Privremena verzija
MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA
ATHANASIOSA RANTOSA
od 26. veljače 2026.(1)
Predmeti C-496/23 P i C-497/23 P
Meta platforms Ireland Limited, prije Facebook Ireland Ltd,
protiv
Europske komisije
„Žalba – Tržišno natjecanje – Članak 102. UFEU-a – Zlouporaba vladajućeg položaja – Podatkovno tržište – Upravni postupak – Uredba (EZ) br. 1/2003 – Članak 18. stavak 3. – Odluka o zahtjevu za pružanje informacija – Nužnost zatraženih informacija – Proporcionalnost – Pravo na poštovanje privatnog života – Virtualna soba s podacima – Načelo dobre uprave – Poslovna tajna”
Uvod
1.        Meta Platforms Ireland Ltd (u daljnjem tekstu: žalitelj) žalbama traži ukidanje presuda Općeg suda Europske unije od 24. svibnja 2023., Meta Platforms Ireland/Komisija (T-452/20, u daljnjem tekstu: prva pobijana presuda, EU:T:2023:277) i Meta Platforms Ireland/Komisija (T-451/20, u daljnjem tekstu: druga pobijana presuda, EU:T:2023:276), kojima je taj sud odbio njegove tužbe za poništenje odluka Europske komisije koje sadržavaju zahtjeve za pružanje informacija na temelju članka 18. stavka 3. i članka 24. stavka 1. točke (d) Uredbe (EZ) br. 1/2003(2), koji se odnose na dostavu žaliteljevih internih dokumenata koje drže njegovi rukovoditelji i koji su izrađeni tijekom više godina i utvrđeni na temelju pojmova za pretraživanje navedenih u tim odlukama (u daljnjem tekstu: sporne odluke)(3).
2.        Žalbama se od Suda traži da pojasni opseg ovlasti Komisije da zatraži informacije od poduzetnika u okviru elektroničkog pretraživanja koje se temelji na kombinaciji pojmova za pretraživanje, uključujući povjerljive osobne ili poslovne informacije.
Pravni okvir
3.        U članku 18. Uredbe br. 1/2003, naslovljenom „Zahtjevi za pružanje informacija”, u stavcima 1. do 3. navodi se:
„1.      Kako bi izvršila zadaće koje su joj povjerene ovom Uredbom, Komisija može, jednostavnim zahtjevom ili odlukom, zahtijevati od poduzetnika i udruženja poduzetnika da joj dostave sve potrebne informacije.
2.      Pri slanju jednostavnog zahtjeva za pružanje informacija poduzetniku ili udruženju poduzetnika, Komisija mora navesti pravni temelj i svrhu zahtjeva, navesti koje informacije traži i odrediti rok unutar kojeg se predmetne informacije trebaju dostaviti te navesti kazne predviđene sukladno članku 23. u slučaju dostave netočnih ili zavaravajućih informacija.
3.      Kada Komisija donosi odluku kojom od poduzetnika ili udruženja poduzetnika traži dostavu informacija, mora navesti pravni temelj i svrhu zahtjeva, navesti koje informacije traži, i odrediti rok unutar kojeg se predmetne informacije trebaju dostaviti. Također će naznačiti kazne propisane člankom 23. i navesti ili izreći kazne propisane člankom 24. Osim toga, uputit će na pravo preispitivanja odluke od strane Suda [Europske unije].”
Okolnosti spora i pobijane presude
4.        Nakon prvih dvaju nizova zahtjeva za pružanje informacija, na koje je žalitelj odgovorio u više navrata(4), Komisija je 4. svibnja 2020. donijela dvije prvotne odluke Facebook Marketplace i Facebook Data, kojima je žalitelju naložila da joj pruži zatražene informacije pod prijetnjom novčane kazne ako se ne dostave potpune i točne informacije(5).
5.        Žalitelj je 15. srpnja 2020. Općem sudu podnio tužbe protiv tih odluka i, zasebnim aktima, zahtjeve za privremenu pravnu zaštitu slijedom kojih je predsjednik Općeg suda, nakon što je naložio suspenziju primjene navedenih odluka do dana donošenja rješenjâ kojima se završava postupak privremene pravne zaštite, rješenjima od 29. listopada 2020. naložio, među ostalim, suspenziju izvršenja tih odluka s obzirom na to da se u njima navedena obveza odnosi na dokumente koji nisu u vezi sa žaliteljevim poslovnim aktivnostima i koji sadržavaju osjetljive osobne podatke (u daljnjem tekstu: zaštićeni dokumenti) dok se ne provede postupak koji uključuje virtualnu sobu s podacima predviđen tim rješenjima(6).
6.        Komisija je 11. prosinca 2020. donijela odluke o izmjeni odluka Facebook Marketplace i Facebook Data kojima se, osim što se nalaže žalitelju da dostavi zatražene informacije pod prijetnjom novčane kazne, uvodi postupak koji uključuje virtualnu sobu s podacima, predviđen
rješenjima o privremenoj pravnoj zaštiti, za podnošenje zaštićenih dokumenata.
7.        Žalitelj je 8. veljače 2021., na temelju članka 86. Poslovnika Općeg suda, prilagodio svoje tužbe kako bi u obzir uzeo donošenje tih odluka.
8.        Opći sud u pobijanim je presudama u cijelosti odbio tužbe koje je podnio žalitelj, pri čemu je odbio tri tužbena razloga na koje se on pozvao, od kojih se prvi temeljio na nedostatku u obrazloženju, drugi na povredi članka 18. Uredbe br. 1/2003, prava obrane i zlouporabi ovlasti i treći na povredama prava na poštovanje privatnog života, načela proporcionalnosti i prava na dobru upravu.
Postupak pred Sudom i zahtjevi stranaka
9.        Žalitelj je 3. kolovoza 2023. podnio dvije žalbe protiv pobijanih presuda. On od Suda traži, najprije, da ukine pobijane presude, zatim poništi pobijane odluke ili, podredno, vrati predmet Općem sudu na ponovno suđenje i, naposljetku, naloži Komisiji snošenje troškova.
10.      Komisija od Suda traži da odbije žalbe i žalitelju naloži snošenje troškova.
11.      Na raspravi održanoj 26. studenoga 2025. Sud je saslušao izlaganja stranaka i odgovore na pitanja koja im je postavio.
Analiza
12.      U potporu dvjema žalbama žalitelj ističe tri žalbena razloga koji se u biti temelje na tome da je Opći sud počinio pogreške koje se tiču prava, kao prvo, time što je zaključio da su određeni pojmovi za pretraživanje bili u skladu s načelom nužnosti, kao drugo, time što nije sankcionirao to što Komisija nije provela opću ocjenu poštovanja načela nužnosti i, kao treće, time što je zaključio da Komisija može zatražiti dokumente koji sadržavaju osobne informacije i informacije povezane sa žaliteljevim poslovnim aktivnostima (u daljnjem tekstu: mješoviti dokumenti) a da pritom ne predvidi nikakve zaštitne mjere ili zaštitu osobnih podataka(7).
Uvodne napomene
13.      Na prvom mjestu, podsjećam na to da se člankom 18. stavkom 1. Uredbe br. 1/2003 Komisiji omogućuje da jednostavnim zahtjevom ili odlukom zahtijeva od poduzetnika i udruženja poduzetnika da joj dostave sve potrebne informacije kako bi izvršila zadaće koje su joj povjerene tom uredbom(8). Člankom 18. stavkom 3. te uredbe predviđa se, među ostalim, da Komisija mora navesti pravni temelj i svrhu zahtjeva, navesti koje informacije traži i odrediti rok unutar kojeg se predmetne informacije trebaju dostaviti.
14.      Konkretnije, prema sudskoj praksi Suda, obveza navođenja svrhe zahtjeva za pružanje informacija, koja predstavlja odlučujući element za ocjenu nužnosti pružanja informacija, podrazumijeva da Komisija u svojem zahtjevu treba navesti predmet svoje istrage i stoga identificirati navodnu povredu pravila o tržišnom natjecanju. Međutim, Komisija nije dužna adresata takvog zahtjeva obavijestiti o svim informacijama kojima raspolaže a koje se odnose na navodne povrede ni izvršiti detaljnu pravnu analizu tih povreda, pod uvjetom da jasno navede pretpostavke koje namjerava provjeriti(9).
15.      U tom pogledu Komisija može zatražiti samo dostavu onih informacija koje joj omogućuju da provjeri presumpcije o povredi koje opravdavaju provođenje istrage i koje su navedene u zahtjevu za pružanje informacija(10). Međutim, imajući u vidu široku istražnu ovlast koja joj je dodijeljena Uredbom br. 1/2003, ona mora ocijeniti je li informacija potrebna kako bi mogla utvrditi povredu pravila Unije o tržišnom natjecanju(11).
16.      Na drugom mjestu, ističem da se nadzor suda Unije nad Komisijinom ocjenom nužnosti zahtjeva za pružanje informacija mora ocijeniti s obzirom na cilj naveden u tom zahtjevu, tj. sumnje na povredu koje Komisija namjerava provjeriti. Zahtjev povezanosti između zahtjeva za pružanje informacija i povrede na koje se sumnja ispunjen je ako Komisija na datum zahtjeva može razumno pretpostaviti da ta informacija može pomoći pri utvrđivanju postojanja te povrede(12).
17.      Konkretnije, Sud treba, s jedne strane, s obzirom na načelo nužnosti, ocijeniti je li veza između moguće povrede i traženih informacija dovoljno bliska da opravda Komisijin zahtjev i, s druge strane, u skladu s načelom proporcionalnosti, utvrditi jesu li napori koji se od poduzetnika traže opravdani javnim interesom te nisu li pretjerani(13). U potonju svrhu valja osobito odvagnuti, s jedne strane, javni interes koji opravdava Komisijinu istragu i potrebu te institucije da prikupi informacije koje će joj omogućiti da izvrši zadaće koje su joj UFEU-om dodijeljene i, s druge strane, količinu posla koju zahtjev za pružanje informacija stvara poduzetniku(14).
18.      Na trećem i posljednjem mjestu, naglašavam da ocjena činjenica ne predstavlja pravno pitanje koje bi bilo predmet nadzora Suda, osim u slučaju iskrivljavanja dokaza podnesenih Općem sudu(15), što je žalitelj dužan dokazati preciznim navođenjem dokaza koji su prema njegovu mišljenju iskrivljeni i dokazati pogreške u analizi koja je prema njegovoj ocjeni dovela do toga da je Opći sud iskrivio dokaze(16).
19.      Osnovanost žaliteljeve argumentacije ispitat ću s obzirom na tu sudsku praksu.
Prvi žalbeni razlozi, koji se odnose na ocjenu nužnosti informacija koje Komisija traži spornim odlukama
20.      Prvi žalbeni razlozi dviju žalbi(17) temelje se na tome da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava jer je smatrao da su pojmovi za pretraživanje navedeni u pobijanim presudama u skladu s načelom nužnosti propisanim u članku 18. stavcima 1. i 3. Uredbe br. 1/2003(18). Ti se žalbeni razlozi dijele na tri odnosno četiri dijela(19).
Relevantnost pojmova za pretraživanje koje je upotrijebila Komisija
21.      Prvim i drugim dijelom prvog žalbenog razloga u predmetu C-496/23 P te prvim i trećim dijelom prvog žalbenog razloga u predmetu C-497/23 P žalitelj tvrdi da je Opći sud pogrešno smatrao da se svi dokumenti koji sadržavaju pojmove za pretraživanje koji su u žalbi označeni na način da „pripadaju svakodnevnom jeziku” mogu smatrati nužnima za istrage koje su dovele do spornih odluka (u daljnjem tekstu: sporne istrage)(20).
22.      U pobijanim presudama Opći sud u biti je ispitao cilj naveden u zahtjevu za pružanje informacija, odnosno sumnje na povredu koje Komisija namjerava provjeriti(21) te je, s obzirom na okolnosti koje ona navodi, a koje žalitelj nije osporavao, zaključio da je ta institucija, kad je od žalitelja zahtijevala da podnese dokumente izdvojene na temelju primjene ispitanih pojmova za pretraživanje, mogla razumno pretpostaviti, na dan pobijanih odluka, da joj te informacije mogu pomoći u utvrđivanju postojanja navedenih postupanja(22). Opći sud također je isključio mogućnost da ispitani pojmovi za pretraživanje nisu u skladu s načelom nužnosti zbog velikog broja dokumenata identificiranih primjenom tih pojmova(23).
23.      U tom pogledu najprije podsjećam na to da ocjena nužnosti zahtjeva za pružanje informacija koju je proveo Opći sud ne predstavlja, u smislu sudske praske iznesene u točki 18. ovog mišljenja, pravno pitanje koje bi bilo predmet nadzora Suda, osim u slučaju iskrivljavanja dokaza podnesenih Općem sudu. U ovom mi se slučaju čini da žalitelj ne tvrdi, niti je a fortiori dokazao, da je Opći sud iskrivio činjenice ili dokaze kad je utvrdio, s jedne strane, da je Komisija utvrdila pojmove za pretraživanje s obzirom na elemente kojima je raspolagala i koji su povezani s navodnim povredama koje
su predmet spornih istraga i, s druge strane, da se samom činjenicom da primjena ispitanih pojmova za pretraživanje dovodi do utvrđivanja mnogobrojnih nerelevantnih dokumenata ne dovodi u pitanje zakonitost spornih odluka.
24.      U svakom slučaju, iako bi se samo na temelju toga argumenti koje je žalitelj iznio mogli odbaciti kao nedopušteni, smatram da je ipak korisno, kako bih pomogao Sudu, ispitati njihovu osnovanost.
25.      Na prvom mjestu, kad je riječ o nužnosti ispitanih pojmova za pretraživanje, napominjem da iako, kao što to tvrdi žalitelj, prema sudskoj praksi Suda navedenoj u točki 16. ovog mišljenja, nije dovoljna bilo kakva veza između dokumenta i navodne povrede da se utvrdi da je zahtjev potreban, tom se sudskom praksom pojašnjava i da takva veza postoji kada Komisija na datum zahtjeva može razumno pretpostaviti da će joj predmetni dokumenti koji su izdvojeni na temelju pojmova za pretraživanje o kojima je riječ pomoći pri utvrđivanju postojanja navodne povrede, što je Opći sud istaknuo u ovom slučaju, a žalitelj nije osporavao(24).
26.      Na drugom mjestu, utvrđujem da se žaliteljeva argumentacija u biti temelji na činjenici da pojmovi za pretraživanje zbog svoje općenitosti neizbježno dovode do utvrđivanja mnogobrojnih dokumenata koji nisu relevantni za sporne istrage, što on smatra protivnim načelu proporcionalnosti(25).
27.      U tom pogledu ističem da, kao prvo, kako bi zahtjev za pružanje informacija na temelju pojmova za pretraživanje ispunio kriterije predviđene člankom 18. stavkom 1. Uredbe br. 1/2003, nije potrebno da se pokaže da su svi utvrđeni dokumenti, niti čak mnogi od njih, korisni za istragu(26). Naprotiv, činjenica da se može pokazati da određeni, pa čak i većina utvrđenih dokumenata nije relevantna za istragu nije kao takva dovoljna da se smatra da predmetni pojmovi za pretraživanje nisu ni na koji način povezani s povredom koju Komisija stavlja na teret(27). Naime, ispitivanje nužnosti (i proporcionalnosti) zahtjeva za pružanje informacija ne može se temeljiti na isključivo kvantitativnom ili statističkom kriteriju(28).
28.      Kao drugo, s obzirom na utvrđenje iz prethodne točke ovog mišljenja, valja odbiti kao bespredmetne žaliteljeve argumente koji se temelje na konkretnim primjerima u skladu s kojima je na temelju određenih pojmova za pretraživanje koje je upotrijebila Komisija izdvojen niz dokumenata koji nisu relevantni za istragu(29), a to utvrđenje, koje Komisija ne osporava, nije dovoljno kako bi se dovela u pitanje ocjena Općeg suda(30).
29.      Kao treće, taj se zaključak ne može dovesti u pitanje činjenicom da Komisija nije mogla upotrijebiti konkretnije pojmove (ili kombinacije pojmova) ili provesti proporcionalnije pretraživanje, ili pak sastaviti zahtjeve tako da su razumno usmjereni na relevantne dokumente, odnosno predvidjeti filtre ili druga jamstva. Naime, s obzirom na sudsku praksu Suda navedenu u točki 15. ovog mišljenja, Komisijina je zadaća da utvrdi svoje istražne metode i odluči, s obzirom na dostupne indicije, kako će prikupiti informacije koje su korisne za njezinu istragu. Prema tome, neovisno o mogućnosti upućivanja ograničenijih zahtjeva za pružanje informacija, ako se utvrdi da je Komisija mogla razumno pretpostaviti da bi joj zatražene informacije mogle pomoći u istrazi navodne povrede, njezin se zahtjev ne može osporavati(31).
30.      Isto tako, napominjem, kao što to tvrdi Komisija, a žalitelj ne osporava, da se u pobijanim presudama navode jamstva koja se primjenjuju na zahtjev za pružanje informacija, prije svega u skladu s odlukama o izmjeni(32), nadalje s obvezom čuvanja poslovne tajne(33) i, naposljetku, s povjerljivošću komunikacije između odvjetnika i klijenata te Komisijinom najboljom praksom(34).
31.      Zaključno, žalitelj nije uspio dokazati da se na temelju pojmova za pretraživanje koje je upotrijebila Komisija ne mogu izdvojiti dokumenti relevantni za istragu, što je, prema sudskoj praksi Suda, odlučujući kriterij za utvrđivanje povezanosti između zahtjeva za pružanje informacija i navodne povrede. Stoga ti pojmovi ispunjavaju uvjete predviđene u članku 18. stavku 1. Uredbe br. 1/2003, neovisno o činjenici da se na temelju njih može izdvojiti veliki broj dokumenata koji nisu relevantni za istragu, što nije dovoljno da se prethodno navedeni zaključak dovede u pitanje(35).
32.      Slijedom toga, predlažem da se prvi dio prvog žalbenog razloga u dvjema žalbama, drugi dio prvog žalbenog razloga u predmetu C-496/23 P i treći dio prvog žalbenog razloga u predmetu C-497/23 P odbace kao nedopušteni ili odbiju kao neosnovani.
Nedostatak u obrazloženju u pogledu potrebe da se ograniči opseg zahtjeva za pružanje informacija
33.      Drugim dijelom prvog žalbenog razloga u predmetu C-497/23 P žalitelj prigovara Općem sudu da je povrijedio svoju obvezu obrazlaganja kad je odbio argument koji se temelji na tome da je Komisija trebala ograničiti opseg svojeg zahtjeva(36).
34.      Međutim, čini mi se da, suprotno onomu što tvrdi žalitelj, točka 136. druge pobijane presude nije odlučujuća. Naime, obrazloženje Općeg suda detaljno se navodi u točkama 137. i 138. te presude, iz kojih u biti proizlazi da žalitelj ne može tvrditi da je Komisija trebala ograničiti opseg svojeg zahtjeva jer je, s jedne strane, taj zahtjev već bio ograničen na dva depozitara i jer je razdoblje bilo isto kao ono obuhvaćeno istragom te da je, s druge strane, Komisija mogla razumno pretpostaviti, na dan odluke Facebook Data, da joj zatražene informacije mogu biti korisne za istragu(37).
35.      Slijedom toga, predlažem da se drugi dio prvog žalbenog razloga u predmetu C-497/23 P odbije kao neosnovan.
Nepostojanje jamstava jednakih onima predviđenima za pretrage
36.      U trećem dijelu prvog žalbenog razloga u predmetu C-496/23 P i četvrtom dijelu prvog žalbenog razloga u predmetu C-497/23 P žalitelj prigovara Općem sudu jer je u pobijanim presudama odbio njegov argument prema kojem je Komisija povrijedila načelo nužnosti time što je zahtijevala podnošenje dokumenata a da nije uspostavila filtre ili jamstva koja su barem jednaka onima koja su odobrena poduzetnicima u okviru pretraga provedenih na temelju članka 20. Uredbe br. 1/2003(38).
37.      U pobijanim presudama Opći sud naglasio je da nije na njemu da u okviru tužbe za poništenje protiv odluke o zahtjevu za pružanje informacija nadzire zakonitost te odluke uspoređivanjem s pravnim okvirom koji se primjenjuje na odluke donesene na drukčijim pravnim osnovama, kao što su odluke o pretrazi. Naveo je i jamstva koja smatra odgovarajućima za zahtjev za pružanje informacija koji se temelji na pojmovima za pretraživanje, kao što je onaj upućen u ovom slučaju(39).
38.      Međutim, žalitelj ne osporava prikladnost jamstava koje navodi Opći sud(40) niti je dokazao da je taj sud počinio pogreške koje se tiču prava time što je odlučio da nije dužan provjeriti jesu li jamstva primijenjena u ovom slučaju jednaka onima predviđenima u okviru pretraga.
39.      Naime, postoje velike razlike između zahtjeva za pružanje informacija na temelju članka 18. Uredbe br. 1/2003 i pretrage na temelju članka 20. te uredbe. Iako tijekom pretrage, koja se po prirodi smatra invazivnijom od zahtjeva za pružanje informacija(41), poduzetnici o kojima je riječ imaju određena postupovna jamstva(42), ta jamstva nisu nužno jednaka onima koja se primjenjuju na zahtjev za pružanje informacija.
40.      Konkretnije, u okviru zahtjeva za pružanje informacija koji se temelji na pojmovima za pretraživanje adresat ima dovoljno vremena da izdvoji utvrđene dokumente i da ih ispita uz pomoć svojih odvjetnika prije nego što ih dostavi Komisiji(43). Tom zahtjevu obično prethode neslužbeni kontakti između Komisije i poduzetnika adresata ili njegovih vanjskih odvjetnika(44). Usto, Komisija može uspostaviti dodatna jamstva za određene osjetljive dokumente, kao što je postupak koji uključuje virtualnu sobu s podacima utvrđen u ovom slučaju, ili predvidjeti da se dokumenti dostave u redigiranom obliku bez imena osoba o kojima je riječ i svih podataka koji omogućuju njihovu identifikaciju. Usto, rok između dostave zahtjeva za pružanje informacija i roka za dostavljanje dokumenata omogućuje adresatu tog zahtjeva da ga osporava pred Općim sudom i da pravodobno zatraži određivanje privremenih mjera, što se u ovom slučaju stvarno dogodilo. Naposljetku, poduzetnik protiv kojeg se vodi istraga može ne samo odbiti dostaviti dokumente obuhvaćene povjerljivošću između odvjetnika i njegova klijenta, nego i uputiti Komisiji obrazložen zahtjev za povrat nerelevantnih dokumenata i, u slučaju odbijanja, osporavati tu odluku.
41.      Slijedom toga, predlažem da se treći dio prvog žalbenog razloga u predmetu C-496/23 P i četvrti dio prvog žalbenog razloga u predmetu C-497/23 P odbiju kao neosnovani i, stoga, u cijelosti odbiju prvi žalbeni razlozi u tim dvjema žalbama.
Drugi žalbeni razlozi, koji se odnose na opću ocjenu načela nužnosti
42.      U drugom žalbenom razlogu dviju žalbi(45) žalitelj u biti prigovara Općem sudu da je počinio dvije pogreške koje se tiču prava time što je smatrao, s jedne strane, da Komisijina opća ocjena o poštovanju načela nužnosti nije prikladna, pod pretpostavkom da je moguća, a da pritom ne navodi nikakvo obrazloženje u pogledu izvedivosti takve ocjene(46) i, s druge strane, da Opći sud može nadzirati poštovanje načela nužnosti samo kada je riječ o pojmovima za pretraživanje koje žalitelj posebno osporava. U predmetu C-497/23 P žalitelj prigovara Općem sudu da je počinio i treću pogrešku koja se tiče prava jer nije ispitao nužnost određenih pojmova za pretraživanje navedenih u tužbi u prvostupanjskom postupku.
43.      U pobijanim presudama Opći sud u biti je istaknuo da Komisijina opća ocjena poštovanja načela nužnosti nije prikladna, pod pretpostavkom da je moguća, i da Opći sud može nadzirati poštovanje načela nužnosti samo kada je riječ o pojmovima za pretraživanje koje žalitelj posebno osporava(47).
44.      U tom pogledu ističem da je žalitelj osporavao samo neke od pojmova za pretraživanje koje je upotrijebila Komisija, odnosno otprilike njih 130 i 250 u dvama odgovarajućim nizovima, na temelju kojih je nastalo približno 590 i 2500 kombinacija(48). Međutim, smatram da se teško može tvrditi da je Opći sud na temelju tih nekoliko pojmova mogao provesti opću ocjenu nužnosti koju je tražio žalitelj(49). Drugim riječima, čak i kad bi se smatralo da je nekoliko pojmova za pretraživanje koje je osporavao žalitelj preopćenito ili nedovoljno učinkovito, što ovdje nije slučaj(50), ne može se pretpostaviti da sve pojmove, uključujući one koji se ne osporavaju, treba razmatrati na isti način(51).
45.      Takav zaključak ne može se dovesti u pitanje činjenicom, koju naglašava žalitelj, da je Komisija zatražila otkrivanje svih dokumenata, bez iznimke, koji su bili u vlasništvu pet odnosno triju depozitara i njihovih pravnih prednika i sljednika na razdoblje od pet odnosno sedam godina, koji su izdvojeni na temelju pretraživanja koja su uključivala određen broj navodno uobičajenih ili široko rasprostranjenih pojmova. Naime, pod uvjetom da je Komisija na datum zahtjeva mogla razumno pretpostaviti da joj informacije koje se temelje na ispitanim pojmovima za pretraživanje mogu pomoći pri utvrđivanju postojanja povrede koja se stavlja na teret(52), čini mi se da broj depozitara (koji je, osim toga, ograničen) i relevantno razdoblje (koje nije neproporcionalno s obzirom na prosječno trajanje istraga u području tržišnog natjecanja) ne utječu na nužnost zahtjeva, s obzirom i na uspostavljena jamstva, osobito postupak koji uključuje virtualnu sobu s podacima(53).
46.      Osim toga, kad je riječ o tome da u drugoj pobijanoj presudi Opći sud nije ispitao nužnost određenih pojmova za pretraživanje(54), čini mi se da iz tužbe u prvostupanjskom postupku proizlazi da žalitelj nije tvrdio da su pojmovi za pretraživanje preopćeniti ili neučinkoviti, nego je samo naglasio da se njima utvrđuju određeni nerelevantni dokumenti, što, s obzirom na moju analizu iznesenu u točkama 26. i 27. ovog mišljenja, nije dovoljno kako bi se dovela u pitanje zakonitost pobijanih odluka.
47.      Slijedom toga, predlažem da se drugi žalbeni razlozi dviju žalbi odbiju kao neosnovani.
Treći žalbeni razlozi, koji se odnose na postupanje s mješovitim dokumentima
48.      U trećim žalbenim razlozima dviju žalbi(55) žalitelj tvrdi da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava time što je zaključio da je Komisija mogla zatražiti mješovite dokumente a da pritom ne predvidi jamstva niti ikakve zaštitne mjere za osobne informacije(56). Ti žalbeni razlozi dijele se na tri dijela(57).
49.      Najprije ističem da je Komisijina obrada osobnih podataka nužna i svojstvena njezinoj funkciji kada ona obavlja zadaće koje su joj dodijeljene u svojstvu javnog tijela zaduženog za izvršenje pravila Unije o tržišnom natjecanju. U tom se pogledu u članku 5. stavku 1. točki (a) EUDPR-a predviđa da je obrada osobnih podataka zakonita samo ako i u onoj mjeri u kojoj je, među ostalim, ta obrada nužna za izvršavanje zadaće od javnog interesa ili pri izvršavanju službene ovlasti dodijeljene instituciji ili tijelu Unije(58).
Okolnost prema kojoj se analiza Općeg suda odnosila samo na članak 9. OUZP-a i članak 10. EUDPR-a
50.      U prvom dijelu trećih žalbenih razloga dviju žalbi žalitelj u biti tvrdi da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava time što je smatrao da je isključenje mješovitih dokumenata iz virtualne sobe s podacima nužno i proporcionalno, pri čemu se njegovo ispitivanje odnosilo samo na mješovite dokumente navedene kao primjer i samo na pitanje sadržavaju li ti dokumenti „osjetljive” osobne podatke obuhvaćene člankom 9. stavkom 1. OUZP-a i člankom 10. stavkom 1. EUDPR-a, kao i time što je zaključio da ih ne sadržavaju(59) a da pritom nije proširio svoje ispitivanje na navodnu povredu temeljnog prava na zaštitu privatnog života propisanog člankom 7. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja) i člankom 8. Europske konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, potpisane u Rimu 4. studenoga 1950. (u daljnjem tekstu: EKLJP)(60).
51.      U pobijanim je presudama Opći sud ocijenio, kako bi se ispitala usklađenost spornih odluka s člankom 7. Povelje, ispunjavaju li te odluke uvjete navedene u članku 52. stavku 1. Povelje, uključujući uvjet proporcionalnosti zadiranja u privatan život(61). U potonju je svrhu Opći sud ispitao nužnost zadiranja s obzirom na, među ostalim, isključenje određenih kategorija dokumenata iz postupka koji uključuje virtualnu sobu s podacima(62). Nakon što je napomenuo da je žalitelj dužan ocijeniti je li dokument koji sadržava osjetljive osobne podatke povezan s njegovim poslovnim aktivnostima, Opći sud smatrao je da je isključeno da su dokumenti navedeni u tužbi sadržavali osjetljive osobne podatke u smislu članka 9. stavka 1. OUZP-a i članka 10. stavka 1. EUDPR-a, prije nego što je naveo da žalitelj iz samog donošenja sporne odluke ne može zaključiti da je izdvajanjem dokumenata koji nisu ispitani u virtualnoj sobi s podacima povrijeđeno njegovo pravo na poštovanje privatnog života kao i ono osoba o kojima je riječ(63).
52.      U tom pogledu najprije naglašavam, suprotno onomu što tvrdi žalitelj, da Opći sud nije smatrao da je člankom 9. stavkom 1. OUZP-a i člankom 10. stavkom 1. EUDPR-a uspostavljen „iscrpan sustav zaštite prava na poštovanje privatnog života”, nego samo da su te odredbe relevantne za ocjenu toga jesu li sporne odluke u skladu s načelom proporcionalnosti u smislu članka 52. stavka 1. Povelje(64).
53.      Nadalje, podsjećam na to da je Opći sud ispitao sadržavaju li mješoviti dokumenti, koji su u tužbama navedeni kao primjer, osjetljive osobne podatke, koji su definirani u članku 9. stavku 1. OUZP-a i članku 10. stavku 1. EUDPR-a, te je zaključio da na te dokumente ne treba primijeniti postupak koji uključuje virtualnu sobu s podacima, u skladu s rješenjima o privremenoj pravnoj zaštiti(65) a da to žalitelj nije osporavao u okviru dviju žalbi(66).
54.      Naposljetku, smatram da činjenica da dokument ne sadržava osjetljive osobne podatke obuhvaćene člankom 9. stavkom 1. OUZP-a kao i člankom 10. stavkom 1. EUDPR-a te da se na njega ne primjenjuje postupak koji uključuje virtualnu sobu s podacima ne znači da taj dokument nema odgovarajuću zaštitu(67). Uostalom, iako se u rješenjima o privremenoj pravnoj zaštiti to izričito ne pojašnjava, čini mi se da je postupak koji uključuje virtualnu sobu s podacima opravdan samo za dokumente koji se, u skladu s OUZP-om i EUDPR-om, u načelu ne bi trebali obrađivati, odnosno za dokumente koji sadržavaju osjetljive osobne podatke u smislu tih uredbi. Suprotno tomu, neizbježno je da Komisija ima pristup mješovitim dokumentima, unatoč „iznimno intimnoj i privatnoj prirodi osobnih informacija” koju sadržavaju prema žaliteljevu mišljenju, s obzirom na to da bi ti dokumenti trebali sadržavati i informacije korisne za istragu i pod uvjetom da se obrađuju u skladu s pravima ispitanika(68).
55.      Taj se zaključak ne može dovesti u pitanje presudom od 4. listopada 2024., Bezirkshauptmannschaft Landeck (Pokušaj pristupa osobnim podacima pohranjenima na mobilnom telefonu)(69) niti dvama mišljenjima nezavisne odvjetnice L. Medine u spojenim predmetima Imagens Médicas Integradas i dr.(70) na koje se žalitelj pozvao na raspravi. Naime, s jedne strane, čini mi se da se zaključci iz te presude, u kojoj se mogućnost pristupa osobnim podacima pohranjenima na mobilnom telefonu u okviru kaznenih djela, osim u valjano opravdanim hitnim slučajevima, uvjetuje prethodnim nadzorom suda ili neovisnog upravnog tijela, ne mogu primijeniti na istrage koje se vode u području tržišnog natjecanja(71). S druge strane, ta mišljenja potvrđuju zakonitost oduzimanja poruka elektroničke pošte koje su razmijenili rukovoditelji i zaposlenici poduzetnika na temelju odluke o pretrazi donesene u okviru istrage navodne povrede članaka 101. i 102. UFEU-a jer se tom odlukom osiguravalo, među ostalim, da prikupljanje i pristup tim podacima, čak i usputno, u okviru pretraživanja komercijalnih informacija, budu ograničeni na ono što je strogo nužno za predmet istrage i da su namijenjeni isključivo u njezine svrhe(72).
56.      Slijedom toga, predlažem da se prvi dio trećih žalbenih razloga u dvjema žalbama odbije kao neosnovan.
Postojanje mješovitih dokumenata koji sadržavaju zaštićene podatke
57.      U drugom dijelu trećih žalbenih razloga dviju žalbi žalitelj tvrdi da je Opći sud primijenio pogrešan pravni kriterij kad je isključio da mješoviti dokumenti ispitani u pobijanim presudama mogu sadržavati osobne informacije zaštićene člankom 7. Povelje i člankom 8. stavkom 1. EKLJP-a(73).
58.      U tom pogledu valja priznati da u pobijanim presudama Opći sud nije smatrao da ispitani dokumenti ne sadržavaju osobne podatke u smislu odredbi na koje se poziva žalitelj. Suprotno tomu, smatrao je da ti dokumenti ne sadržavaju osjetljive osobne podatke u smislu članka 9. stavka 1. OUZP-a kao i članka 10. stavka 1. EUDPR-a i da su stoga isključeni iz postupka koji uključuje virtualnu sobu s podacima.
59.      Usto, suprotno onomu što ističe žalitelj, očito je da je Opći sud pošao od pretpostavke da obveza dostavljanja mješovitih dokumenata predstavlja (ili barem može predstavljati) zadiranje u pravo na poštovanje privatnog života, što ga je navelo da ispita jesu li sporne odluke u skladu s člankom 7. Povelje i ispunjavaju li uvjete navedene u njezinu članku 52. stavku 1.(74).
60.      Slijedom toga, predlažem da se drugi dio trećih žalbenih razloga u dvjema žalbama odbije kao neosnovan.
Nepostojanje jamstava kad je riječ o mješovitim dokumentima
61.      U trećem dijelu trećih žalbenih razloga dviju žalbi žalitelj tvrdi da sporne odluke ne osiguravaju odgovarajuća jamstva za zaštitu osobnih informacija sadržanih u ispitanim dokumentima, u točkama 181. do 183. odnosno 229. do 237. pobijanih presuda, i da zadiranje u pravo na poštovanje privatnog života nije proporcionalno ni nužno za bilo koji legitiman cilj(75).
62.      U tom pogledu podsjećam na to da, s jedne strane, činjenica da je Komisija mogla u širem opsegu primijeniti postupak koji uključuje virtualnu sobu s podacima (ili da je Opći sud mogao naložiti takvu širu primjenu tog postupka)(76) nema utjecaj na
dostatnost zaštite mješovitih dokumenata i da, s druge strane, okolnost da se može pokazati da određeni, ako ne i većina dokumenata utvrđenih na temelju Komisijina zahtjeva za pružanje informacija nisu relevantni za sporne istrage sama po sebi ne utječe na nužnost i proporcionalnost tog zahtjeva(77).
63.      Slijedom toga, predlažem da se treći dio trećih žalbenih razloga u dvjema žalbama odbije kao neosnovan i, stoga, da se u cijelosti odbiju treći žalbeni razlozi u tim dvjema žalbama.
Zaključak
64.      S obzirom na sva prethodna razmatranja, predlažem Sudu da odbije obje žalbe.
1      Izvorni jezik: francuski
2      Uredba Vijeća od 16. prosinca 2002. o provedbi pravila o tržišnom natjecanju koja su propisana člancima [101. i 102. UFEU-a] (SL 2003., L 1, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 1., str. 165. i ispravak SL 2016., L 173, str. 108.)
3      Riječ je, s jedne strane, o Odluci C(2020) 3013 od 4. svibnja 2020. (predmet AT.40684 – Facebook Marketplace) (u daljnjem tekstu: prvotna odluka Facebook Marketplace), kako je izmijenjena Odlukom C(2020) 9229 od 11. prosinca 2020. (u daljnjem tekstu: odluka o izmjeni odluke Facebook Marketplace) (u daljnjem tekstu zajedno nazvane: odluka Facebook Marketplace) i, s druge strane, o Odluci C(2020) 3011 od 4. svibnja 2020. (predmet AT.40628 – Praksa Facebooka u vezi s podacima) (u daljnjem tekstu: prvotna odluka Facebook Data), kako je izmijenjena Odlukom C(2020) 9231 od 11. prosinca 2020. (u daljnjem tekstu: odluka o izmjeni odluke Facebook Data) (u daljnjem tekstu zajedno nazvane: odluka Facebook Data).
4      Na temelju tih zahtjeva donesene su dvije različite odluke, jedna na temelju članka 18. stavka 3. Uredbe br. 1/2003, a druga na temelju članka 18. stavka 2. te uredbe. Prvi zahtjev sadržavao je više od 100 pitanja koja su se odnosila na različite aspekte žaliteljevih aktivnosti i ponude proizvoda, dok je drugi sadržavao 83 pitanja koja su se odnosila na Facebook Marketplace, društvene mreže i pružatelje malih internetskih oglasa.
5      Istoga dana glavni direktor Komisijine Glavne uprave (GU) za tržišno natjecanje uputio je žalitelju dopise u kojima predlaže poseban postupak za podnošenje dokumenata koji, prema žaliteljevu mišljenju, sadržavaju samo osobne informacije koje uopće nisu povezane s njegovim poslovnim aktivnostima. Pojasnio je, među ostalim, da bi se dokumenti uložili u spis tek nakon što su razmotreni u „virtualnoj sobi s podacima”.
6      Rješenja Facebook Ireland/Komisija (T-451/20 R, EU:T:2020:515 i T-452/20 R, EU:T:2020:516) (u daljnjem tekstu zajedno nazvana: rješenja o privremenoj pravnoj zaštiti). Postupkom koji uključuje virtualnu sobu s podacima, koji se temelji na prijedlogu glavnog direktora Glavne uprave za tržišno natjecanje, navedenim u prethodnoj bilješci ovog mišljenja, žalitelj je utvrdio dokumente koji sadržavaju predmetne podatke i koji su dostavljeni Komisiji na zasebnom elektroničkom mediju i potom pohranjeni u virtualnu sobu s podacima kojoj može pristupiti što je moguće manji broj članova istražnog tima, u nazočnosti (virtualnoj ili fizičkoj) jednakog broja žaliteljevih odvjetnika. Članovi istražnog tima pregledali su i odabrali dotične dokumente, pri čemu su istodobno žaliteljevim odvjetnicima omogućili da ih komentiraju prije nego što se oni za koje se smatra da su relevantni ulože u spis. U slučaju neslaganja o kvalifikaciji dokumenta žaliteljevi odvjetnici imali su pravo obrazložiti razloge svojeg neslaganja i, u slučaju daljnjeg neslaganja, žalitelj je mogao zatražiti arbitražu od direktora nadležnog za informiranje, komunikaciju i medije pri Komisijinoj Glavnoj upravi za tržišno natjecanje.
7      Za razliku od zaštićenih dokumenata navedenih u točki 5. ovog mišljenja, postupak koji uključuje virtualnu sobu s podacima ne primjenjuje se na mješovite dokumente.
8      Naime, kao što se to pojašnjava u uvodnoj izjavi 23. Uredbe br. 1/2003, Komisija mora imati ovlast na čitavom području Unije zahtijevati da potrebne informacije budu dostavljene jer je to neophodno za otkrivanje djelovanja koja su zabranjena člancima 101. i 102. UFEU‑a.
9      Vidjeti u tom smislu presudu od 10. ožujka 2016., HeidelbergCement/Komisija (C-247/14 P, EU:C:2016:149, t. 20. i 21. i navedena sudska praksa). Kao što to tvrdi Komisija, tako isto vrijedi a fortiori kad se, kao u ovom slučaju, zahtjev za pružanje informacija uputi u ranoj fazi postupka jer ne treba Komisiji nametati da u fazi prethodnog prikupljanja dokaza, uz moguće povrede koje namjerava provjeriti, naznači indicije, odnosno elemente koji su je naveli da stvori pretpostavku o povredi članaka 101. i 102. UFEU‑a jer bi takva bi obveza dovela do remećenja ravnoteže između očuvanja učinkovitosti istrage i očuvanja prava obrane dotičnog poduzetnika koju sudska praksa ustanovljuje (vidjeti u tom smislu presudu Općeg suda od 14. ožujka 2014., Cementos Portland Valderrivas/Komisija, T-296/11, EU:T:2014:121, t. 37.).
10      Vidjeti u tom smislu presudu od 10. ožujka 2016., HeidelbergCement/Komisija (C-247/14 P, EU:C:2016:149, t. 23.).
11      Stoga, čak i ako već posjeduje indicije, odnosno dokaze koji se odnose na postojanje povrede, Komisija može zakonito ocijeniti potrebnim zahtijevati dodatne informacije koje joj omogućuju da bolje utvrdi opseg povrede, određivanje njezina trajanja ili krug uključenih poduzetnika (vidjeti presudu od 28. siječnja 2021., Qualcomm i Qualcomm Europe/Komisija, u daljnjem tekstu: presuda Qualcomm, C-466/19 P, EU:C:2021:76, t. 69. i navedenu sudsku praksu).
12      Vidjeti presudu Qualcomm (t. 70. i navedenu sudsku praksu). Konkretnije, Sud upućuje na točku 21. presude od 19. svibnja 1994, SEP/Komisija (C-36/92 P, EU:C:1994:205), u kojoj se upućuje na točku 21. mišljenja nezavisnog odvjetnika F. G. Jacobsa u predmetu SEP/Komisija (C-36/92 P, EU:C:1993:928), u kojoj se u biti pojašnjava da nije dovoljna bilo kakva veza između dokumenta i navodne povrede da se opravda zahtjev za dostavu tog dokumenta jer veza treba biti takva da Komisija na datum zahtjeva može razumno pretpostaviti da će joj dokument pomoći pri utvrđivanju postojanja navodne povrede.
13      Vidjeti u tom smislu mišljenje nezavisnog odvjetnika N. Wahla u predmetu Buzzi Unicem/Komisija (C-267/14 P, EU:C:2015:696, t. 48.).
14      Vidjeti u tom smislu mišljenje nezavisnog odvjetnika N. Wahla u predmetu Buzzi Unicem/Komisija (C-267/14 P, EU:C:2015:696, t. 100.). Pojasnio je, među ostalim, da, kad je riječ o općem interesu, što je navodna povreda štetnija za tržišno natjecanje, to više Komisija treba imati pravo očekivati od poduzetnika da joj dostavi tražene informacije, u skladu s njegovom dužnošću aktivne suradnje i, kad je riječ o količini posla, što je ona veća, čime se osoblje poduzetnika odvlači od uobičajenih poslovnih zadataka te čime nastaju dodatni troškovi, to se zahtjev za pružanje informacija može smatrati pretjeranijim.
15      U skladu s člankom 256. UFEU-a, člankom 58. prvim stavkom Statuta Suda Europske unije i člankom 168. stavkom 1. točkom (d) Poslovnika Suda. Prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, Sud je na temelju članka 256. UFEU‑a nadležan isključivo za to da, nakon što je Opći sud utvrdio ili ocijenio činjenice, nadzire njihovu pravnu kvalifikaciju i pravne posljedice koje je Opći sud iz njih izveo (vidjeti osobito presudu Qualcomm, t. 42. i navedenu sudsku praksu).
16      Usto, to iskrivljavanje mora jasno proizlaziti iz dokumenata u spisu, bez potrebe za obavljanjem nove procjene činjenica i dokaza (vidjeti osobito presudu od Qualcomm, t. 43. i navedenu sudsku praksu). Stoga, te uvjete, koji proizlaze iz navedenih odredbi, ne ispunjava žalba u kojoj se čak i ne navodi argumentacija kojom se konkretno identificira pogreška koja se tiče prava navodno počinjena u pobijanoj presudi, nego se samo doslovno ponavljaju ili ponovno iznose tužbeni razlozi i argumenti koji su već istaknuti pred Općim sudom, uključujući i one koji su se temeljili na činjenicama koje je taj sud izričito odbio. Naime, takva žalba u stvarnosti predstavlja zahtjev za preispitivanje tužbe podnesene Općem sudu, što nije u nadležnosti Suda (vidjeti osobito presudu Qualcomm, t. 45. i navedenu sudsku praksu).
17      Ti žalbeni razlozi odgovaraju drugom segmentu prvog dijela prvog tužbenog razloga u prvostupanjskom postupku u predmetu C-496/23 P odnosno drugom segmentu prvog dijela drugog tužbenog razloga u prvostupanjskom postupku u predmetu C-497/23 P.
18      Vidjeti točke 87. do 108. odnosno 132. do 155. pobijanih presuda.
19      Ti se dijelovi u biti odnose na nepostojanje relevantnosti pojmova za pretraživanje koje je upotrijebila Komisija (prvi i drugi dio prvog žalbenog razloga u predmetu C-496/23 P te prvi i treći dio prvog žalbenog razloga u predmetu C-497/23 P), na nedostatak u obrazloženju kad je riječ o postojanju drugih i proporcionalnijih mogućnosti pretraživanja (drugi dio prvog žalbenog razloga u predmetu C-497/23 P) i činjenicu da Opći sud nije odlučio da se jamstva usporediva s onima koja se primjenjuju na odluke o pretrazi primjenjuju i na zahtjeve za pružanje informacija (treći dio prvog žalbenog razloga u predmetu C-496/23 P i četvrti dio prvog žalbenog razloga u predmetu C-497/23 P).
20      Prvi dio prvog žalbenog razloga u obama predmetima temelji se na tome da je Opći sud pogrešno odlučio da je Komisija mogla razumno pretpostaviti da bi joj pojmovi za pretraživanje mogli pomoći da utvrdi je li došlo do spornog postupanja, dok se drugi dio prvog žalbenog razloga u predmetu C-496/23 P i treći dio prvog žalbenog razloga u predmetu C-497/23 P temelje na tome da je Opći sud pogrešno odlučio da se dokumenti mogu smatrati nerelevantnima za istragu tek nakon što su pojmovi za pretraživanje primijenjeni na žaliteljeve baze podataka. Konkretnije, žalitelj tvrdi da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava jer je u točkama 92. do 95., 99. i 103. prve pobijane presude kao i u točkama 134., 138., 140., 143. i 146. druge pobijane presude u biti smatrao da je načelo nužnosti poštovano samo zato što je Komisija mogla razumno pretpostaviti da bi joj pojmovi za pretraživanje mogli pomoći da utvrdi je li došlo do postupanja koje Komisija stavlja na teret u spornim odlukama. Opći sud nije dao nikakvu (ili barem dovoljnu) težinu činjenici da su neopravdano općeniti pojmovi za pretraživanje koje je Komisija odabrala, kada su primijenjeni na sve adresatove dokumente tijekom cijelog predmetnog razdoblja, morali dovesti do izdvajanja velikog broja dokumenata koji uopće nisu povezani sa spornim istragama (od kojih bi velik broj sadržavao osjetljive osobne ili poslovne informacije), u okolnostima u kojima je Komisija unaprijed bila svjesna da će njezin pristup neizbježno dovesti do takvih rezultata.
21      Vidjeti točke 89. do 97. prve pobijane presude, u kojima se upućuje na uvodne izjave 1. i 2. odluke Facebook Marketplace, kao i točke 134. do 147. druge pobijane presude, u kojima se upućuje na uvodnu izjavu 4. točke i. i iii. odluke Facebook Data. Konkretnije, u prvoj pobijanoj presudi Opći sud u biti je opisao na koji su način, prema Komisijinu mišljenju, ispitani pojmovi za pretraživanje povezani s istragom Facebook Marketplace (vidjeti osobito točku 89. te presude kad je riječ o pojmovima „marketplace + advertising”, „marketplace & grow*”, „marketplace + insight*”, „marketplace + advantage” i „marketplace + looked at”, „marketplace + quality” i „commerce + advantage”, kao i točku 93. navedene presude kad je riječ o pojmu „commerce + awareness”). Isto tako, Opći sud pojasnio je u drugoj pobijanoj presudi na koji su način pojmovi za pretraživanje o kojima je riječ povezani s istragom Facebook Data (vidjeti osobito točku 134. te presude kad je riječ o pojmu „big question” i točke 139. do 147. navedene presude kad je riječ o pojmovima „for free”, „shut* down” i „not good for us”).
22      Vidjeti točke 92., 95. i 96. prve pobijane presude i točku 138. druge pobijane presude (na koje se upućuje i u točkama 140., 143. i 146. te presude).
23      Vidjeti točku 99. odnosno 154. pobijanih presuda u kojima je Opći sud pojasnio, među ostalim, da sama činjenica da primjena pojmova za pretraživanje dovodi do utvrđivanja mnogobrojnih dokumenata, od kojih će se neki naknadno pokazati nerelevantnima za sporne istrage, sama po sebi nije dovoljna da bi se smatralo da predmetni pojmovi za pretraživanje ni na koji način nisu povezani s povredom koju Komisija stavlja na teret.
24      Suprotno tomu, žalitelj u biti priznaje da kriterij utvrđen u ustaljenoj sudskoj praksi Suda za utvrđivanje nužnosti zahtjeva za pružanje informacija jest da Komisija na datum zahtjeva može razumno pretpostaviti da će joj informacije pomoći pri utvrđivanju postojanja navodne povrede, a ne da su svi dokumenti koji proizlaze iz tog zahtjeva nužni za sporne istrage.
25      Usto, Opći sud počinio je pogrešku koja se tiče prava (u točki 99. odnosno 150. pobijanih presuda) time što je odlučio da se može smatrati da dokumenti nisu nerelevantni za istragu tek nakon što su pojmovi za pretraživanje primijenjeni na žaliteljeve baze podataka.
26      Osim toga, suprotno argumentima koje je iznio žalitelj, iz pobijanih presuda ne proizlazi da je Opći sud smatrao da se svi dokumenti koji sadržavaju pojmove za pretraživanje koje je upotrijebila Komisija mogu smatrati nužnima za sporne istrage. Kao što to naglašava Komisija, žaliteljev argument pogrešno se temelji na tezi prema kojoj zahtjev za pružanje informacija na temelju pojmova za pretraživanje ispunjava zahtjev nužnosti predviđen člankom 18. Uredbe br. 1/2003 samo ako se može očekivati da su svi utvrđeni dokumenti (ako ne i većina ili pak njihov određeni broj) korisni za istragu koju vodi Komisija.
27      Vidjeti točku 99. prve pobijane presude. Kao što to tvrdi Komisija, činjenica da se a posteriori može pokazati da određeni, pa čak i većina utvrđenih dokumenata nije relevantna za sporne istrage zapravo je uobičajena za svaku istragu. Drukčijim pristupom neopravdano bi se ograničile ovlasti tijela zaduženog za istragu. Primjerice, kao što to naglašava Komisija, u okviru informacija za potrebe porezne istrage u okviru Direktive Vijeća 2011/16/EU od 15. veljače 2011. o administrativnoj suradnji u području oporezivanja i stavljanju izvan snage Direktive 77/799/EEZ (SL 2011., L 64, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 1., str. 363.), kako je izmijenjena Direktivom Vijeća 2014/107/EU od 9. prosinca 2014. (SL 2014., L 359, str. 1.), Sud je odlučio da pojam „predvidio relevantne informacije” ima za cilj omogućiti tijelu koje podnosi zahtjev da zatraži i dobije sve informacije za koje može razumno smatrati da su relevantne za potrebe njegove istrage, a jedino je ograničenje da to tijelo ne zatraži informacije koje uopće nisu relevantne za tu istragu, pri čemu se od nacionalnog suda traži da utvrdi da predmetne informacije očito nisu bez ikakve predvidive relevantnosti (vidjeti u tom smislu presudu od 6. listopada 2020., État luxembourgeois (Pravna zaštita protiv zahtjeva za informacije u području oporezivanja), C-245/19 i C-246/19, EU:C:2020:795, t. 110. do 116. i navedenu sudsku prasku). Sud je pojasnio i da činjenica da se za određene predvidivo relevantne informacije na koje se odnosi zahtjev za pružanje informacija u konačnici pokaže da nisu relevantne za istragu ni na koji način ne utječe na zakonitost tog zahtjeva (vidjeti u tom smislu točke 121. do 123. te presude).
28      Osim toga, žalitelj je na pitanje koje mu je postavljeno na raspravi odgovorio da smatra da nije moguće odrediti kvantitativni kriterij na temelju kojeg se može utvrditi je li zahtjev za pružanje informacija proporcionalan.
29      U predmetu C-496/23 P žalitelj tim primjerima nastoji dokazati da činjenica da je Komisija utvrdila tri studije koje sadržavaju pojam „insight” ne znači da bi joj svaki dokument koji sadržava pojmove „marketplace + insight*”, neovisno o njihovom cilju ili datumu, tijekom razdoblja od pet godina mogao pomoći pri utvrđivanju postojanja spornog ponašanja i da bi na temelju upotrebe drugih pojmova za pretraživanje (odnosno „commerce + advantage*” i „*commerce + awareness”) također bio izdvojen velik broj dokumenata koji nisu relevantni za istragu. U predmetu C-497/23 P žalitelj tvrdi da je Opći sud, s jedne strane, pogrešno smatrao da je nužan pojam za pretraživanje „big question” jer su oba depozitara bila javne osobe zaposlene na vrlo važnim funkcijama unutar žalitelja, tako da bi pretraživanje tog pojma u svim njihovim dokumentima tijekom nekoliko godina neizbježno dovelo do utvrđivanja velikog broja nerelevantnih dokumenata (točka 137. druge pobijane presude), i, s druge strane, da je zanemario dokaze koji su prije provođenja bilo kakvog pretraživanja upućivali na to da bi pojam za pretraživanje „big question” doveo do izdvajanja velikog broja dokumenata.
30      Usto, kao što je to navedeno u točki 17. ovog mišljenja, odvagivanje, s jedne strane, javnog interesa koji opravdava Komisijinu istragu i obvezu te institucije da prikupi informacije koje će joj omogućiti da izvrši zadaće koje su joj UFEU-om dodijeljene i, s druge strane, količine posla koju zahtjev za pružanje informacija stvara poduzetniku zahtijeva ocjenu mogućih poteškoća za žalitelja zbog prekomjernog broja dokumenata koje treba podnijeti, a žalitelj nije dokazao postojanje tih poteškoća.
31      Osim toga, žalitelj ne tvrdi da je upotreba pojmova za pretraživanje sama po sebi nezakonita i priznaje da se činjenicom da na temelju upotrebe takvih pojmova neizbježno mogu biti izdvojeni dokumenti koji nisu relevantni za istragu ne isključuje postojanje povezanosti između zahtjeva za pružanje informacija i navodne povrede.
32      Vidjeti točku 159. odnosno 217. pobijanih presuda. Odlukama o izmjeni predviđa se, među ostalim, da se zaštićeni dokumenti mogu dostaviti u obliku u kojem su imena dotičnih osoba i svi podaci koji omogućuju njihovu identifikaciju redigirani, u okviru virtualne sobe s podacima kojoj može pristupiti što je moguće manji broj članova istražnog tima u (virtualnoj ili fizičkoj) nazočnosti jednakog broja žaliteljevih odvjetnika.
33      Vidjeti točku 200. odnosno 255. pobijanih presuda. Na dužnosnike i agente Komisije u pravilu se primjenjuju stroge obveze čuvanja poslovne tajne kojima im se zabranjuje otkrivanje povjerljivih informacija koje su prikupljene kao odgovor na zahtjev za pružanje informacija, uključujući nakon odlaska iz službe te njihovo korištenje u svrhe različite od onih za koje su prikupljene.
34      Vidjeti točku 107. odnosno 154. pobijanih presuda. Poduzetnik protiv kojeg se vodi istraga može odbiti dostavu dokumenata koji su obuhvaćeni povjerljivošću komunikacije između odvjetnika i njegova klijenta. Usto, može također uputiti Komisiji obrazložen zahtjev za povrat utvrđenih nerelevantnih dokumenata, a u tom je slučaju Komisija dužna ispitati takav zahtjev i, po potrebi, vratiti nerelevantne dokumente u skladu s Obaviješću Komisije o najboljoj praksi za vođenje postupka u vezi s člancima 101. i 102. UFEU‑a (SL 2011., C 308, str. 6.).
35      Vidjeti točku 27. ovog mišljenja. Osim toga, kad je riječ o žaliteljevim argumentima koji se temelje na tome da se u točki 89. prve pobijane presude Opći sud samo složio s Komisijinom argumentacijom a da pritom nije ispitao argument prema kojem pojmovi za pretraživanje koje je navela Komisija neizbježno dovode do utvrđivanja mnogobrojnih dokumenata koji nisu relevantni za istragu, niti je u tom pogledu pružio objašnjenja, važno je istaknuti, kao što to proizlazi iz točke 90. te presude, da je Opći sud samo utvrdio da žalitelj nije osporavao Komisijine tvrdnje o relevantnosti ispitanih pojmova za pretraživanje. Usto, kad je riječ o argumentu da su Komisijina objašnjenja, koja su sažeta u točki 89. te presude i žalitelj ih nije osporavao u prvostupanjskom postupku, navedena tek u fazi odgovora na tužbu, dovoljno je podsjetiti na to da Komisija, iako je u okviru odluke o zahtjevu za pružanje informacija u smislu članka 18. stavka 3. Uredbe br. 1/2003 dužna navesti predmet svoje istrage i stoga utvrditi navodnu povredu pravila o tržišnom natjecanju, ipak nije dužna adresata odluke o zahtjevu za pružanje informacija obavijestiti o svim informacijama kojima raspolaže, a koje se odnose na navodne povrede, niti izvršiti detaljnu pravnu analizu tih povreda, pod uvjetom da jasno navede pretpostavke koje namjerava provjeriti (vidjeti u tom smislu sudsku praksu Suda navedenu u točki 16. ovog mišljenja).
36      Žalitelj u tom pogledu upućuje na točku 136. druge pobijane presude i njezine točke 140., 143. i 146. u kojima se samo upućuje na točku 136. te presude.
37      Usto, u točkama 140., 143. i 146. druge pobijane presude izričito se upućuje na točke 137. i 138. te presude. Osim toga, s obzirom na to da u replici žalitelj tvrdi da se u točkama 137. i 138. navedene presude ne objašnjava zašto on ne može tvrditi da je Komisija svoj zahtjev trebala ograničiti na poruke elektroničke pošte u kojima se upućuje na tu početnu elektroničku poruku ili na poruke s njom u vezi, odnosno da je pak trebala bitno ograničiti svoj zahtjev na druge načine, valja utvrditi da je taj argument nedopušten jer predstavlja novi žalbeni razlog koji je istaknuo žalitelj koji, usto, ne osporava nedostatak u obrazloženju, nego njegovu osnovanost. U svakom slučaju, navedeni se argument može odbiti prema istoj logici kao argument iznesen u točki 29. ovog mišljenja.
38      Vidjeti točke 105. i 106. odnosno 152. i 153. pobijanih presuda.
39      Vidjeti točku 107. odnosno 154. pobijanih presuda.
40      Vidjeti točku 30. ovog mišljenja.
41      Naime, u okviru tih pretraga dužnosnici Komisije nenajavljeno dolaze u prostorije poduzetnika i mogu prikupiti velik broj dokumenata koji mogu biti relevantni, a katkad mogu kopirati sve tvrde diskove računala određenih zaposlenika poduzetnika predmetnog poduzetnika.
42      Primjerice, dokumenti koji nisu poslovne prirode isključeni su iz područja Komisijine istrage, a poduzetnici koji su predmet pretrage imaju pravo na pravnu pomoć (vidjeti osobito rješenja o privremenoj pravnoj zaštiti, t. 45. i navedenu sudsku praksu).
43      Usto, kao što se to navodi u točki 107. odnosno 154. pobijanih presuda, poduzetnikovi odvjetnici mogu odbiti dostavu dokumenata koji su obuhvaćeni povjerljivošću između odvjetnika i njegova klijenta a da pritom ne moraju primijeniti postupak zapečaćene omotnice predviđen sudskom praksom proizišlom iz presude Općeg suda od 17. rujna 2007., Akzo Nobel Chemicals i Akcros Chemicals/Komisija (T-125/03 i T-253/03, EU:T:2007:287, t. 83. i 84.).
44      Poduzetnik protiv kojeg se vodi istraga ili njegovi vanjski odvjetnici mogu, među ostalim, unaprijed razgovarati s Komisijom o opsegu zahtjeva i odabiru pojmova za pretraživanje te zatražiti od te institucije i produljenje roka za odgovor ili naknadnu izmjenu odluke.
45      Ti žalbeni razlozi odgovaraju prvom segmentu prvog dijela prvih tužbenih razloga dviju tužbi u prvostupanjskom postupku koji je ispitan u točkama 71. do 86. odnosno 116. do 131. pobijanih presuda.
46      Ističe, među ostalim, da u okviru tužbe za poništenje ograničene na 50 stranica (u skladu s Praktičnim pravilima za provedbu Poslovnika Općeg suda) nije moguće dokazati da svaki od pojmova za pretraživanje dovodi do dostavljanja beskorisnih i nerelevantnih informacija.
47      Vidjeti točke 75. do 79. odnosno 120. do 124. pobijanih presuda. Opći sud pojasnio je i da okolnost da određeni pojmovi za pretraživanje mogu biti previše nejasni ne utječe na činjenicu da ostali pojmovi za pretraživanje mogu biti dovoljno precizni ili učinkoviti i može dovesti do samo djelomičnog poništenja spornih odluka.
48      Osim toga, argumentima iznesenima u okviru prvog dijela prvog i drugog tužbenog razloga u prvostupanjskom postupku žalitelj u biti samo tvrdi da je prvotnom odlukom povrijeđen članak 18. stavak 3. Uredbe br. 1/2003 jer se njome zahtijevalo podnošenje mnogobrojnih dokumenata koji nisu bili relevantni za sporne istrage. Drugi dio prvih žalbenih razloga, koji se temelji na navodnom neprovođenju opće ocjene, samo je razrada tih argumenata u odgovoru, u točkama 71. do 79. odnosno 116. do 124. pobijanih presuda, pod naslovom „Doseg tužiteljevih argumenata i utvrđivanje spornih pojmova za pretraživanje”, koji ne odgovaraju na konkretne prigovore, nego predstavljaju određenu pretpostavku za odgovor Općeg suda na prvi dio prvog i drugog tužbenog razloga.
49      Iako žalitelj u biti tvrdi da treba biti dopušteno u cijelosti osporavati zakonitost pristupa koji je primijenila Komisija, a ne samo zakonitost određenih pojmova za pretraživanje, ne vidim na koji bi se način zakonitost takvog općeg pristupa mogla dovesti u pitanje samo oslanjanjem na pojmove za pretraživanje koji se posebno osporavaju, tim više ako je Komisija, kao što je to istaknuo Opći sud, na datum zahtjeva mogla razumno pretpostaviti da će joj dokumenti koji su izdvojeni na temelju pojmova za pretragu o kojima je riječ pomoći pri utvrđivanju postojanja povrede koja se stavlja na teret (vidjeti točku 25. ovog mišljenja). Prema mojem mišljenju, situacija bi mogla biti drukčija samo ako se dokaže da je Komisija mogla razumno predvidjeti da upotrijebljeni pojmovi za pretraživanje neće dovesti ni do kakvog rezultata korisnog za sporne istrage.
50      Kao što to proizlazi iz analize prvih žalbenih razloga, žalitelj nije dokazao da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava time što je odbio te tužbene razloge kad je riječ o pojmovima za pretraživanje koje je on osporavao.
51      Osim toga, kao što je to napomenula Komisija, vjerojatno je da je žalitelj odlučio osporavati pojmove za pretraživanje koje je smatrao najopćenitijima i najneučinkovitijima. Naposljetku, kad je riječ o prepreci koju ističe žalitelj, odnosno ograničenju broja stranica tužbe za poništenje predviđenom u točki 105. Praktičnih pravila za provedbu Poslovnika Općeg suda primjenjivih ratione temporis (koja odgovara točki 156. teksta koji je trenutačno na snazi), valja utvrditi da to ograničenje nije apsolutno jer se u točki 106. tih pravila (koja odgovaraju točki 157. teksta koji je trenutačno na snazi) omogućuje prekoračenje tog ograničenja u osobito pravno ili činjenično složenim slučajevima.
52      Vidjeti točku 16. ovog mišljenja.
53      Usto, žalitelj ne tvrdi da mu se zahtjevom za pružanje informacija nalaže neproporcionalno radno opterećenje (vidjeti točku 17. ovog mišljenja.
54      Konkretnije, riječ je o pojmovima za pretraživanje navedenima u bilješkama 95., 97. i 99. tužbe u prvostupanjskom postupku.
55      Ti žalbeni razlozi odgovaraju segmentu prvog dijela drugog odnosno trećeg tužbenog razloga u prvostupanjskom postupku.
56      Vidjeti točke 177. do 185. odnosno 224. do 239. pobijanih presuda.
57      Od tih se dijelova prvi temelji na tome da se analiza Općeg suda odnosi samo na članak 9. Uredbe (EU) 2016/679 Europskog parlamenta i Vijeća od 27. travnja 2016. o zaštiti pojedinaca u vezi s obradom osobnih podataka i o slobodnom kretanju takvih podataka te o stavljanju izvan snage Direktive 95/46/EZ (Opća uredba o zaštiti podataka) (SL 2016., L 119, str. 1. te ispravci SL 2018., L 127, str. 2. i SL 2021., L 74, str. 35., u daljnjem tekstu: OUZP)
i članak 10. Uredbe (EU) 2018/1725 Europskog parlamenta i Vijeća od 23. listopada 2018. o zaštiti pojedinaca u vezi s obradom osobnih podataka u institucijama, tijelima, uredima i agencijama Unije i o slobodnom kretanju takvih podataka te o stavljanju izvan snage Uredbe (EZ) br. 45/2001 i Odluke br. 1247/2002/EZ (SL 2018., L 295, str. 39.) (u daljnjem tekstu: EUDPR), drugi na postojanju mješovitih dokumenata koji sadržavaju zaštićene podatke i treći na nepostojanju jamstava kad je riječ o mješovitim dokumentima.
58      Usto, kao što na to podsjeća Opći sud u točki 200. odnosno 255. pobijanih presuda, valja navesti da se na dužnosnike i agente Komisije primjenjuju stroge obveze čuvanja poslovne tajne na temelju članka 339. UFEU‑a i članka 28. Uredbe br. 1/2003. i da su oni vezani člankom 17. Pravilnika o osoblju za dužnosnike Europske unije koji im zabranjuje, uključujući i nakon odlaska iz službe, neovlašteno otkrivanje informacija primljenih u okviru rada, osim ako su te informacije već objavljene ili su dostupne javnosti.
59      Vidjeti točke 180. do 183. odnosno 228. do 232. pobijanih presuda.
60      Konkretnije, u okviru svojih pet argumenata žalitelj naglašava, s jedne strane (prvi i drugi argument), da ništa ne upućuje na to da je člankom 9. stavkom 1. OUZP-a i člankom 10. stavkom 1. EUDPR-a uspostavljen iscrpan sustav zaštite prava na poštovanje privatnog života, niti da je cilj OUZP-a ili EUDPR-a, u skladu s člankom 52. stavkom 1. Povelje, ograničiti opseg prava na poštovanje privatnog života zaštićenog Poveljom; i, s druge strane (treći do peti argument), da sudska praksa Europskog suda za ljudska prava i Suda pokazuje da zaštita prava na poštovanje privatnog života nadilazi posebne kategorije osobnih podataka iz članka 9. stavka 1. OUZP-a i da je poštovanje pravila u području obrade podataka drukčije od zaštite temeljnih prava.
61      Opći sud ispitao je, kao prvo, postojanje pravne osnove zadiranja u privatan život (točke 137. do 147. odnosno 184. do 194. pobijanih presuda), kao drugo, postizanje ciljeva od općeg interesa koje priznaje Unija (točke 148. do 151. odnosno 195. do 198. tih presuda), kao treće, poštovanje biti temeljnog prava na poštovanje privatnog života (točka 152. odnosno 199. navedenih presuda) i, kao četvrto, proporcionalnost zadiranja u privatan život (točke 153. do 196. odnosno 200. do 251. tih presuda). Kao peto, ispitao je i žaliteljeve argumente koji se odnose na neprikladnost ili nedostatnost poslovne tajne za osiguranje učinkovite zaštite privatnog života pojedinaca uključenih u sporne istrage i njihovih osobnih podataka (točke 197. do 209. odnosno 252. do 264. pobijanih presuda).
62      Konkretnije, kad je riječ o proporcionalnosti zadiranja, Opći sud ispitao je, na prvom mjestu, prikladnost zadiranja (točka 155. odnosno 202. pobijanih presuda), na drugom mjestu, njegovu nužnost s obzirom na, kao prvo, nedostatnu razinu zaštite postupka koji uključuje virtualnu sobu s podacima (točke 157. do 176. odnosno 204. do 223. tih presuda), kao drugo, isključenje određenih kategorija dokumenata iz postupka koji uključuje virtualnu sobu s podacima (točke 177. do 185. odnosno 224. do 239. tih presuda) i, kao treće, navodno neproporcionalno opterećenje koje se nalaže tom virtualnom sobom s podacima (točke 186. do 190. odnosno 240. do 244. tih presuda) i, na trećem mjestu, navodno nepostojanje odvagivanja između potreba istrage i zaštite žaliteljevih prava (točke 191. do 196. odnosno 245. do 251. pobijanih presuda).
63      Vidjeti točke 179. do 184. odnosno 226. do 238. pobijanih presuda.
64      Vidjeti točku 166. odnosno 213. pobijanih presuda.
65      Vidjeti točke 180. do 183. odnosno 228. do 237. pobijanih presuda.
66      Osim toga, žalitelj nije podnio pravno sredstvo protiv tih rješenja, kojima je uveden postupak koji uključuje virtualnu sobu s podacima.
67      Vidjeti točku 184. odnosno 238. pobijanih presuda. Suprotno tomu, žalitelj polazi od pretpostavke da dokument, ako nije stavljen u virtualnu sobu s podacima, neće imati odgovarajuću zaštitu s gledišta poštovanja privatnog života a da pritom čak ne osporava (a još manje dokazuje) ocjenu Općeg suda (u točkama 197. do 210. odnosno 252. do 264. pobijanih presuda), prema kojoj i mješoviti dokumenti imaju odgovarajuću zaštitu s obzirom na obvezu čuvanja poslovne tajne kojom su obvezani Komisijini agenti na temelju članka 339. UFEU-a i članka 28. stavka 1. Uredbe br. 1/2003.
68      Osim toga, s obzirom na to da žalitelj tvrdi da ti dokumenti „uopće nisu relevantni za istragu”, pod pretpostavkom da se ta okolnost dokaže, valja podsjetiti na to da, u skladu s ocjenom prvih žalbenih razloga dviju žalbi, činjenica da se može pokazati da određeni, pa čak i većina utvrđenih dokumenata nije relevantna za sporne istrage nije dovoljna da se dokaže da sporne odluke sadržavaju pogreške koje se tiču prava (vidjeti osobito točku 27. ovog mišljenja). Isto vrijedi za žaliteljev argument prema kojem je pojam „privatan život” širi od pojma „osjetljivi osobni podaci” i obuhvaća određene profesionalne ili poslovne prostore ili djelatnosti, što ne sprečava Komisijine agente u tome da u okviru obavljanja svojih dužnosti mogu ispitati zatražene informacije (ako sadržavaju profesionalne ili poslovne informacije povezane s predmetom spornih istraga).
69      C-548/21, EU:C:2024:830
70      C-258/23 do C-260/23, EU:C:2024:537 i EU:C:2025:814
71      U tom se pogledu slažem s analizom koju je nezavisna odvjetnica L. Medina iznijela u svojem mišljenju u spojenim predmetima Imagens Médicas Integradas i dr. (C-258/23 do C-260/23, EU:C:2025:814, t. 39. do 44.)
72      Vidjeti mišljenje nezavisne odvjetnice L. Medine u spojenim predmetima Imagens Médicas Integradas i dr. (C-258/23 do C-260/23, EU:C:2025:814, t. 33. i navedena sudska praksa). U istoj točki navela je
i da se postupak indeksacije koji prethodi pretraživanju komercijalnih informacija relevantnih za istragu mora provesti upotrebom ključnih riječi strogo definiranih u odnosu na prethodno utvrđeni predmet istrage ako se istraga provodi pomoću računalnog programa za istraživanja.
73      Vidjeti točke 180. do 183. odnosno 228. do 237. pobijanih presuda.
74      Vidjeti točku 136. odnosno 183. pobijanih presuda, kao i analizu iznesenu u točkama 137. do 210. odnosno 176. do 265. tih presuda.
75      Konkretno tvrdi, s jedne strane, da se na mješovite dokumente ne primjenjuje postupak koji uključuje virtualnu sobu s podacima, kojim bi se osigurala određena zaštita osobnim informacijama sadržanima u tim dokumentima i, s druge strane, da se većina tih dokumenata izdvojenih na temelju pojmova za pretraživanje koje je upotrijebila Komisija odnosila na pitanja koja uopće nisu relevantna za sporne istrage.
76      Uostalom, žalitelj ne osporava ocjenu Općeg suda koja se odnosi na navodnu neprikladnost ili nedostatnost poslovne tajne (vidjeti točke 197. do 209. odnosno 252. do 264. pobijanih presuda i bilješku 58. ovog mišljenja).
77      Vidjeti točku 27. ovog mišljenja.