Privremena verzija
MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA
RIMVYDASA NORKUSA
od 4. rujna 2025.(1)
Predmet C-629/24
MH,
Costa Crociere SpA
protiv
Costa Crociere SpA,
Axyme Selàrl,
Generali IARD SA,
Hiscox Insurance Company Ltd,
Caisse primaire d’assurance maladie (CPAM) de Paris,
DI,
DM,
WT,
Croisière Club SAS,
Hiscox SA,
Caisse primaire d’assurance maladie (CPAM) du Puy-De-Dôme
(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Cour de cassation (Kasacijski sud, Francuska))
„Zahtjev za prethodnu odluku – Uredba (EZ) br. 392/2009 – Odgovornost prijevoznika u prijevozu putnika morem – Članak 2. – Područje primjene – Članak 3. stavak 1. – Odgovornost prijevoznika u skladu s Atenskom konvencijom – Članak 7. prvi stavak – Informacije za putnike – Direktiva 90/314/EEZ – Putovanja, odmori i kružna putovanja u paket aranžmanima – Članak 5. – Odgovornost organizatora – Kružno putovanje – Nesreća – Tjelesna ozljeda putnika”
I.      Uvod
1.        Ovaj zahtjev za prethodnu odluku, koji je uputio Cour de cassation (Kasacijski sud, Francuska) na temelju članka 267. UFEU-a, odnosi se na tumačenje članka 2., članka 3. stavka 1. i članka 7. prvog stavka Uredbe (EZ) br. 392/2009 Europskog parlamenta i Vijeća od 23. travnja 2009. o odgovornosti prijevoznika u prijevozu putnika morem u slučaju nesreća(2) u okolnostima u kojima pomorski prijevoznik izvodi kružno putovanje koje čini „odmor u paket aranžmanu” u smislu Direktive Vijeća 90/314/EEZ od 13. lipnja 1990. o putovanjima, odmorima i kružnim putovanjima u paket aranžmanima(3).
2.        Zahtjev je upućen u kontekstu dviju tužbi na temelju solidarne odgovornosti koje su putnici podnijeli protiv putničkih agencija, pomorskog prijevoznika i osiguravajućih društava zbog tjelesnih ozljeda koje su ti putnici pretrpjeli tijekom kružnih putovanja koja je izvodio prijevoznik, a koja su im kao paket aranžman prodale te putničke agencije. Glavno pravno pitanje koje obje tužbe otvaraju jest na koji se od gore navedenih akata prava Unije tužitelji mogu pozivati u prilog svojim zahtjevima za naknadu štete. Ovisno o interesima koje imaju, svaka od stranaka u postupku poziva se na jedan od tih pravnih akata te negira primjenjivost onog drugog. Stoga je potrebno razmotriti odnos između tih pravnih akata te mogu li se oni istodobno primjenjivati u slučajevima u kojima kružno putovanje morem ima obilježja putovanja u paket aranžmanu.
3.        To otvara složena pitanja u pogledu razgraničavanja područjâ primjene tih dvaju akata, koja su nacionalni sudovi do sada različito ocjenjivali te koja Sud stoga mora pojasniti. To pravno pitanje ima popriličnu praktičnu važnost jer sustavi odgovornosti uspostavljeni aktima
prava Unije o kojima je riječ imaju različite ciljeve, potraživanja uvjetuju ispunjenjem različitih pretpostavki, djelomično se odnose na različite vrste štete te se stoga u konačnici razlikuju prema opsegu zaštite koju pružaju. Tumačenje tih akata prava Unije zahtijeva posebnu pozornost kako bi se osigurala sveobuhvatna zaštita potrošača kao i dosljednost i jedinstvo unutar pravnog poretka Unije.
II.    Pravni okvir
A.      Pravo Europske unije
4.        Za ove su slučajeve relevantni članci 1., 2. i 5. Direktive 90/314, članci 1., 2., 3. i 7. Uredbe br. 392/2009 kao i članci 1., 3., 7. i 14. Priloga I. toj uredbi, članak 3. Uredbe (EU) br. 1177/2010(4) te članci 3. i 14. Direktive 2015/2302/EU(5).
B.      Francusko pravo
5.        Direktiva 90/314 u francusko je pravo prenesena loijem n° 92-645 du 13 juillet 1992 (Zakon br. 92-645 od 13. srpnja 1992.)(6), čije su odredbe kasnije kodificirane u Codeu du tourisme (Zakonik o turizmu). Za predmetni je slučaj relevantna verzija tog zakonika koja se primjenjuje od donošenja loija n° 2009-888 du 22 juillet 2009 (Zakon br. 2009-888 od 22. srpnja 2009.)(7). U njegovim relevantnim člancima predviđeno je sljedeće:
–      članak L. 211-1:
„I.– Ovo poglavlje primjenjuje se na fizičke ili pravne osobe koje, neovisno o načinu na koji su plaćene, sudjeluju ili pomažu u poslovima organiziranja ili prodaje:
(a)      individualnih ili kolektivnih putovanja ili odmora;
(b)      usluga koje se mogu pružiti u vezi s putovanjem ili odmorom, uključujući izdavanje karata za prijevoz, rezervaciju soba u hotelskim ili turističkim smještajnim objektima te izdavanje vaučera za smještaj ili prehranu;
[…]”
–      članak L. 211-2:
„Odmor u paket aranžmanu čine:
1.      usluge koje su rezultat unaprijed utvrđene kombinacije najmanje dviju radnji koje se odnose na prijevoz, smještaj ili ostale turističke usluge koje nisu pomoćne u odnosu na prijevoz ili smještaj i koje čine znatan dio paket aranžmana;
2.      usluge koje traju dulje od 24 sata ili uključuju noćenje;
3.      usluge koje se prodaju ili nude na prodaju po ukupnoj cijeni.”
–      članak L. 211-16:
„Svaka fizička ili pravna osoba koja se bavi poslovima navedenima u članku L. 211-1 odgovorna je prema kupcu za pravilno izvršenje obveza koje proizlaze iz ugovora, neovisno o tome je li taj ugovor sklopljen na daljinu i je li te obveze dužna izvršiti sama ili su ih dužni izvršiti drugi pružatelji usluga, pri čemu se ne dovodi u pitanje njezino regresno pravo protiv tih pružatelja usluga i u granicama naknade štete predviđenima međunarodnim konvencijama.
Međutim, ona se može u cijelosti ili djelomično osloboditi odgovornosti ako dokaže da se neizvršenje ili nepravilno izvršenje ugovora može pripisati kupcu ili nepredvidivoj i neizbježnoj radnji treće strane koja nije povezana s pružanjem ugovorenih usluga, ili slučaju više sile.”
III. Činjenično stanje koje je dovelo do spora u glavnom postupku i prethodna pitanja
6.        Osoba DM kupila je 11. veljače 2016. od putničke agencije Croisière Club SAS odmor u paket aranžmanu za sebe i svoju suprugu, osobu DI, za cijenu od 1782 eura. Paket aranžman je uključivao kružno putovanje brodom društva Costa Crociere SpA od Marseillea (Francuska) do grčkih otoka, uz pet pristajanja po putu, zakazano za razdoblje od 30. ožujka do 11. travnja 2016.
7.        Osoba DI je 30. ožujka 2016. pala i slomila desnu ramenu kost nakon što ju je nepoznata osoba gurnula dok je pokušavala uzeti hranu sa švedskog stola postavljenog na brodu, koji je još uvijek bio privezan u luci u Marseilleu. Osobe DI i DM nisu sudjelovale u kružnom putovanju te su podnijele tužbu za naknadu štete protiv društava Costa Crociere i Croisière Club. Društvo Hiscox Insurance Company Ltd (u daljnjem tekstu: Hiscox), osiguravatelj društva Croisière Club, dobrovoljno je interveniralo u postupak.
8.        Dana 22. listopada 2020. tribunal judiciare de Nanterre (Prvostupanjski redovni sud u Nanterreu, Francuska) proglasio je i društvo Costa Crociere i društvo Croisière Club odgovornima za nastalu štetu te je naložio tim društvima, zajedno s društvom Hiscox, da osobama DI i DM isplate različite iznose naknade štete. Društva Costa Crociere, Croisière Club i Hiscox podnijela su žalbu protiv te odluke.
9.        Cour d’appel de Versailles (Žalbeni sud u Versaillesu, Francuska) je presudom od 14. veljače 2023. naložio društvima Costa Crociere i Croisière Club, na temelju članka L. 211-1 i sljedećih članaka Zakonika o turizmu, kojim je Direktiva 90/314 prenesena u francusko pravo, da osobama DI i DM nadoknade pretrpljenu štetu. Sud je na istom temelju naložio društvu Hiscox da preuzme odgovornost i nadoknadi štetu društvu Croisière Club u vezi s presudama koje su donesene protiv potonjeg društva te je usto naložio društvu Costa Crociere da preuzme odgovornost i nadoknadi štetu društvima Croisière Club i Hiscox u vezi s presudama koje su protiv njih donesene.
10.      Društvo Costa Crociere u kasacijskoj žalbi koju je podnijelo Couru de cassation (Kasacijski sud) navodi da je cour d’appel de Versailles (Žalbeni sud u Versaillesu) počinio pogrešku time što je odbio primijeniti Uredbu br. 392/2009 i Atensku konvenciju(8) te time što je to društvo na temelju članka L. 211-1 i sljedećih članaka Zakonika o turizmu proglasio odgovornim za štetu koju su pretrpjele osobe DI i DM.
11.      Osoba MH rezervirala je 18. siječnja 2017. kod putničke agencije Blue Passion kružno putovanje brodom društva Costa Crociere za cijenu od 12 038 eura, koji je trebao ploviti od Valparaísa (Čile) do Melbournea (Australija) u razdoblju od 15. veljače do 17. ožujka 2017. U noći sa 17. na 18. veljače 2017. osoba MH ustala je iz kreveta ne upalivši svjetlo, pala je te slomila ramenu kast. Potom je vraćena u Francusku radi liječenja.
12.      Osoba MH je u srpnju 2017. podnijela tužbu za naknadu štete protiv društava Blue Passion i Costa Crociere. Društvo Hiscox, osiguravatelj tih društava, dobrovoljno je interveniralo u postupak.
13.      Tribunal de grande instance de Paris (Okružni sud u Parizu, Francuska) je presudom od 24. listopada 2019. utvrdio da su društva Blue Passion i Costa Crociere 20 % odgovorna za štetu koju je osoba MH pretrpjela zbog pada. Taj je sud osobu MH proglasio djelomično odgovornom zato što nije upalila svjetlo. On je na temelju članka L. 211-2 i sljedećih članaka Zakonika o turizmu društvima Blue Passion i Costa Crociere, te društvu Hiscox kao solidarno odgovornom, naložio da osobi MH isplate naknadu štete u iznosu od 2041,53 eura.
14.      Dana 22. rujna 2020. pokrenuta je sudska likvidacija društva Blue Passion.
15.      Cour d’appel de Paris (Žalbeni sud u Parizu, Francuska) je presudom od 17. studenoga 2022. donesenom u žalbenom postupku proglasio osobu MH isključivo odgovornom za njezinu nesreću zato što nije upalila svjetlo. Društvo Blue Passion se stoga nije moglo smatrati odgovornim za nepravilno izvršenje ugovora na temelju članka L. 211-1 i sljedećih članaka Zakonika o turizmu. Osim toga, taj je sud utvrdio da se društvo Costa Crociere ne može smatrati odgovornim za nesreću na temelju Uredbe br. 392/2009 i Atenske konvencije, jer nema dokaza o tome da su pad uzrokovale eventualne kretnje broda ili propusti društva Costa Crociere. Shodno tomu, cour d’appel de Paris (Žalbeni sud u Parizu) proglasio je zahtjeve osobe MH i sve zahtjeve trećih strana protiv društva Blue Passion, koje je bilo u postupku likvidacije, nedopuštenima, ukinuo je presudu kojom su društva Costa Crociere i Blue Passion proglašena odgovornima te je odbio zahtjeve osobe MH protiv društava Costa Crociere i Hiscox.
16.      Osoba MH podnijela je kasacijsku žalbu Couru de cassation (Kasacijski sud), u kojoj navodi da je cour d’appel de Paris (Žalbeni sud u Parizu) počinio pogrešku time što je odbio primijeniti članak L. 211-2 i članak L. 211-16 Zakonika o turizmu, kojim je Direktiva 90/314 prenesena u francusko pravo, te time što je umjesto njih primijenio Uredbu br. 392/2009 i Atensku konvenciju.
17.      Cour de cassation (Kasacijski sud), sud koji je uputio zahtjev, u vezi s dvama kasacijskim žalbama koje su mu podnesene ističe da su i žalbeni sudovi i pravni teoretičari podijeljeni oko pitanja je li Uredba br. 392/2009 primjenjiva na pomorske prijevoznike koji nude kružna putovanja morem u paket aranžmanima u smislu Direktive 90/314.
18.      S jedne strane, postoje tvrdnje da odgovornost organizatora kružnih putovanja morem koja se prodaju u paket aranžmanima podliježe sustavu odgovornosti uspostavljenom Direktivom 90/314. Naime, Uredba br. 392/2009 ne predviđa iznimku od sustava objektivne odgovornosti organizatora ili prodavatelja na malo uspostavljenog u toj direktivi, čime osigurava bolju zaštitu potrošača. Osim toga, Uredba br. 392/2009 primjenjuje se samo na ugovore koji se odnose isključivo na prijevoz putnika morem te je upućivanje na Direktivu 90/314 u članku 7. te uredbe ograničeno na obvezu organizatora da obavijesti putnike te se ne tiče sustava odgovornosti koji proizlazi iz te direktive.
19.      S druge strane, prema navodu suda koji je uputio zahtjev, postoje tvrdnje da odgovornost organizatora kružnih odmora koja se prodaju u paket aranžmanima podliježe sustavu odgovornosti uspostavljenom Uredbom br. 392/2009 zato što se, u skladu s člankom 14. Atenske konvencije, na koju se upućuje u članku 3. te uredbe, tužba za štete zbog smrti ili tjelesne ozljede putnika ili za gubitak ili oštećenje prtljage ne može podnijeti protiv prijevoznika ili stvarnog prijevoznika na nijedan način osim u skladu s odredbama te konvencije. Nadalje, nijedna odredba te uredbe ne isključuje kružna putovanja iz njezina područja primjene. Osim toga, u članku 7. te uredbe upućuje se na Direktivu 90/314.
20.      Nadalje, sud koji je uputio zahtjev objašnjava da neki autori smatraju da je potrebno praviti razliku ovisno o tome je li nesreća putnika tijekom kružnog putovanja vezana uz sam prijevoz – u kojem slučaju se na odgovornost prijevoznika primjenjuje Atenska konvencija – ili uz turističku uslugu pruženu u vezi s tim prijevozom, u kojem slučaju se primjenjuje Direktiva 90/314.
21.      S obzirom na navedena razmatranja, Cour de cassation (Kasacijski sud) odlučio je prekinuti postupak i Sudu uputiti sljedeća prethodna pitanja:
„1.      Treba li članak 2., članak 3. stavak 1. i članak 7. prvi stavak Uredbe [br. 392/2009] i njezin Prilog I. tumačiti na način da se njima uređuje odgovornost pomorskog prijevoznika koji je organizator [kružnog putovanja] s obilježjima [odmora u paket aranžmanu] u smislu [Direktive 90/314]?
2.      U slučaju potvrdnog odgovora na prvo pitanje, uređuje li se tim odredbama [Uredbe br. 392/2009] odgovornost tog organizatora samo kad je tjelesna ozljeda povezana s prijevozom morem?”
IV.    Postupak pred Sudom
22.      Odluku od 15. svibnja 2024. kojom je upućen zahtjev tajništvo Suda je zaprimilo 25. rujna 2024.
23.      Osobe DM i WT, u svojstvu nasljednika osobe DI, osoba MH, društvo Costa Crociere, društvo Croisière Club i društvo Hiscox kao njegov osiguravatelj, društvo Hiscox u svojstvu osiguravatelja društva Blue Passion, koje je u postupku sudske likvidacije, francuska vlada te Europska komisija podnijeli su pisana očitovanja u roku predviđenom u članku 23. Statuta Suda Europske unije.
24.      U skladu s člankom 76. stavkom 2. Poslovnika Suda, Sud je odlučio ne održati raspravu.
V.      Pravna analiza
A.      Uvodne napomene
25.      Kružna putovanja su popularna zato što pružaju praktično i cjelovito turističko iskustvo koje uključuje putovanje, smještaj, prehranu i zabavu. Putnici mogu posjetiti brojna odredišta, a da se ne moraju neprestano raspremati, mogu uživati u širokom rasponu aktivnosti na brodu te često dobiju dobru vrijednost za uloženi novac. Kružna putovanja privlače razne ljude zahvaljujući svojoj opuštajućoj atmosferi, mnoštvu društvenih prilika koje nude i lakoći s kojom se organiziraju. Iz pravne perspektive, ugovori o kružnim putovanjima posebni su po tome što, osim elementa prijevoza, uključuju i elemente drugih usluga, kao što su aktivnosti za razonodu.
26.      Ta je činjenica u pravu Unije odražena tako što je u članku 3. Uredbe br. 1177/2010 „kružno putovanje” definirano kao „usluga prijevoza morem ili unutarnjim plovnim putom koja se organizira isključivo u svrhu razonode ili rekreacije, dopunjena smještajem i drugim uslugama, koja obuhvaća više od dva noćenja na brodu”. Neki aspekti ugovora koji putnik sklopi stoga mogu spadati u područje primjene nekoliko različitih akata prava Unije. U slučaju neizvršenja ili nepravilnog izvršenja dogovorenih usluga mogu se pojaviti složena pitanja u pogledu razgraničavanja odnosnih područja primjene tih akata.
27.      U predmetnim slučajevima, koji se odnose na tjelesne ozljede koje su dva putnika pretrpjela tijekom kružnih putovanja 2016. i 2017., postavlja se pitanje kako razgraničiti područja primjene dvaju relevantnih akata prava Unije, to jest Direktive 90/314 i Uredbe br. 392/2009. Svakim od tih pravnih instrumenata uspostavljen je zaseban sustav odgovornosti – sustav odgovornosti organizatora u slučaju prvonavedenog akta i sustav odgovornosti prijevoznika u slučaju potonjeg akta – kako ću podrobnije objasniti. Budući da je Uredbom br. 392/2009 Atenska konvencija potpuno ugrađena u pravni poredak Unije, korijeni i svrha te konvencije poprilično su važni za ovu analizu. Relevantan je i Protokol iz Londona(9), kojim je izmijenjena Atenska konvencija te kojemu je Unija pristupila. Međutim, mora se istaknuti da Direktiva 2015/2302, koja je u međuvremenu zamijenila Direktivu 90/314, nije vremenski primjenjiva na predmetne slučajeve, jer je na snagu stupila tek 1. srpnja 2018.
28.      Prethodna pitanja, s obzirom na njihov predmet kako sam ga kratko opisao, očito valja zajedno razmotriti. Glavni cilj analize je utvrditi kriterije za razgraničavanje područja primjene odnosnih dvaju sustava odgovornosti te na taj način pojasniti njihova područja primjene. U tu ću svrhu međusobno usporediti ta dva sustava te istaknuti njihova bitna obilježja(10). Tumačenjem ću odrediti mjeru u kojoj akti prava Unije o kojima je riječ uređuju aspekte prijevoza i drugih usluga. Pritom ću ispitati je li možda potrebno razlikovati pojedine vrste usluga, s obzirom na to da neke usluge koje se pružaju tijekom kružnog putovanja nisu naročito ili uopće povezane s prijevozom. Naposljetku ću predložiti određene kriterije za tumačenje kako bih sudu koji je uputio zahtjev pomogao da odredi koji se sustav odgovornosti primjenjuje u konkretnom kontekstu slučajeva koje taj sud razmatra(11).
B.      Prikaz sustava odgovornosti koji se primjenjuju na prijevoz putnika morem i njihova odnosa
1.      Pregled bitnih obilježja odnosnih dvaju sustava odgovornosti
29.      Članak 3. stavak 1. Uredbe br. 392/2009 predviđa da je sustav odgovornosti koji se primjenjuje na pomorske prijevoznike u vezi sa štetom uzrokovanom putnicima broda uređen člancima 1. i 1.a, člankom 2. stavkom 2., člancima 3. do 16. te člancima 18., 20. i 21. Atenske konvencije. Kako je prethodno navedeno, ta je konvencija donošenjem Uredbe br. 392/2009 postala sastavni dio pravnog poretka Unije(12).
30.      Sustav odgovornosti uspostavljen Atenskom konvencijom predviđa da je prijevoznik za štetu uzrokovanu smrću ili tjelesnom ozljedom putnika koji nisu posljedica pomorske nezgode odgovaran ako se događaj koji je prouzročio tu štetu dogodio zbog krivnje ili propusta prijevoznika, pri čemu tužitelj snosi teret dokazivanja te krivnje ili propusta(13).
31.      U članku 14. Atenske konvencije jasno se navodi da je tužbu u gore opisanim okolnostima moguće podnijeti samo na temelju te konvencije. Iz toga se može zaključiti da Uredba br. 392/2009 čini posebnu pravnu osnovu za tužbe protiv prijevoznika u slučaju smrti ili tjelesne ozljede u pomorskom prijevozu.
32.      U tom kontekstu treba uputiti na uvodnu izjavu 19. Uredbe br. 392/2009, u kojoj se navodi da je cilj te uredbe uspostava ujednačenih pravila („jedinstvenog skupa pravila”)(14) na razini Unije u pogledu prava pomorskih prijevoznika i prava putnika u slučaju nesreća, jer države članice ne mogu dostatno ostvariti taj cilj. Taj navod podupire moje stajalište da Uredba br. 392/2009 čini pravni okvir kojim je, kada je riječ o prijevozu putnika morem, uređen jasno definiran predmet, na način da je isključena primjena bilo kojih suprotstavljenih pravila(15).
33.      Konkretno, kada je riječ o području primjene Uredbe br. 392/2009, članak 3. stavak 6. Atenske konvencije, koja je priložena toj uredbi, predviđa da se odgovornost prijevoznika odnosi isključivo na gubitak koji proizlazi iz nezgoda koje se „dogode za vrijeme putovanja”. Drugim riječima, tom je odredbom definirano razdoblje odnosno proces tijekom kojeg postoji odgovornost prijevoznika, čije su konkretne implikacije uređene drugim odredbama te uredbe.
34.      U tom pogledu, u skladu s njezinim člankom 2., Uredba br. 392/2009 primjenjuje se na svaki „međunarodni prijevoz” u smislu članka 1. točke 9. Atenske konvencije, u kojoj je taj pojam definiran kao „svaki prijevoz u kojemu se, prema ugovoru o prijevozu, mjesto polaska i mjesto odredišta nalaze u dvije različite države, ili u samo jednoj državi ako se, prema ugovoru o prijevozu ili redu plovidbe, usputna luka nalazi u drugoj državi”.
35.      Osim toga, u članku 1. točki 8. podtočki (a) Atenske konvencije predviđeno je da „prijevoz” obuhvaća vrijeme tijekom kojeg se putnik i/ili njegova ručna prtljaga nalazi na brodu ili vrijeme ukrcavanja ili iskrcavanja te vrijeme tijekom kojeg se putnik i njegova ručna prtljaga prevoze vodenim putem od obale do broda ili obratno, ako je cijena takvog prijevoza uračunata u cijenu putne karte ili ako prijevoznik stavi putniku na raspolaganje brod koji se koristi za takav sporedni prijevoz. Međutim, „prijevoz” ne obuhvaća vrijeme tijekom kojeg se putnik nalazi u lučkoj postaji ili na gatu ili na bilo kojem drugom lučkom uređaju.
36.      S obzirom na prethodna razmatranja i činjenicu da kružno putovanje ponajprije – iako ne isključivo – podrazumijeva prijevoz putnika morem, razumno je smatrati da tjelesne ozljede koje putnici pretrpe zbog nesreća koje se dogode tijekom njihova prijevoza na brodu mogu biti obuhvaćene područjem primjene Uredbe br. 392/2009. Nasuprot tomu, tjelesne ozljede koje se dogode kada putnik nije na brodu nisu obuhvaćene tom uredbom.
37.      Dalje se postavlja pitanje je li u tim okolnostima primjenjiva i Direktiva 90/314. Ako jest, to znači da se njihova područja primjene mogu preklapati u određenim slučajevima. Članak 7. Uredbe br. 392/2009 sadržava određene naznake načina na koji treba odgovoriti na to pitanje. U skladu s tom odredbom, prijevoznik i/ili stvarni prijevoznik, ne dovodeći u pitanje obveze koje organizatori turističkih putovanja imaju na temelju Direktive 90/314, osigurava da putnici u vrijeme polaska dobiju odgovarajuće i razumljive informacije o svojim pravima u skladu s tom uredbom.
38.      Ta odredba pokazuje da je zakonodavac Unije Uredbu br. 392/2009 donio potpuno svjestan mogućnosti da pomorski prijevoz bude dio putovanja u paket aranžmanu u smislu Direktive 90/314. Ona usto pokazuje da se putnike mora obavijestiti o pravima koja imaju na temelju Uredbe br. 392/2009, osobito u okviru sustava odgovornosti pomorskih prijevoznika prema putnicima uspostavljenog tom uredbom, te da ta prava stoga mogu vrijediti i u kontekstu putovanja u paket aranžmanu.
39.      Obveza pomorskih prijevoznika da putnike obavijeste o pravima koja im priznaje Uredba br. 392/2009 „ne dovod[i] u pitanje” prava koja putnici mogu imati prema organizatorima turističkih putovanja na temelju Direktive 90/314. Međutim, važno je istaknuti da se izrazom „ne dovodeći u pitanje” ne želi isključiti ili ograničiti primjena Uredbe br. 392/2009 na odgovornost pomorskog prijevoznika u slučaju smrti ili tjelesne ozljede putnika. Umjesto toga, očito je da se u slučaju smrti ili tjelesne ozljede putnika tijekom pomorskog prijevoza primjenjuje, na temelju odredbe međunarodne konvencije koja je sastavni dio prava Unije, sustav odgovornosti iz te uredbe.
40.      Sustav odgovornosti iz Direktive 90/314 pak se odnosi na odgovornost organizatora za povredu njegovih ugovornih obveza prema potrošaču. Konkretnije, u skladu s člankom 5. stavkom 1. te direktive, organizator odgovara potrošaču za pravilno izvršenje obveza koje proizlaze ugovora o paket aranžmanu, bez obzira na to mora li te obveze izvršiti sam organizator ili treći pružatelji usluga – kao što je, u slučaju kružnog putovanja, prijevoznik(16). Valja istaknuti da ta direktiva usto predviđa, kako proizlazi iz njezina članka 5. stavka 2., dodjeljivanje naknade štete u slučajevima tjelesnih ozljeda uzrokovanih neizvršenjem ili nepravilnim izvršenjem ugovorom dogovorenih usluga(17).
41.      Stoga se može reći, za potrebe predmetne analize, da se odnosna dva sustava odgovornosti razlikuju i po svojoj regulatornoj svrsi i po svojoj pravnoj osnovi. Posljedično, ta se dva sustava odgovornosti mogu zajedno primjenjivati u slučaju nesreće putnika na kruzeru. S obzirom na to, nije moguće isključiti da se područja primjene Uredbe br. 392/2009 i Direktive 90/314 međusobno preklapaju u određenim okolnostima. Međutim, treba naglasiti da se ti pravni akti ne primjenjuju na isti način. Oni, naime, imaju različite ciljeve te uređuju različite aspekte iste situacije putovanja(18).
42.      Eventualna potraživanja putnika iz tog su razloga usmjerena prema različitim osobama, to jest prema prijevozniku i/ili organizatoru. Moguće je da jedan subjekt ima oba ta svojstva ili da ono bude podijeljeno između dvaju gospodarskih subjekata. S obzirom na različitost funkcija koje ti subjekti obavljaju u okviru kružnog putovanja, razumno je zaključiti da ih se može proglasiti odgovornima isključivo za povrede vlastitih obveza prema putniku.
43.      Shodno tomu, odgovornost za tjelesne ozljede pretrpljene na brodu obično snosi prijevoznik, pri čemu se uvjeti za utvrđivanje takve odgovornosti razlikuju ovisno o tome je li relevantna šteta proizašla iz „pomorske nezgode” u smislu Atenske konvencije ili ne. Organizator je pak odgovoran za osiguravanje pravilnog izvršenja ugovora o putovanju u paket aranžmanu te stoga i za eventualne nedostatke pripisive ponašanju prijevoznika. Osim toga, kako proizlazi iz definicije „paket aranžmana” u članku 2. točki 1. Direktive 90/314, „prijevoz” se obično smatra jednim od njegovih sastavnih dijelova.
44.      U tom kontekstu valja istaknuti da članak 4. stavak 1. točka (b) Direktive 90/314 nameće organizatoru konkretnu obvezu da potrošaču prije početka putovanja pruži određene informacije – uključujući informacije o vremenu i mjestu usputnih zaustavljanja i prijevoznih veza, kao i detalje o mjestu koje putnik zauzima, npr. u kabini ili mjestu na brodu. Drugim riječima, područje primjene Direktive 90/314 donekle obuhvaća i prijevoz putnika morem.
45.      Putnik stoga u načelu može birati između dvaju različitih kanala pravne zaštite. Međutim, valja naglasiti da ga to ne oslobađa obveze da u svakom pojedinom slučaju pažljivo ispita, s obzirom na posebnosti danog slučaja, jesu li zahtjevi iz Uredbe br. 392/2009 i Direktive 90/314 primjenjivi i ispunjeni(19).
46.      Ako je zamišljeno da se odnosna dva sustava odgovornosti zajedno primjenjuju, postavlja se dodatno pitanje kako osigurati pravnu dosljednost. Tumačenje Direktive 90/314 pokazuje da je zakonodavac Unije moguću primjenjivost Atenske konvencije uzeo u obzir u trenutku kada ona još nije uvrštena u Uredbu br. 392/2009 te još nije postala dio pravnog poretka Unije. Zapravo, članak 5. stavak 2. treći stavak Direktive 90/314 predviđa da, „[p]o pitanju šteta nastalih zbog neizvršenja ili nepravilnog izvršenja usluga obuhvaćenih paket aranžmanom, države članice mogu dopustiti da se naknada ograniči u skladu s međunarodnim konvencijama koje uređuju takve usluge”. U devetnaestoj uvodnoj izjavi Direktive 90/314 u tom se pogledu među ostalim upućuje na „Atensk[u] konvencij[u] iz 1974. o prijevozu morem”.
47.      Iako nije vremenski primjenjiva na predmetne slučajeve, Direktivu 2015/2302, kojom je zamijenjena Direktiva 90/314, također treba uzeti u obzir prilikom tumačenja o kojem je riječ. U članku 14. stavku 4. Direktive 2015/2302 pojašnjen je odnos između pravila primjenjivih na putovanja u paket aranžmanima i međunarodnih konvencija primjenjivih na usluge putovanja i
osobito pravila koja proizlaze iz Atenske konvencije. U skladu s tom odredbom, „[a]ko se međunarodnim konvencijama koje obvezuju Uniju ograničuju opseg odštete koju je dužan platiti pružatelj usluge koji pruža uslugu putovanja koja je dio paket aranžmana ili uvjeti pod kojima je on dužan platiti tu odštetu, ista se ograničenja primjenjuju na organizatora”. Regulatorni cilj te odredbe jest osigurati pravičnost i pravnu dosljednost kako za organizatore ne bi vrijedio viši standard nego za samog pružatelja usluge na temelju međunarodnog prava.
48.      Nadalje, mora se uputiti na članak 14. stavak 5. Direktive 2015/2302, koji predviđa da pravo na odštetu na temelju te direktive ne utječe na prava koja putnici imaju u skladu Uredbom br. 392/2009, ali uz ograničenje da se odšteta koja se odobrava na temelju te direktive i odšteta koja se odobrava na temelju te uredbe međusobno oduzimaju kako bi se izbjegla prekomjerna odšteta. Ta odredba ide u prilog mojem zapažanju da su odnosna dva sustava odgovornosti međusobno povezana. Oni su zamišljeni da postoje jedan uz drugog te da su putnicima u načelu istodobno dostupni, čime se osigurava sveobuhvatna zaštita putnika, na način da oni nisu ograničeni na samo jedan kanal pravne zaštite. Međutim, zakonodavac Unije tu istodobnu primjenjivost isključuje kada je to potrebno kako bi se onemogućilo da putnici za istu nezgodu dobiju prekomjernu odštetu od više odgovornih subjekata.
2.      Sličnosti sa zračnim prijevozom
49.      Sada ću taj opći pregled dopuniti kratkom digresijom o sustavu odgovornosti primjenjivom na prijevoz putnika zrakom, iz kojeg je moguće izvući relevantne pravne zaključke za potrebe predmetne analize s obzirom na to da su i zakonodavac Unije i Sud pružili određena pojašnjenja u pogledu materijalnog područja primjene primjenjivih pravila.
50.      Sud je u tom smislu u presudi Irish Ferries(20) odredio temelj za tumačenje odredbi o prijevozu putnika morem na način usporediv s načinom tumačenja odredbi o zračnom prijevozu. Usporedba koju je Sud iznio odnosila se na mogući financijski pritisak na pomorske prijevoznike zbog mjera u vezi s naknadom predviđenih člankom 19. Uredbe br. 1177/2010, a u njoj je naveo da je u području zračnog prijevoza već presudio da takve posljedice nije moguće smatrati neproporcionalnima u odnosu na cilj da se osigura visoka razina zaštite putnika.
51.      Sud je u presudi Primera Air Scandinavia(21) razmatrao odnos između pravilâ o prijevozu putnika zrakom i pravilâ o putovanjima u paket aranžmanima te utvrdio da se pravo na naknadu iz članka 7. Uredbe (EZ) br. 261/2004(22) primjenjuje u slučaju kada je let koji je kupio putnik dio paket aranžmana, pri čemu to ne utječe na eventualna prava koja proizlaze iz Direktive 90/314.
52.      Sud je u presudi Hembesler and Condor Flugdienst(23) potvrdio mogućnost istodobne primjene pravilâ Direktive 2015/2302 i pravilâ Uredbe br. 261/2004 na osobe koje u okviru paket aranžmana putuju zrakom. Prema mišljenju Suda, pravna zaštita tih putnika ne može se osigurati isključivo navedenom direktivom. Sud je nakon tumačenja članka 3. stavka 6. Uredbe br. 261/2004 i članka 14. stavka 5. Direktive 2015/2302 zaključio da se područja primjene tih akata sekundarnog prava mogu preklapati. Međutim, istaknuo je da istodobna primjena tih akata, kako iz njih proizlazi, nije moguća ako bi putnik time dobio prekomjernu naknadu za štetu koju je pretrpio.
53.      Navedene presude pokazuju da je, u području zračnog prijevoza, usporedna primjena dvaju različitih sustava odgovornosti moguća ako služi osiguravanju sveobuhvatne zaštite putnika. Međutim, s obzirom na to da ti sustavi djeluju kroz različite pravne mehanizme te su usmjereni na različite kategorije odgovornih subjekata, relevantni instrumenti prava Unije sadržavaju konkretne odredbe koje razgraničavaju njihova područja primjene(24). Nepostojanje podrobnih odredbi o prijevozu putnika morem – o čemu je riječ u predmetnim slučajevima – u vezi s činjenicom da Sud još nije razmatrao gdje se nalazi granica između materijalnog područja primjene tih pravila i materijalnog područja primjene pravilâ o putovanjima u paket aranžmanima znači da je potrebno tumačenje kako bi stvari bile jasnije. Time ću se baviti u narednom odjeljku.
C.      Potreba za dosljednim tumačenjem pravilâ o prijevozu putnika morem koje je usredotočeno na interes
54.      Činjenica da se oba sustava odgovornosti mogu usporedno primjenjivati ne smije nas navesti na to da zaboravimo da element prijevoza u ugovorima o kružnim putovanjima čini tek relativno malen dio cjelokupnog paketa koji organizator nudi, a da prevladavaju druge usluge, kao što su zabava, smještaj i prehrana. To ujedno odražava potražnju potrošačâ: putnici na kružnim putovanjima obično traže zabavu dok istražuju nove predjele svijeta. Da im je prijevoz glavni interes, izabrali bi rješenje koje je brže i jeftinije od kružnog putovanja. Područje primjene Direktive 90/314 stoga je u praksi znatno šire od područja primjene Uredbe br. 392/2009, koje je ograničeno na pitanja odgovornosti povezana s ozljedama ili smrću putnika tijekom njihova prijevoza.
55.      Osim toga, ne treba previdjeti da zakonodavac Unije postupno modernizira pravo zaštite potrošača, a posebice pravo o putovanjima u paket aranžmanima, kako bi odgovorio na rastuću potražnju za kružnim putovanjima. Dok se u Direktivi 90/314 kružna putovanja nisu izričito spominjala, u uvodnoj izjavi 17. Direktive 2015/2302 sada se izričito na njih upućuje te ih se u bitnome opisuje kao kombinaciju više usluga u kojima element prijevoza ima podređenu ulogu.
56.      Čini se da sudska praksa Suda odražava rastuću važnost prava o putovanjima u paket aranžmanima za osiguravanje zaštite potrošača. Sud je u presudi Pammer i Hotel Alpenhof(25) utvrdio da su uvjeti za kvalifikaciju putovanja teretnim brodom kao „paket aranžmana” u smislu članka 2. točke 1. Direktive 90/314 bili ispunjeni unatoč činjenici da je to putovanje bilo mnogo jednostavnije od uobičajenog kružnog putovanja. Element prijevoza uzet je u obzir samo u mjeri u kojoj je činio nužan dio putovanja u paket aranžmanu. Sud je na taj način tu kategoriju pomorskog prijevoza zapravo uključio u područje primjene prava zaštite potrošača. A fortiori, taj pristup treba primjenjivati i na složenije ili sofisticiranije oblike kružnih putovanja.
57.      Smatram da te aspekte treba uzeti u obzir kada se određuje koji je od instrumenata prava Unije zapravo primjenjiv. Pitanja u pogledu razgraničavanja područja primjene Uredbe br. 392/2009 i područja primjene Direktive 90/314 vjerojatno će se pojaviti osobito kada povrede dužnosti uzrokuju tjelesne ozljede putnicima, bez obzira na to nastaju li takve ozljede u okviru samog prijevoza ili u vezi s drugim uslugama. Prilikom određivanja granica područja primjene tih akata prava Unije treba, s jedne strane, imati na umu da Direktiva 90/314 sadržava odredbe koje izrazito pogoduju potrošačima(26). Odredbe Direktive 90/314 stoga treba, u interesu potrošača, primjenjivati što je moguće šire. S druge strane, Uredbu br. 392/2009 ne smije se lišiti njezine predviđene svrhe. Treba ju primjenjivati u skladu s njezinim izvornim ciljem, a to je osiguravanje naknade štete za tjelesne ozljede koje su usko povezane s prijevozom(27).
58.      Ne slažem se s tvrdnjom nekih od stranaka da Uredba br. 392/2009 potpuno zamjenjuje odredbe Direktive 90/314 u svim okolnostima. Ta tvrdnja počiva na pretpostavci da članak 14. Atenske konvencije predviđa isključivu primjenu odredbi te konvencije. Međutim, to tumačenje ne uvažava činjenicu da je glavni cilj te odredbe onemogućiti primjenu oprečnih nacionalnih uređenja u području prijevoza. Države su potpisivanjem Atenske konvencije sklopile međunarodni ugovor namijenjen uspostavi ujednačenih pravila o odgovornosti(28). Taj se cilj jasno odražava i u samoj Atenskoj konvenciji i u Uredbi br. 392/2009. Osobito, u prethodno spomenutoj uvodnoj izjavi 19. te uredbe govori se o oblikovanju „jedinstvenog skupa pravila”, dok se u Prilogu II. Konvenciji naglašava „[cilj da se osigura] ujednačenost” u njezinoj primjeni.
59.      U svakom slučaju, treba imati na umu da članak 14. Atenske konvencije kronološki prethodi Direktivi 90/314 te potječe iz vremena u kojem kružna putovanja u izvedbi organizatora putovanja još nisu bila široko rasprostranjena. Stoga se u to vrijeme još nije razmišljalo o tim pravnim odnosima između organizatora putovanja i potrošača. Zakonodavac je u kontekstu pomorskog prijevoza ponajprije bio usredotočen na pravni odnos između prijevoznika i putnikâ. Međutim, razvoj prirode putovanja i sve veća popularnost kružnih putovanja pojave su koje treba uzeti u obzir prilikom tumačenja primjenjivog pravnog okvira.
60.      Ne slažem se ni s tvrdnjom tih stranaka da se treba primjenjivati samo Direktiva 90/314, na način da primjena odredbi Uredbe br. 392/2009 bude potpuno isključena. Smatram da to tumačenje ne uzima u obzir činjenicu da je zakonodavac Unije, kako proizlazi iz sustavnog tumačenja, očito htio da Uredba br. 392/2009 bude potpuno primjenjiva, bez obzira na razvoj prava zaštite potrošača. Taj je pravni instrument stoga ipak relevantan, osobito u odnosu na odgovornost prijevoznika za tjelesne ozljede koje se mogu pripisati prijevozu.
61.      To tumačenje usto pogoduje interesima potrošača, jer se ne može isključiti pojava određenih okolnosti koje nije moguće jasno odrediti kao povrede ugovora od strane organizatora putovanja s obzirom na to da proizlaze iz uvjeta povezanih s upravljanjem plovilom te stoga spadaju u područje odgovornosti prijevoznika. Stoga se ne može isključiti mogućnost da se potrošač u takvim okolnostima nađe u teškom položaju jer kojoj mora dokazati da su ispunjene pretpostavke za proglašenje organizatora putovanja odgovornim. Nasuprot tomu, vjerojatno bi bilo mnogo jednostavnije da putnik tuži prijevoznika na temelju Uredbe br. 392/2009.
62.      Shodno tomu, treba smatrati da Uredba br. 392/2009 i Direktiva 90/314 mogu usporedno postojati i primjenjivati se istodobno ako je to prikladno i opravdano kontekstom. Prema mojemu mišljenju, tim se tumačenjem putniku jamči najšira moguća i najsveobuhvatnija pravna zaštita.
63.      Međutim, pravna sigurnost – a osobito predvidljivost u komercijalnim odnosima – kao i zaštita svih potrošača koji koriste usluge kružnih putovanja, zahtijevaju razvoj pouzdanih i jednostavno primjenjivih kriterija za određivanje primjenjivog pravnog uređenja(29). Taj se aspekt razmatra u narednom odjeljku.
D.      Kriteriji za razgraničavanje područjâ primjene Uredbe br. 392/2009 i Direktive 90/314
64.      Na temelju prethodnih razmatranja moguće je utvrditi određene kriterije koji omogućuju razgraničavanje područjâ primjene Uredbe br. 392/2009 i Direktive 90/314. Kako bih bolje ilustrirao te kriterije, tamo gdje to bude moguće pružit ću primjere relevantnih slučajeva.
1.      Kriteriji za primjenu Uredbe br. 392/2009
65.      Kada je riječ o kriterijima koji, ako su ispunjeni, podrazumijevaju primjenu Uredbe br. 392/2009, valja istaknuti da, kako je to već rečeno, svaka tjelesna ozljeda koju putnik pretrpi zbog nesreće tijekom prijevoza na brodu spada u područje primjene te uredbe. Nasuprot tomu, ozljede koje putnik pretrpi dok se nalazi u lučkoj postaji ili na gatu ili na bilo kojem drugom lučkom uređaju nisu obuhvaćene tom uredbom(30). Iz toga logično slijedi da putnik tužbu za naknadu štete ne može podnijeti na temelju te uredbe ako je, primjerice, tjelesnu ozljedu pretrpio tijekom izleta na kopnu(31).
66.      Nadalje, mora se istaknuti da je prijevoznik, u skladu s člankom 3. stavkom 1. Atenske konvencije, odgovoran za gubitak pretrpljen zbog tjelesne ozljede putnika uzrokovane „pomorskom nezgodom”. Iz pravne definicije tog pojma u članku 3. stavku 5. te konvencije proizlazi da on uključuje brodolom, prevrnuće, sudar ili nasukanje broda, eksploziju ili požar na brodu, ili manu broda. Prijevoznik je odgovoran osim ako dokaže da je nezgoda bila posljedica rata, neprijateljstava, građanskog rata, pobune ili iznimne, neizbježne i nesavladive prirodne pojave ili da je u cijelosti prouzročena radnjom ili propustom treće osobe učinjenima s namjerom da se prouzroči šteta. Budući da su okolnosti koje opravdavaju podnošenje tužbe za naknadu štete jasno definirane u samoj konvenciji, uglavnom nije teško utvrditi ima li putnik osnove za podnošenje takve tužbe protiv prijevoznika.
67.      Međutim, pojašnjenje tog pitanja postaje složenije kada tjelesna ozljeda nije posljedica neke od navedenih „pomorskih nezgoda”. U takvom slučaju, članak 3. Atenske konvencije predviđa da je prijevoznik odgovoran ako je nezgoda koja je prouzrokovala gubitak bila posljedica njegove krivnje ili nemarnosti. Tužitelj snosi teret dokazivanja krivnje ili nemarnosti prijevoznika.
68.      S obzirom na navedeno, razumno je zaključiti da nezgode o kojima je riječ moraju činiti događaje u kojima se ostvario rizik koji je obično vezan uz prijevoz putnika morem – rizik koji prijevoznik, zahvaljujući činjenici da upravlja plovilom, obično može kontrolirati te čije ostvarenje je stoga pravno obvezan spriječiti svim mjerama koje je ovlašten poduzeti.
69.      Radi bolje ilustracije tih razmatranja možda je korisno iznijeti neke primjere nezgoda povezanih s prijevozom putnika morem koje mogu uzrokovati tjelesne ozljede. Takve nezgode uključuju: poskliznuća, spoticanja i padove na brodu (zbog mokre ili neravne palube, slabo osvjetljenih stubišta ili nepričvršćenih podova); nesreće uzrokovane padom predmeta (primjerice, kada nepričvršćena prtljaga ili oprema padne u kabinama ili u javnim prostorima); nesreće tijekom ukrcaja ili iskrcaja (kao što su nesreće na pasarelama, stepenicama ili u prostorima za ukrcaj); nesreće zbog neispravnih ili loše održavanih uređaja (kao što su neispravna dizala ili vrata); nesreće uzrokovane neodgovarajuće održavanom opremom za spašavanje u vodi (kao što su čamci za spašavanje, prsluci za spašavanje, mreže za spašavanje i ljestve za ukrcaj) i nesreće zbog nemarnosti posade (kada prijevoznik nije pružio prikladnu sigurnost ili nadzor)(32).
2.      Kriteriji za primjenu Direktive 90/314
70.      Kako je ranije navedeno, aktivnosti za razonodu koje se ne odvijaju na plovilu, kao što su izleti na kopnu, očito nisu obuhvaćene područjem primjene Uredbe br. 392/2009(33). Međutim, takve aktivnosti mogu biti obuhvaćene područjem primjene Direktive 90/314 ako su dio dogovorenog odmora u paket aranžmanu. Putnik u vezi s takvim aktivnostima stoga može, ovisno o slučaju, navoditi da je organizator kružnog putovanja povrijedio svoju dužnost.
71.      Određivanje akta prava Unije koji se primjenjuje na nezgode koje se dogode u okviru drugih aktivnosti na kruzeru izrazito je važno za rješavanje spora u glavnom postupku. Kako sam već objasnio u kontekstu zakonodavstva Unije, kružno putovanje obuhvaća pružanje širokog raspona usluga, kao što su smještaj i prehrana te aktivnosti namijenjene zabavi putnika(34). Prema mojemu mišljenju, na pitanje koji je pravni instrument primjenjiv na takve nezgode mora se odgovoriti uzimajući u obzir nekoliko elemenata, koje ću opisati u nastavku.
72.      U tom je kontekstu jasno da je zakonodavstvo Unije doneseno kako bi se zaštitilo ljude koji sudjeluju u kružnom putovanju. Zakonodavac Unije donio je mnoštvo propisa u području prava zaštite potrošača, koji sadržavaju odredbe koje pogoduju potrošačima te su izričito prilagođene posebnostima usluga povezanih s putovanjem. Štetu koju putnici pretrpe tijekom pružanja usluga koje nisu neodvojive od prijevoza stoga se u načelu čini prikladnim promatrati iz perspektive pravilâ o zaštiti potrošača.
73.      Taj se pristup temelji na tumačenju prava Unije koje odražava jasnu namjeru zakonodavca da se na složene usluge putovanja primjenjuju pravila o putovanjima u paket aranžmanima. Kako je navedeno u uvodnoj izjavi 17. Direktive 2015/2302, kružna putovanja treba razlikovati („za razliku od slučaja kružnog putovanja”)
od drugih, konvencionalnih oblika prijevoza putnika, kao što su cestovni, željeznički, brodski ili zračni prijevoz, jer je kod kružnog putovanja sastavnica smještaja podređena
prijevozu putnika („jasno [je] da je prijevoz glavna sastavnica”). To razlikovanje koje zakonodavac primjenjuje izrazito je važno za tumačenje, jer sugerira da kružno putovanje u biti treba izjednačiti s hotelskim smještajem. To je zapažanje donekle u skladu s popularnom predožbom kruzera kao „plutajućih hotela”(35).
74.      Pravna implikacija toga je činjenica da znatan dio usluga koji je obično obuhvaćen kružnim putovanjem, uključujući smještaj i korištenje prostora za rekreaciju (poput bazena, sauna, prostora za wellness ili teretana), ne spada u područje primjene pravilâ o prijevozu putnika morem, već podliježe pravilima koja se primjenjuju na usluge putovanja. Nadalje, treba istaknuti da je u spomenutoj uvodnoj izjavi 17. Direktive 2015/2302 pojašnjeno da usluge koje su neodvojivi dio druge usluge putovanja (kao što je pružanje obroka, pića i čišćenja u okviru smještaja) ne bi same po sebi trebalo smatrati uslugama putovanja.
75.      Iz prethodnih razmatranja proizlazi da, s pravnog gledišta, nije važno je li putnik tjelesnu ozljedu pretrpio dok se odmarao u svojoj kabini ili dok je jeo u brodskom restoranu, jer su se, s obzirom na smisao zakonodavstva Unije, obje nezgode dogodile dok je putnik bio „u smještaju”. Zbog posebnosti kružnih putovanja, element prijevoza je gotovo potpuno sporedan pa se pitanje moguće primjenjivosti Uredbe br. 392/2009 u biti ni ne postavlja. Ozlijeđeni putnik tužbu stoga načelno može podnijeti na temelju odredbi o putovanjima u paket aranžmanima, osim ako se ozlijedio zbog događaja koji je bio očito povezan s prijevozom putnika morem.
76.      Činjenica da je na predmetne slučajeve primjenjiva samo Direktiva 90/314, a ne i Direktiva 2015/2302 kao njezina nasljednica, ne isključuje tumačenje predloženo u ovom mišljenju, jer potonja direktiva samo pruža interpretativne smjernice u pogledu načina na koji je zakonodavac Unije htio pravnu zaštitu putnika na kružnim putovanjima strukturirati unutar pravnog sustava Unije. Umjesto proširenja područja primjene pravilâ o putovanjima u paket aranžmanima, zakonodavac je odlučio preciznije odrediti uvjete njihove primjene te na taj način ukloniti nedoumice u tumačenju te zaštititi potrošače od sivih područja.
77.      Shodno tomu, temeljni elementi izloženi u članku 2. Direktive 90/314 i dalje su netaknuti. U članku 3. Direktive 2015/2302 zadržana je bitna defincija „paket aranžmana”, a usto je pojašnjeno područje primjene tog pojma. U toj su odredbi navedeni konkretni kriteriji prema kojima se za razne usluge putovanja, čak i ako su predmet različitih ugovora, može smatrati da čine „paket aranžman”. Osim toga, tom je odredbom artikulirana jasna razlika između „paket aranžmana” i „povezanog putnog aranžmana”, čime je dorađen pravni okvir primjenjiv na složene usluge putovanja. Zbog gore izloženih razloga smatram da zapažanja u pogledu kriterijâ za primjenu pravilâ o putovanjima u paket aranžmanima vrijede i za Direktivu 90/314.
78.      Istodobna primjena Uredbe br. 392/2009 i Direktive 90/314 ne može se isključiti ako se nezgode koje uzrokuju tjelesne ozljede dogode na kruzeru tijekom pružanja usluge koja je dio putovanja u paket aranžmanu. Prema mojemu mišljenju, u slučaju dvojbe u pogledu toga koja se pravila primjenjuju, odredbama o naknadi štete iz Direktive 90/314 treba dati prednost ispred odredbi Uredbe br. 392/2009, osim ako su uvjeti za naknadu štete iz te uredbe očito ispunjeni.
79.      Ta je načela u praksi moguće primijeniti na način da, kada je riječ o sveobuhvatnom kružnom putovanju u paket aranžmanu, postoji pretpostavka da nesreća nije posljedica pomorskog prijevoza te je stoga obuhvaćena sustavom odgovornosti iz Direktive 90/314, pri čemu organizator putovanja snosi teret dokazivanja da to nije tako.
E.      Interpretativne smjernice za sud koji je uputio zahtjev
80.      Što se tiče okolnosti o kojima je riječ u glavnom postupku, mora se imati na umu da članak 267. UFEU-a ne ovlašćuje Sud da primjenjuje odredbe prava Unije na pojedinačne slučajeve, nego samo da tumači Ugovore i akte institucija Unije. Međutim, Sud može, u okviru pravosudne suradnje predviđene tim člankom te na temelju elemenata u spisu, pružiti nacionalnom sudu elemente tumačenja prava Unije koji mu mogu biti korisni u ocjenjivanju primjenjivosti pravnog akta Unije(36). Drugim riječima, Sud može sudu koji je uputio zahtjev dati smjernice u pogledu tumačenja koje su mu potrebne – podložno ocjeni svih relevantnih činjenica – da utvrdi je li na predmetni slučaj primjenjiva Uredba br. 392/2009 ili Direktiva 90/314.
81.      U tom se pogledu mora imati na umu da su osobe MH i DI tjelesne ozljede pretrpjele na brodu, a ne tijekom izleta na obali. Te ozljede nisu uzrokovane „pomorskom nezgodom” u smislu članka 3. stavka 5. Atenske konvencije te ništa ne upućuje na to da se ostvario ijedan rizik koji je obično vezan uz prijevoz putnika morem(37). Primjenu Uredbe br. 392/2009 stoga se načelno mora isključiti.
82.      Prema informacijama dostavljenima sudu koji je uputio zahtjev, osoba MH ustala je iz kreveta ne upalivši svjetlo, pala je i ozlijedila se. Budući da se nezgoda dogodila dok je putnica bila u svojoj kabini, gdje je noćila, situaciju se mora izjednačiti s boravkom u hotelu jer je element smještaja očito bio mnogo značajniji od elementa prijevoza. Budući da se smještaj smatra jednom od usluga obuhvaćenih paket aranžmanom u smislu članka 2. točke 1. Direktive 90/314, na opisanu se situaciju primjenjuju odredbe o odgovornosti sadržane u toj direktivi.
83.      Što se tiče osobe DI, ona je ozljede pretrpjela na kruzeru dok se posluživala za švedskim stolom. Kako je ranije istaknuto, pružanje obroka je usluga koja je usko povezana sa smještajem putnika na kruzeru. Pružanje obroka stoga ne treba smatrati neovisnom uslugom, nego sastavnim dijelom usluge smještaja koju je organizator putovanja obećao u okviru ugovora o odmoru u paket aranžmanu. U načelu se i na tu situaciju stoga trebaju primjenjivati odredbe o odgovornosti sadržane Direktivi 90/314.
84.      U tom je kontekstu važno naglasiti da pružene smjernice u pogledu tumačenja ne određuju jesu li u predmetnim slučajevima ispunjeni uvjeti za priznavanje naknade štete. Pravna ocjena ispunjenosti takvih uvjeta isključiva je nadležnost nacionalnih sudova, koji slučaj moraju ispitati s obzirom na njegove posebnosti.
F.      Međuzaključak
85.      Odnos između sustava odgovornosti iz Uredbe br. 392/2009 i sustava odgovornosti iz Direktive 90/314 u prethodnoj je analizi pojašenjen pravnim tumačenjem, čime je omogućeno razgraničavanje njihovih odnosnih područja primjene. Poseban je naglasak stavljen na očuvanje jedinstva i dosljednosti pravnog poretka Unije unatoč njegovu razvoju tijekom prošlih desetljeća(38). Sud je zadužen za osiguravanje dosljednog i skladnog tumačenja prava Unije, na način koji poštuje načelo pravne sigurnosti te djelotvorno jamči zaštitu potrošača(39).
86.      Na temelju te analize smatram da na prethodna pitanja treba odgovoriti u smislu da članak 2., članak 3. stavak 1. i članak 7. prvi stavak Uredbe br. 392/2009 i Prilog I. toj uredbi treba tumačiti na način da se oni na odgovornost pomorskog prijevoznika koji je organizator kružnog putovanja s obilježjima odmora u paket aranžmanu u smislu Direktive 90/314 primjenjuju samo kada su tjelesne ozljede putnika posljedica prijevoza morem. Nasuprot tomu, tjelesne ozljede nastale u okviru pružanja usluga koje obično čine dio kružnog putovanja u paket aranžmanu – kao što su smještaj ili prehrana – obuhvaćene su materijalnim područjem primjene Direktive 90/314.
VI.    Zaključak
87.      S obzirom na prethodna razmatranja, predlažem da Sud na prethodna pitanja koja je uputio Cour de cassation (Kasacijski sud, Francuska) odgovori na sljedeći način:
Članak 2., članak 3. stavak 1. i članak 7. prvi stavak Uredbe (EZ) br. 392/2009 Europskog parlamenta i Vijeća od 23. travnja 2009. o odgovornosti prijevoznika u prijevozu putnika morem u slučaju nesreća i Prilog I. toj uredbi
treba tumačiti na način da se oni na odgovornost pomorskog prijevoznika koji je organizator kružnog putovanja s obilježjima odmora u paket aranžmanu u smislu Direktive Vijeća 90/314/EEZ od 13. lipnja 1990. o putovanjima, odmorima i kružnim putovanjima u paket aranžmanima primjenjuju samo kada su tjelesne ozljede putnika posljedica prijevoza morem. Nasuprot tomu, tjelesne ozljede nastale u okviru pružanja usluga koje obično čine dio kružnog putovanja u paket aranžmanu – kao što su smještaj ili prehrana – obuhvaćene su materijalnim područjem primjene Direktive 90/314.
1      Izvorni jezik: engleski
2      SL 2009., L 131, str. 24. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 7., svezak 6., str. 121.)
3      SL 1990., L 158, str. 59. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 60., str. 27.)
4      Uredba Europskog parlamenta i Vijeća od 24. studenoga 2010. o pravima putnika kada putuju morem ili unutarnjim plovnim putovima i o izmjeni Uredbe (EZ) br. 2006/2004 (SL 2010., L 334, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 13., str. 142.)
5      Direktiva Europskog parlamenta i Vijeća od 25. studenoga 2015. o putovanjima u paket aranžmanima i povezanim putnim aranžmanima, o izmjeni Uredbe (EZ) br. 2006/2004 i Direktive 2011/83/EU Europskog parlamenta i Vijeća te o stavljanju izvan snage Direktive Vijeća 90/314/EEZ (SL 2015., L 326, str. 1.)
6      Loi fixant les conditions d’exercice des activités relatives à l’organisation et à la vente de voyages ou de séjours (Zakon kojim se utvrđuju uvjeti obavljanja djelatnosti organizacije i prodaje putovanja ili boravaka), (JORF od 14. srpnja 1992., tekst br. 160)
7      Loi de développement et de modernisation des services touristiques (Zakon o razvoju i modernizaciji turističkih usluga), (JORF od 24. srpnja 2009., tekst br. 169)
8      Atenska konvencija o prijevozu putnika i njihove prtljage morem, sklopljena u Ateni 13. prosinca 1974., a stupila na snagu 28. travnja 1987. (Zbirka međunarodnih ugovora Ujedinjenih naroda,  sv. 1463., 1987., str. 19., br. 24817; u daljnjem tekstu: Atenska konvencija)
9      Protokol iz 2002. uz Atensku konvenciju o prijevozu putnika i njihove prtljage morem iz 1974., sklopljen u Londonu 1. studenoga 2002., a stupio na snagu 23. travnja 2014. (Zbirka međunarodnih ugovora Ujedinjenih naroda,  sv. 3283.)
10      Vidjeti točku 29. i sljedeće točke ovog mišljenja.
11      Vidjeti točku 64. i sljedeće točke ovog mišljenja.
12      U skladu s ustaljenom sudskom praksom, međunarodni sporazumi koje Unija sklopi na temelju odredbi Ugovorâ čine, u odnosu na Uniju, akte njezinih institucija. Ti sporazumi od datuma kada stupe na snagu stoga čine sastavni dio pravnog poretka Unije. Prema članku 216. stavku 2. UFEU-a, „[s]porazumi koje sklapa [Europska] [u]nija obvezujući su za institucije Unije i za njezine države članice”. Osim toga, iz članka 19. stavka 3. točke (b) UEU-a te iz članka 267. prvog stavka točke (b) UFEU-a proizlazi da je „Sud nadležan za donošenje prethodnih odluka o tumačenju i valjanosti akata institucija Unije, bez iznimke”, što uključuje međunarodne sporazume koje je Unija sklopila (vidjeti presude od 30. travnja 1974., Haegeman, 181/73, EU:C:1974:41, t. 5. i 6.; od 30. svibnja 2006., Komisija/Irska, C-459/03, EU:C:2006:345, t. 82. i od 22. studenoga 2017., Aebtri, C-224/16, EU:C:2017:880, t. 50.). Posljedično, ako uredba izričito sadržava međunarodni sporazum ili joj je on priložen, njegove odredbe treba smatrati izravno primjenjivim pravom Unije.
13      Vidjeti, u tom pogledu, članak 3. Atenske konvencije. Vidjeti također Delebecque, P., Droit maritime, 14. izdanje, Dalloz, Pariz, 2020., str. 690.
14      Vidjeti dansku („et fællessætregler”), nizozemsku („een uniforme regeling”), francusku („un ensemble unique de règles”), njemačku („einheitliche Regeln”), irsku („sraith amháin rialacha”), talijansku („un’unicaserie di norme”), litavsku („bendrą taisyklių […] rinkinį”), poljsku („jednolitego zbioru zasad”), rumunjsku („unui set unic de norme”) i španjolsku („un conjunto único de normas”) jezičnu verziju.
15      U tom kontekstu valja istaknuti da je UK Supreme Court (Vrhovni sud Ujedinjene Kraljevine) naveo da, „Atenska konvencija,
poput mnogih međunarodnih konvencija u pogledu međunarodnog prijevoza, ima za cilj stvoriti međunarodni zakonik unutar svojeg područja primjene koji ujednačenim međunarodnim pravilima zamjenjuje raznolike propise država koje su joj pristupile” (vidjeti presudu Supreme Courta of the United Kingdom (Vrhovni sud Ujedinjene Kraljevine) od 17. listopada 2018., Warner v Scapa Flow Charters, predmet br. (2018) UKSC 52, t. 13.; moje isticanje).
16      Vidjeti presudu od 18. ožujka 2021., Kuoni Travel (C-578/19, EU:C:2021:213, t. 45.), u kojoj je Sud utvrdio da, u skladu s člankom 5. Direktive 90/314 te uzimajući u obzir cilj te direktive da se osigura visoka razina zaštite potrošača, odgovornost organizatora za nepravilno izvršenje ili neizvršenje usluga povezanih s putovanjem u paket aranžmanu treba široko tumačiti te obuhvaća odgovornost za propuste trećih pružatelja usluga.
17      Vidjeti mišljenje nezavisnog odvjetnika A. Tizzana u predmetu Leitner (C-168/00, EU:C:2001:476, točku 29. i sljedeće točke). Chapman, M., Prager, S., i Harding, J.,
Saggerson on Travel Law and Litigation, 5. izdanje, Wildy, Simmonds & Hill Publishing, London, 2013., str. 339.; autori tvrde da Direktiva 90/314 uz opću naknadu štete za bol i patnju do kojih dolazi kada tjelesna ozljeda uzrokovana nesrećom pokvari ili ugrozi odmor pokriva i naknadu štete za propušteno uživanje.
18      Ramming, K., u „Die Haftung des Reiseveranstalters für Personen- und Gepäckschäden bei Schiffsbeförderungen”, Recht der Transportwirtschaft, br. 9., 2017., str. 322. i 347.; autor tvrdi da se propisi o putovanjima u paket aranžmanima i propisi o prijevozu putnika mogu međusobno preklapati. Unatoč tomu, taj autor ističe da se uvjeti za odgovornost predviđeni tim dvama skupovima propisa međusobno razlikuju te da ih se mora zasebno ispitati.
19      Bokareva, O., „Claims for personal injuries by cruise ship passengers under international and EU regimes”, Codification of Maritime Law - Challenges, Possibilities and Experience, 1. izd., Informa Law od Routledgea, London 2019., str. 201.; autorica tvrdi da bi se, načelno, trebala primjenjivati i Uredba br. 392/2009 i Direktiva 90/314, s obzirom na to da kružno putovanje obuhvaća ne samo usluge prijevoza, nego i dodatne elemente kao što su smještaj, prehrana i aktivnosti za razonodu. Prema mišljenju tog autora, odnosna dva sustava stvaraju situaciju u kojoj tužitelju, odnosno njegovu odvjetniku, nije lako unaprijed odrediti koji se sustav primjenjuje, jer to uvelike može ovisiti o tome koji je sud izabran kao nadležan.
20      Presuda od 2. rujna 2021. (C-570/19, EU:C:2021:664, t. 158.)
21      Presuda od 26. ožujka 2020. (C-215/18, EU:C:2020:235, t. 35.; u daljnjem tekstu: presuda Primera Air Scandinavia)
22      Uredba Europskog parlamenta i Vijeća od 11. veljače 2004. o utvrđivanju općih pravila o odšteti i pomoći putnicima u slučaju uskraćenog ukrcaja i otkazivanja ili dužeg kašnjenja letova te o stavljanju izvan snage Uredbe (EEZ) br. 295/91 (SL 2004., L 46, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 7., svezak 26., str. 21. i ispravci SL 2019., L 119, str. 202. i SL L, 2024/90763)
23      Presuda od 17. listopada 2024. (C-650/23 i C-705/23, EU:C:2024:903, t. 39. i 40.)
24      Primjerice, prema uvodnoj izjavi 16. Uredbe br. 261/2004, „[u] slučajevima kada je kružno putovanje u paket aranžmanu otkazano iz drugih razloga, a koji se ne tiču otkazivanja samog leta, ova se Uredba ne primjenjuje”. Nadalje, članci 2. i 3. Direktive 90/314 sadržavaju odredbe u kojima je određeno materijalno područje primjene te direktive te su izložene pravne definicije, što olakšava primjenu tog pravnog akta. Naposljetku, članak 8. stavak 2. Uredbe br. 261/2004 predviđa da se prava iz „[s]tav[ka] 1. točk[e] (a) primjenjuj[u] […] i na putnike čiji letovi čine dio paket aranžmana, uz iznimku prava na nadoknadu ako takvo pravo proizlazi iz [Direktive 90/314]”.
25      Presuda od 7. prosinca 2010. (C-585/08 i C-144/09, EU:C:2010:740, t. 45. i 46.)
26      Kao prvo, materijalno područje primjene Direktive 90/314 šire je od materijalnog područja primjene Uredbe br. 392/2009 jer obuhvaća čitav raspon usluga koje se nude u okviru ugovora o putovanju u paket aranžmanu. Kao drugo, pristup minimalnog usklađivanja na kojem se temelji Direktiva 90/314 omogućuje državama članicama da donesu ili zadrže stroža pravila o zaštiti potrošača. Ona se u tom pogledu razlikuje od svoje nasljednice, Direktive 2015/2302, koja koristi pristup maksimalnog usklađivanja. Čini se da je francuski zakonodavac upotrijebio tu ovlast koju priznaje Direktiva 90/314 kada je u „Code du tourisme” uspostavio sustav objektivne odgovornosti („responsabilité de plein droit”) organizatora (vidjeti, osobito, Delebecque, P., Droit maritime, 14. izdanje, Dalloz, Pariz, 2020., str. 698.).
27      Vidjeti, u tom pogledu, Le Tourneau, P. i Bloch, C., „Contrat de transport”, Répertoire de droit civil, Dalloz, Pariz, 2021., str. 36., t. 222.
28      Vidjeti točku 32. ovog mišljenja.
29      Tonner, K., „Die Kreuzfahrt als Pauschalreise, die Haftung nach dem Athener Übereinkommen 2002 und die Fahrgastrechte im Schiffsverkehr”, Reise Rechtaktuell, sv. 21., br. 5, De Gruyter Brill, 2013., str. 212.; autor tvrdi da iako mnogi akti primjenjivi na kružna putovanja pružaju putnicima odgovarajuću pravnu zaštitu, ostvarenje te zaštite je veoma složeno. Osobito, pravila o putovanjima u paket aranžmanima i pravila o prijevozu putnika morem nisu dobro usklađena.
30      Vidjeti točku 36. ovog mišljenja.
31      Vidjeti, u tom pogledu, Bokareva, O., „Claims for personal injuries by cruise ship passengers under international and EU regimes”, Codification of Maritime Law - Challenges, Possibilities and Experience, 1. izd., Informa Law od Routledgea, London, 2019., str. 203.
32      Ne može se isključiti mogućnost da će, u određenim okolnostima, nezgode koje prouzroče tjelesne ozljede spadati u „sivo područje” zato što se dogode na brodu za kružna putovanja u vezi s uslugama pruženima u okviru putovanja u paket aranžmanu. Kvalifikacija takvih nezgoda stoga nije uvijek jednostavna u praksi. Ilustracije radi, moguće je zamisliti sljedeće situacije: trovanje hranom ili alergijske reakcije (kada se na brodu ne poštuju higijenski standardi ili standardi sigurnosti hrane); nesavjesno liječenje od strane brodskog zdravstvenog osoblja (pogreške u liječenju ili dijagnozi koje štete zdravlju) ili nesreće tijekom rekreacijskih aktivnosti na brodu. U tom pogledu treba istaknuti da, u skladu s pristupom prikazanim u ovom mišljenju, takvi scenariji trebaju, u interesu potrošača, spadati u materijalno područje primjene Direktive 90/314 (vidjeti točke 78. i 79. ovog mišljenja).
33      Vidjeti točku 36. ovog mišljenja.
34      Vidjeti točku 54. ovog mišljenja.
35      Tonner, K., „Die Kreuzfahrt als Pauschalreise, die Haftung nach dem Athener Übereinkommen 2002 und die Fahrgastrechte im Schiffsverkehr”, Reise Recht aktuell, sv. 21., br. 5, De Gruyter Brill, 2013., str. 206.
36      Vidjeti, po analogiji, presudu od 16. srpnja 2015., CHEZ Razpredelenie Bulgaria (C-83/14, EU:C:2015:480, t. 71.).
37      Vidjeti točku 68. ovog mišljenja.
38      Vidjeti točku 54. i sljedeće točke ovog mišljenja.
39      Sud je tu funkciju dosljedno obavljao u prošlosti, čemu svjedoči njegova sudska praksa (vidjeti presude od 15. ožujka 2012., Pereničová i Perenič, C-453/10, EU:C:2012:144, t. 43. i 47.; od 25. studenoga 2021., StWL Städtische Werke Lauf a.d. Pegnitz, C-102/20, EU:C:2021:954, t. 69. i 75. i presudu Primera Air Scandinavia, t. 38.).