62023CJ0409
UNIONIN TUOMIOISTUIMEN TUOMIO (neljäs jaosto)
17 päivänä lokakuuta 2024 (
*1
)
Ennakkoratkaisupyyntö – Kuluttajansuoja – Direktiivi 2008/48/EY – Soveltamisala – Kulutusluottosopimukset – Poikkeukset – 2 artiklan 2 kohdan f alakohta – Luottosopimukset, joiden mukaan luotto myönnetään korotta ja ilman muita kuluja tai joissa edellytetään vain vähäisten kulujen suorittamista – Maksuaikapalvelu ”Osta nyt, maksa myöhemmin” – Maksun viivästyminen – Viivästyskorot ja vapaaehtoisen perinnän kulut
Asia C‑409/23,
jossa on kyse SEUT 267 artiklaan perustuvasta ennakkoratkaisupyynnöstä, jonka Hoge Raad der Nederlanden (ylin tuomioistuin, Alankomaat) on esittänyt 30.6.2023 tekemällään päätöksellä, joka on saapunut unionin tuomioistuimeen 4.7.2023, saadakseen ennakkoratkaisun asiassa
Riverty GmbH, Arvato Finance BV:n oikeudellinen seuraaja,
vastaan
MI,
UNIONIN TUOMIOISTUIN (neljäs jaosto),
toimien kokoonpanossa: kolmannen jaoston puheenjohtaja C. Lycourgos, joka hoitaa neljännen jaoston puheenjohtajan tehtäviä, sekä tuomarit S. Rodin ja O. Spineanu-Matei (esittelevä tuomari),
julkisasiamies: J. Richard de la Tour,
kirjaaja: A. Calot Escobar,
ottaen huomioon kirjallisessa käsittelyssä esitetyn,
ottaen huomioon huomautukset, jotka sille ovat esittäneet
–
Riverty GmbH, Arvato Finance BV:n oikeudellinen seuraaja, edustajanaan I. M. A. Lintel, advocate,
–
Alankomaiden hallitus, asiamiehinään K. Bulterman ja H. S. Gijzen,
–
Tšekin hallitus, asiamiehinään M. Smolek, S. Šindelková ja J. Vláčil,
–
Saksan hallitus, asiamiehinään J. Möller, M. Hellmann ja J. Simon,
–
Itävallan hallitus, asiamiehinään A. Posch, J. Schmoll ja M. Winkler-Unger,
–
Suomen hallitus, asiamiehenään M. Pere,
–
Norjan hallitus, asiamiehinään K. Aarvik, I. R. Norum ja S. Runde,
–
Euroopan komissio, asiamiehinään P. Ondrůšek ja F. van Schaik,
päätettyään julkisasiamiestä kuultuaan ratkaista asian ilman ratkaisuehdotusta,
on antanut seuraavan
tuomion
1
Ennakkoratkaisupyyntö koskee kulutusluottosopimuksista ja neuvoston direktiivin 87/102/ETY kumoamisesta 23.4.2008 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2008/48/EY (EUVL 2008, L 133, s. 66) 2 artiklan 2 kohdan f alakohdan ja 3 artiklan g alakohdan tulkintaa.
2
Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa vastakkain ovat Riverty GmbH, joka on maksuaikapalvelua tarjonneen Arvato Finance BV:n (jäljempänä Arvato) oikeudellinen seuraaja, ja kuluttaja MI, joka oli verkko-ostoksen yhteydessä valinnut tämän palvelun.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Unionin oikeus
3
Direktiivin 2008/48 johdanto-osan 10 ja 13 perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”(10)
Yhdenmukaistamisen soveltamisala määräytyy tähän direktiiviin sisältyvien määritelmien perusteella. Jäsenvaltioiden velvollisuuden panna tämän direktiivin säännökset täytäntöön olisi näin ollen rajoituttava näiden määritelmien mukaisesti määräytyvään soveltamisalaan. Tällä direktiivillä ei kuitenkaan olisi rajoitettava tämän direktiivin säännösten soveltamista jäsenvaltioiden toimesta yhteisön lainsäädännön mukaisesti aloihin, jotka eivät kuulu sen soveltamisalaan. Jäsenvaltio voisi näin pitää voimassa tai ottaa käyttöön tämän direktiivin säännöksiä tai sen tiettyjä säännöksiä vastaavaa kansallista lainsäädäntöä, joka koskee muita kuin tämän direktiivin soveltamisalaan kuuluvia luottosopimuksia, esimerkiksi luottosopimuksia, jotka koskevat alle 200 euron tai yli 75000 euron määriä. – –
– –
(13)
Tätä direktiiviä ei olisi sovellettava tietyntyyppisiin luottosopimuksiin, kuten maksua lykkääviin veloituskortteihin, joiden ehtojen mukaisesti luotto on maksettava takaisin kolmen kuukauden kuluessa ja joista maksettavat kulut ovat merkitykseltään vähäisiä.”
4
Direktiivin 2 artiklassa, jonka otsikko on ”Soveltamisala”, säädetään seuraavaa:
”1.   Tätä direktiiviä sovelletaan luottosopimuksiin.
2.   Tätä direktiiviä ei sovelleta seuraavaan:
– –
c)
luottosopimukset, joissa luoton kokonaismäärä on alle 200 euroa tai yli 75000 euroa;
– –
f)
luottosopimukset, joiden mukaan luotto myönnetään korotta ja ilman muita maksuja, sekä luottosopimukset, joiden nojalla luotto on maksettava takaisin kolmen kuukauden kuluessa ja joissa edellytetään vain vähäisten maksujen suorittamista;
– –”
5
Direktiivin 3 artiklassa, jonka otsikko on ”Määritelmät”, säädetään seuraavaa:
”Tässä direktiivissä tarkoitetaan:
– –
c)
’luottosopimuksella’ sopimusta, jonka mukaan luotonantaja myöntää tai lupaa myöntää kuluttajalle luottoa maksun lykkäyksen, lainan tai muun vastaavan taloudellisen järjestelyn muodossa – –
– –
g)
’kuluttajalle aiheutuvilla luoton kokonaiskustannuksilla’ kaikkia kustannuksia, mukaan luettuina korko, palkkiot, verot ja muunlaiset maksut, jotka kuluttajan on maksettava luottosopimuksen yhteydessä ja jotka ovat luotonantajan tiedossa, notaarikuluja lukuun ottamatta; näihin kustannuksiin kuuluvat myös luottosopimukseen liittyvien lisäpalveluiden kustannukset, erityisesti vakuutusmaksut, jos palvelusopimuksen tekeminen on pakollista luoton saamiseksi joko yleensä tai markkinoiduin ehdoin,
– –
i)
’todellisella vuosikorolla’ kuluttajalle aiheutuvia luoton kokonaiskustannuksia ilmaistuna luoton kokonaismäärälle laskettuna vuosikorkona, johon soveltuvissa tapauksissa sisältyy 19 artiklan 2 kohdassa tarkoitetut kustannukset;
– –”
6
Saman direktiivin 5 artiklan, jonka otsikko on ”Ennen sopimuksen tekoa annettavat tiedot”, sanamuoto on seuraava:
”1.   Luotonantajan ja luotonvälittäjän on hyvissä ajoin ennen kuin luottosopimus tai tarjous sitoo kuluttajaa annettava kuluttajalle luotonantajan tarjoamien sekä mahdollisten kuluttajan ilmoittamien mieltymysten ja tietojen pohjalta eri tarjousten vertailemiseen tarvittavat tiedot, jotta tämä voi tehdä perustellun päätöksen luottosopimuksen tekemisestä. Tällaiset kirjalliset tai muulla pysyvällä välineellä olevat tiedot on toimitettava liitteessä II olevan ’Vakiomuotoiset eurooppalaiset kulutusluottotiedot’ ‑lomakkeen avulla. – –
Kyseisissä tiedoissa on mainittava seuraavat seikat:
– –
g)
todellinen vuosikorko ja kuluttajan maksettavaksi tuleva kokonaismäärä – –
– –
l)
viivästyskorko ja sen mukauttamista koskevat järjestelyt sekä mahdolliset sopimusehtojen noudattamatta jättämisestä aiheutuvat maksut;
– –”
7
Direktiivin 2008/48 10 artiklan, jonka otsikko on ”Luottosopimuksissa mainittavat tiedot”, 2 kohdassa säädetään muun muassa seuraavaa:
”Luottosopimuksessa on mainittava selkeästi ja tiiviisti:
– –
g)
todellinen vuosikorko ja kuluttajan maksettavaksi tuleva kokonaismäärä – –
– –
l)
luottosopimuksen tekohetkellä sovellettava viivästyskorko, ja sen mukauttamista koskevat järjestelyt sekä mahdolliset sopimusehtojen noudattamatta jättämisestä aiheutuvat maksut;
– –”
8
Kyseisen direktiivin 19 artiklassa, jonka otsikko on ”Todellisen vuosikoron laskeminen”, säädetään seuraavaa:
”1.   Todellinen vuosikorko, joka on luotonantajan ja kuluttajan sopimien tulevien tai nykyisten sitoumusten (luoton nostojen, takaisinmaksujen ja maksujen) nykyarvon vastine vuositasolla, lasketaan liitteessä I olevassa I osassa esitetyn matemaattisen kaavan mukaisesti.
2.   Todellisen vuosikoron laskemista varten määritetään kuluttajalle aiheutuvat luoton kokonaiskustannukset lukuun ottamatta mahdollisia maksuja, jotka kuluttajan on suoritettava, jos hän ei ole noudattanut mitä tahansa luottosopimuksen ehtoja, ja sellaisia maksuja, jotka kuluttajan on tavaroiden tai palveluiden hankkimisen yhteydessä hankintahinnan lisäksi suoritettava siitä riippumatta, maksetaanko hankinta käteisellä vai luotolla.
Kuluttajalle aiheutuviin luoton kokonaiskustannuksiin sisällytetään tilinhoitokulut tilistä, jolle kirjataan sekä maksu- että luotonnostotapahtumia, kustannukset maksuvälineen käytöstä sekä maksujen suorittamiseen että luoton nostoihin, sekä muut maksutapahtumiin liittyvät kustannukset, paitsi jos tilin avaaminen on vapaaehtoista ja sen kustannukset on määritelty selkeästi ja erikseen luottosopimuksessa tai muussa kuluttajan kanssa tehdyssä sopimuksessa.
3.   Todellista vuosikorkoa laskettaessa on perusoletuksena, että luottosopimus on voimassa sovitun jakson loppuun ja että luotonantaja ja kuluttaja täyttävät velvollisuutensa luottosopimuksessa määrättyjä ehtoja ja päivämääriä noudattaen.
– –”
9
Direktiivin 22 artiklan, jonka otsikko on ”Yhdenmukaistaminen ja direktiivin säännösten pakottavuus”, 3 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltioiden on – – huolehdittava siitä, että niiden tämän direktiivin täytäntöön panemiseksi antamia säännöksiä ei voida kiertää siten, että sopimukselle annetaan erityinen muoto, erityisesti yhdistämällä tämän direktiivin soveltamisalaan kuuluvia luoton nostoja tai luottosopimuksia luottosopimuksiin, joiden luonne tai tarkoitus tekisi mahdolliseksi välttää tämän direktiivin soveltaminen.”
10
Saman direktiivin liitteen II otsikko on ”Vakiomuotoiset eurooppalaiset kulutusluottotiedot”. Kyseiseen liitteeseen sisältyy useita kuluttajalle annettavia tietoja, jotka koskevat muun muassa luotonantajan tai luotonvälittäjän henkilöllisyyttä ja yhteystietoja, luottotuotteen pääominaisuuksia sekä luoton kustannuksia ja muita kustannuksia. Tässä viimeksi mainitussa kohdassa ilmoitetaan kulut, jotka kuluttaja on velvollinen maksamaan maksun viivästyessä.
Alankomaiden oikeus
11
Siviililain (Burgerlijk Wetboek) 7 osan 57 §:n 1 momentin g kohdassa ja 2 momentissa säädetään seuraavaa:
”1.   Tässä osastossa tarkoitetaan:
– –
g)
’kuluttajalle aiheutuvilla luoton kokonaiskustannuksilla’ kaikkia kustannuksia, mukaan luettuina korko, palkkiot, verot ja kaikenlaiset muut kulut, jotka kuluttajan on maksettava luottosopimuksesta ja jotka ovat luotonantajan tiedossa, notaarikuluja lukuun ottamatta; – –
– –
2.   Edellä 1 momentin g kohdassa tarkoitettuihin kuluttajalle aiheutuviin luoton kokonaiskustannuksiin kuuluvat myös luottosopimukseen liittyvien lisäpalvelujen kustannukset, muun muassa vakuutusmaksut, jos palvelusopimuksen tekeminen on ehdoton edellytys luoton saamiselle tai sen saamiselle sopimusehtojen ja kaupallisten ehtojen mukaisesti.”
12
Kyseisen lain 7 osan 58 §:n 2 momentin e kohdassa säädetään seuraavaa:
”– –
2.   Tämän osaston soveltamisalaan eivät kuulu:
– –
e)
luottosopimukset, joiden mukaan luotto myönnetään korotta ja ilman muita kuluja, ja luottosopimukset, joiden nojalla luotto on maksettava takaisin kolmen kuukauden kuluessa ja joissa edellytetään vain vähäisten kulujen suorittamista; – –”
Pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset
13
Riverty on AfterPay-nimellä toimineen Arvaton oikeudellinen seuraaja. AfterPay tarjosi samannimistä maksuaikapalvelua verkko-ostosten yhteydessä yhden euron maksupalkkiota vastaan.
14
Arvaton käyttämien yleisten maksuehtojen mukaan tämän palvelun avulla maksaminen edellytti, että kyseisen palvelun käyttämistä koskevan pyynnön hyväksymisen jälkeen kauppias luovutti AfterPaylle oikeudet summaan, jonka asiakas oli velvollinen maksamaan verkossa tekemänsä tilauksen perusteella. Asiakkaan oli maksuvelvoitteestaan vapautuakseen suoritettava maksu AfterPaylle, ja hän sai tätä varten tilauksen toimituksesta erillisen laskun, jossa maksettava summa mainittiin. Maksu oli suoritettava 14 päivän kuluessa laskun päiväyksestä, ellei muusta maksuajasta ollut kirjallisesti sovittu.
15
Jos maksua ei suoritettu eräpäivään mennessä, maksettava summa erääntyi maksettavaksi heti, eikä asiakkaalle ollut tarpeellista osoittaa erillistä maksukehotusta. Tässä tapauksessa Arvato varasi itselleen oikeuden laskuttaa hallinnollisia kuluja, joiden määrää korotettiin jokaisen maksumuistutuksen yhteydessä, lakisääteistä kuukausittaista viivästyskorkoa, joka laskettiin maksettavalle määrälle, ja kaikki kohtuulliset kulut, jotka aiheutuivat velan perimisestä ulosotossa tai vapaaehtoisessa perinnässä. Vapaaehtoisen perinnän kulujen vähimmäismäärä oli 40 euroa.
16
MI osti 27.2.2019 tai hieman ennen tätä päivämäärää kuluttajana verkkokaupasta kolme tuotetta yhteensä 37,97 eurolla (jäljempänä tuotteiden ostohinta). Hän valitsi tässä yhteydessä maksutavaksi AfterPay-palvelun.
17
Arvato lähetti samana päivänä tämän kuluttajan ilmoittamaan sähköpostiosoitteeseen laskuyhteenvedon, jossa ilmoitettu summa oli 38,97 euroa, joka muodostui tuotteiden ostohinnasta ja yhden euron maksupalkkiosta, ja jossa maksun eräpäiväksi vahvistettiin 13.3.2019. Se totesi myös, että maksun viivästyminen johtaisi siihen, että maksettavaan määrään lisättäisiin 40 euroa vapaaehtoisen perinnän kuluja asiassa sovellettavan Alankomaiden lainsäädännön mukaisesti.
18
Arvato lähetti 15.3.2019 ja 6.12.2019 välisenä aikana kyseiselle kuluttajalle sähköpostitse kuusi maksukehotusta. Näissä sähköpostiviesteissä muistutettiin velvollisuudesta maksaa tuotteiden ostohinta ja ilmoitettiin tämän velvollisuuden laiminlyönnistä aiheutuneet hallinnolliset kulut, joita kertyi ensin 9,50 euroa ja sitten 12,50 euroa. Viimeisessä, 6.12.2019 lähetetyssä sähköpostiviestissä Arvato vaati kuluttajaa maksamaan tuotteiden ostohinnan 15 päivän kuluessa kyseisen sähköpostiviestin vastaanottamisesta sillä uhalla, että jos maksua ei suoriteta, kuluttajalta laskutetaan 40 euron lisämaksu perintäkuluina.
19
Arvato vaati Kantonrechter te Arnhemissa (Arnhemin alioikeus, Alankomaat), että MI on velvoitettava maksamaan 80,20 euron suuruinen summa, johon on lisättävä 38,97 euron määrälle laskettava laillinen korko 9.10.2020 alkaen. Myöhemmin Arvato alensi vaatimaansa määrää, koska se luopui yhden euron palkkiostaan.
20
Kansallisen oikeuden mukaisesti Kantonrechter te Arnhem (Arnhemin alueellinen tuomioistuin) esitti Hoge Raad der Nederlandenille (Alankomaiden ylin tuomioistuin), joka on ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin, useita ”ennakkoratkaisukysymyksiä”. Näitä ovat muun muassa kysymys siitä, kuuluvatko viivästyskorot, eli muut kuin luoton käyttöön antamisesta perittävään korvaukseen liittyvät korot, ja vapaaehtoisen perinnän kulut, jotka kuluttajan on maksettava, jos luottosopimusta ei täytetä, luoton kustannuksiin vai onko nämä korot ja muut kulut otettava huomioon arvioitaessa, onko kyseessä oleva luottosopimus direktiivin 2008/48 2 artiklan 2 kohdan f alakohdassa tarkoitettu luottosopimus, jonka mukaan luotto myönnetään korotta ja ilman muita kuluja tai jossa edellytetään vain vähäisten kulujen suorittamista, ja kysymys siitä, onko näitä kysymyksiä tutkittaessa otettava huomioon se, ovatko nämä korot ja muut kulut lakisääteisiä vai sopimusperusteisia, sekä niiden suuruus suhteessa lakisääteisiin maksutaulukoihin.
21
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin väittää, että direktiivin 2008/48 3 artiklan g alakohdassa tarkoitettu kuluttajalle aiheutuvien luoton kokonaiskustannusten käsite on saatettu osaksi Alankomaiden kansallista oikeusjärjestystä ”mahdollisimman sanatarkasti” siviililain 7 osan 57 §:n 1 momentin g kohdassa ja 2 momentissa. Kyseisen tuomioistuimen mukaan siviililain 7 osan 58 §:n 2 momentin e kohdassa toistetaan kyseisen direktiivin 2 artiklan 2 kohdan f alakohdan sanamuoto, jossa suljetaan pois luottosopimukset, joiden mukaan luotto myönnetään korotta ja ilman muita kuluja, ja sopimukset, joiden nojalla luotto on maksettava takaisin kolmen kuukauden kuluessa ja joissa edellytetään vain vähäisten kulujen suorittamista, tässä viimeksi mainitussa säännöksessä tarkoitetulla tavalla.
22
Vastauksena osaan Kantonrechter te Arnhemin sille esittämistä kysymyksistä ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin katsoo, että sopimus, jonka yhteydessä on myönnetty maksun lykkäystä, on luottosopimus, jos se täyttää kansallisessa lainsäädännössä tällaista luokittelua varten säädetyt edellytykset, ja että siviililain 7 osan 58 §:n 2 momentin e kohdassa tarkoitettua muiden kulujen käsitettä on tarkasteltava yhdessä saman lain 7 osan 57 §:n 1 momentin g kohdassa tarkoitetun kuluttajalle aiheutuvien luoton kokonaiskustannusten käsitteen kanssa.
23
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin kuitenkin katsoo, ettei direktiivin 2008/48 eikä sitä koskevan unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön perusteella voida vastata kysymykseen siitä, onko viivästyskorkoja ja vapaaehtoisen perinnän kuluja pidettävä luoton kustannuksina ja onko ne otettava huomioon määritettäessä, onko kyseinen sopimus kyseisen direktiivin 2 artiklan 2 kohdan f alakohdassa tarkoitettu luottosopimus, jonka mukaan luotto myönnetään korotta ja ilman muita kuluja tai jossa edellytetään vain vähäisten kulujen suorittamista.
24
Ensinnäkin asiaa koskevista kansallisista oikeussäännöistä kyseinen tuomioistuin täsmentää, että pääasiassa kyseessä olevilla viivästyskoroilla ja vapaaehtoisen perinnän kuluilla viitataan korkoihin ja kuluihin, joita luotonantajalle aiheutuu saatavansa perimisestä vapaaehtoisessa perinnässä. Ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, että kun velallinen on luonnollinen henkilö, joka toimii tarkoituksessa, joka ei kuulu hänen elinkeino-, liike- tai ammattitoimintaansa, siviililaissa säädetään, että vapaaehtoisen perinnän kuluina vaadittu korvaus vastaa tiettyä prosenttiosuutta päävelasta ja sen on oltava suuruudeltaan vähintään 40 euroa ja enintään 6775 euroa.
25
Ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee myös, että direktiivin 2008/48 soveltamisalaan kuuluvien luottosopimusten alalla Alankomaiden lainsäädännössä kielletään luotonantajaa vaatimasta luotosta korvausta, jonka määrä ylittää laissa sallitun enimmäiskorvauksen, ja että tämä enimmäiskorvaus sisältää viivästyskorot ja vapaaehtoisen perinnän kulut, eikä luotonantaja näin ollen voi vaatia korvausta vapaaehtoisen perinnän kuluista, joiden vaikutuksena on, että luoton korvaus ylittää sallitun enimmäismäärän.
26
Siltä osin kuin toiseksi on kyse direktiivin 2008/48 merkityksellisistä säännöksistä, ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin päättelee kyseisen direktiivin 5 artiklan 1 kohdan l alakohdasta, 10 artiklan 2 kohdan l alakohdasta ja liitteestä II, että maksuviivästyksestä aiheutuvat kulut, joihin käsiteltävässä asiassa vaaditut viivästyskorot ja vapaaehtoisen perinnän kulut kuuluvat, on sisällytettävä kyseisen direktiivin 3 artiklan g alakohdassa tarkoitettuihin kuluttajalle aiheutuviin luoton kokonaiskustannuksiin.
27
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin lisää, että vaikka saman direktiivin 19 artiklan 3 kohdasta ilmenee, että kuluja, joita aiheutuu jonkin sopimusvelvoitteen noudattamatta jättämisestä, ei oteta huomioon todellista vuosikorkoa laskettaessa, tämä ei kuitenkaan merkitse sitä, että nämä kulut eivät voi olla osa kuluttajalle aiheutuvia luoton kokonaiskustannuksia.
28
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin täsmentää kuitenkin, että on myös mahdollista katsoa, että kyseiset kulut voivat kuulua kuluttajalle aiheutuviin luoton kokonaiskustannuksiin vain, jos luoton myöntämisedellytysten ja muiden sopimuksen tekemiseen liittyvien olosuhteiden perusteella voidaan olettaa, että oikeus näihin kuluihin kuuluu luotonantajan liiketoimintamalliin.
29
Kyseinen tuomioistuin toteaa direktiivin 2008/48 2 artiklan 2 kohdan f alakohdassa säädetystä poikkeuksesta, että se voisi menettää merkityksensä, jos katsottaisiin, että korot ja vapaaehtoisen perinnän kulut, jotka lain mukaan on maksettava, jos maksu laiminlyödään, kuuluvat kyseisessä säännöksessä säädettyihin korkoihin ja muihin kuluihin.
30
Tässä tilanteessa Hoge Raad der Nederlanden on päättänyt lykätä asian ratkaisua ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)
Ovatko viivästyskorko ja vapaaehtoisen perinnän kulut [direktiivin 2008/48] 3 artiklan g alakohdassa tarkoitettuja kuluttajalle aiheutuvia luoton kokonaiskustannuksia ja onko ne otettava huomioon arvioitaessa sitä, onko kyseessä [tämän direktiivin] 2 artiklan 2 kohdan f alakohdassa tarkoitettu luottosopimus, jonka mukaan luotto myönnetään korotta ja ilman muita kuluja tai jossa edellytetään vain vähäisten kulujen suorittamista?
2)
Onko ensimmäiseen kysymykseen annettavan vastauksen kannalta merkitystä sillä, onko viivästyskorko ja vapaaehtoisen perinnän kulut maksettava lain vai sopimuksen nojalla? Jos viivästyskorko ja vapaaehtoisen perinnän kulut on maksettava sopimuksen perusteella, onko merkitystä sillä, ovatko ne korkeammat kuin mitä ilman tällaista sopimusehtoa olisi lain nojalla maksettava?”
Ennakkoratkaisukysymysten tarkastelu
Alustavat huomautukset
31
Aluksi on todettava, että Alankomaiden hallituksen huomautuksista ilmenee, että direktiiviä 2008/48 sovelletaan Alankomaiden kansallisen oikeuden nojalla luottosopimuksiin, joissa luoton kokonaismäärä on alle 200 euroa.
32
On myös todettava, että ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen esittämiin kysymyksiin vastaamiseksi on tarkasteltava kahta seikkaa. Ensimmäinen seikka koskee lähinnä direktiivin 2008/48 2 artiklan 2 kohdan f alakohdassa tarkoitettujen korkojen ja muiden kulujen käsitteiden tulkintaa sekä sitä, onko tämän tulkinnan kannalta relevanttina kriteerinä pidettävä sitä, ovatko viivästyskorot ja vapaaehtoisen perinnän kulut, joita luotonantaja vaatii siinä tapauksessa, että kuluttajalle luottosopimuksen mukaisesti kuuluva maksuvelvollisuus on laiminlyöty, lakisääteisiä vai sopimusperusteisia, sekä tarvittaessa niiden määrää. Toinen seikka koskee kyseisen direktiivin 3 artiklan g alakohdassa tarkoitetun käsitteen ”kuluttajalle aiheutuvat luoton kokonaiskustannukset” tulkintaa.
33
Kuten ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tuo esiin yhteyden direktiivin 2008/48 2 artiklan 2 kohdan f alakohdassa tarkoitetun muiden kulujen käsitteen ja kyseisen direktiivin 3 artiklan g alakohdassa tarkoitetun kuluttajalle aiheutuvien luoton kokonaiskustannusten käsitteen välillä, ja se pohtii, kuuluvatko viivästyskorot ja vapaaehtoisen perinnän kulut kummankin käsitteen soveltamisalaan.
34
Direktiivin 2008/48 2 artiklan 2 kohdan f alakohdalla kuitenkin myötävaikutetaan kyseisen direktiivin soveltamisalan rajaamiseen, ja se voi mahdollisesti tehdä tarpeettomaksi vastauksen kysymykseen siitä, kuuluvatko viivästyskorot ja vapaaehtoisen perinnän kulut mainitun direktiivin 3 artiklan g alakohdassa tarkoitetun kuluttajalle aiheutuvien luoton kokonaiskustannusten käsitteeseen.
35
Näin ollen aluksi on tulkittava direktiivin 2008/48 2 artiklan 2 kohdan f alakohtaa ja tutkittava, mikä merkitys tätä tulkintaa varten on sillä, ovatko korot ja velvoitteiden noudattamatta jättämisestä aiheutuvat kulut lakisääteisiä vai sopimusperusteisia, ja mahdollisesti sillä, mikä niiden määrä on, ennen kuin tarvittaessa tutkitaan tämän direktiivin 3 artiklan g alakohdassa tarkoitetun kuluttajalle aiheutuvien luoton kokonaiskustannusten käsitteen ulottuvuus.
Ensimmäinen kysymyksen toinen osa ja toinen kysymys
36
Ensimmäisen kysymyksen toisella osalla ja toisella kysymyksellä, joita on tarkasteltava yhdessä ja ensimmäiseksi, ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee lähinnä, onko direktiivin 2008/48 2 artiklan 2 kohdan f alakohtaa tulkittava siten, että viivästyskorot ja vapaaehtoisen perinnän kulut, jotka kuluttajan on maksettava luottosopimuksen mukaisen maksuvelvollisuutensa viivästymisen tai noudattamatta jättämisen vuoksi, kuuluvat kyseisessä säännöksessä tarkoitettujen koron ja muiden kulujen käsitteiden alaan. Kyseinen tuomioistuin kysyy myös, onko tämän tulkinnan kannalta merkitystä sillä, ovatko nämä korot ja muut kulut lakisääteisiä vai sopimusperusteisia, ja sillä, että mainitut korot ja muut sopimusperusteiset kulut ovat mahdollisesti korkeammat kuin ne, jotka lain mukaan olisi maksettava.
37
Tältä osin on täsmennettävä, että pääasiassa kyseessä olevat viivästyskorot ja vapaaehtoisen perinnän kulut ovat, kuten ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin täsmentää, korkoja ja velvoitteiden noudattamatta jättämisestä aiheutuvia kuluja.
38
Direktiivin 2008/48 2 artiklan 2 kohdan f alakohdan mukaan kyseistä direktiiviä ei sovelleta luottosopimuksiin, joiden mukaan luotto myönnetään korotta ja ilman muita kuluja, ja luottosopimuksiin, joiden nojalla luotto on maksettava takaisin kolmen kuukauden kuluessa ja joissa edellytetään vain vähäisten kulujen suorittamista.
39
Tämän säännöksen ja erityisesti siinä olevien koron ja muiden kulujen käsitteiden tulkitsemiseksi on vakiintuneen oikeuskäytännön mukaisesti otettava huomioon paitsi kyseisen säännöksen sanamuoto myös asiayhteys, johon se kuuluu, sekä sen toimen tavoitteet ja päämäärät, jonka osa se on (ks. vastaavasti tuomio 11.1.2024, Inditex, C‑361/22, EU:C:2024:17, 43 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
40
Ensinnäkin direktiivin 2008/48 2 artiklan 2 kohdan f alakohdan sanamuodosta on huomautettava, että kyseisessä säännöksessä viitataan vain korkoihin ja muihin kuluihin määrittelemättä näitä käsitteitä ja viittaamatta muihin tämän direktiivin yhteydessä myös käytettyihin käsitteisiin, joita ovat muun muassa sopimuksen noudattamatta jättämisestä aiheutuvat kulut, maksuviivästyksestä aiheutuvat kulut, kustannukset, palkkiot tai verot.
41
Koron käsitteellä tarkoitetaan sen sananmukaisessa merkityksessä sekä sijoitetulle tai lainatulle pääomalle kertyneitä tai maksettavaksi erääntyneitä korkoja että hyvitys- tai viivästyskorkoja, ja sillä on siten useita mahdollisia merkityksiä.
42
Myös muiden kulujen käsite on yleisluonteinen käsite, joka voi kattaa useita menoluokkia, joten tämän käsitteen sisältö vaihtelee sen mukaan, missä yhteydessä sitä käytetään.
43
Direktiivin 2008/48 2 artiklan 2 kohdan f alakohdan eri kieliversioiden vertailu antaa kuitenkin joitakin viitteitä siitä, miten kyseisessä säännöksessä tarkoitettuja koron ja muiden kulujen käsitteitä on tulkittava. Erityisesti osassa näistä kieliversioista viitataan suppeammin vain korkojen tai muiden kulujen puuttumiseen, kuten saksankielisessä (”zins- und gebührenfreie Kreditverträge”), kreikankielisessä (”symvaseis pistosis oi opoies einai atokes kai choris alles epivarynseis”), ranskankielisessä (”contrats de crédit sans intérêt et non autres frais”) tai hollanninkielisessä (”kredietovereenkomsten zonderpension en andere kosten”) versiossa. Muissa kieliversioissa, muun muassa espanjankielisessä (”los contratos de crédito concedidos libres de intereses y sin ningún otro tipo de gastos”), englanninkielisessä (”where the credit is granted free of interest and without any other charges”), kroaatinkielisessä (”ugovore o kreditu Prema kojima se kredit odobrava bez kamata i bez bilo kakvih drugih naknada”), italiankielisessä (”contratti di credito che non prevedono il pagamento di interessi o altre spese”) tai romaniankielisessä (”contractele de credit în baza cărora creditul este acordat Fără dobândă și Fără alte costuri”) versiossa, viitataan nimenomaisesti siihen, että luotto myönnetään ilman korkoja tai muita kuluja.
44
Näiden muiden kieliversioiden sanamuodoista ilmenee nimenomaisesti, että direktiivin 2008/48 2 artiklan 2 kohdan f alakohdan sovellettavuutta on arvioitava ottamalla huomioon luottosopimuksen tekemisen ajankohtana vahvistetut korot ja muut kulut. Kuluttajan maksuvelvollisuuden laiminlyöntiä ja sen kestoa ei kuitenkaan lähtökohtaisesti voida ennakoida kyseisenä ajankohtana. Näin ollen korot ja noudattamatta jättämisestä aiheutuvat kulut eivät kuulu direktiivin 2008/48 2 artiklan 2 kohdan f alakohdassa tarkoitettuihin korkoihin ja muihin kuluihin riippumatta siitä, onko näiden korkojen ja kulujen soveltamisesta ja niiden suuruudesta säädetty laissa vai määrätty luottosopimuksessa.
45
Kyseisen säännöksen asiayhteys ja direktiivin 2008/48 tavoitteet tukevat tätä tulkintaa.
46
Näin ollen siltä osin kuin toiseksi on kyse mainitun säännöksen asiayhteydestä, on huomattava, että direktiivin 2008/48 19 artiklan 2 ja 3 kohdan mukaan noudattamatta jättämisestä aiheutuvia kuluja ei oteta huomioon todellista vuosikorkoa laskettaessa, koska tämä laskeminen perustuu olettamaan siitä, että luottosopimus pysyy voimassa sovitun ajan ja että luotonantaja ja kuluttaja täyttävät velvollisuutensa kyseisessä sopimuksessa vahvistettuja ehtoja ja määräaikoja noudattaen. Näin ollen tätä olettamaa on pidettävä lähtökohtana tulkittaessa kyseisen direktiivin 2 artiklan 2 kohdan f alakohtaa.
47
Kolmanneksi tämän tuomion 44 kohdassa esitetty tulkinta vastaa direktiivin 2008/48 2 artiklan 2 kohdan f alakohdan tavoitetta, kun sillä pyritään kyseisen artiklan muiden säännösten tavoin rajaamaan kyseisen direktiivin soveltamisalaa. Jos korko ja noudattamatta jättämisestä aiheutuvat kulut olisi otettava huomioon sen selvittämiseksi, kuuluuko sopimus mainitun direktiivin soveltamisalaan, kyseinen säännös menettäisi suurelta osin merkityksensä ja tehokkaan vaikutuksensa, koska sitä sovellettaisiin vain erittäin epätodennäköisissä tapauksissa, joissa viivästymisestä tai maksun laiminlyönnistä ei aiheutuisi mitään oikeudellisia seurauksia lainanottajalle eli lainanottaja ei joutuisi maksamaan viivästyskorkoja eikä muita kuluja maksuvelvollisuuden laiminlyönnin vuoksi.
48
Käsiteltävässä asiassa Arvato vaatii tuotteiden ostohinnan, jonka suuruus on 37,97 euroa, johon lisätään lailliset korot 9.10.2024 alkaen, ja vapaaehtoisen perinnän kulujen, joiden suuruus on 40 euroa, joka sijoittuu suuruudeltaan Alankomaiden lainsäädännössä säädetyn vaihteluvälin alarajalle, maksamista. Tällaiset korot ja kulut eivät lähtökohtaisesti kuulu direktiivin 2008/48 2 artiklan 2 kohdan f alakohdassa tarkoitettujen korkojen ja muiden kulujen käsitteisiin, eikä niitä näin ollen pidä ottaa huomioon sen määrittämiseksi, kuuluuko kyseessä oleva luottosopimus kyseisen direktiivin soveltamisalaan.
49
Ennakkoratkaisua pyytävä tuomioistuin ja Alankomaiden hallitus väittävät kuitenkin, ettei ole poissuljettua, että kyseessä olevan sopimuksen tekemisen olosuhteiden perusteella voidaan olettaa, että noudattamatta jättämisestä aiheutuvien kulujen maksettaviksi erääntyminen on osa luotonantajan liiketoimintamallia, jolloin nämä kulut olisi otettava huomioon tutkittaessa direktiivin 2008/48 2 artiklan 2 kohdan f alakohdan sovellettavuutta.
50
Tältä osin on muistutettava, että direktiivin 2008/48 22 artiklan 3 kohdan mukaan jäsenvaltioiden on huolehdittava siitä, että niiden tämän direktiivin täytäntöön panemiseksi antamia säännöksiä ei voida kiertää siten, että sopimukselle annetaan erityinen muoto (tuomio 11.9.2019, Lexitor, C‑383/18, EU:C:2019:702, 30 kohta).
51
Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on näin ollen selvitettävä, pyrkiikö luotonantaja todellisuudessa kiertämään direktiivin 2008/48 mukaisia velvoitteitaan ennakoimalla luottosopimuksen tekohetkestä alkaen, että kuluttaja laiminlyö maksuvelvollisuutensa, ja saamaan taloudellista hyötyä korkojen ja noudattamatta jättämisestä aiheutuvien kulujen maksettaviksi erääntymisestä. Tätä varten kyseisen tuomioistuimen tehtävänä on tutkia kaikki kyseisen sopimuksen tekemiseen liittyneet olosuhteet ja muut merkitykselliset seikat, kuten muun muassa se, ovatko korot ja sopimusehtojen noudattamatta jättämisestä aiheutuvat kulut lakisääteisiä vai sopimusperusteisia, se, minkä ajan kuluessa nämä korot ja kulut erääntyvät maksettaviksi, sekä kyseisten korkojen ja kulujen määrä.
52
Kaiken edellä esitetyn perusteella ensimmäisen kysymyksen toiseen osaan ja toiseen kysymykseen on vastattava, että direktiivin 2008/48 2 artiklan 2 kohdan f alakohtaa on tulkittava siten, että sellaisia tapauksia lukuun ottamatta, joissa luotonantaja ennakoi luottosopimuksen tekohetkestä alkaen, että kuluttaja laiminlyö maksuvelvollisuutensa, saadakseen taloudellista hyötyä, viivästyskorot ja vapaaehtoisen perinnän kulut, jotka kuluttajan on maksettava luottosopimuksen mukaisen maksuvelvollisuutensa viivästymisen tai laiminlyönnin vuoksi, eivät kuulu tässä säännöksessä tarkoitettuihin koron ja muiden kulujen käsitteisiin, ja asia on näin lähtökohtaisesti riippumatta siitä, ovatko nämä korot ja muut kulut lakisääteisiä vai sopimusperusteisia, tai siitä, ovatko mainitut korot ja muut sopimusperusteiset kulut korkeammat kuin ne, jotka lain mukaan olisi maksettava.
Ensimmäisen kysymyksen ensimmäinen osa
53
Kun otetaan huomioon ensimmäisen kysymyksen toiseen osaan ja toiseen kysymykseen annettu vastaus, ensimmäisen kysymyksen ensimmäiseen osaan ei ole tarpeen vastata.
Oikeudenkäyntikulut
54
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta. Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle, ei voida määrätä korvattaviksi.
Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (neljäs jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
Kulutusluottosopimuksista ja neuvoston direktiivin 87/102/ETY kumoamisesta 23.4.2008 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2008/48/EY 2 artiklan 2 kohdan f alakohtaa
on tulkittava siten, että
sellaisia tapauksia lukuun ottamatta, joissa luotonantaja ennakoi luottosopimuksen tekohetkestä alkaen, että kuluttaja laiminlyö maksuvelvollisuutensa, saadakseen taloudellista hyötyä, viivästyskorot ja vapaaehtoisen perinnän kulut, jotka kuluttajan on maksettava luottosopimuksen mukaisen maksuvelvollisuutensa viivästymisen tai laiminlyönnin vuoksi, eivät kuulu tässä säännöksessä tarkoitettuihin koron ja muiden kulujen käsitteisiin, ja asia on näin lähtökohtaisesti riippumatta siitä, ovatko nämä korot ja muut kulut lakisääteisiä vai sopimusperusteisia, tai siitä, ovatko mainitut korot ja muut sopimusperusteiset kulut korkeammat kuin ne, jotka lain mukaan olisi maksettava.
Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: hollanti.