62024CJ0121
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a șasea)
11 decembrie 2025 (
*1
)
„Trimitere preliminară – Sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată (TVA) – Directiva 2006/112/CE – Articolul 205 – Răspundere solidară – Insolvența debitorului principal – Menținerea obligației de plată a TVA‑ului – Răspundere solidară a unui terț după radierea debitorului principal din registrul comerțului – Principiul securității juridice – Principiul proporționalității”
În cauza C‑121/24,
având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Administrativen sad Veliko Tarnovo (Tribunalul Administrativ din Veliko Tărnovo, Bulgaria), prin decizia din 7 februarie 2024, primită de Curte la 14 februarie 2024, în procedura
„Vaniz” EOOD
împotriva
Direktor na Direktsia „Obzhalvane i danachno‑osiguritelna praktika” – Veliko Tarnovo,
CURTEA (Camera a șasea),
compusă din doamna I. Ziemele, președintă de cameră, și domnii A. Kumin și S. Gervasoni (raportor), judecători,
avocat general: doamna J. Kokott,
grefier: domnul A. Calot Escobar,
având în vedere procedura scrisă,
luând în considerare observațiile prezentate:
–
pentru „Vaniz” EOOD, de H. Kostadinov, аdvоkаt;
–
pentru Direktor na Direktsia „Obzhalvane i danachno‑osiguritelna praktika” – Veliko Tarnovo, de B. M. Nikolov;
–
pentru guvernul bulgar, de S. Ruseva și T. Tsingileva, în calitate de agenți;
–
pentru guvernul spaniol, de P. Pérez Zapico, în calitate de agent;
–
pentru Comisia Europeană, de M. Herold și M. Ilkova, în calitate de agenți,
după ascultarea concluziilor avocatei generale în ședința din 4 septembrie 2025,
pronunță prezenta
Hotărâre
1
Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 205 din Directiva 2006/112/CE a Consiliului din 28 noiembrie 2006 privind sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată (JO 2006, L 347, p. 1, Ediție specială, 09/vol. 3, p. 7, denumită în continuare „Directiva TVA”), precum și a principiilor proporționalității și securității juridice.
2
Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între „Vaniz” EOOD, o societate cu răspundere limitată de drept bulgar, pe de o parte, și Direktor na Direktsia „Obzhalvane i danachno‑osiguritelna praktika” – Veliko Tarnovo (directorul Direcției „Contestații și practici în materie de fiscalitate și de securitate socială”, competent pentru orașul Veliko Tărnovo, Bulgaria) (denumit în continuare „administrația fiscală”), pe de altă parte, în legătură cu angajarea răspunderii solidare a Vaniz în scopul plății taxei pe valoarea adăugată (TVA).
Cadrul juridic
Dreptul Uniunii
3
Considerentul (44) al Directivei TVA are următorul cuprins:
„Este necesar ca statele membre să poată adopta dispoziții care să prevadă că altă persoană decât persoana obligată la plata TVA este responsabilă solidar de plata taxei.”
4
Articolul 193 din această directivă prevede:
„TVA se plătește de orice persoană impozabilă ce efectuează o livrare de bunuri sau o prestare de servicii impozabilă, cu excepția cazului în care se plătește de o altă persoană în conformitate cu articolele 194-199b și articolul 202.”
5
Potrivit articolului 205 din directiva menționată:
„În situațiile prevăzute la articolele 193-200 și articolele 202, 203 și 204, statele membre pot prevedea ca o altă persoană decât persoană obligată la plata TVA să fie ținută răspunzătoare în mod solidar pentru plata TVA.”
6
Articolul 207 din aceeași directivă prevede:
„Statele membre adoptă măsurile necesare pentru a se asigura că persoanele considerate ca persoane obligate la plata TVA în locul unei persoane impozabile nestabilite pe teritoriul lor respectiv, în conformitate cu articolele 194-197 și articolele 199 și 204, îndeplinesc obligațiile de plată stabilite în prezenta secțiune.
De asemenea, statele membre adoptă măsurile necesare pentru a se asigura că persoanele care, în conformitate cu articolul 205, sunt ținute răspunzătoare în mod solidar pentru plata TVA își îndeplinesc respectivele obligații de plată.”
Dreptul bulgar
DOPK
7
Potrivit articolului 21 alineatul (1) din Danachno osiguritelen protsesualen kodeks (Codul de procedură în domeniul fiscal și al asigurărilor sociale) (DV nr. 105 din 29 decembrie 2005), în versiunea aplicabilă de la 1 ianuarie 2006 (denumit în continuare „DOPK”):
„În cazurile prevăzute la articolele 16, 18 și 19, răspunderea terților se stabilește printr‑o decizie de impunere rectificativă.”
8
Articolul 112 din acest cod prevede la alineatul (1):
„Procedura rectificării fiscale se deschide prin emiterea unei decizii de dispunere a unei verificări fiscale.”
9
Articolul 168 din codul menționat prevede:
„Creanța statului se stinge:
[…]
6. după distribuirea fondurilor provenite din vânzarea patrimoniului unei persoane juridice declarate în faliment, cu excepția cazului în care alte persoane sunt responsabile pentru creanța statului;
7. în cazul radierii persoanei juridice după dizolvarea acesteia printr‑o procedură de lichidare, cu excepția cazului în care alte persoane sunt responsabile pentru creanța statului;
[…]”
ZDDS
10
Articolul 177 din Zakon za danak varhu dobavenata stoynost (Legea privind taxa pe valoarea adăugată) (DV nr. 63 din 4 august 2006), în versiunea aplicabilă faptelor din litigiul principal (denumită în continuare „ZDDS”), prevede:
„(1)   Persoana înregistrată care este destinatară a unei livrări taxabile trebuie să răspundă pentru taxa datorată și neachitată de o altă persoană înregistrată atunci când a exercitat dreptul de deducere a TVA‑ului aferent intrărilor legat direct sau indirect de TVA‑ul datorat și neachitat.
(2)   Răspunderea în temeiul alineatului (1) este angajată atunci când persoana înregistrată știa sau ar fi trebuit să știe că taxa nu va fi plătită, iar autoritatea de control dovedește acest fapt în conformitate cu articolele 117-120 din [DOPK].
(3)   În sensul alineatului (2), se prezumă că persoana ar fi trebuit să știe că taxa nu va fi plătită atunci când sunt îndeplinite cumulativ următoarele condiții:
1. taxa datorată în sensul alineatului (1) nu a fost plătită efectiv ca rezultat pentru o anumită perioadă fiscală de către oricare dintre furnizorii din amonte pentru o operațiune impozabilă având ca obiect același bun sau același serviciu, sub o formă identică, modificată sau transformată;
2. operațiunea taxabilă este fictivă, eludează legea sau prețul acestei operațiuni se îndepărtează în mod semnificativ de prețul pieței.
(4)   Răspunderea angajată în temeiul alineatului (1) nu depinde de obținerea unui avantaj precis ca urmare a neplății taxei datorate.
(5)   În condițiile prevăzute la alineatele (2) și (3), furnizorul în amonte al persoanei impozabile care datorează taxa neplătită răspunde de asemenea.
(6)   În cazurile prevăzute la alineatele (1) și (2), răspunde persoana impozabilă direct destinatară a livrării pentru care taxa datorată nu a fost plătită și, în cazul în care recuperarea nu este posibilă, poate răspunde fiecare destinatar din aval din lanțul de livrări.
(7)   Alineatul 6 se aplică mutatis mutandis și furnizorilor din amonte.”
Litigiul principal și întrebările preliminare
11
În cursul lunilor iulie, august și septembrie 2017, Vaniz, a cărei activitate este transportul rutier de mărfuri, a cumpărat camioane și a închiriat vehicule de transport de la furnizorul „Stars International” EOOD, care a emis 35 de facturi pentru aceste diferite operațiuni. Această din urmă societate a inclus operațiunile respective în declarațiile sale de TVA, în timp ce Vaniz, în calitate de destinatar al prestațiilor în discuție în litigiul principal, și‑a exercitat dreptul de deducere a TVA‑ului. Cu toate acestea, TVA‑ul declarat de Stars International nu a fost plătit trezoreriei publice, astfel cum a constatat administrația fiscală cu ocazia unui control fiscal.
12
Pe de altă parte, la 19 iulie 2019, a fost deschisă o procedură de insolvență în privința Stars International. Prin hotărârea din 4 august 2020, această procedură a fost închisă și s‑a dispus radierea Stars International din registrul comerțului.
13
La 17 ianuarie 2022, administrația fiscală a inițiat o procedură de control fiscal în privința Vaniz, prin care urmărea să stabilească răspunderea solidară a acesteia pentru plata TVA‑ului declarat de Stars International pentru cele 35 de facturi menționate mai sus, dar neplătit trezoreriei publice de către această din urmă societate. În cadrul acestei proceduri, administrația menționată a apreciat că Vaniz avea cunoștință sau ar fi trebuit să aibă cunoștință de faptul că acest TVA nu va fi plătit.
14
Considerând că Vaniz era responsabilă solidar pentru plata TVA‑ului menționat, administrația fiscală a emis în privința sa o decizie de impunere rectificativă privind un cuantum de 217277,82 leva bulgărești (BGN) (aproximativ 111092 de euro), majorat cu dobânzi de întârziere care se ridicau la 114365,21 BGN (aproximativ 58474 de euro).
15
Vaniz a contestat această decizie de impunere la Administrativen sad Veliko Tarnovo (Tribunalul Administrativ din Veliko Tărnovo, Bulgaria), care este instanța de trimitere. Ea arată că Stars International, debitoare principală a datoriei privind TVA‑ul în discuție în litigiul principal, a fost radiată din registrul comerțului și a încetat să existe ca persoană juridică de la 4 august 2020, și anume înainte de deschiderea, la 17 ianuarie 2022, a procedurii prin care se urmărea stabilirea unei răspunderi solidare pentru plata acestei datorii, și că, după dizolvarea unei persoane juridice, obligațiile acesteia din urmă se sting, astfel încât nu mai poate fi inițiată o procedură prin care să se urmărească stabilirea răspunderii solidare a unui terț în raport cu aceste obligații.
16
În schimb, administrația fiscală consideră că, în temeiul legislației naționale, datoria privind TVA‑ul nu se stinge odată cu decesul sau cu dizolvarea debitorului atunci când există terți responsabili solidar pentru această datorie.
17
Instanța de trimitere amintește că, în Hotărârea din 20 mai 2021, ALTI (C‑4/20, EU:C:2021:397), Curtea a statuat că, în temeiul răspunderii solidare prevăzute la articolul 205 din Directiva TVA, statele membre pot stabili în sarcina persoanei responsabile solidar de plata taxei neachitate de persoana obligată la plata taxei toate elementele aferente acestei taxe atunci când se stabilește că, exercitându‑și ea însăși dreptul de deducere, această persoană știa sau ar fi trebuit să știe că persoana obligată la plata taxei nu va plăti taxa menționată.
18
Totuși, această instanță apreciază că trebuie să se determine limitele în timp ale răspunderii solidare și în special să se precizeze până la ce moment este posibilă angajarea unei astfel de răspunderi. Potrivit instanței menționate, ar trebui să se ia în considerare în speță faptul că nu este în discuție o datorie fiscală a persoanei impozabile, ci o răspundere pentru datoriile altei persoane și că persoana căreia i se solicită plata acestor datorii descoperă că trebuie să își asume o astfel de răspundere la un moment în care persoana obligată la plata TVA‑ului nu există din punct de vedere juridic. Acesta este motivul pentru care instanța menționată ridică problema dacă punerea în aplicare a răspunderii solidare a Vaniz de către administrația fiscală respectă prevederile articolului 205 din Directiva TVA, interpretat în lumina principiilor dreptului Uniunii.
19
În aceste condiții, Administrativen sad Veliko Tarnovo (Tribunalul Administrativ din Veliko Tărnovo, Bulgaria) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)
Considerentul (44) și dispozițiile articolului 205 din Directiva [TVA], precum și principiile transparenței și proporționalității răspunderii permit deschiderea unei proceduri prin care să se constate calitatea unui debitor solidar pentru plata TVA‑ului și cuantumul răspunderii solidare după ce debitorul principal a încetat să existe ca subiect de drept?
2)
Acestea se opun – după ce debitorul a fost radiat [din registrul comerțului] fără un succesor în drepturile și obligațiile sale – existenței unei creanțe înscrise împotriva acestei persoane pentru care trebuie să răspundă ulterior un terț?
3)
Practica administrativă menționată a autorităților fiscale naționale este compatibilă cu manifestarea principiului securității juridice?”
Cu privire la întrebările preliminare
Cu privire la admisibilitate
20
Potrivit administrației fiscale, întrebările preliminare sunt inadmisibile.
21
Pe de o parte, ea susține că, contrar celor afirmate de instanța de trimitere în prima întrebare, procedura de control fiscal în vederea stabilirii răspunderii solidare a Vaniz în temeiul articolului 177 din ZDDS pentru datoriile privind TVA‑ul ale Stars International fusese deja inițiată la data dizolvării acestei din urmă societăți. În consecință, prima întrebare nu ar corespunde situației de fapt din litigiul principal și ar fi, așadar, pur ipotetică.
22
Pe de altă parte, nu ar exista o reglementare relevantă a dreptului Uniunii care să permită să se răspundă la a doua întrebare.
23
În această privință, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, articolul 267 TFUE instituie o procedură de cooperare directă între Curte și instanțele statelor membre. În cadrul acestei proceduri, întemeiată pe o separare clară a funcțiilor între instanțele naționale și Curte, orice apreciere a situației de fapt din cauză este de competența instanței naționale, care trebuie să aprecieze, luând în considerare particularitățile cauzei, atât necesitatea unei decizii preliminare pentru a fi în măsură să pronunțe propria hotărâre, cât și pertinența întrebărilor pe care le adresează Curții, în timp ce Curtea este abilitată să se pronunțe numai asupra interpretării sau a validității unui text al Uniunii pornind de la faptele care îi sunt indicate de instanța națională [a se vedea în acest sens Hotărârea din 16 martie 1978, Oehlschläger, 104/77, EU:C:1978:69, punctul 4, precum și Hotărârea din 4 octombrie 2024, Schrems (Comunicare de date către publicul larg), C‑446/21, EU:C:2024:834, punctul 42 și jurisprudența citată].
24
Prin urmare, trebuie să se răspundă la prima întrebare ținând seama de faptele pe care se întemeiază, astfel cum sunt prezentate de instanța de trimitere, a căror exactitate are obligația să o verifice.
25
În plus, aprecierea menționată la punctul 22 din prezenta hotărâre ține de examinarea fondului întrebărilor adresate și nu constituie un motiv de inadmisibilitate.
26
În consecință, cauzele de inadmisibilitate invocate de administrația fiscală trebuie respinse.
Cu privire la fond
27
Prin intermediul întrebărilor formulate, care trebuie analizate împreună, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 205 din Directiva TVA, citit în lumina principiilor proporționalității și securității juridice, trebuie interpretat în sensul că se opune unei reglementări naționale în temeiul căreia răspunderea persoanei obligate în solidar la plata TVA‑ului, în sensul acestui articol, poate fi angajată după ce persoana obligată la plata acestei taxe a încetat să existe ca subiect de drept, atunci când se stabilește că această persoană, exercitându‑și ea însăși dreptul de deducere, știa sau ar fi trebuit să știe că această persoană obligată la plata taxei nu va plăti taxa.
28
Cu titlu introductiv, trebuie amintit că articolul 205 din Directiva TVA permite în principiu statelor membre să adopte, în vederea unei colectări eficiente a TVA‑ului, măsuri în temeiul cărora o altă persoană decât cea care este în mod normal obligată la plata acestei taxe în temeiul articolelor 193-200 și 202-204 din această directivă să fie ținută răspunzătoare în mod solidar pentru plata TVA‑ului (Hotărârea din 20 mai 2021, ALTI, C‑4/20, EU:C:2021:397, punctul 29).
29
Întrucât articolul 205 din Directiva 2006/112 nu precizează însă nici persoanele pe care statele membre le pot desemna ca debitoare solidare, nici situațiile în care poate fi efectuată o astfel de desemnare, revine statelor membre sarcina de a stabili condițiile și modalitățile de angajare a răspunderii solidare prevăzute de acest articol (Hotărârea din 20 mai 2021, ALTI, C‑4/20, EU:C:2021:397, punctul 31).
30
În exercitarea unei astfel de competențe, statele membre trebuie să respecte principiile generale de drept care fac parte din ordinea juridică a Uniunii, printre care figurează în special principiile securității juridice și proporționalității (Hotărârea din 20 mai 2021, ALTI, C‑4/20, EU:C:2021:397, punctul 32 și jurisprudența citată).
31
În hotărârea menționată, Curtea a statuat că articolul 205 din Directiva TVA, citit în lumina principiului proporționalității, nu se opune unei reglementări naționale în temeiul căreia persoana ținută răspunzătoare în mod solidar, în sensul acestui articol, trebuie să plătească, pe lângă cuantumul TVA‑ului neachitat de persoana obligată la plata acestei taxe, și dobânzile moratorii aferente acestui cuantum datorate de persoana obligată la plata taxei dacă se stabilește că, atunci când și‑a exercitat ea însăși dreptul de deducere, această persoană știa sau ar fi trebuit să știe că respectiva persoană obligată la plată nu va plăti taxa menționată (Hotărârea din 20 mai 2021, ALTI, C‑4/20, EU:C:2021:397, punctul 45 și dispozitivul). În hotărârea menționată, Curtea a statuat că o astfel de reglementare pare de asemenea conformă cu principiul securității juridice (Hotărârea din 20 mai 2021, ALTI, C‑4/20, EU:C:2021:397, punctul 43).
32
Pentru a stabili, în primul rând, dacă articolul 205 din Directiva TVA se opune unei reglementări naționale precum cea în discuție în litigiul principal, trebuie să se țină seama de termenii acestuia, de contextul în care se înscrie și de obiectivele urmărite de reglementarea din care face parte [a se vedea prin analogie Hotărârea din 25 aprilie 2024, Finanzamt X (Utilizare și transfer cu titlu gratuit al unui bun), C‑207/23, EU:C:2024:352, punctul 31 și jurisprudența citată].
33
Din modul de redactare a articolului 205 din Directiva TVA reiese că acesta instituie o obligație solidară de a achita TVA‑ul, care revine unei alte persoane decât persoana obligată la plata taxei. Or, din natura însăși a răspunderii solidare rezultă că fiecare debitor răspunde pentru cuantumul total al datoriei, iar creditorul rămâne în principiu liber să solicite plata acestei datorii unuia sau mai multor debitori, la alegerea sa (Hotărârea din 22 noiembrie 2017, Aebtri, C‑224/16, EU:C:2017:880, punctul 80 și jurisprudența citată). Rezultă că dispariția unuia dintre debitorii solidari nu determină dispariția obligației care revine codebitorului sau codebitorilor săi solidari.
34
În consecință, dispariția persoanei obligate la plata TVA‑ului ca subiect de drept nu afectează prin ea însăși posibilitatea de care dispune administrația fiscală, creditoare a obligației solidare, de a angaja răspunderea terțului solidar pentru plata datoriei privind TVA‑ul.
35
Această interpretare este confirmată de contextul în care se inserează articolul 205 din Directiva TVA și de obiectivul pe care acesta îl urmărește. Astfel, din articolele 193-205 din această directivă reiese că acest articol 205 se înscrie într‑un ansamblu de dispoziții care urmăresc să identifice persoana obligată la plata TVA‑ului în funcție de diverse situații, aceste dispoziții având ca scop tocmai să asigure trezoreriei publice o colectare eficientă a TVA‑ului de la persoana cea mai adecvată în raport cu situația avută în vedere (a se vedea în acest sens Hotărârea din 20 mai 2021, ALTI, C‑4/20, EU:C:2021:397, punctul 28). Or, prevederea angajării răspunderii solidare a unui terț pentru plata TVA‑ului, în special într‑o situație în care persoana obligată la plata taxei este insolvabilă sau a dispărut și, prin urmare, nu este sau nu mai este în măsură să îl achite, este conformă cu acest obiectiv.
36
În al doilea rând, în ceea ce privește principiul proporționalității, trebuie amintit că, potrivit acestui principiu, statele membre trebuie să recurgă la mijloace care, permițând totodată să se atingă în mod eficient obiectivul urmărit de dreptul intern, aduc cât mai puțin posibil atingere obiectivelor și principiilor stabilite de legislația Uniunii vizată. Astfel, deși este legitim ca măsurile adoptate de statele membre să urmărească să protejeze cât mai eficient posibil drepturile trezoreriei publice, acestea nu trebuie să depășească ceea ce este necesar în acest scop (Hotărârea din 20 mai 2021, ALTI, C‑4/20, EU:C:2021:397, punctul 33 și jurisprudența citată).
37
În ceea ce privește necesitatea de a angaja răspunderea unui terț după ce persoana obligată la plata TVA‑ului a încetat să existe, trebuie amintit că Curtea a statuat că, în cazul unui abuz în materie de TVA precum cel avut în vedere de reglementarea națională în discuție în litigiul principal, trezoreria publică trebuie să aibă posibilitatea de a recupera, în scopuri de eficacitate, taxa datorată și ansamblul elementelor aferente acesteia de la fiecare dintre cocontractanții care au participat la acest abuz (Hotărârea din 20 mai 2021, ALTI, C‑4/20, EU:C:2021:397, punctul 44). Or, această posibilitate este cu atât mai necesară atunci când persoana obligată la plata taxei a devenit insolvabilă sau a încetat să existe ca subiect de drept.
38
În ceea ce privește aspectul dacă posibilitatea menționată nu depășește ceea ce este necesar pentru punerea în aplicare a răspunderii solidare a terților prevăzute la articolul 205 din Directiva TVA, este necesar să se arate că, dacă s‑ar permite administrației fiscale să angajeze răspunderea terților care au participat la un abuz în materie de TVA numai atunci când persoana obligată la plata TVA‑ului există, o asemenea limitare ar compromite posibilitatea de a pune în aplicare această răspundere. Astfel, într‑un asemenea caz, atunci când administrația fiscală ar constata că nu mai poate obține plata TVA‑ului de la persoana obligată la plata taxei, întrucât aceasta a încetat să existe în calitate de subiect de drept, ea nu s‑ar mai putea îndrepta împotriva acestor terți. În plus, o persoană de rea‑credință obligată la plata taxei și‑ar putea organiza lichidarea, în special pentru a împiedica angajarea răspunderii terților care au contribuit la abuzul aflat la originea datoriei privind TVA‑ul. În consecință, posibilitatea de a angaja răspunderea unui terț pentru plata TVA‑ului după ce persoana obligată la plata TVA‑ului a încetat să existe nu depășește ceea ce este necesar pentru a asigura efectul util al articolului 205 din Directiva TVA.
39
În al treilea rând, principiul securității juridice impune, primo, ca, în domeniile care intră sub incidența dreptului Uniunii, normele de drept al statelor membre să fie formulate într‑un mod neechivoc, care să permită persoanelor vizate să își cunoască drepturile și obligațiile în mod clar și precis, iar instanțelor naționale să asigure respectarea acestora (Hotărârea din 9 iulie 2015, Salomie și Oltean, C‑183/14, EU:C:2015:454, punctul 32 și jurisprudența citată).
40
În speță, din decizia de trimitere reiese că, în temeiul articolului 177 alineatul (1) din ZDDS, o persoană înregistrată ca destinatar al unei livrări impozabile trebuie să răspundă pentru taxa datorată și neplătită de o altă persoană atunci când ea a exercitat dreptul de deducere a TVA‑ului aferent intrărilor legat direct sau indirect de TVA‑ul datorat și neplătit. Articolul 177 alineatul (2) din ZDDS precizează că răspunderea în temeiul alineatului (1) al acestui articol 177 este angajată atunci când persoana înregistrată știa sau ar fi trebuit să știe că acest TVA nu va fi plătit, iar autoritatea de control dovedește acest fapt. Din această decizie reiese de asemenea că articolul 168 alineatul (7) din DOPK prevede în mod expres că, „în cazul radierii persoanei juridice după dizolvarea acesteia printr‑o procedură de lichidare”, administrația fiscală are, dacă este cazul, posibilitatea de a angaja răspunderea terților pentru plata datoriei fiscale.
41
În aceste condiții, rezultă că reglementarea națională în discuție în litigiul principal permite beneficiarului unei livrări de bunuri sau al unei prestări de servicii să știe că, dacă, la momentul realizării acestei operațiuni, știa sau ar fi trebuit să știe că taxa nu va fi plătită și dacă și‑a exercitat dreptul de deducere, poate fi considerat responsabil în solidar pentru plata acestei taxe și că dispariția persoanei obligate la plata taxei respective în calitate de subiect de drept nu îl exonerează de răspundere.
42
Întrucât această posibilitate este, potrivit indicațiilor instanței de trimitere, în mod clar prevăzută de reglementarea națională în discuție în litigiul principal, aceasta pare conformă cu cerințele amintite la punctul 39 din prezenta hotărâre.
43
Principiul securității juridice impune, secundo, ca situația persoanei obligate la plata taxei, în ceea ce privește drepturile și obligațiile sale față de administrația fiscală sau vamală, să nu poată fi repusă în discuție la nesfârșit (Hotărârea din 10 decembrie 2015, Veloserviss, C‑427/14, EU:C:2015:803, punctul 31 și jurisprudența citată).
44
Potrivit unei jurisprudențe constante, termenele de prescripție îndeplinesc în general această funcție (Hotărârea din 5 martie 2019, Eesti Pagar, C‑349/17, EU:C:2019:172, punctul 112 și jurisprudența citată). În lipsa unor dispoziții de drept al Uniunii aplicabile, revine statelor membre sarcina de a stabili normele și termenele de prescripție ale unei creanțe fiscale reprezentând TVA‑ul (a se vedea în acest sens Hotărârea din 13 iulie 2023, Napfény‑Toll, C‑615/21, EU:C:2023:573, punctul 34 și jurisprudența citată).
45
Cu toate acestea, deși stabilirea și aplicarea acestor norme sunt de competența statelor membre, acestea din urmă trebuie să exercite o astfel de competență cu respectarea dreptului Uniunii, care impune stabilirea unor termene rezonabile ce protejează în același timp persoana impozabilă și administrația în cauză (Hotărârea din 13 iulie 2023, Napfény‑Toll, C‑615/21, EU:C:2023:573, punctul 35 și jurisprudența citată).
46
În speță, din moment ce, pe de o parte, caracterul rezonabil al termenului de prescripție a creanțelor publice prevăzut de dreptul național nu este contestat și, pe de altă parte, administrația fiscală a notificat în acest termen persoanei responsabile solidar pentru plata datoriei de TVA intenția sa de a‑i reexamina situația fiscală, cerința principiului securității juridice care urmărește ca situația acestui responsabil să nu poată fi repusă în discuție la nesfârșit nu pare să fi fost încălcată, aspect a cărui verificare revine instanței de trimitere.
47
În lumina celor ce precedă, trebuie să se răspundă că articolul 205 din Directiva TVA, citit în lumina principiilor proporționalității și securității juridice, trebuie interpretat în sensul că nu se opune unei reglementări naționale în temeiul căreia răspunderea persoanei răspunzătoare în mod solidar pentru plata TVA‑ului, în sensul acestui articol 205, poate fi angajată după ce persoana obligată la plata acestei taxe a încetat să existe ca subiect de drept, atunci când se stabilește că această persoană, exercitându‑și ea însăși dreptul de deducere, știa sau ar fi trebuit să știe că această persoană obligată la plata taxei nu va plăti taxa menționată.
Cu privire la cheltuielile de judecată
48
Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.
Pentru aceste motive, Curtea (Camera a șasea) declară:
Articolul 205 din Directiva 2006/112/CE a Consiliului din 28 noiembrie 2006 privind sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată, citit în lumina principiilor proporționalității și securității juridice, trebuie interpretat în sensul că nu se opune unei reglementări naționale în temeiul căreia răspunderea persoanei răspunzătoare în mod solidar pentru plata taxei pe valoarea adăugată, în sensul acestui articol 205, poate fi angajată după ce persoana obligată la plata acestei taxe a încetat să existe ca subiect de drept, atunci când se stabilește că această persoană, exercitându‑și ea însăși dreptul de deducere, știa sau ar fi trebuit să știe că această persoană obligată la plata taxei nu va plăti taxa menționată.
Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: bulgara.