62021CC0770
MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA
JEANA RICHARDA DE LA TOURA
od 20. travnja 2023. (
1
)
Predmet C‑770/21
„OGL‑Food Trade Lebensmittelvertrieb” GmbH
protiv
Direktor na Teritorialna direkcia „Mitnica Plovdiv” pri Agencia „Mitnici”
(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Administrativen sad Sofia‑grad (Upravni sud u Sofiji, Bugarska))
„Zahtjev za prethodnu odluku – Carinski zakonik Unije – Određivanje carinske vrijednosti voća i povrća na koje se primjenjuje ulazna cijena – Deklarirana transakcijska vrijednost koja je veća od paušalne uvozne vrijednosti – Prodaja proizvoda pod uvjetima koji potvrđuju točnost transakcijske vrijednosti – Prodaja uz gubitak – Sudski nadzor nad odlukom kojom se utvrđuje carinski dug – Nepostojanje trgovinskog ugovora koji se odnosi na uvoz – Pojam ‚osobe koje su pravno priznati poslovni partneri’”
I. Uvod
1.
Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje:
–
članaka 22., 44., 70. i 74. Uredbe (EU) br. 952/2013 Europskog parlamenta i Vijeća od 9. listopada 2013. o Carinskom zakoniku Unije (
2
), kako je izmijenjena Uredbom (EU) 2016/2339 Europskog parlamenta i Vijeća od 14. prosinca 2016. (
3
);
–
članaka 127. i 142. Provedbene uredbe Komisije (EU) 2015/2447 od 24. studenoga 2015. o utvrđivanju detaljnih pravila za provedbu određenih odredbi Uredbe (EU) br. 952/2013 Europskog parlamenta i Vijeća o Carinskom zakoniku Unije (
4
), kako je izmijenjena Provedbenom uredbom Komisije (EU) 2018/604 od 18. travnja 2018. (
5
), te
–
članka 75. Delegirane uredbe Komisije (EU) 2017/891 od 13. ožujka 2017. o dopuni Uredbe (EU) br. 1308/2013 Europskog parlamenta i Vijeća u pogledu sektora voća i povrća te prerađevina voća i povrća i o dopuni Uredbe (EU) br. 1306/2013 Europskog parlamenta i Vijeća u pogledu novčanih kazni koje će se primjenjivati u tim sektorima i o izmjeni Provedbene uredbe Komisije (EU) br. 543/2011 (
6
), kako je izmijenjena Delegiranom uredbom Komisije (EU) 2018/1145 od 7. lipnja 2018. (
7
).
2.
Zahtjev je upućen u okviru spora između društva OGL‑Food Trade Lebensmittelvertrieb GmbH (u daljnjem tekstu: OGL‑Food) i Direktora na Teritorialna direkcia „Mitnica Plovdiv” pri Agencia „Mitnici” (direktor područne carinske uprave u Plovdivu središnjeg carinskog tijela, Bugarska, u daljnjem tekstu: direktor carinske uprave) u pogledu deklarirane transakcijske vrijednosti za uvoz svježih tikvica podrijetlom iz Turske.
3.
U ovom se predmetu Sudu pruža prilika da pojasni uvjete u kojima se odluka carinskih službi o odbijanju transakcijske vrijednosti može osporavati pred sudom i osobito može li se obrazloženje te odluke izmijeniti u fazi njezina osporavanja pred sudom.
4.
U ovom mišljenju, u kojem se na zahtjev Suda ispituju samo prvo i drugo prethodno pitanje, predložit ću da se odgovori, s jedne strane, da se obrazloženje carinske odluke ne može izmijeniti u fazi osporavanja u sudskom postupku i, s druge strane, podredno, da je ocjena statusa pravno priznatog poslovnog partnera obuhvaćena nacionalnim pravom te da su stoga elementi ocjenjivanja koje je predložio sud koji je uputio zahtjev relevantni samo ako se njima u nacionalnom pravu omogućuje utvrđivanje tog statusa pravno priznatog partnera.
II. Pravni okvir
A.
Carinsko zakonodavstvo
1. Carinski zakonik Unije
5.
Članak 1. stavak 1. Carinskog zakonika Unije glasi kako slijedi:
„Ovom se Uredbom uspostavlja Carinski zakonik Unije […] o općim pravilima i postupcima koji se primjenjuju na robu koja se unosi u carinsko područje [Europske u]nije ili iznosi iz njega.
Ne dovodeći u pitanje međunarodno pravo i konvencije te zakonodavstvo Unije u ostalim područjima, Zakonik se primjenjuje ujednačeno na cijelom carinskom području Unije.”
6.
Člankom 5. točkama 1. i 3. Carinskog zakonika Unije predviđa se:
„Za potrebe [Carinskog zakonika Unije] primjenjuju se sljedeće definicije:
1.
‚carinska tijela’ znači carinske uprave država članica koje su odgovorne za primjenu carinskog zakonodavstva i sva ostala nadležna tijela koja prema nacionalnom pravu imaju ovlasti primijeniti određene carinske propise;
[…]
3.
‚carinske provjere’ znači posebne radnje koje obavljaju carinska tijela kako bi osigurala poštovanje carinskog zakonodavstva i drugog zakonodavstva koje regulira ulazak, izlazak, provoz, kretanje, smještaj i uporabu robe u posebne svrhe koja se kreće između carinskog područja Unije i zemalja ili područja izvan tog područja, te prisutnost i kretanje robe koja nije roba Unije unutar carinskog područja Unije i robe koje je stavljena u postupak uporabe u posebne svrhe.”
7.
U stavcima 6. i 7. članka 22. tog zakonika, naslovljenog „Odluke koje se donose na temelju zahtjeva”, određuje se:
„6.   Prije donošenja odluke koja bi štetno utjecala na podnositelja zahtjeva, carinska tijela o razlozima na kojima namjeravaju temeljiti svoju odluku obavješćuju podnositelja zahtjeva koji ima priliku izraziti svoje stajalište u propisanom roku koji teče od dana na koji on primi tu obavijest ili se smatra da ju je primio. Nakon isteka tog razdoblja, podnositelja zahtjeva se u primjerenom obliku obavješćuje o odluci.
[…]
7.   Odluka koja štetno utječe na podnositelja zahtjeva navodi razloge na kojima se temelji i upućuje na pravo na žalbu iz članka 44.”
8.
U skladu s člankom 29. navedenog zakonika, naslovljenim „Odluke koje se donose bez prethodnog zahtjeva”:
„Osim kad carinsko tijelo djeluje kao pravosudno tijelo, članak 22. stavci 4., 5., 6. i 7., […] primjenjuj[e] se i na odluke koje donose carinska tijela bez prethodnog zahtjeva od strane dotične osobe.”
9.
Člankom 44. tog zakonika, naslovljenim „Pravo žalbe”, predviđa se:
„1.   Svaka osoba ima pravo na žalbu protiv svih odluka koje donesu carinska tijela i koje se odnose na primjenu carinskog zakonodavstva, koje se te osobe tiču izravno i pojedinačno.
[…]
2.   Pravo na žalbu može se ostvariti u najmanje dva koraka:
(a)
najprije, pri carinskim tijelima ili pravosudnom tijelu ili drugom tijelu koje država članica odredi u tu svrhu;
(b)
naknadno, pri višemu neovisnom tijelu, koje može biti pravosudno tijelo ili odgovarajuće specijalizirano tijelo, u skladu s važećim odredbama u državama članicama.
[…]
4.   Države članice osiguravaju da žalbeni postupak omogućuje brzu potvrdu ili ispravak odluka koje donose carinska tijela.”
10.
Članak 70. Carinskog zakonika Unije, naslovljen „Metoda određivanja carinske vrijednosti na temelju transakcijske vrijednosti”, glasi kako slijedi:
„1.   Primarna osnova za carinsku vrijednost robe je transakcijska vrijednost, odnosno cijena koja je stvarno plaćena ili plativa za robu kada se prodaje radi izvoza u carinsko područje Unije, po potrebi prilagođena.
2.   Cijena koja je stvarno plaćena ili plativa je ukupno plaćanje koje je kupac izvršio ili će izvršiti prodavaču ili trećoj strani u korist prodavača za uvezenu robu i uključuje sva plaćanja koja su izvršena ili će biti izvršena kao uvjet prodaje uvezene robe.
3.   Transakcijska se vrijednost primjenjuje pod uvjetom da su ispunjeni svi sljedeći uvjeti:
[…]
(d)
kupac i prodavač nisu povezani ili takva veza nije utjecala na cijenu.”
11.
U stavcima 1. i 2. članka 74. tog zakonika, naslovljenog „Druge metode za određivanje carinske vrijednosti”, navodi se:
„1.   Ako se carinska vrijednost robe ne može odrediti prema članku 70., određuje se u postupku prema redoslijedu od točke (a) do točke (d) stavka 2., do prve točke prema kojoj se carinska vrijednost robe može odrediti.
[…]
2.   Carinska vrijednost, prema stavku 1., jest:
[…]
(c)
vrijednost koja se temelji na jediničnoj cijeni po kojoj se uvozna roba ili ista ili slična uvezena roba prodaje u carinskom području Unije u najvećoj ukupnoj količini osobama koje nisu povezane s prodavačima […]
[…]”
2. Provedbena uredba o Carinskom zakoniku Unije
12.
U poglavlju 3. Provedbene uredbe o Carinskom zakoniku Unije, naslovljenom „Vrijednost robe za carinske svrhe”, koje se nalazi u glavi II., koja se odnosi na „[č]imbenike na temelju kojih se primjenjuje uvozna ili izvozna carina te druge mjere u vezi s trgovinom robom”, članak 127. glasi kako slijedi:
„(članak 70. stavak 3. točka (d) [Carinskog zakonika Unije])
1.   Za potrebe ovog poglavlja dvije se osobe smatraju međusobno povezanima ako je ispunjen jedan od sljedećih uvjeta:
[…]
(b)
ako su pravno priznati poslovni partneri;
[…]
(e)
ako jedna osoba izravno ili neizravno kontrolira drugu;
(f)
ako obje osobe izravno ili neizravno kontrolira treća osoba;
(g)
ako zajedno izravno ili neizravno kontroliraju treću osobu;
[…]”
13.
Člankom 134. te provedbene uredbe, naslovljenim „Transakcije između povezanih osoba”, predviđa se:
„(članak 70. stavak 3. točka (d) [Carinskog zakonika Unije])
1.   Kako bi se u slučaju kada su kupac i prodavatelj povezani utvrdilo da taj odnos nije utjecao na cijenu, prema potrebi se ispituju okolnosti prodaje te se deklarantu daje mogućnost da, prema potrebi, dostavi dodatne podrobne informacije o tim okolnostima.
2.   Međutim, vrijednost robe određuje se u skladu s člankom 70. stavkom 1. [Carinskog zakonika Unije] ako deklarant dokaže da je deklarirana transakcijska vrijednost približna jednoj od sljedećih usporednih vrijednosti utvrđenih u isto ili u približno isto vrijeme:
[…]
(b)
carinskoj vrijednosti istovjetne ili slične robe utvrđenoj u skladu s člankom 74. stavkom 2. točkom (c) [Carinskog z]akonika;
[…]”
14.
Člankom 142. navedene provedbene uredbe, naslovljenim „Deduktivna metoda”, određuje se:
„(članak 74. stavak 2. točka (c) [Carinskog zakonika Unije])
1.   Jedinična cijena koja se koristi za utvrđivanje carinske vrijednosti na temelju članka 74. stavka 2. točke (c) [Carinskog zakonika Unije] jest cijena po kojoj se uvezena roba ili uvezena istovjetna ili slična roba prodaje u Uniji u stanju u kojem je uvezena u trenutku uvoza ili u približno isto vrijeme uvoza robe kojoj se utvrđuje vrijednost.
[…]
4.   Za potrebe utvrđivanja carinske vrijednosti na temelju članka 74. stavka 2. točke (c) [Carinskog zakonika Unije] u obzir se ne uzima sljedeća prodaja:
[…]
(b)
prodaja povezanim osobama;
[…]
5.   Za utvrđivanje carinske vrijednosti, od jedinične cijene utvrđene u skladu sa stavcima 1. do 4. odbijaju se sljedeći elementi:
[…]
(c)
uvozne carine i ostala davanja plativa na carinskom području Unije na temelju uvoza ili prodaje robe.
[…]”
B.
Zakonodavstvo koje se odnosi na uvoz voća i povrća na koje se primjenjuje ulazna cijena
1. Uredba (EU) br. 1308/2013
15.
U uvodnoj izjavi 147. Uredbe (EU) br. 1308/2013 Europskog parlamenta i Vijeća od 17. prosinca 2013. o uspostavljanju zajedničke organizacije tržišta poljoprivrednih proizvoda i stavljanju izvan snage uredbi Vijeća (EEZ) br. 922/72, (EEZ) br. 234/79, (EZ) br. 1037/2001 i (EZ) br. 1234/2007 (
8
), kako je izmijenjena Uredbom (EU) 2017/2393 Europskog parlamenta i Vijeća od 13. prosinca 2017. (
9
), navodi se:
„Za određene proizvode trebalo bi zadržati sustav uvoznih cijena. Kako bi se osigurala učinkovitost tog sustava, [Europskoj k]omisiji bi trebalo delegirati ovlast za donošenje određenih akata s obzirom na provjeru vjerodostojnosti prijavljene cijene pošiljke korištenjem paušalne uvozne vrijednosti i kako bi se osigurali uvjeti pod kojima se zahtijeva polaganje sredstva osiguranja.”
16.
Člankom 181. Uredbe br. 1308/2013, naslovljenim „Sustav uvoznih cijena za određene proizvode iz sektora voća i povrća, prerađenog voća i povrća te vina”, određuje se:
„1.   Za primjenu carinske stope Zajedničke carinske tarife na proizvode iz sektora voća i povrća, prerađenog voća i povrća te na sok od grožđa i mošt, ulazna cijena pošiljke jednaka je njezinoj carinskoj vrijednosti, izračunatoj u skladu s Uredbom Vijeća (EEZ) br. 2913/92[ (
10
)] […] i Uredbom Komisije (EEZ) br. 2454/93[ (
11
)].
2.   Kako bi osigurala učinkovitost sustava, Komisija je ovlaštena donositi delegirane akte u skladu s člankom 227. kako bi se osiguralo da se vjerodostojnost prijavljene ulazne cijene pošiljke provjerava korištenjem paušalne uvozne vrijednosti i kako bi se osigurali uvjeti pod kojima se zahtijeva polaganje sredstva osiguranja.
3.   Komisija donosi provedbene akte kojima se utvrđuju pravila za izračun paušalne uvozne vrijednosti stavka 2. Ti se provedbeni akti donose u skladu s postupkom ispitivanja iz članka 229. stavka 2.”
2. Delegirana uredba 2017/891
17.
Glava III. Delegirane uredbe 2017/891, naslovljena „Trgovina s trećim zemljama – sustav ulaznih cijena”, sadržava članke 73. do 75.
18.
U stavku 1. članka 74. te delegirane uredbe, naslovljenog „Izvještavanje o cijenama i količinama uvezenih proizvoda”, predviđa se:
„Za svaki proizvod i za razdoblja utvrđena u Prilogu VII. dijelu A države članice dostavljaju Komisiji za svaki tržišni dan do 12.00 sati u podne (po bruxelleskom vremenu) sljedećeg radnog dana, za svaku zemlju podrijetla podatke:
(a)
o prosječnim reprezentativnim cijenama proizvoda uvezenih iz trećih zemalja koji se prodaju na uvoznim tržištima država članica; i
(b)
o ukupnim količinama u odnosu na cijene navedene u točki (a).
Za potrebe prvog podstavka, točke (a) države članice obavješćuju Komisiju o uvoznim tržištima koje smatraju reprezentativnima i koja uključuju London, Milano, Perpignan i Rungis.
Ako su ukupne količine iz prvog podstavka, točke (b) manje od deset tona, Komisiju se ne obavješćuje o odgovarajućim cijenama.”
19.
U skladu s člankom 75. navedene delegirane uredbe, naslovljenim „Osnova za ulaznu cijenu”:
„1.   Za potrebe članka 181. stavka 1. Uredbe […] br. 1308/2013 proizvodi sektora voća i povrća i prerađevina voća i povrća iz tog članka oni su koji su navedeni u Prilogu VII. ovoj Uredbi.
2.   Ako je carinska vrijednost proizvoda navedenih u Prilogu VII. dijelu A utvrđena u skladu s transakcijskom vrijednošću iz članka 70. [Carinskog zakonika Unije] i ako je ona za više od 8 % veća od paušalne vrijednosti koju je Komisija izračunala kao paušalnu uvoznu vrijednost u trenutku izrade deklaracije o puštanju proizvoda u slobodan promet, uvoznik mora položiti jamstvo iz članka 148. [Carinskog zakonika Unije]. U tu svrhu, iznos uvozne carine koja bi se mogla naplatiti za proizvode navedene u Prilogu VII. dijelu A jest iznos carine koju bi trebalo platiti da je predmetni proizvod bio razvrstan na temelju predmetne paušalne uvozne vrijednosti.
[…]
3.   Ako se carinska vrijednost proizvoda navedenih u Prilogu VII. dijelu A izračunava u skladu s člankom 74. stavkom 2. točkom (c) Uredbe (EU) br. 952/2013, carina se oduzima u skladu s člankom 38. stavkom 1. Provedbene uredbe (EU) 2017/892[ (
12
)]. U tom slučaju uvoznik polaže jamstvo u iznosu carine koju bi trebalo platiti da je predmetni proizvod bio razvrstan na temelju primjenjive paušalne uvozne vrijednosti.
4.   Carinska vrijednost robe koja se uvozi kao konsignacijska roba izravno se utvrđuje u skladu s člankom 74. stavkom 2. točkom (c) [Carinskog zakonika Unije] i u tu se svrhu primjenjuje paušalna uvozna vrijednost izračunata u skladu s člankom 38. Provedbene uredbe […] 2017/892 u razdoblju u kojem je na snazi.
5.   Uvozniku se daje rok od mjesec dana od prodaje predmetnih proizvoda, uz ograničenje od četiri mjeseca od datuma prihvaćanja deklaracije o puštanju u slobodan promet, da dokaže da je predmetna serija prodana u skladu s uvjetima koji potvrđuju ispravnost cijena iz članka 70. [Carinskog zakonika Unije], ili da utvrdi carinsku vrijednost iz članka 74. stavka 2. točke (c) [tog zakonika].
Nepoštovanje jednog od ovih rokova ima kao posljedicu gubitak položenog jamstva, ne dovodeći u pitanje primjenu stavka 6.
Položeno se jamstvo oslobađa ako se carinskim tijelima pruži zadovoljavajući dokaz uvjeta ustupanja proizvoda. U protivnom se jamstvo zadržava za plaćanje uvozne carine.
Kako bi dokazao da je serija ustupljena u skladu s uvjetima utvrđenima u prvom podstavku, uvoznik stavlja na raspolaganje, osim računa, i sve dokumente potrebne za obavljanje odgovarajućih carinskih provjera u vezi s prodajom i ustupanjem svakog proizvoda iz predmetne serije, uključujući i dokumente koji se odnose na prijevoz, osiguranje, rukovanje i skladištenje serije.
[…]
6.   Rok od četiri mjeseca iz stavka 5. prvog podstavka nadležna tijela države članice mogu produljiti za najviše tri mjeseca na propisno obrazložen zahtjev uvoznika.
[…]”
20.
Prilog VII. dio A Delegirane uredbe 2017/891 među ostalim sadržava sljedeći unos:
Oznaka KN
Opis
Razdoblje primjene
0709 90 70
Tikvice
Od 1. siječnja do 31. prosinca
3. Provedbena uredba 2017/892
21.
U stavcima 1. i 2. članka 38. Provedbene uredbe br. 2017/892, naslovljenog „Paušalne uvozne vrijednosti”, određuje se:
„1.   Za svaki proizvod i razdoblja primjene utvrđena u Prilogu VII. dijelu A Delegirane uredbe […] 2017/891, Komisija za svaki radni dan i za svaku zemlju podrijetla određuje paušalnu uvoznu vrijednost koja je jednaka ponderiranom prosjeku reprezentativnih cijena iz članka 74. te Uredbe, umanjenom za paušalni iznos od 5 EUR/100 kg i carine ad valorem.
2.   Ako je paušalna uvozna vrijednost utvrđena za proizvode i razdoblja primjene navedena u Prilogu VII. dijelu A Delegirane uredbe […] 2017/891, u skladu s člancima 74. i 75. te Uredbe i ovim člankom ne primjenjuje se jedinična cijena iz članka 142. Provedbene uredbe [o Carinskom zakoniku Unije]. Ona se zamjenjuje paušalnom uvoznom vrijednosti navedenom u stavku 1.”
4. Uredba (EEZ) br. 2658/87
22.
Uredba Vijeća (EEZ) br. 2658/87 od 23. srpnja 1987. o tarifnoj i statističkoj nomenklaturi i o Zajedničkoj carinskoj tarifi (
13
), kako je izmijenjena Provedbenom uredbom Komisije (EU) 2018/1602 od 11. listopada 2018. (
14
), u svojem Prilogu I. trećem dijelu odsjeku I. prilogu 2., naslovljenom „Proizvodi na koje se primjenjuje ulazna cijena”, među ostalim sadržava sljedeći unos:
Oznaka KN
Naziv
Dodatna mjerna jedinica
0709 93 10
tikvice:
[…]
[…]
[…]
od 1. travnja do 31. svibnja:
s ulaznom cijenom za 100 kg neto mase:
ne manjom od 69,2 €
12,8
ne manjom od 67,8 €, ali manjom od 69,2 €
12,8 + 1,4 €/100 kg/net
ne manjom od 66,4 €, ali manjom od 67,8 €
12,8 + 2,8 €/100 kg/net
ne manjom od 65 €, ali manjom od 66,4 €
12,8 + 4,2 €/100 kg/net
ne manjom od 63,7 €, ali manjom od 65 €
12,8 + 5,5 €/100 kg/net
manjom od 63,7 €
12,8 + 15,2 €/100 kg/net
[…]
[…]
[…]
III. Činjenice u glavnom postupku i prethodna pitanja
23.
OGL‑Food podnio je 23. travnja 2019., kao uvoznik, carinsku deklaraciju Mitničeskom bjurou Svilengrad (Carinski ured u Svilengradu, Bugarska), kojom je u okviru sustava puštanja u slobodan promet za krajnju potrošnju prijavio uvoz „svježih tikvica” iz podbroja 07099310 nomenklature robe, mase 4800 kg i podrijetlom iz Turske (u daljnjem tekstu: sporna serija), čija je carinska vrijednost preračunana u eure iznosila 90,81 eura za 100 kg. Izvoznik je bilo društvo sa sjedištem u Antalyji (Turska).
24.
Komisija je za 23. travnja 2019. utvrdila paušalnu uvoznu vrijednost za tikvice bilo kojeg podrijetla na 53,80 eura za 100 kg. Budući da je deklarirana transakcijska vrijednost sporne serije bila veća od te paušalne uvozne vrijednosti za više od 8 %, OGL‑Food položio je jamstvo u iznosu od 982,17 bugarskih leva (BGN) (otprilike 502 eura), u skladu s člankom 75. stavkom 2. Delegirane uredbe 2017/891.
25.
Carinsko tijelo je dopisom od 24. travnja 2019., nakon što je ukupnu cijenu plaćenu za kupnju sporne serije utvrdilo na 109,6 eura za 100 kg, uzimajući u obzir različite troškove koje je snosio OGL‑Food, obavijestilo to društvo da je u skladu s člankom 75. stavkom 5. Delegirane uredbe 2017/891 bilo dužno dokazati da je sporna serija prodana na tržištu pod uvjetima koji potvrđuju točnost deklarirane carinske vrijednosti.
26.
OGL‑Food je 23. svibnja 2019. carinskom tijelu dostavio određen broj dokumenata koji se među ostalim odnose na kupoprodaju sporne serije te je na temelju podnesenih dokaza zatražio oslobađanje položenog jamstva.
27.
Prema obrascu prodajne cijene, OGL‑Food prodavao je spornu seriju po cijeni od 106 eura za 100 kg. Budući da je ta cijena bila manja od ukupne kupovne cijene od 109,6 eura za 100 kg koju je OGL‑Food platio kako bi kupio spornu seriju, carinsko tijelo smatralo je da to društvo nije pružilo dokaz o prodaji te serije pod uvjetima koji potvrđuju točnost deklarirane transakcijske vrijednosti. U tim okolnostima, u skladu s člankom 75. stavkom 5. trećim podstavkom Delegirane uredbe 2017/891, jamstvo je trebalo zadržati za plaćanje uvozne carine.
28.
U skladu s člankom 22. stavkom 6. Carinskog zakonika Unije, OGL‑Food bio je obaviješten o razlozima na kojima je direktor carinske uprave namjeravao temeljiti svoju odluku te je bio pozvan da iznese svoje stajalište u roku od 30 dana.
29.
U svojim je očitovanjima OGL‑Food najprije tvrdio da se člankom 75. Delegirane uredbe 2017/891 ne nalaže preprodaja uz dobit kako bi se dokazala točnost transakcijske vrijednosti koja je deklarirana kao carinska vrijednost. Zatim je naglasio da je ta prodaja izvršena u okviru dugoročnog poslovnog odnosa s međunarodnim lancem hipermarketa Lidl i da bi ispitivanje duljeg razdoblja omogućilo da se utvrdi ostvarivanje dobiti. Naposljetku, OGL‑Food napomenuo je da je cijena po kojoj je prodao spornu seriju bila znatno veća od paušalne uvozne vrijednosti koju je Komisija izračunala za te proizvode 23. travnja 2019.
30.
Odlukom od 30. listopada 2020. (
15
) direktor carinske uprave odlučio je, među ostalim, da pruženo jamstvo treba zadržati za plaćanje uvozne carine, utvrđene u iznosu od 982,17 BGN. Ta se odluka temelji, kao prvo, na činjenici da OGL‑Food nije podnio nikakve dokaze kojima se može objasniti znatna razlika između deklarirane transakcijske vrijednosti od 90,81 eura za 100 kg i paušalne uvozne vrijednosti od 53,80 eura za 100 kg, kao što su vrhunska kvaliteta ili biološko podrijetlo sporne serije, koja je samo opisana kao „prvorazredna”. Kao drugo, direktor carinske uprave uzeo je u obzir gubitak ostvaren prilikom prodaje sporne serije kako bi smatrao da OGL‑Food nije dokazao njezinu prodaju pod uvjetima koji potvrđuju točnost deklarirane transakcijske vrijednosti u smislu članka 75. stavka 5. Delegirane uredbe 2017/891.
31.
U prilog svojoj tužbi za poništenje odluke od 30. listopada 2020., podnesenoj Administrativen sadu Sofia‑grad (Upravni sud u Sofiji, Bugarska), OGL‑Food tvrdi da dokazi koji se ne osporavaju i koji su podneseni carinskom tijelu potvrđuju da deklarirana transakcijska vrijednost ispunjava uvjete iz članka 70. Carinskog zakonika Unije. U tom kontekstu OGL‑Food pojašnjava, s jedne strane, da postojanje dobiti koja proizlazi iz prodaje usporedivih proizvoda određenom kupcu treba izračunati na mjesečnoj osnovi, a ne na razini svake pojedinačne transakcije. S druge strane, prodajna cijena sporne serije na tržištu Unije, izračunana u skladu s člankom 74. stavkom 2. točkom (c) Carinskog zakonika Unije, potvrđuje točnost deklarirane transakcijske vrijednosti. Osim toga, OGL‑Food dodaje da on i Lidl nisu poslovni partneri u smislu članka 127. stavka 1. točke (b) Provedbene uredbe o Carinskom zakoniku Unije.
32.
Direktor carinske uprave pak naglašava, kao prvo, da OGL‑Food nije podnio dokaze kojima se može opravdati visoka razina deklarirane transakcijske vrijednosti u odnosu na paušalnu uvoznu vrijednost, kao što su vrhunska kvaliteta proizvoda o kojima je riječ ili njihovo ekološko podrijetlo. Kao drugo, činjenica da je OGL‑Food prodao spornu seriju uz gubitak nije u skladu s logikom tržišta, prema kojoj bi trebao nastojati ostvariti komercijalnu dobit. Kao treće, Carinski zakonik Unije primjenjuje a da se pritom ne dovodi u pitanje Delegirana uredba 2017/891. Međutim, time se isključuje mogućnost da se uzmu u obzir druge uvozne transakcije kako bi se ocijenila točnost deklarirane transakcijske vrijednosti za potrebe uvoza sporne serije. Usto, kao četvrto, sekundarna metoda određivanja carinske vrijednosti predviđena člankom 74. stavkom 2. točkom (c) Carinskog zakonika Unije nije primjenjiva u ovom slučaju.
33.
Čini se da sud koji je uputio zahtjev smatra da analiza iz Odluke od 30. listopada 2020., koja je nepovoljna za OGL‑Food, nije u skladu sa sudskom praksom nacionalnih tijela u pogledu tumačenja članka 75. stavka 5. Delegirane uredbe 2017/891. Međutim, taj sud također smatra da argumenti koje je istaknuo OGL‑Food nisu osnovani. Konkretno, prema mišljenju navedenog suda, valja ispitati održava li OGL‑Food s izvoznikom i sa svojim kupcem u Uniji, Lidlom, odnose na temelju kojih ih se može kvalificirati kao povezane osobe u smislu članka 70. stavka 3. točke (d) i članka 74. stavka 2. točke (c) Carinskog zakonika Unije.
34.
Naime, s jedne strane, valja procijeniti jesu li, u nedostatku trgovinskog ugovora ili druge pravne veze između stranaka, trajni, periodični i učestali odnosi opskrbe o kojima je riječ u glavnom postupku, kao što su oni koji proizlaze iz računa i povezanih računovodstvenih evidencija, dovoljni da se izvoznik i OGL‑Food kvalificiraju kao osobe koje su „pravno priznati poslovni partneri”, u smislu članka 127. stavka 1. točke (b) Provedbene uredbe o Carinskom zakoniku Unije, i stoga kao povezane osobe, u smislu članka 70. stavka 3. točke (d) Carinskog zakonika Unije, zbog čega je potrebno provjeriti je li ta veza utjecala na deklariranu transakcijsku vrijednost serije.
35.
S druge strane, OGL‑Food je pred sudom koji je uputio zahtjev tvrdio da je carinsko tijelo trebalo prihvatiti deklariranu transakcijsku vrijednost jer je približna carinskoj vrijednosti istovjetne ili slične robe određenoj u skladu s člankom 74. stavkom 2. točkom (c) Carinskog zakonika Unije, kao što je to sudski vještak izračunao na njegov zahtjev. Taj sud smatra da, kako bi se ocijenila relevantnost tog argumenta koji se temelji na članku 134. stavku 2. točki (b) Provedbene uredbe o Carinskom zakoniku Unije, valja ocijeniti jesu li OGL‑Food i Lidl, njegov kupac na prvoj komercijalnoj razini, povezane osobe u smislu članka 74. stavka 2. točke (c) Carinskog zakonika Unije i članka 142. stavka 4. točke (b) Provedbene uredbe o Carinskom zakoniku Unije, kojima se utvrđuju metode za određivanje te carinske vrijednosti. U tom pogledu navedeni sud smatra da pojam „povezane osobe” ima isto značenje u članku 70. stavku 3. točki (d) i članku 74. stavku 2. točki (c) Carinskog zakonika Unije kao i u članku 127. stavku 1. te članku 142. stavku 4. točki (b) Provedbene uredbe o Carinskom zakoniku Unije.
36.
Međutim, sud koji je uputio zahtjev želi saznati može li se uvoznik prvi put pozvati na deduktivnu metodu predviđenu člankom 74. stavkom 2. točkom (c) Carinskog zakonika Unije (
16
) prilikom podnošenja žalbe protiv odluke kojom se utvrđuje carinski dug, odnosno nakon isteka rokova predviđenih člankom 75. stavcima 5. i 6. Delegirane uredbe 2017/891 koji dovode do gubitka jamstva. U slučaju niječnog odgovora, taj sud dvoji u pogledu poštovanja uvoznikovih prava obrane i pitanja može li utvrditi da je uvoznik osoba koja je povezana s izvoznikom ili s njegovim kupcem u Uniji u smislu tih odredbi, ako se odlukom o utvrđivanju carinskog duga zbog toga nije odbila transakcijska vrijednost.
37.
Sud koji je uputio zahtjev također nastoji doznati treba li članak 75. stavak 5. Delegirane uredbe 2017/891 tumačiti na način da uvoznik treba podnijeti kupoprodajni ugovor ili bilo koji drugi istovrsni dokument, može li carinsko tijelo uzeti u obzir činjenicu da je sporna serija prodana uz gubitak na tržištu Unije i jesu li okolnosti te prodaje uz gubitak relevantne za potrebe primjene te odredbe.
38.
Naposljetku, sud koji je uputio zahtjev pita treba li članak 75. stavak 5. Delegirane uredbe 2017/891 tumačiti na način da carinsko tijelo može utvrditi carinsku vrijednost na razini paušalne uvozne vrijednosti ako je deklarirana transakcijska vrijednost neuobičajeno visoka, a da se pritom ne dovede u pitanje vjerodostojnost računa koji je izdao izvoznik i dokaz o njegovu plaćanju, i ako ne postoje dodatni dokazi koje je uvoznik podnio kako bi dokazao točnost deklarirane transakcijske vrijednosti.
39.
U tim je okolnostima Administrativen sad Sofija‑grad (Upravni sud u Sofiji) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Treba li, s obzirom na članak 70. stavak 1. [Carinskog zakonika Unije] u vezi s člankom 75. stavkom 5. prvim podstavkom i člankom 75. stavkom 6. Delegirane uredbe [2017/891], smatrati relevantnim za ocjenu uvjeta iz članka 70. stavka 3. točke (d) Carinskog zakonika [Unije], da ‚kupac i prodavač nisu povezani’, u pogledu primjene transakcijske vrijednosti robe u carinske svrhe na uvoz povrća u okviru konkretne carinske deklaracije:
–
podatke o odnosima između stranaka u uvozu i prodaji robe na prvoj komercijalnoj razini u Uniji (dugoročne i ponovne isporuke iste vrste robe, u velikim količinama i znatne vrijednosti), kojima se isključuje da su odnosi u pogledu konkretnog uvoza koji se provjeravaju bili slučajni;
–
podatke o računima izdanima za isporuke, plaćanju cijene, evidentiranju računa u poslovnim knjigama i u knjigama uvoznika o [porezu na dodanu vrijednost (PDV)] te o pravu na odbitak pretporeza koje se slijedom toga ostvaruje;
–
to što je deklarirana transakcijska vrijednost konkretnog uvoza koja se provjerava znatno veća od paušalne uvozne vrijednosti koju je utvrdila Komisija za istu robu u svrhu primjene uvoznih carina u sektoru povrća, dok se ista roba prodaje u Uniji uz gubitak;
–
to što uvoznik nije podnio ni trgovinski ugovor koji su zatražila carinska tijela u vezi s konkretnim uvozom ni dokument koji se odnosi na neki drugi pravni odnos između ugovornih strana?
Ako su navedene okolnosti relevantne, omogućuju li one da se trgovci uvoznici i uvoznici odnosno uvoznik i kupac na prvoj komercijalnoj razini u Uniji smatraju ‚pravno priznatim poslovnim partnerima’ odnosno povezanim osobama u smislu članka 127. stavka 1. točke (b) i članka 142. stavka 4. točke (b) Provedbene uredbe [o Carinskom zakoniku Unije]?
Ako su navedene okolnosti relevantne, ali nisu dovoljne da bi se trgovci smatrali povezanim osobama, treba li za potrebe provjere na temelju članka 75. stavka 6. Delegirane uredbe [2017/891] ocjenjivati je li odnos između trgovaca utjecao na određivanje veće cijene konkretne uvezene robe kako bi se suzbilo izbjegavanje carina i smanjio gubitak poreznih prihoda za proračun Unije, uzimajući u obzir i naknadnu prodaju uz gubitak na prvoj komercijalnoj razini u Uniji?
2.
Proizlazi li iz članka 47. stavka 1. i članka 41. stavka 2. točke (c) Povelje Europske unije o temeljnim pravima [u daljnjem tekstu: Povelja], tumačenih u vezi s pravom osobe na žalbu iz članka 44. stavka 1. [Carinskog zakonika Unije] i obvezom carinskih tijela da na temelju članka 29. u vezi s člankom 22. stavkom 7. tog zakonika obrazlože odluku, kao i s okolnostima slučaja, te činjenicom da prvostupanjski sud u postupku povodom tužbe protiv odluke mora po službenoj dužnosti ocijeniti njezinu zakonitost, tužbene razloge koji nisu istaknuti u tužbi te po službenoj dužnosti prikupiti nove dokaze i imenovati vještake, da:
–
se uvjet iz članka 70. stavka 3. točke (d) [Carinskog zakonika Unije], da ‚kupac i prodavač nisu povezani ili takva veza nije utjecala na cijenu’, može prvi put utvrditi u sudskom postupku ili carinsko tijelo mora donijeti zaključak u tom pogledu već u okviru obrazloženja pobijane odluke?
–
bi se, ako je uvoznik imao postupovnu mogućnost, ali nije izričito izjavio da će odrediti vrijednost uvezene robe u skladu s člankom 74. stavkom 2. točkom (c) [Carinskog zakonika Unije], zbog propisanog prekluzivnog roka za to određivanje povrijedio članak 75. stavci 5. i 6. Delegirane uredbe [2017/891] ako bi se ta vrijednost prvi put utvrdila u postupku povodom tužbe protiv odluke, uključujući u okviru ispitivanja uvoznikovih prigovora koji se temelje na tome da je prodajna cijena robe u Uniji približna deklariranoj transakcijskoj vrijednosti?
3.
Proizlazi li iz članka 75. stavka 5. četvrtog podstavka Delegirane uredbe [2017/891], prema kojoj ‚uvoznik stavlja na raspolaganje […] sve dokumente potrebne za obavljanje odgovarajućih carinskih provjera u vezi s prodajom i ustupanjem svakog proizvoda iz predmetne serije’ radi dokaza deklarirane transakcijske vrijednosti u skladu s člankom 70. stavkom 1. Carinskog zakonika Unije s obzirom na tumačenje iz točke 1. izreke presude od 11. ožujka 2020., X (Naplata dodatnih uvoznih carina) (C‑160/18, EU:C:2020:190), da:
–
su carinska tijela ili sud u postupku povodom tužbe dužni okolnost da se uvezena roba (povrće) prodaje u Uniji uz gubitak uzeti u obzir kao ozbiljnu indiciju za to da se navedena uvozna cijena umjetno povećala, uključujući u pogledu ocjene pitanja je li povezanost između osoba utjecala na deklariranu transakcijsku vrijednost, među ostalim, kako bi se suzbilo izbjegavanje carina i smanjio gubitak poreznih prihoda?
–
je uvoznik dužan podnijeti ugovor ili drugi istovrsni dokument radi dokazivanja cijene koju treba platiti za robu prilikom prodaje za izvoz u carinsko područje Unije ili je dovoljno dokazati plaćanje deklarirane vrijednosti robe prilikom uvoza? ili
–
uvoznik mora kao dokaz deklarirane transakcijske vrijednosti prilikom uvoza povrća podnijeti samo isprave koje su isključivo navedene u članku 75. stavku 5. četvrtom podstavku Delegirane uredbe [2017/891], tako da okolnosti koje se odnose na prodaju te robe u Uniji uz gubitak nisu relevantne za provjeru nepriznavanja transakcijske vrijednosti i utvrđivanja uvozne carine na temelju članka 75. stavka 6. te uredbe?
4.
Proizlazi li iz članka 75. stavaka 5. i 6. Delegirane uredbe [2017/891] te iz tumačenja iz presude od 16. lipnja 2016., EURO 2004. Hungary (С-291/15, EU:C:2016:455), u okolnostima glavnog predmeta da se carinska vrijednost prilikom uvoza povrća podrijetlom iz trećih zemalja ne određuje na temelju deklarirane transakcijske vrijednosti ako:
–
je deklarirana transakcijska vrijednost robe znatno veća od paušalne uvozne vrijednosti koju je utvrdila Komisija za istu robu u svrhu primjene uvoznih carina u sektoru povrća;
–
carinsko tijelo ne osporava ni na bilo koji drugi način ne dovodi u pitanje vjerodostojnost računa i dokaz o plaćanju robe, podnesenih kao dokaz o stvarno plaćenoj uvoznoj cijeni;
–
uvoznik, unatoč zahtjevu carinskog tijela, nije podnio ugovor ili bilo koji drugi istovrsni dokument radi dokazivanja cijene koju treba platiti za robu prilikom prodaje za izvoz u carinsko područje Unije, uključujući dodatne dokaze o gospodarskim elementima robe koji opravdavaju veću vrijednost prilikom kupnje od uvoznika, poput serije povrća ekološkog podrijetla ili posebne kakvoće?”
40.
OGL‑Food, direktor carinske uprave, bugarska vlada i Komisija podnijeli su pisana očitovanja. Te su stranke sudjelovale i na raspravi održanoj 25. siječnja 2023., na kojoj su usmeno odgovorile na pitanja koja je postavio Sud.
IV. Analiza
A.
Uvodne napomene o pravnom okviru
41.
Podsjećam na to da se člankom 1. stavkom 1. Carinskog zakonika Unije predviđa da se tim zakonikom uspostavljaju opća pravila i postupci koji se primjenjuju na robu koja se unosi u carinsko područje Unije ili iznosi iz njega. Dodaje se da se navedeni zakonik primjenjuje ujednačeno na cijelom tom području, „[n]e dovodeći u pitanje međunarodn[e] konvencije te zakonodavstvo Unije u ostalim područjima”. Stoga su carinski propisi koji su primjenjivi na voće i povrće te koji proizlaze iz Uredbe br. 1308/2013 i Delegirane uredbe 2017/891 posebni propisi u odnosu na Carinski zakonik Unije.
42.
Člankom 181. Uredbe br. 1308/2013 predviđa se, s jedne strane, uvođenje ulazne cijene za određene proizvode iz sektora voća i povrća koja je jednaka carinskoj vrijednosti serije izračunanoj u skladu s Carinskim zakonikom Unije i njegovom Provedbenom uredbom. S druge strane, njime se Komisiji daje ovlast donošenja delegiranih akata kako bi se osiguralo da se vjerodostojnost prijavljene ulazne cijene serije provjerava korištenjem paušalne uvozne vrijednosti i kako bi se osigurali uvjeti pod kojima se zahtijeva polaganje jamstva.
43.
Komisija je na temelju toga u članku 74. stavku 1. Delegirane uredbe 2017/891 za određeno voće i povrće, uključujući tikvice, predvidjela da države članice dnevno izvješćuju, s jedne strane, o prosječnim reprezentativnim cijenama tog voća i povrća za proizvode uvezene iz trećih zemalja koji se prodaju na uvoznim tržištima država članica i, s druge strane, o ukupnim količinama tih proizvoda ako su one veće od deset tona, što odgovara tim prosječnim cijenama.
44.
Kad je riječ o osnovi za ulazne cijene za to voće i povrće, među kojima su i tikvice, člankom 75. te delegirane uredbe predviđaju se tri načina izračuna carinske vrijednosti.
45.
U prvom je načinu izračuna riječ o transakcijskoj vrijednosti koja se određuje u skladu s člankom 70. Carinskog zakonika Unije (
17
). Podsjećam na to da se u tom članku navodi da je primarna osnova za carinsku vrijednost robe transakcijska vrijednost, odnosno cijena koja je stvarno plaćena ili plativa za robu kada se prodaje radi izvoza u carinsko područje Unije (
18
). Navedenim člankom 70. predviđa se i da se ta transakcijska vrijednost primjenjuje ako su ispunjeni određeni uvjeti, među ostalim uvjet koji se odnosi na to da kupac i prodavatelj nisu povezani ili na to da takva veza ne utječe na cijenu (
19
). U članku 127. stavku 1. točki (b) Provedbene uredbe o Carinskom zakoniku Unije pojašnjava se da se dvije osobe smatraju međusobno povezanima ako su poslovni partneri.
46.
U tom prvom slučaju, ako je ta transakcijska vrijednost koju je prijavio uvoznik tikvica za više od 8 % veća od paušalne uvozne vrijednosti koju je Komisija izračunala u trenutku puštanja u slobodan promet, uvoznik mora položiti jamstvo koje je jednako iznosu carine koju bi trebalo platiti da je proizvod o kojem je riječ bio razvrstan na temelju te paušalne uvozne vrijednosti (
20
). Iznos dospjelih varijabilnih carina jednak je nuli ako tikvice imaju ulaznu cijenu koja je jednaka ili veća od 69,2 eura za 100 kg neto težine, dok se ispod tog praga ulazna cijena smanjuje što se više povećava iznos dospjelih varijabilnih carina (
21
).
47.
U drugom se načinu izračuna može upotrijebiti deduktivna metoda (
22
). Podsjećam na to da se člankom 74. stavkom 2. točkom (c) Carinskog zakonika Unije predviđa da se, ako se transakcijska vrijednost ne može odrediti, carinska vrijednost temelji na jediničnoj cijeni po kojoj se uvozna roba ili ista ili slična uvezena roba prodaje u carinskom području Unije u najvećoj ukupnoj količini osobama koje nisu povezane s prodavateljima. Člankom 142. Provedbene uredbe o Carinskom zakoniku Unije pojašnjava se nekoliko pitanja: najprije, referentnu prodaju treba izvršiti u trenutku uvoza ili u približno isto vrijeme uvoza robe kojoj se utvrđuje vrijednost (
23
); zatim, ne uzima se u obzir prodaja povezanim osobama (
24
) i, naposljetku, od jedinične cijene odbijaju se, među ostalim, uvozne carine (
25
).
48.
Ako se deduktivna metoda upotrebljava za seriju tikvica, člankom 75. stavkom 3. Delegirane uredbe 2017/891 predviđa se da se carina oduzima u skladu s uvjetima predviđenim člankom 38. stavkom 1. Provedbene uredbe 2017/892 i da stoga uvoznik polaže jamstvo u iznosu carine koju bi trebalo platiti da je proizvod o kojem je riječ bio razvrstan na temelju primjenjive paušalne uvozne vrijednosti. Tim se člankom 38. stavkom 1. predviđa da Komisija, među ostalim za tikvice, za svaki radni dan i za svaku zemlju podrijetla određuje paušalnu uvoznu vrijednost koja je jednaka ponderiranom prosjeku reprezentativnih cijena iz članka 74. Delegirane uredbe 2017/891, umanjenom za paušalni iznos od 5 EUR/100 kg i carine ad valorem.
49.
Stoga se iznos carina koje su odbijene od jedinične cijene za seriju tikvica kako bi se utvrdila carinska vrijednost izračunava na temelju paušalne uvozne vrijednosti za određeni dan, dok se ne podnesu dokazi o vjerodostojnosti jedinične cijene.
50.
Treći način izračuna uključuje pojednostavljenu metodu za robu koja se uvozi kao konsignacijska roba. U pogledu takve robe, člankom 75. stavkom 4. Delegirane uredbe 2017/891 izravno se predviđa primjena deduktivne metode, ali uz sljedeću posebnost: primjenjuje se paušalna uvozna vrijednost izračunana u skladu s člankom 38. Provedbene uredbe 2017/892. Stavkom 1. tog članka, kao što sam to naveo u točki 48. ovog mišljenja, predviđa se da Komisija svaki dan izračunava paušalnu uvoznu vrijednost. Kad je riječ o stavku 2. navedenog članka, u njemu se navodi da se, ako je paušalna uvozna vrijednost utvrđena, ne primjenjuje jedinična cijena u smislu članka 142. Provedbene uredbe o Carinskom zakoniku Unije i da se ona zamjenjuje paušalnom uvoznom vrijednosti iz stavka 1.
51.
Stoga se carinska vrijednost serije tikvica koja je uvezena kao konsignacijska roba utvrđuje na temelju paušalne uvozne vrijednosti za određeni dan. Budući da je ta vrijednost odmah poznata, nije potrebno predvidjeti jamstvo u slučaju naknadnog određivanja carinske vrijednosti kao u prvim dvama načinima izračuna.
52.
Članak 75. stavak 5. Delegirane uredbe 2017/891 odnosi se na pitanje konačnog određivanja carinske vrijednosti. Naime, u tom se stavku navodi da se uvozniku daje rok od jednog mjeseca od prodaje proizvoda o kojima je riječ, uz ograničenje od četiri mjeseca od datuma prihvaćanja deklaracije o puštanju u slobodan promet, da dokaže da je serija prodana pod uvjetima koji potvrđuju vjerodostojnost cijena iz članka 70. Carinskog zakonika Unije ili da odredi carinsku vrijednost u skladu s deduktivnom metodom. Navedenim stavkom 5. pojašnjava se da nepoštovanje jednog od tih rokova dovodi do gubitka položenog jamstva i da se položeno jamstvo oslobađa ako se carinskim tijelima pruži zadovoljavajući dokaz uvjetâ prodaje proizvoda. U protivnom se jamstvo zadržava za plaćanje uvozne carine. Osim toga, kako bi dokazao da je serija prodana pod prethodno utvrđenim uvjetima, uvoznik treba staviti na raspolaganje, osim računa, i sve dokumente potrebne za obavljanje odgovarajućih carinskih provjera u vezi s prodajom i ustupanjem svakog proizvoda iz predmetne serije, uključujući i dokumente koji se odnose na prijevoz, osiguranje, rukovanje i skladištenje serije.
53.
Tumačenje članka 75. stavka 5. Delegirane uredbe 2017/891 u središtu je prethodnih pitanja upućenih Sudu. Najprije ću ispitati drugo prethodno pitanje, koje se odnosi na mogućnost izmjene obrazloženja carinske odluke u sudskoj fazi postupka, a zatim i prvo prethodno pitanje, koje se odnosi na pojam osoba koje su poslovni partneri ili povezanih osoba.
B.
Drugo prethodno pitanje
54.
Sud koji je uputio zahtjev u biti pita može li, na inicijativu suda ili uvoznika, do izmjene metode određivanja carinske vrijednosti uvezene robe doći tijekom sudske faze postupka i stoga nakon isteka rokova predviđenih člankom 75. stavcima 5. i 6. Delegirane uredbe 2017/891 koji se daju uvozniku kako bi opravdao deklariranu carinsku vrijednost, s obzirom na pravo na djelotvoran pravni lijek i obvezu obrazlaganja koji su zaštićeni člankom 47. odnosno člankom 41. stavkom 2. točkom (c) Povelje te člankom 44. stavkom 1. i člankom 29., u vezi s člankom 22. stavkom 7., Carinskog zakonika Unije. Taj sud također nastoji doznati, s jedne strane, može li se uvjet iz članka 70. stavka 3. točke (d) Carinskog zakonika Unije koji se odnosi na povezane osobe prvi put ispitati tijekom sudskog postupka i, s druge strane, može li se na deduktivnu metodu prvi put pozvati tijekom tog postupka kao glavni razlog ili kao prigovor zbog toga što je deklarirana transakcijska vrijednost bila približna vrijednosti izračunanoj u skladu s tom deduktivnom metodom.
55.
Stoga mi se čini da se to pitanje sastoji od dvaju dijelova. Kao prvo, može li do izmjene obrazloženja carinske odluke doći u fazi sudskog postupka, na način da sud zamijeni obrazloženje ili na zahtjev tužitelja u obliku prigovora? Kao drugo, može li se to novo obrazloženje carinske odluke odnositi na pitanje povezanosti stranaka i utjecaja te povezanosti na cijenu u slučaju kao što je onaj o kojem je riječ u glavnom postupku?
56.
Na prvom mjestu, kad je riječ o izmjeni obrazloženja carinske odluke, to pitanje treba ispitati s obzirom na rokove i kaznu u slučaju njegova nepoštovanja koji su predviđeni člankom 75. Delegirane uredbe 2017/891, pri čemu valja podsjetiti na to da sud koji je uputio zahtjev navodi da na temelju svojih nacionalnih propisa mora po službenoj dužnosti ocijeniti zakonitost osporavane odluke, tužbene razloge koji nisu istaknuti u tužbi te po službenoj dužnosti prikupiti nove dokaze i imenovati vještake.
57.
U nedostatku propisa Unije u tom pogledu, na svakoj je državi članici da, u skladu s načelom postupovne autonomije država članica, uredi pravila upravnih i sudskih postupaka koja trebaju osigurati zaštitu prava koja osobe uživaju na temelju prava Unije. Pravila provedbe pravnih sredstava predviđenih pravom Unije ne smiju biti nepovoljnija od onih koja se odnose na slična sredstva predviđena za zaštitu prava koja proizlaze iz unutarnjeg pravnog poretka (načelo ekvivalentnosti) niti biti uređena na takav način da u praksi učine gotovo nemogućim ili pretjerano teškim izvršavanje prava predviđenog pravnim poretkom Unije (načelo djelotvornosti) (
26
).
58.
Međutim, u ovom slučaju postoje propisi Unije u području carina kojima se predviđaju posebna postupovna pravila.
59.
S jedne strane, Carinskim zakonikom Unije predviđa se da carinske provjere obavljaju samo carinska tijela (
27
), koja mogu biti carinske uprave i sva ostala nadležna tijela koja prema nacionalnom pravu imaju ovlast primijeniti određene carinske propise (
28
). U tom se zakoniku navodi da, prije donošenja odluke koja bi štetno utjecala na podnositelja zahtjeva, carinska tijela o razlozima na kojima namjeravaju temeljiti svoju odluku obavješćuju podnositelja zahtjeva i da on ima priliku izraziti svoje stajalište u propisanom roku (
29
). Navedenim zakonikom predviđa se i da se u odluci koja štetno utječe na podnositelja zahtjeva navode razlozi na kojima se ona temelji te se u njoj upućuje na pravo na žalbu iz članka 44. tog zakonika (
30
). Osim toga, Carinskim zakonikom unije određuje se da se žalbeni postupak protiv carinske odluke dijeli na dvije uzastopne faze, od kojih je prva pred carinskim tijelima, a druga pred višim neovisnim tijelom koje može biti pravosudno tijelo (
31
). Usto, u tom se zakoniku navodi da carinsko tijelo može djelovati kao pravosudno tijelo (
32
), ali ne predviđa se obrnuto.
60.
Carinskim zakonikom Unije već se od carinske faze žalbenog postupka predviđa da uvoznik ima dva prava: pravo dobiti obrazloženje odluke koja štetno utječe na njega i prije toga pravo dobiti informacije o predloženim razlozima. Stoga se zamjena obrazloženja, koju po službenoj dužnosti provodi sud ili koja se provodi na zahtjev uvoznika u sudskoj fazi na temelju nacionalnih postupovnih odredbi, može analizirati kao carinski nadzor koji, kao takav, trebaju provoditi samo carinska tijela države članice u skladu s Carinskim zakonikom Unije kojem, kao posebnom propisu u odnosu na te postupovne odredbe, treba dati prednost. U tom pogledu, sud koji je uputio zahtjev ne navodi ima li on zakonodavnu ili regulatornu ovlast za primjenu određenih carinskih odredbi.
61.
Stoga se tom organizacijom žalbenog postupka u dvije faze (carinska i sudska) te pojačanom zaštitom obveze prethodnog obavješćivanja i obveze obrazlaganja mogu zajamčiti pravo na djelotvoran pravni lijek i obveza obrazlaganja, koji su zaštićeni člankom 47. odnosno člankom 41. stavkom 2. točkom (c) Povelje.
62.
S druge strane, člankom 75. stavkom 5. Delegirane uredbe 2017/891 predviđa se dvostruki rok tijekom kojeg uvoznik treba dokazati da je serija prodana pod uvjetima koji potvrđuju vjerodostojnost cijena iz članka 70. Carinskog zakonika Unije, odnosno odrediti carinsku vrijednost u skladu s deduktivnom metodom. Istek tih rokova (jedan mjesec od prodaje proizvodâ, uz ograničenje od četiri mjeseca od datuma prihvaćanja deklaracije puštanja u slobodni promet), kao i nedostatak dokaza o prodaji robe pod predviđenim uvjetima, dovode do gubitka jamstva (
33
). Stoga nepoštovanje uvjetâ iz članka 75. stavka 5. Delegirane uredbe 2017/891 dovodi do jedinstvene kazne: gubitka jamstva izračunanog na temelju paušalne uvozne vrijednosti.
63.
Ta posebnost carinskog postupka koja se primjenjuje na određeno voće i povrće, uključujući tikvice, odlično odražava činjenicu da se način izračuna carinske vrijednosti mora odabrati u carinskoj fazi žalbenog postupka. Stoga je uvoznik dužan podnijeti dokaz o carinskoj vrijednosti s obzirom na odabranu osnovu jer u protivnom dolazi do gubitka jamstva.
64.
Slijedom toga, iz svih tih elemenata proizlazi da se odabrana osnova za carinsku vrijednost ne može izmijeniti tijekom sudske faze žalbenog postupka protiv carinske odluke jer bi se time uvozniku uskratilo njegovo pravo na prethodno obavještavanje o razlozima za carinsku odluku koja može štetno utjecati na njega i o obrazloženju te carinske odluke koja štetno utječe na njega.
65.
Na drugom mjestu, kad je riječ o novom obrazloženju na koje se poziva pred sudom, može li se ono odnositi na pitanje povezanosti između osoba i utjecaja te veze na cijenu u slučaju kao što je onaj o kojem je riječ u glavnom postupku?
66.
Naime, OGL‑Food na raspravi je pojasnio da tijekom sudskog postupka nije zatražio promjenu načina izračuna carinske vrijednosti u korist deduktivne metode (
34
), nego da je, u okviru opravdanja načina prodaje proizvoda prijavljenih s transakcijskom vrijednosti, želio primijeniti mogućnost iz članka 134. stavka 2. točke (b) Provedbene uredbe o Carinskom zakoniku Unije da dokaže da je transakcijska vrijednost bila približna carinskoj vrijednosti istovjetne ili slične robe, određenoj u skladu s deduktivnom metodom.
67.
Valja ipak napomenuti da se taj članak 134. Provedbene uredbe o Carinskom zakoniku Unije odnosi na primjenu članka 70. stavka 3. točke (d) Carinskog zakonika Unije i da je primjenjiv na transakcije između povezanih osoba.
68.
Međutim, uvoznik se tijekom carinske faze nije pozivao na svoju povezanost s kupcem prve komercijalne razine niti je podnio eventualni ugovor koji ga povezuje s tim kupcem, kao što je to zatražila carinska služba, kao što ni a fortiori nije pokušao dokazati da ta povezanost nije utjecala na cijenu. Naime, tijekom te faze mogao je dokazati uvjete prodaje uvezenih proizvoda upućivanjem na članak 134. stavak 2. točku (b) Provedbene uredbe o Carinskom zakoniku Unije, što također podrazumijeva dokaz o povezanosti između njega i kupca prve komercijalne razine u skladu s uvjetima utvrđenima u članku 127. te provedbene uredbe (
35
) i nepostojanje utjecaja te povezanosti na cijenu.
69.
Usto, obrazloženje koje je iznio direktor carinske uprave ne odnosi se na svojstvo povezanih osoba, nego se temelji na drugim dvama elementima: visokoj kupovnoj cijeni prilikom uvoza (većoj za 40,75 % od paušalne uvozne vrijednosti) i preprodaji uz gubitak.
70.
Slijedom toga, argument koji se odnosi na vrijednost koja je približna transakcijskoj vrijednosti potpuno je nov u odnosu na obrazloženje koje je iznio direktor carinske uprave i stoga bi podržavanje tog argumenta tijekom sudske faze značilo da se od suda traži da sam izvrši carinski nadzor, što nadilazi obične prigovore koji se mogu odnositi na samo obrazloženje koje je navedeno.
71.
Zaključno, predlažem da se na drugo prethodno pitanje odgovori da članak 75. stavke 2., 5. i 6. Delegirane uredbe 2017/891, u vezi s člankom 5. točkama 1. i 3., člankom 22. stavkom 6., člankom 29. te člankom 44. stavkom 2. Carinskog zakonika Unije, treba tumačiti na način da se rokovima i kaznom za njihovo nepoštovanje, koji su njome predviđeni, sprečava da se obrazloženje carinske odluke izmijeni u fazi osporavanja te odluke u sudskom postupku, uključujući u pogledu odabranih metoda izračuna carinske vrijednosti ili pojma „povezane osobe” u smislu članka 70. stavka 3. točke (d) Carinskog zakonika Unije.
C.
Prvo prethodno pitanje
72.
Sud koji je uputio zahtjev prvim prethodnim pitanjem pita Sud o podacima koji su relevantni za dokazivanje statusa poslovnih partnera ili povezanih osoba u smislu članka 127. stavka 1. točke (b) i članka 142. stavka 4. točke (b) Provedbene uredbe o Carinskom zakoniku Unije. Usto nastoji doznati nalaže li se provjerom na temelju članka 75. Delegirane uredbe 2017/891, kako bi se suzbilo izbjegavanje carina, obveza ocjenjivanja je li odnos između trgovaca utjecao na određivanje veće cijene robe koja se naknadno preprodaje uz gubitak.
73.
Predlažem da se to pitanje ispita podredno zbog odgovora na drugo prethodno pitanje.
74.
Sud je nedavno u presudi od 9. lipnja 2022., Baltic Master (
36
), odlučio da se člankom 181.a Provedbene uredbe, unesenim nakon njezine izmjene Uredbom Komisije (EZ) br. 3254/94 od 19. prosinca 1994. (
37
), carinskim tijelima dopušta da odstupe od transakcijske vrijednosti u svrhu određivanja carinske vrijednosti kada smatraju da deklarirana vrijednost uvezene robe ne odražava njezinu stvarnu vrijednost i to neovisno o postojanju veze između uvoznika i izvoznika (
38
). Općenitost teksta omogućuje analogno proširivanje na članak 140. Provedbene uredbe o Carinskom zakoniku Unije, u kojem se u biti preuzima taj članak 181.a o neprihvaćanju deklarirane transakcijske vrijednosti. Naime, tim člankom 140. predviđa se da, s jedne strane, „[a]ko carinska tijela opravdano sumnjaju u to da deklarirana transakcijska vrijednost predstavlja ukupni plaćeni iznos ili iznos koji treba platiti kako je naveden u članku 70. stavku 1. [Carinskog zakonika Unije], od deklaranta mogu zatražiti da dostavi dodatne podatke” i, s druge strane, „[a]ko njihove sumnje nisu otklonjene, carinska tijela mogu odlučiti da se vrijednost robe ne može utvrditi u skladu s člankom 70. stavkom 1. [tog z]akonika”.
75.
Sud je u toj je presudi također odlučio da, „što se tiče postojanja veze između osoba zbog njihova svojstva partnera iz članka 143. stavka 1. točke (b) Provedbene uredbe[ (
39
)], valja istaknuti da sâm tekst te odredbe isključuje svako činjenično partnerstvo” (
40
). Dodao je da „ta odredba koja se odnosi na osobe koje su ‚pravno priznati [poslovni] partneri’ zahtijeva da se, kako bi se utvrdilo postojanje veze, dokaže da su ispunjeni uvjeti predviđeni nacionalnim odredbama koje se odnose na svojstvo partnera, isključujući tako svako partnerstvo koje nije pravno” (
41
).
76.
Iz toga proizlazi da je ocjena statusa pravno priznatog poslovnog partnera obuhvaćena nacionalnim pravom i da elementi koje je naveo sud koji je uputio zahtjev (neredovitost trgovinskih odnosa, podaci o računima izdanim za isporuke, plaćanje cijene, evidentiranje računa u poslovnim knjigama i u knjigama uvoznika o PDV‑u te pravo na odbitak poreza, deklarirana transakcijska vrijednost koja je znatno veća od paušalne uvozne vrijednosti povezane s preprodajom uz gubitak, nepostojanje trgovinskog ugovora) mogu biti relevantni samo ako se u nacionalnom pravu temelje na statusu pravno priznatog poslovnog partnera.
77.
Međutim, kako bi se predložio odgovor na to pitanje, potrebno je razmotriti odnos između posebnih odredbi primjenjivih na određeno voće i povrće, među kojima su tikvice, i općih odredbi Carinskog zakonika Unije te njegove Provedbene uredbe.
78.
Naime, kad uvoznik prijavi transakcijsku vrijednost, člankom 75. stavkom 5. Delegirane uredbe 2017/891 predviđa se da u roku od jednog mjeseca od prodaje proizvoda o kojima je riječ, uz ograničenje od četiri mjeseca od datuma prihvaćanja deklaracije o puštanju u slobodan promet, mora dokazati da je serija prodana pod uvjetima koji potvrđuju vjerodostojnost cijena iz članka 70. Carinskog zakonika Unije.
79.
Stoga, je li dovoljno da uvoznik dokaže da su uvjeti iz članka 70. Carinskog zakonika Unije, a osobito uvjet koji se odnosi na povezane osobe, ispunjeni prilikom preprodaje uvezene robe ili on samo treba dokazati da uvjeti prodaje opravdavaju deklariranu transakcijsku vrijednost?
80.
O tom odgovoru ovisi dopuštenost pitanja jer ako je dovoljno da se samo dokaže postojanje povezanosti između uvoznika i kupca prve komercijalne razine te utjecaja te povezanosti na cijenu, nije potrebno postaviti pitanje o uvjetima prodaje proizvodâ.
81.
Na temelju doslovnog tumačenja može se smatrati da je dovoljan samo taj dokaz o preprodaji po cijeni koja opravdava deklariranu transakcijsku vrijednost. Međutim, tekstom koji je sastavio zakonodavac Unije ne zahtijeva se samo dokaz o točnosti transakcijske vrijednosti, nego se njime upućuje na uvjete prodaje preprodane robe. Naime, člankom 75. stavkom 5. trećim podstavkom Delegirane uredbe 2017/891 pojašnjava se da se položeno jamstvo oslobađa samo ako se carinskim tijelima pruži zadovoljavajući dokaz uvjetâ prodaje proizvoda.
82.
Međutim, ako se uzme u obzir svrha te odredbe, odnosno sprečavanje prijevarnog prekomjernog zaračunavanja prilikom uvoza kako bi se izbjeglo plaćanje carine, očito je da upućivanje na uvjete iz članka 70. Carinskog zakonika Unije treba biti potpuno. Naime, iako je tajni sporazum moguć između povezanih stranaka prilikom izdavanja računa za izvozni proizvod, on je moguć i prilikom preprodaje tog proizvoda na području Unije, zbog čega je relevantna činjenica da se preprodaja proizvoda ne može izvršiti u korist povezanih osoba kako bi se opravdala transakcijska vrijednost ili kako bi se utvrdilo da ta povezanost nije utjecala na cijenu. Doista, pravom Unije koje se odnosi na carinske procjene nastoji se uspostaviti pravičan, ujednačen i neutralan sustav koji isključuje uporabu arbitrarnih ili fiktivnih carinskih vrijednosti. Carinska vrijednost stoga mora odražavati stvarnu ekonomsku vrijednost uvezene robe (
42
).
83.
Stoga se transakcijska vrijednost ne može upotrijebiti ako je postojanje odnosa između povezanih osoba prilikom kupnje izvoznih proizvoda i njihove preprodaje na carinskom području Unije utjecalo na cijenu. U tom slučaju, Provedbenom uredbom o Carinskom zakoniku Unije predviđa se da je primjena transakcijske vrijednosti i dalje moguća, čak i u slučaju povezanosti između stranaka, ako je ona približna carinskoj vrijednosti istovjetne ili slične robe određenoj u skladu s deduktivnom metodom (
43
), uz iznimku usporedbe s carinskom vrijednosti uvezene robe.
84.
Međutim, taj cilj da se osigura gospodarska stvarnost kupnje i preprodaje, a stoga i odgovarajući iznos carina, može se postići i dokazivanjem uvjeta prodaje jer neuobičajeni uvjeti prodaje mogu odražavati tajni sporazum između povezanih osoba koji utječe na cijenu. Stoga bi se ta obveza dokazivanja uvjeta prodaje mogla smatrati pojednostavljenim dokazom o tome da eventualna povezanost između stranaka ne utječe na cijenu. To je tumačenje u skladu s ciljem posebnih propisa o kvarljivom voću i povrću, a to je olakšati određivanje njihove vrijednosti u svrhu izračuna ulazne cijene, s obzirom na to da se većina kvarljivog voća i povrća isporučuje kao konsignacijska roba, što stvara poteškoće u određivanje njihove cijene (
44
). Navedeno tumačenje može se opravdati i činjenicom da, u slučaju da u navedenom roku ne postoje dokazi o elementima koji se zahtijevaju člankom 75. stavkom 5. Delegirane uredbe 2017/891, carinska služba zadržava jamstvo izračunano na temelju paušalne uvozne vrijednosti.
85.
Iz svih tih razmatranja proizlazi da, čak i ako sud koji je uputio zahtjev dođe do zaključka da su trgovci povezani, što nije slučaj, to utvrđenje nije dovoljno kako bi se dokazalo da su ispunjeni uvjeti iz članka 75. stavka 5. Delegirane uredbe 2017/891 i osobito da su proizvodi prodani pod uvjetima koji potvrđuju vjerodostojnost cijena. Slijedom toga, odgovor na to pitanje ne čini se korisnim za rješavanje spora i stoga se čini nedopuštenim.
86.
Podredno predlažem da se na njega odgovori na sljedeći način: članak 70. stavak 3. točku (d) Carinskog zakonika Unije i članak 127. stavak 1. točku (b) Provedbene uredbe Carinskog zakonika Unije treba tumačiti na način da se ne može smatrati da su kupac i prodavatelj pravno priznati poslovni partneri ako ne dokažu da su ispunjeni uvjeti predviđeni nacionalnim odredbama koje se odnose na status poslovnih partnera, što isključuje partnerstvo koje nije pravno.
V. Zaključak
87.
S obzirom na sva prethodna razmatranja, predlažem Sudu da na prethodna pitanja koja je uputio Administrativen sad Sofia‑grad (Upravni sud u Sofiji, Bugarska) odgovori na sljedeći način:
1.
Članak 75. stavke 2., 5. i 6. Delegirane uredbe Komisije (EU) 2017/891 od 13. ožujka 2017. o dopuni Uredbe (EU) br. 1308/2013 Europskog parlamenta i Vijeća u pogledu sektora voća i povrća te prerađevina voća i povrća i o dopuni Uredbe (EU) br. 1306/2013 Europskog parlamenta i Vijeća u pogledu novčanih kazni koje će se primjenjivati u tim sektorima i o izmjeni Provedbene uredbe Komisije (EU) br. 543/2011, kako je izmijenjena Delegiranom uredbom Komisije (EU) 2018/1145 od 7. lipnja 2018., u vezi s člankom 5. točkama 1. i 3., člankom 22. stavkom 6., člankom 29. te člankom 44. stavkom 2. Uredbe (EU) br. 952/2013 Europskog parlamenta i Vijeća od 9. listopada 2013. o Carinskom zakoniku Unije, kako je izmijenjena Uredbom (EU) 2016/2339 Europskog parlamenta i Vijeća od 14. prosinca 2016.,
treba tumačiti na način da se:
rokovima i kaznom za njihovo nepoštovanje, koji su njome predviđeni, sprečava da se obrazloženje carinske odluke izmijeni u fazi osporavanja u sudskom postupku, uključujući u pogledu odabranih metoda izračuna carinske vrijednosti ili pojma „povezane osobe” u smislu članka 70. stavka 3. točke (d) Uredbe br. 952/2013, kako je izmijenjena Uredbom 2016/2339.
2.
Prvo je prethodno pitanje nedopušteno, ali podredno na njega valja odgovoriti na sljedeći način:
članak 70. stavak 3. točku (d) Uredbe br. 952/2013, kako je izmijenjena Uredbom 2016/2339, i članak 127. stavak 1. točku (b) Provedbene uredbe Komisije (EU) 2015/2447 od 24. studenoga 2015. o utvrđivanju detaljnih pravila za provedbu određenih odredbi Uredbe (EU) br. 952/2013 Europskog parlamenta i Vijeća o Carinskom zakoniku Unije, kako je izmijenjena Provedbenom uredbom Komisije (EU) 2018/604 od 18. travnja 2018.,
treba tumačiti na način da se:
ne može smatrati da su kupac i prodavatelj pravno priznati poslovni partneri ako ne dokažu da su ispunjeni uvjeti predviđeni nacionalnim odredbama koje se odnose na status poslovnih partnera, što isključuje partnerstvo koje nije pravno.
(
1
)	Izvorni jezik: francuski
(
2
)	SL 2013., L 269, str. 1. te ispravci SL 2013., L 287, str. 90., SL 2015., L 70, str. 64., SL 2016., L 267, str. 2., SL 2018., L 294, str. 44. i SL 2022., L 43, str. 93.
(
3
)	SL 2016., L 354, str. 32., u daljnjem tekstu: Carinski zakonik Unije
(
4
)	SL 2015., L 343, str. 558. te ispravci SL 2016., L 87, str. 35., SL 2017., L 101, str. 196. i SL 2018., L 157, str. 27.
(
5
)	SL 2018., L 101, str. 22., u daljnjem tekstu: Provedbena uredba o Carinskom zakoniku Unije
(
6
)	SL 2017., L 138, str. 4.
(
7
)	SL 2018., L 208, str. 1., u daljnjem tekstu: Delegirana uredba 2017/891
(
8
)	SL 2013., L 347, str. 671. te ispravci SL 2014., L 189, str. 261., SL 2015., L 114, str. 25., SL 2016., L 130, str. 8. i SL 2020., L 1, str. 5.
(
9
)	SL 2017., L 350, str. 15., u daljnjem tekstu: Uredba br. 1308/2013
(
10
)	Uredba Vijeća od 12. listopada 1992. o Carinskom zakoniku Zajednice (SL 1992., L 302, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 2., str. 110.). Ta je uredba stavljena izvan snage Uredbom (EZ) br. 450/2008 Europskog parlamenta i Vijeća od 23. travnja 2008. o Carinskom zakoniku Zajednice (Modernizirani carinski zakonik) (SL 2008., L 145, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 2., str. 245.), koja je pak stavljena izvan snage Carinskim zakonikom Unije.
(
11
)	Uredba od 2. srpnja 1993. o utvrđivanju odredaba za provedbu Uredbe Vijeća (EEZ) br. 2913/92 o Carinskom zakoniku Zajednice (SL 1993., L 253, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 1., str. 3.), kako je izmijenjena Uredbom Komisije (EZ) br. 46/1999 od 8. siječnja 1999. (SL 1999., L 10, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 10., str. 196.), koja je stavljena izvan snage Provedbenom uredbom Komisije (EU) 2016/481 od 1. travnja 2016. (SL 2016., L 87, str. 24.), nakon što je Provedbena uredba o Carinskom zakoniku Unije stupila na snagu.
(
12
)	Provedbena uredba Komisije od 13. ožujka 2017. o utvrđivanju pravila za primjenu Uredbe (EU) br. 1308/2013 Europskog parlamenta i Vijeća u sektoru voća i povrća te prerađevina voća i povrća (SL 2017., L 138, str. 57. i ispravak SL 2022., L 297, str. 86.)
(
13
)	SL 1987., L 256, str. 1. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 12., str. 3.)
(
14
)	SL 2018., L 273, str. 1., u daljnjem tekstu: Uredba br. 2658/87
(
15
)	U daljnjem tekstu: odluka od 30. listopada 2020.
(
16
)	U daljnjem tekstu: deduktivna metoda
(
17
)	Članak 75. stavak 2. Delegirane uredbe 2017/891
(
18
)	Članak 70. stavak 1. Carinskog zakonika Unije
(
19
)	Članak 70. stavak 3. točka (d) Carinskog zakonika Unije
(
20
)	Članak 75. stavak 2. Delegirane uredbe 2017/891
(
21
)	Vidjeti točku 22. ovog mišljenja.
(
22
)	Članak 75. stavak 3. Delegirane uredbe 2017/891
(
23
)	Članak 142. stavak 1. Provedbene uredbe o Carinskom zakoniku Unije
(
24
)	Članak 142. stavak 4. točka (b) Provedbene uredbe o Carinskom zakoniku Unije
(
25
)	Članak 142. stavak 5. točka (c) Provedbene uredbe o Carinskom zakoniku Unije
(
26
)	Vidjeti presudu od 12. siječnja 2023., Nemzeti Adatvédelmi és Információszabadság Hatóság (C‑132/21, EU:C:2023:2, t. 45. i 48. i navedena sudska praksa).
(
27
)	Članak 5. točka 3. Carinskog zakonika Unije
(
28
)	Članak 5. točka 1. Carinskog zakonika Unije
(
29
)	Članak 22. stavak 6. Carinskog zakonika Unije
(
30
)	Članak 22. stavak 7. Carinskog zakonika Unije
(
31
)	Članak 44. stavak 2. Carinskog zakonika Unije
(
32
)	Članak 29. Carinskog zakonika Unije
(
33
)	Vidjeti točku 52. ovog mišljenja.
(
34
)	Drugi način izračuna, vidjeti točku 47. ovog mišljenja.
(
35
)	Sudjelovanje u upravi ili upravnom odboru druge stranke, status pravno priznatih poslovnih partnera, činjenica da treća osoba izravno ili neizravno posjeduje, kontrolira ili drži najmanje 5 % njihovih udjela ili dionica s pravom glasa, radni odnos, izravna ili neizravna kontrola, zajednička uzlazna ili silazna kontrola, srodstvo.
(
36
)	C‑599/20, EU:C:2022:457
(
37
)	SL 1994., L 346, str. 1. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 2., str. 180.)
(
38
)	Vidjeti presudu od 9. lipnja 2022., Baltic Master (C‑599/20, EU:C:2022:457, t. 34. i navedena sudska praksa).
(
39
)	Istovjetno članku 127. stavku 1. točki (b) Provedbene uredbe o Carinskom zakoniku Unije
(
40
)	Presuda od 9. lipnja 2022., Baltic Master (C‑599/20, EU:C:2022:457, t. 35.)
(
41
)	Presuda od 9. lipnja 2022., Baltic Master (C‑599/20, EU:C:2022:457, t. 36.)
(
42
)	Vidjeti presudu od 9. lipnja 2022., Baltic Master (C‑599/20, EU:C:2022:457, t. 24.).
(
43
)	Članak 134. stavak 2. točka (b) Provedbene uredbe o Carinskom zakoniku Unije
(
44
)	Uvodna izjava 31. Delegirane uredbe 2017/891