62024CC0338
CONCLUZIILE AVOCATEI GENERALE
DOAMNA LAILA MEDINA
prezentate la 19 iunie 2025 (
1
)
Cauza C‑338/24
LF
împotriva
Sanofi Pasteur SA
[cerere de decizie preliminară formulată de cour d’appel de Rouen (Curtea de Apel din Rouen, Franța)]
„Trimitere preliminară – Directiva 85/374/CEE – Protecția consumatorilor – Răspunderea pentru produsele cu defect – Articolul 13 – Raportul cu regimul general de răspundere pentru culpă – Neîndeplinirea obligației de vigilență cu privire la riscurile prezentate de produs – Articolul 11 – Termen de decădere de 10 ani – Expirarea termenului de decădere – Patologie complexă și evolutivă – Dreptul de acces la o instanță judecătorească – Articolul 10 – Termen de prescripție de trei ani – Momentul de la care începe să curgă termenul de prescripție – Stabilirea unei date de consolidare”
I. Introducere
1.
Au trecut 40 de ani de la introducerea prin Directiva 85/374/CEE (
2
) a unui regim de răspundere fără culpă pentru produsele cu defect. Această directivă reprezintă una dintre cele mai timpurii și probabil cele mai durabile (
3
) încercări de armonizare în domeniul dreptului privat european și în special al răspunderii delictuale (
4
). Domeniul în care a intervenit această directivă reprezintă „nucleul” dreptului obligațiilor (
5
). Caracterul sensibil al acestei intervenții este accentuat de faptul că Directiva 85/374 urmărește o armonizare completă în domeniile pe care le reglementează (
6
), ceea ce are drept consecință o limitare a marjei de apreciere lăsate la dispoziția statelor membre. Prin urmare, nu este surprinzător faptul că o mare parte dintre întrebările adresate Curții cu privire la această directivă analizează acele aspecte care au fost calificate în mod corect drept „vicii ascunse ale armonizării europene” (
7
).
2.
Directiva 85/374 urmărește realizarea unui echilibru complex între diferitele interese implicate: interesele consumatorilor și ale producătorilor, progresul tehnologic și siguranța produselor. Cu toate că scopul său îl reprezintă integrarea pieței, aceasta are implicații semnificative pe plan uman atunci când consumatorii au suferit vătămări corporale imputabile unui produs cu defect. Prezenta cauză privește în special situația excepțională a persoanelor prejudiciate care suferă de o patologie evolutivă atribuită vaccinării. Se solicită Curții să aprecieze, în privința acestor persoane, dacă aplicarea termenului de 10 ani în care trebuie introdusă o acțiune în despăgubire prevăzută de directiva menționată este compatibilă cu articolul 47 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (denumită în continuare „carta”).
II. Cadrul juridic
3.
Articolul 10 alineatul (1) din Directiva 85/374 prevede:
„Statele membre prevăd în legislația lor ca acțiunea în despăgubiri prevăzută de prezenta directivă să se prescrie după trei ani. Prescripția începe să curgă de la data la care reclamantul a cunoscut sau ar fi trebuit să cunoască prejudiciul, defectul sau identitatea producătorului.”
4.
Articolul 11 din Directiva 85/374 dispune:
„Statele membre prevăd în legislația lor că drepturile conferite persoanei prejudiciate în temeiul prezentei directive se sting la expirarea unui termen de zece ani de la data la care producătorul a pus în circulație produsul care a provocat prejudicii, cu excepția cazului în care persoana prejudiciată a inițiat, în această perioadă, o procedură judiciară împotriva producătorului.”
III. Istoricul litigiului principal și întrebările preliminare
5.
La 20 martie 2003, LF a fost vaccinată împotriva difteriei, tetanosului și poliomielitei cu vaccinul Revaxis, fabricat de laboratorul Sanofi Pasteur.
6.
LF susține că, începând cu anul 2004, a avut diferite simptome, infecții și dureri (care i‑au afectat sistemul digestiv, gâtul, umărul, brațele, mâinile și zona cervicală și i-au cauzat infecții ale căilor urinare, dureri lombare și căderea părului) și că, începând din luna decembrie 2005, a avut concedii medicale repetate.
7.
Ea a fost supusă unei serii de examene medicale, printre care o biopsie musculară a mușchiului deltoid stâng la 31 martie 2008, care a evidențiat o miofasciită macrofagică, ceea ce atesta persistența hidroxidului de aluminiu, adjuvant utilizat în anumite vaccinuri. Această miofasciită macrofagică a condus la spitalizarea sa între 2 și 5 aprilie 2013.
8.
La 2 iunie 2015, LF a sesizat Commission de Conciliation et d’Indemnisation des Accidents Médicaux (Comisia de conciliere și de despăgubire pentru accidente medicale, denumită în continuare „CCD”), care a dispus efectuarea unei expertize.
9.
Raportul de expertiză a constatat că starea lui LF s‑a consolidat la data de 20 septembrie 2016 și că nu se poate concluziona că patologia sa a fost provocată de vaccinarea cu vaccinul Revaxis. CCD a respins cererea sa la 11 ianuarie 2017.
10.
La 17 și la 23 iunie 2020, LF a chemat în judecată trei pârâți diferiți, printre care Sanofi Pasteur, în fața tribunal judiciaire d’Alençon (Tribunalul Judiciar din Alençon, Franța), pentru a fi despăgubită pentru prejudiciile suferite în urma vaccinării. Cererile sale s‑au întemeiat atât pe răspunderea pentru produsele cu defect, cât și pe răspunderea pentru culpă.
11.
Prin ordonanța din 10 iunie 2021, judecătorul care supraveghează cercetarea judecătorească din cadrul tribunal judiciaire d’Alençon (Tribunalul Judiciar din Alençon) a constatat că acțiunea lui LF împotriva Sanofi Pasteur era prescrisă și a respins cererile acesteia.
12.
La 30 iunie 2021, LF a formulat apel împotriva acestei ordonanțe. Prin hotărârea din 31 mai 2022, cour d’appel de Caen (Curtea de Apel din Caen, Franța) a menținut în esență ordonanța atacată și a declarat inadmisibile cererile lui LF întemeiate pe răspunderea pentru produsele cu defect și pe răspunderea pentru culpă.
13.
Prin hotărârea din 5 iulie 2023, Cour de cassation (Curtea de Casație, Franța) a anulat în esență hotărârea pronunțată de cour d’appel de Caen (Curtea de Apel din Caen) și a trimis cauza la cour d’appel de Rouen (Curtea de Apel din Rouen, Franța) spre rejudecare.
14.
Cour de cassation (Curtea de Casație) a statuat în esență că articolul 1245-16 din Code Civil (Codul civil) (care transpune articolul 10 din Directiva 85/374) trebuie interpretat în sensul că, în cazul unei vătămări corporale, data la care reclamantul ia cunoștință de prejudiciu este data la care prejudiciul s‑a consolidat. Numai la data consolidării prejudiciului reclamantul poate evalua întinderea prejudiciului pe care l‑a suferit. În cazul unei patologii evolutive în care este imposibil să se identifice o dată de consolidare, termenul de prescripție de trei ani stabilit de această dispoziție nu începe să curgă.
15.
La 18 septembrie 2023, LF a sesizat instanța de trimitere.
16.
Instanța de trimitere arată că prezenta cauză ridică mai multe probleme de interpretare în raport cu Directiva 85/374. În primul rând, se ridică problema raportului dintre regimul răspunderii pentru produsele cu defect și regimul răspunderii pentru culpă. În special, aceasta se referă la aspectul dacă reclamanta este îndreptățită să introducă o acțiune în temeiul răspunderii pentru culpă pentru unul dintre următoarele motive: menținerea în circulație permisă de producător a produsului cu defect ori neîndeplinirea de către producător a obligației sale de vigilență cu privire la riscurile prezentate de produs sau, în general, o lipsă de siguranță a produsului.
17.
În al doilea rând, în ceea ce privește regimul răspunderii pentru produsele cu defect, instanța de trimitere ridică problema dacă termenul de decădere de 10 ani pentru introducerea unei acțiuni, prevăzut la articolul 11 din Directiva 85/374, aduce atingere dreptului de acces la o instanță judecătorească, într‑o situație în care persoana prejudiciată suferă de o patologie evolutivă.
18.
În al treilea rând, instanța de trimitere ridică problema interpretării termenului de prescripție de trei ani pentru introducerea acțiunii, prevăzut la articolul 10 din Directiva 85/374. În special, aceasta ridică problema dacă data la care acest termen începe să curgă în cazul unei patologii complexe evolutive, precum cea a lui LF, poate fi data consolidării patologiei în cauză.
19.
În aceste împrejurări, cour d’appel de Rouen (Curtea de Apel din Rouen, Franța) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)
Articolul 13 din Directiva [85/374], în interpretarea rezultată din Hotărârea din 25 aprilie 2002, [González Sánchez, C‑183/00, EU:C:2002:255 (denumită în continuare «Hotărârea González Sánchez»)], potrivit căreia persoana prejudiciată poate exercita drepturi în conformitate cu alte regimuri de răspundere contractuală sau extracontractuală care au la bază temeiuri diferite față de cel instituit prin directivă, trebuie interpretat în sensul că persoana prejudiciată de un produs cu defect poate solicita producătorului repararea prejudiciului său pe baza regimului general de răspundere pentru culpă, invocând în special menținerea în circulație a produsului, neîndeplinirea obligației sale de vigilență cu privire la riscurile prezentate de produs sau, în general, o lipsă de siguranță a acestui produs?
2)
Articolul 11 din Directiva [85/374], potrivit căruia drepturile conferite persoanei prejudiciate în temeiul directivei se sting la expirarea unui termen de 10 ani de la data la care produsul aflat la originea prejudiciului a fost pus în circulație, este contrar dispozițiilor articolului 47 din [cartă] în măsura în care ar priva persoana care suferă un prejudiciu evolutiv cauzat de un produs cu defect de dreptul său de acces la o instanță judecătorească?
3)
Articolul 10 din Directiva [85/374], care stabilește ca moment de la care începe să curgă termenul de prescripție de trei ani «data la care reclamantul a cunoscut sau ar fi trebuit să cunoască prejudiciul», poate fi interpretat în sensul că începe să curgă numai din ziua în care este cunoscut prejudiciul integral, în special prin stabilirea unei date de consolidare care este definită ca momentul de la care starea victimei vătămării corporale nu mai este evolutivă, astfel încât termenul de prescripție nu începe să curgă în cazul unei patologii evolutive, iar nu din ziua în care prejudiciul a apărut în mod cert în legătură cu produsul cu defect, indiferent de evoluția sa ulterioară?”
20.
LF, Sanofi Pasteur, guvernele francez, german și neerlandez, Comisia Europeană, precum și Consiliul Uniunii Europene au depus observații scrise. Aceste părți și persoane interesate au participat la ședința care a avut loc la 27 martie 2025 și au răspuns la întrebările cu solicitare de răspuns oral adresate de Curte.
IV. Apreciere
A.
Prima întrebare
21.
Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 13 din Directiva 85/374, în interpretarea rezultată din Hotărârea González Sánchez, trebuie înțeles în sensul că persoana prejudiciată de un produs cu defect poate solicita producătorului repararea prejudiciului său pe baza regimului general de răspundere pentru culpă, invocând în special menținerea în circulație a produsului, neîndeplinirea obligației sale de vigilență cu privire la riscurile prezentate de produs sau, în general, o lipsă de siguranță a acestui produs.
22.
Din decizia de trimitere reiese că instanța de trimitere adresează această întrebare pentru a stabili dacă LF, reclamanta din litigiul principal, care pretinde că a suferit un prejudiciu cauzat de un vaccin comercializat de Sanofi Pasteur, este îndreptățită să formuleze o acțiune în răspundere pentru culpă împotriva Sanofi Pasteur. Mai precis, LF a susținut în fața instanței de trimitere că culpa constă în lipsa unei reacții din partea Sanofi Pasteur, în pofida faptului că aceasta din urmă a fost informată cu privire la efectele vaccinului care conținea aluminiu. Potrivit celor susținute de Sanofi Pasteur, culpa care îi este imputată de LF nu este distinctă de pretinsa lipsă de siguranță.
23.
Instanța de trimitere subliniază că, în mai multe hotărâri (
8
), Cour de cassation (Curtea de Casație) a statuat că persoana prejudiciată de un produs cu defect are dreptul să introducă o acțiune întemeiată pe culpa producătorului. Această culpă poate consta în menținerea în circulație a unui produs care prezintă un defect cunoscut de producător sau în neîndeplinirea obligației sale de vigilență cu privire la riscurile prezentate de produs.
24.
În lumina acestei jurisprudențe, întrebarea instanței de trimitere trebuie înțeleasă în sensul că urmărește în esență să se stabilească dacă Directiva 85/374 se opune ca persoana prejudiciată să solicite angajarea răspunderii producătorului atunci când culpa invocată este una dintre cele descrise de această jurisprudență (
9
).
25.
Pentru a răspunde la această întrebare, este necesar, cu titlu preliminar, să se amintească natura și caracteristicile esențiale ale regimului de răspundere instituit prin Directiva 85/374, precum și raportul dintre acest regim și regimurile naționale de răspundere contractuală și extracontractuală.
1. Răspunderea obiectivă întemeiată pe caracterul defectuos al produsului
26.
Articolul 1 din Directiva 85/374, potrivit căruia „[p]roducătorul este răspunzător pentru prejudiciul cauzat de un defect al produsului său”, interpretat în lumina primului și a celui de al doilea considerent al acesteia, stabilește principiul răspunderii fără culpă sau al răspunderii obiective a producătorului pentru prejudiciul cauzat de un defect al produsului său (
10
).
27.
Din articolul 4 din Directiva 85/374 reiese că, pentru a solicita repararea prejudiciului, partea prejudiciată trebuie să facă proba prejudiciului, a defectului și a relației cauzale dintre defect și prejudiciu. Aceste trei condiții sunt suficiente pentru a stabili răspunderea.
28.
În schimb, culpa producătorului nu are relevanță. Regimul răspunderii pentru produsele cu defect este obiectiv și se bazează pe caracterul defectuos al produsului. Cu alte cuvinte, astfel cum reiese din literatura de specialitate, răspunderea este „întemeiată pe defect”, iar nu „pe culpă” (
11
).
29.
Defectul este stabilit prin considerente obiective. Potrivit articolului 6 din Directiva 85/374, un produs are defecte atunci când nu oferă siguranța la care o persoană se poate aștepta în mod legitim, ținând seama de toate împrejurările, printre care prezentarea produsului, utilizarea căreia îi este destinată în mod rațional și momentul punerii în circulație a produsului. În plus, în conformitate cu al șaselea considerent al aceleiași directive, această evaluare trebuie efectuată din perspectiva așteptărilor legitime ale populației (
12
).
30.
În ceea ce privește produsele farmaceutice, inclusiv vaccinurile, având în vedere funcțiile și destinația lor legată de sănătatea umană, precum și cerințele specifice ale grupului de utilizatori cărora le este destinat produsul, și anume pacienții, cerințele de siguranță referitoare la acestea la care asemenea pacienți sunt îndreptățiți să se aștepte sunt deosebit de ridicate (
13
).
31.
Excluderea considerațiilor subiective referitoare la caracterul defectuos al produsului reiese și din cauzele de exonerare în temeiul cărora producătorul nu este răspunzător, prevăzute la articolul 7 din Directiva 85/374. În special, niciuna dintre aceste cauze de exonerare nu permite aplicarea unui criteriu „subiectiv” întemeiat pe ceea ce producătorul știa sau ar fi trebuit să știe în legătură cu produsul. Curtea a confirmat acest lucru în ceea ce privește așa‑numitul „mijloc de apărare bazat pe riscul de evoluție” prevăzut la articolul 7 litera (e) din această directivă. Acest mijloc de apărare permite exonerarea producătorului de răspunderea sa obiectivă dacă dovedește că „stadiul cunoștințelor științifice și tehnice în momentul punerii în circulație a produsului nu permitea descoperirea existenței defectului”. Curtea a constatat că mijlocul de apărare în cauză nu are în vedere „stadiul cunoștințelor cu privire la care producătorul în cauză era sau ar fi putut fi informat în mod efectiv sau subiectiv” (
14
).
32.
Astfel, considerațiile legate de ceea ce producătorul știa sau ar fi trebuit să știe și dacă ar fi fost în măsură sau ar fi trebuit să fie în măsură să prevină defectul nu intră în domeniul răspunderii pentru produsele cu defect în temeiul Directivei 85/374 (
15
). Prin urmare, aceste considerații pot constitui temeiul unei răspunderi pentru culpă potrivit normelor naționale. Acest lucru ne conduce la raportul dintre regimul răspunderii pentru produsele cu defect instituit prin Directiva 85/374 și regimurile naționale generale de răspundere.
2. Raportul dintre regimul răspunderii obiective prevăzut de Directiva 85/374 și regimurile naționale de răspundere
33.
Astfel cum reiese dintr‑o jurisprudență constantă, Directiva 85/374 urmărește, cu privire la aspectele pe care le reglementează, o armonizare totală a actelor cu putere de lege și a actelor administrative ale statelor membre (
16
).
34.
În schimb, astfel cum reiese din al optsprezecelea considerent al Directivei 85/374, aceasta nu are vocația de a armoniza în mod exhaustiv domeniul răspunderii pentru produsele cu defect în afara aspectelor pe care le reglementează (
17
).
35.
Articolul 13 din Directiva 85/374 stabilește regula de bază care reglementează raporturile dintre regimul de răspundere fără culpă instituit de directivă și regimurile naționale de răspundere: această directivă „nu aduce atingere drepturilor pe care persoana prejudiciată le poate exercita în conformitate cu normele din legislația privind răspunderea contractuală sau extracontractuală sau pe baza unui regim special de răspundere existent la data notificării directivei [respective]”.
36.
În Hotărârea González Sánchez, Curtea a statuat că articolul 13 din Directiva 85/374 nu poate fi interpretat în sensul că lasă statelor membre posibilitatea de a menține un regim general de răspundere pentru produsele cu defect care este diferit de cel prevăzut de directivă (
18
).
37.
Astfel, referirea, la articolul 13 din directivă, la drepturile pe care persoana prejudiciată le poate exercita în conformitate cu normele din legislația privind răspunderea contractuală sau extracontractuală trebuie interpretată în sensul că regimul instituit prin directiva menționată „nu exclude aplicarea altor regimuri de răspundere contractuală sau extracontractuală care se întemeiază pe fundamente diferite, precum garanția pentru vicii ascunse sau culpa” (
19
).
38.
Deși este clar că regimul de răspundere fără culpă stabilit de Directiva 85/374 coexistă cu regimurile naționale de răspundere subiectivă, problema care trebuie examinată este aceea dacă culpa se poate referi la caracterul defectuos al unui produs.
3. Se poate culpa referi la caracterul defectuos al unui produs?
39.
Astfel cum am arătat deja mai sus, regimul de răspundere prevăzut de Directiva 85/374 este disociat de orice cerință privind culpa producătorului în legătură cu un produs defect (
20
). În caz de culpă legată de un produs defect, răspunderea este de natură diferită de cea stabilită de directivă. Prin urmare, această directivă nu împiedică un stat membru să prevadă că producătorul ar putea fi considerat răspunzător pentru un comportament culpabil în legătură cu un produs defect. Un astfel de comportament poate consta în menținerea în circulație a unui produs care prezintă un defect cunoscut de producător sau în neîndeplinirea obligației sale de vigilență și de adoptare a unor măsuri preventive prin intensificarea experimentelor și a investițiilor în cercetare în ceea ce privește riscurile legate de produs, despre care producătorul a fost informat.
40.
Recunoașterea unei răspunderi pentru culpă în astfel de situații nu este în contradicție cu regimul de răspundere prevăzut de Directiva 85/374. Acest lucru se datorează faptului că comportamentul aflat la originea răspunderii pentru culpă în situațiile respective, deși este în mod necesar legat de defect și de siguranța produsului, nu depinde exclusiv de defect. Dovada unui comportament culpabil concret din partea producătorului este cea care diferențiază natura răspunderii generale de cea a răspunderii obiective instituite prin Directiva 85/374.
41.
Trebuie observat că neîndeplinirea de către un producător a obligației sale de vigilență, în pofida faptului că a fost informat cu privire la eventuale riscuri de producere a unor prejudicii legate de un produs, este de asemenea diferită de situația asupra căreia s‑a pronunțat Curtea în Hotărârea Comisia/Franța (
21
). Potrivit acestei hotărâri, Republica Franceză nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul Directivei 85/374 din cauza printre altele a transpunerii incorecte a articolului 7 din Directiva 85/374. Mai precis, dreptul francez prevedea că producătorul nu se poate prevala printre altele de mijlocul de apărare bazat pe riscul de evoluție, cu excepția cazului în care poate dovedi că a luat măsurile corespunzătoare pentru a evita consecințele unui produs cu defect (așa‑numita obligație de „monitorizare” a produsului (
22
)). Curtea a constatat că, deși statele membre pot să elimine în întregime cauza de exonerare de răspundere prevăzută la articolul 7 litera (e) din Directiva 85/374, potrivit articolului 15 din această directivă, ele nu sunt autorizate să modifice condițiile în care se aplică exonerarea (
23
).
42.
Stabilirea unei obligații generale de monitorizare a produsului ca o condiție pentru ca un producător să poată invoca mijlocul de apărare bazat pe riscul de evoluție, care a făcut obiectul Hotărârii Comisia/Franța (
24
), este o chestiune diferită de cea ridicată în prezenta cauză. Instanța de trimitere descrie o situație în care producătorul, deși a fost avertizat cu privire la eventualele riscuri care decurg din caracterul defectuos al produsului, nu își îndeplinește obligația de diligență și nu ia măsurile adecvate pentru a evita consecințele prejudiciabile ale produsului cu defect. Prin urmare, răspunderea angajată nu privește exclusiv caracterul defectuos al produsului, ci și culpa imputată producătorului.
43.
Având în vedere cele de mai sus, considerăm că articolul 13 din Directiva 85/374, citit în lumina Hotărârii González Sánchez a Curții, trebuie interpretat în sensul că persoana prejudiciată de un produs cu defect poate solicita producătorului repararea prejudiciului său în cadrul unui regim general național de răspundere pentru culpă, în măsura în care un astfel de regim nu se întemeiază exclusiv pe caracterul defectuos al produsului. Culpa poate consta printre altele în menținerea în circulație a unui produs, în pofida faptului că producătorul avea cunoștință de caracterul defectuos al acestuia, sau în neîndeplinirea obligației de vigilență cu privire la riscurile prezentate de produs, în pofida faptului că producătorul a fost informat în legătură cu aceste riscuri.
B.
A doua întrebare
44.
Prin intermediul celei de a doua întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 11 din Directiva 85/374, potrivit căruia drepturile conferite persoanei prejudiciate de această directivă se sting la expirarea unui termen de 10 ani de la data punerii în circulație a produsului care a provocat prejudicii, contravine dreptului de acces la o instanță judecătorească garantat la articolul 47 din cartă, în măsura în care privează persoana prejudiciată care suferă de o patologie evolutivă cauzată de un produs cu defect de dreptul de acces la o instanță judecătorească.
45.
Articolul 11 din Directiva 85/374 se întemeiază pe aceeași intenție de armonizare totală în materie de prescripție a drepturilor conferite persoanei prejudiciate în aplicarea directivei menționate (
25
). Acesta prevede un termen uniform de 10 ani după care drepturile respective se sting (denumit în continuare „termenul de decădere”), iar producătorul este eliberat de răspundere în cadrul regimului instituit de această directivă. El stabilește cu titlu obligatoriu momentul de la care începe să curgă acest termen la data la care producătorul a pus în circulație produsul care a provocat prejudicii. Articolul respectiv precizează că inițierea unei proceduri judiciare împotriva acestui producător este unicul motiv de întrerupere a acestui termen (
26
).
46.
În Hotărârea Aventis Pasteur, Curtea a subliniat că, astfel cum reiese din al zecelea considerent al Directivei 85/374, uniformizarea normelor privind prescripția urmărită de aceasta a fost dorită de legiuitorul comunitar atât în interesul persoanei prejudiciate, cât și al producătorului (
27
).
47.
Uniformizarea normelor privind prescripția face parte, pe de o parte, din obiectivul general, exprimat în primul considerent al Directivei 85/374, care constă în eliminarea disparităților dintre sistemele de drept naționale, care pot determina diferențe în privința gradului de protecție a consumatorilor în cadrul Uniunii Europene (
28
).
48.
Pe de altă parte, potrivit celui de al unsprezecelea considerent al Directivei 85/374, aceasta urmărește să limiteze, la scara Uniunii, răspunderea producătorului la o perioadă rezonabilă, având în vedere uzura graduală a produselor, precum și severitatea în creștere a normelor de siguranță și progresul constant al științei și tehnologiei (
29
).
49.
Curtea a mai arătat că intenția legiuitorului comunitar de a circumscrie unor limite temporale regimul de răspundere fără culpă instituit prin Directiva 85/374 ține totodată seama de faptul că regimul respectiv presupune pentru producător o sarcină superioară celei dintr‑un regim tradițional de răspundere, în scopul de a nu împiedica dezvoltarea tehnologică și de a menține caracterul asigurabil al riscurilor legate de această răspundere specifică (
30
).
50.
Articolul 11 din Directiva 85/374 urmărește, așadar, să confere producătorului o securitate juridică cu privire la data exactă de la care ar trebui să fie eliberat de răspundere în temeiul directivei menționate (
31
).
51.
În cadrul prezentei cauze, îndoielile instanței de trimitere privesc compatibilitatea articolului 11 din Directiva 85/374 cu articolul 47 din cartă, în măsura în care termenul de decădere pe care îl prevede se aplică persoanelor prejudiciate care suferă de o patologie evolutivă.
52.
Directiva 85/374 nu conține nicio definiție a noțiunii de „patologie evolutivă”. Articolul 9 litera (a) din aceasta definește „prejudiciul” ca reprezentând prejudiciul cauzat prin deces sau leziuni corporale. Din Hotărârea Veedfald rezultă că revine legiuitorilor naționali sarcina de a stabili conținutul precis al acestor categorii de prejudicii, cu condiția ca persoanelor cărora le este cauzat un prejudiciu de un produs cu defect să li se garanteze repararea integrală și adecvată a prejudiciului (
32
).
53.
Ținând seama de definiția largă a „prejudiciului”, această noțiune poate acoperi o patologie evolutivă înțeleasă ca o patologie care evoluează pe o perioadă îndelungată.
54.
Pentru a aborda problema compatibilității articolului 11 din Directiva 85/374 cu articolul 47 din cartă, este necesar să se stabilească de la bun început dacă termenul de introducere a acțiunii aduce atingere unui drept garantat de dreptul Uniunii.
55.
Guvernul neerlandez, Comisia și Consiliul susțin, în observațiile lor scrise, că stabilirea unui termen de decădere nu constituie o limitare a unui drept garantat de dreptul Uniunii. Aceasta deoarece, la expirarea perioadei relevante, dreptul persoanei prejudiciate de a solicita repararea prejudiciului se stinge. Întrucât nu există niciun drept, victima nu se mai poate prevala de drepturile și libertățile garantate de dreptul Uniunii și, prin urmare, nu poate exista nicio încălcare a articolului 47 din cartă. Potrivit acestui punct de vedere, termenul de decădere trebuie înțeles ca o simplă limitare în timp a drepturilor pe care le au persoanele prejudiciate în temeiul Directivei 85/374, carta încetând să se aplice după expirarea acestui termen.
56.
Nu putem fi de acord cu această abordare în ceea ce privește interpretarea articolului 47 din cartă.
57.
Articolul 51 alineatul (1) din cartă confirmă jurisprudența constantă a Curții potrivit căreia drepturile fundamentale garantate de ordinea juridică a Uniunii au vocație de a fi aplicate în toate situațiile reglementate de dreptul Uniunii (
33
).
58.
Articolul 47 primul paragraf din cartă prevede că orice persoană ale cărei drepturi și libertăți garantate de dreptul Uniunii sunt încălcate are dreptul la o cale de atac efectivă în fața unei instanțe judecătorești, în conformitate cu condițiile stabilite de articolul respectiv.
59.
Astfel cum rezultă din jurisprudența constantă a Curții, este posibil ca dreptul la o cale de atac efectivă să fie invocat numai în temeiul articolului 47 din cartă, fără ca conținutul acestuia să trebuiască să fie precizat prin alte dispoziții ale dreptului Uniunii sau prin dispoziții ale dreptului intern al statelor membre. Recunoașterea dreptului menționat într‑un anumit caz presupune, astfel cum reiese din cuprinsul articolului 47 primul paragraf din cartă, ca persoana care îl invocă să se prevaleze de drepturi sau de libertăți garantate de dreptul Uniunii (
34
).
60.
Situația persoanei prejudiciate de un produs cu defect, care solicită producătorului repararea prejudiciului în temeiul răspunderii fără culpă stabilite de Directiva 85/374, intră în mod clar sub incidența dreptului Uniunii. Invocând dreptul la repararea prejudiciului prevăzut de această directivă, persoana prejudiciată invocă dreptul la o cale de atac efectivă în temeiul articolului 47 din cartă.
61.
Faptul că articolul 11 din Directiva 85/374 prevede un termen de decădere la expirarea căruia se stinge dreptul la repararea prejudiciului nu înseamnă că această dispoziție poate fi exclusă de la orice control al compatibilității sale cu articolul 47 din cartă. Astfel, stingerea dreptului material nu este decât efectul aplicării termenului de decădere prevăzut de această directivă. Examinarea validității articolului 11 din Directiva 85/374 în lumina articolului 47 din cartă ar trebui să se concentreze tocmai asupra faptului că se instituie un termen de decădere și asupra caracteristicilor sale, inclusiv asupra duratei sale, asupra momentului în care începe să curgă acesta și asupra evenimentelor care pot să îl suspende sau să îl întrerupă.
62.
În caz contrar, orice limitare în timp a introducerii unei acțiuni prin care se urmărește revendicarea drepturilor conferite de dreptul derivat al Uniunii (sau de statele membre atunci când acționează în domeniul dreptului Uniunii) sub forma unui termen la expirarea căruia drepturile se sting ar putea fi exclusă de la controlul validității în raport cu dreptul primar ca urmare a expirării termenului de decădere în cauză (
35
).
63.
O asemenea soluție ar fi de altfel în contradicție cu principiile statului de drept, potrivit cărora nici statele membre, nici instituțiile Uniunii Europene nu pot să se sustragă controlului ce vizează conformitatea actelor adoptate de acestea cu tratatele (
36
).
64.
Astfel, trebuie să se considere că stabilirea unui termen de decădere la articolul 11 din Directiva 85/374 determină o limitare a dreptului persoanei prejudiciate la protecție jurisdicțională efectivă. Este necesar să se examineze în continuare dacă o astfel de limitare poate fi justificată.
65.
Curtea a statuat deja că principiul protecției jurisdicționale efective prevăzut la articolul 47 din cartă este constituit din diferite elemente, printre care dreptul de acces la o instanță judecătorească (
37
).
66.
Articolul 47 din cartă transpune în dreptul Uniunii protecția conferită de articolul 6 alineatul 1 din Convenția europeană a drepturilor omului (denumită în continuare „CEDO”) (
38
).
67.
În conformitate cu articolul 52 alineatul (3) din cartă, în măsura în care aceasta conține drepturi ce corespund unor drepturi garantate prin CEDO, înțelesul și întinderea lor sunt aceleași ca și cele prevăzute de această convenție, fără a se opune însă posibilității ca dreptul Uniunii să confere o protecție mai largă. În interpretarea pe care o dă articolului 47 din cartă, Curtea trebuie, așadar, să țină seama de drepturile corespunzătoare garantate de articolul 6 alineatul 1 din CEDO, astfel cum a fost interpretat de Curtea Europeană a Drepturilor Omului, ca prag de protecție minimă (
39
).
68.
Reiese din jurisprudența Curții că dreptul de acces la o instanță judecătorească nu este un drept absolut și că acesta poate, prin urmare, să implice restrângeri proporționale care urmăresc un scop legitim și nu aduc atingere substanței înseși a acestui drept (
40
). După cum reiese din articolul 52 alineatul (1) din cartă, aceasta admite restrângeri ale exercițiului acestor drepturi, în măsura în care aceste restrângeri sunt prevăzute de lege, respectă substanța drepturilor respective și, prin respectarea principiului proporționalității, sunt necesare și răspund efectiv obiectivelor de interes general recunoscute de Uniune sau necesității protejării drepturilor și libertăților celorlalți (
41
).
69.
În primul rând, în ceea ce privește cerința potrivit căreia orice restrângere a exercițiului drepturilor fundamentale trebuie să fie prevăzută de lege, articolul 11 din Directiva 85/374 prevede în mod expres regula privind termenul de decădere. Prin urmare, principiul legalității este respectat.
70.
În al doilea rând, în ceea ce privește respectarea substanței dreptului de acces la o instanță judecătorească, Curtea a statuat că substanța dreptului la o cale de atac efectivă consacrat la articolul 47 din cartă include printre alte elemente pe cel care constă în posibilitatea persoanei titulare a acestui drept de a avea acces la o instanță judecătorească competentă să asigure respectarea drepturilor pe care i le garantează dreptul Uniunii și, în acest scop, să examineze toate aspectele de drept și de fapt pertinente pentru soluționarea litigiului cu care este sesizată (
42
).
71.
În această privință, este necesar să se arate că din articolul 11 din Directiva 85/374 rezultă că drepturile care se sting după expirarea termenului de decădere sunt numai cele care sunt conferite de Directiva 85/374. Articolul 11 din directiva menționată, citit în lumina articolului 13 din aceasta (
43
), nu împiedică persoana prejudiciată să introducă o acțiune în temeiul dreptului național privind răspunderea contractuală sau extracontractuală în măsura în care regimul național de răspundere aplicabil pe care îl invocă această persoană este diferit de cel instituit prin directiva menționată (
44
).
72.
Guvernul neerlandez, Comisia și Consiliul susțin că, având în vedere complementaritatea drepturilor și a căilor de atac de care dispune o persoană prejudiciată pentru a solicita repararea prejudiciului în temeiul dreptului Uniunii și al dreptului național, articolul 11 din Directiva 85/374 respectă substanța dreptului de acces la o instanță judecătorească. Comisia a susținut în special în ședință că există numeroase „niveluri de răspundere” care pot fi activate, motiv pentru care nu poate exista o încălcare a dreptului de acces la o instanță judecătorească.
73.
Dificultatea pe care o percepem în ceea ce privește această poziție este aceea că ea condiționează examinarea unei dispoziții a dreptului Uniunii de drepturile și căile de atac care pot fi disponibile în temeiul dreptului național. Astfel cum s‑a arătat mai sus, substanța dreptului la o cale de atac efectivă consacrat la articolul 47 din cartă include printre alte elemente pe cel care constă în posibilitatea persoanei titulare a acestui drept de a avea acces la o instanță judecătorească competentă să asigure respectarea drepturilor pe care i le garantează dreptul Uniunii. În această privință, astfel cum a arătat guvernul german în ședință, această posibilitate este independentă de drepturile garantate persoanei prin dreptul național privind răspunderea civilă delictuală. În plus, ținând seama de armonizarea completă realizată prin Directiva 85/374, dreptul de a solicita despăgubiri în cadrul regimului de răspundere pentru produsele cu defect instituit prin această directivă se stinge după expirarea termenului de decădere în ceea ce privește orice persoană prejudiciată. În cazul în care statele membre prevăd dreptul de a solicita despăgubiri dincolo de acest termen, acest drept nu poate avea același temei precum cel stabilit de directiva menționată. Persoanele în cauză nu mai pot beneficia de regimul răspunderii obiective în legătură cu un produs cu defect, în special de normele privind sarcina probei.
74.
Prin urmare, aspectul dacă termenul de decădere prevăzut la articolul 11 din Directiva 85/374 respectă substanța dreptului de acces la o instanță judecătorească în ceea ce privește invocarea dreptului de a solicita despăgubiri garantat de această directivă nu poate depinde de eventuala existență în dreptul național a altor drepturi și căi de atac care au un temei diferit de cel prevăzut de directiva menționată.
75.
În orice caz, nu există nicio obligație pentru statele membre de a prevedea un termen de prescripție mai lung în cadrul regimului lor general de răspundere, care ar permite persoanelor prejudiciate să introducă o acțiune într‑un temei diferit de cel prevăzut de Directiva 85/374.
76.
În consecință, reiese că coexistența unor drepturi și a unor căi de atac cu temeiuri juridice diferite nu este de natură să demonstreze că nu se aduce atingere substanței dreptului de acces la o instanță judecătorească.
77.
Natura termenului de decădere prevăzut la articolul 11 din Directiva 85/374 este cea de „termen absolut” (
45
). Singura împrejurare susceptibilă să împiedice stingerea drepturilor este cazul în care persoana prejudiciată a inițiat în această perioadă o procedură judiciară împotriva producătorului. Aplicarea termenului de decădere este necondiționată (
46
), în sensul că se aplică în mod sistematic oricărei persoane prejudiciate, fără excepție și fără nicio apreciere individuală a naturii prejudiciului suferit și a capacității victimelor de a evalua prejudiciul suferit.
78.
Curtea Europeană a Drepturilor Omului a examinat compatibilitatea termenelor de prescripție necondiționate cu dreptul de acces la o instanță judecătorească în Hotărârea Howald Moor și alții împotriva Elveției (
47
). Victimele din această cauză sufereau de o patologie latentă cauzată de expunerea la azbest, care s‑a manifestat după expirarea termenului de prescripție de 10 ani prevăzut de dreptul național. Având în vedere perioada de latență a patologiilor legate de azbest care poate dura mai multe decenii, Curtea Europeană a Drepturilor Omului a statuat că termenul fix de prescripție de 10 ani, care a început să curgă la data la care persoana în cauză a fost expusă la praf de azbest, ar fi expirat în mod invariabil (
48
). Atunci când este dovedit științific că este imposibil ca o persoană să știe că suferă de o anumită patologie, o astfel de împrejurare ar trebui să fie luată în considerare la calcularea termenului de prescripție (
49
). Având în vedere împrejurările excepționale ale acestei cauze, Curtea Europeană a Drepturilor Omului a statuat că aplicarea termenului respectiv de prescripție a restrâns accesul la instanță într‑o asemenea măsură încât să se aducă atingere înseși substanței dreptului reclamanților (
50
).
79.
Problema compatibilității termenelor de prescripție necondiționate cu dreptul de acces la o instanță judecătorească a fost ridicată în ceea ce privește persoanele care suferă de o patologie evolutivă imputabilă administrării unui vaccin în hotărârea Curții Europene a Drepturilor Omului pronunțată în cauza Sanofi Pasteur împotriva Franței (
51
). Instanțele naționale (franceze) au considerat în esență că data de la care începe să curgă termenul de prescriere a acțiunii persoanei prejudiciate este data consolidării prejudiciului. Societatea farmaceutică a susținut că metoda de stabilire a datei de la care începe să curgă termenul de prescripție a încălcat principiul securității juridice, astfel cum este recunoscut la articolul 6 alineatul 1 din CEDO, precum și dreptul său la respectarea bunurilor sale, astfel cum este garantat la articolul 1 din Protocolul nr. 1 la aceasta.
80.
Curtea Europeană a Drepturilor Omului confirmă că există o diferență între victimele unei patologii latente din cauza Howald Moor și alții împotriva Elveției și victimele unei patologii evolutive din cauza Sanofi Pasteur împotriva Franței. Dacă victimele din prima cauză nu au avut cunoștință de patologia lor decât la expirarea termenelor de introducere a acțiunii, acțiunea în despăgubire a persoanelor prejudiciate din cea de a doua cauză nu era prescrisă la momentul diagnosticării patologiei (
52
). Totuși, această diferență nu a fost decisivă pentru aprecierea Curții Europene a Drepturilor Omului în ceea ce privește dreptul de acces la o instanță judecătorească al victimelor unei patologii evolutive.
81.
Astfel, Curtea Europeană a Drepturilor Omului a statuat că dreptul la o instanță judecătorească este în discuție atunci când o acțiune în despăgubire introdusă de o persoană a cărei integritate fizică a fost încălcată se prescrie înainte ca persoana respectivă să fi fost efectiv în măsură să își evalueze prejudiciul (
53
). Aceasta a considerat că, ținând seama de caracterul evolutiv al patologiei victimei și în lipsa consolidării acesteia, victima nu a fost în măsură „să își evalueze pe deplin prejudiciul” și, prin urmare, nu a putut să introducă o acțiune împotriva societății care a fabricat vaccinul la o dată anterioară acestei consolidări, pentru a obține o despăgubire integrală (
54
).
82.
Din această jurisprudență a Curții Europene a Drepturilor Omului rezultă că aplicarea în mod necondiționat a unui termen de decădere în cazul victimelor unei patologii evolutive este de natură să aducă atingere dreptului de acces la o instanță judecătorească în cazul în care victima este împiedicată să introducă o acțiune în despăgubire înainte de a fi în măsură să evalueze întreaga amploare a prejudiciului său.
83.
Urmând acest raționament, reiese că aplicarea necondiționată a articolului 11 din Directiva 85/374 în cazul tuturor persoanelor prejudiciate și în special al celor care suferă de o patologie evolutivă care, potrivit dovezilor medicale, nu puteau cunoaște întreaga amploare a prejudiciului lor, este de natură să aducă atingere înseși substanței dreptului acestora de acces la o instanță judecătorească garantat de articolul 47 din cartă.
84.
Cu toate acestea, Regatul Țărilor de Jos a susținut că articolul 11 din Directiva 85/374 nu aduce atingere substanței dreptului de acces la o instanță judecătorească în cazul persoanele prejudiciate care suferă de o patologie evolutivă. Aceasta deoarece este clar că există un prejudiciu, chiar dacă amploarea acestuia poate crește. Astfel, victima unei patologii evolutive, spre deosebire de cea a unei patologii latente, poate introduce o acțiune în despăgubire înainte de expirarea termenului de decădere.
85.
Guvernul german se raliază de asemenea acestei poziții și consideră că statelor membre le revine sarcina de a permite persoanelor prejudiciate să exercite o acțiune înainte de prescrierea acesteia. Acesta a explicat în observațiile sale scrise și pe larg în ședință că, potrivit legislației germane, victima poate introduce o acțiune în constatare (Festellungsklagge) (
55
). Această acțiune în constatare urmărește să stabilească răspunderea producătorului pentru plata despăgubirilor, chiar dacă prejudiciul este evolutiv, iar cuantumul său nu este încă cuantificabil. În plus, aceasta întrerupe termenul de decădere prevăzut la articolul 11 din Directiva 85/374.
86.
Prin urmare, s‑ar putea susține că revine dreptului procedural național sarcina de a avea în vedere situația persoanelor prejudiciate care suferă de o patologie evolutivă și de a prevedea mecanismele adecvate pentru a evita prescrierea acțiunii lor. Urmând această abordare, nu articolul 11 din Directiva 85/374 ar încălca dreptul de acces la o instanță judecătorească, ci dreptul național procedural, în măsura în care situația acestor persoane nu ar fi luată în considerare.
87.
Această abordare nu rezistă însă la o examinare aprofundată. În primul rând, ea este dificil de conciliat cu armonizarea completă a termenului de decădere realizată prin această dispoziție și poate duce la fragmentarea protecției dreptului de acces la o instanță judecătorească în cazul victimelor unei patologii evolutive. În această privință, trebuie amintit că, spre deosebire de termenul de prescripție prevăzut la articolul 10 alineatul (2) din Directiva 85/374, care nu aduce atingere legislațiilor statelor membre care reglementează suspendarea sau întreruperea, termenul de decădere prevăzut la articolul 11 din această directivă nu face nicio trimitere la astfel de legislații. În urma unei întrebări adresate de Curte Comisiei în ședință cu privire la caracteristicile termenului de decădere în sensul articolului 11, Comisia a susținut că mecanismele procedurale naționale care ar putea fi aplicate pentru a face față situației de patologie evolutivă nu ar trebui să compromită armonizarea completă realizată prin termenul de decădere
88.
În al doilea rând, abordarea care constă în a lăsa chestiunea la latitudinea autonomiei procedurale naționale nu pare a fi în măsură să remedieze riscul ca stabilirea în dreptul Uniunii a unui termen de decădere necondiționat să conducă la respingerea unor pretenții. În cazul în care persoanele prejudiciate sunt obligate să introducă acțiunea prematur, înainte de a‑și putea evalua patologia, acestea riscă să nu aibă acces la toate informațiile (
56
). În ședință, avocatul lui LF a arătat că, în lipsa tuturor informațiilor disponibile, victima ar obține un raport de expertiză nefavorabil. Acțiunea persoanei prejudiciate este în acest caz destinată să se soldeze cu o despăgubire incompletă sau, mai rău, să eșueze. Un astfel de rezultat ar fi contrar articolului 47 din cartă, care garantează posibilitatea titularului dreptului de a pregăti și de a introduce o cale de atac efectivă. Potrivit noțiunilor utilizate de jurisprudența Curții Europene a Drepturilor Omului, dreptul de acces la o instanță judecătorească trebuie să fie „concret și efectiv”, iar nu „teoretic sau iluzoriu” (
57
).
89.
Pentru aceste motive, considerăm că aplicarea necondiționată a termenului de decădere prevăzut la articolul 11 din Directiva 85/374 în cazul tuturor persoanelor prejudiciate, fără a ține seama de împrejurările speciale proprii persoanelor care suferă de o patologie evolutivă a căror patologie nu s‑a consolidat înainte de expirarea acestui termen, nu respectă substanța dreptului de acces la o instanță judecătorească garantat de articolul 47 din cartă.
90.
În al treilea rând, în ipoteza în care Curtea nu ar fi de acord cu analiza noastră cu privire la substanța dreptului de acces la o instanță judecătorească, va trebui să se verifice dacă termenul de decădere prevăzut la articolul 11 din Directiva 85/374 respectă principiul proporționalității, în măsura în care se aplică persoanelor prejudiciate care suferă de o patologie evolutivă.
91.
Principiul proporționalității impune ca restrângerile pe care actele dreptului Uniunii printre altele le pot aduce unor drepturi și unor libertăți consacrate de cartă să nu depășească limitele a ceea ce este adecvat și necesar pentru realizarea obiectivelor legitime urmărite sau ale necesității de a proteja drepturile și libertățile celorlalți. Atunci când este posibilă alegerea între mai multe măsuri adecvate, trebuie să se recurgă la cea mai puțin constrângătoare. În plus, un obiectiv de interes general nu poate fi urmărit fără a ține seama de faptul că trebuie conciliat cu drepturile fundamentale vizate de măsură, prin efectuarea unei ponderări echilibrate între, pe de o parte, obiectivul de interes general și, pe de altă parte, drepturile în cauză, pentru a se asigura că inconvenientele cauzate de această măsură nu sunt disproporționate în raport cu scopurile vizate (
58
).
92.
În ceea ce privește problema dacă termenul de decădere răspunde unui obiectiv de interes general, trebuie amintit că, potrivit jurisprudenței constante a Curții, stabilirea unor termene rezonabile de introducere a acțiunilor sub sancțiunea decăderii în vederea asigurării securității juridice este compatibilă cu dreptul Uniunii (
59
). Articolul 11 urmărește în special să confere producătorului securitate juridică în cadrul regimului de răspundere fără culpă stabilit de această directivă (
60
).
93.
Curtea Europeană a Drepturilor Omului a recunoscut de asemenea în mod constant că termenele legale de prescripție, care constituie una dintre restricțiile legitime ale dreptului la o instanță, servesc unor scopuri importante, și anume asigurării securității juridice și a caracterului definitiv, protejării potențialilor pârâți împotriva unor acțiuni stagnante care ar putea fi dificil de contracarat și prevenirii oricărei nedreptăți care ar putea surveni în cazul în care instanțele ar fi obligate să se pronunțe cu privire la evenimente care au avut loc într‑un trecut îndepărtat pe baza unor probe care ar fi putut deveni nesigure și incomplete ca urmare a trecerii timpului (
61
).
94.
În plus, Curtea Europeană a Drepturilor Omului a subliniat că principiul securității juridice constituie unul dintre aspectele fundamentale ale statului de drept (
62
).
95.
Securitatea juridică și buna administrare a justiției constituie, prin urmare, obiective de interes general recunoscute de Uniune, în sensul articolului 52 alineatul (1) din cartă, care justifică o restrângere a exercițiului drepturilor garantate de articolul 47 din aceasta.
96.
În ceea ce privește aspectul dacă termenul de decădere în discuție depășește limitele a ceea ce este adecvat și necesar pentru realizarea acestor obiective, este necesar să se arate că regimul răspunderii fără culpă prevăzut de Directiva 85/374 este rezultatul unei evaluări comparative complexe a diferitelor interese (
63
). Din jurisprudența citată anterior rezultă (
64
) că normele privind prescripția asigură securitatea juridică și țin seama de faptul că răspunderea obiectivă presupune pentru producător o sarcină superioară celei dintr‑un regim național general de răspundere, sarcină care se reflectă în necesitatea de a subscrie o asigurare pentru riscurile legate de această răspundere specifică (
65
).
97.
Ținând seama de marja largă de apreciere de care dispune legiuitorul Uniunii pentru a evalua comparativ diferitele interese în cauză, reiese că un termen de decădere de 10 ani de la introducerea pe piață a produsului cu defect este „în general” și „în marea majoritate a cazurilor”, astfel cum a arătat Comisia în observațiile sale scrise, suficient de lung pentru a permite victimelor să introducă o acțiune împotriva producătorului.
98.
Cu toate acestea, astfel cum a subliniat în mod elocvent doctrina, niciun termen de decădere „unic” nu poate stabili în mod corespunzător un echilibru între interesele victimelor vătămărilor corporale și ale producătorilor (
66
). Deși, în abstract, termenul de decădere pare suficient de lung pentru persoanele prejudiciate, reiese că acesta nu este adaptat în anumite cazuri excepționale de vătămare corporală în care prejudiciul nu se produce imediat sau la scurt timp după faptul cauzator de prejudicii, ci este evolutiv. A nu lua în considerare această situație specifică ar echivala cu a nu ține seama de faptul că stingerea drepturilor persoanelor prejudiciate nu este rezultatul inacțiunii lor, ci al neșansei lor de a suferi de o astfel de patologie evolutivă.
99.
Comisia a susținut în esență, în observațiile sale scrise și în ședință, că persoanele prejudiciate care suferă de o patologie evolutivă pot să introducă o acțiune în interiorul termenului de decădere atunci când sunt conștiente de anumite simptome și să obțină o anumită despăgubire („un certain dédommagement”). Despăgubirea respectivă va fi în mod necesar „parțială” dacă efectele produsului cu defect nu sunt pe deplin detectabile la momentul pronunțării hotărârii. În plus, Comisia a precizat că, în cazul în care normele de drept intern prevăd acest lucru, persoana prejudiciată ar putea solicita suspendarea procedurii până când prejudiciul este pe deplin cunoscut, pentru a‑i permite să își completeze cererea inițială și să obțină repararea integrală a prejudiciului.
100.
Pentru motivele pe care le‑am expus mai sus (
67
), reiese că posibilitatea de a obține despăgubiri parțiale nu este satisfăcătoare din punctul de vedere al dreptului unei persoane prejudiciate de a introduce o acțiune efectivă. În plus, faptul că dreptul procedural național poate prevedea posibilitatea de a solicita suspendarea procedurii până la cunoașterea întregului prejudiciu, pe lângă natura sa ipotetică, ar putea, în funcție de dispozițiile exacte ale dreptului național, să nu fie coerent cu armonizarea completă a termenului de decădere realizată prin Directiva 85/374.
101.
Necesitatea de a remedia rezultatele disproporționate ale aplicării unui termen de decădere absolut pentru anumite categorii de prejudicii este confirmată de modificările aduse prin Directiva (UE) 2024/2853 (
68
). Articolul 17 alineatul (2) din această directivă introduce o dispoziție derogatorie în privința persoanelor prejudiciate care nu au putut declanșa procedura în termenul de decădere din cauza întârzierii apariției simptomelor vătămării corporale. Pentru aceste persoane prejudiciate, termenul de decădere este extins la 25 de ani. Din considerentul (57) al acestei directive reiese că legiuitorul Uniunii a prelungit termenul de decădere „pentru a evita restricționarea nejustificată a posibilității de a obține despăgubiri pentru prejudiciile cauzate de un produs defect, […] în cazurile în care simptomele vătămării corporale apar, conform dovezilor medicale, într‑un ritm lent”.
102.
Deși Directiva 2024/2853 nu este aplicabilă în litigiul principal (
69
), motivele care stau la baza modificării termenului de decădere demonstrează că lipsa oricărei luări în considerare a particularităților anumitor categorii de prejudicii este de natură să afecteze dreptul de acces la o instanță judecătorească al persoanelor prejudiciate în cauză.
103.
Pentru aceste motive, considerăm că aplicarea termenului de decădere prevăzut la articolul 11 din Directiva 85/374 afectează în mod disproporționat dreptul de acces la o instanță judecătorească al persoanelor prejudiciate care suferă de o patologie evolutivă care, din cauza caracterului evolutiv al patologiei lor, nu își pot evalua integral starea și, prin urmare, nu au fost în măsură să introducă o acțiune împotriva producătorului în acest termen.
104.
Modalitățile de adaptare a termenului de decădere la cazurile excepționale de persoane prejudiciate care suferă de o patologie evolutivă, precum și punerea în balanță a tuturor intereselor în cauză sunt de competența legiuitorului Uniunii.
105.
Având în vedere cele de mai sus, considerăm că articolul 11 din Directiva 85/374, în temeiul căruia drepturile conferite de această directivă persoanei prejudiciate se sting la expirarea unui termen de 10 ani de la data la care producătorul a pus în circulație produsul care a provocat prejudicii, este lipsit de validitate în lumina articolului 47 din cartă, în măsura în care, prin stingerea dreptului la obținerea de despăgubiri al persoanelor prejudiciate care suferă de o patologie evolutivă și care, potrivit dovezilor medicale, din cauza caracterului evolutiv al stării lor de sănătate, nu sunt în măsură să evalueze pe deplin prejudiciul care le‑a fost cauzat și, prin urmare, nu au putut să introducă o acțiune împotriva producătorului în interiorul acestui termen, dispoziția respectivă privează acele persoane de dreptul de acces la o instanță judecătorească.
C.
A treia întrebare
106.
Prin intermediul celei de a treia întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 10 din Directiva 85/374 trebuie interpretat în sensul că, în caz de patologie evolutivă, termenul de prescripție de trei ani pentru recuperarea prejudiciului începe să curgă din ziua în care este cunoscut prejudiciul în integralitatea sa, în special prin stabilirea unei date de consolidare care este definită ca momentul de la care starea victimei vătămării corporale nu mai este evolutivă. Instanța de trimitere solicită de asemenea să se stabilească dacă, în subsidiar, acest termen de prescripție trebuie interpretat în sensul că curge din ziua în care prejudiciul a apărut în mod cert, în legătură cu produsul cu defect, indiferent de evoluția sa ulterioară.
107.
Din decizia de trimitere reiese că cauza principală a fost trimisă spre rejudecare la Cour de cassation (Curtea de Casație), instanța de trimitere, pentru motivul că aceasta din urmă declarase inadmisibilă acțiunea formulată de LF fără a examina dacă starea sa de sănătate s‑a consolidat (
70
).
108.
Trebuie amintit că articolul 10 alineatul (1) din Directiva 85/374 stabilește că termenul de prescripție de trei ani începe să curgă de la data la care reclamantul „a cunoscut sau ar fi trebuit să cunoască prejudiciul, defectul sau identitatea producătorului”. Întrebarea instanței de trimitere se concentrează pe stabilirea datei la care reclamanta, persoană prejudiciată care suferă de o patologie evolutivă, a cunoscut prejudiciul.
109.
Potrivit unei jurisprudențe constante, rezultă atât din cerința aplicării uniforme a dreptului Uniunii, cât și din cea a principiului egalității că termenii unei dispoziții a dreptului Uniunii care nu conține nicio trimitere expresă la dreptul statelor membre pentru a stabili sensul și domeniul său de aplicare trebuie în mod normal să primească în întreaga Uniune o interpretare autonomă și uniformă, care trebuie stabilită ținând seama nu numai de termenii acestei dispoziții, ci și de contextul său și de obiectivele urmărite de reglementarea din care face parte (
71
).
110.
Articolul 10 alineatul (1) din Directiva 85/374 nu conține nicio trimitere expresă la dreptul statelor membre pentru a stabili data de la care începe să curgă termenul de prescripție. Articolul 10 alineatul (2) face trimitere la legislația statelor membre numai în ceea ce privește reglementarea suspendării sau a întreruperii prescripției, iar nu în ceea ce privește dies a quo. În plus, o interpretare autonomă și uniformă a datei de la care începe să curgă termenul de prescripție este, astfel cum reiese din al zecelea considerent al acesteia, conformă cu obiectivul acestei directive, care constă în stabilirea unui termen de prescripție uniform pentru introducerea unei acțiuni în despăgubire.
111.
În ceea ce privește modul de redactare a articolului 10 alineatul (1) din Directiva 85/374, această dispoziție leagă data de la care începe să curgă termenul de prescripție de cunoașterea (sau de cunoașterea prezumată) a prejudiciului. Reiese că nu este posibil să se deducă numai din această formulare dacă trebuie să se considere că s‑a cunoscut prejudiciul numai la data consolidării patologiei victimei sau la data la care prejudiciul a apărut în mod cert, indiferent de agravarea sa ulterioară.
112.
În ceea ce privește contextul în care se înscrie articolul 10 alineatul (1) din Directiva 85/374, trebuie amintit că, potrivit articolului 4 din aceasta, partea prejudiciată trebuie să facă proba prejudiciului, a defectului și a relației cauzale dintre defect și prejudiciu. Din articolul 9 litera (a) din Directiva 85/374 reiese că noțiunea de „prejudiciu” acoperă prejudiciul cauzat prin deces sau leziuni corporale.
113.
Reiese din jurisprudența Curții că despăgubirea integrală și adecvată a persoanelor prejudiciate de un produs cu defect trebuie să fie prevăzută pentru tipul de prejudiciu menționat la punctul anterior (
72
).
114.
Data la care începe să curgă termenul de prescripție în temeiul articolului 10 alineatul (1) din Directiva 85/374 trebuie stabilită astfel încât să permită persoanei prejudiciate să dovedească îndeplinirea tuturor condițiilor pentru angajarea răspunderii producătorului. Prin urmare, astfel cum a susținut în esență Comisia, persoana prejudiciată trebuie să aibă o cunoaștere suficient de completă a împrejurărilor referitoare la toate aceste condiții, inclusiv o cunoaștere suficient de completă a prejudiciului. Cunoașterea suficient de completă a prejudiciului permite persoanei prejudiciate să obțină o despăgubire integrală și adecvată.
115.
În general, cunoașterea datei la care a apărut în mod cert prejudiciul poate fi considerată o cerință adecvată pentru ca victimele să poată introduce o acțiune. Astfel cum a arătat în esență Comisia în ședință, există cazuri de vătămare corporală în care nu este necesar să se aștepte consolidarea prejudiciului, deoarece există o cunoaștere suficientă a acestuia și, în funcție de împrejurări, a modului în care urmează să evolueze în viitor. Cu toate acestea, în cazul unei patologii evolutive, în absența consolidării, persoana prejudiciată nu este în măsură să evalueze natura prejudiciului suferit. Data consolidării trebuie stabilită pe baza dovezilor medicale; aceasta nu depinde de evaluarea personală a persoanei prejudiciate (
73
). Astfel, pentru aceste persoane prejudiciate, termenul de prescripție nu ar trebui să înceapă să curgă înainte de data consolidării, care este înțeleasă ca fiind data la care starea lor de sănătate încetează să evolueze.
116.
Data alternativă propusă de instanța de trimitere, și anume data la care prejudiciul apare în mod cert, dacă este înțeleasă în cazul unei patologii evolutive ca data la care se manifestă primele simptome, ar fi de natură să aducă o atingere gravă capacității persoanei prejudiciate de a introduce o acțiune efectivă în despăgubire. Astfel cum a arătat Comisia în observațiile sale scrise, într‑o situație în care prejudiciul nu este încă suficient de evident, persoana prejudiciată ar putea fi descurajată să introducă o acțiune în justiție costisitoare, în timp ce, luni sau ani mai târziu, această persoană ar fi mai în măsură să determine întinderea prejudiciului. În plus, în cazul în care persoana prejudiciată introduce o acțiune atunci când prejudiciul este încă limitat, iar starea sa de sănătate continuă să evolueze, aceasta riscă să primească o despăgubire parțială (
74
).
117.
În ceea ce privește obiectivul reglementării din care face parte articolul 10 din Directiva 85/374, reiese din al nouălea considerent al acestei directive că protecția consumatorului impune despăgubirea în caz de deces și leziuni corporale. Persoana prejudiciată trebuie să fie efectiv în măsură să își exercite dreptul de a solicita repararea integrală și adecvată a prejudiciului suferit.
118.
Guvernul german a susținut că termenul de prescripție de trei ani trebuie să înceapă să curgă de la data apariției prejudiciului și la care persoana prejudiciată, inclusiv persoana care suferă un prejudiciu evolutiv, ia cunoștință de manifestarea prejudiciului. Situația prejudiciului evolutiv este reglementată de legislația germană, astfel cum s‑a arătat deja mai sus, prin posibilitatea de a introduce o acțiune în constatare (
75
). Guvernul german a susținut că această soluție este aplicabilă în cazul unor prejudicii ulterioare care pot fi anticipate „în mod obișnuit”. Cu toate acestea, în cazul unui prejudiciu „atipic” imprevizibil, un nou termen de prescripție începe să curgă din momentul în care reclamantul a luat cunoștință de prejudiciu.
119.
Comisia a susținut în observațiile sale scrise că nu este de neconceput ca, în anumite ordini juridice naționale, persoanele prejudiciate să poată solicita suspendarea procedurii până la cunoașterea suficientă a prejudiciului. Cu toate acestea, Comisia a recunoscut că nu există în toate statele membre o astfel de posibilitate.
120.
Diferitele abordări care pot exista în legislațiile naționale ilustrează faptul că pot exista grade divergente de protecție a capacității persoanelor prejudiciate de a solicita despăgubiri, în funcție de dreptul procedural național, în timp ce termenul de prescripție are vocația de a fi uniform. În plus, faptul de a impune persoanei prejudiciate majorarea progresivă a valorii despăgubirii solicitate în funcție de prejudiciile suplimentare rezultate din fapta prejudiciabilă este de natură să aducă atingere deplinei efectivități a dreptului la despăgubiri (
76
).
121.
Pentru a asigura o interpretare uniformă a datei de la care începe să curgă termenul de prescripție și efectivitatea dreptului unei persoane prejudiciate care suferă de o patologie evolutivă de a solicita despăgubiri, nu se poate considera că această dată curge înainte de consolidarea prejudiciului suferit. Data consolidării se stabilește pe baza unor dovezi medicale.
122.
În urma acestei interpretări a articolului 10 alineatul (1) din Directiva 85/374, trebuie să se admită că, în situația unei patologii evolutive, termenul de prescripție de trei ani nu începe să curgă decât de la data consolidării prejudiciului, chiar dacă acesta a apărut la o dată anterioară.
123.
Această interpretare a articolului 10 din Directiva 85/374 trebuie citită în lumina răspunsului nostru la cea de a doua întrebare examinată în prezentele concluzii. Astfel, pentru a menține efectul util al articolului 10 în raport cu persoanele care suferă de o patologie evolutivă, termenul de decădere prevăzut la articolul 11 trebuie să fie stabilit astfel încât să se țină seama de situația lor specială și de dreptul acestora la o cale de atac efectivă în temeiul articolului 47 din cartă.
124.
Având în vedere cele de mai sus, considerăm că articolul 10 alineatul (1) din Directiva 85/374 trebuie interpretat în sensul că, în cazul unei patologii evolutive, termenul de prescripție de trei ani prevăzut de această dispoziție începe să curgă de la data consolidării prejudiciului, definită ca momentul de la care, potrivit dovezilor medicale, starea persoanei prejudiciate nu mai evoluează.
V. Concluzie
125.
Având în vedere considerațiile care precedă, propunem Curții să răspundă la întrebările preliminare adresate de cour d’appel de Rouen (Curtea de Apel din Rouen, Franța) după cum urmează:
1)
Articolul 13 din Directiva 85/374/CEE a Consiliului din 25 iulie 1985 de apropiere a actelor cu putere de lege și a actelor administrative ale statelor membre cu privire la răspunderea pentru produsele cu defect, citit în lumina Hotărârii Curții de Justiție din 25 aprilie 2002, González Sánchez (C‑183/00, EU:C:2002:255),
trebuie interpretat în sensul că persoana prejudiciată de un produs cu defect poate solicita producătorului repararea prejudiciului său în cadrul unui regim general național de răspundere pentru culpă, în măsura în care un astfel de regim nu se întemeiază exclusiv pe caracterul defectuos al produsului. Culpa poate consta printre altele în menținerea în circulație a unui produs, în pofida faptului că producătorul avea cunoștință de caracterul defectuos al acestuia, sau în neîndeplinirea obligației de vigilență cu privire la riscurile prezentate de produs, în pofida faptului că producătorul a fost informat în legătură cu aceste riscuri.
2)
Articolul 11 din Directiva 85/374, în temeiul căruia drepturile conferite de această directivă persoanei prejudiciate se sting la expirarea unui termen de 10 ani de la data la care producătorul a pus în circulație produsul care a provocat prejudicii,
este lipsit de validitate în lumina articolului 47 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, în măsura în care, prin stingerea dreptului la obținerea de despăgubiri al persoanelor prejudiciate care suferă de o patologie evolutivă și care, potrivit dovezilor medicale, din cauza caracterului evolutiv al stării lor de sănătate, nu sunt în măsură să evalueze pe deplin prejudiciul care le‑a fost cauzat și, prin urmare, nu au putut să introducă o acțiune împotriva producătorului în interiorul acestui termen, dispoziția respectivă privează acele persoane de dreptul de acces la o instanță judecătorească.
3)
Articolul 10 alineatul (1) din Directiva 85/374
trebuie interpretat în sensul că, în cazul unei patologii evolutive, termenul de prescripție de trei ani prevăzut de această dispoziție începe să curgă de la data consolidării prejudiciului, definită ca momentul de la care, potrivit dovezilor medicale, starea persoanei prejudiciate nu mai evoluează.
(
1
)	Limba originală: engleza.
(
2
)	Directiva Consiliului din 25 iulie 1985 de apropiere a actelor cu putere de lege și a actelor administrative ale statelor membre cu privire la răspunderea pentru produsele cu defect (JO 1985, L 210, p. 29, Ediție specială, 15/vol. 1, p. 183), astfel cum a fost modificată prin Directiva 1999/34/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 10 mai 1999 (JO 1999, L 141, p. 20, Ediție specială, 15/vol. 5, p. 34) (denumită în continuare „Directiva 85/374”).
(
3
)	Înainte de adoptarea Directivei (UE) 2024/2853 a Parlamentului European și a Consiliului din 23 octombrie 2024 privind răspunderea pentru produsele cu defect și de abrogare a Directivei 85/374 (JO L, 2024/2853).
(
4
)	White, F., „Directive 85/374/EEC concerning liability for defective products: In the name of the harmonisation, the internal market and consumer protection”, în Giliker, P. (ed.), Research Handbook on EU Tort Law, Edward Elgar, Cheltenham, Northampton, 2017.
(
5
)	Cousy, H., „Chapter 3. Consumer protection through product liability. Theme I. Level and scope of harmonisation of the directive – Survival of national product liability regimes” în Terryn, E., Straetmans, G. și Colaert, V. (ed.), Landmark Cases of EU Consumer Law – In Honour of Jules Stuyck, Intersentia, Cambridge, Anvers, Portland, 2013, p. 291-306, la pagina 296.
(
6
)	Hotărârea din 21 decembrie 2011, Dutrueux (C‑495/10, EU:C:2011:869, punctul 20).
(
7
)	Binon, J.‑M., „La responsabilité du fait des produits défectueux: Les vices cachés de l’harmonisation européenne”, în Van Schoubroeck, C., Devroe, W., Geens, K. și Stuyck, J. (ed.), Over Grenzen – Liber Amicorum Herman Cousy, Intersentia, Antwerpen, Cambridge, 2011, p. 591-603.
(
8
)	Hotărârea din 15 noiembrie 2023, nr. 22-21.174, 22-21.178, 22-21.179 și 22-21.180. Aceste hotărâri au fost pronunțate în cadrul unor recursuri formulate de victime ale produsului farmaceutic „Médiator”.
(
9
)	Revine instanței de trimitere sarcina de a determina dacă pretinsa culpă poate fi efectiv stabilită în împrejurările speței.
(
10
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 10 iunie 2021, KRONE – Verlag (C‑65/20, EU:C:2021:471, punctul 31). Noțiunea de „producător” este definită la articolul 3 din Directiva 85/374.
(
11
)	Taschner, H.C., „Product liability: Basic problems in a comparative law perspective” în Fairgrieve, D. (ed.), Product Liability in Comparative Perspective, Cambridge University Press, Cambridge, 2005, p. 155-166, la pagina 161 (sublinierea noastră).
(
12
)	Hotărârea din 10 iunie 2021, KRONE – Verlag (C‑65/20, EU:C:2021:471, punctul 33).
(
13
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 5 martie 2015, Boston Scientific Medizintechnik (C‑503/13 și C‑504/13, EU:C:2015:148, punctul 39).
(
14
)	Hotărârea din 29 mai 1997, Comisia/Regatul Unit (C‑300/95, EU:C:1997:255, punctul 27).
(
15
)	A se vedea în acest sens Van Dam, C.C., „Dutch case-law on the EU Product Liability Directive”, în Fairgrieve, D. (ed.), p. 126-137, la pagina 128.
(
16
)	Hotărârea din 25 aprilie 2002, Comisia/Franța (C‑52/00, EU:C:2002:252, punctul 24), și Hotărârea din 21 decembrie 2011, Dutrueux (C‑495/10, EU:C:2011:869, punctul 20).
(
17
)	Hotărârea din 21 decembrie 2011, Dutrueux (C‑495/10, EU:C:2011:869, punctul 21).
(
18
)	Hotărârea González Sánchez, punctul 30.
(
19
)	Hotărârea González Sánchez, punctul 31.
(
20
)	A se vedea în acest sens Concluziile avocatului general Tesauro prezentate în cauza Comisia/Regatul Unit (C‑300/95, EU:C:1997:35, punctul 16).
(
21
)	Hotărârea din 25 aprilie 2002, Comisia/Franța (C‑52/00, EU:C:2002:252).
(
22
)	În limba franceză, „obligation de suivi”.
(
23
)	Hotărârea din 25 aprilie 2002, Comisia/Franța (C‑52/00, EU:C:2002:252, punctul 47).
(
24
)	Hotărârea din 25 aprilie 2002 (C‑52/00, EU:C:2002:252).
(
25
)	Hotărârea din 2 decembrie 2009, Aventis Pasteur (C‑358/08, EU:C:2009:744, punctul 37).
(
26
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 2 decembrie 2009, Aventis Pasteur (C‑358/08, EU:C:2009:744, punctele 38 și 43).
(
27
)	Ibidem, punctul 39.
(
28
)	Ibidem, punctul 40.
(
29
)	Ibidem, punctul 41.
(
30
)	Ibidem, punctul 42.
(
31
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 2 decembrie 2009, Aventis Pasteur (C‑358/08, EU:C:2009:744, punctul 46).
(
32
)	Hotărârea din 10 mai 2001, Veedfald (C‑203/99, EU:C:2001:258, punctul 27).
(
33
)	Hotărârea din 10 septembrie 2024, KS ș.a./Consiliul ș.a. (C‑29/22 P și C‑44/22 P, EU:C:2024:725, punctul 67 și jurisprudența citată).
(
34
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 6 octombrie 2020, État luxembourgeois (Dreptul la o cale de atac împotriva unei cereri de informații în materie fiscală) (C‑245/19 și C‑246/19, EU:C:2020:795, punctele 55 și 56), și Hotărârea din 17 noiembrie 2022, Harman International Industries (C‑175/21, EU:C:2022:895, punctul 32).
(
35
)	Pentru o analiză a termenelor de prescripție prevăzute de legislația națională pentru procedurile în materie de protecție a consumatorilor, a se vedea Hotărârea din 10 iunie 2021, BNP Paribas Personal Finance (C‑776/19-C‑782/19, EU:C:2021:470, punctul 30), și Hotărârea din 8 septembrie 2022, D.B.P. ș.a. (Contracte de credit ipotecar) (C‑80/21-C‑82/21, EU:C:2022:646, punctul 99).
(
36
)	Hotărârea din 14 iulie 2022, Parlamentul/Consiliul (Sediul Autorității Europene a Muncii) (C‑743/19, EU:C:2022:569, punctul 33 și jurisprudența citată).
(
37
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 24 februarie 2022, SC Cridar Cons (C‑582/20, EU:C:2022:114, punctul 50), și Hotărârea din 8 decembrie 2022, Orde van Vlaamse Balies ș.a. (C‑694/20, EU:C:2022:963, punctul 60).
(
38
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 29 martie 2022, Getin Noble Bank (C‑132/20, EU:C:2022:235, punctul 116).
(
39
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 2 februarie 2021, Consob (C‑481/19, EU:C:2021:84, punctul 37 și jurisprudența citată).
(
40
)	Hotărârea din 24 februarie 2022, SC Cridar Cons (C‑582/20, EU:C:2022:114, punctul 50 și jurisprudența citată).
(
41
)	Hotărârea din 8 decembrie 2022, Orde van Vlaamse Balies ș.a. (C‑694/20, EU:C:2022:963, punctul 34).
(
42
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 6 octombrie 2020, État luxembourgeois (Dreptul la o cale de atac împotriva unei cereri de informații în materie fiscală) (C‑245/19 și C‑246/19, EU:C:2020:795, punctul 66).
(
43
)	A se vedea punctul 33 și următoarele din prezentele concluzii.
(
44
)	A se vedea analiza noastră în cadrul primei întrebări preliminare.
(
45
)	Fairgrieve, D., et. al., „Product Liability Directive”, în Machnikowski, P. (ed.), European Product Liability: An Analysis of the State of the Art in the Era of New Technologies, Intersentia, Cambridge, 2016, p. 90.
(
46
)	A se vedea Havu, K., și Havu, T., „The «long‑stop» extinguishment rule in EU product liability”, Journal of European Consumer and Market Law, vol. 13, nr. 4, 2024, p. 162-170, la pagina 163.
(
47
)	Curtea EDO, 11 martie 2014, CE:ECHR:2014:0311JUD005206710. A se vedea de asemenea Curtea EDO, 13 februarie 2024, Jann‑Zwicker și Jann împotriva Elveției, CE:ECHR:2024:0213JUD000497620.
(
48
)	Hotărârea Howald Moor și alții împotriva Elveției, § 74.
(
49
)	Ibidem, § 78.
(
50
)	Ibidem, § 79.
(
51
)	Curtea EDO, 13 februarie 2020, CE:ECHR:2020:0213JUD002513716.
(
52
)	Ibidem, § 55.
(
53
)	Ibidem, § 55.
(
54
)	Ibidem, § 55.
(
55
)	Prevăzut la articolul 256 din Zivilprozessordnung (Codul de procedură civilă german).
(
56
)	A se vedea Havu, K., și Havu, T., nota de subsol 47, op. cit., p. 162, potrivit cărora „existența unei [dispoziții] necondiționate [privind stingerea drepturilor] poate avea drept consecință nedorită încurajarea reclamanților să depună o cerere înainte de a obține toate informațiile de care au nevoie, […] ceea ce poate conduce la ineficiență și poate submina previzibilitatea soluționării cauzelor”.
(
57
)	A se vedea Curtea EDO, 13 mai 2024, Jann‑Zwicker și Jann împotriva Elveției, § 65, cu trimiteri suplimentare.
(
58
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 8 decembrie 2022, Orde van Vlaamse Balies ș.a. (C‑694/20, EU:C:2022:963, punctul 41 și jurisprudența citată).
(
59
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 22 aprilie 2021, Profi Credit Slovakia (C‑485/19, EU:C:2021:313, punctul 57 și jurisprudența citată).
(
60
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 2 decembrie 2009, Aventis Pasteur (C‑358/08, EU:C:2009:744, punctul 46).
(
61
)	Curtea EDO, 13 februarie 2020, Sanofi Pasteur împotriva Franței, CE:ECHR:2020:0213JUD002513716, § 50.
(
62
)	Ibidem, § 52 și jurisprudența citată.
(
63
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 25 aprilie 2002, Comisia/Franța (C‑52/00, EU:C:2002:252, punctul 29).
(
64
)	A se vedea punctele 48-50 din prezentele concluzii.
(
65
)	Hotărârea din 2 decembrie 2009, Aventis Pasteur (C‑358/08, EU:C:2009:744, punctul 42).
(
66
)	Havu, K., și Havu, T., nota de subsol 46, op. cit., p. 167. A se vedea de asemenea Howells, G.G., „Product liability – A history of harmonisation” în Fairgrieve, D. (ed.), Product Liability in Comparative Perspective, nota de subsol 11, op. cit., p. 202-217, la pagina 210, care subliniază că termenul de decădere de 10 ani „ar putea fi perceput ca o sursă potențială de nedreptate”.
(
67
)	A se vedea punctul 88 din prezentele concluzii.
(
68
)	Directiva Parlamentului European și a Consiliului din 23 octombrie 2024 privind răspunderea pentru produsele cu defecte și de abrogare a Directivei 85/374/CEE a Consiliului (JO L, 2024/2853).
(
69
)	Potrivit articolului 21 primul paragraf din Directiva 2024/2853: „Directiva [85/374] se abrogă de la 9 decembrie 2026. Cu toate acestea, ea continuă să se aplice în ceea ce privește produsele introduse pe piață sau puse în funcțiune înainte de această dată”. Din această dispoziție rezultă că Directiva 2024/2853 nu se aplică vaccinului în discuție în litigiul principal care a fost administrat cu mai mult de două decenii în urmă.
(
70
)	Hotărârea nr. 22-18.914 a Cour de cassation, première chambre civile (Curtea de Casație, Camera întâi civilă) din 5 iulie 2023. Această hotărâre reflectă o jurisprudență constantă a Cour de cassation, potrivit căreia data la care victima a cunoscut sau ar fi trebuit să cunoască prejudiciul este cea a consolidării prejudiciului. A se vedea de exemplu hotărârea nr. 15-20.022 a Cour de cassation, première chambre civile (Curtea de Casație, Camera întâi civilă) din 15 iunie 2016.
(
71
)	Hotărârea din 8 aprilie 2025, Parchetul European (Controlul jurisdicțional al actelor de procedură) (C‑292/23, EU:C:2025:255, punctul 51 și jurisprudența citată).
(
72
)	Hotărârea din 10 mai 2001, Veedfald (C‑203/99, EU:C:2001:258, punctul 27).
(
73
)	Jourdain, P., „Le point de départ de la prescription en présence d’un dommage corporel évolutif”, RTD Civ. Revue trimestrielle de droit civil, 2023, p. 908, cu referire la hotărârea nr. 14-13.351 a Cour de cassation, première chambre civile (Curtea de Casație, Camera întâi civilă) din 17 ianuarie 2018.
(
74
)	A se vedea punctul 88 din prezentele concluzii.
(
75
)	A se vedea punctul 85 din prezentele concluzii.
(
76
)	A se vedea prin analogie Hotărârea din 18 aprilie 2024, Heureka Group (Servicii de comparare a prețurilor online) (C‑605/21, EU:C:2024:324, punctul 60).