62004CC0368_ET
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Käesolevas Austria Verwaltungsgerichtshofi (halduskohus) poolt esitatud eelotsusetaotluses tõstatatakse mitmed riigiabiga seotud küsimused.
2. 1996. aastal lubas Austria kaupade tootmisega tegelevatele ettevõtjatele energiamaksu tagastamist, kui see maks moodustab rohkem kui 0,35% ettevõtete toodangu puhasväärtusest, kuid ei teavitanud komisjoni nimetatud meetmest kui riigiabist. Kui Euroopa Kohus 2001. aastal sedastas(2), et kõnealune maksutagastus kujutab endast riigiabi, kuna seda ei võimaldatud teenuseid osutavatele ettevõtjatele ning oli seega valikuline meede, uuris komisjon kõnealust meedet ja otsustas 2002. aastal, et ajavahemikus 1996–2001 oli nimetatud meede ühisturuga kokkusobiv; sel korral komisjon ei analüüsinud, kas 0,35% kriteerium võib samuti muuta kõnealuse meetme valikuliseks. 2004. aastal analüüsis komisjon uuesti arutusel olevat abimeedet, mille kohaldamisala oli vahepeal laiendatud ka teenuseid osutavatele ettevõtjatele, kuid otsustas sel korral, et kõnealune riigiabi on valikuline toodangu puhasväärtuse 0,35% kriteeriumi tõttu, kuna see soosis energiamahukaid ettevõtteid ega olnud seega ajavahemikus 2002–2003 ühisturuga kokkusobiv.
3. Põhikohtuasja aluseks olid mitme teenuseid osutava ettevõtja poolt ajavahemikus 1996–2001 tasutud energiamaksu tagastamise taotlused, kuna kõnealuses ajavahemikus ei teavitatud komisjoni nimetatud riigiabist selle esialgses vormis.
4. Eeltoodud asjaoludel küsib siseriiklik kohus sisuliselt, kas kõnealuse ajavahemiku jooksul oli EÜ artikli 88 lõike 3 alusel keelatud kohaldada õigusnormi, mille kohaselt elektrimaksu tagasimakseid võimaldati ainult kaupade tootjatele, vaatamata sellele, et komisjon on hiljem lugenud kõnealuse riigiabi nimetatud ajavahemikus ühisturuga kokkusobivaks, ning kui vastus sellele küsimusele on jaatav, siis kas EÜ artikli 88 lõige 3 kohustab elektrimaksu tagastamist lubama ka neile, kellele seda ei võimaldatud vaatamata asjaolule, et nende taotlus elektrimaksu tagasisaamiseks oli esitatud pärast komisjoni otsust ühisturuga kokkusobivuse kohta.
5. Seega on selgelt tõstatatud küsimus, kas komisjon võib kiita riigiabi heaks tagasiulatuvalt. Lisaks on asjakohane vaadelda siseriiklike kohtute osa riigiabi eeskirjade järgimise tagamisel, eelkõige seda, kas siseriiklik kohus võib tunnistada ebaseadusliku abi seaduslikuks, kohustades riiki seda andma mittevalikuliselt, ja millistel tingimustel ja milliste piirangutega ta võib seda teha. Lõpuks on siseriiklik kohus käesolevas Euroopa Kohtu menetluses tõstatanud küsimuse, kas komisjoni 2004. aasta otsus mõjutab mingil viisil komisjoni 2002. aasta otsust.
Riigiabi reguleerivad ühenduse õigusnormid
6. EÜ artikli 87 lõike 1(3) kohaselt, tingimusel et asutamislepingus ei ole sätestatud teisiti, „on igasugune liikmesriigi poolt või riigi ressurssidest ükskõik missugusel kujul antav abi, mis kahjustab või ähvardab kahjustada konkurentsi, soodustades teatud ettevõtjaid või teatud kaupade tootmist, ühisturuga kokkusobimatu niivõrd, kuivõrd see kahjustab liikmesriikidevahelist kaubandust.”
7. Teatud liiki riigiabi on EÜ artikli 87 lõike 2 kohaselt ühisturuga automaatselt kokkusobiv ja EÜ artikli 87 lõikes 3 on sätestatud riigiabi vormid, mida võib ühisturuga kokkusobivaks pidada. Viimaste hulgas on EÜ artikli 87 lõike 3 punktis c nimetatud „abi teatud majandustegevuse või teatud majanduspiirkondade arengu soodustamiseks, kui niisugune abi ei mõjuta ebasoovitavalt kaubandustingimusi määral, mis oleks vastuolus ühiste huvidega”.(4)
8. EÜ artikli 88 lõike 1 kohaselt kontrollib komisjon kogu liikmesriikides ettevõtetele antavat riigiabi. EÜ artikli 88 lõike 2 alusel võib komisjon pärast asjaomastelt isikutelt selgituste küsimist ning sõltuvalt oma seisukohast nõuda, et asjassepuutuv riik peab konkreetse abi lõpetama või seda muutma.
9. EÜ artikli 88 lõige 3 sätestab:
„Komisjoni informeeritakse kõikidest plaanidest abi määramise või muutmise kohta piisavalt aegsasti, et ta võiks avaldada oma arvamuse. Kui komisjon arvab, et mingi selline plaan ei sobi ühisturuga kokku artikli 87 järgi, algatab ta viivitamata lõikes 2 ettenähtud menetluse. Asjassepuutuv liikmesriik ei tohi rakendada kavatsetud meetmeid enne, kui nimetatud menetluse järgi on tehtud lõplik otsus.”
10. Nõukogu määrus (EÜ) nr 659/1999(5) kodifitseerib EÜ artikli 88 kohaldamise praktika. Määrus jõustus 16. aprillil 1999.
11. Kõnealuse määruse artiklid 2−9 käsitlevad riigiabist teatamise korda. Kui komisjonil on kahtlusi, kas abimeede sobib kokku ühisturuga, alustab ta ametlikku uurimismenetlust, mida reguleerivad artiklid 6 ja 7. Kui komisjon leiab, et abi ei sobi ühisturuga kokku, teeb ta „negatiivse otsuse”.
12. Määruse artiklid 10−15 käsitlevad ebaseaduslikku riigiabi, see tähendab käesolevas kontekstis EÜ artikli 88 lõikega 3 vastuolus oleva abi andmist. Määruse artikli 10 lõiked 1 ja 2 sätestavad, et kui komisjoni käsutuses on ükskõik millisest allikast saadud teave väidetava ebaseadusliku abi kohta, kontrollib ta seda teavet viivitamata. Vajaduse korral taotleb komisjon teavet kõnealuselt liikmesriigilt. Kui see on asjakohane, tuleb kontrollimise alusel artikli 13 lõikest 1 tulenevalt algatada ametlik uurimismenetlus, mida reguleerivad artiklid 6 ja 7.
13. Kui komisjon teeb ebaseadusliku abi korral negatiivse otsuse, nõuab ta, et kõnealune liikmesriik võtaks meetmed, et vastavalt artiklile 14 abi tagasi saada, välja arvatud juhul, kui see on vastuolus ühenduse õiguse üldpõhimõttega.
Siseriiklik menetlus ja vaidluse taust
14. 1. juunil 1996 kehtestati Austrias samal ajal i) elektri ja maagaasi tarnimise ja tarbimise maks ja ii) menetlus, mille kohaselt kõnealuseid teenuseid tarbivad ettevõtjad võivad taotleda tasutud maksude osalist tagastamist siis, kui need maksud kokku moodustavad rohkem kui 0,35% ettevõtte toodangu puhasväärtusest. Õigus taotleda maksu tagastamist oli siiski ainult ettevõtjatel, kelle peamine tegevusala on kaupade tootmine.(6) Viitan edaspidi kõnealusele meetmele kui „esialgsele meetmele”.
15. Austria ametiasutused ei lugenud esialgset meedet riigiabiks ning seetõttu ei teavitanud sellest komisjoni vastavalt EÜ artikli 88 lõikele 3.
16. 10. märtsil 1999 otsustas Austria Verfassungsgerichtshof (konstitutsioonikohus), kelle lahendada oli mitmele peamiselt teenuseid osutavale ettevõtjale energiamaksu tagastamisest keeldumise õiguspärasus, esitada Euroopa Kohtule kaks eelotsuse küsimust selle kohta, kas esialgne meede kujutas endast riigiabi.
17. 8. novembril 2001 tegi Euroopa Kohus kõnealuses asjas otsuse, milles sedastas sisuliselt, et energiamaksu tagastamine ei kujuta endast riigiabi, kui seda kohaldatakse kõikide ettevõtjate suhtes, kuid kõnealust meedet tuleb lugeda riigiabiks, kui seda kohaldatakse üksnes ettevõtjate suhtes, kelle põhitegevus on tõendatavalt kaupade tootmine.(7)
18. Nimetatud kohtuotsus oli aluseks mitmele edasisele arengule.
19. Esiteks tühistas Verfassungsgerichtshof 13. detsembril 2001 mitme ettevõtja, kaasa arvatud kahe käesoleva eelotsusetaotluse aluseks oleva põhikohtuasja hageja suhtes tehtud otsused, millega keelduti ajavahemikus 1996−2001 tasutud energiamaksu tagastamisest. Verfassungsgerichtshof leidis Euroopa Kohtu otsusele Adria-Wien tuginedes, et maksu tagastamine kaupu tootvatele ettevõtjatele on lubatud, kuid lubatud ei ole teistele ettevõtjatele maksu tagastamisest keelduda neid välistava sätte alusel, mis ainsana teavitamise kohustuse rikkumise tulemusena EÜ artikli 88 lõike 3 alusel keelatud meetmest tühistamisele kuulus.
20. Teiseks, vastuseks ametlikule järelepärimisele esitas Austria oma 15. jaanuari ja 1. märtsi 2002. aasta kirjades komisjonile üksikasjalikud andmed esialgse meetme kohta. Olles kõnealuse teabe läbi vaadanud, võttis komisjon 22. mail 2002 vastu otsuse (edaspidi „2002. aasta otsus”).(8) Komisjon märkis, et kõnealune meede oli selgelt valikuline ja kujutas endast seega riigiabi, kuna seda kohaldati üksnes kaupu tootvate ettevõtjate suhtes;(9) seetõttu jättis komisjon analüüsimata, kas nimetatud meede oli valikuline ka 0,35% kriteeriumi tõttu. Seejärel kontrollis komisjon kõnealuse abi olemust lähtudes 1994. aasta ühenduse suunistest keskkonnakaitsele antava riigiabi kohta(10) ning leidis, et esialgne meede oli kooskõlas nimetatud suuniste punktiga 3.4(11) selles osas, et uute keskkonnamaksude tasumisest võib anda ajutise vabastuse, kui see on vajalik konkurentsikahju tasakaalustamiseks, eelkõige rahvusvahelisel turul. Seetõttu leidis komisjon, avaldades „kahetsust”, et riigiabi anti EÜ artikli 88 lõike 3 vastaselt, et esialgne meede oli EÜ artikli 87 lõike 3 punktiga c kooskõlas. Kõnealune hinnang laienes sõnaselgelt ajavahemikule 1. juuni 1996 kuni 31. detsember 2001.
21. Kolmandaks muutsid Austria ametiasutused 8. oktoobril 2002, jõustumiskuupäevaga 1. jaanuaril 2002, esialgset meedet nii, et maksu tagastamise taotlemise õiguse piiramine kaupu tootvate ettevõtjatega kaotati (edaspidi „muudetud meede”).(12) Muudatusest teavitati komisjoni, kes 30. aprillil 2003 teatas Austriale uurimismenetluse algatamisest.
22. Käesoleva eelotsusetaotluse aluseks olnud põhikohtuasja kõik hagejad on ettevõtjad, kelle peamine tegevusala on teenuste osutamine.
23. Põhikohtuasja hagejatest kaks esimest, Transalpine Ölleitung in Österreich GmbH (edaspidi „TAL”) ja Planai-Hochwurzen-Bahnen GmbH (edaspidi „Planai”) olid Verfassungsgerichtshofis varem menetluses olnud kohtuasja osapooled. Kõnealune kohus tühistas oma 13. detsembri 2001. aasta otsusega nimetatud ettevõtjatele vastavalt ajavahemikus 1996–1998 ja 1996–1997 tasutud maksu tagastamata jätmise. Seejärel esitasid mainitud ettevõtjad asjaomastele maksuhalduritele uued nõuded maksu tagasisaamiseks, kuid need lükati 2002. aasta otsuse alusel tagasi. Maksuhaldurid leidsid sisuliselt, et kuna mainitud otsus muutis tagasiulatuvalt ja siduvalt Verfassungsgerichtshofi otsuse aluseks olnud õiguslikke asjaolusid, ei olnud kõnealune otsus enam selles osas asjakohane.
24. Kolmas hageja, Gerlitzen-Kanzelbahn-Touristik GmbH & Co. KG (edaspidi „Gerlitzen”), taotles septembris 2002 ajavahemikus 1999–2001 tasutud elektrimaksu tagastamist, kuid ka see taotlus lükati tagasi.
25. Planai ja Gerlitzen vaidlustasid kõnealused maksu tagastamata jätmised Verfassungsgerichtshofis, kes asus seisukohale, et asjas ei saa enam teha ilmsele õigusvastasusele tuginevat otsust, kuid hagejate taotlusel edastas asja Verwaltungsgerichtshofile.(13) TAL esitas kaebuse otse Verwaltungsgerichtshofile, kes esitas 12. augustil 2004 Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1. Kas EÜ artikli 88 lõikest 3 tulenev meetmete rakendamise keeld ei võimalda ka sellise siseriikliku õigusnormi kohaldamist, mis välistab energiamaksu tagastamise ettevõtjatele, kelle põhitegevus ei ole tõendatavalt materiaalsete kaupade tootmine, ning mis seega on kvalifitseeritav riigiabina EÜ artikli 87 tähenduses, isegi kui komisjoni sellest sättest enne selle jõustumist ei informeeritud, kuigi komisjon oli EÜ artikli 87 lõike 3 kohaselt tunnistanud minevikus teatava ajavahemikuga seotud abi ühisturuga kokkusobivaks ja kui tagasimaksetaotlus on esitatud sellel ajavahemikul makstud maksude kohta?
2. Kui vastus esimesele küsimusele on jaatav, siis kas niisugusel juhul nõuab meetmete rakendamise keeld maksude tagastamist ka siis, kui teenuseid osutavate ettevõtjate taotlused on esitatud pärast komisjoni otsuse tegemist seoses maksustatava ajavahemikuga enne seda kuupäeva?”
26. 9. märtsil 2004 oli komisjon aga vastu võtnud uue otsuse, mis käsitleb muudetud meetme ühisturuga kokkusobivust aastatel 2002 ja 2003 (edaspidi „2004. aasta otsus”).(14)
27. Komisjon leidis, et meede oli valikuline ning kujutas endast seega riigiabi, vaatamata asjaolule, et isegi kui see on teoreetiliselt kohaldatav kõigile ettevõtjatele, kelle toodangu puhasväärtus küündib 0,35% künniseni, oli see tegelikkuses suunatud suurtele energiatarbijatele, ning lisaks ei olnud kõnealune meede kooskõlas energiamaksu sisemise loogikaga.(15)
28. Komisjon kontrollis kõnealust abi lähtudes 2001. aasta ühenduse suunistest keskkonnakaitsele antava riigiabi kohta(16) eelkõige lähtudes selle punktidest 45, 46(17) ja 51−53(18), ning leidis, et nimetatud abi ei ole suuni stega kooskõlas. Puudusid tõendid selle kohta, et arutusel oleval maksul oleks tähelepanuväärselt positiivne mõju keskkonnakaitsele ning erandid oleksid olnud hädavajalikud olulise muutuse tõttu majandustingimustes, mis asetasid ettevõtte eriti keerulisse konkurentsiolukorda; Austria ei olnud maksu oluliselt tõstnud; maksutagastus ei olnud piiratud 50%-ga lisakuludest ning selle summa ei olnud vähenev; lõpuks puudusid andmed selle kohta, et ettevõtjad oleksid maksnud kõnealusest maksust olulist osa.(19)
29. Seega leidis komisjon, et muudetud meede ei sobi kokku ühisturuga ja kohustas Austriat seda tühistama.
30. Määruse nr 659/1999 artikli 14 lõike 1 alusel ei nõudnud komisjon siiski abi tagastamist, kuna see võib kahjustada abisaajate õiguspäraseid ootusi. Komisjon leidis eelkõige, et „on mõeldav, et […] kohtu sõnasõnaline vastus […] Adria-Wien’i otsuses võis viia selleni, et mõned abisaajad lähtusid heauskselt sellest, et liikmesriigi kohtus arutatavad probleemsed meetmed ei oleks enam valikulised ning ei kujutaks endast enam riigiabi, kui nende kohaldamisala laiendataks teistele sektoritele peale toodete valmistamise.”(20)
31. Oma kirjalikes ja suulistes märkustes on TAL, Planai, Austria ja komisjon käsitlenud mitte ainult eelotsuse küsimusi sellistena, nagu siseriiklik kohus need esitas (või nagu neid osapoolte arvamuse kohaselt oleks pidanud esitatama), vaid ka komisjoni muudetud meedet puudutava 2004. aasta otsuse tähendust.
Hinnang
32. Eeltoodud asjaoludest võib järeldada, et käesolevas asjas sõnaselgelt tõstatatud küsimused on teatud määral seotud teiste sisuliste küsimustega.
33. Mulle tundub, et on oluline meeles pidada peamist küsimust, millele Verwaltungsgerichtshofil tuleb vastata selle menetluses olevas asjas, nimelt kui suures ulatuses on Verwaltungsgerichtshofil ühenduse õiguse alusel õigus ja/või kohustus jätta kohaldamata siseriiklik õigusnorm, mille alusel on üksnes kaupade tootmisega tegelevatel ettevõtjatel maksu tagasisaamise õigus?
34. Teen ettepaneku vaadelda seda küsimust järk-järgult.
Olukord enne 2002. aasta otsust
35. Esimese sammuna tuleb vaadelda olukorda ajavahemikus alates esialgse meetme kehtestamisest kuni 2002. aasta otsuse vastuvõtmiseni.
36. Terve nimetatud ajavahemiku jooksul tehtud maksu tagasimaksete näol oli tegemist teatamata abiga
37. Järelikult oli Austria ametiasutustel EÜ artikli 88 lõike 3 alusel keelatud kõnealust abi anda.
38. Vaatamata sellele olid Austria ametiasutused nimetatud abi andnud veendumuses, et tegemist on üldise meetmega.
39. Pärast seda, kui Euroopa Kohus oli sedastanud otsuses Adria-Wien, et arutusel olev maksu tagastamine on valikuline meede ja kujutab endast seetõttu riigiabi, oleks Austria ametiasutused olnud kohustatud antud abi tagasi nõudma.
40. Seda nad aga ei teinud, kuid Austria kohtutes algatati menetlused enne, kui komisjon oli kontrollinud arutusel oleva abi kokkusobivust ühisturuga.
41. Nendel asjaoludel, nagu märkis Euroopa Kohus kohtuotsuses Adria-Wien,(21) tugineb siseriikliku kohtu sekkumine riigiabi järelevalve süsteemi asjaolul, et EÜ artikli 88 lõikes 3 sätestatud keeld kavandatud abi rakendamise kohta on vahetu õigusmõjuga. Siseriiklikud kohtud peavad tagama õigussubjektidele, et kohaldataks kõiki tagajärgi, mis vastava liikmesriigi õigusest lähtuvalt järgnevad kõnealuse õigusnormi rikkumisele, nii abimeetmete rakendamisaktide kehtivuse kui ka eelnimetatud sätte või võimalike ajutiste meetmete vastaselt antud rahalise toetuse tagasinõudmise osas.
42. Samuti on Euroopa Kohus hiljuti sedastanud kohtuotsuses Streekgewest Westelijk Noord-Brabant järgmist:(22)
„Siseriiklike ametiasutuste poolt abi rakendamise keelu võimaliku rikkumise korral kuulub õigustatud isikute õiguste kaitse siseriiklike kohtute pädevusse. Kui õigustatud isikud, kes võivad nimetatud alusele tugineda, osutavad sellisele rikkumisele ning see on siseriikliku kohtu poolt tuvastatud, peab viimane tegema kõik asjassepuutuvad järeldused siseriikliku õiguse alusel.”
43. Eeltoodud väited põhinevad selgel seisukohal, et EÜ artikli 88 lõike 3 viimane lause „tagab nimetatud artikliga kehtestatud kontrollimehhanismi toimimise, mis omakorda on vajalik ühisturu tõrgeteta toimimise tagamiseks”.(23)
44. Seega enne 2002. aasta otsuse vastuvõtmist olid Austria kohtud kohustatud kaitsma õigustatud isikute õigusi, tehes kõik asjakohased järeldused asjaolust, et esialgne meede kehtestati EÜ artikli 88 lõiget 3 rikkudes, ning võttes kõik siseriikliku õigusega lubatud meetmed.
45. Kuid käesolevas asjas on arutusel küsimus, kuidas nimetatud kohtud peaksid käituma praegu ja sellega seoses tuleb vaadelda komisjoni 2002. aasta otsuse ja 2004. aasta otsuse võimalikke mõjusid.
2002. aasta otsuse mõju
46. Seega on järgmine küsimus, kas komisjoni 2002. aasta otsus, mille kohaselt oli esialgne meede ajavahemikus 1. juuni 1996 kuni 31. detsember 2001 EÜ artikli 87 lõike 3 punkti c alusel ühisturuga kokkusobiv, mõjutas, nagu näivad arvavat Austria maksuhaldurid, õiguslikku olukorda, mis tulenes asjaolust, et meedet rakendati vastuolus EÜ artikli 88 lõikega 3.
47. Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikast lähtuvalt tuleb sellele küsimusele vastata eitavalt.
48. Kui komisjon saab teada riigiabist, millest ei ole talle teatatud, peab ta hindama selle kokkusobivust ühisturuga ning komisjon ei või lugeda riigiabi ühisturuga kokkusobimatuks üksnes põhjusel, et kohustus teatada riigiabist komisjonile oli täitmata.(24)
49. Kuid komisjoni poolt antud asjaoludel vastu võetaval otsusel „ei ole sellist toimet, mis tunnistaks tagasiulatuvalt kehtivaks need rakendusaktid, mis on tühised seetõttu, et need on vastu võetud EÜ artikli [88 lõike 3] viimases lauses sätestatud keeldu rikkudes, kuna vastasel juhul vähendataks kõnealuse keelu vahetut õigusmõju ning rikutaks nende üksikisikute huve, keda siseriiklikud kohtud peavad kaitsma. Igasugune muu tõlgendus viiks selleni, et soositaks seda, et asjaomane liikmesriik eirab EÜ artikli 88 lõike 3 viimast lauset, ja selle sätte kasulik mõju kaoks.”(25)
50. Tõepoolest, kui abikava puhul, olgu see ühisturuga kokkusobiv või mitte, ei too EÜ artikli 88 lõike 3 mittejärgimine kaasa rohkem ohte või sanktsioone kui selle sätte järgimine, väheneks märkimisväärselt liikmesriikide valmisolek teatada ja oodata otsust ühisturuga kokkusobivuse kohta, ning sellest tulenevalt ka komisjoni kontrolli ulatus.
51. Eeltoodud, asutamislepingus sätestatud riigiabi eeskirjade süsteemist lähtuvat selget järeldust ei lükka minu arvates ümber Esimese Astme Kohtu seisukoht kohtuotsuses RJB Mining(26), mille kohaselt komisjoni kohustus hinnata riigiabi andmist tagantjärele tähendab üheselt, et komisjonil on pädevus kiita tagasiulatuvalt heaks riigiabi, mis anti enne abi heakskiitmist. Seda väidet, mis viitas küll olukorrale, mida praegu reguleerib EÜ artikli 88 lõige 3, saab siiski tõlgendada üksnes näitlikustava viitena, kuna Esimese Astme Kohus käsitles nimetatud kohtuasjas küsimust, mis puudutas ESTÜ asutamislepingus sätestatud erinevaid eeskirju ja selle alusel vastuvõetud koodeksit abi andmise kohta söetootmise valdkonnas. Ma ei leia, et mainitud seisukoht kaalub üles Euroopa Kohtu poolt antud selge tõlgenduse, mis tagab EÜ artikli 88 lõikes 3 sätestatud keeluga kaasneva kasuliku mõju.
52. Võib siiski küsida, mis eesmärk on komisjoni kohustusel otsustada komisjonile teatamata abi ühisturuga kokkusobivuse üle, kui selle otsuse alusel ei ole võimalik heastada komisjoni teavitamata jätmisega kaasnenud õigusvastasust.
53. Esiteks, kui tegemist on jätkuva riigiabiga, kaasneb nimetatud otsuse sisust sõltumata selle täielik mõju tulevikus. Kui käesolevas asjas ei oleks Austria ametiasutused otsustanud meedet muuta alates 1. jaanuarist 2002, oleks komisjoni järeldused perioodi kohta kuni 31. detsember 2001 võinud tõenäoliselt kehtida ka järgneva perioodi kohta, mis on 2004. aasta otsust arvestades pisut irooniline oletus.
54. Teiseks, komisjoni hinnang teatud liiki riigiabi kohta, isegi kui kõnealust abi enam ei anta, aitab liikmesriikidel otsustada, kas edaspidi rakendatavad sama liiki meetmed on lubatud.
55. Kolmandaks, menetluslikud tagajärjed võivad sellegipoolest komisjoni otsuse tagajärjel muutuda ka otsusele eelnenud perioodi suhtes. Kui abi on antud EÜ artikli 88 lõiget 3 rikkudes, peavad siseriiklikud kohtud tegema sellest rikkumisest kohased järeldused, nagu eespool mainitud. Seda, millised need järeldused võiksid olla, käsitlen üksikasjalikumalt edaspidi.(27) Kõikvõimalikud järeldused on siiski piiratud juba makstud abi tagasinõudmisega, kui seda nõuab komisjon oma lõplikus otsuses.(28)
56. Seega ei ole põhjust arvata, et käesoleval juhul mõjutas komisjoni 2002. aasta otsus, mille kohaselt vaidlusalune abi on ühisturuga kokkusobiv ja ei kuulu seega tagasinõudmisele, Austria kohtute pädevust või kohustust teha kohased järeldused asjaolust, et enne otsuse vastuvõtmist rakendati esialgset meedet vastuolus EÜ artikli 88 lõikega 3.
2004. aasta otsuse mõju
57. Järgmine käesolevas menetluses tõstatatud küsimus on see, kas komisjoni 2004. aasta otsusel, mille kohaselt muudetud meede on ühisturuga kokkusobimatu, on negatiivne mõju komisjoni 2002. aasta otsuse – mille kohaselt esialgne meede on ühisturuga kokkusobiv – kehtivusele, kuna asjaolud, mis olid komisjoni teise otsuse aluseks, ei näi abikava kahe eri versiooni puhul oluliselt erinevat.
58. Leian, et nimetatud negatiivset mõju ei ole.
59. 2002. aasta otsus võeti vastu lähtudes 1994. aasta ühenduse suunistest keskkonnakaitsele antava riigiabi kohta, samas kui 2004. aasta otsus võeti vastu 2001. aasta suuniste alusel.(29) Viimased võeti vastu arvestades eelkõige järjest sagedamini ja järjest erinevama abi andmist energiasektorile, eelkõige maksuvähenduse ja maksuvabastusena.(30) Mainitud kahe suunise sisu erineb oluliselt. Näiteks sisaldab 1994. aasta suunise tegevusabi käsitlev jaotis kolme lõiku, mis võtavad enda alla vähem kui pool Euroopa Ühenduste Teataja leheküljest, samas kui vastav jaotis 2001. aasta suunises sisaldab punkte 42−67, mille kogupikkuseks on umbes kolm ja pool Euroopa Ühenduste Teataja lehekülge. 1994. aasta suunises praktiliselt puuduvad komisjoni poolt 2004. aasta suunises välja toodud vastuolu tuvastamise aluseks olnud kriteeriumid. Neil asjaoludel ei tundu mulle võimalik, et 2004. aasta otsuses esitatud hinnang seab kahtluse alla 2002. aasta otsuses sisalduva hinnangu.
60. Eeltoodu ei tähenda aga, et 2004. aasta otsuses tehtud järeldused ei ole ajavahemikus 1996–2001 kehtinud olukorra hindamisel asjassepuutuvad ning et need tuleks kõrvale jätta ka tegurite puhul, mis ei ole esialgses abikavas ja muudetud abikavas erinevad. Eelkõige leian, et järeldus, mille kohaselt oli meede valikuline toodangu puhasväärtuse 0,35% kriteeriumi tõttu, võib käesolevas asjas tähtsust omada.(31)
Asjakohased järeldused
61. Siseriiklike kohtute poolt tehtavad asjakohased järeldused ei ole põhimõtteliselt ühenduse õigusega ette kirjutatud, vaid sõltuvad siseriiklikus õiguses ettenähtud õiguskaitsevahenditest.(32)
62. Kohane toimimisviis võib sõltuda antava abi olemusest, näiteks abi, mida antakse subsiidiumina või maksuvabastusena. Osaliselt võib see ka sõltuda siseriiklikest menetlusnormidest ja konkreetsel juhul taotletavatest õiguskaitsevahenditest. Lisaks võib üht liiki õiguskaitsevahendi kohaldamine ühel juhul välistada teist liiki õiguskaitsevahendi kohaldamise järgnevates menetlustes, kui eesmärk on saavutada ühtne tulemus.
63. Võimaluse piires peaks igasuguse toimimisviisi eesmärk olema tühistada ebaseaduslik abi või vähemalt kõrvaldada selle mõju, tagada EÜ artikli 88 lõike 3 kasulik mõju ja kaitsta asjaomaste kolmandate isikute õigusi.
64. Seega oleks arutusel oleva valikulise maksu tagastamise puhul loogiliseks lahenduseks tühistada kogu maksuvabastuse aluseks olev meede või meetmete kogum, millega tõenäoliselt kaasneks juba antud abi tagastamine, ja seega abi tagasi saada.
65. Kõnealuses küsimuses ei nõustu ma komisjoni seisukohaga, et pärast 2002. aasta otsust ei kuulunud abi enam tagastamisele. See seisukoht ei ole kooskõlas EÜ artikli 88 lõike 3 kasulikku mõju käsitleva kohtupraktikaga, eelkõige kohtuotsusega Van Calster, nagu ma eespool selgitasin.(33)
66. Teine võimalus oleks kahjuhüvitise maksmine neile, kellele kehtivate eeskirjade alusel maksutagastust ei võimaldatud.
67. Käesolevas asjas ettenähtud õiguskaitsevahendiks on energiamaksu tagastamise valikulist kohaldamist sätestavate õigusnormide tühistamine, mis võimaldab teistel ettevõtjatel taotleda maksu tagastamist.
68. Sellise toimimisviisi aluseks on selgelt põhimõte, mida kinnitab ka kohtuotsus Adria‑Wien, et maksutagastus ei kujuta endast riigiabi, kui see on kohaldatav kõigile liikmesriigi territooriumil tegutsevatele ettevõtjatele. Austria kohtute eesmärk on valikulisuse tingimuse kaotamise ja maksutagastuse võimaldamisega kõikidele ettevõtjatele riigiabi tühistada.
69. Kõnealuse toimimisviisi kohta võib esitada kaks vastuväidet.
70. Esiteks näib, et Austria kohtud on ette näinud üksnes nende õigusnormide tühistamise, mille alusel maksutagastuse taotlemise õigus on piiratud tootmisega tegelevate ettevõtjatega, kuigi maksu tagastamist ko haldatakse valikuliselt ka teise, toodangu puhasväärtuse 0,35% kriteeriumi alusel.
71. Asjaolu, et kohtud pole ette näinud viimasena mainitud kriteeriumi tühistamist, võib tuleneda sellest, et neile ei ole esitatud vastavasisulist nõuet. Samuti võib siin põhjuseks olla see, et toodangu puhasväärtuse 0,35% kriteeriumit ei käsitlenud Euroopa Kohus kohtuotsuses Adria‑Wien ega komisjon oma 2002. aasta otsuses.
72. Siiski on tõenäoline, et esialgne meede oli valikuline ka kõnealuse kriteeriumi osas. Komisjoni poolt 2004. aasta otsuses esitatud põhjendused muudetud meetmes kehtiva toodangu puhasväärtuse 0,35% kriteeriumi valikulisuse kohta on veenvad ja miski nimetatud otsuses ega kohtuasja toimikus ei viita sellele, et esialgse meetme ja muudetud meetme vahel olevatest erinevustest lähtuvalt on üksnes muudetud meede nimetatud kriteeriumi alusel valikuline.
73. Seega, nagu märgib ka komisjon, oleks üksnes toodangu puhasväärtuse 0,35% kriteeriumile vastavatele teenuseid osutavatele ettevõtjatele (lisaks tootmisega tegelevatele ettevõtjatele) maksutagastuse andmine lihtsalt riigiabi saajate ringi laiendamine. See aga ei kaotaks kõnealuse abi mõju, kuna valikulisuse kriteerium jääks kehtima.
74. Seetõttu tuleb siseriiklikel kohtutel tagada, et mis tahes nende poolt lubatud tasakaalustavad meetmed peatavad EÜ artikli 88 lõiget 3 rikkudes(34) antud abi toime, mitte üksnes ei laienda piiratud abisaajate ringi.
75. Teiseks võib esitada üldisema vastuväite. Komisjon viitab Euroopa Kohtu otsusele Banks,(35) mille kohaselt maksuvabastusena antud abi tagasasisaamise võimatus ei või kaasa tuua teiste ettevõtjate kõnealusest maksust vabastamist tagasiulatuvalt: „Maksukohustuslased ei saa tugineda väitele, et teistele isikutele maksuvabastuse kohaldamine on riigiabi, kui nende eesmärk on ise vältida nimetatud maksu tasumist.” Komisjon viitab selle väite toetuseks ka kohtuotsustele EKW, Idéal Tourisme ja Sea-Land Service(36) ning teeb järelduse, et kõikidele ettevõtjatele maksuvabastuse saamise võimaldamine ei ole ühenduse õiguse alusel kohane lahendus.
76. Minu arvates võib mitmel põhjusel kahelda, kas põhimõte, mille kohaselt siseriiklikud kohtud on kohustatud tagama teatamata abi tagasisaamise sõltumata kõnealuse abi lubamisest tagantjärele, võib olla õigustuseks teiste ettevõtjate poolt sama abi saamise taotlemise võimaldamisele.
77. Esiteks, EÜ artikli 88 lõike 3 viimane lause sätestab sisuliselt negatiivse või standstill ‑kohustuse. Selle eesmärk on tagada, et abi ei anta enne, kui komisjon on kontrollinud selle kokkusobivust ühisturuga, mitte kohustada siseriiklikke ametiasutusi ja kohtuid kõrvaldama selliseid tegureid, mis nende arvates omistavad meetmele abi tunnused.
78. Teiseks, komisjonile antud pädevus ebaseadusliku abi (st teatamata abi) tuvastamise korral on määruse nr 659/1999 artikli 14 alusel piiratud saadud abi tagastamise nõudmisega. Seega on sellistel juhtudel võimalus kohustada liikmesriiki EÜ artikli 88 lõike 2 alusel abimeedet muutma määruses selgelt välistatud ja võib arvata, et see on vaikimisi välistatud juba EÜ artikli 88 ülesehitusest tulenevalt. Tunduks kummaline, kui siseriiklike kohtute pädevus, mis tuleneb EÜ artikli 88 lõike 3 põhimõtteliselt ennetavast kontekstist, ületaks komisjonile pärast sisulise hinnangu andmist tehtud otsuse tegemiseks antud pädevust.
79. Kolmandaks, EÜ artiklite 87 ja 88 eesmärk on takistada konkurentsimoonutusi liikmesriikidevahelises kaubanduses. Abisaajate ringi laiendamine kõikidele liikmesriikide ettevõtjatele ei kõrvalda kõnealuseid konkurentsimoonutusi, vaid hoopis laiendab nende ulatust.
80. Neljandaks, isegi kui abisaajate ringi laiendamine oleks põhjendatud, ei tundu kohtumenetlus selle saavutamiseks kõige kohasem. On väga võimalik, et kõik „laiendatud ringi kuuluvad abisaajad” ei taotle ega saa kohtumenetluse või haldusmenetluse kaudu hüvitist, ning et neid ei mõjuta kõnealuses küsimuses võetud meetmed. Nagu ma alljärgnevas arutluskäigus selgitan,(37) võib osutuda keeruliseks tuvastada, kellel on õigus esitada maksu tagasisaamise nõue. Kui aga selline abisaajate ringi laienemine ette nähakse, siis tundub seadusandlus kohasema valikuna kui kohtumenetlus.
81. Viiendaks, EÜ artikli 88 lõikest 3 tuleneva teatamis- ja standstill ‑kohustusega koosmõjus määruse nr 659/1999 artiklis 14 sätestatud tagasinõudmise kohustusega kaasneb oht, et abi tagastamise nõue annab abisaajatest ettevõtjatele stiimuli kinnitada, et neile antud abist on komisjoni teavitatud. Kui nende ainsaks kartuseks oleks, et nende päritoluliikmesriigi ettevõtjatel on samuti võimalik kõnealust abi saada, muutuks nii kõnealune stiimul kui ka abi andmise kontrollisüsteem nõrgemaks.
82. Kuuendaks, kuigi ülaltoodu põhjal võib tunduda teatamata riigiabi tagasinõudmine mõistlikuna isegi pärast otsust, mille kohaselt abi oma olemasoleval kujul on ühisturuga kokkusobiv, on siiski raske mõista, mis eesmärk on abisaajate ringi laiendamisel kas mainitud asjaoludel või kuni abi ühisturuga kokkusobivuse kohta otsuse tegemiseni.
83. Lõpuks – kuigi erinevast vaatenurgast – võib käesolevas asjas praktiliseks kaalutluseks olla asjaolu, et maksu tagastamise laiendamisel kõikidele Austrias tegutsevatele ettevõtjatele võivad olla energiamaksu süsteemile ja võib-olla isegi riiklikule maksusüsteemile olulised tagajärjed ning seda silmas pidades võiksid muud õiguskaitsevahendid olla kohasemad.
84. Kahtlemata võib esitada muid argumente selle vastu, et siseriiklike kohtute pädevuses on üksnes nõuda käesolevas asjas arutusel oleva abi tagastamist, kuid mitte võimaldada teistel ettevõtjatel taotleda maksu tagastamist.
85. Esiteks võib Euroopa Kohtu praktikast siseriiklike kohtute rolli kohta EÜ artikli 88 lõike 3 rikkumiste korral järeldada, et kohaldamisele kuuluvad siseriiklikus õiguses kehtestatud õiguskaitsevahendid; kuivõrd Euroopa Kohus on asunud seisukohale, et siseriiklikud kohtud peavad „tegema kõik asjakohased järeldused”, võib sellest tuletada, et kõnealused järeldused ei ole piiratud üht liiki meetmetega. Sellegipoolest peab meede olema asjakohane ning eeltoodud põhjendustest lähtuvalt ei näi maksu tagastamiseks õigustatud isikute ringi laiendamine olevat kohane õiguskaitsevahend EÜ artikli 88 lõike 3 tähenduses.
86. Teiseks, teatud asjaoludel, näiteks kui abi ei ole võimalik tagasi saada, võiks kohaseimaks meetmeks pidada abi andmise tulemusena kahju kannatanud konkurendile kahjuhüvitise maksmist ja majanduslikus mõttes võib tunduda keerulisena eristada kõnealust kahjuhüvitist maksu tagasisaamiseks õigustatud isikute ringi laiendamisest. Kuid majanduslikus mõttes on siin siiski erinevus, kuna kahjuhüvitisena makstav summa ei ole tõenäoliselt nii suur kui summa, mis jäi maksu mittetagastamise tulemusel saamata, lisaks on nimetatud kaks õiguskaitsevahendit ka õiguslikult ilmselgelt erinevad, kuna kahju hüvitamisel puudub seos EÜ artikli 88 lõike 3 vahetu õigusmõjuga.
87. Kolmandaks, käesolevas asjas võib tunduda, et kohtuotsus Adria-Wien kinnitab, ehkki vaikimisi, Verfassungsgerichtshofi poolt ette nähtud toimimisviisi, millest Euroopa Kohus oli igati teadlik. Igal juhul näisid sellise järelduse tegevat ja selle järgi käituvat nii põhikohtuasja hagejad (ja kahtlemata ka teised samas olukorras olevad isikud) kui ka Verfassungsgerichtshof ja Verwaltungsgerichtshof. Sellest on aga keeruline järeldusi teha, kuna käesolevas asjas arutusel olevat küsimust kohtuasjas Adria‑Wien isegi ei tõstatatud.
88. Seetõttu tunduvad teatamata abi saajate ringi kohtumenetluse kaudu laiendamise tühistamise poolt esitatud põhjendused mulle oluliselt mõjuvamad kui kõnealuse abisaajate ringi laiendamise poolt esitatud põhjendused. Viimati mainitud toimimisviis näib olevat vastuolus riigiabialaste ühenduse õigusnormidega, eelkõige nende põhieesmärgiga tagada, et abi ei anta enne, kui see on ühisturuga kokkusobivaks tunnistatud, ning et abi ei anta, kui sellega võivad kaasneda konkurentsimoonutused liikmesriikidevahelises kaubanduses.
89. Seega leian ülaltoodust lähtudes, et esialgse meetme kohaldamise aja suhtes on Austria kohtud kohustatud lubama vajaduse korral õiguskaitsevahendeid, mis tühistavad EÜ artikli 88 lõikega 3 vastuolus antud abi, või vähemalt kõrvaldavad selle mõju, ning et siseriiklike kohtute kohustusi ega nende poolt lubatavate õiguskaitsevahendite ulatust antud küsimuses ei mõjuta komisjoni 2002. aasta ega 2004. aasta otsus. Siiski ei kuulu lubatavate õiguskaitsevahendite hulka esialgse meetme kohaldamisalast välja arvatud ettevõtjatele maksu tagastamise taotlemise võimaldamine.
90. Juhul kui Euroopa Kohus sedastab, et mainitud õiguskaitsevahend on lubatav, tuleb seda võimaldada kõikidele asjaomastele ettevõtjatele, mitte üksnes toodangu puhasväärtuse 0,35% kriteeriumile vastavatele ettevõtjatele. Lisaks tuleks siseriiklikel kohtutel oma otsuse langetamisel arvesse võtta sellisest asjade käigust tulenevaid olulisi majanduslikke tagajärgi.
Maksutagastuse taotlemiseks õigustatud isikud
91. Veel jääb üle vaadelda, kellel osapooltest on õigus oma õiguste kaitseks menetlus algatada.
92. Austria valitsus ja komisjon väidavad, et põhikohtuasja hagejaid ja teisi nendega võrreldavaid hagejaid ei puuduta tootmisega tegelevatele ettevõtjatele antav maksutagastus ning et ühenduse õigusnorme ei ole rikutud. Teenuseid osutavate ettevõtjatena ei konkureerinud nad tootmisega tegelevate ettevõtjatega, kellele maksutagastust anti, samuti ei tulnud neil maksta tasu või teha makseid maksutagastuse rahastamiseks(38) ja nende poolt tasumisele kuuluv energiamaks ei ole vastuolus ühenduse õigusega.
93. Selles küsimuses reguleerib siseriiklik õigus isiku õigust olla menetlusosaline ja põhjendatud huvi menetluse algatamiseks, samas kui ühenduse õigus nõuab vaid seda, et liikmesriigi õigusaktid ei kahjustaks õigust tõhusale kohtulikule kaitsele.(39)
94. Isiku õigust olla menetlusosaline, eriti kui see põhineb konkurentsisuhetel, tuleb seega siseriiklikul kohtul vaadelda põhimõtteliselt igal üksikjuhul eraldi.
95. Siiski ei tundu mulle ilmsena Austria valitsuse ja komisjoni poolt esitatud väide, et maksutagastuse kohaldamisalast välja arvatud ettevõtjad ei konkureeri ettevõtjatega, kellele maksutagastust võimaldatakse.
96. Esialgse meetme alusel eristati tootmisega tegelevaid ettevõtjaid teenuste osutamisega tegelevatest ettevõtjatest selle järgi, et tootmisega tegeleva ettevõtja põhitegevus on tõendatavalt
kaupade tootmine. Seega võivad kaks ettevõtjat, kes toodavad samu kaupu ja osutavad samu teenuseid, otseselt konkureerida kõikides oma tegevusvaldkondades, kuid sõltuvalt nende põhitegevusest omada või mitte omada õigust saada maksutagastust. Muud, osalise konkurentsi juhud on sagedasemad ja konkurentsimoonutus võib tekkida isegi siis, kui õigus tagasimakseid saada ei põhine tegevusalal, milles ettevõtjad omavahel konkureerivad. Igal juhul võivad teatud tegevusaladel teenused asendada kaupu ja seega kaupadega konkureerida. On ka selge, et toodangu puhasväärtuse 0,35% kriteeriumi alusel abimeetme kohaldamisalast välja arvatud ettevõtjad konkureerivad tõenäoliselt teiste ettevõtjatega, keda ei ole kõnealuse meetme kohaldamisalast välja arvatud. Veel enam, selles ulatuses, milles abisaajad konkureerivad (ka osaliselt) abimeetme kohaldamisalast välja arvatud ettevõtjatega, konkureerivad viimased (ka osaliselt) teiste abimeetme kohaldamisalast välja arvatud ettevõtjatega ning sellise konkurentsi tulemusel tekib n‑ö doominoefekt, mis mõjutab kõiki ettevõtjaid.
97. Kui tuvastatakse, et EÜ artikli 88 lõikega 3 vastuolus antud abi tulemusena on üks ettevõtja teise ettevõtjaga võrreldes ebasoodsamas olukorras, mis juhtub alati, kui ühele ettevõtjale võimaldatakse maksu tagasimakseid ja teisele mitte, ning kui kõnealused ettevõtjad omavahel konkureerivad – olukord, mis eelmainitud doominoefekti tulemusena võib muutuda üldlevinuks –, siis tundub mulle, et esimesel ettevõtjal on õigus kasutada ühenduse õigusnormidest tulenevaid õigusi, mida siseriiklikud kohtud on kohustatud kaitsma.
98. Kui eeltoodud arutluskäigust järeldub, et kõik liikmesriigi territooriumil tegutsevad ettevõtjad võivad vaidlustada maksu tagasimaksmisest keeldumise, on see kooskõlas eespool toodud tingimusega, mille kohaselt kohtud ei pea maksu tagasisaamise taotlemise õiguse piiratud laiendamisega mitte pelgalt suurendama maksu tagasisaamiseks õigustatud isikute ringi, vaid pigem kõrvaldama abimeetme mõju.
99. Kuid kõnealuse järelduse asjassepuutuvus sõltub sellest, kas maksu tagasisaamiseks õigustatud isikute ringi piiramise aluseks olevate õigusnormide tühistamine on lubatav õiguskaitsevahend, ning minu eespool avaldatud seisukoht on, et see ei ole lubatav õiguskaitsevahend.
Ajalised piirangud
100. Verwaltungsgerichtshof soovib oma teise küsimusega teada, kas maksu tagasisaamise nõude esitamist esialgse abimeetme kohaldamisalast välja arvatud ettevõtja poolt tuleks käsitleda erinevalt sõltuvalt sellest, kas nõue esitati enne või pärast 2002. aasta otsuse vastuvõtmist.
101. Kõnealune küsimus tekib üksnes juhul, kui EÜ artikli 88 lõikest 3 tuleneb, et esialgse abimeetme kohaldamisalast välja arvatud ettevõtjatel on õigus maksu tagastamisele.
102. Olen juba selgitanud, et minu arvates ei ole 2002. aasta otsusel mõju siseriiklike kohtute pädevusele ega kohustustele ning seega ka mitte siseriiklikus kohtus menetluse algatanud üksikisiku olukorrale nõuete puhul, mis puudutavad perioodi, kui abist ei oldud teatatud või see ei olnud lõplikult heaks kiidetud ja Austria ametiasutustel oli seega keelatud kõnealust abi anda.
103. Kuid küsimus menetluse algatamise ajalistest piirangutest, sõltumata menetluse sisust, võib sellegipoolest tekkida, seda eelkõige põhjusel, et nüüdseks on energiamaksu ja maksu tagastamise meetme kehtestamisest möödunud peaaegu 10 aastat.
104. Võib märgata, et ebakindlus maksu tagastamise meetme ja sellest tulenevate õiguste suhtes hajus pisut pärast Eurooopa Kohtu otsust kohtuasjas Adria-Wien ja sellele järgnenud Verfassungsgerichtshofi otsuseid detsembris 2001, kuid kahtlused tekkisid uuesti pärast komisjoni 2002. aasta otsuse vastuvõtmist ja pärast seda, kui Austria maksuhaldurid olid teist korda maksu tagastamisest keeldunud.
105. Lisaks tuvastati toodangu puhasväärtuse 0,35% kriteeriumi – mille kohta võiks Euroopa Kohtu kohtuotsuse Adria-Wien põhjal arvata, et see tuleks tühistada(40) – valikuline olemus alles komisjoni 2004. aasta otsusega.
106. Seega ei ole paljude nõude esitajate ja võimalike nõude esitajate õigused kindlad, kuni Euroopa Kohus teeb käesolevas asjas otsuse ja Verwaltungsgerichtshof teeb otsuse põhikohtuasjas.
107. Eeltoodud asjaoludel on asjakohane arvata, et üks või enam eelmainitud juhtumitest võiks olla aluseks menetluse algatamise uue tähtaja kulgemiseks. Tõesti, TAL-i ja Planai esindaja poolt kohtuistungil öeldu põhjal näib, et pärast Verfassungsgerichtshofi 2001. aasta otsuseid pikendasid Austria ametiasutused maksu tagastamise taotluse esitamise tähtaega.
108. Kõnealune küsimus tuleb lahendada siseriiklikel kohtutel siseriikliku õiguse alusel. Kuid nad peavad silmas pidama, et siseriiklikud õigusnormid ei või ühenduse õiguskorraga antud õiguste kasutamist muuta praktiliselt võimatuks ega üleliia raskeks ega olla ebasoodsamad kui siseriikliku õiguse alusel esitatud võrreldavate nõuete puhul kohaldatavad normid.
Ettepanek
109. Esitatud põhjendustest lähtudes teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Verwaltungsgerichtshofi esitatud küsimustele järgmiselt:
Kui siseriiklik maksu tagastamise abimeede on valikuline selles mõttes, et maksu tagastatakse üksnes teatud ettevõtjatele ning seega kujutab endast EÜ artikli 87 alusel riigiabi ning juhul, kui vastuolus EÜ artikli 88 lõikega 3 ei teavitatud komisjoni kõnealusest abimeetmest enne selle kehtestamist, on siseriiklikud kohtud kohustatud kohaldama selliseid õiguskaitsevahendeid, mis tühistavad ebaseadusliku abi või vähemalt kõrvaldavad selle mõju, ning kaitsma asjaomaste kolmandate isikute õigusi.
Ei siseriiklike kohtute kohustusi kõnealuses küsimuses ega nende poolt kohaldatavate õiguskaitsevahendite ulatust ei mõjuta seda perioodi puutuvas osas, mil abimeedet rakendati vastuolus EÜ artikli 88 lõikega 3, rikkumisele järgnenud komisjoni otsus, mille kohaselt kõnealune abi on ühisturuga kokkusobiv.
Siiski ei kuulu lubatavate õiguskaitsevahendite hulka esialgse meetme kohaldamisalast välja arvatud ettevõtjatele maksu tagastamise taotlemise võimaldamine.
(1) .
(2)  –	8. novembri 2001. aasta otsus kohtuasjas C‑143/99: Adria-Wien Pipeline ja Wietersdorfer & Peggauer Zementwerke (EKL 2001, lk I‑8365).
(3)  –	EÜ artiklid 87 ja 88 olid enne Amsterdami lepingu jõustumist 1. mail 1999, seega suure osa käesoleva põhikohtuasja asjaolude toimumise ajast EÜ asutamislepingu artiklid 92 ja 93. Kasutan siiski läbivalt uut nummerdust. Kuigi artiklit 87 muudeti mõnevõrra enne, kui ta muudeti artikliks 92, ei ole mainitud kahe versiooni erinevused käesolevas asjas olulised.
(4)  –	Nagu EÜ asutamislepingu artikli 93 lõige 3, käsitles ka nimetatud säte muid riigiabi vorme, mis ei ole käesolevas asjas arutusel.
(5)  –	Nõukogu 22. märtsi 1999. aasta määrus, millega kehtestatakse üksikasjalikud eeskirjad EÜ asutamislepingu artikli 93 kohaldamiseks (EÜT L 83, lk 1; ELT eriväljaanne 08/01, lk 339).
(6)  –	Vt lähemalt eespool 2. joonealuses märkuses viidatud kohtuasi Adria-Wien, kohtuotsuse punktid 3−8 ja kohtujurist Mischo ettepaneku punktid 2−7.
(7)  –	Eespool 2. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Adria-Wien.
(8)  –	K(2002) 1890 lõplik riigiabi nr NN 165/2001 kohta – Austria.
(9)  –	Komisjoni poolt esitatud eeldus, et meede oli kohaldatav tootjatele majanduse põhisektorites põllumajanduses, metsanduses ja kalanduses, ei ole täielikult kooskõlas kohtuotsuses Adria‑Wien kasutatud mõistega „kaupade tootmine” (prantsuse keeles „fabrication de biens corporels” ja „Herstellung von körperlichen Gütern” Austria õigusaktides), kuid ei mõjuta asjaolu, et teenuseid osutavad ettevõtjad olid kõnealuse meetme kohaldamisalast välja arvatud.
(10)  –	EÜT 1994, C 72, lk 3.
(11)  –	Täpsemalt jaotis „Tegevusabi”.
(12)  –	Bundesgetsetz nr 158/2002, BGBl. I‑1643.
(13)  –	Siseriikliku menetluse kohta vt eespool 2. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Adria‑Wien, punkt 15.
(14)  –	Komisjoni 9. märtsi 2004. aasta otsus, mis käsitleb Austria rakendatud abikava maagaasi ning elektri energiamaksude tagastamiseks aastatel 2002 ja 2003 (teatavaks tehtud numbri K(2004) 325 all) (ELT 2005, L 190, lk 13).
(15)  –	Otsuse punktid 45−55, eelkõige punktid 46 ja 53.
(16)  –	EÜT 2001, C 37, lk 3; ELT eriväljaanne 08/02, lk 76.
(17)  –	Jaotis „[…] energiasäästu edendamiseks ettenähtud tegevusabi […]”.
(18)  –	Jaotis „Maksuvähenduse või maksuvabastuse vormis antava tegevusabi […]”.
(19)  –	Otsuse punktid 56−59, eelkõige punktid 57 ja 58.
(20)  –	Otsuse punkt 66.
(21)  –	Punktid 26 ja 27, milles viidatakse 21. novembri 1991. aasta otsusele kohtuasjas C‑354/90: Fédération Nationale du Commerce Extérieur des Produits Alimentaires and Syndicat National des Négociants et Transformateurs de Saumon („FNCE”) (EKL 1991, lk I‑5505, punkt 12).
(22)  –	13. jaanuari 2005. aasta otsus kohtuasjas C‑174/02 (EKL 2005, lk I‑85, punkt 17).
(23)  –	Kohtuotsus Adria-Wien, punkt 25.
(24)  –	Vt nt 14. veebruari 1990. aasta otsus kohtuasjas C‑301/87: Prantsusmaa vs . komisjon („Boussac”) (EKL 1990, lk I‑307, punktid 21–23, ja eespool 21. joonealuses märkuses viidatud otsus kohtuasjas FNCE, punktid 13 ja 14.
(25)  –	Kohtuotsus FNCE, punkt 16; 21. oktoobri 2003. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑261/01 ja C‑262/01: Van Calster jt ( EKL 2003, lk I‑12249, punkt 63).
(26)  –	9. septembri 1999. aasta otsus kohtuasjas T‑110/98: RJB Mining vs . komisjon (EKL 1999, lk II‑2585, punkt 78).
(27)  –	Edaspidi punkt 61 jj.
(28)  –	Loomulikult ilma, et see piiraks võimalike ajutiste meetmete võtmist, et takistada veel andmata riigiabi andmist, mis on käesolevas asjas arutusel olevast olukorrast erinev olukord.
(29)  –	2001. aasta suunised kehtisid 2002. aasta otsuse vastuvõtmise ajal, kuid suuniste punkti 82 alusel ei kuulunud selle sätted kohaldamisele enne suuniste avaldamist antud teatamata abi suhtes.
(30)  –	Vt eespool 16. joonealuses märkuses viiadtud 2001. aasta suuniste punkt 2.
(31)  –	Vt allpool punkt 69 jj.
(32)  –	Vt nt 11. detsembri 1973. aasta otsus kohtuasjas 120/73: Lorenz (EKL 1973, lk 1471, resolutiivosa punkt 4) (ja kolm järgmist Euroopa Kohtu poolt samal päeval tehtud otsust).
(33)  –	Punkt 46 jj.
(34)  –	Pidades silmas, et käesolev asi puudutab üksnes kuni 2001. aasta lõpuni antud abi, mitte 2004. aasta otsusega reguleeritud abi, millest on teatatud.
(35)  –	20. septembri 2001. aasta otsus kohtuasjas C‑390/98: Banks (EKL 2001, lk I‑6117, punkt 80).
(36)  –	9. märtsi 2000. aasta otsus kohtuasjas C‑437/97: EKW ja Wein & Co (EKL 2000, lk I‑1157, punktid 51–53), 13. juuli 2000. aasta otsus kohtuasjas C‑36/99: Idéal Tourisme (EKL 2000, lk I‑6049, punktid 26–29 (mõlemale otsusele on ka viidatud kohtuotsuses Banks) ja 13. juuni 2002. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑430/99 ja C‑431/99: Sea-Land Service ja Nedlloyd Lijnen (EKL 2002, lk I‑5235, punktid 45–48) (milles viidatakse kohtuotsusele Banks).
(37)  –	Vt punkt 91 jj.
(38)  –	Vt eespool 25. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Van Calster jt, punkt 54.
(39)  –	11. juuli 1991. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑87/90–C‑89/90: Verholen jt (EKL 1991, lk I‑3757, punkt 24); 11. septembri 2003. aasta otsus kohtuasjas C‑13/01: Safalero (EKL 2003, lk I‑8679, punkt 50) ja eespool 22. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Streekgewest, punkt 18.
(40)  –	Vt eespool punkt 30.