62004CJ0033_SV
Parter
Domskäl
Domslut
Parter
I mål C-33/04,
angående en talan om fördragsbrott enligt artikel 226 EG, som väckts den 29 januari 2004,
Europeiska gemenskapernas kommission, företrädd av W. Wils och M. Shotter, båda i egenskap av ombud, med delgivningsadress i Luxemburg,
sökande,
mot
Storhertigdömet Luxemburg, företrätt av M. Thill och S. Schreiner, båda i egenskap av ombud, biträdda av A. Verheyden och F. Bimont, avocats,
svarande,
meddelar
DOMSTOLEN (andra avdelningen)
sammansatt av avdelningsordföranden C.W.A. Timmermans samt domarna R. Silva de Lapuerta, P. Kūris, G. Arestis (referent) och J. Klučka,
generaladvokat: F.G. Jacobs,
justitiesekreterare: biträdande justitiesekreteraren H. von Holstein,
efter det skriftliga förfarandet och förhandlingen den 3 mars 2005,
och efter att den 2 juni 2005 ha hört generaladvokatens förslag till avgörande,
följande
Dom
Domskäl
1. Europeiska gemenskapernas kommission har yrkat att domstolen skall fastställa att Storhertigdömet Luxemburg har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt
– artikel 7.5 i Europaparlamentets och rådets direktiv 97/33/EG av den 30 juni 1997 om samtrafik inom telekommunikation i syfte att säkerställa samhällsomfattande tjänster och samverkan genom tillämpning av principerna om tillhandahållande av öppna nät (ONP) (EGT L 199, s. 32) genom att inte låta ett fristående behörigt organ kontrollera att kostnadsredovisningssystemen efterlevs och genom att inte offentliggöra en redogörelse för efterlevnaden beträffande åren 1998 och 1999, och
– artikel 18.1 och 18.2 i Europaparlamentets och rådets direktiv 98/10/EG av den 26 februari 1998 om tillhandahållande av öppna nätverk (ONP) för taltelefoni och samhällsomfattande tjänster för telekommunikation i en konkurrensutsatt miljö (EGT L 101, s. 24) genom att i praktiken inte på ett korrekt sätt tillämpa de bestämmelser som antagits för att genomföra nämnda artikel vad gäller dels den kontroll av efterlevnaden av kostnadsredovisningssystemet som skall genomföras av den nationella regleringsmyndigheten eller något annat behörigt organ som är fristående från teleorganisationen och som är godkänt av den nationella regleringsmyndigheten, dels den redogörelse för efterlevnaden som skall offentliggöras varje år.
Tillämpliga bestämmelser
De gemenskapsrättsliga bestämmelserna
Tidigare gällande bestämmelser
– Direktiv 97/33
2. I direktiv 97/33 fastslås enligt artikel 1 ett regelverk för att inom gemenskapen säkerställa samtrafik mellan telenät och särskilt samverkan mellan tjänster samt att tillhandahålla samhällsomfattande tjänster i en miljö med öppna, konkurrensutsatta marknader. Enligt artikel 2 i direktivet avses med ”samtrafik” den fysiska och logiska sammankopplingen av telenät som används av samma eller en annan organisation för att göra det möjligt för en organisations användare att kommunicera med samma eller en annan organisations användare eller för att få tillgång till tjänster som erbjuds av en annan organisation.
3. I artikel 7 i nämnda direktiv, med rubriken ”Principer för samtrafiksavgifter och kostnadsredovisningssystem”, föreskrivs följande:
”1. Medlemsstaterna skall säkerställa att bestämmelserna i punkt[erna] 2–6 tillämpas på de organisationer som driver de allmänt tillgängliga telenät eller allmänt tillgängliga teletjänster … som nationella regleringsmyndigheter har anmält att de har ett betydande inflytande på marknaden.
2. Avgifterna för samtrafik skall följa principerna om öpp[enh]et och kostnadsorientering. Bevisbördan för att avgifterna härrör från verkliga kostnader som inkluderar en rimlig avkastningsgrad på investerat kapital skall ligga hos den organisation som tillhandahåller samtrafik med sin utrustning. Nationella regleringsmyndigheter kan ålägga en organisation att fullständigt styrka sina samtrafiksavgifter och, när så är lämpligt, kräva att avgifterna justeras. …
3. Nationella regleringsmyndigheter skall säkerställa att ett referensanbud om samtrafik offentliggörs … Detta referensanbud skall innehålla en beskrivning av den offererade samtrafiken uppdelad i komponenter enligt marknadens behov och därmed sammanhängande villkor inklusive taxor.
Olika taxor och villkor för samtrafik får fastställas för olika kategorier av organisationer som har tillstånd att tillhandahålla telenät och teletjänster, där sådana skillnader objektivt kan motiveras på grundval av den typ av samtrafik som tillhandahålls och/eller de aktuella nationella villkoren för tillståndsgivning. Den nationella regleringsmyndighete[n] skall säkerställa att sådana skillnader inte leder till en snedvridning av konkurrensen och i synnerhet att organisationen tillämpar lämpliga taxor och villkor för samtrafiken när den tillhandahåller samtrafik för sina egna tjänster eller för de tjänster som tillhandahålls av dess dotterbolag eller partner …
Den nationella regleringsmyndigheten skall ha möjlighet att ändra referensanbudet om samtrafik när detta är motiverat.
…
5. … kommissionen [skall] fastställa rekommendationer för kostnadsredovisningssystem och särredovisning i samband med samtrafik. De nationella regleringsmyndigheterna skall säkerställa att organisationernas kostnadsredovisningssystem är lämpliga för att uppfylla kraven i denna artikel och att de dokumenteras tillräckligt detaljerat i enlighet med bilaga 5.
De nationella regleringsmyndigheterna skall säkerställa att en beskrivning av kostnadsredovisningssystemet som visar de huvudkategorier i vilka kostnader har förts samman, samt de regler som används för att allokera kostnader till samtrafik görs tillgängliga på begäran. Den nationella regleringsmyndigheten eller något annat behörigt organ som är fristående från teleorganisationen och godkän[t] av den nationella regleringsmyndigheten skall kontrollera att kostnadsredovisningssystemet efterlevs. En redogörelse för efterlevnaden skall offentliggöras varje år.
…”
4. I bilaga 5 till direktiv 97/33 anges som exempel några komponenter som ovannämnda redovisningssystem kan innehålla, nämligen använd kostnadsstandard, kostnadskomponenter i taxan för samtrafik, detaljeringsgrad i och metoder för kostnadsfördelning, särskilt behandlingen av samkostnader, samt redovisningspraxis.
5. Enligt artikel 23.1 första stycket skall medlemsstaterna sätta i kraft de lagar och andra författningar som är nödvändiga för att följa detta direktiv senast den 31 december 1997 och genast underrätta kommissionen om detta.
6. Den 8 april 1998 antog kommissionen med stöd av artikel 7.5 i direktiv 97/33 rekommendation 98/322/EG om samtrafik på en avreglerad telekommunikationsmarknad (Del 2 – Särredovisning och kostnadsredovisning) (EGT L 141, s. 6).
– Direktiv 98/10
7. Direktiv 98/10 syftar enligt artikel 1 till harmonisering av villkor för öppen och effektiv tillgång till och användning av fasta allmänt tillgängliga telefonnät och fasta allmänt tillgängliga telefonitjänster på öppna och konkurrensutsatta marknader i enlighet med principerna om tillhandahållande av öppna nät.
8. I artikel 17 i nämnda direktiv, under rubriken ”Taxeprinciper”, föreskrivs följande:
”1. Utan att det påverkar tillämpningen av de särskilda bestämmelserna i artikel 3 om överkomliga priser eller av punkt 6, skall de nationella tillsynsmyndigheterna säkerställa att organisationer som tillhandahåller taltelefonitjänster och som antingen har ett betydande inflytande på marknaden eller som har utsetts enligt artikel 5 och har ett betydande inflytande på marknaden, följer bestämmelserna i denna artikel.
2. Taxorna för användning av det fasta allmänt tillgängliga telefonnätet och de fasta allmänt tillgängliga telefonitjänsterna skall följa de grundläggande principer[na] om kostnadsorientering …
3. Utan att det påverkar bestämmelserna i artikel 7.3 i direktiv 97/33/EG om samtrafik skall taxorna för tillgång till och användning av det fasta allmänt tillgängliga telefonnätet vara oberoende av vilken typ av tillämpning som användarna genomför, såvida den inte kräver andra typer av tjänster eller tilläggstjänster.
4. Taxor för tilläggstjänster utöver tillhandahållandet av fasta allmänt tillgängliga telefonnät och fasta allmänt tillgängliga telefonitjänster skall i enlighet med gemenskapsrätten redovisas för varje tjänst för sig på ett tillräckligt tydligt sätt, så att abonnenten inte behöver betala för tilläggstjänster som inte är nödvändiga för den begärda tjänsten.
5. Taxeändringar får genomföras först efter en lämplig tidsfrist, som skall fastställas av den nationella tillsynsmyndigheten, för tillkännagivande till allmänheten.
6. En medlemsstat får, utan att det påverkar artikel 3 rörande överkomliga priser, ge sin nationella tillsynsmyndighet tillstånd att inte tillämpa punkterna 1[, 2, 3, 4 eller] 5 i denna artikel inom ett angivet geografiskt område, om det är klarlagt att det där föreligger effektiv konkurrens på marknaden för fasta allmänt tillgängliga telefonitjänster.”
9. I artikel 18.1 och 18.2 i direktiv 98/10, under rubriken ”Principer för kostnadsredovisning”, föreskrivs följande:
”1. När en organisation är ålagd att tillse att dess taxor följer principerna om kostnadsorientering i enlighet med artikel 17, skall medlemsstaterna säkerställa att sådana organisationer använder sig av system för kostnadsredovisning som lämpar sig för tillämpningen av artikel 17, samt att ett behörigt organ som är fristående från dessa organisationer kontrollerar att systemen efterlevs. De nationella tillsynsmyndigheterna skall se till att en rapport om hur redovisningssystemet efterlevs offentliggörs årligen.
2. De nationella tillsynsmyndigheterna skall säkerställa att de på begäran ges tillgång till en beskrivning av de system för kostnadsredovisning som avses i punkt 1, av vilken det framgår under vilka huvudkategorier kostnaderna bokförs och vilka regler som styr redovisningen av kostnaderna för taltelefonitjänster. De nationella tillsynsmyndigheterna skall på begäran informera kommissionen om de system för kostnadsredovisning som används av de berörda organisationerna.”
10. Enligt artikel 32.1 första stycket i detta direktiv skall medlemsstaterna vidta de åtgärder som är nödvändiga för att följa direktivet senast den 30 juni 1998 och genast underrätta kommissionen om detta.
Det nya regelverket för kommunikationer
11. Den 7 mars 2002 antog Europaparlamentet och Europeiska unionens råd fyra direktiv som utgjorde ett nytt regelverk för kommunikationer (nedan kallat det nya regelverket), nämligen direktiv 2002/19/EG om tillträde till och samtrafik mellan elektroniska kommunikationsnät och tillhörande faciliteter (tillträdesdirektiv) (EGT L 108, s. 7), direktiv 2002/20/EG om auktorisation för elektroniska kommunikationsnät och kommunikationstjänster (auktorisationsdirektiv) (EGT L 108, s. 21), direktiv 2002/21/EG om ett gemensamt regelverk för elektroniska kommunikationsnät och kommunikationstjänster (ramdirektiv) (EGT L 108, s. 33) och direktiv 2002/22/EG om samhällsomfattande tjänster och användares rättigheter avseende elektroniska kommunikationsnät och kommunikationstjänster (direktiv om samhällsomfattande tjänster) (EGT L 108, s. 51).
12. Genom artiklarna 26 och 28.1 andra stycket i direktiv 2002/21 upphävdes bland annat direktiven 97/33 och 98/10 med verkan från och med den 25 juli 2003.
13. Såsom övergångsåtgärd föreskrivs i artikel 27 första stycket i direktiv 2002/21 att medlemsstaterna skall behålla alla skyldigheter enligt nationell lagstiftning i enlighet med artikel 7 i direktiv 2002/19 och artikel 16 i direktiv 2002/22 till dess att en nationell regleringsmyndighet beslutar om dessa skyldigheter.
14. Enligt artikel 18.1 första stycket i direktiv 2002/19, artikel 28.1 första stycket i direktiv 2002/21 och artikel 38.1 första stycket i direktiv 2002/22 skall medlemsstaterna anta och offentliggöra de lagar och andra författningar som är nödvändiga för att följa dessa direktiv senast den 24 juli 2003 och genast underrätta kommissionen om detta.
15. Enligt artikel 19 i direktiv 2002/19, artikel 29 i direktiv 2002/21 och artikel 39 i direktiv 2002/22 träder dessa direktiv i kraft samma dag som de offentliggörs i Europeiska gemenskapernas officiella tidning, i förevarande fall den 24 april 2002.
– Direktiv 2002/19
16. I direktiv 2002/19 föreskrivs följande i artikel 7, som har rubriken ”Översyn av tidigare skyldigheter avseende tillträde och samtrafik”:
”1. Medlemsstaterna skall för företag som tillhandahåller allmänna kommunikationsnät och/eller kommunikationstjänster bibehålla alla de skyldigheter som avser tillträde och samtrafik och som gällde före den dag då detta direktiv träder i kraft, i enlighet med artiklarna 4, 6, 7, 8, 11, 12 och 14 i direktiv 97/33/EG, artikel 16 i direktiv 98/10/EG och artiklarna 7 och 8 i [rådets direktiv 92/44/EEG av den 5 juni 1992 om tillhandahållande av öppna nät för förhyrda förbindelser (EGT L 165, s. 27; svensk specialutgåva, område 13, volym 23, s. 45)], till dess att dessa skyldigheter har setts över och avgjorts i enlighet med punkt 3 i den här artikeln.
…
3. Medlemsstaterna skall säkerställa att de nationella regleringsmyndigheterna, så snart som möjligt efter det att detta direktiv har trätt i kraft och därefter regelbundet, genomför en marknadsanalys i enlighet med artikel 16 i direktiv 2002/21/EG (ramdirektiv) för att avgöra om dessa skyldigheter skall bibehållas, ändras eller upphävas. De parter som påverkas av sådana ändringar eller upphävanden av skyldigheter skall ges en lämplig tidsfrist.”
– Direktiv 2002/22
17. I artikel 16 i direktiv 2002/22, under rubriken ”Översyn av skyldigheterna”, stadgas följande:
”1. Fram till dess att en översyn har gjorts och ett beslut har fattats i enlighet med förfarandet i punkt 3 i denna artikel skall medlemsstaterna bibehålla samtliga skyldigheter med avseende på följande:
a) Taxor för slutkunder för tillhandahållande av tillträde till och användning av det allmänna telefonnätet enligt artikel 17 i … direktiv 98/10/EG …
b) Val eller förval av nätoperatör enligt … direktiv 97/33/EG …
…
3. Medlemsstaterna skall säkerställa att de nationella regleringsmyndigheterna, så snar t som möjligt efter ikraftträdandet av detta direktiv och därefter regelbundet genomför en marknadsanalys … för att avgöra om de skyldigheter som berör slutkundsmarknaden skall behållas, ändras eller upphävas. …”
Den nationella lagstiftningen
18. Artikel 16.4 i storhertiglig förordning av den 22 december 1997 om villkoren för specifikationer vid upprättande och utnyttjande av fasta nät för telekommunikationer (Mém. A 1997, s. 3308), artikel 22.5 i storhertiglig förordning av den 22 december 1997 om villkoren för specifikationer vid upprättande och utnyttjande av fasta nät för telekommunikationer och telefonitjänster (Mém. A 1997, s. 3313) och artikel 16.3 i storhertiglig förordning av den 2 juli 1998 om villkoren för specifikationer för utnyttjande av telefonitjänster (Mém. A 1998, s. 976), i dess lydelse enligt storhertiglig förordning av den 18 april 2001 (Mém. A 2001, s. 1114) (nedan kallad den storhertigliga förordningen av den 18 april 2001), innehåller en identisk bestämmelse med följande lydelse:
”Efterlevnaden av systemen kontrolleras och intygas av ett behörigt organ som är fristående från nyttjaren. Intyget offentliggörs årligen i nyttjarens årliga verksamhetsberättelse.”
Det administrativa förfarandet
19. Efter att ha underrättat kommissionen om telekommunikationslagen av den 21 mars 1997 (loi sur les télécommunications, Mém. A, 1997, s. 761), som bland annat innebar att det den 2 juni 1997 upprättades en regleringsmyndighet med beteckningen Institut luxembourgeois des télécommunications (nedan kallad ILT), senare ”Institut luxembourgeois de régulation” (nedan kallad ILR), har de luxemburgska myndigheterna genom skrivelser av den 23 januari 1998 och den 10 juli 1998 delgett ovannämnda tre storhertigliga förordningar av den 22 december 1997 och den 2 juli 1998. Enligt dessa myndigheter syftar nämnda förordningar bland annat till att införliva direktiven 97/33 och 98/10.
20. Genom skrivelse av den 9 mars 2000 uppmärksammade kommissionen de luxemburgska myndigheterna på de krav som ställs i de tillämpliga gemenskapsrättsliga bestämmelserna om telekommunikationer, särskilt principerna om kostnadsorientering och öppenhet avseende teletaxorna. Kommissionen begärde bland annat upplysningar om kostnadsredovisningssystemen, vilka krävs enligt artikel 7.5 i direktiv 97/33 och artikel 18.2 i direktiv 98/10, i förekommande fall upplysningar om vilket det behöriga organ som avses i artikel 7.5 i direktiv 97/33 och artikel 18.1 i direktiv 98/10 är samt en kopia av den årliga redogörelsen för efterlevnaden beträffande räkenskapsåret 1998, och om dessa räkenskaper finns tillgängliga, beträffande år 1999.
21. Genom skrivelse av den 8 juni 2000 svarade de luxemburgska myndigheterna på ovannämnda skrivelse.
Direktiv 97/33
22. Den 30 april 2001 skickade kommissionen en formell underrättelse till den luxemburgska regeringen där den hävdade att Storhertigdömet Luxemburg hade underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt artikel 7.5 i direktiv 97/33 avseende den kontroll av efterlevnaden av kostnadsredovisningssystemet som skall genomföras av den nationella regleringsmyndigheten eller något annat behörigt organ. Dessutom ansåg kommissionen att de bestämmelser som delgetts inte var tillräckligt tydliga beträffande skyldigheten att årligen offentliggöra en redogörelse för efterlevnaden, och den konstaterade att något årligt offentliggörande av en sådan redogörelse under alla omständigheter inte hade skett.
23. I sin svarsskrivelse av den 13 juli 2001 bifogade de luxemburgska myndigheterna den storhertigliga förordningen av den 18 april 2001 och uppgav att då bestämmelserna i förordningen rörande intygande och offentliggörande av efterlevnaden av kostnadsredovisningssystemet införts med verkan från den 6 maj 2001, skulle de första intygen om efterlevnad offentliggöras tidigast i operatörernas årsrapporter för verksamhetsåret 2000 och senast i rapporterna för år 2001.
24. Efter att ha granskat nämnda förordning, avgav kommissionen den 21 mars 2002 ett motiverat yttrande (nedan kallat det motiverade yttrandet av den 21 mars 2002), vari konstaterades att Storhertigdömet Luxemburg hade underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt artikel 7.5 i direktiv 97/33 avseende dels den kontroll av efterlevnaden av kostnadsredovisningssystemet som skall genomföras av den nationella regleringsmyndigheten eller något annat behörigt organ, dels det årliga offentliggörandet av ett intyg om efterlevnaden för åren 1998 och 1999. Kommissionen uppmanade vidare medlemsstaten i fråga att vidta nödvändiga åtgärder för att rätta sig efter det motiverade yttrandet inom en tidsfrist på två månader räknat från mottagandet av nämnda yttrande.
25. I sin svarsskrivelse av den 17 maj 2002 vidhöll de luxemburgska myndigheterna sin ståndpunkt att den skyldighet att utfärda intyg och offentliggöra dessa som avses i artikel 7.5 i direktiv 97/33 numera har genomförts genom den storhertigliga förordningen av den 18 april 2001. I samma skrivelse erinrades om att bestämmelserna i denna förordning saknade retroaktiv verkan.
Direktiv 98/10
26. Den 21 mars 2002 sände kommissionen en formell underrättelse till den luxemburgska regeringen, vari den anförde att Storhertigdömet Luxemburg hade underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt artikel 7.5 i direktiv 97/33 och artikel 18.1 i direktiv 98/10. Enligt kommissionen hade efterlevnaden av kostnadsredovisningssystemet inte kontrollerats, och det hade ännu inte offentliggjorts någon redogörelse för eller något intyg om efterlevnaden för räkenskapsåret 2000.
27. I sin svarsskrivelse av den 28 maj 2002 påpekade de luxemburgska myndigheterna återigen att den kontroll av efterlevnaden av kostnadsredovisningssystemet som skall genomföras av en nationell regleringsmyndighet eller någon annan fristående behörig myndighet och det årliga offentliggörandet av redogörelsen för efterlevnaden numera regleras genom den storhertigliga förordningen av den 18 april 2001.
28. Då kommissionen inte var nöjd med dessa upplysningar, avgav den den 11 juli 2003 ett motiverat yttrande (nedan kallat det motiverade yttrandet av den 11 juli 2003), där den klandrade Storhertigdömet Luxemburg för att i praktiken inte på ett korrekt sätt ha tillämpat de bestämmelser som antagits för att genomföra artikel 18.1 och 18.2 i direktiv 98/10 vad gäller dels den kontroll av efterlevnaden av kostnadsredovisningssystemet som skall genomföras av den nationella regleringsmyndigheten eller någon annan behörig instans som är fristående från teleorganisationen och godkänd av den nationella regleringsmyndigheten, dels den redogörelse för efterlevnaden som skall offentliggöras varje år. Kommissionen uppmanade vidare medlemsstaten i fråga att vidta nödvändiga åtgärder för att rätta sig efter det motiverade yttrandet inom en tidsfrist på två månader räknat från mottagandet av nämnda yttrande.
29. I sin svarsskrivelse av den 1 oktober 2003 framhöll de luxemburgska myndigheterna att bestämmelserna i artikel 7.5 i direktiv 97/33 och artikel 18.1 och 18.2 i direktiv 98/10 hade införlivats genom den storhertigliga förordningen av den 18 april 2001. Myndigheterna överlämnade dessutom ILR:s rapport om riktlinjer för särredovisning som hade offentliggjorts den 6 maj 2002. De luxemburgska myndigheterna avslutade sin svarsskrivelse på följande sätt:
”Efter att ha läst den senaste verksamhetsrapporten från post- och telekommunikationsföretaget [EPT], konstaterar regleringsmyndigheten att det intyg som krävs enligt tillämpliga bestämmelser saknas. [ILR] har därför utfärdat ett föreläggande för företaget och kommer om nödvändigt att ålägga detta administrativa påföljder på grund av att företaget inte iakttagit sina skyldigheter enligt gällande bestämmelser.”
30. Då kommissionen varken var nöjd med detta svar eller med innehållet i skrivelsen av den 17 maj 2002, beslutade den att väcka förevarande talan.
31. I dom av den 10 mars 2005 i mål C-236/04, kommissionen mot Luxemburg (ej publicerad i rättsfallssamlingen), fastställde domstolen att Storhertigdömet Luxemburg hade underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt direktiven 2002/19–2002/22 genom att inte anta de lagar och andra författningar som var nödvändiga för att följa dessa direktiv.
Parternas yrkanden
32. Kommissionen har yrkat att domstolen skall
– fastställa att Storhertigdömet Luxemburg har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt direktiv 97/33 genom att inte låta ett fristående behörigt organ kontrollera att redovisningssystemen efterlevs och genom att inte offentliggöra en redogörelse för efterlevnaden beträffande åren 1998 och 1999, i enlighet med artikel 7.5 i detta direktiv, och
– fastställa att Storhertigdömet Luxemburg har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt direktiv 98/10 genom att i praktiken inte på ett korrekt sätt tillämpa bestämmelserna om den kontroll av efterlevnaden av kostnadsredovisningssystemet som skall genomföras av den nationella regleringsmyndigheten eller någon annan behörig instans som är fristående från teleorganisationen och godkänd av den nationella regleringsmyndigheten, i enlighet med artikel 18.1 och 18.2 i nämnda direktiv.
33. Den luxemburgska regeringen har yrkat att domstolen skall
– i första hand avvisa talan,
– i andra hand ogilla talan, och
– förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna.
Talan
Upptagande till sakprövning
34. Den luxemburgska regeringen har i sitt svaromål hävdat att det föreligger två olika rättegångshinder. Det första är att kommissionen inte har ett berättigat intresse av att få saken prövad och det andra att rätten till försvar har åsidosatts under det administrativa förfarandet.
35. Innan domstolen tar ställning i frågan om rättegångshinder skall den inledningsvis uttala sig om föremålet för talan.
36. Det följer av fast rättspraxis att föremålet för en talan som har väckts med stöd av artikel 226 EG avgränsas genom det administrativa förfarande som avses i denna bestämmelse. Talan måste alltså avse samma skäl och grunder som det motiverade yttrandet (se dom av den 16 juni 2005 i mål C-456/03, kommissionen mot Italien, REG 2005, s. I‑0000, punkt 35 och där angiven rättspraxis).
37. Kravet att en talan som väcks med stöd av artikel 226 EG skall avgränsas genom det administrativa förfarande som avses i samma bestämmelse är dock inte så långtgående att det i samtliga fall måste råda fullständig överensstämmelse mellan anmärkningarna i den formella underrättelsen, det motiverade yttrandet och yrkandena i ansökan, under förutsättning att tvisteföremålet inte har utvidgats eller ändrats (se domen i det ovannämnda målet kommissionen mot Italien, punkt 39, och dom av den 14 juli 2005 i mål C-433/03, kommissionen mot Tyskland, REG 2005, s. I-0000, punkt 28).
38. Vad beträffar direktiv 97/33 kritiserade kommissionen i det motiverade yttrandet av den 21 mars 2002 Storhertigdömet Luxemburg för att inte ha uppfyllt sina skyldigheter enligt artikel 7.5 i detta direktiv beträffande åren 1998 och 1999. Denna anmärkning är identisk med den första anmärkningen i den ansökan genom vilket talan väcktes vid domstolen.
39. Det skall följaktligen slås fast att det fördragsbrott som avser direktiv 97/33 rör åsidosättande av de skyldigheter som åligger Storhertigdömet Luxemburg enligt artikel 7.5 i detta direktiv för åren 1998 och 1999.
40. Vad beträffar direktiv 98/10 kritiserade kommissionen i det motiverade yttrandet av den 11 juli 2003 Storhertigdömet Luxemburg för att inte ha uppfyllt sina skyldigheter enligt artikel 18.1 och 18.2 i detta direktiv, utan att ange någon referensperiod. I yttrandet angavs bland annat att ”någon kontroll av efterlevnaden hitintills inte har skett”. I sin ansökan har kommissionen tagit upp samma anmärkning, fortfarande utan att ange den period då den ansåg att medlemsstaten i fråga hade underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt bestämmelserna i nämnda artikel.
41. Framställningen av anmärkningarna i kommissionens motiverade yttrande och ansökan leder dock inte till slutsatsen att det påstådda fördragsbrottet omfattar hela perioden från år 1998 – det år då direktiv 98/10 trädde i kraft – till år 2002, det sista året före det motiverade yttrandet. Det framgår tydligt av det administrativa förfarandet, bland annat av den formella underrättelsen av den 21 mars 2002, att det påstådda fördragsbrottet i huvudsak avser år 2000. Under dessa förhållanden och då det inte finns några andra uppgifter om saken, kan föremålet för talan avseende direktiv 98/10 inte gå utöver vad som angetts i denna formella underrättelse.
Huruvida det saknas berättigat intresse av att få saken prövad
42. Den luxemburgska regeringen har för det första gjort gällande att förevarande talan inte kan tas upp till sakprövning, eftersom det påstådda fördragsbrottet hade upphört vid utgången av den frist som angavs i det motiverade yttrandet av den 11 juli 2003, med tanke på att direktiv 98/10 då inte längre var i kraft. Vad beträffar direktiv 97/33 hade gemenskapslagstiftaren redan antagit det nya regelverket innan den avgav det motiverade yttrandet av den 21 mars 2002. När förevarande talan väcktes hade det påstådda fördragsbrottet dessutom redan upphört, eftersom den föreskrivna fristen för införlivande av det nya regelverket hade löpt ut. Den rättspraxis enligt vilken kommissionen, när en ändring av gemenskapsrätten sker under det administrativa förfarandets gång, kan göra gällande ett åsidosättande av sådana skyldigheter som härrör från den ursprungliga versionen av en gemenskapsrättsakt som senare ändrats eller upphävts och som kvarstår genom de nya bestämmelserna (dom av den 12 juni 2003 i mål C‑363/00, kommissionen mot Italien, REG 2003, s. I-5767, punkt 22) är enligt den luxemburgska regeringen inte tillämplig i detta fall.
43. Domstolen erinrar i detta avseende om att förekomsten av ett fördragsbrott, inom ramen för en talan som väcks med stöd av artikel 226 EG, enligt domstolens rättspraxis skall bedömas utifrån den gemenskapslagstiftning som var i kraft då den tidsfrist löpte ut som kommissionen hade föreskrivit för att medlemsstaten i fråga skulle rätta sig efter dess motiverade yttrande (se dom av den 10 september 1996 i mål C-61/94, kommissionen mot Tyskland, REG 1996, s. I‑3989, punkt 42, och av den 9 november 1999 i mål C-365/97, kommissionen mot Italien, REG 1999, s. I-7773, punkt 32, samt domen av den 12 juni 2003 i det ovannämnda målet kommissionen mot Italien, punkt 21).
44. Vad gäller direktiv 97/33 uppmanade kommissionen i det motiverade yttrandet av den 21 mars 2002 Storhertigdömet Luxemburg att vidta nödvändiga åtgärder för att uppfylla sina skyldigheter enligt artikel 7.5 i detta direktiv inom en frist på två månader räknat från mottagandet av nämnda yttrande, särskilt skyldigheterna som avser kravet på att den nationella regleringsmyndigheten eller ett annat fristående behörigt organ skulle kontrollera efterlevnaden av kostnadsredovisningssystemet samt det årliga offentliggörandet av en redogörelse om efterlevnaden för åren 1998 och 1999.
45. Eftersom direktiv 97/33 upphävts genom direktiv 2002/21 med verkan från och med den 25 juli 2003, är det uppenbart att de anmärkningar som kommissionen framfört i förevarande mål avser gemenskapslagstiftning som fortfarande var i kraft vid utgången av den frist som angavs i det motiverade yttrandet av den 21 mars 2002.
46. De argument som svaranden framfört i detta fall kan därför inte utgöra rättegångshinder eftersom talan avser en underlåtenhet att uppfylla de skyldigheter som följer av artikel 7.5 i direktiv 97/33, som Storhertigdömet Luxemburg inte införlivat inom den frist som föreskrivits i nämnda motiverade yttrande.
47. Vad gäller direktiv 98/10 uppmanade kommissionen i det motiverade yttrandet av den 11 juli 2003 Storhertigdömet Luxemburg att vidta nödvändiga åtgärder för att uppfylla sina skyldigheter enligt artikel 18.1 och 18.2 i detta direktiv inom en frist på två månader räknat från mottagandet av nämnda yttrande, särskilt vad gäller dels skyldigheten för den nationella regleringsmyndigheten eller någon annat behörig instans som är fristående från teleorganisationen och godkänd av den nationella regleringsmyndigheten att kontrollera efterlevnaden av kostnadsredovisningssystemen, dels skyldigheten att årligen offentliggöra ett intyg om efterlevnad. Såsom angetts ovan i punkt 41 i denna dom, avser det påstådda fördragsbrottet år 2000.
48. Det är uppenbart att fördragsbrottet beträffande direktiv 98/10 inte rör bestämmelser som var i kraft vid utgången av fristen i det motiverade yttrandet av den 11 juli 2003. Det direktivet upphävdes genom direktiv 2002/21 med verkan från och med den 25 juli 2003, det vill säga 14 dagar efter det att kommissionen hade avgett detta motiverade yttrande. Upphävandet skedde således inom den frist på två månader som Storhertigdömet Luxemburg hade ålagts för att uppfylla sina skyldigheter enligt bestämmelserna i artikel 18.1 och 18.2 i nämnda direktiv.
49. Även om de yrkanden som ansökan innehåller i princip inte kan utvidgas till att omfatta andra fördragsbrott än dem som gjorts gällande i den formella underrättelsen och i det motiverade yttrandet, kan kommissionen ändå, när en ändring av gemenskapsrätten sker under det administrativa förfarandets gång, göra gällande att sådana skyldigheter som härrör från den ursprungliga versionen av en gemenskapsrättsakt som senare ändrats eller upphävts och kvarstår genom de nya bestämmelserna har åsidosatts. Däremot kan inte tvisteföremålet utvidgas till att avse skyldigheter som följer av nya bestämmelser som saknar motsvarighet i den ursprungliga versionen av rättsakten i fråga, eftersom det skulle innebära att de formella kraven för ett korrekt genomförande av förfarandet vid fastställelse av fördragsbrottet åsidosattes (se domen av den 12 juni 2003 i det ovannämnda målet kommissionen mot Italien, punkt 22).
50. Eftersom det nya regelverket antogs under det administrativa förfarandets gång, skall domstolen bedöma huruvida skyldigheterna enligt artikel 18.1 och 18.2 i direktiv 98/10, som upphävts, att iaktta kostn adsredovisningssystemet och att årligen offentliggöra ett intyg om efterlevnad har fullgjorts genom de relevanta bestämmelserna i det nya regelverket.
51. Enligt artiklarna 26 och 28.1 andra stycket i direktiv 2002/21 är direktiv 98/10 upphävt med verkan från och med den 25 juli 2003. Enligt artikel 27 i direktiv 2002/21 skall medlemsstaterna dock behålla alla skyldigheter enligt nationell lagstiftning i enlighet med artikel 7 i direktiv 2002/19 och artikel 16 i direktiv 2002/22 till dess att en nationell regleringsmyndighet beslutar om dessa skyldigheter.
52. I artikel 7.1 i direktiv 2002/19 stadgas att medlemsstaterna skall bibehålla alla sina tidigare skyldigheter, bland annat enligt artikel 16 i direktiv 98/10 om särskild nätanslutning.
53. I artikel 16.1 i direktiv 2002/22 föreskrivs att medlemsstaterna skall bibehålla samtliga skyldigheter med avseende bland annat på taxor för slutkunder för tillhandahållande av tillträde till och användning av det allmänna telefonnätet enligt artikel 17 i direktiv 98/10. Sistnämnda artikel rör principen om kostnadsorientering för taxor.
54. Härav följer att artikel 18.1 och 18.2 i direktiv 98/10, avseende principerna för kostnadsredovisning, som utgör föremålet för det andra yrkandet i förevarande talan, inte formellt åsyftas i de ovannämnda bestämmelserna i det nya regelverket.
55. Att det i detta fall saknas en hänvisning till artikel 18 i direktiv 98/10 i artikel 16 i direktiv 2002/22 påverkar inte medlemsstaternas skyldigheter enligt nämnda artikel 18.
56. Det framgår inte av direktiv 2002/22 att gemenskapslagstiftaren haft för avsikt att genom övergångsbestämmelserna endast bibehålla skyldigheterna enligt artikel 17 i direktiv 98/10 avseende kostnadsorienteringen för taxor och inte dem som avser kostnadsredovisningssystemet.
57. Tvärtom skall, såsom framgår av de uttryckliga hänvisningarna till artikel 17 i direktiv 98/10 som görs i artikel 18 i samma direktiv, de skyldigheter som följer av båda dessa artiklar beaktas, då principen om kostnadsorientering för taxor är nära knuten till redovisningssystemet för dessa kostnader.
58. Av vad som anförts följer att de skyldigheter som åligger medlemsstaterna enligt artikel 18.1 och 18.2 i direktiv 98/10 skall anses ha bibehållits genom de relevanta bestämmelserna i det nya regelverket.
59. Storhertigdömet Luxemburg har vid förhandlingen gjort gällande att övergångsbestämmelserna i det nya regelverket rör de skyldigheter som följer av nationell lagstiftning, inte av de omtvistade bestämmelserna i direktiv 98/10. Under dessa förhållanden anser medlemsstaten i fråga att övergångsbestämmelserna i det nya regelverket inte är relevanta vid bedömningen av huruvida det andra yrkandet i denna talan kan prövas i sak, eftersom skyldigheterna i artikel 18.1 och 18.2 i direktiv 98/10 för det aktuella året, det vill säga år 2000, inte hade införlivats genom nationella bestämmelser.
60. Detta påstående kan inte godtas. Eftersom Storhertigdömet Luxemburg i huvudsak har medgett att det inte införlivat artikel 18.1 och 18.2 i direktiv 98/10 beträffande år 2000, kan det inte åberopa sin egen underlåtenhet att uppfylla sina skyldigheter enligt de tidigare gällande bestämmelserna om telekommunikationer för att undandra sig samma skyldigheter som följer av övergångsbestämmelserna i det nya regelverket.
61. Under dessa förhållanden skall det konstateras att den anmärkning avseende bestämmelserna i artikel 18.1 och 18.2 i direktiv 98/10 som framfördes i det motiverade yttrandet och i det andra yrkandet i förevarande talan inte kan anses syfta till att utsträcka tvisteföremålet till skyldigheter som följer av de bestämmelser i detta direktiv som inte bibehållits genom det nya regelverket.
62. Vad beträffar bestämmelserna i det ovannämnda direktivet har tvisteföremålet således inte utsträckts så mycket att det påverkar rättsenligheten av denna fördragsbrottstalan.
63. Härav följer att talan kan tas upp till sakprövning även i den mån den avser Storhertigdömet Luxemburgs underlåtenhet att uppfylla sina skyldigheter enligt bestämmelserna i artikel 18.1 och 18.2 i direktiv 98/10.
64. För det andra har den luxemburgska regeringen gjort gällande att det påstådda fördragsbrottet i huvudsak endast är ett rent formellt fördragsbrott och att syftet är att få till stånd en principiell dom mot denna medlemsstat. Att talan väckts i det ovannämnda målet kommissionen mot Luxemburg har dessutom gjort det mindre relevant att vidhålla förevarande talan, och det visar att kommissionens hållning i detta mål endast motiveras av dess önskan att domstolen skall meddela en principiell dom avseende ett fördragsbrott som praktiskt taget upphört.
65. Dessa argument kan inte godtas. Det framgår av fast rättspraxis att kommissionen vid utövandet av de befogenheter som den har tilldelats enligt artikel 226 EG inte behöver visa att den har ett berättigat intresse av att få saken prövad. Kommissionen skall nämligen i gemenskapens allmänna intresse på eget initiativ övervaka medlemsstaternas tillämpning av gemenskapsrätten samt försöka få eventuella fördragsbrott fastställda för att få dessa överträdelser att upphöra (se dom av den 1 februari 2001 i mål C-333/99, kommissionen mot Frankrike, REG 2001, s. I-1025, punkt 23, och av den 2 juni 2005 i mål C-394/02, kommissionen mot Grekland, REG 2005, s. I-0000, punkterna 14 och 15 och där angiven rättspraxis).
66. Det är dessutom kommissionen som skall bedöma om det är lämpligt att väcka talan mot en medlemsstat, fastställa vilka bestämmelser medlemsstaten har åsidosatt och bedöma när den bör väcka talan vid domstolen, varvid de överväganden som ligger till grund för ett sådant val inte kan påverka frågan huruvida talan kan upptas till sakprövning (dom av den 1 juni 1994 i mål C‑317/92, kommissionen mot Tyskland, REG 1994, s. I-2039, punkt 4, och av den 18 juni 1998 i mål C-35/96, kommissionen mot Italien, REG 1998, s. I-3851, punkt 27, samt domen i det ovannämnda målet kommissionen mot Frankrike, punkt 24).
67. Det skall slutligen erinras om att kommissionen endast har att bedöma lämpligheten av att väcka och vidhålla en fördragsbrottstalan, medan domstolen är skyldig att pröva huruvida det påstådda fördragsbrottet föreligger, utan att det ankommer på domstolen att uttala sig i frågan hur kommissionen utövar sitt utrymme för skönsmässig bedömning (se dom av den 13 juni 2002 i mål C‑474/99, kommissionen mot Spanien, REG 2002, s. I-5293, punkt 25).
68. Av vad som anförts följer således att den första invändningen om rättegångshinder, att kommissionen skulle sakna berättigat intresse av att få saken prövad, skall lämnas utan bifall.
Åsidosättande av rätten till försvar i det administrativa förfarandet
69. Den luxemburgska regeringen har för det första hävdat att kommissionen inte hänvisat till övergångsbestämmelserna i det nya regelverket förrän i sin ansökan i målet och att dessa bestämmelser utgör en ny rättslig grund för påståendet om fördragsbrott. Det föreligger betydande skillnader mellan de tidigare gällande bestämmelserna och det nya regelverket. Dessutom är det inte de tidigare gällande bestämmelserna som utgör grunden för övergångsbestämmelserna, vilka i alla händelser inte kan medföra nya skyldigheter för operatörerna utöver de redan existerande. Bestämmelserna i fråga borde följaktligen ha åberopats under det administrativa förfarandet, så att den luxemburgska regeringen fått tillfälle att framföra sina synpunkter inom de tidsfrister och på det sätt som föreskrivits i de formella underrättelserna och de motiverade yttrandena. Eftersom kommissionen inte har iakttagit dessa minimikrav, har den rättsstridigt utsträckt det aktuella tvisteföremålet till att omfatta nya rättsliga omständigheter i strid mot rätten till försvar, varför talan bör avvisas i sin helhet.
70. Syftet med det administrativa förfarandet är att ge den berörda medlemsstaten tillfälle att uppfylla sina gemenskapsrättsliga skyldigheter eller att verkningsfullt göra gällande grunderna för sitt försvar mot kommissionens anmärkningar. Ett korrekt genomförande av det administrativa förfarandet är således nödvändigt enligt EG-fördraget som en garanti för skyddet av den berörda medlemsstatens rättigheter. Det är bara med utgångspunkt i ett korrekt genomfört administrativt förfarande som det kontradiktoriska förfarandet inför domstolen ger denna möjlighet att avgöra om medlemsstaten faktiskt har underlåtit att uppfylla de skyldigheter som kommissionen påstår att staten har åsidosatt (se dom av den 5 juni 2003 i mål C-145/01, kommissionen mot Italien, REG 2003, s. I-5581, punkt 17 och där angiven rättspraxis).
71. För att de argument som den luxemburgska regeringen har framfört skall vara relevanta i förhållande till rätten till försvar, måste de fördragsbrott som kommissionen har gjort gällande vara grundade på de bestämmelser i det nya regelverket som medför nya skyldigheter för medlemsstaterna. Så är dock uppenbarligen inte fallet här.
72. Vad gäller bestämmelserna i artikel 7.5 i direktiv 97/33, avser det påstådda fördragsbrottet åren 1998 och 1999, det vill säga det ägde rum innan det nya regelverket hade antagits.
73. Beträffande artikel 18.1 och 18.2 i direktiv 98/10 skall det erinras om att upphävandet av detta direktiv från och med den 25 juli 2003 inte befriar Storhertigdömet Luxemburg från skyldigheterna enligt de ovannämnda bestämmelserna i direktivet, vilka framgår ovan av punkterna 55–61 i förevarande dom.
74. För det andra har den luxemburgska regeringen gjort gällande att kommissionen inte handlade inom skälig tid när den konstaterade att Storhertigdömet Luxemburg hade underlåtit att uppfylla sin skyldighet att införliva direktiven 97/33 och 98/10 innan bestämmelserna i dessa upphävdes genom det nya regelverket och att kommissionen inte åberopat att det förelåg omständigheter som hindrade den från att avsluta det administrativa förfarandet inom skälig tid.
75. Den luxemburgska regeringen har således i huvudsak kritiserat kommissionen för att det administrativa förfarandet tagit alltför lång tid, vilket påstås ha påverkat dess rätt till försvar.
76. Det är visserligen riktigt att den omständigheten att det administrativa förfarandet tar orimligt lång tid i anspråk kan utgöra en brist som medför att en talan om fördragsbrott inte kan tas upp till sakprövning. Det framgår dock av rättspraxis att en sådan slutsats endast är aktuell när kommissionens handlande har gjort det svårt för den berörda medlemsstaten att bemöta dess argument, varigenom medlemsstatens rätt till försvar åsidosätts, och att det ankommer på den berörda medlemsstaten att styrka en sådan inverkan (se dom av den 12 maj 2005 i mål C‑287/03, kommissionen mot Belgien, REG 2005, s. I-3761, punkt 14 och där angiven rättspraxis).
77. Det kan i förevarande fall konstateras att Storhertigdömet Luxemburg inte har framfört något specifikt argument som skulle kunna styrka att den oskäligt långa tidsåtgången för det administrativa förfarandet, särskilt den tid som gick från det att medlemsstaten svarade på det motiverade yttrandet till dess att talan väcktes vid domstolen, inverkade på dess möjlighet att utöva sin rätt till försvar. I sitt svaromål nöjde sig den luxemburgska regeringen med att bestrida det lämpliga i att kommissionen väcker och vidhåller en fördragsbrottstalan.
78. Av vad som anförts följer att även den andra invändningen om rättegångshinder, avseende åsidosättande av rätten till försvar i det administrativa förfarandet, skall lämnas utan bifall och att kommissionens talan således kan tas upp till sakprövning.
Prövning i sak
79. Kommissionen har kritiserat Storhertigdömet Luxemburg för att inte ha uppfyllt sina skyldigheter enligt artikel 7.5 i direktiv 97/33 och artikel 18.1 och 18.2 i direktiv 98/10.
80. Den luxemburgska regeringen har för det första gjort gällande att en tillämpning av dom av den 18 december 1997 i mål C‑129/96, Inter-Environnement Wallonie (REG 1997, s. I-7411) i detta fall leder till att kommissionens anmärkningar skall lämnas utan avseende. Införlivandet av de skyldigheter som följer av direktiven 97/33 och 98/10 hade allvarligt kunnat äventyra tillämpningen av det nya regelverket, med tanke på de betydande skillnader som föreligger mellan dessa direktiv å ena sidan och det nya regelverket å andra sidan.
81. Detta argument grundas på ett felaktigt antagande. De anmärkningar som kommissionen åberopat i förevarande mål avser en tidsperiod som inföll före, inte efter, det att det nya regelverket antogs den 24 april 2002. Kommissionen har kritiserat Storhertigdömet Luxemburg för att ha underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt dels artikel 7.5 i direktiv 97/33 avseende åren 1998 och 1999, dels artikel 18.1 och 18.2 i direktiv 98/10 avseende år 2000.
82. Under dessa förhållanden inverkar denna medlemsstats iakttagande av de skyldigheter som åligger den enligt ovannämnda bestämmelser inte på införlivandet av det nya regelverket, som uttryckligen avser en betydligt senare period än den som är aktuell i detta mål. Ovannämnda rättspraxis kan följaktligen inte med framgång åberopas för att tillbakavisa kommissionens anmärkningar.
83. För det andra har den luxemburgska regeringen gjort gällande att kommissionen inte med framgång kan stödja sig på övergångsbestämmelserna i det nya regelverket för att visa att Storhertigdömet Luxemburg vid utgången av de frister som föreskrivits i de motiverade yttrandena var förpliktat att iaktta de skyldigheter som hade ålagts genom direktiven 97/33 och 98/10.
84. Detta argument kan inte godtas. Vad beträffar direktiv 97/33 skall det erinras om att det påstådda fördragsbrottet inte avser övergångsbestämmelserna i det nya regelverket utan bestämmelserna i nämnda direktiv avseende en tidsperiod som inföll innan det nya regelverket antogs.
85. Fördragsbrottet beträffande direktiv 98/10 avser bestämmelser i det direktivet, vilka, såsom framgår ovan av punkterna 55–61 i förevarande dom, har bibehållits genom de relevanta bestämmelserna i det nya regelverket.
86. Det är följaktligen, under de omständigheter som föreligger i detta fall, inte möjligt att bestrida förevarande talan på grundval av övergångsbestämmelserna i det nya regelverket.
87. Slutligen har den luxemburgska regeringen hävdat att kommissionen inte har visat att Storhertigdömet Luxemburg har åsidosatt sina skyldigheter att kontrollera efterlevnaden av kostnadsredovisningssystemet och offentliggörandet av intyg om efterlevnad i enlighet med direktiven 97/33 och 98/10. ILT och ILR har i själva verket godkänt EPT:s referensanbud om samtrafik för varje år sedan 1998. Därvid ingår bland annat att ILR och ILT har kontrollerat att EPT iakttagit sin skyldighet om kostnadsorientering. Härav följer att då EPT:s referensanbud om samtrafik alltid godtagits och offentliggjorts på ett korrekt sätt, även åren 1998 och 1999, kan kommissionen inte hävda att de luxemburgska myndigheterna har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt artikel 7.5 i direktiv 97/33 och artikel 18.1 och 18.2 i direktiv 98/10.
88. Detta argument kan inte heller godtas. Att principerna om öppenhet och kostnadsorientering för taxorna iakttas betyder inte i sig att så är fallet beträffande kostnadsredovisningssystem och särredovisning i samband med samtrafik. Den luxemburgska regeringens påstående innebär inte – även om det skulle antas vara riktigt – att de skyldigheter beträffande kontroll och offentliggörande som följer av de ovannämnda bestämmelserna i direktiven har iakttagits i detta fall.
89. Härav följer att den luxemburgska regeringen i förevarande mål inte har framfört något argument som vederlägger kommissionens påstående att regeringen i fråga åsidosatt sina skyldigheter enligt artikel 7.5 i direktiv 97/33 beträffande åren 1998 och 1999 respektive artikel 18.1 och 18.2 i direktiv 98/10 beträffande år 2000.
90. Även om det antas att den storhertigliga förordningen av den 18 april 2001 innebär att de ovannämnda direktiven införlivas med luxemburgsk rätt, skall det påpekas att det i de skrivelser som tillställts kommissionen angående denna förordning uttryckligen har nämnts att den inte hade någon retroaktiv verkan, trots att kommissionens anmärkningar avsåg tidsperioder som inföll innan den antogs.
91. Av vad anförts följer att kommissionens talan skall bifallas.
92. Det skall följaktligen slås fast att Storhertigdömet Luxemburg har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter dels enligt artikel 7.5 i direktiv 97/33, genom att för åren 1998 och 1999 inte låta ett fristående behörigt organ kontrollera att redovisningssystemen efterlevs och genom att inte offentliggöra en redogörelse om efterlevnaden, dels enligt bestämmelserna i artikel 18.1 och 18.2 i direktiv 98/10, vilka bibehållits genom artikel 27 i direktiv 2002/21 jämförd med artikel 16 i direktiv 2002/22, genom att för år 2000 i praktiken inte på ett korrekt sätt tillämpa bestämmelserna om kontroll av efterlevnaden av kostnadsredovisningssystemet av den nationella regleringsmyndigheten eller något annat behörigt organ som är fristående från teleorganisationen och godkänt av denna regleringsmyndighet.
Rättegångskostnader
93. Enligt artikel 69.2 i rättegångsreglerna skall tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats. I detta fall har Storhertigdömet tappat målet i sak. Kommissionen har dock inte framställt något yrkande avseende rättegångskostnader. Under dessa omständigheter finner domstolen att parterna skall bära sina rättegångskostnader.
Domslut
Mot denna bakgrund beslutar domstolen (andra avdelningen) följande:
1) Storhertigdömet Luxemburg har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter dels enligt artikel 7.5 i Europaparlamentets och rådets direktiv 97/33/EG av den 30 juni 1997 om samtrafik inom telekommunikation i syfte att säkerställa samhällsomfattande tjänster och samverkan genom tillämpning av principerna om tillhandahållande av öppna nät (ONP) genom att för åren 1998 och 1999 inte låta ett behörigt fristående organ kontrollera att redovisningssystemen efterlevs och genom att inte offentliggöra en redogörelse om efterlevnaden, dels enligt bestämmelserna i artikel 18.1 och 18.2 i Europaparlamentets och rådets direktiv 98/10/EG av den 26 februari 1998 om tillhandahållande av öppna nätverk (ONP) för taltelefoni och samhällsomfattande tjänster för telekommunikation i en konkurrensutsatt miljö, vilka bibehållits genom artikel 27 i Europaparlamentets och rådets direktiv 2002/21/EG av den 7 mars 2002 om ett gemensamt regelverk för elektroniska kommunikationsnät och kommunikationstjänster (ramdirektiv) jämförd med artikel 16 i Europaparlamentets och rådets direktiv 2002/22/EG av den 7 mars 2002 om samhällsomfattande tjänster och användares rättigheter avseende elektroniska kommunikationsnät och kommunikationstjänster (direktiv om samhällsomfattande tjänster), genom att för år 2000 i praktiken inte på ett korrekt sätt tillämpa bestämmelserna om kontroll av efterlevnaden av kostnadsredovisningssystemet av den nationella regleringsmyndigheten eller något annat behörigt organ som är fristående från teleorganisationen och godkänt av denna regleringsmyndighet.
2) Europeiska gemenskapernas kommission och Storhertigdömet Luxemburg skall bära sina rättegångskostnader.