62011CC0131
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
ELEANOR SHARPSTON
prezentate la 29 martie 2012 (
1
)
Cauza C-131/11
Pfeifer & Langen Kommanditgesellschaft
împotriva
Hauptzollamt Aachen
[cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de Finanzgericht Düsseldorf (Germania)]
„Organizarea comună a piețelor în sectorul zahărului — Stabilirea producției definitive de zahăr pentru un an de comercializare — Cantități excedentare de zahăr alb descoperite de autoritățile competente ale unui stat membru după sfârșitul anului de comercializare supus controlului — Obligația de a lua în calcul excedentele de zahăr pentru anul de comercializare supus controlului sau pentru anul în care sunt constatate”
1.
În prezenta cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de Finanzgericht Düsseldorf (Germania), Curții i se solicită să stabilească dacă excedentele de zahăr constatate de autoritățile naționale în cadrul unui control trebuie atribuite anului de comercializare în care este constatată existența acestora sau trebuie atribuite, cu efect retroactiv, anului supus procedurii de control.
Legislație
Organizarea comună a piețelor în sectorul zahărului
2.
La 1 iulie 1968, Regulamentul nr. 1009/67/CEE al Consiliului (
2
) a introdus un sistem de ajutoare pentru zahăr. Zahărul produs și comercializat în cursul unui an de comercializare în cadrul cotei maxime a beneficiat de sprijin financiar (denumit în continuare „măsuri de intervenție”). Pentru fiecare an de comercializare, statele membre au atribuit cote (introduse la articolul 23 din Regulamentul nr. 1009/67) producătorilor de zahăr de pe teritoriile lor. De asemenea, s-a dispus instituirea unui sistem comunitar (
3
) pentru finanțarea costurilor aferente măsurilor de intervenție. Aceste costuri erau suportate într-un anumit cuantum de toți producătorii comunitari prin plata unei cotizații la producție, iar costurile rămase erau suportate din bugetul Comunității (
4
). Orice zahăr produs peste cota maximă nu putea fi vândut pe piața internă și nu beneficia de măsurile de intervenție.
Regulamentul de bază
3.
De la 1 iulie 1981, s-a aplicat Regulamentul (CEE) al Consiliului nr. 1785/81 (
5
) (denumit în continuare „regulamentul de bază”).
4.
Al unsprezecelea considerent al directivei explica: „[…] motivele care au determinat până acum Comunitatea să adopte un regim de cote de producție pentru zahăr […] rămân fondate în prezent; […] cu toate acestea, este necesar ca acest regim să fie modificat pentru a lua în considerare evoluția recentă a producției și pentru a dota Comunitatea cu instrumentele necesare în vederea asigurării finanțării integrale, în mod echitabil, dar eficient, de către producătorii înșiși, a sarcinilor la desfacerea excedentelor care rezultă din raportul dintre producția Comunității și consumul acesteia; […]” [traducere neoficială].
5.
Al cincisprezecelea considerent prevedea: „[...] cotele de producție atribuite întreprinderilor constituie un mijloc de a garanta producătorilor prețuri comunitare și comercializarea producției acestora [...]” [traducere neoficială].
6.
Regulamentul de bază a introdus un nou regim al cotelor. În acest sens, regulamentul prevedea că în fiecare an trebuie stabilite prețuri minime pentru sfecla A și pentru sfecla B (
6
). La momentul relevant, în sectorul zahărului existau trei clase de producție: producția A și B reprezenta producția generată în cadrul cotelor care corespundea, în principiu, cererii de pe piața internă și, respectiv, exporturilor cantităților de zahăr excedentare care beneficiau de restituiri la export. Producția de zahăr C era obținută în afara acestor cote și nu putea fi comercializată liber pe piața UE. Aceasta trebuia exportată fără a beneficia de restituiri finanțate de industria zahărului (
7
). Mai mult, sfecla de zahăr utilizată pentru a produce zahăr C nu beneficia de măsurile de sprijin al prețurilor. Astfel, articolul 24 alineatul (1) al doilea paragraf prevedea:
„[...]
(a)
«zahărul A» […] reprezintă orice cantitate de zahăr […] produsă pentru un anumit an de comercializare în limita cotei A de întreprinderea interesată;
(b)
«zahărul B» […] reprezintă orice cantitate de zahăr […] produsă pentru un anumit an de comercializare și care depășește cota A, fără a depăși suma cotelor A și B ale întreprinderii în cauză;
(c)
«zahărul C» […] reprezintă orice cantitate de zahăr […] produsă pentru un anumit an de comercializare și care fie depășește suma cotelor A și B a întreprinderii în cauză, fie este produsă de o întreprindere care nu dispune de cote (
8
)”. [traducere neoficială]
7.
Articolul 26 interzicea desfacerea pe piața internă a Comunității a zahărului C, care nu fusese reportat conform articolului 27. Acest zahăr trebuia exportat înainte de data de 1 ianuarie a anului calendaristic ulterior anului de comercializare în cauză. Articolul 26 alineatul (3) prevedea impunerea unei taxe în cazul în care nu se prezentau dovezi privind exportul zahărului C în termenul prevăzut.
8.
Articolul 27 alineatul (1) prevedea: „Fiecare întreprindere poate decide să reporteze pentru anul de comercializare următor, în contul producției din acest an, întreaga producție sau o parte din producția de zahăr care depășește cota «A». Această decizie este irevocabilă” (
9
) [traducere neoficială].
9.
Articolul 28 stabilea principiul asigurării finanțării integrale de către producătorii înșiși a sarcinilor la desfacerea excedentelor care rezultau din diferența dintre producția Comunității și consumul de zahăr pe piața internă. În consecință, întreaga producție de zahăr A și B era supusă unei cotizații la producție. Calculul acestei cotizații implica două etape. În primul rând, se stabilea o cotizație la producție provizorie, care se calcula pe baza valorilor estimate pentru anul de comercializare în curs (
10
). Apoi, înainte de sfârșitul anului de comercializare ulterior, erau stabilite valorile definitive pentru producția de zahăr aferentă anului de comercializare precedent (
11
).
10.
Articolul 28 alineatul (3) prevedea: „În cazul în care constatările menționate la alineatul (1) conduc, după ajustarea în conformitate cu alineatul (2) și fără a aduce atingere articolului 29 alineatul (1), la o pierdere globală previzibilă, aceasta se împarte la cantitatea previzibilă de zahăr A și B […] atribuită anului de comercializare în curs. Cuantumul rezultat este încasat de la fabricanți drept cotizație la producția de bază asupra producțiilor lor de zahăr A și B [...].” [traducere neoficială].
11.
Regimul instituit la articolul 28 stabilea un plafon pentru cuantumul cotizației la producția de bază. În cazul în care, având în vedere acest plafon, cotizația la producția de bază nu acoperea integral pierderile totale (costul total al desfacerii excedentelor), regulamentul de bază prevedea impunerea unei cotizații suplimentare asupra cotei B (denumită în continuare „cotizația B”) (
12
).
12.
Prin intermediul articolului 41 din regulamentul de bază au fost adoptate normele pentru aplicarea regimului cotelor la producția de zahăr (
13
).
Regulamentul de punere în aplicare
13.
Articolul 27 alineatul (3), articolul 28 alineatul (7), articolul 29 alineatul (5) și articolul 39 din regulamentul de bază au constituit temeiul juridic al regulamentului de punere în aplicare (
14
). În preambulul acestuia se preciza că, în vederea aplicării corecte a regimului cotelor, a fost în special necesar să se introducă norme cu privire la datele solicitate pentru a stabili cotizațiile la producție prevăzute la articolul 28 din regulamentul de bază (și anume, cotizația la producția de bază și – dacă este cazul – cotizația B). S-a admis că aceste cotizații nu puteau fi stabilite înainte de sfârșitul anului de comercializare. Cu toate acestea, producătorilor trebuia să li se atribuie responsabilitatea financiară aferentă fiecărui an de comercializare cât mai curând posibil. În consecință, s-a considerat necesar să se prevadă plata în avans a cotizațiilor la producție (calculate în baza valorilor estimate) și obligația de a plăti orice sume datorate înainte de sfârșitul anului de comercializare în cauză. În plus, s-a admis că aceste cotizații nu se puteau stabili până când nu deveneau disponibile informații cât mai exacte privind consumul. Pentru a permite o bună gestionare a sistemului cotelor, era, așadar, necesar să se stabilească termene pentru înregistrarea producției și pentru comunicarea datelor aferente, iar statele membre trebuiau să prevadă măsuri de control corespunzătoare (
15
).
14.
Articolul 3 din regulamentul de punere în aplicare prevedea:
„(1)   Statele membre stabilesc, înainte de data de 15 februarie a fiecărui an, producția provizorie de zahăr pentru anul de comercializare în curs pentru fiecare întreprindere situată pe teritoriul lor.
[…]
„(3)   Statele membre stabilesc, înainte de data de 1 octombrie a fiecărui an, producția definitivă de zahăr [...] pentru anul de comercializare anterior pentru fiecare întreprindere.
(4)   În cazul în care, după stabilirea producției definitive de zahăr […] prevăzute la alineatul (3), apar diferențe, aceste diferențe sunt luate în considerare la stabilirea producției definitive din anul de comercializare în cursul căruia au fost constatate respectivele diferențe (
16
).” [traducere neoficială]
15.
Potrivit articolului 5, cotizația la producția de bază și (dacă era cazul) cotizația B trebuiau estimate înainte de data de 1 aprilie pentru anul de comercializare în curs, în conformitate cu articolul 28 din regulamentul de bază.
16.
Articolul 7 prevedea termenele până la care trebuiau stabilite cotizațiile la producție. De asemenea, era reglementat modul de calcul al restului de cotizații datorate, luându-se în considerare plățile în avans colectate în conformitate cu articolul 5.
Regulamentul (CEE) nr. 2670/81 al Comisiei: regimuri aplicabile zahărului C
17.
Articolul 1 din Regulamentul (CEE) nr. 2670/81 al Comisiei (
17
) prevedea că producătorii de zahăr C trebuie să dovedească faptul că acest zahăr a fost exportat din statul membru pe al cărui teritoriu a fost produs, fără restituiri sau cotizații. În cazul în care nu se dovedește că acest zahăr C a fost exportat înainte de data de 1 ianuarie a anului următor anului de comercializare în cursul căruia a fost produs, cantitatea de zahăr în cauză se va considera desfăcută pe piața internă (
18
).
18.
Articolul 3 alineatul (1) prevedea că, în astfel de împrejurări, producătorul de zahăr era obligat să plătească o taxă.
Legislația națională
19.
În cursul anului de comercializare 1997/1998 se aplica Regulamentul privind cotizațiile percepute în cadrul organizării producției de zahăr [Verordnung über die im Rahmen der Produktionsregelung für Zucker zu erhebenden Abgaben] din 7 martie 1983 (denumit în continuare „măsura națională”).
20.
Articolul 1, intitulat „Domeniul de aplicare”, preciza că măsura națională se aplica, în contextul regimului comunitar, zahărului fabricat peste cotele de producție și zahărului reportat dintr-un an de comercializare în altul.
21.
Articolul 4 din măsura națională impunea producătorului de zahăr să declare autorităților naționale competente până la data de 31 ianuarie a fiecărui an producția de zahăr provizorie aferentă anului de comercializare în curs și, până la data de 15 septembrie a fiecărui an, producția de zahăr definitivă aferentă anului de comercializare precedent.
22.
Articolul 8 din măsura națională impunea autorităților competente să elibereze fiecărui producător de zahăr (la termenele stabilite de normele comunitare relevante) un „aviz de constatare” referitor la producția sa de zahăr provizorie și definitivă aferentă anului de comercializare în cauză. Ulterior, autoritățile competente stabileau printr-un aviz acontul de plată din cotizațiile (calculate conform articolului 9) pentru cantitățile de zahăr produse în limitele cotelor de producție conform avizelor de constatare. Cotizațiile definitive pentru cantitățile de zahăr produse în limitele cotelor A și B erau stabilite apoi prin calcularea diferenței dintre producția de zahăr provizorie și definitivă și acontul de plată din cotizații.
23.
Articolul 9 alineatul (1) punctul 3 din măsura națională impunea autorităților competente să stabilească cotizațiile pentru cantitățile de zahăr C desfăcute pe piața internă.
Situația de fapt și procedura
24.
În cursul anului de comercializare 1997/1998, Pfeifer & Langen KG (denumită în continuare „Pfeifer”) a produs zahăr în fabricile sale din Elsdorf, Euskirchen, Appeldorn și Lage. La 8 septembrie 1998, Pfeifer a prezentat o declarație privind producția sa definitivă de zahăr. La 25 septembrie 1998, autoritățile competente au emis un aviz de constatare privind producția sa definitivă de zahăr pentru anul de comercializare menționat.
25.
La 4 noiembrie 1999, autoritățile competente au început efectuarea unui control la Pfeifer. Acest control a fost suspendat ca urmare a unei contestații din partea Pfeifer, dar a fost reluat la 16 ianuarie 2003. Controlul privea, printre altele, cotizația la producția de zahăr pentru anul de comercializare 1997/1998.
26.
În 2006, s-a constatat existența unor cantități excedentare de zahăr alb (un total de 9657,4 tone). Acest zahăr a fost considerat zahăr C și a fost atribuit anului de comercializare 1997/1998; în consecință, potrivit articolului 9 alineatul (3) din măsura națională, a fost stabilită o taxă în valoare de 5810857,58 EUR. Ca urmare a contestației formulate de Pfeifer, autoritățile competente au emis la 27 aprilie 2010 avize de constatare care indicau o cantitate revizuită de 6922,1 tone de zahăr alb și prin care taxa menționată era redusă la 4165027,57 EUR.
27.
Pfeifer a contestat deciziile din 27 aprilie 2010, susținând că aceste avize de constatare sunt incompatibile cu articolul 3 alineatul (4) din regulamentul de punere în aplicare.
28.
Întrucât aceasta ridică o problemă de interpretare a dreptului comunitar, Finanzgericht Düsseldorf a suspendat judecarea cauzei și a adresat Curții următoarea întrebare preliminară:
„Articolul 3 alineatul (4) din [regulamentul de punere în aplicare] trebuie interpretat în sensul că se aplică, în egală măsură, cantităților excedentare constatate ulterior de autoritatea competentă cu ocazia unui control efectuat la fabricant?”
29.
Pfeifer, autoritățile competente și Comisia au prezentat observații scrise. Pledoariile acestora au fost audiate în cadrul ședinței din 9 februarie 2012.
Apreciere
Observații introductive
30.
Zahărul alb este un produs omogen (
19
). Categoriile de zahăr A, B și C nu prezintă nicio diferență fizică una față de cealaltă. De asemenea, data fabricării zahărului nu poate fi stabilită pe baza stării sale fizice. Astfel, în cazul în care un producător stochează zahăr în silozuri care conțin deja zahăr produs în ani de comercializare anteriori, va fi imposibil să se distingă între cantitățile de zahăr produse în cursul unor ani diferiți de comercializare (
20
).
31.
În consecință, este important ca sistemele de raportare a zahărului produs într-un anumit an de comercializare să fie sigure și exacte (
21
).
32.
Nu se contestă că zahărul în litigiu a fost produs în afara și în plus față de cantitatea însumată a cotelor de zahăr A și B care îi revenea societății Pfeifer pentru anul de comercializare 1997/1998. Excedentul constatat de autoritățile competente constituie, așadar, zahăr C în sensul articolului 24 alineatul (1) litera (c) din regulamentul de bază.
33.
La momentul relevant, pentru zahărul C nu erau percepute niciun fel de cotizații la producție (desigur, această situație s-a menținut în cazul zahărului produs peste cotele din cadrul regimului reglementat de Regulamentul nr. 1234/2007 (
22
)).
Regimul cotelor și al cotizațiilor la producția de zahăr
34.
Pentru a stabili care este interpretarea corectă a articolului 3 alineatul (4) din regulamentul de punere în aplicare, este necesar să analizăm modul în care a fost aplicat regimul cotelor și al cotizațiilor la producția de zahăr în cursul anului de comercializare 1997/1998.
35.
O caracteristică a organizării comune a piețelor în sectorul zahărului din acel moment era sprijinul financiar acordat pentru zahărul produs pentru consumul de pe piața internă și pentru anumite exporturi.
36.
În cursul fiecărui an de comercializare, producția de zahăr A și B reprezenta cotele care corespundeau, în principiu, cererii de pe piața internă și, respectiv, exporturilor cantităților de zahăr excedentare care beneficiau de restituiri la export. În Hotărârea British Sugar (
23
), instanța națională a solicitat să se stabilească dacă un producător avea dreptul să califice o anumită cantitate de zahăr ca zahăr C înainte de a produce cantitatea de zahăr echivalentă cotelor sale A și B din cursul unui an de comercializare. Curtea a hotărât că regulamentul de bază impunea unui producător să producă cantitățile de zahăr corespunzătoare cotelor sale A și B înainte de a califica o anumită cantitate de zahăr ca zahăr C (
24
).
37.
Producătorilor de zahăr li se percepeau cotizații pentru finanțarea costurilor aferente sprijinului financiar acordat pentru producția de zahăr A și B, în special a costurilor aferente restituirilor la export acordate pentru cantitățile de zahăr A și B care depășeau consumul Comunității într-un anumit an de comercializare (
25
). Articolul 28 din regulamentul de bază stabilea modul în care trebuiau estimate aceste cotizații, și anume, mai întâi, în baza unor valori provizorii și apoi în baza unor valori definitive (
26
). Astfel, erau colectate și înregistrate următoarele date: (i) cantitatea de zahăr A și B produsă; (ii) cantitatea de zahăr vândută pentru consum în cadrul Comunității; (iii) „excedentul exportabil” obținut prin scăderea cantității menționate la punctul (ii) din cantitatea menționată la punctul (i), (iv) pierderile medii (sau, dacă este cazul, profitul mediu) per tona de zahăr destinată exportului; (v) cantitatea care trebuia acoperită de cotizații, la care se ajungea prin înmulțirea cantității menționate la punctul (iii) cu suma menționată la punctul (iv).
38.
Regimul aplicabil zahărului A și B este descris în mod detaliat în regulamentul de bază. În ceea ce privește însă zahărul C, sunt stabilite doar principiile de bază. Zahărul C era produs peste cantitățile însumate ale cotelor A și B și nu putea fi comercializat liber în Comunitate. Sfecla de zahăr utilizată pentru a produce zahăr C nu beneficia de un preț minim garantat (
27
). Prețul acesteia era negociat liber între producători și cultivatori. Producătorii de zahăr aveau opțiunea de a reporta zahărul C în anul de comercializare următor, când putea fi calificat drept zahăr A. Acest zahăr trebuia stocat minimum 12 luni. Posibilitatea de reportare era limitată la un procent de 20 % din cota A a unui producător (
28
). Zahărul C care nu era reportat trebuia să fie exportat fără restituiri, iar exportul trebuia dovedit. Valoarea zahărului C era considerată echivalentă cu prețul pe care acest zahăr îl obținea pe piața mondială. Producătorul interesat suporta integral costurile aferente exportului cantităților de zahăr C produse de acesta (
29
).
39.
În cazul în care producătorul nu dovedea că a realizat exportul zahărului C, se considera că respectiva cantitate a fost desfăcută pe piața internă (
30
). Articolul 3 alineatul (2) din Regulamentul nr. 2670/81 prevedea că statul membru interesat era obligat să impună o taxă în acest caz. În acest regulament nu exista nicio dispoziție expresă care să permită diferențierea taxei menționate, deși este posibil ca în anumite împrejurări acest lucru să fi fost necesar în vederea respectării principiului proporționalității (
31
). Astfel, taxa aferentă zahărului C este diferită, din puncte de vedere importante, de cotizațiile la producție care se aplicau zahărului A și B (
32
).
40.
Întrucât zahărul C nu era supus regimului de cotizații la producție prevăzut la articolul 28 din regulamentul de bază, autoritățile competente din statele membre nu erau obligate să colecteze și să înregistreze date pentru această categorie de zahăr în baza regulilor pe care le aplicau în cazul zahărului A și B.
41.
Regulamentul de bază a fost ulterior abrogat și înlocuit. Noul regim nu mai utilizează categoriile de zahăr A, B și C (
33
). Cu toate acestea, regimul revizuit al zahărului acordă în continuare sprijin financiar finanțat de producătorii care plătesc o cotizație pentru zahărul care este produs în limitele cotei. Zahărul excedentar produs în afara cotelor, care nu este reportat în anul de comercializare următor, este în continuare supus unei taxe, întrucât acesta nu poate fi desfăcut liber pe piața internă (
34
).
Interpretarea articolului 3 alineatul (4) din regulamentul de punere în aplicare
42.
Instanța națională nu este sigură dacă articolul 3 alineatul (4) din regulamentul de punere în aplicare impune că zahărul C constatat de autoritățile competente trebuie să fie atribuit cu efect retroactiv anului de comercializare supus controlului în prezenta cauză (1997/1998) sau trebuie să fie atribuit anului de comercializare în cursul căruia a fost constatat.
43.
Pfeifer susține că problema ridicată are consecințe financiare importante pentru producătorii de zahăr și că ar trebui să existe posibilitatea de a alege între a reporta excedentul de zahăr în anul de comercializare următor celui în care a fost constatat acest zahăr (
35
) și a exporta cantitățile excedentare în termenul stabilit. Pfeifer admite că, în cazul în care cantitățile excedentare sunt atribuite cu efect retroactiv anului de comercializare 1997/1998, s-ar percepe într-adevăr o taxă potrivit articolului 3 din Regulamentul nr. 2670/81 (
36
).
44.
Pfeifer susține de asemenea că articolul 3 alineatul (4) din regulamentul de punere în aplicare ar trebui interpretat în lumina Hotărârii Curții pronunțate în cauza Hannoversche Zucker (
37
) și arată că, potrivit acestei hotărâri, cantitățile excedentare de zahăr constatate de autoritățile competente trebuie atribuite anului de comercializare în cursul căruia au fost constatate. Pfeifer susține că, întrucât hotărârea pronunțată de Curte în această cauză privea ani de comercializare anteriori intrării în vigoare a Regulamentului nr. 1009/67, această hotărâre se aplică a fortiori în contextul organizării comune ulterioare a piețelor în sectorul zahărului.
45.
Autoritățile competente, Comisia și instanța națională consideră că Hotărârea Hannoversche Zucker nu se aplică în prezenta cauză. Comisia susține că Hotărârea Hannoversche Zucker privește doar zahărul A și B și, prin urmare, nu prezintă relevanță pentru acțiunea principală, care are drept obiect zahărul C. În plus, Comisia susține că nu este posibil să se atribuie cote de zahăr A și B în mod retroactiv anilor de comercializare care s-au încheiat. Dacă s-ar proceda astfel, s-ar crea un haos administrativ, întrucât ar fi imposibil să se realizeze o concordanță între cotele anuale și inventarele anuale efectuate în perioada contabilă corespunzătoare unui an de comercializare.
46.
Considerăm că împrejurările din Hotărârea Hannoversche Zucker erau unice. Situația de fapt care a generat cauza respectivă privea ani de comercializare atât anteriori, cât și ulteriori datei de 1 iulie 1968, data la care a intrat în vigoare Regulamentul nr. 1009/67 (
38
). La momentul respectiv, Hannoversche Zucker era producător de zahăr. Acesteia i s-au efectuat două inventare. Primul a avut loc la 5 octombrie 1966, iar al doilea, la 30 septembrie 1970. În timpul celui de al doilea inventar s-a constatat o cantitate excedentară de zahăr. Acest excedent privea zahărul pentru care trebuia să se plătească o cotizație la producție. S-a considerat că excedentul în cauză putea fi (aproape sigur) atribuit în parte anilor de comercializare anteriori datei de 30 iunie 1968 și, așadar, anteriori intrării în vigoare a cotizației la producție (introdusă prin Regulamentul nr. 1009/67) (
39
). Instanța națională a solicitat să se stabilească dacă un excedent care a fost constatat ulterior datei de 1 iulie 1968, dar care a apărut înainte de această dată, trebuie atribuit, în scopul calculării cotizației la producție, (i) perioadei anterioare intrării în vigoare a organizării comune a piețelor în sectorul zahărului, (ii) primului an de comercializare din acest regim (1968/1969) sau (iii) anului de comercializare în care a fost constatat.
47.
În lipsa oricărei legislații care să reglementeze această situație, Curtea a considerat că era necesar să se găsească o soluție în lumina scopurilor și a obiectivelor organizării comune a piețelor din sectorul zahărului, avându-se în vedere considerații atât de ordin administrativ, cât și practic (
40
). Curtea a observat că (din motive tehnice) inventarul era efectuat la interval de câțiva ani, iar nu anual. În consecință, era dificil de stabilit cu exactitate anul de producție real al excedentului în cauză. Atribuirea acestor excedente unui an de comercializare anterior celui în care au fost constatate ar necesita o modificare a producției de zahăr definitive aferente perioadei respective nu doar în cazul Hannoversche Zucker, ci și în cazul statului membru interesat și al întregii Comunități (
41
). Această situație ar determina complicații administrative total disproporționate față de rezultatul urmărit (
42
).
48.
Prin urmare, Curtea a hotărât că un excedent care a fost constatat ulterior înregistrării producției definitive trebuie considerat ca fiind produs în cursul anului de comercializare în care a fost constatat. În consecință, excedentul trebuia atribuit anului de comercializare menționat (
43
).
49.
Considerăm că prezenta cauză este diferită de cauza Hannoversche Zucker.
50.
În primul rând, împrejurările specifice care au avut loc acum 47 de ani în această cauză nu se regăsesc în acțiunea principală. În al doilea rând, cantitatea excedentară de zahăr din cauza Hannoversche Zucker privea zahărul produs în limitele cotelor (devenit ulterior, potrivit regulamentului de bază, zahăr „A” și „B”) care implica calcule complicate ale cotizației la producție (
44
). Prezenta cauză privește zahărul C, pentru care nu se percepe o astfel de cotizație.
51.
În consecință, în prezenta cauză nu apar dificultățile administrative specifice identificate de Curte în cauza Hannoversche Zucker.
52.
Pfeifer susține că articolul 3 alineatul (4) din regulamentul de punere în aplicare se aplică cantităților excedentare de zahăr constatate de autoritățile competente și că excedentul de zahăr trebuie atribuit anului de comercializare în care este constatat. În cadrul ședinței, Pfeifer a prezentat o serie de argumente suplimentare în sprijinul afirmației sale conform căreia articolul 3 alineatul (4) se aplică în cazul zahărului C. Pfeifer a susținut că termenii „producția de zahăr” de la articolele 1 și 4 din regulamentul de punere în aplicare se referă la articolele 26-29 din regulamentul de bază. Întrucât dispozițiile menționate din acest regulament se aplicau tuturor categoriilor de zahăr, rezultă că zahărul A, B, și C intră în domeniul de aplicare al articolului 3 alineatul (4) din regulamentul de punere în aplicare. Pfeifer a susținut de asemenea că Regulamentul nr. 2670/81 trebuie coroborat cu regulamentul de punere în aplicare.
53.
Autoritățile competente susțin că articolul 3 alineatul (4) din regulamentul de punere în aplicare nu se aplică întrucât termenul „stabilire” utilizat în cuprinsul primei teze a acestei dispoziții („În cazul în care, după stabilirea producției finale de zahăr […]”) se referă la valorile definitive stabilite de producătorul de zahăr, iar nu la producția definitivă de zahăr confirmată de autoritățile competente în urma unui control.
54.
Comisia susține că articolul 3 alineatul (4) din regulamentul de punere în aplicare nu se aplică stabilirii valorilor definitive ale producției de zahăr C. Aceasta afirmă că, deși anumite dispoziții ale regulamentului de punere în aplicare se aplică tuturor categoriilor de zahăr, articolul 3 din acest regulament se aplică numai zahărului A și B.
55.
Suntem de acord cu Comisia.
56.
Este adevărat că articolele 1 și 4 din regulamentul de punere în aplicare se refereau la „producția de zahăr” în sensul articolelor 26-29 din regulamentul de bază. Cu toate acestea, temeiul juridic al regulamentului de punere în aplicare îl constituia articolul 27 alineatul (3), articolul 28 alineatul (7), articolul 29 alineatul (5) și articolul 39 din regulamentul de bază. Toate aceste dispoziții (cu excepția articolului 39 (
45
)) priveau zahărul A și B sau zahărul care era reportat potrivit articolului 27 alineatul (1) din regulamentul de bază, fiind astfel considerat zahăr A. Acest lucru ne sugerează că obiectivul principal al regulamentului de punere în aplicare era de a reglementa regimul care se aplica zahărului A și B, iar nu zahărului C.
57.
În plus, zahărul era calificat drept zahăr A, B sau C ulterior producției pentru a permite funcționarea regimului financiar complex introdus prin organizarea comună a piețelor în sectorul zahărului (
46
). Această calificare trebuia realizată în mod succesiv. Astfel, categoria C apărea numai după completarea cotelor A și B (
47
).
58.
Prin urmare, nu este surprinzător faptul că regulamentul de punere în aplicare se referea în cadrul anumitor dispoziții la producția de zahăr totală. Trebuia să se determine cantitatea totală de zahăr produs pentru a se stabili, în primul rând, dacă fuseseră atinse cotele A și B și, în al doilea rând, dacă cantitatea totală de zahăr produs includea cantități de zahăr C pe care producătorul ar putea dori să le reporteze în anul de comercializare următor pentru a le include în cota sa A aferentă anului respectiv. Prezența unei cerințe de informare cu privire la producția de zahăr totală nu conduce la concluzia că regulamentul de punere în aplicare conținea dispoziții care reglementau regimul specific ce se aplica zahărului C. Regulamentul de punere în aplicare nu conținea astfel de dispoziții. Acestea se regăsesc, în esență, în Regulamentul nr. 2670/81.
59.
Articolul 3 din regulamentul de punere în aplicare trebuie interpretat în contextul întregului regulament care, la rândul său, trebuie interpretat în contextul regimului de cote și de cotizații la producție prevăzut la articolele 26-29 din regulamentul de bază.
60.
Preambulul regulamentului de punere în aplicare preciza că, pentru a se stabili cotizațiile la producție – mai întâi, în mod provizoriu –, era necesar să se colecteze și să se înregistreze date cu privire la producția de zahăr din orice an de comercializare. Întrucât cotizațiile la producție nu se aplicau zahărului C, nu ar fi fost necesar să se colecteze și să se înregistreze date în această bază.
61.
Regimul a fost creat pentru a garanta că producătorii își îndeplinesc obligațiile de plată a cotizațiilor la producție aferente anului de comercializare în cauză cât mai curând posibil după încheierea acestei perioade. Scopul acestui regim era de a evita o situație în care inventarele (realizate de producători și urmate de verificarea de către autoritățile competente) ar fi fost efectuate la intervale de natură să perturbe obiectivul menționat anterior din cauza timpului scurs între producția de zahăr și înregistrarea datelor referitoare la zahărul A și B produs în mod efectiv.
62.
Articolul 3 alineatul (1) din regulamentul de punere în aplicare impunea, așadar, statelor membre să stabilească, înainte de data de 15 februarie a fiecărui an, producția provizorie de zahăr pentru anul de comercializare în curs pentru fiecare întreprindere situată pe teritoriul lor. Articolul 3 alineatul (3) impunea stabilirea producției definitive de zahăr înainte de 1 octombrie a anului de comercializare următor.
63.
Articolul 3 alineatul (4) din regulamentul de punere în aplicare permitea realizarea unor ajustări în cazul în care apăreau diferențe în raport cu nivelul producției definitive de zahăr [astfel cum fusese aceasta stabilită potrivit articolului 3 alineatul (3)]. Se prevedea posibilitatea realizării unor ajustări suplimentare în cazul în care autoritățile competente descopereau un excedent datorat unei diferențe în producția de zahăr ca urmare a unui audit sau a unui control efectuat cu privire la declarațiile unui producător.
64.
Având în vedere că zahărul este un produs omogen, aceste diferențe pot apărea mai degrabă ca urmare a unei inadvertențe, decât ca urmare a unei neregularități din partea producătorului. În orice caz, legiuitorul a admis că regimul trebuia să aibă un anumit grad de flexibilitate pentru a putea lua în considerare dificultățile administrative și practice pe care le implica stabilirea producției de zahăr. Astfel, articolul 3 alineatul (4) din regulamentul de punere în aplicare prevedea că aceste diferențe trebuiau luate în calcul în cursul anului de comercializare în care au fost constatate. Nu se prevedea atribuirea acestor diferențe în mod retroactiv anului de comercializare supus controlului.
65.
Este adevărat că articolul 3 din regulamentul de punere în aplicare nu prevedea în mod expres dacă se aplica tuturor categoriilor de zahăr care intrau sub incidența regimului comunitar sau numai zahărului A și B.
66.
Considerăm totuși că, dacă articolul 3 este interpretat în contextul regulamentului de punere în aplicare luat în ansamblu, este clar că scopul acestuia a fost să instituie termene pentru stabilirea producției provizorii și a producției definitive de zahăr (pentru orice an de comercializare determinat) privind producția de zahăr A și B.
67.
Așadar, articolul 5 din regulamentul de punere în aplicare prevedea că trebuiau estimate, în conformitate cu articolul 28 din regulamentul de bază, cotizația la producția de bază și cotizația B. Trebuiau calculate plăți în avans prin raportare la datele înregistrate în temeiul articolului 3 alineatul (1) din regulamentul de punere în aplicare. Statele membre trebuiau să colecteze aceste plăți înainte de 1 mai. Potrivit articolului 7, cotizația la producția de bază și cotizația B trebuiau stabilite înainte de 1 noiembrie în legătură cu anul de comercializare anterior, luându-se în calcul plățile în avans deja efectuate potrivit articolului 5. Termenele până la care trebuiau furnizate informațiile solicitate nu erau aplicabile în cazul zahărului C, întrucât pentru această categorie de zahăr nu era stabilită nicio cotizație la producție.
68.
Rezultă că scopul datelor colectate în temeiul articolului 3 alineatele (1) și (3) (cu privire la producția provizorie și la producția definitivă din cursul unui an de comercializare) era de a asigura îndeplinirea obligațiilor prevăzute la articolul 28 alineatele (1)-(4) din regulamentul de bază cu privire la stabilirea cotizației de bază și a cotizației B (
48
).
69.
În opinia noastră, expresia „stabilirea producției definitive” de la articolul 3 alineatul (4) din regulamentul de punere în aplicare se referă, așadar, numai la zahărul A și B.
70.
Regulamentul de bază nu prevedea nicio obligație privind stabilirea producției provizorii și a producției definitive pentru zahărul C. Potrivit organizării comune a piețelor în sectorul zahărului, în ceea ce privește zahărul C se solicitau numai următoarele informații: dacă a fost într-adevăr produs, dacă a fost reportat și dacă a fost exportat în termenul prevăzut (
49
). Termenele pentru colectarea datelor prevăzute la articolul 3 alineatele (1) și (3) din directiva de punere în aplicare nu se aplicau în cazul zahărului C. În consecință, pentru această categorie de zahăr nu era nevoie să se realizeze vreo ajustare în temeiul articolului 3 alineatul (4).
71.
În sfârșit, considerăm că interpretarea articolului 3 alineatul (4) din regulamentul de punere în aplicare în sensul că s-ar aplica zahărului C ar fi în contradicție cu obiectivul organizării comune a piețelor în sectorul zahărului, în măsura în care zahărul C nu poate fi desfăcut în mod liber de producători pe piața internă (
50
). Dacă zahărul C este atribuit anului de comercializare în care a fost constatat de autoritățile competente, astfel cum susține Pfeifer, acest lucru poate aduce atingere gestionării acestui regim, astfel cum vom explica în continuare.
72.
Taxa impusă în temeiul articolului 3 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2670/81 se aplica în lipsa fie a dovezii reportării zahărului C în anul de comercializare următor, fie a dovezii realizării exportului în termenul stabilit (
51
). Scopul acestei taxe era de a plasa zahărul C la nivel de egalitate cu zahărul importat din state terțe (
52
). Scutirea de la această taxă era prevăzută numai în cazuri de forță majoră, atunci când zahărul C fie era distrus, fie era deteriorat fără nicio posibilitate de recuperare (
53
).
73.
Este posibil ca existența acestei taxe să fi servit de asemenea pentru a încuraja producătorii să se asigure că datele colectate și înregistrate în legătură cu producția de zahăr A și B erau cât mai exacte posibil și erau furnizate autorităților competente în termenele prevăzute pentru a evita sau pentru a minimaliza riscul suportării acestei taxe.
74.
Efectul pe care l-ar avea atribuirea cantităților excedentare de zahăr C anului în care acestea au fost constatate ar fi că producătorilor li s-ar acorda posibilitatea de a evita taxa prevăzută la articolul 3 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2670/81, putând astfel beneficia, ulterior expirării termenelor aplicabile, de facilitățile acordate cu privire la export și la reportare (
54
). Astfel, producătorii de zahăr ar beneficia de un grad de flexibilitate în ceea ce privește raportarea zahărului C care nu a fost urmărit de regimul instituit prin regulamentul de bază.
75.
În consecință, interpretarea acestei dispoziții în sensul că se aplică zahărului C ar fi incompatibilă cu scopul articolului 3 alineatul (4) din regulamentul de punere în aplicare.
76.
Prin urmare, conchidem că zahărul C constatat de autoritățile competente ale unui stat membru în cursul unui control nu intră în domeniul de aplicare al articolului 3 din regulamentul de punere în aplicare.
Concluzie
77.
În concluzie, propunem ca răspunsul Curții la întrebarea adresată de Finanzgericht Düsseldorf să fie următorul:
„Articolul 3 alineatul (4) din Regulamentul (CEE) nr. 1443/82 al Comisiei din 8 iunie 1982 de stabilire a normelor de aplicare a regimului cotelor în sectorul zahărului nu se aplică zahărului C. În consecință, cantitățile de zahăr C constatate de autoritățile competente ale unui stat membru în legătură cu anul de comercializare supus controlului nu intră în domeniul de aplicare al acestei dispoziții.”
(
1
)	Limba originală: engleza.
(
2
)	Regulamentul din 18 decembrie 1967 privind organizarea comună a pieței zahărului (JO 308 p. 1).
(
3
)	În prezentele concluzii, ne vom referi la „Comunitate”, întrucât dispozițiile legislative relevante utilizează acest termen.
(
4
)	Sectorul zahărului a suferit anumite modificări care au fost introduse prin Regulamentul (CEE) nr. 3330/74 al Consiliului din 19 decembrie 1974 privind organizarea comună a pieței în sectorul zahărului (JO L 359, p. 1). Regimul cotelor (care fusese introdus pentru o perioadă provizorie) a fost prelungit (de fapt) până la 30 iunie 1980, iar cotele de bază au fost mărite.
(
5
)	Regulamentul din 30 iunie 1981 privind organizarea comună a piețelor în sectorul zahărului (JO L 177, p. 4). În ceea ce privește anul de comercializare în litigiu, se aplică regulamentul de bază, astfel cum a fost modificat în special prin Regulamentul (CE) nr. 133/94 al Consiliului din 24 ianuarie 1994 (JO L 22, p. 7) și prin Regulamentul (CE) nr. 1599/96 al Consiliului din 30 iulie 1996 (JO L 206, p. 43). La momentul relevant, produsele obținute în sectorul zahărului includeau zahărul, izoglucoza și siropul de inulină. Întrucât prezenta cauză privește zahărul alb, nu vom face referire la celelalte produse.
(
6
)	Articolele 3-5 din regulamentul de bază.
(
7
)	A se vedea punctele 34-41 de mai jos.
(
8
)	Regulamentul de bază a fost abrogat și înlocuit între timp. În prezent, se aplică o formă revizuită a regimului cotelor în temeiul Regulamentului (CE) nr. 1234/2007 al Consiliului din 22 octombrie 2007 de instituire a unei organizări comune a piețelor agricole și privind dispoziții specifice referitoare la anumite produse agricole („Regulamentul unic OCP”) (JO L 299, p. 1).
(
9
)	La momentul relevant, articolul 2 alineatul (1) primul paragraf din Regulamentul (CEE) nr. 65/82 al Comisiei din 13 ianuarie 1982 de stabilire a normelor de aplicare pentru reportarea zahărului în anul de comercializare următor (JO L 9, p. 14), astfel cum a fost modificat în special prin Regulamentul (CEE) nr. 948/82 al Comisiei din 26 aprilie 1982 (JO L 113, p. 7), prevedea că o întreprindere putea să reporteze zahăr doar dacă statul membru interesat verifica, mai întâi, dacă acest zahăr a fost produs ca zahăr B sau ca zahăr C.
(
10
)	Articolul 28 alineatul (1) din regulamentul de bază. Anul de comercializare era definit la articolul 2 din regulamentul de bază ca fiind perioada cuprinsă între 1 iulie și 30 iunie a anului următor.
(
11
)	Articolul 28 alineatul (2) din regulamentul de bază.
(
12
)	Articolul 28 alineatul (4).
(
13
)	A se vedea de exemplu normele de aplicare menționate la punctele 13 și 17 de mai jos.
(
14
)	Regulamentul (CEE) nr. 1443/82 al Comisiei din 8 iunie 1982 de stabilire a normelor de aplicare a regimului cotelor în sectorul zahărului (JO L 158, p. 17), astfel cum a fost modificat în special prin Regulamentul (CE) nr. 392/94 al Comisiei din 23 februarie 1994 (JO L 53, p. 7, denumit în continuare „regulamentul de punere în aplicare”). Acesta a fost abrogat și înlocuit prin Regulamentul (CE) nr. 314/2002 al Comisiei din 20 februarie 2002 de stabilire a normelor de aplicare a regimului cotelor în sectorul zahărului (JO L 50, p. 40). În prezent se aplică Regulamentul (CE) nr. 952/2006 al Comisiei din 29 iunie 2006 de stabilire a normelor de aplicare a Regulamentului (CE) nr. 318/2006 al Consiliului în ceea ce privește gestionarea pieței interne a zahărului și regimul cotelor (JO L 178, p. 39, Ediție specială, 03/vol. 73, p. 131).
(
15
)	A se vedea primele șapte considerente ale regulamentului de punere în aplicare.
(
16
)	Regulamentul de punere în aplicare a abrogat și a înlocuit Regulamentul (CEE) nr. 700/73 al Comisiei din 12 martie 1973 de stabilire a normelor de aplicare a regimului cotelor în sectorul zahărului (JO L 67, p. 12). Articolul 3 alineatul (4) din regulamentul de punere în aplicare era, în esență, identic cu articolul 2 alineatul (3) din acest regulament anterior. În prezent, se aplică Regulamentul nr. 952/2006, iar articolul 22 alineatul (5) din acesta este, în esență, același cu articolul 3 alineatul (4) din regulamentul de punere în aplicare.
(
17
)	Regulamentul din 14 septembrie 1981 de stabilire a normelor de aplicare pentru producția peste cotă în sectorul zahărului (JO L 262, p. 14). Acest regulament a fost abrogat și înlocuit prin Regulamentul (CE) nr. 967/2006 al Comisiei din 29 iunie 2006 de stabilire a normelor de aplicare a Regulamentului (CE) nr. 318/2006 al Consiliului privind producția peste cotă în sectorul zahărului (JO L 176, p. 22, Ediție specială, 03/vol. 73, p. 42).
(
18
)	Articolul 26 alineatul (3) din regulamentul de bază, rezumat la punctul 7 de mai sus.
(
19
)	A se vedea punctul 45 din Concluziile avocatului general Mischo prezentate în cauza care a determinat pronunțarea Hotărârii din 10 ianuarie 2002, British Sugar (C-101/99, Rec., p. I-205, punctul 45).
(
20
)	În cadrul ședinței, Comisia a prezentat o frumoasă ilustrare a acestui aspect evocând fabula „Iepurele și ariciul”, astfel cum este aceasta povestită de Frații Grimm. Provocat la un concurs de alergare de iepure, ariciul a aranjat cu soția sa (care semăna leit cu soțul său, cel puțin în ochii unui iepure) ca aceasta să apară în locul său la linia de sosire. Când iepurele a ajuns la linia de sosire, soția ariciului l-a surprins foarte tare strigând „Sunt deja aici”. Iepurele a reluat cursa de mai multe ori, neavând încredere în rezultat. Cei doi arici au continuat înșelăciunea, iar iepurele a murit în cele din urmă din cauza oboselii. Întrucât zahărul alb este la fel de greu de deosebit de zahărul alb precum cei doi arici din fabulă, posibilitatea de a atribui o anumită cantitate de zahăr C anului în care aceasta a fost constatată („linia de sosire”), iar nu anului său real de producție („linia de start”) i-ar permite producătorului să invoce articolul 27 din regulamentul de bază pentru a reporta această cantitate în anul de comercializare ulterior, evitând astfel taxa (și „învingând iepurele” – adică aducând atingere bunei funcționări a pieței în sectorul zahărului).
(
21
)	Ne putem aștepta în mod rezonabil ca producătorii de zahăr să înregistreze cantitățile de zahăr produse într-un an de comercializare și să raporteze dacă au îndeplinit cotele de zahăr A și B. Aceste informații le-ar fi necesare producătorilor pentru a-și desfășura activitatea și societăților, pentru a-și îndeplini responsabilitățile față de acționarii lor, precum și pentru ca aceștia să își îndeplinească obligațiile relevante prevăzute în legislația națională privind păstrarea rapoartelor de producție. În plus, întrucât pentru zahărul C nu există sprijin financiar, este dificil de înțeles modul în care producătorul ar considera că este în interesul său să califice o anumită cantitate de zahăr ca zahăr C înainte de a fi atinse cotele A și B. A se vedea de asemenea mai jos (la punctul 36) Hotărârea British Sugar și punctul 57.
(
22
)	A se vedea de asemenea punctul 41 de mai jos.
(
23
)	Citată la nota de subsol 19.
(
24
)	Hotărârea British Sugar, punctul 48.
(
25
)	Hotărârea British Sugar, punctul 7.
(
26
)	Articolul 28 alineatele (1) și (2) din regulamentul de bază și punctul 9 de mai sus.
(
27
)	Spre deosebire de sfecla A și de sfecla B utilizate pentru a produce zahărul A și, respectiv, zahărul B: a se vedea punctul 6 de mai sus.
(
28
)	A se vedea punctul 8 de mai sus.
(
29
)	A se vedea punctul 7 de mai sus.
(
30
)	Articolul 1 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2670/81.
(
31
)	În Hotărârea British Sugar, citată la nota de subsol 19, avocatul general Mischo a observat că producătorul de zahăr a putut exporta zahărul aferent sub cotă ca zahăr C, întrucât agenția națională de intervenție emisese licențe de export chiar dacă cererile prin care se solicitau aceste licențe nu conțineau dovada că zahărul respectiv fusese într-adevăr produs peste cotele de zahăr A și B atribuite societății British Sugar. Avocatul general a considerat că, în aceste împrejurări, principiul proporționalității ar putea impune diferențierea taxei: a se vedea punctele 86-89 din concluziile sale. În hotărârea pronunțată în această cauză, Curtea nu a abordat acest aspect specific, în lumina celorlalte răspunsuri pe care le dăduse instanței naționale.
(
32
)	A se vedea punctul 47 și nota de subsol 41 de mai jos.
(
33
)	A se vedea nota de subsol 8 de mai sus.
(
34
)	A se vedea capitolul III din Regulamentul nr. 1234/2007, în special articolul 55.
(
35
)	Caz în care ar putea fi considerat zahăr A și vândut pe piața internă (a se vedea punctul 8 de mai sus).
(
36
)	A se vedea punctele 7 și 17 de mai sus.
(
37
)	Hotărârea din 30 ianuarie 1974 (159/73, Rec., p. 121).
(
38
)	Data la care a fost introdusă organizarea comună a piețelor în sectorul zahărului și la care a fost instituit regimul de cote finanțat din cotizațiile la producție achitate integral de producătorii comunitari (a se vedea punctele 2 și 34-41 de mai sus).
(
39
)	Hotărârea Hannoversche Zucker, citată la nota de subsol 37, punctul 2.
(
40
)	Hotărârea Hannoversche Zucker, punctul 4.
(
41
)	Potrivit organizării comune a piețelor în sectorul zahărului, cotizațiile la producție erau calculate pe baza producției de zahăr din întreaga Comunitate, fiind ulterior repartizate între statele membre, care le atribuiau producătorilor de zahăr aflați pe teritoriul lor. O modificare la nivelul producției definitive ar fi implicat, așadar, recalcularea pentru fiecare producător de zahăr din cadrul Comunității.
(
42
)	Hotărârea Hannoversche Zucker, punctul 5.
(
43
)	Hotărârea Hannoversche Zucker, punctul 6.
(
44
)	A se vedea punctul 2 de mai sus.
(
45
)	Articolul 39 doar impunea statelor membre și Comisiei să își comunice reciproc datele necesare aplicării regulamentului de bază.
(
46
)	Hotărârea British Sugar, punctele 40-43.
(
47
)	Hotărârea British Sugar, punctul 44.
(
48
)	A se vedea punctul 9 de mai sus.
(
49
)	A se vedea punctele 7, 8 și, respectiv, 17 de mai sus.
(
50
)	Articolul 26 alineatul (1) din regulamentul de bază.
(
51
)	Articolul 1 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2670/81.
(
52
)	Articolul 3 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2670/81.
(
53
)	Articolul 3 alineatul (4) din Regulamentul nr. 2670/81.
(
54
)	A se vedea articolele 26 și 27 din regulamentul de bază și nota de subsol 20 de mai sus (fabula iepurelui și a ariciului).