Esialgne tõlge
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
MACIEJ SZPUNAR
esitatud 23. aprillil 2026(1)
Kohtuasi C‑164/25
T‑2 družba za ustvarjanje, razvoj in trženje elektronskih komunikacij in opreme d.o.o.
versus
TELEKOM SLOVENIJE, d.d.
(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Vrhovno sodišče Republike Slovenije (Sloveenia Vabariigi kõrgeim kohus))
Eelotsusetaotlus – Direktiiv 2014/61/EL kiire elektroonilise side võrkude kasutuselevõtukulude vähendamise meetmete kohta – Juurdepääs olemasolevale füüsilisele taristule – Kohustus tagada, et kummalgi poolel on õigus pöörduda pädeva riikliku vaidluste lahendamise organi poole – Nõue lõpetada menetlus riiklikus vaidluste lahendamise organis, kui nõue esitatakse kohtule – Tõhususe põhimõte – Õigus tõhusale õiguskaitsevahendile
I.      Sissejuhatus
1.        Direktiivi 2014/61/EL(2) eesmärk on lihtsustada ja stimuleerida kiire elektroonilise side võrkude kasutuselevõttu, ennekõike edendades olemasoleva füüsilise taristu ühist kasutamist.
2.        Selleks peavad liikmesriigid looma vaidluste kohtuvälise lahendamise süsteemi, mida vaidluse mõlemad pooled võivad kasutada juhul, kui füüsilisele taristule juurdepääsu andmisest keeldutakse või kui nad ei jõua kokkuleppele sellise juurdepääsu tingimustes.
3.        Mis juhtub, kui üks pool algatab kõigepealt riiklikus vaidluste lahendamise organis (edaspidi „VLO“) füüsilisele taristule juurdepääsu taotlemise menetluse, mille järel pöördub vastaspool kohtusse, paludes tuvastada, et sellist juurdepääsu ei tohiks anda?
4.        Käesolev eelotsusetaotlus tulenebki sellisest kontekstist. Esiteks soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas direktiiviga 2014/61 kehtestatakse kohustus pöörduda kõigepealt VLO poole (edaspidi „järjestikune süsteem“) või võivad pooled valida vaidluste lahendamise menetluse ja kohtumenetluse vahel (edaspidi „paralleelne süsteem“). Teiseks, kui paralleelne süsteem on kooskõlas kõnealuse direktiiviga, palub eelotsusetaotluse esitanud kohus juhiseid selle kohta, kuidas tõlgendada tõhususe põhimõtet ja Euroopa Liidu põhiõiguste harta (edaspidi „harta“) artiklit 47, arvestades riigisisese menetlusõiguse normi, millega nõutakse kohtuvälise menetluse lõpetamist, kui sama küsimusega pöördutakse hiljem kohtusse.
II.    Õiguslik raamistik
A.      Liidu õigus
5.        Direktiivi 2014/61 põhjendused 2, 9, 11, 13, 14, 19, 34 ja 39 on sõnastatud järgmiselt:
„2.      Liikmesriigid on tunnistanud kiirele lairibaühendusele ülemineku tähtsust ja heaks kiitnud […] kaugelepürgivad eesmärgid seoses lairibaühendusega […] tagada, et 2020. aastaks on kõigil eurooplastel juurdepääs palju kiiremale internetiühendusele kiirusega üle 30 Mbit/s ning et 50% või enamal liidu kodumajapidamistest on internetiühendus kiirusega üle 100 Mbit/s.
…
9.      Meetmed, mille eesmärk on tõhustada olemasolevate taristute kasutamist […] peaksid olulisel määral kaasa aitama kiire elektroonilise side võrkude hoogsa ja ulatusliku kasutuselevõtu tagamisele […].
[…]
11.      Käesoleva direktiiviga soovitakse kehtestada teatavad liiduüleselt kohaldatavad minimaalsed õigused ja kohustused […]. Tagada tuleks minimaalsed võrdsed tingimused, kuid see ei tohiks kooskõlas subsidiaarsuse põhimõttega piirata riiklikul ja kohalikul tasandil kehtestatud olemasolevaid parimaid tavasid ja meetmeid, mis hõlmavad üksikasjalikumaid sätteid ja tingimusi, ega ka kõnealuseid õigusi ja kohustusi täiendavaid lisameetmeid.
[…]
13.      Elektroonilise side võrkude operaatorite ja eelkõige uute turuletulijate jaoks võib olla palju tõhusam taaskasutada elektroonilise side võrkude kasutuselevõtmiseks olemasolevaid füüsilisi taristuid, sealhulgas neid, mis kuuluvad teistele kommunaalettevõtjatele […].
14.      Kiirete üldkasutatavate sidevõrkude kasutuselevõtu parandamiseks siseturul tuleks käesolevas direktiivis sätestada üldkasutatavate sidevõrkude pakkujate õigused saada juurdepääs füüsilisele taristule sõltumata selle asukohast õiglastel ja mõistlikel tingimustel […].
[…]
19.      Kui äriläbirääkimistel ei jõuta ... kokkuleppele, peaks mõlemal osapoolel olema võimalik pöörduda riikliku tasandi [VLO] poole, kes teeks osapooltele kohustusliku lahenduse, et vältida põhjendamatuid keeldumisi või ebaõiglaste tingimuste kehtestamist […].
[…]
34.      Kooskõlas subsidiaarsuse põhimõttega ei tohiks käesoleva direktiivi kohaldamine piirata liikmesriikide võimalust määrata sätestatud regulatiivsete ülesannete täitmine ametiasutustele, kes sobivad nende täitmiseks kõige paremini kooskõlas liikmesriigi volituste ja pädevuste jaotamise põhiseadusliku süsteemiga ning käesolevas direktiivis sätestatud nõuetega.
[…]
39.      Käesolevas direktiivis austatakse põhiõigusi ja järgitakse iseäranis [hartas] tunnustatud põhimõtteid, eelkõige […] õigust tõhusale õiguskaitsevahendile. […].“
6.        Selle direktiivi artikli 1 lõigetes 1–3 on sätestatud:
„1.      Käesoleva direktiivi eesmärk on lihtsustada ja stimuleerida kiire elektroonilise side võrkude kasutuselevõttu, edendades olemasoleva füüsilise taristu ühist kasutamist […].
2.      Käesolevas direktiivis kehtestatakse ehitustööde ja füüsilise taristuga seotud miinimumnõuded, et ühtlustada nendes valdkondades liikmesriikide õigus- ja haldusnormide teatud aspekte.
3.      Liikmesriigid võivad lõikes 1 osutatud eesmärgi parema saavutamise huvides säilitada või kehtestada kooskõlas liidu õigusega käesolevas direktiivis kehtestatud miinimumnõudeid ületavaid meetmeid.“
7.        Selle direktiivi artikli 3 lõigetes 2–5 on sätestatud:
„2.      Liikmesriigid tagavad, et üldkasutatavaid sidevõrke pakkuva või selleks õigust omava ettevõtja kirjaliku taotluse alusel on igal võrguoperaatoril kohustus rahuldada kõik mõistlikud taotlused juurdepääsu saamiseks tema füüsilisele taristule õiglastel ja mõistlikel tingimustel, sealhulgas õiglase hinna eest, eesmärgiga võtta kasutusele kiire elektroonilise side võrkude elemente […].
3.      Liikmesriigid nõuavad, et iga juurdepääsust keeldumise aluseks oleksid objektiivsed, läbipaistvad ja proportsionaalsed kriteeriumid […].
4.      Kui juurdepääsu andmisest keeldutakse või kahe kuu jooksul alates juurdepääsutaotluse kättesaamise kuupäevast ei jõuta kokkuleppele konkreetsetes tingimustes, sealhulgas hinnas, tagavad liikmesriigid, et kummalgi osapoolel on õigus pöörduda pädeva [VLO] poole.
5.      Liikmesriigid nõuavad, et lõikes 4 osutatud [VLO] teeks proportsionaalsuse põhimõtet täielikult arvesse võttes lõike 4 kohaselt algatatud vaidluse lahendamiseks siduva otsuse, määrates sealhulgas vajaduse korral kindlaks õiglased ja mõistlikud tingimused, sealhulgas hinnad.
Riiklik [VLO] teeb vaidluse lahendamiseks otsuse nii kiiresti kui võimalik ja igal juhul nelja kuu jooksul täieliku taotluse saamisest, välja arvatud erandjuhtudel, ilma et see piiraks ühegi osapoole õigust pöörduda kohtusse.“
8.        Sama direktiivi artikli 10 lõikes 6 on sätestatud, et „[k]äesolevas artiklis osutatud pädevate asutuste otsuste peale võib kooskõlas siseriikliku õigusega esitada kohtusse apellatsioonikaebuse“.
B.      Sloveenia õigus
9.        Direktiiv 2014/61 võeti Sloveenia õigusesse üle elektroonilise side seadusega (Zakon o elektronskih komunikacijah, edaspidi „ZEKom‑1“). Selle seaduse artikli 93 lõiked 3–5 ja 7, artikli 217 lõige 3, artikli 218 lõige 6 ja artikli 220a lõige 5 vastavad sisuliselt selle direktiivi artikli 3 lõigetele 2–5. Samuti vastab ZEKom‑1 artikli 192 lõige 1 sisuliselt direktiivi 2014/61 artikli 10 lõikele 6.
10.      Lisaks on ZEKom‑1 artikli 218 lõikes 4 sätestatud, et kui üks pooltest algatab Agencija za komunikacijska omrežja in storitve Republike Slovenije’s (Sloveenia Vabariigi kommunikatsioonivõrkude ja -teenuste amet, edaspidi „amet“) vaidluse lahendamise menetluse ajal pädevas kohtus sama esemega kohtumenetluse või võtab tagasi juba esitatud vaidluse lahendamise taotluse, lõpetatakse vaidluse lahendamise menetlus ametis.
III. Faktilised asjaolud, menetlus ja eelotsuse küsimused
11.      Telekom Slovenije (edaspidi „Telekom“) taotles 19. novembril 2020 juurdepääsu ettevõtjale T‑2 družba za ustvarjanje, razvoj in trženje elektronskih komunikacij in opreme d. o. o. (edaspidi „T‑2“) kuuluvale telekommunikatsioonivõrgu füüsilisele taristule, millest T‑2 keeldus 21. jaanuari 2021. aasta kirjaga.
12.      Telekom esitas 29. aprillil 2021 ametile vaidluse lahendamise taotluse, paludes viimasel anda T‑2-le korraldus anda juurdepääs oma taristule.
13.      T‑2 esitas 6. septembril 2021 Okrožno sodiščele v Ljubljanile (Ljubljana regionaalne kohus, Sloveenia) hagi, et tuvastataks Telekomil puuduv õigus pääseda juurde tema füüsilisele taristule.
14.      Telekom leidis, et asi ei kuulu selle kohtu alluvusse, väites, et kohtuasi on halduslikku laadi ega kuulu tsiviilkohtu pädevusse.
15.      Amet lõpetas 2. novembril 2021 tema menetluses oleva hagi menetluse põhjendusel, et asi on sisuliselt identne kohtuasjaga, mille T‑2 algatas Okrožno sodiščele v Ljubljanis (Ljubljana regionaalne kohus), ning et vaidluse lahendamine ametis ei piira kohtute pädevust.
16.      Telekom esitas selle otsuse peale kaebuse Upravno sodišče Republike Slovenijele (Sloveenia Vabariigi halduskohus).
17.      Kõnealune kohus jättis 12. septembri 2023. aasta kohtuotsusega kaebuse rahuldamata. Kohus leidis, et direktiivi 2014/61 artikli 3 lõike 5 teises lõigus sisalduv väljend „ilma et see piiraks ühegi osapoole õigust pöörduda kohtusse“ (edaspidi „sõltumatuse klausel“) välistab kohtusse pöördumise õiguse rikkumise.
18.      Okrožno sodiščele v Ljubljani (Ljubljana regionaalne kohus) lükkas 25. veebruari 2022. aasta kohtumäärusega Telekomi esitatud pädevuse puudumise vastuväite tagasi.(3) Nimetatud kohus leidis, et selles vaidluses tehtav otsus mõjutab kohustuste tekkimist poolte vahel ja kuulub seega tsiviilkohtute pädevusse.
19.      Telekom esitas selle kohtumääruse peale apellatsioonkaebuse Višje sodišče v Ljubljanile (Ljubljana apellatsioonikohus, Sloveenia).
20.      See kohus rahuldas 9. juuni 2022. aasta kohtumäärusega Telekomi kaebuse, nõustudes pädevuse puudumise vastuväitega. Višje sodišče v Ljubljani (Ljubljana apellatsioonikohus) leidis, et direktiivi 2014/61 teleoloogiline ja kontekstipõhine tõlgendamine annab tunnistust kavatsusest vähendada kiire elektroonilise side võrkude kasutuselevõtu kulusid, ja et võrkude pakkujate füüsilisele taristule juurdepääsu õiguse eesmärk on kiirendada selliste võrkude kasutuselevõttu ning et juurdepääsu kiirendamiseks loodi spetsiaalne riiklik vaidluste lahendamise organ koos tähtaegadega, mille jooksul see organ peab oma otsuse tegema. Niisuguses kontekstis oleks kitsas grammatiline tõlgendus, mis pooldab vaidluste kohtulikku lahendamist lahendi tegemiseks tähtaega määramata, vastuolus liidu seadusandja kavatsusega. Leides lisaks, et amet tegutseb füüsilisele taristule juurdepääsu käsitleva ettevõtjatevahelise vaidluse lahendamisel avaliku võimu kandjana, järeldas see kohus, et kõnealune kohtuasi on haldusasi, mis ei kuulu tsiviilkohtute pädevusse.
21.      T‑2 esitas selle kohtumääruse peale kassatsioonkaebuse eelotsusetaotluse esitanud kohtule, Vrhovno sodišče Republike Slovenijele (Sloveenia Vabariigi kõrgeim kohus). See kohus andis 14. septembril 2022 T‑2-le loa esitada kassatsioonkaebus.
22.      Eelotsusetaotluse esitanud kohus leiab, et sõltumatuse klauslit ei ole direktiivi 2014/61 artikli 3 lõike 5 teise lõigu kohaselt võimalik tõlgendada üksnes selle sõnastuse alusel. Lisaks leiab eelotsusetaotluse esitanud kohus nimetatud direktiivi eesmärke arvestades, et tõlgendusi võib olla mitu.
23.      Neil asjaoludel otsustas eelotsusetaotluse esitanud kohus menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.      Kas direktiivi 2014/61/EL – eelkõige selle direktiivi artikli 3 lõike 5 teise lõigu lauseosa „ilma et see piiraks ühegi osapoole õigust pöörduda kohtusse“ – tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus riigisisene õigusnorm, mille alusel on võrguoperaatoril õigus esitada taotlus olemasolevale füüsilisele taristule juurdepääsu saamist käsitleva vaidluse lahendamiseks kas [VLO-le] või (üld)kohtule?
2.      Kas direktiivi [2014/61/EL] artikli 3 lõike 5 teist lõiku tuleb võrdväärsuse ja tõhususe põhimõtet ning [harta] artiklit 47 arvesse võttes tõlgendada nii, et sellega on vastuolus riigisisene menetlusnorm, mille alusel lõpetatakse vaidluse lahendamise menetlus riiklikus [VLOs], kui üks pooltest algatab viidatud organis vaidluse lahendamise menetluse ajal [pädevas kohtus] sama esemega kohtuasja?“
24.      Kirjalikud seisukohad esitasid Telekom, T‑2, Itaalia ja Sloveenia valitsus ning Euroopa Komisjon. Samad pooled, välja arvatud Itaalia valitsus, võtsid osa kohtuistungist, mis toimus 29. jaanuaril 2026.
IV.    Õiguslik analüüs
A.      Esimene eelotsuse küsimus
1.      Sissejuhatavad märkused
25.      Esimene küsimus puudutab üldiselt direktiivi 2014/61 ja eelkõige selle artikli 3 lõike 5 teises lõigus sisalduvat sõltumatuse klauslit. Et anda eelotsusetaotluse esitanud kohtule kasulik vastus, pean vajalikuks tõlgendada ka kõnealuse õigusnormi lõiget 4.(4)
26.      Sellest tulenevalt soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus oma esimese küsimusega sisuliselt teada, kas direktiivi 2014/61 artikli 3 lõiget 4 ja artikli 3 lõike 5 teist lõiku tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus riigisisesed õigusnormid, mille kohaselt on võrguoperaatoril õigus esitada olemasolevale füüsilisele taristule juurdepääsu puudutava vaidluse lahendamise taotlus kas VLO-le või kohtule.
27.      Kõik huvitatud isikud peale Telekomi teevad ettepaneku vastata sellele küsimusele eitavalt.
28.      Telekom väidab seevastu sisuliselt, et ainus viis direktiivi 2014/61 eesmärkide saavutamiseks on anda VLO-le ainupädevus lahendada vaidlusi, mis puudutavad juurdepääsu olemasolevale füüsilisele taristule, koos võimalusega esitada VLO otsuse peale kaebus halduskohtusse.
29.      Selle küsimuse lahendamiseks kohaldan Euroopa Kohtu tavapärast tõlgendusmeetodit, võttes arvesse mitte ainult direktiivi 2014/61 artikli 3 lõike 4 ja artikli 3 lõike 5 teise lõigu sõnastust, vaid ka selle sätte konteksti ja selle õigusaktiga taotletavaid eesmärke, mille osa nimetatud säte on.(5)
2.      Direktiivi 2014/61 artikli 3 lõike 4 ja artikli 3 lõike 5 teise lõigu sõnastus
30.      Direktiivi 2014/61 artikli 3 lõike 4 kohaselt peab kummalgi poolel olema õigus pöörduda pädeva VLO poole vaidlusega, mis puudutab juurdepääsu olemasolevale füüsilisele taristule.
31.      Selle direktiivi artikli 3 lõikes 5 on sätestatud kriteeriumid ja põhimõtted, mida VLO peab oma ülesannete täitmisel järgima, lisades samas teises lõigus lauseosa „ilma et see piiraks ühegi osapoole õigust pöörduda kohtusse“.
32.      Minu hinnangul järeldub nende artikli 3 kahe lõigu koosmõjust, et pooled võivad valida, kas pöörduda VLO või kohtu poole.
33.      Sama tõlgendust kinnitab direktiivi 2014/61 artikli 3 lõike 4 ja artikli 3 lõike 5 teise lõigu sõnastuse võrdlus muude liidu õigusnormide sõnastusega, millega Euroopa Kohtu tõlgenduse kohaselt vastavalt lubatakse paralleelset süsteemi ning nõutakse järjestikust süsteemi.
34.      Esiteks olgu märgitud, et määrusega (EL) 2016/679(6) antakse mitu õiguskaitsevahendit isikule, kes väidab, et seda määrust on rikutud. Sellega seoses on nimetatud määruse artikli 77 lõikes 1 täpsustatud, et igal andmesubjektil on õigus esitada järelevalveasutusele kaebus „[i]lma et see piiraks muude halduslike või õiguslike kaitsevahendite kohaldamist“. Seejärel tuleb silmas pidada, et määruse artikli 78 lõike 1 kohaselt on igal füüsilisel või juriidilisel isikul õigus kasutada tõhusat õiguskaitsevahendit järelevalveasutuse õiguslikult siduva otsuse vastu, mis teda puudutab, „ilma et see piiraks muude halduslike kaitsevahendite või kohtuväliste heastamisvahendite kohaldamist“. Viimasena on sama määruse artikli 79 lõikega 1 tagatud iga andmesubjekti õigus tõhusale õiguskaitsevahendile, „ilma et see piiraks mis tahes kättesaadava haldusliku kaitsevahendi või kohtuvälise heastamisvahendi kohaldamist, sealhulgas õigust esitada järelevalveasutusele artikli 77 kohaselt kaebus“.(7)
35.      Euroopa Kohus on rõhutanud, et kõiki neid õiguskaitsevahendeid peab olema võimalik kasutada, ilma et need piiraksid teiste õiguskaitsevahendite kasutamist. Võttes arvesse ka määruse 2016/679 konteksti ja sellega taotletavaid eesmärke, leidis Euroopa Kohus seega, et eespool viidatud sätetes ei ole ette nähtud eelisjärjekorras pädevust või ainupädevust ega ühtegi eeskirja, mille kohaselt seal osutatud asutuse või kohtute hinnang selle määrusega antud õiguste rikkumisele oleks eelistatud.(8)
36.      Teiseks peab direktiivi 2001/14/EÜ(9) kohaselt raudteeinfrastruktuuri maksustamisskeem järgima muu hulgas raudtee-ettevõtjate võrdse kohtlemise põhimõtet.(10) Sellega seoses sätestatakse selle direktiivi artikli 30 lõikes 2, et „[k]ui taotleja leiab, et teda on ebaõiglaselt koheldud, diskrimineeritud või muul viisil kahjustatud, võib ta esitada reguleerivale organile apellatsiooni eelkõige raudteeinfrastruktuuri-ettevõtja või vajadusel raudtee-ettevõtja otsuste vastu […]“. Seejärel on nimetatud sätte lõikes 6 sätestatud, et „[l]iikmesriigid võtavad vajalikud meetmed tagamaks, et reguleeriva organi otsused on võimalik kohtus läbi vaadata“.
37.      Võttes arvesse ka direktiivi 2001/14 konteksti ja taotletavaid eesmärke, leidis Euroopa Kohus, et selle direktiivi artikliga 30 antakse reguleerivale organile ainupädevus lahendada vaidlusi, mis puudutavad raudteeinfrastruktuuri kasutamise maksustamisskeemi.(11)
38.      Minu hinnangul sarnaneb direktiivis 2014/61 kasutatud sõnastus – ja seega ka kavandatud süsteem – määruse 2016/679 sõnastusega ning erineb direktiivi 2001/14 sõnastusest. Sellest võib seega järeldada, et paralleelne süsteem ei ole direktiiviga 2014/61 vastuolus.
39.      Möönan siiski ka seda, et direktiivi 2014/61 artikli 3 lõike 5 teist lõiku võib tõlgendada erinevalt. Eelkõige eelneb sõltumatuse klauslile viide tähtajale, mille jooksul VLO peab vaidluse lahendama. Lisaks määratakse kõnealuse sätte esimeses lõigus kindlaks VLO vastu võetava otsuse ulatus. Seega võib sõltumatuse klauslit tõepoolest tõlgendada nii, et sellega peetakse silmas õigust esitada selle otsuse peale kaebus halduskohtule.
40.      Mõni huvitatud isik on siiski väitnud, et direktiivi 2014/61 artikli 10 lõikega 6 välistatakse niisugune tõlgendus just seetõttu, et õigus kaebuse esitamisele on sätestatud selles sättes. Seetõttu analüüsin direktiivi 2014/61 artikli 3 lõigete 4 ja 5 konteksti.
3.      Kontekst
a)      Direktiivi 2014/61 artikli 10 lõige 6
41.      Direktiivi 2014/61 artikli 10 lõikes 6 on sätestatud, et VLO otsuse „peale võib kooskõlas siseriikliku õigusega esitada kohtusse apellatsioonikaebuse“. Selle sõnastus erineb seega selle direktiivi artikli 3 lõike 5 teisest lõigust, milles on sätestatud „[õigus] pöörduda kohtusse“.
42.      Sellest nähtub, et viimati nimetatud sättega antakse võimalus pöörduda (tsiviil)kohtusse, samas kui esimesena nimetatud sättega tagatakse õigus esitada kaebus riikliku vaidluste lahendamise organi otsuse peale, mis on vastu võetud direktiivi 2014/61 artikli 3 lõigete 4 ja 5 alusel.
43.      On tõsi, et direktiivi 2014/61 artikli 10 lõikega 6 tagatakse õigus esitada kaebus riikliku VLO mis tahes otsuse peale, mis hõlmab seega muid otsuseid kui see, mis puudutab juurdepääsu olemasolevale füüsilisele taristule. Võimalus pöörduda VLO poole vaidlusega, mis puudutab muid selle direktiivi kohaldamisalasse kuuluvaid küsimusi, on ette nähtud nimetatud direktiivi artikli 4 lõikes 6, artikli 5 lõikes 4, artikli 6 lõikes 4 ja artikli 9 lõike 3 teises lõigus.
44.      Seega võib direktiivi 2014/61 artikli 3 lõike 5 teist lõiku ja artikli 10 lõiget 6 veel tõlgendada nii, et neil on erinev kohaldamisala, kuigi need kattuvad osaliselt: ühelt poolt puudutaks esimene sätetest ainult kaebusi VLO otsuse peale, mis käsitleb juurdepääsu olemasolevale füüsilisele taristule. Teisalt puudutaks viimane mis tahes kaebust mis tahes VLO otsuse peale.
45.      Iga käesoleva ettepaneku punktis 43 loetletud säte sisaldab siiski sõltumatuse klauslit, mis sarnaneb direktiivi 2014/61 artikli 3 lõike 5 teise lõigus kirjeldatuga.(12)
46.      Eeldades, et seadusandja ei võtnud vastu üleliigseid sätteid, kordan seega, et direktiivi 2014/61 artikli 3 lõike 5 teise lõiguga antakse võimalus vaidluse esitamiseks (tsiviil)kohtutele, samas kui kõnealuse direktiivi artikli 10 lõikega 6 tagatakse õigus esitada kaebus VLO otsuse peale, mis on vastu võetud kõnealuse direktiivi artikli 3 lõigete 4 ja 5 alusel.
b)      Muud telekommunikatsioonisektori õigusaktid
47.      Seda järeldust kinnitab esiteks määrus 2024/1309, millega tunnistati kehtetuks direktiiv 2014/61.(13) Tõepoolest, nagu eelotsusetaotluse esitanud kohus on rõhutanud, näivad selle määruse artikli 13 lõike 1 punkt a ja lõige 5 selgelt viitavat sellele, et paralleelne süsteem on liidu õigusega kooskõlas.
48.      Määruse 2024/1309 artikli 13 lõike 1 punktis a on sätestatud, et „[i]lma et see piiraks võimalust pöörduda kohtusse, on igal poolel õigus pöörduda [VLO] poole vaidlusküsimusega, mis võib tekkida[,] kui keeldutakse juurdepääsu andmisest olemasolevale taristule või kui konkreetsetes tingimustes, sealhulgas hinnas ei ole jõutud kokkuleppele“.
49.      Seega ei ole võimalus pöörduda kohtusse enam ette nähtud samas sättes, millega kehtestatakse VLO otsuste suhtes kohaldatavad nõuded.(14) Võimalikud kahtlused seoses sellega, kas sellist võimalust kohtusse pöörduda tuleb tõlgendada kui õigust esitada selle otsuse peale kaebus, näivad seega olevat kõrvaldatud.
50.      Lisaks on määruse 2024/1309 artikli 13 lõikes 5 sätestatud, et „[k]äesolev artikkel täiendab [harta] artikli 47 kohaseid õiguskaitsevahendeid ja -menetlusi ega piira nende kohaldamist.“
51.      Lisaks on sama määruse artikli 14 lõike 10 esimese lõigus sätestatud, et „[p]ädeva asutuse iga otsuse peale võib kooskõlas riigisisese õigusega esitada apellatsioonkaebuse täiesti sõltumatule apellatsiooniorganile, sealhulgas kohtuorganile“. Selle sätte teises lõikes on ette nähtud, et „[e]simese lõigu kohane apellatsioonkaebuse esitamise õigus ei piira asjaosaliste õigust esitada vaidlus lahendamiseks liikmesriigi pädevasse kohtusse“.
52.      Seetõttu ei ole minu hinnangul selline paralleelne süsteem, nagu on kõne all käesolevas kohtuasjas, vastuolus määrusega 2024/1309.
53.      Kindlasti ei ole määrus 2024/1309 käesolevale juhtumile ajaliselt kohaldatav. Samas ei viita mitte miski ettevalmistavates materjalides aga sellele, et kaaluti lähenemisviisi muutmist. Seega on mõistlik järeldada, et seadusandja soovis lihtsalt selgitada direktiivist 2014/61 tulenevat vaidluste lahendamise korda seoses juurdepääsuga olemasolevale füüsilisele taristule.
54.      Teiseks on direktiivi (EL) 2018/1972(15) artikli 26 lõikes 5 sätestatud, et ettevõtjatevaheliste vaidluste kohtuväline lahendamine „ei takista kumbagi poolt kohtule hagi esitamast“.
55.      Kolmandaks, direktiivi 2002/22/EÜ artikli 34 lõikes 1 on sätestatud, et(16) „[l]iikmesriigid tagavad, et [selle] direktiiviga reguleeritud küsimustega seotud tarbijaid hõlmavate lahendamata vaidlustega tegelemiseks on olemas läbipaistvad, lihtsad ja odavad kohtuvälised menetlused“. Selle sätte lõikes 4 on sätestatud, et „[k]äesoleva artikli sätted ei piira siseriiklike kohtumenetluste järgimist“.
56.      Euroopa Kohus on tõlgendanud selle direktiivi artiklit 34 nii, et sellega ei olda vastu järjestikusele süsteemile, kuid ei muudeta seda ka kohustuslikuks.(17)
57.      Seega ei ole direktiiviga 2014/61 hõlmatud valdkonnaga sarnases valdkonnas niisugune paralleelne süsteem, nagu on kõne all põhikohtuasjas, liidu õigusega vastuolus.
4.      Direktiivi 2014/61 eesmärgid
58.      Jääb veel hinnata, kas direktiivi 2014/61 vastuvõtmise eesmärgid kinnitavad seda tõlgendust.
59.      Nagu nähtub eelkõige direktiivi 2014/61 artikli 1 lõikest 1, arvestades selle põhjendusi 2, 9, 13 ja 14, on selle direktiivi eesmärk hõlbustada ja soodustada kiirete elektrooniliste sidevõrkude hoogsat kasutuselevõttu, eelkõige edendades olemasoleva füüsilise infrastruktuuri ühist kasutamist.
60.      Nagu Telekom ja eelotsusetaotluse esitanud kohus rõhutasid, tuleb tunnistada, et see eesmärk oleks paremini saavutatav, kui direktiiviga 2014/61 pandaks liikmesriikidele kohustus kehtestada järjestikune süsteem. Kohtuvälise menetluse eesmärk on tõepoolest lahendada vaidlusi kiiremini ja vähendada kulusid, hõlbustades seeläbi juurdepääsu füüsilisele taristule ning tagades seega kõnealuses direktiivis ette nähtud kiire võrgu väljaarendamine.(18)
61.      Siiski ei arva ma järgmistel põhjustel, et paralleelne süsteem on vastuolus direktiivi 2014/61 eesmärkidega.
62.      Esiteks on selles direktiivis vastavalt direktiivi 2014/61 artikli 1 lõigetele 2 ja 3, arvestades selle põhjendust 11, kehtestatud füüsilisele taristule juurdepääsu miinimumnõuded. Seega näib, et nimetatud direktiiviga tehtud ühtlustamine ei ole nii ulatuslik, et sellega nõutaks järjestikuse süsteemi kehtestamist kohtumenetluste kahjuks. Kuigi on tõsi, et liikmesriigid võivad niisuguse süsteemi kehtestada, ei pea nad seda tegema. Minu arvates piisab kõnealuse direktiivi eesmärkide täitmiseks sisuliselt kohtuväliste menetluste võimaldamisest, ilma et neid oleks vaja muuta kohustuslikuks.
63.      Sellega seoses tuleb rõhutada, et haldusasutuste ja kohtute toimimine ning tõhusus võivad liikmesriigiti erineda. Seega on mõistlik anda neile sellega seoses teatav kaalutlusruum. Kuigi mõni liikmesriik võib pidada asjakohaseks kehtestada kohtusüsteemi koormuse vähendamiseks järjestikune süsteem, ei pruugi teised seda teha.(19)
64.      Teiseks, nagu väitis Telekom, võivad vaidlused olemasolevale füüsilisele taristule juurdepääsu üle telekommunikatsiooni valdkonnas nõuda teatud eriteadmiste taset. Ma ei arva siiski, et liikmesriigi esimese astme kohus ei saaks täita sellist ülesannet, mis nõuab sisuliselt õiglaste ja mõistlike juurdepääsutingimuste kehtestamist (direktiivi 2014/61 artikli 3 lõike 5 esimene ja kolmas lõik). Igal juhul ei näi telekommunikatsiooni füüsilisele taristule juurdepääsu tasude kindlaksmääramine nõudvat reguleeriva asutuse tsentraliseeritud kontrolli, erinevalt raudteeinfrastruktuuri kasutamise tasudest, mida arutati kohtuasjas, milles tehti kohtuotsus CTL Logistics.(20)
65.      Seetõttu järeldan, et selline paralleelne süsteem, nagu on kõne all käesolevas kohtuasjas, on kooskõlas direktiivi 2014/61 eesmärkidega.
66.      Sellest tulenevalt teen ettepaneku vastata esimesele küsimusele, et direktiivi 2014/61 artikli 3 lõiget 4 ja artikli 3 lõike 5 teist lõiku tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus riigisisene õigusnorm, mille kohaselt on võrguoperaatoril õigus esitada taotlus olemasolevale füüsilisele taristule juurdepääsu vaidluse lahendamiseks kas VLO-le või üldkohtule.
B.      Teine eelotsuse küsimus
1.      Sissejuhatavad märkused
67.      Teine küsimus käsitleb direktiivi 2014/61 artikli 3 lõike 5 teist lõiku, mille tõlgendamisel tuleb lähtuda võrdväärsuse ja tõhususe põhimõttetest ning harta artiklist 47. Sellega seoses tundub vajalik teha kaks märkust.
68.      Esiteks, kuna eelotsusetaotluse esitanud kohus ei ole esitanud ühtegi tõendit, mis võimaldaks Euroopa Kohtul hinnata võrdväärsuse põhimõtte järgimist, on käesolevas asjas vaidluse all üksnes tõhususe põhimõte.
69.      Teiseks käsitleb eelotsusetaotluse esitanud kohus tõhususe põhimõtet ja harta artiklit 47 võrdväärsetena. See tõstatab küsimuse, kas nende kahe elemendi analüüs on vajalik või peab käesoleva kohtuasja hindamisel arvestama vaid ühte neist.(21)
70.      Eelotsusetaotluses esitatud põhjendusi arvestades näib mulle siiski, et esiteks soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas tõhususe põhimõttega on vastuolus riigisisene menetlusnorm, mille kohaselt lõpetatakse kohtuväline menetlus, kui üks pooltest pöördub hiljem sama asjaga kohtusse. Teisalt näib, et eelotsusetaotluse esitanud kohus kahtleb selles, kas niisugune menetlusnorm võib siiski olla vajalik tõhusa õiguskaitsevahendi õiguse seisukohast, eelkõige selleks, et vältida vastuolulisi otsuseid ja tagada õiguskindlus.
71.      Sisuliselt võib vähemalt eelotsusetaotluse esitanud kohtu seisukohast esineda ilmne vastuolu direktiivist 2014/61 tulenevate õiguste tõhususe tagamise ja tõhusa õiguskaitsevahendi õiguse tagamise vahel.(22) Seega tuleb kõnealust riigisisese menetlusõiguse normi analüüsida nii tõhususe põhimõtte kui ka tõhusa õiguskaitsevahendi õiguse seisukohast, et leida tasakaalustatud lahendus, millega välditakse ilmset vastuolu, millele eelotsusetaotluse esitanud kohus viitab.
72.      Seetõttu soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus oma teise küsimusega sisuliselt teada, kas direktiivi 2014/61 artikli 3 lõike 5 teist lõiku ja tõhususe põhimõtet tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus riigisisese menetlusõiguse norm, mille alusel lõpetatakse vaidluse lahendamise menetlus pädevas riiklikus VLO‑s, kui üks pooltest algatab viidatud organis vaidluse lahendamise menetluse ajal pädevas kohtus sama esemega kohtuasja. Kui vastus on jaatav, küsib kõnealune kohus, kas seda riigisisest menetlusnormi nõutakse siiski harta artikliga 47.
2.      Tõhususe põhimõte
73.      Alates kohtuotsusest Rewe-Zentralfinanz ja Rewe-Zentral(23) tuleneb Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikast, et teatud valdkonda reguleerivate ühenduse õigusnormide puudumisel tuleb iga liikmesriigi õiguskorras määrata pädevad kohtud ning kehtestada menetlusnormid nende kohtuasjade läbivaatamiseks, mille eesmärk on tagada isikute ELi õigusest tulenevate õiguste kaitse. Need kriteeriumid ei tohi olla ebasoodsamad kui samalaadsete riigisiseste kaebuste puhul (võrdväärsuse põhimõte) ega tohi muuta ühenduse õiguskorraga antud õiguste kasutamist praktikas võimatuks või ülemäära raskeks (tõhususe põhimõte).
74.      Seega eeldab tõhususe põhimõtte kohaldamine, et liidu menetlusnormides ei ole ette nähtud õiguskaitsevahendeid isikutele liidu õigusest tulenevate õiguste kaitse tagamiseks.
75.      Mis puudutab direktiivi 2014/61, siis minu analüüsist esimese küsimuse kohta nähtub, et i) liikmesriigid peavad kehtestama kohtuvälise menetluse füüsilisele taristule juurdepääsuga seotud vaidluste lahendamiseks (artikli 3 lõige 4), ii) kummalgi poolel peab olema õigus esitada VLO otsuse peale kaebus kohtule (artikli 10 lõige 6) ning iii) kummalgi poolel peab olema võimalus pöörduda vaidlusega kohtusse (artikli 3 lõike 5 teine lõik).
76.      Direktiiviga 2014/61 ei ole siiski kehtestatud eeskirju esimese ja kolmandana nimetatud õiguskaitsevahendite prioriteetsuse kohta. Sellest järeldub, et iga riigisisene menetlusnorm, millega määratakse selline prioriteetsus, kuulub menetlusautonoomia põhimõtte kohaldamisalasse, tingimusel et järgitakse võrdväärsuse ja tõhususe põhimõtteid.
77.      Sellega seoses on Euroopa Kohus järjepidevalt leidnud, et iga niisuguse juhtumi analüüsimisel, mille puhul kerkib küsimus, kas mõni riigisisene menetlusnorm muudab ELi õiguse kohaldamise võimatuks või ülemäära raskeks, tuleb arvestada selle normi rolli menetluses tervikuna, menetluse kulgu ja eripära liikmesriigi eri ametiasutustes. Seda silmas pidades tuleb vajaduse korral arvesse võtta liikmesriigi õigussüsteemi aluseks olevaid põhimõtteid, nagu kaitseõiguse tagamine, õiguskindluse põhimõte ja menetluse nõuetekohane läbiviimine.(24)
78.      Käesoleva juhtumi asjaoludel tuleb meenutada, et direktiivi 2014/61 põhjenduse 9 kohaselt peaksid meetmed, mille eesmärk on tõhustada olemasoleva taristu kasutamist, aitama olulisel määral kaasa kiire elektroonilise side võrkude hoogsa ja ulatusliku kasutuselevõtu tagamisele, mis on selle direktiivi eesmärk.
79.      Seega on igal võrguoperaatoril õigus pääseda juurde teise operaatori füüsilisele taristule, tingimusel et on täidetud direktiivi 2014/61 artikli 3 lõikes 2 sätestatud tingimused ning et vastavalt kõnealuse sätte lõikele 3 ei esita taristuoperaatori juurdepääsu keelamiseks objektiivseid, läbipaistvaid ja proportsionaalseid põhjendusi.
80.      Füüsilisele taristule juurdepääsuga seotud vaidluste lahendamise menetluse kehtestamine, mille kohaselt peab VLO põhimõtteliselt tegema otsuse nii kiiresti kui võimalik ja igal juhul nelja kuu jooksul,(25) hõlbustab selgelt juurdepääsu olemasolevale füüsilisele taristule, edendades nii direktiivi 2014/61 eesmärki.
81.      Käesolevas asjas kasutas Telekom seda menetlust, et taotleda juurdepääsu T‑2 füüsilisele taristule. T‑2 pöördus seejärel kohtusse, paludes tuvastada, et Telekomil ei ole tema füüsilisele taristule juurdepääsu õigust. Liikmesriigi õiguse kohaselt tuleb sellistel asjaoludel VLOs algatatud menetlus automaatselt lõpetada.
82.      Minu arvates muudab see direktiivi 2014/61 artikli 3 lõikes 2 (arvestades põhjendust 9) tagatud Telekomi õiguse õigeaegsele juurdepääsule T‑2 füüsilisele taristule ülemäära raskeks või praktiliselt võimatuks. Lisaks kahjustab see direktiivi 2014/61 artikli 3 lõikes 4 ette nähtud vaidluste lahendamise kohtuvälise menetluse täielikku tõhusust (effet utile).(26)
83.      VLO poole pöördumise võimaluse ja järelikult ka füüsilisele taristule juurdepääsu käsitleva vaidluse kiire lahendamise võimaluse eesmärk on tagada juurdepääsuõiguse täitmine. Olukorras, kus operaator on de facto otsustanud pöörduda VLO, mitte tsiviilkohtu poole, on esimese menetluse automaatne lõpetamine, kui vastaspool on sama asjaga kohtu poole pöördunud, vastuolus tõhususe põhimõtte ja direktiivi 2014/61 artikli 3 lõike 4 täieliku tõhususega.
84.      Käesoleval juhul ilmneb kohtutoimikust, et VLOs ja tsiviilkohtus toimuvate menetluste ese on sama. Lisaks ei ole ükski huvitatud pool seda eeldust vaidlustanud. Tegelikult võib hagi, millega taotletakse otsust, et võrguoperaatorile ei anta juurdepääsu füüsilisele taristule, pidada isegi lihtsalt kaitseks esimese, VLO menetluses oleva asja vastu, mis on esitatud kohtusse sõltumatu menetluse vormis.(27) Igal juhul peab eelotsusetaotluse esitanud kohus veenduma, et mõlemal menetluses oleval asjal on täpselt sama ese ja et puuduvad täiendavad alused, mis õigustaksid hilisemat kohtusse pöördumist.(28)
3.      Õigus tõhusale õiguskaitsevahendile
85.      Olen käesoleva ettepaneku punktis 76 märkinud, et direktiiviga 2014/61 ei kehtestata eeskirju vaidluste lahendamise menetluste ja sama esemega kohtumenetluste prioriteetsuse kohta.
86.      Seega on eeskirjade kehtestamine, millega määratakse kindlaks selle sättega ette nähtud õiguskaitsevahendite kasutamise praktiline kord, põhimõtteliselt liikmesriikide ülesanne, kes otsustavad rakendada direktiivi 2014/61 artiklit 3 paralleelse süsteemi kehtestamise teel.
87.      Käesoleval juhul on liikmesriigi seadusandja sellised õigusnormid vastu võtnud. Nagu nähtub minu analüüsist eelmises jaos, võivad need eeskirjad siiski muuta direktiivi 2014/61 alusel olemasolevale füüsilisele taristule juurdepääsu soovivatele võrguoperaatoritele antud õiguste kasutamise ülemäära raskeks või praktiliselt võimatuks. Neil asjaoludel on põhimõtteliselt liikmesriigi ametiasutuste, sealhulgas kohtute ja pädevate vaidluste lahendamise organite ülesanne tagada, et direktiivist 2014/61 tulenevad õigused oleksid tõhusalt kaitstud, jättes kohaldamata riigisisese õigusnormi, mis kohustab VLO menetluse lõpetama.
88.      Sellest kohaldamata jätmisest ja seega vajadusest tagada direktiivi 2014/61 täielik tõhusus võib siiski tuleneda probleem: prioriteetsuse määramise eeskirjade puudumise korral tekitab kahe täpselt sama esemega menetluse paralleelne läbiviimine vastuoluliste otsuste riski, mis tekitaks õigusliku ebakindluse olukorra. Seda võib pidada harta artikliga 47 tagatud tõhusa õiguskaitsevahendi õiguse piiranguks.(29)
89.      Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt ei ole põhiõigused siiski absoluutsed eesõigused, vaid neile võib seada piiranguid. Harta artikli 47 tähenduses õigust tõhusale õiguskaitsevahendile kohtus võib harta artikli 52 lõike 1 kohaselt piirata ainult seadusega ja arvestades nimetatud õiguse olemust ning kui see on proportsionaalsuse põhimõtte kohaselt vajalik ja vastab tegelikult Euroopa Liidu tunnustatud üldist huvi pakkuvatele eesmärkidele või teiste isikute õiguste ja vabaduste kaitsmise vajadusele.(30)
90.      Käesoleval juhul kujutab esiteks direktiivi 2014/61 artikli 3 lõikega 2 tagatud olemasoleva füüsilise taristu kasutamise õiguse tõhususe tagamine, eelkõige võimaldades operaatoril saavutada sellise juurdepääsuga seotud vaidluse kiire lahendamine, mis on tagatud selle direktiivi artikli 3 lõikega 4, endast tingimata liidu tunnustatud üldist huvi pakkuvat eesmärki.
91.      Teiseks tundub, et selle eesmärgi saavutamiseks on vaja paralleelselt läbi viia kaks menetlust. Võib väita, et sellise põhimõtte kehtestamine, mille kohaselt on eelisõigus esimesena asja arutanud organil (käesoleval juhul VLO‑l), tagaks nii füüsilise taristu juurdepääsuõiguse tõhususe kui ka vastuoluliste otsuste riski vähendamise.(31) Ent see piiraks teise poole õigust tõhusale õiguskaitsevahendile, kuna see tähendaks kohtumenetluse peatamist või lõpetamist. Lisaks, kuna direktiivis 2014/61 ei kehtestata prioriteetsuse määramise eeskirju, ei arva ma, et liikmesriikidele tuleks tingimata kehtestada põhimõte, mille kohaselt on eesõigus organil, kelle poole asjaga esimesena pöörduti.
92.      Kolmandaks vähendavad minu hinnangul vastuoluliste otsuste tegemise ohtu järgmised aspektid.
93.      Esiteks, kui VLO otsus tehakse enne kohtuotsuse tegemist, on see otsus füüsilisele taristule juurdepääsu taotlevale operaatorile siduv ja seega täitmisele pööratav.(32) See täidab direktiivi 2014/61 eesmärki.
94.      Samuti, nagu komisjon kohtuistungil väitis, on see otsus kindlasti kasulik sama küsimust lahendavale kohtule.(33) VLO eksperditeadmisi arvestades võib tema otsus tõepoolest vabastada liikmesriigi kohtu vajadusest küsida eksperdiarvamust, kiirendades seega kohtumenetlust. Lisaks, ilma et see piiraks üksikasjalikumate riigisiseste eeskirjade kohaldamist, millega määratakse kindlaks haldusotsuste mõju tsiviilkohtumenetluses, võib liikmesriigi kohus oma otsuse põhjendamisel viidata VLO otsusele.(34)
95.      Lisaks võib kohaldada kõiki muid riigisiseseid menetlusnorme, mis võivad vähendada vastuoluliste otsuste ohtu, nimelt juhul, kui VLO otsuse peale esitatakse kaebus halduskohtule, tingimusel et järgitakse võrdväärsuse ja tõhususe põhimõtteid.(35)
96.      Eeltoodut arvestades leian, et direktiivi 2014/61 artikli 3 lõike 5 teist lõiku tuleb tõhususe põhimõtet arvestades tõlgendada nii, et sellega on vastuolus riigisisese menetlusõiguse norm, mille kohaselt lõpetatakse vaidluse lahendamise menetlus pädevas riiklikus VLOs, kui üks pooltest algatab viidatud organis vaidluse lahendamise menetluse ajal pädevas kohtus sama esemega kohtuasja. Lisaks ei kujuta selline riigisisese menetlusõiguse norm endast harta artiklis 47 sätestatud tõhusa õiguskaitsevahendi õiguse nõuet.
97.      Kui Euroopa Kohus leiab vastupidi minu ettepanekule, et selline riigisisene menetlusnorm ei ole tõhususe põhimõttega vastuolus või et selline norm on harta artikli 47 kohaselt nõutav, peaks eelotsusetaotluse esitanud kohus siiski tagama, et sama esemega kohtuvälise menetluse ajal algatatud kohtumenetluse ainus eesmärk ei ole jätta füüsilisele taristule juurdepääsu taotlev pool vaidluse kiire lahendamise võimalusest ilma. Sellega seoses peaks ta eelkõige arvesse võtma käesoleva ettepaneku punktis 84 osutatud asjaolusid.
98.      Kui eelotsusetaotluse esitanud kohus jõuab vastupidisele järeldusele, peab ta menetluse kuritarvitamise keelamiseks kohaldama kõiki tema käsutuses olevaid riigisisese menetlusõiguse norme.(36)
V.      Ettepanek
99.      Tuginedes eeltoodud kaalutlustele, teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Vrhovno sodišče Republike Slovenije (Sloveenia kõrgeim kohus) esitatud küsimustele järgmiselt:
1.      Euroopa Parlamendi ja nõukogu 15. mai 2014. aasta direktiivi 2014/61/EL (kiire elektroonilise side võrkude kasutuselevõtukulude vähendamise meetmete kohta) artikli 3 lõiget 4 ja artikli 3 lõike 5 teist lõiku
tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus riigisisene õigusnorm, mille kohaselt on võrguoperaatoril õigus esitada taotlus olemasolevale füüsilisele taristule juurdepääsu vaidluse lahendamiseks kas pädevale riiklikule vaidluste lahendamise organile või üldkohtule.
2.      Direktiivi 2014/61 artikli 3 lõike 5 teist lõiku tuleb tõhususe põhimõtet arvestades
tõlgendada nii, et sellega on vastuolus riigisisese menetlusõiguse norm, mille kohaselt lõpetatakse vaidluse lahendamise menetlus pädevas riiklikus vaidluste lahendamise organis, kui üks pooltest algatab viidatud organis vaidluse lahendamise menetluse ajal pädevas kohtus sama esemega kohtuasja. Selline riigisisese menetlusõiguse norm ei kujuta endast Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklis 47 sätestatud tõhusa õiguskaitsevahendi õiguse nõuet.
1      Algkeel: inglise.
2      Euroopa Parlamendi ja nõukogu 15. mai 2014. aasta direktiiv kiire elektroonilise side võrkude kasutuselevõtukulude vähendamise meetmete kohta (ELT 2014, L 155, lk 1).
3      Vt käesoleva ettepaneku punkt 14.
4      Vt selle kohta 20. märtsi 1986. aasta kohtuotsus Tissier (35/85, EU:C:1986:143, punkt 9) ja 5. märtsi 2026. aasta kohtuotsus Daraa (C‑458/24, EU:C:2026:146, punkt 40).
5      17. novembri 1983. aasta kohtuotsus Merck (292/82, EU:C:1983:335, punkt 12) ja 5. märtsi 2026. aasta kohtuotsus Erdrich
Umformtechnik (C‑828/24, EU:C:2026:154, punkt 24).
6      Euroopa Parlamendi ja nõukogu 27. aprilli 2016. aasta määrus (EL) 2016/679 füüsiliste isikute kaitse kohta isikuandmete töötlemisel ja selliste andmete vaba liikumise ning direktiivi 95/46/EÜ kehtetuks tunnistamise kohta (isikuandmete kaitse üldmäärus) (ELT 2016, L 119, lk 1).
7      12. jaanuari 2023. aasta kohtuotsus Nemzeti
AdatvédelmiésInformációszabadságHatóság, C‑132/21, EU:C:2023:2, punkt 33; edaspidi „kohtuotsus Nemzeti Adatvédelmi és Információszabadság Hatóság“).
8      Kohtuotsus Nemzeti Adatvédelmi és Információszabadság Hatóság, punktid 34 ja 35. Määruse 2016/679 konteksti ja eesmärkide kohta vt selle kohtuotsuse punktid 36–44.
9      Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. veebruari 2001. aasta direktiiv raudteeinfrastruktuuri läbilaskevõimsuse jaotamise, raudteeinfrastruktuuri kasutustasude kehtestamise ja ohutustunnistuste andmise kohta (EÜT 2001, L 75, lk 29; ELT eriväljaanne 07/05, lk 404). See direktiiv tunnistati kehtetuks ja asendati alates 17. juunist 2015 Euroopa Parlamendi ja nõukogu 21. novembri 2012. aasta direktiiviga 2012/34/EL, millega luuakse ühtne Euroopa raudteepiirkond (ELT 2012, L 343, lk 32).
10      Vt selle kohta 9. novembri 2017. aasta kohtuotsus CTL Logistics (C‑489/15, EU:C:2017:834, punkt 45).
11      Vt selle kohta 9. novembri 2017. aasta kohtuotsus CTL Logistics (C‑489/15, EU:C:2017:834, punkt 86).
12      Märgin lisaks, et kõik direktiivi 2014/61 sätted, millega nähakse ette võimalus pöörduda VLO poole, on nüüd koondatud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 29. aprilli 2024. aasta määruse (EL) 2024/1309, mis käsitleb meetmeid, millega vähendada elektroonilise side gigabitivõrkude kasutuselevõtu kulusid, ning millega muudetakse määrust (EL) 2015/2120 ja tunnistatakse kehtetuks direktiiv 2014/61/EL (gigabititaristu määrus) (ELT L 2024/1309), artikli 13 alla. Vt selle kohta kõnealuse määruse lisas esitatud vastavustabel.
13      Vastavalt määruse 2024/1309 artikli 18 lõikele 1 ja arvestades selle lõikes 2 sätestatud erandit, tunnistati direktiiv 2014/61 kehtetuks alates 12. novembrist 2025.
14      Vt käesoleva ettepaneku punkt 39.
15      Euroopa Parlamendi ja nõukogu 11. detsembri 2018. aasta direktiiv, millega kehtestatakse Euroopa elektroonilise side seadustik (ELT 2018, L 321, lk 36).
16      Euroopa Parlamendi ja nõukogu 7. märtsi 2002. aasta direktiiv universaalteenuse ning kasutajate õiguste kohta elektrooniliste sidevõrkude ja -teenuste puhul (EÜT 2002, L 108, lk 51; ELT eriväljaanne 13/29, lk 367). See direktiiv tunnistati direktiiviga 2018/1972 kehtetuks. Direktiivi 2002/22 artikkel 34 vastab sisuliselt direktiivi 2018/1972 artiklile 25.
17      18. märtsi 2010. aasta kohtuotsus Alassini
jt (C‑317/08–C‑320/08, EU:C:2010:146, punktid 42–44; edaspidi „kohtuotsus Alassini jt“).
18      Vt analoogia alusel kohtuotsus Alassini jt (punktid 45 ja 65).
19      Vt analoogia alusel kohtuotsus Alassini jt (punkt 64).
20      9. novembri 2017. aasta kohtuotsus (C‑489/15, EU:C:2017:834, punktid 57 ja 58).
21      Euroopa Kohtul ei ole veel olnud võimalust täielikult selgitada, kuidas on omavahel seotud tõhususe põhimõte ja õigus tõhusale õiguskaitsevahendile riigisisese menetlusautonoomia alla kuuluvates olukordades (vt minu ettepanek kohtuasjas Finanmadrid
EFC, C‑49/14, EU:C:2015:746, punkt 85). Seda küsimust on omakorda käsitlenud mitu kohtujuristi (mainitud minu ettepanekus kohtuasjas Finanmadrid
EFC, C‑49/14, EU:C:2015:746, joonealune märkus 28) ning seda on põhjalikult arutatud õiguskirjanduses (vt muu hulgas Prechal, S., ja Widdershoven, R., „Redefining the Relationship between „Rewe-effectiveness“ and Effective Judicial Protection“, Review of European Administrative Law, Vol. 4, nr 2, 2011, lk 31–50, ja Krommendijk, J., „Is there light on the horizon? The distinction between „Rewe effectiveness“ and the principle of effective judicial protection in Article 47 of the Charter after Orizzonte“, Common Market Law Review, Vol. 53, nr 5, 2016, lk 1395–1418. Selles kontekstis on Euroopa Kohus ühest küljest leidnud, et tõhususe nõue väljendab sisuliselt liikmesriikide üldist kohustust tagada isikutele liidu õigusest tulenevate õiguste kohtulik kaitse (vt eelkõige kohtuotsus Alassini jt, punkt 49). Lisaks on Euroopa Kohus sellistes otsustes nagu 22. detsembri 2010. aasta kohtuotsus DEB (C‑279/09, EU:C:2010:811, punktid 27–29) põhjendanud oma seisukohta peamiselt tõhusa kohtuliku kaitse põhimõtte alusel, kuigi eelotsusetaotluse esitanud kohus oli oma küsimuse sõnastuses viidanud üksnes tõhususe põhimõttele. Teisalt võib juhtumit hinnata üksnes tõhususe põhimõtte alusel muu hulgas juhul, kui kõnealune riigisisene õigusnorm puudutab haldusmenetlust (vt selle kohta 27. juuni 2018. aasta kohtuotsus Diallo, C‑246/17, EU:C:2018:499, punkt 45). Lisaks on riigisisene menetlusnorm, mis ei täida tõhususe nõuet ja võib tunduda vähem range, põhimõtteliselt vastuolus ka harta artikliga 47, mida tõlgendatakse koostoimes harta artikli 52 lõikega 1 (vt selle kohta 3. aprilli 2025. aasta kohtuotsus Barouk, C‑283/24, EU:C:2025:236, punktid 41 ja 42). Seega tundub asjaomase riigisisese menetlusnormi edasine analüüs kooskõlas harta artikliga 47 üleliigne. Siiski võib tõhususe põhimõttega tagatud kaitse olla teatud konkreetsetes valdkondades, nagu tarbijakaitse, ülimuslik harta artikli 47 suhtes (vt selle kohta minu ettepanek kohtuasjas Finanmadrid
EFC, C‑49/14, EU:C:2015:746, punktid 89–92).
22      Olukordade kohta, kus tõhususe põhimõte ja õigus tõhusale õiguskaitsevahendile näivad olevat vastuolus ning neid võib olla vaja ühitada, vt Peers, S., Hervey, T., Kenner, J., ja Ward, A. (toim), The EU Charter of Fundamental Rights, A Commentary, Hart Publishing, 2021, lk 1258.
23      16. detsembri 1976. aasta kohtuotsus (33/76, EU:C:1976:188).
24      14. detsembri 1995. aasta kohtuotsus van
Schijndel ja van Veen (C‑430/93 ja C‑431/93, EU:C:1995:441, punkt 19).
25      Direktiivi 2014/61 artikli 3 lõike 5 teine lõik.
26      Vt analoogia alusel 14. aprilli 2016. aasta kohtuotsus Sales
Sinués ja Drame Ba (C‑381/14 ja C‑385/14, EU:C:2016:252, punkt 36).
27      Vt analoogia alusel 8. detsembri 1987. aasta kohtuotsus Gubisch
Maschinenfabrik (144/86, EU:C:1987:528, punkt 16). Kuigi see kohtuotsus puudutab samal ajal pooleli olevate kohtuasjade mõistet (lis pendens) seoses 27. septembri 1968. aasta konventsiooniga kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades (edaspidi „Brüsseli konventsioon“), illustreerib see olukorda, kus hagi esitatakse vastaspoole algatatud poolelioleva menetluse blokeerimiseks.
28      Väljendi „sama ese“ kohta, kuid praeguseks Euroopa Parlamendi ja nõukogu 12. detsembri 2012. aasta määruse (EL) nr 1215/2012 (kohtualluvuse ning kohtuotsuste tunnustamise ja täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades) (ELT 2012, L 351, lk 1) artikli 29 lõike 1 ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu 14. juuni 2017. aasta määruse (EL) 2017/1001 (Euroopa Liidu kaubamärgi kohta) (ELT 2017, L 154, lk 1) artikli 136 lõike 1 kontekstis, vt 19. oktoobri 2017. aasta kohtuotsus Merck (C‑231/16, EU:C:2017:771, punktid 39 ja 40 ning seal viidatud kohtupraktika).
29      Vt selle kohta kohtuotsus Nemzeti Adatvédelmi és Információszabadság Hatóság (punktid 51, 53 ja 56) ning 13. juuli 2023. aasta kohtuotsus Ferrovienord (C‑363/21 ja C‑364/21, EU:C:2023:563, punkt 98). Euroopa Inimõiguste Kohtu (EIK) praktikas on sarnastes kohtuasjades tehtud vastuolulisi kohtuotsuseid, mis ei puuduta küll samu pooli või samu asjaolusid, alati hinnatud õiguskindluse põhimõtte alusel, mis on sätestatud 4. novembril 1950 Roomas allkirjastatud Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni artikli 6 lõikes 1. Vt selle kohta EIK 20. oktoobri 2011. aasta otsus Nejdet Şahin ja Perihan Şahin vs. Türgi, CE:ECHR:2011:1020JUD001327905, §§ 56–58; EIK 29. novembri 2016. aasta otsus Paroisse gréco-catholique Lupeni jt vs. Rumeenia, CE:ECHR:2016:1129JUD007694311, § 116; ning EIK 8. juuni 2023. aasta otsus Aydin jt vs. Türgi, CE:ECHR:2023:0516DEC002372111, § 60.
30      27. septembri 2017. aasta kohtuotsus Puškár (C‑73/16, EU:C:2017:725, punkt 62 ja seal viidatud kohtupraktika). Vt ka kohtuotsused Alassini jt (punkt 63) ja Nemzeti Adatvédelmi és Információszabadság Hatthe (punkt 51).
31      See seisukoht kajastub määruse 2017/1001 artiklis 132, milles on sätestatud, et „[k]ui menetluse jätkamiseks ei ole erilisi põhjusi“, on pädev asja lahendama esimene organ, kuhu ELi kaubamärgi kehtivust käsitlev vaidlus on lahendamiseks esitatud (vt 8. juuni 2023. aasta kohtuotsus LM (
vastuhagi kehtetuks tunnistamise nõudes), C‑654/21, EU:C:2023:462, punkt 53). Prioriteetsuse määramise eeskirjade kohta üldiselt vt kohtujurist Richard de la Touri ettepanek kohtuasjas Nemzeti
AdatvédelmiésInformációszabadságHatthe (C‑132/21, EU:C:2022:661, punktid 68 ja 69).
32      Vt direktiivi 2014/61 artikli 3 lõike 5 esimene lõik.
33      Vt selle kohta 27. septembri 2017. aasta kohtuotsus Puškár (C‑73/16, EU:C:2017:725, punkt 66).
34      27. oktoobri 2022. aasta kohtuotsus DB
Station & Service (C‑721/20, EU:C:2022:832, punkt 83).
35      Vt analoogia alusel 13. juuli 2023. aasta kohtuotsus Ferrovienord (C‑363/21 ja C‑364/21, EU:C:2023:563, punkt 98).
36      Menetlusõiguste kuritarvitamise võrdleva uuringu kohta vt Taruffo, M., Abuse of Procedural Rights: Comparative Standards of Procedural Fairness, Kluwer Law International, 1999.