Věc C‑393/23
Athenian Brewery SA a Heineken NV
v.
Macedonian Thrace Brewery SA
[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, kterou podal Hoge Raad der Nederlanden (Nizozemsko)]
Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 13. února 2025
„ Řízení o předběžné otázce – Justiční spolupráce v občanských a obchodních věcech – Příslušnost a uznávání a výkon soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech – Nařízení (EU) č. 1215/2012 – Zvláštní příslušnost – Článek 8 bod 1 – Více žalovaných – Právní nároky spojené ‚tak úzce‘, že je účelné je projednat a rozhodnout o nich společně – Článek 102 SFEU – Pojem ‚podnik‘ – Mateřská společnost a dceřiná společnost Protiprávní jednání, kterého se dopustila dceřiná společnost – Domněnka rozhodujícího vlivu vykonávaného mateřskou společností – Solidární odpovědnost – Rozhodnutí vnitrostátního orgánu pro hospodářskou soutěž – Žaloba na náhradu škody“
1.        Justiční spolupráce v občanských věcech – Příslušnost a výkon soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech – Nařízení č. 1215/2012 – Zvláštní příslušnost – Více žalovaných – Příslušnost soudu jednoho z žalovaných – Striktní výklad – Podmínka – Vztah souvislosti – Pojem „souvislost“
(Nařízení Evropského parlamentu a Rady č. 1215/2012, článek 4 a čl. 8 bod 1)
(viz body 21–27)
2.        Hospodářská soutěž – Unijní pravidla – Protiprávní jednání – Přičtení odpovědnosti – Mateřská společnost a dceřiné společnosti – Hospodářská jednotka – Kritéria pro posouzení – Domněnka rozhodujícího vlivu vykonávaného mateřskou společností na dceřiné společnosti, které zcela nebo téměř zcela vlastní – Vyvratitelnost – Fyzická nebo právnická osoba, jež tvrdí, že jí vznikla škoda z důvodu účasti dceřiné společnosti na porušení pravidel unijního práva v oblasti hospodářské soutěže – Žaloba podaná proti mateřské společnosti – Použitelnost domněnky
(Článek 102 SFEU; nařízení Evropského parlamentu a Rady č. 1215/2012, čl. 8 bod. 1)
(viz body 37–40)
3.        Justiční spolupráce v občanských věcech – Příslušnost a výkon soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech – Nařízení č. 1215/2012 – Zvláštní příslušnost – Více žalovaných – Příslušnost soudu místa, kde má bydliště nebo sídlo jeden z žalovaných – Ověřování mezinárodní příslušnosti vnitrostátními soudy – Provádění důkazů – Rozsah
(Nařízení Evropského parlamentu a Rady č. 1215/2012)
(viz body 41–47 a výrok)
Shrnutí
Soudní dvůr, ke kterému Hoge Raad der Nederlanden (Nejvyšší soud Nizozemska) podal žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, rozvinul svou judikaturu týkající se zvláštního pravidla pro určení příslušnosti, které je upraveno v čl. 8 bodě 1 nařízení č. 1215/2012(1) a podle kterého osoba, která má bydliště v některém členském státě, může být žalována, je-li žalováno více osob společně, u soudu místa, kde má bydliště některý ze žalovaných, za předpokladu, že právní nároky jsou spojeny „tak úzce“, že je účelné je projednat a rozhodnout o nich společně, aby se zabránilo vydání vzájemně neslučitelných rozhodnutí v oddělených řízeních. Tato žádost byla podána v rámci řízení o žalobě, která zní na to, aby byla mateřské společnosti se sídlem v Nizozemsku a její dceřiné společnosti se sídlem v jiném členském státě uložena povinnost společně a nerozdílně nahradit škodu vzniklou v důsledku toho, že se tato dceřiná společnost dopustila porušení pravidel hospodářské soutěže, a kterou společnost poškozená tímto protiprávním jednáním podala k soudu v místě sídla mateřské společnosti. Soudní dvůr je tázán, zda posledně uvedený soud může za účelem posouzení takového úzkého spojení a za účelem určení své mezinárodní příslušnosti vycházet z vyvratitelné domněnky(2), že v konkrétním případě, kdy mateřská společnost přímo nebo nepřímo vlastní celý nebo téměř celý kapitál své dceřiné společnosti, která se dopustila porušení pravidel hospodářské soutěže, tato mateřská společnost skutečně vykonává rozhodující vliv na chování této dceřiné společnosti a může být shledána odpovědnou za protiprávní jednání stejně jako uvedená dceřiná společnost (dále jen „domněnka rozhodujícího vlivu a odpovědnosti mateřské společnosti“).
Pivovary Athenian Brewery SA (dále jen „AB“) a Macedonian Thrace Brewery SA (dále jen „MTB“) mají sídlo v Řecku a působí na řeckém trhu s pivem. AB je součástí skupiny Heineken, jejíž mateřská společnost Heineken NV, která má sídlo v Amsterodamu (Nizozemsko), určuje strategii a cíle skupiny, avšak sama v Řecku žádnou provozní činnost nevykonává. V období od září 1998 do 14. září 2014 Heineken nepřímo vlastnila přibližně 98,8 % akcií společnosti AB.
Rozhodnutím ze dne 19. září 2014 řecký orgán pro hospodářskou soutěž konstatoval, že společnost AB zneužila své dominantní postavení na řeckém trhu s pivem během výše uvedeného období a toto chování představuje jediné a trvající porušení článku 102 SFEU a řeckého zákona o ochraně hospodářské soutěže. Navzdory tomu, že společnost MTB požádala o zahrnutí společnosti Heineken do šetření, měl orgán pro hospodářskou soutěž ve svém rozhodnutí za to, že nic neprokazuje přímou účast společnosti Heineken na zjištěných protiprávních jednáních a konkrétní okolnosti neumožňují předpokládat, že by společnost Heineken vykonávala rozhodující vliv na společnost AB.
Společnost MTB podala k rechtbank Amsterdam (soud v Amsterodamu, Nizozemsko) žalobu znějící na určení, že společnosti AB a Heineken jsou solidárně odpovědné za výše uvedené protiprávní jednání, a tudíž jsou společně a nerozdílně povinny nahradit celou škodu, která byla MTB v důsledku tohoto protiprávního jednání způsobena.
Soud v Amsterodamu prohlásil, že je příslušný k rozhodnutí o žalobách podaných proti společnosti Heineken na základě čl. 4 odst. 1 nařízení č. 1215/2012, jelikož sídlo této posledně uvedené společnosti se nachází v Amsterodamu. Naproti tomu prohlásil, že není příslušný k rozhodnutí o žalobách podaných proti společnosti AB, neboť měl za to, že požadavek, aby žaloby podané proti společnostem Heineken a AB byly úzce spojeny ve smyslu čl. 8 bodu 1 téhož nařízení, není splněn.
Odvolací soud zrušil rozhodnutí soudu v Amsterodamu a vrátil věc posledně uvedenému soudu k novému projednání a rozhodnutí ve věci samé. Uvedený soud měl za to, že se tyto společnosti nacházejí ve stejné skutkové situaci a nelze s jistotou vyloučit, že tvoří jeden a tentýž podnik.
Společnosti AB a Heineken podaly kasační opravný prostředek k Nejvyššímu soudu Nizozemska, který je předkládajícím soudem. Předkládající soud se v podstatě táže, zda za okolností věci v původním řízení(3) brání čl. 8 bod 1 nařízení č. 1215/2012 tomu, aby soud v místě sídla mateřské společnosti, k němuž byly tyto žaloby podány, při určování své mezinárodní příslušnosti vycházel výlučně z domněnky rozhodujícího vlivu a odpovědnosti mateřské společnosti.
Závěry Soudního dvora
Soudní dvůr nejprve připomněl, že jelikož se zvláštní pravidlo pro určení příslušnosti, které je stanoveno ve výše uvedeném ustanovení, odchyluje od zásady, podle které je příslušnost obecně založena na místě bydliště žalovaného, je třeba jej vykládat striktně.
Pro účely použití čl. 8 bodu 1 nařízení č. 1215/2012 je proto třeba ověřit, zda mezi žalobami podanými týmž žalobcem proti různým žalovaným existuje takový vztah souvislosti, že je účelné rozhodnout o nich společně, aby se zabránilo vydání vzájemně neslučitelných rozhodnutí v oddělených řízeních. Aby bylo možné mít za to, že se jedná o taková rozhodnutí, musí existovat rozdíl v řešení sporu, který vyvstal za téže skutkové a právní situace(4).
Předkládajícímu soudu přísluší, aby posoudil existenci takové situace s přihlédnutím ke všem relevantním skutečnostem věci, která mu byla předložena, a ujistil se, že cílem žalob podaných pouze proti jednomu ze spolužalovaných, jehož bydliště odůvodňuje příslušnost soudu, u něhož bylo zahájeno řízení, není uměle vyhovět podmínkám pro použití čl. 8 bodu 1 nařízení č. 1215/2012.
Soudní dvůr může nicméně poskytnout prvky výkladu unijního práva, které jsou užitečné pro účely tohoto posouzení. Soudní dvůr tudíž rozhodl, že podmínku existence téže skutkové a právní situace je třeba považovat za splněnou, pokud jsou proti několika podnikům, které se podílely na jediném a trvajícím porušení pravidel unijního práva v oblasti hospodářské soutěže, jež bylo konstatováno rozhodnutím Evropské komise, jakožto žalovaným podány žaloby založené na jejich účasti na tomto protiprávním jednání navzdory tomu, že se žalované v původním řízení podílely na naplňování dotyčné kartelové dohody na různých místech a v různých obdobích(5).
Takový závěr platí i pro žaloby, které jsou založeny na účasti společnosti na porušení pravidel unijního práva v oblasti hospodářské soutěže a jsou podány proti této společnosti i její mateřské společnosti, o kterých je tvrzeno, že společně tvoří jeden a tentýž podnik.
Je-li prokázáno, že společnost a její dceřiná společnost tvoří součást téže hospodářské jednotky, a tvoří tedy jediný podnik ve smyslu pravidel unijního práva v oblasti hospodářské soutěže, je samotná existence této hospodářské jednotky, která se dopustila protiprávního jednání, rozhodující pro určení odpovědnosti jedné nebo druhé společnosti tvořící podnik za protisoutěžní jednání tohoto podniku. Pojmy „podnik“ a „hospodářská jednotka“ zakládají bez dalšího solidární odpovědnost mezi subjekty, které tvoří hospodářskou jednotku v okamžiku spáchání protiprávního jednání.
V této souvislosti je třeba uvést, že skutečnost, že – stejně jako v projednávaném případě – solidární odpovědnost mateřské a dceřiné společnosti za porušení pravidel unijního práva v oblasti hospodářské soutěže nebyla konstatována v konečném rozhodnutí Komise, nebrání použití čl. 8 bodu 1 nařízení č. 1215/2012 na takové žaloby.
V projednávaném případě se předkládající soud zamýšlí nad tím, jaké důsledky má pro případné použití výše uvedeného ustanovení skutečnost, že žalobkyně na podporu svých právních nároků vůči společnosti, která se účastnila porušení pravidel unijního práva v oblasti hospodářské soutěže, a vůči společnosti, která vlastní celý nebo téměř celý kapitál první z nich, uplatňuje domněnku rozhodujícího vlivu a odpovědnosti mateřské společnosti a že druhá z těchto společností popírá, že by vykonávala rozhodující vliv na svou dceřinou společnost a tvořila s ní hospodářskou jednotku.
Soudní dvůr na prvním místě uvedl, že taková domněnka byla formulována v souvislosti s námitkami dotčených podniků proti rozhodnutím Komise, jimiž byla konstatována jejich účast na porušení pravidel unijního práva v oblasti hospodářské soutěže a byly jim uloženy pokuty na základě nařízení č. 1/2003(6). Soudní dvůr v této souvislosti upřesnil, že aby bylo možné předpokládat, že mateřská společnost skutečně vykonává rozhodující vliv na obchodní politiku své dceřiné společnosti, postačuje, aby Komise prokázala, že celý nebo téměř celý kapitál této dceřiné společnosti je vlastněn její mateřskou společností. Následně bude možné považovat mateřskou společnost za solidárně odpovědnou za zaplacení pokuty uložené její dceřiné společnosti, ledaže tato mateřská společnost, které přísluší vyvrátit tuto domněnku, předloží dostatečné důkazy o tom, že se tato dceřiná společnost chová na trhu samostatně(7).
Soudní dvůr zdůraznil, že se tato domněnka může uplatnit i v případě žaloby, kterou fyzická nebo právnická osoba, jež tvrdí, že jí vznikla škoda z důvodu účasti jedné společnosti na porušení pravidel unijního práva v oblasti hospodářské soutěže, podala proti jiné společnosti, která vlastní celý nebo téměř celý kapitál prvně uvedené společnosti(8).
Na druhém místě z judikatury Soudního dvora vyplývá, že soud, jemuž byla věc předložena, neposuzuje ve fázi ověřování mezinárodní příslušnosti přípustnost ani opodstatněnost návrhu, ale identifikuje pouze vazbu se státem, v němž má soud sídlo, která odůvodňuje jeho příslušnost na základě čl. 8 bodu 1 nařízení č. 1215/2012.
V takové situaci, jako je situace ve věci v původním řízení, se proto může soud, jemuž byla věc předložena, omezit na ověření, že není a priori vyloučeno, že mateřská společnost měla rozhodující vliv na dceřinou společnost, aby se mohl prohlásit za příslušný, pokud to umožňuje vnitrostátní právo.
Tak tomu bude v případě, že žalobkyně uplatňuje domněnku rozhodujícího vlivu a odpovědnosti mateřské společnosti. Ověření absence umělé povahy právního nároku směřujícího proti mateřské společnosti však předpokládá, že se žalovaní mohou dovolávat průkazných indicií nasvědčujících tomu, že mateřská společnost přímo ani nepřímo nevlastnila celý nebo téměř celý kapitál své dceřiné společnosti, nebo tomu, že by tato domněnka měla být nicméně vyvrácena.
Za těchto podmínek čl. 8 bod 1 nařízení č. 1215/2012 nebrání tomu, aby v případě žalob znějících na to, aby byla mateřské společnosti a její dceřiné společnosti uložena povinnost společně a nerozdílně nahradit škodu vzniklou v důsledku toho, že se dceřiná společnost dopustila porušení pravidel hospodářské soutěže, vycházel soud v místě sídla mateřské společnosti, k němuž byly tyto žaloby podány, při určení své mezinárodní příslušnosti z domněnky rozhodujícího vlivu a odpovědnosti mateřské společnosti, pokud žalovaní nejsou zbaveni výše uvedené možnosti.
1      Nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 1215/2012 ze dne 12. prosince 2012 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (Úř. věst. 2012, L 351, s. 1).
2      Uznané judikaturou Soudního dvora.
3      Vyznačujících se tím, že společnost Heineken sama neuskutečnila žádné operace na řeckém trhu s pivem, že žaloba, kterou proti ní podala společnost MTB, se zakládá pouze na rozhodujícím vlivu, který společnost Heineken údajně vykonávala na chování společnosti AB, a že společnost Heineken popírá, že by takový vliv vykonávala.
4      Rozsudek ze dne 21. května 2015, CDC Hydrogen Peroxide (C‑352/13, EU:C:2015:335, bod 20).
5      Výše uvedený rozsudek CDC Hydrogen Peroxide (bod 21).
6      Nařízení Rady (ES) č. 1/2003 ze dne 16. prosince 2002 o provádění pravidel hospodářské soutěže stanovených v článcích [101 a 102 SFEU] (Úř. věst. 2003, L 1, s. 1; Zvl. vyd. 08/02, s. 205).
7      Rozsudek ze dne 26. října 2017, Global Steel Wire a další v. Komise (C‑457/16 P a C‑459/16 P až C‑461/16 P, EU:C:2017:819, bod 84 a citovaná judikatura).
8      Pojem „podnik“ ve smyslu pravidel unijního práva v oblasti hospodářské soutěže totiž nemůže mít rozdílný význam v kontextu pokut ukládaných Komisí na základě čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003 a v kontextu žalob na náhradu škody za porušení unijních pravidel hospodářské soutěže.