62003CC0177_LV
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Ievads
1. Šajā tiesvedībā, kas uzsākta atbilstoši EAEKL 141. pantam, Komisija prasa, lai Tiesa atzīst, ka, neveicot vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu atbilstību ar 2., 3., 5., 6., 7. un 8. panta prasībām Padomes 1989. gada 27. novembra Direktīvā 89/618/ Euratom
par plašas sabiedrības informēšanu par veicamajiem veselības aizsardzības pasākumiem un par rīcību radiācijas avārijas gadījumā (2) (turpmāk tekstā – “Direktīva”), Francijas Republika nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek šī direktīva.
II – Direktīva
2. Direktīvas mērķis ir nodrošināt, lai plaša sabiedrība, kuru varētu skart radiācijas avārijas gadījums vai arī kuru skar šāda avārija, saņemtu Direktīvas pielikumos norādīto informāciju. Šo informāciju bez īpaša pieprasījuma dara zināmu iedzīvotājiem, kurus var skart radiācijas avārijas gadījums (5. pants). Notiekot radiācijas avārijai, iedzīvotājiem, kurus skārušas avārijas sekas, norādītā informācija tiek sniegta nekavējoties (6. pants). Personas, kuras avārijas gadījumā var tikt iesaistītas glābšanas darbos, saņem informāciju par iesaistīšanās iespējamo ietekmi uz viņu veselības stāvokli (7. pants). Visos šajos gadījumos ir jānorāda iestādes, kas atbild par avārijas [seku novēršanas] pasākumu īstenošanu (8. pants). Šo informēšanas pienākumu apjoms ir noteikts ar jēdzienu “radiācijas avārija”, kas definēts Direktīvas 2. un 3. pantā. Apkopojot Komisijas iebildumus, es citēšu atbilstošās Direktīvas normas. Direktīvas transpozīcijas termiņš beidzās 1991. gada 27. novembrī.
III – Process
3. Pēc sarakstes starp Komisiju un Francijas valdību par pasākumiem, kurus pieņēma šī valdība Direktīvas transponēšanas nolūkā un pēc vairāku pasākumu projektu izvērtēšanas, kurus Francijas valdība paziņoja Komisijai saskaņā ar EAEKL 33. panta trešo daļu, Komisija secināja, ka Direktīva netika pilnīgi iekļauta Francijas tiesībās. Tādēļ 2000. gada 27. jūlijā tā nosūtīja Francijas valdībai argumentētu atzinumu, kurā pieprasīja veikt vajadzīgos pasākumus Direktīvas pilnīgai transpozīcijai divu mēnešu laikā kopš paziņošanas brīža. Pēc Francijas valdības pieprasījuma šis termiņš tika pagarināts par vienu mēnesi līdz 2000. gada 27. oktobrim. Uzskatot, ka līdz šim datumam pieņemtie pasākumi joprojām bija neatbilstoši, Komisija 2003. gada 16. aprīlī iesniedza šo prasības pieteikumu.
IV – Komisijas iebildumi
4. Komisijas pirmais iebildums ir par nepilnīgu transpozīciju “radiācijas avārijas gadījuma” definīcijai Direktīvas 2. pantā, kas paredz:
“Šajā direktīvā “radiācijas avārija” nozīmē jebkādu situāciju:
1) kas izveidojas:
a) pēc dalībvalsts teritorijā notikušas avārijas iekārtās vai, veicot 2. punktā minētās darbības, kuru rezultātā notikusi vai var notikt ievērojama radioaktīvo vielu izplūde, vai
b) tad, kad dalībvalsts teritorijā vai ārpus tās konstatēts normai neatbilstošs radiācijas līmenis, kas var būt kaitīgs šīs dalībvalsts sabiedrības veselībai, vai
c) pēc citām a) apakšpunktā neminētām avārijām iekārtās vai, veicot 2. punktā minētās darbības, kuru rezultātā notikusi vai iespējama ievērojama radioaktīvo vielu izplūde, vai
d) pēc cita veida avārijām, kuru rezultātā notikusi vai iespējama ievērojama radioaktīvo vielu izplūde;
2) kas saistīta ar iekārtām vai darbībām, kas minētas 1. punkta a) un c) apakšpunktos, t.i., ar:
a) visiem kodolreaktoriem, neatkarīgi no to atrašanās vietas;
b) visām kodoldegvielas cikla iekārtām;
c) visām radioaktīvo atkritumu apsaimniekošanas iekārtām;
d) kodoldegvielas vai radioaktīvo atkritumu pārvadāšanu un glabāšanu;
e) lauksaimnieciskiem, rūpnieciskiem, medicīniskiem un ar tiem saistītiem zinātniskiem un pētnieciskiem mērķiem paredzētu radioizotopu izgatavošanu, izmantošanu, glabāšanu, apglabāšanu un pārvadāšanu; un
f) radioizotopu izmantošanu elektroenerģijas izstrādei kosmosa kuģos.”
Komisija norāda, ka Francijas Republikas pieņemtie transpozīcijas pasākumi ir ierobežoti salīdzinājumā ar Direktīvu. Pirmkārt, tie neaptver visas Direktīvas 2. panta 2. punkta d), e) un f) apakšpunktā minētās darbības. Otrkārt, tie ir piemērojami tikai kodolreaktoriem, kuru termiskā jauda pārsniedz 10 MW, turpretim Direktīva ir acīmredzami piemērojama visiem kodolreaktoriem. Treškārt, pretēji Direktīvas 2. panta 1. punkta b) un c) apakšpunkta prasībām tie attiecas vienīgi uz avārijas gadījumiem, kas saistīti ar Francijā izvietotām iekārtām.
5. Otrais iebildums ir par Direktīvas 3. panta netranspozīciju un šis pants paredz:
“Šajā direktīvā termini “ievērojama radioaktīvo vielu izplūde” un “normai neatbilstošs radiācijas līmenis, kas var kaitēt sabiedrības veselībai,” attiecināmi uz situācijām, kurās iedzīvotāji saņem apstarojuma dozas, kas pārsniedz maksimāli pieļaujamās apstarojuma dozas, kuras norādītas direktīvās, kas nosaka Kopienas pretradiācijas aizsardzības drošības pamatstandartus.”
Komisija norāda, ka termini “ievērojama radioaktīvo vielu izplūde” un “normai neatbilstošs radiācijas līmenis, kas var kaitēt sabiedrības veselībai,” nav definēti Francijas tiesību aktos. Kopā ar terminu “radiācijas avārijas gadījums” šie termini nosaka, kādās situācijās ir piemērojams informācijas sniegšanas pienākums. Tādēļ ir svarīgi, ka tie ir noteikti valsts transpozīcijas pasākumos.
6. Trešais iebildums ir saistīts ar iepriekšējiem diviem iebildumiem; tas attiecas uz 5. panta transpozīciju un šis pants paredz:
“1. Dalībvalstis nodrošina, ka iedzīvotāji, kurus var skart radiācijas avārijas gadījums, tiek informēti par veselības aizsardzības pasākumiem, kas tiem piemērojami, un par to, kā tiem būtu jārīkojas šādas avārijas gadījumā.
2. Sniedzamajā informācijā ietilpst vismaz I  pielikumā izklāstītie elementi.
3. Šo informāciju 1. punktā minētajiem iedzīvotājiem dara zināmu bez īpaša pieprasījuma.
4. Dalībvalstis precizē informāciju un izplata to ar regulāriem starplaikiem, kā arī tad, kad būtiski mainās tajā aprakstītā kārtība. Šī informācija ir nepārtraukti pieejama sabiedrībai.”
Tā kā Direktīvas 2. un 3. pants – pēc Komisijas ieskata – nav atbilstoši transponēti, tad pasākumi, kas ir pieņemti 5. panta transpozīcijai, nav piemērojami visām 2. pantā norādītajām iekārtām un darbībām. Tas nozīmē to, ka uz noteiktu iedzīvotāju daļu, kuru varētu skart radiācijas avārija, neattiecas valsts transpozīcijas pasākumi.
7. Ceturtais iebildums attiecas uz 6. panta transpozīciju, un šis pants paredz:
“1. Dalībvalstis nodrošina to, ka, notiekot radiācijas avārijai, iedzīvotāji, kurus skārušas avārijas sekas, tiek nekavējoties informēti par avārijas faktu un par rīcību avārijas situācijā, un gadījumos, kad tas nepieciešams, arī par izmantojamajiem veselības aizsardzības pasākumiem.
2. Sniedzamajā informācijā ietilpst II pielikumā norādītie jautājumi, kas attiecas uz konkrētās radiācijas avārijas veidu.”
Komisija apgalvo, ka Direktīvas 6. pants nav atbilstoši transponēts, jo Francijas Republikas veiktie pasākumi negarantē, ka iedzīvotāji, kurus skārušas radiācijas avārijas sekas, tiek informēti “nekavējoties”. Saskaņā ar atbilstošajiem noteikumiem dekrētā Nr. 90‑394 par Valsts trauksmes kodeksu iedzīvotāji tiek informēti attiecīgi ministra vai prefekta noteiktā termiņā.
8. Piektais iebildums attiecas uz 7. panta transpozīciju, un tas paredz:
“1. Dalībvalstis nodrošina, ka visas personas, kas nepieder pie iekārtu personāla un/vai nav iesaistītas 2. panta 2. punktā minēto darbību veikšanā, bet kuras radiācijas avārijas gadījumā var tikt iesaistītas glābšanas darbu organizēšanā, saņem pietiekamu un regulāri precizētu informāciju par tās iespējamo ietekmi uz šo personu veselības stāvokli, kā arī par šādos gadījumos veicamajiem piesardzības pasākumiem; šo informāciju sniedz, ņemot vērā iespējamo radiācijas avāriju raksturu un apjomu.
2. Tiklīdz notikusi radiācijas avārija, šo informāciju attiecīgi papildina, ņemot vērā konkrētos apstākļus.”
Atbilstoši Komisijas norādītajam Direktīvas 7. pants nav pilnībā transponēts Francijas tiesībās. 1987. gada cirkulārs nav pietiekošs šī panta mērķu sasniegšanai, jo tas neatbilst Tiesas pastāvīgajā judikatūrā iedibinātajām tiesiskās drošības prasībām.
9. Sestā un pēdējā iebilduma priekšmets ir 8. panta transpozīcija, un šis pants paredz:
“Šīs direktīvas 5., 6. un 7. pantā minētajā informācijā norāda arī iestādes, kas atbild par šajos pantos minēto pasākumu īstenošanu.”
Komisija piebilst, ka kopš 2002. gada 8. pants ir atbilstoši transponēts attiecībā uz 5. pantu, bet joprojām nav attiecībā uz 6. un 7. pantu. Francijā pastāvošo praksi norādīt atbildīgās iestādes plašsaziņas līdzekļos, ar kuru palīdzību tiek izplatīta informācija (piemēram, brošūras), šajā sakarā nevar uzskatīt par pietiekošu.
V – Francijas Republikas aizstāvības pamati
10. Savā iebildumu rakstā Francijas valdība atsaucas uz dažādiem pasākumiem, kuri tika pieņemti, lai Francijas tiesībās transponētu Direktīvu. Visi šie pasākumi tika pieņemti pēc 2000. gada 27. oktobra, t.i., pēc termiņa pagarinājuma beigām, ko Komisija bija noteikusi 2000. gada 27. jūlija argumentētajā atzinumā. Francijas valdība neapstrīd piekto iebildumu un norāda, ka tā ir nolēmusi grozīt Code de la santé publique
(Sabiedrības veselības kodeksa) R.1333‑85. pantu, lai tas pilnībā atbilstu Direktīvas 7. pantam.
11. Attiecībā uz pirmo iebildumu Francijas valdība norāda, ka “radiācijas avārijas” definīcija tagad ir iekļauta Code de la santé publique
ar 2003. gada 31. martā pieņemto dekrētu Nr. 2003‑295 un ka iekārtas un darbības, uz kurām tas attiecas, atbilst Direktīvā norādītajām iekārtām un darbībām, kā par to liecina 2002. gada 20. marta Dekrēts Nr. 2002‑367, ar ko groza Dekrētu Nr. 88‑622 par avārijas plāniem, lai pilnībā transponētu Direktīvu. Gadījumos, ja šis dekrēts paredz (6. pantā) īpašus intervences plānus ( plans particuliers d´intervention, turpmāk tekstā – “ PPI ”), kas ir sagatavoti noteiktām iekārtām, 12. pants to papildina, paredzot specializētus palīdzības plānus ( plans de secours specialisées
vai “ PSS ”) attiecībā uz tehnoloģiskiem riskiem, kurus neaptver PPI . Turpinājumā šajā sakarā šī valdība atsaucas uz jauniem noteikumiem, kas pieņemti ar 2003. gada 2. jūnija lēmumu ( arrêté ).
12. Attiecībā uz otro iebildumu Francijas valdība atsaucas uz Code de la santé publique
R.43‑71. pantu (šobrīd R.1333‑76. pants), kas tika ieviests ar 2003. gada 31. marta Dekrētu Nr. 2003‑295, un uz 2003. gada 2. jūnija lēmuma 16. pantu. Abas normas ar nedaudz atšķirīgiem terminiem ietver jēdzienus “ievērojama radioaktīvo vielu izplūde” un “normai neatbilstošs radiācijas līmenis, kas var kaitēt sabiedrības veselībai”.
13. Francijas valdība attiecībā uz trešo iebildumu norādīja, ka saskaņā ar Dekrēta Nr. 88‑622 par avārijas plāniem, kas grozīts 2002. gadā, 9. un 12. pantu tiek aptvertas visas iekārtas, kas nodrošina iedzīvotāju informēšanu un pasākumu veikšanu saskaņā ar Direktīvu. Papildus Code de l´environnement
(Vides kodekss) L 125‑2. pants atzīst pilsoņu tiesības saņemt informāciju par nozīmīgiem tehnoloģiskiem riskiem, kuriem tie ir pakļauti noteiktās zonās, un drošības pasākumiem, kas uz tiem attiecas.
14. Atbildot uz ceturto iebildumu, Francijas valdība norāda, ka atbilstoši 2001. gada 30. novembra lēmumam avārijas gadījumu trauksmes sistēmas (sirēnas) ir izvietojamas apkaimē ap kodoliekārtām, kurām piemērojami PPI . Tā kā avārijas situācijā sirēnu iedarbināšanas rezultātā tiek ieviesti PPI, ir uzskatāms, ka kopumā tas sader ar tās pienākumiem “nekavējoties” informēt iedzīvotājus, kurus skārušas avārijas sekas. Tā arī atsaucas uz 2001. gada 25. aprīļa Dekrētu Nr. 2001‑368, ar ko groza Dekrētu Nr. 90‑394 par Code de l´alerte national
(Valsts trauksmes kodekss), kas transponē Direktīvas 6. pantu, nosakot trīs veidu informāciju, kas sniedzama iedzīvotājiem avārijas gadījumā.
15. Visbeidzot, attiecībā uz sesto iebildumu Francijas valdība pastāv uz to, ka 2002. gada 21. februāra lēmums tagad transponē Direktīvas 8. pantu.
VI – Vērtējums
16. Kā tika norādīts iepriekš, visi galvenie pasākumi, kurus Francijas valdība norādīja kā tādus, kas paredzēti Direktīvas transpozīcijas pabeigšanai Francijas tiesībās, tika pieņemti pēc Komisijas 2000. gada 27. jūlija argumentētajā atzinumā noteiktā termiņa beigām. Tā kā Francijas valdība apgalvo, ka šie pasākumi šobrīd nodrošina pilnīgu transpozīciju, tā savā iebildumu rakstā prasa, lai Komisijai atsauc savu prasību, nevis to, ka Tiesai būtu jānoraida Komisijas prasība. Tas šķietami liecina par to, ka Francijas valdība neapstrīd Komisijas celtos iebildumus. Tomēr atbildē uz repliku tā prasa noraidīt atsevišķos iebildumus (izņemot piekto iebildumu), lai arī tās kopējie secinājumi ir tādi, ka tā pilnībā patur spēkā iebildumu rakstā norādītos prasījumus, proti to, ka Komisijai ir jāatsauc tās prasība.
17. Komisija uzsver, ka Francijas valdības minētie pasākumi tika pieņemti pēc tam, kad argumentētajā atzinumā noteiktais termiņš bija beidzies. Lai arī ar to pietiek, lai konstatētu, ka Francijas Republika nav izpildījusi pienākumu Direktīvu transponēt pilnībā, Komisija norāda, ka ar nokavēšanos pieņemtie pasākumi joprojām bija neatbilstoši. Tādējādi Komisija, sniedzot komentārus par šiem pasākumiem, izmanto savu atbildi, lai pamudinātu Francijas valdību pilnībā un pienācīgi izpildīt Direktīvas noteikumus.
18. Tiesai norādītais regulējums un iesniegtie dokumenti liecina, ka triju gadu laikā kopš argumentētajā atzinumā noteiktā perioda beigām ir panākts zināms progress, ko ir atzinusi arī Komisija. Nekomentējot to, vai šis progress ir bijis pietiekošs vai nē, lai nodrošinātu pilnīgu atbilstību Direktīvai, šķiet, ka viedokļu atšķirība starp Francijas Republiku un Komisiju ir krietni mazināta. Citiem vārdiem sakot – neatbilstības Direktīvai problēma izzūd. Lai arī Komisijai ir diskrecionāra vara izlemt, vai uzsākt un turpināt pienākuma neizpildes procesu pret dalībvalsti vai nē, man šķiet, ka šī diskrecionārā vara attiecībā pret risināmo problēmu ir jāizmanto funkcionālā veidā. Šādos lietas apstākļos es neesmu pilnīgi pārliecināts par to, ka Tiesas formāls atzinums, ka 2000. gada 27. oktobrī atbilstība Direktīvai nebija panākta, būtu sevišķi noderīgs, izņemot pamata izveidošanai iespējamajam procesam saskaņā ar EKL 228. panta 2. punktu.
19. No pastāvīgās judikatūras izriet, ka jautājums par to, vai dalībvalsts nav izpildījusi tās pienākumus, kas izriet no Līguma, ir jāvērtē, ņemot vērā noteicošo stāvokli dalībvalstī, kāds pastāvēja argumentētajā atzinumā noteiktā termiņa beigās, un vēlāk notikušās izmaiņas Tiesa nevar ņemt vērā (3) . Tādēļ Tiesa nevar iesaistīties debatēs starp Francijas Republiku un Komisiju par to pasākumu atbilstību, kas pieņemti pēc 2000. gada 27. oktobra. Šie pasākumi ir nepiemēroti šīs lietas iznākuma noteikšanai.
20. Tā kā ir skaidrs, ka argumentētajā atzinumā norādītā perioda, kas tika pagarināts par vienu mēnesi, beigās Francijas tiesību sistēma nenodrošināja to, ka Direktīvā noteiktie informēšanas pienākumi Francijas Republikā tiktu pilnībā ievēroti, ir jāsecina, ka Komisijas prasījums ir apmierināms.
VII – Secinājumi
21. Tādēļ uzskatu, ka Tiesai ir:
– jāatzīst, ka, neveicot vajadzīgos pasākumus, kas vajadzīgi, lai izpildītu 2., 3., 5., 6., 7. un 8. panta prasības Padomes 1989. gada 27. novembra Direktīvā 89/618/ Euratom
par plašas sabiedrības informēšanu par veicamajiem veselības aizsardzības pasākumiem un par rīcību radiācijas avārijas gadījumā, Francijas Republika nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek šī direktīva;
– jāpiespriež Francijas Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
(1) .
(2)  –	OV L 357, 31. lpp.
(3)
–	Skat. it īpaši 2000. gada 30. novembra spriedumu lietā C‑384/99 Komisija/Beļģija, Recueil, I‑10633. lpp., 16. punkts.