62014TJ0639(01)_RES
Cauza T‑639/14 RENV II
Dimosia Epicheirisi Ilektrismou AE (DEI)împotrivaComisiei Europene
Hotărârea Tribunalului (Camera a șasea extinsă) din 12 noiembrie 2025
„Ajutoare de stat – Tarif de furnizare a energiei electrice – Încheierea unui compromis de arbitraj în vederea stabilirii tarifului – Decizie de clasare a plângerii – Decizie prin care se constată lipsa ajutorului – Dreptul de a fi ascultat – Avantaj – Criteriul investitorului privat – Apreciere economică complexă”
Acțiune în anulare – Sesizarea Tribunalului – Anulare a hotărârii Tribunalului de către Curte cu trimitere spre rejudecare – Apreciere de către Tribunal a tuturor motivelor de anulare invocate – Excepție – Aspecte de drept soluționate definitiv de Curte
(Regulamentul de procedură al Tribunalului, art. 191)
(a se vedea punctele 36-41)
Ajutoare acordate de state – Noțiune – Apreciere potrivit criteriului investitorului privat – Diferend tarifar între un furnizor de energie electrică controlat de stat și clientul său principal – Decizie a furnizorului de energie electrică de a încredința soluționarea diferendului unui tribunal arbitral – Examinarea acordării unui avantaj clientului principal prin această decizie – Aplicabilitatea criteriului investitorului privat – Imposibilitatea furnizorului de energie electrică de a anticipa tariful de furnizare a energiei electrice stabilit prin sentința arbitrală – Lipsă de relevanță
[art. 107 alin. (1) TFUE]
(a se vedea punctele 46, 51-54 și 67-85)
Ajutoare acordate de state – Examinare de către Comisie – Faza preliminară și faza în contradictoriu – Obligația Comisiei de a iniția procedura în contradictoriu în cazul unor dificultăți serioase – Diferend tarifar între un furnizor de energie electrică controlat de stat și clientul său principal – Decizie a furnizorului de energie electrică de a încredința soluționarea diferendului unui tribunal arbitral – Examinarea acordării unui avantaj clientului principal prin această decizie – Apreciere potrivit criteriului investitorului privat – Decizie a Comisiei de constatare a inexistenței unui ajutor de stat fără inițierea unei proceduri oficiale de investigare – Inexistența unor dificultăți serioase care să oblige Comisia să deschidă procedura oficială de investigare
(art. 108 TFUE)
(a se vedea punctele 102-111, 148, 154, 161, 166, 170 și 174-200)
Acte ale instituțiilor – Revocare – Acte nelegale – Decizie a Comisiei de clasare a unei plângeri având ca obiect constatarea unei încălcări a dispozițiilor Tratatului FUE în materie de ajutoare de stat – Adoptarea unei decizii noi prin care se abrogă și se înlocuiește decizia de clasare – Decizie prin care se constată inexistența unui ajutor de stat – Decizie adoptată la capătul procedurii de examinare preliminară – Obligația Comisiei de a relua de la început această procedură – Inexistență
(art. 108 TFUE)
(a se vedea punctele 223-226)
Ajutoare acordate de state – Procedură administrativă – Dreptul persoanelor interesate de a fi ascultate – Limite
[art. 108 TFUE; Regulamentul 2015/1589 al Consiliului, art. 24 alin. (2)]
(a se vedea punctele 227-233)
Acte ale instituțiilor – Revocare – Acte nelegale – Decizie a Comisiei de clasare a unei plângeri având ca obiect constatarea unei încălcări a dispozițiilor Tratatului FUE în materie de ajutoare de stat – Adoptarea unei decizii noi prin care se abrogă și se înlocuiește decizia de clasare – Admisibilitate – Condiții
(art. 108 TFUE)
(a se vedea punctele 252-259)
Rezumat
Întrunit în complet extins, Tribunalul validează o decizie a Comisiei Europene prin care se constată că recurgerea de către o întreprindere de stat elenă la arbitraj în vederea soluționării unui diferend comercial dintre aceasta și o altă întreprindere nu implică acordarea unui ajutor de stat în sensul articolului 107 alineatul (1) TFUE. Prin aceasta, Tribunalul aduce precizări cu privire la aplicarea principiului operatorului privat în economia de piață pentru a stabili dacă, prin decizia sa de a încredința soluționarea diferendului lor unui tribunal arbitral, întreprinderea de stat elenă a acordat un avantaj economic celeilalte întreprinderi în cauză.
Dimosia Epicheirisi Ilektrismou AE (DEI), un producător și furnizor de energie electrică controlat de statul elen, și clientul său principal, Metlen Energy & Metals AE (denumită în continuare „Metlen”), erau implicate într‑un diferend cu privire la tariful de furnizare a energiei electrice facturat Metlen de DEI.
În anul 2011, DEI și Metlen au încheiat un compromis de arbitraj prin care au decis în mod voluntar să încredințeze soluționarea diferendului lor arbitrajului permanent al Rythmistiki Archi Energeias (RAE, autoritatea de reglementare în domeniul energiei, Grecia). Astfel, soluționarea diferendului a fost încredințată unui tribunal arbitral constituit în conformitate cu compromisul de arbitraj și cu reglementarea care guvernează arbitrajul permanent al RAE.
Potrivit compromisului de arbitraj, misiunea tribunalului arbitral consta în stabilirea, pe baza negocierilor care au avut loc între DEI și Metlen, a unui tarif de furnizare a energiei electrice care să corespundă caracteristicilor specifice ale Metlen și care să acopere cel puțin costurile suportate de DEI. Pe de altă parte, tribunalul arbitral trebuia să țină seama de cadrul normativ precizat de părțile la compromis, care cuprindea printre altele o decizie a RAE de stabilire a principiilor fundamentale de tarifare a clienților de înaltă tensiune.
Între timp, Metlen a continuat să nu plătească în integralitate facturile lunare ale DEI, întrucât părțile continuau să fie în dezacord cu privire la tariful care trebuia aplicat. DEI a amenințat atunci Metlen că încetează să îi mai furnizeze energie electrică dacă nu plătea facturile contestate, ceea ce a determinat Metlen să depună o plângere la RAE prin care a solicitat adoptarea unor măsuri provizorii.
În urma acestei plângeri, printr‑o decizie din 9 mai 2012, RAE a stabilit, cu titlu provizoriu, un tarif de furnizare a energiei electrice aplicabil Metlen.
La 15 iunie 2012, DEI a introdus o plângere la Comisie împotriva acestei decizii (denumită în continuare „plângerea din 2012”), în care susținea că tariful provizoriu stabilit de RAE ar obliga‑o să furnizeze energie electrică societății Metlen la un preț inferior costurilor sale și ar constitui un ajutor de stat ilegal.
Prin decizia din 31 octombrie 2013, tribunalul arbitral a stabilit tariful pentru energie aplicabil Metlen pentru perioada cuprinsă între 1 iulie 2010 și 31 decembrie 2013 (denumită în continuare „sentința arbitrală”).
La 23 decembrie 2013, DEI a sesizat Comisia cu o a doua plângere pentru încălcarea normelor în materie de ajutoare de stat, în măsura în care tariful stabilit în sentința arbitrală era inferior celui care fusese stabilit provizoriu de RAE.
Prin scrisoarea din 12 iunie 2014, Comisia a informat DEI cu privire la clasarea acestei plângeri (denumită în continuare „scrisoarea în litigiu”). În consecință, DEI a sesizat Tribunalul cu o acțiune în anularea scrisorii în litigiu, înregistrată sub numărul T‑639/14.
Pe parcursul acestei proceduri, Comisia a respins plângerile DEI prin decizia din 25 martie 2015 (denumită în continuare „prima decizie în litigiu”) (
1
), constatând, pe de o parte, că plângerea din 2012 rămăsese fără obiect și, pe de altă parte, că niciun avantaj, în sensul articolului 107 alineatul (1) TFUE, nu fusese acordat societății Metlen, întrucât decizia DEI de a supune diferendul lor arbitrajului era conformă cu principiul investitorului privat.
DEI a sesizat ulterior Tribunalul cu o acțiune în anularea acestei prime decizii în litigiu, înregistrată sub numărul T‑352/15.
Prin Ordonanța din 9 februarie 2016 (
2
), Tribunalul a decis că nu mai era necesar să se pronunțe asupra fondului cauzei T‑639/14. Sesizată cu un recurs, Curtea a anulat însă această ordonanță printr‑o hotărâre din 31 mai 2017 (
3
) și a trimis cauza spre rejudecare Tribunalului, unde a fost înregistrată sub numărul T‑639/14 RENV.
La 14 august 2017, Comisia a adoptat o a doua decizie, prin care a abrogat și a înlocuit atât scrisoarea în litigiu, cât și prima decizie în litigiu (denumită în continuare „a doua decizie în litigiu”) (
4
). Întemeindu‑se pe motive identice cu cele expuse în prima decizie în litigiu, această a doua decizie confirmă, pe de o parte, că plângerea din 2012 rămăsese fără obiect, în măsura în care tariful stabilit prin sentința arbitrală înlocuise retroactiv tariful provizoriu stabilit prin decizia din 9 mai 2012 a RAE, și, pe de altă parte, că sentința arbitrală nu presupunea acordarea unui ajutor de stat în sensul articolului 107 alineatul (1) TFUE.
Astfel, DEI a sesizat de asemenea Tribunalul cu o acțiune în anularea celei de a doua decizii în litigiu, înregistrată sub numărul T‑740/17.
Printr‑o hotărâre din 22 septembrie 2021 (
5
), Tribunalul a anulat atât scrisoarea în litigiu, cât și prima și a doua decizie în litigiu, considerând că sentința arbitrală era susceptibilă să confere societății Metlen un avantaj ilegal imputabil statului elen și, astfel, să facă posibilă sau să perpetueze acordarea unui ajutor ilegal.
Sesizată cu recurs împotriva acestei hotărâri, Curtea a constatat printre altele că Tribunalul săvârșise o eroare de drept atunci când a statuat că sentința arbitrală era o măsură de stat susceptibilă să constituie un ajutor de stat (
6
).
Potrivit Curții, Comisia considerase în mod întemeiat, pe de o parte, că, în împrejurările speței, singura măsură de stat susceptibilă să constituie un ajutor de stat era decizia DEI de a încheia cu Metlen compromisul de arbitraj și, pe de altă parte, că, pentru a ști dacă această decizie conferise un avantaj societății Metlen, era necesar să se verifice dacă un operator privat, în condiții normale de piață, ar fi luat respectiva decizie în aceleași condiții.
În consecință, Curtea a anulat hotărârea atacată cu recurs și a trimis cauzele spre rejudecare Tribunalului pentru ca acesta să se pronunțe cu privire la motivele și la argumentele care fuseseră invocate în fața lui și cu privire la care Curtea nu s‑a pronunțat.
Aprecierea Tribunalului
În susținerea acțiunii sale în anularea celei de a doua decizii în litigiu, DEI contestă atât aplicabilitatea, cât și, cu titlu subsidiar, aplicarea concretă a criteriului investitorului privat utilizat în această decizie pentru a examina dacă s‑a acordat un avantaj societății Metlen.
Cu titlu introductiv, Tribunalul amintește că noțiunea de „ajutor”, în sensul articolului 107 alineatul (1) TFUE, nu poate include o măsură acordată în favoarea unei întreprinderi prin intermediul resurselor de stat atunci când aceasta ar fi putut obține același avantaj în împrejurări care corespund condițiilor normale de piață. Deși aprecierea condițiilor în care a fost acordat un astfel de avantaj se efectuează, în principiu, prin aplicarea principiului operatorului privat în economia de piață, criteriul care trebuie să fie utilizat în mod concret într‑un anumit caz trebuie determinat în special în funcție de natura acțiunii avute în vedere de entitatea publică în cauză. Printre criteriile concrete care pot fi aplicate în acest context figurează cel al investitorului privat.
După ce a amintit aceste aspecte, Tribunalul respinge, mai întâi, diferitele argumente ale DEI prin care se contestă aplicabilitatea criteriului investitorului privat în speță.
În ceea ce privește, mai precis, argumentul DEI potrivit căruia decizia sa de a accepta arbitrajul nu poate fi examinată în raport cu criteriul investitorului privat, din moment ce această decizie nu ar constitui o activitate economică, Tribunalul arată că, potrivit jurisprudenței, comportamentul unui operator privat în economia de piață este, în principiu, ghidat de perspective de rentabilitate. Or, supunând litigiul arbitrajului RAE, DEI a urmărit o anumită rentabilitate în sensul acestei jurisprudențe, din moment ce această alegere procedurală îi permitea, potrivit propriilor explicații, să recupereze cel puțin o parte din sumele datorate de Metlen, iar aceasta în cel mai scurt termen posibil.
Întrucât decizia DEI de a recurge la arbitraj este cea care trebuie examinată în lumina criteriului investitorului privat, Tribunalul înlătură de asemenea, întemeindu‑se pe hotărârea pronunțată în recurs, argumentul DEI potrivit căruia compararea comportamentului său cu cel al unui operator privat ipotetic ar trebui să aibă loc în privința tarifului stabilit în sentința arbitrală. Pe de altă parte, faptul că DEI nu ar fi putut anticipa prețul care urma să fie stabilit prin sentința arbitrală nu este suficient pentru a înlătura aplicabilitatea criteriului investitorului privat în speță.
În ceea ce privește aplicarea criteriului investitorului privat situației de fapt din speță, Tribunalul examinează în continuare argumentele DEI prin care se urmărește să se demonstreze că, la aplicarea criteriului menționat în a doua decizie în litigiu, Comisia s‑ar fi întemeiat pe o apreciere vădit eronată, pe de o parte, a faptelor și, pe de altă parte, a cadrului adecvat și a elementelor care trebuie să facă obiectul unei evaluări în lumina criteriului menționat.
În vederea examinării acestor argumente, Tribunalul începe prin a aminti că Comisia a adoptat a doua decizie în litigiu în urma unei examinări preliminare, în sensul articolului 108 alineatul (3) TFUE. În conformitate cu finalitatea acestei dispoziții și cu obligația de bună administrare care îi revine, Comisia trebuia astfel să inițieze măsurile și verificările necesare pentru a depăși eventuale dificultăți astfel încât să înlăture toate îndoielile existente cu privire la compatibilitatea măsurii respective cu piața internă. Dacă examinarea preliminară a acestei măsuri nu ar fi permis depășirea tuturor dificultăților ridicate de aprecierea compatibilității sale cu piața internă, Comisia ar fi avut obligația de a iniția procedura oficială de investigare prevăzută la articolul 108 alineatul (2) TFUE, fără a dispune în această privință de o marjă de apreciere.
În lumina acestei precizări, Tribunalul verifică dacă argumentele invocate de DEI permiteau identificarea unor îndoieli cu privire la compatibilitatea deciziei sale de a încheia compromisul de arbitraj cu dreptul ajutoarelor de stat, care ar fi obligat Comisia să inițieze procedura oficială de investigare.
În această privință, Tribunalul constată, pe de o parte, că DEI nu a prezentat indicii susceptibile să repună în discuție aprecierea faptelor aflate la originea diferendului efectuată de Comisie și a condițiilor în care a fost sesizat tribunalul arbitral, astfel cum reies din a doua decizie în litigiu.
Pe de altă parte, Tribunalul respinge argumentul DEI potrivit căruia Comisia ar fi trebuit să întâmpine dificultăți serioase pentru a evalua contextul în care DEI a luat decizia de a recurge la arbitraj și în special situația societății Metlen și a pieței relevante.
Primo, el apreciază că alegerea DEI de a‑și supune diferendul arbitrajului este conformă cu criteriul „rentabilității” pe care l‑ar fi urmărit un investitor privat avizat ipotetic care s‑ar fi aflat în situația DEI și care ar fi acționat în condiții normale de piață, din moment ce această alegere permitea, potrivit propriilor explicații ale DEI, să obțină plata sumelor pe care i le datora Metlen în termenul cel mai rapid posibil.
Secundo, Tribunalul arată că, în conformitate cu exigențele expuse de Curte în hotărârea pronunțată în recurs, Comisia, pe de o parte, a examinat împrejurările în care DEI luase decizia de a recurge la arbitraj și, pe de altă parte, a verificat dacă un operator privat ar fi luat decizia menționată în aceleași condiții. În această din urmă privință, DEI nu a prezentat, de altfel, nicio probă de natură să sugereze că Comisia ar fi trebuit să aibă îndoieli cu privire la recurgerea la arbitraj de către un operator privat suficient de prudent și de diligent care se afla în aceeași situație ca DEI.
Tertio, Tribunalul subliniază că examinarea criteriului investitorului privat nu înseamnă că Comisia era obligată să dovedească faptul că un operator privat ar fi luat exact aceeași decizie ca DEI, ci că decizia acesteia din urmă era rezonabilă într‑o economie de piață, având în vedere împrejurările în care a fost adoptată.
Având în vedere cele ce precedă, Tribunalul conchide că DEI nu a demonstrat că Comisia ar fi trebuit să aibă îndoieli cu ocazia aplicării criteriului investitorului privat la situația de fapt din speță, care ar fi obligat‑o să deschidă procedura oficială de investigare. Prin urmare, Tribunalul respinge argumentele DEI care pun în discuție aplicarea criteriului menționat de către Comisie în a doua decizie în litigiu.
Constatând că, la momentul adoptării celei de a doua decizii în litigiu, Comisia putea constata în mod legitim că plângerea din 2012 rămăsese fără obiect ca urmare a sentinței arbitrale, Tribunalul înlătură, în plus, criticile privind decizia Comisiei de a nu da curs plângerii din 2012.
În sfârșit, Tribunalul respinge motivul invocat de DEI prin care se contestă legalitatea înlocuirii scrisorii în litigiu și a primei decizii în litigiu cu a doua decizie în litigiu, din moment ce, prin această din urmă decizie, Comisia nu numai că a revocat scrisoarea în litigiu și prima decizie în litigiu, ci a și precizat nelegalitatea care afecta actele sale pe care dorea să le corecteze, în conformitate cu cerințele impuse de Curte în Hotărârea DEI/Comisia (C‑228/16 P).
În lumina acestor considerații, Tribunalul respinge acțiunea în cauza T‑740/17 RENV și constată că nu mai este necesar să se pronunțe asupra fondului acțiunilor în cauzele T‑639/14 RENV II și T‑352/15 RENV.
(
1
)	Decizia C(2015) 1942 final a Comisiei din 25 martie 2015 [SA.38101 (2015/NN) (ex 2013/CP) – Grecia – Pretins ajutor de stat în favoarea Alouminion SA sub forma unor tarife pentru energie electrică inferioare costului, în urma unei sentințe arbitrale] (JO 2015, C 219, p. 2).
(
2
)	Ordonanța din 9 februarie 2016, DEI/Comisia (T‑639/14, EU:T:2016:77).
(
3
)	Hotărârea din 31 mai 2017, DEI/Comisia (C‑228/16 P, EU:C:2017:409).
(
4
)	Decizia C(2017) 5622 final din 14 august 2017 [cauza SA.38101 (2015/NN) (ex 2013/CP)] – Grecia – Pretins ajutor de stat în favoarea Alouminion SA sub forma unor tarife pentru energie electrică inferioare costului, în urma unei sentințe arbitrale] (JO 2017, C 291, p. 2).
(
5
)	Hotărârea din 22 septembrie 2021, DEI/Comisia (T‑639/14 RENV, T‑352/15 și T‑740/17, EU:T:2021:604).
(
6
)	Hotărârea din 22 februarie 2024, Mytilinaios/DEI și Comisia (C‑701/21 P și C‑739/21 P, EU:C:2024:146) (denumită în continuare „hotărârea pronunțată în recurs”).