Věc C‑8/24
Županijsko državno odvjetništvo u Zagrebu a D. d.o.o
(žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, kterou podal Visoki kazneni sud Republike Hrvatske)
Rozsudek Soudního dvora (velkého senátu) ze dne 17. března 2026
„ Řízení o předběžné otázce – Prostor svobody, bezpečnosti a práva – Justiční spolupráce v trestních věcech – Nařízení (EU) 2018/1805 – Článek 1 odst. 1 a 4 – Příkaz ke konfiskaci vydaný v rámci trestního řízení – Článek 2 bod 2 a bod 3 písm. a) a d) – Konfiskace v souvislosti s trestným činem, ale bez pravomocného odsouzení – Příkaz ke konfiskaci, která byla nařízena v osvobozujícím rozsudku, v němž je konstatováno, že majetek, který má být zkonfiskován, představuje výnosy z jiného trestného činu, než který vedl k tomuto osvobozujícímu rozsudku, na jehož spáchání se podílely jiné osoby než obžalovaní, kteří byli zproštěni obžaloby – Absence podání obžaloby proti těmto osobám – Článek 19 odst. 1 písm. h) – Důvody k odmítnutí uznání a výkonu příkazů ke konfiskaci – Výjimečné okolnosti, kdy existují závažné důvody se na základě konkrétních a objektivních důkazů domnívat, že výkon příkazu ke konfiskaci by za konkrétních okolností daného případu vedl k zjevnému porušení základního práva zakotveného v Listině základních práv Evropské unie – Článek 47 Listiny základních práv – Právo na účinnou právní ochranu a právo na obhajobu – Nevyužití účinných opravných prostředků ve vydávajícím členském státě“
1.        Justiční spolupráce v trestních věcech – Vzájemné uznávání příkazů k zajištění a příkazů ke konfiskaci – Nařízení 2018/1805 – Oblast působnosti – Konfiskace majetku představujícího výnosy z trestného činu – Příkaz ke konfiskaci, která byla nařízena v osvobozujícím rozsudku v souvislosti s jiným trestným činem, než který vedl k tomuto osvobozujícímu rozsudku, na jehož spáchání se podílela jiná osoba než obžalovaní, kteří byli zproštěni obžaloby – Zahrnutí – Absence podání obžaloby proti této osobě – Neexistence vlivu
[Nařízení Evropského parlamentu a Rady 2018/1805, bod 13 odůvodnění a čl. 1 odst. 1 a 4, čl. 2 bod 2 a bod 3 písm. a) a d)]
(viz body 47–52, výrok 1)
2.        Justiční spolupráce v trestních věcech – Vzájemné uznávání příkazů k zajištění a příkazů ke konfiskaci – Nařízení 2018/1805 – Zásada vzájemného uznávání – Rozsah – Důvody k odmítnutí uznání a výkonu – Striktní výklad
(Nařízení Evropského parlamentu a Rady 2018/1805, body 1 až 4, 11, 12 a 31 odůvodnění, čl. 1 odst. 1, článek 14, čl. 18 odst. 1 a článek 19)
(viz body 59, 60, 70)
3.        Justiční spolupráce v trestních věcech – Vzájemné uznávání příkazů k zajištění a příkazů ke konfiskaci – Nařízení 2018/1805 – Důvody k odmítnutí uznání a výkonu – Riziko zjevného porušení základního práva v případě výkonu příkazu ke konfiskaci – Posouzení vykonávajícím orgánem – Individuální přezkum existence rizika takového porušení – Rozsah
(Článek 6 SEU; Listina základních práv Evropské unie, články 4, 7, 24 a 47; nařízení Evropského parlamentu a Rady 2018/1805, bod 34 odůvodnění a čl. 1 odst. 2, článek 14, čl. 18 odst. 1 a článek 19; rámcová rozhodnutí Rady 2002/584, čl. 1 odst. 3, a 2008/909, čl. 3 odst. 4)
(viz body 61–69)
4.        Justiční spolupráce v trestních věcech – Vzájemné uznávání příkazů k zajištění a příkazů ke konfiskaci – Nařízení 2018/1805 – Důvody k odmítnutí uznání a výkonu – Riziko zjevného porušení základního práva v případě výkonu příkazu ke konfiskaci – Právo na účinnou právní ochranu – Doručení částí rozsudku, kterým byl vydán tento příkaz, dostatečných k podání účinného opravného prostředku ve vydávajícím členském státě dotyčné osobě v jazyce, jemuž rozumí – Nevyužití opravných prostředků – Odmítnutí uznání a výkonu uvedeného příkazu – Nepřípustnost
[Listina základních práv Evropské unie, článek 47 a čl. 51 odst. 1; nařízení Evropského parlamentu a Rady 2018/1805, bod 18 odůvodnění a čl. 1 odst. 2, čl. 2 bod 10, čl. 14 odst. 1 a 2 a čl. 19 odst. 1 písm. h) a odst. 2]
(viz body 76–88, 96, výrok 2)
5.        Justiční spolupráce v trestních věcech – Vzájemné uznávání příkazů k zajištění a ke konfiskaci – Nařízení 2018/1805 – Důvody k odmítnutí uznání a výkonu – Neúplná nebo zjevně nesprávná povaha osvědčení o příkazu ke konfiskaci – Nečitelnost rozsudku, kterým byl vydán originál příkazu ke konfiskaci, nebo jeho ověřené kopie – Možnost vykonávajícího orgánu odmítnout uznání a výkon tohoto příkazu – Podmínka – Povinnost předem konzultovat vydávající orgán za účelem předání čitelné verze uvedeného příkazu
[Nařízení Evropského parlamentu a Rady 2018/1805, čl. 14 odst. 1 a 2, článek 17, čl. 18 odst. 1, čl. 19 odst. 1 písm. c) a odst. 2 a článek 25 a příloha II]
(viz body 89–95)
Shrnutí
Velký senát Soudního dvora, kterému Vrchní trestní soud (Visoki kazneni sud, Chorvatsko) předložil žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, poprvé vyložil ustanovení nařízení 2018/1805(1). Při této příležitosti upřesnil působnost tohoto nařízení a vyjádřil se k rozsahu důvodu k odmítnutí uznání a výkonu příkazu ke konfiskaci vycházejícího ze zjevného porušení základního práva zaručeného Listinou základních práv Evropské unie (dále jen „Listina“).
Krajský soud v Mariboru (Okrožno sodišče v Mariboru, Slovinsko) v rámci trestního řízení vedeného proti čtyřem obžalovaným podezřelým z toho, že se dopustili zneužití pravomoci úřední osoby tím, že poskytovali společnosti I. J. S. při nákupu akcií společnosti L. Z. neoprávněnou majetkovou výhodu, konstatoval, že znaky skutkové podstaty dvou dalších trestných činů, a sice trestného činu poškození věřitelů společnosti I. J. S. a trestného činu praní peněz, byly naplněny u jiných osob než obžalovaných, a to mimo jiné z důvodu, že tato společnost akcie společnosti L. Z. nepřímo prodávala společnosti D. se sídlem v Chorvatsku.
Rozsudkem ze dne 27. května 2020 Krajský soud v Mariboru zprostil čtyři obžalované obžaloby a vydal příkaz ke konfiskaci akcií společnosti L. Z., které vlastní společnost D. (dále jen „sporný příkaz ke konfiskaci“). Společnost D. nepodala proti rozsudku, kterým byl vydán sporný příkaz ke konfiskaci, žádný opravný prostředek, a tento příkaz nabyl právní moci dne 22. prosince 2021.
Dne 17. února 2022 vydal tentýž soud osvědčení o příkazu ke konfiskaci akcií společnosti L. Z., které předal Krajskému státnímu zastupitelství v Záhřebu (Županijsko državno odvjetništvo u Zagrebu, Chorvatsko) za účelem uznání a výkonu sporného příkazu ke konfiskaci. K tomuto osvědčení byl přiložen chorvatský překlad některých výňatků z rozsudku ze dne 27. května 2020.
Rozsudkem ze dne 25. listopadu 2022 uznal Krajský soud v Záhřebu (Županijski sud u Zagrebu, Chorvatsko), na který se obrátilo státní zastupitelství, sporný příkaz ke konfiskaci.
Společnost D. poté podala proti uvedenému rozsudku odvolání k předkládajícímu soudu.
Vzhledem k tomu, že předkládající soud měl pochybnosti o tom, zda sporný příkaz ke konfiskaci spadá do působnosti nařízení 2018/1805 a zda v rámci trestního řízení, které vedlo k vydání tohoto příkazu, byla dodržena základní práva, která společnosti D. vyplývají z Listiny, rozhodl se přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru předběžné otázky týkající se výkladu nařízení 2018/1805.
Závěry Soudního dvora
Soudní dvůr na prvním místě uvedl, že příkaz ke konfiskaci, která byla v návaznosti na trestní řízení nařízena v rozsudku, kterým byli obžalovaní zproštěni obžaloby ze spáchání trestného činu, jenž byl předmětem uvedeného řízení, a ve kterém bylo konstatováno, že majetek, který má být zkonfiskován, je výnosem z jiného trestného činu, na jehož spáchání se podílela jiná osoba než osvobození obžalovaní, proti níž nebyla podána žádná obžaloba, spadá do působnosti nařízení 2018/1805.
Soudní dvůr v této souvislosti připomněl, že toto nařízení podle svého čl. 1 odst. 1 stanoví podrobná pravidla, podle nichž členský stát uznává a vykonává na svém území příkazy k zajištění a příkazy ke konfiskaci vydané jiným členským státem v rámci řízení v trestních věcech.
Ze znění čl. 2 bodu 2 nařízení 2018/1805, který definuje pojem „příkaz ke konfiskaci“, a ze znění čl. 2 bodu 3 písm. a) a d) tohoto nařízení, který se týká pojmu „majetek“, tedy vyplývá, že oblast působnosti uvedeného nařízení zahrnuje všechny druhy příkazů ke konfiskaci, které jsou vydány v návaznosti na řízení v souvislosti s trestným činem, včetně příkazů ke konfiskaci vydaných bez pravomocného odsouzení.
Na druhém místě Soudní dvůr rozhodl, že vykonávající orgán členského státu nemůže na základě čl. 19 odst. 1 písm. h) nařízení 2018/1805(2) odmítnout uznat a vykonat příkaz ke konfiskaci z důvodu, že ve vydávajícím členském státě byla údajně porušena základní práva osoby dotčené tímto příkazem, pokud tato osoba, které byly v jazyce, jemuž rozumí, skutečně doručeny části rozsudku, kterým byl vydán uvedený příkaz, dostatečné k tomu, aby proti uvedenému příkazu mohla podat opravný prostředek, nevyužila opravných prostředků, které měla ve vydávajícím členském státě k dispozici za účelem napadení téhož příkazu ke konfiskaci.
Pokud jde o důvod k odmítnutí uznání a výkonu příkazu ke konfiskaci uvedený v tomto čl. 19 odst. 1 písm. h), Soudní dvůr konstatoval, že unijní normotvůrce se zavedením tohoto zvláštního důvodu k odmítnutí, který má zajistit dodržování základních práv zakotvených v Listině, výslovně rozhodl, že bude obecné ustanovení čl. 1 odst. 2 nařízení 2018/1805 konkretizováno v důvodu, který je založen na vlastních podmínkách přezkumu a vyžaduje pouze individuální přezkum existence rizika zjevného porušení základních práv vykonávajícím orgánem dotyčného členského státu.
Takovému individuálnímu přezkumu nemusí nutně předcházet zjištění, že ve vydávajícím členském státě existují systémové nebo celoplošné nedostatky, nebo nedostatky, které obzvláště ovlivňují identifikovatelnou skupinu osob, a to na rozdíl od toho, co je vyžadováno Soudním dvorem v rámci dvoufázového přezkumu, který musí být v zásadě proveden v kontextu rámcových rozhodnutí 2002/584 a 2008/909(3).
Soudní dvůr však uvedl, že čl. 19 odst. 1 písm. h) nařízení 2018/1805, který musí být vykládán restriktivně, stanoví přísné podmínky a vysoký stupeň závažnosti zjevného porušení základních práv stanovených v Listině.
V této souvislosti Soudní dvůr upřesnil, že základní práva zakotvená v Listině, mezi něž patří právo na účinnou právní ochranu a spravedlivý proces zakotvené v jejím článku 47, se uplatní ve všech řízeních, na něž se vztahuje nařízení 2018/1805. V rámci systému justiční spolupráce mezi členskými státy v trestních věcech je za dodržování těchto práv v první řadě odpovědný vydávající členský stát.
Za těchto podmínek nelze na osobu, které se týká příkaz ke konfiskaci, nahlížet tak, že splňuje podmínky čl. 19 odst. 1 písm. h) nařízení 2018/1805, pokud nevyužila opravných prostředků, které má k dispozici ve vydávajícím členském státě, ledaže může prokázat, že konkrétní okolnosti znemožnily nebo přinejmenším nadměrně ztížily využití uvedených opravných prostředků, či dokonce že uvedené okolnosti měly vliv na jejich účinnost.
Pokud jde o situaci dotčenou v původním řízení, Soudní dvůr ohledně nutnosti doručit úplné znění rozsudku, kterým byl vydán sporný příkaz ke konfiskaci, poznamenal, že dodržování práva na účinnou soudní ochranu vyžaduje nejen doručení rozhodnutí jejich adresátům, ale také, aby takové doručení umožnilo posledně uvedeným přesně se seznámit s důvody, na nichž je založeno rozhodnutí přijaté vůči nim, jakož i s opravnými prostředky proti takovému rozhodnutí a lhůtou stanovenou za tímto účelem.
V projednávaném případě měl Soudní dvůr za to, že doručení výňatků rozsudku, kterým byl vydán sporný příkaz ke konfiskaci, týkajících se úvodní části, výroku, části odůvodnění týkající se zkonfiskovaných výnosů a poučení o opravných prostředcích, je podle všeho v zásadě dostatečné. Sporný příkaz ke konfiskaci byl totiž založen na jiných trestných činech, než je ten, ohledně kterého byli dotyční čtyři obžalovaní uvedeným rozsudkem zproštěni obžaloby. V tomto ohledu se doručení částí uvedeného rozsudku, které se týkají posledně uvedeného trestného činu a tohoto zproštění obžaloby, společnosti D. nejeví být nezbytné k tomu, aby tato společnost účinně využila opravných prostředků, které měla k dispozici ve vydávajícím státě, což však přísluší ověřit předkládajícímu soudu.
Pokud jde dále o okolnost, že uvedená společnost popírá, že k tomuto doručení skutečně došlo, Soudní dvůr zdůraznil, že jelikož osvědčení o příkazu ke konfiskaci má usnadnit vzájemné uznávání příkazů ke konfiskaci, musel se vykonávající orgán s ohledem na vzájemnou důvěru, kterou si soudy členských států musí prokazovat, spolehnout na údaje uvedené v tomto osvědčení, neboť neexistovaly dostatečně konkrétní a objektivní důkazy, které by mohly zpochybnit jejich věrohodnost.
V případě pochybnosti o takovém doručení nebo obecněji o dodržování základních práv dotyčné osoby by byl tento orgán v souladu s čl. 19 odst. 2 nařízení 2018/1805 před rozhodnutím, že neuzná nebo nevykoná příkaz ke konfiskaci podle čl. 19 odst. 1 písm. h) tohoto nařízení, povinen konzultovat vydávající orgán a případně jej požádat, aby neprodleně poskytl veškeré nezbytné informace.
1      Nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) 2018/1805 ze dne 14. listopadu 2018 o vzájemném uznávání příkazů k zajištění a příkazů ke konfiskaci (Úř. věst. 2018, L 303, s. 1).
2      Na základě tohoto ustanovení může vykonávající orgán členského státu odmítnout uznat či vykonat příkaz ke konfiskaci vydaný v jiném členském státě, pokud za výjimečných okolností existují na základě konkrétních a objektivních důkazů závažné důvody se domnívat, že výkon tohoto příkazu by za konkrétních okolností daného případu vedl k zjevnému porušení relevantního základního práva uvedeného v Listině, zejména pak práva na účinnou právní ochranu, práva na spravedlivý proces nebo práva na obhajobu.
3      Rámcové rozhodnutí Rady 2002/584/SVV ze dne 13. června 2002 o evropském zatýkacím rozkazu a postupech předávání mezi členskými státy (Úř. věst. 2002, L 190, s. 1; Zvl. vyd. 19/06, s. 34) a rámcové rozhodnutí Rady 2008/909/SVV ze dne 27. listopadu 2008 o uplatňování zásady vzájemného uznávání rozsudků v trestních věcech, které ukládají trest odnětí svobody nebo opatření spojená se zbavením osobní svobody, za účelem jejich výkonu v Evropské unii (Úř. věst. 2008, L 327, s. 27).