62023CC0383
MIŠLJENJE NEZAVISNE ODVJETNICE
LAILE MEDINE
od 12. rujna 2024. (
1
)
Predmet C‑383/23
Anklagemyndigheden
protiv
ILVA A/S
(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Vestre Landsret (Žalbeni sud regije Zapad, Danska))
„Zahtjev za prethodnu odluku – Zaštita osobnih podataka – Uredba (EU) 2016/679 – Članak 83. – Upravne novčane kazne – Novčane kazne koje nisu upravne novčane kazne – Pojam ‚poduzetnik’ – Članci 101. i 102. UFEU‑a – Društvo majka i društvo kći – Povreda Uredbe 2016/679 od strane društva kćeri – Izračun iznosa novčane kazne – Uzimanje u obzir ukupnog prometa grupe čiji je predmetno društvo dio – Kazneni postupak)
1.
Ovim zahtjevom za prethodnu odluku Vestre Landsret (Žalbeni sud regije Zapad, Danska) traži tumačenje članka 83. stavaka od 4. do 6. Uredbe (EU) 2016/679 (
2
). Zahtjev je podnesen u kontekstu kaznenog postupka koji je pokrenuo Anklagemyndigheden (državno odvjetništvo, Danska) protiv društva ILVA A/S (u daljnjem tekstu: ILVA) (
3
) jer nije ispunilo svoje obveze prema članku 5. stavku 1. točki (e), članku 5. stavku 2. i članku 6. OUZP‑a u svojstvu voditelja obrade osobnih podataka od barem 350000 bivših klijenata.
2.
Predmet se odnosi na pitanje mora li se pojam „poduzetnik” iz članka 83. stavaka 4. do 6. OUZP‑a tumačiti, s obzirom na uvodnu izjavu 150. te uredbe, u smislu da odgovara pojmu „poduzetnika” u pravu tržišnog natjecanja Unije (članci 101. i 102. UFEU‑a). Time se postavlja pitanje je li, u kontekstu izricanja novčane kazne društvu za kršenje OUZP‑a, primjereno uzeti u obzir ukupni godišnji promet gospodarskog subjekta (ili grupe) čiji je dio društvo prekršitelj, a ne samo ukupni godišnji promet tog društva.
3.
Posebnost je ovog predmeta u činjenici da u glavnom postupku novčanu kaznu nije izreklo nacionalno tijelo za nadzor zaštite podataka u okviru svojih nadzornih ovlasti, nego sud u kaznenom postupku. Doista, zakonodavac Unije u tom je pogledu umetnuo u OUZP posebnu odredbu, koja se posebno primjenjuje na Dansku.
I. Pravni okvir
A.
Pravo Europske unije
4.
Prema uvodnim izjavama 150. i 151. OUZP‑a:
„(150)
Kako bi se ojačale i uskladile upravne sankcije za kršenje ove Uredbe, svako nadzorno tijelo trebalo bi imati ovlasti izricati upravne novčane kazne. U ovoj Uredbi trebalo bi navesti kršenja te gornju granicu i kriterije za određivanje povezanih upravnih novčanih kazni, što bi za svaki pojedinačni slučaj trebalo odrediti nadležno nadzorno tijelo, uzimajući u obzir sve bitne okolnosti posebne situacije, vodeći računa osobito o prirodi, težini i trajanju kršenja i njegovim posljedicama te mjerama poduzetim da bi se osiguralo poštovanje obveza iz ove Uredbe te spriječile ili ublažile posljedice kršenja. Kada se upravne kazne izriču poduzetniku, poduzetnik bi se u te svrhe trebao shvatiti poduzetnik u skladu s člancima 101. i 102. UFEU‑a. […]
(151)
U pravnim sustavima Danske i Estonije nisu dopuštene upravne novčane kazne kako su navedene u ovoj Uredbi. Pravila za upravne novčane kazne mogu se primjenjivati na način da u Danskoj nadležni nacionalni sudovi izriču novčanu kaznu kao kaznenu sankciju, a da u Estoniji nadzorno tijelo izriče novčanu kaznu u okviru prekršajnog postupka, pod uvjetom da takva primjena pravilâ u tim državama članicama ima istovrijedni učinak kao i upravne novčane kazne koje izriču nadzorna tijela. Stoga bi nadležni nacionalni sudovi trebali uzeti u obzir preporuku nadzornog tijela koje ukaže na novčanu kaznu. U svakom slučaju novčane kazne trebale bi biti učinkovite, proporcionalne i odvraćajuće.”
5.
Člankom 83. OUZP‑a, naslovljenim „Opći uvjeti za izricanje upravnih novčanih kazni”, predviđa se sljedeće:
„1.   Svako nadzorno tijelo osigurava da je izricanje upravnih novčanih kazni u skladu s ovim člankom u pogledu kršenja ove Uredbe iz stavaka 4., 5. i 6. u svakom pojedinačnom slučaju učinkovito, proporcionalno i odvraćajuće.
2.   Upravne novčane kazne izriču se uz mjere ili umjesto mjera iz članka 58. stavka 2. točaka od (a) do (h) i članka 58. stavka 2. točke (j), ovisno o okolnostima svakog pojedinog slučaja. Pri odlučivanju o izricanju upravne novčane kazne i odlučivanju o iznosu te upravne novčane kazne u svakom pojedinom slučaju dužna se pozornost posvećuje sljedećem:
[…]
3.   Ako voditelj obrade ili izvršitelj obrade za istu ili povezane obrade namjerno ili iz nepažnje prekrši nekoliko odredaba ove Uredbe, ukupan iznos [upravne] novčane kazne ne smije biti veći od administrativnog iznosa utvrđenog za najteže kršenje.
4.   Za kršenja sljedećih odredaba, u skladu sa stavkom 2., mogu se izreći upravne novčane kazne u iznosu do 10000000 EUR, ili u slučaju poduzetnika do 2 % ukupnog godišnjeg prometa na svjetskoj razini za prethodnu financijsku godinu, ovisno o tome što je veće:
[…]
5.   Za kršenja sljedećih odredaba, u skladu sa stavkom 2., mogu se izreći upravne novčane kazne u iznosu do 20000000 EUR, ili u slučaju poduzetnika do 4 % ukupnog godišnjeg prometa na svjetskoj razini za prethodnu financijsku godinu, ovisno o tome što je veće:
[…]
6.   Za nepoštovanje naredbe nadzornog tijela iz članka 58. stavka 2. u skladu sa stavkom 2. ovog članka mogu se izreći upravne novčane kazne u iznosu do 20000000 EUR, ili u slučaju poduzetnika do 4 % ukupnog godišnjeg prometa na svjetskoj razini za prethodnu financijsku godinu, ovisno o tome što je veće.
[…]
8.   Na izvršavanje ovlasti nadzornog tijela u skladu s ovim člankom primjenjuju se odgovarajuće postupovne zaštitne mjere u skladu s pravom Unije i pravom države članice, uključujući učinkoviti sudski pravni lijek i pravilno postupanje.
[…]”
B.
Nacionalno pravo
6.
Lov nr. 502 af 23. maj 2018 om supplerende bestemmelser til forordning om beskyttelse af fysiske personer i forbindelse med behandling af personoplysninger og om fri udveksling af sådanne oplysninger (Zakon br. 502 od 23. svibnja 2018. o dopuni uredbe o zaštiti osobnih podataka u vezi s njihovom obradom i sa slobodnim kretanjem takvih podataka) u svojem članku 41. navodi:
„[Podstavak 1.] Osim ako je prema drugom zakonodavstvu opravdana veća kazna, novčanom kaznom ili kaznom zatvora do šest mjeseci kaznit će se tko prekrši sljedeće odredbe:
[…]
(4)
temeljna načela obrade, uključujući uvjete za privolu, iz članaka 5. do 7. i 9. [OUZP‑a],
[…]
Podstavak 3. Članak 83. stavak 2. [OUZP‑a] mora se poštovati pri izricanju novčane kazne prema podstavcima 1. i 2.
[…]
Podstavak 6. Trgovačka društva itd. (pravne osobe) mogu se smatrati kazneno odgovornima u skladu s pravilima iz poglavlja 5. Kaznenog zakonika. […]”
II. Činjenično stanje koje je dovelo do spora u glavnom postupku i prethodna pitanja
7.
Društvo ILVA pred danskim je sudovima optuženo jer od svibnja 2018. do siječnja 2019. kao voditelj obrade podataka nije ispunilo svoje obveze iz članka 5. stavka 1. točke (e), članka 5. stavka 2. i članka 6. OUZP‑a u vezi sa zadržavanjem osobnih podataka koji se odnose na njegove bivše klijente.
8.
Društvo ILVA upravlja lancem trgovina namještajem i dio je grupe Lars Larsen (u daljnjem tekstu: grupa). Ukupni promet grupe u financijskoj godini 2016./2017. iznosio je 6,57 milijardi danskih kruna (DKK) (približno 881 milijun eura). Od toga je promet društva kćeri ILVA iznosio 1,8 milijardi danskih kruna (približno 241 milijun eura).
9.
Na preporuku Datatilsyneta (Agencija za zaštitu podataka, Danska, koji je dansko tijelo nadležno za zaštitu podataka odnosno „nadzorno tijelo” prema OUZP‑u) državno odvjetništvo tražilo je da se društvu ILVA izrekne novčana kazna od 1,5 milijuna danskih kruna (približno 201000 eura). Okvir za izračun iznosa novčane kazne povezan s prometom ne temelji se na prometu društva ILVA, nego na ukupnom prometu cijele grupe.
10.
Presudom od 12. veljače 2021. Retten i Aarhus (Općinski sud u Aarhusu, Danska) proglasio je društvo ILVA krivim po optužnici, ali je, suprotno onome što je tvrdilo državno odvjetništvo, presudio da je postupalo s nehajem. Taj je sud društvu ILVA naložio da plati novčanu kaznu od 100000 danskih kruna (približno 13400 eura). Nadalje, prema stajalištu toga suda, s obzirom na to da je optužnica podignuta samo protiv društva ILVA, a ne protiv cijele grupe, pri izračunu iznosa novčane kazne nije bilo potrebno uzeti u obzir promet te grupe. Nadalje, istaknuo je da se društvo ILVA bavilo samostalnim maloprodajnim poslovanjem te da grupa nije osnovala to društvo kćer samo radi povjeravanja obrade osobnih podataka grupe.
11.
Protiv te presude državno odvjetništvo podnijelo je žalbu Vestre Landsretu (Žalbeni sud regije Zapad, Danska), odnosno sudu koji je uputio zahtjev. Taj sud nastoji utvrditi mora li se pojam „poduzetnik” iz članka 83. stavaka 4. do 6. OUZP‑a tumačiti tako da je, za potrebe određivanja novčane kazne u slučaju kršenja OUZP‑a od strane društva, potrebno uzeti u obzir promet grupe kojoj predmetno društvo pripada.
12.
Državno odvjetništvo tvrdi da je tome tako. Tvrdi da iz uvodne izjave 150. OUZP‑a proizlazi da se taj izraz mora tumačiti u skladu s člancima 101. i 102. UFEU‑a.
13.
Društvo ILVA, s druge strane, tvrdi da se pri određivanju novčane kazne za kršenje OUZP‑a od strane društva ne treba uzeti u obzir ukupni promet grupe kojoj to društvo pripada. U konkretnom predmetu optužnica je podignuta samo protiv društva ILVA, koje je društvo kćer, a ne protiv društva majke.
14.
Sud koji je uputio zahtjev smatra da odgovor na to pitanje ne proizlazi jasno iz OUZP‑a.
15.
U tim je okolnostima Vestre Landsret (Žalbeni sud regije Zapad, Danska) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Mora li se pojam ‚poduzetnik’ iz članka 83. stavaka 4. do 6. [OUZP‑a] shvatiti kao poduzetnik u smislu članaka 101. i 102. UFEU‑a, u vezi s uvodnom izjavom 150. te uredbe i sudskom praksom [Suda] [o] pravu tržišnog natjecanja Unije, tako da pojam ‚poduzetnik’ obuhvaća bilo koji subjekt koji se bavi gospodarskom djelatnošću, bez obzira na pravni status tog subjekta i način na koji se financira?
2.
Ako je odgovor na […] prvo pitanje potvrdan, treba li članak 83. stavke 4. do 6. [OUZP‑a] tumačiti tako da se, pri izricanju novčane kazne poduzetniku, mora uzeti u obzir ukupni godišnji prihod na svjetskoj razini gospodarskog subjekta čiji je poduzetnik dio ili samo ukupni godišnji prihod na svjetskoj razini samog poduzetnika?”
III. Postupak pred Sudom
16.
Pisana očitovanja podnijeli su društvo ILVA i Europska komisija. Dana 19. lipnja 2024. održana je rasprava na kojoj su obje stranke bile zastupane.
IV. Ocjena
A.
Uvod
17.
Pozadina posebnih odredbi OUZP‑a, koje su relevantne u ovom predmetu (
4
) i koje se posebno primjenjuju na Dansku, jest činjenica da Agencija za zaštitu podataka u načelu ne može izreći nikakve upravne novčane kazne za kršenja zakonodavstva o zaštiti podataka. Umjesto toga, ako smatra da je potrebno, Agencija za zaštitu podataka mora podnijeti prijavu policiji (
5
). Policija zatim istražuje i utvrđuje ima li osnova za kaznenu prijavu. Ako ima, slučaj se upućuje sudovima koji razmatraju slučaj i određuju visinu novčane kazne.
B.
O prethodnim pitanjima
18.
Smatram da je prikladno ova dva pitanja razmotriti zajedno. Tim pitanjima sud koji je uputio zahtjev u biti pita mora li se pojam „poduzetnik” iz članka 83. stavaka 4. do 6. OUZP‑a, s obzirom na uvodnu izjavu 150. te uredbe, tumačiti na način da odgovara pojmu „poduzetnik” u smislu članaka 101. i 102. UFEU‑a. To postavlja pitanje je li, u kontekstu izricanja novčane kazne za kršenje OUZP‑a društvu, potrebno uzeti u obzir ukupni godišnji promet cijelog poduzetnika (gospodarskog subjekta ili grupe, in casu Lars Larsen grupa, odnosno približno 881 milijun eura) čiji je dio društvo prekršitelj (
6
), a ne samo ukupni godišnji promet samo tog društva (ILVA, odnosno približno 241 milijun eura).
1. Presuda u predmetu Deutsche Wohnen
19.
Člankom 83. OUZP‑a pruža se pravni temelj za izricanje novčanih kazni za kršenje te uredbe. OUZP ne sadržava definiciju pojma „poduzetnik” u svrhu izvršenja, ali u uvodnoj izjavi 150. te uredbe navodi se da se za tumačenje tog pojma trebaju koristiti načela prava tržišnog natjecanja Unije (
7
).
20.
Sud je nedavno imao priliku protumačiti neke (ali ne sve) stavke članka 83. OUZP‑a i razmotriti određena pitanja koja su povezana s pitanjima koja su upućena u ovom predmetu.
21.
U presudi u predmetu Deutsche Wohnen (
8
) Sud je posebno presudio da „iz članka 83. stavaka 4. do 6. OUZP‑a, koji se odnosi na izračun upravnih novčanih kazni za kršenja navedena u tim stavcima, proizlazi da se, u slučaju kada je adresat upravne novčane kazne poduzetnik ili dio poduzetnika u smislu članaka 101. i 102. UFEU‑a, najviši iznos upravne novčane kazne izračunava na temelju postotka ukupnog godišnjeg prihoda na svjetskoj razini za prethodnu poslovnu godinu predmetnog poduzetnika”.
22.
Sud jasno navodi da se najviši iznos upravne novčane kazne temelji na ukupnom godišnjem prometu (
9
)„poduzetnika” na svjetskoj razini, pri čemu se taj pojam mora tumačiti u skladu s pravom tržišnog natjecanja EU‑a (članci 101. i 102. UFEU‑a). Sud stoga primjećuje da je zakonodavac Unije pri određivanju najvišeg iznosa novčanih kazni OUZP‑a nastojao uspostaviti poveznicu između pravila OUZP‑a i pravila prava tržišnog natjecanja Unije.
23.
Doista, u tom pogledu članak 83. stavci 4. do 6. OUZP‑a slični su članku 23. stavku 2. Uredbe (EZ) br. 1/2003 (
10
) u toj mjeri što se u oba akta postavlja zakonska gornja granica za novčane kazne prema odgovarajućim propisima.
24.
Sud je zatim proširio svoje obrazloženje i osvrnuo se na uvjete koji se primjenjuju na određivanje iznosa upravne novčane kazne. Sud je u presudi u predmetu Deutsche Wohnen istaknuo (t. 58.) da „samo upravna novčana kazna čiji se iznos određuje prema stvarnoj ili materijalnoj ekonomskoj sposobnosti njezina adresata i koju stoga nadzorno tijelo izriče temeljeći svoju odluku u pogledu njezina iznosa na pojmu gospodarske jedinice u smislu sudske prakse […][ (
11
)], može ispuniti sva tri uvjeta navedena u članku 83. stavku 1. OUZP‑a, odnosno istodobno biti djelotvorna, proporcionalna i odvraćajuća”. Iako se Sud u tom pogledu pozvao na „osobu kojoj je izrečena [novčana kazna]”, čime je istaknuo povezanost između novčane kazne i osobe kojoj se konkretno stavlja na teret kršenje OUZP‑a, u nastavku se Sud vratio na pojam „poduzetnik” („gospodarska jedinica”) u smislu prava tržišnog natjecanja Unije.
25.
Nadalje, u točki 59. te presude Sud je naveo da „kada nadzorno tijelo odluči, na temelju ovlasti koje ima na temelju članka 58. stavka 2. OUZP‑a, izreći voditelju obrade, koji je poduzetnik ili dio poduzetnika u smislu članaka 101. i 102. UFEU‑a, upravnu novčanu kaznu u skladu s člankom 83. navedene uredbe, to je tijelo na temelju potonje odredbe, u vezi s uvodnom izjavom 150. te uredbe, prilikom izračuna upravnih novčanih kazni za kršenja iz stavaka 4. do 6. tog članka 83. dužno donijeti svoju odluku na temelju pojma ‚poduzetnik” u smislu tih članaka 101. i 102. UFEU‑a” (
12
).
26.
Zaključujem da iz presude u predmetu Deutsche Wohnen proizlazi da u slučaju kada je OUZP prekršio voditelj obrade ili izvršitelj obrade koji je poduzetnik (ili je njegov dio), pri određivanju najvišeg iznosa novčane kazne upućivanje na ukupni promet na svjetskoj razini „poduzetnika” tumači se u skladu s člancima 101. i 102. UFEU‑a. Međutim, time se ne razjašnjava samo pitanje najvišeg iznosa novčane kazne koja se potencijalno može izreći tom voditelju obrade ili izvršitelju obrade. To ujedno znači da sudska praksa koja se odnosi na pojmove „poduzetnik” i „gospodarska jedinica” te koja je vrlo nijansirana (i ovisi o specifičnom slučaju) postaje relevantna u određenoj mjeri i kako bi se uspostavili uvjeti za određivanje konkretne novčane kazne izrečene za to specifično kršenje OUZP‑a.
27.
U sljedećim točkama analizirat ću utjecaj sudske prakse Deutsche Wohnen u specifičnom kontekstu ovog predmeta kako bih predložila okvir kojim bi se trebao voditi sud koji upućuje zahtjev pri određivanju novčane kazne društvu ILVA.
2. Prvi korak analize nakon presude u predmetu Deutsche Wohnen: opća analiza kako bi se utvrdio najviši iznos novčane kazne
28.
Kao što je navedeno u točkama 25. i 26. ovog mišljenja, iz teksta članka 83. OUZP‑a, u vezi s uvodnom izjavom 150. te uredbe, te iz sudske prakse Deutsche Wohnen proizlazi da u slučajevima kada je voditelj obrade ili izvršitelj obrade (dio) „poduzetnika” u smislu članaka 101. i 102. UFEU‑a, za određivanje najvišeg iznosa novčane kazne treba se koristiti ukupni promet takvog poduzetnika kao cjeline.
29.
Sudska praksa Suda u području tržišnog natjecanja utvrdila je da pojam „poduzetnik”„obuhvaća svaki subjekt koji obavlja gospodarsku djelatnost, bez obzira na njegov pravni status i način njegova financiranja” (
13
).
30.
Iz sudske prakse Suda proizlazi i da se pojam „poduzetnik” iz članaka 101. i 102. UFEU‑a može odnositi na jednu gospodarsku jedinicu, čak i ako se ta gospodarska jedinica sastoji od nekoliko fizičkih ili pravnih osoba. Hoće li nekoliko subjekata činiti takvu jedinicu uvelike ovisi o tome je li pojedinačni subjekt slobodan u svojoj sposobnosti donošenja odluka ili vodeći subjekt, odnosno društvo majka, ima odlučujući utjecaj na ostale. Kriteriji za utvrđivanje toga temelje se na ekonomskim, pravnim i organizacijskim vezama između društva majke i njegova društva kćeri, na primjer, količini udjela koje ima u vlasništvu, kadrovskim ili organizacijskim vezama, uputama i postojanju ugovora između društava (
14
).
31.
U sudskoj praksi jednako se tako jasno navodi da se zaključak o stvarnom izvršavanju odlučujućeg utjecaja od strane društva majke na ponašanje društva kćeri može izvesti na temelju skupa dosljednih dokaza, čak i ako su neki od tih dokaza, uzeti zasebno, nedostatni za utvrđivanje postojanja takvog utjecaja (
15
). U tom pogledu sudovi Europske unije oslanjali su se, inter alia, na ovlast društva majke da imenuje članove različitih upravnih odbora društva kćeri kao i ovlast da saziva skupštine dioničara te predlaže opoziv direktora ili cijelih upravnih odbora društva kćeri (
16
).
32.
Ustaljena je sudska praksa da, u posebnom slučaju kada društvo majka izravno ili neizravno ima u vlasništvu cjelokupan ili gotovo cjelokupan temeljni kapital u društvu kćeri koje je počinilo povredu pravila tržišnog natjecanja, društvo majka u mogućnosti je ostvarivati odlučujući utjecaj na ponašanje društva kćeri te postoji oboriva presumpcija da društvo majka stvarno izvršava takav utjecaj (
17
).
33.
Prema točki 2. odluke kojom se upućuju prethodna pitanja društvo ILVA dio je grupe Lars Larsen. Ako bi sud koji je uputio zahtjev utvrdio da društvo majka iz te grupe izvršava odlučujući utjecaj na društvo ILVA, pojam „poduzetnik” u smislu članka 83. stavka 5. OUZP‑a sastojao bi se od: i. društva majke iz te grupe; ii. društva ILVA; i iii. svakog drugog društva nad kojim društvo majka jednako tako izvršava odlučujući utjecaj. Potonja kategorija potencijalno uključuje druga društva grupe Lars Larsen.
34.
„Promet” se izričito spominje u članku 83. stavcima 4. do 6. OUZP‑a u kontekstu izračuna najvišeg iznosa novčane kazne koja bi se mogla izreći društvima. Taj najviši iznos odnosi se na vrlo velika društva s obzirom na to da se ograničenje ne primjenjuje ako je novčana kazna niža od apsolutnog iznosa navedenog u ta tri stavka članka 83., točnije 10 milijuna eura ili 20 milijuna eura. Gornja granica određena na temelju prometa stoga je relevantna samo za društva s ukupnim prometom na svjetskoj razini većim od 500 milijuna eura (
18
).
35.
Iz toga slijedi da ako bi sud koji je uputio zahtjev utvrdio da društvo majka iz grupe Lars Larsen izvršava odlučujući utjecaj na društvo ILVA, tada bi, na apstraktan način, trebalo izračunati najviši iznos novčane kazne koji se treba izreći u glavnom postupku na temelju postotka ukupnog godišnjeg prometa na svjetskoj razini za prethodnu poslovnu godinu predmetnog poduzetnika, odnosno grupe Lars Larsen (čiji je društvo ILVA dio).
3. Drugi korak analize nakon presude u predmetu Deutsche Wohnen: analiza kako bi se utvrdila konkretna novčana kazna za povrede u glavnom postupku
36.
Pitanje utvrđivanja najvišeg iznosa novčane kazne, kako je predvidio zakonodavac Unije u članku 83. stavcima 4. do 6. OUZP‑a ne treba ni miješati ni poistovjećivati sa sljedećom zadaćom nadzornog tijela (
19
), tj. utvrđivanjem konkretne novčane kazne koja će se izreći za konkretnu povredu OUZP‑a ili više njih.
37.
U tu svrhu prvo treba spomenuti da se člankom 83. stavkom 1. OUZP‑a postavljaju tri ključna uvjeta (
20
) kojih se mora pridržavati nadzorno tijelo. Svakim od tih uvjeta zahtijeva se da se pojedinačno odmjere svi elementi predmetne povrede i odgovarajuća konkretna novčana kazna koja se izriče. Nadalje, člankom 83. stavkom 2. obvezuje se to tijelo da ispuni niz zahtjeva kako bi odlučilo „hoće li izreći upravnu novčanu kaznu i [koji] je [prikladan] iznos [konkretne] upravne novčane kazne”. Stoga, kako bi se u potpunosti razumjela primjena članka 83. stavaka 4. do 6. OUZP‑a u kontekstu određivanja konkretne novčane kazne u pojedinačnom slučaju, ti se stavci moraju tumačiti zajedno s člankom 83. stavkom 1., kao i člankom 83. stavkom 2. te uredbe. Potonji, što je još važnije, navodi specifične čimbenike koje nadzorno tijelo mora uzeti u obzir pri određivanju konkretnog iznosa novčane kazne u određenom slučaju.
38.
Sâm izričaj stavka 2. tog članka zahtijeva da se dužna pažnja posveti različitim elementima „svakog pojedinačnog slučaja” dok se istodobno nadzornom tijelu prepušta da identificira one specifične elemente koji su relevantni za slučaj pred njim te utvrdi njihovu važnost za određivanje konkretne novčane kazne (
21
).
39.
Suprotno članku 83. stavcima 4. do 6. OUZP‑a (vidjeti točku 34. ovog mišljenja), njegov članak 83. stavak 2., a što se toga tiče, ni članak 83. stavci 1. i 3. (
22
), ne sadržavaju upućivanje na promet poduzetnika. Iz toga slijedi da je zakonodavac Unije odlučio ne uključiti „promet” kao poseban čimbenik za određivanje konkretne novčane kazne. Umjesto toga, u članku 83. stavku 2. navode se drugi čimbenici (
23
) koji obilježavaju ponašanje voditelja obrade ili izvršitelja obrade kojeg se tereti za povredu kako bi se osiguralo da se svaka povreda procjenjuje na temelju svih relevantnih pojedinačnih okolnosti. Po mojem mišljenju iz prethodnog se može zaključiti da je zakonodavac Unije nastojao razlikovati čimbenike koji čine osnovu za određivanje najvišeg iznosa novčane kazne (1. korak) i popis zahtjeva koji su obvezujući za nadzorno tijelo kada određuje konkretnu novčanu kaznu (2. korak).
40.
S tim u vezi ističem da je Sud istaknuo da se „kazna, čak i kada nije kaznenopravne prirode, ne može izreći ako ne počiva na jasnoj i nedvosmislenoj pravnoj osnovi” (
24
). To je a fortiori slučaj u kaznenom postupku kao što je ovaj u ovom predmetu. Sudska praksa Suda upućuje na „načelo zakonitosti [kojim se] zahtijeva da propisi jasno definiraju povrede i kazne kojima ih se kažnjava... [i] kriterije ocjene jasnoće propisa sukladno sudskoj praksi Europskog suda za ljudska prava, [(ESLJP)]” (
25
).
41.
U tom pogledu Komisija u biti tvrdi da u ovom predmetu OUZP implicira da se na prometu poduzetnika kojem društvo pripada mora temeljiti ne samo najviši iznos novčane kazne, nego i izračun konkretne novčane kazne. Međutim, razmatranja koja su iznesena u točkama 37. do 40. ovog mišljenja ne dopuštaju zaključak da članak 83. stavke 1. do 6. OUZP‑a treba tumačiti na način da pravila za određivanje najvišeg iznosa novčane kazne (1. korak) treba također koristiti kao glavnu ili jedinu referencu za izricanje konkretne novčane kazne (2. korak).
42.
Drugo, kao dio dodatnog učinka koji proizlazi iz povezivanja dvaju pravnih područja, iz prava tržišnog natjecanja Unije može se također izvesti zaključak o potrebi razlikovanja između najvišeg iznosa novčane kazne (1. korak) i konkretne novčane kazne (2. korak). Doista, što se tiče najvišeg iznosa novčane kazne u pravu tržišnog natjecanja Unije, Komisija koristi promet, slično kao u članku 83. OUZP‑a, u svrhu izračuna najvišeg iznosa novčane kazne (koji je određen u iznosu od 10 % ukupnog prometa poduzetnika po povredi). Međutim, treba istaknuti da se sâma osnovna novčana kazna ne određuje na temelju ostvarenog prometa (
26
).
43.
Umjesto toga, osnovna novčana kazna u biti je određena kao postotak vrijednosti relevantne prodaje (koja je izravno ili neizravno povezana s povredom tržišnog natjecanja) pomnožena s trajanjem (godine ili razdoblja kraća od jedne godine), plus 15 – 25 % vrijednosti relevantne prodaje (kao dodatno odvraćanje za kartele). Zatim se ta osnovna novčana kazna povećava na temelju otegotnih okolnosti ili smanjuje na temelju olakotnih okolnosti. Taj iznos zatim podliježe ukupnoj gornjoj granici od 10 % prometa (postoji i dodatna mogućnost, gdje je primjenjivo, smanjenja kazne na temelju ublažavanja, nagodbe i/ili nemogućnosti plaćanja). To jasno pokazuje da čimbenici koji izravno obilježavaju samu povredu (kao što su relevantna prodaja, trajanje povrede i posebne okolnosti koje obilježavaju predmet) imaju središnju ulogu pri određivanju konkretne novčane kazne, a ne ukupni godišnji promet na svjetskoj razini.
44.
Kao što su to pravni stručnjaci već istaknuli, „ne postoji izravno prenošenje metodologije kažnjavanja koju Komisija koristi u odnosu na članke 101. [i] 102. UFEU‑a na OUZP s obzirom na to da se novčanim kaznama za povrede tržišnog natjecanja Unije nastoji obuhvatiti učinak ponašanja [protivnog tržišnom natjecanju] na predmetno tržište, a ne promatrati promet per se. Na primjer, kazne se u odnosu na kartele temelje na vrijednosti prodaje koja se odnosi na ‚proizvod obuhvaćen zabranjenim sporazumom’, a ne na prometu na svjetskoj razini” (
27
).
45.
Doista, sudska praksa Suda potvrđuje da udio ukupnog prometa koji proizlazi iz prodaje proizvodâ u odnosu na koje je počinjena povreda (to jest, „vrijednost prodaje”) najbolje odražava ekonomsku važnost te povrede (
28
). Nasuprot tomu, pojmom „promet” prema OUZP‑u nastoji se odraziti ekonomska važnost poduzetnika (
29
). Ta se dva pristupa ne mogu poistovjetiti jer služe različitim ciljevima: prvim se nastoji procijeniti težinu povrede, dok se drugim nastoji ocijeniti ekonomska važnost poduzetnika.
46.
Stoga me prethodna razmatranja i sudska praksa Suda (navedena u točki 40. ovog mišljenja) navode na zaključak da granice utjecaja sudske prakse o tržišnom natjecanju Unije na izricanje konkretnih novčanih kazni za kršenje OUZP‑a moraju biti u okvirima načela zakonitosti. Konkretno, mora se osigurati da se konkretne novčane kazne prema OUZP‑u izračunaju isključivo u odnosu na radnje prekršitelja i da u potpunosti uzmu u obzir sva obilježja konkretnog kršenja. Stoga se na izračun konkretne novčane kazne ne može automatski prenijeti tumačenje pojmova „promet” i „poduzetnik” koje se koristi pri određivanju najvišeg iznosa novčane kazne.
47.
Da bi novčana kazna ispunila cilj OUZP‑a – jačanje provedbe pravila te uredbe – s obzirom na prethodno navedenu sudsku praksu Suda, tumačenje pojmova „poduzetnik” i „promet” pri određivanju iznosa konkretne novčane kazne treba biti u skladu sa sljedećim zahtjevima. U postupku određivanja konkretne novčane kazne nadzorno tijelo mora najprije uzeti kao temelj sve pojedinačne okolnosti tog konkretnog slučaja, kao što se to zahtijeva člankom 83. stavkom 2. OUZP‑a, uključujući odnos unutar „poduzetnika”, kako je utvrđeno sudskom praksom o tržišnom natjecanju Unije. Zatim, kao rezultat odmjeravanja svih relevantnih okolnosti konkretna novčana kazna mora biti učinkovita, proporcionalna i odvraćajuća. Naposljetku, moraju se na odgovarajući način poštovati aspekti kaznenog prava relevantni za slučaj.
48.
Kako bi se ispunili ti zahtjevi, željela bih podsjetiti na sljedeće točke.
49.
Kao što je to primijetio nezavisni odvjetnik G. Pitruzzella (
30
), u pravu Unije pojam „poduzetnik” ima značenje i opseg definiran zakonodavnim okvirom i različitim ciljevima kojima to zakonodavstvo teži. U pravu tržišnog natjecanja Unije postoje dva aspekta funkcionalne prirode pojma „poduzetnik”. Kao prvo, taj se pojam ponajprije usredotočuje na vrstu aktivnosti koja se obavlja, a ne na obilježja subjekata koji je obavljaju. Tržišno natjecanje čine i na njega utječu gospodarske djelatnosti. Zbog toga se članci 101. i 102. UFEU‑a općenito odnose na „poduzetnike”, izostavljajući bilo kakvo spominjanje njihove pravne strukture. Kao drugo, klasifikacija djelatnosti kao gospodarske, a time subjekta kao „poduzetnika”, u svrhu primjene prava tržišnog natjecanja ovisi o razmatranom kontekstu. Slično tome, utvrđivanje subjekata koji ulaze u opseg pojma poduzetnika ovisi o predmetu povrede koja se stavlja na teret.
50.
Ova zapažanja s pravom ističu da se u pravu tržišnog natjecanja Unije primat daje ekonomskim pitanjima, zanemarujući pravne strukture predmetnog subjekta. S obzirom na navedeno, drugi aspekt ograničava to viđenje na način da utvrđivanje subjekta ili osobe odgovorne za povredu i, posljedično, konkretna novčana kazna ovise o samoj povredi koja se stavlja na teret.
51.
Slijedom toga, jedan od elemenata koji obilježava pojam „poduzetnik”, a koji treba uzeti u obzir pri određivanju osnovne novčane kazne i njezine prilagodbe (kako bi se odredila konkretna novčana kazna) jest razina sudjelovanja drugih društava tog poduzetnika u kršenju OUZP‑a. U tom smislu u nacionalnoj sudskoj praksi povezanoj s pravom tržišnog natjecanja Unije navodi se da su „na teorijskoj razini pitanje o postojanju ‚poduzetnika’ i pitanje o podjeli odgovornosti između različitih društava unutar ‚poduzetnika’ različita pitanja […][ (
31
)] [te] u okolnostima u kojima dotična osoba nije sudjelovala u povredi članka 101. [UFEU‑a] niti je imala odlučujući utjecaj na ponašanje drugog člana poduzetnika, ili više njih, koji je činio, ili koji su činili, takvu povredu na mjerodavnom tržištu, ona nije ipso facto odgovorna za takvu povredu samo zbog činjenice što je član poduzetnika odgovornog prema pravu Unije za povredu prava tržišnog natjecanja. […] [U] takvim okolnostima malo je vjerojatno da bi se predmetna osoba doista smatrala dijelom tog ‚poduzetnika’” (
32
).
52.
Po mojem mišljenju prethodno navedeni argumenti relevantni su i kada se razmatra koje su osobe obuhvaćene pojmom „poduzetnik” kako bi se odredila konkretna novčana kazna za kršenje OUZP‑a. To je osobito slučaj kada je nadzorno tijelo izričito utvrdilo da društvo majka nije bilo uključeno u predmetnu povredu kao voditelj obrade ili izvršitelj obrade (
33
), kao što je to slučaj u glavnom postupku.
53.
Iako je zakonodavac Unije u određenoj ograničenoj mjeri uspostavio vezu između dvaju područja prava Unije u svrhu određivanja najviših novčanih kazni, pravila OUZP‑a i pravila tržišnog natjecanja Unije jasno teže različitim ciljevima. Regulatorni okvir OUZP‑a razlikuje se od onog koji se odnosi na pravila tržišnog natjecanja Unije i temelji se na ideji odgovornosti voditelja obrade (i izvršitelja obrade) u pogledu zakonite obrade osobnih podataka. Drugim riječima, dok je pravo tržišnog natjecanja Unije usmjereno na „poduzetnike” (izražava svoju zabranu upućivanjem na „poduzetnika”), OUZP se usredotočuje na „voditelje obrade” i „izvršitelje obrade”. Nadalje, podsjećam na to da je, s obzirom na to da se doktrina „gospodarske jedinice” ne može odvojiti od šire logike prava tržišnog natjecanja Unije i njegova predmeta, Sud prethodno odbio proširiti njezinu primjenu po analogiji na druga područja prava Unije, na primjer na izvanugovornu odgovornost na temelju drugog stavka članka 340. UFEU‑a (
34
).
54.
Imajući na umu ta razmatranja, postaje jasno zašto je Sud očito suzio implikacije prava tržišnog natjecanja Unije na izvršavanje OUZP‑a (i posebno novčane kazne iz OUZP‑a). U presudi u predmetu Deutsche Wohnen (t. 53.) Sud je presudio da pojam „poduzetnik” u smislu članaka 101. i 102. UFEU‑a „ne utječe na pitanje može li se i pod kojim uvjetima voditelju obrade koji je pravna osoba izreći upravna novčana kazna u skladu s člankom 83. OUZP‑a jer je to pitanje iscrpno uređeno člankom 58. stavkom 2. i člankom 83. stavcima 1. do 6. te uredbe”. Nastavio je opažanjem (u t. 54.) da je taj pojam „relevantan samo za određivanje iznosa upravne novčane kazne koja se izriče voditelju obrade na temelju članka 83. stavaka 4. do 6. OUZP‑a [koji se odnose na najvišu novčanu kaznu]” (moje isticanje). Štoviše, odlučujući (u t. 53.) da je pitanje može li se i pod kojim uvjetima izreći upravna novčana kazna „iscrpno uređeno člankom 58. stavkom 2. i člankom 83. stavcima 1. do 6. te uredbe” (moje isticanje), Sud je dodatno pojasnio da se, pri određivanju konkretne novčane kazne, zahtjevi iz članka 83. stavaka 1. do 6. moraju primijeniti u cijelosti i nijedan od tih stavaka nije primus inter pares.
55.
Stoga je „promet”„poduzetnika” samo jedan od više elemenata koji se moraju uzeti u obzir pri prisilnom utvrđenju odgovornosti voditelja obrade (ili izvršitelja obrade) i izricanju kazne prema OUZP‑u koja je učinkovita, proporcionalna i odvraćajuća.
56.
Točno je da sudska praksa Suda upućuje na to da u pravu tržišnog natjecanja Unije, u određenim situacijama može biti opravdano uzeti u obzir promet društva – ali samo kao jedan od više relevantnih elemenata – pri izračunu iznosa konkretne novčane kazne (na primjer, kada se povećava osnovna novčana kazna u svrhu odvraćanja) (
35
).
57.
Stoga bi po mojem mišljenju pri utvrđivanju konkretne novčane kazne trebalo biti moguće temeljiti svoju ocjenu na pojmu „poduzetnik” u smislu članaka 101. i 102. UFEU‑a, ali samo ako je to opravdano u svrhu odvraćanja i učinkovitosti novčane kazne. Uporaba tog pojma u tom pogledu mora biti nijansirana i individualizirana u svakom pojedinom slučaju. Konkretno, može se koristiti kao mehanizam prilagodbe pri razmatranju specifičnih okolnosti pojedinačnog slučaja nakon što se novčana kazna odredi u skladu s člankom 83. stavkom 2. OUZP‑a. Stoga je dužnost suda koji je uputio zahtjev utvrditi postoje li u ovom slučaju okolnosti koje bi opravdale povećanje novčane kazne na takav način, posebno u svrhu odvraćanja.
58.
Pitanjem individualizacije novčanih kazni OUZP‑a (
36
) bavio se i Europski odbor za zaštitu podataka (EDPB) (
37
). U svojim smjernicama o izračunu novčanih kazni OUZP‑a (
38
), sastavljenima u skladu s člankom 70. stavkom 1. točkom (k) OUZP‑a, EDPB nastoji standardizirati ovlasti izricanja novčanih kazni nadzornih tijela prema OUZP‑u u cijeloj Europskoj uniji. Konkretno, EDPB navodi da se „polazna točka za daljnji izračun temelji na sljedećim trima elementima: kategorizaciji prema prirodi kršenja u skladu s [člankom 83. stavcima 4. do 6.] OUZP‑a, [ozbiljnosti] kršenja […] i prometu poduzetnika kao relevantnog elementa koji se treba uzeti u obzir radi izricanja učinkovite, odvraćajuće i proporcionalne novčane kazne u skladu s člankom 83. stavkom 1. OUZP‑a”. Iako te smjernice nisu obvezujuće za Sud, navedena razmatranja pokazuju da samo sveobuhvatan pristup koji obuhvaća sve elemente relevantne za određeni slučaj može osigurati da novčana kazna ispunjava ključne zahtjeve iz članka 83. te uredbe, to jest da je konkretno izrečena novčana kazna učinkovita, proporcionalna i odvraćajuća.
59.
Slijedom toga, u svrhu određivanja iznosa konkretne novčane kazne pozivam Sud da razmotri sljedeće aspekte koji bi trebali biti relevantni kada se primjenjuje pojam „poduzetnik” u kontekstu određivanja konkretne novčane kazne prema članku 83. OUZP‑a. Prvo, treba procijeniti je li društvo majka izvršavalo svoju ovlast odlučivanja u vezi sa specifičnim aktivnostima voditelja obrade ili izvršitelja obrade o kojima je riječ pri kršenju OUZP‑a. Drugo, potrebno je razmotriti odnosi li se specifična obrada podataka kojom se krši OUZP na predmetno društvo i/ili na cijelu grupu. Treće, potrebno je utvrditi je li više od jednog društva koje čini dio grupe bilo uključeno u jedno ili više kršenja OUZP‑a.
60.
U tom smislu ističem da je relevantan sljedeći indikativan popis elemenata: i. u ovom predmetu (
39
) – suprotno predmetu Deutsche Wohnen – čini se da grupa Lars Larsen i/ili društvo majka nisu bili obuhvaćeni kaznenim postupkom; ii. optužnica je podignuta samo protiv društva ILVA, a ne protiv grupe (
40
); i iii. kršenje OUZP‑a o kojem je riječ u glavnom postupku bilo je ograničeno samo na klijente društva ILVA i njihove podatke te nije bilo naznaka da je kršenje izvršeno na razini same grupe ili da je obrada podataka od strane društva ILVA bila povezana s drugim društvima grupe. Treba istaknuti da je u predmetu povodom kojeg je donesena presuda Deutsche Wohnen „predmetno društvo” preuzelo svu odgovornost za obradu podataka, to jest i za obradu podataka ostalih društava grupe (
41
).
61.
Međutim, dužnost je suda koji je uputio zahtjev, koji je jedini nadležanodlučivati o činjenicama, provesti potrebne provjere u tom pogledu i razmotriti teelemente, kao i relevantnost i težinu koju im treba pripisati u kontekstu određivanja odgovarajućeg iznosa konkretne novčane kazne društvu ILVA.
4. Završne napomene
62.
Iako sud koji je uputio zahtjev nije postavio nikakva pitanja u vezi s tim, smatram da je, kako bi se tom sudu dao potpun odgovor, primjereno ukratko se osvrnuti na određene specifične aspekte ovog predmeta.
63.
Tumačenje članka 83. stavaka 1. do 6. u predmetu u glavnom postupku potrebno je provesti osobito u vezi s člankom 83. stavkom 9. OUZP‑a (
42
), a to je pitanje kojim se Sud nije bavio u presudi u predmetu Deutsche Wohnen (
43
). Stoga se uređenje za određivanje odgovarajuće konkretne novčane kazne prema članku 83. OUZP‑a u ovom slučaju mora tumačiti na način koji je u skladu s temeljnim načelima kaznenog postupka.
64.
U kontekstu analize utjecaja članka 83. stavka 9. na ovaj predmet potrebno je uzeti u obzir i uvodnu izjavu 151. OUZP‑a, prema kojoj „u pravnim sustavima Danske i Estonije[ (
44
)] nisu dopuštene upravne novčane kazne kako su navedene u ovoj Uredbi.” U toj se uvodnoj izjavi nadalje daju smjernice o spojivosti različitih postupaka s tri ključna uvjeta za odmjeravanje konkretne novčane kazne prema uređenju iz OUZP‑a, odnosno da bi „[u] svakom slučaju novčane kazne trebale […] biti učinkovite, proporcionalne i odvraćajuće”. Stoga je važno ukratko se osvrnuti na utjecaj prava Unije na novčane kazne koje se izriču u kaznenom postupku kako bi se osiguralo da su ta tri uvjeta ispunjena i u konkretnom predmetu kao što je ovaj.
65.
Na raspravi se društvo ILVA pozvalo, s jedne strane, na članak 41. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja). Taj članak naslovljen je „Pravo na dobru upravu”, a članak 41. stavak 2. točka (c) posebno ističe „obvezu uprave da obrazloži svoje odluke”, ali društvo ILVA nije iznijelo nikakve konkretne argumente u vezi s time.
66.
S druge strane, društvo ILVA pozvalo se i na članak 49. Povelje. Doista, smatram da bi pri tumačenju članka 83. stavaka 1. do 6. OUZP‑a trebalo uzeti u obzir taj članak Povelje, koji je naslovljen „Načela zakonitosti i razmjernosti kaznenih djela i kazni” te je stoga relevantan za predmet u glavnom postupku. U članku 49. stavku 3. Povelje posebno se navodi da „[s]trogost kazne ne smije biti nerazmjerna kaznenom djelu”.
67.
Doista, iz sudske prakse Suda proizlazi da je načelo proporcionalnosti jedno od općih načela prava Unije na kojem se temelje ustavne tradicije zajedničke državama članicama i kojeg se moraju pridržavati nacionalna tijela kada primjenjuju ili provode pravo Unije. Ono državama članicama nalaže donošenje mjera koje su prikladne za postizanje zadanih ciljeva i koje ne prekoračuju ono što je nužno za njihovo ostvarenje (
45
).
68.
Strogost kazne stoga mora biti proporcionalna težini kaznenog djela, pri čemu taj zahtjev proizlazi i iz članka 52. stavka 1. Povelje i iz načela proporcionalnosti kazni iz članka 49. stavka 3. Povelje (
46
).
69.
Iz Objašnjenja koja se odnose na Povelju (
47
) proizlazi da, što se tiče članka 52. stavka 3. Povelje, ako pravo zajamčeno člankom 49. Povelje odgovara pravu zajamčenom Konvencijom za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, potpisanoj u Rimu 4. studenoga 1950. (u daljnjem tekstu: EKLJP), njegovo značenje i opseg primjene jednaki su onima navedenima u EKLJP‑u. Posljedično, zahtjevi iz EKLJP‑a u vezi s proporcionalnošću kazni primjenjuju se na predmet kao što je onaj u glavnom postupku zajedničkim učinkom članka 17. stavka 1., članka 51. stavka 1. i članka 52. stavaka 1. i 3. Povelje (
48
).
70.
Sudska praksa Suda jasno pokazuje da načelo proporcionalnosti ponajprije zahtijeva da izrečena sankcija odgovara težini kažnjivog djela i da se prilikom određivanja sankcije i utvrđivanja iznosa novčane kazne uzmu u obzir pojedinačne okolnosti slučaja (
49
). Kad je riječ o tom drugom elementu, sudska praksa ističe da je sud koji je uputio zahtjev dužan uzeti u obzir objektivne kriterije poput težine i trajanja povrede te eventualne otegotne i olakotne okolnosti, kako bi se osiguralo da je ta novčana kazna učinkovita, odvraćajuća i proporcionalna (
50
).
71.
Drugo, sudska praksa ESLJP‑a u takvim predmetima zatim odvaguje različite interese o kojima je riječ te uzima u obzir prirodu, težinu i odvraćajući učinak kazne podnositelja zahtjeva. Ona jasno navodi da obveza država članica da primjenjuju kazneno pravo i izriču kazne (
51
) kako bi se zaštitila javnost (
52
) dovodi do njihove odgovarajuće obveze osiguranja da izrečena kazna nije prekomjerna.
72.
ESLJP je smatrao da se „potrebna ravnoteža neće postići ako predmetna osoba snosi osobni i prekomjerni teret”; stoga „financijska obveza koja proizlazi iz novčane kazne može potkopati jamstvo dano tom odredbom ako stavlja prekomjeran teret na osobu ili bitno utječe na njezin financijski položaj” (
53
).
73.
Iz toga proizlazi da posebni postupovni aspekti predmeta u glavnom postupku, pravo Unije i sudska praksa ESLJP‑a u vezi s novčanim kaznama izrečenima u kaznenom postupku zahtijevaju da sud koji upućuje zahtjev uzme u obzir sve relevantne elemente slučaja pri određivanju konkretne novčane kazne za kršenje OUZP‑a. Postupovna jamstva optužene osobe, kao i načelo proporcionalnosti, kako se tumači u sudskoj praksi Suda i ESLJP‑a, zahtijevaju da kazne odgovaraju težini kažnjivog djela i da se pojedinačne okolnosti konkretnog slučaja uzmu u obzir.
74.
S obzirom na te zahtjeve sud koji je uputio zahtjev mora osigurati poštovanje načela proporcionalnosti pri određivanju konkretne novčane kazne, pri čemu se postiže pravedna ravnoteža između zahtjeva općeg interesa zajednice u zaštiti osobnih podataka i zahtjeva zaštite temeljnih prava (
54
) voditelja obrade, izvršitelja obrade ili poduzetnika čiji je on dio.
V. Zaključak
75.
Predlažem da Sud na pitanja koja je uputio Vestre Landsret (Žalbeni sud regije Zapad, Danska) u prethodnom postupku odgovori kako slijedi:
Članak 83. stavke 4. do 6. Uredbe (EU) 2016/679 Europskog parlamenta i Vijeća od 27. travnja 2016. o zaštiti pojedinaca u vezi s obradom osobnih podataka i o slobodnom kretanju takvih podataka te o stavljanju izvan snage Direktive 95/46/EZ (Opća uredba o zaštiti podataka)
treba tumačiti na način da u slučaju kada se novčane kazne izriču voditelju obrade ili izvršitelju obrade koji je poduzetnik (ili koji čini njegov dio), tada se u svrhu određivanja najvišeg iznosa novčane kazne pojam „poduzetnik” mora tumačiti na način da odgovara pojmu „poduzetnik” u smislu članaka 101. i 102. UFEU‑a. Stoga se u obzir uzima ukupni godišnji promet na svjetskoj razini poduzetnika čiji je voditelj obrade ili izvršitelj obrade dio.
Međutim, pri određivanju konkretne novčane kazne koju treba izreći, pojam „poduzetnik” mora se tumačiti u vezi s člankom 83. stavcima 1. i 2. Uredbe 2016/679 i koristiti kao jedan od više elemenata koji su relevantni pri razmatranju specifičnih okolnosti pojedinačnog slučaja. S tim u vezi specifične okolnosti mogu se odnositi na ovlast odlučivanja društva majke, opseg obrade podataka kojom se krši pravila te uredbe i broj subjekata poduzetnika koji su uključeni u kršenje.
Štoviše, u slučaju kada nacionalni sud izriče takvu novčanu kaznu u vezi s člankom 83. stavkom 9. Uredbe 2016/679 u okviru kaznenog postupka, konkretna novčana kazna mora se odmjeriti s obzirom na načela koja se primjenjuju u kaznenom pravu. U tom kontekstu nacionalni sud mora osigurati poštovanje načela proporcionalnosti pri određivanju konkretne novčane kazne, pri čemu se postiže pravedna ravnoteža između zahtjeva općeg interesa zajednice u zaštiti osobnih podataka i zahtjeva zaštite temeljnih prava voditelja obrade, izvršitelja obrade ili poduzetnika čiji je on dio.
(
1
)	Izvorni jezik: engleski
(
2
)	Uredba Europskog parlamenta i Vijeća od 27. travnja 2016. o zaštiti pojedinaca u vezi s obradom osobnih podataka i o slobodnom kretanju takvih podataka te o stavljanju izvan snage Direktive 95/46/EZ (Opća uredba o zaštiti podataka) (SL, 2016., L 119, str. 1. i ispravci SL 2018., L 127, str. 2. i SL 2021., L 74, str. 35.) (u daljnjem tekstu: OUZP)
(
3
)	U nacionalnim izvorima predmet u glavnom postupku naziva se i predmetom „IDdesign A/S” jer je to bivša tvrtka društva ILVA.
(
4
)	Konkretno, članak 83. stavak 9. i uvodna izjava 151. OUZP‑a
(
5
)	Vidjeti Overby, T., The Danish adaptation of the GDPR, Blog Droit Européen, lipanj 2018., str. 4. i 5.
(
6
)	Kad je riječ o specifičnom izričaju drugog postavljenog pitanja (vidjeti točku 15. ovog mišljenja), čini se da se radi o pogrešci u pisanju. Međutim, iz konteksta se može zaključiti da sud koji je uputio zahtjev nije namjeravao navesti izbor između „gospodarskog subjekta čiji je poduzetnik dio” i „samog poduzetnika”, već između „gospodarskog subjekta čiji je društvo dio” i „samog društva” (odnosno pravne osobe koja je prekršila OUZP).
(
7
)	Ta je uvodna izjava navedena u točki 4. ovog mišljenja.
(
8
)	Presuda od 5. prosinca 2023., Deutsche Wohnen (C‑807/21, EU:C:2023:950, t. 57.; u daljnjem tekstu: presuda u predmetu Deutsche Wohnen ili sudska praksa Deutsche Wohnen). Vidjeti i povezanu presudu, donesenu istog dana, Nacionalinis visuomenės sveikatos centras (C‑683/21, EU:C:2023:949).
(
9
)	Kao što sudska praksa Suda jasno navodi, „prihod, iako nejasan i nesavršen, prikladan je kriterij za procjenu veličine i ekonomske moći predmetnih poduzetnika”. Vidjeti presudu od 8. prosinca 2011., KME Germanyi dr./Komisija (C‑272/09 P, EU:C:2011:810, t. 52.).
(
10
)	Uredba Vijeća od 16. prosinca 2002. o provedbi pravila o tržišnom natjecanju koja su propisana člancima [101. i 102. UFEU‑a] (SL 2003., L 1, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 1., str. 165. i ispravak SL 2016., L 173, str. 108.)
(
11
)	Presuda od 6. listopada 2021., Sumal (C‑882/19, EU:C:2021:800, t. 41. i navedena sudska praksa)
(
12
)	Za nacionalnu sudsku praksu vidjeti Landgericht Bonn (Zemaljski sud u Bonnu, Njemačka) (presuda od 11. studenoga 2020., DE:LGBN:2020:1111.29OWI1.20.00) i Conseil d'État (Državno vijeće, Francuska) (presuda od 19. lipnja 2020., FR:CECHR:2020:430810.20200619). Obje su presude u načelu u skladu s tumačenjem Suda (iako datiraju prije njegove presude). Za suprotno tumačenje vidjeti Bundesverwaltungsgericht (Savezni upravni sud, Austrija) (presuda od 19. kolovoza 2019., AT:BVWG:2019:W211.2208885.1.00) i Landgericht Berlin (Zemaljski sud u Berlinu, Njemačka) (presuda od 18. veljače 2021., DE:LGBE:2021:0218.526OWI.LG212JS.OW.00; to je presuda koja je na kraju dovela do presude Suda u predmetu Deutsche Wohnen). Za sudsku praksu koja datira i primjenjuje se nakon presude Suda vidjeti Bundesverwaltungsgericht (Savezni upravni sud, Austrija) (presuda od 27. ožujka 2024., AT:BVWG:2024:W214.2243436.1.00).
(
13
)	Vidjeti presudu od 23. travnja 1991., Höfner i Elser (C‑41/90, EU:C:1991:161, t. 21.). Vidjeti također, na primjer, presude od 12. rujna 2000., Pavlov i dr. (C‑180/98 do C‑184/98, EU:C:2000:428, t. 74.); od 12. srpnja 2012., Compass‑Datenbank (C‑138/11, EU:C:2012:449, t. 35.); i od 27. travnja 2017., Akzo Nobel i dr./Komisija (C‑516/15 P, EU:C:2017:314, t. 47.)
(
14
)	Vidjeti, na primjer, presudu od 20. siječnja 2011., General Química i dr./Komisija (C‑90/09 P, EU:C:2011:21, t. 37.). Glavni kriterij za utvrđivanje toga je „odlučujući utjecaj” koji treba biti utvrđen na temelju činjeničnih dokaza (ekonomske, organizacijske i pravne veze).
(
15
)	Presuda od 27. siječnja 2021., Goldman Sachs Group/Komisija (C‑595/18 P, EU:C:2021:73, t. 67. i navedena sudska praksa)
(
16
)	Ibid., t. 71.
(
17
)	Ibid., t. 32. i navedena sudska praksa
(
18
)	Iznos od 2 % ukupnog prometa društva na svjetskoj razini premašuje 10 milijuna eura samo ako je promet društva veći od 500 milijuna eura. Slično tome, 4 % ukupnog prometa društva na svjetskoj razini premašuje 20 milijuna eura samo ako je promet društva veći od 500 milijuna eura.
(
19
)	U ovom ću mišljenju upućivati na „nadzorno tijelo”, ali s obzirom na specifičan kontekst predmeta u glavnom postupku, jasno je da se isto odnosi i na sud koji je uputio zahtjev (koji izriče kaznu društvu ILVA, a ne nadzorno tijelo).
(
20
)	„Svako nadzorno tijelo osigurava da je izricanje upravnih novčanih kazni u skladu s ovim člankom u pogledu kršenja ove Uredbe iz stavaka 4., 5. i 6. u svakom pojedinačnom slučaju učinkovito, proporcionalno i odvraćajuće” (moje isticanje).
(
21
)	Vidjeti, u tom pogledu, sudsku praksu navedenu u točki 40. ovog mišljenja.
(
22
)	Potonja odredba bavi se situacijama u kojima se istodobno krši nekoliko odredbi OUZP‑a.
(
23
)	Neki od tih čimbenika jesu: priroda, težina i trajanje kršenja, ima li kršenje obilježje namjere ili nepažnje, radnje poduzete za ublažavanje pretrpljene štete, prijašnja kršenja voditelja obrade ili izvršitelja obrade, stupanj suradnje s nadzornim tijelom, kategorije osobnih podataka na koje kršenje utječe i tako dalje.
(
24
)	Presuda od 25. rujna 1984., Könecke (117/83, EU:C:1984:288, t. 11.)
(
25
)	Presuda od 18. srpnja 2013., Schindler Holding i dr./Komisija (C‑501/11 P, EU:C:2013:522, t. 57. i navedena sudska praksa)
(
26
)	Vidjeti točku 32. („Pravno utvrđeni najviši dozvoljeni iznos”) i točku 13. (u odnosu na „osnovni iznos [novčane] kazne”) Smjernica Komisije o metodi za utvrđivanje [novčanih] kazni koje se propisuju u skladu s člankom 23. stavkom 2. točkom (a) Uredbe br. 1/2003 (SL 2006., C 210, str. 2.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 4., str. 58.) (u daljnjem tekstu: Smjernice iz 2006. o utvrđivanju novčanih kazni).
(
27
)	Mayer Brown, Yaros, O., i dr.: „GDPR fines - Lessons from competition law”, prosinac 2018., str. 4.
(
28
)	Presuda od 12. studenoga 2014., Guardian Industries i Guardian Europe/Komisija (C‑580/12 P, EU:C:2014:2363, t. 59.)
(
29
)	Smjernice iz 2006. o utvrđivanju novčanih kazni u točki 30. predviđaju da „Komisija posebnu pozornost posvećuje tome da kazne imaju dovoljan preventivan učinak; u tu svrhu Komisija može povisiti kaznu protiv poduzetnika koji ostvaruju osobito visoke prihode povrh prihoda od prodaje robe ili usluga na koje se odnosi povreda” (moje isticanje). Vidjeti, s tim u vezi, presudu od 6. veljače 2014., Elf Aquitaine/Komisija (T‑40/10, EU:T:2014:61, t. 350. do 357. i navedenu sudsku praksu).
(
30
)	Te je točke iznio u svojem mišljenju u predmetu o pravu tržišnog natjecanja, Sumal (C‑882/19, EU:C:2021:293, t. 23. do 25.).
(
31
)	Vidjeti, na primjer, sudsku praksu Žalbenog suda za tržišno natjecanje Ujedinjene Kraljevine prije Brexita u predmetu Sainsbury’s Supermarkets protiv Mastercard Incorporated i dr. (2016.) CAT 11, t. 363. (20.‑22.).
(
32
)	Ibid., t. 363. (23.)
(
33
)	Iz dokumenata podnesenih Sudu čini se da je to bio slučaj u ovom predmetu jer državno odvjetništvo nije podiglo optužnicu protiv društva majke „jer nije bilo osnove za to”, a društvo kći (ILVA) „vodi samostalno maloprodajno poslovanje i […] nije […] slučaj da je društvo majka osnovalo društvo kćer s jedinom svrhom prijenosa obrade podataka grupe na njega”. Vidjeti stavke 5. i 21. odluke kojom se upućuju prethodna pitanja.
(
34
)	Presuda od 5. rujna 2019., Europska unija/Guardian Europe i Guardian Europe/Europska unija (C‑447/17 P i C‑479/17 P, EU:C:2019:672, t. 105. i 106., Sud je presudio da se pojam „poduzetnik”, u smislu doktrine „gospodarske jedinice”, koristi specifično u svrhu provedbe relevantnih odredbi prava tržišnog natjecanja Unije, a posebno u svrhu određivanja počinitelja povrede članaka 101. i 102. UFEU‑a. S druge strane, taj pojam nije primjenjiv u kontekstu tužbe za naknadu štete koja se temelji na drugom stavku članka 340. UFEU‑a. Takva tužba jest tužba općeg prava, uređena općim postupovnim pravilima, koja u ovom slučaju podliježe pravu društava i koja ne ovisi o odgovornosti s obzirom na pravo tržišnog natjecanja Unije.
(
35
)	Presuda od 17. lipnja 2010., Lafarge/Komisija (C‑413/08 P, EU:C:2010:346, t. 102. i navedena sudska praksa). Vidjeti i bilješku 29. ovog mišljenja.
(
36
)	To jest, pronalaskom ravnoteže između novčane kazne i konkretne situacije počinitelja povrede.
(
37
)	EDPB je neovisno tijelo Unije s pravom sudjelovanja u sudskim postupcima, a njegova je svrha osigurati dosljednu primjenu OUZP‑a i promicati suradnju među tijelima Europske unije za zaštitu podataka.
(
38
)	Smjernice 04/2022 o izračunu upravnih novčanih kazni na temelju OUZP‑a, verzija 2.1 donesena 24. svibnja 2023., t. 48.
(
39
)	U odluci kojom se upućuju prethodna pitanja u ovom predmetu (stranica 3.) ističe se da „iz akuzatornog načela utvrđenog [nacionalnim pravom] proizlazi da sud ne može izreći osuđujuću presudu za kazneno djelo koje nije obuhvaćeno optužnicom. Bilo bi protivno načelu navedenom u toj odredbi da se pri izricanju strože kazne pridaje značaj okolnostima koje se odnose na drugu osobu, protiv koje nije podignuta optužnica.”
(
40
)	Pri čemu se u nacionalnim smjernicama o novčanim kaznama navodi da „ako je voditelj obrade podataka društvo kći grupe, treba istražiti postoji li i kaznena odgovornost društva majke”. Vidjeti Bødevejledning – Udmåling af bøder til virksomheder (Smjernice o novčanim kaznama – Procjena novčanih kazni za trgovačka društva), siječanj 2021., stranica 3.
(
41
)	Doista, u predmetu povodom kojeg je donesena presuda Deutsche Wohnen kršenja su bila na razini cijele grupe čiji je predmetno društvo bilo dio. Vidjeti činjenične razlike između ovih dvaju slučaja posebice s obzirom na točke 10. do 12. presude u predmetu Deutsche Wohnen.
(
42
)	Podsjećam na to da se tom odredbom posebno predviđa da „ako pravnim sustavom države članice nisu predviđene upravne novčane kazne, ovaj se članak može primjenjivati na način da novčan[o kažnjavanje] pokreće nadležno nadzorno tijelo, a izriču je nadležni nacionalni sudovi pritom osiguravajući da su ta pravna sredstva učinkovita i imaju istovrijedan učinak kao i upravne novčane kazne koje izriču nadzorna tijela. U svakom slučaju novčane kazne koje se izriču moraju biti učinkovite, proporcionalne i odvraćajuće. […]”
(
43
)	Zbog toga što ta odredba nije bila relevantna za rješavanje tog predmeta.
(
44
)	Čini se da u Irskoj upravne novčane kazne koje izriče nadzorno tijelo mora potvrditi sud. Vidjeti Zakon iz 2018. o zaštiti podataka, čl. 141.‑143. Štoviše, u svjetlu odluke Vrhovnog sodišča (Vrhovni sud, Slovenija) od 16. ožujka 2021. čini se da ni u Sloveniji nisu dopuštene upravne novčane kazne.
(
45
)	Vidjeti, u tom smislu, presudu od 4. listopada 2018., Link Logistik N&N (C‑384/17, EU:C:2018:810, t. 40. i navedenu sudsku praksu; u daljnjem tekstu: presuda u predmetu Link Logistik).
(
46
)	Ibid., t. 42. i navedena sudska praksa
(
47
)	SL 2007., C 303, str. 17. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 7., str. 120.)
(
48
)	Vidjeti, također, presudu u predmetu Link Logistik, t. 43.
(
49
)	Presuda u predmetu Link Logistik, t. 45.
(
50
)	Vidjeti, u tom smislu, presudu od 10. studenoga 2022., Zenith Media Communications (C‑385/21, EU:C:2022:866, t. 41.).
(
51
)	Vidjeti, na primjer, presudu ESLJP‑a od 4. prosinca 2003., M. C. protiv Bugarske, CE:ECHR:2003:1204JUD003927298.
(
52
)	Vidjeti, na primjer, presudu ESLJP‑a od 16. prosinca 1999., T. protiv Ujedinjene Kraljevine, CE:ECHR:1999:1216JUD002472494, t. 97., kojim se upućuje na presude ESLJP‑a od 23. rujna 1998., A. protiv Ujedinjene Kraljevine, CE:ECHR:1998:0923JUD002559994, t. 22.; i od 28. listopada 1998., Osman protiv Ujedinjene Kraljevine, CE:ECHR:1998:1028JUD002345294, t. 115.
(
53
)	Vidjeti, na primjer, presudu ESLJP‑a od 27. listopada 2015., Konstantin Stefanov protiv Bugarske, CE:ECHR:2015:1027JUD003539905, t. 55.
(
54
)	Ibid., t. 54., 55., 66., 67., 69. i 70. Vidjeti također presude ESLJP‑a od 5. srpnja 2001., Phillips protiv Ujedinjene Kraljevine, CE:ECHR:2001:0705JUD004108798, t. 35., i od 24. lipnja 2021., Imeri protiv Hrvatske, CE:ECHR:2021:0624JUD007766814, t. 71.