61995CC0362_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
1 Ved den naervaerende appel anmoder det engelske selskab Blackspur DIY, der er sat under tilsyn (receivership), og dets ledende aktionaerer, Kellar, Glancy og Cohen (herefter »appellanterne«), Domstolen om at ophaeve den af Retten i Foerste Instans afsagte dom af 18. september 1995 (1), som frifandt Raadet og Kommissionen for appellanternes paastand om erstatning af det tab, som de gjorde gaeldende at have lidt paa grund af indfoerelsen af en antidumpingtold paa import af malerpensler med oprindelse i Den Kinesiske Folkerepublik.
Sagens faktiske omstaendigheder
2 Paa baggrund af en klage indgivet af Den Europaeiske Sammenslutning af Boerste- og Penselfabrikker (herefter »FEIBP«) indledte Kommissionen en undersoegelse vedroerende importen af visse pensler og boerster med oprindelse i Kina. Henset til, at den paagaeldende kinesiske eksportoer gav tilsagn om at begraense eksporten, blev proceduren afsluttet uden indfoerelse af en antidumpingtold ved Raadets afgoerelse 87/104/EOEF af 9. februar 1987 (2).
3 I 1988 indgav FEIBP en ny klage, som denne gang vedroerte manglende overholdelse af betingelserne i det af den kinesiske eksportoer afgivne tilsagn. Genoptagelsen af antidumpingproceduren blev afsluttet med vedtagelsen af Kommissionens forordning (EOEF) nr. 3052/88 af 29. september 1988 om indfoersel af en midlertidig antidumpingtold paa importen af visse malerpensler, hvidtekoste, lakpensler og lignende med oprindelse i Den Kinesiske Folkerepublik (3), som traadte i kraft den 5. oktober 1988. Den midlertidige antidumpingtold var paa 69% af stykprisen paa de paagaeldende varer (jf. artikel 1, stk. 2).
Ved Raadets afgoerelse 88/576/EOEF af 14. november 1988 (4) ophaevede Raadet sin tidligere afgoerelse 87/104 og udstedte den 20. marts 1989 forordning (EOEF) nr. 725/89 om en endelig antidumpingtold paa importen af pensler og boerster til maling, kalkning, lakering og lignende med oprindelse i Den Kinesiske Folkerepublik og om endelig opkraevning af den midlertidige antidumpingtold, der er paalagt denne import (5). Satsen var identisk med satsen for den midlertidige told.
4 Blackspur, som blev stiftet i 1988, og hvis selskabsformaal var salg og forhandling af hobbyvaerktoej, har ifoelge Rettens sagsfremstilling (6), afgivet en foerste ordre paa indfoersel af pensler hidroerende fra Kina i juli samme aar. Fortoldningen af dette parti fandt sted den 5. oktober 1988, som ligeledes var ikrafttraedelsesdatoen for forordning nr. 3052/88. Det Forenede Kongeriges toldmyndigheder kraevede betaling af antidumpingtold den 5. marts 1990. I august 1990 blev Blackspur sat under tilsyn (receivership) og derefter taget under konkursbehandling.
5 Ved dom af 22. oktober 1991 (7) har Domstolen i forbindelse med en procedure i henhold til traktatens artikel 177 (8) fastslaaet, at forordning nr. 725/89 er ugyldig. Kommissionen genoptog saaledes undersoegelsen (9) og afsluttede ved afgoerelse af 18. maj 1993 (10) antidumpingproceduren uden at indfoere en antidumpingtold.
6 Den 5. august 1993 indgav appellanterne en appel til Domstolen for at opnaa erstatning for det tab, som de samlet har lidt paa grund af Kommissionens adfaerd i forbindelse med indfoerelsen af en antidumpingtold. I henhold til artikel 4 i afgoerelsen om aendring af Raadets afgoerelse 88/591/EKSF, EOEF, Euratom om oprettelse af De Europaeiske Faellesskabers Ret i Foerste Instans (11), blev sagen henvist til Retten.
Rettens dom
7 I den for Retten anlagte sag gjorde Kommissionen og Raadet gaeldende, at sagen maatte afvises, idet appellanterne ikke havde foert bevis for eksistensen af de faktorer, der kunne medfoere et ansvar uden for kontraktforhold for Faellesskabet, nemlig den haevdede adfaerds retsstridighed, det lidte tab og aarsagssammenhaengen mellem den haevdede adfaerd og det paastaaede tab. Denne paastand blev undersoegt samtidig med sagens realitet.
8 Retten henviser med foeje til Domstolens praksis, hvorefter Faellesskabets ansvar [forudsaetter] opfyldelse af en raekke betingelser vedroerende retsstridigheden af den adfaerd, som institutionerne haevdes at have udvist, og eksistensen af en skade samt vedroerende aarsagsforbindelsen mellem adfaerden og den paaberaabte skade (12), og at det paahviler appellanterne at bevise, at der foreligger en aarsagssammenhaeng (saavel som eksistensen af de oevrige ansvarsbetingelser) (13). Retten i Foerste Instans behandlede derefter udelukkende spoergsmaalet om aarsagssammenhaengen for derefter at konkludere, at appellanterne i den for Retten anlagte sag ikke havde foert bevis herfor. Retten frifandt derfor sagsoegte.
9 Efter at have konstateret, at det appellerende selskabs regnskaber for perioderne 1988/89 og 1989/90 ikke var bilagt sagsmappen, analyserede Retten saerligt den af et revisionsfirma udarbejdede dokumentation med henblik paa at kunne vurdere berettigelsen af appellanternes anbringender om aarsagen til skaden (praemis 44).
Henset til den af appellanterne fremlagte dokumentation og saerligt til bilag 22 til replikken, fastslog Retten, at Blackspur mellem sin stiftelsesdato og august 1990, datoen for indledningen af den procedure, der foerte til dets konkurs, kun har indfoert et enkelt parti pensler fra Kina til en samlet vaerdi af 40 948,38 UKL (den egentlige nettovaerdi uden told og moms androg 22 831,55 UKL). Fra den af revisionsfirmaet udarbejdede rapport, som ligeledes var fremlagt af appellanterne, udledte Retten, at selskabet i perioden fra den 1. juli 1988 til den 31. august 1989 havde haft en omsaetning paa 1 435 384 UKL.
10 Retten bemaerkede herefter, at Blackspur's udtalelse, hvorefter indfoerelsen af pensler fra Kina, i perioden foer antidumpingtolden blev indfoert, udgjorde halvdelen af virksomhedens omsaetning, ikke havde stoette i noget som helst bevis.
Efter en gennemlaesning af skrivelsen fra revisionsfirmaet fastslog Retten ligeledes, at 40,44% af den omsaetning, som Blackspur havde haft i den samme periode, hidroerte fra salg af pensler til en samlet vaerdi af 580 503 UKL, hvilket ikke var foreneligt med udtalelsen om, at Blackspur paa grund af indfoerelsen af antidumpingtolden ikke kunne finde alternative forsyningskilder. Paa baggrund af den naevnte skrivelse fra revisionsfirmaet fastslog Retten, at i den foelgende periode (september 1989 - juli 1990) steg Blackspur's omsaetning med ca. 30%, paa trods af, at den procentuelle stoerrelse af salget af pensler faldt fra 40,44% til 3,01%.
11 Retten fastslog saaledes, at det tab af afsaetningsmuligheder, som salget af pensler med oprindelse i Kina repraesenterede, ikke havde kunnet forhindre Blackspur i at udoeve sin handelsmaessige virksomhed indtil august 1990, hvor den procedure, som foerte til selskabets konkurs, blev indledt. Retten bemaerker saerligt, at skrivelsen fra revisionsfirmaet ikke indeholdt oplysninger om, at tabet af markedet for billige pensler havde paavirket Blackspur's oekonomiske resultater, saaledes at det ikke kunne gennemfoere den oekonomiske plan, som var godkendt af dets bankforbindelse; Retten fastslog i oevrigt, at der ikke forelaa andet bevis for, at de daarlige oekonomiske resultater skyldtes, som appellanterne paastaar, selskabets ophoer med salg af pensler med oprindelse i Kina.
12 Eftersom der ikke var noget bevis for en aarsagssammenhaeng mellem den angiveligt ulovlige adfaerd og den paastaaede skade, blev Blackspur's paastand om erstatning afvist, uden at spoergsmaalet om, hvorvidt der var tale om en skade og en retsstridig handling blev behandlet. Retten afviste foelgelig tillige paastanden om erstatning, som var nedlagt af de oevrige appellanter, saavel i deres egenskab af kautionister og derved forpligtede til at opfylde garantier afgivet til selskabets kreditorer, som af selskabsdeltagere, der havde vaeret vidne til tabet af vaerdien af deres aktieandele og deres indskud.
Appellen
13 Ved appelskrift indleveret den 27. november 1995 har appellanterne ivaerksat appel for Domstolen med anmodning om, at denne: a) ophaever Rettens dom, b) hjemviser sagen til Retten, saaledes at denne kan paadoemme den, og c) doemmer Raadet og Kommissionen til at betale samtlige sagens omkostninger.
14 Appellanterne goer en raekke anbringender gaeldende, som er baseret saavel paa procedurefejl som paa tilsidesaettelse af faellesskabsretten.
15 Med deres foerste anbringende har appellanterne gjorde gaeldende, at Retten i dommens praemis 41 har begaaet et retlig fejl ved at tilskrive dem et udsagn om, at salget af kinesiske pensler udgjorde halvdelen af Blackspur's omsaetning, mens appellanterne, i sagen for Retten, blot havde anfoert, at dette salg burde have udgjort halvdelen af omsaetningen. Retten har desuden, fejlagtigt, tillagt appellanterne et udsagn om, at tabet af en fortjeneste paa 586 000 UKL skyldtes, at selskabet var blevet oploest, mens dette tab af fortjeneste ifoelge appellanterne knyttede sig til en tidligere periode og derfor ikke kunne tilskrives denne oploesning. Ifoelge appellanterne har de af Retten begaaede fejl saaledes foert til en retlig fejl i form af, at der ikke i tilstraekkelig grad er blevet taget hensyn til deres praecise anbringender.
16 Appellanternes andet anbringende gaar paa, at Retten, i praemis 43 i sin dom, stoetter sin afgoerelse paa det forhold, at Blackspur, som blev anmodet om at fremlaegge regnskaberne for 1988/89 og 1989/90, skulle have anfoert, at det ikke var i stand til at fremlaegge disse, hvilket var uacceptabelt. Appellanterne anfoerer, at Retten aldrig har anmodet om fremlaeggelse af regnskaber, men blot oenskede oplysninger om omsaetningens stoerrelse i de paagaeldende aar.
17 Et andet appelanbringende baseres paa det forhold, at Retten i praemis 44 finder, at skrivelsen vedroerende Blackspur's oekonomiske resultater, som er udarbejdet af et revisionsfirma, er det eneste bevis for aarsagssammenhaengen. Retten har derimod undladt at tage hensyn til saavel bilag 1 til staevningen og bilag 26 til replikken, som at foranstalte bevisoptagelse. Retten har herved undladt at anvende relevante beviser og har baseret sine betragtninger vedroerende aarsagssammenhaeng paa et enkelt bevis (skrivelsen fra revisionsfirmaet), som var affattet specielt for at besvare spoergsmaalet om omsaetning og ikke spoergsmaalet om aarsagsforbindelse.
18 Appellanterne erkender imidlertid (14), at Retten i dommens praemis 47 og 48 har udviklet et andet grundlag for sin afgoerelse end den indtil da fremfoerte argumentation, saaledes at der, ifoelge appellanterne, kun kan tages hoejde for den tidligere kritik, saafremt begrundelsen for dommen, som den fremgaar af praemis 47 og 48, ligeledes er behaeftet med retlig fejl. Appellanterne anfoerer saerligt, at Retten baserede sig paa stoerrelsen af salget af pensler i perioden fra den 1. juli 1988 til den 31. august 1989 (som udgjorde ca. 40,44% af omsaetningen) for at afvise paastanden om, at Blackspur, som foelge af indfoerelsen af antidumpingtolden, ikke kunne finde andre alternative forsyningskilder og derfor trak sig ud af markedet for salg af billige pensler. Retten skulle herved have begaaet et retlig fejl ved at fejlfortolke appellanternes argumentation, idet de udelukkende haevdede, at indfoerelsen af tolden forhindrede dem i at indfoere kinesiske pensler som planlagt, men paa ingen maade forhindrede dem i at indfoere pensler andre steder fra. Appellanternes bestraebelser paa at indfoere pensler andre steder fra var resultatloese, hvorfor et tab var uundgaaeligt.
Appellanterne goer saerligt gaeldende, at det manglende salg af pensler fra november 1989 alene kan tilskrives indfoerelsen af tolden. De klager over, at Retten ikke i den forbindelse tog hensyn til de i appelskriftets bilag 1 indeholdte oplysninger og ikke tillagde de under retsmoedet af Cohen fremlagte udtalelser nogen betydning. Sidstnaevnte forklarede, hvordan Blackspur, efter indfoerelsen af antidumpingtolden, ganske vist fik et vist lager af pensler, hvilket for en kort tid gjorde det muligt for selskabet at fortsaette sin aktivitet. Men da disse pensler var solgt, kunne Blackspur ikke finde andre forsyningskilder.
19 Ifoelge appellanterne er det af Retten i dommens praemis 48 anfoerte om, at det manglende salg af pensler ikke har kunnet hindre Blackspur i at udoeve sin handelsmaessige virksomhed og endog foroege sin omsaetning, ganske ukorrekt. Fortsaettelsen af virksomheden og foroegelsen af omsaetningen er blot et resultat af selskabets bestraebelser paa at overleve indfoerelsen af tolden, men disse bestraebelser viste sig utilstraekkelige. Ved en gennemgang af staevningens bilag 1 burde Retten have kunnet fastslaa, at Blackspur's samlede omsaetning i perioden mellem den 1. september 1989 og den 31. juli 1990 burde have vaeret 4 402 225 UKL, mens den kun var 1 864 016 UKL. Appellanterne bestrider i oevrigt det af Retten anfoerte om, at skrivelsen fra revisionsfirmaet ikke indeholder oplysninger, som kan begrunde, at den opnaaede omsaetning ikke var tilstraekkelig til, at Blackspur kunne gennemfoere den oekonomiske plan, som var godkendt af dets bankforbindelse, ved at goere gaeldende, at Retten har anvendt skrivelsen til et andet formaal, end det til hvilket den var affattet, nemlig at give oplysninger om omsaetningen. Retten tog derimod ikke hensyn til den uafhaengige oekonomiske raadgivers udtalelser, som indeholdt i replikkens punkt 26. Ifoelge appellanterne har det af Retten anfoerte, hvorefter der ikke er andre beviser, og at revisionsfirmaets skrivelse ikke var relevant hvad angaar en vurdering af aarsagssammenhaengen, vendt bevisbyrden ved at paalaegge appellanterne at modbevise eksistensen af elementer, der, saafremt de har eksisteret, ville have brudt aarsagssammenhaengen.
20 Hvad angaar Rettens afvisning af paastanden om erstatning nedlagt af Blackspur's selskabsdeltagere og ledelse, goer appellanterne foerst og fremmest opmaerksom paa, at Retten har fejlfortolket deres paastand ved i dommens praemis 51 at haevde, at kautionerne indebar, at de maatte indskyde kapital i selskabet. I virkeligheden var ledelsen forpligtet til at betale Blackspur's gaeld.
For det andet har Retten fejlagtigt udledt af Dumortier Frères-dommen (15), at ethvert tab, der skyldes indledning af konkursbehandling, udgoer et indirekte og fjernt tab, for hvilket Faellesskabet ikke kan goeres ansvarlig.
For det tredje har Retten, da den fastslog, at der ikke var foert fornoedent bevis for en aarsagssammenhaeng mellem institutionernes adfaerd og det af Blackspur's selskabsdeltagere og direktoerer paastaaede tab, begaaet en retlig fejl ved at have naegtet at tage hoejde for udtalelsen fremfoert af Blackspur's uafhaengige oekonomiske raadgiver, som skrev den i replikkens bilag 26 indeholdte udtalelse.
21 De sagsoegte institutioner finder, at appellen boer afvises, subsidiaert at den boer forkastes. Hvis Domstolen godkender appellen og foelgelig ophaever Rettens afgoerelse, insisterer de sagsoegte paa, at Domstolen, i henhold til artikel 54, stk. 1, i EF-statutten for Domstolen, traeffer afgoerelse i sagen uden at hjemvise den til Retten ved at afvise sagsoegernes oprindelige paastande.
22 Jeg mener, at der i forhold til de fremfoerte anbringender dels boer ske afvisning, dels boer ske frifindelse.
a) Blackspur's anbringender
23 Jeg skal foerst analysere anbringenderne i relation til praemis 47 og 48 i Rettens dom. Eftersom disse praemisser - saafremt de ikke er behaeftet med fejl, som kan anfaegtes ved Domstolen i henhold til traktatens artikel 168 A og artikel 51 i EF-statutten for Domstolen - i sig selv kan stoette Rettens konklusioner, er anbringenderne vedroerende de oevrige dele af dommen uden relevans, men jeg forbeholder mig dog ret til senere at vende tilbage til disse anbringender. I oevrigt erkender appellanterne som naevnt, at de oevrige paastaaede mangler i dommens begrundelse ikke har nogen betydning i forhold til gengivelsen af de faktiske forhold beskrevet af Retten i Foerste Instans i den del af dommen, som her undersoeges.
24 Paa grundlag af de af appellanterne tilvejebragte tal har Retten udledt, at Blackspur i perioden juli 1988 til august 1989 var i stand til at finde alternative forsyningskilder til erstatning for de pensler, der blev paalagt told, i en saadan grad, at selskabet solgte substituerbare varer til en samlet vaerdi af 580 503 UKL. Dette tal, der ikke kan bestrides, eftersom det stammer fra den dokumentation, som appellanterne fremlagde som svar paa de af Retten stillede spoergsmaal, syntes med rette at have betydning for foersteinstansen, eftersom, som det fremgaar af praemis 45, det eneste parti pensler importeret fra Kina havde en vaerdi af 40 948,38 UKL inklusive moms og told. Denne vaerdi, selv om den foroeges med en fortjenstmargen paa 40%, som appellanterne haevder at anvende paa de paagaeldende produkter, synes under alle omstaendigheder ikke at vaere hoejere end en tiendedel af vaerdien af pensler, som solgtes i loebet af regnskabsaaret 1988/89.
Rettens udtalelse, hvorefter Blackspur raadede over andre forsyningskilder, der gjorde det muligt for selskabet at saelge andre pensler end de kinesiske, synes saaledes materielt korrekt. Det samme kan siges om Rettens slutning om, at der foreligger en modsigelse mellem denne faktiske oplysning og appellanternes synspunkt, hvorefter indfoerelsen af en antidumpingtold (som gaar tilbage til oktober 1988) tvang Blackspur ud af markedet for salg af billige pensler. Salget af pensler i den efterfoelgende periode, som skyldes andre forsyningskilder end de kinesiske, kunne kun foranledige Retten til at fastslaa, at der ikke forelaa tilstraekkelig bevis for aarsagssammenhaengen mellem indfoerelsen af tolden og nedgangen i salg af pensler i perioden fra november 1989 til august 1990.
25 Rigtigheden af denne udtalelse, som er baseret paa en vurdering af det i sagen frembragte materiale, kan heller ikke anfaegtes for Domstolen. I faellesskabsretten begraenser appelinstansens bemyndigelse sig til retlige forhold, og det er saaledes alene Retten, der er kompetent til at fastlaegge og vurdere de faktiske omstaendigheder. Den eneste undtagelse, som ikke er relevant her, er naar den indholdsmaessige urigtighed af dens konstateringer foelger af akterne i den sag, den behandler (16).
26 Appellanterne klager over, at Retten ikke har taget hensyn til de af Cohen, en af appellanterne, afgivne forklaringer i denne henseende og heller ikke har kraevet bevisoptagelse i denne henseende. Hvad angaar det foerste punkt, er det tilstraekkeligt at bemaerke, at Cohen's forklaringer ikke foejer noget nyt til de faktiske omstaendigheder, som Retten fastlagde paa grundlag af det skriftlige materiale, nemlig at Blackspur, selv efter indfoerelsen af tolden, paa markedet fandt betydelige partier af pensler, som ikke var omfattet af tolden. Hvad angaar anmodningen om bevisoptagelse, blev den, saafremt bevistvivl kommer appellanterne til gode, formuleret i staevningens punkt 13 i forbindelse med en anmodning om »bevisoptagelse« vedroerende sagens faktiske omstaendigheder, uden yderligere praecisering end at der skulle foretages en undersoegelse, saafremt der opstod tvivl om sagens omstaendigheder. Kommissionen og Raadet har i deres respektive svarskrifter (17) indvendt, at der ikke er noget bevis for en aarsagssammenhaeng, uden at denne indsigelse har givet anledning til en saerlig anmodning om bevisoptagelse fra appellanternes side.
Helt generelt har faellesskabsproceduren altid, hvad angaar bevisbyrden, vaeret underlagt princippet om, at det paahviler den part, som paaberaaber sig visse fakta, at identificere og fremlaegge beviser, som kan overbevise Domstolen om eksistensen af disse fakta (18). Denne regel svarer til et grundlaeggende procedureprincip, som, med faa undtagelser, er ens i alle medlemsstaternes retsordener. I den forelaeggende sag har appellanterne, som svar paa Kommissionens og Raadets argumentation, ikke kunnet fremlaegge tilstraekkeligt bevismateriale til at begrunde Rettens foranstaltning af bevisoptagelse (19) eller - hvad angaar vidnebevis fremsat under retsmoedet af appellanternes repraesentanter - praecist kunnet naevne de vidner, som skulle indkaldes, de faktiske omstaendigheder der skulle tages i betragtning, samt begrundelsen for den anmodede afhoering (20). Endvidere kan det end ikke antages, at de har indgivet anmodning om bevisoptagelse, som var tilstraekkelig klar og praecis til at forpligte Retten til udtrykkeligt at begrunde en afgoerelse om at gennemfoere eller afvise en saadan. Det kan saaledes ikke paa dette punkt haevdes, at dommen er behaeftet med en retlig fejl.
27 Hvad angaar appellanternes kritik af praemis 48 i Rettens dom skal det bemaerkes, at Rettens raesonnement kun er en foelge af bemaerkningerne i de foregaaende praemisser, saerligt i praemis 47, hvilket fremgaar af foerste saetning i den paagaeldende praemis. Eftersom det ubestridt var fastslaaet, at der var et vaesentligt salg af pensler (skoent de ikke var fra Kina) efter indfoerelsen af tolden, og at den samlede omsaetning i 1989/90 var steget paa trods af, at der ikke blev solgt pensler fra Kina, fandt Retten, at der ikke forelaa en aarsagssammenhaeng mellem det manglende salg af kinesiske pensler og de oekonomiske resultater, som var saa daarlige, at bankerne anmodede om, at selskabet blev sat under tilsyn (receivership).
I denne henseende kritiserer appellanterne til sidst Rettens vurdering af beviserne. Dette anbringende kan derfor ikke antages til realitetsbehandling, eftersom Rettens skoen vedroerende vurderingen af beviserne ikke kan underlaegges kontrol (21). Domstolen har indtil nu kun paalagt denne bemyndigelse en enkelt begraensning, der vedroerer urigtig gengivelse af beviserne (22), men jeg ser ikke en saadan fejl i Rettens raesonnement. Man kan heller ikke for alvor mene, at en manglende henvisning i Rettens dom til bilag 1 til staevningen udgoer en retlig fejl vedroerende vurderingen af beviserne, henset til de graenser, der fremgaar af Domstolens praksis i saa henseende. Retten er paa ingen maade forpligtet til at begrunde, hvorfor ethvert fremlagt dokument er uden betydning, saerligt naar dokumentet, som langt fra opfylder de strenge krav, der maa opstilles i disse tilfaelde, udgoer en enkel fortegnelse over hypotetiske salgsprognoser, som ydermere er udarbejdet efterfoelgende og paa et uklart grundlag (23), eftersom det oprindelige salgsprogram aldrig blev fremlagt (24).
28 Det kan heller ikke haevdes, at bevismanglen blev udbedret gennem fremlaeggelse ved telefax af 14. april 1997 af administratorens rapport og en skrivelse fra denne, hvori han redegoer for sin funktion. Som de sagsoegte institutioner gjorde gaeldende under retsmoedet, skal dette dokument, uden at det er noedvendigt at undersoege dets indhold, betragtes som irrelevant, eftersom det er fremlagt for sent og derfor ikke kan tages i betragtning. Det skal bemaerkes, at artikel 118 i Domstolens procesreglement bestemmer, at artikel 42, stk. 2, finder anvendelse i forbindelse med appelsager fra Retten, men ikke naevner artikel 42, stk. 1, og derved indirekte udelukker, at parterne paa appelstadiet fremlaegger yderligere beviser, selv om de begrunder forsinkelsen. Dette synes endvidere at stemme helt overens med Domstolens saerlige funktion i appelprocedurer, hvori de faktiske omstaendigheder, og derfor fastlaeggelsen og vurderingen heraf, allerede skal fremgaa af Rettens gennemgang, uden at Domstolen har mulighed for at anmode om yderligere bevisoptagelse, selv saafremt den finder, at den paagaeldende gennemgang eventuelt er behaeftet med en overtraedelse af retsregler, eftersom loesningen i saa fald vil vaere en ophaevelse og hjemvisning til Retten.
Endvidere er der i den foreliggende sag end ikke givet nogen tilstraekkelig begrundelse for forsinkelsen i forbindelse med fremlaeggelse af dokumentet, idet det ikke er tilstraekkeligt, at Kommissionen og Raadet har henvist til dokumentet i deres svarskrift, for saa vidt som det trods alt drejer sig om et dokument, som, eftersom det er fra november 1990, maa formodes at have vaeret til appellanternes raadighed, eller under alle omstaendigheder til administratorens raadighed, lige siden begyndelsen af tilsynsperioden. Denne antagelse er paa ingen maade tilbagevist af appellanterne.
29 Afvisningen af den del af appellen, som vedroerte Rettens begrundelse efter praemis 47, boer ligeledes medfoere, som appellanterne ogsaa selv bemaerker, en afvisning af de oevrige anbringender, for saa vidt som de angaar en yderligere begrundelse, som er ufornoeden og derfor ikke er relevant (25). Men for fuldstaendighedens skyld vil jeg ogsaa undersoege de oevrige anbringender vedroerende Rettens dom.
30 Et foerste anbringende gaar paa, at appellanterne fejlagtigt er tillagt to udtalelser, som de ikke har fremfoert. Den foerste, hvorefter de kinesiske pensler skulle udgoere halvdelen af Blackspur's omsaetning, er helt uden relevans. Retten, som fandt, at denne paastand ikke var bevist, baserede sin argumentation paa sagsakterne, hvoraf fremgik, at salget af kinesiske pensler, foer indfoerelsen af antidumpingtolden, ikke repraesenterede halvdelen af Blackspur's omsaetning, hvilket saaledes stemte overens med appellanternes udtalelser.
Hvad angaar den anden fejlagtigt tillagte udtalelse, hvorefter tabet af 586 000 UKL skulle skyldes Blackspur's konkurs, er det rent faktisk, hvad der anfoeres i dommens praemis 41. Retten har imidlertid vist, at den til fulde har forstaaet appellanternes argumentation, naar den i slutningen af praemis 48 udtrykker det saaledes: »... at selskabets konkurs skyldtes daarlige oekonomiske resultater, som blev foraarsaget af, at dets salg af pensler med oprindelse i Kina ophoerte, hvilket beroevede det en fortjeneste, som sagsoegerne har anslaaet til 586 000 UKL, efter at der blev indfoert en antidumpingtold paa disse pensler ...«. Retten har derfor forstaaet appellanternes situation praecis som de har udtrykt det: det oekonomiske tab var en aarsag til selskabets konkurs og ikke en foelge af denne.
Anbringendet er derfor ubegrundet og boer forkastes.
31 Hvad angaar det andet anbringende fremgaar det ikke, at Retten skulle have anmodet appellanterne om at fremlaegge regnskaber. Men som appellanterne selv udtrykkeligt har erkendt, er det forhold, at Retten har kritiseret den manglende fremlaeggelse af dokumenter, hvorom der ikke er blevet anmodet, helt uden relevans for dens vurdering. Faktisk tillaegger Retten (i praemis 44) den fremlagte dokumentation, og saerligt skrivelsen fra revisionsfirmaet vedroerende Blackspur's oekonomiske resultater, den samme vaerdi som et regnskab. Appellanternes udtalelse i appelskriftets punkt 42, hvorefter denne del af dommen, selv om den ikke er strengt relevant for Rettens raesonnement, fortjener ligeledes nogle kommentarer, eftersom det blotte faktum, at den er medtaget, medfoerer, at den var af nogen betydning. Denne udtalelse synes imidlertid lidet forstaaelig og bekraefter i endnu hoejere grad ubetydeligheden af den af Retten begaaede fejl.
32 Appellanterne baserer et anbringende paa, at Retten i dommens praemis 44 slet ikke henviser til staevningens bilag 1 og replikkens bilag 26 og derfor udelukkende synes at basere sig paa Stoy Hayward's skrivelse, som er fremlagt af appellanterne med henblik paa at besvare Rettens spoergsmaal vedroerende omsaetningen, men som jeg allerede har naevnt, paahviler vurderingen af bevismaterialet Retten og kan ikke paadoemmes af Domstolen.
Det kan heller ikke i den foreliggende sag haevdes, at Retten har fordrejet bevismaterialet ved at udlede noget, som det klart ikke indeholder. Det af Retten undersoegte dokument synes at vaere den mest komplette og forstaaelige informationskilde vedroerende Blackspur's oekonomiske situation hvad saerligt angaar betydningen af salget af pensler for selskabets samlede omsaetning, hvilket med rette er blevet anset som afgoerende for vurderingen af, hvorvidt der var aarsagssammenhaeng. Endvidere er det allerede naevnt, at manglende hensyntagen til et dokument som staevningens bilag 1, der indeholder hypotetiske salgsprognoser og som er udarbejdet efterfoelgende og paa et uklart grundlag, ikke synes at kunne give anledning til kritik. Hvad angaar replikkens bilag 26 indeholder det udelukkende en raekke udtalelser fra en oekonomisk raadgiver, som ligeledes paa grundlag af oplysninger fra en af appellanterne (26) bemaerker, at hovedaarsagen til, at Blackspur blev sat under tilsyn (receivership), er, at det ikke laengere var muligt for selskabet at indfoere og saelge pensler med oprindelse i Kina. At Retten i dens argumentation ikke udtrykkeligt henviste til dette dokument er derfor begrundet.
Det kan heller ikke paastaas, at der er tale om en fordrejning af beviser i relation til Stoy Hayward's skrivelse, som blev undersoegt af Retten, alene fordi appellanterne havde fremlagt den med henblik paa at besvare Rettens spoergsmaal om omsaetningen og ikke for at bevise aarsagssammenhaengen. Paa dette punkt skal jeg blot bemaerke, at de fremlagte dokumenter tjener som bevis og skal vurderes under hensyntagen til de oplysninger, de indeholder, og ikke under hensyntagen til appellanternes intentioner. Retten har netop betragtet de objektive tal indeholdt i dette dokument (saerligt omsaetningen og den procentuelle betydning af pensel-salget), og at Retten har baseret sig paa dette med henblik paa at bevise den manglende (eller manglende bevis for) aarsagssammenhaeng udgoer ikke en fordrejning af beviset (27).
b) Direktoerernes anbringender
33 Hvad angaar frifindelsen for de paastande, som Blackspur's direktoerer, Kellar, Glancy og Cohen, har indgivet som appellanter, anfaegter disse praemis 51 i Rettens dom, idet de goer gaeldende, at den indeholder en fejlagtig gengivelse af paastandene. Af den maade, hvorpaa den relevante passage i praemis 51 er beskrevet i appelskriftets punkt 75, finder de, at det fremgaar, at Retten har opfattet Blackspur's direktoerers paastande, som om de havde til formaal at opnaa erstatning paa grund af tabet af det kapitalindskud, som de havde betalt i egenskab af garanter for Blackspur. I saa fald har Retten fejlfortolket paastanden, eftersom appellanterne, i egenskab af kautionister, ikke har indbetalt kapitalindskud til Blackspur, men har betalt gaelden, saaledes som de goer gaeldende.
Dette anbringende er imidlertid baseret paa en klar fejlagtig og ufuldstaendig laesning af dommens praemis 51, hvori Retten naevner appellanternes erstatningskrav, idet den klart sondrer mellem deres krav: som direktoerer (og selskabsdeltagere), som bidrog til selskabskapitalen og tabte deres indskud, og som selskabsdeltagere, som mistede en mulighed for indtaegt som foelge af deres aktiebesiddelse, og endelig som kautionister, der skulle »opfylde de personlige kautionsforpligtelser, som de har paataget sig over for deres selskab for dettes udaekkede gaeld«. Der foreligger saaledes ingen fejl eller unddragelse fra Retten side i forbindelse med dennes udlaegning af appellanternes krav.
34 Som et supplerende appelanbringende, for saa vidt som direktoerernes krav i dommen afvises, paastaar appellanterne, at Retten har misfortolket Domstolens dom i Dumortier Frères-sagen (28). Ifoelge appellanterne kan der fra denne dom ikke udledes et princip om, at tab, som skyldes en konkursbehandling, udgoer et indirekte og fjernt tab, der som saadant ikke kan medfoere, at Faellesskabet ifalder ansvar uden for kontraktforhold.
Uden at det er noedvendigt at uddybe det egentlige retlige omfang af Domstolens afgoerelse i Dumortier Frères-sagen, er det tilstraekkeligt at bemaerke, at en henvisning til denne dom er uden relevans for Rettens argumentation. Retten afviser anmodningen om erstatning til direktoererne, eftersom, i det omfang der ikke er paavist nogen aarsagssammenhaeng mellem institutionernes ulovlige adfaerd og de af selskabet paastaaede tab, der paa ingen maade kan vaere nogen forbindelse mellem denne adfaerd og den af selskabets deltagere og kautionister paastaaede skade, da disse yderligere tab er knyttet til betydningen af den paastaaede ulovlige adfaerd i forbindelse med selskabets aktiver (jf. dommens praemis 51 og 52). Ligeledes her er der tale om en ex tuto begrundelse, i forhold til hvilket et selvstaendigt appelanbringende ikke kan tages til foelge.
35 Eftersom appellanterne ikke har faaet medhold i nogle af deres anbringender, boer de i overensstemmelse med artikel 69 og 122 i Domstolens procesreglement betale sagens omkostninger.
Forslag til afgoerelse
36 Paa baggrund af det foregaaende foreslaar jeg Domstolen, at
»1) forkaste appellen, eftersom den maa dels afvises, dels forkastes
2) doemme appellanterne til at betale sagens omkostninger, herunder de omkostninger, der er forbundet med sagen for Domstolen.«
(1) - Sag T-168/94, Sml. II, s. 2627.
(2) - EFT L 46, s. 45.
(3) - EFT L 272, s. 16.
(4) - EFT L 312, s. 33.
(5) - EFT L 79, s. 24.
(6) - Som Kommissionen goer opmaerksom paa i sit svarskrift, foreligger der en vis modsigelse i appellanternes angivelse af den eksakte dato for den foerste ordreafgivelse. I staevningen goer de i denne henseende gaeldende, at der er tale om juli maaned, skoent de i svarskriftet udtrykkeligt korrigerer denne dato ved at praecisere, at den foerste ordre blev udfoert i maj 1988. I deres appelskrift fastholder de, at den foerste ordre paa 100 000 UKL blev afgivet i april 1988 (i staevningen indgivet til Retten fastholdt de, at de stadig forhandlede kontrakten med eksportoeren i maj), men at denne foerst blev delvist bekraeftet i juli.
(7) - Sag C-16/90, Noelle, Sml. I, s. 5163.
(8) - Domstolen fastslog saerligt, at de paagaeldende varers normalvaerdi ikke var blevet fastsat »paa en hensigtsmaessig og ikke-urimelig maade«, saaledes som det foelger af artikel 2, stk. 5, litra a), i Raadets forordning (EOEF) nr. 2423/88 af 11.7.1988 om beskyttelse mod dumpingimport eller subsidieret import fra lande, der ikke er medlemmer af Det Europaeiske OEkonomiske Faellesskab (EFT L 209, s. 1).
(9) - Jf. meddelelsen vedroerende antidumpingproceduren om indfoersel af pensler og boerster til maling, kalkning, lakering og lignende med oprindelse i Den Kinesiske Folkerepublik (EFT 1992 C 24, s. 3).
(10) - Kommissionens afgoerelse 93/325/EOEF af 18.5.1993 om afslutning af antidumpingproceduren vedroerende import af pensler og boerster til maling, kalkning, lakering og lignende med oprindelse i Den Kinesiske Folkerepublik (EFT L 127, s. 15).
(11) - Raadets afgoerelse 93/350/Euratom/EKSF/EOEF af 8.6.1993 (EFT L 144, s. 21).
(12) - Jf. praemis 38 i den appellerede dom.
(13) - Ud over de af Retten i praemis 40 i den appellerede dom naevnte domme, jf. Domstolens dom af 21.1.1976, sag 40/75, Société des produits Bertrand mod Kommissionen, Sml. s. 1, praemis 14, af 17.12.1981, forenede sager 197/80, 198/80, 199/80, 200/80, 243/80, 245/80 og 247/80, Ludwigshafener Walzmuehle Erling m.fl. mod Raadet og Kommissionen, Sml. s. 3211, praemis 51-55, og af 15.3.1984, sag 310/81, EISS mod Kommissionen, Sml. s. 1341, praemis 16.
(14) - Jf. appelskriftets punkt 52.
(15) - Domstolens dom af 4.10.1979, forenede sager 64/76, 113/76, 167/78 og 239/78, 27/79, 28/79 og 45/79, Sml. s. 3091, praemis 21.
(16) - Jf. Domstolens dom af 1.6.1994, sag C-136/92 P, Kommissionen mod Brazzelli Lualdi m.fl., Sml. I, s. 1981, praemis 49. Det forhold, at selv denne til appelinstansen tillagte bemyndigelse til at genbehandle sagen er indeholdt i en obiter dictum, og at den, saa vidt det er mig bekendt, aldrig er anvendt konkret, skoent den blev naevnt i kendelse af 14.10.1996, sag C-268/96 P(R), SCK og FNK mod Kommissionen, Sml. I, s. 4971, synes i oevrigt at indikere en restriktiv indstilling i Domstolens retspraksis vedroerende betingelserne for at antage en appel til realitetsbehandling.
(17) - Jf. punkt 16 i Kommissionens svarskrift og punkt 81 i Raadets svarskrift.
(18) - Det er en procedureregel, hvis eksistens er anerkendt i teorien: jf. bl.a. Vandersanden, Barav: Contentieux communautaire, Bruxelles, 1977, s. 50; Brealey: »The Burden of Proof before the European Court«, i European Law Review 1985, s. 250; Lasok: The European Court of Justice. Practice and Procedure, 2. oplag, London, 1994, s. 362. I retspraksis, jf. Domstolens dom af 2.3.1977, sag 44/76, Milch-, Fett- und Eier-Kontor, Sml. s. 393, praemis 16, og af 30.5.1984, sag 346/82, Favre mod Kommissionen, Sml. s. 2269, praemis 31 og 32.
(19) - Jf. Domstolens dom af 28.4.1966, sag 51/65, ILFO mod Den Hoeje Myndighed, Sml. 1965-1968, s. 173, org. ref. Rec. s. 125, saerligt s. 132.
(20) - Jf. Domstolens dom af 11.7.1968, sag 35/67, Van Eick mod Kommissionen, Sml. 1965-1968, s. 523, org. ref. Rec. s. 481, hvori det ovennaevnte betragtes som et udtryk for det grundlaeggende princip, hvorpaa procedurereglerne er baseret; skoent denne udtalelse er fremsat i forbindelse med administrative procedurer ved en tjenestemandsdomstol, kan det udvides til procedurer ved Faellesskabets retsinstanser: jf. i denne henseende Vandersanden, Barav, op.cit., s. 55, Lasok, op.cit., s. 371.
(21) - Jf. den i note 16 naevnte Brazzelli Lualdi-dom, praemis 66, og kendelse af 17.9.1996, sag C-19/95 P, San Marco mod Kommissionen, Sml. I, s. 4435, praemis 40, hvorefter »det alene [er] Retten, der har kompetence til at afgoere, hvilken bevisvaerdi der skal tillaegges de oplysninger, den har faaet forelagt«.
(22) - Jf. Domstolens dom af 2.3.1994, sag C-53/92 P, Hilti mod Kommissionen, Sml. I, s. 667, praemis 42.
(23) - Bilag 1 til staevningen er kun en prognose vedroerende hypotetiske oekonomiske resultater, som er udarbejdet efterfoelgende af revisionsfirmaet Stoy Hayward i oktober 1992 og fremsendt til Blackspur's advokater. Forudsigelsen daekker perioden fra september 1989 til august 1990.
(24) - Generelt set stammer de af appellanterne for Retten fremlagte beviser helt eller delvist, direkte eller indirekte, fra Blackspur eller dets direktoerer. Der er ingen grund til at dvaele ved et saadant bevis' irrelevante karakter, jeg skal blot gentage, hvad generaladvokat Darmon fremfoerte i sit forslag til afgoerelse fremsat den 12.4.1989 i forbindelse med dom af 11.5.1989, forenede sager 193/87 og 194/87, Maurissen m.fl. mod Revisionsretten, Sml. s. 1045: »Et dokument, som fremlaegges til stoette for, hvad en af parterne fremfoerer, og som hidroerer fra parten selv, hoerer ikke hjemme under behandlingen af en retssag« (punkt 65).
(25) - Jf. Domstolens kendelse af 25.3.1996, sag C-137/95 P, SPO m.fl. mod Kommissionen, Sml. I, s. 1611, praemis 47, 48 og 49.
(26) - Jeg henviser her til det i punkt 24 anfoerte.
(27) - I oevrigt er det appellanterne selv, der i appelskriftets punkt 14 erkender, at det fremlagte dokument ikke blot indeholdt tal vedroerende omsaetningen, men ligeledes oplysninger om det oekonomiske resultats oprindelse.
(28) - Den i note 15 naevnte dom.