62020CC0238
MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA
ATHANASIOSA RANTOSA
od 9. rujna 2021. (
1
)
Predmet C‑238/20
SIA „Sātiņi‑S”
protiv
Dabas aizsardzības pārvalde
(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputila Augstākā Tiesa (Vrhovni sud, Latvija))
„Zahtjev za prethodnu odluku – Državne potpore – Pojam ‚prednost’ – Naknada štete koju su zaštićene divlje ptice u području mreže Natura 2000 nanijele akvakulturi – Uredba (EU) br. 717/2014 – De minimis pravilo – Povelja Europske unije o temeljnim pravima – Članak 17. – Pravo na vlasništvo”
I. Uvod
1.
Zahtjev za prethodnu odluku upućen je u okviru spora između društva SIA Sātiņi‑S, latvijskog poduzetnika i Dabas aizsardzības pārvaldea (Tijelo za zaštitu okoliša, Latvija).
2.
Taj se zahtjev odnosi na tumačenje članka 17. stavka 1. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja), članaka 107. i 108. UFEU‑a kao i članka 3. stavka 2. Uredbe (EU) br. 717/2014 (
2
) i na pitanje mogu li plaćanja dodijeljena na ime naknade štete koju su akvakulturi nanijele divlje ptice koje su u području mreže Natura 2000 zaštićene na temelju Direktive 2009/147/EZ (
3
), s jedne strane, biti manja od pretrpljenih gubitaka i, s druge strane, predstavljaju li ta plaćanja državne potpore te, u slučaju potvrdnog odgovora, jesu li obuhvaćena Uredbom o de minimis potporama u ribarstvu.
II. Pravni okvir
A.
Pravo Unije
1. Povelja
3.
Člankom 17. Povelje, naslovljenim „Pravo na vlasništvo”, u stavku 1. predviđa se:
„Svatko ima pravo na vlasništvo nad svojom na zakonit način stečenom imovinom, koristiti je, njome raspolagati i ostaviti je u nasljedstvo. Vlasništvo nikome ne može biti oduzeto, osim u javnom interesu u slučajevima i pod uvjetima koje propisuje zakon, ako se pravodobno isplati pravična naknada za gubitak vlasništva. Uživanje prava vlasništva može biti uređeno zakonom u mjeri u kojoj je to potrebno radi općeg interesa.”
4.
U skladu s člankom 51. Povelje naslovljenim „Područje primjene”:
„1.   Odredbe ove Povelje odnose se na institucije, tijela, urede i agencije Unije, uz poštovanje načela supsidijarnosti, te na države članice samo kada provode pravo Unije. Oni stoga moraju poštovati prava i držati se načela te promicati njihovu primjenu u skladu sa svojim ovlastima i poštujući ograničenja nadležnosti Unije koje su joj dodijeljene u Ugovorima.
2.   Poveljom se ne proširuje područje primjene prava Unije izvan ovlasti Unije, ne uspostavlja se nova ovlast ni zadaća za Uniju niti se mijenjaju ovlasti i zadaće kako su utvrđene Ugovorima.”
2. Direktiva o staništima
5.
Člankom 6. stavkom 2. Direktive 92/43/EEZ (
4
) određuje se:
„Države članice poduzimaju odgovarajuće korake kako bi se u posebnim područjima očuvanja izbjeglo pogoršanje prirodnih staništa i staništa vrsta, kao i uznemiravanje vrsta za koje su ta područja određena, u mjeri u kojoj bi takvo uznemiravanje moglo utjecati na ciljeve ove Direktive.”
3. Direktiva o pticama
6.
U članku 4. stavku 4. Direktive o pticama navodi se:
„U vezi s zaštićenim područjima iz stavaka 1. i 2., države članice poduzimaju odgovarajuće mjere za sprečavanje onečišćavanja ili pogoršavanja stanja staništa ili bilo kakvih poremećaja koji negativno utječu na ptice u tolikoj mjeri da bi to bilo značajno s obzirom na ciljeve iz ovog članka. Države članice nastoje spriječiti onečišćavanje ili pogoršavanje stanja staništa i izvan tih zaštićenih područja.”
7.
Člankom 5. te direktive predviđa se:
„Ne dovodeći u pitanje članke 7. i 9. države članice poduzimaju potrebne mjere kako bi uspostavile opći sustav zaštite svih vrsta ptica navedenih u članku 1., posebno zabranjujući:
(a)
namjerno ubijanje ili hvatanje na bilo koji način;
(b)
namjerno uništavanje ili oštećivanje njihovih gnijezda i jaja ili uklanjanje njihovih gnijezda;
(c)
izuzimanje njihovih jaja iz prirode i njihovo posjedovanje, čak i ako su prazna;
(d)
namjerno uznemiravanje tih ptica, posebno u razdoblju razmnožavanja ili podizanja mladunčadi, u tolikoj mjeri da bi to uznemiravanje bilo značajno s obzirom na ciljeve iz ovog članka;
(e)
držanje ptica koje pripadaju vrstama čije izlovljavanje i hvatanje su zabranjeni.”
8.
U skladu s člankom 9. stavkom 1. navedene direktive:
„Države članice mogu odstupiti od odredaba iz članaka od 5. do 8., ako ne postoji drugo zadovoljavajuće rješenje, iz sljedećih razloga:
(a)
–
u interesu javnog zdravlja i sigurnosti,
–
u interesu sigurnosti zračnog prometa,
–
radi sprečavanja nanošenja ozbiljne štete usjevima, stoci, šumama, ribnjacima i vodama,
–
radi zaštite flore i faune;
(b)
za potrebe istraživanja i obrazovanja, obnavljanja populacija, ponovnog unošenja vrsta, te za potrebe uzgoja koji je neophodan za te namjene;
(c)
radi izdavanja dozvola, pod strogo nadziranim uvjetima i na selektivnoj osnovi, za hvatanje, držanje ili drugo razborito korištenje određenih ptica u malom broju.”
4. Uredba o de minimis potporama u ribarstvu
9.
U skladu s uvodnom izjavom 15. Uredbe o de minimis potporama u ribarstvu:
„U svrhu transparentnosti, jednakog tretmana i učinkovitog nadzora, ova bi se Uredba trebala primjenjivati samo na de minimis potpore za koje je moguće prethodno točno izračunati bruto novčanu protuvrijednost bez potrebe za procjenom rizika (‚transparentne potpore’). Takav precizan izračun može se primjerice izvršiti za bespovratna sredstva, subvencije kamata, ograničene porezne olakšice ili druge instrumente u okviru kojih je određena gornja vrijednost kojom se osigurava da se ne premaši primjenjiva gornja granica. Određivanje gornje granice znači da, sve dok točan iznos potpora nije poznat ili još uvijek nije poznat, država članica mora pretpostaviti da je on jednak gornjoj granici kako bi se osiguralo da različite mjere potpore zajedno ne prelaze gornju granicu utvrđenu u ovoj Uredbi te primjenjivati pravila o kumulaciji.”
10.
Člankom 1. te uredbe naslovljenim „Područje primjene” određuje se:
„1.   Ova se Uredba primjenjuje na potpore dodijeljene poduzetnicima u sektoru ribarstva i akvakulture, uz iznimku:
(a)
potpora čiji je iznos određen na temelju cijene ili količine kupljenih proizvoda ili proizvoda stavljenih na tržište;
(b)
potpora za djelatnosti usmjerene izvozu u treće zemlje ili države članice, odnosno potpora koje su izravno povezane s izvezenim količinama, s uspostavom i funkcioniranjem distribucijske mreže ili s drugim tekućim troškovima povezanima s izvoznom djelatnošću;
(c)
potpora koje se uvjetuju uporabom domaćih proizvoda umjesto uvezenih;
(d)
potpora za kupnju ribarskih plovila;
(e)
potpora za modernizaciju ili zamjenu glavnih ili pomoćnih motora ribarskih plovila;
(f)
potpora za djelatnosti kojima se povećava ribolovni kapacitet plovila ili za opremu kojom se povećava sposobnost plovila za pronalaženje ribe;
(g)
potpora za gradnju novih ribarskih plovila ili uvoz ribarskih plovila;
(h)
potpora za privremenu ili trajnu obustavu ribolovnih aktivnosti, osim ako je izričito predviđeno Uredbom (EU) br. 508/2014[ (
5
)];
(i)
potpora za istraživački ribolov;
(j)
potpora za prijenos vlasništva nad poduzećem;
(k)
potpora za izravno poribljavanje, osim ako je pravnim aktom Unije to izričito predviđeno kao mjera očuvanja ili u slučaju eksperimentalnog poribljavanja.
2.   Ako poduzetnik koji djeluje u sektoru ribarstva i akvakulture djeluje i u jednom ili više sektora ili djelatnosti obuhvaćenih Uredbom (EU) br. 1407/2013[ (
6
)], ta se Uredba primjenjuje na potpore koje se dodjeljuju u vezi s potonjim sektorima ili djelatnostima, uz uvjet da predmetna država članica na primjeren način, primjerice razdvajanjem djelatnosti ili troškova, osigura da djelatnosti u sektoru ribarstva i akvakulture ne ostvaruju korist od de minimis potpora koje se dodjeljuju u skladu s tom Uredbom.
3.   Ako poduzetnik koji djeluje u sektoru ribarstva i akvakulture djeluje i u sektoru primarne proizvodnje poljoprivrednih proizvoda obuhvaćenom [Uredbom (EU) br. 1408/2013 (
7
)], ova se Uredba primjenjuje na potpore koje se dodjeljuju u vezi s prvim sektorom, uz uvjet da predmetna država članica na primjeren način, primjerice razdvajanjem djelatnosti ili troškova, osigura da primarna proizvodnja poljoprivrednih proizvoda ne ostvaruje korist od de minimis potpora koje se dodjeljuju u skladu s ovom Uredbom.”
11.
U članku 3. Uredbe o de minimis potporama u ribarstvu naslovljenom „De minimis potpore”, u stavcima 1. do 3. navodi se:
„1.   Ako mjere potpore ispunjuju uvjete predviđene ovom Uredbom, smatra se da ne ispunjuju sve kriterije iz članka 107. stavka 1. [UFEU‑a] te se stoga izuzimaju od obveze prijave iz članka 108. stavka 3. [UFEU‑a].
2.   Ukupan iznos de minimis potpore dodijeljene po državi članici jednom poduzetniku ne smije prelaziti 30000 [eura] u bilo kojem razdoblju od tri fiskalne godine.
3.   Kumulativni iznos de minimis potpora dodijeljenih po državi članici poduzetnicima koji djeluju u sektoru ribarstva i akvakulture u bilo kojem razdoblju od tri fiskalne godine ne smije prelaziti nacionalnu gornju vrijednost utvrđenu u Prilogu.”
12.
Člankom 4. te uredbe naslovljenim „Izračun bruto novčane protuvrijednosti” predviđa se:
„1.   Ova se Uredba primjenjuje samo na potpore za koje je moguće prethodno točno izračunati bruto novčanu protuvrijednost bez potrebe za procjenom rizika (‚transparentne potpore’).
2.   Potpore sadržane u bespovratnim sredstvima ili subvencioniranim kamatnim stopama smatraju se transparentnim de minimis potporama.
[…]
7.   Potpore sadržane u ostalim instrumentima smatraju se transparentnim de minimis potporama ako je u okviru dotičnog instrumenta određena gornja vrijednost kojom se osigurava da se ne premaši primjenjiva gornja granica.”
B.
Latvijski propisi
13.
U članku 4. sugu un biotopu aizsardzības likumsa (Zakon o očuvanju vrsta i biotopa) od 16. ožujka 2000. (
8
), naslovljenom „Nadležnost Vijeća ministara”, u točki 6. navodi se:
„Vijeće ministara utvrđuje:
[…]
(6)
postupke za određivanje iznosa gubitaka koje su pretrpjeli korisnici zemljišta i koji proizlaze iz ozbiljne štete koju su uzrokovale posebno zaštićene migratorne i nelovne životinjske vrste i minimalne zahtjeve koje trebaju ispuniti zaštitne mjere potrebne radi izbjegavanja štete.”
14.
Člankom 10. tog zakona naslovljenim „Pravo vlasnika ili korisnika zemljišta na dobivanje naknade” predviđa se:
„1.   Vlasnici ili korisnici zemljišta imaju pravo na dobivanje naknade iz sredstava državnog proračuna predviđenih u tu svrhu zbog ozbiljne štete koju su uzrokovale posebno zaštićene migratorne i nelovne životinjske vrste, pod uvjetom da su donijeli potrebne zaštitne mjere i da su u skladu sa svojim znanjem, praktičnim vještinama i sposobnostima uveli metode kojima se poštuje okoliš radi sprečavanja ili ublažavanja štete. Vlasnici ili korisnici zemljišta nemaju pravo na dobivanje naknade ako su zlonamjerno pridonijeli nastanku štete ili njezinu povećanju kako bi dobili naknadu.
[…]
3.   Naknada zbog ozbiljne štete koju su uzrokovale posebno zaštićene migratorne i nelovne životinjske vrste ne isplaćuje se ako je vlasnik ili korisnik zemljišta primio druga državna ili općinska sredstva, ili pak sredstva iz Europske unije, koja su izravno ili neizravno predviđena za ista ograničenja gospodarske djelatnosti ili za istu štetu koju su uzrokovale posebno zaštićene migratorne i nelovne životinjske vrste za koju se naknada propisuje zakonskim odredbama, ili ako podnositelj zahtjeva primi potporu na temelju [Uredbe br. 508/2014].”
15.
U članku 5. lauksaimniecības un lauku attīstības likumsa (Zakon o poljoprivredi i ruralnom razvoju) od 7. travnja 2004. (
9
), naslovljenom „Potpora države i Europske unije”, u stavku 7. navodi se:
„Vijeće ministara utvrđuje načine upravljanja i nadzora nad potporama koje su namijenjene poljoprivredi i koje dodjeljuju država i Europska unija te načine upravljanja i nadzora nad potporama koje su namijenjene ruralnom razvoju i ribarstvu koje dodjeljuju država i Europska unija.”
16.
Ministru kabineta noteikumi Nr. 558 „De minimis atbalsta uzskaites un piešķiršanas kārtība zvejniecības un akvakultūras nozarē” (Uredba br. 558 Vijeća ministara o načinima obračuna i dodjele de minimis potpore u sektoru ribarstva i akvakulture) od 29. rujna 2015. (
10
) glasi:
„1. U ovoj se uredbi utvrđuju načini obračuna i dodjele de minimis potpore u sektoru ribarstva i akvakulture, u skladu s Uredbom [o de minimis potporama u ribarstvu]
2. Kako bi dobio de minimis potporu u skladu s odredbama članaka 3., 4. i 5. Uredbe [o de minimis potporama u ribarstvu], podnositelj zahtjeva za potporu treba davatelju potpore podnijeti zahtjev za de minimis potporu (Prilog I.) (u daljnjem tekstu: zahtjev). U zahtjevu treba navesti de minimis potporu koju je podnositelj zahtjeva dobio u tekućoj godini i prethodne dvije fiskalne godine, kao i planiranu de minimis potporu, neovisno o načinu na koji se dodjeljuje potpora i o tome tko je dodjeljuje. U slučaju kumulacije de minimis potpora, podnositelj zahtjeva isto tako treba dostaviti informacije o ostalim primljenim potporama za projekt u pitanju zbog samih prihvatljivih troškova. Prilikom pružanja informacija o de minimis potporama i drugim planiranim državnim potporama, podnositelj zahtjeva za potporu treba navesti one potpore koje je zatražio, ali o kojima davatelj potpore još nije donio odluku. Ako podnositelj zahtjeva za de minimis potporu ranije nije dobio tu vrstu potpore, u zahtjevu treba navesti relevantne informacije.
[…]”
17.
Ministru kabineta noteikumijem Nr. 353 „Kārtība, kādā zemes īpašniekiem vai lietotājiem nosakāmi to zaudējumu apmēri, kas saistīti ar īpaši aizsargājamo nemedījamo sugu un migrējošo sugu dzīvnieku nodarītajiem būtiskiem postījumiem, un minimālās aizsardzības pasākumu prasības postījumu novēršanai” (Uredba br. 353 Vijeća ministara o postupku za određivanje iznosa gubitaka koje su pretrpjeli korisnici zemljišta i koji proizlaze iz ozbiljne štete koju su uzrokovale posebno zaštićene migratorne i nelovne životinjske vrste i o minimalnim zahtjevima koje trebaju ispuniti zaštitne mjere potrebne radi izbjegavanja štete) od 7. lipnja 2016. (
11
) predviđa se:
„1. Ovom se uredbom utvrđuje:
1.1.
postupak za određivanje iznosa gubitaka koje su pretrpjeli vlasnici ili korisnici zemljišta zbog ozbiljne štete koju su uzrokovale posebno zaštićene migratorne i nelovne životinjske vrste (u daljnjem tekstu: gubici);
[…]
39. Prilikom donošenja odluke o dodjeli naknade, Uprava treba ispuniti sljedeće zahtjeve:
39.1.
dodijeliti naknadu u skladu s ograničenjima sektora i djelatnosti navedenim u članku 1. stavku 1. [Uredbe br. 1408/2013] ili članku 1. stavku 1. Uredbe [o de minimis potporama u ribarstvu] […];
39.2.
provjeriti da iznos naknade nije veći od ukupnog iznosa de minimis potpore primljene tijekom fiskalne godine u pitanju i tijekom dvije prethodne fiskalne godine na način da prelazi prag de minimis potpore utvrđen člankom 3. stavkom 2. Uredbe br. 1408/2013 (gospodarski subjekti koji se bave primarnom proizvodnjom poljoprivrednih proizvoda) ili člankom 3. stavkom 2. Uredbe [o de minimis potporama u ribarstvu] [gospodarski subjekti koji posluju u sektoru ribarstva i akvakulture u skladu s Uredbom (EU) br. 1379/2013 (
12
)]. Prilikom razmatranja iznosa naknade, primljena de minimis potpora ocjenjuje se u odnosu na jednog poduzetnika. Jedan poduzetnik jest poduzetnik koji ispunjava kriterije utvrđene člankom 2. stavkom 2. Uredbe br. 1408/2013 i člankom 2. stavkom 2. Uredbe [o de minimis potporama u ribarstvu].
40. U roku od dva mjeseca od određivanja iznosa gubitaka, [nadležni] službenik donosi pozitivnu odluku o dodjeli naknade u kojoj se utvrđuje njezin iznos ili odluku o odbijanju zahtjeva.”
III. Glavni postupak, prethodna pitanja i postupak pred Sudom
18.
Tijekom 2002. Sātiņi‑S kupio je 600,70 ha ribnjaka u prirodnom rezervatu mreže Natura 2000 u Latviji.
19.
Sātiņi‑S podnio je 2017. Tijelu nadležnom za zaštitu okoliša zahtjev za naknadu štete koju su akvakulturi nanijele ptice i druge zaštićene životinje. To je tijelo odbilo taj zahtjev uz obrazloženje da je društvu Sātiņi‑S već dodijeljena de minimis potpora u iznosu od 30000 eura za razdoblje od tri fiskalne godine.
20.
Sātiņi‑S podnio je protiv te odluke tužbu nadležnom sudu, u kojoj je tvrdio da zbog svoje kompenzacijske prirode naknada štete koju su akvakulturi nanijele zaštićene životinje ne predstavlja državnu potporu. Budući da je njegov zahtjev odbijen u prvom i drugom stupnju, Sātiņi‑S podnio je žalbu u kasacijskom postupku Augstākā Tiesa(Vrhovni sud), koja je odlučila prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Dopušta li se pravom na pravičnu naknadu zbog ograničenja prava na vlasništvo zajamčenog člankom 17. [Povelje] da naknada, koju država dodjeljuje zbog gubitaka nanesenih akvakulturi u području mreže Natura 2000 koje su uzrokovale zaštićene ptice u skladu s [Direktivom o pticama], bude znatno manja od stvarno pretrpljenih gubitaka?
2.
Čini li naknada koju država dodjeljuje zbog gubitaka nanesenih akvakulturi u području mreže Natura 2000 koje su uzrokovale zaštićene ptice u skladu s [Direktivom o pticama], državnu potporu u smislu članaka 107. i 108. [UFEU‑a]?
3.
U slučaju potvrdnog odgovora na drugo pitanje, može li se na naknadu poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku primijeniti gornja granica od 30000 eura za de minimis potpore utvrđena člankom 3. stavkom 2. [Uredbe o de minimis potporama u ribarstvu]?”
21.
Pisana očitovanja podnijeli su Sātiņi‑S, latvijska i irska vlada te Europska komisija.
22.
Na raspravi održanoj 3. lipnja 2021. usmena očitovanja iznijele su latvijska, irskai nizozemska vlada te Komisija.
IV. Analiza
A.
Prvo prethodno pitanje
23.
Sud koji je uputio zahtjev prvim pitanjem u biti pita treba li članak 17. Povelje tumačiti na način da mu se protivi to da je naknada koju država članica dodjeljuje zbog gubitaka koje su akvakulturi u području mreže Natura 2000 nanijele ptice zaštićene na temelju Direktive o pticama (u daljnjem tekstu: sporna naknada) manja od gubitaka koje je predmetni poduzetnik stvarno pretrpio.
24.
Taj sud ističe da naknada štete zbog ograničenja prava na vlasništvo, u skladu s člankom 17. stavkom 1. Povelje, mora biti stvarna i djelotvorna, dok se u ovom slučaju iznos sporne naknade izračunava uglavnom u odnosu na površinu ribnjaka te se ne uzima u obzir broj riba koje su pojele zaštićene ptice, tako da ne pokriva sve stvarno pretrpljene gubitke. Dodaje da se Direktivom o pticama državama članicama omogućuje da odstupe od te direktive radi sprečavanja nanošenja ozbiljne štete ribnjacima.
25.
Sātiņi‑S tvrdi da je u skladu s nacionalnim propisom obvezan snositi 88 % svojih gubitaka, čime se smanjuje njegova konkurentnost, i da se malim akvakulturnim poduzetnicima smještenim izvan područja mreže Natura 2000 u cijelosti pokrivaju pretrpljeni gubici čime se stvara nepošteno tržišno natjecanje.
26.
Latvijska i irska vlada ističu da ne postoji nikakva obveza države članice da nadoknadi svu štetu koju su akvakulturi u području mreže Natura 2000 nanijele zaštićene ptice. Obveze koje proizlaze iz Direktive o pticama i Direktive o staništima ne predstavljaju oduzimanje prava vlasništva, nego nadzor korištenja tim pravom. U ovom slučaju, ograničenje prava vlasništva proizlazi iz Direktive o pticama te se njime nastoji postići cilj od općeg interesa, odnosno interesa za očuvanjem okoliša. Osim toga, tom se direktivom ne predviđa nikakva naknada štete. Latvijska vlada k tomu pojašnjava da se iznos gubitaka za koje se isplaćuje naknada izračunava prema formuli koja nužno ne obuhvaća sve pretrpljene gubitke te napominje da će latvijski zakonodavac u tom smislu preispitati postupak izračuna sporne naknade i da će se nova mjera naknade štete Komisiji prijaviti kao „državna potpora”.
27.
Komisija predlaže da se na prvo prethodno pitanje ne odgovori jer Sud nije nadležan na temelju članka 51. stavka 1. Povelje. Naime, isplata sporne naknade ne predstavlja provedbu prava Unije u smislu te odredbe jer se ni Direktivom o pticama ni Direktivom o staništima prilikom njihove provedbe ne predviđa naknada zbog štete nanesene privatnim posjedima, osobito akvakulturnim ribnjacima. Pravom Unije predviđa se samo mogućnost dodjele državnih potpora u okviru Europskog poljoprivrednog fonda za ruralni razvoj (EPFRR) (
13
), Europskog fonda za pomorstvo i ribarstvo (EFPR) (
14
) ili Smjernica Europske unije o državnim potporama u sektoru poljoprivrede i šumarstva te u ruralnim područjima za razdoblje 2014.–2020. (
15
) i Smjernica za ispitivanje državnih potpora u sektoru ribarstva i akvakulture (
16
).
28.
Najprije ističem da se, u skladu s člankom 51. stavkom 1. Povelje kojim se uređuje njezino područje primjene, odredbe Povelje odnose na države članice samo kada provode pravo Unije. Ta odredba potvrđuje ustaljenu sudsku praksu Suda prema kojoj se temeljna prava zajamčena pravnim poretkom Unije primjenjuju na sve situacije uređene pravom Unije, ali se ne mogu primjenjivati izvan tih situacija. Kada pravna situacija ne ulazi u područje primjene prava Unije, Sud nije nadležan odlučivati o njoj, a odredbe Povelje na koje se eventualno poziva ne mogu same po sebi biti temelj te nadležnosti (
17
).
29.
Međutim, Direktiva o pticama i Direktiva o staništima ne sadržavaju nijednu odredbu kojom se nastoji uspostaviti sustav naknade štete koja je pojedincima nastala zbog mjera za provedbu tih direktiva. Osim toga, čini mi se da se pravo na naknadu štete ne može temeljiti na članku 9. Direktive o pticama, na koji se poziva sud koji je uputio zahtjev i kojim se predviđa da države članice mogu odstupiti od zahtjeva te direktive, osobito radi sprečavanja nanošenja ozbiljne štete ribnjacima. Sud je u tom smislu već presudio da zakonodavac Unije, iako u određenim područjima u kojima ima široku diskrecijsku ovlast, kao što je to u području poljoprivredne politike, može smatrati da treba nadoknaditi štetu, iz tog se utvrđenja ne može zaključiti da u pravu Unije postoji opće načelo koje bi propisivalo obvezu naknade štete u svim okolnostima (
18
).
30.
Iz toga slijedi da, s obzirom na to da se obveza naknade štete ne može temeljiti na pravu Unije, nacionalna mjera kojom se predviđa da dotična država plaća čak i djelomičnu naknadu štete koju su akvakulturi u području mreže Natura 2000 nanijele ptice zaštićene na temelju Direktive o pticama ne ulazi u područje primjene prava Unije, nego isključivo ovisi o izboru nacionalnog zakonodavca. Međutim, u okviru prethodnog postupka predviđenog člankom 267. UFEU‑a Sud nije ovlašten ocjenjivati tumačenje odredbi nacionalnog prava ili odlučivati je li tumačenje koje je dao nacionalni sud pravilno (
19
).
31.
Zaključno, smatram da isplata sporne naknade zbog ograničenja prava na vlasništvo zajamčenog člankom 17. Povelje u predmetnim okolnostima ne predstavlja provedbu prava Unije u smislu članka 51. stavka 1. Povelje.
32.
Stoga predlažem da se sudu koji je uputio zahtjev odgovori da Sud nije nadležan za odgovaranje na prvo prethodno pitanje.
B.
Drugo prethodno pitanje
33.
Sud koji je uputio zahtjev drugim pitanjem pita predstavlja li sporna naknada državnu potporu.
34.
Taj sud dvoji u pogledu toga predstavljaju li isplate naknada dodijeljenih zbog poštovanja javnopravnih obveza koje proizlaze iz Direktive o pticama državne potpore. Smatra da te isplate predstavljaju naknade za pretrpljene gubitke u smislu članka 17. stavka 1. Povelje.
35.
Latvijska vlada i Komisija tvrde da sporna naknada predstavlja državnu potporu. Konkretno ističu da su ograničenja koja proizlaze iz zakonodavstva Unije, i osobito zakonska obveza zaštite divljih životinja i toleriranja štete koju mogu uzrokovati, uobičajeni poslovni rizik za uzgajivača akvakulture i da spornom naknadom država članica smanjuje troškove koji obično opterećuju određene gospodarske subjekte. K tomu, sporna naknada ne odgovara nijednoj od situacija koje je istaknula Komisija, u kojima je sudskom praksom Suda isključeno postojanje prednosti, nego, naprotiv, odgovara vrsti potpora koje se dodjeljuju u skladu sa Smjernicama za sektor poljoprivrede i šumarstva ili Smjernicama za sektor ribarstva i akvakulture.
36.
Suprotno tomu, irska vlada tvrdi da sporna naknada predstavlja naknadu pretrpljene štete ili naknadu za uslugu koju u općem interesu pruža vlasnik zaštićenog područja koji snosi dodatnu odgovornost za okoliš te se njome stoga ne dodjeljuje prednost koja muže činiti državnu potporu, u smislu članka 107. UFEU‑a. K tomu, ta naknada nije ni selektivna jer se korisnici ne nalaze u situaciji usporedivoj sa situacijom osoba čiji lokaliteti nisu određeni kao zaštićena područja. Nizozemska vlada koja je intervenirala na raspravi također je tvrdila da u glavnom postupku nije riječ o državnoj potpori jer bi država članica na temelju članka 17. stavka 1. Povelje bila dužna isplatiti naknadu štete nastale zbog poštovanja određenih javnopravnih obveza u skladu s Direktivom o pticama i Direktivom o staništima, što bi dovelo do neproporcionalnog i prekomjernog opterećenja za vlasnika.
37.
Najprije ističem da iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da kvalifikacija nacionalne mjere kao „državne potpore” u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a zahtijeva da moraju biti ispunjeni svi sljedeći uvjeti. Kao prvo, mora biti riječ o državnoj intervenciji ili intervenciji putem državnih sredstava. Kao drugo, ta intervencija mora biti takva da može utjecati na trgovinu među državama članicama. Kao treće, ona mora pružati selektivnu prednost svojem korisniku. Kao četvrto, mora narušavati ili prijetiti da će narušiti tržišno natjecanje (
20
). K tomu, pojam „državna potpora” objektivan je pravni pojam. Prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, članak 107. stavak 1. UFEU‑a ne razlikuje državne intervencije ovisno o razlozima i ciljevima, već ih definira s obzirom na njihove učinke (
21
).
38.
Pitanje suda koji je uputio zahtjev najprije se odnosi na to dodjeljuje li se spornom naknadom prednost njezinu korisniku, s obzirom na to da je ta naknada navodno kompenzacijska.
39.
U tom pogledu iz ustaljene sudske prakse Suda također proizlazi da se državnim potporama smatraju intervencije koje su, bez obzira na oblik, takve da mogu staviti poduzetnike izravno ili neizravno u povoljniji položaj ili koje treba smatrati gospodarskom prednošću koju poduzetnik korisnik ne bi ostvario u normalnim tržišnim uvjetima (
22
). Stoga se potporama osobito smatraju intervencije koje smanjuju troškove koji uobičajeno opterećuju proračun poduzetnika i koje su time, iako nisu subvencije u strogom značenju riječi, iste naravi i imaju identične učinke (
23
). U tom pogledu pojam „teret koji uobičajeno pada na budžet poduzetnika” uključuje, među ostalim, dodatne troškove koje poduzetnici trebaju snositi zbog obveza, koje proizlaze iz zakona i drugih propisa ili ugovora koji se primjenjuju na ekonomsku djelatnost (
24
).
40.
Iz toga slijedi da se postojanje prednosti ne dovodi u pitanje navodnom „kompenzacijskom” prirodom mjere kojom se nastoje ispraviti gubici koje je gospodarski subjekt pretrpio nakon izvršenja obveze koja proizlazi iz propisa Unije ili nadoknaditi štetu nastalu prirodnim događajima povezanim s normalnim uvjetima obavljanja predmetne gospodarske djelatnosti.
41.
Naime, s jedne strane, troškovi povezani s poštovanjem obvezujućih pravila koja se odnose na zaštitu okoliša uobičajeni su troškovi poslovanja poduzetnika u sektoru akvakulture (
25
). Stoga su mjere nadoknade tih troškova intervencije koje smanjuju troškove koji uobičajeno opterećuju proračun poduzetnika i koje treba smatrati gospodarskom prednošću koju poduzetnik korisnik ne bi ostvario u normalnim tržišnim uvjetima.
42.
S druge strane, iz samog teksta članka 107. stavka 2. točke (b) UFEU‑a proizlazi da su potpore namijenjene otklanjanju štete nastale zbog prirodnih nepogoda ili drugih izvanrednih događaja spojive s unutarnjim tržištem. Iz toga slijedi da se, u skladu s UFEU‑om, te vrste mjera, iako imaju „kompenzacijsku” svrhu, smatraju državnim potporama u smislu stavka 1. tog članka. To je a fortiori tako kad je riječ o šteti nastaloj prirodnim događajima koji su sasvim uobičajeni i predvidivi, kao što je prolaz divljih ptica. Uostalom, kao što je to Komisija istaknula u svojim pisanim očitovanjima, mjere za naknadu štete koju su nanijele zaštićene životinje, koja je vrlo učestala u sektorima poljoprivrede, ribarstva i akvakulture, redovito se kvalificiraju kao „državne potpore” te su predmet ispitivanja spojivosti u smislu Smjernica za sektor poljoprivrede i šumarstva (
26
) ili Smjernica za sektor ribarstva i akvakulture.
43.
Osim toga, sporna naknada nije obuhvaćena slučajevima u kojima je Sud presudio da se državni doprinosi po svojoj pravnoj prirodi suštinski razlikuju od državne potpore te je stoga odlučio da oni ne predstavljaju prednost koja može činiti državnu potporu, u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a.
44.
Naime, prije svega, činjenica koju je istaknuo sud koji je uputio zahtjev da je sporna naknada dodijeljena u skladu s Direktivom o pticama i Direktivom o staništima, pod pretpostavkom da se utvrdi, ne dokazuje da ta naknada ispunjava uvjete utvrđene u presudi Altmark (
27
), u skladu s kojima mjera u korist poduzetnika koji ima obveze pružanja javnih usluga ne predstavlja prednost koja može činiti državnu potporu, u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a.
45.
U tom pogledu, s jedne strane, sama činjenica da su državne obveze koje se odnose na područje mreže Natura 2000 određene u skladu s pravom Unije, odnosno Direktivom o pticama, sama po sebi nije dovoljna kako bi se dokazalo da je Sātiņi‑S bio zadužen za izvršavanje obveza pružanja javne usluge koje su jasno definirane u smislu prvog od četiri kumulativna uvjeta navedena u toj presudi (
28
). Suprotno tomu, latvijska tijela tijekom upravnog postupka i latvijska vlada pred Sudom spornu naknadu nisu kvalificirali kao „naknadu za troškove pružanja javne usluge”, nego su je kvalificirali kao „de minimis potporu”.
46.
S druge strane, iz spisa podnesenog Sudu ne proizlazi da su ispunjeni drugi uvjeti iz te sudske prakse. Naprotiv, iako je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri poštuju li se u ovom slučaju ti uvjeti, prima facie mi se čini da to nije slučaj (
29
).
47.
Nadalje, točno je da je Sud u presudi Asteris i dr./Grčka i EEZ (
30
) smatrao da naknada koju bi nacionalna tijela možda morala platiti poduzetnicima za štetu koju su im nanijela ne čini potporu u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a. Pojasnio je da se javne potpore, koje predstavljaju mjere tijela javne vlasti za stavljanje određenih poduzetnika ili određenih proizvoda u povoljniji položaj, po svojoj pravnoj prirodi suštinski razlikuju od naknade koju nacionalna tijela eventualno trebaju platiti pojedincima za štetu koju su im nanijela i da stoga te naknade nisu potpore u smislu članaka 107. i 108. UFEU‑a.
48.
Međutim, smatram da tumačenje iz presude od 27. rujna 1988., Asteris i dr./Grčka i EEZ (106/87 do 120/87, EU:C:1988:457) nije relevantno za glavni predmet jer se ono ne odnosi na iznose koji se duguju ili su plaćeni na temelju izvanugovorne odgovornosti dotične države članice, nego na naknadu troškova koji proizlaze iz zakonskih obveza ili prirodnih događaja i koje u okviru svoje gospodarske djelatnosti uobičajeno snose predmetni poduzetnici (
31
).
49.
Konačno, kao što je to Komisija istaknula u svojim pisanim očitovanjima, očito je da sporna naknada nije obuhvaćena slučajem povrata nezakonito naplaćenog poreza (
32
) ni slučajem plaćanja naknade za izvlaštenje (
33
). U tim dvama slučajevima država članica obvezna je vratiti neopravdano primljene iznose ili platiti protuvrijednost imovine koja je oduzeta vlasniku. Za razliku od sporne naknade, plaćanja su se odnosila na troškove koji se ne mogu kvalificirati kao „troškovi koji u normalnim tržišnim uvjetima opterećuju proračun poduzetnika” u smislu sudske prakse navedene u točki 39. ovog mišljenja.
50.
Stoga, iako se u načelu ne može isključiti da se u drugim posebnim situacijama naknada zbog iznimnog opterećenja u odnosu na uobičajene tržišne uvjete ne mora kvalificirati kao „državna potpora” u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a (
34
), to nije slučaj u ovom predmetu.
51.
Stoga predlažem da se na drugo prethodno pitanje odgovori da sporna naknada predstavlja „prednost” koja može činiti državnu potporu, u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a, pod uvjetom da su ispunjeni drugi predviđeni uvjeti, što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri (
35
).
C.
Treće prethodno pitanje
52.
Svojim trećim i posljednjim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li, u slučaju da sporna naknada predstavlja državnu potporu, primijeniti gornju granicu za de minimis potpore predviđenu člankom 3. stavkom 2. Uredbe o de minimis potporama u ribarstvu.
53.
Taj sud smatra da iz članka 1. te uredbe, u vezi s njezinom uvodnom izjavom 15., proizlazi da Uredba nije prima facie primjenjiva na tu naknadu.
54.
Latvijska vlada i Komisija smatraju da je sporna naknada obuhvaćena područjem primjene Uredbe o de minimis potporama u ribarstvu, s obzirom na činjenicu da je Republika Latvija odlučila primijeniti tu uredbu.
55.
Kako bi se odgovorilo na postavljeno pitanje, čini mi se korisnim razlikovati, s jedne strane, primjenjivost Uredbe o de minimis potporama u ribarstvu na situaciju kao što je ona o kojoj je riječ u ovom slučaju i, s druge strane, način na koji je latvijska tijela konkretno primjenjuju tu uredbu.
56.
Što se tiče prvog elementa, smatram da je, u slučaju da da sporna naknada predstavlja državnu potporu, Uredba o de minimis potporama u ribarstvu primjenjiva ako se u ovom slučaju ne primjenjuje nijedna od iznimki od područja primjene te uredbe, navedenih u njezinu članku 1.
57.
K tomu, u uvodnoj izjavi 15. Uredbe o de minimis potporama u ribarstvu na koju se poziva sud koji je uputio zahtjev i u članku 4. te uredbe osobito se pojašnjava da se Uredba primjenjuje samo na potpore za koje je moguće prethodno točno izračunati bruto novčanu protuvrijednost bez potrebe za procjenom rizika („transparentne potpore”). Međutim, budući da se sporna naknada sastoji od naknade ex post, ona u biti odgovara subvenciji jer omogućuje da se prethodno točno izračuna bruto novčana protuvrijednost. Smatram da ona stoga predstavlja „transparentnu potporu” u smislu navedene uredbe.
58.
Što se tiče drugog elementa, naglašavam da, kad se primjenjuje Uredba o de minimis potporama, država članica može prijaviti spornu naknadu Komisiji kako bi je ona odobrila kao potporu spojivu s unutarnjim tržištem ili je samo kvalificirala kao de minimis potporu. Iz toga slijedi da su u ovom slučaju latvijska tijela tu naknadu mogla legitimno kvalificirati kao de minimis potporu.
59.
Stoga predlažem da se na treće prethodno pitanje odgovori da država članica na plaćanja dodijeljena na ime naknade štete koju su divlje ptice zaštićene na temelju Direktive o pticama nanijele akvakulturi u području mreže Natura 2000 može primijeniti gornju granicu za de minimis potpore predviđenu člankom 3. stavkom 2. Uredbe o de minimis potporama u ribarstvu.
V. Zaključak
60.
S obzirom na prethodna razmatranja, predlažem Sudu da na prethodna pitanja koja je uputila Augstākā tiesa (Vrhovni sud, Latvija) odgovori kako slijedi:
1.
Sud nije nadležan za odgovaranje na prvo prethodno pitanje.
2.
Naknada koju država članica dodjeljuje zbog gubitaka nanesenih akvakulturi u području mreže Natura 2000 koje su uzrokovale ptice zaštićene u skladu s Direktivom 2009/147/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 30. studenoga 2009. o očuvanju divljih ptica predstavlja „prednost” koja može činiti državnu potporu, u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a, ako su ispunjeni drugi predviđeni uvjeti.
3.
Država članica na plaćanja dodijeljena na ime naknade štete koju su divlje ptice zaštićene na temelju Direktive 2009/147 nanijele akvakulturi u području mreže Natura 2000 može primijeniti gornju granicu za de minimis potpore predviđenu člankom 3. stavkom 2. Uredbe Komisije (EU) br. 717/2014 оd 27. lipnja 2014. o primjeni članaka 107. i 108. Ugovora o funkcioniranju Europske unije na de minimis potpore u sektoru ribarstva i akvakulture.
(
1
)	Izvorni jezik: francuski
(
2
)	Uredba Komisije od 27. lipnja 2014. o primjeni članaka 107. i 108. Ugovora o funkcioniranju Europske unije na de minimis potpore u sektoru ribarstva i akvakulture (SL 2014., L 190, str. 45., u daljnjem tekstu: „Uredba o de minimis potporama u ribarstvu”)
(
3
)	Direktiva Europskog parlamenta i Vijeća od 30. studenoga 2009. o očuvanju divljih ptica (SL 2010., L 20, str. 7.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 32., str. 128. i ispravak SL 2015., L 75, str. 20., u daljnjem tekstu: Direktiva o pticama)
(
4
)	Direktiva Vijeća od 21. svibnja 1992. o očuvanju prirodnih staništa i divlje faune i flore (SL 1992., L 206, str. 7.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 2., str. 14.) (u daljnjem tekstu: Direktiva o staništima)
(
5
)	Uredba Europskog parlamenta i Vijeća od 15. svibnja 2014. o Europskom fondu za pomorstvo i ribarstvo i stavljanju izvan snage uredbi Vijeća (EZ) br. 2328/2003, (EZ) br. 861/2006, (EZ) br. 1198/2006, (EZ) br. 791/2007 i Uredbe (EU) br. 1255/2011 Europskog parlamenta i Vijeća (SL 2014., L 149, str. 1. i ispravak SL 2017., L 88., str. 22.)
(
6
)	Uredba Komisije od 18. prosinca 2013. o primjeni članaka 107. i 108. [UFEU‑a] na de minimis potpore (SL 2013., L 352, str. 1.)
(
7
)	Uredba Komisije od 18. prosinca 2013. o primjeni članaka 107. i 108. [UFEU‑a] na potpore de minimis u poljoprivrednom sektoru (SL 2013., L 352, str. 9.)
(
8
)	Latvijas Vēstnesis, 2000., br. 121/122
(
9
)	Latvijas Vēstnesis, 2004., br. 64
(
10
)	Latvijas Vēstnesis, 2015., br. 199
(
11
)	Latvijas Vēstnesis, 2016., br. 111
(
12
)	Uredba Europskog parlamenta i Vijeća od 11. prosinca 2013. o zajedničkom uređenju tržišta proizvodima ribarstva i akvakulture, izmjeni uredbi Vijeća (EZ) br. 1184/2006 i (EZ) br. 1224/2009 i stavljanju izvan snage Uredbe Vijeća (EZ) br. 104/2000 (SL 2013., L 354, str. 1.)
(
13
)	Odnosno članak 30. Uredbe (EU) br. 1305/2013 Europskog parlamenta i Vijeća od 17. prosinca 2013. o potpori ruralnom razvoju iz Europskog poljoprivrednog fonda za ruralni razvoj (EPFRR) i stavljanju izvan snage Uredbe Vijeća (EZ) br. 1698/2005 (SL 2013., L 347, str. 487. i ispravak SL 2016., L 130, str. 1.)
(
14
)	Odnosno članak 54. Uredbe br. 508/2014
(
15
)	SL 2014., C 204, str. 1. (u daljnjem tekstu: Smjernice za sektor poljoprivrede i šumarstva)
(
16
)	SL 2015., C 217, str. 1. (u daljnjem tekstu: Smjernice za sektor ribarstva i akvakulture)
(
17
)	Vidjeti u tom smislu presudu od 22. travnja 2021., Profi Credit Slovakia (C‑485/19, EU:C:2021:313, t. 37. i navedena sudska praksa).
(
18
)	Vidjeti u tom smislu presudu od 22. svibnja 2014., Érsekcsanádi Mezőgazdasági (C‑56/13, EU:C:2014:352, t. 48. i navedena sudska praksa).
(
19
)	Vidjeti u tom smislu presudu od 22. svibnja 2014., Érsekcsanádi Mezőgazdasági (C‑56/13, EU:C:2014:352, t. 53. i navedena sudska praksa).
(
20
)	Vidjeti presude od 16. ožujka 2021., Komisija/Poljska (C‑562/19 P, EU:C:2021:201, t. 27. i navedena sudska praksa) i od 16. ožujka 2021., Komisija/Mađarska (C‑596/19 P, EU:C:2021:202, t. 33. i navedena sudska praksa).
(
21
)	Vidjeti presude od 9. lipnja 2011._ComitatoVenezia vuole vivere i dr./Komisija (C‑71/09 P, C‑73/09 P i C‑76/09 P, EU:C:2011:368, t. 94.) i od 26. listopada 2016., Orange/Komisija (C‑211/15 P, EU:C:2016:798, t. 38.).
(
22
)	Vidjeti presudu od 4. ožujka 2021., Komisija/Fútbol Club Barcelona (C‑362/19 P, EU:C:2021:169, t. 58. i navedena sudska praksa).
(
23
)	Vidjeti presudu od 27. lipnja 2017., Congregación de Escuelas Pías Provincia Betania (C‑74/16, EU:C:2017:496, t. 66. i navedena sudska praksa) te mišljenja nezavisne odvjetnice J. Kokott u predmetu Komisija/Poljska (C‑562/19 P, EU:C:2020:834, t. 32.) i u predmetu Komisija/Mađarska (C‑596/19 P, EU:C:2020:835, t. 39.).
(
24
)	Vidjeti presudu Općeg suda od 25. ožujka 2015., Belgija/Komisija (T‑538/11, EU:T:2015:188, t. 76. i navedena sudska praksa) potvrđenu u žalbenom postupku presudom od 30. lipnja 2016., Belgija/Komisija (C‑270/15 P, EU:C:2016:489, t. 36. i 37.).
(
25
)	Osim toga, napominjem da su obveze koje, među ostalim, proizlaze iz primjene Direktive o pticama samo neizravan uzrok štete za koju Sātiņi‑S zahtijeva naknadu, a izravan uzrok te štete je prolaz zaštićenih ptica. Međutim, iako se Direktivom o pticama zabranjuje ubijanje tih životinja, smatram da je to ekstremno rješenje samo jedna od mogućih mjera za zaštitu uzgajanih ribljih stokova i vjerojatno nije najučinkovitija od njih.
(
26
)	Vidjeti osobito točke 390. do 392. tih smjernica.
(
27
)	Presuda od 24. srpnja 2003., Altmark Trans i Regierungspräsidium Magdeburg (C‑280/00, EU:C:2003:415). Usputno napominjem da naknada troškova povezanih s obvezama pružanja javnih usluga, u skladu s kriterijima utvrđenim u presudi Altmark, nije slučaj u kojem utvrđenje dodjele gospodarske prednosti nije rezultiralo time da se predmetna mjera kvalificira kao državna potpora u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a (kao što se to ističe u presudi od 26. listopada 2016., Orange/Komisija, C‑211/15 P, EU:C:2016:798, t. 44.), nego slučaj u kojem poduzetnik koji ima obveze pružanja javnih usluga u stvarnosti ne ostvaruju financijsku prednost (vidjeti presudu od 9. lipnja 2011., ComitatoVenezia vuole vivere i dr./Komisija, C‑71/09 P, C‑73/09 P i C‑76/09 P, EU:C:2011:368, t. 90. do 92.).
(
28
)	Vidjeti presudu od 24. srpnja 2003., Altmark Trans i Regierungspräsidium Magdeburg (C‑280/00, EU:C:2003:415, t. 89.).
(
29
)	Vidjeti presudu od 24. srpnja 2003., Altmark Trans i Regierungspräsidium Magdeburg (C‑280/00, EU:C:2003:415, t. 90. do 93.). Naime, nijedan element iz glavnog predmeta ne upućuje na to da su, najprije, parametri na temelju kojih se izračunava naknada prethodno utvrđeni na objektivan i transparentan način, zatim, da naknada ne premašuje iznos potreban za pokrivanje svih ili dijela troškova nastalih izvršavanjem obveza javne usluge i, naposljetku, da je poduzetnik odabran postupkom javne nabave koji omogućuje odabir kandidata sposobnog za pružanje usluga po najnižoj cijeni za zajednicu ili da se razina potrebne naknade odredila na temelju analize troškova koje bi tipični poduzetnik, dobro vođen i odgovarajuće opremljen sredstvima potrebnima za ispunjavanje zahtjevâ za potrebne javne usluge, imao pri izvršavanju tih obveza, uzimajući u obzir odgovarajuće prihode i razumnu dobit za izvršavanje tih obveza. Suprotno tomu, sud koji je uputio zahtjev i latvijska vlada pojasnili su da sporna naknada nije strogo povezana s iznosom štete koja je stvarno nanesena akvakulturi te ona može biti veća od tog iznosa.
(
30
)	Vidjeti presudu od 27. rujna 1988., Asteris i dr. (106/87 do 120/87, EU:C:1988:457, t. 23. i 24.).
(
31
)	Pritom ne treba zanemariti činjenicu da se, kao što su pojasnili sud koji je uputio zahtjev i latvijska vlada, u metodologiji izračuna sporne naknade najprije uzela u obzir površina ribnjaka i da ona stoga nije odgovarala stvarnim gubicima koje su vlasnici pretrpjeli, tako da ta naknada nije strogo povezana s iznosom štete koja je stvarno nanesena akvakulturi te ona može biti veća od tog iznosa.
(
32
)	Vidjeti presude od 27. ožujka 1980., Amministrazione delle finanze dello Stato/Denkavit italiana (61/79, EU:C:1980:100, t. 29. do 32.) i od 10. srpnja 1980., Amministrazione delle finanze dello Stato/Ariete (811/79, EU:C:1980:195, t. 15.).
(
33
)	Vidjeti presudu Općeg suda od 1. srpnja 2010., Nuova Terni Industrie Chimiche/Komisija (T‑64/08, neobjavljena, EU:T:2010:270, t. 59. do 63. i 140. do 141.).
(
34
)	Primjerice, u presudi od 23. ožujka 2006., Enirisorse (C‑237/04, EU:C:2006:197, t. 46. do 48.), Sud je presudio da nacionalni propis kojim se samo izbjegava da proračun poduzetnika bude opterećen troškom koji u uobičajenoj situaciji ne bi postojao ne dodjeljuje tom poduzetniku prednost koja može činiti državnu potporu, u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a. U ovom je slučaju bila riječ o sustavu „dvostrukog odstupanja” kojim se, s obzirom na prvo odstupanje od općeg sustava (iznimna mogućnost povlačenja određenih dioničara), predviđalo drugo odstupanje namijenjeno neutraliziranju prednosti dodijeljene prvim odstupanjem (izuzeće od povrata iznosa dionica koje drže članovi koji su iskoristili iznimnu mogućnost povlačenja).
(
35
)	Budući da ne želim zadirati u nadležnosti suda koji je uputio zahtjev, samo ću navesti da mi se na temelju elemenata koje je dostavio taj sud čini da su ti uvjeti u ovom slučaju prima facie ispunjeni. Kao prvo, spornu naknadu izravno su dodijelila državna tijela koristeći se pritom javnim sredstvima; kao drugo, suprotno onomu što tvrdi irska vlada, ta se naknada odnosi samo na poduzetnike koji su, poput društva Sātiņi‑S, pretrpjeli gubitke koje su akvakulturi u području mreže Natura 2000 nanijele ptice zaštićene na temelju Direktive o pticama; i kao treće, s obzirom na to da je sektor akvakulture otvoren za tržišno natjecanje i trgovinu među državama članicama, vrlo je vjerojatno da navedena naknada može narušiti tržišno natjecanje i utjecati na trgovinu među državama članicama. Ako sud koji je uputio zahtjev potvrdi te tvrdnje, trebalo bi zaključiti da ta naknada predstavlja „državnu potporu” u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a.