62020CO0504
DOMSTOLENS KENDELSE (Ottende Afdeling)
14. april 2021 (
*1
)
»Appel – artikel 181 i Domstolens procesreglement – beskyttelse af Den Europæiske Unions finansielle interesser – bekæmpelse af svig – møder i Det Europæiske Råd – flerårig finansiel ramme – anmodning om udelukkelse af Den Tjekkiske Republiks repræsentant på grund af en angivelig interessekonflikt – svar, hvorefter der savnes kompetence – passivitetssøgsmål – Det Europæiske Råds angivelige passivitet – afvisning – stillingtagen – søgsmålskompetence – søgsmålsinteresse«
I sag C-504/20 P,
angående en appel i henhold til artikel 56 i statutten for Den Europæiske Unions Domstol, iværksat den 28. september 2020,
Lukáš Wagenknecht, Pardubice (Den Tjekkiske Republik), ved advokátka A. Koller,
appellant,
den anden part i appelsagen:
Det Europæiske Råd,
sagsøgt i første instans,
har
DOMSTOLEN (Ottende Afdeling),
sammensat af afdelingsformanden, N. Wahl, og dommerne F. Biltgen (refererende dommer) og J. Passer,
generaladvokat: H. Saugmandsgaard Øe,
justitssekretær: A. Calot Escobar,
idet Domstolen efter at have hørt generaladvokaten har besluttet at træffe afgørelse ved begrundet kendelse i overensstemmelse med artikel 181 i Domstolens procesreglement,
afsagt følgende
Kendelse
1
Ved sin appel har Lukáš Wagenknecht nedlagt påstand om ophævelse dels af kendelse afsagt af Den Europæiske Unions Ret den 17. juli 2020, Wagenknecht mod Det Europæiske Råd (T-715/19, herefter »den appellerede kendelse«, EU:T:2020:340), hvorved Retten afviste, og under alle omstændigheder fandt åbenbart retligt ugrundet, det passivitetssøgsmål i henhold til artikel 265 TEUF, som Lukáš Wagenknecht havde anlagt med påstand om, at det blev fastslået, at Det Europæiske Råd ulovligt havde forholdt sig passivt i forhold til sagsøgerens anmodning om at udelukke Den Tjekkiske Republiks premierminister, Andrej Babiš, fra Det Europæiske Råds møde den 20. juni 2019 og fra fremtidige møder om forhandlingerne vedrørende de finansielle overslag som følge af hans angivelige interessekonflikt, dels af kendelse afsagt af Rettens præsident den 23. juli 2020, Wagenknecht mod Det Europæiske Råd (T-715/19 R, ikke trykt i Sml., herefter »kendelsen om foreløbige forholdsregler«, EU:T:2020:358), hvorved det bestemtes, at det ikke længere var fornødent at træffe afgørelse om Lukáš Wagenknechts anmodning om foreløbige forholdsregler i henhold til artikel 279 TEUF.
Tvistens baggrund
2
I forbindelse med den foreliggende appel kan tvistens baggrund, således som den var fremstillet i den appellerede kendelses præmis 1-3, sammenfattes som følger:
3
Ved skrivelse af 5. juni 2019, indgået til Det Europæiske Råd den 10. juni 2019, anmodede sagsøgeren, der er medlem af Senát Parlamentu České (Den Tjekkiske Republiks senat), Det Europæiske Råd om at udelukke Den Tjekkiske Republiks premierminister fra Det Europæiske Råds møde den 20. juni 2019 og fra fremtidige møder om forhandlingerne vedrørende de finansielle overslag (den flerårige finansielle ramme (FFR) 2021/2027) (herefter »opfordringen til handling af 5. juni 2019«), da der angiveligt forelå en interessekonflikt for denne repræsentant for Den Tjekkiske Republik som følge af hans personlige og familiemæssige interesser i selskaberne i Agrofert-koncernen, der bl.a. driver virksomhed på landbrugsfødevareområdet.
4
Den 24. juni 2019 besvarede Det Europæiske Råd skrivelsen. Det præciserede, at det ikke traf afgørelse om realiteten i det af sagsøgeren hævdede, forsikrede ham om, at det tillagde bekæmpelsen af svig og ulovlige aktiviteter, der påvirker Den Europæiske Unions finansielle interesser, den største betydning, og anførte, at Det Europæiske Råds sammensætning er fastsat i artikel 15, stk. 2, TEU, hvori det bestemmes, at Rådet »består af medlemsstaternes stats- og regeringschefer samt af sin formand og [Europa-]Kommissionens formand«, og at denne sammensætning ikke kan ændres, da der ikke findes nogen bestemmelse i traktaterne, som giver mulighed for en sådan ændring. Det Europæiske Råd anførte endvidere, at spørgsmålet om, hvilke stats- og regeringschefer der skal repræsentere hver af Unionens medlemsstater, alene henhører under national forfatningsret, og at Det Europæiske Råd eller dets formand således hverken har beføjelse til at afgøre, hvem der skal repræsentere hver medlemsstat for denne institution, eller til at beslutte, hvilke stats- eller regeringschefer der skal inviteres til de forskellige møder i Det Europæiske Råd.
5
Den 2. juli 2019 henvendte sagsøgeren sig til Det Europæiske Råd pr. e-mail, idet han anmodede generalsekretæren for denne institution om uddybende forklaringer vedrørende det svar, som Det Europæiske Råd havde givet ham den 24. juni samme år. Denne e-mail blev ikke besvaret.
Sagen ved Retten, den appellerede kendelse og kendelsen om foreløbige foranstaltninger
6
Ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 21. oktober 2019 anlagde appellanten i henhold til artikel 265 TEUF søgsmål med påstand om, at det blev fastslået, at Det Europæiske Råd havde udvist passivitet ved ulovligt at undlade at handle foranlediget af opfordringen til handling af 5. juni 2019.
7
Den 19. marts 2020 fremsatte Det Europæiske Råd i henhold til procesreglementets artikel 130, stk. 1, en formalitetsindsigelse, hvori det nedlagde påstand om, at Retten afviste sagen, idet det var åbenbart, at den ikke kunne antages til realitetsbehandling, og at appellanten blev tilpligtet at betale sagsomkostningerne.
8
Ved særskilt dokument indleveret til Rettens Justitskontor den 27. maj 2020 anmodede sagsøgeren Rettens præsident om i henhold til artikel 279 TEUF at træffe en foreløbig forholdsregel, hvorefter der i Det Europæiske Råds konklusioner skulle indsættes en tekst, hvori det i det væsentlige blev angivet, at det er forbudt for juridiske personer med tilknytning til Den Tjekkiske Republiks premierminister at modtage midler inden for rammerne af FFR 2021/2027.
9
Ved den appellerede kendelse, som blev afsagt i henhold til artikel 126 og 130 i Rettens procesreglement, afviste Retten sagen efter at have fastslået, dels i kendelsens præmis 25-27, at appellanten hverken havde søgsmålsinteresse eller søgsmålskompetence, dels i kendelsens præmis 28-33, at Det Europæiske Råd i sin skrivelse af 24. juni 2019 havde taget stilling til opfordringen til handling af 5. juni 2019. I præmis 34-38 i den appellerede kendelse fandt Retten det imidlertid hensigtsmæssigt ligeledes at behandle sagens realitet og afviste den som under alle omstændigheder åbenbart retligt ugrundet.
10
Ved kendelsen om foreløbige foranstaltninger bestemte Rettens præsident, at det ikke længere var fornødent at tage stilling til anmodningen om en foreløbig forholdsregel.
Appellantens påstande for Domstolen
11
I appellen har appellanten nedlagt følgende påstande:
–
Den appellerede kendelse ophæves.
–
De i første instans nedlagte påstande tages til følge.
–
Kendelsen om foreløbige foranstaltninger ophæves.
Appellen
12
Ifølge artikel 181 i Domstolens procesreglement kan Domstolen, hvis det er åbenbart, at en appel helt eller delvist skal afvises, eller den helt eller delvist er åbenbart ugrundet, når som helst, på forslag fra den refererende dommer og efter at have hørt generaladvokaten, ved begrundet kendelse beslutte helt eller delvist at afvise eller forkaste appellen.
13
Der er anledning til at anvende denne bestemmelse i forbindelse med den foreliggende appel.
14
Til støtte for appellen har appellanten dels påberåbt sig femten anbringender, hvorefter der foreligger en tilsidesættelse af for det første princippet om beskyttelse af den berettigede forventning om, at Unionens institutioner handler lovligt, for det andet artikel 130, stk. 3 og 7, i Rettens procesreglement og artikel 6 i konventionen til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder, undertegnet i Rom den 4. november 1950 (herefter »EMRK«), for det tredje artikel 265, stk. 3, TEUF, sammenholdt med artikel 263, stk. 4, TEUF, for det fjerde artikel 4, stk. 2, TEU samt forfatningsmæssige og fælles bestemmelser i medlemsstaterne, for det femte EMRK’s artikel 2 og artikel 2 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (herefter »chartret«), for det sjette EMRK’s artikel 6 og chartrets artikel 47, for det syvende artikel 13 TEU, for det ottende artikel 15, stk. 2, TEU, for det niende artikel 325, stk. 1, TEUF, for det tiende artikel 61 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU, Euratom) 2018/1046 af 18. juli 2018 om de finansielle regler vedrørende Unionens almindelige budget, om ændring af forordning (EU) nr. 1296/2013, (EU) nr. 1301/2013, (EU) nr. 1303/2013, (EU) nr. 1304/2013, (EU) nr. 1309/2013, (EU) nr. 1316/2013, (EU) nr. 223/2014, (EU) nr. 283/2014 og afgørelse nr. 541/2014/EU og om ophævelse af forordning (EU, Euratom) nr. 966/2012 (EUT 2018, L 193, s. 1), for det ellevte til det fjortende artikel 2 TEU og for det femtende princippet om retlig forudsigelighed for så vidt angår pålægget til appellanten om at betale sagsomkostningerne.
15
Dels har appellantens sekstende anbringende til formål at iværksætte en appel til prøvelse af kendelsen om foreløbige foranstaltninger og at fremsætte en anmodning om foreløbige forholdsregler.
16
Det er hensigtsmæssigt først at prøve det første, det tredje, det femte, det sjette, det ellevte og det tolvte anbringende, der drejer sig om de præmisser i den appellerede kendelse, som vedrører formaliteten med hensyn til søgsmålet, og dernæst de øvrige anbringender, der er fremsat til støtte for appellen.
Det første anbringende
17
Det første anbringende er rettet mod den appellerede kendelses præmis 29-33, hvori Retten fandt, at Det Europæiske Råds skrivelse af 24. juni 2019 udgjorde en stillingtagen fra institutionens side til opfordringen til handling af 5. juni 2019, og at søgsmålet derfor ikke opfyldte de i artikel 265 TEUF fastsatte betingelser for at antage et passivitetssøgsmål til realitetsbehandling.
Appellantens argumentation
18
Appellanten har for det første påberåbt sig en tilsidesættelse af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning om, at Unionens institutioner handler lovligt, der består i, at Retten på uklar måde udtalte, at appellanten ikke burde have forventet, at Det Europæiske Råd ville handle i overensstemmelse med artikel 61 i forordning nr. 2018/1046 og artikel 325 TEUF, eftersom institutionen på selvmodsigende måde havde angivet i sin skrivelse af 24. juni 2019, at den ville opfylde forpligtelsen til at bekæmpe svig og korruption, men at den ikke havde kompetence til at gøre det.
19
For det andet har appellanten gjort gældende, at Det Europæiske Råd i sin skrivelse af 24. juni 2019, som appellanten har betegnet som et »ikke-svar«, tilsidesatte sin forpligtelse til at meddele sig på en klar og forståelig måde, og at det ville have været nytteløst at anlægge et annullationssøgsmål til prøvelse af skrivelsen i henhold til artikel 263 TEUF som det, Retten henviste til i den appellerede kendelses præmis 32.
Domstolens bemærkninger
20
Således som det fremgår af Domstolens praksis, var det med rette, at Retten i den appellerede kendelses præmis 29-31 bemærkede, at betingelserne for at antage et passivitetssøgsmål til realitetsbehandling, der er fastsat i artikel 265 TEUF, ikke er opfyldt, når den institution, der opfordres til at handle, har taget stilling til denne opfordring, inden søgsmålet anlægges (kendelse af 8.2.2018, CBA Spielapparate- und Restaurantbetrieb mod Kommissionen, C-508/17 P, ikke trykt i Sml., EU:C:2018:72, præmis 15, og af 3.12.2019, WB mod Kommissionen, C-270/19 P, ikke trykt i Sml., EU:C:2019:1038, præmis 13), og at vedtagelsen af en anden retsakt end den, som de berørte parter måtte ønske eller anse for nødvendig, såsom et behørigt begrundet afslag på at handle i overensstemmelse med opfordringen, udgør en stillingtagen, der afbryder passiviteten (jf. i denne retning dom af 19.11.2013, Kommissionen mod Rådet, C-196/12, EU:C:2013:753, præmis 22 og den deri nævnte retspraksis).
21
Dette gælder navnlig, når den berørte institution afslår at handle i overensstemmelse med opfordringen til at handle på grund af mangel på kompetence (jf. i denne retning kendelse af 3.12.2019, WB mod Kommissionen, C-270/19 P, ikke trykt i Sml., EU:C:2019:1038, præmis 12).
22
Det var i henhold til den retspraksis, hvortil der henvises i præmis 20 i nærværende kendelse, at Retten i den appellerede kendelses præmis 32 i det væsentlige fastslog, at Det Europæiske Råds skrivelse af 24. juni 2019, der blev fremsendt som svar på opfordringen til handling af 5. juni 2019, og som indeholdt institutionens beslutning om ikke at træffe foranstaltninger som dem, hvorom der var blevet anmodet i opfordringen, afbrød passiviteten og derved bevirkede, at det søgsmål, appellanten havde anlagt i henhold til artikel 265 TEUF, ikke kunne antages til realitetsbehandling. Retten tilføjede, at appellanten kunne have anlagt et søgsmål til prøvelse af beslutningen i henhold til artikel 263 TEUF, hvis appellanten kunne have godtgjort, at han havde søgsmålskompetence.
23
Det bemærkes, at en stillingtagen som omhandlet i artikel 265, stk. 2, TEUF på klar og tydelig måde skal fastlægge den berørte institutions stilling til appellantens anmodning, og at spørgsmålet om, hvorvidt den pågældende institutions svar på anmodningen kan kvalificeres som en »stillingtagen«, der afbryder passiviteten, er et retsspørgsmål, som kan rejses inden for rammerne af en appel (jf. i denne retning kendelse af 16.6.2020, CJ mod Den Europæiske Unions Domstol, C-634/19 P, ikke trykt i Sml., EU:C:2020:474, præmis 29 og 31 og den deri nævnte retspraksis).
24
I det foreliggende tilfælde giver den argumentation, appellanten har fremført i forbindelse med sit første anbringende, ikke grundlag for at rejse tvivl om, hvorvidt Det Europæiske Råds skrivelse af 24. juni 2019 kan kvalificeres som en »stillingtagen«, og dermed om Rettens konklusion om, at søgsmålet ikke kunne antages til realitetsbehandling af denne grund.
25
For det første er det åbenbart, at påstanden om, at Retten bemærkede, at appellanten ikke kunne have forventet, at Det Europæiske Råd ville handle i overensstemmelse med artikel 61 i forordning nr. 2018/1046 og artikel 325 TEUF, skyldes en fejlfortolkning af den appellerede kendelse. Retten begrænsede sig nemlig, i kendelsens præmis 32, til at fastslå, at Det Europæiske Råd i sin skrivelse af 24. juni 2019 i klare vendinger havde forklaret grundene til, at det ikke kunne handle, som appellanten havde anmodet det om, men uden at drage den konklusion heraf, som appellanten har forsøgt at pålægge det.
26
Eftersom appellantens argumentation må forstås således, at Retten heri kritiseres for ikke at have fastslået, at skrivelsen indeholder en selvmodsigende begrundelse, må det fastslås, at der åbenbart ikke er nogen modsætning mellem på den ene side den i skrivelsen udtrykte forsikring om, at Det Europæiske Råd tillægger bekæmpelsen af svig og ulovlige aktiviteter, der påvirker Den Europæiske Unions finansielle interesser, den største betydning, og på den anden side institutionens afslag på at handle i overensstemmelse med appellantens anmodning, fordi den savner kompetence hertil.
27
Heraf følger, at denne argumentation er åbenbart grundløs.
28
Hvad for det andet angår appellantens argument om, at Det Europæiske Råd i sin skrivelse af 24. juni 2019 tilsidesatte sin forpligtelse til at meddele sig på en klar og forståelig måde, fremgår det af artikel 256 TEUF, artikel 58, stk. 1, i statutten for Den Europæiske Unions Domstol og artikel 169, stk. 2, i Domstolens procesreglement, at et appelskrift præcist skal angive, hvilke elementer der anfægtes i den afgørelse, som påstås ophævet, samt de retlige argumenter, der særligt støtter denne påstand (dom af 16.9.2020, BP mod FRA, C-669/19 P, ikke trykt i Sml., EU:C:2020:713, præmis 26 og den deri nævnte retspraksis).
29
I det foreliggende tilfælde har appellanten kun fremsat et meget generelt anbringende uden at anføre nogen retlig begrundelse, der har til formål at vise, på hvilken måde Det Europæiske Råds formulering i skrivelsen af 24. juni 2019 ikke er klar og forståelig, og på hvilken måde Retten begik en retlig fejl i denne henseende. Dette argument må følgelig afvises, idet det er åbenbart, at det ikke kan antages til realitetsbehandling.
30
Endvidere bemærkes, at spørgsmålet om betingelserne for at antage et passivitetssøgsmål til realitetsbehandling adskiller sig fra spørgsmålet om, hvorvidt den retsakt, som er udstedt af den EU-institution, hvortil der er rettet anmodning, og som afbryder dennes passivitet, kan være genstand for et annullationssøgsmål (jf. i denne retning kendelse af 16.6.2020, CJ mod Den Europæiske Unions Domstol, C-634/19 P, ikke trykt i Sml., EU:C:2020:474, præmis 36 og den deri nævnte retspraksis). Appellantens argument om det nytteløse i at anlægge et søgsmål i henhold til artikel 263 TEUF til prøvelse af skrivelsen fra Det Europæiske Råd er følgelig uvirksomt.
31
Heraf følger, at det første anbringende delvis må afvises, idet det er åbenbart, at det ikke kan antages til realitetsbehandling, delvis må forkastes som ugrundet.
Det tredje, det femte og det tolvte anbringende
32
Med sit tredje anbringende har appellanten for så vidt angår den appellerede kendelses præmis 25-27 gjort gældende, at Retten ulovligt tilføjede to betingelser for at afgøre, om appellanten havde søgsmålskompetence, som ikke findes i artikel 265, stk. 3, TEUF, sammenholdt med artikel 263, stk. 4, TEUF, og begik en retlig fejl ved at fastslå, at han savnede søgsmålsinteresse og søgsmålsinteresse.
33
Med sit femte anbringende har appellanten hævdet, at Retten ved i den appellerede kendelses præmis 39 at fastslå, at appellanten hverken var umiddelbart eller individuelt berørt af den påståede passivitet på trods af de trusler mod hans fysiske integritet, som Den Tjekkiske Republiks premierministers udtalelser om ham havde givet anledning til, tilsidesatte EMRK’s artikel 2 og chartrets artikel 2.
34
Med sit tolvte anbringende har appellanten påberåbt sig en tilsidesættelse af den grundlæggende værdi lighed for loven, således som den fastslås i artikel 2 TEU, og har i den forbindelse kritiseret den appellerede kendelses præmis 27 og 38. Ifølge appellanten følger det af disse to præmisser, at det kun er modtagere af betalinger foretaget af Den Europæiske Union i forbindelse med midler anvendt i medlemsstaterne, der har kompetence til at anfægte deres lovlighed.
35
Med ovennævnte tre anbringender har appellanten således i det væsentlige anfægtet Rettens konklusion om, at hans søgsmål ikke kunne antages til realitetsbehandling som følge af, at han savnede søgsmålsinteresse og søgsmålsinteresse.
36
Eftersom Retten af de grunde, som anføres i præmis 20-31 i nærværende kendelse, ikke begik en retlig fejl ved at fastslå, at søgsmålet ikke kunne antages til realitetsbehandling, fordi Det Europæiske Råd havde taget stilling til opfordringen til handling af 5. juni 2019, før det blev anlagt, er det ufornødent at undersøge, om den af Retten dragne konklusion, hvortil der henvises i den foregående præmis, er retligt fejlagtig. Under disse omstændigheder ville en eventuel retlig fejl være uden betydning for tvistens løsning og ikke berøre den appellerede kendelses konklusion for så vidt angår afvisningen af sagen (jf. analogt dom af 3.10.2013, Inuit Tapiriit Kanatami m.fl. mod Parlamentet og Rådet, C-583/11 P, EU:C:2013:625, præmis 74, og kendelse af 25.10.2016, VSM Geneesmiddelen mod Kommissionen, C-637/15 P, ikke trykt i Sml., EU:C:2016:812, præmis 54 og 55).
37
Det tredje, det femte og det tolvte anbringende må følgelig forkastes som uvirksomme.
Det sjette og det ellevte anbringende
38
Med sit sjette anbringende har appellanten påberåbt sig en tilsidesættelse af EMRK’s artikel 6 og chartrets artikel 47 og med sit ellevte anbringende en tilsidesættelse af den grundlæggende værdi retfærdighed som fastsat i artikel 2 TEU som følge af, at Retten fastslog, at hans søgsmål ikke kunne antages til realitetsbehandling af de grunde, der anføres i den appellerede kendelse.
39
Hvad dette angår er det tilstrækkeligt at bemærke, at skønt betingelserne for at antage et passivitetssøgsmål til realitetsbehandling ved Domstolen skal fortolkes i lyset af de i EU-retten fastlagte værdier og grundlæggende rettigheder, kan disse ikke føre til en ændring af den domstolskontrolordning, der er fastlagt i traktaterne, og navnlig ikke reglerne for antagelse af direkte søgsmål ved Den Europæiske Unions retsinstanser (jf. i denne retning dom af 3.10.2013, Inuit Tapiriit Kanatami m.fl. mod Parlamentet og Rådet, C-583/11 P, EU:C:2013:625, præmis 97, og kendelse af 8.2.2018, CBA Spielapparate- und Restaurantbetrieb mod Kommissionen, C-508/17 P, ikke trykt i Sml., EU:C:2018:72, præmis 20).
40
Det sjette og det ellevte anbringende må følgelig forkastes som åbenbart ugrundede.
Det fjerde, det syvende til det tiende, det trettende og det fjortende anbringende
41
Det fjerde, det syvende til det tiende, det trettende og det fjortende anbringende er rettet mod begrundelserne i den appellerede kendelses præmis 34-38, som vedrører realiteten i søgsmålet for Retten.
42
Eftersom det fremgår af præmis 20-31 i nærværende kendelse, at det var med rette, at Retten i den appellerede kendelses præmis 39 fastslog, at det søgsmål, den var blevet forelagt, ikke kunne antages til realitetsbehandling, er disse begrundelser overflødige.
43
Ifølge Domstolens faste praksis skal klagepunkter i en appelsag, som er rettet mod en overflødig præmis i en af Retten truffet afgørelse, forkastes som uvirksomme, eftersom de ikke kan føre til dens ophævelse (jf. i denne retning dom af 12.11.2020, Gollnisch mod Parlamentet, C-676/19 P, ikke trykt i Sml., EU:C:2020:916, præmis 55 og den deri nævnte retspraksis).
44
Det fjerde, det syvende til det tiende, det trettende og det fjortende anbringende, som er rettet mod de begrundelser i den appellerede kendelse, der vedrører realiteten, og som det ikke er fornødent at prøve, må derfor forkastes som uvirksomme.
Det andet anbringende
45
Med sit andet anbringende har appellanten gjort gældende, at Retten tilsidesatte artikel 130, stk. 3 og 7, i sit procesreglement og EMRK’s artikel 6 ved i den appellerede kendelses præmis 34-38 at medtage betragtninger vedrørende realiteten i appellantens søgsmål, som burde have været genstand for en dom.
46
Således som det fremgår af præmis 41-43 i nærværende kendelse, var det kun for fuldstændighedens skyld, at Retten i de nævnte præmisser i den appellerede kendelse prøvede søgsmålets realitet.
47
Heraf følger, at det andet anbringende må forkastes om uvirksomt.
Det sekstende anbringende
48
Med sit sekstende anbringende har appellanten søgt at iværksætte en appel til prøvelse af kendelsen om foreløbige foranstaltninger og at fremsætte en anmodning om foreløbige forholdsregler.
49
Det følger imidlertid af artikel 39 og 57 i statutten for Den Europæiske Unions Domstol, sammenholdt med artikel 160, stk. 4, og artikel 190, stk. 1, i Domstolens procesreglement, at en sådan appel skal iværksættes, og en sådan anmodning om foreløbige forholdsregler fremsættes, ved særskilt dokument.
50
Da der i det foreliggende tilfælde ikke har fundet en sådan iværksættelse og en sådan fremsættelse sted, er det åbenbart, at den nævnte appel og anmodning om foreløbige forholdsregler ikke kan antages til realitetsbehandling.
Det femtende anbringende
51
Med sit femtende anbringende har appellanten gjort gældende, at Retten tilsidesatte princippet om retlig forudsigelighed ved at pålægge appellanten at betale sagsomkostningerne, selv om størrelsen af disse ikke var anført i den appellerede kendelse, og der i artikel 133-141 i Rettens procesreglement vedrørende sagsomkostninger ikke er fastsat nogen materielle regler, der gør det muligt at fastslå sagsomkostningerne.
52
Hvad dette angår er det tilstrækkeligt at bemærke, at det fremgår af fast retspraksis, at såfremt alle de øvrige anbringender under en appelsag forkastes, må anbringendet om, at Rettens afgørelse om sagsomkostningerne er ulovlig, afvises i medfør af artikel 58, stk. 2, i statutten for Den Europæiske Unions Domstol, hvorefter der ikke kan iværksættes appel alene til forandring af afgørelser om sagsomkostningerne eller om disses størrelse (kendelse af 12.1.2017, Europäischer Tier- und Naturschutz og Giesen mod Kommissionen, C-343/16 P, ikke trykt i Sml., EU:C:2017:10, præmis 24 og den deri nævnte retspraksis).
53
Da de øvrige appelanbringender er blevet forkastet, må det femtende anbringende forkastes, idet det er åbenbart, at det ikke kan antages til realitetsbehandling.
54
Det følger af det ovenstående, at appellen må forkastes i det hele, idet det er åbenbart, at den delvis ikke kan antages til realitetsbehandling, delvis er ugrundet.
Sagsomkostninger
55
I henhold til artikel 137 i Domstolens procesreglement, som ifølge dettes artikel 184, stk. 1, finder anvendelse på appelsager, træffes der afgørelse om sagsomkostningerne i den kendelse, hvormed sagens behandling afsluttes.
56
Da nærværende kendelse er blevet afsagt, før appellen er blevet forkyndt for sagsøgte, og dermed før denne har kunnet afholde omkostninger, bør det pålægges appellanten at betale sine egne omkostninger.
På grundlag af disse præmisser bestemmer Domstolen (Ottende Afdeling):
1)
Appellen forkastes, idet det er åbenbart, at den delvis ikke kan antages til realitetsbehandling, delvis er ugrundet.
2)
Lukáš Wagenknecht bærer sine egne omkostninger.
Underskrifter
(
*1
) – Processprog: engelsk.