FÖRSTAINSTANSRÄTTENS DOM (femte avdelningen)
den 11 december 2007
Mål T‑66/05
Jörn Sack
mot
Europeiska gemenskapernas kommission
”Personalmål – Tjänsteman – Talan om ogiltigförklaring – Uppflyttning i löneklass – Tjänst som avdelningschef – Likabehandling – Motiveringsskyldighet – Språkregler”
Saken: Talan om ogiltigförklaring av besluten om fastställande av sökandens lön för maj 2004–februari 2005, begäran om att på nytt
fastställa hans lön för dessa månader och ogiltigförklaring av det uttryckliga beslutet om avslag på sökandens klagomål som
delgavs denne den 26 november 2004.
Avgörande: Talan ogillas. Vardera parten ska bära sin rättegångskostnad.
Sammanfattning
1.      Tjänstemän – Talan – Rättsakt som går någon emot – Begrepp – Lönebesked varav framgår att en ekonomisk fördel har avslagits
eller upphävts
(Tjänsteföreskrifterna, artiklarna 90 och 91)
2.      Tjänstemän – Talan – Föregående administrativt klagomål – Bestämning som ankommer på rättens bedömning
(Tjänsteföreskrifterna, artikel 90.2)
3.      Tjänstemän – Talan – Föregående administrativt klagomål – Dag för ingivande
(Tjänsteföreskrifterna, artikel 90.2)
4.      Tjänstemän – Talan – Föregående administrativt klagomål – Samtidiga gemensamma och individuella klagomål
(Tjänsteföreskrifterna, artikel 90.2)
5.      Tjänstemän – Beslut som går någon emot – Motiveringsskyldighet – Räckvidd – Otillräcklig motivering – Rättelse under domstolsförfarandet
– Villkor
(Artikel 253 EG, tjänsteföreskrifterna, artikel 90.2)
6.      Tjänstemän – Likabehandling
7.      Tjänstemän – Organisation av tjänstegrenarna – Avdelning – Begrepp
1.      Lönebesked utgör i allmänhet rättsakter som går någon emot och mot vilka talan kan föras. Vad särskilt avser lönebesked varav
framgår att tillsättningsmyndigheten har beslutat att en ekonomisk fördel har avslagits eller att en tidigare beviljad ekonomisk
fördel ha upphävts, är det endast det första av de lönebesked som utvisar detta beslut som utgör en rättsakt mot vilken talan
kan väckas. I lönebeskeden för påföljande månader endast bekräftas detta beslut och de utgör därför rättsakter som enbart
bekräftar det första lönebeskedet och kan inte utgöra föremål för talan om ogiltigförklaring.
(se punkt 31)
Hänvisning till domstolen den 19 januari 1984, 262/80, Andersen m.fl. mot parlamentet, REG 1984, s. 195, punkt 4; förstainstansrätten
den 6 mars 2001, T‑192/99, Dunnett m.fl. mot revisionsrätten, REG 2001, s. II‑813, punkterna 66 och 69
2.      Det ankommer på förstainstansrätten att göra den exakta rättsliga bestämningen av de skrivelser som tjänstemannen riktat till
tillsättningsmyndigheten innan talan väcktes och att bland dessa slå fast vilken som utgör det klagomål som fordras i tjänsteföreskrifterna.
Förstainstansrätten är härvid inte bunden av hur parterna bestämt dessa skrivelser.
En rättsakt från tillsättningsmyndigheten som går någon emot kan härvid inte vara föremål för mer än ett klagomål som den
berörde tjänstemannen ingett med avseende på den rättsakten. Andra skrivelser, som denne eventuellt riktat till tillsättningsmyndigheten
efter det att han ingett klagomålet, kan inte utgöra vare sig ansökningar eller klagomål, utan ska betraktas som upprepningar
av klagomålet och kan inte innebära att det administrativa förfarandet förlängs.
När två klagomål, varav ett är gemensamt och det andra individuellt, har samma föremål kan därför endast ett av dem, nämligen
det som ingavs först, utgöra ett klagomål i den mening som avses i artikel 90 i tjänsteföreskrifterna medan det andra, som
ingetts senare, ska anses utgöra en upprepning av klagomålet.
(se punkterna 36, 37 och 41)
Hänvisning till förstainstansrätten den 7 juni 1991, T‑14/91, Weyrich mot kommissionen, REG 1991, s. II‑235, punkterna 39
och 41; förstainstansrätten den 25 februari 1992, T‑67/91, Torre mot kommissionen, REG 1992, s. II‑261, punkterna 28 och 32
3.      Klagomålet ska anses ha kommit in den dag då administrationen haft möjlighet att få kännedom om det.
Tjänstemannen ska härvid inte missgynnas av faktorer som oberoende av hans vilja kan försena befordran av hans skrivelse med
klagomål och han kan därför inte göras ansvarig för brister eller dröjsmål vid postbefordran mellan olika tjänstegrenar inom
den mottagande institutionen.
(se punkterna 38 och 44)
Hänvisning till förstainstansrätten den 25 september 1991, T‑54/90, Lacroix mot kommissionen, REG 1991, s. II‑749, punkterna 29
och 30
4.      Det är inte lagstridigt om institutionen i ett avslagsbeslut besvarar både ett personligt klagomål och ett gemensamt.
(se punkt 64)
Hänvisning till förstainstansrätten den 17 maj 1995, T‑10/94, Kratz mot kommissionen, REG 1995, s. II‑1455, punkt 20
5.      Den motivering som fordras enligt artikel 253 EG ska anpassas efter vilket slags rättsakt det är fråga om. Motiveringen ska
på ett klart och otvetydigt sätt återge de resonemang som har förts av den institution som är upphovsman till rättsakten,
så att berörda parter kan få reda på skälen för den vidtagna åtgärden och domstolen ges möjlighet att utöva kontroll. Kravet
på motivering ska bedömas med hänsyn till omständigheterna, rättsaktens innehåll, vilket slags motivering som åberopas och
det intresse som de till vilka rättsakten är riktad, eller andra personer som direkt eller personligen berörs av den, kan
ha av att få förklaringar. Det krävs inte att alla faktiskt och rättsligt relevanta omständigheter anges i motiveringen, eftersom
bedömningen av om motiveringen uppfyller kraven i artikel 253 EG inte ska ske endast utifrån rättsaktens lydelse utan även
utifrån sammanhanget och reglerna på det ifrågavarande området.
Sedan talan väckts kan tillsättningsmyndigheten härvid inte längre bringa beslutet i överensstämmelse med gällande bestämmelser
genom att ge ett avslag på klagomålet. Om beslutet ursprungligen varit otillräckligt motiverat, kan detta avhjälpas under
vissa särskilda omständigheter genom att komplementerande preciseringar görs även under rättegången när den berörde hade fått
del av en motivering innan talan väcktes.
(se punkterna 65–67)
Hänvisning till förstainstansrätten den 12 februari 1992, T‑52/90, Volger mot parlamentet, REG 1992, s. II‑121, punkt 40;
förstainstansrätten den 20 februari 2002, T‑117/01, Roman Parra mot kommissionen, REGP 2002, s. I‑A‑27 och II‑121, punkterna 30
och 32; förstainstansrätten den 8 mars 2005, T‑277/03, Vlachaki mot kommissionen, REGP 2005, s. I‑A‑57 och II‑243, punkt 83,
och där anförd rättspraxis; förstainstansrätten den 15 september 2005, T‑132/03, Casini mot kommissionen, REGP 2005, s. I‑A‑253
och II‑1169, punkt 36
6.      Principen om likabehandling innebär inte att tjänstemannen har rätt att begära en ekonomisk fördel som rättsstridigt har beviljats
en annan tjänsteman.
(se punkterna 122 och 163)
Hänvisning till domstolen den 9 oktober 1984, 188/83, Witte mot parlamentet, REG 1984, s. 3465, punkt 15; förstainstansrätten
den 22 februari 2000, T‑22/99, Rose mot kommissionen, REGP 2000, s. I‑A‑27 och II‑115, punkt 39
7.      Begreppet avdelning som styrs av en avdelningschef måste anses utgöra en avskild administrativ struktur som har vissa mänskliga
och ofta ekonomiska resurser som är särskilda för denna och utgöra en del av den administrativa organisationen på en institution.
(se punkt 130)