62025TJ0177
PRESUDA OPĆEG SUDA (peto vijeće, u sastavu od pet sudaca)
28. siječnja 2026. (
*1
)
„Zahtjev za prethodnu odluku – Carinska unija – Carinski zakonik Unije – Uvozni i izvozni postupci – Carinske kvote – Iscrpljenje kvote prvog dana njezina otvaranja – Neuključivanje broja kvote u oznaku TARIC – Naknadna izmjena carinske deklaracije kako bi se ostvarilo pravo na uključivanje u kvotu – Pojam ‚ispravak koji deklarantu omogućuje da ispuni svoje obveze vezane za stavljanje robe u dotični carinski postupak’ – Članak 173. stavak 3. Uredbe (EU) br. 952/2013”
U predmetu T‑177/25,
povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Naczelny Sąd Administracyjny (Visoki upravni sud, Poljska), odlukom od 30. prosinca 2024., koju je Sud zaprimio 24. veljače 2025., u postupku
C. sp. z o.o. sp.k.
protiv
Dyrektor Izby Administracji Skarbowej w Gdańsku,
uz sudjelovanje:
Prokurator Krajowy,
OPĆI SUD (peto vijeće, u sastavu od pet sudaca),
u sastavu: M. Sampol Pucurull, predsjednik, T. Pynnä, J. Laitenberger (izvjestitelj), M. Stancu i W. Valasidis, suci,
nezavisni odvjetnik: J. Martín y Pérez de Nanclares,
tajnik: V. Di Bucci,
uzimajući u obzir to da je Sud 12. ožujka 2025., na temelju članka 50.b trećeg stavka Statuta Suda Europske unije, proslijedio zahtjev za prethodnu odluku Općem sudu,
uzimajući u obzir predmet članka 50.b prvog stavka točke (c) Statuta Suda Europske unije,
uzimajući u obzir pisani dio postupka,
uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
–
za C. sp. z o.o. sp.k., G. Flisiak i P. Kubala, radcowie prawni,
–
za poljsku vladu, B. Majczyna i D. Lutostańska, u svojstvu agenata,
–
za Europsku komisiju, B. Eggers i K. Herrmann, u svojstvu agenata,
odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
donosi sljedeću
Presudu
1
Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Naczelny Sąd Administracyjny (Visoki upravni sud, Poljska) odnosi se na tumačenje članka 2. UEU‑a kao i članka 22. stavka 3., članka 120. stavka 1. i članka 173. stavka 3. Uredbe (EU) br. 952/2013 Europskog parlamenta i Vijeća od 9. listopada 2013. o Carinskom zakoniku Unije (SL 2013., L 269, str. 1. i ispravci SL 2013., L 287, str. 90., SL 2015., L 70, str. 64., SL 2016., L 267, str. 2., SL 2018., L 294, str. 44., SL 2022., L 43, str. 93. i SL 2023./90151, L, u daljnjem tekstu: Carinski zakonik Unije).
2
Zahtjev je upućen u okviru spora između C. Sp. z o.o. Sp. k., društva osnovanog u skladu s poljskim pravom koje uvozi, među ostalim, prirodni med, i Dyrektora Izby Administracji Skarbowej w Gdańsku (direktor Porezne uprave u Gdanjsku, Poljska, u daljnjem tekstu: carinsko tijelo), u vezi s odbijanjem tog tijela da na robu koju je društvo C uvezlo iz Ukrajine u Europsku uniju primijeni nultu carinsku stopu.
Pravni okvir
Carinski zakonik Unije
3
Članak 15. Carinskog zakonika Unije glasi kako slijedi:
„[...]
2.   Podnošenjem carinske deklaracije, deklaracije za privremeni smještaj, ulazne skraćene deklaracije, izlazne skraćene deklaracije, deklaracije za ponovni izvoz ili obavijesti o ponovnom izvozu koje osoba podnosi carinskim tijelima ili pri podnošenju zahtjeva za odobrenje ili neku drugu odluku, dotična je osoba odgovorna za sve sljedeće:
(a)
točnost i potpunost informacija koje se navode u deklaraciji, obavijesti ili zahtjevu;
[...]”
4
Člankom 22. Carinskog zakonika Unije predviđa se kako slijedi:
„1.   Ako osoba zahtijeva donošenje odluke koja se odnosi na primjenu carinskog zakonodavstva, ta osoba dostavlja sve informacije koje nadležna carinska tijela zahtijevaju kako bi mogla donijeti takvu odluku.
Donošenje odluke također se može zahtijevati te se odluka može odnositi na nekoliko osoba, u skladu s uvjetima utvrđenima u carinskom zakonodavstvu.
Osim ako je drukčije predviđeno, nadležno carinsko tijelo jest ono iz mjesta na kojem se drži ili je dostupna glavna računovodstvena evidencija podnositelja zahtjeva u carinske svrhe i gdje se treba obavljati barem dio radnji koje trebaju biti obuhvaćene odlukom.
[...]
3.   Osim ako je drukčije predviđeno, nadležno carinsko tijelo donosi odluku iz stavka 1. i obavješćuje podnositelja zahtjeva bez odgađanja, a najkasnije 120 dana od dana prihvaćanja zahtjeva.
Ako carinska tijela nisu u mogućnosti udovoljiti roku za donošenje odluke, ona obavješćuju podnositelja zahtjeva o toj činjenici prije isteka tog roka, navodeći razloge i naznačujući daljnje razdoblje koje smatraju potrebnim kako bi se donijela odluka. Osim ako je drukčije predviđeno, to daljnje razdoblje ne prelazi 30 dana.
Ne dovodeći u pitanje drugi podstavak, carinska tijela mogu produljiti rok za donošenje odluke propisan carinskim zakonodavstvom kada podnositelj zahtjeva zatraži produljenje radi izvršavanja prilagodbi kako bi osigurao ispunjenje uvjeta i kriterija. O tim prilagodbama i daljnjem razdoblju koje je potrebno za njihovo izvršavanje obavješćuju se carinska tijela koja odlučuju o produljenju.
[...]”
5
Članak 120. Carinskog zakonika Unije glasi kako slijedi:
„1.   U slučajevima različitim od onih iz članka 116. stavka 1. drugog podstavka i članaka 117., 118. i 119., iznos uvozne ili izvozne carine vraća se ili otpušta u interesu pravičnosti ako je carinski dug nastao pod posebnim okolnostima u kojima se dužniku ne mogu pripisati prijevara ili očita nepažnja.
2.   Smatra se da posebne okolnosti iz stavka 1. postoje ako je iz okolnosti slučaja jasno da je dužnik u iznimnoj situaciji u usporedbi s drugim subjektima koji se bave istim poslom te da bez tih okolnosti ne bi pretrpio nepovoljan položaj naplatom iznosa uvozne ili izvozne carine.”
6
Članak 162. Carinskog zakonika Unije glasi kako slijedi:
„Standardna carinska deklaracija sadrži sve podatke koji su potrebni za primjenu odredaba koje uređuju carinski postupak za koji se roba deklarira.”
7
Članak 173. Carinskog zakonika Unije glasi kako slijedi:
„1.   Deklarantu se, na zahtjev, može dopustiti izmjena jednog ili više podataka u carinskoj deklaraciji nakon što je carina prihvatila tu deklaraciju. Carinska deklaracija se, zbog izmjena, ne može primijeniti na drugu robu, osim one koju izvorno obuhvaća.
2.   Takve izmjene nisu dopuštene ako se traže nakon jednog od sljedećih događaja:
(a)
nakon što su carinska tijela obavijestila deklaranta da namjeravaju pregledati robu;
(b)
nakon što su carinska tijela utvrdila da su podaci carinske deklaracije netočni;
(c)
nakon što su carinska tijela pustila robu.
3.   Na zahtjev deklaranta se u roku od tri godine od dana prihvaćanja carinske deklaracije može dopustiti izmjena carinske deklaracije nakon puštanja robe kako bi deklarant ispunio svoje obveze vezane za stavljanje robe u dotični carinski postupak.”
Provedbena uredba (EU) 2015/2447
8
Članak 49. stavak 1. Provedbene uredbe Komisije (EU) 2015/2447 оd 24. studenoga 2015. o utvrđivanju detaljnih pravila za provedbu određenih odredbi Carinskog zakonika Unije (SL 2015., L 343, str. 558. te ispravci SL 2016., L 87, str. 35., SL 2017., L 101, str. 196. i SL 2018., L 157, str. 27.) određuje sljedeće:
„Carinskim kvotama otvorenima u skladu sa zakonodavstvom Unije koje se odnosi na način upravljanja iz ovog članka i iz članaka 50. do 54. ove Uredbe upravlja se prema kronološkom redoslijedu datuma prihvaćanja carinskih deklaracija za puštanje u slobodni promet.”
9
U skladu s člankom 50. Provedbene uredbe 2015/2447 predviđa se sljedeće:
„1.   Carinska tijela ispituju je li zahtjev kojim deklarant u carinskoj deklaraciji za puštanje u slobodni promet traži dodjelu carinske kvote valjan u skladu sa zakonodavstvom Unije o otvaranju carinske kvote.
2.   Ako carinska tijela prihvate carinsku deklaraciju za puštanje u slobodni promet s valjanim zahtjevom deklaranta za dodjelu carinske kvote te ako im se dostave sve priložene isprave potrebne za dodjelu carinske kvote, carinska tijela bez odlaganja prosljeđuju zahtjev Komisiji navodeći datum prihvaćanja carinske deklaracije i točan iznos za koji se podnosi zahtjev.”
10
Članak 51. stavak 3. Provedbene uredbe 2015/2447 određuje sljedeće:
„Komisija za svaku carinsku kvotu dodjeljuje količine na temelju zaprimljenih zahtjevâ za dodjelu carinskih kvota prema kronološkom redoslijedu datumâ prihvaćanja relevantnih carinskih deklaracija i pod uvjetom da to dopušta preostali saldo carinskih kvota.”
Uredba (EU) 2017/1566
11
Člankom 1. Uredbe (EU) 2017/1566 Europskog parlamenta i Vijeća od 13. rujna 2017. o uvođenju privremenih autonomnih trgovinskih mjera za Ukrajinu kojima se dopunjuju trgovinske povlastice predviđene Sporazumom o pridruživanju (SL 2017., L 254, str. 1. i ispravak SL 2017., L 335, str. 11.) određuje se sljedeće:
„1.   Pored kvota s nultom carinskom stopom uspostavljenih Sporazumom o pridruživanju, dopušta se uvoz u Uniju poljoprivrednih proizvoda navedenih u prilozima I. i II. ovoj Uredbi, u okviru kvota Unije s nultom carinskom stopom, kako je navedeno u tim prilozima. Tim kvotama s nultom carinskom stopom upravlja se kako slijedi:
(a)
kvotama s nultom carinskom stopom za poljoprivredne proizvode navedene u Prilogu I. ovoj Uredbi upravlja Komisija u skladu s člancima od 49. do 54. Provedbene uredbe [...] 2015/2447;
[...]”
12
Prilog I. Uredbi 2017/1566, naslovljen „Kvote s nultom carinskom stopom za poljoprivredne proizvode iz članka 1. stavka 1. točke (a)”, glasi kako slijedi:
„Neovisno o pravilima za tumačenje kombinirane nomenklature (KN), za sadržaj opisa proizvoda treba smatrati da ima samo indikativnu vrijednost. Za potrebe ovog Priloga područje primjene povlaštenog režima treba utvrditi putem oznaka KN kakve su bile na snazi na dan 1. listopada 2017.”
13
Prilog I. Uredbi 2017/1566 sadržava tablicu koja glasi kako slijedi:
Redni br.
Oznaka KN
Opis robe
Obujam godišnje kvote (u tonama neto mase ako nije navedeno drukčije)
09.6750
0409
Prirodni med
2500
[...]
[...]
[...]
[...]
Glavni postupak i prethodna pitanja
14
Uredba 2017/1566 kojom se, među ostalim, odobrava uvoz pčelinjeg meda podrijetlom iz Ukrajine u Uniju u granicama Unijinih kvota s nultom carinskom stopom navedenih u Prilogu I. navedenoj uredbi stupila je na snagu 1. listopada 2017. Međutim, na taj datum, koji, s obzirom na to da je bio u nedjelju, nije bio radni dan, odgovarajući broj kvote nije bio uključen u europski sustav TARIC (integrirana tarifa Europske unije) i poljski sustav ISZTAR (integrirani sustav informacija o carinskim tarifama).
15
Dana 1. listopada 2017. pokušaj društva C da podnese carinsku deklaraciju za pčelinji med podrijetlom iz Ukrajine, popraćenu zahtjevom da mu se omogući ostvarivanje prava na kvotu br. 09.6750 otvorenu Uredbom 2017/1566, koji je izvršen popunjavanjem polja br. 39 carinske deklaracije, nije uspio. Nakon što je 2. listopada 2017. broj kvote koji je nedostajao integriran u sustave TARIC i ISZTAR, društvo C. podnijelo je carinsku deklaraciju za prethodno navedenu robu i zatražilo da se u polje 39. carinske deklaracije unese broj kvote 09.6750, da se primjenjuje nulta carinska stopa.
16
Naczelnik Urzędu Celno‑Skarbowego w Gdańsku (ravnatelj Carinske i porezne uprave u Gdanjsku, Poljska) utvrdio je, nakon provjere carinske deklaracije, da je kvota br. 09.6750 iskorištena već prvi dan njezina stupanja na snagu, odnosno 1. listopada 2017, te je upravnom odlukom od 27. ožujka 2018. utvrdio iznos dospjele carine društva C. primjenom tarifnog sustava erga omnes od 17,3 %. Povodom žalbe carinsko tijelo potvrdilo je tu odluku 29. kolovoza 2018.
17
Društvo C. podnijelo je tužbu Wojewódzkijem Sądu Administracyjnom w Gdańsku (Vojvodski upravni sud u Gdanjsku, Poljska). Presudom od 13. veljače 2019. potonji je sud poništio odluku carinskog tijela i naložio mu da podnese dodatne dokaze i provede nova utvrđenja o razlozima neuključivanja broja predmetne kvote u informatičke sustave i o utvrđivanju trenutka u kojem je taj problem nastao, kao i o tome je li taj problem utjecao na sve uvoznike meda podrijetlom iz Ukrajine te na koji su način ostali uvoznici podnijeli svoje carinske deklaracije, koje su dovele do iskorištenosti kvote br. 09.6750. Taj je sud također naložio carinskom tijelu da ocijeni te okolnosti uzimajući u obzir kriterije predviđene člankom 120. stavkom 1. Carinskog zakonika Unije.
18
U okviru postupka preispitivanja pokrenutog nakon presude od 13. veljače 2019., carinsko tijelo dopunilo je spis u vezi s tim predmetom tako što mu je priložilo objašnjenja poljskog ministra financija i Europske komisije. Iz tih elemenata proizlazi da je 1. listopada 2017. ukupan obujam zahtjeva premašio raspoloživih 2500 tona i da su uvoznici stvarno iskoristili kvotu br. 09.6750 prilikom podnošenja carinskih deklaracija tog istog dana. Naime, oni su 1. listopada 2017. zatražili puštanje robe u slobodan promet, pri čemu su joj odredili carinu najpovoljnije zemlje, a zatim su izmijenili svoje carinske deklaracije na temelju članka 173. stavka 3. Carinskog zakonika Unije kako bi tim deklaracijama dodali broj kvote 09.6750. U tom je pogledu tako utvrđeno da je 165 uvoznika stvarno podnijelo deklaracije 1. listopada 2017.
19
Odlukom od 31. kolovoza 2020. carinsko tijelo ostalo je pri svojem stajalištu te je ponovno potvrdilo odluku ravnatelja carinske i porezne uprave u Gdanjsku. Carinsko tijelo smatralo je da su se, s obzirom na to da su sustavi TARIC i ISZTAR ažurirani 2. listopada 2017., svi uvoznici nalazili u istoj situaciji i da su imali mogućnost podnijeti carinsku deklaraciju kojom se traži odobrenje za uvoz predmetne robe uz primjenu carinske stope erga omnes, nakon čega je uslijedio zahtjev za izmjenu te deklaracije i primjenu nulte carinske stope u okviru kvote br. 09.6750. Carinsko tijelo iz toga je zaključilo da okolnosti tog predmeta isključuju mogućnost priznavanja postojanja razloga za poništenje carina zbog pravičnosti, kako je to predviđeno člankom 120. stavkom 1. Carinskog zakonika Unije, s obzirom na to da nijedan uvoznik nije mogao 1. listopada 2017. podnijeti carinsku deklaraciju zahtijevajući ostvarivanje prava na kvotu br. 09.6750.
20
Tužbu koju je društvo C. podnijelo protiv odluke carinskog tijela Wojewódzki Sąd Administracyjny w Gdańsku (Vojvodski upravni sud u Gdanjsku) odbio je presudom od 17. ožujka 2021. U toj je presudi taj sud smatrao da članak 56. stavak 3. i članak 173. stavak 3. Carinskog zakonika Unije opravdavaju podnošenje carinske deklaracije po nepovlaštenoj tarifi 1. listopada 2017. i izmjenu te deklaracije nakon uključivanja broja predmetne kvote u sustav TARIC. Prema mišljenju tog suda, carinsko tijelo ispunilo je obveze koje za njega proizlaze iz presude od 13. veljače 2019. i dopunilo dokumentaciju u mjeri u kojoj je to bilo potrebno. Osim toga, taj je sud smatrao da, s obzirom na to da se prema društvu C. nije postupalo drukčije nego prema drugim uvoznicima, nisu ispunjeni uvjeti za primjenu članka 120. stavka 1. Carinskog zakonika Unije.
21
Društvo C podnijelo je protiv te presude žalbu u kasacijskom postupku pred Naczelnim Sądom Administracyjnim (Vrhovni upravni sud, Poljska), sudom koji je uputio zahtjev.
22
Prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, postoje ozbiljne dvojbe u pogledu mogućnosti gospodarskog subjekta da izmijeni svoju carinsku deklaraciju kako bi ostvario pravo na povlaštenu stopu koju je svjesno odlučio ne zahtijevati prilikom podnošenja navedene deklaracije, s obzirom na to da nije bilo nikakve tehničke mogućnosti da to učini i da je prvotna verzija carinske deklaracije podnesena samo s ciljem dobivanja prava prvenstva pred drugim uvoznicima. Ističe da je pravo na zahtijevanje izmjene carinske deklaracije na temelju članka 173. stavka 3. Carinskog zakonika Unije iznimka od načela neopozivosti navedene deklaracije i da je njezin glavni cilj provedba primjenjivih carinskih obveza. Tu bi carinu kao takvu trebalo usko tumačiti i ograničiti na ispravljanje pogrešaka i omaški u carinskoj deklaraciji, što isključuje izmjenu izjave volje uvoznika navedene u carinskoj deklaraciji. Navedeni sud smatra da u okviru zahtjeva za izmjenu na temelju članka 173. stavka 3. Carinskog zakonika Unije carinska uprava može ocijeniti njegov legitimitet uzimajući u obzir kriterij dobre vjere uvoznika.
23
U slučaju da se dopusti mogućnost izmjene carinske deklaracije kako bi se iskoristila carinska kvota, sud koji je uputio zahtjev također se pita treba li zahtjev za izmjenu kako bi se ostvarila korist iz predmetne kvote imati retroaktivan učinak, bilo od datuma podnošenja izvorne carinske deklaracije bilo od datuma kada je odluka o odobrenju izmjene postala konačna. U tom pogledu navedeni sud ističe da zahtjev za izmjenu na temelju članka 173. stavka 3. Carinskog zakonika Unije zahtijeva da carinska uprava donese odluku o tom zahtjevu u roku od 120 dana u skladu s člankom 22. stavkom 3. Carinskog zakonika Unije i da ta odluka može biti predmet sudskog nadzora prije nego što postane konačna.
24
Naposljetku, i dalje pod pretpostavkom da je dopuštena mogućnost ispravka carinske deklaracije kako bi se iskoristila carinska kvota, sud koji je uputio zahtjev pita se o mogućnosti povrata ili otpusta carinskog duga na temelju članka 120. Carinskog zakonika Unije.
25
U tim je okolnostima Naczelny Sąd Administracyjny (Visoki upravni sud) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1. Treba li članak 2. UEU‑a tumačiti na način da se davanjem prednosti u korištenju [predmetnih] kvota podnositeljima carinske deklaracije s namjerom njezine kasnije izmjene na temelju članka 173. stavka 3. [...] Carinskog zakonika Unije [...] u odnosu na podnositelje koji podnose točnu carinsku deklaraciju u najkraćem mogućem roku povređuju načela jednakosti, pravednosti i solidarnosti?
2. Treba li članak 173. stavak 3. Carinskog zakonika Unije tumačiti na način da se njime dopušta izmjena carinske deklaracije kako bi se ‚ispunile obveze vezane za stavljanje robe u dotični carinski postupak’ njezinim dopunjavanjem (primjerice brojem kvote) i zamjenom u carinskoj deklaraciji stope erga omnes povlaštenom stopom?
3. Treba li članak 22. stavak 3. u vezi s člankom 173. stavkom 3. Carinskog zakonika Unije tumačiti na način da dan podnošenja zahtjeva za primjenu kvote za podnositelja nepotpune carinske deklaracije predstavlja dan kad je ona prvotno podnesena, odnosno dan kad je upravna odluka carinskog tijela o dopuštanju njezine izmjene postala konačna, pod pretpostavkom da najdulji rok za donošenje odluke iznosi 120 dana?
4. Treba li članak 120. stavak 1. Carinskog zakonika Unije tumačiti na način da uvjet za posebne okolnosti nastanka carinskog duga ‚u kojima se dužniku ne mogu pripisati prijevara ili očita nepažnja’ postoji i kad je taj dug nastao unatoč podnošenju točne carinske deklaracije s povlaštenom carinom koja proizlazi iz kvote u najkraćem mogućem roku?”
O prethodnim pitanjima
Uvodna očitovanja
26
Uvodno valja utvrditi da se prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita o usklađenosti naknadnog dodavanja broja carinske kvote u prethodno podnesenu i prihvaćenu carinsku deklaraciju, izmjenom navedene deklaracije na temelju članka 173. stavka 3. Carinskog zakonika Unije, s načelima jednakog postupanja, nediskriminacije i solidarnosti navedenima u članku 2. UEU‑a ako se tim ispravkom deklarant nastoji osigurati ponajprije pri dodjeli carinske kvote. Stoga se tim pitanjem zapravo nastoje pojasniti granice mogućnosti ispravka na temelju članka 173. stavka 3. Carinskog zakonika Unije koji je predmet drugog pitanja. Prvo pitanje stoga ne otvara neovisno pitanje tumačenja članka 2. UEU‑a u smislu članka 50.b drugog stavka Statuta Suda Europske unije.
Prvo i drugo pitanje
27
Svojim prvim i drugim pitanjem, koja stoga valja razmotriti zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 173. stavak 3. Carinskog zakonika Unije tumačiti na način da se njime gospodarskom subjektu dopušta da prethodno podnesenoj carinskoj deklaraciji doda broj posebne carinske kvote kako bi u toj deklaraciji zamijenio prvotno zatraženu erga omnes stopu povlaštenom stopom.
28
Člankom 173. stavkom 3. Carinskog zakonika Unije predviđa se mogućnost carinskih tijela da na zahtjev deklaranta u roku od tri godine od dana prihvaćanja carinske deklaracije dopuste izmjenu carinske deklaracije nakon puštanja robe kako bi deklarant ispunio svoje obveze vezane za stavljanje robe u dotični carinski postupak.
29
Stoga, kako bi se utvrdilo je li članak 173. stavak 3. Carinskog zakonika Unije primjenjiv u slučaju u kojem deklarant naknadno u carinsku deklaraciju dodaje broj posebne carinske kvote kako bi se stopa erga omnes zamijenila prvotno zatraženom povlaštenom stopom, valja tumačiti pojam „ispravak [koji] deklarantu [omogućuje] da ispuni svoje obveze vezane za stavljanje robe u dotični carinski postupak” u smislu članka 173. stavka 3. Carinskog zakonika Unije.
30
Valja podsjetiti na to da prilikom tumačenja odredbe prava Unije valja uzeti u obzir ne samo njezin tekst nego i kontekst u kojem se nalazi te ciljeve propisa kojeg je dio (vidjeti presudu od 16. srpnja 2020., Pfeifer & Langen, C‑97/19, EU:C:2020:574, t. 34. i navedenu sudsku praksu).
31
Što se tiče, kao prvo, teksta članka 173. stavka 3. Carinskog zakonika Unije, valja utvrditi da različite jezične verzije navedenog članka, tj. verzija na španjolskom, francuskom i poljskom jeziku, u navedenom članku upotrebljavaju pojmove „rectificación”, „rectification” i „sprostowanie”. Taj tekst upućuje na to da navedena odredba dopušta samo ispravljanje običnih pogrešaka koje carinska deklaracija sadržava. Nasuprot tomu, u drugim jezičnim verzijama upotrebljavaju se širi pojmovi koji se približavaju pojmu „izmjene” carinske deklaracije. Na primjer, verzije na njemačkom i engleskom jeziku upotrebljavaju pojmove „Änderung” odnosno „amendement”. Valja istaknuti da, iako se dodavanje broja carinske kvote u već prihvaćenu carinsku deklaraciju ne može kvalificirati samo kao ispravak pogreške koju ta deklaracija sadržava, takvo dodavanje ipak bi se moglo kvalificirati kao izmjena takve deklaracije. Međutim, Sud je više puta presudio da formulacija korištena u jednoj od jezičnih verzija neke odredbe prava Unije ne može služiti kao jedini temelj za tumačenje te odredbe ili imati prednost u odnosu na ostale jezične verzije. Naime, odredbe prava Unije moraju se tumačiti i primjenjivati ujednačeno s obzirom na verzije sastavljene na svim jezicima Europske unije. U slučaju neslaganja između različitih jezičnih verzija određenog teksta prava Unije, sporna odredba mora se tumačiti s obzirom na kontekst i ciljeve propisa kojeg je ona dio (vidjeti presudu od 18. rujna 2019., VIPA, C‑222/18, EU:C:2019:751, t. 37. i navedenu sudsku praksu).
32
Kao drugo, što se tiče konteksta u kojem se nalazi članak 173. stavak 3. Carinskog zakonika Unije, valja podsjetiti na to da se, prema sudskoj praksi Suda, Carinski zakonik Unije temelji na sustavu deklariranja. Cilj mu je u najvećoj mogućoj mjeri ograničiti carinske formalnosti i provjere te istodobno suzbiti prijevare i nepravilnosti kojima bi mogao biti oštećen proračun Unije. Upravo je zbog važnosti tog prethodnog deklariranja za uredno funkcioniranje carinske unije Carinski zakonik Unije u članku 15. obvezao deklarante da moraju pružiti točne i potpune informacije (vidjeti presudu od 9. srpnja 2020., Unipack, C‑391/19, EU:C:2020:547, t. 22. i navedenu sudsku praksu).
33
Ta je obveza deklaranata da moraju pružiti točne i potpune informacije samo posljedica načela neopozivosti već prihvaćene carinske deklaracije, a iznimke od predmetnog načela strogo su propisane propisima Unije u tom području (vidjeti presudu od 17. rujna 2014., Baltic Agro, C‑3/13, EU:C:2014:2227, t. 43. i navedenu sudsku praksu).
34
Iako je načelo neopozivosti carinske deklaracije jednom kada je prihvaćena, na temelju Carinskog zakonika Unije, ublaženo mogućnošću izmjene carinske deklaracije, koja je predviđena njegovim člankom 173., ta mogućnost ipak predstavlja iznimku od tog načela, koje treba usko tumačiti (presuda od 8. lipnja 2023., Zes Zollner Electronic, C‑640/21, EU:C:2023:457, t. 43.).
35
Osim toga, takvo tumačenje odražava volju zakonodavca Unije. To proizlazi iz usporedbe koja se može provesti između odredbi članka 173. stavka 3. Carinskog zakonika Unije kako ih je donio taj zakonodavac i teksta koji je u tom pogledu predložila Komisija u članku 149. Prijedloga uredbe COM(2012) 64 final Europskog parlamenta i Vijeća od 20. veljače 2012. o Carinskom zakoniku Unije. Naime, zakonodavac je članku 173. navedenog zakonika dodao uvjet prema kojem se izmjena kako je predviđena tom odredbom može zatražiti nakon puštanja robe samo kako bi deklarant ispunio svoje obveze vezane za stavljanje robe u dotični carinski postupak, odražavajući tako svoju volju da ograniči mogućnosti izmjene carinskih deklaracija (presuda od 8. lipnja 2023., Zes Zollner Electronic, C‑640/21, EU:C:2023:457, t. 44.).
36
Kao treće, kad je riječ o ciljevima propisa o kojima je riječ u glavnom postupku, valja istaknuti da oni podupiru tumačenje članka 173. stavka 3. Carinskog zakonika Unije koje isključuje mogućnost da se ispravkom doda broj posebne carinske kvote carinskoj deklaraciji nakon njezina prihvaćanja i puštanja robe kako bi u toj deklaraciji zamijenio stope erga omnes prvotno zatraženom povlaštenom stopom.
37
S jedne strane, kao što to proizlazi iz točke 32. ove presude, obveza deklaranata da u svojim deklaracijama dostave točne i potpune informacije ima ključnu ulogu u pravilnom funkcioniranju carinskih provjera kao i u borbi protiv prijevara i nepravilnosti. Stoga je u skladu s postizanjem tog cilja strogo ograničenje mogućnosti za izmjenu carinskih deklaracija. Konkretnije, s tim ciljem teško je pomiriti to da se carinska deklaracija može izmijeniti, nakon njezina prihvaćanja i puštanja robe, s jedinim ciljem ostvarivanja prava prvenstva umjesto prvotno zatražene stope erga omnes.
38
U tom pogledu valja također istaknuti da je, kad je riječ o reviziji carinskih deklaracija nakon puštanja robe na temelju članka 78. Uredbe Vijeća (EEZ) br. 2913/92 od 12. listopada 1992. o Carinskom zakoniku Zajednice (SL 1992., L 302, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 2., str. 110.; u daljnjem tekstu: Carinski zakonik Zajednice), koji je prethodio članku 173. stavku 3. Carinskog zakonika Unije, Sud presudio da se struktura članka 78. Carinskog zakonika Zajednice sastoji od usklađivanja carinskog postupka sa stvarnom situacijom (vidjeti presudu od 12. listopada 2017., Tigers, C‑156/16, EU:C:2017:754, t. 31. i navedenu sudsku praksu). Tako je Sud presudio da se članak 78. stavak 3. Carinskog zakonika Zajednice, koji predviđa da carinska tijela mogu poduzeti mjere potrebne za ispravljanje situacije uzimajući u obzir nove elemente, primjenjuje, među ostalim, u slučaju nenamjernih ili nevoljnih pogrešaka koje carinska deklaracija sadržava (vidjeti u tom smislu presude od 20. listopada 2005., Overland Footwear, C‑468/03, EU:C:2005:624, t. 69. i 70. i od 10. srpnja 2019., CEVA Freight Holland, C‑249/18, EU:C:2019:587, t. 38.).
39
Međutim, čini se da podnošenje carinske deklaracije, a da uz nju nije priložen zahtjev za ostvarivanje prava na carinsku kvotu otvorenu zakonodavstvom Unije prije uključivanja broja te kvote u sustave TARIC i ISZTAR, spada pod dobrovoljni izbor deklaranta, što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri. Slijedom toga, ne može se smatrati da se naknadno dodavanje tog broja odnosi na usklađivanje carinskog postupka sa stvarnom situacijom u smislu sudske prakse navedene u točki 38. ovog mišljenja, koja je i dalje relevantna za tumačenje članka 173. stavka 3. Carinskog zakonika Unije. Naime, takvim dodavanjem deklarant ne nastoji regulirati svoju carinsku situaciju, nego osigurati ostvarivanje povlaštene carinske stope povezane s predmetnom carinskom kvotom zamjenjujući carinsku stopu erga omnes čija se primjena svjesno zahtijevala u izvornoj carinskoj deklaraciji.
40
S druge strane, valja podsjetiti na to da iz uvodne izjave 20. Provedbene uredbe 2015/2447 proizlazi da je cilj pravila o upravljanju carinskim kvotama iz navedene uredbe osigurati pravilnu i jedinstvenu primjenu tih kvota. Međutim, dodavanje, nakon prihvaćanja carinske deklaracije, zahtjeva za ostvarivanje prava na posebnu carinsku kvotu izmjenom na temelju članka 173. stavka 3. Carinskog zakonika Unije bilo bi protivno tom cilju.
41
Naime, iz zajedničkog tumačenja članka 49. stavka 1., članka 50. stavka 2. i članka 51. stavka 3. Provedbene uredbe 2015/2447 proizlazi da zahtjev za dodjelu posebne carinske kvote deklarant treba podnijeti istodobno s izvornom carinskom deklaracijom kako bi se datumom prihvaćanja potonje moglo odrediti kronološki redoslijed pri dodjeli te kvote. Međutim, podnošenjem carinske deklaracije primjenom carine erga omnes na dan stupanja na snagu carinske kvote koja je otvorena zakonodavstvom Unije i naknadnim dodavanjem broja carinske kvote, putem ispravka, na dan uključivanja navedenog broja u sustave TARIC i ISZTAR, čini se da deklarant nastoji osigurati prednost pri dodjeli te kvote u odnosu na uvoznike koji su podnijeli carinsku deklaraciju popraćenu zahtjevom da im se omogući korištenje navedene kvote u najkraćem mogućem roku nakon uključivanja broja kvote u navedene sustave, a što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri.
42
S obzirom na prethodna razmatranja, na prvo i drugo pitanje valja odgovoriti tako da članak 173. stavak 3. Carinskog zakonika Unije treba tumačiti na način da se njime gospodarskom subjektu ne dopušta da prethodno podnesenoj carinskoj deklaraciji doda broj posebne carinske kvote kako bi u toj deklaraciji zamijenio prvotno zatraženu erga omnes stopu povlaštenom stopom.
Treće i četvrto pitanje
43
Trećim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita ima li naknadno dodavanje, izmjenom prethodno podnesene carinske deklaracije, zahtjeva da se deklarantu omogući korištenje carinske kvote, retroaktivni učinak na dodjelu te kvote. Stoga se to pitanje temelji na pretpostavci da članak 173. stavak 3. Carinskog zakonika Unije treba tumačiti na način da dopušta takvo naknadno dodavanje broja kvote.
44
Naposljetku, četvrtim pitanjem sud koji je uputio zahtjev pita se o tumačenju uvjeta za povrat ili otpust carinskog duga iz članka 120. Carinskog zakonika Unije. Konkretnije, pita se o primjenjivosti tog članka na situaciju u kojoj je carinski dug nastao unatoč činjenici da je carinska deklaracija popraćena zahtjevom za ostvarivanje povlaštene carine uvedene carinskom kvotom bila podnesena u najkraćem mogućem roku nakon uključivanja broja kvote u sustave TARIC i ISZTAR. Međutim, to se pitanje u predmetu kao što je onaj u glavnom postupku postavlja samo ako se može smatrati da carinska tijela imaju pravo dodijeliti carinsku kvotu na temelju carinskih deklaracija koje su svjesno podnesene prije uključivanja broja predmetne kvote u navedene sustave i koje su naknadno, ispravkom, dopunjene zahtjevom da se deklarantu omogući korištenje navedene kvote. Stoga se četvrto pitanje također temelji na pretpostavci da članak 173. stavak 3. Carinskog zakonika Unije treba tumačiti na način da dopušta takav ispravak.
45
S obzirom na prethodno navedeno i s obzirom na to da iz odgovora na drugo pitanje proizlazi da se članak 173. stavak 3. Carinskog zakonika Unije ne može tumačiti na način da dopušta gospodarskom subjektu da izmijeni carinsku deklaraciju dodavanjem broja carinske kvote, na treće i četvrto pitanje nije potrebno odgovoriti.
Troškovi
46
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.
Slijedom navedenog,
OPĆI SUD (peto vijeće, u sastavu od pet sudaca)
odlučuje:
Članak 173. stavak 3. Uredbe (EU) br. 952/2013 Europskog parlamenta i Vijeća od 9. listopada 2013. o Carinskom zakoniku Unije
treba tumačiti na način da se njime:
gospodarskom subjektu ne dopušta da prethodno podnesenoj carinskoj deklaraciji doda broj posebne carinske kvote kako bi u toj deklaraciji zamijenio prvotno zatraženu erga omnes stopu povlaštenom stopom.
Sampol Pucurull
Pynnä
Laitenberger
Stancu
Valasidis
Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 28. siječnja 2026.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: poljski