62021CJ0778_RES
Liidetud kohtuasjad C‑778/21 P ja C‑798/21 P
Euroopa KomisjonjaEuroopa Liidu Nõukogu
versus
Rahvarinne Saguia el-Hamra ja Rio de oro vabastamiseks (Polisario Rinne)
Euroopa Kohtu (suurkoda) 4. oktoobri 2024. aasta otsus
Apellatsioonkaebus – Välistegevus – Rahvusvahelised lepingud – Euroopa Liidu ja Maroko Kuningriigi vaheline säästva kalapüügi partnerlusleping – Otsus selle lepingu ja selle rakendamise protokolli sõlmimise kohta – Väited, mis puudutavad rahvusvahelise õiguse rikkumist, mis tuleneb selle lepingu kohaldamisest Lääne‑Sahara vetele – Tühistamishagi – Vastuvõetavus – Kohtumenetlusõigus- ja -teovõime – Õigus esitada hagi – Tingimus, mille kohaselt peab vaidlusalune meede hagejat teatud juhtudel otseselt ja isiklikult puudutama – Rahvusvaheliste lepingute suhtelise toime põhimõte – Enesemääramise põhimõte – Mitteautonoomsed territooriumid – ÜRO põhikirja artikkel 73 – Euroopa Liidu Nõukogu kaalutlusõigus – Rahvusvaheline tavaõigus – Liidu õiguse üldpõhimõtted – Mitteautonoomse territooriumi enesemääramisõigusega rahva kui rahvusvahelise lepingu suhtes kolmanda isiku nõusolek
Tühistamishagi – Füüsilised või juriidilised isikud – Neid otseselt ja isiklikult puudutavad aktid – Otsene puutumus – Isiklik puutumus – Kriteeriumid – Liidu ja Maroko vaheline säästva kalapüügi partnerlusleping – Otsus 2019/441 – Rahvusvahelise lepingu sisu enda arvessevõtt ning arvestamine õiguslike tagajärgedega kolmanda territooriumi suhtes – Mitteautonoomse territooriumi loodusvarade kasutamine – Enesemääramisõiguse kasutamine – Lääne‑Sahara rahva otsene puutumus – Tingimused
(ELTL artikli 263 neljas lõik; otsus 2019/441)
(vt punktid 112–121, 128, 136 ja 137)
Tühistamishagi – Füüsilised või juriidilised isikud – Neid otseselt puudutavad aktid – Otsene puutumus – Nõukogu määrus, mis käsitleb kalapüügivõimaluste jaotamist Euroopa Liidu ja Maroko Kuningriigi vahelise säästva kalapüügi partnerluslepingu ja selle rakendamise protokolli alusel – Akt, mis puudutab üksnes liidu ja tema liikmesriikide vahelisi suhteid – Rakendamine, mis on oma laadilt puhtautomaatne
(ELTL artikli 263 neljas lõik; nõukogu määrus 2019/440)
(vt punktid 123–125)
Tühistamishagi – Euroopa Kohtu pädevus – Institutsioonide aktid – Kontrollimine, kas liidu sõlmitud rahvusvaheline leping on kooskõlas aluslepingutega – Lubatavus – Teisele poolele rahvusvahelise lepingu heakskiitmisest teatamise akt – Pädevuse puudumine
(ELL artikli 19 lõike 3 punkt b; ELTL artikli 267 esimese lõigu punkt b; otsus 2019/441)
(vt punktid 126 ja 127)
Rahvusvahelised lepingud – Liidu lepingud – Lepingud, mida reguleerib rahvusvaheline õigus – Rahvusvaheliste lepingute õiguse Viini konventsiooni kohaldamine – Lepingud ja kolmandad riigid – Läbirääkimiste pidamine ja lepingu sõlmimine – Vabatahtliku nõusoleku põhimõte – Mitteautonoomse territooriumi rahvas ja selle territooriumi elanikkond – Mõiste „elanikkond“ – Territooriumi elanikud – Hõlmamine – Mõiste „rahvas“ – Poliitiline üksus ja enesemääramisõiguse omaniku staatus – Hõlmamine
(ELL artikli 21 lõige 2)
(vt punkt 158)
Rahvusvahelised lepingud – Liidu lepingud – Lepingud, mida reguleerib rahvusvaheline õigus – Rahvusvaheliste lepingute õiguse Viini konventsiooni kohaldamine – Lepingud ja kolmandad riigid – Läbirääkimiste pidamine ja lepingu sõlmimine – Vabatahtliku nõusoleku põhimõte – Mitteautonoomse territooriumi rahvas ja selle territooriumi elanikkond – Selle rahva nõusoleku saamise kohustus – Asjaomase elanikkonnaga konsulteerimine – Kohustuse rikkumine
(ELL artikli 21 lõige 2)
(vt punkt 159)
Rahvusvahelised lepingud – Liidu lepingud – Lepingud, mida reguleerib rahvusvaheline õigus – Rahvusvaheliste lepingute õiguse Viini konventsiooni kohaldamine – Lepingud ja kolmandad riigid – Läbirääkimiste pidamine ja lepingu sõlmimine – Põhimõtted – Lepingud, mis ei tohi olla kolmandatele isikutele ei kahjulikud ega kasulikud – Ulatus
(ELL artikli 21 lõige 1)
(vt punktid 160 ja 161)
Rahvusvahelised lepingud – Liidu lepingud – Nõukogu otsus Euroopa Liidu ja Maroko Kuningriigi vahelise säästva kalapüügi partnerluslepingu sõlmimise kohta – Lepingud, mida reguleerib rahvusvaheline õigus – Rahvusvaheliste lepingute õiguse Viini konventsiooni kohaldamine – Lepingud ja kolmandad riigid – Läbirääkimiste pidamine ja lepingu sõlmimine – Vabatahtliku nõusoleku põhimõte – Mitteautonoomse territooriumi rahvas ja selle territooriumi elanikkond – Elanikkonnaga konsulteerimine – Selle rahva nõusoleku saamise kohustus – Rikkumine – Mõju lepingu sõlmimise kehtivusele – Nõukogu kaalutlusõiguse olemasolu – Mõju puudumine
(ELL artikli 3 lõige 5 ja artikli 21 lõige 1; Euroopa Liidu ja Maroko vaheline säästva kalapüügi partnerlusleping; otsus 2019/441, põhjendused 11 ja 12)
(vt punktid 162–165 ja 173)
Rahvusvahelised lepingud – Liidu lepingud – Tõlgendamine – Liidu kohtu pädevus – Tingimused – Lepingud, mida reguleerib rahvusvaheline õigus – Rahvusvaheliste lepingute õiguse Viini konventsiooni kohaldamine – Lepingud ja kolmandad riigid – Vabatahtliku nõusoleku põhimõte – Rahva poolt oma enesemääramisõiguse teostamisele kehtivad nõuded ja selle mõju – Mitteautonoomne territoorium – Sõnaselge nõusoleku nõue – Õigusnormi rikkumine
(Euroopa Liidu ja Maroko vaheline säästva kalapüügi partnerlusleping; otsus 2019/441)
(vt punktid 170, 172, 174–177 ja 185)
Rahvusvahelised lepingud – Liidu lepingud – Tõlgendamine – Liidu kohtu pädevus – Tingimused – Lepingud, mida reguleerib rahvusvaheline õigus – Rahvusvaheliste lepingute õiguse Viini konventsiooni kohaldamine – Lepingud ja kolmandad riigid – Vabatahtliku nõusoleku põhimõte – Rahva poolt oma enesemääramisõiguse teostamisele kehtivad nõuded ja selle mõju – Mitteautonoomne territoorium – Vaikiv nõusolek – Tingimused – Nimetatud territooriumi loodusvarade kasutamisest tulenevad täpsed, konkreetsed ja olulised eelised – Täitmata tingimus – Nõusoleku puudumine
(ELTL artikli 21 lõige 1; Euroopa Liidu ja Maroko vaheline säästva kalapüügi partnerlusleping; otsus 2019/441)
(vt punktid 180–184, 186–189, 191, 192 ja 194)
Tühistamishagi – Liidu kohtu pädevus – Institutsioonide aktid – Nõue kontrollida liidu sõlmitud rahvusvahelise lepingu kooskõla rahvusvahelise õigusega – Lubatavus
(ELTL artikli 21 lõige 1; Euroopa Liidu ja Maroko vaheline säästva kalapüügi partnerlusleping; otsus 2019/441)
(vt punktid 204–208)
Apellatsioonkaebus – Põhjendamatuks tunnistatud apellatsioonkaebus – Edasikaevatud kohtuotsus, millega tühistati vaidlustatud otsus ja jäeti selle tagajärjed kehtima kuni Euroopa Kohtu otsuse kuulutamiseni – Nõue jätta vaidlustatud otsuse tagajärjed kehtima – Otsuse tegemise vajaduse äralangemine
(ELTL artikli 264 teine lõik; Euroopa Liidu ja Maroko vaheline säästva kalapüügi partnerlusleping ja selle rakendamise protokoll; otsus 2019/441)
(vt punktid 215–218)
Kokkuvõte
Euroopa Kohus jättis suurkojas kahe kohtuotsusega, millest ühes kohtuotsuses olid liidetud kohtuasjad C‑778/21 P ja C‑798/21 P ning teises kohtuasjad C‑79/21 P ja C‑799/21 P, rahuldamata Euroopa Komisjoni ja Euroopa Liidu Nõukogu apellatsioonkaebused Üldkohtu kahe otsuse peale, millega tühistati Rahvarinde Saguia el-Hamra ja Rio de oro vabastamiseks (Polisario Rinne) esitatud tühistamishagide alusel nõukogu otsused, millega kiideti heaks lepingute sõlmimine Euroopa Liidu ja Maroko Kuningriigi vahel.
Nõukogu kiitis otsusega 2019/217 (
1
) heaks ka Euroopa Liidu ja Maroko Kuningriigi vahelise sellise lepingu sõlmimise, millega muudeti Euroopa – Vahemere piirkonna lepingu, millega luuakse assotsiatsioon ühelt poolt Euroopa ühenduste ja nende liikmesriikide ning teiselt poolt Maroko Kuningriigi vahel (
2
), teatavaid protokolle. Nõukogu kiitis otsusega 2019/441 (
3
) samuti heaks Euroopa Liidu ja Maroko Kuningriigi vahelise kalapüügi partnerluslepingu ja selle rakendamise protokolli sõlmimise ning lepingu juurde kuuluva kirjavahetuse ning otsusega 2019/440 nimetatud lepingu ja selle rakendamise protokolli alusel kalapüügivõimaluste jaotamise (
4
). Need kaks otsust tehti pärast 21. detsembri 2016. aasta kohtuotsust nõukogu vs. Polisario Rinne (C‑104/16 P, EU:C:2016:973), milles Euroopa Kohus oli eelkõige täpsustanud, et Euroopa – Vahemere piirkonna leping laieneb ainult Maroko Kuningriigi territooriumile ning mitte Lääne‑Sahara mitteautonoomsele territooriumile, ning pärast 27. veebruari 2018. aasta kohtuotsust Western Sahara Campaign UK (C‑266/16, EU:C:2018:118), milles Euroopa Kohtu arutluskäik oli valdavalt analoogne osas, mis puudutab Maroko Kuningriigiga sõlmitud kalanduslepinguid, mis käsitlevad Lääne‑Saharaga külgnevaid vesi.
Otsusega 2019/217 heaks kiidetud lepinguga muudeti Euroopa – Vahemere piirkonna lepingu protokolle, mis puudutavad Marokost pärit põllumajandustoodete Euroopa Liitu importimise suhtes kohaldatavat korda ja mõiste „päritolustaatusega tooted“ määratlust, et laiendada Maroko tolli kontrolli all eksporditavatele Lääne‑Saharast pärit toodetele tariifseid soodustusi, mida lubati liitu eksporditavatele Maroko päritolu toodetele. Euroopa Ühenduse ja Maroko vahelist kalanduslepingut (
5
) muudeti omakorda, lisades selle lepingu kohaldamisalasse Lääne‑Sahara territooriumiga külgnevad veed.
Polisario Rinne palus 2019. aastal nende aktide peale esitatud hagiavaldustes kolmes kohtuasjas Polisario Rinne vs. nõukogu (T‑279/19, T‑344/19 ja T‑356/19) tühistada vaidlustatud otsused ja määrus.
Üldkohus tühistas esiteks kohtuasjas, milles tehti kohtuotsus Polisario Rinne vs. nõukogu (T‑279/19) (
6
), ja teiseks liidetud kohtuasjades, milles tehti kohtuotsus Polisario Rinne vs. nõukogu (T‑344/19 ja T‑356/19) (
7
), vaidlustatud otsused ja määrus põhjendusel, et Lääne‑Sahara rahva nõusoleku nõue ei olnud täidetud. Nõukogu ei võtnud nimelt vaidlustatud otsust tehes piisavalt arvesse kõiki asjakohaseid Lääne‑Sahara olukorda puudutavaid asjaolusid ning leidis ekslikult, et tal on kaalutlusruum otsustamaks, kas tuleb täita nõuet, et selle territooriumi rahvas peab vaidlusaluste lepingute suhtes kolmanda isikuna väljendama oma nõusolekut vaidlusaluste lepingute kohaldamiseks selle territooriumi suhtes vastavalt rahvusvaheliste lepingute suhtelise toime põhimõttele seoses enesemääramise põhimõttega.
Nii nõukogu kui ka komisjon esitasid nende kohtuotsuste peale Euroopa Kohtule apellatsioonkaebuse.
Euroopa Kohtu hinnang
Polisario Rinde Üldkohtule esitatud tühistamishagide vastuvõetavus
A. Polisario Rinde kohtumenetlusõigus- ja -teovõime
Euroopa Kohus meenutas esimesena, et iga füüsiline või juriidiline isik võib teatud tingimustel esitada hagi temale adresseeritud või teda otseselt ja isiklikult puudutava akti vastu ning halduse üldakti vastu, mis puudutab teda otseselt ega vaja rakendusmeetmeid. Euroopa Kohus on siiski juba tunnustanud üksuste kohtumenetlusõigus- ja -teovõimet liidu kohtutes, olenemata küsimusest, kas nad loetakse riigisiseses õiguses juriidiliseks isikuks.
Polisario Rinne on isehakanud vabastusliikumine, mis loodi selleks, et võidelda Lääne‑Sahara mitteautonoomse territooriumi sõltumatuse eest Maroko Kuningriigist ning suveräänse Sahara riigi loomise eest. Kuna selle liikumise eesmärk ongi just luua Lääne‑Sahara rahva enesemääramisõiguse alusel selle territooriumi jaoks riiklik õiguskord, ei saa temalt nõuda juriidilise isiku staatust vastavalt mõnele konkreetsele riigisisesele õiguskorrale, et oleks võimalik tunnustada tema kohtumenetlusõigus- ja -teovõimet liidu kohtus. Lisaks sellele on Polisario Rinne üks seaduslikest osalistest Lääne‑Sahara tuleviku kindlaksmääramise protsessis, mis toimub ÜRO Julgeolekunõukogu egiidi all, mille otsused on siduvad kõigile liikmesriikidele ja liidu institutsioonidele. Sellest järeldub, et Polisario Rindel, kellel on rahvusvahelisel tasandil ka kahepoolsed õigussuhted, on piisav õiguslik olemasolu, et tal saaks olla liidu kohtutes kohtumenetlusõigus- ja -teovõime (
8
). Järelikult leidis Euroopa Kohus, et Üldkohus võis järeldada ilma õigusnormi rikkumata, et Polisario Rindel on kohtumenetlusõigus- ja -teovõime liidu kohtutes ELTL artikli 263 neljanda lõigu tähenduses.
B. Polisario Rinde õigus esitada hagi
Teisena analüüsis Euroopa Kohus Polisario Rinde õigust esitada hagi. Selle küsimuse kohta, kas vaidlustatud otsused ja määrus puudutavad Polisario Rinnet otseselt, tuletas Euroopa Kohus kõigepealt meelde neid kahte tingimust, mis peavad selleks kumulatiivselt olema täidetud, nimelt esiteks, et vaidlustatud meede avaldab otsest mõju asjaomase isiku õiguslikule olukorrale, ja et teiseks ei jäta see meedet rakendama kohustatud adressaatidele mingit kaalutlusõigust.
Ta tõdes sellega seoses, et Polisario Rinne soovis Üldkohtule esitatud tühistamishagidega kaitsta Lääne‑Sahara rahva enesemääramisõigust (
9
) ning seega tuleb analüüsida – pidades silmas vaidlustatud aktide ja seega vaidlusaluste lepingute tagajärgi selle rahva õiguslikule olukorrale –, kas vaidlustatud aktid puudutavad Polisario Rinnet otseselt.
Ta tuletas meelde, et kuigi Polisario Rinnet ei ole ametlikult tunnustatud Lääne‑Sahara rahva ainuesindajana, on Polisario Rinne vastavalt ÜRO kõrgeimate organite resolutsioonidele privilegeeritud osaline protsessis, et määrata kindlaks Lääne‑Sahara tulevane staatus. Need erilised asjaolud võimaldavad järeldada, et Polisario Rinne võib liidu kohtus vaidlustada sellise liidu õigusakti õiguspärasuse, mis mõjutab otseselt selle rahva õiguslikku olukorda. Seoses sellega vastavad vaidlustatud aktid ja sellest tulenevalt ka vaidlusalused lepingud, arvestades nende mõju Lääne‑Sahara rahva enesemääramisõigusele, õiguslikule tingimusele, mille kohaselt füüsiline või juriidiline isik peab olema otseselt puudutatud otsusest, mille ta vaidlustab. Võttes arvesse ÜRO põhikirja artiklit 73 ja tõhusa kohtuliku kaitse põhimõtet, tuleb seda tingimust käesolevas asjas analüüsida, lähtudes Lääne‑Sahara rahva õiguslikust olukorrast, keda käesolevates kohtuasjades esindab Polisario Rinne.
Otsus rahvusvahelise lepingu sõlmimise kohta on nimelt liidu sisemises õiguskorras lõplik akt, mis väljendab liidu kavatsust olla lepinguga seotud. Euroopa Kohus, kes ei ole pädev tühistama rahvusvahelist lepingut, tuletas meelde, et see otsus kujutab endast vaidlustatavat akti. Seevastu ja vastupidi sellele, mida väitsid teatavad pooled, kujutab teisele lepingupoolele taolise lepingu heakskiitmisest teatamine endast rakendusmeedet, mida tuleb põhimõtteliselt pidada aktiks, mida ei saa vaidlustada.
Euroopa Kohus järeldas sellest, et vaidlusalused otsused puudutasid Polisario Rinnet otseselt ja et Üldkohus ei rikkunud selles osas õigusnorme.
Euroopa Kohus kinnitas ka osas, milles leiti, et vaidlusalune otsus puudutab Polisario Rinnet isiklikult, Üldkohtu lähenemisnurka, mille kohaselt – arvestades asjaolusid, mis viisid järeldusele, et vaidlustatud otsus puudutab teda otseselt – tuleb asuda seisukohale, et vaidlustatud otsused puudutavad teda isiklikult. Ta tõdes sellega seoses, et vaidlusalune otsus puudutab isiklikult Lääne‑Sahara rahvast, keda esindab Polisario Rinne, sest Lääne‑Sahara territooriumi sõnaselge lisamine vaidlusaluste lepingute, mis on liidule vaidlusaluste otsuste alusel siduvad, kohaldamisalasse muudab selle rahva õiguslikku olukorda seetõttu, et ta on enesemääramisõiguse kandja selle territooriumi suhtes, kusjuures see staatus eristab teda kõigist teistest isikutest või üksustest, sealhulgas kõigist teistest rahvusvahelise õiguse subjektidest.
Lääne‑Sahara rahva nõusolek vaidlusalusteks lepinguteks ja Üldkohtu kohtuliku kontrolli ulatus
Vaidlusaluste otsuste kohaselt kiitis liit kõnealused lepingud heaks pärast seda, kui komisjon võttis koostöös Euroopa välisteenistusega „kõik […] mõistlikud ja võimalikud meetmed asjaomase elanikkonna nõuetekohaseks kaasamiseks, et tagada selle nõusolek“. (
10
) Euroopa Kohus märkis sellegipoolest, et enamik Lääne‑Sahara praegusest elanikkonnast ei kuulu enesemääramisõigusega rahva, nimelt läänesaharalaste hulka, kellest suur osa on oma asukohast lahkunud. Ta lisas, et mõistete mitteautonoomse territooriumi „elanikkond“ ja mitteautonoomse territooriumi „rahvas“ vahel on vahe. Viimane tähendab nimelt poliitilist üksust, millel on enesemääramisõigus, samas kui mõiste „elanikkond“ tähendab territooriumi elanikke.
Euroopa Kohus meenutas seejärel, et üldisse rahvusvahelisse õigusse kuuluva rahvusvaheliste lepingute suhtelise toime põhimõtte kohaselt ei tohi need kahjustada kolmandaid isikuid ega tuua neile ka kasu. Lepingu rakendamine võib seda kolmandat isikut mõjutada, kui kõnealuse lepinguga hõlmatakse territoorium, mille suhtes nimetatud kolmas isik on suveräänne või mille suhtes tal on enesemääramisõigus. Liidu ja Maroko Kuningriigi vahelise rahvusvahelise lepingu rakendamine Lääne‑Sahara territooriumil peab seega saama Lääne‑Sahara rahva nõusoleku. (
11
) Kuna liidu tegevus rahvusvahelisel areenil peab toetama muu hulgas rahvusvahelise õiguse ranget järgimist ning ÜRO põhikirja põhimõtete austamist (
12
), rõhutas Euroopa Kohus, et asjaolu, et Lääne‑Sahara rahvas ei ole andnud nõusolekut nimetatud lepingutele, mille rakendamine laieneb Lääne‑Sahara territooriumile või sellega külgnevatele vetele, võib mõjutada selliste liidu õigusaktide kehtivust, mis käsitlevad nende lepingute sõlmimist.
Vajadus saada Lääne‑Sahara rahva nõusolek ja Polisario Rinde määratlemine üksusena, kelle ülesanne on seda väljendada
Euroopa Kohus märkis kõigepealt, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta leidis, et vaidlusaluste lepingute tagajärjel kehtestatakse Lääne‑Sahara rahvale kohustus, andes Maroko ametiasutustele teatava pädevuse, mille teostamine on ette nähtud Lääne‑Sahara territooriumil (
13
). Nimelt, kuigi vaidlusaluste lepingute rakendamine tähendab, et Maroko ametiasutuste Lääne‑Sahara territooriumil toime pandud tegudel on õiguslikud tagajärjed, mis muudavad selle territooriumi rahva õiguslikku olukorda, ei võimalda see siiski järeldada, et nimetatud leping loob sellele rahvale kui rahvusvahelise õiguse subjektile õiguslikke kohustusi. Selles suhtes ei tähenda vaidlusalused lepingud, et liit tunnustaks Maroko väidetavat suveräänsust Lääne-Sahara üle. Lisaks sellele ei ole Lääne‑Sahara rahvas näiteks Maroko ametiasutuste poolt Euroopa Liidu ja Maroko Kuningriigi vahelise säästva kalapüügi partnerluslepingu rakendamise raames antavate kalapüügilubade või muude haldusaktide adressaat, mistõttu ta oleks kohustatud neid tunnustama, ega ka liidu ja liikmesriikide ametiasutuste poolt nende suhtes võetavate meetmete adressaat. Euroopa Kohus leidis seega, et Üldkohus lähtus ekslikust eeldusest, kui ta järeldas, et Lääne‑Sahara rahva nõusolek vaidlusaluse lepinguga peab olema sõnaselge.
Euroopa Kohus märkis siiski, et rahvusvahelises tavaõiguses ei ole ette nähtud konkreetset vormi kolmanda isiku nõusoleku väljendamiseks seoses lepinguga, mis annab talle õiguse (
14
), ega välista, et taoline nõusolek antakse teatavas olukorras kaudselt. Seega võib mitteautonoomse territooriumi rahva nõustumist rahvusvahelise lepinguga, mille suhtes tal on kolmanda isiku staatus ja mille kohaldamine on ette nähtud tema enesemääramisõigusega territooriumil, eeldada, kui on täidetud kaks tingimust. Esiteks ei tohi kõnealune leping tekitada sellele rahvale kohustust. Teiseks peab selles lepingus olema eelkõige ette nähtud, et kõnealune rahvas saab ise selle territooriumi loodusvarade kasutamisest tuleneva täpse, konkreetse, olulise ja kontrollitava kasu, mis on proportsionaalne selle kasutamise ulatusega. Kõnealuses lepingus peab olema ette nähtud ka korrapärase läbivaatamise mehhanism, mis võimaldab kontrollida selle alusel asjaomasele rahvale võimaldatud kasu tegelikku realiseerumist. Neid tingimusi tuleb järgida selleks, et tagada taolise lepingu kooskõla mitteautonoomsete territooriumide rahvaste huvide ülimuslikkuse põhimõttega, mis tuleneb ÜRO põhikirja artiklist 73 ja rahvusvahelisest tavaõigusest.
Kuna need kaks tingimust on täidetud, tuleb asjaomase rahva nõusolek lugeda antuks. Seega ei saa asjaolu, et üks liikumine, mis väidab end olevat nimetatud rahva seaduslik esindaja, on sellele kokkuleppele vastu, iseenesest olla piisav, et seada kahtluse alla taolise nõusoleku olemasolu. Selle eelduse võib siiski ümber lükata sellega, et asjaomase rahva seaduslikud esindajad tõendavad, et kõnealuse lepinguga sellele rahvale antud sooduskord või siis korrapärase läbivaatamise mehhanism, mis peab selle lepinguga kaasnema, ei vasta nimetatud tingimustele.
Käsitletaval juhul tõdes Euroopa Kohus, et kuigi vaidlusalused lepingud muudavad küll Lääne‑Sahara rahva õiguslikku olukorda liidu õiguses seoses nende enesemääramisõigusega, ei tekita need sellele rahvale kui rahvusvahelise õiguse subjektile õiguslikke kohustusi. Seega on esimene kahest tingimusest täidetud.
Teise tingimuse kohta tõdes Euroopa Kohus, et vaidlusalustes lepingutes puudub ilmselgelt igasugune Lääne‑Sahara rahvale võimaldatav kasu, mis vastaks eelnimetatud tunnustele. Ta täpsustas veel, et kui kokkulepe peaks tulevikus tooma Lääne‑Sahara rahvale vastavalt nimetatud nõuetele kasu, siis ei takistaks võimalus, et see kokkulepe toob kasu ka selle territooriumi elanikkonnale üldiselt, selle rahva nõusoleku eelduse kindlakstegemist.
Võimalus tugineda rahvusvahelisele õigusele
Euroopa Kohus tuletas meelde, et liit on kohustatud oma pädevuse teostamisel järgima rahvusvahelist õigust ja ta on tühistamishagi raames seega pädev hindama, kas liidu sõlmitud rahvusvaheline leping on kooskõlas rahvusvahelise õiguse normidega. Need normid on aluslepingute kohaselt liidule siduvad ning Euroopa Kohtu kontroll sellise akti kehtivuse üle, millega liit sõlmis sellise rahvusvahelise lepingu, võib puudutada selle akti õiguspärasust kõnealuse rahvusvahelise lepingu enda sisu seisukohast (
15
). Seega võis Üldkohus põhjendatult asuda seisukohale, et vaidlusaluste otsuste kehtivuse kontrollimisel saab tugineda enesemääramise põhimõttele ja rahvusvaheliste lepingute suhtelise toime põhimõttele.
Järeldus
Kuna Euroopa Kohus ei nõustunud ühegi nõukogu ja komisjoni apellatsioonkaebuse põhjendamiseks esitatud väitega, lükkas ta need tervikuna tagasi.
Vaidlusaluste otsuste tagajärgede kehtima jätmine nõukogu ja komisjoni esitatud apellatsioonkaebuste rahuldamata jätmise korral
Liidetud kohtuasjades C‑778/21 P ja C‑798/21 P jäeti vaidlustatud kohtuotsusega vaidlusaluse otsuse tagajärjed kehtima kuni käesoleva kohtuotsuse kuulutamiseni. Kuna aga kõnealuse lepingu rakendamise protokoll kaotas kehtivuse 17. juulil 2023 ja kalandusleping ise ei anna liidu laevadele juurdepääsu asjaomasele „püügipiirkonnale“, leidis Euroopa Kohus, et komisjoni ja nõukogu teise võimalusena esitatud nõuetel jätta vaidlusaluse otsuse tagajärjed kehtima on ese ära langenud.
Liidetud kohtuasjades C‑779/21 P ja C‑799/21 P jõustus vaidlusaluse otsusega sõlmitud leping 19. juulil 2019. Kuna selle otsuse tühistamine, ilma et selle tagajärjed jäetaks piiratud ajavahemikuks kehtima, võib kaasa tuua tõsiseid negatiivseid tagajärgi liidu välistegevusele ja seada kahtluse alla nende rahvusvaheliste kohustuste õiguskindluse, millega liit on nõustunud ning mis on institutsioonidele ja liikmesriikidele siduvad, otsustas Euroopa Kohus jätta selle otsuse tagajärjed kehtima 12 kuuks alates kohtuotsuse kuulutamisest.
(
1
)	Nõukogu 28. jaanuari 2019. aasta otsus (EL) 2019/217 Euroopa Liidu ja Maroko Kuningriigi vahelise kirjavahetuse vormis lepingu (millega muudetakse Euroopa – Vahemere piirkonna lepingu (millega luuakse assotsiatsioon ühelt poolt Euroopa ühenduste ja nende liikmesriikide ning teiselt poolt Maroko Kuningriigi vahel) protokolle nr 1 ja nr 4) sõlmimise kohta (ELT 2019, L 34, lk 1).
(
2
)	Brüsselis 26. veebruaril 1996 allkirjastatud Euroopa – Vahemere piirkonna leping, millega luuakse assotsiatsioon ühelt poolt Euroopa ühenduste ja nende liikmesriikide ning teiselt poolt Maroko Kuningriigi vahel (EÜT 2000, L 70, lk 2).
(
3
)	Nõukogu 4. märtsi 2019. aasta otsus (EL) 2019/441 Euroopa Liidu ja Maroko Kuningriigi vahelise säästva kalapüügi partnerluslepingu, selle rakendamise protokolli ja lepingu juurde kuuluva kirjavahetuse sõlmimise kohta (ELT 2019, L 77, lk 4).
(
4
)	Nõukogu 29. novembri 2018. aasta määrus (EL) 2019/440, mis käsitleb kalapüügivõimaluste jaotamist Euroopa Liidu ja Maroko Kuningriigi vahelise säästva kalapüügi partnerluslepingu ja selle rakendamise protokolli alusel (ELT 2019, L 77, lk 1; edaspidi „vaidlustatud määrus“).
(
5
)	Euroopa Ühenduse ja Maroko Kuningriigi vaheline kalandusalane partnerlusleping (ELT 2006, L 141, lk 4).
(
6
)	29. septembri 2021. aasta kohtuotsus Polisario Rinne vs. nõukogu (T‑279/19, EU:T:2021:639).
(
7
)	29. septembri 2021. aasta kohtuotsus Polisario Rinne vs. nõukogu (T‑344/19 ja T‑356/19, EU:T:2021:640).
(
8
)	Euroopa Kohus täpsustas sellega seoses, et küsimus, kas see üksus saab Lääne‑Sahara rahva huve legitiimselt esindada, puudutab tema õigust esitada vaidlusaluse otsuse peale tühistamishagi, mitte aga tema kohtumenetlusõigus- ja -teovõimet liidu kohtus.
(
9
)	Vt 21. detsembri 2016. aasta kohtuotsus nõukogu vs. Polisario Rinne (C‑104/16 P, EU:C:2016:973, punktid 88, 91 ja 105).
(
10
)	Otsuse 2019/217 põhjendus 10 ja otsuse 2019/441 põhjendus 11.
(
11
)	Vt 21. detsembri 2016. aasta kohtuotsus nõukogu vs. Polisario Rinne (C‑104/16 P, EU:C:2016:973, punkt 106).
(
12
)	ELL artikli 3 lõige 5 ja artikli 21 lõige 1.
(
13
)	29. septembri 2021. aasta kohtuotsus Polisario Rinne vs. nõukogu (T‑279/19, EU:T:2021:639, punktid 322 ja 323) ning 29. septembri 2021. aasta kohtuotsus Polisario Rinne vs. nõukogu (T‑344/19 ja T‑356/19, EU:T:2021:640, punkt 318).
(
14
)	Vt alalise Rahvusvahelise Kohtu 7. juuni 1932. aasta otsus kohtuasjas „Zones Franches de la Haute-Savoie et du Pays de Gex“ (ICJ Reports 1927, seeriad A/B, nr 46, lk 148).
(
15
)	27. veebruari 2018. aasta kohtuotsus Western Sahara Campaign UK (C‑266/16, EU:C:2018:118, punktid 47–51).