62023CJ0265
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a șasea)
11 iulie 2024 (
*1
)
„Trimitere preliminară – Cooperarea judiciară în materie penală – Combaterea criminalității organizate – Decizia‑cadru 2008/841/JAI – Dreptul la o cale de atac efectivă și la un proces echitabil – Articolele 47 și 52 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene – Articolul 19 alineatul (1) al doilea paragraf TUE – Durata excesivă a fazei preliminare a procedurii penale – Încălcări substanțiale, dar remediabile ale normelor de procedură care afectează rechizitoriul – Dreptul inculpatului de a pune capăt procedurii penale declanșate împotriva sa”
În cauza C‑265/23 [Volieva] (
i
),
având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Okrazhen sad – Sliven (Tribunalul Regional din Sliven, Bulgaria), prin decizia din 12 aprilie 2023, primită de Curte la 25 aprilie 2023, în procedura penală împotriva
DM,
AV,
WO,
AQ,
cu participarea:
Okrazhna prokuratura – Sliven,
CURTEA (Camera a șasea),
compusă din domnul T. von Danwitz, președinte de cameră, domnul L. Bay Larsen (raportor), vicepreședintele Curții, îndeplinind funcția de judecător al Camerei a șasea, și domnul P. G. Xuereb, judecător,
avocat general: domnul P. Pikamäe,
grefier: domnul A. Calot Escobar,
având în vedere procedura scrisă,
luând în considerare observațiile prezentate:
–
pentru DM, de KS și ZY;
–
pentru Comisia Europeană, de M. Wasmeier și I. Zaloguin, în calitate de agenți,
având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
pronunță prezenta
Hotărâre
1
Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 4 din Decizia‑cadru 2008/841/JAI a Consiliului din 24 octombrie 2008 privind lupta împotriva crimei organizate (JO 2008, L 300, p. 42) coroborat cu articolul 19 alineatul (1) al doilea paragraf TUE și cu articolele 47 și 52 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (denumită în continuare „carta”).
2
Această cerere a fost formulată în cadrul unei proceduri penale declanșate împotriva lui DM și a altor persoane fizice pentru participarea la un grup infracțional organizat și pentru corupție.
Cadrul juridic
Dreptul Uniunii
3
Articolul 4 din Decizia‑cadru 2008/841, intitulat „Circumstanțe speciale”, prevede:
„Fiecare stat membru poate lua măsurile necesare pentru a se asigura că pedepsele menționate la articolul 3 pot fi reduse sau că infractorul poate fi scutit de ispășirea pedepsei dacă acesta, de exemplu:
(a)
renunță la activitățile infracționale și
(b)
furnizează autorităților administrative sau judiciare informații pe care acestea nu ar fi fost capabile să le obțină altfel și care le asistă pe acestea:
(i)
să prevină, să pună capăt sau să limiteze efectele infracțiunii;
(ii)
să identifice și să îi defere justiției pe ceilalți infractori;
(iii)
să găsească dovezi;
(iv)
să priveze organizația criminală de resurse ilicite sau de beneficiile rezultate din activitățile sale infracționale sau
(v)
să împiedice ca alte infracțiuni descrise la articolul 2 să fie comise în viitor.”
Dreptul bulgar
4
În versiunea în vigoare între 29 aprilie 2006 și 28 mai 2010, articolul 334 din Nakazatelno protsesualen kodeks (Codul de procedură penală, denumit în continuare „NPK”), intitulat „Competențele instanței de apel”, prevedea la alineatul (4) că instanța de apel putea anula verdictul și putea pune capăt procedurii penale, în special atunci când instanța de prim grad de jurisdicție nu își exercitase competențele care îi erau conferite prin articolul 369 alineatul (4) din NPK.
5
În versiunea în vigoare între 29 aprilie 2006 și 28 mai 2010, articolul 368 din NPK, intitulat „Cererea inculpatului către instanță”, avea următorul cuprins:
„(1)
În cazul în care, în cadrul procedurii preliminare, au trecut mai mult de doi ani de la punerea sub acuzare a unei persoane pentru o infracțiune gravă și mai mult de un an în celelalte cazuri, inculpatul poate solicita examinarea cauzei de către instanță.
(2)
În cazurile menționate la alineatul (1), inculpatul depune o cerere la instanța de prim grad de jurisdicție competentă, care preia cauza de îndată.”
6
În versiunea în vigoare între 29 aprilie 2006 și 28 mai 2010, articolul 369 din NPK, intitulat „Examinarea cauzei”, prevedea:
„(1)
Instanța se pronunță în complet de judecător unic asupra cererii în termen de șapte zile și, în cazul în care constată că sunt îndeplinite condițiile prevăzute la articolul 368 alineatul (1), trimite cauza înapoi procurorului, dându‑i posibilitatea să o supună instanței spre examinare în termen de două luni, prin depunerea unui rechizitoriu sau a unei propuneri de exonerare a inculpatului de răspunderea penală și de aplicare a unei sancțiuni administrative sau a unui acord de recunoaștere a vinovăției sau să pună capăt procedurii penale și să informeze instanța în acest sens.
(2)
Dacă la expirarea termenului de două luni procurorul nu și‑a exercitat competențele care îi sunt conferite în temeiul alineatului (1) sau instanța nu a aprobat acordul de recunoaștere a vinovăției, instanța preia cauza și pune capăt procedurii penale prin ordonanță dată în ședință secretă în complet de judecător unic. După emiterea ordonanței, procedura penală continuă împotriva coautorilor și cu privire la celelalte infracțiuni imputate inculpatului.
(3)
În cazul în care procurorul și‑a exercitat competențele în temeiul alineatului (1), dar în procedura preliminară au fost săvârșite încălcări substanțiale ale normelor de procedură, instanța, în ședință secretă în complet de judecător unic, pune capăt procedurii judiciare și trimite cauza procurorului pentru a remedia încălcările și a înainta cauza instanței în termen de o lună.
(4)
Dacă procurorul nu sesizează instanța în termenul prevăzut la alineatul (3) sau încălcarea substanțială a normelor de procedură nu a fost remediată sau sunt săvârșite noi încălcări, instanța, judecând în ședință secretă în complet de judecător unic, pune capăt procedurii penale prin ordonanță.
(5)
Actele instanței menționate la alineatele (2) și (4) sunt definitive.”
7
Începând cu 28 mai 2010, legiuitorul bulgar a eliminat, la articolul 334 alineatul (4) din NPK, posibilitatea instanței de apel de a anula verdictul și de a pune capăt procedurii penale în cazul în care instanța de prim grad nu și‑ar fi exercitat competențele pe care i le conferă articolul 369 alineatul (4) din acest cod. Legiuitorul național a abrogat de asemenea dispozițiile capitolului 26 din codul menționat, și anume articolele 368 și 369 din acesta, precizând totodată că procedurile deja pendinte se vor finaliza în modul prevăzut anterior.
8
În versiunea în vigoare între 13 august 2013 și 5 noiembrie 2017, articolul 334 alineatul (4) din NPK prevedea din nou, în același mod ca în versiunea în vigoare între 29 aprilie 2006 și 28 mai 2010, că instanța de apel putea să anuleze verdictul și să pună capăt procedurii penale, în special atunci când instanța de prim grad de jurisdicție nu își exercitase competențele care îi erau conferite prin articolul 369 alineatul (4) din NPK.
9
În versiunea în vigoare între 13 august 2013 și 5 noiembrie 2017, NPK cuprindea de asemenea un capitol 26 în care figurau articolele 368 și 369 din acest cod. Primul articol era formulat în aceiași termeni ca în versiunea codului menționat în vigoare între 29 aprilie 2006 și 28 mai 2010. Situația era aceeași în ceea ce privește articolul 369 din același cod, exceptând termenul stabilit la alineatul (1) al acestui din urmă articol, care era prelungit la trei luni în loc de două.
10
În versiunea în vigoare începând cu 5 noiembrie 2017, articolul 334 alineatul (4) din NPK nu mai prevede că instanța de apel poate să anuleze hotărârea și să pună capăt procedurii penale atunci când, în fața instanței de fond, nu se remediază încălcările substanțiale ale normelor procedurale sau atunci când sunt săvârșite noi încălcări.
11
În versiunea în vigoare începând cu 5 noiembrie 2017, articolul 368 din NPK, intitulat „Accelerarea procedurii preliminare”, are următorul cuprins:
„(1)
Dacă au trecut mai mult de doi ani de la punerea sub acuzare a unei persoane pentru o infracțiune gravă în cadrul procedurii preliminare și mai mult de șase luni în celelalte cazuri, inculpatul, victima și persoana juridică vătămată pot solicita accelerarea instrumentării cauzei. Aceste termene nu includ perioada în care cauza a fost pendinte în fața instanței sau suspendată în temeiul articolului 25.
(2)
Cererea menționată la alineatul (1) se depune prin intermediul procurorului, care trebuie să transmită fără întârziere cauza instanței.
(3)
Instanța se pronunță în ședință secretă în complet de judecător unic în termen de 15 zile.”
12
În versiunea în vigoare începând cu 5 noiembrie 2017, articolul 369 din NPK, intitulat „Decizia instanței. Măsuri de accelerare a procedurii penale”, prevede:
„(1)
Instanța se pronunță apreciind complexitatea factuală și juridică a cauzei, eventuala existență a unor întârzieri în executarea actelor de colectare, de verificare și de evaluare a probelor și a mijloacelor de probă, precum și motivele acestor întârzieri.
(2)
În cazul în care constată o întârziere nejustificată, instanța stabilește un termen adecvat pentru îndeplinirea actelor. Ordonanța este definitivă.
(3)
Pot fi depuse noi cereri de accelerare după expirarea termenului menționat la alineatul (2).”
13
În aceeași versiune a NPK, aceste ultime două articole se încadrează în continuare în capitolul 26 din codul menționat.
Litigiul principal și întrebările preliminare
14
La 5 iulie 2013, cinci persoane, printre care și DM, au fost inculpate pentru participarea la un grup infracțional organizat, în temeiul articolului 321 alineatul (3) din Nakazatelen Kodeks (Codul penal), și pentru corupție, în temeiul articolului 301 alineatul (1) din același cod.
15
La 31 august 2015, ca urmare a duratei excesive a procedurii preliminare, DM a depus o cerere la Spetsializiran nakazatelen sad (Tribunalul Penal Specializat, Bulgaria) având ca obiect examinarea cauzei de către această instanță în conformitate cu dispoziția articolului 368 alineatul (1) din NPK, în versiunea sa în vigoare între 13 august 2013 și 5 noiembrie 2017.
16
Prin ordonanța din 30 septembrie 2015, instanța menționată, în temeiul articolului 369 alineatul (1) din NPK, în versiunea în vigoare între 13 august 2013 și 5 noiembrie 2017, a trimis cauza penală la Spetsializirana prokuratura (Parchetul Specializat, Bulgaria), fixându‑i un termen de trei luni pentru depunerea unui rechizitoriu sau a unei propuneri de exonerare a autorului infracțiunii de răspunderea penală și aplicarea unei sancțiuni administrative sau a unui acord de recunoaștere a vinovăției sau pentru a pune capăt procedurii penale și a informa instanța în acest sens.
17
La 8 ianuarie 2016, Parchetul Specializat a înaintat cauza Spetsializiran nakazatelen sad (Tribunalul Penal Specializat), sesizându‑l cu un rechizitoriu împotriva a patru inculpate, printre care DM, pentru infracțiunile menționate la punctul 14 din prezenta hotărâre.
18
Prin ordonanța din 3 februarie 2016, judecătorul raportor a pus capăt procedurii din cauza unor încălcări substanțiale, dar remediabile ale normelor de procedură și a trimis cauza la Parchetul Specializat pentru remedierea acestor încălcări.
19
Acesta a întocmit un nou rechizitoriu în termen de o lună și l‑a prezentat Spetsializiran nakazatelen sad (Tribunalul Penal Specializat) la 22 martie 2016.
20
În cursul procedurii care a urmat în fața acestei instanțe, DM a solicitat să se pună capăt, în temeiul articolului 369 alineatul (4) a treia ipoteză din NPK, în versiunea în vigoare între 13 august 2013 și 5 noiembrie 2017, procedurii penale declanșate împotriva sa din cauza unor noi încălcări ale normelor de procedură săvârșite în cursul procedurii preliminare. Astfel, rechizitoriul nu ar fi fost enunțat în mod clar și precis pentru ca inculpata să îl poată înțelege, să își organizeze în mod eficient apărarea și să prezinte probe pertinente.
21
Cu toate acestea, Spetsializiran nakazatelen sad (Tribunalul Penal Specializat) a respins, la 27 iunie 2016, această cerere, considerând rechizitoriul conform cu cerințele legale de precizie și de claritate prevăzute la articolul 246 din NPK.
22
Prin verdictul din 19 noiembrie 2019, Spetsializiran nakazatelen sad (Tribunalul Penal Specializat) a declarat‑o pe DM vinovată de infracțiunile care îi erau imputate și a condamnat‑o la o pedeapsă privativă de libertate, i‑a aplicat o amendă și a privat‑o de drepturile legate de funcția sa.
23
Sesizată în apel, Apelativen spetsializiran nakazatelen sad (Curtea de Apel Penală Specializată, Bulgaria), prin hotărârea din 9 noiembrie 2020, a anulat acest verdict în întregime ca urmare a unor încălcări substanțiale, dar remediabile ale normelor de procedură, constând în neconformitatea rechizitoriului din 22 martie 2016 cu cerințele legale de claritate și de precizie, prevăzute la articolul 246 din NPK, și a trimis cauza spre rejudecare Spetsializiran nakazatelen sad (Tribunalul Penal Specializat).
24
La 3 februarie 2021, această din urmă instanță, la rândul său, a trimis cauza Ministerului Public pentru ca acesta să remedieze încălcările substanțiale ale normelor de procedură săvârșite în cursul procedurii preliminare în ceea ce privește pregătirea rechizitoriului.
25
La 7 iulie 2022, Parchetul Specializat a depus un nou rechizitoriu împotriva lui DM și a celorlalte trei inculpate.
26
În urma unor modificări legislative și a unor incidente de procedură, cauza a fost atribuită în cele din urmă Okrazhen sad Sliven (Tribunalul Regional din Sliven, Bulgaria), care este instanța de trimitere.
27
Această instanță arată că, începând cu 5 noiembrie 2017, a fost eliminată posibilitatea de a pune capăt procedurii penale în cazul duratei excesive a procedurii preliminare și în cazul unor repetate încălcări substanțiale, dar remediabile ale normelor de procedură. Astfel, Apelativen Spetsializiran nakazatelen sad (Curtea de Apel Penală Specializată), care a anulat verdictul instanței de prim grad de jurisdicție, la 9 noiembrie 2020, tocmai ca urmare a încălcărilor săvârșite în redactarea rechizitoriului din 22 martie 2016 și a neconformității acestui act cu cerințele legale de precizie și de claritate, prevăzute la articolul 246 din NPK, nu a putut pune capăt procedurii penale împotriva lui DM.
28
Or, dacă instanța de prim grad ar fi aplicat în mod corect articolul 369 alineatul (4) a treia ipoteză din NPK, în versiunea în vigoare între 13 august 2013 și 5 noiembrie 2017, procedura penală împotriva lui DM ar fi trebuit să înceteze în anul 2016.
29
În această privință, instanța de trimitere consideră că, ținând seama de jurisprudența Konstitusionen sad (Curtea Constituțională, Bulgaria), potrivit căreia interdicția retroactivității legii este încălcată atunci când noua evaluare juridică a consecințelor unui drept deja dobândit, deși într‑un cadru juridic diferit, determină revocarea drepturilor sau atunci când vor rezulta consecințe negative în situațiile deja constituite, este neconstituțional, în raport cu principiul statului de drept, ca legiuitorul să impună ulterior consecințe negative justițiabililor care au dobândit drepturi și au acționat în conformitate cu cadrul juridic existent.
30
Această jurisprudență s‑ar aplica în speță tocmai ca urmare a diferențelor substanțiale dintre dispozițiile relevante ale NPK înainte și după 5 noiembrie 2017. De la 22 martie 2016, DM ar fi dobândit, sub imperiul NPK, în versiunea sa în vigoare între 13 august 2013 și 5 noiembrie 2017, dreptul de a se pune capăt procedurii penale în privința sa în temeiul articolului 369 alineatul (4) a treia ipoteză din acest cod. În scopul exercitării acestui drept, nu ar prezenta importanță faptul că, în urma unei erori judiciare, nașterea acestui drept a fost constatată aproape cinci ani mai târziu, sub imperiul unei alte legi care nu reglementează cauzele pendinte și care, în acest sens, are consecințe defavorabile asupra acestora. Astfel, după cum reiese din considerațiile de mai sus, acest lucru ar contraveni principiilor constituționale în vigoare în Bulgaria.
31
Potrivit instanței de trimitere, articolele 368 și 369 din NPK, în versiunea sa în vigoare între 13 august 2013 și 5 noiembrie 2017, au pus în aplicare posibilitatea acordată statelor membre, la articolul 4 din Decizia‑cadru 2008/841, de a scuti de pedeapsă autorul infracțiunii în anumite împrejurări, în speță ca urmare a inacțiunii organelor de anchetă sau a încălcărilor substanțiale ale normelor de procedură săvârșite în cursul procedurii preliminare, atunci când este vorba despre infracțiuni legate de criminalitatea organizată.
32
În opinia acestei instanțe, modul de redactare a articolelor 368 și 369 din NPK, în versiunea sa în vigoare de la 5 noiembrie 2017, întrucât este substanțial diferit de cel care rezulta din versiunea anterioară a acestui cod, fără a prevedea însă dispoziții tranzitorii în ceea ce privește procedurile pendinte declanșate sub imperiul acestei versiuni anterioare, are ca efect eliminarea posibilității unui inculpat de a beneficia de dreptul dobândit de a se pune capăt procedurii penale declanșate împotriva sa, ceea ce este contrar dreptului Uniunii.
33
Aceste dispoziții ale NPK ar fi contrare articolului 4 din Decizia‑cadru 2008/841, întrucât ar împiedica aplicarea în Bulgaria a unor măsuri care garantează că, în anumite împrejurări, autorul unei infracțiuni legate de criminalitatea organizată poate fi scutit de pedeapsă după ce au fost adoptate asemenea măsuri și inculpații au dobândit dreptul de a beneficia de ele. Respectivele dispoziții ar fi de asemenea contrare articolului 19 alineatul (1) al doilea paragraf TUE, în măsura în care ar priva persoanele inculpate pentru infracțiuni prevăzute de Decizia‑cadru 2008/841 de calea de atac care le este oferită pentru soluționarea cauzei lor într‑un termen rezonabil. În sfârșit, ele ar fi contrare articolului 52 din cartă coroborat cu articolul 47 din aceasta, în măsura în care ar restrânge aplicarea unei căi de atac efective prevăzute de dreptul național în cadrul punerii în aplicare a unei decizii‑cadru a Uniunii, punând astfel în discuție caracterul echitabil al întregii proceduri penale.
34
În aceste condiții, Okrazhen sad Sliven (Tribunalul Regional din Sliven) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)
Atunci când o cauză penală privește fapte care intră în domeniul de aplicare al dreptului Uniunii, articolul 52 coroborat cu articolul 47 din [cartă], articolul 4 din [Decizia‑cadru 2008/841] și [articolul 19 alineatul (1) al doilea paragraf TUE] trebuie interpretate în sensul că se opun unei reglementări naționale precum cea [în discuție în litigiul principal], prin care se suprimă dreptul unei persoane acuzate la încetarea procedurii penale desfășurate împotriva sa, în condițiile în care acest drept s‑a născut în timpul în care a fost în vigoare o lege care prevedea o asemenea posibilitate, dar, din cauza unei erori judiciare, a fost constatat abia după abrogarea acestei legi?
2)
Care ar fi căile de atac efective în sensul articolului 47 din [cartă], pe care ar trebui să le aibă la dispoziție o asemenea persoană acuzată? În special, instanța națională poate dispune, în temeiul dreptului Uniunii, încetarea procedurii penale împotriva unei astfel de persoane, dacă completul sesizat anterior a omis să dispună încetarea, deși, potrivit legii naționale în vigoare la acel moment, erau îndeplinite condițiile în acest sens?”
Cu privire la întrebările preliminare
Cu privire la prima întrebare
35
Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă Decizia‑cadru 2008/841, în special articolul 4 din aceasta coroborat cu articolele 47 și 52 din cartă, precum și cu articolul 19 alineatul (1) al doilea paragraf TUE, trebuie interpretată în sensul că se opune unei reglementări naționale care elimină, în cursul procedurii penale declanșate împotriva unui inculpat, dreptul acestuia de a se pune capăt acestei proceduri atunci când nu au fost remediate încălcările substanțiale, dar remediabile ale normelor de procedură care afectau rechizitoriul.
36
În această privință, trebuie amintit că domeniul de aplicare al cartei este definit la articolul 51 alineatul (1) din aceasta, potrivit căruia, în ceea ce privește acțiunea statelor membre, dispozițiile cartei se adresează statelor membre numai în cazul în care acestea pun în aplicare dreptul Uniunii (Hotărârea din 19 noiembrie 2019, TSN și AKT, C‑609/17 și C‑610/17, EU:C:2019:981, punctul 42).
37
Prin urmare, este necesar să se verifice dacă trebuie să se considere că o astfel de reglementare națională operează o punere în aplicare a Deciziei‑cadru 2008/841, în sensul articolului 51 alineatul (1) din cartă, și dacă, în consecință, articolul 47 din aceasta din urmă are vocația de a se aplica unor situații precum cea în discuție în litigiul principal (a se vedea prin analogie Hotărârea din 19 noiembrie 2019, TSN și AKT, C‑609/17 și C‑610/17, EU:C:2019:981, punctul 45).
38
Astfel cum reiese din considerentele (1) și (3) ale Deciziei‑cadru 2008/841, aceasta provine dintr‑o abordare comună a problemelor transfrontaliere, precum criminalitatea organizată, și ar trebui, pe de o parte, să includă infracțiunile comise de obicei în cadrul unei organizații criminale și, pe de altă parte, să prevadă, împotriva persoanelor fizice și juridice care au comis asemenea infracțiuni sau sunt responsabile de comiterea acestora, pedepse care să corespundă gravității acestor infracțiuni.
39
În temeiul articolelor 2 și 3 din această decizie‑cadru, fiecare stat membru ia măsurile necesare pentru ca printre altele să fie considerat infracțiune un tip de comportament legat de o organizație criminală constând în comportamentul oricărei persoane care, în mod intenționat și în cunoștință de cauză privind fie scopul și activitatea generală a organizației criminale, fie intenția sa de a comite infracțiunile respective, ia parte în mod activ la activitățile criminale ale organizației, inclusiv prin furnizarea de informații și mijloace materiale, recrutarea de noi membri, precum și prin orice formă de finanțare a activităților acesteia, cunoscând că această participare va contribui la realizarea activităților infracționale ale organizației. În această privință, fiecare stat membru ia măsurile necesare pentru ca o astfel de infracțiune să fie pasibilă de o pedeapsă maximă privativă de libertate de cel puțin doi până la cinci ani.
40
În ceea ce privește articolul 4 din decizia‑cadru menționată, acesta prevede că fiecare stat membru poate lua măsurile necesare pentru ca pedepsele menționate la articolul 3 din aceasta să poată fi reduse sau pentru ca autorul infracțiunii să poată beneficia de o scutire de pedeapsă atunci când, de exemplu, renunță la activitățile sale infracționale și furnizează autorităților administrative sau judiciare informații pe care acestea nu le‑ar fi putut obține altfel, ajutându‑le să prevină, să pună capăt sau să limiteze efectele infracțiunii, să identifice sau să îi defere justiției pe ceilalți autori ai infracțiunii, să găsească probe, să priveze organizația criminală de resurse ilicite sau de beneficiile rezultate din activitățile sale infracționale sau să împiedice săvârșirea altor infracțiuni menționate la articolul 2 din aceeași decizie‑cadru.
41
Or, o reglementare națională care prevede dreptul unui inculpat de a se pune capăt procedurii penale în privința sa atunci când nu au fost remediate încălcările substanțiale, dar remediabile ale normelor de procedură de care era afectat rechizitoriul nu intră sub incidența articolului 4 din Decizia‑cadru 2008/841 și nici a altor dispoziții ale acesteia din urmă. Astfel, o asemenea reglementare națională prevede că se pune capăt, în anumite condiții, procedurii penale împotriva inculpatului, în timp ce, conform articolului 4 din această decizie‑cadru, statele membre pot prevedea că, în anumite condiții, autorul infracțiunii poate beneficia de o reducere sau de o scutire de pedeapsă.
42
Astfel, articolul 4 din Decizia‑cadru 2008/841 presupune ca persoana în cauză să fie autorul infracțiunii, căruia i se poate acorda beneficiul unei reduceri sau al unei scutiri de pedeapsă, în timp ce reglementarea națională menționată nu privește decât un inculpat care poate beneficia, în anumite condiții, de dreptul de a se pune capăt procedurii penale declanșate împotriva sa.
43
Prin urmare, reglementarea națională care are ca efect suprimarea acestui din urmă drept nu poate intra nici sub incidența articolului 4 din Decizia‑cadru 2008/841, nici sub incidența altor dispoziții ale acesteia.
44
Din considerațiile care precedă rezultă că, întrucât reglementarea în discuție în litigiul principal nu poate fi considerată ca operând o punere în aplicare a Deciziei‑cadru 2008/841, în sensul articolului 51 alineatul (1) din cartă, nici articolul 47 din aceasta din urmă și nici alte dispoziții ale cartei nu au vocația de a se aplica unei situații precum cea în discuție în litigiul principal.
45
În ceea ce privește articolul 19 alineatul (1) al doilea paragraf TUE, trebuie amintit că această dispoziție prevede că statele membre stabilesc căile de atac necesare pentru a asigura o protecție jurisdicțională efectivă în domeniile reglementate de dreptul Uniunii.
46
În cadrul unei proceduri preliminare, trebuie să existe o legătură între litigiul pendinte în fața instanței de trimitere și dispozițiile dreptului Uniunii a căror interpretare este solicitată astfel încât această interpretare să răspundă unei nevoi obiective pentru hotărârea pe care această instanță trebuie să o pronunțe (a se vedea în acest sens Hotărârea din 26 martie 2020, Miasto Łowicz și Prokurator Generalny, C‑558/18 și C‑563/18, EU:C:2020:234, punctele 47 și 48).
47
În speță, astfel cum reiese din cuprinsul punctelor 43 și 44 din prezenta hotărâre, litigiul principal nu prezintă nicio legătură cu dispozițiile dreptului Uniunii a căror interpretare este solicitată. În particular, acest litigiu nu prezintă nicio legătură cu articolul 19 alineatul (1) al doilea paragraf TUE, la care se referă prima întrebare. Prin urmare, instanța de trimitere nu este chemată să aplice această dispoziție pentru a identifica soluția de fond care trebuie dată litigiului menționat (a se vedea prin analogie Hotărârea din 26 martie 2020, Miasto Łowicz și Prokurator Generalny, C‑558/18 și C‑563/18, EU:C:2020:234, punctul 49).
48
Ținând seama de ansamblul considerațiilor care precedă, este necesar să se răspundă la prima întrebare că Decizia‑cadru 2008/841, în special articolul 4 din aceasta coroborat cu articolele 47 și 52 din cartă, precum și cu articolul 19 alineatul (1) al doilea paragraf TUE, trebuie interpretată în sensul că nu se opune unei reglementări naționale care elimină, în cursul procedurii penale declanșate împotriva unui inculpat, dreptul acestuia din urmă de a se pune capăt acestei proceduri atunci când nu au fost remediate încălcările substanțiale, dar remediabile ale normelor de procedură care afectau rechizitoriul.
Cu privire la a doua întrebare
49
Având în vedere răspunsul dat la prima întrebare, nu este necesar să se răspundă la a doua întrebare.
Cu privire la cheltuielile de judecată
50
Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.
Pentru aceste motive, Curtea (Camera a șasea) declară:
Decizia‑cadru 2008/841/JAI a Consiliului din 24 octombrie 2008 privind lupta împotriva crimei organizate, în special articolul 4 din aceasta coroborat cu articolele 47 și 52 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, precum și cu articolul 19 alineatul (1) al doilea paragraf TUE,
trebuie interpretată în sensul că
nu se opune unei reglementări naționale care elimină, în cursul procedurii penale declanșate împotriva unui inculpat, dreptul acestuia din urmă de a se pune capăt acestei proceduri atunci când nu au fost remediate încălcările substanțiale, dar remediabile ale normelor de procedură care afectau rechizitoriul.
Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: bulgara.
(
i
)	Numele prezentei cauze este un nume fictiv. El nu corespunde numelui real al niciuneia dintre părțile la procedură.