62003CC0072_ET
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Enam ei ole haruldane, et Euroopa Kohtult palutakse eelotsust kaupade vaba liikumise reeglite kohaldamise kohta liikmesriikide riigisisest olukorda puudutavates küsimustes. Üks selles valdkonnas Euroopa Kohtu ees seisvatest vastamata küsimustest on ühenduse õiguse kohaldamisala ulatus ja seeläbi ka, millises ulatuses on Euroopa Kohus pädev vastama sellist olukorda puudutavale eelotsuse küsimusele. Tundub, et praegune eelotsusetaotlus annab Euroopa Kohtule võimaluse seda küsimust uuesti käsitleda.
2. Eelotsusetaotlusega palub Commissione tributaria provinciale di Massa Carrara (Itaalia) Euroopa Kohtul otsustada, kas ühenduse õigusega on kooskõlas liikmesriigi kohaliku omavalitsusüksuse territooriumilt väljaveetavale kaubale kohaldatav maks, mida kohaldatakse ühtviisi nii teise liikmesriiki veetava kauba kui sama liikmesriigi teistesse osadesse veetava kauba suhtes.(2) Esmapilgul köidab tähelepanu küsimus, kas tuleks eristada olukordi, kus kaupu maksustatakse nende Itaaliast väljavedamise tõttu olukordadest, kus kaupu maksustatakse Itaalia territooriumi teistesse osadesse vedamise tõttu.
3. Kui võtta arvesse kohtuasjades Lancry jt ja Simitzi tehtud otsuseid, paistab vastus lihtne.(3) Kui maksunõude aluseks olevaks asjaoluks on piiri, olgu kasvõi sisepiiri ületamine, on võimalik, et maks kujutab endast tollimaksuga samaväärse toimega maksu. Sel juhul on kasutu pärida, kas maks puudutab ainult liikmesriikidevahelist kaubavahetust või kehtib ka riigisisese kaubavahetuse suhtes. Piiri ületamisest piisab, et maksu aluseks olev regulatsioon kui selline oleks tervikuna EÜ artikliga 25 vastuolus. Euroopa Kohtu praktika annab käesolevas asjas püstitatud küsimusele pealtnäha lihtsa ja selge vastuse.
4. Siiski tundub mulle, et see lahendus ei ole rahuldav. Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika viib peaaegu vastupidise põhimõtteni kui see, mis kehtib samaväärse toimega maksude valdkonnas. Selle põhimõtte kohaselt ei ole kaupade vaba liikumise reeglid rakendatavad olukorras, mis puudutab ainult liikmesriikide sisest kaubavahetust. Kui sellest põhimõttest on tehtud erandeid, on alati olnud tegemist vastava juhtumi asjaoludest tingitud erandolukorraga ja alati on kinni peetud põhimõttest, et kaupade vaba liikumise reeglid ei ole kohaldatavad riigisisestes olukordades.(4) Seepärast on kohane kaaluda, kas samaväärse toimega maksude valdkonnas kasutusel olev lahendus on alati õigustatud ning kui see seda pole, kas oleks võimalik leida kohasem lähenemine, mis annaks sama tulemuse.
I – Õiguslik raamistik, asjaolud ja eelotsuse küsimus
5. Antud asjas kõne all olev maks on ajalooline pärand. Viiteid sellele leiab 14. juulil 1846 Lunigiana Estense valitseja poolt välja antud Notificazione Governatoriale’ s. Pärast Itaalia kuningriigi ühendamist kehtestati see 19. septembri 1860. aasta kuningliku dekreediga kui meretoll Carrare teid mööda veetavalt marmorilt. 15. juuli 1911. aasta seadusega nr 749 muudeti see nimetatud omavalitsusüksuses kaevandatava marmori transportimiselt võetavaks maksuks.
6. Käesoleval ajal tugineb kõnesolev maks komplekssetele õigusnormidele. Seaduse nr 749/1911, mille mõningaid sätestusi on muudetud 27. detsembri 1997. aasta seadusega nr 449, ainus artikkel antud kohtuasja aluseks olevate asjaolude asetleidmise ajal kehtinud redaktsioonis sätestab:
„Comune di Carrare territooriumil kaevandatud ja selle territooriumilt väljaveetavale marmorile kehtestatakse maks nimetatud omavalitsusüksuse kasuks. Kõnealust maksu kohaldab ja nõuab sisse nimetatud omavalitsusüksus kaevandatud marmori omavalitsusüksuse piiridest välja vedamisel, tuginedes sealjuures erireeglitele, mille kehtestab Consiglio Comunale (linnanõukogu) pärast nõupidamist sotsiaalpartneritega.
Igal aastal Comune eelarve vastuvõtmisel määrab Consiglio Comunale kindlaks järgneval aastal kohaldatava maksumäära. Kui aga Comunel on pikaajalisi kohustusi, mille finantseerimiseks või tagamiseks on kõnealune maksutulu on vajalik, võib Consiglio Comunale maksumäära kehtestada ka mitmeks aastaks etteulatuvalt.
Comune võib linnanõukogu otsuse alusel ning vastavalt linna ja provintsi õiguses ette nähtud normidele ning pärast Giunta provinciale amministrativa (provintsiaalne haldusnõukogu) heakskiidu saamist otsustada, et osa maksutulust võib suunata Marina di Carrara sadama ehituse ja haldamisega seotud kulutuste ja kohustuste katteks 12. veebruari 1903. aasta seaduses nr 50 sätestatud juhtudel, ning määrata osa tulust sissemaksete jaoks marmoritööstuse tööliste kindlustamiseks Cassa nazionale di previdenza per gli operai (Riiklik Tööliste Kindlustusfond) juures.”
7. Seda sätestust täpsustati 26. jaanuari 1999. aasta dekreetseadusega nr 8, mis on koos muudatustega üle võetud 25. märtsi 1999. aasta seadusesse nr 75, mille kohaselt:
„Seaduse nr 749/1911 ainsat artiklit […] tuleb tõlgendada nii, et maksu […] kohaldatakse marmorile ja selle saadustele, ning et see määratakse kindlaks lähtuvalt kohalikule omavalitsusele marmorisektori tegevusest otseselt või kaudselt põhjustatud üldkuludest.”
8. Viimasena tuleb arvesse võtta Comune di Carrare (Carrare kohalik omavalitsus) 23. märtsil 1999. aastal vastu võetud määrust, mis näeb ette, et linnanõukogu määrab maksumäära kindlaks iga-aastaselt, lähtudes sealjuures eelkõige marmoritööstuse põhjustatud keskkonnakahjudest. Teisest küljest ei ole pärast kohtuasja aluseks olevate asjaolude asetleidmist kõnealustesse määrustesse ja seadustesse 2001. ja 2004. aastal teha võidud muudatused Euroopa Kohtu jaoks käesoleva asja analüüsimisel olulised.(5)
9. Eelotsusetaotlusest ilmneb, et kirjeldatud normide kohaldamise tulemusel on Comune di Carrare territooriumil kaevandatud ja sealsamas kasutatav marmor maksust vabastatud, ning naaberomavalitsusüksustes kasutatav või töödeldav marmor võidakse maksust vabastada kas täielikult või osaliselt.
10. Käesoleva kohtuasja aluseks olevad asjaolud on järgnevad. Äriühingu Carbonati Apuani Srl tegevusalaks on marmoritükkide kaevandamine ja töötlemine ning pinnase kaevandamine Comune di Carrare territooriumil. 7. mai 2001. aasta maksuotsusega nõudis Comune di Carrare temalt maksu tasumist 2001. aasta aprillikuu jooksul omavalitsusüksusest välja veetud marmori eest. Äriühing vaidlustas nimetatud otsuse siseriiklikus kohtus, tuues välja, et õigusnormid, mille põhjal maksu tasumist nõuti, on vastuolus ühenduse õigusega.
11. Asja arutanud kohtu esitatud eelotsuse küsimus puudutab kõnesoleva regulatsiooni vastavust EÜ artiklitele 23, 81, 85 ja 86.
II – Esialgsed märkused
12. Alljärgnevad märkused on esitatud kolmes osas. Nende abil on võimalik täpsustada esitatud eelotsuse küsimuse konteksti.
A – Esitatud eelotsuse küsimuse vastuvõetavus
13. Kirjalikes märkustes palub komisjon Euroopa Kohtul teha otsuse esitatud küsimuse vastuvõetavuse kohta. Tuleks kaaluda, kas eelotsusetaotlus vastab Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikast tulenevatele nõuetele, mille kohaselt siseriiklik kohus peab määratlema esitatud küsimuse faktilise ja õigusliku raamistiku.(6)
14. Nimetatud vastuväide ei ole põhjendatud. Faktiline olukord ei kujuta endast mingit erilist probleemi ja kuigi määruses, millega eelotsuse küsimus esitati, ei kirjeldata asjaolusid detailselt, leiab täieliku kirjelduse põhikohtuasja osapoolte esitatud kirjalikest märkustest. Õiguslik raamistik on eelotsusetaotluses selgelt välja toodud.(7) Neil asjaoludel on kohatu nõuda, et temalt taotletud tõlgenduse vajalikkuse üle otsustamiseks valdaks Euroopa Kohus kogu vaidlusega seotud informatsiooni tervikuna. Juba üksnes asjaolust, et komisjonil oli võimalik esitada vajalikud märkused, piisab näitamaks, et määrus oli piisavalt põhjendatud.(8) Antud asjas on Euroopa Kohtu käsutuses informatsioon, mida on vaja talle esitatud õigusküsimuses otsuse tegemiseks.
15. Eelotsusetaotluste puhul oleks igal juhul läbimõtlematu laiendada vastuvõetamatuse aluseid hõlmama muid olukordi peale nende, kus vaidluse ese jääb Euroopa Kohtul ebaselgeks kas andmete vähesuse(9) või vaidluse kunstliku konstrueerituse tõttu.(10) Selline läbimõelduse nõue tundub olevat kooskõlas EÜ artiklis 234 ette nähtud õigusliku koostöö iseloomu ja vaimuga, mis tugineb samas kohtuasjas lahenduse leidmiseks vajalikule kahe kohtu koostööle.
B – Käesolevas asjas kohalduva õiguse kindlakstegemine
16. Eelotsusetaotluse esitanud kohus taotleb Euroopa Kohtult otsuse tegemist Itaalia õiguse vastavuse kohta nii tolliliitu käsitleva EÜ artikliga 23 kui ka ettevõtjate suhtes kohaldatavaid konkurentsireegleid käsitlevate EÜ artiklitega 81, 85 ja 86.
17. Esmalt tuleb meeles pidada, et EÜ artikliga 234 kehtestatud menetluse raames ei ole Euroopa Kohtu pädevuses otsustada liikmesriigi õigusnormi ühenduse õigusele vastavuse üle. Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt tuleb antud asjas esitatud eelotsuse küsimust mõista kui Euroopa Kohtule esitatud taotlust anda siseriiklikule kohtule kõik need ühenduse õiguse tõlgendamisega seotud asjaolud, mis võimaldavad viimasel hinnata liikmesriigi õiguse kooskõla põhikohtuasjas otsuse tegemiseks.(11)
18. Järgnevalt tuleb eelotsusetaotluse ese piiritleda küsimuse esimese osaga.
19. Põhjused selleks on iseenesestmõistetavad. Esiteks ei ole EÜ artikkel 86 käesolevas asjas kohaldatav, kuna kõnealune meede ei puuduta riigi osalusega ettevõtjaid ega nimetatud ettevõtjaile antud eri- või ainuõiguste kasutamist.
20. Teiseks on kõnealune maks liikmesriigi meede, millele EÜ artiklid 81 ja 82 ei kohaldu. Vastavalt Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikale ei tule liikmesriigi õigusliku või haldusmeetme ühenduse õigusele vastavuse hindamisel ettevõtjate suhtes kehtivaid konkurentsireegleid arvesse võtta.(12) Kahtlemata ei saa välistada, et liikmesriigi meede on vastuolus EÜ artiklitega 81 ja 82, loetuna koostoimes EÜ artikliga 10, juhul kui ta võib ettevõtjate suhtes kehtivate konkurentsireeglite toime olematuks muuta. Sellise juhtumiga on Euroopa Kohtu arvates tegu, kui riik kas nõuab või soodustab EÜ artikliga 81 vastuolus olevate kokkulepete sõlmimist või võtab oma õigusaktidelt nende riikliku iseloomu, delegeerides eraettevõtjatele vastutuse majandusvaldkonda mõjutavate otsuste langetamise eest(13) . Miinimumnõudena on vajalik, et oleks tõendatud otsene seos kõnealuse meetme ja ettevõtjate konkurentsivastase käitumise vahel. Antud juhul ei ole midagi, mis võimaldaks põhikohtuasja asjaolude alusel sellist seost tuvastada. Igal juhul ei piisa vaidlusaluse maksu nimetatud reeglitele allutamiseks sellest, kui sarnaselt põhikohtuasja hagejale lihtsalt väita, et see „võib tõkestada vaba konkurentsi”.
21. EÜ artiklid 81, 85 ja 86 ei ole kohaldatavad sellistel asjaolude suhtes, mis esinevad põhikohtuasjas; neile ei saa vaidlusaluse maksu ühenduse õigusele vastavuse hindamisel viidata.
C – Käesoleva ettepaneku lähenemisviis
22. Nõnda piiritletuna nõuab esitatud küsimus pealtnäha lihtsat vastust. Seda tüüpi maksu vastuolu põhjused ühenduse õigusega on Euroopa Kohtu praktikas korduvalt teemaks olnud. Neid on lihtne käsitleda eespool viidatud kohtuotsustes Lancry jt ja Simitzi välja toodud tõlgendamispõhimõtteid rakendades. Kõigepealt järgingi sellist lähenemisviisi.
23. Siiski tundub mulle, et see lähenemisviis on ebapiisav. Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt ei ole vaba liikumise piirangutega tegemist juhtudel, kui asjaolud ja mõju esinevad üksnes ühe liikmesriigi sees.(14) Kui kohus peaks tuginema kohtuotsustes Lancry jt ja Simitzi järgitavale tõlgendusele, tooks see kaasa ohu rikkuda järjekindlust kaupade vaba liikumise valdkonna käsitlemisel. Usun, et ühenduse õiguse sättele ei tohiks kunagi anda tõlgendust, mis loob vastuolu ühenduse õiguskorraga, kui on võimalik ka teistsugune tõlgendus. Teiseks sooviksingi seetõttu pakkuda Euroopa Kohtule teistsuguse tõlgenduse.
III – Vaidlusaluse maksuga samaväärse toimega maksudega seonduva Euroopa Kohtu kohtupraktika kohaldamine
A – Kohtuotsustest Lancry jt ja Simitzi lähtuva kohtupraktika kohaldamine
24. Käesoleval asjal on hästituntud pretsedent, eespool viidatud Simitzi kohtuasi. Viimane käsitles maksu, mis kehtis ühtaegu nii teatavasse Kreeka piirkonda, Dodekaneesi saartele imporditud kaupadele kui sealt eksporditavatele kaupadele. Kohtuotsustes Legros ja Lancry jt arendatud analüüsi põhjal esitas Euroopa Kohus põhimõtte, et ühest küljest kaupade kogu liikmesriigi territooriumilt eksportimisel riigipiiri ületamisel võetava maksu tõttu tekkiv takistus ja teisest küljest kaupade vedamisel liikmesriigi ühest piirkonnast sama riigi teistesse piirkondadesse võetava maksu tõttu tekkiv takistus peavad olema vastavuses.(15) Kuna mõlema maksuliigi mõju on ühesugune, peaks nad mõlemad olema ühtviisi keelatud.
25. Selle põhimõtte järgi on eelotsusetaotluse esitanud kohtu küsimus kergesti lahendatav selles mõttes, et omavalitusüksuse poolt kehtestatud maks tema territooriumilt väljaveetavale kaubale kujutab endast tollimaksuga samaväärse toimega maksu mitte ainult seetõttu, et see tuleb tasuda kauba eksportimisel omavalitsusüksuse asukoha liikmesriigist, vaid ka seetõttu, et see tuleb tasuda kauba lähetamisel omavalitsusüksusest sama riigi territooriumi teistesse osadesse.(16)
26. Comune di Carrare esitas siiski sellele analüüsile kaks vastuväidet. Esimene on, et erinevalt asjaoludest, millest lähtuvalt tehti otsus Simitzi kohtuasjas, puudutab vaidlusalune maks ainult ühte kaupa, Carrare marmorit, mitte kõiki sellest omavalitsusüksusest väljaveetavaid kaupu.
27. Esimene vastuväide ei ole põhjendatud. Samaväärse toimega maksude osas ei ole mingeid nõudeid vaidlusaluse maksuga hõlmatud kaupade arvule. Selline nõue pärineb Euroopa Kohtu poolt riigimaksule EÜ artikli 90 tähenduses antud määratlusest, mis puudutab „terveid kaubaklasse”, mida võidakse allutada „liikmesriigi üldisele maksusüsteemile”.(17) Kuid samaväärse toimega maksude valdkonnas ei ole see oluline. Selles valdkonnas näeb EÜ asutamisleping ette kõikide kaubavahetusele seatud maksupiirangute kaotamise, isegi kui tegemist on üheainsa kaubaga.(18)
28. Teine vastuväide põhineb sellel, et Simitzi kohtuasjaga seotud territooriumiga võrreldes on Comune di Carrare pindala väike.
29. See vastuväide ei pea samuti paika. Mõlema kohtuasja sisuks on pädevate ametivõimude tegevus, mis seisneb kaubavahetusele tollipiirangute seadmises. Simitzi kohtuasjas lihtsalt kordub sama tegevus mitu korda. Kuid kõnesolevate asjaolude kvalifitseerimisel on oluline vaid sellise tegevuse tulemus, nimelt ühisturu kaubavahetusele seatud rahaline takistus, olgu tegemist ükskõik kui tagasihoidliku või isegi minimaalse summaga.(19) Seetõttu ei saa sellist maksu, nagu käesolevas asjas kõne all olev, mille on omavalitsusüksuse territooriumi suhtes kehtestanud linnanõukogu riigivõimu poolt välja antud seaduse alusel, käsitleda erinevalt maksust, mille on vastavalt oma pädevusele territooriumi iga osa suhtes kehtestanud teatud piirkonna peamiste linnade linnanõukogud valitsuse dekreedi alusel; sellist maksu käsitleti Simitzi kohtuasjas.
B – Kostja vastuses esitatud vastuväidete tagasilükkamine
30. Oletades, et Simitzi otsuse põhimõtted on antud asjas kohaldatavad, jääb nüüd üle uurida Comune di Carrare poolt enda kaitseks esitatud argumente. Argumente on kolm.
31. Esiteks puudutavad need etteheidetava maksu väidetavat toimet. Comune on seisukohal, et antud maksul ei ole konkurentsile ühenduse turul mingit kahjustavat mõju.
32. Sellegipoolest tuleb märkida, et samaväärse toimega maks asutamislepingu mõttes on määratletud kui iga ühepoolselt kehtestatud rahaline kohustus, mis kehtib kodu- või välismaiste kaupade suhtes asjaolu tõttu, et neid veetakse üle piiri, isegi kui seda ei nõuta sisse riigi kasuks ja isegi kui sel puudub igasugune diskrimineeriv või protektsionistlik mõju.(20) Järelikult ei sõltu kvalifikatsioon ei mõjust, mida maks võiks ühendusesisele kaubavahetusele avaldada ega konkurentsimoonutustest, mida ta võib kaasa tuua. Siit järeldub ka, et omavalitsusüksuse argument, mille kohaselt maksustatav kaup ei konkureeri väljaspool omavalitsusüksust asuvatelt territooriumitelt pärineva kaubaga, on täiesti asjakohatu.
33. Teiseks põhineb omavalitsusüksuse argumentatsioon maksu kehtestamise eesmärkidel. Selle eesmärgiks olevat nimelt maanteede ja sadama infrastruktuuride arendamise ja parandamise võimaldamine, keskkonnakaitseliste meetmete rakendamine, kultuuriliste algatuste toetamine ning, lõpuks, tööliste sotsiaalabimeetmete finantseerimine. Samasugune oli ka Itaalia valitsuse poolt kohtuistungil esitatud peamine argument. Viimane lisas, et kõik loetletud eesmärgid on otseselt seotud marmorisektori ja ettevõtlusega selles valdkonnas.
34. Liikmesriikide vahelisele kaubakäibele kohaldatavate maksude suhtes kehtivast üldisest ja absoluutsest keelust tuleneb siiski, et keelata tuleb kõik tollimaksud sõltumata kaalutlustest, mida silmas pidades need on kehtestatud või milline on nendest saadava tulu kasutamise otstarve.(21) Seega ei maksu kehtestamise sotsiaalne, keskkonnakaitseline, kultuuriline vm eesmärk ega asjaolu, et maksutulu on ette nähtud kasutamiseks marmorisektoris, ei takista vaidlusaluse maksu kvalifitseerimist tollimaksuga samaväärse toimega maksuks EÜ artikli 23 ja 25 tähenduses.(22)
35. Euroopa Kohus on pidanud lubatavaks ainult ühte erandit samaväärse toimega maksude üldisest põhimõttest. Kohus möönab, et „ei ole välistatud, et konkreetne ja tegelikult osutatav teenus võib olla seotud teenusega proportsionaalse vastutasuga”.(23) Kuid sellistel juhtudel on lisaks tarvis, et teenus oleks tegelikult osutatud, et seda osutataks vastavatele ettevõtjatele individuaalselt ning et nõutav tasu oleks rangelt proportsionaalne kõnesoleva teenusega.(24) Alles eeldusel, et loetletud kumulatiivsed tingimused on täidetud, võib õiguspäraselt järeldada, et nõutav maks ei ole asjaomase liikmesriigi protektsionistlik meede.
36. Antud küsimuse üle otsustamine on siseriikliku kohtu pädevuses. Sellegipoolest on vajalik välja tuua peamised tõlgendamiskriteeriumid, mis nimetatud hinnangu andmisel võivad kasulikuks osutuda, niivõrd kui need tulenevad Euroopa Kohtu toimikusse liidetud dokumentidest. Olgugi et kohalik omavalitsusüksus soovib tugineda nimetatud erandile, möönab ta oma märkustes, et seadusest nr 75/1999, mis annab vaidlusaluse maksu autentse tõlgenduse, tuleneb, et antud sektori ettevõtjad ei ole „nimetatud maksutuludest otseselt kasusaajad”.(25) Kaudselt vastavat see maks aga kõigi antud piirkonna ettevõtjate huvidele. Kõigepealt tuleks tõendada, et kõnealuse maksu tulu eraldatakse konkreetselt marmorisektoriga seotud kulude katteks. Kuid isegi eeldusel, et see niimoodi on, teenib antud maksust saadav kasu sel juhul kõikide eksportijate üldist huvi, mitte ei kujuta endast tegelikult ja individuaalselt osutatud teenust.(26) Seda järeldust kinnitab asjaolu, et eksportijate poolt tasutava maksu suurus määratakse kindlaks ainult väljaveetava marmori koguse alusel. Praktikas ei ole sel maksul seetõttu mingit seost ühegi individuaalselt osutatava teenuse tegeliku maksumusega.(27)
37. Sellest analüüsist tuleneb, et ühegi Comune di Carrare poolt esitatud vastuväitega ei saa nõus olla.
C – Maksu riigimaksuna kvalifitseerimise tagasilükkamine
38. Viimasena pakub Comune di Carrare välja võimaluse kvalifitseerida vaidlusalune maks riigimaksuna EÜ artikli 90 tähenduses. Ta tugineb peamiselt asjaolule, et marmoritoodang ei jää üldse või jääb vähetähtsas koguses omavalitsusüksuse territooriumile. Ta järeldab sellest loogiliselt, et antud maksu puhul on tegemist üldiselt kohaldatava riigimaksuga, mille puhul omavalitusüksusesse jääv marmor on lihtsalt maksust vabastatud. Veelgi enam, maksuga on ühtviisi ja samas turustusetapis hõlmatud nii Itaalia territooriumile jääv kui sealt eksporditav marmor. Kuna selline maksuskeem ei too kaasa midagi diskrimineerivat, tuleb seda pidada asutamislepinguga kookõlas olevaks.
39. Toodud arutluskäik ei ole veenev. Esiteks ei ole tõendatud, et menetluspooled oleks ühel meelel selles osas, et omavalitsusüksuse territooriumile jääva kohaliku toodangu kogus on tõepoolest vähetähtis. Kuid teiseks ei ole sellist asjaolu puudutav väide vaidlusaluse maksu klassifitseerimisel asjassepuutuv. Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt käsitleb EÜ artikkel 90 riigimaksude üldisesse skeemi kuuluvaid rahalisi kohustusi, mis kehtivad samade kriteeriumide alusel süstemaatiliselt nii kodumaiste kui välismaiste kaupade suhtes.(28) Antud juhul on aga selge, et Carrare territooriumil toodetud ja kohapeale jäävad kaubad ei ole vaidlusaluse maksuga hõlmatud. Vastupidi Comune di Carrare ja Itaalia valitsuse poolt kohtuistungil väidetule on kaupade sihtkoht maksukohustuse tekkimise määrav tingimus. Maksu kohaldamiseks ei piisa asjaolust, et marmor on kaevandatud kohaliku omavalitsusüksuse territooriumil. Veel on tarvis, et marmor, olgu töötlemata või töödeldud kujul, veetaks sellelt territooriumilt välja. Vaidlusaluse õigusnormi sõnastusest tuleneb selgelt, et maksustatavaks teokoosseisuks on omavalitsusüksuse piiri ületamine. Maksustamise mehhanism on üles ehitatud nii, et ta rakendub just nimelt kaubavedude ja ekspordi korral. See on objektiivne kriteerium, millele see mehhanism tugineb. Asjaolu, et kauba kogus, mida ei ekspordita, on vähetähtis, ei muuda kõnealuse maksuskeemi olemust, mis aga on ainuke tegur, mida kõnesoleva klassifitseerimise puhul tuleb arvestada.
40. Oletades siiski, et vastupidi eespool väidetule omab asjaolu, et kaupa kohapeal ei tarbita ja ei kasutata, antud analüüsi raames tähtsust, siis kas sel juhul oleks põhjendatud omavalitsusüksuse väide, et see on asjaolu, mille tõttu vaidlusalusel maksul on riigimaksu iseloom?
41. Selles on põhjust kahelda. On tõsi, et Euroopa Kohus on leidnud, et juhul kui teatav maks kehtib mõnest teisest liikmesriigist imporditavale kaubale, ei välista identse või sarnase kodumaise kauba puudumine EÜ artikli 90 kohaldamist sellele maksule, kui kõnealune maks kuulub riigimaksude üldskeemi.(29) Siiski kvalifitseeritakse maks sellisel juhul samaväärse toimega maksuks, kui ilmneb, et maks on mõeldud just nimelt imporditud või eksporditud kaupadele kohaldamiseks.(30) Antud juhul ei saa pärast vaidlusaluse maksu uurimist olla kahtlust ei selle eesmärgis ega ka selle kehtestanud seadusandja kavatsustes.(31) Selline maks on ette nähtud just nimelt eksporditavate kaupade jaoks. Seetõttu ei saa seda kvalifitseerida riigimaksuks EÜ artikli 90 tähenduses.
42. Antud tingimustel ei ole asjakohane väide, et maks puudutab ühtviisi ja samas turustusetapis nii Itaaliasse jäävaid kui eksporditavaid tooteid. Eeldusel, et EÜ artikkel 25 kohaldub üle liikmesriigi sisese omavalitsusüksuse piiri veetavatelt kaupadelt nõutava maksu suhtes, ei tule nüüd enam võrrelda Itaaliasse jäävaid tooteid ja eksporditavaid tooteid, vaid tooteid, mis jäävad Itaalia teatavasse osasse ja sealt väljaveetavaid tooteid. Sellest vaatepunktist ei sobi transporditava marmori suhtes kehtiv maks ühenduse tolliterritooriumiga ning kujutab endast EÜ artikli 25 rikkumist.
43. Eelnevatest kaalutlustest tuleneb, et vaidlusalune maks kui selline kuulub tollimaksuga samaväärsete maksude hulka, sõltumata sellest, kas ta mõjutab riigisisest kaubavahetust või ühendusesisest kaubavahetust. Seetõttu on see hõlmatud EÜ asutamislepingus sellistele maksudele kehtestatud keeluga.
IV – Teistsugune lähenemisviis
A – „Lancry lahendi” puudused
44. Antud asjas kohaldatavast Euroopa Kohtu praktikast ja eelkõige eespool viidatud kohtuasjast Lancry jt tuleneva lahenduse eeliseks on, et see tagab ühise tolliterritooriumi ühtsuse ja asutamislepingu tolliliitu käsitlevate sätete ühetaolise kohaldamise. Nagu märkis kohtujurist Tesauro kohtuasjas Lancry jt tehtud ettepanekus, oleks paradoksaalne möönda, et ühisturul on „keelatud kaubandustakistused Portugali ja Taani vahel, kuid kaubandustakistused Napoli ja Capri vahel on lubatud”.(32) Kuid teisest küljest on sel olulisi puudusi. Neist kolm on minu arvates tähtsaimad.
45. Esiteks jäävad sellise kohtupraktika põhjendused nõrkadeks. Selle näitlikustamiseks piisab lihtsalt asutamislepingu sätete lugemisest. Artiklites 23 ja 25 näeb EÜ asutamisleping ette liikmesriikide vahelises kaubavahetuses tollimaksude kõrvaldamise. Seetõttu ei tundu need sätted laienevat sama liikmesriigi erinevate territooriumite vahel toimuvale kaubavahetusele.
46. Kahtlemata rajaneb Lancry otsus ideel, et transiidimaks kahjustab juba loomu poolest „ühenduse tolliterritooriumi terviklikkust”.(33) See võib teoorias tõsi olla, kuid viib järeldusteni, mis praktikas paika ei pea. EÜ artikkel 23 väljendab vaid ühenduse asutajate soovi seada piir liikmesriikide edaspidisele võimalusele kasutada oma pädevust tollivaldkonnas. Kuid neil ei olnud kavatsust seeläbi piirata liikmesriikide pädevust reguleerida olukordi, mis seonduvad ainult nende endi territooriumiga. Sellele vaatamata on Euroopa Kohus üksnes riikidevahelisi olukordi käsitlevast vaba liikumise põhimõttest tuletanud piiriülestele olukordadele kohaldatava põhimõtte, samastades nii toimides piirkonna piiri riigipiiriga.(34) Siiski, tolliliit on liikmesriikidevaheline kaupade vaba liikumise süsteem, mitte sisepiiride ületamise süsteem. Neid kahte samastades tuleb Euroopa Kohtul kaupade vaba liikumise põhimõtet kohaldada ka maksudele, mida nõutakse olukordades, millel selle põhimõttega mingit seost ei ole.
47. Teiseks võib kohtuotsus Lancry jt ja sellest tuleneva kohtupraktika järgimine Euroopa Kohtu jaoks kaasa tuua ebajärjekindluse ohu. Tegelikult oleks võinud ette näha, et „Lancry lahendit” laiendatakse kõikidele vaba liikumist käsitlevate sätetega seotud asjadele.(35) Tundus, et miski ei takista selles asjas kasutatud lahenduskäigu kohaldamist teistes kaubavahetuse takistustega seotud asjades. Ühenduse tolliterritooriumi terviklikkuse kahjustamisele tuginemise asemel oleks piisanud siseturu(36) või ka majandus- ja rahaliidu majandusliku ühtsuse kahjustamisele tuginemisest.(37) Neil mõistetel võib teoreetiliselt olla sama praktiline tagajärg. Sellegipoolest ei otsustanud Euroopa Kohus sellise valiku kasuks. Ta eelistas kõigis neis valdkondades kinni pidada tavapärasest põhimõttest, et riigisisese olukorraga piirduvates küsimustes ei ole vaba liikumise reeglid kohaldatavad.
48. Seetõttu on tekkinud vastuolu, mida miski ei paista õigustavat, samaväärse toimega maksude valdkonnas kehtiva käsitluse ja teistes valdkondase Euroopa Kohtu poolt üldiselt kasutatava käsitluse vahel.(38) Viimase aja kohtupraktika on kahtlemata aidanud kaasa tolliliidu ja teiste vaba liikumise süsteemide vahel oleva lõhe kadumisele. Euroopa Kohus on hiljaaegu üritanud laiendada oma otsustuspädevust ühenduse õiguse kohaldamisel sellistele ainult riigisisestele olukordadele, mis võivad potentsiaalselt seonduda ühenduse õigusele alluvate olukordadega.(39) Kuid mainitud juhul ei olnud küsimuse all ühenduse õiguse kohaldatavus riigisiseste olukordadega piirduvatele küsimustele. Arvan, et Euroopa Kohtu soovimatus kõnesolevast põhimõttest kõrvale kalduda väljendab õiguspärast alahoidlikkust, kui tegemist on ühenduse õiguse kohaldamisala suvalise laiendamise ohuga.
49. Lõpuks on viimaseks argumendiks, mis peaks veenma „Lancry lahendist” loobuma, paljude oluliste põhjuste olemasolu samaväärse toimega meetmete valdkonnas väljakujunenud kohtupraktika juurde tagasi pöördumiseks. Esiteks vastab see kohtupraktika selliste vaba liikumise reeglite sätetele ja vaimule, mida ei saa kohaldada riigisiseste olukordadega piirduvatele küsimustele. Teiseks tundub mulle, et see vastab Euroopa Kohtu üldisemale soovile mitte tõlgendada vaba liikumise reegleid äritegevusvabaduse arendamise valguses. Üks peamisi põhjusi vaba liikumise reeglite kohaldamisala piiramiseks riikidevaheliste olukordadega on eesmärk kasutada neid jätkuvalt ainult kaubavahetuse liberaliseerimise vaatekohast.(40)
50. Kõik need põhjendused tunduvad mulle kõnelevat uue lähenemise kasuks, ilma et oleks vaja kahtluse alla seada Lancry jt kohtuotsusest tulenevad õiguspärased nõuded.
B – Võimalikud lahendused
51. Traditsioonilise lähenemise seisukohalt on vaidlusalusel maksul kompleksne struktuur, mis tuleb jagada erinevateks osadeks, millest mõned kuuluvad vaba liikumist käsitlevate ühenduse sätete kohaldamisalasse ja teised mitte. See tähendab, et vaidlusaluseid õigusnorme ei tule hinnata kogumis, vaid eristades neid vastavalt sellele, kas norm mõjutab ühendusesisest kaubandust või mitte.(41)
52. EÜ artiklis 25 sätestatud keeld laieneb vaidlusalusele maksule osas, milles seda kohaldatakse väljapoole Itaalia riigi territooriumi veetavate kaupade suhtes. Selliste siseriiklike normide osas sobib seega kohaldada käesoleva ettepaneku punktides 23–43 arendatud analüüsi. Kuid osas, milles maksu kohaldatakse Itaaliasse jäävatele kaupadele, ei laiene sellele ühenduse tolliliidu normistik.
53. Sellega seoses on Euroopa Kohtul teoreetiliselt võimalik lähtuda kolmest lahendusest.
54. Esimene seisneb põhimõtte uuesti kasutusele võtmises, et ühenduse õigus ei kohaldu liikmesriigi poolt tema territooriumil asetleidvale riigisisesele kaubavahetusele kehtestatud maksule. Kohus lähtuks seejuures seisukohast, mida toetas kohtujurist Tesauro eespool viidatud kohtuasjas Lancry jt tehtud ettepanekus.
55. Minu arvates ei ole see lahendus kriitika eest kaitstud, kuna jätab tähelepanuta õiguspärased kaalutlused, millest lähtutakse „Lancry lahendis”. Need puudutavad eeskätt ühenduse kaubaringluses liikuvate kaupade päritolu või sihtkoha väljaselgitamisega seotud raskusi.(42) Samuti puudutavad nad nii-öelda „vastupidise diskrimineerimisega” tekitatud raskusi.(43) See väljend viitab eelkõige olukordadele, kus liikmesriigi kodanikud, kes ei ole kasutanud asutamislepinguga ettenähtud liikumisvabadust, osutuvad olevat õiguslikult ebasoodsamas olukorras kui kodanikud, kes on sellest vabadusest tulenevaid õigusi kasutanud. Teatavasti on kohus võtnud reegliks sellistele juhtumitele tähelepanu mitte pöörata, tuginedes põhimõttele, et riigisiseste olukordadega piirduvad küsimused ei kuulu ühenduse õiguse kohaldamisalasse.(44) Seetõttu saab sellistele olukordadele hinnangu anda ainult siseriiklik kohus.(45) Sellegipoolest võib pädevuse puudumise sellise deklareerimise tagajärjeks olla, et siseriiklikud kohtud tunnevad end jõuetuna, puutudes kokku ühenduse õiguse kohaldamisest lähtuvate diskrimineerivate olukordadega.(46) Oleks raske nõustuda, et ühenduse õigust võib lahus hoida olukorrast, mille tekkimises see ise on olnud osaline. Sellistel juhtudel on ühenduse õigus tekitanud probleemi, mida siseriiklik õigus ei oleks tundnud või mida kahtlemata poleks pidanud taluma, kui poleks ühenduse õigust, ning mille vastu siseriiklik õigus võib osutuda relvituks.
56. Teine mõeldav lahendus nende raskuste ületamiseks oleks rakendada maksu riigisisese osa suhtes Euroopa Kohtu otsuses Guimont(47) kasutatud lahendust. Kohus teeks seeläbi siseriiklikule kohtule ettepaneku kasutada samaväärse toimega maksude keelul põhinevat lahendust olukordades, kus asjassepuutuva liikmesriigi õigus näeb ette, et kodumaine ettevõtja peab saama kasutada samu õigusi, mida samas olukorras tänu ühenduse õigusele saab kasutada eksportija. Kuigi ühenduse õiguse kohaldamise seisukohalt oleks need kaks normistikku lahutatud, käsitletaks neid seega kas otseselt või kaudselt samade, nimelt kaupade vaba liikumise põhimõtete alusel.
57. Kuigi see lahendus oleks eelistatavam kui eelmine, ei tundu see mulle siiski täielikult rahuldav. Kuna esiteks laiendab see Euroopa Kohtu eelotsustuspädevust, võib see viia ühenduse õiguse kohaldamisala raskestikontrollitava laiendamiseni. Guimont’ kohtuotsuse sõnastus on väga lai. Seda järgides ei ole praktiliselt olukorda, mis võiks Euroopa Kohtu pädevusest või ka kaudsest mõjualast välja jääda. Selleks on tegelikult ainult tarvis, et vaidlusküsimust oleks võimalik seondada ühenduse õiguse tõlgendamisküsimusega, millel on ilmselt oma eesmärk. Veelgi enam, sellist seost ei ole raske luua, sest siseriikliku kohtu pädevuses on otsustada eelotsusetaotluse esitamise asjakohasuse ja vajalikkuse üle.(48) Teiseks, selle lahenduse toimivus jääb sõltuma nõudest, et siseriiklik õigus peab andma riigisisese küsimusega piirduvas olukorras olevale kodanikule samad õigused kui need, mis tulenevad ühenduse õigusest.(49) See jätab seega võimalikud vastupidise diskrimineerimise juhtumid lahendamiseks vastavalt siseriikliku õiguse võimalustele ning tõenäosusele leida kohane abinõu siseriiklikust õigusest. See otsing võib aga teatud juhtudel põrkuda asjassepuutuvate õigussüsteemide endi olemusest tulenevatele takistustele.(50)
58. Sellepärast kaldub minu eelistus lõpuks kolmanda lahenduse kasuks, mille kahekordne eelis seisneb põhimõtte säilitamises, et vaba liikumise reegleid ei rakendata riigisisestes olukordades, ilma et jääksid tähelepanuta raskused, mida nimetatud põhimõte võib tegelikkuses kaasa tuua. See seisneb vaidlusaluse siseriikliku normistiku
ja sellest tuleneda võivate riigisiseste olukordade
eristamises. Kui esimene kuulub osaliselt ühenduse tolliliitu käsitlevate sätete kohaldamisalasse, siis teised sinna kindlasti ei kuulu. Kuid sellest ei järeldu, et nad on ühenduse õiguse kohaldamisalast täiesti välja arvatud. Mulle tundub, et nad jäävad endiselt ühenduse õiguse üldpõhimõtete kohaldamisalasse kui „jääkolukorrad”, millele avaldab mõju asutamislepingu normide rakendamine nende üle valitsevas õiguskorras.
C – Pakutav lahendus
59. Analüüsi eesmärgil teen ettepaneku eristada küsimus, kas ühenduse õigus on kohaldatav sellistele riigisisestele olukordadele nagu käesolevas asjas, küsimusest, milliseid ühenduse õiguslikke vahendeid võiks neis olukordades potentsiaalselt kohaldada, sest need kaks küsimust toovad kaasa erinevaid probleeme.
1. Ühenduse õiguse kohaldatavus sellistele riigisisestele olukordadele nagu käesolevas asjas
60. Tuleb meenutada põhimõtet, mille kohaselt iga liikmesriik on talle asutamislepingu normidest tulenevate kohustuste piires vaba looma maksusüsteemi, mis tema hinnangul on igast kaubast lähtuvalt kõige kohasem.(51) Ei tule kõne allagi teha küsitavaks asjaolu, et liikmesriigid säilitavad oma maksupädevuse riigimaksude valdkonnas. See ei tähenda siiski, et riigisisene olukord, mis tekib asutamislepingu reeglite maksuõigusnormidele kohaldamise tagajärjel, oleks täielikult väljaspool ühenduse õiguse kohaldamisala.
61. Käesoleval juhul on tegemist siseriikliku normistikuga, mille kohaldamisala on vähenenud vaba liikumise reeglite rakendamise tõttu, kuid mis sellegipoolest on võimeline põhjustama vaidlustatavaid olukordi ühenduse õiguse seisukohalt. Ühest küljest, niivõrd kui see puudutab ühenduse kaubavahetust, peaks siseriikliku normistiku kõrvale jätma ühenduse vaba liikumise süsteemi kasuks. Teisest küljest, niivõrd kui see puudutab riigisisese olukorraga piirduvaid küsimusi, jääb see kehtima. Sõltuvalt nende sihtkohast kohaldatakse kõnesoleva normistikuga hõlmatud kaupade suhtes erinevat süsteemi. See võib kaasa tuua diskrimineerimise, mis on tingitud ühenduse või siseriiklike sätete vahelduvast kohaldamisest selgelt sarnastele olukordadele.(52) Nii rakenduvad antud juhul sõltuvalt kaupade sihtkohast kaks erinevat süsteemi, kuigi kõikidel juhtudel on tegemist sama olukorraga – kaupade väljaveoga liikmesriigi omavalitsusüksuse territooriumilt.
62. Antud juhul ei põhjusta diskrimineerimist ei siseriiklik normistik ega ühenduse õigus omaette. Seda põhjustab ühenduse õiguse osaline kohaldamine kõnealuse siseriikliku normistiku suhtes. Isegi kui viimane kuulub oma põhiosas siseriikliku õiguse alla, on ühenduse õiguse seisukohalt tegemist „jääkolukorraga”. Ühenduse õigusega tahtlikult või tahtmatult kaasneva mõju tõttu muutub ühenduse õigus üheks tekkinud olukorra koostisosaks.
63. Võimalik, et selline mõju avaldamine ei tundu olevat teguriks, mis looks niivõrd tugeva seose ühenduse õigusega, et olukorda võiks pidada ühenduse õiguse kohaldamisalasse kuuluvaks. Tõepoolest, üldreeglina ei piisa olukorra ühenduse õiguse kohaldamisalasse kuulumiseks sellest, et ta on tekkinud ühenduse õiguse rakendamise tagajärjel. Lisaks on tarvis tõendada, et olukord on vastuolus asutamislepingu konkreetsete eesmärkidega. Sellega on tavaliselt olnud tegu juhtudel, kui vaidlusalune olukord on toonud kaasa takistuse ühendusesiseses kaubavahetuses.(53) Sellisel juhul võib antud olukorda hinnata põhivabaduste ja ühisturu kaitse sätete valguses. Nüüdsel ajal aga on asutamislepingu eesmärke laiendatud. Minu arvates on nüüd üks ühenduse põhieesmärke tagada, et ühenduse normide rakendamise tagajärjel ei tekiks mitte mingisugust diskrimineerimist.(54) Siit tuleneb, et ühenduse õigusnormi rakendamisel tuleb niipalju kui võimalik vältida mittediskrimineerimise põhimõtte rikkumist.
64. Käesolevas asjas käsitletav olukord on ühenduse õigusega seotud nii oma tekke kui tagajärgede poolest. Seetõttu ei saa seda ühenduse õiguse kohaldamisalast välistada.
2. Kõnesolevale olukorrale kohaldatavad ühenduse õiguse vahendid
65. Vahenditeks, mis on loomupäraselt rakendatavad taolise ühenduse õiguse kohaldamisala suhtelise laiendamise korral, on ühenduse õiguse üldpõhimõtted. Need põhimõtted on olemuselt ühenduse õiguskorra alusnormid. Nad moodustavad objektiivse raamistiku kõikidele normidele ja olukordadele, mis võivad kuuluda ühenduse õiguse kohaldamisalasse.(55) Seetõttu on nad kas kriteeriumiteks ühenduse õigusaktide kehtivuse hindamisel või ühenduse õiguse kohaldamisalasse kuuluvate aktide ja olukordade tõlgendamisel. Just sellelt viimatimainitud seisukohalt tuleb hinnata Euroopa Kohtu paljukorratud fraasi, mille kohaselt õigustust, mida liikmesriik kasutab kehtestatud siseriiklike meetmete puhul, mis võivad piirata asutamislepinguga tagatud põhivabadusi, „tuleb tõlgendada õiguse üldprintsiipide, iseäranis põhiõiguste valguses”.(56) Mulle tundub, et seda reeglit on täiesti võimalik laiendada eelpool määratletud jääkolukorra hindamisele, tingimusel, et on kindlaks tehtud, et olukord kuulub ühenduse õiguse kohaldamisalasse.
66. Selle hindamise läbiviimine on liikmesriigi ametiasutuste pädevuses. Neil on muidugi märkimisväärne diskretsiooniõigus ühenduse õigusega nende käsutusse antud abinõude kasutamisel ja rakendamisel. See tuleneb asjaolust, et neil tuleb puhtalt siseriiklikus kontekstis arvesse võtta arvukalt üksteisele vastukäivaid huvisid. On ilmne, et siseriiklik kohus, kus asi algatatakse, on paremal positsioonil, et hinnata, kas kõnealuses asjas esineb diskrimineerimist. Sellise juhtumi puhul nagu käesolevas asjas tuleb kohtul näiteks kindlaks teha, kas liikmesriigi territooriumile jäävate kaupade ja ekspordiks suunatud kaupade erinev kohtlemine on õigustatud. Kuid võib juhtuda, et siseriiklik õigus ei anna kohtule vahendeid selliste diskrimineerimiste tuvastamiseks ja kõrvaldamiseks.(57) Neil juhtudel tundub mulle põhjendatuna, et ühenduse õigus pakuks siseriiklikule kohtule enda käsutuses olevaid õiguslikke abinõusid.
67. Põhimõtete hulgas, mida neil juhtudel saaks rakendada, on Euroopa Kohtu poolt ühenduse õiguse aluspõhimõtteks kujundatud mittediskrimineerimise üldpõhimõte.(58) Selles põhimõttes nähakse traditsiooniliselt lihtsalt vaba liikumise põhimõtte „funktsionaalset pikendust”.(59) Tegelikult kasutab ühenduse kohus seda põhimõtet üldiselt eesmärgiga kaitsta asutamislepinguga tagat ud vabadusi. Euroopa Kohtu traditsioonilise seisukoha järgi loodi see põhimõte asutamislepinguga kaitstud vabaduste teostamise vahendiks.(60)
68. Praegusel ajal tundub olevat kohane tunnustada selle põhimõtte iseseisvat eluõigust ja anda talle sõltumatu reguleerimisala. Võib öelda, et majandusvabaduste kasutamine ei ole enam mittediskrimineerimise põhimõtte kohaldamise vajalik tingimus. See on loogiline järeldus, mida saab teha kohtuasjas Martínez Sala tehtud otsuse põhjal, loetuna kohtuasjas Baumbast ja R tehtud otsuse valguses.(61) Martínez Sala kohtuasjas kandis Euroopa Kohus hoolt, et mittediskrimineerimise põhimõtte kohaldamine oleks eraldatud kõikidest majandustegevuse teostamisega seotud kaalutlustest. Kohtuasjast Baumbast ja R järeldub, et Euroopa kodakondsusest tulenevad õigused kuuluvad otseselt kokku liikmesriikide kodanikele Euroopa Liidu kodaniku staatusest tulenevate isiklike õigustega. Nende hulka kuulub ka õigus mitte kannatada õigustamatu diskrimineerimise all.(62)
69. See ei ole ühenduse õiguse mõjuala laiendamine kõikidele potentsiaalselt diskrimineerivatele riigisisetele olukordadele. Nii nagu vaba liikumist või Euroopa Liidu kodakondsust käsitlevad asutamislepingu sätete,(63) ei ole ka vaba liikumise põhimõtte eesmärgiks ühenduse õiguse materiaalse kohaldamisala laiendamine riigisisestele olukordadele, millel ei ole mingit seost ühenduse õigusega.(64) Kuid minu hinnangul ei tohiks, välja arvatud juhul, kui see on õigustatud, kehtestada ühtegi diskrimineerivat nõuet ühendusest lähtuvas jääkolukorras oleva liikmesriigi kodaniku suhtes tema kaupade päritolu või sihtkoha tõttu. Tal peaks olema õigus ühenduse kaitsele mitte vaba liikumise normide kohaldamise kaudu vaid mittediskrimineerimise põhimõtte arvessevõtmise tõttu.
3. Analüüsist tulenevad järeldused
70. Eelnevast analüüsist tervikuna võib teha alljärgneva kokkuvõtte:
1) Selline maks nagu käesolevas asjas kujutab endast tollimaksuga samaväärse toimega maksu niivõrd, kuivõrd see kehtib liikmesriigi territooriumilt väljaveetavate kaupade suhtes.
2) Olukordi, mis võivad tekkida EÜ artikli 25 kohaldamisest vaidlusalusele maksule, peab juhul, kui need on seotud liikmesriigi territooriumile jäävate kaupadega, hindama ühenduse õiguse üldpõhimõtete valguses, iseäranis mittediskrimineerimise põhimõtte valguses.
71. Sõltumata sellest, kas Euroopa Kohus otsustab seda ettepanekut järgida või mitte, tahaks ma välja pakkuda lahenduse, mis taastaks järjepidevuse samaväärse toimega maksude ja teiste vaba liikumise valdkondade vahel. Kui kohus otsustab ettepanekut järgida, võib ta põhjendatult oodata kahesuguseid positiivseid tagajärgi. Esiteks on tal võimalik alal hoida põhimõte, et vaba liikumise reeglid ei kohaldu olukordadele, mille puudub igasugune seos olukordadega, mida nende reeglite kehtestamisel silmas peeti. Teiseks, pidades küll silmas pädevuse piire, mis Euroopa Kohtul on seatud eelpool viidatud kohtuotsusega Guimont, võib nii anda liikmesriikide kohtute käsutusse efektiivsed vahendid ühenduse õiguse rakendamisest tulenevate vaieldavate olukordade lahendamiseks.
V – Eelotsuse ajaline mõju
72. Juhul kui Euroopa Kohus tuvastab, et marmorimaks ei ole kooskõlas ühenduse õigusega, taotleb Carrare linnavalitsus otsuse ajalise mõju piiramist tulevikuga. Sellega seoses viitab ta esiteks kõnesoleva maksu suhtes kohaldatava juriidilise raamistiku ebakindlusele ja teiseks rasketele finantstagajärgedele, mida selline otsus võib endaga kaasa tuua.
73. Põhimõtteliselt võib ja peab siseriiklik kohus Euroopa Kohtu poolt EÜ artikli 234 alusel tõlgendatud õigusnormi rakendama ka enne tõlgendamise taotluse põhjal kohtuotsuse tegemist tekkinud või loodud õigussuhetele.(65) Seepärast on Euroopa Kohus ainult erandlikel asjaoludel, võttes arvesse ülekaalukaid õiguskindluse nõudeid, piiranud asjassepuutuvate isikute võimalust tugineda sellise tõlgenduse saanud sättele heauskselt loodud õigussuhete vaidlustamisel.(66)
74. Käeoleval juhul on analüüs näidanud, et EÜ artikli 25 reguleerimisala suhtes ei ole mingit objektiivset kahtlust. Ei ole esitatud ühtegi tõendit, mis seaks kahtluse alla taolise maksu vastuolu ühenduse õigusega. Erand tuleb teha vaid neil juhtudel, kui maksu tasumist on nõutud enne eespool viidatud kohtuotsuse Legros jt tegemist. Kuni nimetatud otsuse väljakuulutamiseni võis kohalik omavalitsusüksus mõistlikult arvata, et kõnesolev maks ei ole vastuolus ühenduse õigusega, vähemalt riigisisest kaubavahetust puudutavas osas. Seevastu oleks nimetatud otsuses sisalduv analüüs pidanud tekitama tõsiseid kahtlusi vaidlusaluse maksu seadusele vastavuse osas. Veelgi enam, samasugust lahenduskäiku toetab Euroopa Kohus ka eespool viidatud Simitzi kohtuasjas.
75. Kuna vaidlusalune maks on olemuselt samasugune nagu Simitzi kohtuasjas, tundub mulle mõistlik kohaldada sellele Simitzi kohtuasjas kasutatud lahendit. Sellisel juhul on Euroopa Kohtul võimalik teha otsus, et tollimaksuga samaväärse toimega maksusid käsitlevatele EÜ asutamislepingu sätetele ei saa tugineda nõuetes, mille esemeks on enne 16. juulit 1992 vaidlusaluse maksuna tasutud summade tagastusnõue, välja arvatud juhul, kui taotleja on enne seda kuupäeva esitanud kohtusse nõude või esitanud muu samaväärse nõude.
76. Lisan veel, et kui Euroopa Kohus peaks otsustama toetada väljapakutud analüüsi, ei põhjust kasutada selle jaoks erinevat lahendust. Esiteks võib õigusega öelda, et kohtuotsusega Legros loodi selles valdkonnas uus õiguslik olukord, mida asjassepuutuvad osapooled võisid pidada püsivaks ja selgeks. Teiseks ei vii väljapakutud lahendus teistsugusele tulemusele, olgugi et kasutatud analüüs viib lahenduseni teist teed pidi.
VI – Ettepanek
77. Eelnevatest kaalutlustest lähtudes teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata käesolevas asjas esitatud küsimusele järgmiselt:
1) Liikmesriigi poolt kaupadele liikmesriigi omavalitsusüksuse territooriumilt väljavedamise tõttu kehtestatud maks kujutab endast tollimaksuga samaväärse toimega maksu niivõrd, kuivõrd ta kehtib teistesse liikmesriikidesse eksporditavate kaupade suhtes.
2) Olukordi, mis võivad tuleneda vaidlusalusele maksule EÜ asutamislepingu tollimaksuga samaväärse toimega makse käsitlevate sätete kohaldamisest, tuleb niivõrd, kuivõrd nad puudutavad liikmesriigi territooriumi teistesse osadesse veetavaid kaupu, hinnata ühenduse õiguse üldpõhimõtete valguses ja iseäranis mittediskrimineerimise põhimõtte valguses.
3) Tollimaksuga samaväärse toimega makse käsitlevatele EÜ asutamislepingu sätetele ei saa tugineda nõuetes, mille esemeks on enne 16. juulit 1992. aastal vaidlusaluse maksuna tasutud summade tagastusnõue, välja arvatud juhul, kui taotleja on enne seda kuupäeva esitanud kohtusse nõude või esitanud muu samaväärse nõude.
(1) .
(2)
–	Täpsemalt: Euroopa Kohtule on nimetatud maksu kohaldamisega seonduvates sarnastes küsimustes esitatud eelotsusetaotlus kolmes praegu menetluses olevas asjas, mis on määrusega liidetud ühiseks menetlemiseks (kohtuasjad C-426/03–C-429/03: GE.M.E.G. jt).
(3)
–	Euroopa Kohtu 9. augusti 1994. aasta otsus liidetud kohtuasjades C-363/93, C‑407/93, C‑408/93, C‑410/93 ja C‑411/93: Lancry jt (EKL 1994, lk I-3957) ja 14. septembri 1995. aasta otsus liidetud kohtuasjades C-485/93 ja C-486/93: Simitzi (EKL 1995, lk I-2655). Kõnealuse kohtupraktika lähtekohaks on 16. juuli 1992. aasta otsus kohtuasjas C-163/90: Legros jt (EKL 1992, lk I-4625).
(4)
–	Vt eelkõige Euroopa Kohtu 7. mai 1997. aasta otsus liidetud kohtuasjades C-321/94–C-324/94: Pistre jt (EKL 1997, lk I-2343) ja 5. detsembri 2000. aasta otsus kohtuasjas C-448/98 (EKL 2000, lk 10663).
(5)
–	Suulise menetluse põhjal tundub ka, et tehtud muudatused ei muuda käesolevas asjas analüüsi objektiks oleva regulatsiooni iseloomu ega reguleerimisala.
(6)
–	26. jaanuari 1993. aasta otsus liidetud kohtuasjades C-320/90–C-322/90: Telemarsicabruzzo jt (EKL 1993, lk I 393, punktid 6 ja 7).
(7)
–	Selles mõttes erineb olukord sellest, mis oli aluseks Euroopa Kohtu 13. märtsi 1996. aasta määrusele kohtuasjas C-326/95: Banco de Fomento e Exterior (EKL 1996, lk I-1385), milles kohus leidis, et esitatud eelotsuse küsimus on ilmselt vastuvõetamatu.
(8)
–	Vt eelkõige 12. septembri 2000. aasta otsus liidetud kohtuasjades C-180/98–C-184/98: Pavlov jt (EKL 2000, lk I-6451, punktid 52 ja 53).
(9)   –	Vt eelkõige 12. juuli 1979. aasta otsus kohtuasjas 244/78: Union laitière normande (EKL 1979, lk 2663) ja eespool 6. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Telemarsicabruzzo jt.
(10)
–	Vt eelkõige 11. märtsi 1980. aasta otsus kohtuasjas 104/79: Foglia (EKL 1980, lk 745) ja 16. detsembri 1981. aasta otsus kohtuasjas 244/80: Foglia (EKL 1981, lk 3045).
(11)
–	Vt eelkõige Euroopa Kohtu 30. aprilli 1998. aasta otsus liidetud kohtuasjades C-37/96 ja C‑38/96: Sodiprem jt (EKL 1998, lk I-2039, punkt 22).
(12)
–	Euroopa Kohtu 7. veebruari 1984. aasta otsus kohtuasjas 238/82: Duphar jt (EKL 1984, lk 523, punkt 30).
(13)
–	Euroopa Kohtu 21. septembri 1988. aasta otsus kohtuasjas 267/86: Van Eycke ja ASAP (EKL 1988, lk 4769, punkt 16) ja viimati, 9. septembri 2003. aasta otsus kohtuasjas C-198/01: Consorzio Industrie Fiammiferi (kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punktid 45 ja 46).
(14)
–	Vt eelkõige 15. detsembri 1982. aasta otsus kohtuasjas 286/81: Oosthoek’s Uitgeversmaatschappij (EKL 1982, lk 4575, punkt 9), 18. veebruari 1987. aasta otsus kohtuasjas 98/86: Mathot (EKL 1987, lk 809, punktid 7–9), 28. jaanuari 1992. aasta otsus kohtuasjas C‑332/90: Steen (EKL 1992, lk I-341, punkt 9), ning 9. septembri 1999. aasta otsus kohtuasjas C‑108/98: RI.SAN. (EKL 1999, lk I-5219, punkt 23).
(15)
–	Eespool 3. joonealuses märkuses viidatud koh tuotsus Simitzi, punktid 21 ja 25. Kohus viitab sellega seoses eespool 3. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsustele Legros jt ja Lancry jt.
(16)
–	Vt analoogia korras eespool 3. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Simitzi, punkt 22.
(17)
–	Vt eelkõige 9. novembri 1983. aasta otsus kohtuasjas 158/82: komisjon v. Taani (EKL 1983, lk 3573, punkt 24) ning kohtujurist Mancini ettepanekut selles asjas.
(18)
–	Vt eelkõige 21. septembri 2000. aasta otsus liidetud kohtuasjades C-441/98 ja C-442/98: Michaïlidis (EKL 2000, lk I-7145). Nimetatud asjas oli küsimuse all maks, mis kehtis ainult tubakatoodete ekspordi suhtes.
(19)
–	1. juuli 1969. aasta otsus kohtuasjas 24/68: komisjon v.
Itaalia (EKL 1969, lk 193, punktid 9 ja 14).
(20)
–	Vt eelkõige 1. juuli 1969. aasta otsus liidetud kohtuasjades 2/69 ja 3/69: Social Fonds voor de Diamantarbeiders (EKL 1969, lk 211, punkt 18).
(21)
–	Eespool 19. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus komisjon v.
Itaalia, punkt 7.
(22)
–	Vt eelkõige 10. detsembri 1968. aasta otsus kohtuasjas 7/68: komisjon v.
Itaalia (EKL 1968, lk 617), 14. detsembri 1972. aasta otsus kohtuasjas 29/72: Marimex (EKL 1972, lk 1309, punkt 7) ning eespool 18. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Michaïlidis, punkt 17.
(23)
–	Eespool 19. joonealuses märkuses viidatud 1. juuli 1969. aasta kohtuotsus komisjon v.
Itaalia, punkt 11.
(24)
–	Vt eelkõige 26. veebruari 1975. aasta otsus kohtuasjas 63/74: Cadsky (EKL 1975, lk 281, punkt 8) ja 17. mai 1983. aasta otsus kohtuasjas 132/82: komisjon v . Belgia, (EKL 1983, lk 1649, punkt 8).
(25)
–	Kostja märkused, lk 12. Lõpuks pidagem meeles, et seadust nr 749/1911 tõlgendav seadus nr 75/1999 näeb ette, et marmorimaks määratakse kindlaks lähtuvalt „kohalikule omavalitsusele marmorisektori tegevusest otseselt või kaudselt põhjustatud üldkuludest”.
(26)
–	Vt analoogia korras eespool 24. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Cadsky, punkt 8.
(27)
–	Vt analoogia korras 27. veebruari 2003. aasta otsus kohtuasjas C-389/00: komisjon v. Saksamaa (EKL 2003, lk I-2001, punktid 35 ja 36).
(28)
–	Vt eelkõige eespool 22. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Marimex, punkt 7, ja 22. märtsi 1977. aasta otsus kohtuasjas 78/76: Steineke & Weinlig (EKL 1977, lk 595, punkt 28).
(29)
–	Vt eelkõige 3. veebruari 1981. aasta otsus kohtuasjas 90/79: Prantsusmaa v.
komisjon (EKL 1981, lk 283, punkt 14).
(30)
–	Vt eelkõige 9. novembri 1983. aasta otsus kohtuasjas 158/82: komisjon v.
Taani (EKL 1983, lk 3573) ja 22. aprilli 1999. aasta otsus kohtuasjas C-109/98: CRT France International (EKL 1999, lk I-2237).
(31)
–	Eespool 30. joonealuses märkuses viidatud kohtuasjas CRT France International tehtud ettepanekus tuletab kohtujurist Cosmas meelde, et kvalifitseerimisel, mida sellistel juhtudel teha tuleb, ei vaata Euroopa Kohus mööda ei vaidlusaluse maksu eesmärgist ega vastuvõtmise taustast (punkt 25).
(32)
–	Eespool 3. joonealuses märkuses viidatud kohtuasi Lancry jt, kohtujurist Tesauro ettepanek (punkt 28).
(33)
–	See kaalutlus kujutab endast üht olulisimat Euroopa Kohtu lahenduskäigu põhjendustest nimetatud kohtuasjas. Täpsustan, et Euroopa Kohus kasutab mõistet „ühenduse tolliterritoorium” üldiselt EÜ asutamislepingus ühenduse tolliterritooriumit käsitlevate sätete ruumilise kohaldamisala tähistamiseks, mitte ühenduse pädevuse kui sellise tähistamiseks.
(34)
–	Selleks on Euroopa Kohus pidanud lähtuma sellisest piiri mõistest, mis ei ole kooskõlas rahvusvahelises avalikus õiguses kasutatava määratlusega. J. Basdevant’i toimetatud Le Dictionnaire de la terminologie du droit international public
määratleb piiri kui „Limite du territoire d’un État. Limite déterminant où commencent et finissent les territoires de deux États voisins ” (Riigi territooriumi piirjoon. Piirjoon, mis määrab kindlaks, kus algavad ja lõppevad kahe naaberriigi territooriumid). (Sama määratlust kasutab ka J. Salmon’i toimetatud Dictionnaire de droit international public, Bruylant, Brüssel, 2001, lk 520.) Samasugune määratlus leidub ka R. Bernhardti toimetatud teoses Encyclopedia of Public International Law, märksõna „Boundaries” all.
(35)
–	Selline oligi tegelikult seisukoht, millel asus teatav osa õigusteoreetikutest, eelkõige Keppenne, J.-P.  ja van Ypersele, P., „Vers une application du droit communautaire à des obstacles à la libre circulation des marchandises à l’intérieur d’un État membre”, Journal des tribunaux de droit européen, 1994, lk 179, ning samuti A. Rigaux ja D. Simon, kommetaarid Lancry jt kohtuotsusele, Europe, 1994, nr 361.
(36)
–	Vt selle kohta d’Oliveira, H. U. J., „Is reverse discrimination still possible under the Single European Act ?” teoses Forty years on: the evolution of private international law in Europe, Kluwer, Deventer, 1990, lk 71–86.
(37)
–	Samamoodi on kohtujurist Geelhoed õigesti nentinud, et pärast majandus- ja rahaliidust sündinud ühtse kapitalituru tekkimist ei saa kapitali vaba liikumise kontekstis enam rääkida ainult riigisisesest olukorrast. Ta näeb ka kapitalituru ühtsuses sarnasust pikaaegselt toiminud ühise tolliterritooriumi ühtsusega (kohtujuristi ettepanek 5. märtsi 2002. aasta otsuse juurde liidetud kohtuasjades C-515/99 ja C-527/99–C-540/99: Reiscj jt, EKL 2002, lk I-2157, punktid 104 ja 105).
(38)
–	See vastuolu on ära märgitud ka õigusteoorias, nimelt teoses Oliver, P., Free Movement of Goods in the European Community, Sweet & Maxwell, 2003, nr 6.103–6.106.
(39)
–	Nimetatud laiendamine on Euroopa Kohtu viimase aja praktikas võtnud kaks eraldiseisvat kuju: juhtumid, kus diskrimineerivate või liikmesriigi turule juurdepääsu takistavate siseriiklike õigusnormidega luuakse ja säilitatakse erinevat kohtlemist, mis takistab ühendusesisest kaubavahetust (eespool 4. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Pistre jt ja 13. jaanuari 2000. aasta otsus kohtuasjas C-254/98: TK-Heimdienst, EKL 2000, lk I-151), ja teisalt juhtumid, kus Euroopa Kohus on asjassepuutuvaid tingimusi silmas pidades soovinud anda siseriiklikule kohtule vastuse, mis võimaldaks viimasel anda pooleliolevas kohtuasjas hinnang riigi õigusnormidele (eespool 4. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Guimont ja 37. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Reisch jt).
(40)
–	Vt eelkõige 24. novembri 1994. aasta otsus liidetud kohtuasjades C-267/91 ja C-268/91: Keck ja Mithouard (EKL 1993, lk I-6097), kohtujurist Tesauro ettepanek 15. detsembri 1993. aasta otsuse juurde kohtuasjas C-292/92: Hünermund jt (EKL 1993, lk I-6787) ning kohtujurist Tizzano 25. märtsi 2004. aasta ettepanek kohtuasjas C-442/02: CaixaBank France v. Ministère de l’Economie, des Finances et de l’Industrie (kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punktid 62 ja 63). Vt selle kohta ka Bernard, N., „La libre circulation des marchandises, des personnes et des services dans le traité CE sous l’angle de la compétence”, Cahiers de droit européen, 1998, eriti lk 26.
(41)
–	Vt analoogia korras 14. detsembri 1982. aasta otsus liidetud kohtuasjades 314/81–316/81 ja 83/82: Waterkeyn jt (EKL 1982, lk 4337, punktid 11 ja 12).
(42)
–	Eespool 3. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Lancry jt, punkt 31.
(43)
–	Vt selle teema kohta viimati kohtujurist Léger’ ettepanek 23. novembri 2003. aasta otsuse juurde kohtuasjas C-294/01: Granarolo SpA (kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punktid 78 jj).
(44)
–	Vt eelkõige 13. märtsi 1979. aasta otsus kohtuasjas 86/78: Peureux (EKL 1979, lk 897, punkt 38), 23. oktoobri 1986. aasta otsus kohtuasjas 355/86: Driancourt (EKL 1986, lk 3231, punktid 10 ja 11) ja 18. veebruari 1987. aasta otsus kohtuasjas 98/86: Mathot (EKL 1987, lk 809, punkt 7). Vt ka nüansirikkamat seisukohta, millele asus kohtujurist Mischo liidetud kohtuasjades 80/85 ja 159/85: Nederlandse BakkerijStichting v. Edah (kohtuotsus tehtud 13. novembril 1986, EKL 1986, lk 3359), mille kohaselt: „Vastupidise diskrimineerimise olukorrad ei ole pikas perspektiivis mõeldavad tõelisel ühisturul, mis peab tingimata rajanema võrdse kohtlemise põhimõttel. See tuleb likvideerida õigusliku regulatsiooni abil.”
(45)
–	Vt selle kohta 16. juuni 1994. aasta otsus kohtuasjas C-132/93: Steen (EKL 1994, lk I-2715, punkt 10).
(46)
–	Näitena võib viidata Prantsuse kohtute ebakindlale hoiakule seoses alkohoolsete jookide reklaame hukkamõistva Euroopa Kohtu otsusega, vt Isaac, G., „La condamnation du régime français de publicité pour les boissons alcooliques”, Revue trimestrielle de droit européen, 1983, lk 470 jj.
(47)
–	Viidatud eespool 4. märkuses
(48)
–	Vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale, vt eelkõige 15. detsembri 1995. aasta otsus kohtuasjas 415/83: Bosman (EKL 1995, lk I-4921, punkt 59).
(49)
–	Eespool 4. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Guimont, punkt 23.
(50)
–	Teatavad riikide õigussüsteemid on siseriikliku õiguse kohaldamisest tuleneva diskrimineerimise ärahoidmiseks iseäranis halvasti varustatud. Tegemist on süsteemidega, mis ei tunne seaduste põhiseaduslikkuse kohtulikku järelevalvet või kus on ette nähtud ainult eelkontroll. Selliste juhtudega on tegu eeskätt Prantsusmaa ja Ühendkuningriigi puhul.
(51)
–	22. juuni 1976. aasta otsus kohtuasjas 127/75: Bobie (EKL 1976, lk 1079, punkt 9).
(52)
–	Vt selle kohta Due, O., ja Gulmann, C., „Restrictions à la libre circulation intracommunautaire et situations purement internes”, Une Communauté de droit. Festschrift für Gil Carlos Rodríguez Iglesias, Berliner Wissenschaftsverlag, Berlin, 2003, eriti lk 383.
(53)
–	Vt eelkõige 7. veebruari 1979. aasta otsus kohtuasjas 115/78: Knoors (EKL 1979, lk 399, punktid 20 ja 24) ja eespool 14. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Driancourt, punkt 10.
(54)
–	Ilma sellest mingeid õiguslikke järeldusi tegemata võib märkida, et Euroopa põhiseaduse lepingu projekti artikli 2 sätestuse kohaselt on liidu väärtusteks „liikmesriikide ühised väärtused ühiskonnas, kus valitsevad pluralism, mittediskrimineerimine, sallivus, õiglus [ja] solidaarsus”, ning artikkel 3 seab Liidu eesmärgiks võidelda nimelt diskrimineerimisega.
(55)
–	Vt kohtujurist Stix-Hackli kommentaare üldpõhimõtete kohast ühenduse õiguskorras tema 18. märtsi 2004. aasta ettepanekus Euroopa Kohtu menetluses pooleliolevas kohtuasjas C-36/02: Omega.
(56)
–	Euroopa Kohtu praktikas laieneb see fraas nii riikide poolt kasutatavale õigustusele, mis tugineb ülekaalukale õiguslikule huvile (26. juuni 1997. aasta otsus kohtuasjas C-368/95: Familiapress, EKL 1997, lk I-3689, punkt 24) kui EÜ asutamislepinguga ette nähtud avaliku korraga seonduvatele õigustustele (18. juuni 1991. aasta otsus kohtuasjas C-260/89: ERT, EKL 1991, lk I-2925, punkt 43).
(57)
–	Tuleb märkida, et 30. detsembri 1997. aasta otsuses jättis Corte costituzionale (Itaalia) kohaldamata siseriikliku normistiku pärast seda, kui EÜ artikli 28 kohaldamine teatavale sama normistiku teisele osale oli juba põhjustanud vastupidise diskrimineerimise olukorra (otsus nr 443, põhjenduste punkt 5, Rivista di diritto internazionale,
1998, punkt 531). Kõnealusel juhul tugines Corte costituzionale ainult Itaalia põhiseaduslikele põhimõtetele nagu võrdsus ja ettevõtlusvabadus. Kuid võib juhtuda, et teiste liikmesriikide kohtud ei leia sarnase situatsiooniga kokku puutudes siseriiklikust õigusest teid ja vahendeid sellisele lahendusele jõudmiseks.
(58)
–	19. oktoobri 1977. aasta otsus liidetud kohtuasjades 117/76 ja 16/77: Ruckdeschel jt (EKL 1977, lk 1753, punkt 7).
(59)
–	Vt selle kohta eelkõige uurimust Lenaerts, K., „L’égalité de traitement en droit communautaire. Un principe unique aux apparences multiples”, Cahiers de droit européen, 1991, lk 3–41.
(60)
–	Vt eelkõige 2. veebruari 1989. aasta otsus kohtuasjas 186/87: Cowan (EKL 1989, lk 195) ja 11. juuli 2002. aasta otsus kohtuasjas C-224/98: D’Hoop (EKL 2002, lk I‑6191). Vt selle kohta samuti kohtujurist Lagrange’i ettepanek 17. juuli 1963. aasta otsuse juurde kohtuasjas 13/63: Itaalia v. komisjon (EKL 1963, lk 334), kus kohtujurist asus seisukohale, et „põhimõtet peab järgima ainult taotletavate eesmärkide raames” ning kohtujurist La Pergola ettepanek 12. mai 1998. aasta otsuse juurde kohtuasjas C-85/96: Martínez Sala (EKL 1998, lk I-2691), milles kohtujurist nimetab seda põhimõtet „vaba liikumisega kaasnevaks ”.
(61)
–	Eespool 60. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Martínez Sala ja 17. septembri 2002. aasta otsus kohtuasjas C-413/99: Baumbast ja R (EKL 2002, lk I-7091). Nende kahe otsuse vahelisel ajal on Euroopa Kohus arendanud kohtupraktikat samas valdkonnas: 24. novembri 1998. aasta otsus kohtuasjas C-274/96: Bickel ja Franz (EKL 1998, lk I-7637), 20. septembri 2001. aasta otsus kohtuasjas C-184/99: Grzelczyk (EKL 2001, lk I-6193) ja eespool 60. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus D’Hoop.
(62)
–	Vt selle kohta eespool 60. joonealuses märkuses viidatud kohtujurist La Pergola ettepanek kohtuasjas Martínez Sala, punkt 23.
(63)
–	5. juuni 1997. aasta otsus liidetud kohtuasjades C-64/96 ja C-65/96: Uecker ja Jacquet (EKL 1997, lk I-3171, punkt 23).
(64)
–	15. jaanuari 1986. aasta otsus kohtuasjas 44/84: Hurd (EKL 1986, lk 429, punkt 55).
(65)
–	27. märtsi 1980. aasta otsus kohtuasjas 61/79: Denkavit italiana (EKL 1980, lk 1205, punkt 16).
(66)
–	Eespool 4. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Legros, punktid 30–36.