62023CC0395
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
DOMNUL JEAN RICHARD DE LA TOUR
prezentate la 28 noiembrie 2024 (
1
)
Cauza C‑395/23 [Anikovi] (
i
)
E. M. A.,
E. M. A.,
M. I. A.
[cerere de decizie preliminară formulată de Sofiyski rayonen sad (Tribunalul de Raion din Sofia, Bulgaria)]
„Trimitere preliminară – Cooperarea judiciară în materie civilă – Regulamentul (UE) 2019/1111 – Domeniu de aplicare – Autorizare jurisdicțională pentru vânzarea unui bun imobil aparținând unor minori – Acord bilateral între Republica Bulgaria și Federația Rusă – Competență judiciară”
I. Introducere
1.
Cererea de decizie preliminară formulată de Sofiyski rayonen sad (Tribunalul de Raion din Sofia, Bulgaria) a fost prezentată în cadrul unei proceduri necontencioase inițiate de două minore de cetățenie rusă, care acționează cu consimțământul mamei lor și care au reședința în Germania, în vederea obținerii autorizației de vânzare a părților pe care le dețin fiecare în trei bunuri imobile situate în Bulgaria.
2.
Instanța de trimitere solicită Curții să se pronunțe cu privire la stabilirea competenței sale internaționale la locul în care sunt situate aceste bunuri imobile, întemeiată în special pe Tratatul dintre Republica Populară Bulgaria și Uniunea Republicilor Sovietice Socialiste privind asistența judiciară reciprocă în cauzele civile, familiale și penale (
2
), încheiat înainte de aderarea Republicii Bulgaria la Uniunea Europeană. Această instanță solicită să se stabilească modul în care se corelează aplicarea acestui tratat cu dreptul Uniunii și în special cu Regulamentul (UE) 2019/1111 (
3
), dacă se consideră că procedura principală intră în domeniul răspunderii părintești.
3.
Curtea a definit deja contururile noțiunii de răspundere părintească în materie patrimonială în ceea ce privește minorii. În schimb, aceasta nu a avut ocazia să se pronunțe cu privire la efectele acordurilor bilaterale încheiate în același domeniu de statele membre înainte de aderarea lor la Uniune cu state terțe, în condițiile în care relația dintre Regulamentul Bruxelles IIb și astfel de acorduri nu face obiectul unor dispoziții specifice în acest regulament.
4.
Având în vedere atât numărul statelor membre care sunt încă ținute de acorduri al căror conținut este asemănător cu cel al Tratatului ruso‑bulgar, cât și al situațiilor în care pot apărea din nou bunuri situate în Bulgaria ce aparțin unor minori ruși, problema dacă aceste acorduri derogă de la Regulamentul Bruxelles IIb și, în caz afirmativ, în ce condiții prezintă o importanță semnificativă.
5.
Prezenta cauză oferă astfel Curții ocazia de a aminti că, în relațiile dintre statele membre și statele terțe, trebuie aplicate principiile enunțate la articolul 351 TFUE. În acest cadru, incompatibilitatea unei norme de competență întemeiate pe un acord bilateral cu o astfel de normă prevăzută în Regulamentul Bruxelles IIb trebuie, prin urmare, să fie apreciată potrivit unor criterii care rămân să fie definite. Vom demonstra modul în care aceste criterii pot rezulta dintr‑o interpretare prin analogie cu cea reținută de Curte în jurisprudența sa referitoare la anumite regulamente în materie de cooperare civilă, care a stabilit ca limită dincolo de care acestea încetează să se aplice pe cea a unei atingeri aduse principiilor pe care se întemeiază această cooperare.
II. Cadrul juridic
A.
Dreptul Uniunii
1. Tratatul FUE
6.
Articolul 351 primul și al doilea paragraf TFUE prevede:
„Dispozițiile tratatelor nu aduc atingere drepturilor și obligațiilor care rezultă din convențiile încheiate până la 1 ianuarie 1958 sau, pentru statele membre aderente, înainte de data aderării acestora, între unul sau mai multe state membre pe de o parte și unul sau mai multe state terțe pe de altă parte.
În măsura în care aceste convenții nu sunt compatibile cu tratatele, statul sau statele membre în cauză recurg la toate mijloacele corespunzătoare pentru a elimina incompatibilitățile constatate. La nevoie, statele membre își acordă reciproc sprijin în vederea atingerii acestui scop și adoptă, dacă este cazul, o poziție comună.”
2. Regulamentul Bruxelles IIb
7.
Considerentul (91) al Regulamentului Bruxelles IIb are următorul cuprins:
„Se reamintește că, în cazul acordurilor cu unul sau mai multe state terțe încheiate de un stat membru înainte de data aderării sale la Uniune, se aplică articolul 351 [TFUE].”
8.
Articolul 1 din acest regulament, intitulat „Domeniu de aplicare”, prevede la alineatul (1) litera (b) și la alineatul (2) litera (e) că acesta se aplică materiilor civile privind atribuirea, exercitarea, delegarea, retragerea totală sau parțială a răspunderii părintești, această materie privind în special măsurile de protecție a copilului privind administrarea, conservarea sau dispoziția cu privire la bunurile unui copil.
9.
Articolul 7 din regulamentul menționat, intitulat „Competență de fond”, prevede la alineatul (1):
„Instanțele dintr‑un stat membru sunt competente în materia răspunderii părintești privind un copil care are reședința obișnuită în respectivul stat membru la momentul sesizării instanței.”
10.
Capitolul VIII din Regulamentul Bruxelles IIb, care cuprinde articolele 94-99, reglementează relațiile acestui regulament cu alte instrumente.
11.
La articolul 94 alineatul (2) din regulamentul menționat sunt abordate efectele Convenției din 6 februarie 1931 conținând dispoziții de drept internațional privat privind căsătoria, adopția și încredințarea copiilor, precum și ale protocolului final la aceasta, încheiate între anumite state membre (Regatul Danemarcei (
4
), Republica Finlanda, precum și Regatul Suediei) și state terțe (Republica Islanda și Regatul Norvegiei).
12.
Potrivit articolului 98 alineatul (2) din Regulamentul Bruxelles IIb, intitulat „Întinderea efectelor”:
„Convențiile menționate la articolele 95-97, în special Convenția de la Haga din 1980[ (
5
)] și Convenția de la Haga din 1996[ (
6
)], continuă să își producă efectele între statele membre care sunt părți la acestea, în conformitate cu articolele 95-97 din prezentul regulament.”
13.
Articolul 99 din acest regulament reglementează relațiile acestuia cu tratatele bilaterale încheiate între anumite state membre ale Uniunii (Regatul Spaniei, Republica Italiană, Republica Malta, precum și Republica Portugheză) și Sfântul Scaun.
B.
Tratatul ruso‑bulgar
14.
Articolul 25 din Tratatul ruso‑bulgar prevede:
„1.   În raporturile juridice dintre părinți și copii se aplică legea acelei părți la acord pe al cărei teritoriu aceștia își au domiciliul comun.
[…]
6.   Competența de a adopta decizii referitoare la raporturile juridice prevăzute la alineatele 1, 2, 3, 4 și 5 revine autorităților părții la acord al cărei resortisant este copilul sau pe teritoriul căreia se situează domiciliul sau reședința copilului.”
15.
Articolul 30 din acest tratat, intitulat „Forma actelor juridice”, prevede la alineatul 2:
„Forma unui act juridic privind un bun imobil este cea prevăzută de legea părții la acord pe teritoriul căreia este situat bunul.”
C.
Dreptul bulgar
16.
Articolul 18 din Zakon za zadalzheniata i dogovorite (Legea privind obligațiile și contractele) (
7
) prevede:
„Contractele privind transferul proprietății sau prin care se constituie alte drepturi reale imobiliare se încheie în formă autentică notarială.”
17.
Articolul 586 alineatul 1 din Grazhdanski protsesualen kodeks (Codul de procedură civilă) (
8
) prevede:
„La întocmirea actului autentic notarial privind transferul unui drept de proprietate sau constituirea, transferul ori stingerea unui alt drept real imobiliar, notarul verifică dacă persoana care transferă dreptul este proprietara bunului și dacă sunt îndeplinite condițiile specifice pentru încheierea actului.”
18.
Potrivit articolului 130 alineatul 3 din Semeen kodeks (Codul familiei) (
9
):
„Actele de dispoziție asupra bunurilor imobile, asupra bunurilor mobile prin acte juridice formale și asupra depozitelor și a valorilor mobiliare aparținând copilului se îndeplinesc cu aprobarea Rayonen sad [tribunalul de raion] de la locul reședinței actuale a copilului, cu condiția să nu fie contrare intereselor copilului.”
III. Situația de fapt din litigiul principal și întrebările preliminare
19.
Două minore (
10
) de cetățenie rusă, a căror reședință obișnuită este situată în Germania, doresc, cu consimțământul mamei lor, să vândă cotele‑părți din dreptul de proprietate pe care le dețin, împreună cu aceasta, în trei bunuri imobile situate în Bulgaria, prețul de vânzare trebuind să fie transferat în cele două conturi bancare germane ale copiilor.
20.
Sofiyski rayonen sad (Tribunalul de Raion din Sofia), care trebuie, potrivit unei proceduri necontencioase, să autorizeze sau nu respectivul transfer de proprietate pentru ca acesta să fie autentificat prin act notarial, ridică problema competenței sale internaționale.
21.
Această instanță arată că, în împrejurări analoge, Varhoven kasatsionen sad (Curtea Supremă de Casație, Bulgaria) a întemeiat competența instanțelor bulgare, legată de locul în care este situat imobilul, pe dispoziții care desemnează legea aplicabilă în cazul dobândirii de drepturi reale, și anume articolul 65 alineatul 1 din Kodeks na mezhdunarodnoto chastno pravo (Codul de drept internațional privat) (
11
), precum și articolul 30 alineatul 2 din Tratatul ruso‑bulgar. Aceasta adaugă că, în același sens și chiar în cauza principală, Sofiyski gradski sad (Tribunalul Orașului Sofia, Bulgaria) a reținut acest criteriu de competență și a statuat că Regulamentul Bruxelles IIb nu este aplicabil, invocând articolul 4 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul (CE) nr. 593/2008 (
12
). Totuși, instanța de trimitere consideră că, în măsura în care această dispoziție stabilește legea aplicabilă, iar nu competența internațională de a judeca litigiul, această decizie se întemeiază pe articolul 24 punctul 1 din Regulamentul (UE) nr. 1215/2012 (
13
).
22.
În consecință, instanța de trimitere ridică problema domeniului de aplicare al acestei dispoziții și a celui al Regulamentului Bruxelles IIb în materia răspunderii părintești, precum și a efectelor Tratatului ruso‑bulgar, care nu este menționat în Regulamentul Bruxelles IIb ca derogând de la acesta.
23.
În aceste condiții, Sofiyski rayonen sad (Tribunalul de Raion din Sofia) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)
Domeniul de aplicare al articolului 1 alineatul (2) litera (e) din Regulamentul [Bruxelles IIb] cuprinde și procedurile necontencioase privind aprobarea judecătorească a actelor de dispoziție, de exemplu a vânzării de bunuri imobile sau de cote‑părți din bunurile imobile aparținând unui copil?
2)
Care este regulamentul în conformitate cu ale cărui dispoziții se determină competența internațională a unei instanțe dintr‑un stat membru al Uniunii Europene în materie necontencioasă privind o cerere de aprobare judecătorească a actelor de dispoziție, de exemplu a vânzării de bunuri imobile sau de cote‑părți din bunurile imobile aparținând unui copil: articolul 7 alineatul (1) din Regulamentul [Bruxelles IIb] – instanța locului în care copilul are reședința obișnuită – sau articolul 4 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul [Roma I] ori articolul 24 punctul 1 din Regulamentul [nr. 1215/2012] – instanța locului în care este situat bunul imobil?
3)
Un acord internațional bilateral între un stat membru ([Republica] Bulgaria) și un stat terț (Uniunea Sovietică sau Federația Rusă), încheiat anterior aderării statului membru la Uniune […], se substituie dispozițiilor Regulamentului [Bruxelles IIb] privind competența internațională în materia răspunderii părintești, dacă acest acord internațional nu figurează în capitolul VIII din [acest regulament]?”
24.
Reclamantele din litigiul principal, guvernele spaniol și maghiar, precum și Comisia Europeană au prezentat observații scrise.
25.
În urma depunerii observațiilor scrise ale Comisiei, instanța de trimitere și‑a completat cererea de decizie preliminară, precizând că, în ipoteza în care situația în discuție în litigiul principal ar intra în domeniul de aplicare al Regulamentului Bruxelles IIb, articolul 16 din acesta nu s‑ar putea aplica pentru motivul că procedura principală pentru care este necesară o autorizație de a dispune de bunurile minorelor în cauză este efectuată de un notar.
26.
În ședința care a avut loc la 12 septembrie 2024, reclamantele din litigiul principal, guvernul spaniol, precum și Comisia au prezentat observații orale și au răspuns la întrebările cu solicitare de răspuns oral adresate de Curte.
IV. Analiză
27.
În procedura cu care este sesizată, instanța de trimitere bulgară urmărește să se determine în esență dacă, în materia competenței internaționale, există un conflict normativ între dreptul Uniunii și Tratatul ruso‑bulgar încheiat de Republica Bulgaria înainte de aderarea sa la Uniune. În cazul unui răspuns afirmativ, instanța menționată ridică problema corelației dintre aceste norme.
28.
Prin urmare, propunem Curții să examineze împreună prima și a doua întrebare preliminară, în măsura în care prin acestea se urmărește să se stabilească ce regulament (nr. 1215/2012 sau Regulamentul Bruxelles IIb) este aplicabil în speță pentru a desemna instanța competentă la nivel internațional, înainte de a examina cea de a treia întrebare, care are ca obiect relația dintre acest din urmă regulament și alte instrumente bilaterale decât cele pe care le menționează.
29.
În prealabil, întrucât Curtea este sesizată în cadrul unei proceduri necontencioase, vom preciza motivul care justifică înlăturarea unei eventuale îndoieli cu privire la admisibilitatea cererii de decizie preliminară.
A.
Cu privire la admisibilitatea cererii de decizie preliminară în cadrul unei proceduri necontencioase
30.
Instanța de trimitere este sesizată cu o cerere de autorizare în vederea vânzării de bunuri care aparțin unor minore în cadrul unei proceduri necontencioase.
31.
Este adevărat că aceasta nu este sesizată cu un litigiu între părți (
14
), nici într‑un prim grad de jurisdicție, ținând seama de obiectul cererii, nici în urma unei căi de atac împotriva unei decizii necontencioase (
15
).
32.
Cu toate acestea, astfel cum s‑a confirmat în ședință, această instanță exercită funcții jurisdicționale în sensul că nu este sesizată numai în vederea înregistrării unui acord al părților (
16
) și trebuie să efectueze o apreciere într‑o decizie supusă căilor de atac (
17
).
33.
Astfel, în primul rând, instanța menționată se pronunță cu privire la o cerere de autorizare a vânzării de imobile de către minore, în temeiul articolului 130 alineatul 3 din Codul familiei, în conformitate cu interesul lor superior (
18
), în vederea întocmirii unui act notarial de vânzare, după cum prevede articolul 18 din Legea privind obligațiile și contractele.
34.
În plus, este necesar să se ia în considerare faptul că o hotărâre necontencioasă intră în domeniul de aplicare al capitolului IV din Regulamentul Bruxelles IIb, din moment ce nu a fost exclusă în mod expres din definiția termenului „hotărâre” care figurează la articolul 2 alineatul (1) din acest regulament, iar acesta include hotărârile care nu au dobândit autoritate de lucru judecat (
19
).
35.
În consecință, astfel cum arată Hélène Gaudemet‑Tallon și Marie‑Élodie Ancel cu privire la definiția echivalentă a termenului „hotărâre” de la articolul 2 litera (a) din Regulamentul nr. 1215/2012, trebuie să se distingă două tipuri de acte necontencioase, și anume să se distingă „actele pur receptive” de „hotărârile necontencioase” prin care instanța, „fără a trebui să soluționeze «un litigiu între părți», își exprimă totuși voința” (
20
).
36.
În al doilea rând, observăm că, în cauze anterioare în materie succesorală referitoare la minori, Curtea a răspuns la cereri de decizie preliminară privind competența internațională în cadrul unor proceduri necontencioase analoge cu cea din prezenta cauză (
21
).
37.
În consecință, considerăm că cererea instanței de trimitere, care statuează în cadrul unei proceduri necontencioase ce ridică problema competenței sale internaționale, este admisibilă în aceleași condiții precum cele deja admise de Curte.
38.
Prin urmare, pentru a răspunde la această cerere de decizie preliminară, care urmărește să se stabilească modul în care trebuie corelat tratatul ruso‑bulgar cu dreptul Uniunii, trebuie să începem prin înlăturarea oricărei îndoieli cu privire la regulamentul în materie de competență care ar fi aplicabil (
22
).
B.
Cu privire la aplicabilitatea Regulamentului Bruxelles IIb
39.
În răspuns la întrebările instanței de trimitere, întemeiate pe simpla reamintire a Hotărârii din 6 octombrie 2015, Matoušková (
23
), propunem Curții să aplice prin analogie soluția de principiu pe care a reținut‑o în cauza Schneider.
40.
În cauza în care s‑a pronunțat această hotărâre, instanța de trimitere bulgară era sesizată cu o cerere de autorizare a vânzării unui bun imobil care aparținea în indiviziune unei persoane plasate sub curatelă (
24
). Curtea a reținut că această autorizare judiciară este o măsură de protecție pentru persoana pusă sub curatelă, impusă prin lege pentru faptul că persoana respectivă nu mai poate efectua ea însăși acte de dispoziție cu privire la bunurile sale imobile și că o asemenea autorizare nu este acordată decât în cazul în care înstrăinarea bunului imobil în cauză este efectuată în interesul persoanei protejate (
25
).
41.
Curtea a dedus de aici că cererea de autorizare se raportează direct la capacitatea persoanei fizice în cauză în sensul articolului 1 alineatul (2) litera (a) din Regulamentul (CE) nr. 44/2001 (
26
), care exclude materia menționată din domeniul de aplicare material al acestuia. Curtea a subliniat distincția care trebuie efectuată între o astfel de procedură și cea care are ca obiect „drepturi reale imobiliare” în sensul articolului 22 punctul 1 din Regulamentul nr. 44/2001, în măsura în care aceasta din urmă urmărește în special să stabilească întinderea, conținutul, proprietatea sau posesia unui bun imobil (
27
).
42.
Aceleași dispoziții figurează în Regulamentul nr. 1215/2012 la articolul 1 alineatul (2) litera (a) și la articolul 24 punctul 1.
43.
În continuarea Hotărârii Schneider, Curtea a statuat că autorizarea judiciară solicitată de reprezentanții legali ai unui minor în cadrul unei proceduri succesorale constituie o măsură de protecție a copilului legată de administrarea, de conservarea sau de dispoziția cu privire la bunurile sale în cadrul exercitării autorității părintești în sensul articolului 1 alineatul (1) litera (b) și alineatul (2) litera (e) din Regulamentul (CE) nr. 2201/2003 (
28
). Aceleași dispoziții figurează în Regulamentul Bruxelles IIb, care l‑a abrogat pe acesta din urmă.
44.
În speță, acest temei este aplicabil în cauza principală pentru motivul că reședința obișnuită a reclamantelor minore este stabilită în Germania și că problema competenței are o incidență transfrontalieră, întrucât implică o instanță germană și o instanță bulgară.
45.
În consecință, propunem Curții să răspundă instanței de trimitere, care solicită un temei pentru stabilirea competenței sale internaționale la locul în care sunt situate bunurile imobile ce urmează să fie vândute, că este exclus să se aplice articolul 24 punctul 1 din Regulamentul nr. 1215/2012.
46.
Din moment ce procedura cu care este sesizată această instanță intră în domeniul de aplicare al Regulamentului Bruxelles IIb, iar aceasta nu este competentă din cauza locului de reședință al minorelor, reclamante în litigiul principal, care este criteriul stabilit la articolul 7 alineatul (1) din acest regulament, revine instanței menționate sarcina de a se asigura că competența sa nu poate rezulta din aplicarea altor dispoziții ale regulamentului menționat (
29
). Această verificare va servi la confirmarea sau nu a existenței unui conflict de norme care rezultă din Tratatul ruso‑bulgar, astfel cum a fost interpretat de Varhoven kasatsionen sad (Curtea Supremă de Casație) (
30
).
47.
În acest sens, Comisia apreciază că competența instanței de trimitere s‑ar putea întemeia pe articolul 16 alineatul (1) din Regulamentul Bruxelles IIb, considerând că aceasta se pronunță cu titlu incident (
31
). Or, instanța de trimitere a informat Curtea că nu aceasta este situația (
32
). Constatăm astfel că singura procedură inițiată este cea cu care este sesizată această instanță (
33
). Întrucât niciuna dintre condițiile prevăzute de legiuitorul Uniunii nu este întrunită (
34
), împărtășim, așadar, rezervele privind aplicabilitatea acestui articol 16 exprimate de guvernul spaniol în ședință.
48.
În schimb, în opinia noastră, este necesar să se verifice dacă aplicarea altor dispoziții ale Regulamentului Bruxelles IIb permite evitarea oricărei neconcordanțe cu Tratatul ruso‑bulgar, pe care se întemeiază competența internațională a instanței de trimitere.
49.
În această privință, subliniem că atât articolul 1 alineatul 2 din Tratatul ruso‑bulgar, cât și articolul 10 din Regulamentul Bruxelles IIb prevăd că competența unei instanțe poate fi întemeiată pe alegerea părților care au sesizat‑o (
35
).
50.
Astfel, trebuie subliniat că, în decizia Varhoven kasatsionen sad (Curtea Supremă de Casație), citată de instanța de trimitere și depusă la dosarul de care dispune Curtea, se face trimitere, pentru a fundamenta competența instanței bulgare în cauză, la acest articol 1 alineatul 2, potrivit căruia resortisanții unuia dintre statele contractante au dreptul de a se adresa în mod liber și fără piedici instanțelor celuilalt stat contractant care sunt competente în materie civilă, familială și penală. Ei pot să se prezinte în fața instanțelor respective și să depună cereri, precum și să formuleze căi de atac în aceleași condiții ca resortisanții acestui stat contractant. În ședință, s‑a confirmat că acest criteriu de competență este aplicat de mai multe instanțe bulgare.
51.
În consecință, presupunând, așadar, că instanța de trimitere constată lipsa de concordanță între Tratatul ruso‑bulgar, care stă la baza competenței sale, potrivit jurisprudenței Varhoven kasatsionen sad (Curtea Supremă de Casație), și Regulamentul Bruxelles IIb, Curtea este chemată să precizeze dacă și în ce condiții drepturile și obligațiile care rezultă din tratatul menționat sunt afectate de acest regulament.
C.
Cu privire la a treia întrebare, referitoare la competența instanței bulgare întemeiată pe un tratat bilateral încheiat cu un stat terț
52.
Amintim că această întrebare, care urmărește să stabilească condițiile în care Tratatul ruso‑bulgar nu este afectat de Regulamentul Bruxelles IIb, se întemeiază pe următoarele două constatări:
–
potrivit jurisprudenței naționale, în special în temeiul dispozițiilor acestui tratat, competența internațională a instanței bulgare sesizate cu o cerere referitoare la protecția bunurilor unui minor nu este cea a locului reședinței obișnuite a copilului și
–
capitolul VIII din Regulamentul Bruxelles IIb nu conține nicio dispoziție referitoare la efectele acordurilor bilaterale încheiate cu state terțe, altele decât Sfântul Scaun, de către statele membre înainte de aderarea lor la Uniune.
53.
În ceea ce privește prima constatare, observăm că instanța de trimitere face referire la decizia din 2 iunie 2015 a Varhoven kasatsionen sad (Curtea Supremă de Casație) într‑o cauză privind minori ruși (
36
). În lipsa unor dispoziții exprese în Tratatul ruso‑bulgar referitoare la protecția bunurilor unui minor, criteriul care desemnează instanța competentă la nivel internațional a fost dedus din legea aplicabilă formei contractelor. Prin aplicarea coroborată a articolului 130 alineatul 3 din Codul familiei cu articolul 586 alineatul 1 din Codul de procedură civilă, precum și cu articolul 30 din Tratatul ruso‑bulgar, care desemnează legea locului în care este situat imobilul, și cu articolul 65 alineatul 1 din Codul de drept internațional privat (
37
), Varhoven kasatsionen sad (Curtea Supremă de Casație) și‑a întemeiat decizia pe această reglementare națională specială, care prevede că, pentru întocmirea unui act de dispoziție privind bunurile unui minor, notarul trebuie să dispună de o autorizație judiciară prealabilă. Cu alte cuvinte, s‑a statuat că aceste cerințe legale speciale justifică derogarea de la norma generală de competență a instanței de la locul de reședință a copilului, prevăzută în dreptul național (
38
), care coincide cu legea aplicabilă în relațiile dintre părinți și copii, conform articolului 25 alineatul 1 din Tratatul ruso‑bulgar. Se asigură astfel o coerență între legea aplicabilă în materia vânzării de imobile și competența internațională.
54.
În ceea ce privește a doua constatare, observăm că instanța de trimitere nu face referire nici la considerentul (91) al Regulamentului Bruxelles IIb, care amintește că, „în cazul acordurilor cu unul sau mai multe state terțe încheiate de un stat membru înainte de data aderării sale la Uniune, se aplică articolul 351 [TFUE]” (
39
), nici la vreo dificultate de analiză a jurisprudenței Curții în materie.
55.
Curtea ar putea, așadar, să se limiteze la a răspunde că, în conformitate cu primul paragraf al acestui articol, drepturile și obligațiile care rezultă din Tratatul ruso‑bulgar nu sunt afectate de Regulamentul Bruxelles IIb.
56.
Cu toate acestea, chiar dacă pe plan formal instanța de trimitere și‑a limitat întrebările la interpretarea anumitor dispoziții ale dreptului Uniunii, o asemenea împrejurare nu împiedică Curtea să îi furnizeze toate elementele de interpretare a acestui drept care pot fi utile pentru soluționarea cauzei cu care este sesizată, indiferent dacă această instanță s‑a referit sau nu la acestea în enunțul întrebărilor sale. În această privință, revine Curții sarcina de a extrage din ansamblul elementelor furnizate de instanța menționată, și mai ales din motivarea deciziei de trimitere, elementele dreptului respectiv care necesită o interpretare, având în vedere obiectul procedurii principale (
40
).
57.
În aceste condiții și astfel cum au confirmat dezbaterile din ședință, o analiză detaliată a aplicării articolului 351 TFUE (
41
) se dovedește utilă.
58.
În prealabil, se poate sublinia că articolul 351 TFUE nu era amintit în instrumentele care au precedat Regulamentului Bruxelles IIb (
42
), deși, la fel ca în acesta, în ele nu figura nicio dispoziție referitoare la acordurile bilaterale încheiate de statele membre înainte de aderarea lor la Uniune cu state terțe (cu excepția Sfântului Scaun). Acest lucru nu justifică lipsa unei jurisprudențe a Curții. Astfel, considerăm că o asemenea evocare nu este indispensabilă ca urmare a ierarhiei normelor (
43
) și a modului foarte clar de redactare a acestui articol.
59.
În consecință, examinarea în raport cu articolul 351 TFUE (
44
) a problemei privind corelația dintre Tratatul ruso‑bulgar și Regulamentul Bruxelles IIb presupune întrunirea a două condiții.
60.
În primul rând, Tratatul ruso‑bulgar trebuie să privească o materie reglementată de acest regulament. Aceasta este situația, în măsura în care tratatul menționat servește în speță la stabilirea instanței competente (
45
), iar într‑o procedură precum cea în discuție în litigiul principal, criteriul de legătură reținut de jurisprudența națională citată de instanța de trimitere este cel al locului în care este situat imobilul care aparține unuia sau mai multor minori ruși, iar nu locul reședinței lor obișnuite, acest criteriu fiind aplicabil în temeiul Regulamentului Bruxelles IIb.
61.
În această privință, observăm, ținând seama de opinia contrară a Ungariei legată de același tip de tratat, că aplicarea Tratatului ruso‑bulgar într‑o situație în care minorele rusoaice nu locuiesc în Bulgaria, ci în alt stat membru, nu ridică dificultăți deosebite (
46
), situarea imobilului fiind unicul criteriu de legătură discutat în această cerere de decizie preliminară referitoare la resortisanți ruși.
62.
În plus, exact acest criteriu, reținut de Varhoven kasatsionen sad (Curtea Supremă de Casație), fără nicio referire la reședința minorului interesat (
47
), a fost aplicat în cauza principală de Sofiyski gradski sad (Tribunalul Orașului Sofia) prin ordonanța din 14 iunie 2023. Această decizie, citată în cererea de decizie preliminară și depusă la dosarul transmis Curții, confirmă în mod clar alegerea unei instanțe bulgare de către reclamantele ruse pentru a obține autorizarea impusă de reglementarea bulgară pentru întocmirea actului notarial de cesiune a drepturilor lor de proprietate. Această instanță, care și‑a întemeiat hotărârea pe legea aplicabilă în materie de drepturi reale, a făcut trimitere și la articolul 4 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul Roma I (
48
).
63.
În al doilea rând, pentru a putea continua analiza problemei relației dintre Regulamentul Bruxelles IIb și Tratatul ruso‑bulgar, trebuie să ne asigurăm că statul terț în cauză are drepturi prevăzute de convenția internațională în cauză a căror respectare o poate solicita statului membru care este parte la aceasta (
49
).
64.
Cu alte cuvinte, în relațiile cu un stat terț, principiul care ghidează analiza este cel al respectării dreptului de care se poate prevala acest stat în relația sa cu statul membru cu care a încheiat un acord înainte de aderarea acestuia la Uniune. Astfel, punerea în aplicare a convenției internaționale în cauză trebuie să se bazeze pe o logică de reciprocitate (
50
).
65.
În speță, în lipsa unei precizări a instanței de trimitere, trebuie să se presupună că autoritățile ruse ar adopta aceeași interpretare a acestui acord în ceea ce privește competența instanțelor ruse de la locul imobilului (
51
) și că respectarea acestui criteriu ar condiționa recunoașterea hotărârilor pronunțate de instanțele bulgare cu privire la resortisanți ruși (
52
).
66.
În această privință, rezervele Federației Ruse și ale Republicii Bulgaria, emise cu ocazia aderării lor la Convenția de la Haga din 1996, în temeiul articolului 55 alineatul (1) din aceasta (
53
), în materie de competență, susțin existența unei poziții comune cu privire la preeminența criteriului privind locul în care este situat imobilul, pentru a exclude orice referire la locul de reședință al minorului în cauză.
67.
În aceste condiții, ar trebui să se constate că, în ceea ce privește competența internațională a instanțelor sesizate cu o cerere de autorizare a vânzării unui imobil care aparține unui minor rus, Tratatul ruso‑bulgar impune Republicii Bulgaria obligații pe care acest stat membru trebuie să le respecte față de un stat terț, și anume Federația Rusă, care are dreptul să se prevaleze de acesta în raport cu statul membru menționat, în sensul articolului 351 primul paragraf TFUE.
68.
În urma acestei confirmări a obligației de a aplica un criteriu de competență întemeiat pe Tratatul ruso‑bulgar (
54
), diferit de cel reținut în dreptul Uniunii, trebuie examinată problema complementară care are ca obiect obligația Republicii Bulgaria, în temeiul articolului 351 al doilea paragraf TFUE, de a recurge la toate mijloacele corespunzătoare pentru a elimina incompatibilitățile existente între Tratatul ruso‑bulgar și dreptul Uniunii (
55
).
69.
În consecință, într‑o primă etapă, trebuie să se stabilească dacă, ca urmare a existenței unor criterii de competență concurente care rezultă din aplicarea Regulamentului Bruxelles IIb și a Tratatului ruso‑bulgar, norma de competență întemeiată pe acest tratat este incompatibilă cu norma de drept al Uniunii, în sensul articolului 351 al doilea paragraf TFUE.
70.
Asemenea Comisiei, considerăm că alegerea unor criterii diferite de competență nu creează în sine dificultăți majore. Astfel, tratatele bilaterale în materie de cooperare sunt încheiate în vederea identificării cu ușurință a instanței competente pe baza unor condiții speciale care sunt în general cetățenia resortisanților sau reședința lor obișnuită în fiecare dintre statele părți în ceea ce privește aspectele personale sau locul în care sunt situate bunurile pentru aspectele patrimoniale. Pe de altă parte, o analiză contrară ar avea ca efect repunerea în discuție a principiului enunțat la articolul 351 primul paragraf TFUE.
71.
În schimb, nu se poate exclude nici aplicarea articolului 351 al doilea paragraf TFUE. În speță, problema nu este pur teoretică, având în vedere dispozițiile regulamentelor succesive în materie familială referitoare la competența instanțelor, adoptate în considerarea interesului superior al copilului.
72.
Astfel, după cum au confirmat dezbaterile din ședință, trebuie să se ridice, în acest context al cooperării judiciare în materie civilă, problema concluziilor care trebuie deduse din jurisprudența Curții privind relația dintre anumite regulamente aplicabile în acest domeniu și convențiile la care statele membre sunt părți și în special din Hotărârea din 4 mai 2010, TNT Express Nederland (
56
), și din Hotărârea din 12 octombrie 2023, OP (Alegerea dreptului unui stat terț pentru succesiune) (
57
).
73.
În cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea TNT, litigiul privea executarea într‑un stat membru a unei hotărâri pronunțate în alt stat membru. Instanța de trimitere solicita în esență să se stabilească dacă articolul 71 din Regulamentul nr. 44/2001 trebuia interpretat în sensul că se aplică normele de competență judiciară, de recunoaștere și de executare prevăzute de o convenție specială, precum norma de litispendență menționată la articolul 31 alineatul 2 din Convenția referitoare la contractul de transport internațional de mărfuri pe șosele (
58
) și cea privind forța executorie prevăzută la articolul 31 alineatul 3 din această convenție (
59
). La punctul 49 din această hotărâre, Curtea a statuat că, deși acest articol 71 „prevede, în materiile reglementate de convenții speciale, aplicarea acestora din urmă, nu este mai puțin adevărat că această aplicare nu poate să aducă atingere principiilor pe care se întemeiază cooperarea judiciară în materie civilă și comercială în cadrul Uniunii”. La punctul 55 din hotărârea menționată, Curtea a dedus în mod concret că „articolul 31 alineatul 3 din CMR nu poate fi aplicat în cadrul Uniunii decât dacă permite atingerea obiectivelor de liberă circulație a hotărârilor în materie civilă și comercială, precum și de încredere reciprocă în administrarea justiției la nivelul Uniunii în condiții cel puțin la fel de favorabile precum cele care rezultă din aplicarea Regulamentului nr. 44/2001”.
74.
În cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea OP, s‑a ridicat problema transpunerii acestei jurisprudențe în relația cu un stat terț (
60
). Curtea a făcut trimitere la Hotărârea TNT și a statuat că „sistemul Regulamentului [(UE)] nr. 650/2012[ (
61
)] nu se opune ca, în temeiul unui acord bilateral încheiat între un stat membru și un stat terț înainte de adoptarea acestui regulament și în raport cu excepția prevăzută la articolul 75 alineatul (1) din regulamentul menționat, resortisantul unui stat terț care are reședința în statul membru obligat prin acest acord bilateral să nu dispună de posibilitatea de a opta pentru legea aplicabilă succesiunii sale” (
62
).
75.
Din punct de vedere metodologic, condițiile în care se poate considera că o normă de competență internațională rezultată dintr‑un tratat încheiat cu un stat terț ar fi incompatibilă cu dreptul Uniunii ar putea, în opinia noastră, să fie desprinse din aceste hotărâri.
76.
Astfel, nu constituie obstacole în calea unei asemenea propuneri două elemente ale reflecției care trebuie luate în considerare, și anume lipsa unei dispoziții a Regulamentului Bruxelles IIb în ceea ce privește relația acestuia cu anumite instrumente internaționale și domeniul de aplicare al jurisprudenței Curții începând cu Hotărârea TNT, astfel cum a fost extinsă la relațiile cu un stat terț în Hotărârea OP.
77.
Este adevărat că în Hotărârile TNT și OP sunt interpretate dispoziții speciale ale regulamentelor în cauză (
63
) care prevăd în esență că acestea nu afectează convențiile la care statele membre sunt părți și care privesc aceleași materii (
64
).
78.
Cu toate acestea, faptul că, spre deosebire de Regulamentul Bruxelles IIb, aceste regulamente conțin enunțarea normei generale potrivit căreia ele nu afectează aplicarea convențiilor internaționale la care unul sau mai multe state membre sunt părți sau chiar a dispozițiilor speciale referitoare la convențiile și la acordurile bilaterale încheiate între un stat terț și un stat membru (
65
) nu are, în opinia noastră, incidență asupra analizei domeniului de aplicare al jurisprudenței potrivit căreia legiuitorul Uniunii a prevăzut, în caz de concurs de norme, aplicarea acestor convenții (
66
).
79.
Astfel, aceste dispoziții speciale au fost interpretate în sensul că impun aplicarea convențiilor menționate „chiar în cadrul Uniunii” (
67
). Așadar, este extinsă, sub rezerva anumitor adaptări (
68
), aplicarea principiilor de drept internațional public privind aplicarea tratatelor, precum printre altele principiul „pacta sunt servanda” (
69
), reluat, în ceea ce privește relațiile cu statele terțe, la articolul 351 primul paragraf TFUE.
80.
Pe de altă parte, arătăm că, în Hotărârea TNT (
70
), Curtea a enunțat o limită a aplicării convențiilor sau acordurilor bilaterale, și anume cea a atingerii aduse principiilor pe care se întemeiază cooperarea judiciară în materie civilă și comercială în cadrul Uniunii (
71
). Curtea a subliniat că se înscrie în continuarea jurisprudenței sale referitoare la aplicarea convențiilor încheiate de statele membre cu state terțe, care nu trebuie efectuată, în relațiile dintre statele membre, în detrimentul obiectivelor dreptului Uniunii (
72
).
81.
Curtea a aplicat aceeași limită privind principiile aplicabile în cadrul Uniunii în hotărâri ulterioare Hotărârii TNT, în care nu mai erau în discuție drepturile unui stat terț. Acestea aveau astfel ca obiect aspecte legate de recunoașterea sau executarea hotărârilor pronunțate în statele membre. Este vorba despre Hotărârea din 19 decembrie 2013, Nipponka Insurance (
73
), și, în cazul unui concurs între Regulamentul nr. 1215/2012 și CMR, despre Hotărârea din 21 martie 2024, Gjensidige (
74
).
82.
Curtea s‑a referit de asemenea, în aceiași termeni, la această jurisprudență referitoare la principiile pe care se întemeiază cooperarea judiciară în cadrul Uniunii în Hotărârea din 4 septembrie 2014, Nickel & Goeldner Spedition (
75
), care privea aplicarea normelor de competență judiciară prevăzute la articolul 31 alineatul 1 din CMR, care oferă reclamantului o opțiune mai largă decât cea care era prevăzută la articolul 5 punctul 1 litera (b) a doua liniuță din Regulamentul nr. 44/2001 (
76
). Curtea a statuat că, conform articolului 71 alineatul (1) din acest regulament, un stat membru poate să aplice normele de competență în cauză prevăzute de CMR (
77
).
83.
Toate aceste hotărâri se referă la aplicarea dispozițiilor CMR, de care sunt ținute unul sau mai multe state membre.
84.
Totuși, într‑un caz de aplicare a unei convenții bilaterale încheiate cu un stat terț, această jurisprudență a fost aplicată prin analogie. Problema referitoare la alegerea legii aplicabile unei succesiuni (
78
) a determinat Curtea să se pronunțe cu privire la relația dintre Regulamentul nr. 650/2012 și Acordul dintre Republica Polonă, înainte de aderarea sa la Uniune, și Ucraina. Acest acord desemnează legea aplicabilă în materie de succesiuni, însă nu prevede în mod expres posibilitatea de a alege o alta (
79
).
85.
În Hotărârea OP, Curtea a statuat că articolul 75 din Regulamentul nr. 650/2012 „care guvernează, în cadrul actului de drept al Uniunii în cauză[ (
80
)], raporturile dintre acest act și convențiile internaționale nu poate avea un domeniu de aplicare care să intre în conflict cu principiile pe care se întemeiază legislația din care face parte (a se vedea în acest sens Hotărârea [TNT], punctul 51)” (
81
).
86.
În continuare, Curtea a examinat compatibilitatea acordului bilateral menționat cu dreptul Uniunii, analizând importanța dispoziției regulamentului în cauză (
82
).
87.
Încheind această examinare în raport cu articolul 75 alineatul (1) din Regulamentul nr. 650/2012 printr‑o trimitere la articolul 351 primul paragraf TFUE, Curtea a subliniat, din punctul nostru de vedere, necesitatea coroborării acestor dispoziții în cazul specific al relațiilor cu state terțe (
83
).
88.
În general, deducem de aici că, într‑o situație în care drepturile statelor terțe trebuie din principiu să prevaleze ca urmare a unei convenții bilaterale (
84
), Curtea a indicat în mod implicit momentul de la care dispoziția unei astfel de convenții poate fi considerată incompatibilă cu dreptul Uniunii, în conformitate cu norma definită la articolul 351 al doilea paragraf TFUE.
89.
Cu alte cuvinte, înscriindu‑se în continuarea Hotărârii TNT (
85
), în cazul unei relații dintre un stat membru și un stat terț cu privire la legea aplicabilă, Curtea a reținut, în opinia noastră, o abordare sistemică pentru a evita să se ajungă prea rapid la repunerea în discuție a unui acord bilateral care trebuie din principiu, în temeiul articolului 351 primul paragraf TFUE, să aibă prioritate față de dreptul Uniunii (
86
).
90.
Analizăm această abordare în sensul că constă în a identifica, atunci când este vorba despre cooperarea în materie civilă în cadrul Uniunii, principiul pe care se întemeiază dispoziția din regulamentul în cauză pentru a aprecia importanța acesteia. În speță este vorba, așadar, despre a stabili dacă dispoziția din Tratatul ruso‑bulgar aduce sau nu atingere unui obiectiv fundamental urmărit de Regulamentul Bruxelles IIb.
91.
Numai după această evaluare a existenței unei incompatibilități s‑ar ridica, într‑o a doua etapă, problema punerii sau nu în aplicare a dispozițiilor articolului 351 al doilea paragraf TFUE în relațiile dintre unul sau mai multe state membre și unul sau mai multe state terțe (
87
).
92.
Ca urmare a ierarhiei normelor, aplicarea acestei dispoziții nu este, așadar, rezervată regulamentelor în care o dispoziție specială reglementează relațiile dintre aceste regulamente și convențiile internaționale încheiate cu state terțe.
93.
În acest caz, obiectivele care trebuie atinse sunt multiple. Este vorba despre protejarea drepturilor statelor terțe, în conformitate cu articolul 351 primul paragraf TFUE (
88
), și despre găsirea unei soluții conforme cu principiul previzibilității instanțelor competente, precum și al securității juridice pentru justițiabili. Aceste principii, care justifică includerea normelor de competență în convențiile internaționale, garantează recunoașterea și executarea hotărârilor judecătorești (
89
).
94.
Prin urmare, în speță, prin analogie cu metoda reținută în Hotărârea OP (
90
), trebuie examinat următorul aspect: Tratatul ruso‑bulgar, în temeiul căruia instanța competentă să autorizeze vânzarea unui imobil care aparține unui minor este cea de la locul unde este situat imobilul, aduce atingere principiului pe care se întemeiază cooperarea judiciară în materia răspunderii părintești în cadrul Uniunii, care privilegiază competența instanței de la locul de reședință a copilului?
95.
Nu suntem de această părere.
96.
Deși, în considerarea cerinței de a urmări interesul superior al copilului, criteriul de competență este în general locul reședinței obișnuite a copilului (
91
), legiuitorul Uniunii prevede mai multe adaptări, sub rezerva îndeplinirii aceleiași cerințe și a existenței unor circumstanțe excepționale. Aceasta este situația în ceea ce privește posibilitatea de a alege o instanță (
92
) și în special transferul de competență către instanța cel mai bine plasată pentru a evalua acest interes superior (
93
).
97.
În plus, acest legiuitor a prevăzut în mod expres ipoteza litigiului care se referă la măsurile de protecție a copilului privind administrarea, conservarea sau dispoziția cu privire la bunurile deținute de acesta, bunuri care se află pe teritoriul unui stat membru care nu este cel în care se situează reședința sa (
94
).
98.
În acest sens, Regulamentul Bruxelles II este de asemenea în concordanță cu articolele 8 și 9 din Convenția de la Haga din 1996.
99.
Rezultă că norma de competență judiciară prevăzută în Tratatul ruso‑bulgar poate fi aplicată în cadrul Uniunii în măsura în care îndeplinește cerința amintită în considerentul (19) al Regulamentului Bruxelles IIb, respectând interesul superior al copilului (
95
).
100.
În consecință, nu este necesar, în speță, să se ridice problema „mijloacel[or] corespunzătoare pentru a elimina incompatibilitățile constatate”, a căror identificare este pusă în sarcina statelor membre, în temeiul articolului 351 al doilea paragraf TFUE.
101.
Adăugăm, din motive de exhaustivitate, că, în cazul în care Curtea ar considera totuși că aplicarea Tratatului ruso‑bulgar conduce la un rezultat contrar dreptului Uniunii, ar reveni instanței de trimitere sarcina de a verifica dacă această incompatibilitate poate fi evitată dând acestui tratat, în măsura posibilului și cu respectarea dreptului internațional, o interpretare conformă cu dreptul Uniunii (
96
). În caz contrar, Republica Bulgaria ar fi obligată să ia măsurile necesare în vederea eliminării incompatibilității tratatului menționat cu dreptul Uniunii, dacă este cazul procedând la denunțarea sa. Totuși, până la o asemenea eliminare, articolul 351 primul paragraf TFUE i‑ar permite să aplice în continuare Tratatul ruso‑bulgar (
97
).
V. Concluzie
102.
Având în vedere ansamblul considerațiilor care precedă, propunem Curții să răspundă la întrebările preliminare adresate de Sofiyski rayonen sad (Tribunalul de Raion din Sofia, Bulgaria) după cum urmează:
Regulamentul (UE) 2019/1111 al Consiliului din 25 iunie 2019 privind competența, recunoașterea și executarea hotărârilor în materie matrimonială și în materia răspunderii părintești și privind răpirea internațională de copii
trebuie interpretat în sensul că,
în conformitate cu articolul 351 primul paragraf TFUE, nu aduce atingere aplicării unui acord bilateral încheiat cu un stat terț de către un stat membru înainte de data aderării sale la Uniunea Europeană, în temeiul căruia singura competentă să se pronunțe cu privire la o cerere de autorizare a vânzării unui imobil aparținând unui minor, resortisant al acestui stat terț, este instanța din statul membru în care este situat imobilul, care se pronunță în considerarea interesului superior al copilului.
(
1
)	Limba originală: franceza.
(
i
)	Numele prezentei cauze este un nume fictiv. El nu corespunde numelui real al niciuneia dintre părțile la procedură.
(
2
)	Tratat ratificat prin Decretul nr. 784 al Durzhavniya suvet (Consiliul de Stat, Bulgaria) din 15 aprilie 1975 (DV nr. 33 din 25 aprilie 1975) și publicat în DV nr. 12 din 10 februarie 1976 (rectificare în DV nr. 17 din 28 februarie 2014) între Republica Bulgaria și Federația Rusă (denumit în continuare „Tratatul ruso‑bulgar”).
(
3
)	Regulamentul Consiliului din 25 iunie 2019 privind competența, recunoașterea și executarea hotărârilor în materie matrimonială și în materia răspunderii părintești și privind răpirea internațională de copii (JO 2019, L 178, p. 1, denumit în continuare „Regulamentul Bruxelles IIb”).
(
4
)	Regatul Danemarcei nu este supus Regulamentului Bruxelles IIb [a se vedea considerentul (96) al acestui regulament].
(
5
)	Convenția asupra aspectelor civile ale răpirii internaționale de copii, încheiată la Haga la 25 octombrie 1980.
(
6
)	Convenția privind competența, legea aplicabilă, recunoașterea, executarea și cooperarea cu privire la răspunderea părintească și măsurile privind protecția copiilor încheiată la Haga la 19 octombrie 1996 (denumită în continuare „Convenția de la Haga din 1996”).
(
7
)	DV nr. 275 din 22 noiembrie 1950.
(
8
)	DV nr. 59 din 20 iulie 2007.
(
9
)	DV nr. 47 din 23 iunie 2009.
(
10
)	Născute în 2005 și, respectiv, în 2008, una dintre ele a împlinit vârsta majoratului, astfel cum a fost informată Curtea în ședință.
(
11
)	DV nr. 42 din 17 mai 2005.
(
12
)	Regulamentul Parlamentului European și al Consiliului din 17 iunie 2008 privind legea aplicabilă obligațiilor contractuale (Roma I) (JO 2008, L 177, p. 6, denumit în continuare „Regulamentul Roma I”).
(
13
)	Regulamentul Parlamentului European și al Consiliului din 12 decembrie 2012 privind competența judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială (JO 2012, L 351, p. 1).
(
14
)	Potrivit jurisprudenței constante a Curții, instanțele naționale au competența să sesizeze Curtea numai dacă există un litigiu pendinte pe rolul lor și dacă sunt chemate să se pronunțe în cadrul unei proceduri destinate să se finalizeze printr‑o decizie cu caracter jurisdicțional. A se vedea Hotărârea din 26 septembrie 2024, Fautromb (C‑368/23, EU:C:2024:789, punctul 36 și jurisprudența citată).
(
15
)	A se vedea într‑o asemenea procedură Hotărârea din 3 octombrie 2013, Schneider (C‑386/12, denumită în continuare Hotărârea Schneider, EU:C:2013:633, punctele 10-12). În cauza în care s‑a pronunțat această hotărâre, având ca obiect vânzarea unui bun al unui major plasat sub curatelă, procedura pusă în aplicare era analogă celei din cauza principală. A se vedea nota de subsol 24 din prezentele concluzii.
(
16
)	A se vedea Hotărârea din 2 iunie 1994, Solo Kleinmotoren (C‑414/92, EU:C:1994:221, punctele 17 și 18).
(
17
)	Referitor la existența unor căi de atac, în special în ceea ce privește hotărârile referitoare la competență, a se vedea jurisprudența națională citată de instanța de trimitere și în special ordonanța dată anterior în prezenta cauză (a se vedea punctul 21 din prezentele concluzii). A se vedea de asemenea Hotărârea Schneider (punctul 12).
(
18
)	Această condiție a fost amintită în mod expres de instanța de trimitere într‑o notă pe care a adresat‑o Curții în urma depunerii observațiilor scrise ale Comisiei cu privire la aplicabilitatea articolului 16 din Regulamentul Bruxelles IIb. A se vedea în plus, cu privire la elementele de apreciere care trebuie examinate, nota de subsol 95 din prezentele concluzii. A se vedea de asemenea, cu privire la situația din speță, în care interesele minorelor ar putea fi diferite de cele ale reprezentantei lor legale, punctul 19 din prezentele concluzii.
(
19
)	A se vedea articolul 2 alineatul (1) al doilea paragraf litera (b) din Regulamentul Bruxelles IIb. În schimb, sunt excluse, în sensul acestui capitol IV, măsurile provizorii, inclusiv cele asigurătorii, dispuse de o instanță fără ca pârâtul să fi fost citat să se prezinte, cu excepția cazului în care hotărârea care conține măsura este notificată pârâtului înainte de executare.
(
20
)	A se vedea Compétence et exécution des jugements en Europe, Règlements 44/2001 et 1215/2012, Conventions de Bruxelles (1968) et de Lugano (1988 et 2007), ediția a 7‑a, Librairie générale de droit et de jurisprudence, colecția „Droit des affaires”, Paris, 2024, punctul 425 (p. 636 și 637).
(
21
)	A se vedea Hotărârea din 6 octombrie 2015, Matoušková (C‑404/14, EU:C:2015:653, punctul 20), și Hotărârea din 19 aprilie 2018, Saponaro și Xylina (C‑565/16, EU:C:2018:265, punctul 10). A se vedea în plus Hotărârea din 30 martie 2023, M. Ya. M. (Renunțare la succesiune a unui comoștenitor) (C‑651/21, EU:C:2023:277, punctele 15 și 16, în care sunt amintite norme de procedură bulgare care reglementează desfășurarea procedurii necontencioase).
(
22
)	Prin intermediul primei și al celei de a doua întrebări, instanța de trimitere se referă la Regulamentul Bruxelles IIb, la Regulamentul Roma I și la Regulamentul nr. 1215/2012. Excludem din analiza noastră acest al doilea regulament, care nu privește competența internațională. A se vedea în această privință nota de subsol 48 din prezentele concluzii.
(
23
)	C‑404/14, EU:C:2015:653.
(
24
)	A se vedea Hotărârea Schneider (punctul 23). Sofiyski gradski sad (Tribunalul Orașului Sofia) era sesizat în temeiul unor dispoziții analoge celor aplicabile în cauza principală. Astfel, în conformitate cu articolul 168 alineatul 2 coroborat cu articolul 165 alineatul 4 și cu articolul 130 alineatul 3 din Codul familiei, actele de dispoziție cu privire la bunuri imobile aflate în proprietatea persoanelor declarate parțial incapabile pot fi efectuate cu autorizarea Rayonen sad (tribunal de raion) în raza căruia domiciliază aceste persoane, dacă actul de dispoziție nu este contrar intereselor acestora [a se vedea Hotărârea Schneider (punctul 7)].
(
25
)	A se vedea Hotărârea Schneider (punctul 25).
(
26
)	Regulamentul Consiliului din 22 decembrie 2000 privind competența judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială (JO 2001, L 12, p. 1, Ediție specială, 19/vol. 3, p. 74).
(
27
)	A se vedea Hotărârea Schneider (punctele 26, 28 și 31).
(
28
)	Regulamentul Consiliului din 27 noiembrie 2003 privind competența, recunoașterea și executarea hotărârilor judecătorești în materie matrimonială și în materia răspunderii părintești, de abrogare a Regulamentului (CE) nr. 1347/2000 (JO 2003, L 338, p. 1, Ediție specială, 19/vol. 6, p. 183). A se vedea Hotărârea din 6 octombrie 2015, Matoušková (C‑404/14, EU:C:2015:653, punctele 29 și 31), în cazul unei cereri de aprobare de către instanța de tutelă a unei convenții de partaj succesoral încheiat în numele unor copii minori. Prin referire la această decizie, aceeași soluție a fost adoptată în Hotărârea din 19 aprilie 2018, Saponaro și Xylina (C‑565/16, EU:C:2018:265, punctele 17-19), referitoare la o cerere de încuviințare formulată de părinți în numele fiicei lor minore prin care se urmărea renunțarea la o moștenire.
(
29
)	A se vedea, cu titlu de exemplu, prin analogie Hotărârea din 6 octombrie 2015, Matoušková (C‑404/14, EU:C:2015:653, punctul 37), precum și Hotărârea din 19 aprilie 2018, Saponaro și Xylina (C‑565/16, EU:C:2018:265, punctul 20).
(
30
)	A se vedea punctul 53 din prezentele concluzii.
(
31
)	Potrivit acestei dispoziții, „[î]n cazul în care rezultatul unei proceduri inițiate în fața unei instanțe dintr‑un stat membru într‑o materie care nu se încadrează în domeniul de aplicare al prezentului regulament depinde de soluționarea unei chestiuni incidentale referitoare la răspunderea părintească, o instanță din statul membru respectiv poate soluționa chestiunea în cauză în scopul procedurii menționate chiar dacă statul membru respectiv nu are competență în temeiul prezentului regulament”.
(
32
)	A se vedea punctul 25 din prezentele concluzii.
(
33
)	A se vedea punctul 30 din prezentele concluzii.
(
34
)	A se vedea de asemenea considerentul (32) al Regulamentului Bruxelles IIb în ceea ce privește explicațiile concrete care sunt oferite cu titlu de exemplu. Precizăm că articolul 16 alineatul (3) din acest regulament prevede că, „[î]n cazul în care validitatea unui act juridic încheiat sau care urmează a fi încheiat în numele unui copil în cadrul unei proceduri succesorale desfășurate în fața unei instanțe dintr‑un stat membru necesită autorizarea sau aprobarea unei instanțe, o instanță din statul membru respectiv poate decide dacă să autorizeze sau să aprobe un astfel de act juridic chiar dacă nu este competentă în temeiul prezentului regulament”. Având în vedere situația specifică vizată de această dispoziție [a se vedea considerentul (33) al regulamentului menționat), aceasta trebuie interpretată restrictiv.
(
35
)	A se vedea comentariul cu privire la această dispoziție al Jault‑Seseke, F., în Corneloup, S., Gallant, E., Égéa, V., și Jault‑Seseke, F., Divorce, responsabilité parentale, enlèvement international; Commentaire du règlement 2019/1111 du 25 juin 2019 (Bruxelles II ter), Bruylant, Bruxelles, 2023, p. 219-231, mai ales p. 221 și urm., precum și în special punctele 10 și 13. A se vedea de asemenea Garber, T., „Article 10 – Choice of court”, în Magnus, U., și Mankowski, P., European Commentaries on Private International Law, Brussels II ter Regulation, Otto Schmidt, Cologne, 2023, p. 169-184, în special punctele 9, 10, 16, 17, 18 și 22 (p. 173-176). În opinia noastră, acest articol 10 ar putea fi interpretat în sensul că se aplică în cazul alegerii numai de către persoana sau persoanele în cauză în cadrul unei proceduri necontencioase, în special în calitate de reprezentant legal al copilului. A se vedea în această privință, în ceea ce privește constatările deduse din procedura din cauza principală, punctul 62 din prezentele concluzii, precum și soluțiile reținute de Curte în Hotărârea din 6 octombrie 2015, Matoušková (C‑404/14, EU:C:2015:653, punctele 35-37), și în Hotărârea din 19 aprilie 2018, Saponaro și Xylina (C‑565/16, EU:C:2018:265, punctul 40), în temeiul articolului 12 alineatul (3) din Regulamentul nr. 2201/2003, care ar putea fi transpuse ca urmare a echivalenței acestuia cu articolul 10 din Regulamentul Bruxelles IIb și într‑un caz în care un singur părinte este reprezentantul legal al copiilor săi.
(
36
)	Așa cum precizează instanța de trimitere, această decizie poate fi consultată pe site‑ul internet al acestei Curți.
(
37
)	Varhoven kasatsionen sad (Curtea Supremă de Casație) a precizat în decizia sa că, în conformitate cu articolul 65 alineatul 1 din Codul de drept internațional privat, dobândirea, precum și stingerea drepturilor reale și a posesiei sunt reglementate de legea statului în care este situat bunul. Această dispoziție nu este citată de instanța de trimitere.
(
38
)	A se vedea în plus dispozițiile privind competența de la articolul 25 alineatul 6 din Tratatul ruso‑bulgar, care prevăd de asemenea competența autorităților părții contractante al cărei resortisant este copilul.
(
39
)	A se vedea de asemenea poziția Comisiei în Ghidul său practic pentru aplicarea Regulamentului Bruxelles IIb, publicat în 2023, punctul 9.2 (p. 208): „Regulamentul [Bruxelles IIb] nu aduce atingere niciunei convenții bilaterale încheiate între un stat membru și un stat terț prin care se reglementează materii care intră în domeniul de aplicare material al regulamentului. Același lucru este valabil în cazul convențiilor multilaterale, în măsura în care normele speciale ale [acestui regulament] prevăzute la articolele 95-99 nu prevăd altfel. Acest rezultat derivă din obligațiile internaționale asumate anterior de statul membru în cauză [a se vedea considerentul (91) și articolul 351 TFUE].”
(
40
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 26 septembrie 2024, Energotehnica (C‑792/22, EU:C:2024:788, punctul 42).
(
41
)	În măsura în care acest articol a înlocuit articolul 307 CE, care a succedat dispozițiilor articolului 234 CEE, interpretarea acestora de către Curte este valabilă, potrivit jurisprudenței sale constante, în ceea ce privește dispozițiile în vigoare în prezent care sunt echivalente.
(
42
)	În alte regulamente în materie de cooperare civilă, legiuitorul Uniunii a procedat diferit. A se vedea în această privință Concluziile avocatului general Campos Sánchez‑Bordona prezentate în cauza OP (Alegerea dreptului unui stat terț pentru succesiune) (C‑21/22, EU:C:2023:247, punctul 30).
(
43
)	A se vedea în acest sens Concluziile avocatului general Campos Sánchez‑Bordona prezentate în cauza OP (Alegerea dreptului unui stat terț pentru succesiune) (C‑21/22, EU:C:2023:247, nota de subsol 20).
(
44
)	A se vedea, cu titlu de reamintire a faptului că articolul 351 primul paragraf TFUE constituie o normă care poate, în cazul în care sunt îndeplinite condițiile aplicării sale, să permită derogări de la aplicarea dreptului Uniunii, inclusiv a dreptului primar, Hotărârea din 14 martie 2024, Comisia/Regatul Unit (Hotărârea Curții Supreme) (C‑516/22, EU:C:2024:231, punctele 59 și 78, precum și jurisprudența citată).
(
45
)	Guvernul maghiar a precizat că, „[p]recum Bulgaria, Ungaria a încheiat cu fostele țări socialiste numeroase tratate bilaterale de asistență judiciară reciprocă, care sunt încă în vigoare în prezent. Este vorba despre tratate cu caracter general care reglementează, în toate domeniile dreptului civil, competența, dreptul aplicabil, recunoașterea și executarea hotărârilor, precum și notificarea actelor și administrarea probelor și care acoperă chiar, adesea, domeniul cooperării în materie penală”. Spre deosebire de aceste tratate, Regulamentul Bruxelles IIb nu conține nicio dispoziție privind legea aplicabilă în materia răspunderii părintești [a se vedea considerentul (92) al acestui regulament pentru trimiterea la dispozițiile capitolului III din Convenția de la Haga din 1996].
(
46
)	Astfel, conform jurisprudenței constante a Curții, este necesar să se țină seama de elementele furnizate de instanța de trimitere. A se vedea de asemenea punctul 50 din prezentele concluzii pentru informații preluate din Tratatul ruso‑bulgar, la care se poate adăuga că, potrivit articolului 1 alineatul 1 din acest tratat, resortisanții unei părți contractante beneficiază, pe teritoriul celeilalte părți contractante, în ceea ce privește drepturile lor personale și patrimoniale, de aceeași protecție juridică ca și resortisanții acestei părți contractante. A se vedea în plus punctul 66 și nota de subsol 53 din prezentele concluzii pentru precizări referitoare la Convenția de la Haga din 1996.
(
47
)	A se vedea punctul 53 din prezentele concluzii.
(
48
)	Acest articol prevede că, „[î]n măsura în care legea aplicabilă contractului nu a fost aleasă în conformitate cu articolul 3, și fără a aduce atingere articolelor 5-8, legea aplicabilă contractului se determină după cum urmează: […] contractul privind un drept real imobiliar sau privind dreptul de locațiune asupra unui imobil este reglementat de legea țării în care este situat imobilul”. Trimiterea la acest articol ar putea fi interpretată ca venind în sprijinul motivării întemeiate pe legea aplicabilă, în raport cu dreptul Uniunii. Cu toate acestea, instanța de trimitere a precizat că această trimitere este eronată (a se vedea punctul 21 din prezentele concluzii).
(
49
)	Cu privire la această a doua condiție de punere în aplicare a articolului 351 TFUE, a se vedea Hotărârea din 14 martie 2024, Comisia/Regatul Unit (Hotărârea Curții Supreme) (C‑516/22, EU:C:2024:231, punctele 63 și 64).
(
50
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 21 ianuarie 2010, Comisia/Germania (C‑546/07, EU:C:2010:25, punctul 43), precum și Ordonanța din 5 septembrie 2019, Caisse pour l’avenir des enfants (C‑801/18, EU:C:2019:684, punctul 41 și jurisprudența citată).
(
51
)	Trebuie amintit că, în cadrul unei proceduri preliminare, nu este de competența Curții, ci a instanței naționale să constate obligațiile pe care o convenție internațională anterioară le impune statului membru în cauză și să precizeze limitele acestora într‑un mod care să permită să se stabilească în ce măsură aceste obligații împiedică aplicarea dreptului Uniunii în cauză. A se vedea Hotărârea din 2 august 1993, Levy (C‑158/91, EU:C:1993:332, punctul 21).
(
52
)	A se vedea, cu privire la domeniul de aplicare al Tratatului ruso‑bulgar, nota de subsol 46 din prezentele concluzii.
(
53
)	Această convenție a intrat în vigoare la 1 februarie 2007 în Bulgaria și la 1 iunie 2013 în Rusia [a se vedea, cu privire la această precizare privind acest stat, Hotărârea din 14 iulie 2022, CC (Transfer al reședinței obișnuite a copilului către un stat terț), C‑572/21, EU:C:2022:562, punctul 3)]. Conform articolului 55 alineatul (1) din convenția menționată, „[p]otrivit articolului 60, un stat contractant va putea: (a) să rezerve competența autorităților sale de a lua măsuri pentru protecția bunurilor copilului situate pe teritoriul său; (b) să rezerve dreptul de a nu recunoaște răspunderea părintească ori măsurile care sunt incompatibile cu măsurile luate de autoritățile sale privind bunurile ori aceste bunuri”. Arătăm că, de exemplu, Republica Polonă a formulat aceleași rezerve. Această situație nu se regăsește în cazul aplicării aceleiași convenții intrate în vigoare la 1 mai 2006 în Ungaria.
(
54
)	A se citi în coroborare cu punctul 55 din prezentele concluzii.
(
55
)	A se vedea Hotărârea din 28 octombrie 2022, Generalstaatsanwaltschaft München (Extrădare și ne bis in idem) (C‑435/22 PPU, EU:C:2022:852, punctul 122 și jurisprudența citată).
(
56
)	C‑533/08, denumită în continuare Hotărârea TNT, EU:C:2010:243.
(
57
)	C‑21/22, denumită în continuare „Hotărârea OP, EU:C:2023:766.
(
58
)	Această convenție multilaterală a fost semnată la Geneva la 19 mai 1956. Ea a fost modificată prin protocolul semnat la Geneva la 5 iulie 1978 (denumită în continuare „CMR”).
(
59
)	A se vedea Hotărârea TNT (punctul 41).
(
60
)	A se vedea Concluziile avocatului general Campos Sánchez‑Bordona prezentate în cauza OP (Alegerea dreptului unui stat terț pentru succesiune) (C‑21/22, EU:C:2023:247, punctele 40, 41, 43 și 49).
(
61
)	Regulamentul Parlamentului European și al Consiliului din 4 iulie 2012 privind competența, legea aplicabilă, recunoașterea și executarea hotărârilor judecătorești și acceptarea și executarea actelor autentice în materie de succesiuni și privind crearea unui certificat european de moștenitor (JO 2012, L 201, p. 107).
(
62
)	Hotărârea OP (punctul 37). A se vedea în același sens Concluziile avocatului general Campos Sánchez‑Bordona prezentate în cauza OP (Alegerea dreptului unui stat terț pentru succesiune) (C‑21/22, EU:C:2023:247, punctele 63 și 79).
(
63
)	În Hotărârea TNT, este vorba despre Regulamentul nr. 44/2001. În măsura în care Regulamentul nr. 1215/2012 a abrogat și a înlocuit acest regulament, care, la rândul lui, a înlocuit Convenția privind competența judiciară și executarea hotărârilor judecătorești în materie civilă și comercială, semnată la Bruxelles la 27 septembrie 1968 (JO 1972, L 299, p. 32, Ediție specială, 19/vol. 10, p. 3), astfel cum a fost modificată prin convențiile succesive privind aderarea noilor state membre la această convenție (JO 1998, C 27, p. 1), interpretarea dată de Curte în privința dispozițiilor unuia dintre aceste instrumente juridice este valabilă și în ceea ce le privește pe celelalte, atunci când dispozițiile respective pot fi calificate ca fiind echivalente. A se vedea în special Hotărârea din 21 martie 2024, Gjensidige (C‑90/22, EU:C:2024:252, punctul 40). În Hotărârea OP, este vorba despre Regulamentul nr. 650/2012.
(
64
)	La articolul 71 alineatul (1) din fiecare dintre Regulamentele nr. 44/2001 și nr. 1215/2012 sunt vizate convențiile „care reglementează competența, recunoașterea sau executarea hotărârilor în materii speciale”. La articolul 75 din Regulamentul nr. 650/2012 se face referire la convențiile internaționale „care privesc aspectele reglementate de prezentul regulament”. Cu privire la constatarea analogiei acestor dispoziții care figurează și în alte instrumente ale Uniunii în materie de cooperare judiciară, a se vedea Hotărârea OP (punctul 28).
(
65
)	A se vedea articolul 73 alineatul (3) din Regulamentul nr. 1215/2012, fără echivalent în Regulamentul nr. 44/2001, care se referă la convențiile și acordurile bilaterale încheiate între un stat terț și un stat membru înainte de data intrării în vigoare a acestui regulament.
(
66
)	A se vedea HotărâreaTNT [punctul 46, la care Curtea a făcut referire prin analogie în Hotărârea OP (punctul 26), precum, cel mai recent, în Hotărârea din 21 martie 2024, Gjensidige (C‑90/22, EU:C:2024:252, punctul 41)].
(
67
)	A se vedea Hotărârea TNT [punctul 47, potrivit căruia, „în pofida explicației date în considerentul (25) al Regulamentului nr. 44/2001, potrivit căreia nu se poate aduce atingere convențiilor speciale în scopul de a permite statelor membre să respecte angajamentele internaționale pe care statele membre și le‑au asumat față de state terțe, legiuitorul a dorit de asemenea să impună, prin intermediul articolului 71 din acest regulament, aplicarea convențiilor menționate chiar în cadrul Uniunii”).
(
68
)	Adaptările prevăzute în dreptul derivat nu se pot înscrie decât în cadrul raporturilor dintre statele membre. A se vedea în această privință Hotărârea din 14 martie 2024, Comisia/Regatul Unit (Hotărârea Curții Supreme) (C‑516/22, EU:C:2024:231, punctul 61).
(
69
)	A se vedea, cu titlu de reamintire, Concluziile avocatului general Emiliou prezentate în cauza Comisia/Regatul Unit (Hotărârea Curții Supreme) (C‑516/22, EU:C:2023:857, punctul 114).
(
70
)	A se vedea punctul 49 din această hotărâre, fiind vorba despre un caz de concurs între Regulamentul nr. 44/2001 și CMR.
(
71
)	Curtea a amintit „principiile […] liberei circulații a hotărârilor în materie civilă și comercială, previzibilității instanțelor competente și, prin urmare, principiul securității juridice pentru justițiabili, al bunei administrări a justiției, al reducerii la minimum a riscului apariției unor proceduri concurente, precum și al încrederii reciproce în administrarea justiției la nivelul Uniunii”.
(
72
)	A se vedea Hotărârea TNT (punctul 52 și jurisprudența citată). A se vedea de asemenea, cu titlu de reamintire a acestui principiu, Hotărârea din 14 martie 2024, Comisia/Regatul Unit (Hotărârea Curții Supreme) (C‑516/22, EU:C:2024:231, punctul 61).
(
73
)	C‑452/12, EU:C:2013:858, punctele 24 și 40, precum și 36 și 41.
(
74
)	C‑90/22, EU:C:2024:252, punctele 37 și 45.
(
75
)	C‑157/13, EU:C:2014:2145, punctul 38.
(
76
)	A se vedea Hotărârea din 4 septembrie 2014, Nickel & Goeldner Spedition (C‑157/13, EU:C:2014:2145, punctul 41).
(
77
)	A se vedea Hotărârea din 4 septembrie 2014, Nickel & Goeldner Spedition (C‑157/13, EU:C:2014:2145, punctul 42).
(
78
)	A se compara cu aspectele la care fac referire celelalte hotărâri citate la punctele 81 și 82 din prezentele concluzii.
(
79
)	A se vedea Hotărârea OP (punctele 11 și 25).
(
80
)	Sublinierea noastră. După cunoștințele noastre, această expresie este nouă în jurisprudența Curții. A se vedea, comparativ, hotărârile citate la punctele 80-82 din prezentele concluzii.
(
81
)	Hotărârea OP (punctul 29).
(
82
)	A se vedea Hotărârea OP (punctele 30-36).
(
83
)	A se vedea Hotărârea OP (punctul 37). Curtea nu a trebuit să se pronunțe cu privire la condițiile de aplicare a articolului 351 al doilea paragraf TFUE, pentru motivul că a considerat că nici posibilitatea de a alege legea aplicabilă succesiunii sale, nici lipsa concordanței dintre competența jurisdicțională și legea aplicabilă nu sunt în conflict cu un principiu pe care se întemeiază Regulamentul nr. 650/2012 (a se vedea punctele 33 și 34 din această hotărâre).
(
84
)	A se vedea Hotărârea OP [punctele 26 și 27, referitoare la principiul formulat la articolul 75 alineatul (1) din Regulamentul nr. 650/2012, care reafirmă, în ceea ce privește statele terțe, principiul enunțat la articolul 351 primul paragraf TFUE]. A se vedea de asemenea punctul 79 din prezentele concluzii.
(
85
)	A se vedea Hotărârea OP (punctele 28 și 29).
(
86
)	A se vedea în acest sens Concluziile avocatului general Campos Sánchez‑Bordona prezentate în cauza OP (Alegerea dreptului unui stat terț pentru succesiune) (C‑21/22, EU:C:2023:247, punctele 48 și 49).
(
87
)	În Hotărârea OP, Curtea a răspuns negativ la această întrebare. În relațiile dintre statele membre, această dispoziție nu este aplicabilă. A se vedea în special, cu privire la condițiile stabilite în Hotărârea TNT pentru aplicarea articolului 31 alineatele 2 și 3 din CMR, punctul 56 din această hotărâre.
(
88
)	A se vedea Hotărârea din 14 martie 2024, Comisia/Regatul Unit (Hotărârea Curții Supreme) (C‑516/22, EU:C:2024:231, punctul 60).
(
89
)	Avocatul general Campos Sánchez‑Bordona subliniase acest element esențial al reflecției în Concluziile prezentate în cauza OP (Alegerea dreptului unui stat terț pentru succesiune) (C‑21/22, EU:C:2023:247, punctul 48 și nota de subsol 37 pentru o ilustrare a problematicii). În același mod, apreciem că în speță, presupunând că instanțele ruse vor reține aceeași interpretare precum cea a Varhoven kasatsionen sad (Curtea Supremă de Casație), problema s‑ar putea prezenta în mod concret astfel: cum poate fi justificat faptul că, pentru simplul motiv al reședinței lor într‑un stat membru, resortisanții ruși proprietari de imobile în Bulgaria nu se pot prevala de securitatea juridică rezultată din aplicarea Tratatului ruso‑bulgar, în temeiul căreia instanța competentă este cea de la locul situării imobilului, iar legea aplicabilă este cea a forului? Cum poate fi justificat faptul că, în cadrul acelorași norme, însă cu privire la resortisanți bulgari proprietari de imobile în Rusia, care au reședința într‑un stat membru, decizia luată în Rusia în temeiul dreptului rus nu ar trebui să fie recunoscută în Bulgaria?
(
90
)	A se vedea de asemenea, pentru o problemă de competență în cadrul Uniunii, Hotărârea din 4 septembrie 2014, Nickel & Goeldner Spedition (C‑157/13, EU:C:2014:2145, punctul 41).
(
91
)	A se vedea considerentele (19) și (20), precum și articolul 7 din Regulamentul Bruxelles IIb. A se vedea de asemenea comentariul acestui articol de către Jault‑Seseke, F., în Corneloup, S., Gallant, E., Égéa, V., și Jault‑Seseke, F., op. cit., p. 193-201, în special p. 194 și 195.
(
92
)	A se vedea articolul 10 din Regulamentul Bruxelles IIb și punctul 49 din prezentele concluzii.
(
93
)	A se vedea articolul 12 din Regulamentul Bruxelles IIb. Acesta prevede condițiile de transfer al competenței de la o instanță dintr‑un stat membru la o instanță dintr‑un alt stat membru cu care copilul are o legătură specială. La alineatul (4) al articolului menționat este precizată această noțiune de „legătură specială”. Litera (e) a acestui alineat se referă la cazul „litigiul[ui] [care] se referă la măsurile de protecție a copilului privind administrarea, conservarea sau dispoziția cu privire la bunurile deținute de copil, bunuri care se află pe teritoriul acestui stat membru”. A se vedea de asemenea articolul 13 din acest regulament. În temeiul său, o instanță dintr‑un stat membru cu care copilul are o legătură specială în sensul articolului 12 alineatul (4) din regulamentul menționat poate solicita transferul competenței de la instanța din statul membru în care copilul își are reședința obișnuită, în cazul în care consideră că este mai bine plasată pentru a evalua care este interesul superior al copilului în cauza respectivă.
(
94
)	A se vedea articolul 12 alineatul (4) litera (e) din Regulamentul Bruxelles IIb, amintit la nota de subsol 93 din prezentele concluzii. Printr‑o aplicare coroborată a acestei dispoziții și a articolului 13 din regulamentul menționat, instanța din statul membru în care se află bunurile deținute de un minor are posibilitatea de a revendica competența, fără a fi necesar să se fi inițiat o procedură în fața unei instanțe din acest stat membru. A se vedea în această privință Jault‑Seseke, F., „Article 13 – Demande de transfert de compétence par une juridiction d’un État membre qui n’est pas compétente”, în Corneloup, S., Gallant, E., Égéa, V., și Jault‑Seseke, F., op. cit., p. 249-251, în special punctele 3 și 4 (p. 250), Garber, T., „Article 13 – Request for transfer of jurisdiction by a court of a Member State not having jurisdiction”, în Magnus, U., și Mankowski, P., op. cit., p. 211-213, în special punctul 6 (p. 213), precum și Ghidul practic al Comisiei pentru aplicarea Regulamentului Bruxelles IIb, 2023, punctul 3.3.1 (p. 74).
(
95
)	În această privință, reclamantele din litigiul principal susțin în observațiile lor scrise că instanța din statul în care este situat imobilul este mai bine plasată pentru a se pronunța în considerarea intereselor patrimoniale ale copiilor din motive de proximitate, din moment ce trebuie verificate printre altele dreptul de proprietate sau cota lor parte din imobilul în cauză, caracteristicile acestuia în temeiul titlului de proprietate, precum și planurile, valoarea pe piață a acestui imobil, dispunând, dacă este cazul, efectuarea unei expertize. Autorizația de vânzare ar fi acordată cu condiția ca prețul de vânzare să nu fie mai mic decât prețul pieței. Potrivit instanței de trimitere, cererea are ca bază minimă evaluarea fiscală a bunurilor.
(
96
)	A se vedea Hotărârea din 22 octombrie 2020, Ferrari (C‑720/18 și C‑721/18, EU:C:2020:854, punctul 68).
(
97
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 22 octombrie 2020, Ferrari (C‑720/18 și C‑721/18, EU:C:2020:854, punctul 69).