62021CC0312
MIŠLJENJE NEZAVISNE ODVJETNICE
JULIANE KOKOTT
od 22. rujna 2022. (
1
) (
i
)
Predmet C‑312/21
Tráficos Manuel Ferrer S. L.,
Ignacio
protiv
Daimler AG
(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Juzgado de lo Mercantil no 3 de Valencia (Trgovački sud br. 3 u Valenciji, Španjolska))
„Zahtjev za prethodnu odluku – Tržišno natjecanje – Pravo zabranjenih sporazuma – Privatna provedba – Kartel proizvođača kamiona – Članak 101. UFEU‑a – Načelo djelotvornosti – Direktiva 2014/104/EU – Nacionalne odredbe o podjeli postupovnih troškova – Asimetrija informacija – Nemoguća ili pretjerano teška kvantifikacija štete – Procjena iznosa štete”
I. Uvod
1.
Je li od tužitelja koji traži naknadu štete koju je uzrokovao kartel razumno zahtijevati da u slučaju djelomičnog uspjeha u postupku plati polovicu postupovnih troškova ili se time prekomjerno otežava ostvarivanje prava na naknadu štete koju je uzrokovao kartel? Također, može li nacionalni sud procijeniti štetu koju je uzrokovao kartel ako su tužitelji imali pristup podacima na kojima se temeljilo tuženikovo vještačenje o šteti, a zahtjev za naknadu štete odnosi se i na robu koju tužitelji nisu kupili od tuženika, nego od drugih poduzetnika uključenih u kartel?
2.
To su, u biti, pitanja koja Sud razmatra u okviru predmetnog zahtjeva za prethodnu odluku. Ona se postavljaju u kontekstu takozvanog „kartela proizvođača kamiona”, koji je doveo, osobito u Španjolskoj, do brojnih tužbi za naknadu štete, o kojima je Sud i u drugim postupcima odlučivao ili će tek odlučivati (
2
).
3.
Predmetna pitanja povezana su s poznatim temeljnim problemima u vezi s naknadom štete koju je uzrokovao zabranjeni sporazum, a odnose se osobito na asimetriju informacija između oštećene strane i poduzetnika uključenog u kartel kao i na poteškoće u dokazivanju postojanja štete i njezine kvantifikacije. Cilj je Direktive 2014/104/EU o određenim pravilima kojima se uređuju postupci za naknadu štete prema nacionalnom pravu za kršenje odredaba prava tržišnog natjecanja država članica i Europske unije (u daljnjem tekstu: Direktiva 2014/104) (
3
) otklanjanje tih problema. Relevantne odredbe te direktive primjenjive su u ovom predmetu i na njih se stoga može pozivati kako bi se odgovorilo na prethodna pitanja.
II. Pravni okvir
A. Pravo Unije
4.
Pravni okvir Unije u predmetnom slučaju predstavlja, uz članak 101. UFEU‑a, Direktiva 2014/104.
5.
Uvodne izjave 14. i 15. Direktive 2014/104 odnose se na poteškoće u dokazivanju u privatnim postupcima za naknadu štete koju je uzrokovao zabranjeni sporazum:
„(14)
Postupci za naknadu štete zbog kršenja prava tržišnog natjecanja Unije ili nacionalnog prava tržišnog natjecanja obično zahtijevaju složenu činjeničnu i ekonomsku analizu. Dokazi potrebni za dokazivanje zahtjeva za naknadu štete često su isključivo u posjedu protivne ili treće strane te nisu dovoljno poznati ili dostupni tužitelju. U takvim okolnostima strogi pravni zahtjevi za tužitelje da detaljno iznesu sve činjenice o svojem slučaju na početku postupka i da ponude točno određeni prateći dokazni materijal mogu neopravdano spriječiti učinkovito ostvarivanje prava na naknadu štete koje je zajamčeno UFEU‑om.
(15)
Dokazi su važan element za pokretanje postupaka za naknadu štete zbog kršenja prava tržišnog natjecanja Unije ili nacionalnog prava tržišnog natjecanja. Međutim, s obzirom na to da sporove u području prava tržišnog natjecanja karakterizira asimetrija informacija, potrebno je osigurati da tužitelji imaju pravo ishoditi otkrivanje dokaza relevantnih za njihov zahtjev, a da oni pritom ne trebaju navoditi pojedinačne elemente dokaza. Kako bi se osigurala ravnopravnost stranaka, ta bi sredstva također trebala biti dostupna tuženicima u postupcima za naknadu štete, tako da oni od tih tužitelja mogu zatražiti otkrivanje dokaza. Nacionalni sudovi također bi trebali moći naložiti da treće strane, uključujući tijela javne vlasti, otkriju dokaze. […]”
6.
U uvodnim izjavama 45. i 46. Direktive 2014/104 pojašnjava se problem kvantifikacije pojedinačne štete koju je uzrokovao zabranjeni sporazum:
„(45)
Oštećena strana koja je dokazala da je pretrpjela štetu koja je posljedica kršenja prava tržišnog natjecanja treba dokazati još i opseg štete kako bi dobila naknadu štete. Kvantificiranje štete u predmetima iz prava tržišnog natjecanja postupak je za koji je potrebno mnogo činjeničnih podataka te može zahtijevati primjenu složenih ekonomskih modela. To je često vrlo skupo i tužitelji imaju poteškoće u prikupljanju podataka potrebnih za dokazivanje svojih tvrdnji. Kvantifikacija štete u predmetima iz prava tržišnog natjecanja stoga može predstavljati značajnu prepreku koja onemogućuje učinkovite zahtjeve za naknadu štete.
(46)
U nedostatku pravila Unije o kvantifikaciji štete prouzročene kršenjem prava tržišnog natjecanja, domaći pravni sustav svake države članice treba odrediti svoja pravila o kvantifikaciji štete, a države članice i nacionalni sudovi trebaju odrediti koje zahtjeve mora ispuniti tužitelj kod dokazivanja iznosa pretrpljene štete, metode koje se mogu upotrebljavati u kvantifikaciji iznosa te posljedice u slučaju da se ti zahtjevi ne mogu potpuno zadovoljiti. Međutim, zahtjevi nacionalnog prava u pogledu kvantifikacije štete u predmetima iz prava tržišnog natjecanja ne bi smjeli biti nepovoljniji od onih kojima se uređuju slični domaći postupci (načelo jednakovrijednosti), niti bi trebali praktički onemogućiti ili pretjerano otežati ostvarivanje prava na naknadu štete zajamčenog pravom Unije (načelo učinkovitosti). Trebalo bi uzeti u obzir sve asimetrije informacija između strana i činjenicu da kvantifikacija štete znači procjenu toga kako bi se razvilo dotično tržište da nije bilo kršenja. Ta procjena podrazumijeva usporedbu sa situacijom koja je po definiciji hipotetska te se stoga nikad ne može izvršiti potpuno točno. Stoga je primjereno osigurati da nacionalni sudovi imaju ovlast za procjenjivanje iznosa štete prouzročene kršenjem prava tržišnog natjecanja. […]”
7.
Člankom 5. stavkom 1. Direktive 2014/104 predviđa se da nacionalni sud nalaže otkrivanje dokaza:
„(1)   Države članice osiguravaju da u postupku za naknadu štete u Uniji na zahtjev tužitelja koji je predočio uvjerljivo obrazloženje s razumno dostupnim činjenicama i dovoljnim dokazima da bi podržao vjerodostojnost svog zahtjeva za naknadu štete, nacionalni sudovi mogu naložiti tuženiku ili trećoj strani da otkriju relevantne dokaze koji su pod njihovom kontrolom, podložno uvjetima koji su utvrđeni u ovom poglavlju. Države članice osiguravaju da nacionalni sudovi na zahtjev tuženika mogu naložiti tužitelju ili trećoj strani da otkriju relevantne dokaze. […]”
8.
Članak 17. Direktive 2014/104 naslovljen je „Kvantifikacija štete”, a njegovim stavkom 1. određuje se:
„(1)   Države članice osiguravaju da ni teret ni standard dokazivanja potreban za kvantifikaciju štete ne čini ostvarivanje prava na naknadu štete praktički nemogućim ili pretjerano teškim. Države članice osiguravaju da nacionalni sudovi imaju ovlast, u skladu s nacionalnim postupcima, procijeniti iznos štete ako je utvrđeno da je tužitelj pretrpio štetu, ali je praktički nemoguće ili pretjerano teško točno kvantificirati pretrpljenu štetu na temelju raspoloživih dokaza.”
9.
Člankom 22. Direktive 2014/104 uređuje se njezina vremenska primjenjivost:
„(1)   Države članice osiguravaju da se nacionalne mjere, usvojene na temelju članka 21. radi usklađivanja s materijalnim odredbama ove Direktive, ne primjenjuju retroaktivno.
(2)   Države članice osiguravaju da se nacionalne mjere usvojene na temelju članka 21., osim onih iz stavka 1., ne primjenjuju na postupke za naknadu štete pokrenute pred nacionalnim sudom prije 26. prosinca 2014.”
B. Španjolsko pravo
10.
Člankom 394. stavcima 1. i 2. Leya 1/2000 de Enjuiciamiento Civil (Zakon 1/2000 o građanskom postupku, u daljnjem tekstu: LEC) od 7. siječnja 2000. (BOE br. 7 od 8. siječnja 2000., str. 575.), u verziji koja je mjerodavna u ovom predmetu, propisuje se:
„(1)   U deklaratornim postupcima troškove u prvom stupnju snosi stranka čiji su svi dijelovi zahtjeva odbijeni, osim ako sud ocijeni, uz uredno obrazloženje, da predmet otvara ozbiljne činjenične ili pravne sumnje. […]
(2)   U slučaju djelomičnog prihvaćanja ili odbijanja dijelova zahtjeva, svaka stranka snosi troškove povezane sa svojim postupkom te snosi polovinu zajedničkih troškova, osim ako postoje opravdani razlozi da se jednoj od stranaka naloži snošenje troškova za zloporaban postupak.”
11.
Dana 27. svibnja 2017., odnosno pet mjeseci nakon što je 27. prosinca 2016. istekao rok za prenošenje Direktive 2014/104, stupio je na snagu Real Decreto‑ley 9/2017, por el que se transponen directivas de la Unión Europea en los ámbitos financiero, mercantil y sanitario, y sobre el desplazamiento de trabajadores (Kraljevska uredba sa zakonskom snagom 9/2017 o prenošenju direktiva Europske unije u području financija, trgovine i zdravlja kao i o upućivanju radnika) od 26. svibnja 2017. (BOE br. 126 od 27. svibnja 2017., str. 42820.), kojim se navedena direktiva prenosi u španjolsko pravo.
12.
Prenošenje Direktive 2014/104 dovelo je, među ostalim, do uvođenja članka 283.bis LEC‑a, koji odgovara članku 5. te direktive.
III. Spor u glavnom postupku
13.
M. Ignacio i španjolsko društvo Tráficos Manuel Ferrer, S. L. (u daljnjem tekstu: tužitelji) podnijeli su 11. listopada 2019. protiv društva Daimler AG (u daljnjem tekstu: Daimler ili tuženik) građanskopravnu tužbu za naknadu štete na temelju članka 101. UFEU‑a i članka 1902. španjolskog Códiga Civil (Građanski zakonik).
14.
Povod te tužbe jest tuženikova povreda prava tržišnog natjecanja u obliku usklađenog djelovanja s drugim europskim proizvođačima kamiona u razdoblju od 1997. do 2011. (takozvani kartel proizvođača kamiona), koja je utvrđena u Komisijinoj odluci od 19. srpnja 2016. (
4
) Riječ je bila o tajnim dogovorima s ciljem određivanja i povećanja bruto cijena za određene vrste kamiona te prenošenja troškova uvođenja novih tehnologija za sprečavanje emisija onečišćujućih tvari.
15.
U prilog tužbi tužitelji ističu da su za vrijeme postojanja kartela kupili kamione marki Mercedes, Renault i Iveco na koje se odnosi ponašanje proizvođača kamiona koje je sankcionirala Komisija. Kamione marke Mercedes proizvodi tuženik iz glavnog postupka.
16.
Tužitelji tvrde da im je protutržišnim sporazumima o cijenama prouzročena šteta koja se sastojala od povećanja cijena za kupljena vozila. Navode da to potkrepljuje nalaz vještaka koji su podnijeli i u kojem se kvantificira nastala šteta. Tuženik je to vještačenje osporio vlastitim nalazom vještaka iz kojeg proizlazi da su temelji, zaključci i metodologija vještačenja tužiteljâ pogrešni. Nadalje, tuženik je tužiteljima odobrio pristup svim podacima koji su uzeti u obzir u njegovu vještačenju. Potom su tužitelji dostavili još jedno „tehničko vještačenje” koje se odnosilo na rezultate dobivene pristupom tuženikovim podacima, ali nisu izmijenili svoje vlastito vještačenje.
17.
Osim toga, sud je odbio tuženikov zahtjev da se o sporu obavijeste društva Renault Trucks SAS i Iveco SPA (proizvođači drugih kamiona koje su kupili tužitelji) uz obrazloženje da nisu ispunjeni zakonski uvjeti za obavijest o sporu te se postupak nastavio samo protiv Daimlera.
IV. Zahtjev za prethodnu odluku i postupak pred Sudom
18.
U tim je okolnostima Juzgado de lo Mercantil no 3 de Valencia (Trgovački sud br. 3 u Valenciji, Španjolska) prekinuo postupak i odlukom od 10. svibnja 2021., koju je Sud zaprimio 19. svibnja 2021., uputio sljedeća prethodna pitanja:
1.
Je li u skladu s oštećenikovim pravom na potpunu naknadu štete zbog protutržišnog postupanja iz članka 101. UFEU‑a i sudskom praksom koja ga tumači sustav koji se predviđa člankom 394. stavkom 2. LEC‑a, kojim se dopušta da oštećenik snosi dio postupovnih troškova, ovisno o iznosu koji je neopravdano preplatio i koji mu je vraćen na temelju djelomičnog prihvaćanja njegova zahtjeva za naknadu štete, za koji se kao deklaratorni uvjet predviđa postojanje povrede tržišnog natjecanja i njezine uzročne povezanosti s nastankom štete, čije priznavanje, kvantificiranje i prihvaćanje proizlaze iz postupka?
2.
Može li nacionalni sud na temelju ovlasti za procjenu iznosa štete provesti njezinu podrednu i neovisnu kvantifikaciju, zbog toga što su utvrđene neuravnoteženost u pogledu informacija ili neotklonjive teškoće pri kvantifikaciji koje ne smiju narušiti oštećenikovo pravo na potpunu naknadu štete zbog protutržišne prakse iz članka 101. UFEU‑a, u vezi s člankom 47. Povelje, čak i u slučaju da je oštećenik koji je pretrpio štetu zbog povrede tržišnog natjecanja, koja se tiče zabranjenog sporazuma koji je doveo do povećanja cijena, tijekom postupka imao pristup podacima na kojima sam tuženik temelji svoje stručno izvješće kako bi odbacio postojanje štete koju treba nadoknaditi?
3.
Može li nacionalni sud na temelju ovlasti za procjenu iznosa štete provesti njezinu podrednu i neovisnu kvantifikaciju, zbog toga što su utvrđene neuravnoteženost u pogledu informacija ili neotklonjive teškoće pri kvantifikaciji koje ne smiju narušiti oštećenikovo pravo na potpunu naknadu štete zbog protutržišne prakse iz članka 101. UFEU‑a, u vezi s člankom 47. Povelje, čak i u slučaju da oštećenik koji je pretrpio štetu zbog povrede tržišnog natjecanja, koja se tiče zabranjenog sporazuma koji je doveo do povećanja cijena, podnese zahtjev za naknadu štete protiv jednog od adresata odluke upravnog tijela, koji je solidarno odgovoran za tu štetu iako nije stavljao na tržište proizvod ili uslugu koju je kupio dotični oštećenik?
19.
U postupku pred Sudom pisana očitovanja podnijeli su tužitelji, Daimler, Španjolska i Europska komisija.
V. Ocjena
20.
Prije meritorne ocjene zahtjeva za prethodnu odluku (odjeljak B) valja odgovoriti na prigovore koje je Španjolska istaknula u pogledu njegove dopuštenosti (odjeljak A).
A. Dopuštenost zahtjeva za prethodnu odluku
21.
Španjolska osporava i nadležnost Suda za davanje odgovora na prethodna pitanja (točka 1.) i njihovu dopuštenost (točka 2.).
1.
Nadležnost Suda
22.
S jedne strane, Španjolska tvrdi da Sud nije nadležan odgovoriti na prvo prethodno pitanje jer ono nije obuhvaćeno područjem primjene prava Unije. Ističe da se člankom 394. stavkom 2. LEC‑a općenito uređuje podjela troškova u sporovima i ne provode odredbe prava Unije. To vrijedi neovisno o tome što se meritum spora odnosi na pravo Unije jer članak 101. UFEU‑a ne može utjecati na uređenje troškova u nacionalnom pravu.
23.
Taj se prigovor ne može prihvatiti.
24.
Naime, točno je da je u nedostatku usklađenosti građanskog postupovnog prava uređenje provedbe građanskopravnih zahtjeva predmet nacionalnog pravnog poretka država članica na temelju načela njihove postupovne autonomije (
5
). Osim toga, ni Direktiva 2014/104 ne sadržava konkretna pravila o snošenju troškova.
25.
Međutim, postupovno uređenje osiguranja zaštite prava pojedinca koja proizlaze iz prava Unije, čak i ako su dio unutarnjeg pravnog poretka svake države članice u skladu s načelom postupovne autonomije, ulazi u područje primjene prava Unije s obzirom na to da se njime moraju poštovati načela ekvivalentnosti i djelotvornosti (
6
). Stoga je Sud nadležan pružiti sudu koji je uputio zahtjev smjernice koje mu omogućuju da utvrdi jesu li predmetna nacionalna pravila u skladu s tim načelima (
7
).
26.
Budući da se glavni postupak odnosi na zahtjeve za naknadu štete na temelju članka 101. UFEU‑a, tužbom u glavnom postupku ostvaruju se prava koja proizlaze iz prava Unije te se načini njihova ostvarivanja moraju ocjenjivati s obzirom na načela ekvivalentnosti i djelotvornosti, koja su utvrđena pravom Unije. Pravna situacija o kojoj je riječ u glavnom postupku obuhvaćena je pravom Unije (
8
).
27.
S druge strane, Španjolska smatra da Sud također nije nadležan odgovoriti na drugo i treće prethodno pitanje jer je isključivo na sudu koji je uputio zahtjev da protumači nacionalne odredbe o izvođenju dokaza te ocijeni postoji li u predmetnom slučaju asimetrija informacija između stranaka i jesu li se dovoljno iscrpile mogućnosti dokazivanja.
28.
Ni taj se prigovor ne može prihvatiti. Naime, drugo i treće prethodno pitanje također se odnose na zahtjeve predviđene pravom Unije u pogledu djelotvornosti ostvarivanja prava na naknadu štete koje proizlazi iz članka 101. UFEU‑a. Osim toga, drugo i treće prethodno pitanje odnose se na tumačenje članka 17. stavka 1. Direktive, koji je, suprotno stajalištu Španjolske, primjenjiv u predmetnom slučaju, kao što je to objašnjeno u sljedećem odjeljku.
2.
Dopuštenost prethodnih pitanja
a)
Primjenjivost Direktive 2014/104 u glavnom postupku
29.
Španjolska tvrdi da su drugo i treće prethodno pitanje nedopušteni jer se odnose na ovlast procjene štete u skladu s člankom 17. Direktive 2014/104. Međutim, ističe da ta odredba nije primjenjiva u glavnom postupku.
30.
Iako se sud koji je uputio zahtjev u tekstu prethodnih pitanja ne poziva na članak 17. Direktive 2014/104, to čini u obrazloženju rješenja kojim se upućuju prethodna pitanja. Osim toga, Sud je u svakom slučaju dužan uzeti u obzir relevantne odredbe prava Unije kako bi sudu koji je uputio zahtjev dao koristan odgovor (
9
).
31.
Primjenjivost ratione temporis članka 17. Direktive 2014/104 proizlazi iz njezina članka 22. U skladu s člankom 22. stavkom 1., nacionalne mjere usvojene radi usklađivanja s materijalnim odredbama te Direktive ne mogu se primjenjivati retroaktivno. Nasuprot tomu, nacionalne mjere usvojene radi provedbe Direktive, osim onih iz stavka 1., ne mogu se na temelju stavka 2. primjenjivati na tužbe podnesene nakon stupanja na snagu Direktive 26. prosinca 2014.
32.
Kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik M. Szpunar u svojem mišljenju u predmetu PACCAR i dr., iz strukture članka 22. Direktive 2014/104 proizlazi da se upućivanje na „nacionalne mjere […] osim [materijalne odredbe]’, u smislu članka 22. stavka 2. navedene direktive, odnosi na postupovne odredbe” (
10
).
33.
Sud je u svojoj presudi u predmetu Volvo i DAF Trucks naveo da se (suprotno onomu što je tvrdila Španjolska u ovom predmetu, ali prije donošenja te presude) pitanje koje su od odredaba te direktive materijalne, a koje postupovne prirode, treba ocijeniti s obzirom na pravo Unije, a ne s obzirom na primjenjivo nacionalno pravo. Naime, člankom 22. Direktive ne upućuje se na nacionalno pravo (
11
).
34.
Osim toga, Sud je u toj presudi presudio, s jedne strane, da je članak 17. stavak 1. Direktive 2014/104, koji se odnosi na mogućnost procjene iznosa štete, a o kojem je u ovom predmetu riječ, postupovne prirode (
12
). S druge strane, Sud je utvrdio da se ta odredba primjenjuje ratione temporis na postupak za naknadu štete pokrenut nakon 26. prosinca 2014. i nakon datuma prenošenja Direktive 2014/104 u nacionalno pravo. Taj je datum relevantan jer bi u nedostatku nacionalnih provedbenih odredbi primjena odredbi Direktive na pojedince bila dvojbena, barem prije isteka roka za prenošenje te direktive (
13
).
35.
Stoga se u skladu s člankom 22. stavkom 2. Direktive u glavnom postupku primjenjuju nacionalne odredbe kojima se prenosi njezin članak 17. stavak 1. Naime, u tom postupku tužba je podnesena 11. listopada 2019., odnosno nakon 26. prosinca 2014. i nakon datuma prenošenja Direktive u španjolsko pravo 27. svibnja 2017. (vidjeti točke 11. i 13. ovog mišljenja).
36.
Primjenjivost ratione temporis drugih odredbi Direktive koje bi mogle biti relevantne u predmetnom slučaju prema potrebi će se ispitati u okviru meritorne ocjene prethodnih pitanja.
37.
U tom pogledu valja najprije istaknuti da, s obzirom na to da se odredbama Direktive kodificiraju isključivo deklaratorna načela, koja su prethodno priznata sudskom praksom (
14
), ta načela nastavljaju se primjenjivati neovisno o tome treba li odgovarajuće odredbe te direktive kvalificirati kao materijalne odredbe u smislu članka 22. stavka 1.
38.
Osim toga, neovisno o primjenjivosti Direktive, upućena su prethodna pitanja u svakom slučaju dopuštena. Naime, čak i da određene odredbe Direktive nisu primjenjive ratione temporis, na ta pitanja valja odgovoriti s obzirom na članak 101. UFEU‑a u vezi s načelom djelotvornosti.
b)
Zastara tužbe u glavnom postupku
39.
Suprotno onomu što tvrdi Španjolska, relevantnost prethodnih pitanja za rješavanje spora u glavnom postupku ne može se dovesti u pitanje ni argumentom da je nastupila zastara tužbe u glavnom postupku.
40.
Sud je u svojoj presudi u predmetu Volvo i DAF Trucks odredio članak 10. Direktive 2014/104, kojim se uređuje rok zastare primjenjiv na tužbe za naknadu štete zbog povrede odredbi prava tržišnog natjecanja te u tu svrhu propisuje rok zastare od najmanje pet godina, kao materijalnu odredbu (
15
). Sud je također pojasnio da rok zastare općenito počinje teći od dana objave sažetka Komisijine odluke kojom se utvrđuje povreda u Službenom listu (
16
).
41.
Osim toga, Sud je presudio da se rok zastare od pet godina, koji je propisan člankom 10. Direktive 2014/104, može primijeniti u okviru tužbe za naknadu štete koja je – iako se odnosi na povredu prava tržišnog natjecanja koja je prestala prije stupanja na snagu te direktive – podnesena nakon stupanja na snagu odredbi kojima se ta direktiva prenosi u nacionalno pravo. Tako to vrijedi u svakom slučaju kad rok zastare primjenjiv na tu tužbu na temelju starih odredbi nije istekao prije isteka roka za prenošenje te direktive i čak i kad je nastavio teći nakon stupanja na snagu nacionalnih odredbi za prenošenje (
17
).
42.
Španjolska navodi da je prije prenošenja Direktive 2014/104 rok zastare u nacionalnom pravu iznosio godinu dana. U predmetnom slučaju je 6. travnja 2017. u Službenom listu objavljen sažetak Komisijine odluke kojom se utvrđuje povreda (
18
). Pod uvjetom da to provjeri sud koji je uputio zahtjev, može se smatrati da su tužitelji toga dana saznali informacije koje su nužne za podnošenje njihove tužbe i da je jednogodišnji rok zastare počeo teći od tog datuma. Taj rok stoga nije istekao ni prije isteka roka za prenošenje Direktive 2014/104, to jest 27. prosinca 2016., ni prije stupanja na snagu španjolskih provedbenih odredbi 27. svibnja 2017. (vidjeti točku 11. ovog mišljenja). Prema tome, pod uvjetom da to provjeri sud koji je uputio zahtjev, članak 10. Direktive i petogodišnji rok zastare, koji je u Španjolskoj uveden radi prenošenja tog članka, primjenjivi su na tužbu u glavnom postupku.
43.
Budući da je tužba u glavnom postupku podnesena 11. listopada 2019., odnosno manje od pet godina nakon početka tijeka zastare, zastara te tužbe stoga nije nastupila, a prethodna pitanja relevantna su za rješavanje spora u glavnom postupku.
3.
Zaključak o dopuštenosti zahtjeva za prethodnu odluku
44.
Iz prethodno navedenog proizlazi da je zahtjev za prethodnu odluku dopušten.
B. Meritorna ocjena prethodnih pitanja
45.
Tri prethodna pitanja koja je uputio Trgovački sud br. 3 u Valenciji odnose se u biti na dvije tematske skupine. S jedne strane, riječ je o pitanju je li ostvarivanje prava na naknadu štete koju je uzrokovao zabranjeni sporazum prekomjerno otežano španjolskim općenitim uređenjem postupovnih troškova, kojim se čak i u slučaju tužiteljeva djelomičnog uspjeha u postupku predviđa podjela postupovnih troškova na jednake dijelove (točka 1.). S druge strane, riječ je o pitanju pod kojim uvjetima nacionalni sud može iskoristiti mogućnost procjene zatraženog iznosa štete koju je uzrokovao zabranjeni sporazum (točka 2.).
1.
Podjela troškova prema članku 394. stavku 2. LEC‑a (prvo prethodno pitanje)
46.
Odredba o troškovima iz članka 394. stavka 2. LEC‑a može tužitelja odvratiti od uživanja i ostvarivanja njegovih prava jer predstavlja rizik za njega da i u slučaju djelomičnog uspjeha u postupku mora snositi sve vlastite troškove kao i polovicu zajedničkih troškova (podtočka a)). Međutim, postavlja se pitanje može li se ta odredba u vezi s člankom 394. stavkom 1. LEC‑a tumačiti u skladu s pravom Unije na način da ne čini neopravdanu prepreku djelotvornom ostvarivanju prava na naknadu štete koju je uzrokovao zabranjeni sporazum (podtočka b)).
a)
Odredba o troškovima iz članka 394. stavka 2. LEC‑a – neopravdana prepreka djelotvornom ostvarivanju prava na naknadu štete koju je uzrokovao zabranjeni sporazum?
47.
Svojim prvim prethodnim pitanjem sud koji je uputio zahtjev želi saznati je li odredba o podjeli troškova iz članka 394. stavka 2. LEC‑a u skladu s člankom 101. UFEU‑a u vezi s načelom djelotvornosti i pravom na potpunu naknadu štete koju je uzrokovala povreda prava tržišnog natjecanja.
48.
U skladu sa sudskom praksom Suda koja se odnosi na članak 101. UFEU‑a u vezi s načelom djelotvornosti, koje je deklaratorno kodificirano u članku 4. Direktive 2014/104, postupovna pravila država članica ne smiju učiniti praktično nemogućim ili pretjerano otežanim izvršavanje prava na naknadu štete uzrokovane povredama prava tržišnog natjecanja (
19
).
49.
Tužitelj prema članku 394. stavku 2. LEC‑a snosi vlastite troškove i polovicu zajedničkih troškova, čak i u slučaju djelomičnog uspjeha u postupku.
1) Primjenjivost sudske prakse koja se odnosi na Direktivu 93/13
50.
Ta odredba bila je predmet presude u predmetu Caixabank i Banco Bilbao Vizcaya Argentaria (u daljnjem tekstu: presuda Caixabank) (
20
), koju također navodi sud koji je uputio zahtjev. Sud je u tom predmetu presudio da se Direktivi 93/13/EEZ o nepoštenim uvjetima [odredbama] u potrošačkim ugovorima (u daljnjem tekstu: Direktiva 93/13) (
21
) u vezi s načelom djelotvornosti protivi uređenje iz članka 394. LEC‑a jer se njime dopušta da se potrošaču naloži snošenje dijela postupovnih troškova, ovisno o njegovu djelomičnom uspjehu u postupku. Riječ je bila o slučaju u kojem je u potpunosti prihvaćena potrošačeva tužba za utvrđenje ništavosti nepoštene ugovorne odredbe, ali je samo djelomično prihvaćena tužba za povrat iznosa plaćenih na temelju te odredbe. Sud je ocijenio da sporno uređenje u takvom slučaju stvara znatnu prepreku koja potrošača može odvratiti od ostvarivanja prava na djelotvorni sudski nadzor eventualne nepoštenosti ugovornih odredbi, kako je dodijeljeno Direktivom 93/13.
51.
Može li se to utvrđenje primijeniti na predmetno područje ostvarivanja pravâ na naknadu štete na temelju prava Unije zbog povreda prava tržišnog natjecanja?
52.
Očito je da postoje strukturne veze između problematike nepoštenih odredbi i problematike koja se odnosi na područje naknade štete koju je uzrokovao zabranjeni sporazum. Naime, u obama područjima postoji tendencija strukturne neravnoteže na štetu jedne od stranaka.
53.
Ta neravnoteža dobro je poznata u odnosu između trgovaca koji se često koriste standardiziranim ugovornim modelima, s jedne strane, i potrošača, s druge strane. Zato je, kao što to proizlazi iz njezinih uvodnih izjava, cilj Direktive 93/13 zaštititi građane u ulozi potrošača i ojačati njihova prava.
54.
Kao što to u ovom predmetu tvrde tužitelji i kao što to proizlazi iz uvodnih izjava 14., 15., 45. i 46. Direktive 2014/104, pravo na naknadu štete koju je uzrokovao zabranjeni sporazum također je obilježeno strukturnom neravnotežom između oštećenog tužitelja i tuženika koji je uzrokovao štetu. Ta je neravnoteža, među ostalim, posljedica asimetrije informacija na štetu tužitelja kao i poteškoća u dokazivanju i kvantificiranju štete, koje se nastoje otkloniti odredbama Direktive 2014/104 o otkrivanju dokaza i kvantifikaciji štete (članci 5., 6. i 17.).
55.
Iz toga slijedi da, iako tužitelji u postupcima za naknadu štete koju je uzrokovao zabranjeni sporazum u većini slučajeva nisu potrošači, njihov strukturni slabiji položaj ipak je dovoljno usporediv s položajem potrošača u smislu presude Caixabank.
56.
Osim toga, kao što to također tvrde tužitelji, u slučajevima poput predmetnog i drugih postupaka za naknadu štete zbog kartela proizvođača kamiona situaciju dodatno otežava to što su oštećene strane često mala ili srednja poduzeća, a tuženici multinacionalne grupacije. Takva situacija, iako ne uvijek, često postoji u postupcima za naknadu štete koju uzrokuje zabranjeni sporazum (
22
). To također objašnjava sve veći broj modela financiranja postupaka u tom području. Međutim, radi djelotvorne provedbe prava zabranjenih sporazuma valja upravo poticati osobe koje su pretrpjele samo relativno malu ili doista malu štetu (u apsolutnom smislu iako ne nužno pojedinačno) da ostvaruju svoja prava.
57.
U tom pogledu postoji druga strukturna i teleološka povezanost područja primjene Direktive 93/13 i naknade štete koju je uzrokovao zabranjeni sporazum s obzirom na to da u obama područjima tužitelji ostvarivanjem svojih prava doprinose ostvarenju ciljeva Unije, kao što su funkcioniranje unutarnjeg tržišta ili zaštita poštenog tržišnog natjecanja. Naime, suprotno onomu što tvrdi Španjolska, cilj Direktive 93/13 nije samo da se nadoknadi šteta dotičnom potrošaču, nego i okončati upotrebu nepoštenih odredbi u cijelosti. Isto tako, pravo na naknadu štete koju je uzrokovao zabranjeni sporazum ne služi samo popravljanju štete, nego i odvraćanju i, stoga, djelotvornoj provedbi prava tržišnog natjecanja (
23
). Takva tužiteljeva funkcija „zaštitnika” ili „provoditelja” interesa Unije također postoji, primjerice, u slučaju tužbi konkurenata u području prava državnih potpora ili javne nabave ili u slučaju udružnih tužbi u području prava okoliša.
58.
Međutim, kao što to ističe Daimler, presuda Caixabank odnosila se na dva predmeta spora (utvrđenje nepoštenosti predmetnih odredbi i povrat iznosa plaćenih na temelju tih odredbi), od kojih je prvi u potpunosti, a drugi tek djelomično prihvaćen (
24
). Nasuprot tomu, u ovom predmetu glavni postupak odnosi se na jedan zahtjev za naknadu štete.
59.
Točno je da, suprotno onomu što tvrdi Daimler, to načelno ne dovodi u pitanje usporedivost tih dviju situacija. Međutim, može dovesti do toga da se rješenje iz presude Caixabank mora prilagoditi predmetnom slučaju. U tu svrhu valja uzeti u obzir sljedeća razmatranja.
2) Prilagodba sudske prakse koja se odnosi na Direktivu 93/13 u području naknade štete koju je uzrokovao zabranjeni sporazum
60.
Kao prvo, čini se da nije isključeno da se, čak i u slučaju poput predmetnog, u obzir uzima uspjeh u postupku s obzirom na osnovu. Naime, dosuđivanjem tužitelju dijela njegove tražbine priznaje se da mu je nastala šteta zbog predmetne povrede prava tržišnog natjecanja. U tom smislu predmetni slučaj usporediv je s onim iz presude Caixabank, u kojem je prihvaćen glavni zahtjev za utvrđenje nepoštenosti dotične odredbe.
61.
Međutim, kao drugo, društvu Daimler valja priznati da je u slučaju naknade štete koju je uzrokovao zabranjeni sporazum, kao i općenito u postupcima za naknadu štete, ključna kvantifikacija štete. Naime, u pravilu se u slučaju priznavanja osnove prava na naknadu štete ne dosuđuje paušalni iznos koji nema nikakve veze s konkretnim okolnostima. Naprotiv, cilj je sustava dokazivanja i kvantifikacije štete (
25
) koji je uspostavljen Direktivom 2014/104 omogućiti što točnije kvantificiranje štete. U skladu s uvodnom izjavom 47. Direktive 2014/104, oboriva presumpcija iz članka 17. stavka 2. Direktive, prema kojoj se presumira da kršenja u obliku zabranjenog sporazuma uzrokuju štetu, također ne bi trebala obuhvaćati konkretan iznos štete. Stoga se ne čini nerazumnim da se u postupcima povodom tužbe za naknadu štete koju je uzrokovao zabranjeni sporazum pri ocjeni uspjeha u postupku u pogledu odluke o troškovima uzima u obzir dio potraživanja koji je dosuđen tužitelju.
62.
Kao treće, podjela troškova u slučaju u kojem su obje stranke djelomično uspjele, a djelomično nisu uspjele u postupku, izraz je postupovne pravičnosti (
26
). Kao što to navodi Daimler, takva podjela također je predviđena člankom 138. stavkom 3. Poslovnika Suda. Cilj takvog uređenja upravo je izbjeći prevelika potraživanja tužitelja u postupcima za naknadu štete koja nisu proporcionalna pretrpljenoj šteti.
63.
Kao četvrto, za postupke za naknadu štete zbog povreda prava tržišnog natjecanja karakteristična je, s druge strane, osobito problematična kvantifikacija štete, koja stoga može predstavljati znatnu prepreku djelotvornom ostvarivanju prava na naknadu štete (vidjeti točku 54. ovog mišljenja). Zbog toga nacionalni sudovi moraju u skladu s člankom 17. stavkom 1. Direktive moći procijeniti iznos štete.
64.
Kao peto, zbog tih poteškoća u točnom kvantificiranju štete i mogućnosti procjene postoji osobito velik rizik od djelomičnog neuspjeha u postupcima za naknadu štete u području tržišnog natjecanja. Osim toga, kao što to potvrđuje uvodna izjava 45. Direktive 2014/104 te kao što to primjećuju sud koji je uputio zahtjev i tužitelji, izrada ekonomskih vještačenja potrebnih za kvantifikaciju štete može biti vrlo skupa. Kao što to ističe sud koji je uputio zahtjev, stvarno primljena naknada štete stoga se može znatno smanjiti snošenjem polovice troškova.
65.
Iz kombinacije tih čimbenika proizlazi da u postupcima za naknadu štete u području tržišnog natjecanja rizik snošenja vlastitih troškova i polovice zajedničkih troškova, čak i u slučaju djelomičnog uspjeha u postupku, kao što je u presudi Caixabank rizik djelomičnog neuspjeha u postupku, „stvara znatnu prepreku koja [tužitelja] može odvratiti od ostvarivanja [prava na naknadu štete koju je uzrokovao zabranjeni sporazum, koje proizlazi iz članka 101. UFEU‑a]” (
27
).
66.
Kao šesto i posljednje, to ipak ne znači da u svim slučajevima u kojima tužitelj djelomično uspije u postupku tuženik uvijek mora snositi sve tužiteljeve troškove. Naime, kao što to tvrdi Daimler, pravo na potpunu naknadu štete pretrpljene zbog povrede tržišnog natjecanja, kako je priznato sudskom praksom (
28
) i kodificirano u članku 3. Direktive 2014/104, ne podrazumijeva nužno da ostvarivanje tog prava ne može uključivati troškove. Kriterij prema kojem se osobu koja je pretrpjela štetu mora staviti u položaj u kojem bi ta osoba bila da nije došlo do kršenja prava tržišnog natjecanja (članak 3. stavak 2.) ne znači da ta osoba u svakom slučaju mora imati položaj kao da nije pokrenut postupak za ostvarivanje te naknade štete.
67.
U tom smislu Sud je u jednom drugom postupku u vezi s Direktivom 93/13 priznao da se načelu djelotvornosti ne protivi to da potrošač snosi određene sudske troškove kada podnese tužbu radi utvrđenja nepoštenosti ugovorne odredbe. U tom pogledu Sud je ocijenio da je u skladu s načelom djelotvornosti to da se potrošaču ne nadoknadi nužno cjelokupni iznos odvjetničkih troškova koje je imao, nego samo u visini razumnog iznosa, pod uvjetom da iznos naknade troškova u odnosu na osporeno potraživanje nije toliko malen da potrošača odvrati od ostvarivanja njegovih prava. Sud je taj zaključak u biti obrazložio činjenicom da odgovornost za iznos nagrade koju je potrošač ugovorio sa svojim odvjetnikom ulazi u područje odgovornosti potrošača i da tuženi trgovac nije dužan snositi rizik od plaćanja prevelikih postupovnih troškova potrošača koji su neprimjereni s obzirom na predmet (
29
).
68.
Iz toga se u pogledu postupaka za naknadu štete koju je uzrokovao zabranjeni sporazum može mutatis mutandis zaključiti da se od tužitelja može razumno zahtijevati da u slučaju djelomičnog neuspjeha u postupku snosi vlastite troškove ili barem jedan njihov dio i dio zajedničkih troškova, pod uvjetom da je nastanak tih troškova povezan s njegovom odgovornosti. To bi mogao biti slučaj, primjerice, ako je djelomičan neuspjeh u postupku posljedica isticanja prevelikog potraživanja ili tužiteljeva vođenja postupka.
69.
Nasuprot tomu, ako je do djelomičnog neuspjeha u postupku došlo zbog prekomjerne općeprihvaćene i strukturne poteškoće u kvantificiranju štete uzrokovane povredama prava tržišnog natjecanja ili čak njezina praktičnog onemogućivanja, takav djelomičan neuspjeh u postupku nije povezan s tužiteljevom odgovornosti i nije opravdano da mu se naloži snošenje troškova ostvarivanja njegova prava na naknadu štete. U suprotnom bi se time ostvarivanje tih prava pretjerano otežalo ili čak praktično onemogućilo te bi stoga moglo odvratiti tužitelja od djelotvornog uživanja i ostvarivanja njegova prava na naknadu štete koju je uzrokovao zabranjeni sporazum.
70.
U predmetnom slučaju, naprotiv, rizik od tužiteljeva djelomičnog neuspjeha u postupku valja povezati s odgovornosti tuženika, koji je počinio zabranjenu povredu prava tržišnog natjecanja. Tuženici su u pravilu odgovorni za postupak zbog toga što su sudjelovali u zabranjenom sporazumu. Takav zabranjeni sporazum s ciljem tajnih dogovora o određivanju cijena barem je jednako ozbiljan kao i upotreba nepoštenih odredbi. Osim toga, poznato je da su takve povrede zabranjene te su tužbe osoba oštećenih zabranjenim sporazumom kao i s njima povezani postupovni troškovi predvidljivi za sudionike u zabranjenom sporazumu. Problem kvantifikacije štete koju je uzrokovao zabranjeni sporazum također je dobro poznat. Rizik od djelomičnog neuspjeha osobe oštećene zabranjenim sporazumom u postupku stoga je razumno predvidljiv za osobe koje su uzrokovale štetu (
30
).
71.
Zbog toga se čini opravdanim i pravičnim da se u okviru tužbi za naknadu štete u području prava tržišnog natjecanja odstupi od općeg načela podjele troškova u slučaju djelomičnog uspjeha i djelomičnog neuspjeha obiju stranaka u postupku ako je do tužiteljeva djelomičnog neuspjeha u postupku došlo zbog prekomjernih poteškoća u kvantificiranju štete ili praktične nemogućnosti te kvantifikacije te stoga nije povezano s njegovom odgovornosti. Na sudu pred kojim se vodi predmetni postupak je da ocijeni je li to slučaj s obzirom na konkretne okolnosti pojedinačnog slučaja.
72.
Iz prethodno navedenog proizlazi da u predmetnom slučaju, kao i u području Direktive 93/13, uređenje troškova iz članka 394. stavka 2. LEC‑a, nije u skladu s načelom djelotvornosti ako u slučaju tužiteljeva djelomičnog neuspjeha u postupku zbog prekomjernih poteškoća u kvantificiranju štete ili nemogućnosti te kvantifikacije dovodi do toga da tužitelj ipak mora snositi vlastite troškove i polovicu zajedničkih troškova.
b)
Mogućnost tumačenja članka 394. stavaka 1. i 2. LEC‑a u skladu s pravom Unije?
73.
U skladu s ustaljenom sudskom praksom, na sudu koji je uputio zahtjev je da tumači nacionalne odredbe o kojima je riječ, koliko je god moguće, poštujući pravo Unije i, konkretnije, tekst i svrhu članka 101. UFEU‑a, a da pritom te nacionalne odredbe ne tumači contra legem (
31
).
74.
Osim toga, pitanje čini li nacionalna postupovna odredba nemogućom ili pretjerano teškom primjenu prava Unije mora se analizirati uzimajući u obzir mjesto te odredbe u cjelokupnom postupku, njegovo odvijanje i osobitosti pred različitim nacionalnim sudovima (
32
).
75.
Prema podacima suda koji je uputio zahtjev španjolski sudovi članak 394. stavak 1. LEC‑a, u skladu s kojim troškove snosi stranka čiji su svi dijelovi zahtjeva odbijeni, tumače na sljedeći način: tuženiku se može naložiti snošenje troškova i u slučajevima u kojima je prihvaćen „znatan dio” tužiteljevih zahtjeva („estimación sustancial”/„accueil substantiel des conclusions”) i postoji samo mala razlika između zatraženog i dosuđenog.
76.
Međutim, ta se sudska praksa prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev i Daimlerovoj argumentaciji odnosi (u svakom slučaju također) na „kvantitativan”, a ne samo na „kvalitativan” uspjeh u postupku. Iz toga slijedi da se ona očito može primijeniti isključivo ako se zahtjevi u pogledu kojih tužitelj nije uspio u postupku mogu smatrati sporednima u odnosu na predmet postupka i njegovu ukupnu ekonomsku vrijednost. Stoga nije jasno može li se to pravilo o „znatnom uspjehu” primijeniti isključivo u slučajevima u kojima je tužiteljev prvotni zahtjev za naknadu štete prihvaćen u gotovo stopostotnom iznosu (ili barem većem od 70 do 80 %). Upitno je primjenjuje li se ono i u slučajevima u kojima se taj uspjeh u postupku odnosi na manje od 70 % ili čak manje od 50 % iznosa prvotnog potraživanja (što bi zapravo dovelo do primjene članka 394. stavka 2. LEC‑a) ako je taj djelomičan neuspjeh posljedica prekomjernih poteškoća u kvantificiranju štete ili nemogućnosti te kvantifikacije.
77.
Osim toga, Daimler tvrdi da je španjolskom sudskom praksom priznata mogućnost da tužitelj, čak i u slučaju djelomičnog neuspjeha u postupku, dobije potpunu naknadu troškova ako tijekom postupka izmijeni svoj zahtjev. Na sudu koji je uputio zahtjev je da provjeri u kojoj bi se mjeri na temelju te sudske prakse tužitelju mogla u situaciji poput one u predmetnom slučaju dosuditi naknada troškova i u slučaju djelomičnog uspjeha u postupku. U tom pogledu valja osobito provjeriti bi li se obvezom izmjene zahtjeva tijekom postupka praktično onemogućilo ili pretjerano otežalo ostvarivanje prava na naknadu štete koju je uzrokovao zabranjeni sporazum. Tako ne bi bilo prihvatljivo, primjerice, da je tužitelj zbog rizika povezanog sa snošenjem polovice postupovnih troškova prisiljen smanjiti svoje prvotne primjerene zahtjeve na neprimjerenu razinu. S druge strane, moguće je da tužitelj izmijeni te zahtjeve na temelju dokaza i iznosa štete prema ocjeni nadležnog suda.
78.
Osim toga, Daimler tvrdi da su u postupcima za naknadu štete u području prava tržišnog natjecanja španjolski sudovi priznali mogućnost da se tužitelje, čak i u slučaju potpunog neuspjeha u postupku, ne obveže da snose sve troškove.
79.
Ostaje nejasno bi li se člankom 394. stavkom 2. LEC‑a također, ovisno o slučaju, omogućilo da se tužitelja obveže da snosi samo jedan dio svojih troškova i zajedničkih troškova (a ne sve) ako bi to bilo opravdano zbog okolnosti slučaja, osobito zbog, s jedne strane, prekomjernih poteškoća u kvantificiranju štete ili nemogućnosti te kvantifikacije i, s druge strane, postupovnih radnji stranaka.
80.
Na sudu koji je uputio zahtjev je da s obzirom na sve te elemente provjeri može li se članak 394. stavci 1. i 2. LEC‑a tumačiti u skladu s pravom Unije na način da u slučaju tužiteljeva djelomičnog neuspjeha u postupku zbog prekomjernih poteškoća u kvantificiranju štete ili praktične nemogućnosti te kvantifikacije tuženik može snositi ukupne troškove ili, ovisno o okolnostima slučaja, biti dužan snositi barem primjeren dio tužiteljevih troškova.
c)
Međuzaključak
81.
Iz svega prethodno navedenog proizlazi da članak 101. UFEU‑a u vezi s načelom djelotvornosti treba tumačiti na način da mu se ne protivi nacionalni propis kojim se u određenim slučajevima, čak i u slučaju tužiteljeva djelomičnog uspjeha u postupku, predviđa podjela troškova na jednake dijelove. Taj zaključak, međutim, zahtijeva da se taj propis može tumačiti u skladu s pravom Unije na način da u slučaju tužiteljeva djelomičnog neuspjeha u postupku zbog prekomjernih poteškoća u kvantificiranju štete ili praktične nemogućnosti te kvantifikacije tuženik može snositi ukupne troškove ili, ovisno o okolnostima slučaja, biti dužan snositi barem primjeren dio tužiteljevih troškova.
2.
Uvjeti za procjenu iznosa štete (drugo i treće prethodno pitanje)
82.
Svojim drugim i trećim pitanjem sud koji je uputio zahtjev želi znati može li u slučaju poput predmetnog iskoristiti mogućnost procjene iznosa pojedinačne štete koju je uzrokovao zabranjeni sporazum. U tom pogledu ističe dvije posebnosti ovog slučaja: kao prvo, okolnost da su podaci na kojima se temelji tuženikovo vještačenje otkriveni tužitelju (podtočka a)); kao drugo, okolnost da je tužitelj podnio tužbu protiv jednog od sudionika u zabranjenom sporazumu od kojeg je kupio samo dio proizvoda obuhvaćenih zabranjenim sporazumom (podtočka b)).
a)
Pristup podacima na kojima se temelji tuženikovo vještačenje (drugo prethodno pitanje)
83.
U svojem drugom prethodnom pitanju sud koji je uputio zahtjev navodi pojam „asimetrija informacija” između stranaka. Na temelju te formulacije i uzimajući u obzir pristup podacima na kojima se temelji tuženikovo vještačenje, može se zaključiti da sud koji je uputio zahtjev želi znati može li procijeniti iznos štete ako je tužitelj imao pristup tim podacima, što je eventualno djelomično uklonilo asimetriju između stranaka.
84.
Postojanje „asimetrije informacija” u smislu članka 17. stavka 1. Direktive 2014/104 nije uvjet za procjenu iznosa štete.
85.
U uvodnoj izjavi 46. te direktive navode se asimetrija informacija između stranaka i dobro poznate poteškoće prilikom kvantificiranja u vezi s potrebom predviđanja mogućnosti procjene štete. Na temelju toga može se zaključiti da je uobičajena asimetrija informacija bila samo jedan od više razloga zbog kojih je zakonodavac utvrdio mogućnost procjene.
86.
Naime, poteškoće u konkretnom kvantificiranju štete moguće su čak i u slučaju uravnoteženosti informacija. Stoga procjena ne služi samo ispravljanju nejednakosti između stranaka u pogledu informacija, nego, štoviše, općenitom prevladavanju poteškoća u dokazivanju iznosa štete.
87.
Nasuprot tomu, asimetrija informacija između stranaka navodi se u uvodnoj izjavi 15. kao razlog za uvođenje pravila o dokazivanju namijenjenih smanjenju te asimetrije.
88.
Člancima 5. i 6. Direktive 2014/104 (
33
) propisuje se da nacionalni sudovi mogu naložiti tužitelju, tuženiku, trećoj strani ili tijelima nadležnima za tržišno natjecanje da otkriju dokaze. Člankom 17. stavkom 1. predviđa se mogućnost procjene iznosa štete ako je praktički nemoguće ili pretjerano teško točno kvantificirati pretrpljenu štetu na temelju raspoloživih dokaza (
34
). Stoga se ta odredba temelji na pretpostavci da su već iscrpljene mogućnosti nalaganja otkrivanja dokaza i da je, unatoč tomu, kvantifikacija praktički nemoguća ili pretjerano otežana. Iz toga slijedi da je procjena iznosa štete podredna u odnosu na točnu kvantifikaciju štete na temelju dokazivanja.
89.
Prema tome, tuženikovo otkrivanje dokaza, čak i bez naloga na temelju članka 5., nego na vlastitu inicijativu, samo je drugi način utvrđivanja činjenica. Ono stoga ne isključuje da je, unatoč tomu, kvantifikacija praktički nemoguća ili pretjerano otežana.
90.
Osim toga, ne može se općenito smatrati da se pristupom podacima na kojima se temelji tuženikovo vještačenje u potpunosti otklanja asimetrija informacija između stranaka. Čak ni u slučaju uravnoteženosti informacija ne znači da kvantifikacija štete ne bi mogla biti praktički nemoguća ili pretjerano otežana.
91.
Kao prvo, kako bi se utvrdilo u kojoj mjeri pristup predmetnim podacima stvarno smanjuje asimetriju informacija između stranaka, valja u svakom pojedinom slučaju ocijeniti konkretne načine stavljanja na raspolaganje podataka kao i njihov opseg i njihovu relevantnost. To se, primjerice, može odnositi na pitanja je li vrlo velika količina podataka tužitelju stavljena na raspolaganje unutar kratkog razdoblja u formatima koji su teško dostupni, u kojoj se mjeri ti podaci mogu upotrijebiti itd.
92.
Tužitelji navode da se u predmetnom slučaju otkrivanje odnosilo isključivo na podatke koje je tuženik upotrijebio za izradu svojeg vještačenja o šteti. Tužiteljevi vještaci mogli su zatražiti otkrivanje drugih podataka. Osim toga, rok za uvid u te podatke bio je vrlo kratak („jedan tjedan tijekom radnog vremena” prema navodima suda koji je uputio zahtjev, „pet radnih dana tijekom prijepodneva” prema navodima tužiteljâ). Podaci se za vrijeme uvida nisu mogli umnožavati niti se mogla upotrebljavati elektronička oprema tužiteljâ. Isto tako, predmetni podaci nisu uloženi u spis i nisu bili dostupni sâmom sudu koji je uputio zahtjev. Naposljetku, tužiteljevi vještaci imali su kratak rok od deset do petnaest dana da na temelju pregledanih podataka, prema potrebi, revidiraju svoje vještačenje.
93.
S obzirom na te tvrdnje čini se da je već zbog načina otkrivanja teško zamisliti da se tom mjerom u potpunosti otklonila asimetrija informacija između stranaka u pogledu kvantifikacije štete.
94.
Na temelju činjenice da tužitelji nisu izmijenili svoje vještačenje nakon uvida u tuženikove podatke, ne može se općenito zaključiti da tužitelji nisu uložili sve napore u svrhu kvantificiranja štete i da se stoga ne može smatrati da je ono bilo praktično nemoguće ili pretjerano otežano. Naprotiv, valja uzeti u obzir relevantnost podataka kao i činjenicu da su tužitelji podnijeli tehničko vještačenje koje se odnosilo na rezultate dobivene pristupom tuženikovim podacima (vidjeti točku 16. ovog mišljenja).
95.
Prema tome, točno je da je u pravilu razumno od tužitelja očekivati da svoje navode izmijeni s obzirom na podatke dobivene tijekom postupka. Međutim, ako su ti podaci a priori neprikladni za točniju kvantifikaciju, što je na nacionalnom sudu da utvrdi, od tužitelja se također ne može zahtijevati da izmijeni navode. Na nacionalnom sudu je da ocijeni prikladnost svih podataka za kvantificiranje štete, koristeći se u tu svrhu, prema potrebi, odgovarajućim vještačenjem.
96.
Kao drugo, čak ni u slučaju uravnoteženosti informacija, ne bi bio isključen isti zaključak o praktično nemogućoj ili pretjerano otežanoj točnoj kvantifikaciji pretrpljene štete na temelju raspoloživih dokaza.
97.
To jednostavno ovisi o činjeničnoj osnovi, koja je ponekad vrlo složena. Zbog toga ni sudionici u zabranjenom sporazumu često ne bi trebali moći sa sigurnošću ocijeniti razinu na kojoj bi cijene bile bez zabranjenog sporazuma. Osobito ne mogu znati u kojoj bi mjeri određeni konkurenti uspjeli smanjiti troškove, a time i cijene, u slučaju potpune konkurencije. U tom slučaju ni oni ne bi mogli otkriti podatke na temelju kojih bi se iznos štete mogao konačno odrediti.
98.
Iz prethodno navedenog proizlazi da otkrivanje podataka upotrijebljenih za izradu tuženikova vještačenja ne isključuje da i dalje između stranaka postoji asimetrija informacija i da je praktički nemoguća ili pretjerano otežana točna kvantifikacija pretrpljene štete na temelju raspoloživih dokaza.
b)
Tužba podnesena protiv samo jednog od sudionika od kojih su kupljeni proizvodi obuhvaćeni zabranjenim sporazumom (treće prethodno pitanje)
99.
Treće pitanje odnosi se na to utječe li i u kojoj mjeri okolnost da je tužitelj svoju tužbu podnio samo protiv jednog od sudionika u zabranjenom sporazumu od kojih je kupio robu obuhvaćenu zabranjenim sporazumom na mogućnost procjene iznosa štete.
100.
U tom pogledu valja najprije pojasniti da se to pitanje ne odnosi na tumačenje članka 11. Direktive 2014/104 o solidarnoj odgovornosti. Naime, sud koji je uputio zahtjev uopće ne dovodi u pitanje mogućnost da tužitelji tuže Daimler ne samo u pogledu kamiona koje su kupili od njega nego i u pogledu onih koje su kupili od drugih sudionika u zabranjenom sporazumu.
101.
Samo radi sveobuhvatnosti valja stoga napomenuti da načelo prema kojem svaka osoba oštećena kartelom može protiv svakog sudionika u zabranjenom sporazumu podnijeti tužbu za naknadu štete, pod uvjetom da postoji uzročna veza između štete koju je taj oštećenik pretrpio i povrede koju je počinio taj sudionik u zabranjenom sporazumu, u svakom slučaju proizlazi već iz sudske prakse Suda. Dakle, ono je samo deklaratorno kodificirano u članku 11. Direktive te je u svakom slučaju primjenjivo u ovom predmetu (vidjeti točku 37. ovog mišljenja).
102.
Naime, kao što je to Sud nedavno utvrdio, a da se nije pozvao na Direktivu 2014/104, povreda prava tržišnog natjecanja u načelu dovodi do solidarne odgovornosti počinitelja povrede (
35
). To također proizlazi već iz presuda u predmetima Kone i dr. te Otis Gesellschaft i dr., koje su se odnosile na tužbe koje su podnijele osobe oštećene učincima zaštitne cijene ili javnopravne osobe koje su odobrile poticaje, a koje ni s jednim od sudionika u zabranjenom sporazumu nisu bile u izravnom ugovornom odnosu niti su od sudionika u zabranjenom sporazumu izravno kupile proizvode obuhvaćene zabranjenim sporazumom (
36
). Nije jasno zašto bi u slučaju u kojem je tužitelj izravno od jednog ili više sudionika u zabranjenom sporazumu kupio robu obuhvaćenu tim sporazumom njegovo pravo na podnošenje tužbe za naknadu štete uzrokovane zajedničkom povredom protiv svih ili samo određenih sudionika u zabranjenom sporazumu ovisilo o tome je li robu kupio od jednog ili više tuženika koji su u njemu sudjelovali, odnosno o tome jesu li potonji proizveli robu.
103.
Prema tome, treće prethodno pitanje odnosi se zapravo na postupovnu pravičnost u odnosu na Daimler. Njime se postavlja pitanje može li se smatrati da postoji asimetrija informacija na štetu tužiteljâ i procijeniti iznos štete, čak i ako Daimler nije prodao i proizveo svu spornu robu obuhvaćenu zabranjenim sporazumom. Naime, u tom slučaju Daimler nužno ima manje informacija o toj robi od ostalih sudionika u zabranjenom sporazumu. Čini se da sud koji je uputio zahtjev stoga dvoji o tome da se u predmetnom slučaju može smatrati da postoji asimetrija informacija na štetu tužiteljâ, a u korist Daimlera.
104.
Međutim, iz razmatranja iznesenih u točkama 84. do 88. ovog mišljenja proizlazi i u pogledu te situacije da je u skladu s člankom 17. stavkom 1. Direktive 2014/104 jedino relevantno pitanje je li praktički nemoguće ili pretjerano teško točno kvantificirati pretrpljenu štetu na temelju raspoloživih dokaza.
105.
Stoga je u takvoj situaciji načelno nužno, eventualno od trećih osoba, zahtijevati pružanje informacija primjenom sudskih naloga na temelju članka 5. stavka 1. Direktive. Time se također poštuju tuženikova prava obrane. Naime, člankom 5. stavkom 1. Direktive 2014/104 predviđa se da tuženik također može zahtijevati da tužitelj ili treće osobe otkriju dokaze. Nadležni sud mora u tom pogledu uzeti u obzir vjerojatnost uspjeha eventualnih tuženikovih zahtjeva za izvođenje dokaza kako se postupak njima ne bi odugovlačio zbog isključivo postupovno‑taktičnih razloga.
106.
Ako su iscrpljene te mogućnosti dokazivanja, na dotičnom je sudu da ispita je li i dalje praktički nemoguće ili pretjerano teško točno kvantificirati pretrpljenu štetu na temelju raspoloživih dokaza i procijeniti iznos štete.
107.
Nipošto nije opravdano općenito pretpostaviti nepostojanje asimetrije informacija na štetu tužitelja u slučaju u kojem tuženik nije prodao ili proizveo svu predmetnu robu obuhvaćenu zabranjenim sporazumom. Naime, kao što to navodi sâm sud koji je uputio zahtjev, čak i u takvom slučaju valja smatrati da sudionici u zabranjenom sporazumu općenito imaju više informacija o povredi i njezinim učincima na cijene nego oštećenici.
108.
Osim toga, ostvarivanje njegova prava da tuži sve sudionike u zabranjenom sporazumu ne može tužitelja dovesti u nepovoljan položaj općenitim isključivanjem mogućnosti procjene. U tom smislu Daimler tvrdi da su tužitelji namjerno odustali od stvaranja situacije u kojoj bi bile dostupne sve relevantne informacije o iznosu štete. Međutim, pravo osoba oštećenih zabranjenim sporazumom da tuže sve ili samo određene članove zabranjenog sporazuma važna je sastavnica djelotvornog ostvarivanja prava na naknadu štete koju je uzrokovao zabranjeni sporazum i ne smije se neopravdano ograničiti. Naprotiv, mora se ostvarivati u skladu sa svim relevantnim načelima, među kojima su i prava obrane tuženikâ koji su članovi zabranjenog sporazuma.
109.
Iz toga slijedi da okolnost da je tužitelj podnio tužbu protiv sudionika u zabranjenom sporazumu od kojeg je kupio samo dio sporne robe obuhvaćene tim sporazumom ne isključuje procjenu štete zbog njezine praktično nemoguće ili pretjerano otežane kvantifikacije, pod uvjetom da su, na tužiteljev zahtjev, također iscrpljene sve obećavajuće i s gledišta troškova razmjerne mogućnosti izvođenja dokaza u korist tuženika.
c)
Međuzaključak
110.
Iz prethodnih razmatranja proizlazi da je procjena iznosa štete na temelju članka 17. stavka 1. Direktive 2014/104 uvjetovana utvrđenjem da je tužitelj pretrpio štetu, ali da je praktično nemoguće ili pretjerano teško točno kvantificirati pretrpljenu štetu na temelju raspoloživih dokaza. Ako su iscrpljene sve obećavajuće i razmjerne mogućnosti izvođenja dokaza u korist tuženika koje potonji zahtijeva, ti uvjeti mogu se ispuniti čak i ako je tuženik otkrio određene podatke i ako je od njega kupljen samo dio robe obuhvaćene zabranjenim sporazumom.
VI. Zaključak
111.
S obzirom na prethodno navedeno, predlažem Sudu da na prethodna pitanja odgovori kako slijedi:
1.
Članak 101. UFEU‑a u vezi s načelom djelotvornosti treba tumačiti na način da mu se ne protivi nacionalni propis kojim se u određenim slučajevima, čak i u slučaju tužiteljeva djelomičnog uspjeha u postupku, predviđa podjela troškova na jednake dijelove. Taj zaključak, međutim, zahtijeva da se taj propis može tumačiti u skladu s pravom Unije na način da u slučaju tužiteljeva djelomičnog neuspjeha u postupku zbog prekomjernih poteškoća u kvantificiranju štete ili praktične nemogućnosti te kvantifikacije tuženik može snositi ukupne troškove ili, ovisno o okolnostima slučaja, biti dužan snositi barem primjeren dio tužiteljevih troškova.
2.
Procjena iznosa štete na temelju članka 17. stavka 1. Direktive 2014/104 o određenim pravilima kojima se uređuju postupci za naknadu štete prema nacionalnom pravu za kršenje odredaba prava tržišnog natjecanja država članica i Europske unije uvjetovana je utvrđenjem da je tužitelj pretrpio štetu, ali da je praktično nemoguće ili pretjerano teško točno kvantificirati pretrpljenu štetu na temelju raspoloživih dokaza. Ako su iscrpljene sve obećavajuće i razmjerne mogućnosti izvođenja dokaza u korist tuženika koje potonji zahtijeva, ti uvjeti mogu se ispuniti čak i ako je tuženik otkrio određene podatke i ako je od njega kupljen samo dio robe obuhvaćene zabranjenim sporazumom.
(
1
)	Izvorni jezik: njemački
(
i
)	Nakon prvotne objave ovog teksta na internetu, u njegovu točku 18. unesena je jezična izmjena.
(
2
)	Vidjeti presude od 29. srpnja 2019., Tibor‑Trans (C‑451/18, EU:C:2019:635), od 15. srpnja 2021., Volvo i dr. (C‑30/20, EU:C:2021:604), od 6. listopada 2021., Sumal (C‑882/19, EU:C:2021:800), od 22. lipnja 2022., Volvo i DAF Trucks (C‑267/20, EU:C:2022:494), te od 1. kolovoza 2022., Daimler (Zabranjeni sporazumi – Kamioni za prikupljanje kućanskog otpada) (C‑588/20, EU:C:2022:607) kao i predmete C‑163/21 PACCAR i dr. te C‑285/21, Dalarjo i dr., koji su u tijeku. Vidjeti također presudu Općeg suda od 2. veljače 2022., Scania i dr./Komisija (T‑799/17, EU:T:2022:48) te odnosni žalbeni postupak u tijeku u predmetu C‑251/22 P, Scania i dr./Komisija.
(
3
)	Direktiva Europskog parlamenta i Vijeća od 26. studenoga 2014. o određenim pravilima kojima se uređuju postupci za naknadu štete prema nacionalnom pravu za kršenje odredaba prava tržišnog natjecanja država članica i Europske unije (SL 2014., L 349, str. 1.)
(
4
)	Odluka Komisije C(2016) 4673 final od 19. srpnja 2016. o postupku primjene članka 101. [UFEU‑a] i članka 53. Sporazuma o EGP‑u (predmet AT.39824 – Kamioni). Sažetak te odluke objavljen je 6. travnja 2017. (SL 2017., C 108, str. 6.).
(
5
)	Vidjeti moje mišljenje u predmetu Profi Credit Polska (C‑176/17, EU:C:2018:293, t. 54. i navedena sudska praksa).
(
6
)	Vidjeti u tom smislu presude od 20. rujna 2001., Courage i Crehan (C‑453/99, EU:C:2001:465, t. 25. do 29.), od 26. listopada 2006., Mostaza Claro (C‑168/05, EU:C:2006:675, t. 24.), od 28. ožujka 2019., Cogeco Communications (C‑637/17, EU:C:2019:263, t. 42.), i od 16. srpnja 2020., Caixabank i Banco Bilbao Vizcaya Argentaria (C‑224/19 i C‑259/19, EU:C:2020:578, t. 83. i 85.).
(
7
)	Vidjeti u tom smislu presudu od 11. rujna 2018., IR (C‑68/17, EU:C:2018:696, t. 56.).
(
8
)	U tom pogledu situacija o kojoj je riječ u glavnom postupku upravo ne odgovara onoj na kojoj su se temeljile presuda od 27. ožujka 2014., Torralbo Marcos (C‑265/13, EU:C:2014:187, t. 30. do 33.) i od 8. prosinca 2016., Eurosaneamientos i dr. (C‑532/15 i C‑538/15, EU:C:2016:932, t. 52. do 56.), na koje se poziva Španjolska. U tim slučajevima cilj nacionalnih postupovnih pravila nije bio ostvarivanje prava na temelju prava Unije te se predmet glavnih postupaka nije odnosio na tumačenje ili primjenu pravnog pravila Unije, tako da ti postupci nisu ulazili u područje primjene prava Unije. Sudovi koji su uputili zahtjeve nisu pitali čine li sporna pravila pretjerano otežanim ostvarivanje prava na temelju prava Unije, nego samo jesu li ta pravila općenito u skladu s Poveljom Europske unije o temeljnim pravima. To sâmo po sebi ne omogućuje primjenu prava Unije.
(
9
)	Vidjeti presudu od 22. lipnja 2022., Volvo i DAF Trucks (C‑267/20, EU:C:2022:494, t. 28. i navedena sudska praksa).
(
10
)	Vidjeti mišljenje nezavisnog odvjetnika M. Szpunara u predmetu PACCAR i dr. (C‑163/21, EU:C:2022:286, t. 55.). Vidjeti također mišljenje nezavisnog odvjetnika M. Szpunara u predmetu RegioJet (C‑57/21, EU:C:2022:363, t. 27. do 29.).
(
11
)	Presuda od 22. lipnja 2022. (C‑267/20, EU:C:2022:494, t. 39. do 41.); vidjeti također mišljenje nezavisnog odvjetnika M. Szpunara u predmetu PACCAR i dr. (C‑163/21, EU:C:2022:286, t. 56.).
(
12
)	Presuda od 22. lipnja 2022., Volvo i DAF Trucks (C‑267/20, EU:C:2022:494, t. 80. do 85.). U točki 90. i sljedećim točkama te presude Sud je presudio da članak 17. stavak 2. Direktive predstavlja materijalno pravilo u smislu članka 22. stavka 1.; međutim, u predmetnom slučaju nije riječ o toj odredbi.
(
13
)	Presuda od 22. lipnja 2022., Volvo i DAF Trucks (C‑267/20, EU:C:2022:494, t. 76., 77. i 86. do 89.)
(
14
)	Vidjeti u tom pogledu uvodnu izjavu 12. Direktive 2014/104.
(
15
)	O određivanju odredbe o roku zastare kao materijalne ili postupovne odredbe vidjeti međutim također moje mišljenje u predmetu Taricco i dr. (C‑105/14, EU:C:2015:293, t. 114. i 115.).
(
16
)	Presuda od 22. lipnja 2022., Volvo i DAF Trucks (C‑267/20, EU:C:2022:494, t. 46., 47., 71. i 72.)
(
17
)	Presuda od 22. lipnja 2022., Volvo i DAF Trucks (C‑267/20, EU:C:2022:494, t. 33., 34., 42., 48., 49. i 73. do 79.); vidjeti u vezi s tim i mišljenje nezavisnog odvjetnika G. Pitruzzelle u predmetu ZA i dr. (C‑25/21, EU:C:2022:659, t. 52. i 53.).
(
18
)	Vidjeti t. 4. ovog mišljenja.
(
19
)	Presude od 13. srpnja 2006., Manfredi i dr. (C‑295/04 do C‑298/04, EU:C:2006:461, t. 62.), od 6. lipnja 2013., Donau Chemie i dr. (C‑536/11, EU:C:2013:366, t. 27.) te od 28. ožujka 2019., Cogeco Communications (C‑637/17, EU:C:2019:263, t. 43.)
(
20
)	Vidjeti presudu od 16. srpnja 2020., Caixabank i Banco Bilbao Vizcaya Argentaria (C‑224/19 i C‑259/19, EU:C:2020:578, t. 93. do 99.).
(
21
)	Direktiva Vijeća od 5. travnja 1993. o nepoštenim uvjetima [odredbama] u potrošačkim ugovorima (SL 1993., L 95, str. 29.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 12., str. 24.)
(
22
)	Zbog toga je Sud proširio opseg zaštite prava na naknadu štete koju je uzrokovao zabranjeni sporazum na male poduzetnike, čak i ako su oni sâmi (kao gospodarski slabija strana) stranka predmetnog ugovora koji je u suprotnosti s člankom 101. UFEU‑a; vidjeti presudu od 20. rujna 2001., Courage i Crehan (C‑453/99, EU:C:2001:465, t. 24. do 34.).
(
23
)	Vidjeti presude od 20. rujna 2001., Courage i Crehan (C‑453/99, EU:C:2001:465, t. 26. i 27.) te od 6. listopada 2021.Sumal (C‑882/19, EU:C:2021:800, t. 36.) kao i mišljenje nezavisnog odvjetnika N. Wahla u predmetu Skanska Industrial Solutions i dr. (C‑724/17, EU:C:2019:100, t. 27. do 31.).
(
24
)	Vidjeti presudu od 16. srpnja 2020., Caixabank i Banco Bilbao Vizcaya Argentaria (C‑224/19 i C‑259/19, EU:C:2020:578, t. 94. i 96.).
(
25
)	Vidjeti uvodne izjave 45. i 46. (t. 6. ovog mišljenja) te članke 5. (t. 7. ovog mišljenja), 6. i 17. (t. 8. ovog mišljenja) Direktive 2014/104.
(
26
)	Vidjeti u tom pogledu mišljenje nezavisnog odvjetnika Saugmandsgaarda Øea u predmetu Caixabank (C‑385/20, EU:C:2021:828, t. 59.).
(
27
)	Vidjeti po analogiji presudu od 16. srpnja 2020., Caixabank i Banco Bilbao Vizcaya Argentaria (C‑224/19 i C‑259/19, EU:C:2020:578, t. 99.).
(
28
)	Presuda od 6. lipnja 2013., Donau Chemie i dr. (C‑536/11, EU:C:2013:366, t. 24.); vidjeti u tom smislu i presudu od 13. srpnja 2006., Manfredi i dr. (C‑295/04 do C‑298/04, EU:C:2006:461, t. 95. i 96.).
(
29
)	Presuda od 7. travnja 2022., Caixabank (C‑385/20, EU:C:2022:278, t. 42. do 58.); vidjeti u tom pogledu i mišljenje nezavisnog odvjetnika Saugmandsgaarda Øea u predmetu Caixabank (C‑385/20, EU:C:2021:828, t. 50. do 54.).
(
30
)	Vidjeti u tom pogledu mutatis mutandis presude od 5. lipnja 2014., Kone i dr. (C‑557/12, EU:C:2014:1317, t. 30. i 34.) te od 12. prosinca 2019., Otis Gesellschaft i dr. (C‑435/18, EU:C:2019:1069, t. 32.) kao i moje mišljenje u predmetima Kone i dr. (C‑557/12, EU:C:2014:45, t. 37., 41. i sljedeće točke te 75.) te Otis Gesellschaft i dr. (C‑435/18, EU:C:2019:651, t. 83. te 142. i sljedeće točke).
(
31
)	Presude od 21. siječnja 2021., Whiteland Import Export (C‑308/19, EU:C:2021:47, t. 60. do 62.) i od 22. lipnja 2022., Volvo i DAF Trucks (C‑267/20, EU:C:2022:494, t. 52.)
(
32
)	Presude od 14. ožujka 2013., Aziz (C‑415/11, EU:C:2013:164, t. 53.), od 1. listopada 2015., ERSTE Bank Hungary (C‑32/14, EU:C:2015:637, t. 51.) i od 16. srpnja 2020., Caixabank i Banco Bilbao Vizcaya Argentaria (C‑224/19 i C‑259/19, EU:C:2020:578, t. 85. i 97.)
(
33
)	Nezavisni odvjetnik M. Szpunar smatrao je da je u tom pogledu riječ o postupovnim odredbama (vidjeti mišljenje nezavisnog odvjetnika M. Szpunara u predmetima PACCAR i dr. (C‑163/21, EU:C:2022:286, t. 57.) i RegioJet (C‑57/21, EU:C:2022:363, t. 29.)). Ako bi Sud prihvatio to stajalište, nacionalne odredbe kojima se prenose te odredbe bile bi u predmetnom slučaju primjenjive ratione temporis, iako to nije relevantno u okviru predmetne argumentacije.
(
34
)	Moje isticanje
(
35
)	Presuda od 29. srpnja 2019., Tibor‑Trans (C‑451/18, EU:C:2019:635, t. 36.) Osim toga, Sud je presudio da se članak 11. Direktive 2014/104 ne odnosi na određivanje osoba koje imaju obvezu naknade štete, nego na raspodjelu odgovornosti među osobama koje su dužne naknaditi štetu, vidjeti presudu od 14. ožujka 2019., Skanska Industrial Solutions i dr. (C‑724/17, EU:C:2019:204, t. 34.).
(
36
)	Presude od 5. lipnja 2014., Kone i dr. (C‑557/12, EU:C:2014:1317) i od 12. prosinca 2019., Otis Gesellschaft i dr. (C‑435/18, EU:C:2019:1069)