62024CJ0718
PRESUDA SUDA (drugo vijeće)
5. veljače 2026. (
*1
)
„Zahtjev za prethodnu odluku – Područje slobode, sigurnosti i pravde – Politika azila – Direktiva 2013/32/EU – Zajednički postupci za priznavanje i oduzimanje međunarodne zaštite – Članak 33. – Razlozi nedopuštenosti – Članak 38. – Koncept ‚sigurna treća zemlja’– Uvjeti provedbe – Veza između tražitelja međunarodne zaštite i predmetne treće zemlje – Kriteriji – Metode ocjenjivanja – Članak 46. – Pravo na učinkoviti pravni lijek – Članak 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima”
U predmetu C‑718/24 [Aleb] (
i
),
povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Administrativen sad Sofija‑grad (Upravni sud u Sofiji, Bugarska), odlukom od 9. listopada 2024., koju je Sud zaprimio 22. listopada 2024., u postupku
NP
protiv
Predsedatel na Državna agencija za bežancite,
SUD (drugo vijeće),
u sastavu: K. Jürimäe (izvjestiteljica), predsjednica vijeća, K. Lenaerts, predsjednik Suda, u svojstvu suca drugog vijeća, F. Schalin, M. Gavalec i Z. Csehi, suci,
nezavisni odvjetnik: J. Richard de la Tour,
tajnik: A. Calot Escobar,
uzimajući u obzir pisani dio postupka,
uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
–
za NP, T. A. Iliev, advokat,
–
za bugarsku vladu, S. Ruseva i T. Tsingileva, u svojstvu agenata,
–
za poljsku vladu, B. Majczyna i D. Lutostańska, u svojstvu agenata,
–
za Europsku komisiju, A. Azéma, M. Debieuvre i I. Zaloguin, u svojstvu agenata,
odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
donosi sljedeću
Presudu
1
Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 33. stavka 2. točke (c) i članka 38. Direktive 2013/32/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 26. lipnja 2013. o zajedničkim postupcima za priznavanje i oduzimanje međunarodne zaštite (SL 2013., L 180, str. 60.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 12., str. 249. i ispravci, SL 2020., L 76, str. 38., SL 2020., L 415, str. 90. i SL 2023./90200, L), u vezi s uvodnom izjavom 46. te direktive.
2
Zahtjev je upućen u okviru spora između osobe NP, sirijskog državljanina, i Predsedatela na Državna agencija za bežancite (predsjednik Nacionalne agencije za izbjeglice, Bugarska) (u daljnjem tekstu: DAB), u vezi sa zakonitošću odluke kojom je predsjednik odbio zahtjev za međunarodnu zaštitu osobe NP.
Pravni okvir
Pravo Unije
Direktiva 2011/95/EU
3
Članak 2. točka (f) Direktive 2011/95/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 13. prosinca 2011. o standardima za kvalifikaciju državljana trećih zemalja ili osoba bez državljanstva za ostvarivanje međunarodne zaštite, za jedinstveni status izbjeglica ili osoba koje ispunjavaju uvjete za supsidijarnu zaštitu te sadržaj odobrene zaštite (SL 2011., L 337, str. 9.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 13., str. 248. i ispravci SL 2020., L 76, str. 37. i SL 2023./90216, L) glasi kako slijedi:
„Za potrebe ove direktive primjenjuju se sljedeće definicije:
[...]
f)
‚osoba koja ispunjava uvjete za supsidijarnu zaštitu’ znači državljanin treće zemlje ili osoba bez državljanstva koja ne ispunjava uvjete za dobivanje statusa izbjeglice ali za koju se opravdano vjeruje da bi se dotična osoba, ako bi se vratila u svoju državu porijekla ili, ako se radi o osobi bez državljanstva, u državu prethodnog uobičajenog boravišta, bila izložena trpljenju ozbiljne nepravde kako je definirano člankom 15., i na koju se ne primjenjuje članak 17. stavci 1. i 2., te koja nije u mogućnosti ili, zbog takve opasnosti, ne želi staviti se pod zaštitu te države [...]”
4
U skladu s člankom 15. točkom (c) te direktive:
„Ozbiljnom se nepravdom smatraju:
[...]
(c)
ozbiljna i individualna prijetnja životu ili osobi civila zbog općeg nasilja u situacijama međunarodnog ili unutarnjeg oružanog sukoba.”
Direktiva 2013/32
5
U uvodnim izjavama 18., 43., 44. i 46. Direktive 2013/32 navedeno je:
„(18)
U interesu je država članica i [tražitelja međunarodne zaštite] da se odluke o zahtjevima za međunarodnu zaštitu donose što prije, ne dovodeći u pitanje valjanost i sustavnost razmatanja koje se provodi.
[...]
(43)
Države članice trebaju sadržajno razmatrati sve zahtjeve tj. ocijeniti ispunjava li konkretni [tražitelj međunarodne zaštite] uvjete za međunarodnu zaštitu u skladu s Direktivom [2011/95], osim ako ova direktiva ne određuje drukčije, posebno ako se može opravdano sumnjati da bi druga zemlja mogla obaviti razmatranje ili pružiti dostatnu zaštitu. Posebno, države članice ne bi smjele sadržajno ocjenjivati zahtjev za međunarodnu zaštitu ako je pri tome prva država azila [tražitelju međunarodne zaštite] priznala status izbjeglice ili mu je na drugi način osigurala dostatnu zaštitu, a [tražitelj međunarodne zaštite] će biti ponovno prihvaćen u toj zemlji.
(44)
Države članice ne bi trebale biti obvezene sadržajno ocjenjivati zahtjev za međunarodnu zaštitu ako je opravdano sumnjati da će [tražitelj međunarodne zaštite] zbog dovoljne povezanosti s trećom zemljom, kako je definirana nacionalnim pravom, potražiti zaštitu u toj trećoj zemlji te ako postoje razlozi da se smatra kako će [tražitelj međunarodne zaštite] biti prihvaćen ili ponovno prihvaćen u trećoj zemlji. Države članice na tom temelju postupaju samo ako bi taj konkretni [tražitelj međunarodne zaštite] u određenoj trećoj zemlji bio siguran. S ciljem izbjegavanja sekundarnog kretanja [tražitelja međunarodne zaštite] potrebno je utvrditi zajednička načela da države članice razmatraju ili određuju treće zemlje kao sigurne.
[...]
(46)
Kada države članice primjenjuju koncepte sigurne [treće zemlje] ovisno o svakom pojedinačnom slučaju ili određuju zemlje kao sigurne donošenjem popisa u tu svrhu, one bi trebale uzimati u obzir, između ostalog, smjernice i operativne priručnike te informacije o zemljama porijekla i aktivnostima, uključujući metodu izvještavanja [Europskog potpornog ureda za azil (EASO)] o informacijama o zemljama porijekla, iz Uredbe (EU) br. 439/2010 Europskog parlamenta i Vijeća od 19. svibnja 2010. o osnivanju Europskog potpornog ureda za azil (SL 2010., L 132, str. 11.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 5., str. 254.), kao i mjerodavne smjernice [Ureda visokog povjerenika Ujedinjenih naroda za izbjeglice (UNHCR)].”
6
Poglavlje II. Direktive 2013/32 naslovljeno „Temeljna načela i jamstva” sadržava članke 6. do 30.
7
Poglavlje III. te direktive naslovljeno „Prvostupanjski postupci” sadržava članke 31. do 43.
8
U članku 32. navedene direktive, naslovljenom „Neosnovani zahtjevi”, navodi se:
„1.   Ne dovodeći u pitanje članak 27., države članice mogu smatrati zahtjev neosnovanim samo onda kada je tijelo odlučivanja utvrdilo da [tražitelj međunarodne zaštite] ne ispunjava uvjete za međunarodnu zaštitu na temelju Direktive [2011/95].
2.   U slučajevima neosnovanih zahtjeva na koje se primjenjuje neka od okolnosti iz članka 31. stavka 8., države članice mogu smatrati zahtjev očigledno neosnovanim ako je kao takav definiran nacionalnim zakonodavstvom.”
9
Članak 33. Direktive 2013/32, naslovljen „Nedopušteni zahtjevi”, predviđa:
„1.   Osim slučajeva u kojima se zahtjev ne razmatra u skladu s Uredbom (EU) br. 604/2013 [Europskog parlamenta i Vijeća od 26. lipnja 2013. o utvrđivanju kriterija i mehanizama za određivanje države članice odgovorne za razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu koji je u jednoj od država članica podnio državljanin treće zemlje ili osoba bez državljanstva (SL 2013., L 180, str. 31.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 15., str. 108. i ispravak SL 2017., L 49, str. 50.)] od država članica se ne zahtijeva da razmatraju ispunjava li [tražitelj međunarodne zaštite] uvjete za međunarodnu zaštitu u skladu s Direktivom [2011/95] ako se zahtjev smatra nedopuštenim u skladu s ov[i]m člank[om].
2.   Države članice mogu smatrati zahtjev za međunarodnu zaštitu nedopuštenim samo ako:
[...]
(c)
se država koja nije država članica smatra sigurnom trećom zemljom za [tražitelja međunarodne zaštite], u skladu s člankom 38.;
[...]”
10
Članak 38. Direktive 2013/32, pod naslovom „Koncept sigurne treće zemlje”, u stavcima 1. i 4. određuje:
„1.   Države članice mogu primjenjivati koncept sigurne treće zemlje, samo ako su nadležna tijela sigurna da osoba koja traži međunarodnu zaštitu, u određenoj trećoj zemlji poštuje sljedeća načela:
(a)
život i sloboda nisu ugroženi zbog rasne, vjerske ili nacionalne pripadnosti, članstva u nekoj posebnoj društvenoj skupini ili političkog mišljenja;
(b)
ne postoji opasnost od teške štete [k]ako je definirana u Direktivi [2011/95];
(c)
poštivanje načela nevraćanja u skladu s [Konvencijom o statusu izbjeglica, potpisanom u Ženevi 28. srpnja 1951. (Zbirka međunarodnih ugovora Ujedinjenih naroda, sv. 189., str. 150., br. 2545 (1954.)), koja je stupila na snagu 22. travnja 1954. te je nadopunjena Protokolom o statusu izbjeglica sklopljenim u New Yorku 31. siječnja 1967., koji je sâm stupio na snagu 4. listopada 1967. (u daljnjem tekstu: Ženevska konvencija)];
(d)
poštivanje zabrane izgona, u kršenju prava na slobodu od mučenja i okrutnog, nehumanog ili ponižavajućeg postupanja, kako je utvrđeno međunarodnim pravom;
(e)
moguće je zatražiti status izbjeglice te, ako se utvrdi da je osoba izbjeglica, ostvariti zaštitu u skladu s Ženevskom konvencijom.
2.   Na primjenu koncepta sigurne treće zemlje primjenjuju se pravila nacionalnog prava, uključujući:
(a)
pravila koja zahtijevaju vezu između i određene treće zemlje na temelju koje je opravdano da se ta osoba uputi u tu zemlju;
(b)
metodološka pravila koja nadležnim tijelima omogućuju da primjene koncept sigurne treće zemlje na određenu zemlju ili određenog [tražitelja međunarodne zaštite]. Takva metodologija uključuje razmatranje svakog pojedinačnog slučaja za određenog [tražitelja međunarodne zaštite] i/ili nacionalno označavanje zemalja koje se općenito smatraju sigurnima;
(c)
pravila koja u skladu s međunarodnim pravom omogućuju pojedinačno razmatranje je li konkretna treća zemlja sigurna za određenog [tražitelja međunarodne zaštite] i koja barem [tražitelju međunarodne zaštite] omogućuju pobijanje primjene koncepta sigurne treće zemlje uz obrazloženje da ta treća zemlja nije sigurna u njegovim ili njezinim posebnim okolnostima. [Tražitelju međunarodne zaštite] se također omogućuje da pobija postojanje veze između njega ili nje i treće zemlje u skladu s točkom (a).
3.   Prilikom provođenja odluke koja se isključivo temelji na ovom članku, države članice:
(a)
obavješćuju [tražitelja međunarodne zaštite] o tome; i
(b)
dostavljaju njemu ili njoj dokument kojim se tijela treće zemlje obavješćuju, na jeziku te zemlje, o tome da zahtjev nije razmatran sadržajno.
4.   Ako treća zemlja ne dozvoli [tražitelju međunarodne zaštite] da uđe na njezino državno područje, države članice osiguravaju pristup postupku u skladu s temeljnim načelima i jamstvima iz poglavlja II.”
11
Poglavlje V. Direktive 2013/32, naslovljeno „Žalbeni postupci”, sadržava članak 46., naslovljen „Pravo na učinkoviti pravni lijek”. U stavcima 1. do 3. tog članka predviđeno je:
„1.   Države članice osiguravaju da [tražitelji međunarodne zaštite] imaju pravo na učinkoviti pravni lijek pred sudom, protiv:
(a)
odluke donesene u vezi s njihovim zahtjevom za međunarodnu zaštitu, uključujući odluku:
i.
o razmatranju neutemeljenosti zahtjeva u vezi statusa izbjeglice i/ili supsidijarne zaštite;
ii.
o nedopuštenosti zahtjeva u skladu s člankom 33. stavkom 2.;
[...]
3.   Zbog usklađivanja sa stavkom 1., države članice osiguravaju da [se učinkovitim pravnim lijekom predviđa cjelovito i ex nunc razmatranje] činjeničnih i pravnih pitanja, uključujući, ako je potrebno, razmatranje potreba za međunarodnom zaštitom u skladu s Direktivom [2011/95], barem u žalbenim postupcima pred prvostupanjskim sudom.”
Bugarsko pravo
ZUB
12
Člankom 9. stavkom 1. Zakona za ubežišteto i bežancite (Zakon o azilu i izbjeglicama) (DV br. 54 od 31. svibnja 2002.), u verziji koja se primjenjuje u glavnom postupku (u daljnjem tekstu: ZUB), predviđa se:
„Humanitarni status odobrava se stranom državljaninu koji ne ispunjava uvjete za odobravanje statusa izbjeglice i koji nije u mogućnosti ili ne želi dobiti zaštitu od svoje zemlje podrijetla jer može biti izložen stvarnoj opasnosti od ozbiljne nepravde, kao što su:
(1)
smrtna kazna ili smaknuće, ili
(2)
mučenje, nečovječno ili ponižavajuće postupanje, ili
(3)
ozbiljna prijetnja životu ili osobi civila zbog općeg nasilja u situacijama međunarodnog ili unutarnjeg oružanog sukoba.”
13
Članak 13. stavak 1. točka 14. i stavci 4. i 5. ZUB‑a određuju:
„(1)   Zahtjev za međunarodnu zaštitu stranog državljanina odbija se kao očito neosnovan ako nisu ispunjeni uvjeti iz članka 8. stavaka 1. i 9. ili članka 9. stavaka 1., 6. i 8. i ako stranac:
[...]
14.
dolazi iz sigurne treće zemlje pod uvjetom da ga je ona prihvatila;
[...]
(4)   Okolnost iz stavka 1. točke 14. može biti samostalan razlog za odbijanje zahtjeva kao očito neosnovanog samo ako su ispunjeni sljedeći uvjeti:
1.
postoji veza između stranog državljanina i predmetne treće zemlje koja opravdava njegovo vraćanje u okviru pojedinačnog ispitivanja sigurnosti te zemlje za dotičnog stranog državljanina;
2.
stranom državljaninu dostavlja se dokument na jeziku sigurne treće zemlje kako bi se tijela te treće zemlje obavijestila da njegov zahtjev nije meritornoispitan.
5.   Ako stranom državljaninu nije dopušten ulazak na državno područje sigurne treće zemlje, odobrava mu se pristup postupku za priznavanje međunarodne zaštite u Bugarskoj.”
14
Članak 98. stavci 1. i 2. ZUB‑a glase kako slijedi:
„(1)   Predsjednik DAB‑a, u dogovoru s ministrom vanjskih poslova, može, prema potrebi, podnijeti Vijeću ministara nacionalne popise sigurnih zemalja podrijetla i sigurnih trećih zemalja.
(2)   Pri donošenju popisa Vijeće ministara, pozivajući se na izvore informacija iz drugih država članica Europske unije, [EASO‑a], [UNHCR‑a], Vijeća Europe i drugih međunarodnih organizacija, uzima u obzir u kojoj mjeri država pruža zaštitu od progona i nečovječnog ili ponižavajućeg postupanja:
1.
mjerodavnim zakonima i propisima zemlje i na način na koji se primjenjuju;
2.
poštovanjem prava i sloboda zajamčenih [Europskom] [k]onvencijom za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, potpisanom u Rimu 4. studenoga 1950. [...], ili Međunarodnim paktom o građanskim i političkim pravima [koju je donijela Opća skupština Ujedinjenih naroda 16. prosinca 1966. i koja je stupila na snagu 23. ožujka 1976.], ili Konvencijom protiv mučenja i drugih okrutnih, neljudskih ili ponižavajućih postupaka ili kažnjavanja, koju je 10. prosinca 1984. usvojila Opća skupština Ujedinjenih naroda [i koja je stupila na snagu 26. lipnja 1987.];
3.
poštovanjem načela nevraćanja u skladu sa Ženevskom konvencijom;
4.
osiguranjem sustava učinkovitih pravnih sredstava protiv kršenja tih prava i sloboda.”
15
U skladu s člankom 99. ZUB‑a:
„Strani državljanin koji je podnio zahtjev za međunarodnu zaštitu može oboriti pretpostavku sigurnosti zemlje s popisa iz članka 98.”
16
Stavak 1. točka 9. dodatnih odredbi ZUB‑a sadržava sljedeću definiciju:
„‚sigurna treća zemlja’: zemlja koja nije zemlja podrijetla, u kojoj je strani državljanin koji je podnio zahtjev za međunarodnu zaštitu boravio, i koji:
(a)
u njoj nema razloga osjećati da su mu život ili sloboda ugroženi zbog rasne, vjerske ili nacionalne pripadnosti, članstva u nekoj posebnoj društvenoj skupini ili političkog mišljenja;
(b)
u toj zemlji jest zaštićen od vraćanja na državno područje države u kojoj postoje uvjeti za progon i prijetnju njegovim pravima;
(c)
u toj zemlji nije izložen riziku od proganjanja ili ozbiljne nepravde, kao što su mučenje, nečovječno ili ponižavajuće postupanje ili kažnjavanje;
(d)
u toj zemlji ima mogućnost zatražiti status izbjeglice i, u slučaju njegova odobravanja, ostvariti međunarodnu zaštitu kao izbjeglica;
(e)
ima dostatne razloge za sumnju da će biti prihvaćen na državno područje te države.”
Odluka br. 247
17
Točka 2. Odluke br. 247 Vijeća ministara Republike Bugarske od 3. travnja 2024. o donošenju popisa sigurnih zemalja porijekla i popisa sigurnih trećih zemalja za tražitelje međunarodne zaštite (u daljnjem tekstu: Odluka br. 247) glasi kako slijedi:
„Donosi popis sigurnih trećih zemalja za [tražitelje međunarodne zaštite] u skladu s Prilogom br. 2: Azija: Narodna Republika Bangladeš, Islamska Republika Iran, jugoistočna Europa: Republika Turska”.
Glavni postupak i prethodna pitanja
18
Osoba NP, maloljetni sirijski državljanin bez pratnje, podnijela je zahtjev za međunarodnu zaštitu u Bugarskoj 2. studenoga 2023.
19
Na razgovoru održanom 1. prosinca 2023. NP je izjavio da je živio u pokrajini Alepu (Sirija) i napustio je, dva‑tri mjeseca ranije, s dvojicom svoje braće zbog rata. Osoba NP ostala je otprilike mjesec dana u Turskoj prije nezakonitog ulaska na bugarsko državno područje. Njegova braća ostala su u Turskoj gdje je živjelo i troje njegovih sestara sa svojim bračnim drugovima.
20
Odlukom od 18. lipnja 2024. predsjednik DAB‑a odbio je zahtjev osobe NP, odbivši joj odobriti i status izbjeglice i humanitarni status. Smatrao je da je osoba NP, iako ne ispunjava uvjete da bi je se smatralo izbjeglicom, zbog unutarnjeg oružanog sukoba i općeg nasilja u Siriji izložena stvarnoj prijetnji svojem životu ili osobi. Međutim, predsjednik DAB‑a smatrao je da je Republika Turska „sigurna treća zemlja” u kojoj se NP može sigurno nastaniti. Naime, osoba NP mjesec je dana živjela na turskom državnom području bez opasnosti za svoju sigurnost te u Turskoj još uvijek živi nekoliko njezine braće i sestara. Imala je pravnu mogućnost registrirati se pri turskim tijelima i regulirati svoj boravak, što nije učinila. U tom je kontekstu predsjednik DAB‑a iz informacija prikupljenih od izvora dostupnih javnosti zaključio da osobe bez državljanstva i izbjeglice iz Sirije, koje su stigle u Tursku zbog događaja koji su se u Siriji počeli zbivati 28. travnja 2011., uživaju privremenu zaštitu turske vlade. Korisnici te zaštite zaštićeni su od prisilnog povratka u Siriju. Osim toga, njihove su osnovne potrebe zadovoljene.
21
Osoba NP podnijela je Administrativen sadu Sofija‑grad (Upravni sud u Sofiji, Bugarska), sudu koji je uputio zahtjev, zahtjev za poništenje odluke od 18. lipnja 2024.
22
U odgovoru na zahtjev za pružanje informacija koji je uputio sud koji je uputio zahtjev, predsjednik DAB‑a obavijestio ga je, kao prvo, da DAB primjenjuje Odluku br. 247, u skladu s kojom se Republika Turska smatra sigurnom trećom zemljom. Kao drugo, naveo je da DAB nije utvrdio metode u skladu s člankom 38. stavkom 2. točkom (b) Direktive 2013/32. Kao treće, priznao je da osoba NP nije bila izričito obaviještena o mogućnosti osporavanja primjene koncepta sigurne treće zemlje u odnosu na sebe ili o postojanju veze između sebe i dotične treće zemlje.
23
U tom kontekstu, sud koji je uputio zahtjev smatra potrebnim dobiti pojašnjenja o tumačenju odredbi Direktive 2013/32 koje se odnose na koncept „sigurna treća zemlja”. Naime, članak 38. te direktive nije u potpunosti prenesen u bugarski pravni poredak i taj pojam dovodi do različitih primjena na nacionalnoj razini.
24
Konkretno, na prvom mjestu, sud koji je uputio zahtjev pita se dopuštaju li odredbe navedene direktive odbijanje zahtjeva za međunarodnu zaštitu u skladu s navedenim konceptom u okviru redovnog postupka na temelju poglavlja III. iste direktive, i to nakon što je nadležno tijelo prilikom ispitivanja merituma tog zahtjeva utvrdilo da tražitelj ispunjava uvjete za odobravanje statusa supsidijarne zaštite. Pojašnjava da sudska praksa Varhoven administrativen sada (Vrhovni upravni sud, Bugarska) dopušta takvu praksu.
25
Na drugom mjestu, sud koji je uputio zahtjev pita se o uvjetima primjene koncepta „sigurna treća zemlja” predviđenima u članku 38. stavku 2. točkama (a) i (b) Direktive 2013/32. S jedne strane, ističe da su na temelju članka 38. stavka 2. točke (b) te direktive države članice dužne izraditi i primijeniti „metode” kako bi osigurale da se taj koncept može primijeniti na određenu zemlju ili podnositelja zahtjeva. Sud koji je uputio zahtjev pita se može li se, kada, kao u glavnom postupku, nacionalno pravo ne predviđa takve metode, navedeni koncept primijeniti, ovisno o slučaju, na temelju informacija iz javno dostupnih izvora i akta izvršne vlasti kao što je Odluka br. 247. S druge strane, taj sud utvrđuje da bugarsko pravo ne predviđa kriterije na temelju kojih se može smatrati da postoji veza između tražitelja međunarodne zaštite i predmetne treće zemlje, u skladu s kojom je razumno da se podnositelj zahtjeva uputi u tu zemlju, i da se ni člankom 38. stavkom 2. točkom (a) Direktive 2013/32 ne pojašnjavaju ti kriteriji. Stoga se pita obvezuje li se tom odredbom države članice da predvide takve kriterije u svojem nacionalnom pravu.
26
Naposljetku, sud koji je uputio zahtjev želi dobiti pojašnjenja o zahtijevanom sudskom nadzoru. Na temelju članka 38. stavka 2. točke (c) Direktive 2013/32, države članice moraju omogućiti tražitelju međunarodne zaštite da pred sudom osporava postojanje veze između njega i treće zemlje koja se smatra sigurnom u odnosu na njega. Međutim, bugarsko pravo ne predviđa takav sudski nadzor. Taj se sud stoga pita je li se u okviru ispitivanja pravnog lijeka protiv odluke koja se temelji na konceptu „sigurna treća zemlja” dužan proglasiti nadležnim i ispitati postojanje takve veze, i to na temelju te odredbe.
27
U tim je okolnostima Administrativen sad Sofija‑grad (Upravni sud u Sofiji) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Je li u slučaju širokog tumačenja uvodne izjave 46. i članka 33. stavka 2. točke (c), u vezi s člankom 38. [Direktive 2013/32] moguće pretpostaviti da pravila utvrđena tim odredbama, na temelju kojih je zahtjev za međunarodnu zaštitu moguće smatrati nedopuštenim i koja se odnose na koncept sigurne treće zemlje u smislu članka 38. [te direktive], u postupku na temelju poglavlja III. te direktive treba primijeniti u skladu s temeljnim načelima i jamstvima iz poglavlja II. te direktive, odnosno u okviru meritornog razmatranja zahtjeva za međunarodnu zaštitu?
2.
Treba li uvodnu izjavu 46. i članak [33.] stavak 2. točku (c), u vezi s člankom 38. [Direktive 2013/32], tumačiti na način da su dopuštene nacionalna odredba kao što je odredba članka 75. stavka 2. ZUB‑a te upravna i sudska praksa u skladu s kojima se meritorno razmotreni zahtjev za međunarodnu zaštitu može odbiti ili odbaciti a da se ne proglasi očito neosnovanim ili nedopuštenim, i to samo zato što tražitelj međunarodne zaštite može ostvariti zaštitu u sigurnoj trećoj zemlji a da u nacionalnom pravu nije razvijena ni primijenjena metodologija predviđena člankom 38. stavkom 2. točkom (b) Direktive 2013/32 te ako upravno tijelo prizna da u zemlji podrijetla podnositelja zahtjeva vlada oružani sukob i da su ispunjeni uvjeti iz članka 15. točke (c) Direktive 2011/95?
3.
Treba li članak 38. stavak 2. točku (b), u vezi s uvodnom izjavom 46. [Direktive 2013/32], tumačiti na način da upravno tijelo koje meritorno razmatra zahtjev za međunarodnu zaštitu može primijeniti koncept sigurne treće zemlje na određenu zemlju i određenog podnositelja zahtjeva samo na temelju informacija iz javno dostupnih izvora i odluke tijela izvršne vlasti (Vijeće ministara) u skladu s kojima je određena treća zemlja sigurna a da u nacionalnom pravu nije predviđena metodologija u smislu te odredbe čija primjena upravnom tijelu omogućuje da primijeni koncept sigurne treće zemlje na određenu zemlju i određenog podnositelja zahtjeva?
4.
Treba li članak 38. stavak 2. točku (a) Direktive 2013/32 tumačiti na način da države članice u nacionalnom pravu nužno trebaju predvidjeti kriterije u slučaju čijeg se ispunjenja može pretpostaviti da postoji veza između tražitelja međunarodne zaštite i određene treće zemlje na temelju koje je opravdano da se ta osoba uputi u tu zemlju?
5.
Treba li članak 38. stavak 2. točku (c) Direktive 2013/32, [kojim] se uređuje mogućnost tražitelja međunarodne zaštite da pred sudom osporava postojanje veze između njega i treće zemlje koja se smatra sigurnom u skladu s [člankom 38., stavkom 2.] točkom (a), [te direktive,], tumačiti na način da se, u nedostatku nacionalnog propisa kojim se predviđa sudsko razmatranje zakonitosti postojanja veze između tražitelja međunarodne zaštite i određene treće zemlje, sud kojem je podnesena tužba protiv upravne odluke kojom se tražitelju ne priznaje međunarodna zaštita uz obrazloženje da se određena treća zemlja za njega smatra sigurnom nužno treba proglasiti nadležnim i odlučiti o zakonitosti takve veze za koju upravno tijelo smatra da postoji?”
O prethodnim pitanjima
Prvo i drugo pitanje
28
Najprije valja podsjetiti na to da je prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda postupak predviđen člankom 267. UFEU‑a instrument suradnje između Suda i nacionalnih sudova, zahvaljujući kojem Sud nacionalnim sudovima pruža elemente tumačenja prava Unije koji su im potrebni za rješavanje sporova koji se pred njima vode (vidjeti rješenje od 26. siječnja 1990., Falciola, C‑286/88, EU:C:1990:33, t. 7. i presudu od 15. travnja 2021., État belge (Elementi nastali nakon odluke o transferu), C‑194/19, EU:C:2021:270, t. 21.).
29
U skladu s ustaljenom sudskom praksom, u okviru tog postupka suradnje, na Sudu je da sudu koji je uputio zahtjev pruži koristan odgovor koji će mu omogućiti da riješi spor koji se pred njim vodi. U tom smislu, Sud će po potrebi preoblikovati pitanje koje mu je postavljeno (vidjeti presude od 17. srpnja 1997., Krüger, C‑334/95, EU:C:1997:378, t. 22. i 23.; od 28. studenoga 2000., Roquette Frères, C‑88/99, EU:C:2000:652, t. 18., i od 3. lipnja 2025., Kinsa, C‑460/23, EU:C:2025:392, t. 34.).
30
S obzirom na tu sudsku praksu, prvo i drugo pitanje, koja se u bitnome preklapaju, valja ispitati zajedno. Osim toga, u dijelu u kojem se u drugom pitanju navodi definicija metoda primjene koncepta sigurne treće zemlje u nacionalnom pravu, ono se podudara s trećim pitanjem koje se odnosi na te metode. Stoga taj aspekt nije potrebno razmatrati u okviru drugog pitanja.
31
Stoga prvo i drugo pitanje valja shvatiti na način da sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 33. stavak 2. točku (c) i članak 38. Direktive 2013/32 tumačiti tako da se, s jedne strane, razlog nedopuštenosti iz članka 33. stavka 2. točke (c) te direktive nužno mora primijeniti prilikom ispitivanja merituma zahtjeva za međunarodnu zaštitu i da se, s druge strane, zahtjev koji se meritorno razmatra može odbiti a da ga se ne proglasi očito neosnovanim ili nedopuštenim jer se treća zemlja smatra sigurnom trećom zemljom za tražitelja međunarodne zaštite, iako je nadležno tijelo utvrdilo da taj tražitelj ispunjava uvjete za odobrenje međunarodne zaštite predviđene Direktivom 2011/95.
32
U tom pogledu, treba podsjetiti na to da se u skladu s člankom 33. stavkom 1. Direktive 2013/32, osim u slučajevima u kojima se zahtjev ne razmatra u skladu s Uredbom br. 604/2013, od država članica ne zahtijeva da provjere ispunjava li tražitelj uvjete za međunarodnu zaštitu u skladu s Direktivom 2011/95 ako se zahtjev na temelju tog članka smatra nedopuštenim. Članak 33. stavak 2. Direktive 2013/32 taksativno nabraja situacije u kojima države članice mogu smatrati da je zahtjev za međunarodnu zaštitu nedopušten (presude od 19. ožujka 2019., Ibrahim i dr., C‑297/17, C‑318/17, C‑319/17 i C‑438/17, EU:C:2019:219, t. 76., i od 19. ožujka 2020., Bevándorlási és Menekültügyi Hivatal (Tompa), C‑564/18, EU:C:2020:218, t. 29.).
33
Među tim situacijama nalazi se, u članku 33. stavku 2. točki (c) te direktive, ona u kojoj se treća zemlja smatra sigurnom trećom zemljom za tražitelja na temelju članka 38. navedene direktive.
34
Tako iz same formulacije članka 33. stavka 1. i članka 33. stavka 2. točke (c) Direktive 2013/32 proizlazi da države članice nisu obvezne razmotriti ispunjava li predmetni tražitelj uvjete za međunarodnu zaštitu na temelju Direktive 2011/95 ako se treća zemlja smatra sigurnom trećom zemljom za tog tražitelja (vidjeti po analogiji presudu od 22. veljače 2022., Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides (Obiteljsko jedinstvo – Već odobrena zaštita), C‑483/20, EU:C:2022:103, t. 24.).
35
To tumačenje odgovara svrsi članka 33. stavka 2. Direktive 2013/32, koja se sastoji, kao što to proizlazi iz uvodne izjave 43. te direktive, od ublažavanja obveze država članica da razmotre svaki zahtjev za međunarodnu zaštitu definiranjem situacija u kojima se takav zahtjev smatra nedopuštenim (presude od 17. ožujka 2016., Mirza, C‑695/15 PPU, EU:C:2016:188, t. 43.; od 19. ožujka 2020., Bevándorlási és Menekültügyi Hivatal (Tompa), C‑564/18, EU:C:2020:218, t. 30. i od 18. lipnja 2024., Bundesrepublik Deutschland (Učinak odluke o odobravanju statusa izbjeglice), C‑753/22, EU:C:2024:524, t. 50.).
36
Iz toga slijedi da ispitivanje razloga nedopuštenosti iz članka 33. stavka 2. točke (c) Direktive 2013/32 prethodi meritornom ispitivanju zahtjeva za međunarodnu zaštitu i stoga ga ne treba nužno provesti prilikom tog ispitivanja. To tumačenje je tim važnije s obzirom na cilj, istaknut u uvodnoj izjavi 18. te direktive, prema kojem se, u interesu osobito tražiteljâ međunarodne zaštite, odluke o zahtjevima za takvu zaštitu donose što prije, ne dovodeći u pitanje valjanost i sustavnost razmatranja koje se provodi (vidjeti u tom smislu presudu od 4. listopada 2024., Elliniko Symvoulio gia tous Prosfyges i Ypostirixi Prosfygon sto Aigaio, C‑134/23, EU:C:2024:838, t. 52. kao i navedenu sudsku praksu).
37
U nedostatku suprotne odredbe u Direktivi 2013/32, prethodna razmatranja na isti način podrazumijevaju da se zahtjev za međunarodnu zaštitu može proglasiti nedopuštenim zbog razloga navedenog u članku 33. stavku 2. te direktive u slučaju u kojem su ispunjeni uvjeti za priznavanje međunarodne zaštite, odnosno nakon što je tijelo odlučivanja provelo meritorno razmatranje potreba za zaštitom.
38
Tumačenje izneseno u točkama 36. i 37. ove presude potkrijepljeno je kontekstom članka 33. Direktive 2013/32.
39
S tim u vezi valja naglasiti da tom članku, kojim se uređuju slučajevi nedopuštenosti zahtjeva za međunarodnu zaštitu, prethodi članak 32. te direktive, koji se odnosi na neosnovane zahtjeve. Međutim, u skladu s člankom 32. stavkom 1. navedene direktive, države članice mogu smatrati zahtjev neosnovanim samo onda kada je tijelo odlučivanja utvrdilo da tražitelj međunarodne zaštite ne ispunjava uvjete za međunarodnu zaštitu na temelju Direktive 2011/95. Nadalje, na temelju članka 32. stavka 2. Direktive 2013/32, zahtjev se može smatrati očito neosnovanim ako je kao takav definiran u nacionalnom zakonodavstvu u situacijama navedenima u članku 31. stavku 8. te direktive. Te se situacije ne odnose na razloge nedopuštenosti iz članka 33. stavka 2. navedene direktive.
40
Zajedničko tumačenje članaka 32. i 33. Direktive 2013/32 otkriva jednoznačnu volju zakonodavca Unije da napravi jasnu razliku između razloga nedopuštenosti zahtjeva za međunarodnu zaštitu i razloga za odbijanje merituma takvog zahtjeva. Ta je razlika i preuzeta u članku 46. stavku 1. točki (a) podtočkama (i.) i (ii.) te direktive, koji se odnosi na pravo na učinkovit pravni lijek protiv odluka kojima se zahtjev za međunarodnu zaštitu smatra neosnovanim i odluka o nedopuštenosti takvog zahtjeva.
41
Iz toga slijedi da se, u skladu s člankom 32. Direktive 2013/32, zahtjev za međunarodnu zaštitu može, ovisno o slučaju, odbiti kao neosnovan ili očito neosnovan tek nakon razmatranja merituma tog zahtjeva. Nasuprot tomu, primjena razloga nedopuštenosti u smislu članka 33. stavka 2. te direktive može dovesti samo do odbacivanja zahtjeva kao nedopuštenog, i to neovisno o njegovu takvom ispitivanju.
42
U ovom slučaju, čini se da iz elemenata nacionalnog prava kojima Sud raspolaže proizlazi da se člankom 13. stavkom 1. točkom 14. ZUB‑a predviđa odbijanje zahtjeva za međunarodnu zaštitu kao „očito neosnovanog” uz obrazloženje da strani državljanin „dolazi iz sigurne treće zemlje”, drugim riječima, zbog nedopuštenosti u smislu članka 33. stavka 2. Direktive 2013/32, protivno zahtjevima koji proizlaze iz njezinih članaka 32. i 33. Međutim, na sudu koji je uputio zahtjev, koji je jedini nadležan za odlučivanje o nacionalnom pravu, jest da provjeri je li to slučaj.
43
S obzirom na prethodna razmatranja, na prvo i drugo pitanje valja odgovoriti tako da članak 33. stavak 2. točku (c) i članak 38. Direktive 2013/32 treba tumačiti na način da:
–
razlog nedopuštenosti iz članka 33. stavka 2. točke (c) te direktive ne mora se nužno primijeniti prilikom ispitivanja merituma zahtjeva za međunarodnu zaštitu;
–
zahtjev koji je meritorno ispitan može se odbaciti kao nedopušten jer se treća zemlja smatra sigurnom trećom zemljom za tražitelja zahtjeva, čak i ako je nadležno tijelo utvrdilo da taj tražitelj ispunjava uvjete za odobrenje međunarodne zaštite predviđene Direktivom 2011/95. Nasuprot tomu, takav se zahtjev može odbiti kao neosnovan ili očito neosnovan samo pod uvjetima navedenima u članku 32. Direktive 2013/32 i u svakom se slučaju ne može odbiti kao neosnovan na temelju razloga nedopuštenosti predviđenog u članku 33. stavku 2. točki (c) potonje direktive.
Treće i četvrto pitanje
Uvodna očitovanja
44
Budući da se treće i četvrto pitanje odnose na tumačenje članka 38. stavka 2. Direktive 2013/32, valja podsjetiti, kao prvo, na to da iz članka 38. te direktive proizlazi da primjena koncepta sigurne treće zemlje, u smislu njezina članka 33. stavka 2. točke (c), ovisi o poštovanju uvjeta predviđenih u stavcima 1. do 4. tog članka 38.
45
Konkretno, na prvom mjestu, članak 38. stavak 1. Direktive 2013/32 zahtijeva da nadležna tijela država članica budu sigurna da dotična treća zemlja poštuje načela izričito navedena u toj odredbi.
46
Na drugom mjestu, članak 38. stavak 2. te direktive uvjetuje primjenu koncepta sigurne treće zemlje poštovanjem pravila utvrđenih nacionalnim pravom. Ta pravila moraju uključivati, među ostalim, kao prvo, pravila kojima se predviđa postojanje veze između tražitelja međunarodne zaštite i predmetne treće zemlje u toj mjeri da se odlazak tog tražitelja u tu zemlju čini razumnim. Kao drugo, ona moraju uključivati metode koje primjenjuju nadležna tijela kako bi se uvjerila da se koncept sigurne treće zemlje može primijeniti na određenu zemlju ili na određenog tražitelja međunarodne zaštite, pri čemu se tim metodama mora predvidjeti pojedinačno razmatranje sigurnosti zemlje za takvog tražitelja i/ili određivanje od strane države članice zemalja koje se općenito smatraju sigurnima. Kao treće, ta pravila moraju uključivati ona koja, u skladu s međunarodnim pravom, dopuštaju pojedinačno razmatranje kako bi se utvrdilo je li dotična treća zemlja sigurna za određenog tražitelja međunarodne zaštite, i koja omogućuju tom tražitelju da osporava primjenu koncepta sigurne treće zemlje u odnosu na njegovu konkretnu situaciju i postojanje veze između njega i te zemlje.
47
Na trećem mjestu, u skladu s člankom 38. stavcima 3. i 4. navedene direktive, kada država članica donese odluku koja se temelji samo na konceptu sigurne treće zemlje, o tome mora obavijestiti tražitelja međunarodne zaštite i dostaviti mu dokument kojim se tijela predmetne treće zemlje obavješćuju, na jeziku te zemlje, o tome da zahtjev nije meritorno razmotren. Države članice moraju osigurati da tražitelj može pokrenuti postupak u skladu s temeljnim načelima i jamstvima iz poglavlja II. te direktive ako mu treća zemlja ne dopusti ulazak na svoje državno područje.
48
Uvjeti navedeni u članku 38. Direktive 2013/32 kumulativni su, tako da se razlog za nedopuštenost iz članka 33. stavka 2. točke (c) te direktive ne može primijeniti ako jedan od tih uvjeta nije ispunjen (presuda od 19. ožujka 2020., Bevándorlási és Menekültügyi Hivatal (Tompa), C‑564/18, EU:C:2020:218, t. 40. i navedena sudska praksa).
49
S obzirom na ta uvodna razmatranja valja prvo ispitati četvrto, a zatim treće pitanje, koja se odnose na točku (a), odnosno točku (b) članka 38. stavka 2. Direktive 2013/32.
Četvrto pitanje
50
Svojim četvrtim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 38. stavak 2. točku (a) Direktive 2013/32 tumačiti na način da države članice u svojem nacionalnom pravu moraju predvidjeti kriterije na temelju kojih se može smatrati da postoji veza između tražitelja međunarodne zaštite i predmetne treće zemlje.
51
Kao što je to navedeno u točki 46. ove presude, tom se odredbom predviđa da primjena koncepta sigurne treće zemlje podliježe pravilima utvrđenima u nacionalnom pravu kojima se predviđa postojanje veze između tražitelja međunarodne zaštite i predmetne treće zemlje do te mjere da se odlazak tog tražitelja u tu zemlju čini razumnim.
52
Stoga iz navedene odredbe, tumačene osim toga s obzirom na uvodnu izjavu 44. Direktive 2013/32, proizlazi da je na državama članicama da u svojem nacionalnom pravu utvrde potrebnu vezu između tražitelja međunarodne zaštite i sigurne treće zemlje. U tu svrhu i s obzirom na to da u toj direktivi ne postoji nikakva definicija pojma „veza”, države članice moraju odrediti relevantne kriterije za utvrđivanje takve veze.
53
U tom pogledu, iz te uvodne izjave 44. također proizlazi da ta veza mora biti dostatna kako bi odlazak tog tražitelja u tu zemlju bio razuman (vidjeti u tom smislu presudu od 19. ožujka 2020., Bevándorlási és Menekültügyi Hivatal (Tompa), C‑564/18, EU:C:2020:218, t. 46.).
54
Sud je u tim okolnostima nadalje presudio da okolnost da je tražitelj međunarodne zaštite prolazio državnim područjem treće zemlje ne može sama po sebi činiti valjan razlog zbog kojeg bi trebalo smatrati da se taj tražitelj može razumno vratiti u tu zemlju (vidjeti u tom smislu presudu od 19. ožujka 2020., Bevándorlási és Menekültügyi Hivatal (Tompa), C‑564/18, EU:C:2020:218, t. 47.).
55
U ovom je slučaju na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri definira li bugarsko pravo „vezu” u smislu članka 38. stavka 2. točke (a) Direktive 2013/32, s obzirom na to da se čini da iz stavka 1. točke 9. dodatnih odredbi ZUB‑a proizlazi da bugarsko pravo određuje postojanje takve veze kriterijem koji se odnosi na „boravak” tražitelja međunarodne zaštite u dotičnoj trećoj zemlji. Ako je to slučaj, na tom je sudu i da utvrdi je li, s obzirom na sve okolnosti eventualnog ranijeg boravka dotičnog tražitelja u predmetnoj trećoj zemlji, kao što su trajanje i razlozi tog boravka te prisutnost članova bliske obitelji tog tražitelja u toj trećoj zemlji, takav boravak dovoljan kako bi se smatralo da između navedenog tražitelja međunarodne zaštite i navedene treće zemlje postoji takva veza da bi se taj tražitelj mogao razumno vratiti u tu zemlju.
56
S obzirom na prethodno navedeno, na četvrto pitanje valja odgovoriti tako da članak 38. stavak 2. točku (a) Direktive 2013/32 treba tumačiti na način da države članice u svojem nacionalnom pravu moraju predvidjeti kriterije na temelju kojih se može smatrati da postoji veza između tražitelja međunarodne zaštite i predmetne treće zemlje, pri čemu ta veza mora biti dostatna kako bi odlazak tog tražitelja u tu zemlju bio razuman.
Treće pitanje
57
Svojim trećim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 38. stavak 2. točku (b) Direktive 2013/32 tumačiti na način da tijelo odlučivanja može primijeniti koncept sigurne treće zemlje na temelju informacija iz javno dostupnih izvora i odluke izvršne vlasti kojom se utvrđuje popis sigurnih trećih zemalja a da pritom nacionalno pravo ne definira „metode” u smislu te odredbe.
58
Na prvom mjestu, kao što je to navedeno u točki 46. ove presude, članak 38. stavak 2. točka (b) Direktive 2013/32 podvrgava primjenu koncepta sigurne treće zemlje pravilima utvrđenima u nacionalnom pravu o metodama koje primjenjuju nadležna tijela kako bi se osiguralo da se taj koncept može primijeniti na određenu zemlju ili na određenog tražitelja međunarodne zaštite. Nadalje, te metode moraju predvidjeti razmatranje u svakom slučaju zasebno sigurnosti zemlje za određenog tražitelja i/ili označavanje od strane države članice zemalja koje se općenito smatraju sigurnima.
59
Stoga iz samog teksta te odredbe, a osobito iz upućivanja na nacionalno pravo, kao i iz izraza „i/ili” iz druge rečenice navedene odredbe, proizlazi da ona državama članicama daje mogućnost izbora između različitih metoda primjene koncepta sigurne treće zemlje, koje one moraju definirati u svojem nacionalnom pravu. Stoga proizlazi da države članice u načelu mogu predvidjeti ili pojedinačno ispitivanje sigurnosti zemlje za svakog tražitelja međunarodne zaštite ili određivanje zemalja koje se smatraju općenito sigurnima ili pak kombinaciju tih dviju metoda.
60
Konkretno, kad je riječ o metodi određivanja zemalja koje se smatraju općenito sigurnima, Sud je presudio da članak 38. Direktive 2013/32, u vezi s njezinim uvodnim izjavama 44. i 46., dopušta državi članici da općim aktom odredi neku zemlju kao općenito sigurnu treću zemlju za određene tražitelje međunarodne zaštite (vidjeti u tom smislu presudu od 4. listopada 2024., Elliniko Symvoulio gia tous Prosfyges i Ypostirixi Prosfygon sto Aigaio, C‑134/23, EU:C:2024:838, t. 43. do t. 45.).
61
Osim toga, u skladu s uvodnom izjavom 46. te direktive, države članice trebale bi, za potrebe primjene koncepta sigurne treće zemlje, bilo na pojedinačnoj osnovi ili određivanjem takvih zemalja općim aktima, uzeti u obzir, među ostalim, smjernice i operativne priručnike, kao i informacije o zemlji podrijetla i aktivnostima, uključujući metodologiju Agencije Europske unije za azil (EUAA), koja je naslijedila EASO, u pogledu predstavljanja informativnih izvješća o zemljama podrijetla i relevantne smjernice UNHCR‑a.
62
Taj neiscrpan popis informacija objedinjuje informacije koje imaju zajedničku značajku da su javno dostupne. Stoga valja smatrati da u svrhu primjene koncepta sigurne treće zemlje države članice mogu uzeti u obzir informacije iz javno dostupnih izvora.
63
Iz toga slijedi da se u načelu ništa ne protivi tomu da tijelo odlučivanja primijeni koncept sigurne treće zemlje na temelju informacija iz javno dostupnih izvora i odluke izvršne vlasti koja u skladu s nacionalnim pravom utvrđuje popis sigurnih trećih zemalja.
64
Na drugom mjestu, valja ipak uzeti u obzir i članak 38. stavak 2. točku (c) Direktive 2013/32. Na temelju te odredbe, države članice moraju uspostaviti pravila koja omogućuju pojedinačno razmatranje je li konkretna treća zemlja sigurna za određenog tražitelja međunarodne zaštite i koja mu omogućuju osobito pobijanje primjene koncepta sigurne treće zemlje u odnosu na njegovu konkretnu situaciju, kao i pobijanje veze između njega i te treće zemlje (vidjeti u tom smislu presudu od 4. listopada 2024., Elliniko Symvoulio gia tous Prosfyges i Ypostirixi Prosfygon sto Aigaio, C‑134/23, EU:C:2024:838, t. 44.).
65
Slijedom toga, čak i kada, u skladu s člankom 38. stavkom 2. točkom (b) Direktive 2013/32, država članica odluči, kad je riječ o metodama koje se odnose na primjenu koncepta sigurne treće zemlje, predvidjeti određivanje sigurnih trećih zemalja aktom opće primjene, ona i dalje mora, u skladu s člankom 38. stavkom 2. točkama (b) i (c) te direktive, definirati metode za ocjenu, od slučaja do slučaja, ovisno o konkretnim okolnostima dotičnog tražitelja međunarodne zaštite, ispunjava li predmetna treća zemlja uvjete da bi se smatrala sigurnom za tog tražitelja, kao i mogućnost da navedeni tražitelj osporava postojanje veze u smislu potonje odredbe (vidjeti u tom smislu presudu od 19. ožujka 2020., Bevándorlási és Menekültügyi Hivatal (Tompa), C‑564/18, EU:C:2020:218, t. 48.).
66
S obzirom na prethodno navedeno, na treće pitanje valja odgovoriti tako da članak 38. stavak 2. točke (b) i (c) Direktive 2013/32 treba tumačiti na način da tijelo odlučivanja može primijeniti koncept sigurne treće zemlje na temelju informacija iz javno dostupnih izvora i odluke izvršne vlasti kojom se utvrđuje popis sigurnih trećih zemalja, pod uvjetom da nacionalno pravo također definira metode za ocjenu, od slučaja do slučaja, ovisno o konkretnim okolnostima tražitelja međunarodne zaštite, ispunjava li predmetna treća zemlja uvjete da bi se smatrala sigurnom za tog tražitelja, kao i mogućnost da navedeni tražitelj osporava postojanje veze u smislu članka 38. stavka 2. točke (a) te direktive.
Peto pitanje
67
Najprije valja podsjetiti na to da u okviru postupka suradnje između nacionalnih sudova i Suda uspostavljenog člankom 267. UFEU‑a Sud može uzeti u obzir pravila prava Unije na koja se nacionalni sud nije pozvao u tekstu svojeg pitanja (vidjeti presude od 20. ožujka 1986., Tissier, 35/85, EU:C:1986:143, t. 9., kao i od 1. kolovoza 2025., Alace i Canpelli, C‑758/24 i C‑759/24, EU:C:2025:591, t. 44.).
68
Naime, okolnost da se, formalno gledajući, sud koji je uputio zahtjev u svojim pitanjima pozvao na određene posebne odredbe prava Unije ne sprječava Sud da mu pruži sve elemente za tumačenje koji mogu biti korisni za odlučivanje u glavnom postupku, izvodeći iz svih elemenata koje mu je taj sud dostavio, osobito iz obrazloženja odluka kojima se upućuju zahtjevi za prethodnu odluku, elemente prava Unije koje treba tumačiti uzimajući u obzir predmet spora (vidjeti presude od 29. studenoga 1978., Redmond, 83/78, EU:C:1978:214, t. 26., kao i od 1. kolovoza 2025., Alace i Canpelli, C‑758/24 i C‑759/24, EU:C:2025:591, t. 45.).
69
U ovom slučaju valja primijetiti da se peto pitanje formalno odnosi samo na tumačenje članka 38. stavka 2. točke (c) Direktive 2013/32. Međutim, iz obrazloženja zahtjeva za prethodnu odluku kao i iz samog teksta tog pitanja nedvojbeno proizlazi da njime sud koji je uputio zahtjev traži pojašnjenje u pogledu posljedica prava na djelotvoran pravni lijek tražitelja međunarodne zaštite čiji je zahtjev odbijen jer za njega postoji sigurna treća zemlja.
70
Stoga, kako bi se sudu koji je uputio zahtjev dao koristan odgovor, valja uzeti u obzir i odredbe članka 46. stavaka 1. i 3. te direktive, kao i članka 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja), koje se odnose na pravo na djelotvoran pravni lijek.
71
U tim okolnostima peto pitanje treba shvatiti na način da tim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 38. stavak 2. točku (c) i članak 46. stavke 1. i 3. Direktive 2013/32, u vezi s člankom 47. Povelje, tumačiti na način da nacionalni sud, pred kojim je pokrenut postupak protiv odluke o odbijanju zahtjeva za međunarodnu zaštitu zbog razloga nedopuštenosti koji se odnosi na sigurnu treću zemlju, iz članka 33. stavka 2. točke (c) te direktive, treba provjeriti postoji li veza, u smislu članka 38. stavka 2. točke (a) navedene direktive, između tražitelja međunarodne zaštite i dotične treće zemlje, i to čak i ako mu njegovo nacionalno pravo ne daje takvu ovlast.
72
S tim u vezi, valja podsjetiti na to da članak 46. stavak 1. Direktive 2013/32 tražiteljima međunarodne zaštite priznaje pravo na djelotvoran pravni lijek pred sudom protiv odluka u vezi s njihovim zahtjevom. U članku 46. stavku 3. te direktive definira se doseg prava na djelotvoran pravni lijek, pri čemu se pojašnjava da države članice koje su njime vezane moraju osigurati da sud pred kojim se osporava odluka o zahtjevu za međunarodnu zaštitu „cjelovito i ex nunc razm[otri] i činjenic[e] i pravn[a] pitanja, uključujući, ako je potrebno, razmatranje potreba za međunarodnom zaštitom u skladu s Direktivom [2011/95]” (presuda od 1. kolovoza 2025., Alace i Canpelli, C‑758/24 i C‑759/24, EU:C:2025:591, t. 76. i navedena sudska praksa).
73
Usto, iz sudske prakse Suda proizlazi da značajke pravnog lijeka predviđenog člankom 46. Direktive 2013/32 moraju biti određene u skladu s člankom 47. Povelje, koji potvrđuje načelo djelotvornog pravnog lijeka. Članak 47. Povelje dovoljan je sam za sebe i ne mora biti pojašnjen odredbama prava Unije ni nacionalnog prava kako bi se na temelju njega pojedincima dodijelilo pravo na koje se kao takvo mogu pozivati. Stoga ne može proizlaziti drugačije iz članka 46. stavka 3. te direktive, u vezi s člankom 47. Povelje (presude od 4. listopada 2024., Ministerstvo vnitra České republiky, Odbor azylové a migrační politiky, C‑406/22, EU:C:2024:841, t. 86. i od 1. kolovoza 2025., Alace i Canpelli, C‑758/24 i C‑759/24, EU:C:2025:591, t. 77.).
74
Nadalje, Sud je presudio da čak i u slučaju da se zahtjev za međunarodnu zaštitu odbaci kao nedopušten, sud kojem je podnesen takav pravni lijek mora provesti potpuno i ex nunc razmatranje iz članka 46. stavka 3. Direktive 2013/32 (presuda od 19. ožujka 2020., Bevándorlási és Menekültügyi Hivatal (Tompa), C‑564/18, EU:C:2020:218, t. 66.). Naime, izrazom „ako je potrebno” iz dijela rečenice „uključujući, ako je potrebno, razmatranje potreba za međunarodnom zaštitom u skladu s Direktivom [2011/95]” naglašava se činjenica da se potpuno i ex nunc razmatranje, koje je na sudu, ne mora nužno odnositi na materijalno ispitivanje potreba za međunarodnom zaštitom te se stoga može odnositi na dopuštenost zahtjeva za međunarodnu zaštitu ako to nacionalno pravo dopušta primjenom članka 33. stavka 2. Direktive 2013/32 (presude od 25. srpnja 2018., Alheto, C‑585/16, EU:C:2018:584, t. 115. i od 19. ožujka 2020., Bevándorlási és Menekültügyi Hivatal (Tompa), C‑564/18, EU:C:2020:218, t. 67.).
75
U tom kontekstu, kad je konkretno riječ o pravnom lijeku protiv odluke kojom se zahtjev za međunarodnu zaštitu odbacuje kao nedopušten na temelju razloga za nedopuštenost koji se odnosi na sigurnu treću zemlju, iz članka 33. stavka 2. točke (c) Direktive 2013/32, sud kojem je podnesen takav pravni lijek dužan je, u okviru cjelovitog i ažuriranog razmatranja koje je dužan provesti, provjeriti, među ostalim, može li se predmetna treća zemlja smatrati sigurnom trećom zemljom za dotičnog tražitelja međunarodne zaštite (vidjeti u tom smislu presudu od 19. ožujka 2020., Bevándorlási és Menekültügyi Hivatal (Tompa), C‑564/18, EU:C:2020:218, t. 68.).
76
U svrhu te provjere navedeni sud mora podrobno ispitati je li ispunjen svaki od kumulativnih uvjeta o kojima ovisi primjena tog razloga za nedopuštenost – poput onih iz članka 38. Direktive 2013/32, pozivajući, prema potrebi, tijelo nadležno za razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu da podnese sve dokumente i činjenične elemente koji bi mogli biti relevantni, te se prije donošenja odluke mora uvjeriti u to da je tražitelj međunarodne zaštite imao priliku osobno iznijeti svoje stajalište o primjeni razloga za nedopuštenost na njegovu osobnu situaciju (vidjeti u tom smislu presude od 25. srpnja 2018., Alheto, C‑585/16, EU:C:2018:584, t. 121. i 124., kao i od 19. ožujka 2020., Bevándorlási és Menekültügyi Hivatal (Tompa), C‑564/18, EU:C:2020:218, t. 69.).
77
Međutim, postojanje veze u smislu članka 38. stavka 2. točke (a) Direktive 2013/32 jedan je od tih kumulativnih uvjeta. Osim toga, članak 38. stavak 2. točka (c) te direktive zahtijeva da se svakom tražitelju međunarodne zaštite čiji je zahtjev odbijen uz obrazloženje da za njega postoji sigurna treća zemlja omogući osporavanje postojanja veze između njega i te treće zemlje u skladu s prvom od tih odredaba.
78
Što se tiče glavnog postupka, na sudu koji je uputio zahtjev je stoga da ispita, među ostalim, postojanje veze između osobe NP i Republike Turske. S obzirom na sudsku praksu navedenu u točki 73. ove presude, taj sud treba provesti to ispitivanje čak i u slučaju da mu, kao što to ističe u zahtjevu za prethodnu odluku, bugarsko pravo ne daje takvu ovlast.
79
S obzirom na prethodna razmatranja, na peto pitanje valja odgovoriti na način da članak 38. stavak 2. točku (c) i članak 46. stavke 1. i 3. Direktive 2013/32, u vezi s člankom 47. Povelje, valja tumačiti tako da nacionalni sud, pred kojim je pokrenut postupak protiv odluke o odbijanju zahtjeva za međunarodnu zaštitu zbog razloga nedopuštenosti koji se odnosi na sigurnu treću zemlju iz članka 33. stavka 2. točke (c) te direktive, treba provjeriti postoji li veza, u smislu članka 38. stavka 2. točke (a) navedene direktive, između tražitelja međunarodne zaštite i dotične treće zemlje, i to čak i ako mu njegovo nacionalno pravo ne daje takvu ovlast.
Troškovi
80
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.
Slijedom navedenog, Sud (drugo vijeće) odlučuje:
1.
Članak 33. stavak 2. točku (c) i članak 38. Direktive 2013/32/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 26. lipnja 2013. o zajedničkim postupcima za priznavanje i oduzimanje međunarodne zaštite
treba tumačiti na način da se:
–
razlog nedopuštenosti iz članka 33. stavka 2. točke (c) te direktive ne mora nužno primijeniti prilikom ispitivanja merituma zahtjeva za međunarodnu zaštitu;
–
zahtjev koji je meritorno ispitan može odbaciti kao nedopušten jer se treća zemlja smatra sigurnom trećom zemljom za tražitelja zahtjeva, čak i ako je nadležno tijelo utvrdilo da taj tražitelj ispunjava uvjete za odobrenje međunarodne zaštite predviđene Direktivom 2011/95/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 13. prosinca 2011. o standardima za kvalifikaciju državljana trećih zemalja ili osoba bez državljanstva za ostvarivanje međunarodne zaštite, za jedinstveni status izbjeglica ili osoba koje ispunjavaju uvjete za supsidijarnu zaštitu te sadržaj odobrene zaštite. Nasuprot tomu, takav se zahtjev može odbiti kao neosnovan ili čak očito neosnovan samo pod uvjetima navedenima u članku 32. Direktive 2013/32 i u svakom se slučaju ne može odbiti kao neosnovan na temelju razloga nedopuštenosti predviđenog u članku 33. stavku 2. točki (c) potonje direktive.
2.
Članak 38. stavak 2. točku (a) Direktive 2013/32
treba tumačiti na način da:
države članice u svojem nacionalnom pravu moraju predvidjeti kriterije na temelju kojih se može smatrati da postoji veza između tražitelja međunarodne zaštite i predmetne treće zemlje, pri čemu ta veza mora biti dostatna kako bi odlazak tog tražitelja u tu zemlju bio razuman.
3.
Članak 38. stavak 2. točke (b) i (c) Direktive 2013/32
treba tumačiti na način da:
tijelo odlučivanja može primijeniti koncept sigurne treće zemlje na temelju informacija iz javno dostupnih izvora i odluke izvršne vlasti kojom se utvrđuje popis sigurnih trećih zemalja, pod uvjetom da nacionalno pravo također definira metode za ocjenu, od slučaja do slučaja, ovisno o konkretnim okolnostima tražitelja međunarodne zaštite, ispunjava li predmetna treća zemlja uvjete da bi se smatrala sigurnom za tog tražitelja, kao i mogućnost da navedeni tražitelj osporava postojanje veze u smislu članka 38. stavka 2. točke (a) te direktive.
4.
Članak 38. stavak 2. točku (c), kao i članak 46. stavke 1. i 3. Direktive 2013/32, u vezi s člankom 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima
treba tumačiti na način da:
nacionalni sud, pred kojim je pokrenut postupak protiv odluke o odbijanju zahtjeva za međunarodnu zaštitu na temelju razloga nedopuštenosti koji se odnosi na sigurnu treću zemlju, iz članka 33. stavka 2. točke (c) te direktive, treba provjeriti postoji li veza, u smislu članka 38. stavka 2. točke (a) navedene direktive, između tražitelja međunarodne zaštite i dotične treće zemlje, i to čak i ako mu njegovo nacionalno pravo ne daje takvu ovlast.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: bugarski
(
i
)	Naziv ovog predmeta je izmišljen. On ne odgovara stvarnom imenu nijedne stranke u postupku.