62022TJ0776_RES
Kohtuasi T‑776/22
TP
versus
Euroopa Komisjon
Üldkohtu (kolmas koda laiendatud koosseisus) 18. detsembri 2024. aasta otsus
Riigihanked – Finantsmäärus – Liidu üldeelarvest ja EAFist rahastatavate hangete ja toetuse andmise menetlustest kaheks aastaks kõrvalejätmine – Varasema lepingu peamiste kohustuste täitmisel esinenud märkimisväärsed puudused – Finantsmääruse artikli 136 lõike 1 punkt e – Lepingu suhtes pädeva kohtu poolt selle tuvastamise, et lepingulisi kohustusi on rikutud, ja vastutava eelarvevahendite käsutaja poolt kõrvalejätmismeetme võtmise vahel automaatse seose puudumine – Kohustus hinnata puudutatud isiku tegevust konkreetselt ja individuaalselt – Ettevõtjate ühendusega sõlmitud varasem hankeleping – Solidaarne lepinguline vastutus
Euroopa Liidu hanked – Hankemenetlus – Otsus jätta ettevõtja hankemenetlustest ja toetuste andmise menetlustest kõrvale – Varasema lepingu peamiste kohustuste täitmisel esinenud märkimisväärsed puudused – Lepingu suhtes pädeva kohtu poolt selle tuvastamise, et lepingulisi kohustusi on rikutud, ja vastutava eelarvevahendite käsutaja poolt kõrvalejätmismeetme võtmise vahel automaatse seose puudumine – Kohustus hinnata puudutatud isiku tegevust konkreetselt ja individuaalselt – Solidaarne vastutus – Puudumine
(Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrus 2018/1046, põhjendused 77, 101 ja 105 ning artikkel 2, artikli 136 lõike 1 punktid b–h ja lõige 2; nõukogu määrus nr 1605/2002, põhjendus 25; Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2014/24, artikli 57 lõike 4 punkt g)
(vt punktid 32, 34–60, 62–71, 82 ja 83)
Kokkuvõte
Üldkohus, kes lahendas asja laiendatud kojas, tegi esimest korda otsuse küsimuses, kas määruse 2018/1046 (
1
) artikli 136 lõike 1 punkt e kohustab sanktsiooni määramise eest vastutavat eelarvevahendite käsutajat enne hankemenetlusest kõrvalejätmise otsuse tegemist hindama puudutatud isiku tegevust konkreetselt ja individuaalselt.
Euroopa Komisjon korraldas ühe ehitise moderniseerimiseks ehitustööde riigihankemenetluse, mille tulemusel sõlmiti leping konsortsiumiga, mille moodustasid TP, hageja ja tema partner. Leping sõlmiti 5. oktoobril 2009, ehitustööd algasid 2009. aasta novembris ja lõppesid kaks aastat hiljem.
2012. aastal avastati ehitisel puudusi ja partner tegi konsortsiumi nimel parandusi. Komisjon ei pidanud neid siiski rahuldavaks. Pärast seda, kui pooled olid saatnud teate lepingu ülesütlemise kohta, palusid nad oma vaidluse lahendada vaidluste lahendamise komiteel.
Seejärel algatas komisjon Rahvusvahelise Kaubanduskoja (ICC) vahekohtu reeglite alusel vahekohtumenetluse ja ICC moodustas selleks vahekohtu. Viimane mõistis 2022. aastal hagejalt ja tema partnerilt Euroopa Liidu kasuks välja summa, mis vastab ehitise parandamiseks vajalikele kuludele.
2021. aasta veebruaris pöördus komisjon institutsioonidevahelise toimkonna poole, kelle ülesanne on hinnata taotlusi ja anda soovitusi vajaduse kohta teha otsuseid menetlusest kõrvalejätmise ja rahaliste karistuste määramise kohta asjades, mille on talle edastanud komisjon või muud liidu institutsioonid ja asutused.
Pärast institutsioonidevaheliselt toimkonnalt soovituse saamist võttis komisjon 1. oktoobril 2022 vastu otsuse, millega TP jäeti esiteks kõrvale määrusega 2018/1046 reguleeritud või 11. Euroopa Arengufondist (EAF) rahastatavatest hankemenetlustest ja teiseks Euroopa Liidu vahendeid haldavaks üksuseks valimisest (edaspidi „vaidlustatud otsus“).
TP esitas hagi, paludes vaidlustatud otsus tühistada.
Üldkohtu hinnang
Kõigepealt tõlgendas Üldkohus grammatilist, kontekstipõhist, ajaloolist ja teleoloogilist tõlgendusviisi kasutades määruse 2018/1046 artikli 136 lõike 1 punkti e, mis puudutab hankemenetlustest kõrvalejätmist peamiste kohustuste märkimisväärse rikkumise tõttu, ning tuvastas, et lepingu suhtes pädeva kohtu poolt selle tuvastamise, et lepingulisi kohustusi on rikutud, ja vastutava eelarvevahendite käsutaja poolt kõrvalejätmismeetme võtmise vahel puudub automaatne seos.
Sellega seoses märkis Üldkohus esiteks, et grammatilise tõlgenduse kohaselt viitab see säte puudustele juriidilise kohustuse täitmisel, mistõttu on see kohaldatav lepinguliste kohustuste rikkumise korral. Selles ei ole siiski ette nähtud, et iga lepingulise kohustuse rikkumine toob automaatselt kaasa menetlusest kõrvalejätmise meetme võtmise, kuna selles sättes on viidatud „märkimisväärsetele puudustele“„peamiste kohustuste täitmise“ osas, ning seega on tegemist lisatingimustega, mis on selle finantsmäärusega konkreetselt kehtestatud kõrvalejätmismeetme võtmiseks. Lisaks on kasutatud sõnastus piisavalt määratlemata, et jätta vastutavale eelarvevahendite käsutajale asjaolude õiguslikul hindamisel kaalutlusruum, mis kinnitab, et viimane peab enne kõrvalejätmismeetme võtmist andma faktilistele asjaoludele autonoomse õigusliku hinnangu.
Teiseks leidis Üldkohus kontekstipõhisel tõlgendamisel, et kuna määruse 2018/1046 artikli 136 lõikes 2 ei ole ette nähtud, et eelarvevahendite käsutajast eraldiseisva asutuse lõpliku kohtuotsuse või lõpliku otsuse olemasolu mõjutaks eelarvevahendite käsutaja hinnangut, mille viimane annab selle määruse artikli 136 lõike 1 punktis e ette nähtud juhul, on välistatud igasugune automaatne seos lepingu suhtes pädeva kohtu poolt selle tuvastamise, et puudutatud isik on oma lepingulisi kohustusi rikkunud, ja nimetatud eelarvevahendite käsutaja poolt kõrvalejätmismeetme võtmise vahel. Vastupidi, mis puudutab konkreetselt seda sätet, siis peab vastutav eelarvevahendite käsutaja andma puudutatud isiku tegevusele autonoomse õigusliku hinnangu.
Kolmandaks leidis Üldkohus ajaloolise ja teleoloogilise tõlgendamise käigus, et määruse 2018/1046 artikli 136 lõike 1 punktis e ette nähtud juhul on automaatse seose puudumist kinnitatud selle määruse põhjenduses 76, milles on märgitud, et võimalus võtta kõrvalejätmismeetmeid või määrata rahalisi karistusi ei sõltu võimalusest kohaldada lepingujärgseid karistusi, näiteks leppetrahve. Lisaks on finantsmääruses ette nähtud autonoomsel sanktsioonide regulatsioonil alates selle kehtestamisest üldise huvi konkreetsed eesmärgid, mis erinevad lepingu nõuetekohasest täitmisest või lepingupoolte kaitsest ja neile kahju hüvitamisest, mida soovitakse tagada lepingulise vastutuse regulatsiooniga. Erinevus finantsmäärusega kehtestatud sanktsioonide regulatsiooni eesmärkide ja lepingulise vastutuse regulatsiooni eesmärkide vahel kinnitab automaatse seose puudumist.
Seejärel, kuna määruse 2018/1046 artikli 136 lõike 1 punkt e ei eelda automaatselt kõrvalejätmismeetme võtmist, kontrollis Üldkohus, kas seda sätet tuleb tõlgendada nii, et see paneb vastutavale eelarvevahendite käsutajale kohustuse uurida – juhul, kui ta kavatseb seda sätet kohaldada – puudutatud isiku tegevust individuaalselt.
Selles küsimuses märkis Üldkohus, et sätte grammatilise tõlgenduse kohaselt tuleneb selle sõnastusest, et vastutav eelarvevahendite käsutaja jätab menetlusest kõrvale „isiku“ või „üksuse“, kes on rikkunud oma lepingulisi kohustusi. See eeldab põhimõtteliselt seda, et rikkumise toimepanija oli sama isik, kellele sanktsioon määrati, ja seega seda, et sanktsiooni adressaat on oma lepingulisi kohustusi isiklikult rikkunud.
Mis puudutab määruse 2018/1046 artikli 136 lõike 1 punkti e kontekstipõhist tõlgendamist, siis täpsustas Üldkohus, et selline tõlgendus võib põhineda muude õigusaktide sätete analüüsil kui see, millesse kuulub tõlgendatav säte, eelkõige juhul, kui asjaomased sätted on analoogsed või kui neid sisaldavatel õigusaktidel on samad eesmärgid. Selles osas sisaldub direktiivis 2014/24 (
2
) artikli 136 lõike 1 punktiga e analoogne säte, milleks on artikli 57 lõike 4 punkt g. Nimelt näeb see säte ette võimaluse jätta hankemenetlusest kõrvale kõik ettevõtjad, kellel on esinenud tõsiseid või pidevaid puudujääke lepingu täitmisel. Lisaks soovis liidu seadusandja luua finantsmääruse ja direktiivi 2014/24 vahel sidususe, nagu nähtub selle määruse mitmest põhjendusest. Niisiis leidis Üldkohus, kohaldades analoogia alusel direktiivi 2014/24 käsitlevat Euroopa Kohtu praktikat (
3
), et määruse 2018/1046 artikli 136 lõike 1 punkti e rakendamisel peab vastutav eelarvevahendite käsutaja hindama puudutatud isiku tegevust konkreetselt ja individuaalselt.
Lõpuks, mis puudutab selle analüüsi laadi, mille komisjon vaidlustatud otsuses tegi, siis tuvastas Üldkohus, et määruse 2018/1046 artikli 136 lõike 1 punkti e kohaldamisel tugines komisjon hageja kui konsortsiumi liikme ühisele ja solidaarsele vastutusele, võtmata arvesse tema individuaalset tegevust.
Järelikult, kuna vastutav eelarvevahendite käsutaja peab enne isiku või üksuse suhtes kõrvalejätmismeetme võtmist hindama selle isiku või üksuse tegevust konkreetselt ja individuaalselt, võttes arvesse kõiki asjasse puutuvaid asjaolusid, ning kuna käesoleval juhul piirdus komisjon sellega, et tugines hageja kui konsortsiumi liikme ühisele ja solidaarsele vastutusele, võtmata arvesse tema individuaalset tegevust, tühistas Üldkohus vaidlustatud otsuse.
(
1
)	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 18. juuli 2018. aasta määrus (EL, Euratom) 2018/1046, mis käsitleb liidu üldeelarve suhtes kohaldatavaid finantsreegleid ja millega muudetakse määrusi (EL) nr 1296/2013, (EL) nr 1301/2013, (EL) nr 1303/2013, (EL) nr 1304/2013, (EL) nr 1309/2013, (EL) nr 1316/2013, (EL) nr 223/2014 ja (EL) nr 283/2014 ja otsust nr 541/2014/EL ning tunnistatakse kehtetuks määrus (EL, Euratom) nr 966/2012 (ELT 2018, L 193, lk 1; edaspidi „finantsmäärus“).
(
2
)	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. veebruari 2014. aasta direktiiv 2014/24/EL riigihangete kohta ja direktiivi 2004/18/EÜ kehtetuks tunnistamise kohta (ELT 2014, L 94, lk 65).
(
3
)	Vt 26. jaanuari 2023. aasta kohtuotsus HSC Baltic jt (C‑682/21, EU:C:2023:48, punktid 46–49).