62024CJ0477
PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
12. ožujka 2026. (
*1
)
„Zahtjev za prethodnu odluku – Građanstvo Unije – Pravo slobodno se kretati i boraviti na državnom području država članica – Direktiva 2004/38/EZ – Članak 7. stavak 3. točka (b) – Izvedeno pravo boravka – Državljanin treće zemlje koji je razveden od građanke Unije i koji u trenutku pokretanja postupka razvoda više ne obavlja djelatnost u svojstvu zaposlene ili samozaposlene osobe – Pojam ‚propisno evidentiran kao nesvojevoljno nezaposlen nakon što je dulje od godinu dana bio zaposlen’ – Jedno neprekidno razdoblje od godinu dana – Osoba koja je primala socijalne naknade – Dokaz – Pravo podnositelja zahtjeva na pristup socijalnom spisu bivše supruge – Članak 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima – Načelo dobre uprave i pravo na djelotvornu sudsku zaštitu”
U predmetu C‑477/24 [Deldwyn] (
i
),
povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Court of Appeal (Žalbeni sud, Irska), odlukom od 28. lipnja 2024., koju je Sud zaprimio 9. srpnja 2024., u postupku
Minister for Justice
protiv
I. T.,
SUD (prvo vijeće),
u sastavu: F. Biltgen (izvjestitelj), predsjednik vijeća, I. Ziemele, A. Kumin, S. Gervasoni i M. Bošnjak, suci,
nezavisni odvjetnik: R. Norkus,
tajnik: A. Calot Escobar,
uzimajući u obzir pisani dio postupka,
uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
–
za I. T., M. Conlon, SC, G. Keogh, BL, i I. Khan, solicitor,
–
za Irsku, M. Browne, Chief State Solicitor, i S. Finnegan, A. Joyce i R. O’Donnell, u svojstvu agenata, uz asistenciju D. Conlana Smytha, SC, i S. J. Hillery, BL,
–
za njemačku vladu, J. Möller i N. Scheffel, u svojstvu agenata,
–
za Europsku komisiju, E. Montaguti i J. Tomkin, u svojstvu agenata,
saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 25. rujna 2025.,
donosi sljedeću
Presudu
1
Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 7. stavka 3. točke (b) te članaka 13. i 14. Direktive 2004/38/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o pravu građana Unije i članova njihovih obitelji slobodno se kretati i boraviti na državnom području država članica, o izmjeni Uredbe (EEZ) br. 1612/68 i stavlja[n]ju izvan snage direktiva 64/221/EEZ, 68/360/EEZ, 72/194/EEZ, 73/148/EEZ, 75/34/EEZ, 75/35/EEZ, 90/364/EEZ, 90/365/EEZ i 93/96/EEZ (SL 2004., L 158, str. 77.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 2., str. 42. i ispravak SL 2016., L 87, str. 36.), kao i članka 41. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja).
2
Zahtjev je upućen u okviru spora između osobe I. T. (u daljnjem tekstu: podnositelj zahtjeva), državljanina treće zemlje koji je razveden od građanke Unije koja ima državljanstvo države članice koja nije Irska, i Ministera for Justice (ministar pravosuđa, Irska) (u daljnjem tekstu: ministar) u vezi s ministrovom pravomoćnom odlukom kojom se podnositelju zahtjeva uskraćuje zadržavanje dozvole boravka koja bi mu omogućila boraviti u Irskoj na neodređeno vrijeme.
Pravni okvir
Pravo Unije
Povelja
3
U skladu s člankom 47. Povelje, naslovljenim „Pravo na djelotvoran pravni lijek i na pošteno suđenje”:
„Svatko čija su prava i slobode zajamčeni pravom Unije povrijeđeni ima pravo na djelotvoran pravni lijek pred sudom, u skladu s uvjetima utvrđenima ovim člankom.
Svatko ima pravo da zakonom prethodno ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično, javno i u razumnom roku ispita njegov slučaj. Svatko ima mogućnost biti savjetovan, branjen i zastupan.
[…]”
Direktiva 2004/38
4
U uvodnoj izjavi 11. Direktive 2004/38 navedeno je:
„Osnovno i osobno pravo [boravka] u drugoj državi članici za građane Unije proizlazi neposredno iz Ugovora i ne ovisi o ispunjavanju administrativnih formalnosti.”
5
Članak 7. te direktive, naslovljen „Pravo [boravka] dulj[e] od tri mjeseca”, određuje:
„1.   Svi građani Unije imaju pravo [boraviti] na području druge države članice u razdoblju duljem od tri mjeseca ako:
(a)
su radnici ili samozaposlene osobe u državi članici domaćinu; ili
[…]
2.   Pravo [boravka] utvrđeno stavkom 1. primjenjuje se na članove obitelji koji nisu državljani države članice, a koji su u pratnji građanina Unije ili mu se pridružuju u državi članici domaćinu, pod uvjetom da taj građanin Unije ispunjava uvjete iz stavka 1. točke (a), (b) ili (c).
3.   Za potrebe stavka 1. točke (a), građanin Unije koji više nije radnik ili samozaposlena osoba zadržava status radnika ili samozaposlene osobe ako je:
[…]
(b)
propisno evidentiran kao nesvojevoljno nezaposlen nakon što je dulje od godinu dana bio zaposlen te se prijavio kao tražitelj zaposlenja u nadležnom uredu za zapošljavanje;
(c)
propisno evidentiran kao nesvojevoljno nezaposlen nakon isteka ugovora o radu na određeno vrijeme u trajanju kraćem od godinu dana ili je postao nesvojevoljno nezaposlen tijekom prvih dvanaest mjeseci te je prijavljen kao tražitelj zaposlenja u nadležnom uredu za zapošljavanje. U ovom slučaju on zadržava status radnika tijekom najmanje šest mjeseci;
(d)
započeo strukovno osposobljavanje. Uvjet za zadržavanje statusa radnika jest postojanje veze između osposobljavanja i prethodnog zaposlenja, osim ako je dotična osoba nesvojevoljno nezaposlena.”
6
Članak 10. navedene direktive, naslovljen „Izdavanje [dozvole boravka]”, glasi:
„1.   Pravo [boravka] članova obitelji građanina Unije koji nisu državljani države članice dokazuje se izdavanjem isprave pod nazivom ‚Dozvola [boravka] za člana obitelji građanina Unije’ najkasnije šest mjeseci od datuma podnošenja zahtjeva. Potvrda o podnošenju zahtjeva za izdavanje [dozvole boravka] izdaje se odmah.
2.   Države članice za izdavanje [dozvole boravka] zahtijevaju predočavanje sljedećih isprava:
(a)
važeće putovnice;
(b)
isprave kojom se potvrđuje postojanje obiteljske veze ili registriranog partnerstva;
(c)
potvrde o prijavi ili ako sustav prijava ne postoji, bilo kojeg drugog dokaza o boravku u državi članici domaćinu za građanina Unije u čijoj su pratnji ili kojem se pridružuju;
(d)
u slučajevima iz članka 2. stavka 2. točaka (c) i (d), dokaza da su navedeni uvjeti ispunjeni;
(e)
u slučajevima iz članka 3. stavka 2. točke (a), isprave koju je izdalo nadležno tijelo u zemlji podrijetla ili zemlji iz koje dolaze, kojom se potvrđuje da su uzdržavanici ili članovi kućanstva građanina Unije ili dokaza o postojanju ozbiljnih zdravstvenih razloga zbog kojih je nužno da građanin Unije osobno njeguje dotičnog člana obitelji;
(f)
u slučajevima iz članka 3. stavka 2. točke (b), dokaza o postojanju trajne veze s građaninom Unije.”
7
Članak 13. te direktive, naslovljen „Zadržavanje prava [boravka] članova obitelji u slučaju razvoda braka, poništenja braka ili prestanka registrirane zajednice”, u stavku 2. propisuje:
„Ne dovodeći u pitanje drugi podstavak, razvod braka […] nema za posljedicu gubitak prava [boravka] članova obitelji građanina Unije koji nisu državljani države članice, ako:
(a)
[je] prije pokretanja postupka za razvod […] brak […] traja[o] najmanje tri godine, a od toga najmanje jednu godinu u državi članici domaćinu […]
[…]
Prije stjecanja prava [stalnog boravka], pravo [boravka] dotičnih osoba podliježe zahtjevu da one mogu dokazati da su radnici ili samozaposlene osobe ili da imaju dostatna sredstava za sebe i članove svoje obitelji kako ne bi postali teret za sustav socijalne pomoći države članice domaćina tijekom svojeg razdoblja boravka te da su sveobuhvatno zdravstveno osigurani u državi članici domaćinu ili da u državi članici domaćinu već imaju status člana obitelji osobe koja udovoljava tim zahtjevima. ‚Dostatna sredstva’ jesu ona utvrđena u članku 8. stavku 4.
Takvi članovi obitelji zadržavaju svoje pravo [boravka] isključivo na osobnoj osnovi.”
8
U skladu sa stavcima 2. i 4. članka 14., naslovljenog „Zadržavanje prava [boravka]”
„2.   Građani Unije i članovi njihove obitelji imaju pravo [boravka] predviđeno člancima 7., 12. i 13. tako dugo dok ispunjavaju uvjete iz tih članaka.
U posebnim slučajevima, ako postoji opravdana sumnja da građani Unije ili članovi njihovih obitelji ne ispunjavaju uvjete iz članaka 7., 12. i 13., države članice mogu provjeriti jesu li ti uvjeti ispunjeni. Takva se provjera ne provodi sustavno.
[…]
4.   Odstupajući od stavaka 1. i 2. i ne dovodeći u pitanje odredbe poglavlja VI., mjera protjerivanja se ni u kojem slučaju ne može izreći protiv građana Unije ili članova njihovih obitelji ako:
(a)
su dotični građani Unije radnici ili samozaposlene osobe; ili
(b)
su građani Unije ušli na državno područje države članice domaćina u potrazi za poslom. U tom slučaju građani Unije i članovi njihovih obitelji ne smiju biti protjerani tako dugo dok građani Unije mogu pružiti dokaz da i dalje traže posao i da imaju stvarne izglede za zaposlenje.”
Irsko pravo
9
Propise čiji je cilj prenošenje Direktive 2004/38 u irsko pravo sadržava European Communities (Free Movement of Persons) Regulations 2015 (Uredba o Europskim zajednicama (slobodno kretanje osoba) iz 2015., u daljnjem tekstu: Uredba iz 2015.).
10
Pravo boravka u Irskoj uređeno je člankom 6. Uredbe iz 2015., čiji stavak 3. točka (a) propisuje:
„Građanin Unije […] može boraviti u državi u razdoblju duljem od tri mjeseca:
i.
ako je radnik ili samozaposlena osoba u državi,
[…]”
11
U skladu s člankom 6. stavkom 3. točkom (b) Uredbe iz 2015., član obitelji koji nije državljanin države članice može boraviti u Irskoj u razdoblju duljem od tri mjeseca pod uvjetom da je dotični građanin Unije zaposlen ili obavlja samostalnu djelatnost u toj državi.
12
Člankom 6. stavkom 3. točkom (c) Uredbe iz 2015. u biti se predviđa da se, ako je osoba na koju se primjenjuje članak 6. stavak 3. točka (a) podtočka i. te uredbe prestala obavljati svoj posao ili samostalnu djelatnost, smatra da se ta odredba i dalje primjenjuje na nju, među ostalim, ako je ta osoba (i.) propisno evidentirana kao nesvojevoljno nezaposlena nakon što je bila zaposlena dulje od godinu dana i prijavila se kao tražitelj zaposlenja pri Ministarstvu zapošljavanja i socijalne zaštite ili (ii.) propisno evidentirana kao nesvojevoljno nezaposlena nakon isteka ugovora o radu na određeno vrijeme kraćeg od jedne godine, ili nakon što je postala nesvojevoljno nezaposlena tijekom prve godine te se prijavila kao tražitelj zaposlenja pri Ministarstvu zapošljavanja i socijalne zaštite.
13
Članak 10. stavak 2. Uredbe iz 2015., naslovljen „Zadržavanje prava boravka članova obitelji u slučaju razvoda braka, poništenja braka ili raskida registriranog partnerstva”, propisuje:
„(a)
Podložno točki (b), ako su brak ili registrirano partnerstvo građanina Unije raskinuti ili poništeni i ako je u trenutku raskida ili poništenja, ovisno o slučaju, imao pravo boravka na državnom području države u skladu s ovom Uredbom, član obitelji koji nije državljanin države članice može na pojedinačnoj i osobnoj osnovi zadržati pravo boravka na državnom području države članice.
(b)
Pravo boravka člana obitelji iz točke (a) ocjenjuje ministar koji se mora uvjeriti da:
i. su, prije pokretanja postupka za razvod ili poništenje braka ili prestanak registrirane zajednice, brak ili registrirano partnerstvo trajali najmanje tri godine, od toga jednu godinu u državi
[…]”
Glavni postupak i prethodna pitanja
14
Podnositelj zahtjeva stigao je u Irsku u listopadu 2002. sa studentskom vizom. U srpnju 2009. oženio se građankom Unije koja nije državljanin te države članice te je nakon toga u više navrata podnio zahtjev za izdavanje dozvole boravka na temelju Direktive 2004/38 i Uredbe iz 2015., uz obrazloženje da je bračni drug građanke Unije. Prva dva od tih zahtjeva odbijena su uz obrazloženje da u trenutku njihova ispitivanja njegova supruga više nije bila zaposlena kod poslodavca navedenog u tim zahtjevima. Treći zahtjev za izdavanje dozvole boravka, podnesen u ožujku 2013., prihvaćen je te je slijedom toga podnositelju zahtjeva izdana dozvola boravka za razdoblje od pet godina, koja je vrijedila do rujna 2018.
15
U lipnju 2014. u državi članici podrijetla građanke Unije pokrenut je postupak razvoda, a razvod para proglašen je u srpnju 2014. Na dan njegova prestanka, brak je trajao pet godina. Nakon razvoda podnositelju zahtjeva nije oduzeta dozvola boravka. Podnositelj zahtjeva nastavio je raditi, a njegova bivša supruga, koja je nastavila boraviti u Irskoj, primala je, prema informacijama Departmenta of Employment Affairs and Social Protection (Ministarstvo zapošljavanja i socijalne zaštite, u daljnjem tekstu: DEASP), naknadu za tražitelje zaposlenja (jobseeker’s allowance) i dječji doplatak (child benefit).
16
U kolovozu 2018. podnositelj zahtjeva podnio je zahtjev za zadržavanje svojeg prava boravka na osobnoj osnovi. Taj se zahtjev temeljio na članku 10. stavku 2. Uredbe iz 2015., kojim se predviđa zadržavanje izvedenog prava boravka u slučaju razvoda u određenim okolnostima, ako je brak trajao tri ili više godina, a par je proveo najmanje godinu dana u Irskoj. Tom zahtjevu priložen je određen broj dokumenata, među kojima i više platnih lista bivše supruge podnositelja zahtjeva, koje se odnose na razdoblja između 2011. i 2013., kao i njezine porezne prijave za 2010. i 2012. godinu.
17
Taj je zahtjev odbijen ministrovom odlukom od 7. listopada 2019., na temelju, među ostalim, činjenice da podnositelj zahtjeva nije dostavio dokaze o djelatnosti svoje bivše supruge u trenutku pokretanja postupka razvoda, odnosno u lipnju 2014., s obzirom na to da su njegova izvedena prava ovisila o činjenici da je njegova bivša supruga, građanka Unije, u to vrijeme u Irskoj nastavila ostvarivati svoja prava iz Ugovorâ Europske unije. Podnositelj zahtjeva također je obaviješten o činjenici da je ova odluka donesena osobito s obzirom na informacije koje potječu od DEASP‑a, a koje su pokazale da, od 13. rujna 2013. do 23. rujna 2017., njegova bivša supruga, u svojstvu građanke Unije, nije ostvarivala ta prava kroz zaposlenje, samozaposlenje, nastavak studija, nesvojevoljnu nezaposlenost ili dokaz o posjedovanju dostatnih sredstava, u skladu s člankom 6. stavkom 3. Uredbe iz 2015. Ministar je smatrao da, s obzirom na to da nije utvrđeno da je, u trenutku pokretanja postupka za razvod, boravak bivše supruge podnositelja zahtjeva u Irskoj bio u skladu s odredbama Uredbe iz 2015., podnositelj zahtjeva nije imao pravo zadržati pravo boravka na temelju članka 10. stavka 2. Uredbe iz 2015.
18
Podnositelj zahtjeva zatražio je preispitivanje navedene odluke te u tom kontekstu zatražio presliku informacija koje je DEASP proslijedio ministru. U prilog svojem zahtjevu za preispitivanje podnositelj zahtjeva istaknuo je da više nije bio povezan sa svojom bivšom suprugom koja je građanka Unije, nego je od nje zatražio da mu dostavi pojedinosti o svojim aktivnostima u Irskoj tijekom razdoblja koje je naveo ministar, pri čemu bi potvrdila da je primala socijalne naknade tijekom barem dijela predmetnog razdoblja. Budući da bivša supruga podnositelja zahtjeva nije udovoljila tom pozivu, podnositelj zahtjeva obavijestio je ministra da, s obzirom na nesuradnju njegove bivše supruge, nije mogao dostaviti sve informacije i dokumente kojima se dokazuje da je njegova bivša supruga u trenutku pokretanja postupka za razvod redovito boravila u Irskoj i da je ostvarivala prava koja su joj dodijeljena UFEU‑om. U toj je mjeri podnositelj zahtjeva zatražio od ministra da ishodi otkrivanje informacija koje je dostavio DEASP.
19
Taj je zahtjev za preispitivanje odbijen novom ministrovom odlukom donesenom u studenome 2021. U prilog toj odluci ministar je smatrao da u trenutku pokretanja postupka razvoda bivša supruga nije ostvarivala prava koja su joj dodijeljena UFEU‑om jer njezinoj situaciji nesvojevoljne nezaposlenosti u tom trenutku nije prethodilo razdoblje od dvanaest mjeseci rada. U navedenoj je odluci ministar, među ostalim, istaknuo, kao prvo, da je bivša supruga bila zaposlena na više radnih mjesta između 2009. i 2013. kada su podneseni zahtjevi za dobivanje prava boravka, kao drugo, da je ta osoba primila naknadu za tražitelje zaposlenja između rujna 2013. i rujna 2017., kao treće, da spis nije sadržavao nikakvu informaciju o okolnostima zbog kojih je bivša supruga podnositelja zahtjeva napustila svoje prethodno radno mjesto, bilo da je riječ o svojevoljnom ili nesvojevoljnom odlasku, kao četvrto, da nijedan element iz spisa ne upućuje na to da je ta osoba bila zaposlena dulje od jedne godine ili da je bila zaposlena na temelju ugovora na određeno vrijeme kraće od jedne godine prije nego što se registrirala pri DEASP‑u, s obzirom na to da su DEASP‑ove informacije iz spisa upućivale samo na to da je bila zaposlena tijekom trideset sedam tjedana tijekom 2013. i dva tjedna tijekom 2014., što je kraće od jednogodišnjeg trajanja predviđenog Uredbom iz 2015. U navedenoj se odluci usto navodi da „iako se priznaje da je građanka Unije 2014. primala socijalnu naknadu, ministra ne obvezuje nijedna [DEASP‑ova] odluka i daljnja isplata socijalnih naknada građanki Unije nije odlučujuća za pitanja prava na temelju Ugovorâ Europske unije o kojima odlučuje ministar”.
20
Budući da je High Court (Visoki sud, Irska) prihvatio pravno sredstvo podnositelja zahtjeva protiv te odluke, ministar je protiv te presude podnio žalbu Courtu of Appeal (Žalbeni sud, Irska), sudu koji je uputio zahtjev.
21
Pred sudom koji je uputio zahtjev u biti se postavlja pitanje je li ministar, kako bi utvrdio je li nesvojevoljna nezaposlenost bivše supruge podnositelja zahtjeva bila „propisno evidentirana”, trebao uzeti u obzir činjenicu da je DEASP toj osobi dodijelio naknadu za tražitelje zaposlenja, zatim treba li članak 7. stavak 3. točku (b) Direktive 2004/38 tumačiti na način da se izraz „dulje od godinu dana” odnosi na neprekidno razdoblje od godinu dana i, naposljetku, je li ministar, osobito s obzirom na odredbe članka 41. Povelje, trebao podnositelju zahtjeva dostaviti cjeloviti spis koji se odnosi na njegovu bivšu suprugu.
22
Sud koji je uputio zahtjev smatra da prve dvije točke otvaraju pitanja tumačenja Direktive 2004/38 u pogledu kojih još ne postoji sudska praksa Suda. Kad je riječ o trećoj točki, sud koji je uputio zahtjev postavlja pitanje predstavljaju li pravo na pristup spisu i pravo na dobru upravu koje zahtijeva, osobito, suradnju uprave, a kako ih tumači Sud, posebno u presudama od 22. studenoga 2012.M. (C‑277/11, EU:C:2012:744), od 8. svibnja 2014., N. (C‑604/12, EU:C:2014:302), od 8. svibnja 2018., K. A. i dr. (Spajanje obitelji u Belgiji) (C‑82/16, EU:C:2018:308), i od 12. srpnja 2018., Banger (C‑89/17, EU:C:2018:570) dovoljnu osnovu za odobravanje zahtjeva podnositelja zahtjeva za otkrivanje elemenata spisa koji se tiču njegove bivše supruge.
23
U tim je okolnostima Court of Appeal (Žalbeni sud) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
(a)
Predviđa li se ili zahtijeva izrazom ‚godinu dana’ iz članka 7. stavka 3. točke (b) [Direktive 2004/38] da se godina o kojoj je riječ odnosi na jedno neprekidno razdoblje?
(b)
Ako je odgovor na točku (a) prvog pitanja niječan, znači li činjenica da su se razdoblja zaposlenja koja čine godinu o kojoj je riječ mogla akumulirati ili zbrajati tijekom četiri ili pet godina da građanin Unije nije obuhvaćen područjem primjene članka 7. stavka 3. točke (b) [te direktive]?
2.
Znači li činjenica da je građanin Unije od [DEASP‑a] primao naknadu za tražitelje zaposlenja u Irskoj da je ‚propisno evidentiran kao nesvojevoljno nezaposlen’ u [toj] državi u smislu članka 7. stavka 3. točke (b) Direktive 2004/38?
3.
Zahtijeva li se općim načelom prava Unije koje odražava članak 41. [Povelje] ili, podredno, Direktivom 2004/38 koja se tumači s obzirom na to opće načelo, da druga stranka u postupku dostavi svoj spis podnositelju zahtjeva (po potrebi u odgovarajuće redigiranom obliku):
(a)
prije nego što donese odluku o zadržavanju pravâ boravka/[dozvole boravka] u skladu s člankom 14. Direktive 2004/38, u vezi s člankom 13. i/ili člankom 7. stavkom 3. navedene direktive; i/ili
(b)
nakon što podnositelj zahtjeva takvu odluku odluči osporavati u postupku sudskog preispitivanja?”
O prethodnim pitanjima
Prvo pitanje
24
Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 7. stavak 3. točku (b) Direktive 2004/38 tumačiti na način da se izraz „dulje od godinu dana”, koji se u njemu nalazi, odnosi na jedno neprekidno razdoblje djelatnosti u svojstvu zaposlene ili samozaposlene osobe dulje od godinu dana ili na razdoblje dulje od godinu dana koje se može sastojati od više kraćih razdoblja takve djelatnosti, kumuliranih tijekom više godina.
25
U tom pogledu valja podsjetiti na to da, u skladu s člankom 7. stavkom 3. točkom (b) Direktive 2004/38, građanin Unije koji više nije radnik ili samozaposlena osoba zadržava status radnika ili samozaposlene osobe ako je propisno evidentiran kao nesvojevoljno nezaposlen nakon što je dulje od godinu dana bio zaposlen te se prijavio kao tražitelj zaposlenja u nadležnom uredu za zapošljavanje.
26
Ta odredba ne sadržava nikakvo izričito upućivanje na prava država članica kako bi se odredio smisao i doseg pojma „dulje od godinu dana”. Osim toga, Direktiva 2004/38 ne sadržava nikakvu definiciju tog izraza. U tim okolnostima, iz zahtjevâ ujednačene primjene prava Unije i načela jednakosti proizlazi da ista odredba u pravilu mora u cijeloj Uniji imati autonomno i ujednačeno tumačenje, uzimajući u obzir ne samo tekst te odredbe nego i njezin kontekst i ciljeve koji se žele postići propisom kojeg je dio (presuda od 15. rujna 2022., Minister for Justice and Equality (Državljanin treće zemlje, bratić građanina Unije), C‑22/21, EU:C:2022:683, t. 19. i navedena sudska praksa).
27
Kad je riječ, kao prvo, o tekstu članka 7. stavka 3. točke (b) Direktive 2004/38, valja napomenuti da se, prema njegovu uobičajenom značenju u svakodnevnom jeziku, izraz „godinu dana” odnosi na razdoblje od dvanaest mjeseci, koje se nužno ne podudara s kalendarskom godinom i koje se temelji na trajanju revolucije Zemlje oko Sunca. Međutim, ni iz teksta te odredbe ni iz teksta drugih odredbi Direktive 2004/38 ne proizlazi da se to razdoblje od „godinu dana” nužno mora odnositi na dvanaest uzastopnih mjeseci ili da bi trebalo biti neprekidno.
28
Kao što je to nezavisni odvjetnik istaknuo u točki 27. svojeg mišljenja, s obzirom na to da tekst Direktive 2004/38 ne sadržava ni pojašnjenja o tome što treba shvatiti pod izrazom „dulje od godinu dana”, valja, kao drugo, dati kontekstualno tumačenje navedenog izraza.
29
U tom pogledu valja podsjetiti na to da, prema sudskoj praksi Suda, članak 7. stavak 3. Direktive 2004/38 jamči svakom građaninu Unije koji privremeno ne radi zadržavanje statusa radnika ili samozaposlene osobe i, posljedično, njegova prava boravka u državi članici domaćinu, utvrđujući također stupnjevitost u uvjetima navedenog zadržavanja s obzirom na, s jedne strane, uzrok njegove neaktivnosti, u ovom slučaju ovisno o tome je li građanin nesposoban za rad zbog bolesti ili nesreće, nesvojevoljno nezaposlen ili na strukovnom osposobljavanju, i, s druge strane, prvotno trajanje njegova rada u državi članici domaćinu, odnosno je li ono dulje ili kraće od godinu dana (presuda od 11. travnja 2019., Tarola, C‑483/17, EU:C:2019:309, t. 43.).
30
Stoga, građanin Unije koji je obavljao djelatnost radnika ili samozaposlene osobe u državi članici domaćinu zadržava status radnika vremenski neograničeno, kao prvo, ako je bio privremeno nesposoban za rad zbog bolesti ili nesreće, sukladno članku 7. stavku 3. točki (a) Direktive 2004/38, kao drugo, ako je bio radnik ili samozaposlena osoba u državi članici domaćinu dulje od godinu dana prije nego je postao nesvojevoljno nezaposlen sukladno članku 7. stavku 3. točki (b) navedene direktive, ili kao treće, ako je započeo strukovno osposobljavanje sukladno članku 7. stavku 3. točki (d) iste direktive (vidjeti u tom smislu presudu od 11. travnja 2019., Tarola, C‑483/17, EU:C:2019:309, t. 44.).
31
S druge strane, u skladu s člankom 7. stavkom 3. točkom (c), građanin Unije koji je bio radnik ili samozaposlena osoba u državi članici domaćinu u razdoblju kraćem od godine dana zadržava status radnika ili samozaposlene osobe samo u razdoblju čije trajanje može odrediti navedena država članica, pod uvjetom da ne bude kraće od šest mjeseci (presuda od 11. travnja 2019., Tarola, C‑483/17, EU:C:2019:309, t. 45.).
32
Utvrđenje navedeno u točki 29. ove presude, prema kojem se stupnjevanje uvjeta za zadržavanje statusa radnika zajamčenog građaninu Unije, utvrđeno člankom 7. stavkom 3. Direktive 2004/38, provodi ovisno o „prvotnom trajanju” razdoblja djelatnosti u državi članici domaćinu proizlazi, konkretnije, iz činjenice da se točka (b) te odredbe odnosi na profesionalnu djelatnost koju je građanin Unije obavljao „dulje od godinu dana” i da se u njezinoj točki (c) upućuje na ugovore o radu u određenom trajanju „kraćem od godinu dana” ili na situaciju u kojoj je takav građanin bio nesvojevoljno nezaposlen tijekom „prvih dvanaest mjeseci” svoje zaposlenosti ili samostalne zaposlenosti u državi članici domaćinu.
33
Međutim, to upućivanje na „prvih dvanaest mjeseci” ide u prilog tumačenju članka 7. stavka 3. Direktive 2004/38 prema kojem u njemu navedena razdoblja zaposlenosti ili djelatnosti u svojstvu samozaposlene osobe moraju biti jedinstvena i neprekidna razdoblja obavljanja djelatnosti u svojstvu zaposlene ili samozaposlene osobe, tako da se razdoblje „dulje od godinu dana” iz točke (b) te odredbe ne može sastojati od više kraćih razdoblja djelatnosti, kumuliranih tijekom više godina.
34
Valja dodati da je to tumačenje također u skladu sa sudskom praksom Suda prema kojoj druga mogućnost iz članka 7. stavka 3. točke (c) Direktive 2004/38 obuhvaća sve situacije u kojima je radnik bio prisiljen, zbog razloga koji ne ovise o njegovoj volji, prekinuti rad u državi članici domaćinu „prije isteka godine dana”, neovisno o prirodi rada koji je obavljao i vrsti sklopljenog ugovora o radu (vidjeti u tom smislu presudu od 11. travnja 2019., Tarola, C‑483/17, EU:C:2019:309, t. 48.). Naime, taj izraz „prije isteka godine dana” nužno upućuje na razdoblje od dvanaest uzastopnih i neprekinutih mjeseci.
35
Kao treće, kad je riječ o ciljevima koji se nastoje postići Direktivom 2004/38, valja podsjetiti, s jedne strane, na to da je njezin glavni cilj ojačati pravo na slobodno kretanje i boravak svih građana Unije i, s druge strane, da je cilj za kojim posebno ide članak 7. stavak 3. to da se zadržavanjem statusa radnika osigura pravo boravka osoba koje su prestale obavljati profesionalnu djelatnost radi nedostatka posla zbog okolnosti koje ne ovise o njihovoj volji (vidjeti u tom smislu presudu od 11. travnja 2019., Tarola, C‑483/17, EU:C:2019:309, t. 49. i navedenu sudsku praksu).
36
Valja dodati da je cilj Direktive 2004/38 također uspostavljanje pravedne ravnoteže između zaštite slobodnog kretanja radnika, s jedne strane, i jamčenja da se na sustave socijalne sigurnosti države članice domaćina ne stavi prekomjeran teret, s druge strane (vidjeti u tom smislu presudu od 11. travnja 2019., Tarola, C‑483/17, EU:C:2019:309, t. 50.).
37
Valja, međutim, utvrditi da bi, kao što je to nezavisni odvjetnik u biti istaknuo u točkama 32. i 33. svojeg mišljenja, tumačenje izraza „dulje od godinu dana”, prema kojem se on ne odnosi na jedinstveno i neprekidno razdoblje, nego na ukupno razdoblje od godinu dana koje se može sastojati od više razdoblja u svojstvu zaposlene ili samozaposlene osobe kraćih od godinu dana, kumuliranih tijekom više godina, dovelo u pitanje stupnjevitu prirodu uvjeta za zadržavanje statusa radnika predviđenih u članku 7. stavku 3. Direktive 2004/38, iz točke 29. ove presude, te bi se, osim toga, dovela u pitanje ravnoteža navedena u točki 36. ove presude.
38
Konkretno, takvo bi tumačenje, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 33. svojeg mišljenja, moglo biti nespojivo s razlikom predviđenom u članku 7. stavku 3. točkama (b) i (c) Direktive 2004/38 kad je riječ o trajanju tijekom kojeg radnik ili samozaposlena osoba zadržava takav status, odnosno ovisno o tome je li prvotno razdoblje njezine djelatnosti u državi članici domaćinu dulje ili kraće od godinu dana.
39
Stoga valja zaključiti da izraz „dulje od godinu dana” iz članka 7. stavka 3. točke (b) Direktive 2004/38 treba tumačiti na način da se odnosi na jedno neprekidno razdoblje djelatnosti u svojstvu zaposlene ili samozaposlene osobe dulje od godinu dana.
40
Osim toga, to tumačenje ne sprečava osobe koje su doživjele nesvojevoljni prekid svoje djelatnosti u svojstvu zaposlene ili samozaposlene osobe u državi članici domaćinu prije isteka prvotnog razdoblja od godinu dana da uživaju zaštitu koja proizlazi iz zadržavanja njihova statusa radnika jer će, ako ne mogu biti obuhvaćene odredbama članka 7. stavka 3. točke (b) Direktive 2004/38, te osobe moći, ako se nalaze u jednoj od situacija iz točke 34. ove presude, ostvariti pravo na zaštitu iz njezina članka 7. stavka 3. točke (c).
41
U tom pogledu valja dodati da je Sud već presudio da kriterij iz, među ostalim, članka 7. stavka 3. točke (c) Direktive 2004/38, koji zainteresiranim osobama omogućuje da jasno saznaju svoja prava i obveze, stoga može jamčiti visok stupanj pravne sigurnosti i transparentnosti prilikom dodjele socijalne pomoći u okviru osnovnog osiguranja i biti u skladu s načelom proporcionalnosti (presuda od 15. rujna 2015., Alimanovic, C‑67/14, EU:C:2015:597, t. 61.).
42
S obzirom na prethodna razmatranja, na prvo pitanje valja odgovoriti tako da članak 7. stavak 3. točku (b) Direktive 2004/38 treba tumačiti na način da se izraz „dulje od godinu dana”, koji se u njemu nalazi, odnosi na jedno neprekidno razdoblje djelatnosti u svojstvu zaposlene ili samozaposlene osobe dulje od godinu dana.
Drugo pitanje
43
Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 7. stavak 3. točku (b) Direktive 2004/38 tumačiti na način da činjenicu da građanin Unije koji boravi na državnom području države članice različite od one čiji je državljanin prima naknadu za nezaposlenost na teret te države članice tijelo navedene države članice nadležno za izdavanje dozvola boravka treba priznati kao dokaz da je taj građanin Unije „propisno evidentiran” kao nesvojevoljno nezaposlen u smislu te odredbe.
44
Uvodno valja istaknuti da iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da su pitanja suda koji je uputio zahtjev ograničena na to je li činjenica da takav građanin Unije prima naknadu za nezaposlenost na teret nadležnog nacionalnog tijela dovoljna kako bi se smatralo da je nesvojevoljna nezaposlenost „propisno evidentirana” u smislu navedene odredbe, te da se ne odnose na druga dva kumulativna uvjeta koja je to tijelo navelo, odnosno, s jedne strane, da je bio zaposlen dulje od godinu dana i, s druge strane, da se prijavio kao tražitelj zaposlenja u nadležnom uredu za zapošljavanje.
45
U tom pogledu valja utvrditi, s jedne strane, da, kao što je to nezavisni odvjetnik istaknuo u točki 50. svojeg mišljenja, Direktiva 2004/38 ne definira izraz „propisno evidentiran” niti sadržava odredbu o kriterijima ili načinima na koje bi trebalo „propisno evidentirati” da je osoba nesvojevoljno nezaposlena. Međutim, kada u određenom području u pravu Unije ne postoje pravila, unutarnji pravni poredak svake države članice treba uspostaviti pravila o tim kriterijima i načinima na temelju načela postupovne autonomije, pod uvjetom da ta pravila nisu nepovoljnija od onih koja uređuju slične situacije u unutarnjem pravu (načelo ekvivalentnosti) i da ne čine u praksi pretjerano otežanim korištenje pravima dodijeljenima pravom Unije (načelo djelotvornosti) (vidjeti u tom smislu presudu od 27. lipnja 2018., Diallo, C‑246/17, EU:C:2018:499, t. 45. i 59. i navedenu sudsku praksu).
46
S druge strane, kao što proizlazi iz njezinih uvodnih izjava 1. do 4., Direktiva 2004/38 ima za cilj olakšati ostvarivanje temeljnog i individualnog prava slobodnog kretanja i boravka na području država članica, koje je izravno dodijeljeno građanima Unije člankom 21. stavkom 1. UFEU‑a, te ima za cilj prije svega poduprijeti to pravo (presuda od 11. travnja 2019., Tarola, C‑483/17, EU:C:2019:309, t. 23. i navedena sudska praksa). Njezin je cilj također, kao što to proizlazi iz sudske prakse navedene u točki 36. ove presude, postići pravednu ravnotežu između zaštite slobodnog kretanja građana Unije i jamstva da sustavi socijalne sigurnosti države članice domaćina neće snositi prekomjeran teret.
47
S druge strane, iz preambule i odredbi Direktive 2004/38 očito je da ona nema za cilj uskladiti dodjelu naknada za nezaposlenost, načine na koje treba dodjeljivati te naknade ili kriterije prema kojima treba utvrditi da je nezaposlenost građanina Unije nesvojevoljna. U takvoj situaciji, međutim, valja provjeriti može li predmetno nacionalno zakonodavstvo povrijediti ciljeve Direktive 2004/38 ili lišiti njezine odredbe njihova korisnog učinka.
48
U konkretnom slučaju, unatoč činjenici da se, kao što je to nezavisni odvjetnik istaknuo u točkama 52. i 53. svojeg mišljenja, na temelju zahtjeva za prethodnu odluku ne može točno znati prema kojim kriterijima nacionalno tijelo nadležno za dodjelu naknada za nezaposlenost o kojima je riječ u glavnom postupku, odnosno naknade za tražitelje zaposlenja, dodjeljuje tu naknadu, dovoljno je utvrditi da je Irska u svojim očitovanjima, poput ministra pred High Courtom (Visoki sud), navela da s obzirom na to da, u skladu s primjenjivim nacionalnim odredbama, DEASP, nacionalno tijelo nadležno za dodjelu te naknade za tražitelje zaposlenja, nije dužan istražiti razloge zbog kojih je nezaposlena osoba napustila svoje radno mjesto te stoga nije dužan ispitati je li ta nezaposlenost „nesvojevoljna” ili nije.
49
Ako bi se pak pokazalo – što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri – da DEASP zapravo nije dužan istražiti razloge zbog kojih je osoba nezaposlena i može dodijeliti pravo na naknadu za tražitelje zaposlenja a da pritom nije utvrđeno da je ta nezaposlenost „nesvojevoljna” u smislu članka 7. stavka 3. Direktive 2004/38, valja zaključiti da dodjela te naknade za tražitelje zaposlenja nije ni u kakvoj vezi s nesvojevoljnom ili svojevoljnom nezaposlenošću dotične osobe i u svakom slučaju ne može biti dokaz o tome je li gubitak njezina radnog mjesta nesvojevoljan. U takvoj situaciji, to što nacionalno tijelo nadležno za izdavanje dozvola boravka nije uzelo u obzir odluku o dodjeli predmetne naknade kao dokaz da je navedena osoba „propisno evidentirana” kao nesvojevoljno nezaposlena u smislu te odredbe očito ne može dovesti u pitanje ciljeve Direktive 2004/38 ili koristan učinak njezinih odredbi.
50
S druge strane, ako bi, po okončanju provjera koje je dužan provesti, sud koji je uputio zahtjev utvrdio da nacionalno tijelo nadležno za dodjelu naknade za tražitelje zaposlenja uvjetuje tu dodjelu time da se te osobe nalaze u situaciji „nesvojevoljne nezaposlenosti”, u smislu članka 7. stavka 3. Direktive 2004/38, odnosno, da je do prestanka djelatnosti u svojstvu zaposlene ili samozaposlene osobe dotičnih osoba došlo zbog razloga – ili zbog okolnosti – koje ne ovise o njihovoj volji (vidjeti u tom smislu presudu od 11. travnja 2019., Tarola, C‑483/17, EU:C:2019:309, t. 46. do 49. i navedenu sudsku praksu), i da to tijelo stvarno provjerava jesu li ti razlozi ili okolnosti neovisni o volji navedenih osoba, nacionalno tijelo nadležno za izdavanje dozvola boravka trebalo bi uzeti u obzir odluku o dodjeli naknade za tražitelje posla kao, u najmanju ruku, dokaz koji upućuje na to da je dotična osoba u situaciji „propisno evidentirane” nesvojevoljne nezaposlenosti, u smislu te odredbe.
51
Stoga, i u nedostatku preciznijih naznaka suda koji je uputio zahtjev o tome je li, u skladu s relevantnim nacionalnim odredbama, nacionalno tijelo nadležno za izdavanje dozvola boravka dužno uzeti u obzir odluku o dodjeli naknade za tražitelje zaposlenja kao dokaz kojim se nastoji dokazati da je dotična osoba „propisno evidentirana” kao nesvojevoljno nezaposlena, na sudu koji je uputio zahtjev, koji je jedini nadležan za tumačenje i primjenu nacionalnog prava, jest da provjeri poštuje li primjena tih nacionalnih odredbi načela ekvivalentnosti i djelotvornosti prava Unije i, prema tome, ne može dovesti u pitanje cilj Direktive 2004/38 ili koristan učinak odredbi te direktive.
52
S obzirom na prethodna razmatranja, na drugo pitanje valja odgovoriti tako da članak 7. stavak 3. točku (b) Direktive 2004/38 treba tumačiti na način da činjenicu da građanin Unije koji boravi na državnom području države članice različite od one čiji je državljanin prima naknadu za nezaposlenost na teret te države članice tijelo navedene države članice nadležno za izdavanje dozvola boravka ne treba, kao takvu, priznati kao dovoljan dokaz da je ta osoba „propisno evidentirana” kao nesvojevoljno nezaposlena u smislu te odredbe.
Treće pitanje
53
Svojim trećim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li Direktivu 2004/38, u vezi s općim načelom dobre uprave, tumačiti na način da se njome podrazumijeva da nacionalno tijelo nadležno za izdavanje dozvola boravka ima obvezu dostaviti svoj spis podnositelju zahtjeva državljaninu treće zemlje, po potrebi u odgovarajuće redigiranom obliku, bilo prije donošenja odluke o zadržavanju njegova prava boravka ili dozvole boravka na temelju članka 14. te direktive, u vezi s njezinim člancima 7. i 13., bilo tek u fazi postupka sudskog nadzora te odluke, kada dokumenti iz spisa o kojima je riječ, na kojima je nadležno nacionalno tijelo temeljilo uskraćivanje dozvole boravka i čije je dostavljanje taj državljanin zatražio, sadržavaju informacije o, među ostalim, razdobljima zaposlenosti njegove bivše supruge koja je građanka Unije i kada mu je ona, nakon što je taj državljanin treće zemlje to od nje zatražio, odbila dostaviti te informacije.
54
U tom pogledu valja istaknuti, kao prvo, da Direktiva 2004/38, osobito njezin članak 7., koji se odnosi na pravo boravka dulje od tri mjeseca, članak 10. koji se odnosi na izdavanje dozvole boravka, članak 13. o zadržavanju prava boravka članova obitelji u slučaju razvoda, poništenja braka ili prestanka registriranog partnerstva, i njezin članak 14., koji se odnosi na zadržavanje prava boravka, u biti predviđa da je na podnositeljima zahtjeva da dostave potrebne elemente kako bi se utvrdilo da ispunjavaju uvjete za ostvarivanje prava priznatih tim člancima i ne utvrđuje izričitu obvezu nacionalnih tijela da podnositeljima zahtjeva pruže informacije koje već posjeduju i koje bi im mogle biti potrebne kako bi dokazali da ispunjavaju navedene uvjete.
55
Stoga valja utvrditi da Direktiva 2004/38 izričito ne predviđa „obvezu suradnje” tijelâ država članica u fazi određivanja relevantnih elemenata zahtjeva za dozvolu boravka te se time razlikuje od direktive kao što je Direktiva Vijeća 2004/83/EZ od 29. travnja 2004. o minimalnim standardima za kvalifikaciju i status državljana treće zemlje ili osoba bez državljanstva kao izbjeglica ili osoba kojima je na drugi način potrebna međunarodna zaštita te o sadržaju odobrene zaštite (SL 2004., L 304, str. 12.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 12., str. 64.) (SL 2004., L 304, str. 12.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 12., str. 64.) koji predviđa takvu obvezu suradnje u svojem članku 4. stavku 1. (vidjeti u tom smislu presudu od 29. lipnja 2023., International Protection Appeals Tribunal i dr. (Napad u Pakistanu), C‑756/21, EU:C:2023:523, t. 48.).
56
Kao drugo, valja podsjetiti na to da članak 41. Povelje, kojim se utvrđuje pravo na dobru upravu i koji u stavku 2. predviđa da to pravo uključuje, među ostalim, pravo svake osobe na saslušanje prije poduzimanja bilo kakve pojedinačne mjere koja bi na nju mogla nepovoljno utjecati (točka (a)); pravo svake osobe na pristup svojem spisu, uz poštovanje zakonitih interesa povjerljivosti te profesionalne i poslovne tajne (točka (b)), kao i obvezu uprave da obrazloži svoje odluke (točka (c)), nije upućen državama članicama, nego samo institucijama, tijelima, uredima i agencijama Unije (vidjeti u tom smislu presudu od 5. studenoga 2014., Mukarubega, C‑166/13, EU:C:2014:2336, t. 44. i navedenu sudsku praksu).
57
Stoga, podnositelj zahtjeva za boravišnu ispravu ne može iz članka 41. stavka 2. točke (a) i (b) Povelje izvoditi pravo na saslušanje u svakom postupku vezanom uz svoj zahtjev ili pravo na pristup spisu u okviru nacionalnog postupka (vidjeti u tom smislu presude od 17. srpnja 2014., YS i dr., C‑141/12 i C‑372/12, EU:C:2014:2081, t. 67., i od 5. studenoga 2014., Mukarubega, C‑166/13, EU:C:2014:2336, t. 44.).
58
S druge strane, pravo na dobru upravu iz članka 41. Povelje odražava opće načelo prava Unije koje se primjenjuje na države članice kada provode to pravo (vidjeti presudu od 13. srpnja 2023., Azienda Ospedale‑Università di Padova, C‑765/21, EU:C:2023:566, t. 43. i navedenu sudsku praksu).
59
Valja dodati, s jedne strane, da je pravo na pristup spisu, među ostalim, nužna posljedica djelotvornog ostvarivanja prava obrane (presuda od 13. rujna 2018., UBS Europe i dr., C‑358/16, EU:C:2018:715, t. 61. i navedena sudska praksa) i da je poštovanje prava obrane adresata odluka koje osjetno utječu na njihove interese obveza upravnih tijela država članica kada poduzimaju mjere koje ulaze u područje primjene prava Unije (vidjeti u tom smislu presudu od 5. studenoga 2014., Mukarubega, C‑166/13, EU:C:2014:2336, t. 50. i navedenu sudsku praksu).
60
S druge strane, u sudskom postupku, poštovanje prava obrane zajamčenih u članku 47. Povelje podrazumijeva da tužitelj može pristupiti ne samo obrazloženju odluke koja je donesena u odnosu na njega nego i svim elementima spisa na koje se oslonila uprava, kako bi zaista mogao zauzeti stajalište o tim elementima (presuda od 25. travnja 2024., NW i PQ (Klasificirane informacije), C‑420/22 i C‑528/22, EU:C:2024:344, t. 92. i navedena sudska praksa).
61
U ovom slučaju iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da je odluka o kojoj je riječ u glavnom postupku donesena na temelju Uredbe iz 2015., kojom je Direktiva 2004/38 prenesena u irsko pravo. Budući da se Uredbom iz 2015. provodi pravo Unije, zahtjevi koji proizlaze iz prava na djelotvornu sudsku zaštitu, prava obrane i prava na dobru upravu, među kojima je i pravo na pristup spisu, kako su zajamčena u pravu Unije, primjenjuju se u glavnom postupku.
62
Valja dodati da situaciju o kojoj je riječ u glavnom postupku obilježava činjenica, s jedne strane, da podnositelj zahtjeva želi ishoditi izvedeno pravo boravka na temelju podataka koji nisu u njegovu posjedu jer se odnose na drugu osobu, odnosno na njegovu bivšu suprugu, koja mu nije omogućila pristup i, s druge strane, da nacionalna tijela nadležna za izdavanje dozvole boravka podnositelju zahtjeva već raspolažu tim podacima te su se na njih oslonila kako bi odbila produljiti dozvolu boravka podnositelja zahtjeva.
63
Međutim, ako, kao što se to čini da smatra sud koji je uputio zahtjev, ne postoji nijedan drugi način da podnositelj zahtjeva dobije te podatke osim onog da zatraži pristup spisu koji se na njega odnosi, valja smatrati da nacionalna postupovna pravila – koja podnositelja zahtjeva zapravo stavljaju u situaciju u kojoj ne može dokazati da je u trenutku pokretanja postupka razvoda njegova bivša supruga ispunjavala uvjete predviđene u članku 7. stavku 3. točki (b). iz Direktive 2004/38 i da stoga ima izvedeno pravo boravka na temelju odredbi te direktive – dovode u pitanje koristan učinak prava koja podnositelj zahtjeva može imati na temelju te direktive i ne omogućuju da se zajamči poštovanje njegovih temeljnih prava, konkretnije njegova prava na djelotvornu sudsku zaštitu i njegovih prava obrane.
64
Točno je da se u ovom slučaju predmetni podaci, koji se već nalaze u spisu podnositelja zahtjeva, ne odnose izravno na njega, nego se odnose na njegovu bivšu suprugu, tako da bi se mogla ugroziti zaštita povjerljivosti koja se veže uz takve podatke.
65
U tom pogledu, iz ustaljene sudske prakse proizlazi da temeljna prava ne daju apsolutne povlastice, već mogu biti ograničena pod uvjetom da ograničenja odgovaraju ciljevima u općem interesu koji se žele postići predmetnom mjerom i da u odnosu na cilj koji se želi postići ne uključuju neproporcionalno i neprihvatljivo zadiranje kojim se krši sama bit zajamčenih prava (presuda od 13. rujna 2018., UBS Europe i dr., C‑358/16, EU:C:2018:715, t. 62. i navedena sudska praksa).
66
Takva se ograničenja, naime, mogu, među ostalim, odnositi na zaštitu zahtjeva povjerljivosti ili poslovne tajne, koje pristup određenim informacijama i određenim dokumentima može ugroziti (vidjeti presudu od 13. rujna 2018., UBS Europe i dr., C‑358/16, EU:C:2018:715, t. 63. i navedenu sudsku praksu).
67
Tako pravo na pristup spisu može biti ograničeno, na temelju odvagivanja između, s jedne strane, općeg načela dobre uprave i prava na djelotvoran pravni lijek dotične osobe te, s druge strane, interesa na koje se poziva za opravdanje neotkrivanja elementa spisa toj osobi (presuda od 25. travnja 2024., NW i PQ (Klasificirane informacije), C‑420/22 i C‑528/22, EU:C:2024:344, t. 94. i navedena sudska praksa).
68
Međutim, to odvagivanje do potpunog oduzimanja djelotvornosti prava obrane dotične osobe i lišavanja smisla njezina prava na pravni lijek koje proizlazi iz članka 47. Povelje, osobito time što se toj osobi ili, po potrebi, njezinu zastupniku ne priopćava barem bitan sadržaj podatka u vezi s razdobljima zaposlenosti njezina bivšeg bračnog druga i na kojima se temelji odluka koja se na nju odnosi (vidjeti po analogiji presudu od 25. travnja 2024., NW i PQ (Klasificirane informacije), C‑420/22 i C‑528/22, EU:C:2024:344, t. 95. i navedenu sudsku praksu).
69
U situaciji poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, na nacionalnom je tijelu nadležnom za izdavanje dozvole boravka ili, ovisno o slučaju, na nacionalnom sudu kojem je podneseno pravno sredstvo u kontekstu tog izdavanja da uzme u obzir različite interese dotičnih osoba i da provede odvagivanje tako prisutnih interesa s obzirom na okolnosti svake situacije i vrstu postupka o kojem je riječ te da podnositelju zahtjeva, u biti ili u redigiranom obliku, dostavi elemente spisa kojima inače nema pristup i koji su odlučujući u okviru određivanja zadržavanja njegova prava boravka.
70
S obzirom na prethodna razmatranja, na treće pitanje valja odgovoriti tako da Direktivu 2004/38, u vezi s općim načelom dobre uprave i pravom na djelotvornu sudsku zaštitu iz članka 47. Povelje, treba tumačiti na način da se njome podrazumijeva da nacionalno tijelo nadležno za izdavanje dozvola boravka ima obvezu dostaviti svoj spis podnositelju zahtjeva državljaninu treće zemlje, ili njegovu zastupniku, po potrebi u odgovarajuće redigiranom obliku, prije donošenja odluke o zadržavanju njegova prava boravka ili o dodjeli dozvole boravka na temelju članka 14. te direktive, u vezi s njezinim člancima 7. i 13., kada dokumenti iz spisa o kojima je riječ, na kojima je nadležno nacionalno tijelo temeljilo uskraćivanje dozvole boravka i čije je dostavljanje taj državljanin zatražio, sadržavaju informacije o, među ostalim, razdobljima zaposlenosti njegove bivše supruge koja je građanka Unije i kada mu je ona, nakon što je taj državljanin treće zemlje to od nje zatražio, odbila dostaviti te informacije.
Troškovi
71
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.
Slijedom navedenog, Sud (prvo vijeće) odlučuje:
1.
Članak 7. stavak 3. točku (b) Direktive 2004/38/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o pravu građana Unije i članova njihovih obitelji slobodno se kretati i boraviti na državnom području država članica, o izmjeni Uredbe (EEZ) br. 1612/68 i stavlja[n]ju izvan snage direktiva 64/221/EEZ, 68/360/EEZ, 72/194/EEZ, 73/148/EEZ, 75/34/EEZ, 75/35/EEZ, 90/364/EEZ, 90/365/EEZ i 93/96/EEZ
treba tumačiti na način da se:
izraz „dulje od godinu dana”, koji se u njemu nalazi, odnosi na jedno neprekidno razdoblje djelatnosti u svojstvu zaposlene ili samozaposlene osobe dulje od godinu dana.
2.
Članak 7. stavak 3. točku (b) Direktive 2004/38
treba tumačiti na način da:
činjenicu da građanin Unije koji boravi na državnom području države članice različite od one čiji je državljanin prima naknadu za nezaposlenost na teret te države članice tijelo navedene države članice nadležno za izdavanje dozvola boravka ne treba, kao takvu, priznati kao dovoljan dokaz da je ta osoba „propisno evidentirana” kao nesvojevoljno nezaposlena u smislu te odredbe.
3.
Direktivu 2004/38, u vezi s općim načelom dobre uprave i pravom na djelotvornu sudsku zaštitu iz članka 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima,
treba tumačiti na način da se:
njome podrazumijeva da nacionalno tijelo nadležno za izdavanje dozvola boravka ima obvezu dostaviti svoj spis podnositelju zahtjeva državljaninu treće zemlje, ili njegovu zastupniku, po potrebi u odgovarajuće redigiranom obliku, prije donošenja odluke o zadržavanju njegova prava boravka ili o dodjeli dozvole boravka na temelju članka 14. te direktive, u vezi s njezinim člancima 7. i 13., kada dokumenti iz spisa o kojima je riječ, na kojima je nadležno nacionalno tijelo temeljilo uskraćivanje dozvole boravka i čije je dostavljanje taj državljanin zatražio, sadržavaju informacije o, među ostalim, razdobljima zaposlenosti njegove bivše supruge koja je građanka Unije i kada mu je ona, nakon što je taj državljanin treće zemlje to od nje zatražio, odbila dostaviti te informacije.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: engleski
(
i
)	Naziv ovog predmeta je izmišljen. On ne odgovara stvarnom imenu nijedne stranke u postupku.