62025CJ0043
DOMSTOLENS DOM (Syvende Afdeling)
19. marts 2026 (
*1
)
»Præjudiciel forelæggelse – samarbejde om civilretlige spørgsmål – forordning (EF) nr. 1346/2000 – insolvensbehandling – artikel 13 – lovvalgsregler – lån ydet af en selskabsdeltager i et kapitalselskab til dette selskab – søgsmål med påstand om tilbageførsel af betalinger, som långiveren har modtaget inden indledningen af insolvensbehandlingen – søgsmål med henblik på at sikre overholdelse af konkursordenen for fordringer i denne procedure«
I sag C-43/25,
angående en anmodning om præjudiciel afgørelse i henhold til artikel 267 TEUF, indgivet af Bundesgerichtshof (forbundsdomstol, Tyskland) ved afgørelse af 16. januar 2025, indgået til Domstolen den 23. januar 2025, i sagen
SML Maschinengesellschaft mbH
mod
AK, som kurator i insolvensbehandlingen af konkursboet efter MAPLAN Maschinenfabrik und Anlagen für Kunststofftechnik Schwerin GmbH
har
DOMSTOLEN (Syvende Afdeling),
sammensat af afdelingsformanden, F. Schalin, formanden for Anden Afdeling, K. Jürimäe (refererende dommer), og dommer M. Gavalec,
generaladvokat: R. Norkus,
justitssekretær: A. Calot Escobar,
på grundlag af den skriftlige forhandling,
efter at der er afgivet indlæg af:
–
SML Maschinengesellschaft mbH ved Rechtsanwalt T. Winter,
–
AK, som kurator i insolvensbehandlingen af konkursboet efter MAPLAN Maschinenfabrik und Anlagen für Kunststofftechnik Schwerin GmbH, ved Rechtsanwalt A. Druckenbrodt,
–
den tyske regering ved J. Möller, M. Hellmann og A. Sahner, som befuldmægtigede,
–
Europa-Kommissionen ved S. Noë og N. Schaeffer, som befuldmægtigede,
og idet Domstolen efter at have hørt generaladvokaten har besluttet, at sagen skal pådømmes uden forslag til afgørelse,
afsagt følgende
Dom
1
Anmodningen om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af artikel 13 i Rådets forordning (EF) nr. 1346/2000 af 29. maj 2000 om insolvensbehandling (EFT 2000, L 160, s. 1, berigtiget i EUT 2014, L 350, s. 15) og artikel 9, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 593/2008 af 17. juni 2008 om lovvalgsregler for kontraktlige forpligtelser (Rom I) (EUT 2008, L 177, s. 6) (herefter »Rom I-forordningen«).
2
Denne anmodning er blevet indgivet i forbindelse med en tvist mellem SML Maschinengesellschaft mbH (herefter »SML«), der er et selskab med hjemsted i Østrig, og kuratoren for MAPLAN Maschinenfabrik und Anlagen für Kunststofftechnik Schwerin GmbH (herefter »Maplan«), der er et selskab med hjemsted i Tyskland, vedrørende tilbagebetaling af de beløb, som Maplan har betalt til SML, bl.a. som tilbagebetaling af lån, i månederne forud for indledningen af insolvensbehandlingen af Maplan.
Retsforskrifter
EU-retten
Forordning nr. 1346/2000
3
Artikel 4 i forordning nr. 1346/2000 med overskriften »Den lovgivning, der finder anvendelse« har følgende ordlyd:
»1.   Medmindre andet er fastsat i denne forordning, er det konkurslovgivningen i den medlemsstat, på hvis område insolvensbehandlingen indledes, der gælder for insolvensbehandlingen og dens virkninger.
2.   Lovgivningen i den medlemsstat, hvor insolvensbehandlingen indledes, er bestemmende for betingelserne for insolvensbehandlingens indledning og afslutning samt for dens forløb. Lovgivningen bestemmer navnlig:
[...]
g)
hvilke fordringer der skal anmeldes i skyldnerens bo, og hvordan der skal forholdes med hensyn til fordringer, som er opstået efter insolvensbehandlingens indledning
[...]
i)
reglerne for udlodning af provenuet ved realisation af aktiverne, konkursordenen, samt hvilke rettigheder de kreditorer har, som har opnået delvis fyldestgørelse efter insolvensbehandlingens indledning på grundlag af en tinglig rettighed eller ved modregning
[...]
m)
reglerne for, at retshandler, som er til skade for alle kreditorerne, er ugyldige i sig selv, kan omstødes eller kan anfægtes.«
4
Forordningens artikel 13 med overskriften »Skadelige handlinger« bestemmer:
»Artikel 4, stk. 2, litra m), finder ikke anvendelse, når den, der har nydt godt af en handling, som er til skade for alle kreditorerne, kan godtgøre:
–
at nævnte handling er undergivet lovgivningen i en anden medlemsstat end den, hvor insolvensbehandlingen er indledt, og
–
at denne lovgivning i det pågældende tilfælde ikke åbner nogen mulighed for at anfægte denne handling.«
Rom I-forordningen
5
Rom I-forordningens artikel 9 med overskriften »Overordnede præceptive bestemmelser« bestemmer i stk. 1:
»Overordnede præceptive bestemmelser er bestemmelser, hvis overholdelse af et land anses for at være så afgørende for beskyttelsen af dets offentlige interesser, som f.eks. dets politiske, sociale og økonomiske struktur, at bestemmelserne finder anvendelse på alle forhold, der falder ind under deres anvendelsesområde, uanset hvilken lov der i øvrigt skal anvendes på aftalen i henhold til denne forordning.«
Tysk ret
6
§ 39 i Insolvenzordung (insolvensloven) af 5. oktober 1994 (BGBl. I, s. 2866) i den affattelse, der finder anvendelse på de faktiske omstændigheder i hovedsagen (herefter »InsO«), har følgende ordlyd:
»(1)   Efterstillet efter insolvenskreditorernes øvrige fordringer betales i følgende rækkefølge, og ved samme plads i konkursordenen forholdsmæssigt i forhold til beløbenes størrelse:
[...]
5. i henhold til stk. 4 og 5 fordringer på tilbagebetaling af et lån ydet af en selskabsdeltager eller fordringer som følge af retshandler, som økonomisk svarer til et sådant lån.
[...]
(4)   Stk. 1, nr. 5, gælder for selskaber, der hverken har en fysisk person eller et selskab, hvor en personligt hæftende selskabsdeltager er en fysisk person, som personligt hæftende selskabsdeltager. [...]
[...]«
7
InsO’s § 135 bestemmer:
»(1)   En retshandel kan anfægtes, hvis der ved denne, for en selskabsdeltagers fordring på tilbagebetaling af et lån som omhandlet i § 39, stk. 1, nr. 5, eller for en ligestillet fordring:
1. er stillet sikkerhed, hvis handelen er foretaget inden for de sidste ti år forud for anmodningen om indledning af insolvensbehandlingen eller efter denne anmodning, eller
2. er ydet fyldestgørelse, hvis handelen er foretaget inden for det seneste år forud for anmodningen om indledning af insolvensbehandlingen eller efter denne anmodning.
[...]
(4)   § 39, stk. 4 og 5, finder tilsvarende anvendelse.«
8
InsO’s § 174, stk. 3, har følgende ordlyd:
»Efterstillede kreditorers fordringer skal kun anmeldes, hvis skifteretten specifikt har opfordret kreditorerne til at anmelde disse fordringer. [...]«
Tvisten i hovedsagen og de præjudicielle spørgsmål
9
SML og Maplan er en del af den samme østrigske koncern. De har begge blandt deres selskabsdeltagere det østrigske selskab Franz S. Huemer GmbH, som ejer henholdsvis 78% af SML’s kapital og 33% af Maplans kapital.
10
Ved en aftale indgået den 19. maj 2015 ydede SML et lån på 3 mio. EUR til Maplan og ved en anden aftale indgået den 16. juni 2015 et andet lån på 2 mio. EUR (herefter samlet »de to lån«). Disse to lån indeholdt begge en klausul om, at de var underlagt østrigsk ret. For at sikre de rettigheder, der fulgte af den første låneaftale, overdrog Maplan fordringer på 3 mio. EUR, som selskabet havde mod en anden virksomhed, til SML.
11
Den 10. marts 2016 foretog Maplan en betaling på 500000 EUR til SML som delvis tilbagebetaling af dette første lån. Selskabet betalte i øvrigt 89397,92 EUR i renter til SML for fjerde kvartal 2015 samt for første og andet kvartal 2016. For så vidt angår det andet lån betalte Maplan et beløb på 101666,68 EUR i renter til SML for tredje og fjerde kvartal 2015.
12
Den 1. oktober 2016 blev der efter Maplans egen anmodning indledt insolvensbehandling af dette selskab, og der blev udpeget en kurator.
13
Efter indledningen af denne procedure anlagde SML sag ved Landgericht Schwerin (den regionale ret i første instans i Schwerin, Tyskland) med påstand om, at de fordringer, som SML havde i forbindelse med de to lån, skulle anmeldes som krav i Maplans konkursbo. SML gjorde ligeledes krav på fortrinsret til de fordringer, som var blevet overdraget til SML som sikkerhed for det første lån. Kuratoren bestred disse krav og nedlagde ved et omstødelsessøgsmål påstand om tilbagebetaling af den hovedstol og de renter, som Maplan havde betalt til SML i henhold til de to lån, alt med tillæg af renter.
14
Landgericht Schwerin (den regionale ret i første instans i Schwerin) forkastede SML’s påstande og tog omstødelsessøgsmålet til følge. SML iværksatte appel ved Oberlandesgericht Rostock (den regionale appeldomstol i Rostock, Tyskland), som ikke gav SML medhold. Bundesgerichtshof (forbundsdomstol, Tyskland), som er den forelæggende ret, og for hvilken der er iværksat revisionsanke, er i tvivl om, hvilken lov der finder anvendelse på dette omstødelsessøgsmål.
15
I henhold til artikel 4, stk. 1, i forordning nr. 1346/2000 er det konkurslovgivningen i den medlemsstat, på hvis område insolvensbehandlingen indledes, der gælder for insolvensbehandlingen og dens virkninger. Da insolvensbehandlingen af Maplan i den foreliggende sag blev indledt i Tyskland, finder tysk ret således anvendelse.
16
På grundlag af denne ret er SML forpligtet til at tilbagebetale de beløb, selskabet har modtaget i henhold til de to lån, til kuratoren.
17
Ifølge appeldomstolens konstateringer, som er bindende for den forelæggende ret, skal SML nemlig som følge af Franz S. Huemers kapitalandele i SML og Maplan i henhold til den tyske lovgivning om lån ydet af selskabsdeltagere sidestilles med en selskabsdeltager i Maplan.
18
Henset til SML’s egenskab af selskabsdeltager ville dette selskabs fordringer ved insolvensbehandlingen efter tilbagebetalingen i forbindelse med de to lån være efterstillede fordringer, jf. InsO’s § 39, stk. 1, nr. 5. SML har i øvrigt ikke ret til at deltage i denne procedure, eftersom den ret, der har kompetence på området, ikke har opfordret kreditorer med lavere prioritet til at anmelde deres fordringer, hvilket er en betingelse for deres deltagelse i en sådan procedure.
19
Under disse omstændigheder bør SML tilbagebetale de betalinger, som Maplan har foretaget i henhold til de to lån, til insolvensboet i overensstemmelse med de relevante bestemmelser i InsO. Disse betalinger gjorde det nemlig muligt for SML at opnå en fyldestgørelse af fordringer med en lavere prioritet end fordringer fra de kreditorer i boet, der allerede var blevet opfordret til at anmelde deres fordringer, således at de nævnte betalinger har skadet sidstnævnte.
20
SML har derimod gjort gældende, at det i henhold til det lovvalg, der er angivet i låneaftalerne for de to lån, er østrigsk ret, der finder anvendelse. Østrigsk ret gør det imidlertid ikke muligt at anfægte de pågældende retsakter.
21
I denne sammenhæng er den forelæggende ret af den opfattelse, at det for så vidt angår modkravet er nødvendigt at indhente præciseringer vedrørende fortolkningen af artikel 13 i forordning nr. 1346/2000. I henhold til denne bestemmelses ordlyd finder denne forordnings artikel 4, stk. 2, litra m) – hvorefter det er lovgivningen i den medlemsstat, hvor insolvensbehandlingen er indledt, der fastsætter reglerne om bl.a., at retshandler, som er til skade for alle kreditorerne, ikke kan gøres gældende – nemlig ikke anvendelse, hvis den person, der har draget fordel af en sådan handling, beviser dels, at denne handling er undergivet lovgivningen i en anden medlemsstat end den, hvor insolvensbehandlingen er indledt, dels at denne lovgivning i det foreliggende tilfælde ikke på nogen måde gør det muligt at anfægte denne handling.
22
Den forelæggende ret ønsker for det første oplyst, om artikel 13 i forordning nr. 1346/2000 ligeledes finder anvendelse på et krav om tilbagebetaling, hvorved det gøres gældende, at en kreditor i henhold til gældende lovgivning i den medlemsstat, hvor insolvensbehandlingen er indledt, har en lavere prioritetsstilling.
23
Såfremt artikel 13 i forordning nr. 1346/2000 finder anvendelse, ønsker den forelæggende ret for det andet oplyst, om denne artikel finder anvendelse på kriterier vedrørende omstødelsessøgsmål, der – som InsO’s § 135 – har til formål at sidestille lån, der er ydet af en selskabsdeltager i et sådant selskab i perioden forud for indledningen af insolvensbehandlingen, med et kapitalselskabs egenkapital, der tjener som sikkerhed.
24
Hvis dette andet spørgsmål ligeledes besvares bekræftende, rejser dette for det tredje spørgsmålet, om den lov, der finder anvendelse på et lån ydet til et kapitalselskab af en selskabsdeltager i dette selskab, med henblik på anvendelsen af artikel 13 i forordning nr. 1346/2000 er fastsat i den lovgivning, der finder anvendelse på dette selskab, i det mindste for så vidt angår gennemførelsen i forhold til visse kreditorer af en lavere prioritetsstilling og tilbagebetaling af de betalinger, der er foretaget til dem i strid med denne lavere prioritet.
25
Såfremt dette tredje spørgsmål besvares benægtende, ønsker den forelæggende ret for det fjerde og sidste oplyst, om Rom I-forordningens artikel 9, stk. 1, finder anvendelse på den lov, der fastlægges på grundlag af artikel 13 i forordning nr. 1346/2000, og om denne artikel 9 skal fortolkes således, at ufravigelige regler også kan være indeholdt i nationale insolvensbestemmelser vedrørende aftaleretlige spørgsmål, såsom dem, der vedrører den lavere prioritetsstilling for lån ydet af selskabsdeltagere som omhandlet i InsO’s § 39, stk. 1, nr. 5, og de retlige konsekvenser af en sådan lavere prioritet.
26
På denne baggrund har Bundesgerichtshof (forbundsdomstol) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»1)
Skal artikel 13 i [forordning nr. 1346/2000] fortolkes således, at den, der har nydt godt af en handling, som er til skade for alle kreditorerne, også kan påberåbe sig retsvirkningerne af denne bestemmelse over for kurators krav om tilbagebetaling, hvis tilbagebetalingskravet har til formål at håndhæve den efterstilling i konkursordenen, som gælder i henhold til den lovgivning, der finder anvendelse i den medlemsstat, hvor insolvensbehandlingen er indledt [denne forordnings artikel 4, stk. 2, andet afsnit, litra i)]?
2)
Såfremt det første præjudicielle spørgsmål besvares bekræftende:
Skal [...] artikel 13 [i forordning nr. 1346/2000] fortolkes således, at bestemmelsen også finder anvendelse på omstødelsesbetingelser, som har til formål umiddelbart forud for insolvensen i vid udstrækning at ligestille lån, der er ydet af en selskabsdeltager i et kapitalselskab, med den ansvarlige egenkapital med henblik på at sikre selskabets kapitalbeholdning?
3)
Såfremt det andet præjudicielle spørgsmål besvares bekræftende:
Skal [...] artikel 13 [i forordning nr. 1346/2000] fortolkes således, at den lovgivning, der finder anvendelse på et lån, der er ydet et kapitalselskab af en selskabsdeltager i kapitalselskabet, skal fastlægges i overensstemmelse med selskabets vedtægt?
4)
Såfremt det tredje præjudicielle spørgsmål besvares benægtende:
Finder [Rom I-forordningens] artikel 9, stk. 1, [...] anvendelse som den lovgivning, der i henhold til [...] artikel 13, første afsnit, [i forordning nr. 1346/2000] er anvendelig, og skal førstnævnte bestemmelse fortolkes således, at overordnede præceptive bestemmelser også kan forefindes i aftaleretlige bestemmelser i national insolvenslovgivning, såsom bestemmelser om efterstilling i konkursordenen af selskabsdeltagerlån og efterstillingens retsvirkninger?«
Det første spørgsmål
27
Det bemærkes indledningsvis, at det i henhold til fast retspraksis ikke tilkommer Domstolen inden for rammerne af en anmodning om præjudiciel afgørelse at udtale sig om fortolkningen af nationale bestemmelser eller at afgøre, om den af den forelæggende ret anlagte fortolkning er korrekt (jf. dom af 3.10.2000, Corsten, C-58/98, EU:C:2000:527, præmis 24, af 16.2.2017, IOS Finance EFC, C-555/14, EU:C:2017:121, præmis 21, og af 19.12.2024, Loredas, C-531/23, EU:C:2024:1050, præmis 45). Det tilkommer således Domstolen i henhold til kompetencefordelingen mellem Unionens retsinstanser og de nationale retter at tage hensyn til de faktiske omstændigheder og de retsregler, som ifølge forelæggelsesafgørelsen er baggrunden for de præjudicielle spørgsmål (jf. dom af 25.10.2001, Ambulanz Glöckner, C-475/99, EU:C:2001:577, præmis 10, og af 19.12.2024, Loredas, C-531/23, EU:C:2024:1050, præmis 45). Undersøgelsen af de præjudicielle spørgsmål skal derfor foretages på grundlag af den forelæggende rets fortolkning af national ret, og det tilkommer ikke Domstolen at efterprøve rigtigheden heraf (dom af 29.7.2024, CU og ND (Social bistand – indirekte forskelsbehandling), C-112/22 og C-223/22, EU:C:2024:636, præmis 40).
28
I den foreliggende sag fremgår det af de oplysninger, som den forelæggende ret har fremlagt, at den relevante lovgivningsmæssige sammenhæng er defineret i InsO’s §§ 39 og 135, som ifølge den forelæggende ret er tæt forbundne.
29
Ifølge den forelæggende rets forklaringer fremgår det for det første af InsO’s § 39, stk. 1, nr. 5, at fordringer i forbindelse med tilbagebetaling af et lån ydet af en selskabsdeltager er efterstillede fordringer, når låntageren er et selskab, der ikke som personligt hæftende selskabsdeltager har hverken en fysisk person eller et selskab, hvor en af de personligt ansvarlige selskabsdeltagere er en fysisk person. For det andet indfører InsO’s § 135 et retsmiddel, der har til formål at sikre, at den prioriterede stilling, tredjemandskreditorer har i forhold til den i § 39, stk. 1, nr. 5, i InsO omhandlede forbundne kreditor, respekteres i overensstemmelse med lovgivningen om indledning af insolvensbehandling, som er den lov, der i henhold til artikel 4, stk. 2, litra i), i forordning nr. 1346/2000 finder anvendelse.
30
Det følger således af beskrivelsen af den nationale lovgivning, der finder anvendelse, at den påstand, der er fremsat til støtte for det i hovedsagen omhandlede omstødelsessøgsmål, vedrører kreditorernes prioritetsorden og rækkefølgen for fordelingen af deres fordringer og ikke en situation med konkurrence mellem kreditorer med samme stilling i konkursordenen.
31
Inden for denne retlige ramme skal det første spørgsmål forstås således, at den forelæggende ret nærmere bestemt ønsker oplyst, om artikel 13 i forordning nr. 1346/2000 skal fortolkes således, at denne bestemmelse kan påberåbes af en person, der har modtaget betaling på et lån ydet af en selskabsdeltager, hvilken betaling anses for at være til skade for samtlige kreditorer, over for et krav om tilbagebetaling deraf fremsat af kurator for det selskab, der er debitor for lånet, når dette krav har til formål at sikre overholdelsen af den prioritetsrækkefølge, der er fastsat i lovgivningen i den medlemsstat, hvor insolvensbehandlingen er indledt.
32
Ved fortolkningen af en EU-retlig bestemmelse skal der ganske vist tages hensyn til dennes ordlyd, den sammenhæng, hvori den indgår, og de formål, der forfølges med den ordning, som den udgør en del af. Når betydningen af en bestemmelse i EU-retten er utvetydig i henhold til selve bestemmelsens ordlyd, kan Domstolen imidlertid ikke fravige denne fortolkning (jf. i denne retning dom af 28.2.2008, Carboni e derivati, C-263/06, EU:C:2008:128, præmis 48, og af 25.1.2022, VYSOČINA WIND, C-181/20, EU:C:2022:51, præmis 39).
33
Det fremgår i øvrigt af fast retspraksis, at undtagelsen i artikel 13 i forordning nr. 1346/2000 skal fortolkes strengt (jf. i denne retning dom af 16.4.2015, Lutz, C-557/13, EU:C:2015:227, præmis 34, af 15.10.2015, Nike European Operations Netherlands, C-310/14, EU:C:2015:690, præmis 18, og af 22.4.2021, Oeltrans Befrachtungsgesellschaft, C-73/20, EU:C:2021:315, præmis 24).
34
Det fremgår således af ordlyden af denne artikel 13, at »artikel 4, stk. 2, litra m), [ikke finder] anvendelse, når den, der har nydt godt af en handling, som er til skade for alle kreditorerne, kan godtgøre[,] at nævnte handling er undergivet lovgivningen i en anden medlemsstat end den, hvor insolvensbehandlingen er indledt, og [...] at denne lovgivning i det pågældende tilfælde ikke åbner nogen mulighed for at anfægte denne handling«.
35
Det følger heraf, at for så vidt som denne forordnings artikel 13 udgør en undtagelse til nævnte forordnings artikel 4, stk. 2, litra m), er dens anvendelsesområde begrænset til det tilfælde, der omhandles i sidstnævnte bestemmelse, dvs. når spørgsmålet om den anvendelige lovgivning vedrører reglerne for, at retshandler, som er til skade for alle kreditorerne, er ugyldige i sig selv, kan omstødes eller kan anfægtes, og ikke når der er tale om reglerne om, hvilke fordringer der skal anmeldes i skyldnerens bo eller deres stilling i konkursordenen.
36
Det bemærkes endvidere, at artikel 13 i forordning nr. 1346/2000 hverken udstrækker den undtagelse, som den indfører, til den lov, der finder anvendelse på de fordringer, der skal anmeldes, eller til den lov, der finder anvendelse på fastlæggelsen af fordringernes prioritetsrækkefølge, selv om disse tilfælde udtrykkeligt er nævnt i denne forordnings artikel 4, stk. 2, litra g) og i). Nævnte forordnings artikel 13 kan derfor ikke påberåbes i forbindelse med et søgsmål som det i hovedsagen omhandlede, der, som anført i denne doms præmis 30, vedrører prioritetsrækkefølgen og indplaceringen af disse fordringer i konkursordenen.
37
Henset til ovenstående betragtninger skal det første spørgsmål besvares med, at artikel 13 i forordning nr. 1346/2000 skal fortolkes således, at denne bestemmelse ikke kan påberåbes af en person, der har modtaget betaling på et lån ydet af en selskabsdeltager, hvilken betaling anses for at være til skade for samtlige kreditorer, over for et krav om tilbagebetaling deraf fremsat af kurator for det selskab, der er debitor for lånet, når dette krav har til formål at sikre overholdelsen af den prioritetsrækkefølge, der er fastsat i lovgivningen i den medlemsstat, hvor insolvensbehandlingen er indledt.
Om det andet til det fjerde spørgsmål
38
Henset til besvarelsen af det første spørgsmål er det ufornødent at besvare det andet til det fjerde spørgsmål.
Sagsomkostninger
39
Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den forelæggende ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagsomkostningerne. Bortset fra nævnte parters udgifter kan de udgifter, som er afholdt i forbindelse med afgivelse af indlæg for Domstolen, ikke erstattes.
På grundlag af disse præmisser kender Domstolen (Syvende Afdeling) for ret:
Artikel 13 i Rådets forordning (EF) nr. 1346/2000 af 29. maj 2000 om insolvensbehandling skal fortolkes således, at denne bestemmelse ikke kan påberåbes af en person, der har modtaget betaling på et lån ydet af en selskabsdeltager, hvilken betaling anses for at være til skade for samtlige kreditorer, over for et krav om tilbagebetaling deraf fremsat af kurator for det selskab, der er debitor for lånet, når dette krav har til formål at sikre overholdelsen af den prioritetsrækkefølge, der er fastsat i lovgivningen i den medlemsstat, hvor insolvensbehandlingen er indledt.
Underskrifter
(
*1
) – Processprog: tysk.