62024CJ0679
PRESUDA SUDA (deveto vijeće)
19. ožujka 2026. (
*1
)
„Zahtjev za prethodnu odluku – Zaštita potrošača – Direktiva 93/13/EEZ – Nepoštene odredbe u potrošačkim ugovorima – Ugovor o kreditu izražen u stranoj valuti – Ugovorna odredba kojom se valutni rizik stavlja na teret potrošača – Učinci utvrđivanja nepoštenosti takve ugovorne odredbe – Tužba za povrat iznosa plaćenih na temelju nepoštene odredbe – Početak roka zastare za podnošenje tužbe za povrat – Obnova zastare nakon razdoblja obustave”
U predmetu C‑679/24,
povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Fővárosi Törvényszék (Okružni sud u Budimpešti, Mađarska), odlukom od 9. listopada 2024., koju je Sud zaprimio 15. listopada 2024., u postupku
HL
protiv
UniCredit Bank Zrt.,
Momentum Credit Zrt.,
SUD (deveto vijeće),
u sastavu: M. Condinanzi (izvjestitelj), predsjednik vijeća, N. Jääskinen i R. Frendo, suci,
nezavisni odvjetnik: A. Rantos,
tajnik: A. Calot Escobar,
uzimajući u obzir pisani dio postupka,
uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
–
za UniCredit Bank Zrt., Z. Lajer, ügyvéd,
–
za mađarsku vladu, D. Csoknyai i M. Z. Fehér, u svojstvu agenata,
–
za Europsku komisiju, P. Kienapfel i Zs. Teleki, u svojstvu agenata,
odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
donosi sljedeću
Presudu
1
Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članaka 1. i 7. Direktive Vijeća 93/13/EEZ od 5. travnja 1993. o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima (SL 1993., L 95, str. 29.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 12., str. 24.).
2
Zahtjev je upućen u okviru spora između osobe HL, potrošača, i UniCredit Bank Zrt. i Momentum Credit Zrt., dviju mađarskih financijskih institucija, u vezi sa zahtjevom osobe HL za, s jedne strane, utvrđenje nevaljanosti ugovora o zajmu sklopljenog s UniCredit Bankom jer taj ugovor sadržava nepoštenu odredbu i, s druge strane, održavanje na snazi pravnih učinaka navedenog ugovora osim te odredbe.
Pravni okvir
Pravo Unije
3
U desetoj uvodnoj izjavi Direktive 93/13 određuje se:
„budući da je djelotvorniju zaštitu potrošača moguće postići usvajanjem ujednačenih zakonskih propisa u području nepoštenih ugovornih odredaba; […]”
4
Članak 1. stavak 1. te direktive glasi kako slijedi:
„Svrha ove Direktive je uskladiti zakone i druge propise država članica koji se odnose na nepoštene odredbe u ugovorima koji se sklapaju između prodavatelja robe ili pružatelja usluga i potrošača.”
5
U skladu sa člankom 2. točkom (b) navedene direktive:
6 „Za potrebe ove Direktive izraz:
7 […]
8
(b) ‚potrošač’ znači svaka fizička osoba koja u ugovorima obuhvaćenima ovom Direktivom nastupa za potrebe izvan okvira svojeg obrta, poduzeća i profesije”.
9
Člankom 3. stavkom 1. iste direktive utvrđuje se:
„Ugovorna odredba o kojoj se nisu vodili pojedinačni pregovori smatra se nepoštenom ako u suprotnosti s uvjetom o dobroj vjeri, na štetu potrošača prouzroči znatniju neravnotežu u pravima i obvezama stranaka, proizašlih iz ugovora.”
10
U skladu s člankom 4. stavkom 1. Direktive 93/13/EEZ:
„Ne dovodeći u pitanje članak 7., nepoštenost ugovorne odredbe procjenjuje se tako da se u obzir uzimaju priroda robe ili usluga na koje se ugovor odnosi u vrijeme kada je ugovor sklopljen, sve popratne okolnosti sklapanja ugovora i sve ostale odredbe tog ugovora ili nekog drugog ugovora o kojem on ovisi.”
11
Člankom 6. stavkom 1. te direktive određuje se:
„Države članice utvrđuju da nepoštene odredbe upotrijebljene u ugovoru koji je prodavatelj robe ili pružatelj usluge sklopio s potrošačem nisu obvezujuće za potrošača, kako je predviđeno nacionalnim pravom, te da ugovor i dalje obvezuje stranke na temelju tih odredaba ako može i dalje važiti bez tih nepoštenih odredaba.”
12
Člankom 7. stavkom 1. navedene direktive predviđa se:
„U interesu potrošača i tržišnih konkurenata države članice osiguravaju da postoje primjerena i djelotvorna sredstva za sprečavanje stalnog korištenja nepoštenih odredaba u ugovorima koji prodavatelji robe i pružatelji usluga sklapaju s potrošačima.”
Mađarsko pravo
Stari građanski zakonik
13
Članak 209. stavak 1. Polgári Törvénykönyvről szóló 1959. évi IV. törvényja (Zakon br. IV iz 1959. o Građanskom zakoniku), u verziji koja je primjenjiva na glavni postupak (u daljnjem tekstu: stari Građanski zakonik), predviđao je:
„Opći uvjet ugovora ili odredba potrošačkog ugovora o kojoj se nisu vodili pojedinačni pregovori nepošten je ako, unatoč zahtjevima dobre vjere i pravičnosti, jednostrano i neopravdano definira prava i obveze stranaka ugovora na štetu ugovorne strane kojoj je druga strana nametnula odredbu.”
14
U skladu s člankom 234. stavkom 1. starog Građanskog zakonika:
„Osim ako zakonom nije drukčije predviđeno, svaka osoba može se pozvati na nevaljanost ništavog ugovora bez vremenskog ograničenja. Ništavost se može utvrditi bez potrebe za posebnim postupkom.”
15
Članak 237. tog zakonika glasi kako slijedi:
„1.   Ako je ugovor nevaljan, potrebno je ponovno uspostaviti stanje koje je postojalo prije sklapanja ugovora.
2.   Ako nije moguće uspostaviti situaciju kakva je bila prije sklapanja ugovora, sud može ugovor ostaviti na snazi do donošenja odluke. Nevaljani ugovor može se konvalidirati ako je moguće ukloniti uzrok nevaljanosti, osobito otklanjanjem nerazmjerne koristi u slučaju nerazmjera uzajamnih činidbi strana u zelenaškom ugovoru. U takvim slučajevima valja naložiti povrat dugovane činidbe, po potrebi bez protučinidbe.
[…]”
16
Na temelju članka 321. navedenog zakonika:
„1.   Osoba koja ima pravo otkaza na temelju ugovora ili zakona to pravo ostvaruje izjavom upućenom drugoj stranci. Otkazom se raskida ugovor.
2.   Ako raskid ne stupi na snagu odmah, ugovor ostaje na snazi do isteka ugovornog ili zakonskog otkaznog roka.”
17
Članak 324. tog zakonika glasio je:
„1.   Osim ako je drukčije predviđeno, potraživanja zastarijevaju nakon pet godina.
2.   Zastara glavne tražbine dovodi do zastare dodatnih tražbina. Zastara dodatnih tražbina ne utječe na glavnu tražbinu.
[…]”
18
U skladu s člankom 326 starog Građanskog zakonika:
„1.   Rok zastare počinje teći od dana dospijeća tražbine.
2.   Ako nositelj tražbine zbog valjanog razloga ne može istaknuti tražbinu, može nastaviti s njezinim izvršenjem u roku od jedne godine (ili tri mjeseca, ako rok zastare iznosi najviše godinu dana) od prestanka prepreke, čak i ako je rok zastare već istekao ili je preostalo razdoblje kraće od jedne godine (ili tri mjeseca, ako rok zastare iznosi najviše godinu dana). Ova se odredba primjenjuje čak i ako nositelj tražbine nakon dospijeća dužniku odobri produljenje roka za izvršenje.”
19
Članak 327. tog zakonika propisivao je:
„1.   Rok zastare prekida se činjenicom da se dužnik pisanim putem poziva na ispunjenje, da se zahtijeva izvršenje tražbine pred sudom, izmjena tražbine sporazumom (uključujući putem nagodbe) i, naposljetku, da dužnik prizna svoj dug.
2.   Rok zastare počinje teći od dana prekida zastare ili od dana konačnog okončanja postupka kojim je prekinuta.
[…]”
Zakon DH1
20
U skladu s člankom 1. stavkom 1. Kúriánaka a pénzügyi intézmények fogyasztói kölcsönszerződéseire vonatkozó jogegységi határozatával kapcsolatos egyes kérdések rendezéséről szóló 2014. évi XXXVIII. Törvény (Zakon br. XXXVIII iz 2014. o rješavanju određenih pitanja povezanih s odlukom Kúrije (Vrhovni sud) u interesu ujednačenog tumačenja odredbi građanskog prava o ugovorima o zajmu koje su financijske institucije sklopile s potrošačima), u verziji koja se primjenjuje u glavnom postupku (u daljnjem tekstu: Zakon DH1):
„1.   Ovaj se zakon primjenjuje na ugovore o potrošačkom zajmu sklopljene između 1. svibnja 2004. i dana njegova stupanja na snagu. Za potrebe ovog zakona, ugovorima o potrošačkom zajmu smatraju se ugovori o kreditu, zajmu ili leasingu izraženi u stranoj valuti (uknjiženi u stranoj valuti ili odobreni u stranoj valuti i vraćeni u mađarskim forintama) ili u mađarskim forintama i sklopljeni između financijske institucije i potrošača ako je u navedeni ugovor uključena opća odredba ili odredba o kojoj se nije pojedinačno pregovaralo, a koja sadržava jednu od odredbi iz članka 3. stavka 1. i članka 4. stavka 1.
[…]
6.   Za potrebe tražbina koje proizlaze iz ugovora o potrošačkom zajmu, odredbe [starog Građanskog zakonika] koje se odnose na zastaru treba tumačiti na način da te tražbine ne zastarijevaju dok ugovor traje, s obzirom na to da rok zastare počinje teći tek od dana isteka ugovora.
7.   Zastara tražbina iz stavka 6. prestaje teći od dana stupanja na snagu ovog zakona do datuma utvrđenog posebnim zakonom u skladu s člankom 3. stavkom 5. i člankom 4. stavkom 3.
[…]”
Zakon DH2
21
Člankom 9. Kúriánaka a pénzügyi intézmények fogyasztói kölcsönszerződéseire vonatkozó jogegységi határozatával kapcsolatos egyes kérdések rendezéséről szóló 2014. évi XXXVIII. törvényben rögzített elszámolás szabályairól és egyes egyéb rendelkezésekről szóló 2014. évi XL. törvény (Zakon br. XL iz 2014. o odredbama o poravnanju računa iz Zakona br. XXXVIII iz 2014. o uređenju posebnih pitanja povezanih s odlukom Kúrije (Vrhovni sud) o ujednačenom tumačenju odredbi građanskog prava u pogledu ugovora o kreditu sklopljenih između kreditnih institucija i potrošača, i drugim odredbama, u verziji primjenjivoj u sporu u glavnom postupku (u daljnjem tekstu: Zakon DH2) određuje se:
„Rok zastare tražbina koje proizlaze iz potrošačkih ugovora predviđen člankom 1. stavkom 7. [Zakona DH1] prekida se do dana dostave potrošaču obračuna predviđenog ovim zakonom, a najkasnije do 31. prosinca 2015.”
22
U skladu s člankom 37. stavkom 1. tog zakona:
„Svaka tužba stranke kojom se traži da sud utvrdi nevaljanost ugovora obuhvaćenog područjem primjene ovog zakona ili određenih odredbi tog ugovora (u daljnjem tekstu: djelomična nevaljanost), bez obzira na navedeni razlog nevaljanosti, mora biti popraćena zahtjevom da sud primijeni pravne posljedice nevaljanosti, odnosno da ugovor proglasi valjanim ili da proizvodi učinke do dana donošenja odluke. Ako ne podnesu takav zahtjev – i nakon što im je pružena, ali nije iskorištena, prilika da isprave taj nedostatak – sud ne može odlučivati o meritumu spora. U zahtjevu stranke koja od suda zahtijeva da utvrdi pravne posljedice nevaljanosti ili djelomične nevaljanosti navodi se pravna posljedica čija se primjena traži. U tom pogledu zahtjev mora biti precizan i brojčani te mora uključivati obračun između stranaka.”
Nacionalna sudska praksa
23
U skladu s 1/2010 (VI. 28.) PK (Legfelsőbb Bíróság Polgári Kollégiuma) vélemény az érvénytelenség jogkövetkezményeirőla [mišljenje no 1/2010 (VI. 28.) Zajedničkog građanskog vijeća Legfelsőbb Bírósága (Vrhovni sud, Mađarska) o pravnim posljedicama nevaljanosti (u daljnjem tekstu: mišljenje 1/2010):
„[…]
2. Opća pravna posljedica nevaljanosti je to da se tom transakcijom ne mogu stvoriti prava, odnosno ne može doći do pravnih učinaka koje stranke nastoje postići. Riječ je o pravnoj posljedici koju sud u slučaju ništetnosti mora primijeniti po službenoj dužnosti i na koju se, osim ako se zakonom ne predviđa iznimka, svaka osoba može pozivati bez vremenskog ograničenja. Međutim, u slučaju pobojnosti, ta opća pravna posljedica može se primijeniti samo ako je ugovor uspješno osporila osoba koja je ovlaštena to učiniti.
Kako u slučaju ništetnosti tako i u slučaju pobojnosti, sud primjenjuje druge pravne posljedice nevaljanosti (članak 237. [starog Građanskog zakonika]) samo na zahtjev stranke i uz poštovanje ograničenjâ u području zastare i dosjelosti.
3. Do ponovne uspostave prvotnog stanja može doći samo u naravi. Ponovnu uspostavu prvotnog stanja ne predstavlja činjenica da jedna od stranaka može vratiti primljenu stvar samo plaćanjem njezine vrijednosti u novcu.
[…]”
24
2/2014 számú PJE [Polgári jogegységi] határozata [Odluka 2/2014 Kúrie (Vrhovnog suda) od 16. lipnja 2014., donesena radi ujednačene primjene građanskog prava] glasi:
„[…] U slučaju da su uvjeti ugovora i informacije koje je pružila financijska institucija određenom potrošaču, koji se smatra ‚prosječnim potrošačem’, jasno omogućili da sazna da sam i neograničeno preuzima valutni rizik i da za njega ne postoji gornja granica za promjene tečaja koje su za njega nepovoljne, nepoštenost predmetne odredbe ne može se utvrditi na temelju članka 209. stavka 5. starog Građanskog zakonika.
Stoga činjenicu da je potrošač primio informacije koje su zakonom propisane i potpisane u izjavi o uzimanju u obzir rizika treba tumačiti, dok se ne dokaže suprotno, na način da je potrošaču bilo ili je trebalo biti jasno i razumljivo da se valutni rizik na njemu temeljio na njemu bez ograničenja. Na financijskoj je instituciji da dokaže da je potrošač na taj način bio obaviješten.
Suprotno tomu, ako potrošač krivnjom financijske institucije ne može jasno prepoznati ili razumjeti odredbu kojom se predviđa preuzimanje neograničenog valutnog rizika, ispunjeni su uvjeti za utvrđenje nepoštenosti ugovora.
[…]
Na potrošaču je da dokaže da je informacija bila neodgovarajuća i da mu slijedom toga tekst ugovorne odredbe o valutnom riziku nije bio jasan i razumljiv.”
25
Presuda Kúrije (Vrhovni sud) Gfv.VI.30.382/2023/3 od 14. veljače 2024. glasi:
„26. Kúria (Vrhovni sud) utvrđuje da, iako se na temelju članka 234. stavka 1. starog Građanskog zakonika, osim u slučaju iznimke predviđene zakonom, na nevaljanost ništavog ugovora može pozvati bilo koja osoba bez vremenskog ograničenja i ništavost se može utvrditi bez pokretanja zasebnog postupka, sud primjenjuje druge pravne posljedice nevaljanosti [(članak 237. starog Građanskog zakonika)] samo na zahtjev stranke i u granicama zastare i dosjelosti [mišljenje 1/2010, t. [2. drugi stavak]]. Nakon što je 1. studenoga 2014. na snagu stupio članak 37. stavak 1. Zakona DH2, svaka tužba stranke kojom se traži da sud utvrdi nevaljanost ugovora obuhvaćenog područjem primjene te odredbe mora biti popraćena zahtjevom da sud primijeni pravne posljedice nevaljanosti. Tužba kojom se traži da sud utvrdi nevaljanost ugovora i istodobno iz nje izvede pravne posljedice ne odgovara zbroju zahtjeva, nego jedinstvenom zahtjevu za osudu koji proizlazi iz sudske prakse (presuda Kúrije (Vrhovni sud) Gfv.VII.30.758/2017/10). U okviru postupka koji se odnosi na takav predmet, sud ne treba u međupresudi odlučiti o pravnoj osnovi zahtjeva.
27. Na temelju posebnog zakonodavstva primjenjivog na sporni ugovor o zajmu izraženog u stranoj valuti, odnosno članka 1. stavka 6. Zakona DH1, početak roka zastare odgovara isteku ugovora, a ne mogućnosti vjerovnika da nastavi s izvršenjem njegove bankovne tražbine. Naime, u skladu s tom odredbom, pravila starog Građanskog zakonika koja se odnose na zastaru treba tumačiti na način da tražbine koje proizlaze iz ugovora o potrošačkom zajmu ne zastarijevaju sve dok ugovor traje, s obzirom na to da rok zastare počinje teći tek od dana isteka ugovora. Kada je ugovor raskinut zbog njegova izvršenja, financijska institucija po definiciji više nema potraživanja prema dužniku na taj datum, nego, ako prestane zbog raskida s trenutačnim učinkom (članak 321. stavak 1. starog Građanskog zakonika), potraživanje koje logično nastaje po isteku ugovora.
[…]
40. Ako je istaknut prigovor zastare, to se pitanje ispituje prije ispitivanja merituma tražbine, s obzirom na to da se izvršenje zastarjele tražbine ne može zahtijevati pred sudom. Rok zastare za tražbine koje proizlaze iz ugovora o potrošačkom zajmu, na temelju posebne zakonske odredbe, počinje jednako teći od dana isteka ugovora. Zastara potrošačeve tužbe kojom se od suda traži da utvrdi pravne posljedice nevaljanosti ugovora ocjenjuje se neovisno o zastari potraživanja financijske institucije.”
Glavni postupak i prethodna pitanja
26
Osoba HL je 14. veljače 2008. s UniCredit Bankom sklopila ugovor o hipotekarnom kreditu u švicarskim francima (CHF) u iznosu od 5100000 mađarskih forinti (HUF) (oko 12750 eura), koji se u mađarskim forintama trebao otplatiti u trajanju od 360 mjeseci.
27
Taj je ugovor sadržavao odredbu na temelju koje je rizik povezan s vrednovanjem strane valute u odnosu na mađarske forinte u cijelosti stavljen na teret potrošača (u daljnjem tekstu: odredba o valutnom riziku).
28
UniCredit Bank je 17. svibnja 2012. raskinuo ugovor o kreditu zbog zakašnjelog plaćanja mjesečnih obroka dospjelih od 15. studenoga 2011.
29
UniCredit Bank je 28. prosinca 2012. ishodio ovršnu ispravu na temelju koje je pokrenuo ovršni postupak protiv osobe HL, koji je još u tijeku. UniCredit Bank je 17. ožujka 2017. u međuvremenu ustupio svoju tražbinu koja proizlazi iz ugovora o kreditu društvu Momentum Credit.
30
Osoba HL pokrenula je 4. travnja 2023. postupak pred nadležnim prvostupanjskim sudom kako bi, kao glavno, zbog toga što banka nije ispunila svoju obvezu pružanja informacija i zbog nedostatnosti pruženih informacija o valutnom riziku, ishodila utvrđenje nevaljanosti ugovora o kreditu i, na temelju pravnih posljedica koje treba izvesti iz tog utvrđenja, održavanje na snazi pravnih učinaka tog ugovora, osim odredbe o valutnom riziku koja se smatra nepisanom. Osoba HL također je zatražila obračun između stranaka, u skladu s člankom 3. Zakona DH2 i s obzirom na presudu od 31. ožujka 2022., Lombard Lízing (C‑472/20, EU:C:2022:242), pri čemu se obvezala vratiti, počevši od konačne odluke, svoj dug koji je postojao 5. rujna 2012., odnosno 5223492 HUF (oko 13058 eura), uvećan za kamate.
31
Podredno, osoba HL zatražila je od suda pred kojim je pokrenut postupak da utvrdi nevaljanost ugovora o kreditu i, na temelju njegovih pravnih posljedica, da proglasi da taj ugovor proizvodi učinke samo do dana objave presude koju treba donijeti, u skladu s člankom 37. stavkom 1. Zakona DH2.
32
UniCredit Bank i Momentum Credit istaknuli su prigovor koji se temelji na zastari tužbe osobe HL te su zahtijevali da se tužba odbije.
33
Prvostupanjski sud odbio je tužbu osobe HL zbog zastare. Nije odlučio o nevaljanosti ugovora, smatrajući da je u svakom slučaju zastario zahtjev zainteresirane osobe da sud utvrdi pravne posljedice nevaljanosti.
34
Osoba HL podnijela je žalbu protiv prvostupanjske presude Fővárosi Törvényszéku (Okružni sud u Budimpešti, Mađarska), sudu koji je uputio zahtjev, ističući nevaljanost spornog ugovora o kreditu zbog nedostatnosti informacija koje je banka pružila o valutnom riziku. Osim toga, smatra da za njegovo potraživanje nije nastupila zastara te je, pozivajući se na presude od 10. lipnja 2021., BNP Paribas Personal Finance (C‑609/19, EU:C:2021:469) i od 10. lipnja 2021.BNP Paribas Personal Finance (C‑776/19 do C‑782/19, EU:C:2021:470), naglasio da se, u svrhu povrata iznosa koji su neosnovano plaćeni na temelju nepoštene odredbe, ne može pozivati ni na jedan rok zastare protiv potrošača koji ne zna za nepoštenost takve odredbe sadržane u ugovoru o zajmu.
35
UniCredit Bank i Momentum Credit zatražili su da se potvrdi prvostupanjska presuda.
36
Sud koji je uputio zahtjev navodi da se od njega traži da odluči kako treba postupiti u pogledu ugovora o kreditu izraženog u stranoj valuti u slučaju da se smatra da je odredba tog ugovora, kojom se rizik promjene tečaja isključivo stavlja na teret potrošača, nepoštena zbog nedostatnog informiranja o prirodi tog rizika i da bi uklanjanje te odredbe, kojom se definira glavni predmet ugovora, dovelo do njegove nevaljanosti u cijelosti.
37
Pojašnjava da ima dvojbe u pogledu načina na koji treba izračunati rok zastare koji se primjenjuje na tužbu kojom potrošač od suda zahtijeva da utvrdi pravne posljedice nevaljanosti ugovora o zajmu.
38
Sud koji je uputio zahtjev navodi da na temelju mađarskog prava, osobito članka 1. stavka 6. Zakona DH1, rok zastare tražbina koje proizlaze iz potrošačkog ugovora u načelu počinje teći od dana isteka tog ugovora.
39
U tom je pogledu prvostupanjski sud, oslanjajući se na točku 2. mišljenja 1/2010, kao i na presudu Gfv.VI.30.382/2023/3 Kúrije (Vrhovni sud) od 14. veljače 2024., smatrao, s jedne strane, da je zahtjev koji je podnijela osoba HL da sud utvrdi pravne posljedice nevaljanosti spornog ugovora o kreditu obuhvaćen odredbama u području zastare, osobito člankom 324. stavkom 1. starog Građanskog zakonika, u skladu s kojim tražbine zastarijevaju nakon pet godina.
40
S druge strane, što se tiče početka roka zastare tog zahtjeva, smatrao je da je on počeo teći na dan sklapanja ugovora o kreditu, pri čemu su navedeni razlozi nevaljanosti već postojali u trenutku njegova sklapanja. Konkretnije, prvostupanjski sud smatrao je da članak 1. stavak 6. Zakona DH1 nije primjenjiv u ovom slučaju jer se za nevaljan i stoga ništav ugovor s retroaktivnim učinkom načelno može smatrati samo da nikada nije proizveo pravne učinke te se stoga razlikuje od ugovora koji nakon nekog vremena prestaje ili prestaje proizvoditi svoje učinke.
41
Što se tiče prekida zastare, sud koji je uputio zahtjev primjećuje da je u prvostupanjskoj presudi pojašnjeno da ona traje samo tijekom vremena utvrđenoga u članku 1. stavku 7. Zakona DH1 kao i u članku 9. Zakona DH2, odnosno do datuma na koji je potrošaču dostavljen obračun predviđen tim zakonom DH2, a najkasnije do 31. prosinca 2015., čak i pod pretpostavkom da se te odredbe smatraju primjenjivima na potraživanja koja proizlaze iz nevaljanosti ugovora.
42
Sud koji je uputio zahtjev ističe da, prema mišljenju prvostupanjskog suda, nije došlo do prekida zastare jer, ako članak 1. stavak 6. Zakona DH1 treba tumačiti na način da se rok zastare primjenjuje na tražbine koje proizlaze iz nevaljanosti ugovora i da je počeo teći tek od isteka tog ugovora, valja utvrditi istek roka od pet godina, predviđenog starim Građanskim zakonikom, s obzirom na to da je taj rok istekao između datuma raskida ugovora 17. svibnja 2012. i datuma podnošenja tužbe u glavnom postupku, odnosno 4. travnja 2023.
43
Sam sud koji je uputio zahtjev smatra da u situaciji poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, u kojoj se nepoštena odredba odnosi na glavni predmet ugovora o kreditu i dovodi do potpune nevaljanosti ugovora, taj petogodišnji rok počinje teći od 14. veljače 2008., dana sklapanja ugovora, bez mogućnosti njegova produljenja eventualnim prekidom zastare predviđenim zakonima DH1 i DH2, uostalom najkasnije do 31. prosinca 2015. Takvo bi produljenje, ovisno o slučaju, omogućilo potrošaču da utvrdi nepoštenost ugovorne odredbe o valutnom riziku.
44
Slijedom toga, pita se je li, s obzirom na Odluku br.2/2014 od 16. lipnja 2014. Kúrije (Vrhovni sud) i sudsku praksu Suda o razini obaviještenosti koju banka treba pružiti potrošaču, navedeni rok zastare dovoljan kako bi potrošač mogao utvrditi nepoštenost te odredbe i ostvariti svoja prava ako rok počne teći na dan sklapanja ugovora.
45
U tim je okolnostima Fővárosi Törvényszék (Okružni sud u Budimpešti) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Jesu li ciljevi utvrđeni člancima 1. i 7. Direktive Vijeća 93/13/EEZ od 5. travnja 1993. ostvareni ako se – u slučaju zahtjeva koji je potrošač podnio u okviru postupka koji je samostalno pokrenuo, a koji se temelji na nepoštenosti glavnog predmeta ugovora o potrošačkom kreditu ([u pogledu] informacija o valutnom riziku) – na financijsko potraživanje primjenjuje zastarni rok od pet godina utvrđen mađarskim Građanskim zakonikom, koji počinje teći od trenutka u kojem je moguće podnijeti tužbu (uzimajući također u obzir odredbe Zakona DH 1 i Zakona DH 2 kojima se predviđa mogućnost prekida zastarnog roka), unatoč činjenici da nepoštenost glavnog predmeta ugovora podrazumijeva nevaljanost ugovora u cijelosti, zbog čega jednostrani raskid tog ugovora ne može dovesti do njegova raskida, pa datum sklapanja ugovora označava trenutak od kojeg počinje teći rok zastare?
2.
Jesu li za potrebe postizanja ciljeva utvrđenih Direktivom relevantne odluke koje je Sud Europske unije donio u području zastare u pogledu nastupanja zastare za podnošenje potrošačkih zahtjeva, kao i odluke Kúrije (Vrhovni sud, Mađarska) donesene na temelju tih odluka Suda, a koje su za mađarske sudove obvezujuće ili barem imaju snagu presedana i zahvaljujući kojima potrošač može prepoznati nepoštenost glavnog predmeta ugovora koji je sklopio? U slučaju potvrdnog odgovora, može li se smatrati da je [datum donošenja] tih odluka trenutak od kojeg počinje teći zastarni rok za podnošenje zahtjeva u pogledu utvrđivanja nepoštenosti ili samo treba smatrati da je zastarni rok prekinut od trenutka sklapanja ugovora do datuma donošenja tih odluka?
3.
Osim datuma donošenja odluka navedenih u drugom prethodnom pitanju, treba li trenutak kad je potrošač saznao za te odluke smatrati trenutkom od kojeg počinje teći zastarni rok ili ga treba smatrati završetkom razdoblja, koje je započelo sklapanjem ugovora, a tijekom kojeg je zastarni rok bio prekinut?
4.
U slučaju zahtjeva potrošača koji se temelji na nepoštenosti glavnog predmeta ugovora, ako zastarni rok počinje teći od trenutka sklapanja ugovora, je li opravdano potrošaču dati mogućnost podnošenja zahtjeva do trenutka završetka trajanja ugovora koji je sklopio ako trajanje ugovora premašuje zastarni rok od pet godina koji je trenutačno na snazi?”
Nadležnost Suda
46
UniCredit Bank tvrdi da Sud nije nadležan odgovoriti na prethodna pitanja jer sud koji je uputio zahtjev tim pitanjima ne traži tumačenje odredbe prava Unije. Naime, budući da Direktiva 93/13 ne sadržava nikakvo pravilo o zastari, pitanja se zapravo odnose na tumačenje pravila nacionalnog građanskog prava u tom području, koja su u nadležnosti država članica.
47
U tom pogledu valja istaknuti da se argument koji je istaknuo UniCredit Bank temelji na pogrešnoj premisi prema kojoj to što država članica putem svojeg prava definira uvjete pod kojima se utvrđuje nepoštenost uredbe sadržane u ugovoru te se proizvode konkretni pravni učinci tog utvrđenja nije obuhvaćeno područjem primjene prava Unije (presuda od 14. prosinca 2023., Getin Noble Bank (Rok zastare tužbi za povrat), C‑28/22, EU:C:2023:992, t. 50. i navedena sudska praksa).
48
Naime, Sud je već presudio da uređenje u nacionalnom pravu zaštite zajamčene potrošačima Direktivom 93/13 ne može izmijeniti opseg, a time ni sadržaj te zaštite i time dovesti u pitanje jačanje njezine djelotvornosti donošenjem ujednačenih pravila o nepoštenim odredbama, što je bila namjera zakonodavca Europske unije, kao što je navedeno u uvodnoj izjavi 10. te direktive (presuda od 14. prosinca 2023., Getin Noble Bank (Rok zastare tužbi za povrat), C‑28/22, EU:C:2023:992, t. 51. i navedena sudska praksa).
49
U tom kontekstu, valja podsjetiti na to da je postupak utvrđen člankom 267. UFEU‑a instrument suradnje između Suda i nacionalnih sudova zahvaljujući kojem Sud nacionalnim sudovima daje elemente za tumačenje prava Unije nužne za rješavanje spora koji se pred njima vodi. U okviru te suradnje samo je na nacionalnom sudu pred kojim se vodi spor iz glavnog postupka, koji jedini ima izravne spoznaje o činjenicama iz kojih spor proizlazi i koji mora preuzeti odgovornost za sudsku odluku koju će donijeti, da ocijeni nužnost prethodne odluke kako bi mogao donijeti svoju odluku i relevantnost pitanja koja postavlja Sudu. Slijedom toga, čim se postavljena pitanja odnose na tumačenje prava Unije, Sud načelno mora donijeti odluku (presuda od 7. prosinca 2023., mBank (Prijava potrošača), C‑140/22, EU:C:2023:965, t. 47.).
50
Usto, u okviru postupka uvedenog člankom 267. UFEU‑a, Sud nije nadležan odlučivati ni o tumačenju nacionalnih zakonskih ili podzakonskih odredbi ni o usklađenosti takvih odredbi s pravom Unije. Naime, iz ustaljene sudske prakse proizlazi da u okviru prethodnog postupka na temelju članka 267. UFEU‑a Sud može tumačiti pravo Unije samo u granicama nadležnosti dodijeljenih Europskoj uniji (presuda od 14. prosinca 2023., Getin Noble Bank (Rok zastare tužbi za povrat), C‑28/22, EU:C:2023:992, t. 53. i navedena sudska praksa).
51
U ovom slučaju iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da sud koji je uputio zahtjev ima dvojbe u pogledu načina na koji treba izračunati rok zastare od pet godina koji se primjenjuje na tužbu kojom potrošač od nacionalnog suda zahtijeva da utvrdi pravne posljedice nevaljanosti ugovora o kreditu.
52
U tom kontekstu, sud koji je uputio zahtjev u biti pita Sud treba li Direktivu 93/13 tumačiti na način da joj se protivi tumačenje nacionalnog prava prema kojem taj petogodišnji zastarni rok predviđen starim Građanskim zakonikom počinje teći od datuma sklapanja ugovora o zajmu sklopljenog s potrošačem, u slučaju da se smatra da je odredba tog ugovora nepoštena i da bi uklanjanje te odredbe, kojom se definira glavni predmet ugovora, dovelo do njegove nevaljanosti u cijelosti. Osim toga, sud koji je uputio zahtjev pred Sudom postavlja dodatna pitanja o utvrđivanju trenutka od kojeg počinje teći navedeni rok zastare, u slučaju da Sud ne smatra da je izračun od datuma sklapanja predmetnog ugovora u skladu s ciljevima i ciljevima Direktive 93/13.
53
Dakle, ne može se prihvatiti da se zahtjev za prethodnu odluku odnosi na tumačenje mađarskog prava i stoga treba odbiti argument UniCredit Banka koji se temelji na nenadležnosti Suda.
54
Iz prethodno navedenog proizlazi da je Sud nadležan odlučivati o ovom zahtjevu za prethodnu odluku.
Dopuštenost zahtjeva za prethodnu odluku
55
UniCredit Bank također osporava dopuštenost zahtjeva za prethodnu odluku jer, s jedne strane, sud koji je uputio zahtjev nije dokazao postojanje veze između mađarskog prava i prava Unije. S druge strane, pravna pitanja na kojima se temelje postavljena prethodna pitanja hipotetska su jer nije potrebno odgovoriti na ta pitanja kako bi se sudu koji je uputio zahtjev omogućilo da odluči u glavnom postupku. U tom pogledu UniCredit Bank tvrdi da ništa ne sprečava taj sud da slijedi sudsku praksu Kúrije (Vrhovni sud), koja, štoviše, nije pravilno iznesena u tom zahtjevu.
56
Prema ustaljenoj sudskoj praksi, u okviru postupka ustanovljenog člankom 267. UFEU‑a isključivo je na nacionalnom sudu pred kojim se vodi postupak i koji mora preuzeti odgovornost za sudsku odluku koja će biti donesena da, s obzirom na posebnosti predmeta, ocijeni kako nužnost prethodne odluke za donošenje svoje presude tako i relevantnost pitanja koja postavlja Sudu (presuda od 24. srpnja 2023., Lin, 107/23 PPU, EU:C:2023:606, t. 61. i navedena sudska praksa).
57
Iz navedenoga proizlazi da pitanja koja se odnose na pravo Unije uživaju pretpostavku relevantnosti. Sud može odbiti odgovoriti na prethodno pitanje nacionalnog suda samo ako je očito da zatraženo tumačenje prava Unije nema nikakve veze s činjeničnim stanjem ili predmetom glavnog postupka, ako je problem hipotetski ili ako Sud ne raspolaže činjeničnim i pravnim elementima potrebnima da bi mogao dati koristan odgovor na postavljena pitanja (presuda od 24. srpnja 2023., Lin, C‑107/23 PPU, EU:C:2023:606, t. 62. i navedena sudska praksa).
58
U ovom slučaju iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da je tumačenje prava Unije koje je zatražio sud koji je uputio zahtjev nužno za odlučivanje u sporu koji se pred njim vodi.
59
Naime, sud koji je uputio zahtjev iznosi dvojbe u pogledu izračuna roka zastare, osobito s obzirom na sudsku praksu Suda koja se odnosi na Direktivu 93/13 i, konkretnije, razinu obaviještenosti o valutnom riziku koju banka mora osigurati potrošaču.
60
Osim toga, što se tiče upućivanja suda koji je uputio zahtjev na sudsku praksu Kúrije (Vrhovni sud), nije na Sudu, u okviru sustava sudske suradnje određene u članku 267. UFEU‑a, da provjerava ili dovodi u pitanje pravilnost tumačenja nacionalnog prava koje je dao nacionalni sud jer to tumačenje ulazi u isključivu nadležnost potonjeg. Dakle, kada mu nacionalni sud uputi zahtjev za prethodnu odluku, Sud se mora držati tumačenja nacionalnog prava kako mu ga je iznio navedeni sud (presuda od 12. prosinca 2024., Volvo Group Belgium, C‑436/23, EU:C:2024:1023, t. 18. i navedena sudska praksa).
61
Iz navedenog slijedi da je zahtjev za prethodnu odluku dopušten.
O prethodnim pitanjima
Prvo pitanje
62
Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članke 1. i 7. Direktive 93/13, u vezi s načelom djelotvornosti, tumačiti na način da im se protivi sudsko tumačenje nacionalnog prava prema kojem, u slučaju ništetnosti ugovora o zajmu koji se ne može održati na snazi bez nepoštene odredbe zbog toga što se odnosi na glavni predmet ugovora, potrošač može pred sudom istaknuti pravne posljedice utvrđenja te ništavosti samo u zastarnom roku od pet godina od datuma sklapanja tog ugovora.
63
Najprije valja podsjetiti na to da je, u skladu s člankom 1. stavkom 1. Direktive 93/13, cilj te direktive usklađivanje zakona i drugih propisa država članica koji se odnose na nepoštene odredbe u ugovorima koji se sklapaju između prodavatelja robe ili pružatelja usluga i potrošača.
64
Člankom 7. stavkom 1. te direktive nalaže se državama članicama da osiguraju primjerena i djelotvorna sredstva „za sprečavanje stalnog korištenja nepoštenih odredaba u ugovorima koj[e] prodavatelji robe i pružatelji usluga sklapaju s potrošačima”.
65
Prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, kada u određenom području u pravu Unije ne postoje pravila, unutarnji pravni poredak svake države članice treba, na temelju načela postupovne autonomije, uspostaviti postupovna pravila za sudske postupke koja moraju osigurati zaštitu prava koja pojedinci izvode iz prava Unije, ali pod uvjetom da ona nisu nepovoljnija od onih koja uređuju slične situacije u unutarnjem pravu (načelo ekvivalentnosti) i da ne čine u praksi nemogućim ili pretjerano otežanim korištenje prava dodijeljenih pravom Unije (načelo djelotvornosti (vidjeti u tom smislu presudu od 8. rujna 2022., D. B. P. i dr. (Hipotekarni krediti u stranoj valuti), C‑80/21 do C‑82/21, EU:C:2022:646, t. 86. i navedenu sudsku praksu).
66
Što se tiče načela djelotvornosti, o kojem je jedino riječ u ovom predmetu, valja istaknuti da se svaki slučaj u kojem se postavlja pitanje onemogućuje li nacionalna postupovna odredba ili pretjerano otežava primjenu prava Unije mora analizirati uzimajući u obzir mjesto te odredbe u cjelokupnom postupku, njegov tijek i posebnosti, pred različitim nacionalnim sudovima. U tom pogledu valja, prema potrebi, uzeti u obzir načela na kojima se temelji nacionalni pravosudni sustav, kao što su to zaštita pravâ obrane, načelo pravne sigurnosti i dobro odvijanje postupka (presuda od 25. travnja 2024., Caixabank (Zastarni rok), C‑484/21, EU:C:2024:360, t. 23. i navedena sudska praksa).
67
Usto, Sud je pojasnio da obveza država članica da osiguraju djelotvornost prava koja subjekti imaju na temelju prava Unije podrazumijeva osobito, kad je riječ o pravima koja proizlaze iz Direktive 93/13, zahtjev djelotvorne sudske zaštite, također uspostavljen člankom 47. Povelje o temeljnim pravima koji vrijedi, među ostalim, što se tiče utvrđivanja postupovnih pravila o pravnim sredstvima pred sudom koja se temelje na tim pravima (presuda od 10. lipnja 2021., BNP Paribas Personal Finance, C‑776/19 do C‑782/19, EU:C:2021:470, t. 29. i navedena sudska praksa).
68
Što se tiče prigovora na zahtjev potrošača koji je podnesen zbog povrata nezakonito plaćenih iznosa, na temelju nepoštenih ugovornih odredaba u smislu Direktive 93/13, Sud već potvrdio da se članku 6. stavku 1. i članku 7. stavku 1. te direktive ne protivi nacionalni propis koji, iako predviđa da tužba za utvrđivanje ništetnosti nepoštene odredbe sadržane u ugovoru sklopljenom između trgovca i potrošača ne podliježe zastari, na zahtjev za utvrđivanje restitucijskih učinaka tog utvrđenja primjenjuje rok zastare, pod uvjetom poštovanja načela, među ostalim, djelotvornosti (presuda od 25. siječnja 2024., Caixabank (Zastara povrata hipotekarnih troškova), C‑810/21 do C‑813/21, EU:C:2024:81, t. 43. i navedena sudska praksa).
69
Stoga valja smatrati da isticanje prigovora zastarnog roka u odnosu na restitucijske zahtjeve koje su potrošači podnijeli radi ostvarivanja prava koja imaju na temelju Direktive 93/13 nije samo po sebi protivno načelu djelotvornosti jer njegova primjena u praksi ne onemogućuje ili pretjerano ne otežava ostvarivanje prava dodijeljenih tom direktivom (presuda od 25. travnja 2024., Caixabank (Zastarni rok), C‑484/21, EU:C:2024:360, t. 27. i navedena sudska praksa).
70
Što se tiče analize značajki zastarnog roka poput onoga o kojemu je riječ u glavnom postupku, Sud je pojasnio da se u toj analizi posebno moraju ispitati trajanje tog roka i način njegove primjene, uključujući način računanja njegova početka (presuda od 10. lipnja 2021., BNP Paribas Personal Finance, C‑776/19 do C‑782/19, EU:C:2021:470, t. 30. i navedena sudska praksa).
71
Što se tiče početka zastarnog roka, iz sudske prakse Suda proizlazi da primjena roka zastare od pet godina koji počinje teći od sklapanja ugovora, s obzirom na to da podrazumijeva da potrošač može tražiti povrat plaćanja na temelju izvršenja ugovorne odredbe za koju je utvrđeno da je nepoštena samo tijekom pet godina nakon potpisivanja ugovora, neovisno o tome je li imao ili je mogao razumno znati za nepoštenost te odredbe, pretjerano otežava ostvarivanje pravâ tog potrošača koja su dodijeljena Direktivom 93/13 i time povređuje načelo djelotvornosti u vezi s načelom pravne sigurnosti (presuda od 16. srpnja 2020., Caixabank i Banco Bilbao Vizcaya Argentaria, C‑224/19 i C‑259/19, EU:C:2020:578, t. 91.).
72
Stoga datum sklapanja ugovora koji sadržava nepoštenu odredbu ne može kao takav predstavljati početak roka zastare (presuda od 25. travnja 2024., Caixabank (Zastarni rok), C‑484/21, EU:C:2024:360, t. 31.).
73
U tom pogledu u obzir treba uzeti slabiji položaj potrošača u odnosu na prodavatelja robe ili pružatelja usluge, kako u pogledu pregovaračke snage tako i u pogledu razine obaviještenosti, što je situacija koja ga navodi da prihvati uvjete koje je prodavatelj robe odnosno pružatelj usluge unaprijed sastavio, bez mogućnosti utjecaja na njihov sadržaj. Jednako tako, valja podsjetiti na to da je moguće da potrošači možda nisu svjesni nepoštenosti odredbe ugovora o hipotekarnom zajmu ili možda ne percipiraju opseg svojih prava koja proizlaze iz Direktive 93/13 (presuda od 10. lipnja 2021., BNP Paribas Personal Finance, C‑776/19 do C‑782/19, EU:C:2021:470, t. 45. i navedena sudska praksa).
74
Također valja uzeti u obzir činjenicu da je Sud presudio da se ugovori o kreditu, poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku, općenito izvršavaju tijekom dugih razdoblja i, stoga, ne može se isključiti da će, barem za dio izvršenih plaćanja, zastara nastupiti čak i prije prestanka predmetnog ugovora, tako da takav sustav zastare potrošačima može sustavno uskraćivati mogućnost da traže povrat plaćanja izvršenih na temelju ugovornih odredaba protivnih Direktivi 93/13 (vidjeti u tom smislu presudu od 8. rujna 2022., D. B. P. i dr. (Hipotekarni krediti u stranoj valuti), C‑80/21 do C‑82/21, EU:C:2022:646, t. 95. i navedenu sudsku praksu).
75
Stoga, kad je riječ o trenutku od kojeg počinje teći rok zastare o kojem je riječ u glavnom postupku, postoji nezanemariva opasnost da, s obzirom na način na koji se on određuje u nacionalnoj sudskoj praksi, potrošač neće moći učinkovito ostvarivati prava koja su mu dodijeljena Direktivom 93/13.
76
Naime, prema onome što proizlazi iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje, ako bi se potvrdilo sudsko tumačenje nacionalnog prava, na temelju kojeg je prvostupanjski sud utvrdio dies a quo roka zastare na dan sklapanja ugovora o kreditu sklopljenog između društava UniCredit Bank i osobe HL, odnosno 14. veljače 2008., taj bi rok počeo teći neovisno o okolnosti da je osoba HL znala ili je mogla znati za nepoštenost odredbe o valutnom riziku i da se, u skladu s tim, uspješno pozove na prava koja su joj dodijeljena Direktivom 93/13. U tom pogledu, ništa u odluci kojom se upućuje prethodno pitanje ne upućuje na to da je potrošač u trenutku sklapanja ugovora znao ili je mogao znati za nepoštenost odredbe o valutnom riziku i da se, u skladu s tim, mogao uspješno pozvati na prava koja su mu dodijeljena tom direktivom, što je u svakom slučaju na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri.
77
S obzirom na sva prethodna razmatranja, na prvo pitanje valja odgovoriti na način da članak 1. stavak 1. i članak 7. stavak 1. Direktive 93/13, u vezi s načelom djelotvornosti, treba tumačiti na način da im se protivi sudsko tumačenje nacionalnog prava prema kojem, u slučaju ništetnosti ugovora o zajmu koji se ne može održati na snazi bez nepoštene odredbe zbog toga što se odnosi na glavni predmet ugovora, potrošač može pred sudom istaknuti pravne posljedice utvrđenja te ništavosti samo u zastarnom roku od pet godina od datuma sklapanja tog ugovora, ako na taj dan potrošač nije znao ili nije mogao znati za nepoštenost odredbe o valutnom riziku i, u skladu s tim se uspješno pozvati na prava koja ima na temelju Direktive 93/13.
Drugo i treće pitanje
78
Svojim drugim i trećim pitanjem, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li Direktivu 93/13 tumačiti na način da joj se protivi to da se datum na koji je Sud odlučio o tumačenju te direktive ili datum na koji je nacionalni vrhovni sud odlučio o nepoštenosti odredbi u ugovorima sklopljenima s potrošačima uzme u obzir kako bi se utvrdio početak roka zastare za tužbu koju je potrošač podnio u svrhu povrata plaćenih iznosa na temelju odredbe koja je analogna onoj na temelju koje je Sud protumačio navedenu direktivu ili onoj koja je predmet odluke nacionalnog suda u svrhu nastavka tog roka nakon njegova prekida.
79
Kako bi se sudu koji je uputio zahtjev dao koristan odgovor na postavljena pitanja i uzimajući u obzir okolnosti spora kako su opisane u odluci kojom se upućuje prethodno pitanje, analizu valja ograničiti samo na slučaj zahtjeva koji je potrošač podnio kako bi istaknuo restitucijske učinke koji proizlaze iz utvrđenja nepoštenosti ugovorne odredbe.
80
Valja podsjetiti da, osobito kako bi se osigurala učinkovita zaštita prava koja potrošač ima na temelju Direktive 93/13, on u svakom trenutku mora moći istaknuti nepoštenost ugovorne odredbe, ne samo kao sredstva obrane nego i u svrhu sudskog proglašenja nepoštenosti ugovorne odredbe, tako da se na zahtjev koji je potrošač podnio radi utvrđenja nepoštenosti ugovorne odredbe u ugovoru sklopljenom između prodavatelja robe ili pružatelja usluga i potrošača ne može primjenjivati nikakav zastarni rok (presuda od 10. lipnja 2021., BNP Paribas Personal Finance, C‑776/19 do C‑782/19, EU:C:2021:470, t. 38.).
81
Imajući to u vidu, Sud je presudio da utvrđivanje toga da rok za zastaru tužbe za povrat troškova koje je potrošač podmirio na temelju nepoštene ugovorne odredbe počinje teći od datuma na koji je nacionalni vrhovni sud donio presude kojima je standardizirane ugovorne odredbe koje odgovaraju odredbi iz spornog ugovora proglasio nepoštenom u brojnim bi slučajevima omogućilo prodavatelju robe odnosno pružatelju usluge da zadrži iznose koje je potrošač neopravdano podmirio na temelju nepoštene ugovorne odredbe, što bi bilo nespojivo sa zahtjevom koji proizlazi iz sudske prakse navedene u točki 68. ove presude, prema kojoj početak tog roka ne može biti određen neovisno o tome je li taj potrošač znao ili razumno mogao znati za nepoštenost te ugovorne odredbe na kojoj se temelji pravo na povrat a da pritom prodavatelj robe odnosno pružatelj usluge nema obvezu dužne pažnje i obavješćivanja u odnosu na potrošača, čime se naglašava njegov slabiji položaj koji Direktiva 93/13 nastoji premostiti (presuda od 25. travnja 2024., Banco Santander (Početak tijeka zastarnog roka), C‑561/21, EU:C:2024:362, t. 47.).
82
Usto, budući da ne postoji obveza obavješćivanja koju bi imao prodavatelj robe odnosno pružatelj usluge, ne može se pretpostaviti da je potrošač razumno mogao znati za to da odredba sadržana u njegovu ugovoru ima jednak doseg kao i standardizirana ugovorna odredba čiju je nepoštenost utvrdio nacionalni vrhovni sud. Točno je da takva sudska praksa, ako se javnost u dovoljnoj mjeri s njom upozna, može prosječnom potrošaču omogućiti da sazna o nepoštenosti standardne odredbe unesene u njegov ugovor s prodavateljem robe ili pružateljem usluga. Međutim, ipak se ne može očekivati od tog potrošača, kojeg se Direktivom 93/13 nastoji zaštititi s obzirom na njegov slabiji položaj u odnosu na prodavatelja robe ili pružatelja usluga, da poduzme korake koji su dio pravnog istraživanja (presuda od 25. travnja 2024., Banco Santander (Početak tijeka zastarnog roka), C‑561/21, EU:C:2024:362, t. 48 i 49. i navedena sudska praksa).
83
U tom pogledu valja podsjetiti na to da iz teksta članka 2. točke (b) Direktive 93/13 proizlazi da zaštita koju pruža ta direktiva ovisi o potrebama za koje fizička osoba nastupa, odnosno o potrebama koje nisu dio njezine profesionalne djelatnosti. Međutim, iako se od trgovaca može zahtijevati da se informiraju o pravnim aspektima odredaba koje se na njihovu inicijativu navode u ugovorima koje sklapaju s potrošačima u okviru uobičajene poslovne aktivnosti, osobito s obzirom na nacionalnu sudsku praksu koja se odnosi na takve odredbe, od potrošača se slično ponašanje ne može očekivati, s obzirom na to da oni rijetko, odnosno iznimno, sklapaju ugovor s takvom odredbom (presuda od 25. siječnja 2024., Caixabank (Zastara povrata hipotekarnih troškova), C‑810/21 do C‑813/21, EU:C:2024:81, t. 60.).
84
Usto, s tim u vezi valja naglasiti da takva nacionalna sudska praksa ipso facto nužno ne omogućava proglašavanje nepoštenima svih ugovornih odredaba te vrste sadržanih u svim ugovorima između prodavatelja robe odnosno pružatelja usluge i potrošača u toj državi članici. Kada je nacionalni vrhovni sud proglasio nepoštenom standardiziranu ugovornu odredbu, još u načelu i u skladu s člankom 3. stavkom 1. i člankom 4. stavkom 1. Direktive 93/13, valja u svakom pojedinom slučaju odrediti kojoj je mjeri odredba sadržana u ugovoru konkretno istovjetna toj standardiziranoj ugovornoj odredbi te je se po istoj osnovi kao i potonju mora proglasiti nepoštenom (vidjeti u tom smislu presudu od 25. travnja 2024., Banco Santander (Početak tijeka zastarnog roka), C‑561/21, EU:C:2024:362, t. 50. i 51.).
85
Iz tih razmatranja proizlazi da se od prosječnog potrošača koji je u razumnoj mjeri obaviješten, pažljiv i oprezan ne može zahtijevati ne samo da se samoinicijativno redovito informira o odlukama nacionalnog vrhovnog suda o standardiziranim odredbama sadržanima u ugovorima iste prirode kao što su oni koje je mogao sklopiti s prodavateljima robe ili pružateljima usluge, nego ni da usto na temelju presude nacionalnog vrhovnog suda odredi jesu li ugovorne odredbe poput onih koje su umetnute u poseban ugovor nepoštene (presuda od 25. travnja 2024., Banco Santander (Početak tijeka zastarnog roka), C‑561/21, EU:C:2024:362, t. 52.).
86
Prema tome, Direktivi 93/13 protivi se sudsko tumačenje nacionalnog prava prema kojem se, prilikom utvrđivanja početka roka zastare za podnošenje potrošačeve tužbe za povrat iznosa koji su neosnovano plaćeni prilikom izvršenja nepoštene ugovorne odredbe, na temelju postojanja ustaljene nacionalne sudske prakse o ništetnosti sličnih odredbi može zaključiti da je ispunjen uvjet koji se odnosi na znanje predmetnog potrošača o nepoštenosti navedene odredbe i njezinim pravnim posljedicama (vidjeti u tom smislu presudu od 25. siječnja 2024., Caixabank (Zastara povrata hipotekarnih troškova) (C‑810/21 do C‑813/21, EU:C:2024:81, t. 61. i navedena sudska praksa).
87
Razlozi navedeni u točkama 78. do 81. ove presude, koji dovode do zaključka da postojanje presuda nacionalnog vrhovnog suda kojima se utvrđuje nepoštenost pojedinih standardiziranih ugovornih odredbi ne može samo za sebe implicirati da je potrošač razumno znao ili da on može razumno znati da je nepoštena slična odredba ugovora koji je sklopio s prodavateljem robe odnosno pružateljem usluge, vrijede, mutatis mutandis, kad je riječ o odlukama Suda o zahtjevima za prethodnu odluku koji se odnose na tumačenje Direktive 93/13.
88
U tom pogledu, valja istaknuti da, iako su odluke Suda o zahtjevima za prethodnu odluku koji se odnose na tumačenje prava Unije javne kako bi im se olakšao pristup, uključujući i potrošačima, Sud u njima ne odlučuje o nepoštenosti konkretnih ugovornih odredaba i sustavno ostavlja konkretno ispitivanje tih odredaba nacionalnom sudu, s obzirom na to da to ispitivanje u načelu nije u njegovoj nadležnosti. Iz toga proizlazi da potrošač, bilo da se na njega izravno odnosi glavni postupak ili ne, na temelju takve odluke Suda ne može ni s kakvom sigurnošću donijeti zaključak o nepoštenosti ugovorne odredbe sadržane u ugovoru koji je sklopio s prodavateljem robe odnosno pružateljem usluge tako da se ne može smatrati da su presude Suda koje je naveo sud koji je uputio zahtjev prosječnom potrošaču izvor informacija o nepoštenosti konkretne ugovorne odredbe (presuda od 25. travnja 2024., Banco Santander (Početak tijeka zastarnog roka), C‑561/21, EU:C:2024:362, t. 58. i 59).
89
Suprotno tomu, pravomoćna sudska odluka kojom se utvrđuje nepoštenost ugovorne odredbe i uredno je dostavljena dotičnom potrošaču, u njegovu svojstvu adresata te odluke, u skladu s primjenjivim nacionalnim pravilima, može biti trenutak od kojeg počinje teći rok zastare. Nakon što takva odluka postane konačna, smatra se da je potrošač u potpunosti svjestan nepravilnosti odredbe i stoga može sam ocijeniti svrhovitost podnošenja tužbe za povrat iznosa plaćenih na temelju nepoštene odredbe u roku određenom nacionalnim pravom (vidjeti u tom smislu presudu od 25. travnja 2024., Banco Santander (Početak tijeka zastarnog roka), C‑561/21, EU:C:2024:362, t. 36. i 37.).
90
Međutim, valja pojasniti da, iako se Direktivi 93/13 protivi to da rok za zastaru tužbe za povrat iznosa koje je potrošač podmirio na temelju nepoštene ugovorne odredbe može početi teći neovisno o tome je li taj potrošač znao ili razumno mogao znati da je ta ugovorna odredba nepoštena, toj se direktivi ne protivi to da prodavatelj robe ili pružatelj usluge ima pravo dokazivati da je navedeni potrošač znao ili razumno mogao znati za to prije nego što se donese presuda kojom se utvrđuje ništavost navedene ugovorne odredbe (presuda od 25. travnja 2024., Caixabank (Zastarni rok), C‑484/21, EU:C:2024:360, t. 35.).
91
U ovom slučaju iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da ne postoji nijedna pravomoćna sudska odluka kojom se utvrđuje nepoštenost i ništavost odredbe o valutnom riziku.
92
U tim okolnostima, čak i pod pretpostavkom da je osoba HL bila upoznata s relevantnim odlukama Kúrije (Vrhovni sud) ili presudama Suda, ni datum na koji su te odluke i presude donesene ni dan kada je osoba HL stvarno saznala za njih ne mogu biti trenutak od kojeg počinje teći rok zastare.
93
Prema potrebi, na sudu koji je uputio zahtjev je da provjeri jesu li UniCredit Bank i Momentum Credit podnijeli dokaz da je osoba HL znala ili razumno mogla znati za nepoštenost odredbe o valutnom riziku (vidjeti u tom smislu presudu od 25. travnja 2024., Banco Santander (Početak tijeka zastarnog roka), C‑561/21, EU:C:2024:362, t. 38.).
94
Naposljetku, što se tiče pitanja koje se odnosi na ponovni tijek roka zastare nakon njegova prekida, valja istaknuti da je svrha prekida zastare zajamčiti da ona, čija se osnova temelji upravo na sankciji nedjelovanja nositelja prava, ne proizvodi učinke u situaciji koja opravdava to nedjelovanje. Prekid stoga ima za cilj zaštititi situacije u kojima se, zbog objektivnih razloga predviđenih zakonom, nositelj prava nalazi u situaciji objektivne poteškoće koja ga sprečava u ostvarivanju tog prava, izbjegavajući to da protek vremena dovede do njegova prestanka.
95
Iz toga slijedi da ponovni tijek roka zastare nakon prekida mora biti popraćen istim jamstvima kao što su ona predviđena za određivanje dies a quo tog roka.
96
S obzirom na prethodna razmatranja, na drugo i treće pitanje valja odgovoriti tako da Direktivu 93/13 treba tumačiti na način da joj se protivi to da se datum na koji je Sud odlučio o tumačenju te direktive ili datum na koji je nacionalni vrhovni sud odlučio o nepoštenosti odredbi u ugovorima sklopljenima s potrošačima uzme u obzir kako bi se utvrdio početak roka zastare za tužbu koju je potrošač podnio u svrhu povrata plaćenih iznosa na temelju odredbe koja je analogna onoj na temelju koje je Sud protumačio navedenu direktivu ili onoj koja je predmet odluke nacionalnog suda u svrhu nastavka tog roka nakon njegova prekida.
Četvrto pitanje
97
Uzimajući u obzir odgovor na prvo pitanje, na četvrto pitanje nije potrebno odgovoriti.
Troškovi
98
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.
Slijedom navedenog, Sud (deveto vijeće) odlučuje:
1.
Članak 1. stavak 1. i članak 7. stavak 1. Direktive Vijeća 93/13/EEZ od 5. travnja 1993. o nepoštenim odredbama u potrošačkim ugovorima, u vezi s načelom djelotvornosti,
treba tumačiti na način da im se:
protivi sudsko tumačenje nacionalnog prava prema kojem, u slučaju ništetnosti ugovora o zajmu koji se ne može održati na snazi bez nepoštene odredbe zbog toga što se odnosi na glavni predmet ugovora, potrošač može pred sudom istaknuti pravne posljedice utvrđenja te ništavosti samo u zastarnom roku od pet godina od datuma sklapanja tog ugovora, ako na taj dan potrošač nije znao ili nije mogao znati za nepoštenost odredbe o valutnom riziku i, u skladu s tim se uspješno pozvati na prava koja ima na temelju Direktive 93/13.
2.
Direktivu 93/13 treba tumačiti na način da joj se:
protivi to da se datum na koji je Sud odlučio o tumačenju te direktive ili datum na koji je nacionalni vrhovni sud odlučio o nepoštenosti odredbi u ugovorima sklopljenima s potrošačima uzme u obzir kako bi se utvrdio početak roka zastare za tužbu koju je potrošač podnio u svrhu povrata plaćenih iznosa na temelju odredbe koja je analogna onoj na temelju koje je Sud protumačio navedenu direktivu ili onoj koja je predmet odluke nacionalnog suda u svrhu nastavka tog roka nakon njegova prekida.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: mađarski