61990CJ0360_SV
Parter
Domskäl
Beslut om rättegångskostnader
Domslut
Parter
I mål C-360/90
har Landesarbeitsgericht Berlin till domstolen gett in en begäran om förhandsavgörande enligt artikel 177 i EEG-fördraget i det mål som pågår vid den nationella domstolen mellan
Arbeiterwohlfart der Stadt Berlin e. V.
och
Monika Bötel.
Begäran avser tolkningen av artikel 119 i EEG-fördraget och av rådets direktiv 75/117/EEG av den 10 februari 1975 om tillnärmningen av medlemsstaternas lagar om tillämpningen av principen om lika lön för kvinnor och män (EGT nr L 45, s. 19, fransk version; svensk specialutgåva del 13, volym 04).
DOMSTOLEN (sjätte avdelningen)
sammansatt av avdelningsordföranden F. A. Schockweiler samt domarna G. F. Mancini, C. N. Kakouris, Díez de Velasco och J. L. Murray,
generaladvokat: M. Darmon,
justitiesekreterare: H. A. Rühl, avdelningsdirektör,
som har beaktat de skriftliga yttrandena från
- Monika Bötel genom advokaten Hartmut Kuster, Berlin,
-
Förbundsrepubliken Tyskland genom Ernst Röder, Regierungsdirektor, och Claus-Dieter Quassowski, Oberregierungsrat, båda vid förbundsekonomiministeriet och båda i egenskap av ombud,
-
Förenade kungarikets regering genom J. E. Collins, Assistant Treasury Solicitor, i egenskap av ombud,
-
Europeiska gemenskapernas kommission genom Karen Banks och Bernhard Jansen, båda vid rättstjänsten och båda i egenskap av ombud,
som har beaktat förhandlingsrapporten,
som vid sammanträde den 29 november 1991 har hört de muntliga yttrandena från Arbeiterwohlfart, företrätt av advokaten Walter Meyer, Berlin, Monika Bötel, Förbundsrepubliken Tyskland, Förenade kungariket, företrätt av Christopher Vajda, barrister, samt Europeiska gemenskapernas kommission och
som har hört generaladvokatens förslag till avgörande vid sammanträde den 28 januari 1992,
meddelar följande
Domskäl
dom
1 Genom ett beslut av den 24 oktober 1990, som inkom till domstolens kansli den 10 december 1990, har Landesarbeitsgericht Berlin i enlighet med artikel 177 i EEG-fördraget ställt en fråga om tolkningen av artikel 119 i fördraget och av rådets direktiv 75/117/EEG av den 10 februari 1975 om tillnärmningen av medlemsstaternas lagar om tillämpningen av principen om lika lön för kvinnor och män (EGT nr L 45, s.19, fransk version; svensk specialutgåva del 13, volym 04), i syfte att kunna avgöra om vissa bestämmelser i lagen om företagens organisation (Betriebsverfassungsgesetz) av den 15 januari 1972 är förenliga med nämnda princip.
2 Frågan har ställts inom ramen för en tvist rörande deltidsanställda hemsjuksköterskan Monika Bötels krav på ersättning från sin arbetsgivare, Arbeiterwohlfart der Stadt Berlin, för sitt deltagande i en utbildning. Arbeiterwohlfart är en organisation med uppgift att bedriva socialhjälp i Land Berlin.
3 Monika Bötels arbetsvecka uppgår i genomsnitt till 29,25 timmar. Sedan 1985 är Monika Bötel ordförande i en av arbetsgivarens företagskretsnämnder. Under 1989 deltog hon i sex kurser avsedda att ge erforderliga kunskaper för arbetet i företagsnämnderna i enlighet med artikel 37.6 i ovannämnda lag och i vilka behandlas bl.a. arbetsrättsliga och företagsrättsliga frågor.
4 I enlighet med artikel 37.2 i förening med 37.6 i nämnda lag, skall en företagsnämnds ledamöter som deltar i sådana kurser beviljas tjänstledighet utan löneavdrag.
5 Genom en tillämpning av dessa bestämmelser erhöll Monika Bötel lön från arbetsgivaren motsvarande hennes individuella arbetstid, för de timmar hon på grund av sitt kursdeltagande inte hade utfört något arbete. Monika Bötel fick följaktligen ingen ersättning för de undervisningstimmar som låg utanför hennes individuella arbetstid.
6 Det är ostridigt att svaranden, om Monika Bötel hade arbetat heltid, i enlighet med ovannämnda nationella bestämmelser skulle ha varit skyldig att ge henne ersättning motsvarande heltidsarbete, dvs. för ytterligare 50,3 timmar.
7 Monika Bötel stämde sin arbetsgivare vid Arbeitsgericht Berlin i syfte att få ersättning för de extra timmarna, i form av betald ledighet eller övertidsersättning. Genom en dom av den 18 maj 1990 dömdes arbetsgivaren av Arbeitsgericht att ge Monika Bötel betald ledighet under 50,3 timmar.
8 Arbetsgivaren överklagade till Landesarbeitsgericht Berlin, som har beslutat att förklara målet vilande och förelägga domstolen följande fråga:
"Är det förenligt med artikel 119 i EEG-fördraget och med rådets direktiv 75/117/EEG av den 10 februari 1975 om tillnärmningen av medlemsstaternas lagar om tillämpningen av principen om lika lön för kvinnor och män, med en lagbestämmelse enligt vilken ledamöterna i en företagsnämnd skall ha ersättning för förlorad arbetstid på grund av deltagande i utbildning (som ger dem de kunskaper som är erforderliga för arbetet i ifrågavarande nämnd) (principen om ersättning för förlorad arbetsförtjänst, Lohnausfallprinzip), men enligt vilken deltidsanställda företagsnämndsledamöter som för utbildningen i fråga måste lägga ner mer tid än den som motsvarar deras individuella arbetstid förvägras rätt till ersättning härför i form av ledighet och/eller pengar för de extra timmarna upp till en nivå motsvarande heltidsarbete, trots att betydligt fler kvinnor än män berörs av lagstiftningen i fråga ?"
9 För en mer omfattande redogörelse för omständigheterna i målet vid den nationella domstolen, rättegångens förlopp samt de till domstolen ingivna yttrandena hänvisas till förhandlingsrapporten. Handlingarna i målet i dessa delar återges i det följande endast om domstolens argumentation kräver det.
10 Som framgår av beslutet om hänskjutande begär den nationella domstolen i huvudsak besked om huruvida principen om lika lön i artikel 119 i fördraget och i direktiv 75/117 - i den utsträckning som deltidsanställda ledamöter i företagsnämnder huvudsakligen utgörs av kvinnor - utgör hinder mot att tillämpa en nationell lag enligt vilken deltidsanställda företagsnämndsledamöter, vilka deltar i utbildning som ger dem erforderliga kunskaper för arbetet i företagsnämnderna och som äger rum på heltid vilket innebär att de deltidsanställdas individuella arbetstider överskrids, skall ha en ersättning från arbetsgivaren för sitt deltagande i denna utbildning som är begränsad till att högst motsvara dessas individuella arbetstid, medan heltidsanställda företagsnämndsledamöter vid deltagande i samma utbildning skall ha en ersättning motsvarande heltidsarbete.
11 Det skall i första hand avgöras om ersättning i form av betald ledighet eller övertidsersättning för utbildning som ger erforderliga kunskaper för arbetet i företagsnämnder omfattas av begreppet "lön" enligt artikel 119 i fördraget och enligt direktiv 75/115.
12 Det framgår av domstolens fasta rättspraxis (se dom av den 13 juli 1989 i mål 171/88 Rinner-Kühn, Rec. s. 2743, och dom av den 17 maj 1990 i mål C-262/88 Barber, Rec. s. I-1889) att begreppet "lön" enligt artikel 119 i fördraget omfattar alla förmåner, i form av kontanter eller naturaförmåner, som arbetstagaren, direkt eller indirekt, får från arbetsgivaren på grund av anställningen, oavsett om förmånen utges i enlighet med anställningsavtal eller lag eller på frivillig grund.
13 Denna definition är tillämplig på ett sådant fall som det som är i fråga vid den nationella domstolen.
14 Även en ersättning som den som är i fråga i tvisten vid den nationella domstolen och som inte som sådan följer av ett anställningsavtal betalas av arbetsgivaren enligt lag och på grund av ett anställningsförhållande. Ledamöterna i en företagsnämnd måste nämligen vara anställda i företaget och har till uppgift att tillvarata personalens intressen och främja goda arbetsförhållanden inom företaget, vilket också ligger i det sistnämndas allmänna intresse.
15 Vidare har ersättning som utges i enlighet med en lagstiftning som den som gäller i målet vid den nationella domstolen till syfte att tillförsäkra ledamöterna i företagsnämnder en inkomst även om de under den tid utbildningen pågår inte utför någon arbetsuppgift enligt anställningsavtalet.
16 Det skall för det andra prövas om deltidsanställda ledamöter i företagsnämnder på grund av tillämpningen av den nationella lagstiftningen behandlas annorlunda än de heltidsanställda med avseende på ersättningen för deltagande i utbildning.
17 Det framgår att de båda kategorierna av företagsnämndsledamöter ägnar lika många timmar åt deltagandet i ifrågavarande kurser. Så snart som emellertid tidsåtgången för kurserna på heltid överskrider de deltidsanställdas individuella arbetstid får de deltidsanställda i förhållande till de heltidsanställda lägre ersättning från arbetsgivaren och blir följaktligen föremål för särbehandling.
18 För det tredje skall framhållas att om det visar sig att det bland ledamöterna i företagsnämnder är en betydligt lägre procentandel kvinnor än män som arbetar heltid, så strider den särbehandling som de deltidsanställda företagsnämndsledamöterna utsätts för mot artikel 119 i fördraget och mot direktiv 75/117, om den lägre ersättningen - med hänsyn till de svårigheter som kvinnliga arbetstagare möts av när det gäller möjligheten att arbeta heltid - inte kan förklaras av faktorer som utesluter könsdiskriminering (se dom av den 13 maj 1986 i mål 170/84 Bilka, Rec. s. 1607, och ovannämnda dom av den 13 juli 1989 Rinner-Kühn).
19 Enligt den hänskjutande domstolen utgörs deltidsanställda ledamöter i företagsnämnder i regel av kvinnor. Det framgår dessutom av handlingarna i målet vid den nationella domstolen att det är en betydligt större andel kvinnor än män som arbetar deltid bland ledamöterna i företagsnämnder.
20 Då det gäller erhållande av ersättning för deltagande i utbildning leder en tillämpning av en sådan lagstiftning som den som är i fråga i målet vid den nationella domstolen följaktligen till indirekt diskriminering i lönehänseende av kvinnliga arbetstagare i förhållande till manliga arbetstagare, i strid mot artikel 119 i fördraget och mot direktiv 75/117.
21 Det förhåller sig annorlunda endast om olikheterna i behandlingen av de två kategorierna av nämndledamöter kan motiveras av objektivt grundade faktorer som inte har något med könsdiskriminering att göra (se särskilt ovannämnda dom 171/88).
22 Det har inför domstolen hävdats att särbehandlingen enbart beror på skillnaden i arbetstid, eftersom det i enlighet med tysk lagstiftning endast skall utgå ersättning för de arbetstimmar som inte fullgjorts på grund av deltagande i utbildning, utan att det görs någon åtskillnad. Det skulle alltså inte kunna anses klarlagt att diskriminering föreligger, om inte arbete i företagsnämnder skall anses utgöra en särskild typ av arbete som utförs i enlighet med anställningsavtalet.
23 Det skall först framhållas att rättsliga begrepp i nationell lagstiftning inte kan påverka gemenskapsrättens tolkning eller dess bindande verkan och följaktligen inte heller räckvidden av den princip om lika lön för kvinnor och män som kommit till uttryck i artikel 119 i fördraget och i direktiv 75/117 och som utvecklats i domstolens rättspraxis (jämför i fråga om arbetstagarbegreppet dom av den 19 mars 1964 i mål 75/63 Unger, Rec. s. 347).
24 Det argument enligt vilket ersättning för deltagande i utbildning som beviljas enligt nationell lag skall beräknas endast i förhållande till antalet icke arbetade arbetstimmar ändrar på intet sätt det faktum att deltidsanställda ledamöter i företagsnämnder erhåller lägre ersättning än sina heltidsanställda kollegor, medan båda arbetstagarkategorierna utan åtskillnad faktiskt får genomgå lika många timmars utbildning för att kunna på ett effektivt sätt vaka över löntagarnas intressen samt främja goda arbetsförhållanden och företagets allmänna bästa.
25 Slutligen skulle en sådan ordning kunna avhålla deltidsarbetande, bland vilka andelen kvinnor obestridligen överväger, från att åta sig uppdrag som ledamöter i företagsnämnder eller förvärva erforderlig kunskap för att inneha dessa uppdrag och således göra det svårare för denna kategori arbetstagare att få kvalificerade representanter i företagsnämnder.
26 Ifrågavarande särbehandling kan således inte anses motiverad av objektivt grundade faktorer som inte har något med könsdiskriminering att göra, om inte medlemsstaten i fråga kan bevisa motsatsen vid den nationella domstolen.
27 Svaret på den nationella domstolens fråga blir alltså att artikel 119 i fördraget och rådets direktiv 75/117 utgör hinder mot en nationell lag som är tillämplig på betydligt fler kvinnor än män och enligt vilken deltidsanställda företagsnämndsledamöter, vilka deltar i utbildning som ger dem erforderliga kunskaper för arbetet i företagsnämnderna och som äger rum på heltid vilket innebär att de deltidsanställdas individuella arbetstider överskrids, skall ha en ersättning från arbetsgivaren för sitt deltagande i denna utbildning - i form av betald ledighet eller övertidsersättning - som är begränsad till att högst motsvara dessas individuella arbetstid, medan heltidsanställda företagsnämndsledamöter vid deltagande i samma utbildning skall ha ersättning motsvarande heltidsarbete. Det står emellertid medlemsstaten fritt att visa att nämnda lagstiftning motiveras av objektivt grundade faktorer som inte har något med könsdiskriminering att göra.
Beslut om rättegångskostnader
Rättegångskostnader
28 De kostnader som har förorsakats Förbundsrepubliken Tyskland Förenade kungariket samt Europeiska gemenskapernas kommission, som inkommit med yttrande till domstolen, är inte ersättningsgilla. Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i målet vid den nationella domstolen utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den domstolen att besluta om rättegångskostnaderna.
Domslut
På dessas grunder beslutar
DOMSTOLEN (sjätte avdelningen)
-angående den fråga som genom beslut av den 24 oktober 1990 förts vidare av Landesarbeitsgericht Berlin - följande dom:
Artikel 119 i EEG-fördraget och rådets direktiv 75/117/EEG av den 10 februari 1975 om tillnärmningen av medlemsstaternas lagar om tillämpningen av principen om lika lön för kvinnor och män, utgör hinder mot en nationell lag som är tillämplig på betydligt fler kvinnor än män och enligt vilken deltidsanställda företagsnämndsledamöter, vilka deltar i utbildning som ger dem erforderliga kunskaper för arbetet i företagsnämnderna och som äger rum på heltid vilket innebär att de deltidsanställdas individuella arbetstider överskrids, skall ha en ersättning från arbetsgivaren för sitt deltagande i denna utbildning - i form av betald ledighet eller övertidsersättning - som är begränsad till att högst motsvara dessas individuella arbetstid, medan heltidsanställda företagsnämndsledamöter vid deltagande i samma utbildning skall ha ersättning motsvarande heltidsarbete. Det står emellertid medlemsstaten fritt att visa att nämnda lagstiftning motiveras av objektivt grundade faktorer som inte har något med könsdiskriminering att göra.