PRESUDA SUDA29. listopada 1980.„Izoglukoza – Proizvodne kvote“U predmetu C‑138/79_SA Roquette Freres, sa
sjedištem u Lestremu (departman Pas-de-Calais), koje zastupa njegov
pomoćnik glavnog direktora Gerard Rousseaux uz asistenciju Marcela
Veroonea, suradnika u društvu
Veroone-Freyria-Letartre-Pailluseau-Hoste-Dutat, odvjetničkom društvu
pri komori u Lilleu, s adresom za dostavu u uredu odvjetnika Loscha, 2,
rue Goethe_tužitelj, koje podupireEuropski parlament,
koji zastupa njegov glavni direktor Francesco Pasetti
Bombardella uz asistenciju Rolanda Biebera, glavnog administratora u
njegovoj Pravnoj službi, i profesora Pierrea Henrija Teitgena, s
adresom za dostavu u Luxembourgu, u glavnom tajništvu Europskog
parlamenta_intervenijent_protivVijeća Europskih zajednica,
koje zastupa Daniel Vignes, direktor Pravne službe, uz
asistenciju Arthura Brautigama i Hans-Joachima Glaesnera u
svojstvu suagenata, Hans-Juergena Rabea, odvjetnika pri komori u
Hamburgu, profesora Jeana Boulouisa, počasnog doajena Sveučilišta
prava, ekonomije i društvenih znanosti u Parizu, s adresom za dostavu u
Luxembourgu, kod Douglasa Fonteina, direktora Uprave za pravna pitanja
Europske investicijske banke, 100, bd Konrad Adenauer, Kirchberg_tuženika_koje podupireKomisija Europskih zajednica,
koju zastupa njezin pravni savjetnik Peter Gilsdorf, u svojstvu
agenta, uz asistenciju Jacquesa Delmolyja, člana Pravne službe, s
adresom za dostavu u Luxembourgu, kod pravnog savjetnika g. Marija
Cervina, u Bâtiment Jean Monnet, Kirchberg_intervenijent_povodom
zahtjeva za poništenje Uredbe Vijeća 1293/79 od 25. lipnja 1979. (SL L
162, str. 10.) u dijelu u kojem ta Uredba o izmjeni Uredbe Vijeća
1111/77 kojom se utvrđuju zajedničke odredbe za izoglukozu utvrđuje
osnovnu kvotu za tužitelja_SUD_u
sastavu: H. Kutscher, predsjednik, P. Pescatore i T. Koopmans,
predsjednici vijeća, J. Mertens de Wilmars, Mackenzie Stuart, A.
O’Keefe, G. Bosco, A. Touffait i O. Due, sucinezavisni odvjetnik: G. Reischl_tajnik: A. Van Houtte_donosi sljedećuPresudu1        Tužbom
podnesenom tajništvu Suda 31. kolovoza 1979. tužitelj, francusko
društvo koje, među ostalim, proizvodi izoglukozu, zatražio je od Suda da
poništi utvrđivanje proizvodnih kvota koje za njega proizlaze iz
Priloga II. Uredbi Vijeća br. 1293/79 od 25. lipnja 1979. o izmjeni
Uredbe br. 1111/77 kojom se utvrđuju zajedničke odredbe za izoglukozu
(SL L 162, str. 10.; ispravak u SL L 176, str. 37.). Iz ispitivanja
tužbe proizlazi da se ona zapravo odnosi na zahtjev za poništenje Uredbe
1293/79 kojom se tužitelju utvrđuje proizvodna kvota izoglukoze.2        U
prilog tužbi, tužitelj se, uz druge različite tužbene razloge glede
temelja, poziva i na povrede postupka te predlaže poništenje proizvodne
kvote koju propisuje prethodno spomenuta uredba. Tužitelj tvrdi da je
Vijeće usvojilo uredbu bez prethodno pribavljenog mišljenja Europskog
parlamenta, kako predviđa članak 43. stavak 2. Ugovora o EEZ-u, te time
počinilo bitnu povredu postupka u smislu članka 173. tog ugovora.3        Rješenjem
od 16. siječnja 1980. Sud je dopustio Parlamentu da intervenira u
postupak podupirući tužbene zahtjeve tužitelja utemeljene na bitnim
povredama postupka. Također je rješenjem od 13. veljače 1980. dopustio
Komisiji da intervenira u postupak podupirući zahtjeve Vijeća. 4        Vijeće
se pozivalo na nedopuštenost tužbe i intervencije u postupak na strani
tužitelja. Podredno je tražilo da se tužba odbije kao neosnovana.5        Prije
ispitivanja dopuštenosti na koju se pozvalo Vijeće i tužbenih razloga
koje je istaknuo tužitelj, potrebno je ukratko podsjetiti na povijesni
tijek donošenja sporne uredbe i njezin sadržaj.6        Presudom
od 25. listopada 1978., donesenom u spojenim predmetima 103 i 145/77
(Royal Scholten Honig (Holdings) Ltd/Intervention Board for Agricultural
Produce; Tunnel Refineries Ltd/Intervention Board for Agricultural
Produce, Recueil 1978., str. 2037.), Sud je odlučio da je Uredba
Vijeća 1111/77 od 17. svibnja 1977. kojom se utvrđuju zajedničke odredbe
o izoglukozi (SL L 134, str. 4.) nevaljana u onom dijelu u kojem
njezini članci 8. i 9. propisuju namet na proizvodnju izoglukoze od 5
obračunskih jedinica na 100 kilograma suhe tvari za razdoblje koje
odgovara trgovinskoj godini za šećer 1977./1978. Sud je utvrdio da
uređenje koje je uvedeno navedenim člancima predstavlja povredu općeg
načela jednakosti (u predmetnom slučaju proizvođača šećera i proizvođača
izoglukoze), čiji je konkretan izraz načelo zabrane diskriminacije
propisano člankom 40. stavkom 3. Ugovora. Sud je, međutim, dodao da
njegova presuda Vijeću ostavlja mogućnost da poduzme potrebne mjere,
spojive s pravom Zajednice, u cilju osiguravanja normalnog
funkcioniranja tržišta zaslađivača. 7        Nakon
donošenja te presude, Komisija je 7. ožujka 1979. Vijeću uputila
prijedlog izmjene Uredbe 1111/77. Vijeće je pismom od 19. ožujka 1979.,
koje je Parlament zaprimio 22. ožujka 1979., zatražilo mišljenje te
institucije u skladu s člankom 43. stavkom 2. podstavkom 3. Ugovora. U
tom pismu Vijeće napominje da:„Ovaj
prijedlog uzima u obzir situaciju koja proizlazi iz presude Suda od 25.
listopada 1978., u očekivanju novog uređenja za tržište zaslađivača koje
bi trebalo stupiti na snagu od 1. srpnja 1980. … Budući da bi se Uredba
trebala primjenjivati od srpnja 1979., Vijeće bi cijenilo ako bi
Parlament mogao donijeti svoje mišljenje tijekom travanjskog
zasjedanja.“8        Hitnost
savjetovanja koje je Vijeće zatražilo u svojem pismu proizlazi iz
činjenice da je predmet prijedloga uredbe u biti bio, u cilju
izbjegavanja nejednakog postupanja među proizvođačima šećera i
izoglukoze, podvrgnuti proizvodnju izoglukoze pravilima jednakima onima
koja su postojala za proizvodnju šećera do 30. lipnja 1980. u okviru
organizacije zajedničkog tržišta uspostavljenog Uredbom Vijeća br.
3330/74 od 19. prosinca 1974. (SL L 369, str. 1.). Osobito je do tog
datuma trebalo uspostaviti prijelazno uređenje proizvodnih kvota za
izoglukozu koje se trebalo primjenjivati od 1. srpnja 1979., datuma
početka nove trgovinske godine za šećer.9        Predsjednik
Europskog parlamenta savjetovanje što se tiče meritornih pitanja odmah
je povjerio Odboru za poljoprivredu te je zatražio mišljenje od Odbora
za proračun. Odbor za proračun uputio je svoje mišljenje Odboru za
poljoprivredu 10. travnja 1979. Odbor za poljoprivredu usvojio je 9.
svibnja 1979. prijedlog rezolucije svojeg izvjestitelja. Izvješće i
prijedlog rezolucije koje je usvojio Odbor za poljoprivredu razmatrani
su na sjednici Parlamenta 10. svibnja 1979. Na sjednici 11. svibnja
Parlament je odbio usvojiti prijedlog rezolucije te ju je vratio na
ponovno razmatranje Odboru za poljoprivredu.10      Zasjedanje
Parlamenta od 7. do 11. svibnja 1979. trebalo je biti posljednje prije
konstitutivne sjednice Parlamenta izabranog na temelju općih izravnih
izbora predviđenih Aktom o izboru predstavnika u Skupštini neposrednim
općim izborima od 17. srpnja 1979. Ured Parlamenta tijekom sastanka 1.
ožujka 1979. odlučio je da neće predvidjeti dodatne sjednice u razdoblju
između svibnja i srpnja. Tom je prilikom ipak precizirao da:„Ured u proširenom sastavu…–        procjenjuje
da, u slučaju ako Vijeće i Komisija smatraju potrebnim predvidjeti
dodatno razdoblje zasjedanja, oni mogu prema odredbama članka 1. stavka
4. Uredbe tražiti sazivanje Parlamenta. Podrazumijeva se da bi takva
sjednica bila posvećena isključivo ispitivanju izvješća nastalih povodom
hitnog savjetovanja;“ Tijekom sastanka 10. svibnja 1979. Ured je trebao potvrditi svoje stajalište o sljedećem:–        „potvrđuje
stajalište zauzeto na prije spomenutom sastanku tijekom kojeg je
odlučeno ne predvidjeti dodatno razdoblje zasjedanja između posljednje
sjednice aktualnog saziva Parlamenta i konstitutivne sjednice Parlamenta
izabranog na temelju općih izravnih izbora, uzimajući u obzir činjenicu
da, u slučaju da većina članova Parlamenta, Vijeće i Komisija žele
održati sjednicu u razdoblju dodatnog zasjedanja, oni mogu, prema
odredbama članka 1. stavka 4. Uredbe, tražiti sazivanje Parlamenta.–        odlučuje,
osim toga, imajući u vidu odredbe članka 139. Ugovora o EEZ-u, da se, u
slučaju da se predsjedniku podnese takav zahtjev, sazove Ured u
proširenom sastavu koji treba odlučiti kako će se po njemu postupati.“11      Dana
25. lipnja 1979. Vijeće je bez prethodno pribavljenog traženog
mišljenja usvojilo prijedlog uredbe koji je načinila Komisija te je isti
postao Uredbom br. 1293/79 o izmjeni Uredbe br. 1111/77. Treća uvodna
izjava Uredbe br. 1293/79 spominje savjetovanje sa Skupštinom. Vijeće je
ipak uzelo u obzir izostanak mišljenja Parlamenta navodeći u trećoj
uvodnoj izjavi Uredbe da „Skupština, koja je o prijedlogu Komisije
konzultirana 16. ožujka 1979., nije donijela mišljenje na svojem
zasjedanju u svibnju, već je pitanje podnijela na odlučivanje novoj
Skupštini.“ 12      Od Suda se traži poništenje te Uredbe 1293/79 u dijelu u kojem mijenja Uredbu 1111/77. O dopuštenosti tužbe      13      Prema
Vijeću, tužba je nedopuštena jer se odnosi na uredbu, a nisu ispunjeni
uvjeti predviđeni člankom 173. stavkom 2. Ugovora. Pobijani akt ne
smatra se odlukom donesenom u obliku uredbe i ne odnosi se ni izravno
niti osobno na tužitelja. Tužitelj, naprotiv, tvrdi da pobijana uredba
predstavlja skup pojedinačnih odluka od kojih se jedna odnosi na
tužitelja i tiče ga se izravno i osobno.14      Prema
odredbama članka 9. stavaka 1. 2. i 3. Uredbe br. 1111/77, kako su
izmijenjeni člankom 3. Uredbe 1293/79:„1.
Osnovna kvota dodjeljuje se svakom poduzeću proizvođaču izoglukoze s
poslovnim nastanom u Zajednici za razdoblje predviđeno člankom 8.
stavkom 1.Ne dovodeći u pitanje primjenu
stavka 3., osnovna kvota svakog određenog poduzeća jednaka je dvostrukom
iznosu njegove utvrđene proizvodnje na temelju trenutno važeće uredbe
tijekom razdoblja od 1. studenoga 1978. do 30. travnja 1979.2.
Svakom poduzeću koje ima osnovnu kvotu dodijeljena je također najviša
kvota koja je jednaka osnovnoj kvoti uvećanoj pomoću koeficijenta. Taj
se koeficijent određuje prema članku 25. stavku 2. drugom podstavku
Uredbe (EEZ) br. 3330/74 za razdoblje od 1. srpnja 1979. do 30. lipnja
1980.3. Osnovna kvota predviđena stavkom 1. ispravlja se ako je potrebno tako da najviša kvota utvrđena u skladu sa stavkom 2.:–        ne bude viša od 85 %–        ne bude niža od 65 %tehničkog godišnjeg proizvodnog kapaciteta dotičnog poduzeća.“ [neslužbeni prijevod]15      Prema
odredbama članka 9. stavka 4., osnovne kvote određene primjenom stavaka
1. i 3. pojedinačno se dodjeljuju svakom poduzeću, kako stoji u Prilogu
II. Taj prilog, koji čini sastavni dio članka 9., određuje da je
osnovna kvota za tužitelja određena u iznosu od 15.887 tona.16      Iz
toga proizlazi da članak 9. stavak 4. Uredbe 1111/77 (kako je
izmijenjen člankom 3. Uredbe br. 1293/79), u vezi s Prilogom II.,
primjenjuje mjerila utvrđena u članku 9. stavcima 1. do 3. na svako od
poduzeća koja su njegovi adresati i na koja se prema tome te odredbe
izravno i osobno odnose. Uredba 1293/79 predstavlja akt protiv kojeg
zainteresirana poduzeća proizvođači izoglukoze mogu pokrenuti postupak
za poništenje prema članku 173. podstavku 2. Ugovora. O dopuštenosti intervencije Parlamenta      17      Vijeće
dovodi u pitanje mogućnost Parlamenta da dobrovoljno intervenira u
postupku u tijeku pred Sudom. Prema Vijeću, ovlast na intervenciju ove
vrste treba izjednačiti s pravom na podnošenje tužbe pred Sudom, koje
Parlamentu nije priznato prema Ugovoru. U tom pogledu, treba istaknuti
da članak 173. Ugovora među institucijama koje mogu tražiti poništenje
akta ne navodi Parlament i da ga članak 20. Statuta Suda ne spominje
među institucijama pozvanima na podnošenje očitovanja u okviru
odlučivanja o prethodnim pitanjima iz članka 177.18      Članak 37. Statuta Suda utvrđuje:„Države članice i institucije Zajednice mogu se uključiti u postupak pred Sudom.Isto
pravo ima svaka druga osoba koja dokaže svoj pravni interes za ishod
postupka pred Sudom. Fizičke ili pravne osobe ne mogu se uključiti u
postupke među državama članicama, među institucijama Unije ili između
država članica i institucija Unije.Prijedlog za uključenje u postupak ograničen je na potporu tužbenog zahtjeva jedne od stranaka.“ 19      Stavak
1. tog članka predviđa isto pravo intervencije u postupak za sve
institucije Zajednice. To pravo nije moguće ograničiti na neke od njih, a
da se istodobno negativno ne utječe na njihov institucionalni položaj
zajamčen Ugovorom i osobito člankom 4. stavkom 1.20      Podredno,
Vijeće tvrdi da, čak i ako se Parlamentu prizna pravo intervencije, to
pravo ovisi o postojanju pravnog interesa. Takav se interes nesumnjivo
može presumirati, ali to ne sprečava Sud da, ako je potrebno, provjeri
njegovo postojanje. U konkretnom slučaju takva bi provjera, prema
Vijeću, trebala dovesti Sud do zaključka da Parlament nema interesa za
ishod postupka.21      Takav
se razlog mora odbiti kao nespojiv s člankom 37. Statuta Suda. Iako
članak 37. stavak 2. Statuta Suda predviđa da se druge osobe osim država
i institucija ne mogu uključiti u postupak pokrenut pred Sudom osim ako
ne dokažu interes za ishod postupka, pravo uključenja u postupak
priznato institucijama, pa prema tome i Parlamentu, člankom 37. prvim
podstavkom ne podliježe tom uvjetu.  O povredi načela jednakog postupanja22      Kao
što je prije spomenuto, Sud je u svojim prethodnim presudama donesenima
u predmetima 103 i 145/77 odlučio da Uredba 1111/77 predstavlja povredu
općeg načela jednakosti. Sud je u biti ustanovio da, unatoč tome što se
proizvođači šećera i izoglukoze nalaze u usporedivim situacijama,
proizvođačima glukoze određen je očito nejednak namet. Prema presudi
Suda, Vijeće je Uredbom 1293/79 izmijenilo Uredbu 1111/77 i uvelo sustav
kvota za izoglukozu koji je izravno nadahnut postojećim sustavom u
području šećera.23      Tužitelj
smatra da i ta nova uredba predstavlja povredu načela jednakosti. Prema
njemu, Uredbom se primjenjuju slična pravila na različite situacije i
time se stvaraju razlike između dvaju uređenja koje dovode do primjene
različitog postupanja na jednake situacije.24      Sama
činjenica da tužitelj smatra kako može istodobno istaknuti oba
argumenta pokazuje složenost situacije u kojoj su tržišta izoglukoze i
šećera usporediva, a da nisu stvarno i jednaka.25      Kada
provedba poljoprivredne politike Zajednice od strane Vijeća implicira
nužnost procjene složene gospodarske situacije, diskrecijska ovlast koju
ono ima ne odnosi se isključivo na prirodu i opseg mjera koje treba
poduzeti već u određenoj mjeri i na utvrđenje osnovnih podataka u tom
smislu, što Vijeću omogućava da se, ako je potrebno, osloni na opće
tvrdnje. Prilikom nadzora izvršavanja takve ovlasti, sudac se treba
ograničiti na ispitivanje je li pritom došlo do očite pogreške ili se
radi o zloporabi ovlasti ili je dotično tijelo očito prešlo granice
svoje diskrecijske ovlasti.26      Uzimajući
u obzir da je proizvodnja izoglukoze pridonijela povećanju viškova
šećera te da je Vijeću bilo dopušteno utjecati na tu proizvodnju
restriktivnim mjerama, Vijeće je bilo ovlašteno da u okviru
poljoprivredne politike poduzme mjere koje smatra korisnima uzimajući u
obzir sličnost i međuovisnost dvaju tržišta kao i osobitost tržišta
izoglukoze.27      Ovdje
je osobito istina da je Vijeće, suočeno sa složenim problemom koji
predstavljaju posljedice proizvodnje izoglukoze na politiku Zajednice u
području šećera, u kratkom roku trebalo donijeti prijelaznu regulativu
novog tržišta koje se snažno razvija. U tim okolnostima, nije dokazano
da je donošenjem Uredbe br. 1293/79 Vijeće prešlo granice svoje
diskrecijske ovlasti. O povredi načela proporcionalnosti28      Prema
tužitelju, kvota koja mu se dodjeljuje Prilogom II. Uredbi br. 1111/77
očito nije dovoljna. Utvrđenje kvote na temelju proizvodnje ostvarene
između 1. studenoga 1978. i 30. travnja 1979. ne uzima u obzir ni
sezonske varijacije niti činjenicu da je u tom razdoblju proizvodnja
bila ograničena zbog nesigurnosti koja je za proizvođača nastala uslijed
uređenja koje bi Zajednica trebala primijeniti nakon presude Suda u
prije spomenutim predmetima kao i stajališta francuskih tijela koja do
odluke od 9. kolovoza 1979. nisu dopuštala uporabu izoglukoze. Moguća
korekcija kvota na temelju godišnjih tehničkih kapaciteta bila je
nepovoljna za poduzeća koja su, kao i tužitelj, zastala sa svim novim
investicijama u očekivanju razjašnjenja situacije. Te kvote čine tržišno
natjecanje nemogućim.29      Povodom
toga, treba napomenuti da je uspostava kvota utemeljenih na referentnom
razdoblju uobičajen postupak prema pravu Zajednice koji je prikladan
kada se radi o kontroli proizvodnje u određenom sektoru. S druge strane,
tužitelj nije dokazao svoju tvrdnju da je ograničio proizvodnju.
Također valja primijetiti da, nakon donošenja spomenute presude, prvotno
predviđeni namet više nije bilo moguće primijeniti.30      U
svakom slučaju, ne može se očekivati od Vijeća da uzme u obzir razloge,
tržišne mogućnosti i unutarnju politiku svakog individualnog poduzeća
pri donošenju mjera od općeg interesa, a u cilju izbjegavanja situacije u
kojoj nekontrolirana proizvodnja izoglukoze ugrožava politiku Zajednice
u području šećera.31      Zaključno,
tužitelj koji nije u potpunosti iskoristio kvotu dodijeljenu za
razdoblje koje se poklapa s tržišnom godinom za šećer ne može se
pozivati na ograničenje konkurentne sposobnosti dodijeljenom kvotom.  O bitnoj povredi postupka32      Tužitelj
i Parlament u svojoj intervenciji drže da je Vijeće donijelo Uredbu
1111/77 u njezinoj izmijenjenoj inačici, a da pritom nije poštovan
savjetodavni postupak predviđen člankom 43. stavkom 2. Ugovora, te je
treba smatrati nevaljanom zbog bitne povrede postupka.33      Savjetovanje
predviđeno člankom 43. stavkom 2. podstavkom 3. kao i drugim paralelnim
odredbama Ugovora jest sredstvo koje Parlamentu omogućava efektivno
sudjelovanje u zakonodavnom postupku Zajednice. Ta je nadležnost ključan
element institucionalne ravnoteže koju ustanovljava Ugovor. Iako je
ograničeno, ono na razini Zajednice odražava osnovno demokratsko načelo
prema kojem građani sudjeluju u obnašanju vlasti posredstvom zastupničke
skupštine. Redovito savjetovanje s Parlamentom u slučajevima
predviđenima Ugovorom bitan je uvjet čije nepoštovanje ima za posljedicu
nevaljanost dotičnog akta.34      U
tom pogledu potrebno je istaknuti da poštovanje ovog uvjeta
podrazumijeva izražavanje mišljenja Parlamenta te ne treba smatrati da
je samo dovoljno da Vijeće zatraži mišljenje. Prema tome, Vijeće nije
imalo pravo u uvodne izjave u preambuli Uredbe br. 1293/79 uključiti
savjetovanje s Parlamentom. 35      Vijeće
nije osporilo da je savjetovanje s Parlamentom bitna postupovna
pretpostavka. Ono ističe da je u okolnostima u predmetnom slučaju sam
Parlament svojim ponašanjem prouzročio nemogućnost izvršenja tog uvjeta i
prema tome ne može se pozivati na tu nepravilnost.36      Ne
dovodeći u pitanje načelna pitanja na koja se Vijeće poziva u toj
argumentaciji, dovoljno je ustanoviti da 25. lipnja 1979., na dan kad je
bez mišljenja Skupštine donijelo Uredbu 1293/79 o izmjeni Uredbe
1111/77, ono nije iscrpilo sve mogućnosti za pribavljanje mišljenja
Parlamenta. Kao prvo, Vijeće nije tražilo primjenu hitnog postupka
predviđenog unutarnjim propisima Parlamenta, iako se u drugim područjima
i povodom drugih prijedloga uredbi u istom trenutku koristilo tom
mogućnošću. S druge strane, Vijeće se moglo koristiti mogućnošću koju
pruža članak 139. Ugovora i tražiti izvanrednu sjednicu Skupštine, na
koju mu je mogućnost, štoviše, Ured Parlamenta skrenuo pozornost 1.
ožujka i 10. svibnja 1979.37      Iz
toga slijedi da, zbog nedostatka mišljenja Parlamenta propisanog
člankom 43. Ugovora, Uredbu Vijeća br. 1293/79 o izmjeni Uredbe br.
1111/77 treba poništiti, ne dovodeći u pitanje ovlast Vijeća da nakon
ove presude poduzme bilo koju mjeru u skladu s člankom 176. stavkom 1.
Ugovora. Troškovi      38      Prema
odredbama članka 69. stavka 2. Poslovnika, stranka koja ne uspije u
postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove.39      Ni
tužitelj niti intervenijenti nisu zahtijevali da se Vijeću naloži
snošenje troškova. Proizlazi da se snošenje troškova mora odrediti
svakoj od stranaka, iako Vijeće nije uspjelo u postupku.Slijedom navedenog_SUDobjavljuje i presuđuje :1.      Uredba
br. 1293/79 (SL L 162, str. 10.; s ispravkom u SL L 176, str. 37.) o
izmjeni Uredbe br. 1111/77 (SL L 134, str. 4.) poništava se.2.      Svaka stranka snosi vlastite troškove.KutscherPescatoreKoopmansMertens de WilmarsMackenzie StuartO’KeeffeBoscoTouffaitDueObjavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu, 29. listopada 1980.Tajnik       PredsjednikA. Van Houtte       H. Kutscher