62023CJ0346_RES
Věc C‑346/23
Banco Santander SA
v.
Asociación de Consumidores y Usuarios de Servicios Generales-Auge
(žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, kterou podal Tribunal Supremo)
Rozsudek Soudního dvora (čtvrtého senátu) ze dne 16. ledna 2025
„Řízení o předběžné otázce – Trhy finančních nástrojů – Směrnice 2004/39/ES – Článek 52 odst. 2 – Žaloba podaná v zájmu spotřebitelů – Organizace spotřebitelů s oprávněným zájmem na ochraně spotřebitelů – Aktivní legitimace k hájení individuálních zájmů svých členů před soudem – Ztráta aktivní legitimace v případě investic do finančních produktů vysoké ekonomické hodnoty – Osvobození od soudních poplatků a povinnosti nahradit náklady řízení vynaložené protistranou – Procesní autonomie – Zásada efektivity“
Svoboda usazování – Volný pohyb služeb – Trhy finančních nástrojů – Směrnice 2004/39 – Žaloba podaná v zájmu spotřebitelů – Zájem spotřebitelů – Pojem – Individuální zájmy vícero spotřebitelů – Zahrnutí
(Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2004/39, čl. 52 odst. 2)
(viz body 46–48)
Svoboda usazování – Volný pohyb služeb – Trhy finančních nástrojů – Směrnice 2004/39 – Žaloba podaná v zájmu spotřebitelů – Spotřebitelská organizace hájící individuální zájmy několika svých členů – Aktivní legitimace – Omezení v závislosti na finančních možnostech hájených investorů a finančních nástrojích, do kterých investovali – Nepřijatelnost – Odmítnutí poskytnout této organizaci právní pomoc z důvodu finančních možností hájených investorů a finančních nástrojů, do kterých investovali – Přípustnost – Podmínky
(Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2004/39, čl. 52 odst. 2)
(viz body 49, 50, 55–57, 61, 63, výrok)
Shrnutí
V rámci sporu týkajícího se platnosti smluv o koupi finančních nástrojů uzavřených investory-spotřebiteli hájenými sdružením spotřebitelů potvrzuje Soudní dvůr, že aktivní legitimace takového sdružení hájícího individuální zájmy několika členů nemůže podléhat omezením plynoucím z finančních možností těchto členů a charakteristik finančních produktů, do nichž uvedení členové investovali. Taková kritéria však lze zohlednit při rozhodování o tom, zda tato organizace má nárok na právní pomoc.
Dvě fyzické osoby investovaly prostřednictvím společnosti Banco Banif, nyní Banco Santander, do určitých finančních produktů. Asociación de Consumidores y Usuarios de Servicios Generales-Auge (Sdružení spotřebitelů a uživatelů všeobecných služeb – Auge; dále jen „Auge“) zastupující tyto dvě osoby, podalo proti uvedené bance ke španělským soudům žalobu, kterou se domáhalo určení neplatnosti smluv o nabytí uvedených finančních produktů z důvodu vady souhlasu.
Jelikož soud prvního stupně a odvolací soud této žalobě vyhověly, podala výše uvedená banka mimořádný opravný prostředek z důvodu procesní vady a proti uvedenému rozsudku podala kasační opravný prostředek k Tribunal Supremo (Nejvyšší soud, Španělsko), který je předkládajícím soudem. Banka před uvedeným soudem tvrdí, že Auge nemůže vystupovat před soudem jménem svých členů, jelikož produkty, do nichž tito investovali, jsou spekulativními finančními produkty vysoké ekonomické hodnoty, a nikoli produkty běžného a všeobecně rozšířeného používání, což znamená, že podaná žaloba podle vnitrostátního práva nespadá pod ochranu spotřebitelů.
Podle vnitrostátního soudu nedisponují spotřebitelské organizace aktivní legitimací, pokud se jedná o investice do finančních produktů spekulativní povahy nebo s vysokou ekonomickou hodnotou, jelikož tyto produkty nejsou určeny k běžnému, pravidelnému a všeobecně rozšířenému používání. Podle předkládajícího soudu takové upření aktivní legitimace v daném případě zabraňuje podvodnému nebo účelovému využívání zvláštní aktivní legitimace sdružení spotřebitelů finančně silnými investory ve snaze využívat práva na právní pomoc, které těmto sdružením přiznává vnitrostátní právo.
V této souvislosti se předkládající soud zabývá tím, zda vnitrostátní judikatura, která tak omezuje možnost sdružení spotřebitelů podat žalobu jménem jednoho z těchto investorů-spotřebitelů z důvodu jeho finančních možností, jakož i ekonomické hodnoty, typu a komplexnosti jeho investic, je slučitelná s čl. 52 odst. 2 směrnice 2004/39 (
1
).
Závěry Soudního dvora
Soudní dvůr nejprve připomíná, že „neprofesionální klient“ ve smyslu čl. 4 odst. 1 bodu 12 směrnice 2004/39 může být považován za „spotřebitele“, pokud je fyzickou osobou jednající mimo jakoukoliv podnikatelskou činnost (
2
). Z bodu 14 odůvodnění směrnice 2020/1828 (
3
) rovněž plyne, že „neprofesionální zákazník“ je spotřebitelem, a z bodu 13 jejího odůvodnění to, že směrnice kromě obecného spotřebitelského práva pokrývá i další oblasti, jako například finanční služby.
Následně Soudní dvůr upřesňuje, že členské státy mohou organizacím pro ochranu spotřebitelů přiznat aktivní legitimaci za účelem hájení individuálních zájmů vícero svých členů.
Tento závěr Soudní dvůr zakládá na tom, že čl. 52 odst. 2 směrnice 2004/39 odkazuje na zájem „spotřebitelů“ v množném čísle. I když použití množného čísla naznačuje, že žaloba podaná spotřebitelskou organizací se musí týkat zájmů více spotřebitelů, uvedené ustanovení neupřesňuje, zda tento kolektivní rozměr žaloby vyžaduje obecný zájem spotřebitelů nebo naopak postačují individuální zájmy několika spotřebitelů. Jelikož však, co se týče určení organizací, které mohou zastupovat zájmy spotřebitelů, i procesních podmínek, za nichž musí toto zastupování skutečně probíhat, uvedené ustanovení odkazuje na právo členských států, tyto mají i nadále možnost určit, zda mohou být organizacemi pro ochranu spotřebitelů hájeny kolektivní i individuální zájmy.
Mimoto, pokud určitý členský stát přiznal spotřebitelským organizacím aktivní legitimaci k hájení individuálních zájmů vícero členů před soudem, nemůže nicméně tuto legitimaci omezit na hájení určité kategorie investorů vymezené jejich finančními možnostmi a finančními nástroji, do kterých investovali. Článek 52 odst. 2 směrnice 2004/39 totiž stanoví právo na opravný prostředek v zájmu všech spotřebitelů-investorů, aniž je nějak rozlišuje.
Naproti tomu toto ustanovení ani žádná jiná právní úprava Evropské unie neukládají poskytnutí právní pomoci spotřebitelským organizacím, když podávají žaloby v zájmu spotřebitelů. Každý členský stát tak musí na základě zásady procesní autonomie stanovit vlastní pravidla režimu právní pomoci, za podmínky, že nebudou méně příznivá než pravidla upravující podobné situace podléhající vnitrostátnímu právu (zásada rovnocennosti) a v praxi neznemožní nebo nadměrně neztíží výkon práv přiznaných unijním právem (zásada efektivity). V tomto ohledu nemohou soudní poplatky, které je sdružení povinno uhradit v případě, že mu právní pomoc nebyla poskytnuta, představovat nepřekonatelné náklady, které by v praxi znemožňovaly nebo nadměrně ztěžovaly výkon práva na prostředek nápravy stanoveného v čl. 52 odst. 2 směrnice 2004/39.
(
1
) – Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2004/39/ES ze dne 21. dubna 2004 o trzích finančních nástrojů, o změně směrnice Rady 85/611/EHS a 93/6/EHS a směrnice Evropského parlamentu a Rady 2000/12/ES a o zrušení směrnice Rady 93/22/EHS (Úř. věst. 2004, L 145, s. 1; Zvl. vyd. 06/07, s. 263).
(
2
) – V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 3. října 2019, Petruchová, C‑208/18, EU:C:2019:825, bod 76.
(
3
) – Směrnice Evropského parlamentu a Rady (EU) 2020/1828 ze dne 25. listopadu 2020 o zástupných žalobách na ochranu kolektivních zájmů spotřebitelů a o zrušení směrnice 2009/22/ES (Úř. věst. 2020, L 409, s. 1). Příloha I této směrnice odkazuje na směrnici Evropského parlamentu a Rady 2014/65/EU ze dne 15. května 2014 o trzích finančních nástrojů a o změně směrnic 2002/92/ES a 2011/61/EU (Úř. věst. 2014, L 173, s. 349), která zrušila a nahradila směrnici 2004/39 a jejíž čl. 74 odst. 2, věnovaný právu na opravný prostředek v zájmu spotřebitelů, odpovídá čl. 52 odst. 2 směrnice 2004/39, jelikož oba tyto články mají téměř totožné znění.