62015TO0207_HR
Stranke
Operativni dio
Stranke
U predmetu T‑207/15 R,
National Iranian Tanker Company,
sa sjedištem u Teheranu (Iran), koji zastupaju T. de la Mare, QC, M. Lester i J. Pobjoy, barristers, te R. Chandrasekera, S. Ashley i C. Murphy, solicitors,
tužitelj,
protiv
Vijeća Europske unije, koje zastupaju N. Rouam i M. Bishop, u svojstvu agenata,
tuženika,
povodom zahtjeva za suspenziju primjene Odluke Vijeća (ZVSP) 2015/236 od 12. veljače 2015. o izmjeni Odluke 2010/413/ZVSP o mjerama ograničavanja protiv Irana (SL L 39, str. 18.) i Provedbene uredbe Vijeća (EU) br. 2015/230 od 12. veljače 2015. o provedbi Uredbe (EU) br. 267/2012 o mjerama ograničavanja protiv Irana (SL L 39, str. 3.), u dijelu u kojem se ti akti odnose na tužitelja,
PREDSJEDNIK OPĆEG SUDA
donosi sljedeće
Rješenje (1)
Okolnosti spora
1.  Ovaj predmet nastao je u vezi s mjerama ograničavanja uvedenim u svrhu stvaranja pritiska na Islamsku Republiku Iran kako bi navedena prestala s nuklearnim aktivnostima koje predstavljaju rizik u pogledu širenja nuklearnog oružja i s razvojem lansirnih sustava nuklearnog oružja.
[ omissis ]
7. Tužitelj, National Iranian Tanker Company, iransko trgovačko društvo specijalizirano za prijevoz sirove nafte i plina koje upravlja jednom od najvećih flota tankera, obratilo se Europskoj uniji brojnim pismima u kojima je izrazilo svoju zabrinutost zbog posljedica koje na njegovu flotu imaju mjere ograničavanja donesene protiv Islamske Republike Irana. U tom kontekstu niječe bilo kakvu vezu s iranskim nuklearnim programom i navodi da je privatiziran još 2000.
8. Međutim, 15. listopada 2012. Vijeće je uvrstilo tužitelja na popis osoba i subjekata koji su predmet mjera ograničavanja.
9. Naime, s jedne strane, Vijeće je donijelo Odluku 2012/635/ZVSP od 15. listopada 2012. o izmjeni Odluke 2010/413 (SL L 282, str. 58.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 18., svezak 14., str. 129.) Prema uvodnoj izjavi 16. Odluke 2012/635, na popis osoba i subjekata koji podliježu mjerama ograničavanja trebalo je, između ostaloga, uvrstiti iranske subjekte u državnom vlasništvu koji su uključeni u naftni i plinski sektor te tako osiguravaju znatan izvor prihoda za iransku vladu. Stoga je člankom 1. stavkom 8. točkom (a) Odluke 2012/635 izmijenjen članak 20. stavak 1. točka (c) Odluke 2010/413, u smislu da predmet mjera ograničavanja trebaju biti „druge osobe i subjekti koji nisu navedeni u Prilogu I. koji daju potporu iranskoj vladi i subjekti u njihovu vlasništvu ili pod njihovim nadzorom ili s njima povezane osobe i subjekti, navedeni [...] u Prilogu II.“. Člankom 2. Odluke 2012/635 tužitelj je dodan na popis pod naslovom „Osobe i subjekti koji sudjeluju u nuklearnim aktivnostima ili aktivnostima u vezi s balističkim raketama te osobe i subjekti koji daju potporu iranskoj vladi“ iz Priloga II. Odluci 2010/413.
10. S druge strane, Vijeće je donijelo Provedbenu uredbu (EU) br. 945/2012 od 15. listopada 2012. o provedbi Uredbe (EU) br. 267/2012 (SL L 282, str. 16.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 18., svezak 14., str. 122.). Člankom 1. Uredbe br. 945/2012 tužitelj je dodan na popis pod naslovom „Osobe i subjekti koji sudjeluju u nuklearnim aktivnostima ili aktivnostima u vezi s balističkim raketama te osobe i subjekti koji daju potporu iranskoj vladi“ iz Priloga IX. Uredbi br. 267/2012.
11. Tužitelj je uvršten na prethodno navedene popise iz sljedećih razloga, istovjetnih u obama slučajevima: „Iranska vlada ima prevladavajući utjecaj. Osigurava financijsku potporu iranskoj vladi preko dioničara koji su povezani s vladom“.
12. Odluka 2012/635 i Uredba br. 945/2012 dostavljene su tužitelju dopisom od 16. listopada 2012.
13. Dana 27. prosinca 2012. tužitelj je pokrenuo postupak pred Općim sudom podnijevši tužbu kojom se zahtijeva poništenje tih dvaju akata u dijelu u kojemu se odnose na njega.
14. U svojoj presudi od 3. srpnja 2014., National Iranian Tanker Company/Vijeće (T‑565/12, Zb., u daljnjem tekstu: presuda NITC, EU:T:2014:608) Opći sud prihvatio je tužbeni razlog koji se temelji na tvrdnji da je, uvrstivši tužitelja na prethodno spomenute popise, Vijeće počinilo očitu pogrešku u ocjeni. Stoga je prihvatio tužbu i poništio Odluku 2012/635 i Uredbu br. 945/2012 u dijelu u kojem se ti akti odnose na tužitelja.
15. Što se tiče vremenskih učinaka presude NITC, točka 14. supra
(EU:T:2014:608), Opći sud presudio je da bi poništenje predmetnih akata bez odgode omogućilo tužitelju da prenese ukupnu imovinu ili jedan njezin dio izvan Unije, a Vijeće, u slučaju potrebe, ne bi moglo pravodobno ispraviti utvrđene nepravilnosti, što bi moglo ozbiljno i nepopravljivo ugroziti učinkovitost zamrzavanja financijskih sredstava koje bi Vijeće u budućnosti moglo odrediti u odnosu na tužitelja. Naime, prema Općem sudu, ne može se odmah odbaciti mogućnost ponovnog uvrštavanja tužitelja na navedeni popis jer Vijeće u okviru novog ispitivanja može ponovno uvrstiti tužitelja na temelju razloga koji su u dovoljnoj mjeri pravno potkrijepljeni.
16. Prema tome, presudom NITC, točka 14. supra
(EU:T:2014:608), zadržani su učinci Odluke 2012/635 i Uredbe br. 945/2012 u odnosu na tužitelja do dana isteka žalbenog roka iz članka 56. prvog stavka Statuta Suda Europske unije ili, ako se uloži žalba u tom roku, do njezina odbijanja.
17. Vijeće je propustilo podnijeti žalbu protiv presude NITC, točka 14. supra
(EU:T:2014:608).
18. Međutim, nakon što je dopisom od 23. listopada 2014. obavijestilo tužitelja da ga namjerava ponovno uvrstiti na prethodno navedene popise te nakon prepiske između stranaka, Vijeće je 12. veljače 2015. donijelo Odluku Vijeća (ZVSP) 2015/236 o izmjeni Odluke 2010/413 (SL L 39, str. 18.) te Provedbenu uredbu (EU) br. 2015/230 od 12. veljače 2015. o provedbi Uredbe (EU) br. 267/2012 o mjerama ograničavanja protiv Irana (SL L 39, str. 3.), kojima je tužitelj ponovno uvršten na popis osoba i subjekata koji podliježu mjerama ograničavanja (u daljnjem tekstu: pobijani akti).
19. Tužitelj je ponovno uvršten na prethodno navedene popise iz sljedećih razloga, istovjetnih u obama slučajevima:
„[Tužitelj] pruža financijsku potporu Vladi Irana preko svojih dioničara Iranskog državnog mirovinskog fonda, Iranske organizacije za socijalnu sigurnost i Mirovinskog i štednog fonda zaposlenika u naftnoj industriji, koji su subjekti pod nadzorom države. Pored toga, [tužitelj] je jedan od najvećih operatora tankera za sirovu naftu na svijetu te jedan od glavnih prijevoznika iranske sirove nafte. U skladu s tim, [tužitelj] pruža logističku potporu Vladi Irana transportom iranske nafte.“
20. Dopisom od 16. veljače 2015. Vijeće je tužitelju dostavilo primjerak pobijanih akata.
Postupak i zahtjevi stranaka
21. Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 24. travnja 2015. tužitelj je pokrenuo postupak za poništenje pobijanih akata u dijelu u kojem se odnose ne njega i, podredno, za proglašenje članka 20. stavka 1. točke (c) Odluke 2010/413, kako je izmijenjena, i članka 23. stavka 2. točke (d) Uredbe br. 267/2012, kako je izmijenjena, neprimjenjivima na tužitelja na temelju prigovora nezakonitosti iz članka 277. UFEU‑a. U prilog svojoj tužbi tužitelj u bitnome ističe da mu je Vijeće, kad ga je ponovno kaznilo na temelju istih prigovora kao što su oni koji su proglašeni nezakonitima u presudi NITC, točka 14. supra
(EU:T:2014:608), uskratilo pravo na djelotvoran pravni lijek, u smislu članka 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima, čime je povrijedilo načelo pravomoćnosti i načelo pravne sigurnosti. Osim toga, Vijeće je počinilo očite pogreške u ocjeni i povrijedilo tužiteljevo pravo na obranu kao i njegovo temeljno pravo na vlasništvo.
22. Zasebnim aktom podnesenim tajništvu Općeg suda istog dana tužitelj je podnio ovaj zahtjev za privremenu pravnu zaštitu, u kojem od predsjednika Općeg suda u bitnome zahtijeva da:
– suspendira primjenu pobijanih akata u dijelu u kojem se odnose na tužitelja dok Opći sud ne odluči o glavnoj stvari;
– naloži Vijeću snošenje troškova.
[ omissis ]
Pravo
[ omissis ]
Fumus boni iuris
[ omissis ]
39. U tom smislu valja istaknuti da, prema ustaljenoj sudskoj praksi koju je navelo Vijeće, ako je akt koji je donijela institucija Unije poništen zbog formalnih ili materijalnih nedostataka, ta institucija može donijeti istovjetan novi akt, pri čemu mora poštovati formalna pravila i osigurati da novi akt ne sadržava isti materijalni nedostatak (vidjeti u tom smislu presude od 23. listopada 2008., People’s Mojahedin Organization of Iran/Vijeće, T‑256/07, Zb., EU:T:2008:461, t. 65. i 75. i navedenu sudsku praksu i od 13. prosinca 2012., Grčka/Komisija, T‑588/10, EU:T:2012:688, t. 476. i 478).
40. Nadalje, osobito što se tiče predmetnog slučaja, nakon što je podsjetio da razlozi za tužiteljevo prvotno uvrštenje na predmetne popise nisu bili potkrijepljeni dostatnim dokazima, Opći je sud u točki 77. presude NITC, točka 14. supra
(EU:T:2014:608), istaknuo da je Vijeće imalo mogućnost ponovno uvrstiti tužitelja na popis na temelju dovoljno pravno potkrijepljenih razloga.
41. Vijeće iz toga u bitnome zaključuje da se u ovom slučaju s pravom oslonilo na dokumente nastale prije tužiteljeva prvotnog uvrštenja na popis, iako nije dostavilo te dokumente u svrhu opravdanja prvotnog uvrštenja, te da je s pravom iskoristilo te „stare“ dokumente kako bi potkrijepilo nove razloge uvrštavanja, kao što su to „logistička potpora“ Vladi Irana, posebice jer je postupilo na taj način upravo kako bi odgovorilo na kritike navedene u presudi NITC, točka 14. supra
(EU:T:2014:608), te je iznijelo nove dokaze iz kojih je vidljivo da tužitelj zaista pruža „logističku potporu“ toj vladi.
42. Međutim, tužitelj tvrdi da Vijeće, osim ako nije željelo povrijediti njegovo temeljno pravo na djelotvoran pravni lijek, u ovom slučaju nije moglo istaknuti razloge uvrštenja na koje se moglo oslanjati prilikom tužiteljeva prvotnog uvrštenja na popis u listopadu 2012. niti iznijeti dokaze koji su mu bili na raspolaganju u trenutku tog uvrštenja, posebice s obzirom na činjenicu da su, kako to tvrdi tužitelj, činjenične tvrdnje na kojima su se temeljili pobijani akti u bitnome istovjetne onima na kojima se temeljila odluka o prvotnom uvrštenju te koje su kritizirane u presudi NITC, točka 14. supra
(EU:T:2014:608).
43. Sudac postupka privremene pravne zaštite smatra da iz rasprave između stranaka proizlazi da postoji pravni spor o opsegu članka 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima i članka 13. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, potpisane u Rimu 4. studenoga 1950., koji su posvećeni djelotvornom pravnom lijeku, odnosno djelotvornoj sudskoj zaštiti „u praksi i u pravu“ (presuda Europskog suda za ljudska prava, Ramadhi i dr./Albanija, § 48., 13. studenoga 2007.). Ovdje valja utvrditi je li se Vijeće, s obzirom na pravo na djelotvoran pravni lijek, ovlašteno pozivati na sudsku praksu navedenu u točkama 39. i 40. ove presude kako bi ispravilo nezakonitosti koje su dovele do poništavanja mjere ograničavanja donošenjem nove mjere koja ima isti praktičan učinak kao i prethodna mjera, i to u činjeničnim okolnostima koje se u bitnome nisu promijenile.
44. Osjetljiva narav ovog pitanja posebice proizlazi iz činjenice da se na mjere ograničavanja koje je Vijeće donijelo u obliku uredbe primjenjuje učinak zaštite iz članka 60. stavka 2. Statuta Suda, u smislu da poništenje takve uredbe stupa na snagu tek nakon isteka žalbenog roka ili, ako je u tom roku podnesena žalba, od dana kad je Sud odbije (vidjeti točke 55. do 57. ove presude). Iz navedenoga proizlazi da je, ako je doista moglo postupiti na način opisan u točki 43. ove presude, Vijeće moglo – unatoč poništenju svake sljedeće uredbe kojom se propisuju mjere ograničavanja protiv istog poduzetnika zbog navodne nezakonitosti razlogâ za tužiteljevo uvrštavanje na popis ili zbog nedostatka dostatnih dokaza – sustavnim pokretanjem tužbi zadržati neprekinuti niz tih mjera, čak i bez bitne izmjene činjeničnih okolnosti na kojima se te mjere i poništenja temelje.
45. Stoga se valja zapitati zahtijeva li poštovanje temeljnog prava na djelotvoran pravni lijek uvođenje elementa zastare u sljedeće sudske postupke koje može pokrenuti isti poduzetnik, zbog čega bi Vijeće moralo u prvom spisu koji se odnosi na mjere ograničavanja navesti sve razloge za uvrštavanje na popis i inkriminirajuće dokaze lako dostupne u trenutku sastavljanja spisa te zbog čega ih Vijeće, u slučaju da Opći sud odbaci te razloge i dokaze, ne bi moglo upotrijebiti kako bi opravdalo ponovno uvrštavanje poduzetnika na popis. Slijedom toga, takvo ponovno uvrštavanje poduzetnika na popis moglo bi biti moguće samo ako se pojave nove i relevantne činjenice ili dokazi, a Vijeće u slučaju budućeg ponovnog uvrštavanja poduzetnika na popis ne bi smjelo upotrebljavati elemente na koje se dotad nije pozivalo, a na koje se moglo pozivati pri prvotnom uvrštavanju poduzetnika na popis.
46. Čini se da ovaj predmet upućuje na potrebu za uvođenje takva elementa zastare: tužiteljeva gospodarska djelatnost, prijevoz iranske nafte, nije se mijenjala od listopada 2012., kada je prvi put uvršten na popis, do datuma donošenja predmetnih pobijanih akata. Stoga je očito da je ovdje riječ o logističkoj usluzi pruženoj klijentima koji su naručili taj prijevoz. Međutim, iz spisa ne proizlazi da Vijeće nije moglo opravdati prvotno uvrštavanje na popis „logističkom potporom“. Isto vrijedi za tužiteljev dioničarski sastav, za koji nisu utvrđene promjene od 2012. do 2015. Vijeće, koje je iznijelo preciznu dioničarsku strukturu tijekom postupka iz kojeg je proizišla presuda NITC, točka 14. supra
(EU:T:2014:608, t. 51.), nije tvrdilo da razlog „financijske potpore“ utemeljen na toj dioničarskoj strukturi nije bio dostupan u trenutku tužiteljeva prvotnog uvrštavanja na popis u listopadu 2012. Što se tiče dokaza kojima se žele potkrijepiti pobijani akti, Vijeće je u svojim očitovanjima navelo samo pet dokumenata (bilješka na dnu stranice 28.). Četiri dokumenta nastala su prije listopada 2012., a za jedini koji je nastao nakon listopada 2012. (odnosno u veljači 2014.) nije utvrđeno da sadržava bitnu novost jer se odnosi na tužiteljevu ulogu prijevoznika iranske nafte i važnost te uloge za iransko gospodarstvo, što nitko ne osporava.
47. Valja dodati da je presuda NITC, točka 14. supra
(EU:T:2014:608), kojom je poništen tužiteljev prvotni upis, postala pravomoćna. Točno je da se pravomoćnost odnosi samo na činjenična i pravna pitanja koja su stvarno ili nužno riješena predmetnom sudskom odlukom te se na nju može pozivati samo ako se postupak povodom tužbe na temelju koje je donesena ta odluka vodio među istim strankama te je imao isti predmet i osnovu (vidjeti u tom smislu presudu od 25. veljače 2015., Walton/Komisija, T‑261/14 P, Zb. SS, EU:T:2015:110, t. 35. i 36. i sudsku praksu). Tužitelj se stoga u pogledu pobijanih akata ne može pozivati na pravomoćnost presude NITC u strogom značenju riječi jer su se ti akti odnosili na razdoblje tužiteljeve gospodarske djelatnosti različito od onoga koje je predmet akata poništenih tog presudom. Međutim, ne može se zanemariti činjenica da je tužiteljeva djelatnost, odnosno prijevoz iranske nafte, u bitnome ostala nepromijenjena te da je razlika između razdobljâ obavljanja djelatnosti rezultat tužiteljeva po novnog upisa, koji je Vijeće provelo na temelju činjenične osnove koja također u bitnome nije promijenjena. Stoga se može smatrati da je u ovom slučaju primjena načela pravomoćnosti isključena samo zbog djelovanja Vijeća, koje se sastojalo od umjetnog produljenja mjera ograničavanja donesenih protiv tužitelja, navodeći sada dokaze koji su se mogli upotrijebiti u trenutku tužiteljeva prvotnog upisa. Čak i ako se ne smatra nesukladnim s načelom pravomoćnosti, takav pristup u svakom slučaju može pridonijeti povredi tužiteljeva prava na djelotvoran pravni lijek.
48. Iz navedenoga proizlazi da, na temelju sudske prakse navedene u točkama 39. i 40. ove presude, u smislu prava na djelotvoran pravni lijek, može biti potrebno primijeniti ograničeno tumačenje u smislu navedenom u točki 45. ove presude.
49. Međutim, protiv takvog ograničenog tumačenja moglo bi se prigovoriti da se opseg prava na djelotvoran pravni lijek, priznatog poduzetniku na kojega se primjenjuju mjere ograničavanja, ne smije neopravdano ograničiti samo na tužbu za poništenje popraćenu zahtjevom za suspenziju primjene, iako taj poduzetnik ima mogućnost pozivanja na nezakonitost nametnutih mjera u okviru tužbe za naknadu štete kojom se od Vijeća nastoji ishoditi popravljanje štete uzrokovane tom nezakonitošću. Naime, u drugom kontekstu, odnosno u sporovima koji se odnose na javnu nabavu, sud Unije ocijenio je da se pravo neuspješnog ponuditelja na djelotvoran pravni lijek mora smatrati poštovanim čak i ako taj ponuditelj nije mogao valjano osporavati gubitak ugovora podnošenjem tužbe za poništenje i zahtjeva za privremenu pravnu zaštitu jer je imao mogućnost ostvarivanja naknade štete pokretanjem tužbe za naknadu štete (vidjeti u tom smislu rješenje od 23. travnja 2015., Komisija/Vanbreda Risk & Benefits, C‑35/15 P(R), Zb., EU:C:2015:275, t. 34., 35. i 38.). Sudac postupka privremene pravne zaštite smatra da je na sudu koji odlučuje o predmetu da ispita, ako je to potrebno, postoje li obvezujući razlozi koji isključuju proširenje te sudske prakse na sporove koji se odnose na mjere ograničavanja.
50. Iz svega prethodno navedenog proizlazi kako valja zaključiti da postoji važan pravni spor kojemu se rješenje otprve ne nazire te koji zahtijeva dubinsko ispitivanje koje mora biti predmet glavnog postupka, tako da se na prvi pogled ne čini da je tužba bez ozbiljnog temelja (vidjeti u tom smislu rješenje Komisija/Pilkington Group, EU:C:2013:558, t. 67. i navedenu sudsku praksu).
Odvagivanje interesa
[ omissis ]
52. Što se tiče sporova koji se odnose na mjere ograničavanja, više je puta presuđeno da suspenzija primjene mjera ograničavanja može predstavljati prepreku njihovu punom učinku u slučaju odbijanja tužbe te, prema tome, onemogućiti obrat situacije. Naime, takva suspenzija omogućila bi subjektu koji je predmet mjera da bez odgode povuče sredstva koja drži u bankama koje podliježu obvezi zamrzavanja sredstava te da isprazni bankovne račune prije proglašenja odluke u glavnoj stvari. Na taj bi način bilo moguće zaobići krajnji cilj mjera ograničavanja donesenih protiv tog subjekta u svrhu vršenja pritiska na Islamsku Republiku Iran da prestane s nuklearnim aktivnostima, iako privremene mjere čije se donošenje zahtijeva od suca postupka privremene pravne zaštite ne smiju unaprijed neutralizirati posljedice odluke koja će se donijeti u kasnijoj fazi glavnog postupka (vidjeti u tom smislu rješenja od 14. lipnja 2012., Qualitest FZE/Vijeće, C‑644/11 P(R), EU:C:2012:354, t. 73. do 77., i Iranian Offshore Engineering & Construction/Vijeće, EU:T:2013:118, t. 34. i navedenu sudsku praksu).
53. U ovom predmetu valja istaknuti da je samo Vijeće, ne podnijevši žalbu protiv presude NITC, točka 14. supra
(EU:T:2014:608), tužitelju omogućilo da u cijelosti uživa učinke koji su nastali kada su navedenom presudom poništene mjere ograničavanja uvedene protiv tužitelja 15. listopada 2012. (vidjeti točke 9. i 10. ove presude) jer je od sredine rujna 2014. do sredine veljače 2015. slobodno raspolagao svojim financijskim sredstvima nakon odmrzavanja bankovnih računa. Iz navedenoga proizlazi da se, s obzirom na to činjenično stanje, Vijeće nikako ne može pozivati na opasnost od zaobilaženja krajnjeg cilja donesenih mjera ograničavanja.
54. Međutim, ti su zaključci valjani samo za stare mjere ograničavanja, koje je Vijeće donijelo 15. listopada 2012. S druge strane, što se tiče novih mjera ograničavanja donesenih protiv tužitelja u pobijanim aktima, ne može se odmah isključiti da će sudac glavnog postupka odbiti tužiteljevu tužbu za poništenje odbijajući primijeniti ograničeno tumačenje navedeno u točki 48. ove presude. U tim okolnostima valja ponovno uzeti u obzir krajnji cilj mjera i spriječiti tužitelja da odmah povuče financijska sredstva koja je možda prikupio na bankovnim računima u pet mjeseci tijekom kojih nije bilo mjera ograničavanja.
55. U svakom slučaju, prema ustaljenoj sudskoj praksi, uredbe kojima se određuju mjere ograničavanja, kao što je Uredba br. 2015/230 (vidjeti točku 18. ove presude), istodobno su srodne općim aktima – jer se njima određenoj kategoriji adresata određenih na općenit i apstraktan način zabranjuje stavljanje financijskih sredstava na raspolaganje osobama i subjektima navedenima u njihovim prilozima – te skupu pojedinačnih odluka koje se odnose na te osobe i subjekte (vidjeti u tom smislu presude od 3. rujna 2008., Kadi i Al Barakaat International Foundation/Vijeće i Komisija, C‑402/05 P i C‑415/05 P, Zb., EU:C:2008:461, t. 241. do 243.; od 16. studenoga 2011., Bank Melli Iran/Vijeće, C‑548/09 P, Zb., EU:C:2011:735, t. 45. i od 23. travnja 2013., Gbagbo i dr./Vijeće, C‑478/11 P do C‑482/11 P, Zb., EU:C:2013:258, t. 56.). Ova zabrana stavljanja na raspolaganje odnosi se na svakoga tko bi stvarno mogao posjedovati predmetna financijska sredstva (vidjeti u tom smislu presudu od 22. siječnja 2015., Bank Tejarat/Vijeće, T‑176/12, EU:T:2015:43, t. 68.). Činjenica da predmetna mjera mora biti pojedinačno dostavljena onima čija se financijska sredstva imaju zamrznuti ne utječe na opću primjenu takve uredbe u pogledu svih onih koji su možda u posjedu takvih financijskih sredstava (vidjeti mišljenje nezavisne odvjetnice Sharpston u predmetima Vijeće/Bank Mellat, C‑176/13 P, Zb., EU:C:2015:130 i Vijeće/Bank Saderat Iran, C‑200/13 P, Zb., EU:C:2015:134, t. 177.).
56. Kako je to već navedeno u točki 44. ove presude, što se tiče vremenskih učinaka poništenja uredbe kojom se utvrđuju mjere ograničavanja, člankom 60. stavkom 2. Statuta Suda predviđeno je da odluke Općeg suda kojima se poništava takav akt stupaju na snagu tek nakon isteka žalbenog roka ili, ako je u tom roku podnesena žalba, od dana kad je Sud odbije. To zadržavanje valjanosti takvih mjera, koje se opravdava potrebom za pružanjem prilike Vijeću da ispravi utvrđene nezakonitosti donošenjem novih mjera, sustavno je prošireno na odluke kojima se donose mjere ograničavanja, na temelju članka 264. stavka 2. UFEU‑a, kojim je utvrđeno da Opći sud može navesti koji se učinci akta koji je proglasio ništavim moraju smatrati konačnima zbog toga što postojanje razlike između datuma stupanja na snagu poništenja uredbe kojom se utvrđuje određena mjera ograničavanja i datuma odluke kojom se donosi ista mjera može ozbiljno ugroziti pravnu sigurnost (vidjeti u tom smislu rješenje Iranian Offshore Engineering & Construction/Vijeće, t. 51. supra, EU:T:2013:118, t. 37. i 38. i navedenu sudsku praksu).
57. Stoga, ako bi Opći sud nakon glavnog postupka poništio Uredbu br. 2015/230 sa suspenzivnim učinkom predviđenim člankom 60. stavkom 2. Statuta Suda, time bi također poništio Odluku 2015/236 (vidjeti točku 18. ove presude), najvjerojatnije usklađujući datum stupanja na snagu tog poništenja, na temelju članka 264. stavka 2. UFEU‑a, s datumom na koji stupa na snagu poništenje Uredbe br. 2015/230. U svakom slučaju, čak i ako vremenski učinci poništenja Odluke 2015/236 ne bi bili usklađeni s vremenskim učincima poništenja Uredbe br. 2015/230, ostaje činjenica da bi mjere ograničavanja donesene protiv tužitelja na temelju navedene uredbe, na temelju članka 60. stavka 2. Statuta Suda, morale biti zadržane i nakon datuma proglašenja presude o poništenju, zbog čega se tužiteljevo ime ionako ne može odmah obrisati s popisa na temelju te presude.
58. Ustaljena je sudska praksa da je postupak privremene pravne zaštite sporedan u odnosu na glavni postupak s kojim je spojen te da se njime samo želi zajamčiti puna učinkovitost konačne odluke koju tek treba donijeti (vidjeti rješenja od 16. studenoga 2012., Akzo Nobel i dr./Komisija, T‑345/12 R, Zb., EU:T:2012:605, t. 25. i navedenu sudsku praksu i od 16. lipnja 2015., Alcogroup i Alcodis/Komisija, T‑274/15 R, EU:T:2015:389, t. 20. i navedenu sudsku praksu) te da sve druge privremene mjere koje odredi sudac postupka privremene pravne zaštite automatski prestaju proizvoditi učinke, na temelju članka 158. stavka 3. Poslovnika, odmah po objavi presude kojom se završava postupak. Iz navedenoga proizlazi da se tužiteljev interes za privremeno odmrzavanje financijskih sredstava odnosi na prednost koju nije mogao osigurati čak ni presudom o poništenju. Naime, takva presuda može stvarati praktične učinke koje želi tužitelj, odnosno njegovo uklanjanje s popisa subjekata čija se financijska sredstva zamrzavaju, tek od dana nakon datuma objave te presude, dok na taj datum sudac postupka privremene pravne zaštite više ne bi imao nadležnost ratione temporis
te bi se tužiteljevo ime u svakom slučaju moglo zadržati na tom popisu zbog nove mjere ograničavanja kojom se u roku predviđenom u članku 60. stavku 2. Statuta Suda zamjenjuju poništene mjere. U tim okolnostima sudac postupka privremene pravne zaštite ne može zaštititi tužiteljev interes u smislu osiguranja privremenog odmrzavanja njegovih financijskih sredstava postupkom privremene pravne zaštite (vidjeti u tom smislu rješenja Iranian Offshore Engineering & Construction/Vijeće, t. 51. supra, EU:T:2013:118, t. 40.).
59. Iz navedenoga proizlazi da ravnoteža između različitih interesa u ovom slučaju nije na tužiteljevoj strani.
Hitnost
[ omissis ]
63. U ovom predmetu valja odmah utvrditi da je, kako to proizlazi iz objašnjenja koje je tužitelj iznio u podnesku od 4. lipnja 2015., navodna šteta financijske naravi. Međutim, iako je tužitelj u tom podnesku iznio brojke koje se odnose na njegovu gospodarsku djelatnost, nije iznio nikakve dokaze u pisanom obliku kojima bi te brojke potkrijepio.
[ omissis ]
66. Što se tiče nepopravljivosti štete, iz ustaljene sudske prakse proizlazi da se financijska šteta samo u iznimnim okolnostima može smatrati nepopravljivom ili teško popravljivom jer se za financijsku štetu načelno može poslije ostvariti financijska naknada. U takvom će slučaju zatražena privremena mjera biti opravdana samo ako je očito da bi se bez takve mjere stranka koja zahtijeva mjeru našla u situaciji koja bi mogla ugroziti njezinu financijsku održivost prije donošenja odluke kojom se okončava glavni postupak ili ako bi njezin tržišni udio bio nepopravljivo i znatno izmijenjen, osobito u pogledu veličine njezina poduzeća (vidjeti u tom smislu rješenje Iranian Offshore Engineering & Construction/Vijeće, t. 51. supra, EU:T:2013:118, t. 20. i navedenu sudsku praksu).
67. Što se tiče predmetnog slučaja, prethodno je utvrđeno da je tužitelj zbog mjera ograničavanja donesenih protiv njega izgubio cijeli tržišni udio u sektoru pomorskog prijevoza unutar Europske unije. Međutim, upravo je taj gubitak jedan od ciljeva koji su se željeli postići navedenim mjerama i svjedoči o njihovoj učinkovitosti. U tom smislu, u okviru postupka o mjerama ograničavanja, takav gubitak može biti bitan samo ako je utvrđena njegova nepopravljiva narav. O tom se pitanju tužitelj nije očitovao. Među ostalim, nije dokazao da ga strukturne ili pravne prepreke sprečavaju u ponovnom osvajanju znatnog dijela izgubljenih tržišnih udjela. Stoga se ne može smatrati da je šteta na koju se poziva u tom smislu nepopravljiva (vidjeti u tom smislu rješenje od 24. ožujka 2009., Cheminova i dr./Komisija, C‑60/08 P(R), EU:C:2009:181, t. 64.).
68. Valja dodati da se tužitelj ne poziva na ugroženost svoje financijske održivosti. Upravo suprotno, u podnesku od 4. lipnja 2015. navodi da trenutačno obavlja gospodarsku djelatnost prijevoza iranske nafte u Kinu, Indiju, Južnu Koreju, Tajvan i Tursku, da je u 2013. njegov ukupan promet iznosio oko 895 milijuna USD te da će, prema njegovim procjenama, za tekuću godinu biti ostvaren sličan promet.
69. Nadalje, tužitelj navodi da bi mu bilo teško unaprijed dokazati štetu izravno pripisivu pobijanim aktima s obzirom na tehničke teškoće u razlikovanju štete uzrokovane starim aktima ili opširnijim sustavima međunarodnih sankcija od štete uzrokovane pobijanim aktima. Kako tvrdi tužitelj, u tu su svrhu potrebne podrobne stručne analize koje se ne mogu provesti unaprijed na temelju predviđanja. Zahtijevanje dostavljanja tih dokaza u ovoj fazi predstavlja nepremostivu prepreku ishođenju privremenih mjera. Dakle, šteta koju su pobijani akti nanijeli tužitelju barem je djelomično nepopravljiva jer se ne može primjereno brojčano izraziti. Stoga postupak za naknadu štete tužitelju ne bi zajamčio djelotvornu sudsku zaštitu u smislu članka 47. Povelje o temeljnim pravima.
70. U tom smislu valja podsjetiti da se, u skladu s ustaljenom sudskom praksom, financijska šteta može smatrati nepopravljivom ako se šteta, čak i kad nastane, ne može brojčano izraziti (rješenja Komisija/Pilkington Group, t. 30. supra, EU:C:2013:558, t. 52. i EDF/Komisija, EU:C:2013:157, t. 60. i navedena sudska praksa).
71. Doduše, nesigurnost povezana s popravljanjem financijske štete u okviru moguće tužbe za naknadu štete sama se po sebi ne može smatrati okolnošću na temelju koje se može utvrditi nepopravljivost te štete. Naime, u stadiju privremene pravne zaštite mogućnost naknadnog ishođenja popravljanja štete novčane naravi u okviru moguće tužbe za naknadu štete, koja se može podnijeti slijedom poništenja pobijanog akta, nužno je nesigurna. Svrha postupka privremene pravne zaštite nije zamijeniti takvu tužbu za naknadu štete kako bi se uklonila ta nesigurnost jer je njegova svrha jedino zajamčiti punu učinkovitost konačne odluke koju tek treba donijeti u postupku u meritumu uz koji je privremena pravna zaštita vezana, odnosno u ovom slučaju u postupku za poništenje (vidjeti u tom smislu rješenja Komisija/Pilkington Group, t. 30. supra, EU:C:2013:558, t. 53. i od 14. prosinca 2011., Alcoa Trasformazioni/Komisija, C‑446/10 P(R), EU:C:2011:829, t. 55. do 57.).
72. Međutim, drukčije vrijedi ako iz ocjene koju je proveo sudac postupka privremene pravne zaštite jasno proizlazi da se, s obzirom na svoju narav i način na koji se može predvidjeti da će nastati, navodna šteta ne može prikladno odrediti i brojčano izraziti ako se pojavi te da se zbog toga u praksi neće moći popraviti tužbom za naknadu štete (rješenje Komisija/Pilkington Group, t. 30. supra, EU:C:2013:558, t. 54.).
73. U ovom se slučaju ne čini da tužitelj u slučaju poništenja pobijanih akata ne može ostvariti financijsku naknadu financijske štete uzrokovane tim aktima podnošenjem tužbe za naknadu štete protiv Vijeća, na temelju članaka 268. i 340. UFEU‑a, s obzirom na činjenicu da je sama mogućnost podnošenja takve tužbe dovoljna za dokazivanje kako je predmetna financijska šteta u načelu popravljiva (vidjeti u tom smislu rješenje od 14. prosinca 2001., Komisija/Euroalliages i dr., C‑404/01 P(R), Zb., EU:C:2001:710, t. 70. do 75.).
74. Sudac postupka privremene pravne zaštite ne vidi zašto tužitelj ne bi mogao učinkovito brojčano izraziti financijsku štetu koju je pretrpio zbog pobijanih akata na način da utvrdi prihode od gospodarskih djelatnosti koje je provodio u Europskoj uniji tijekom reprezentativne godine koja prethodi uvođenju prvih mjera ograničavanja te potom usporedi te prihode s prihodima ostvarenima nakon uvođenja pobijanih akata; ako su prihodi već svedeni na nulu tijekom godina koje prethode donošenju tih akata, šteta nastala tim aktima sastojala bi se u održavanju takve situacije i mogla bi se brojčano izraziti pomoću prosječnih godišnjih prihoda.
75. U tim okolnostima valja podsjetiti da je sam tužitelj u podnesku od 4. lipnja 2015. naveo takve brojke. Dakle, naveo je bruto prihode od djelatnosti u Uniji, odnosno od svojih poslovnih odnosa s najvećim naftnim kompanijama Europske unije i trgovcima iz Europske unije, za razdoblje od 2009. do 2013. Vidljivo je da su ti prihodi dosljedno padali: s 500 milijuna USD (2009.) na 160 milijuna USD (2010.), na 100 milijuna USD (2011.), na 40 milijuna USD (2012.) te na 0 USD (2013.).
76. U kasnijem sporu za naknadu štete Opći sud bio bi ovlašten apstraktnom procjenom izračunati štetu koja je tužitelju prouzročena pobijanim aktima oslanjajući se na vjerojatna kretanja, prema uobičajenom stanju stvari, njegovih tržišnih udjela i njegove dobiti da nije počinjena nezakonitost koja se prigovara Vijeću (vidjeti u tom smislu rješenje od 5. lipnja 2013., Rubinum/Komisija, T‑201/13 R, EU:T:2013:296, t. 50.). Naime, kad je riječ o brojčanom iskazivanju štete, Opći sud može samostalno ocijeniti činjenice i raspolaže marginom prosudbe u pogledu metode koju je potrebno upotrijebiti radi određivanja opsega naknade štete (vidjeti u tom smislu presudu od 21. veljače 2008., Komisija/Girardot, C‑348/06 P, Zb., EU:C:2008:107, t. 72., 74. i 76.). U ovom bi se slučaju Opći sud čak mogao osloniti na procjene na osnovi prosječnih statističkih vrijednosti, pri čemu se podrazumijeva da bi tužitelj trebao pružiti dokaze za podatke na kojima bi se temeljile te procjene (vidjeti u tom smislu presudu od 28. travnja 2010., BST/Komisija, T‑452/05, Zb., EU:T:2010:167, t. 168. i navedenu sudsku praksu).
77. U svakom se slučaju čini da se iz sudske prakse predsjednika Suda može zaključiti da poduzetnik na kojega se primjenjuju mjere ograničavanja ne može valjano tvrditi da je pretrpio nepopravljivu financijsku štetu ako se može pozivati na određene odredbe uređenja Europske unije o zamrzavanju financijskih sredstava ili gospodarskih resursa koje nacionalnim nadležnim tijelima omogućuju da iznimno odobre oslobađanje određenih zamrznutih financijskih sredstava jer te odredbe omogućuju pokrivanje temeljnih troškova i potreba ili ispunjavanje ugovornih obveza preuzetih prije nego što je zamrzavanje stupilo na snagu (rješenje od 11. ožujka 2013., North Drilling/Vijeće, T‑552/12 R, EU:T:2013:120, t. 21.; također vidjeti u tom smislu rješenja Qualitest FZE/Vijeće, t. 52. supra, EU:C:2012:354, t. 41., 42. i 44. i od 25. listopada 2012., Hassan/Vijeće, C‑168/12 P(R), EU:C:2012:674, t. 39.).
78. Naime, ove odstupajuće odredbe jamče ravnotežu između, s jedne strane, cilja smanjivanja opasnosti od širenja nuklearnog oružja u Iranu koji se želi postići mjerama ograničavanja te, s druge strane, potrebe za osiguranjem opstanka predmetnog poduzetnika. Stoga ishod zahtjeva za suspenziju primjene mjera ograničavanja u određenom slučaju ovisi o primjeni navedenih odstupajućih postupaka kojima se odobrava oslobađanje određenih zamrznutih financijskih sredstava (vidjeti u tom smislu rješenje Qualitest FZE/Vijeće, t. 52 supra, EU:C:2012:354, t. 45. i 66.).
79. U ovom slučaju to su članak 20. stavci 3. do 4.a, 6. i 7. Odluke 2010/413, kako je izmijenjena, i članci 24. do 28. Uredbe br. 267/2012, kako je izmijenjena, kojima su predviđena određena odstupanja koja omogućuju oslobađanje tužiteljevih sredstava u određenim okolnostima. Tužitelj se ograničio na osporavanje relevantnosti tih mogućnosti odstupanja u ovom slučaju, a nije se očitovao o prethodno navedenoj sudskoj praksi predsjednika Suda. Konkretno, nije naveo je li nadležnim nacionalnim tijelima podnio zahtjeve za odobrenje uporabe zamrznutih financijskih sredstava te je li se suočio s preprekama ili jesu li ta tijela odbila njegove zahtjeve za takvo odobrenje.
80. Stoga nije ispunjen uvjet hitnosti.
81. Iz svega prethodno iznesenog proizlazi da zahtjev za privremenu pravnu zaštitu treba odbiti.
(1) .
(1)
– Navedene su samo one točke rješenja za koje Opći sud smatra da ih je korisno objaviti.
Operativni dio
Slijedom navedenog,
PREDSJEDNIK OPĆEG SUDA
rješava:
1. Zahtjev za privremenu pravnu zaštitu se odbija.
2. O troškovima će se odlučiti naknadno.
U Luxembourgu 16. srpnja 2015.