62002CC0422_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
1. Nærværende appel vedrører anvendelsen af princippet om forbud mod forskelsbehandling, som det fremgår af artikel 9, stk. 5, i Rådets forordning (EF) nr. 384/96 om beskyttelse mod dumpingimport fra lande, der ikke er medlemmer af Det Europæiske Fællesskab (2) (»grundforordningen«). Sagen rejser spørgsmålet om, hvordan princippet skal anvendes, når import af ensartede produkter med oprindelse i to forskellige landegrupper underlægges forskellige antidumpingundersøgelser: en oprindelig undersøgelse for den ene landegruppe og en fornyet undersøgelse, der genoptages ved foranstaltningernes udløb (3), for den anden landegruppe. Når en oprindelig undersøgelsesprocedure afsluttes, uden at der pålægges told, hvor langt går så fællesskabsinstitutionernes forpligtelse til at bringe pålæggelsen af den told, der førte til fornyet undersøgelse, der genoptages ved foranstaltningernes udløb, til ophør? Nærmere bestemt, hvorvidt har en sådan forpligtelse tilbagevirkende kraft?
De relevante antidumpingbestemmelser
2. I overensstemmelse med grundforordningen – som blev vedtaget til dels for at bringe praksis på linje med nye internationale forpligtelser i henhold til »antidumpingkodeks« af 1994, der var vedtaget som en del af Uruguay-rundens multilaterale forhandlinger (4) – gennemfører Kommissionen efter konsultationer i Det Rådgivende Udvalg, hvori medlemsstaterne er repræsenteret, undersøgelser om dumping og kan indføre midlertidig told, mens Rådet er ansvarligt for indførelse af endelig told. I henhold til artikel 5 indledes undersøgelsesproceduren efter klage fra en erhvervsgren i Fællesskabet efter fremgangsmåden i artikel 6.
3. Artikel 7, stk. 1, bestemmer følgende: »Der kan indføres midlertidig told, […] hvis der er truffet en foreløbig positiv afgørelse om, at der finder dumping sted med deraf følgende skade for en erhvervsgren i Fællesskabet, og hvis det af hensyn til beskyttelsen af Fællesskabets interesser er nødvendigt at gribe ind for at hindre, at der forvoldes skade. […]« I henhold til artikel 7, stk. 3, skal der stilles en garanti som sikkerhed for den midlertidige told.
4. Artikel 9, stk. 4, har følgende ordlyd: »Fremgår det af den endelige konstatering af de faktiske omstændigheder, at der finder dumping sted og forvoldes skade som følge heraf, og er det af hensyn til beskyttelsen af Fællesskabets interesser påkrævet at gribe ind […] træffer Rådet med simpelt flertal på forslag fra Kommissionen og efter konsultationer i Det Rådgivende Udvalg afgørelse om indførelse af en endelig antidumpingtold. […]«
5. I artikel 9, stk. 5, bestemmes: »Antidumpingtold pålægges i hvert enkelt tilfælde med en passende sats uden forskelsbehandling for al indførsel af den pågældende vare, for hvilken der er konstateret dumping og deraf følgende skade […]«
6. Ordlyden af artikel 9, stk. 5, svarer i høj grad til ordlyden af artikel 9, stk. 2, i antidumpingkodeksen: »Når der pålægges antidumpingtold på en vare, skal antidumpingtolden pålægges med en passende sats i hvert enkelt tilfælde uden forskelsbehandling på import af den pågældende vare, uanset hvorfra den stammer, for hvilken der er konstateret dumping og deraf følgende skade […]«
7. Denne sidstnævnte bestemmelse er selv – ifølge appellanten i nærværende sag – udtryk for vilkåret om almindelig mest begunstigede land i artikel 1 i den almindelige overenskomst om told og udenrigshandel (»GATT 1947«), som bestemmer, at »med hensyn til toldafgifter og andre afgifter af enhver art, der pålægges eller opkræves i forbindelse med indførsel eller udførsel, […] skal enhver fordel, begunstigelse, privilegium eller fritagelse, der er ydet af en kontraherende part, for så vidt angår en vare hidrørende fra eller bestemt for et andet land, øjeblikkelig og ubetinget tilstås den tilsvarende vare hidrørende fra eller bestemt for alle andre kontraherende parters territorier«
8. Artikel 11 i grundforordningen vedrører varighed, genoptagelse af undersøgelser og tilbagebetalinger. Artikel 11, stk. 2, første og andet afsnit, har følgende ordlyd:
»Endelige antidumpingforanstaltninger udløber fem år efter indførelsen heraf eller fem år efter datoen for afslutningen af den seneste genoptagelse af en undersøgelse, som omfattede både spørgsmålet om dumping og skade, medmindre det som led i en genoptagelse af en undersøgelse fastslås, at foranstaltningernes bortfald sandsynligvis vil medføre, at der fortsat eller igen vil finde dumping sted med deraf følgende skade. En undersøgelse genoptages ved foranstaltningernes udløb på Kommissionens initiativ eller på anmodning fremsat af eller på vegne af producenterne i Fællesskabet, og foranstaltningerne forbliver i kraft, indtil resultatet af en sådan undersøgelse foreligger.
En fornyet undersøgelse genoptages ved foranstaltningernes udløb, når anmodningen herom indeholder tilstrækkelige beviser for, at foranstaltningernes bortfald sandsynligvis vil medføre, at der fortsat eller igen vil finde dumping sted med deraf følgende skade […]«
9. Kommissionen kan, efter at der er forløbet mindst et år siden indførelsen af den endelige toldforanstaltning i henhold til artikel 11, stk. 3, i grundforordningen, tage behovet for at opretholde foranstaltninger op til genovervejelse med henblik på en vurdering af, om de gældende foranstaltninger er nødvendige og tilstrækkelige, eller om omstændighederne har ændret sig betydeligt.
10. Følgende fastsættes i artikel 11, stk. 5: »De relevante bestemmelser i denne forordning om procedurer og om gennemførelsen af undersøgelser, undtagen bestemmelserne vedrørende tidsfrister, gælder for genoptagelse af undersøgelser, der foretages i henhold til stk. 2, 3 og 4. […]«
Den omhandlede antidumpingprocedure
11. Den foreliggende sag vedrører import af produkter kaldet store elektrolytkondensatorer med aluminiumplade (»elektrolytkondensatorer«), selv om det synes at være anerkendt, at begrebet »store« ikke er passende i denne sammenhæng. Kondensatorer er elektriske komponenter, som kan lagre og efterfølgende frigive elektrisk energi. De anvendes i de elektriske kredsløb i næsten alle typer elektronisk udstyr til computere, telekommunikation, måleinstrumenter, industrielle og militære formål, selvbevægende maskiner og andre forbrugerindustrier. De omhandlede elektrolytkondensatorer anvendes især i strømforsyningskredsløb i varige elektroniske forbrugsgoder såsom fjernsynsapparater, videobåndoptagere og personlige computere.
12. Med virkning fra den 4. december 1992 blev der indført en endelig antidumpingtold på visse elektrolytkondensatorer fra Japan (5) . Tolden var således i overensstemmelse med artikel 11, stk. 2, i grundforordningen ved at udløbe med virkning fra den 4. december 1997. En endelig told blev med virkning fra den 19. juni 1994 ligeledes indført på visse tilsvarende importer fra Korea og Taiwan (6) . Endelig meddelte Kommissionen den 27. november 1997, at den indledte yderligere en procedure vedrørende import af elektrolytkondensatorer med oprindelse i USA og Thailand (7) .
13. Den 3. december 1997, den sidste dag med told på import fra Japan i henhold til forordning nr. 3482/92, besluttede Kommissionen at indlede såvel en fornyet undersøgelse af tolden efter anmodning fra producenterne i Fællesskabet som en undersøgelse, mens foranstaltningerne er i kraft, på eget initiativ (8) . I overensstemmelse med artikel 11, stk. 2, i grundforordningen forbliver tolden i kraft, indtil resultatet af den fornyede undersøgelse foreligger. En fornyet undersøgelse af foranstaltningerne vedrørende importen fra Korea og Taiwan blev offentliggjort den 7. april 1998 (9) .
14. Kommissionen konkluderede efter sin undersøgelse vedrørende elektrolytkondensatorer fra USA og Thailand, at importdumping forårsagede skade for Fællesskabets industri, og at det var i Fællesskabets interesse at indføre antidumpingtold. Kommissionen indførte derfor en midlertidig antidumpingtold på visse importer for en periode på seks måneder fra den 28. august 1998 (10) . I overensstemmelse med artikel 7, stk. 3, i grundforordningen blev tolden ikke opkrævet, men dækket af en garanti.
15. Kommissionen foreslog derefter Rådet at indføre endelige antidumpingforanstaltninger på denne import. Rådet vedtog imidlertid ikke forslaget inden for den frist på 15 måneder, der er fastsat i grundforordningens artikel 6, stk. 9. Heraf fulgte, at importen med oprindelse i USA og Thailand ikke blev gjort til genstand for endelige foranstaltninger, og at de midlertidige foranstaltninger udløb den 28. februar 1999. Ligeledes blev den midlertidige antidumpingtold aldrig endeligt opkrævet på denne import.
16. I forbindelse med Kommissionens fornyede undersøgelse af antidumpingforanstaltningerne mod importen med oprindelse i Japan, Korea og Taiwan nåede den frem til samme konklusion, at der fortsat blev forårsaget skade for Fællesskabets industri, og at det var i Fællesskabets interesse at forny antidumpingforanstaltningerne mod importen. Da der imidlertid ikke var blevet pålagt told på import fra USA og Thailand, foreslog Kommissionen Rådet at afslutte procedurerne vedrørende importen fra Japan, Korea og Taiwan. Rådet vedtog forslaget i forordning nr. 173/2000 (11) (»den anfægtede forordning«).
17. I henhold til artikel 3, stk. 2, skal den anfægtede forordning finde anvendelse med tilbagevirkende kraft fra den 28. februar 1999, datoen for udløbet af de midlertidige foranstaltninger mod import fra USA og Thailand.
18. Begrundelsen for afslutningen og den tilbagevirkende kraft blev angivet i betragtning 132-139. Betragtning 133-135 bestemmer særligt:
»(133)	Den nye undersøgelse vedrørende USA og Thailand og de to fornyede undersøgelser blev i vid udstrækning gennemført samtidig. Som ovenfor anført førte de fornyede undersøgelser stort set til samme konklusioner som i den nye procedure vedrørende samme vare fra USA og Thailand. Ifølge disse konklusioner skal de endelige foranstaltninger på importen fra Japan, Republikken Korea og Taiwan i princippet ændres.
Ifølge artikel 9, stk. 5, i grundforordningen skal antidumpingtold imidlertid pålægges uden forskelsbehandling for al indførsel af en vare, for hvilken der er konstateret dumping og deraf følgende skade.
(134)	Kommissionen konkluderer derfor, at da der ikke gælder foranstaltninger over for USA og Thailand, vil en indførelse af foranstaltninger mod importerede varer med oprindelse i Japan, Republikken Korea og Taiwan som følge af nærværende undersøgelse være ensbetydende med forskelsbehandling af disse tre lande.
(135)	I betragtning af ovenstående og med henblik på at sikre en sammenhængende fremgangsmåde og overholde det i grundforordningens artikel 9, stk. 5, fastsatte fundamentale princip om, at der ikke må forekomme forskelsbehandling, er det nødvendigt at afslutte procedurerne vedrørende importen af elektrolytkondensatorer med oprindelse i Japan, Republikken Korea og Taiwan uden indførelse af antidumpingforanstaltninger.«
19. En japansk eksporterende producent havde anført, at for at undgå forskelsbehandling skulle told på import fra Japan afsluttes med tilbagevirkende kraft fra den 3. december 1997, hvor den fornyede undersøgelse blev indledt, idet importen med oprindelse i Japan stadig var genstand for told, mens den fornyede undersøgelse mod dette land foregik, mens der ikke blev opkrævet told på importen fra USA og Thailand.
20. Rådet besluttede imidlertid, at proceduren alene skulle afsluttes med tilbagevirkende kraft fra den 28. februar 1999, og gav følgende begrundelse i betragtning 137 og 138:
»(137)	[…] importen fra USA og Thailand [var] imidlertid genstand for en undersøgelse fra december 1997 til den 28. februar 1999 ligesom importen med oprindelse i Japan. Det forhold, at der i den pågældende periode anvendtes foranstaltninger over for Japan, men ikke over for USA og Thailand, er blot udtryk for, at proceduren vedrørende USA og Thailand befandt sig i en anden fase, idet der var tale om den oprindelige undersøgelse, mens de gældende foranstaltninger vedrørende Japan var blevet indført ved forordning (EØF) nr. 3482/92. Under disse omstændigheder var der ikke tale om forskelsbehandling, fordi situationen var forskellig for de to procedurer.
(138)	Det accepteres ikke desto mindre, at i betragtning af overvejelserne i betragtning 132 til 135 skal importen med oprindelse i Japan fra og med den 28. februar 1999 behandles på samme måde som importen med oprindelse i USA og Thailand. Det samme gælder for Republikken Korea og Taiwan. Undersøgelsen vedrørende USA og Thailand skulle være afsluttet senest den 28. februar 1999 enten ved indførelse af foranstaltninger eller ved afslutning af proceduren. Nærværende undersøgelse kom frem til konklusioner svarende til konklusionerne i undersøgelsen vedrørende USA og Thailand, og samme behandling må derfor anvendes for nærværende procedure.«
Sagen i første instans
21. Europe Chemi-Con (Deutschland) GmbH, er et 100% ejet datterselskab af Nippon Chemi-Con Inc., en japansk producent af elektrolytkondensatorer, for hvem selskabet er eneforhandler og importør i Det Europæiske Fællesskab. Nippon Chemi-Con var en af de eksportører, der blev udtrykkeligt nævnt i forordning nr. 3482/92, og der synes at være enighed om, at det var denne eksportør, der før vedtagelsen af den anfægtede forordning havde anført, at pålæggelsen af told på varer med oprindelse i Japan skulle afsluttes med tilbagevirkende kraft fra den 3. december 1997.
22. Den 14. april 2000 anlagde Europe Chemi-Con sag ved Retten i Første Instans med påstand om annullation af artikel 3, stk. 2, i den anfægtede forordning, for så vidt som den ikke fastsætter den 4. december 1997 som den dato, hvorfra forordningen har tilbagevirkende kraft (12) . Selskabet gjorde to anbringender gældende vedrørende henholdsvis »åbenbart urigtigt skøn for så vidt angår de faktiske omstændigheder« og »manglende begrundelse«.
23. Rådet blev frifundet ved dom af 12. september 2002 (13) .
24. Retten i Første Instans behandlede i præmis 48-60 i den appellerede dom Europe Chemi-Cons første anbringende. Indledningsvis bemærkede den i præmis 48, at:
»[…] sagsøgeren [har] i det væsentlige gjort gældende, at Rådet foretog en forkert retsanvendelse ved anvendelsen af ligebehandlingsprincippet i den anfægtede forordning, og ikke at det foretog et åbenbart urigtigt skøn i forbindelse med vurderingen af de faktiske omstændigheder, idet det fejlagtigt anså forskelsbehandlingen for først at være indtrådt den 28. februar 1999 og ikke den 4. december 1997. Sagsøgeren er således af den opfattelse, at Rådet burde have givet ligebehandlingsprincippet, der er et af de grundlæggende principper i fællesskabsretten, og som er nævnt i grundforordningens artikel 9, stk. 5, forrang for anvendelsen af grundforordningens artikel 11, stk. 2, der gav anledning til forskelsbehandling.«
25. Herefter bemærkedes i præmis 52, at »for at en institution kan kritiseres for en forskelsbehandling, skal den have givet sammenlignelige tilfælde en forskellig behandling, som stiller visse erhvervsdrivende dårligere i forhold til andre, uden at denne forskellige behandling er tilstrækkelig begrundet i objektive forskelle af en vis vægt«.
26. I denne forbindelse bemærkede Retten i Første Instans i præmis 53-56, at den fornyede undersøgelse af importen fra Japan og den oprindelige undersøgelse af importen fra USA og Thailand er reguleret i forskellige bestemmelser i grundforordningen med forskellige resultater for opkrævningen af antidumpingtold. Førstnævnte er reguleret i grundforordningens artikel 11, stk. 2, i henhold til hvilken antidumpingtolden forbliver i kraft, indtil resultatet af den fornyede undersøgelse foreligger. Sidstnævnte var derimod i den oprindelige undersøgelsesfase, således at hvis proceduren blev afsluttet, uden at der indførtes endelig told, blev den midlertidige told ikke opkrævet endeligt (14) .
27. Følgelig fastslog Retten i præmis 57 i dommen, at selv om undersøgelserne er sammenlignelige for så vidt angår formål og resultat, havde den forskellige behandling af importen fra Japan og importen fra USA og Thailand hjemmel i grundforordningen og kunne ikke betragtes som en tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet. Retten henviste i denne forbindelse til Sermes -dommen (15) .
28. Rådet var i øvrigt ikke i henhold til grundforordningens artikel 9, stk. 5, som udelukkende omhandler »pålæggelse« af antidumpingtold, forpligtet til at undlade at anvende forordningens artikel 11, stk. 2. I den foreliggende sag blev tolden i perioden fra den 4. december 1997 til den 28. februar 1999 fortsat opkrævet med hjemmel i artikel 11, stk. 2, »der er en specifik bestemmelse«, uafhængigt af, om den oprindelige undersøgelse af importen fra USA og Thailand blev indledt (præmis 58 i den appellerede dom).
29. I præmis 65-69 forkastede Retten i Første Instans sagsøgerens andet anbringende vedrørende utilstrækkelig begrundelse.
Appellen
30. Europe Chemi-Con iværksatte appel den 22. november 2002, idet selskabet fremførte tre anbringender, som alle vedrørte forkastelsen af første anbringende, og som kan resumeres på følgende måde:
i) Retten i Første Instans opfattede i præmis 48 i den appellerede dom fejlagtigt anbringendet vedrørende »åbenbart urigtigt skøn for så vidt angår de faktiske omstændigheder« som en hævdet forkert anvendelse af ligebehandlingsprincippet frem for en forkert anvendelse af forbuddet mod forskelsbehandling.
ii) Retten i Første Instans konkluderede i dommens præmis 58 fejlagtigt, at grundforordningens artikel 9, stk. 5, udelukkende omhandler pålæggelse af antidumpingtold og ikke disses opretholdelse, og at bestemmelsen er en ikke-bindende retsregel, der kan anvendes efter Rådets skøn. Artikel 9, stk. 5, er ikke blot et udtryk for det fællesskabsretlige princip om ligebehandling, men en specifik regel, som må fortolkes i lyset af antidumpingkodeksen og følgelig i lyset af vilkåret om almindelig mest begunstigede land i GATT. Denne fortolkning kræver bestemmelsen anvendt fuldt ud i alle situationer, hvor der er pålagt antidumpingtold, uanset hvilken hjemmel og hvilket stadium i proceduren der er tale om. Artikel 11, stk. 2, i grundforordningen er endelig ikke en lex specialis, der falder uden for anvendelsesområdet for artikel 9, stk. 5.
iii) Selv hvis sagen betragtes i lyset af ligebehandlingsprincippet i stedet for princippet om forbud mod forskelsbehandling, anførte Retten i Første Instans fejlagtigt i dommens præmis 57, at princippet ikke var tilsidesat med den begrundelse, at de to omhandlede toldforanstaltninger blev pålagt med hjemmel i forskellige retsregler. Rettens begrundelse på dette punkt er tvetydig; under alle omstændigheder er de omhandlede situationer sammenlignelige, og de forskellige hjemmelsgrundlag kan ikke sammenlignes med tilfældet i Sermes-sagen.
31. Appellanten har derfor nedlagt påstand om ophævelse af den appellerede dom og om, at appellanten får medhold i påstandene for første instans, eller at sagen hjemsendes til Retten i Første Instans til endelig afgørelse. I begge tilfælde har appellanten nedlagt påstand om, at Rådet tilpligtes at betale sagsomkostningerne både for Retten i Første Instans og for Domstolen.
32. Rådet og Kommissionen, som intervenerede i første instans til støtte for Rådet, har indgivet skriftlige indlæg, hvori de anmoder Domstolen om at frifinde Rådet og tilpligte appellanten at betale sagsomkostningerne.
33. Der er ikke blevet anmodet om afholdelse af et retsmøde, og intet retsmøde er blevet afholdt.
Vurdering af appellen
34. Som Rådet og Kommissionen har anført, hænger Europe Chemi-Cons tre anbringender sammen og overlapper hinanden. Anbringenderne rejser ét grundlæggende spørgsmål, om end der er flere aspekter heraf. For at tage overlapningen i betragtning, vil jeg behandle argumenterne i en anden rækkefølge end den, der er givet i appelskriftet.
35. Før jeg behandler det grundlæggende spørgsmål, vil jeg kort behandle tre andre aspekter.
Princippet om ligebehandling eller om forbud mod forskelsbehandling
36. For det første for så vidt angår det første anbringende er »ligebehandling« og »forbud mod forskelsbehandling« to navne for et enkelt fællesskabsretligt princip, som normalt i Domstolens omfattende praksis herom udtrykkes som et forbud mod at behandle lige situationer forskelligt eller forskellige situationer ens, uden at der foreligger objektive grunde herfor.
37. Det, som Europe Chemi-Con synes at argumentere for i denne sammenhæng, er, at Retten i Første Instans skulle have forstået selskabets første anbringende ikke som vedrørende det generelle fællesskabsretlige princip, uanset hvad det kaldes, men snarere et særligt forbud mod forskelsbehandling i antidumpingprocedurer, som følger af artikel 9, stk. 5, i grundforordningen, og som kan gøres til genstand for særlige krav i forbindelse med fortolkning og anvendelse af princippet.
38. Det er imidlertid klart, at Retten i Første Instans ved sin vurdering har taget såvel artikel 9, stk. 5, som princippet om ligebehandling eller forbud mod diskrimination i betragtning. Der er derfor ikke noget grundlag for Europe Chemi-Cons klagepunkt vedrørende kategoriseringen af selskabets første anbringende. Det, der skal tages stilling til, er, om det, som hævdet af Europe Chemi-Con i dennes resterende argumentation, var forkert, at Retten i Første Instans fastslog, at ingen af bestemmelserne var tilsidesat. Første anbringende må herefter forkastes.
Den bindende karakter af artikel 9, stk. 5, i grundforordningen
39. For det andet har Europe Chemi-Con i tredje led af andet anbringende anført, at artikel 9, stk. 5, i grundforordningen er en bindende retsregel, og at Rådet ikke, som Retten i Første Instans har fastslået, har nogen skønsbeføjelse vedrørende bestemmelsens anvendelse.
40. Der er imidlertid intet i præmis 58 i den appellerede dom, som indikerer, at artikel 9, stk. 5, er en skønsmæssig bestemmelse. Retten i Første Instans har tværtimod fastslået, at bestemmelsen ikke fandt anvendelse, når den ene gruppe foranstaltninger var reguleret ved artikel 11, stk. 2, og den anden ikke var det. Igen er det et spørgsmål om, hvorvidt fortolkningen var korrekt.
Begrundelsens tvetydighed
41. For det tredje har Europe Chemi-Con i første led af tredje anbringende anført, at det er uklart ud fra præmis 52 i den appellerede dom sammenholdt med præmis 57, hvorvidt Retten i Første Instans var af den opfattelse, at a) de to omhandlede situationer ikke var ens, således at ligebehandlingsprincippet ikke fandt anvendelse, eller b) situationerne var ens, men en forskelsbehandling var begrundet ud fra væsentlige objektive forskelle.
42. Som appellanten har anerkendt, leder begge fortolkninger til samme konklusion, nemlig, som Retten i Første Instans har fastslået, at der ikke var nogen tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet. Begrundelsen kan derfor ikke betragtes som utilstrækkelig.
Det grundlæggende hovedspørgsmål
43. Europe Chemi-Con har i det væsentlige anfægtet den appellerede dom med den begrundelse, at Retten i Første Instans har gjort sig skyldig i en forkert retsanvendelse ved at konkludere, at Rådet under de i sagen omhandlede omstændigheder med rette afsluttede antidumpingtolden på elektrolytkondensatorer fra Japan med virkning fra den 28. februar 1999, og at der ikke var krav om at give afslutningen tilbagevirkende kraft længere end til den 4. december 1997.
44. Appellanten er af den opfattelse, at denne konklusion var i strid dels med en rigtig fortolkning af artikel 9, stk. 5, i grundforordningen, dels med det generelle princip om ligebehandling (eller forbud mod forskelsbehandling) i fællesskabsretten.
45. Det er ubestridt, at artikel 9, stk. 5, er udtryk for ligebehandlingsprincippet, og at bestemmelsen har til formål at begrænse princippet eller fravige det. En af de væsentligste pointer i Europe Chemi-Cons argumentation er imidlertid, at artikel 9, stk. 5, går videre end det generelle princip. Bestemmelsen kan således spille en selvstændig rolle i nærværende sag, hvis det viser sig, at det generelle princip ikke er tilsidesat, men at bestemmelsen indeholder yderligere specifikke krav, som ikke er overholdt.
46. Jeg vil derfor behandle problemstillingen under ét i lyset af ligebehandlingsprincippet med de yderligere fortolkningsbidrag, som eventuelt kan udledes af formuleringen af princippet i artikel 9, stk. 5, i grundforordningen, hvor de måtte være relevante.
47. Den sammenhæng, der forklares oven for i præmis 12-20, er ubestridt.
48. I præmis 54 og 56 i den appellerede dom bemærkede Retten i Første Instans, at den oprindelige undersøgelsesfase (USA og Thailand) var reguleret i grundforordningens artikel 5, således at der ikke blev opkrævet told – midlertidig eller endelig – når proceduren blev afsluttet i denne fase, mens en undersøgelse, der genoptages ved foranstaltningernes udløb (bl.a. Japan), var reguleret i grundforordningens artikel 11, stk. 2, hvorefter foranstaltningerne forbliver i kraft, indtil resultatet af undersøgelsen foreligger.
49. I præmis 57 i den appellerede dom, som Europe Chemi-Con anfægter i andet led af tredje anbringende, har Retten i Første Instans bemærket, at »selv om undersøgelserne er gennemført samtidig for ensartede produkter med oprindelse i forskellige lande for den samme undersøgelsesperiode, og selv om de har ledt til ensartede konklusioner vedrørende dumping, skade og Fællesskabets interesser, har den forskellige behandling […] hjemmel i grundforordningen og kan følgelig ikke betragtes som en tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet«. Til støtte for konklusionen henviste retten til Sermes-dommen (16), præmis 45-48.
50. I Sermes-sagen var der blevet pålagt antidumpingtold på import af visse varer med oprindelse i bl.a. den daværende Tyske Demokratiske Republik. Det fulgte af den til EØF-traktaten knyttede protokol vedrørende den tyske indenrigshandel og de dermed forbundne problemer, at Forbundsrepublikken Tyskland var fritaget for at anvende fællesskabsrettens regler på den tyske indenrigshandel, og at Den Tyske Demokratiske Republik, selv om den ikke hørte til Fællesskabet, ikke havde karakter af et tredjeland i forhold til Forbundsrepublikken Tyskland. Der blev derfor ikke pålagt told ved import fra førstnævnte republik til sidstnævnte. Sermes, som var importør af samme varer til Frankrig, hvor de blev pålagt told, nedlagde påstand om tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet. Domstolen fastslog imidlertid, at »den forskellige behandling, som Sermes har henvist til, har således hjemmel i denne protokol, der udgør en del af traktaten, og kan følgelig ikke betragtes som en diskriminering«.
51. Europe Chemi-Con har understreget de mange lighedspunkter mellem de to undersøgelser i nærværende sag, som anerkendt i såvel den anfægtede forordning som den appellerede dom, og har anført, at begrundelsen i Sermes-sagen – den eneste sag, hvori forskellige hjemmelsgrundlag er blevet betragtet som en tilstrækkelig væsentlig, objektiv begrundelse for ikke at overholde kravet om ligebehandling – bygger på den omstændighed, at den omhandlede protokol var en del af Fællesskabets primære ret med forrang for den dagældende grundforordning. Denne begrundelse kan ikke overføres til den foreliggende situation, som omfatter bestemmelser af samme rang.
52. Rådet og Kommissionen har dertil anført, at den afgørende omstændighed i Sermes-sagen var hjemmelsforskellen, og at forholdet mellem de forskellige bestemmelser i regelrangfølgen var uden betydning. I nærværende sag består den grundlæggende forskel mellem de to undersøgelser i forskellen i hjemmel, forskellen i procedurestadiet og i den omstændighed, at der allerede var pålagt og opkrævet told i det ene tilfælde, mens dette ikke var tilfældet i det andet.
53. Jeg har svært ved at være enig i den fortolkning af Sermes-sagen, som Rådet og Kommissionen har anlagt, og som deles af Retten i Første Instans.
54. For det første fremgår det tydeligt af Domstolens formulering i Sermes-sagen, at dommen bygger på tilstedeværelsen af hjemmelsgrundlag, som ikke alene var forskellige, men som udgjorde en integrerende del af traktaten.
55. For det andet har Domstolen aldrig henvist til sagen som grundlag for den betragtning, at når to situationer reguleres af forskellige retlige bestemmelser, er de nødvendigvis objektivt forskellige, således at ligebehandlingsprincippet ikke finder anvendelse. Domstolen har tilsyneladende heller aldrig udtrykt en sådan betragtning, som ville tillægge det formelle større betydning end det materielle.
56. Hvis denne betragtning, formuleret så generelt, var korrekt, ville den jo åbne mulighed for fællesskabslovgiver for at vedtage forskellige bestemmelser til regulering af situationer, som på vilkårlig måde er forskellige, uden at Domstolen har mulighed for at tage stilling hertil på grundlag af ligebehandlingsprincippet. Dette kan ikke være tilfældet.
57. Tværtimod må Domstolen, når to situationer behandles forskelligt på baggrund af forskellige fællesskabsbestemmelser, have mulighed for at tage stilling til, om forskellene mellem de to situationer kan begrunde anvendelsen af forskellige bestemmelser. Den omstændighed, at der anvendes forskellige bestemmelser, er en del af selve behandlingen og er ikke del af den objektive situation, som enten kræver ligebehandling eller kan begrunde forskelsbehandling.
58. På tidspunktet for Sermes-sagen var forholdet mellem den daværende Tyske Demokratiske Republik og Forbundsrepublikken Tyskland objektivt forskelligt – af oplagte historiske og politiske grunde – fra forholdet mellem Den Tyske Demokratiske Republik og andre medlemsstater i Fællesskabet.
59. Det er heller ikke tilstrækkeligt blot at anføre, som Rådet og Kommissionen har gjort det, at de to undersøgelser var på forskellige stadier i proceduren. Forskellige stadier i en antidumpingprocedure kan ikke desto mindre have tilstrækkelige relevante karaktertræk til fælles til, at ligebehandlingsprincippet finder anvendelse, når der tages stilling til, om der skal pålægges told.
60. I den appellerede dom tog Retten i Første Instans ikke stilling til, om den oprindelige undersøgelse i henhold til artikel 5 i grundforordningen og en undersøgelse, der genoptages ved foranstaltningernes udløb i henhold til artikel 11, stk. 2, var objektivt forskellige, men begrundede alene sin konklusion om, at der ikke var sket tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet, med forskellen i hjemmelsgrundlag.
61. Der mener jeg, at Retten gjorde sig skyldig i en forkert retsanvendelse. Andet led i Europe Chemi-Cons tredje anbringende bør således tages til følge, og den appellerede dom bør ophæves, for så vidt som den forkaster sagsøgerens første påstand.
62. I lyset af denne konklusion kunne det være unødvendigt at tage stilling til, om Retten i Første Instans også har fortolket eller anvendt navnlig artikel 9, stk. 5, i grundforordningen fejlagtigt, som Europe Chemi-Con har gjort gældende i første og andet led af andet anbringende. Jeg vil imidlertid kort bemærke følgende.
63. I dommens præmis 58 bemærkede Retten i Første Instans, at »Rådet […] ikke i henhold til grundforordningens artikel 9, stk. 5, [er] forpligtet til at undlade at anvende forordningens artikel 11, stk. 2. Grundforordningens artikel 9, stk. 5, omhandler udelukkende pålæggelse af antidumpingtold. Den antidumpingtold, som sagsøgeren i den foreliggende sag skulle betale i perioden fra den 4. december 1997 til den 28. februar 1999, blev imidlertid indført ved forordning nr. 3482/92 og blev fortsat opkrævet med hjemmel i grundforordningens artikel 11, stk. 2, der er en specifik bestemmelse. Sagsøgeren skulle således fortsat betale antidumpingtold i medfør af grundforordningens artikel 11, stk. 2, uafhængigt af, om den oprindelige undersøgelse af importen fra USA og Thailand blev indledt«.
64. Europe Chemi-Con har rejst tvivl ved udtalelsen om, at artikel 9, stk. 5, »udelukkende omhandler pålæggelse af antidumpingtold«, og at artikel 11, stk. 2, »er en specifik bestemmelse« – og udleder heraf, at forbuddet mod forskelsbehandling i artikel 9, stk. 5, ikke finder anvendelse herved.
65. I denne forbindelse er parterne fremkommet med visse betragtninger vedrørende sondringen mellem pålæggelse og opkrævning af told. Enhver forskel, der måtte være mellem parternes synspunkter, forekommer dog mere tilsyneladende end reel. Appellanten, Rådet og Kommissionen synes således alle at være enige i, at uanset hvilken fortolkning af artikel 9, stk. 2, i antidumpingkodeksen (17) der måtte være rigtig, finder artikel 9, stk. 5, i grundforordningen ikke alene anvendelse på den oprindelige undersøgelse om at pålægge told, men også på opretholdelsen af denne (hvilket medfører fortsat opkrævning heraf) i henhold til artikel 11, stk. 2. Det synspunkt ligger endvidere til grund for beslutningen om at afslutte proceduren vedrørende import fra Japan med tilbagevirkende kraft fra den 28. februar 1999, som det fremgår særligt af betragtning 135 og 138 til den anfægtede forordning. Jeg kan heller ikke se noget i opbygningen eller ordlyden af grundforordningen, der peger på en anden fortolkning – hvilket under alle omstændigheder virker uforeneligt med en bestemmelse, som har til formål at håndhæve ligebehandlingsprincippet.
66. Det er ikke helt klart, præcis hvordan Retten i Første Instans fortolkede grundforordningen i dommens præmis 58, men hvis, og for så vidt som den mente, at artikel 9, stk. 5, ikke skulle finde anvendelse i forbindelse med den fortsatte pålæggelse af told i henhold til artikel 11, stk. 2, var der efter min opfattelse tale om en fejlagtig retsanvendelse.
Annullationspåstanden
67. Hvis den appellerede dom ophæves, kan Domstolen træffe endelig afgørelse i sagen anlagt ved første instans i henhold til artikel 61 i EF-statutten for Domstolen, såfremt sagen er moden til påkendelse. Den foreliggende sag har været genstand for tilstrækkelig drøftelse.
68. Det er ikke bestridt, at den anfægtede forordning skulle have tilbagevirkende kraft. Det eneste spørgsmål til afgørelse er, fra hvilken dato den tilbagevirkende kraft skal have virkning.
69. I den anfægtede forordning blev det fastslået, at datoen skulle være den 28. februar 1999, navnlig på grundlag af, at der ikke blev pålagt antidumpingtold på import fra USA og Thailand efter denne dato, således at der heller ikke skulle pålægges told på import fra Japan.
70. Jeg finder ikke denne argumentation, som Rådet og Kommissionen har gentaget under nærværende sag, overbevisende.
71. Den omhandlede dato markerer således ikke begyndelsen af en periode, hvor der ikke pålægges told på import fra USA og Thailand. Da det er den sidste dato, hvor Rådet kunne pålægge endelig told på produkterne, har den snarere en dobbelt betydning: Der blev herefter ikke pålagt endelig told, og den allerede pålagte midlertidige told blev ikke opkrævet.
72. Importsituationen fra disse lande ændrede sig således egentlig ikke på nogen måde den 28. februar 1999. Der blev hverken pålagt told før eller efter denne dato. Situationen ændrede sig heller ikke i relation til import fra Japan. Der blev pålagt told efter artikel 11, stk. 2, i grundforordningen både før og efter denne dato, mens undersøgelserne fortsatte, og den konklusion, at foranstaltningerne skulle fornys, blev tilsyneladende nået efterfølgende (18) .
73. Da fastsættelsen af den korrekte dato for, hvornår den anfægtede forordning skal træde i kraft, afhænger af anvendelsen af ligebehandlingsprincippet, kan en dato, hvor ingen af de situationer, der skal sammenlignes, ændrede sig, ikke være passende.
74. Den dato, Europe Chemi-Con har argumenteret for, den 4. december 1997, er derimod passende i lyset af dette princip. På den dato ændrede situationen for import fra Japan sig. Den endelige told, der var blevet pålagt, blev ikke længere opkrævet på grundlag af de oprindelige betragtninger om dumping, skade og Fællesskabets interesser, men på grundlag af en bestemmelse, som udtrykkeligt antog, at disse omstændigheder fortsat var til stede, indtil resultatet af undersøgelsen forelå.
75. En lignende antagelse ligger endvidere til grund for den midlertidige told, der blev pålagt ved import fra USA og Thailand, på dette tidspunkt. I begge tilfælde var der fra den 4. december 1997 iværksat en undersøgelse, som fortsatte. Begge undersøgelser førte til, at Kommissionen drog i det væsentlige samme konklusion vedrørende produkter af samme type. Det forekommer rimeligt, at begge situationer skal behandles på samme måde for så vidt angår pålæggelse af told, og at hvis der ikke blev opkrævet told på noget tidspunkt i den periode på import fra USA og Thailand, skulle der heller ikke have været opkrævet told på import fra Japan.
76. Herefter er jeg af den opfattelse, at forordningen skulle gælde med virkning fra den 4. december 1997.
77. Denne udvidelse af den tilbagevirkende kraft kan imidlertid alene gælde for appellanten. I en betragtning vedrørende formaliteten, som ikke er bestridt, i præmis 30 i den appellerede dom, bemærkede Retten i Første Instans, at Europe Chemi-Con havde anmodet om, at artikel 3, stk. 2, i den anfægtede forordning blev annulleret, »for så vidt som bestemmelsen berører selskabet«. I Nachi Europe-dommen (19) bekræftede Domstolen, at »når en forordning, der indfører en antidumpingtold, pålægger forskellig antidumpingtold for en række selskaber, er et selskab alene individuelt berørt af de bestemmelser, som pålægger selskabet en antidumpingtold og angiver dens størrelse, og ikke af de bestemmelser, som pålægger andre selskaber antidumpingtold, hvorfor sagen kun kan antages til realitetsbehandling, for så vidt påstanden går ud på annullation af de bestemmelser i den anfægtede forordning, som udelukkende vedrører selskabet«.
78. Domstolens afgørelse i nærværende sag kan således alene vedrøre den anfægtede forordning, for så vidt som den angår Europe Chemi-Cons import af elektrolytkondensatorer produceret i Japan af moderselskabet, Nippon Chemi-Con.
Forslag til afgørelse
79. Jeg foreslår derfor Domstolen at
1) ophæve den af Retten i Første Instans afsagte dom i sag T-89/00, for så vidt som den forkastede sagsøgerens første påstand
2) annullere artikel 3, stk. 2, i Rådets forordning nr. 173/2000, for så vidt som den vedrører elektrolytkondensatorer importeret af Europe Chemi-Con og fremstillet i Japan af Nippon Chemi-Con, således at den ikke bestemmer, at forordningen skal finde anvendelse i denne henseende efter den 4. december 1997,
3) pålægge Rådet at betale alle sagens omkostninger ved Retten i Første Instans og ved Domstolen, bortset fra Kommissionens omkostninger, der bæres af den selv som intervenient.
(1) .
(2)
–	Af 22.12.1995, EFT 1996 L 56, s. 1.
(3)
–	På engelsk ligeledes kendt under den maleriske betegnelse »sunset review« (udløbsundersøgelse).
(4)
–	Multilaterale forhandlinger i Uruguay-runden (1986-1994) – Bilag 1 – Bilag 1A – Aftale om anvendelsen af artikel VI i den almindelige overenskomst om told og udenrigshandel 1994 (WTO-GATT 1994), EFT 1994 L 336, s. 103; jf. tredje til femte betragtning til grundforordningen.
(5)
–	Rådets forordning (EØF) nr. 3482/92 af 30.11.1992 om indførelse af en endelig antidumpingtold på importen af visse store elektrolytkondensatorer med aluminiumplade med oprindelse i Japan og om endelig opkrævning af den midlertidige antidumpingtold, EFT L 353, s. 1.
(6)
–	Rådets forordning (EF) nr. 1384/94 af 13.6.1994 om indførelse af en endelig antidumpingtold på importen af store elektrolytkondensatorer med aluminiumplade med oprindelse i Republikken Korea og Taiwan, EFT L 152, s. 1.
(7)
–	EFT 1997 C 363, s. 2.
(8)
–	EFT 1997 C 365, s. 5.
(9)
–	EFT 1998 C 107, s. 4.
(10)
–	Kommissionens forordning (EF) nr. 1845/98 af 27.8.1998 om indførelse af en midlertidig antidumpingtold på importen af visse store elektrolytkondensatorer med aluminiumplade med oprindelse i Amerikas Forenede Stater og Thailand, EFT L 240, s. 4.
(11)
–	Af 24.1.2000 om afslutning af antidumpingprocedurerne vedrørende importen af visse store elektrolytkondensatorer med aluminiumplade med oprindelse i Japan, Republikken Korea og Taiwan, EFT L 22, s. 1.
(12)
–	Den lille uoverensstemmelse mellem denne påstand og Nippon Chemi-Cons tidligere påstand, nemlig at der skulle være tilbagevirkende kraft fra den 3.12., kan blot skyldes, at selskabet mente »fra midnat den 3. december«. Under alle omstændigheder er det klart, at det, der nedlægges påstand om i nærværende sag, er tilbagevirkende kraft fra den 4.12.1997, den første dag, hvor der blev pålagt told efter artikel 11, stk. 2, i grundforordningen frem for efter forordning nr. 3482/92.
(13)
Med henvisning til sag C-390/98, Banks, Sml. I 2001, s. 6117, præmis 35.
(14)
Når der ikke pålægges endelig told, synes det at være praksis i fællesskabet ikke at opkræve midlertidig told, om end der ikke ses at være krav herom i lovgivningen.
(15)
–	Sag C 323/88 [1990], Sml. I, s. 3027, præmis 45-48.
(16)
–	Jf. fodnote 15.
(17)
–	Rådet har fremlagt en GATT-panelrapport af 4.7.1995 (ADP/137 EF – Pålæggelse af antidumping på indførelse af bomuldsgarn fra Brasilien), hvoraf det fremgår (særligt af punkt 557 og 558) at artikel 9, stk. 2, (faktisk den foregående bestemmelse, som havde samme ordlyd, nemlig artikel 8, stk. 2, i Antidumpingkodeksen fra 1979) alene finder anvendelse på opkrævningsstadiet og ikke på beslutningen om at pålægge told.
(18)
–	Jf. underretningsskrivelsen af 21.5.1999, vedlagt som bilag IX til stævningen i første instans.
(19)
–	Sag C-239/99, Sml. I, 2001, s. 1197, præmis 22.