsättningens omfattning”. Denna hänvisning till friheten att välja metoder innebär att det enligt tribunalen är i den bestämmelsen som den relevanta rättsliga grunden finns för att kommissionen ska kunna använda den metod som närmare bestämt har använts i det omtvistade fallet.
115.
Visserligen gör tribunalen därefter, i punkterna 97–108, en prövning av extrapoleringsmetoden, men det innebär inte att den har undvikit frågan om metoden med schablonmässiga korrigeringar. Tvärtom behandlar tribunalen den i punkterna 128–134.
116.
I det sammanhanget är det enligt min uppfattning uppenbart att den omtvistade frågan inte i första hand var huruvida metoden med schablonmässiga korrigeringar var tillåten, utan huruvida konsekvenserna av den var oproportionerliga i det aktuella fallet. Denna fråga har avgjorts av tribunalen med en formulering som man kan instämma med eller inte, men som inte kan anses vara obefogad. Talan ska därför enligt min uppfattning inte heller vinna bifall såvitt avser denna grund.
VII. Rättegångskostnader
117.
I enlighet med artikel 138.1 och artikel 140.1 i rättegångsreglerna, som enligt artikel 184.1 ska tillämpas i mål om överklagande, föreslår jag att Förbundsrepubliken Tyskland ska förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna och att Konungariket Spanien och Republiken Frankrike ska bära sina rättegångskostnader.
VIII. Förslag till avgörande
118.
Med hänsyn till vad som anförts ovan föreslår jag att domstolen meddelar följande dom:
1)
Överklagandena ogillas.
2)
Förbundrepubliken Tyskland ska ersätta rättegångskostnaderna.
3)
Konungariket Spanien och Republiken Frankrike ska bära sina rättegångskostnader.
(
1
)	Originalspråk: spanska.
(
2
)	Se exempelvis dom av den 6 oktober 1993 i mål C-55/91, Italien mot kommissionen (REG 1993, s. I-4813), av den 30 november 2000 i mål C-436/98, HMIL (REG 2000, s. I-10555), och av den 4 mars 2004 i mål C-344/01, Tyskland mot kommissionen (REG 2004, s. I-2081).
(
3
)	Rådets förordning (EEG) nr 4253/88 av den 19 december 1988 om tillämpningsföreskrifter för förordning (EEG) nr 2052/88 om strukturfondernas uppgifter och effektivitet och om samordningen av deras verksamhet dels inbördes, dels med Europeiska investeringsbankens och andra befintliga finansieringsorgans verksamhet (EGT L 374, s. 1).
(
4
)	EGT L 185, s. 9.
(
5
)	Rådets förordning (EG, Euratom) nr 2988/95 av den 18 december 1995 om skydd av Europeiska gemenskapernas finansiella intressen (EGT L 312, s. 1).
(
6
)	Kommissionens förordning (EG) nr 2064/97 av den 15 oktober 1997 om fastställande av närmare bestämmelser för genomförandet av rådets förordning (EEG) nr 4253/88 i fråga om medlemsstaternas finansiella kontroll av verksamhet som samfinansieras av strukturfonderna (EGT L 290, s. 1).
(
7
)	Rådets förordning (EG) nr 1260/1999 av den 21 juni 1999 om allmänna bestämmelser för strukturfonderna (EGT L 161, s. 1).
(
8
)	Rådets förordning (EG, Euratom) nr 1605/2002 av den 25 juni 2002 med budgetförordning för Europeiska gemenskapernas allmänna budget (EGT L 248, s. 1).
(
9
)	Kommissionens förordning (EG, Euratom) nr 2342/2002 av den 23 december 2002 om genomförandebestämmelser för rådets förordning (EG, Euratom) nr 1605/2002 (EGT L 357, s. 1).
(
10
)	Se allmänt domstolens dom av den 15 september 2005 i mål C-199/03, Irland mot kommissionen (REG 2005, s. I-8027).
(
11
)	Domen i det ovannämnda målet Irland mot kommissionen, punkt 26, med hänvisning till domstolens dom av den 6 oktober 1993 i det ovannämnda målet Italien mot kommissionen, punkt 67. Domstolen fann att denna princip, vilken ursprungligen lagts fast med avseende på EUGFJ, är tillämplig på Europeiska socialfonden.
(
12
)	Min kursivering.
(
13
)	Domen i det ovannämnda målet Irland mot kommissionen, punkt 30.
(
14
)	Dom av den 24 januari 2002 i mål C-500/99 P, Conserve Italia mot kommissionen (REG 2002, s. I-867), punkt 88.
(
15
)	Samma formuleringar återfinns i punkt 28 i den andra domen som överklagats i förevarande mål.
(
16
)	Mina kursiveringar.
(
17
)	Förslag till avgörande föredraget den 28 oktober 1999 (dom av den 6 april 2000, REG 2000, s. I‑2415), punkterna 18–24.
(
18
)	Kursivering i originalet.
(
19
)	Generaladvokat La Pergolas förslag till avgörande, punkt 21.
(
20
)	Se, för ett liknande resonemang, dom av den 21 december 2011 i mål C‑465/10, Chambre de Commerce et d’Industrie de l’Indre (REU 2011, s. I‑14081), punkt 35.
(
21
)	Detta framgår av domstolens beslut av den 11 juli 1996 i mål C-325/94 P, An Taisce och WWF UK mot kommissionen (REG 1996, s. I-3727), punkt 22.
(
22
)	I sin dom av den 22 januari 2004 i mål C-271/01, COPPI (REG 2004, s. I-1029), punkt 41, slog domstolen fast att även om det i artikel 23.1 i förordning nr 4253/88 ”inte uttryckligen föreskrivs att en medlemsstat kan återkräva ett finansiellt stöd avseende medel från EUGFJ ... [skulle] [d]enna bestämmelse ... förlora sin ändamålsenliga verkan om en medlemsstat inte skulle kunna vidta sådana åtgärder”. Det skäl som motiverar denna underförstådda befogenhet för medlemsstaterna enligt artikel 23.1 talar enligt min uppfattning för en motsvarande befogenhet för kommissionen enligt artikel 24.1, för det fall oegentligheterna inte har åtgärdats av medlemsstaterna enligt artikel 23.1 i den ovannämnda förordningen.
(
23
)	C(97) 3151 slutlig – II.
(
24
)	Domen i det ovannämnda målet Spanien mot kommissionen, punkt 33.
(
25
)	Det vill säga den som enligt artikel 24.2 ger kommissionen rätt att ”nedsätta eller avbryta stödet till den berörda verksamheten eller åtgärden, om den granskning som avses i artikel 24.1 visar någon oegentlighet eller väsentlig förändring som påverkar villkoren för att genomföra verksamheten eller åtgärden och för vilken man inte ansökt om kommissionens godkännande”. Domen i det ovannämnda målet Spanien mot kommissionen, punkt 30.
(
26
)	Domen i det ovannämnda målet Spanien mot kommissionen, punkt 31.
(
27
)	Domen i det ovannämnda målet Spanien mot kommissionen, punkt 32.
(
28
)	Domen i det ovannämnda målet Spanien mot kommissionen, punkt 33.
(
29
)	Domen som överklagats i mål C‑549/12, punkt 91. Se, för ett liknande resonemang, punkt 101 i den överklagade domen i mål C‑54/13.
(
30
)	Domen som överklagats i mål C‑549/12, punkt 95. Se, för ett liknande resonemang, punkt 106 i den överklagade domen i mål C‑54/13.
(
31
)	Min kursivering.
(
32
)	Se exempelvis domstolens dom av den 6 november 2012 i mål C‑551/10 P, Éditions Odile Jacob mot kommissionen, punkt 85.