62024CC0048
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
DOMNUL NICHOLAS EMILIOU
prezentate la 10 iulie 2025 (
1
)
Cauza C‑48/24
VšĮ Vilniaus tarptautinė mokykla
împotriva
Valstybinė kalbos inspekcija
[cerere de decizie preliminară formulată de Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Curtea Administrativă Supremă a Lituaniei)]
„Cerere de decizie preliminară – Articolul 49 TFUE – Libertatea de stabilire – Restricție – Reglementare națională care impune personalului unei instituții de învățământ privat să cunoască limba oficială de stat – Justificare – Identitate națională – Proporționalitate – Directiva 2005/36/CE – Articolul 53 – Cunoștințe lingvistice necesare pentru exercitarea unei profesii reglementate”
I. Introducere
1.
Limba nu este doar un mijloc de comunicare, ci și un leagăn de cultură și identitate (
2
). Tratatele Uniunii recunosc rolul esențial al limbii. Atât articolul 3 alineatul (3) al patrulea paragraf TUE, cât și articolul 22 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene prevăd că Uniunea respectă diversitatea sa lingvistică. În plus, în temeiul articolului 4 alineatul (2) TUE, Uniunea respectă de asemenea identitatea națională a statelor sale membre, din care face parte, așa cum a statuat Curtea, protecția limbilor lor oficiale (
3
).
2.
În acest context, Curtea a fost chemată în repetate rânduri să examineze interacțiunea dintre protecția limbilor oficiale ale statelor membre și respectarea libertăților fundamentale ale Uniunii (
4
). Prezenta cerere de decizie preliminară formulată de Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Curtea Administrativă Supremă a Lituaniei) ridică o problemă similară și oferă ocazia de a dezvolta în continuare jurisprudența relevantă a Curții.
3.
Întrebările instanței de trimitere au fost formulate în cadrul unui litigiu între Valstybinė kalbos inspekcija (Inspectoratul Limbii de Stat, Lituania, denumit în continuare „inspectoratul”), pe de o parte, și Vilniaus tarptautinė mokykla (Școala Internațională din Vilnius, denumită în continuare „școala”), o instituție de învățământ privat care oferă programe educaționale doar în limba engleză, pe de altă parte. Litigiul privește impunerea în sarcina personalului didactic și administrativ al școlii a unei cerințe naționale privind cunoașterea la nivel intermediar a limbii lituaniene – cerință care se aplică persoanelor angajate pe anumite posturi care presupune comunicarea cu publicul (denumită în continuare „cerința lingvistică”). Instanța de trimitere solicită orientări referitoare la compatibilitatea acestei cerințe lingvistice cu libertatea de stabilire, în sensul articolului 49 TFUE, precum și cu articolul 53 din Directiva 2005/36/CE (denumită în continuare „Directiva privind recunoașterea”) (
5
), care privește cerințele lingvistice aplicabile profesiilor reglementate.
II. Cadrul juridic
A. Dreptul Uniunii Europene
4.
Articolul 53 din Directiva privind recunoașterea, intitulat „Cunoștințe lingvistice”, prevede:
„(1)   Profesioniștii care beneficiază de recunoașterea calificărilor profesionale au de asemenea cunoștințe lingvistice necesare pentru exercitarea profesiei în statul membru gazdă.
[…]
(3)   Dacă profesia de exercitat prezintă implicații legate de siguranța pacienților, pot fi impuse controale [ale respectării obligației stabilite la alineatul (1)]. Pot fi impuse controale în legătură cu alte profesii în cazul în care există îndoieli serioase și concrete despre gradul de cunoaștere a limbii de către profesionist în privința activităților profesionale pe care intenționează să le desfășoare.
[…]
(4)   Orice control lingvistic este proporțional cu activitatea care urmează a fi desfășurată. […]”
B. Dreptul lituanian
5.
Articolul 14 din Lietuvos Respublikos Konstitucija (Constituția Republicii Lituania) prevede că lituaniana este limba de stat (denumită în continuare „limba de stat”).
6.
Articolul 6 din Lietuvos Respublikos valstybinės kalbos įstatymas (Legea Republicii Lituania privind limba de stat, denumită în continuare „Legea privind limba de stat”) prevede printre altele că „[c]onducătorii, angajații și funcționarii […] instituțiilor care furnizează servicii către populație trebuie să cunoască limba de stat la nivelurile de competență lingvistică stabilite de guvernul Republicii Lituania”.
7.
În conformitate cu articolul 6 menționat din Legea privind limba de stat, guvernul lituanian a emis nutarimas nr. 1688 (denumit în continuare „Hotărârea nr. 1688”) din 24 decembrie 2003, prin care a aprobat Valstybinės kalbos mokėjimo kategorijų nustatymo ir jų taikymo tvarkos aprašas (Descrierea procedurii de stabilire și de aplicare a categoriilor de competență în limba de stat, denumită în continuare „descrierea”), anexată la aceasta.
8.
Punctul 6 din descriere stabilește trei categorii de competență în limba de stat (prima categorie fiind cea mai scăzută, iar a treia cea mai ridicată). În conformitate cu punctul 6.2 din descriere, a doua categorie de competență corespunde unui nivel intermediar B1 de competență în limba lituaniană (
6
). Potrivit punctului 8 din descriere, această a doua categorie se aplică, printre altele, angajaților din domeniul educației, culturii, sănătății și securității sociale (cu excepția cadrelor didactice care predau în limba de stat), dacă trebuie să comunice în mod regulat cu publicul și/sau să completeze formulare standardizate pentru desfășurarea activității lor.
III. Situația de fapt, procedura națională și întrebările preliminare
9.
Recurenta din procedura principală, școala, este o instituție de învățământ privat care a fost înregistrată și își exercită activitatea în Lituania din anul 2004. Aceasta a fost înființată de un resortisant lituanian și are în prezent trei acționari: un resortisant finlandez (49,96 %), un resortisant danez (25,02 %) și un resortisant american (restul de 25,02 %).
10.
Școala a obținut autorizațiile necesare din partea autorităților naționale ale Republicii Lituania pentru a oferi programe de învățământ în altă limbă decât lituaniana, posibilitate care este prevăzută de legislația națională (
7
). Mai precis, școala furnizează programul Cambridge International de nivel AS/A și programele Bacalaureat Internațional – învățământ primar și secundar, care sunt, toate, predate în limba engleză (denumite în continuare „programele în limba engleză”).
11.
La 19 și 25 mai 2022, inspectoratul a efectuat o inspecție pentru a verifica respectarea de către școală a Legii privind limba de stat și a Hotărârii nr. 1688. Acesta a concluzionat că 18 dintre angajații școlii – dintre care 5 erau resortisanți ai Uniunii și ceilalți resortisanți ai unor țări terțe – nu au promovat examenul de competență de nivelul II în limba de stat (sau nu au prezentat certificatul corespunzător), după cum impune Hotărârea nr. 1688 pentru angajații din domeniul educației care trebuie să comunice în mod regulat cu publicul sau să completeze formulare standardizate (
8
).
12.
Pe baza inspecției respective, inspectoratul a adoptat ordinul din 26 mai 2022, care impunea ca cei 18 angajați în cauză – printre care se aflau atât cadre didactice, cât și membri ai personalului administrativ (în special directorul și directorul adjunct al școlii) – să promoveze examenul de competență în limba de stat până la 2 februarie 2023 cel târziu (denumit în continuare „ordinul atacat”). Având în vedere că, în temeiul legislației naționale (
9
), entități precum școala trebuie să asigure respectarea actelor normative relevante, inclusiv a dispozițiilor care stabilesc cerința lingvistică, ordinul atacat a fost adresat școlii și prevedea sancțiuni împotriva acesteia în cazul nerespectării sale.
13.
Școala a introdus o acțiune la Vilniaus apygardos administracinis teismas (Tribunalul Administrativ Regional din Vilnius, Lituania), având ca obiect anularea ordinului atacat. Această acțiune a fost respinsă prin hotărârea din 17 noiembrie 2022, iar școala a formulat ulterior recurs la Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Curtea Administrativă Supremă a Lituaniei), care este instanța de trimitere.
14.
În acest context, având îndoieli cu privire la compatibilitatea cerinței lingvistice cu articolul 49 TFUE și cu articolul 53 din Directiva privind recunoașterea, instanța menționată a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)
Articolul 49 [TFUE] trebuie interpretat în sensul că include în domeniul său de aplicare cerința, prevăzută de dreptul național, de cunoaștere a limbii de stat care se aplică personalului administrativ și cadrelor didactice ale unei instituții de învățământ înființate de o persoană fizică privată, instituție care oferă un program internațional de învățământ secundar și programe de bacalaureat internațional pentru învățământul primar și secundar?
2)
În cazul unui răspuns afirmativ la prima întrebare, articolul 49 [TFUE] trebuie interpretat în sensul că se opune unei reglementări naționale precum cea în discuție în litigiul principal, potrivit căreia cerința privind cunoașterea limbii de stat se aplică fără excepție, pe de o parte, tuturor cadrelor didactice care lucrează într‑o instituție de învățământ înființată de o persoană fizică privată care oferă un program internațional de învățământ secundar și programe internaționale de învățământ primar și secundar și, pe de altă parte, personalului administrativ al unei astfel de instituții de învățământ, indiferent de circumstanțele specifice activităților instituției de învățământ în cauză?
3)
Articolul 53 din [Directiva privind recunoașterea] trebuie interpretat în sensul că se opune unei reglementări naționale, precum cea în discuție în litigiul principal, potrivit căreia cerința de cunoaștere a limbii de stat se aplică, fără excepție, tuturor cadrelor didactice care lucrează într‑o instituție de învățământ înființată de o persoană fizică privată, care oferă un program internațional de învățământ secundar și programe internaționale de învățământ primar și secundar, indiferent de circumstanțele specifice activităților instituției de învățământ în cauză?”
15.
Guvernele lituanian, leton și neerlandez, precum și Comisia Europeană au depus observații scrise. Nu a avut loc nicio ședință de audiere a pledoariilor.
IV. Analiză
16.
Prin intermediul celor trei întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă cerința lingvistică este compatibilă cu libertatea de stabilire (prima și a doua întrebare) și cu articolul 53 din Directiva privind recunoașterea (a treia întrebare). În analiza care urmează, vom examina primele două întrebări împreună (B), iar ulterior, pe a treia (C). Înainte însă de a analiza conținutul întrebărilor preliminare, trebuie să abordăm o excepție de inadmisibilitate a prezentei trimiteri preliminare, ridicată de guvernul lituanian (A).
A. Cu privire la admisibilitate
17.
Guvernul lituanian a afirmat că trimiterea preliminară trebuie respinsă ca inadmisibilă, susținând că interpretarea solicitată a dreptului Uniunii nu are nicio legătură cu realitatea sau cu obiectul litigiului principal.
18.
În special, guvernul lituanian arată că cerința lingvistică nu este aplicabilă cadrelor didactice (
10
) care lucrează în școli precum cea în discuție, care oferă programe educative ale unor state străine sau organizații internaționale. Prin urmare, în opinia acestui guvern, ordinul atacat trebuie să fie anulat de instanța de trimitere ca fiind contrar dreptului național, întrebările adresate nefiind, așadar, necesare pentru soluționarea litigiului principal.
19.
În această privință, este suficient să amintim că, potrivit unei jurisprudențe constante, revine numai instanței de trimitere sarcina de a interpreta dreptul național aplicabil litigiului principal. În cadrul repartizării competențelor între instanțele Uniunii și cele naționale, Curtea trebuie să ia în considerare contextul de fapt și normativ în care se încadrează întrebările preliminare, astfel cum este definit de instanța națională în trimiterea sa preliminară. Prin urmare, indiferent de interpretarea divergentă a dreptului național invocată de un guvern, examinarea unei trimiteri preliminare trebuie realizată în raport cu interpretarea dreptului respectiv reținută de instanța de trimitere (
11
).
20.
În prezenta cauză, instanța de trimitere a precizat, în urma unei cereri relevante de clarificări adresată de Curte, că nu este de acord cu interpretarea guvernului lituanian. În schimb, aceasta a afirmat că, potrivit legislației aplicabile faptelor în discuție, trebuie să se considere că cerința lingvistică se aplică atât personalului didactic, cât și celui administrativ al școlii, răspunsul la întrebările adresate fiind astfel de o importanță fundamentală pentru a se pronunța în cauza cu care este sesizată.
21.
Prin urmare, în opinia noastră, cererea de decizie preliminară trebuie considerată admisibilă.
B. Cu privire la compatibilitatea cerinței lingvistice cu libertatea de stabilire (prima și a doua întrebare)
22.
Prin intermediul primelor două întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă situația în discuție intră în domeniul de aplicare al articolului 49 TFUE, care consacră libertatea de stabilire și, în consecință, dacă această dispoziție se opune unei reglementări naționale care impune, fără excepție, cerința lingvistică atât cadrelor didactice, cât și personalului administrativ al unei instituții de învățământ privat care oferă programe în limba engleză.
23.
Totuși, sunt necesare anumite observații introductive cu privire la relevanța unei aprecieri în raport cu libertatea de stabilire în prezenta cauză, având în vedere un argument invocat în acest sens de guvernul neerlandez. Vom examina ulterior, pe rând, aplicabilitatea și aplicarea articolului 49 TFUE în împrejurările în discuție.
1.
Observații introductive
24.
Potrivit unei jurisprudențe constante, în cazul în care o măsură națională are legătură în același timp cu mai multe libertăți fundamentale, Curtea o examinează, în principiu, numai în raport cu una dintre aceste libertăți dacă se dovedește că, în circumstanțele din speță, celelalte sunt cu totul secundare în raport cu prima și pot fi analizate împreună cu aceasta. În acest scop, pentru a determina libertatea fundamentală preponderentă, trebuie luat în considerare obiectul reglementării în cauză (
12
).
25.
În această privință, guvernul neerlandez a susținut că cerința lingvistică în discuție nu trebuie apreciată în raport cu libertatea de stabilire, ci mai degrabă în raport cu libera circulație a lucrătorilor, dat fiind că cerința privind cunoașterea limbii de stat este impusă angajaților școlii.
26.
Nu suntem de acord cu această opinie. Din decizia de trimitere reiese că reglementarea națională în discuție, cel puțin astfel cum este aplicată în prezenta cauză, vizează în primul rând școala în calitate de instituție de învățământ. Ordinul atacat a fost adresat școlii, întrucât nu a asigurat respectarea cerinței lingvistice, școala fiind astfel reclamanta și recurenta din procedura principală. Aceasta este, de fapt, specificitatea prezentei cauze față de jurisprudența anterioară în materie, în care cerința privind cunoașterea unei limbi era impusă în mod direct lucrătorilor care desfășoară activități salariate sau activități independente (
13
). În schimb, în prezenta cauză, cerința este impusă angajatorului (instituția), deși se referă la competențele lingvistice ale angajaților săi (lucrătorii).
27.
În plus, trebuie să se țină seama de faptul că o apreciere a cerinței lingvistice în lumina liberei circulații a lucrătorilor ar fi relevantă strict numai pentru cei câțiva angajați ai școlii care sunt resortisanți ai Uniunii. Dimpotrivă, libertatea de stabilire poate intra în joc independent de naționalitatea personalului în cauză.
28.
Având în vedere cele de mai sus, considerăm că libertatea fundamentală cea mai relevantă în lumina căreia trebuie apreciată cerința lingvistică este libertatea de stabilire. Aceasta nu înseamnă că negăm relevanța liberei circulații a lucrătorilor în cazul școlii. Dimpotrivă, după cum a statuat Curtea, un angajator trebuie să se poată prevala de dreptul la liberă circulație al personalului său pentru ca drepturile menționate să fie cu adevărat efective (
14
). Totuși, în speță, trebuie să se considere că această libertate are o relevanță secundară în raport cu libertatea de stabilire (
15
). În orice caz, o apreciere din perspectiva liberei circulații a lucrătorilor ar conduce, în opinia noastră, în esență la aceeași concluzie, după cum vom arăta în analiza celei de a treia întrebări, care are ca obiect dreptul la liberă circulație al cadrelor didactice ale școlii.
29.
Această chestiune fiind clarificată, vom aborda în continuare fondul întrebărilor preliminare.
2.
Aplicabilitatea articolului 49 TFUE
30.
Potrivit unei jurisprudențe constante, libertatea de stabilire presupune, pe de o parte, ca persoana (fizică sau juridică) respectivă să exercite efectiv o activitate economică și, pe de altă parte, să existe un element transfrontalier, în sensul că situația în cauză nu este limitată la un singur stat membru (
16
). Vom examina pe rând aceste aspecte, în raport cu prezenta cauză.
a)
Exercitarea unei activități economice
31.
În ceea ce privește primul aspect, trebuie amintit că Curtea a statuat deja că organizarea, în schimbul unei remunerații, a unor cursuri de învățământ constituie o activitate economică ce intră sub incidența capitolului 2 din titlul IV din partea a treia din Tratatul FUE, referitor la dreptul de stabilire, atunci când este efectuată de resortisantul unui stat membru în alt stat membru, în mod stabil și continuu (
17
), de la un sediu principal sau secundar în statul membru gazdă (
18
).
32.
Instanța de trimitere a exprimat însă îndoieli în legătură cu aspectul dacă se poate considera că activitatea școlii constituie o activitate economică, arătând că jurisprudența Curții menționată mai sus privește organizarea de cursuri de învățământ superior, în timp ce școala propune programe de învățământ primar și secundar.
33.
Totuși, în opinia noastră, nivelul educațional al cursurilor furnizate este lipsit de relevanță pentru stabilirea naturii economice a activității desfășurate. În schimb, ceea ce este decisiv, potrivit jurisprudenței Curții, este dacă cursurile sunt propuse ca un serviciu cu titlu oneros de o instituție finanțată în cea mai mare parte din fonduri private (de exemplu, prin taxe de școlarizare plătite de elevi și de părinții acestora). Invers, cursurile organizate de o instituție care face parte dintr‑un sistem de învățământ public, finanțate în întregime sau în principal de stat, în îndeplinirea misiunii sale în domeniile social, cultural și educativ față de populație, nu constituie o activitate economică (
19
).
34.
Potrivit informațiilor furnizate în decizia de trimitere, a căror verificare este însă de competența instanței de trimitere, școala este considerată o instituție de învățământ privat, neafiliată statului, care oferă cursuri particularilor în schimbul unei taxe. Prin urmare, trebuie să se considere că aceasta exercită o activitate economică.
b)
Elementul transfrontalier
35.
Potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, articolul 49 TFUE nu se aplică în cazul unor activități care se limitează la interiorul unui singur stat membru (situații pur interne) și care nu prezintă niciun element de legătură cu oricare dintre situațiile vizate de dreptul Uniunii (
20
).
36.
Mai întâi, trebuie amintit că articolul 49 TFUE este aplicabil persoanelor juridice, în temeiul articolului 54 TFUE, cu condiția: (i) să fi fost constituite în conformitate cu legislația unui stat membru; (ii) să aibă scop lucrativ și (iii) să aibă sediul social, administrația centrală sau locul principal de desfășurare a activității în interiorul Uniunii Europene (
21
). În conformitate cu o jurisprudență constantă, localizarea sediului social, a administrației centrale sau a sediului principal al persoanei juridice servește la stabilirea, asemenea cetățeniei pentru persoanele fizice, a legăturii lor cu ordinea juridică a unui stat (
22
).
37.
Din informațiile furnizate de instanța de trimitere rezultă că școala, înregistrată în Lituania, în conformitate cu dreptul lituanian, trebuie să fie considerată o persoană juridică lituaniană în sensul articolului 49 TFUE. În consecință, aceasta pare să constituie, la prima vedere, o situație pur internă (o persoană juridică lituaniană stabilită în Lituania) care, în principiu, nu intră în domeniul de aplicare al acestui articol (
23
).
38.
Totuși, în opinia noastră, elementul deținerii capitalului social și de control asupra școlii nu poate fi ignorat. Dimpotrivă, considerăm că aspectul exercitării libertății de stabilire în prezenta cauză trebuie de asemenea să fie analizat din perspectiva resortisanților Uniunii care dețin participații în cadrul școlii.
39.
În această privință, subliniem că, potrivit jurisprudenței Curții, situația în care un resortisant al unui stat membru dobândește, la capitalul unei societăți stabilite în alt stat membru, o participație care îi permite să exercite o influență certă asupra deciziilor acestei societăți și să stabilească activitățile acesteia, intră în domeniul de aplicare al articolului 49 TFUE. În consecință, Curtea a admis că, chiar și atunci când partea din procedura principală este o societate națională, cetățenia unui stat membru al Uniunii deținută de acționarul său principal poate fi relevantă pentru aplicarea libertății de stabilire (
24
).
40.
În prezenta cauză, având în vedere informațiile disponibile, se pare că resortisanții Uniunii (finlandez și danez), care dețin împreună o participație de 74,98 % în cadrul școlii, exercită o astfel de influență certă asupra deciziilor, gestionării și funcționării sale. Prin urmare, trebuie să se considere că aceștia își exercită dreptul de „constituire și administrare a [unei] întreprinderi” (și anume școala), în sensul articolului 49 al doilea paragraf TFUE, ca sediu principal. Exercitarea dreptului respectiv poate fi în mod clar afectată de o măsură națională referitoare la funcționarea școlii, precum cerința lingvistică. În opinia noastră, acest efect asupra resortisanților Uniunii care dețin participații în cadrul școlii constituie un element transfrontalier relevant, astfel încât situația în discuție nu poate fi considerată pur internă.
3.
Aplicarea articolului 49 TFUE
41.
Având în vedere cele de mai sus, rămâne să se stabilească dacă cerința lingvistică constituie o restricție privind libertatea de stabilire și, în cazul unui răspuns afirmativ, dacă o astfel de restricție poate fi justificată.
a)
Cu privire la existența unei restricții
42.
Potrivit unei jurisprudențe constante, constituie restricție privind libertatea de stabilire orice măsură care interzice, îngreunează sau face mai puțin atractivă exercitarea libertății de stabilire, chiar dacă este aplicată în mod nediscriminatoriu (
25
).
43.
În prezenta cauză, cerința lingvistică limitează în mod clar grupul de candidați disponibili, având în vedere că impune, după cum a precizat instanța de trimitere, o cunoaștere intermediară a limbii lituaniene încă de la momentul recrutării și indiferent de durata contractului de muncă. Ca atare, în opinia noastră, această cerință face mai dificilă și mai puțin atractivă constituirea, dotarea cu personal și administrarea în Lituania a unei instituții care oferă programe în limba engleză. Prin urmare, trebuie să se considere că cerința lingvistică constituie o restricție privind libertatea de stabilire, în sensul articolului 49 TFUE.
b)
Cu privire la justificarea restricției
44.
Potrivit unei jurisprudențe constante, o restricție privind libertatea de stabilire poate fi totuși admisă, cu condiția să fie justificată de un motiv imperativ de interes general și să respecte principiul proporționalității (
26
).
1) Cu privire la existența unui motiv imperativ de interes general
45.
Deși instanța de trimitere nu a precizat în mod expres obiectivul reglementării naționale care impune cerința lingvistică, din decizia de trimitere se poate deduce (sub rezerva confirmării de către instanța de trimitere) că obiectivul urmărit este promovarea și apărarea limbii oficiale a Lituaniei.
46.
În această privință, este suficient să amintim că Curtea a recunoscut în mod constant (mai ales în domeniul educației) că promovarea și apărarea limbii oficiale a unui stat membru, ca expresie a identității sale naționale, constituie un obiectiv legitim și un motiv imperativ de interes general, care pot în principiu să justifice o restricție privind libertățile fundamentale consacrate în TFUE, inclusiv libertatea de stabilire (
27
).
47.
Pe lângă cele de mai sus, trebuie să se arate de asemenea că dispozițiile naționale relevante impun cerința lingvistică în special lucrătorilor angajați în instituții care prestează servicii către populație – în domenii precum educația și sănătatea – dacă aceștia comunică în mod regulat cu publicul sau trebuie să completeze formulare standardizate. În opinia noastră, acest lucru sugerează că măsura nu are în vedere în principal aspectul dacă lucrătorii respectivi utilizează ei înșiși limba de stat ca atare, ci mai degrabă garantarea faptului că publicul cu care interacționează poate avea acces la servicii în limba menționată și că instituțiile în cauză sunt în măsură să își îndeplinească funcțiile în mod eficient. Această rațiune funcțională concretă, care evidențiază semnificația practică a utilizării limbii de stat, consolidează, în opinia noastră, legitimitatea obiectivului urmărit, susținând și mai mult justificarea restricției.
2) Cu privire la proporționalitatea restricției
48.
Fără a aduce atingere celor de mai sus, orice restricție privind libertatea de stabilire trebuie să respecte, de asemenea, principiul proporționalității. Aceasta presupune că măsura națională vizată trebuie să fie de natură să asigure, în mod coerent și sistematic, realizarea obiectivului urmărit, fără a depăși ceea ce este necesar pentru a‑l atinge. În plus, măsura trebuie să fie proporțională în sens strict, asigurând un echilibru just între interesele aflate în joc – și anume, interesele urmărite de stat prin măsura în cauză și interesele persoanelor afectate în mod defavorabil de aceasta (
28
).
49.
Revine în final instanțelor naționale sarcina de a stabili dacă o măsură națională îndeplinește respectivele cerințe de proporționalitate, întrucât acestea sunt cel mai bine plasate să aprecieze elementele de fapt și de drept în cauză, în special în cazuri precum cel din speță, care privesc utilizarea limbii oficiale a unui stat membru ca expresie a identității naționale (
29
). Totuși, Curtea, care este chemată să ofere răspunsuri utile instanței de trimitere, este competentă să îi dea indicații. În acest scop, vom formula câteva observații referitoare la fiecare dintre cele trei elemente ale proporționalității.
i) Caracterul adecvat
50.
În ceea ce privește, în primul rând, caracterul adecvat, trebuie să se aprecieze dacă cerința lingvistică este de natură să protejeze sau să încurajeze utilizarea limbii de stat, în contextul specific al interacțiunii cu autoritățile publice sau cu publicul în general.
51.
În opinia noastră, acest criteriu este în mod clar îndeplinit în ceea ce privește personalul administrativ al școlii (și în special directorul și directorul adjunct responsabil de educație pe care îi vizează ordinul atacat) (
30
), ale cărui funcții implică în mod necesar comunicarea atât cu autoritățile publice, cât și cu părinții elevilor actuali sau potențiali, precum și asigurarea respectării obligațiilor legale aplicabile.
52.
Aceeași concluzie nu este la fel de evidentă în cazul personalului didactic al școlii, al cărui rol este de a preda cursuri în limba engleză. Totuși, după cum a arătat anterior Curtea (
31
), rolul cadrelor didactice nu se limitează la activitatea de predare pe care o desfășoară. Dimpotrivă, acesta poate să implice, în anumite împrejurări, și oferirea de îndrumări sau asistență elevilor (pentru care un anumit nivel de comunicare în limba lor maternă poate fi util), precum și legătura cu părinții elevilor (care, deși au optat pentru un program în limba engleză pentru copiii lor, este posibil să nu vorbească limba engleză). Mai mult, în contextul asigurării securității elevilor lor, cadrele didactice pot fi nevoite, de asemenea, să răspundă unor situații de urgență care necesită comunicarea cu serviciile de urgență lituaniene. Prin urmare, pentru personalul didactic, la fel ca și pentru personalul administrativ al școlii, cerința lingvistică pare a fi un mijloc adecvat de atingere a obiectivului urmărit.
53.
Cu toate acestea, trebuie amintit că o măsură națională nu poate fi considerată de natură să garanteze un obiectiv decât dacă răspunde unei preocupări veritabile de a‑l atinge și dacă este pusă în practică într‑un mod coerent și sistematic (
32
). Printre informațiile disponibile nu există nimic care să sugereze lipsa unei astfel de preocupări veritabile sau o incoerență în punerea în aplicare a cerinței lingvistice. Dimpotrivă, din dosarul cauzei pare să rezulte că cerința este aplicabilă în mod larg și coerent, nu doar tuturor școlilor din Lituania, ci și, în general, tuturor funcțiilor care implică comunicarea cu publicul (și completarea unor formulare standardizate) în instituțiile care furnizează servicii populației.
ii) Necesitatea
54.
Ne vom întoarce acum la criteriul necesității, care presupune să se stabilească dacă obiectivul urmărit ar putea fi atins cu aceeași eficacitate prin măsuri mai puțin restrictive. Deși sunt posibile cu siguranță alternative mai puțin constrângătoare la cerința lingvistică generală – după cum vom explica în continuare –, asemenea alternative ar consta în esență în introducerea unor excepții de la utilizarea generală a limbii de stat avută în vedere de legislația națională. Prin urmare, aceste alternative nu ar garanta, în sens strict, un nivel de eficacitate pe deplin echivalent în atingerea obiectivului urmărit. În consecință, considerăm că cerința lingvistică îndeplinește „criteriul necesității”.
55.
Un element care nu îndeplinește însă criteriul respectiv este, în opinia noastră, modul în care trebuie demonstrată respectarea cerinței lingvistice. După cum a precizat instanța de trimitere, singura dovadă acceptabilă a unei competențe de nivelul B1 în limba lituaniană este un certificat de promovare a unui examen specific de stat. În opinia noastră, obiectivul urmărit ar putea fi atins în egală măsură dacă cunoașterea limbii de stat ar putea fi demonstrată prin alte mijloace. Astfel, după cum a statuat deja Curtea, imposibilitatea de a face dovada cunoștințelor lingvistice obligatorii prin alte mijloace – de exemplu, prin calificări echivalente obținute în alte state membre – trebuie considerată disproporționată (
33
).
iii) Proporționalitatea stricto sensu
56.
În ceea ce privește proporționalitatea stricto sensu, trebuie să se aprecieze dacă reglementarea națională care impune cerința lingvistică asigură un just echilibru între obiectivul promovării și apărării limbii de stat, pe de o parte, și respectarea drepturilor protejate de dreptul Uniunii care sunt afectate de această cerință, pe de altă parte.
57.
În legătură cu acest aspect, Curtea a statuat deja că, deși statele membre dispun de o largă marjă de apreciere în alegerea măsurilor susceptibile să realizeze obiectivele politicii lor prin care se urmărește protejarea limbii oficiale [din moment ce o astfel de politică constituie expresia identității naționale, în sensul articolului 4 alineatul (2) TUE], această marjă de apreciere nu poate justifica afectarea semnificativă a drepturilor conferite particularilor de dispozițiile tratatelor care consacră libertățile lor fundamentale (
34
).
58.
Pentru a încadra analiza referitoare la acest aspect, este necesar să se arate că cerința lingvistică constă într‑un nivel intermediar (B1) de cunoaștere a limbii de stat, care depășește cunoștințele de bază, dar nu atinge pragul fluenței profesionale. În plus, astfel cum s‑a menționat deja mai sus, cerința se aplică numai angajaților aflați în contact în mod regulat cu publicul sau care au sarcina de a completa formulare standardizate. Totuși, după cum a subliniat instanța de trimitere, pentru acești angajați cerința se aplică fără nicio excepție.
59.
Din această perspectivă, în ceea ce privește personalul didactic al școlii, o asemenea cerință generală care impune cunoașterea limbii de stat la nivelul B1 pentru toate cadrele didactice care predau lecții în limba engleză nu ni se pare că asigură un just echilibru între obiectivul urmărit și sarcina impusă. În primul rând, contribuția la obiectivul legitim de interes public pare, în opinia noastră, limitată în cazul unei instituții private al cărei obiectiv este de a oferi cursuri în limba engleză, o opțiune permisă în mod expres de legislația națională și aleasă în mod deliberat de elevi (sau mai degrabă de părinții lor) (
35
). Este adevărat că, chiar și într‑un astfel de context, poate fi rezonabil să se impună profesorilor să aibă o anumită cunoaștere a limbii de stat, în lumina considerațiilor expuse la punctul 52 de mai sus. Totuși, în opinia noastră, această cunoaștere nu trebuie să fie în mod necesar la nivelul B1, și nici să fie impusă fără nicio excepție.
60.
Într‑adevăr, în lipsa oricăror excepții, cerința lingvistică pare să fie considerabil de excesivă, întrucât impune o cunoaștere la nivel intermediar a limbii de stat încă din momentul recrutării (
36
), indiferent de limba de predare și de durata contractului de muncă al unui cadru didactic. În opinia noastră, acest lucru ridică obstacole semnificative în calea recrutării de personal calificat corespunzător, aducând astfel atingere în mod grav libertății de stabilire (
37
). În opinia noastră, ar putea fi avute în vedere excepții de la cerința generală fără a compromite obiectivul urmărit, atenuând în același timp impactul asupra școlii și a cadrelor sale didactice (și, prin extensie, de asemenea, asupra elevilor săi). Acestea ar putea include, de exemplu, impunerea unui nivel mai scăzut de cunoaștere, permiterea conformării progresive sau a unei perioade de tranziție după recrutare pentru a atinge nivelul necesar, corelarea cerinței cu durata preconizată a angajării cadrului didactic în Lituania, permiterea unor exceptări ad‑hoc atunci când nu este disponibil niciun alt candidat calificat (
38
) sau impunerea cerinței numai pentru o anumită proporție a membrilor personalului, cu condiția ca instituția în ansamblul său să rămână în măsură să își îndeplinească obligațiile legale și administrative.
61.
În ceea ce privește personalul administrativ, având în vedere natura fundamental diferită a sarcinilor sale față de cele ale cadrelor didactice, considerăm că balanța s‑ar putea înclina în mod diferit. Pe de o parte, după cum s‑a arătat la punctul 51 de mai sus, rolul personalului administrativ (în special al directorului școlii și al directorului adjunct responsabil de educație care sunt vizați de ordinul atacat) poate fi înțeles în sensul că necesită cu precădere comunicarea cu părinții și cu alte părți interesate externe, precum și colaborarea cu autoritățile naționale pentru respectarea obligațiilor de reglementare și administrative. Astfel, aceste două posturi specifice ar putea fi în fapt considerate drept „imaginea publică” a școlii. Prin urmare, cerința privind cunoașterea la nivel intermediar a limbii de stat pare rezonabilă și esențială, în contextul obiectivului urmărit.
62.
Pe de altă parte, în opinia noastră, impactul asupra libertății de stabilire nu este atât de profund ca în cazul cadrelor didactice. Într‑adevăr, cel puțin din perspectiva recrutării, ni se pare mai dificil să se găsească cadre didactice calificate pentru a preda anumite programe internaționale specifice în limba engleză și care să cunoască totodată limba lituaniană la nivelul B1, decât să se identifice personalul administrativ adecvat, care să cunoască limba lituaniană la nivel intermediar, al cărui rol nu necesită o calificare didactică specifică și, probabil, nici o cunoaștere excelentă a limbii engleze. În plus, se poate presupune în mod rezonabil că posturile specifice de director și de director adjunct implică probabil un angajament pe termen lung și, având în vedere acest aspect, dobândirea unei cunoașteri la nivel intermediar a limbii de stat pare atât realizabilă, cât și nu excesiv de împovărătoare.
63.
Ținând seama de ansamblul considerațiilor care precedă și amintind că revine instanței de trimitere sarcina de a aprecia proporționalitatea măsurii în împrejurările specifice ale cauzei, propunem Curții să răspundă la primele două întrebări că articolul 49 TFUE nu se opune unei reglementări naționale care impune cadrelor didactice și personalului administrativ ale unei instituții de învățământ privat care oferă programe în limba engleză să cunoască la nivel intermediar limba oficială de stat, în măsura în care această reglementare este justificată printr‑un obiectiv de promovare și de apărare a limbii respective și este adecvată și necesară pentru realizarea obiectivului menționat, asigurând totodată un just echilibru între interesele existente.
C. Cu privire la compatibilitatea cerinței lingvistice cu articolul 53 din Directiva privind recunoașterea (a treia întrebare)
64.
Prin intermediul celei de a treia întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 53 din Directiva privind recunoașterea se opune unei cerințe lingvistice precum cea în discuție, care se aplică fără excepție tuturor cadrelor didactice ale unei instituții de învățământ privat care oferă numai programe în limba engleză.
65.
Directiva privind recunoașterea stabilește norme pentru recunoașterea reciprocă a calificărilor profesionale între statele membre, destinate să faciliteze libera circulație atât a lucrătorilor care desfășoară activități independente, cât și a celor care desfășoară activități salariate (cel mai relevant în cazul cadrelor didactice ale școlii) în cadrul Uniunii. Potrivit articolului 2 alineatul (1) din Directiva privind recunoașterea, dispozițiile sale se aplică oricărui resortisant al unui stat membru care dorește să exercite o profesie reglementată într‑un stat membru, altul decât cel în care și‑a obținut calificările profesionale.
66.
După cum a subliniat instanța de trimitere, profesia didactică este o profesie reglementată în Lituania. În consecință, Directiva privind recunoașterea poate fi relevantă în speță, deși numai pentru câțiva dintre cei 18 angajați ai școlii vizați de ordinul atacat care sunt atât cadre didactice, cât și resortisanți ai unui alt stat membru al Uniunii. Decizia de trimitere nu precizează însă dacă aceste persoane și‑au obținut calificările profesionale într‑un stat membru (altul decât Lituania) (
39
) și, astfel, intră în domeniul de aplicare al directivei în temeiul articolului 2 alineatul (1) al acesteia. Totuși, vom face analiza de mai jos pornind de la prezumția, sub rezerva verificării de către instanța de trimitere, că prezenta cauză intră, în parte, în domeniul de aplicare al acestei directive.
67.
Arătăm, în primul rând, că articolul 53 din Directiva privind recunoașterea permite în esență impunerea în sarcina profesioniștilor calificați a cerinței de a avea cunoștințele lingvistice „necesare pentru exercitarea profesiei [reglementate] în statul membru gazdă”. Curtea a statuat deja în mod clar că cerința privind cunoașterea adecvată a limbii oficiale de stat trebuie considerată ca fiind necesară din cauza naturii postului de cadru didactic, chiar și atunci când cadrul didactic respectiv predă într‑o altă limbă (
40
). Motivul este acela că, după cum am explicat la punctul 52 din prezentele concluzii, rolul unui cadru didactic nu se limitează strict la cursurile pe care le predă, astfel încât limbile pe care trebuie să le cunoască nu se limitează în mod necesar la limba de predare. În consecință, cerința lingvistică în discuție trebuie considerată admisibilă, în principiu, în temeiul articolului 53 din Directiva privind recunoașterea.
68.
Totuși, articolul 53 menționat trebuie interpretat cu respectarea libertăților fundamentale consacrate în TFUE. În consecință, după cum au subliniat în mod întemeiat Comisia și guvernul neerlandez, orice cerință lingvistică permisă în temeiul articolului 53 nu trebuie să aducă atingere liberei circulații a lucrătorilor prevăzute la articolul 45 TFUE.
69.
În opinia noastră, o examinare a cerinței lingvistice prin prisma articolului 45 TFUE ar reflecta‑o în mare măsură, mutatis mutandis, pe cea efectuată în raport cu articolul 49 TFUE de mai sus.
70.
Foarte pe scurt, în interesul economiei procedurale, cerința lingvistică trebuie să fie considerată, în opinia noastră, o restricție privind libera circulație a lucrătorilor și, fără îndoială, o formă de discriminare indirectă. Motivul este acela că, deși se înțelege că aceasta se aplică deopotrivă resortisanților lituanieni și lucrătorilor migranți, ea îi poate afecta, prin natura sa, mai mult pe aceștia din urmă decât pe cei dintâi, întrucât poate fi îndeplinită mai ușor de resortisanți naționali, defavorizând astfel mai ales resortisanții migranți (
41
). Totuși, o astfel de restricție ar putea fi eventual justificată printr‑un motiv imperativ de interes general, precum apărarea și promovarea limbii de stat, cu condiția să respecte principiul proporționalității. În final, ar reveni instanței de trimitere sarcina de a efectua o apreciere concretă a proporționalității, în susținerea căreia considerațiile prezentate la punctul 48 și următoarele din prezentele concluzii referitoare la libertatea de stabilire ar fi aplicabile, în opinia noastră, mutatis mutandis.
71.
Având în vedere toate cele de mai sus, propunem Curții să răspundă la a treia întrebare că articolul 53 din Directiva privind recunoașterea permite o cerință, precum cea în cauză, care impune cadrelor didactice ale unei instituții de învățământ privat care oferă programe în limba engleză să cunoască la nivel intermediar limba oficială de stat, în măsura în care această reglementare este justificată printr‑un obiectiv de promovare și de apărare a limbii respective și este adecvată și necesară pentru realizarea obiectivului menționat, asigurând totodată un just echilibru între interesele aflate în joc.
72.
Fără a aduce atingere celor de mai sus și din motive de exhaustivitate, este util să se observe că articolul 53 alineatele (3) și (4) din Directiva privind recunoașterea [citite în lumina considerentului (26) al Directivei 2013/55/UE (
42
) care a introdus aceste dispoziții în Directiva privind recunoașterea] se opune controalelor sistematice ale cunoștințelor lingvistice ale profesioniștilor. Astfel de controale pot fi impuse numai în cazul în care există „îndoieli serioase și concrete” cu privire la gradul de cunoaștere a limbii de către un profesionist și trebuie să fie proporționale cu activitatea exercitată.
V. Concluzie
73.
Având în vedere ansamblul considerațiilor care precedă, propunem Curții să răspundă la întrebările preliminare adresate de Lietuvos Vyriausiasis Administracinis Teismas (Curtea Administrativă Supremă a Lituaniei) după cum urmează:
1)
Articolul 49 TFUE nu se opune unei reglementări naționale care impune cadrelor didactice și personalului administrativ ale unei instituții de învățământ privat care oferă programe în limba engleză să cunoască la nivel intermediar limba oficială de stat, în măsura în care această reglementare este justificată printr‑un obiectiv de promovare și de apărare a limbii respective și este adecvată și necesară pentru realizarea obiectivului menționat, asigurând totodată un just echilibru între interesele existente.
2)
Articolul 53 din Directiva privind recunoașterea permite o cerință, precum cea în cauză, care impune cadrelor didactice ale unei instituții de învățământ privat care oferă programe în limba engleză să cunoască la nivel intermediar limba oficială de stat, în măsura în care această reglementare este justificată printr‑un obiectiv de promovare și de apărare a limbii respective și este adecvată și necesară pentru realizarea obiectivului menționat, asigurând totodată un just echilibru între interesele aflate în joc.
(
1
)	Limba originală: engleza.
(
2
)	A se vedea printre altele Friend, J.W, „Carriers of identity”, în Stateless Nations, Palgrave Macmillan, Londra, 2012, p. 155-161.
(
3
)	A se vedea Hotărârea din 7 septembrie 2022, Cilevičs ș.a. (C‑391/20, denumită în continuare „Hotărârea Cilevičs, EU:C:2022:638, punctul 68).
(
4
)	A se vedea în special Hotărârea Cilevičs, precum și Hotărârea din 28 noiembrie1989, Groener (C‑379/87, denumită în continuare „Hotărârea Groener, EU:C:1989:599), Hotărârea din 4 iulie 2000, Haim (C‑424/97, EU:C:2000:357), și Hotărârea din 16 aprilie 2013, Las (C‑202/11, EU:C:2013:239).
(
5
)	Directiva Parlamentului European și a Consiliului din 7 septembrie 2005 privind recunoașterea calificărilor profesionale (JO 2005, L 255, p. 22, Ediție specială, 05/vol. 8, p. 3).
(
6
)	În conformitate cu Cadrul european comun de referință pentru limbi, punctul 5.3 din descriere definește nivelul B1 după cum urmează: „«Prag» (utilizator independent). Persoana este capabilă […] să vorbească despre o gamă largă de subiecte din viața de zi cu zi și de la locul de muncă, […] să completeze formulare standardizate, să scrie texte scurte pe teme din viața de zi cu zi și de la locul de muncă […] De asemenea, persoana este capabilă să înțeleagă limba vorbită, textul scris și să comunice.”
(
7
)	Articolul 72 din Lietuvos Respublikos švietimo įstatymas (Legea educației din Republica Lituania).
(
8
)	Subliniem că, la data faptelor, cerința lingvistică era aplicabilă cadrelor didactice, în special și în temeiul altor dispoziții naționale care reglementează profesia didactică în Lituania (care au fost modificate între timp pentru a excepta de la cerința lingvistică profesorii din instituții, cum este și școala, care furnizează programe ale unor state străine sau ale unor organizații internaționale). Totuși, ordonanța atacată nu s‑a întemeiat pe aceste dispoziții, ci direct pe Hotărârea nr. 1688.
(
9
)	Punctul 26 din nutarimas nr. 649 (Hotărârea nr. 649) din 6 iunie 2012 pentru aprobarea descrierii procedurii de emitere, suspendare și revocare a autorizației privind derularea programelor educaționale ale țărilor străine și ale organizațiilor internaționale.
(
10
)	Excepția de inadmisibilitate ridicată de guvernul lituanian pare să aibă ca obiect doar relevanța întrebărilor adresate, în măsura în care vizează cadrele didactice ale școlii, având în vedere că nu face nicio referire la personalul administrativ al acesteia. În consecință, ea poate fi interpretată doar ca o excepție de inadmisibilitate parțială.
(
11
)	A se vedea printre altele Hotărârea din 20 octombrie 2022, Centre public d’action sociale de Liège (Retragerea sau suspendarea unei decizii de returnare) (C‑825/21, EU:C:2022:810, punctele 37 și 38).
(
12
)	A se vedea Hotărârea Cilevičs, punctele 50 și 51, și jurisprudența citată.
(
13
)	A se vedea în special hotărârile citate la nota de subsol 4 de mai sus.
(
14
)	Hotărârea din 7 mai 1998, Clean Car Autoservice (C‑350/96, EU:C:1998:205, punctele 19-21).
(
15
)	Arătăm că măsura națională în discuție ar putea fi eventual examinată și din perspectiva liberei circulații a capitalurilor, care însă pare să aibă, de asemenea, o importanță secundară în raport cu libertatea de stabilire.
(
16
)	A se vedea printre altele Hotărârea din 4 octombrie 2024, Lituania ș.a./Parlamentul și Consiliul (Pachetul mobilitate) (C‑541/20-C‑555/20, EU:C:2024:818, punctele 363 și 364), și Hotărârea Cilevičs (punctul 31 și jurisprudența citată).
(
17
)	Nu pare a fi contestat faptul că școala are o prezență fixă și durabilă în Lituania, exercitându‑și activitățile acolo în mod stabil și continuu din anul 2004, acest element fiind relevant pentru a constata că situația intră mai degrabă în sfera libertății de stabilire decât în cea a liberei prestări a serviciilor.
(
18
)	A se vedea Hotărârea Cilevičs, punctul 52 și jurisprudența citată.
(
19
)	A se vedea Hotărârea din 27 iunie 2017, Congregación de Escuelas Pías Provincia Betania (C‑74/16, EU:C:2017:496, punctele 48-50), și Hotărârea din 2 februarie 2023, Freikirche der Siebenten‑Tags‑Adventisten in Deutschland (C‑372/21, EU:C:2023:59, punctul 21 și jurisprudența citată).
(
20
)	Hotărârea din 13 februarie 2014, Crono Service ș.a. (C‑419/12 și C‑420/12, EU:C:2014:81, punctul 36 și jurisprudența citată).
(
21
)	Hotărârea din 25 octombrie 2017, Polbud – Wykonawstwo (C‑106/16, EU:C:2017:804, punctul 32). Arătăm că contextul de fapt și de drept prezentat în decizia de trimitere, pe care trebuie să se întemeieze Curtea, sugerează că școala îndeplinește aceste criterii, dar acest lucru trebuie, desigur, să fie verificat de instanța de trimitere.
(
22
)	Hotărârea din 13 iulie 2023, Xella Magyarország (C‑106/22, EU:C:2023:568, punctul 45 și jurisprudența citată).
(
23
)	Prin urmare, „naționalitatea” școlii însăși este cea care face ca situația în discuție să fie „internă” mai degrabă decât, după cum pare să fi preconizat instanța de trimitere, cetățenia lituaniană a fondatorului său.
(
24
)	A se vedea Hotărârea din 21 decembrie 2016, AGET Iraklis (C‑201/15, EU:C:2016:972, punctele 46 și 47).
(
25
)	A se vedea Hotărârea Cilevičs, punctul 61 și jurisprudența citată.
(
26
)	Ibidem, punctul 65 și jurisprudența citată.
(
27
)	Ibidem, punctele 67-70 și jurisprudența citată.
(
28
)	Ibidem, punctul 65; a se vedea de asemenea Hotărârea din 5 decembrie 2023, Nordic Info (C‑128/22, EU:C:2023:951, punctul 77), și Concluziile noastre prezentate în aceeași cauză (C‑128/22, EU:C:2023:645, punctul 91 și următoarele)
(
29
)	A se vedea Hotărârea Cilevičs, punctele 72 și 73, precum și Concluziile noastre prezentate în aceeași cauză (C‑391/20, EU:C:2022:166, punctele 91-93).
(
30
)	Din decizia de trimitere reiese că singurii membri ai personalului administrativ vizați de ordinul atacat sunt persoanele care ocupă aceste două posturi specifice. În măsura în care ceilalți membri ai personalului administrativ pot fi de asemenea vizați, prezenta analiză ar fi de asemenea relevantă, întrucât cerința de cunoaștere a limbii li s‑ar aplica acestora doar în cazul în care atribuțiile acestora presupun o comunicare în mod regulat cu publicul și/sau completarea unor formulare standardizate.
(
31
)	A se vedea Hotărârea Groener, punctul 20.
(
32
)	A se vedea Hotărârea Cilevičs, punctul 75 și jurisprudența citată.
(
33
)	A se vedea Hotărârea din 6 iunie 2000, Angonese (C‑281/98, EU:C:2000:296, punctul 44), și Hotărârea din 5 februarie 2015, Comisia/Belgia (C‑317/14, EU:C:2015:63, punctul 28).
(
34
)	A se vedea Hotărârea Cilevičs, punctul 83 și jurisprudența citată.
(
35
)	Această situație diferă în mod semnificativ de cea din Hotărârea Groener, care privea o instituție de învățământ public care oferea cursuri în limba (limbile) oficială(e) a(le) statului.
(
36
)	O singură excepție este prevăzută în această privință pentru persoanele care beneficiază de protecție internațională și care sunt scutite de îndeplinirea cerinței lingvistice timp de doi ani de la recunoașterea statutului lor. Totuși, trebuie arătat de asemenea că, în practică, inspectoratul a acordat o perioadă de amânare de aproximativ opt luni pentru demonstrarea respectării cerinței lingvistice.
(
37
)	A se vedea punctul 43 de mai sus.
(
38
)	În Hotărârea Groener, legislația națională prevedea tocmai posibilitatea unei astfel de excepții, de care s‑a ținut seama pentru a considera că cerința este proporțională.
(
39
)	Sau dacă, în conformitate cu articolul 3 alineatul (3) din Directiva privind recunoașterea, au lucrat timp de trei ani într‑un stat membru care le‑a recunoscut calificările profesionale obținute într‑o țară terță.
(
40
)	A se vedea Hotărârea Groener, punctul 21, deși trebuie să se țină seama de faptul că aceasta privește postul permanent al unui cadru didactic într‑o instituție de învățământ public.
(
41
)	A se vedea Hotărârea din 22 iunie 2017, Bechtel (C‑20/16, EU:C:2017:488, punctul 39).
(
42
)	Directiva Parlamentului European și a Consiliului din 20 noiembrie 2013 de modificare a Directivei 2005/36 și a Regulamentului (UE) nr. 1024/2012 privind cooperarea administrativă prin intermediul Sistemului de informare al pieței interne (JO 2013, L 354, p. 132) enunță în considerentul (26): „[…] Controalele lingvistice ar trebui, cu toate acestea, să fie rezonabile și necesare pentru profesiile în cauză și nu ar trebui să vizeze excluderea profesioniștilor din alte state membre de pe piața forței de muncă din statul membru gazdă […]”