62005CJ0446
TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)
2008. gada 13. martā (
*1
)
“EKL 81. pants, skatīts kopā ar EKL 10. pantu — Valsts tiesību akti, kuros ir paredzēts aizliegums reklamēt zobārstniecības pakalpojumus”
Lieta C-446/05
ko tribunal de première instance de Bruxelles (Beļģija), izskatot krimināllietu, iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2005. gada 7. decembrī un kas Tiesā reģistrēts 2005. gada 14. decembrī, kriminālprocesā pret
par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam,
Ioannis Doulamis
,
piedaloties
Union des Dentistes et Stomatologistes de Belgique (UPR),
Jean Totolidis
.
TIESA (otrā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs K. V. A. Timmermanss [C. W. A. Timmermans], tiesneši K. Šīmans [K. Schiemann], J. Makarčiks [J. Makarczyk] (referents), Ž. K. Bonišo [J.-C. Bonichot] un K. Toadere [C. Toader],
ģenerāladvokāts Ī. Bots [Y. Bot],
sekretārs R. Grass [R. Grass],
ņemot vērā rakstveida procesu,
ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
—
Dulamja [Doulamis] vārdā — E. Keune [E. Koeune], avocat,
—
Beļģijas valdības vārdā — A. Ibēra [A. Hubert], pārstāve,
—
Itālijas valdības vārdā — I. M. Bragulja [I. M. Braguglia], pārstāvis, kam palīdz P. Džentili [P. Gentili], avvocato dello Stato,
—
Eiropas Kopienu Komisijas vārdā — F. Arbo [F. Arbault], kā arī O. Beinē [O. Beynet] un K. Mojcesoviča [K. Mojzesowicz], pārstāves,
noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2007. gada 22. novembra tiesas sēdē,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par EKL 81. panta, skatot to kopā ar EKL 3. panta 1. punkta g) apakšpunktu un EKL 10. panta otro daļu, interpretāciju.
2
Šis lūgums tika iesniegts saistībā ar kriminālprocesu, kas tika uzsākts pret Dulami, kurš ir zobu tehniķis, sakarā ar, pirmkārt, tiesiskā regulējuma attiecībā uz zobārstniecības praksi un ārsta praksi pārkāpumu un, otrkārt, tiesību aktu attiecībā uz reklāmu zobārstniecības jomā pārkāpumu.
Atbilstošās tiesību normas
3
1958. gada 15. aprīļa likuma par reklāmu zobārstniecības jomā (1958. gada 5. maijaMoniteur belge, 3542. lpp.; turpmāk tekstā — “1958. gada 15. aprīļa likums”) 3. pantā paredzēts sods par rīcību, kas ir pretrunā minētā likuma 1. pantam, kurš ir formulēts šādi:
“Nav pieļaujams tieši vai netieši jebkādā veidā reklamēt slimību, ievainojumu vai mutes un zobu anomāliju ārstēšanu, ko veic kvalificēta vai nekvalificēta persona Beļģijā vai ārvalstīs, it īpaši ja reklamēšana tiek veikta ar preču izstādīšanas skatlogā vai izkārtņu, uzrakstu un uzstādītu plākšņu palīdzību, kas var maldināt par reklamētās darbības likumīgumu, kā arī izmantojot prospektus, apkārtrakstus, skrejlapas un brošūras, ar preses, radio vai kino palīdzību, dodot solījumus vai piešķirot jebkāda veida priekšrocības, tādas kā atlaides, pacientu bezmaksas transportēšana, kā arī izmantojot aģentus vai apmeklējot klientus mājās.
Par reklāmu, kas definēta šajā pantā, nav uzskatāms tas, ka slimokases sistēmā ietilpstošās klīnikas un poliklīnikas paziņo saviem klientiem konsultāciju dienas un laikus, personas, kas sniedz konsultāciju, vārdu un grozījumus attiecībā uz iepriekš minēto.”
Pamata prāva un prejudiciālais jautājums
4
No lēmuma par prejudiciāla jautājuma uzdošanu izriet, ka pret Dulami tika uzsākts kriminālprocess cita starpā tāpēc, ka viņš ievietoja telefongrāmatā reklāmu attiecībā uz Jean DOULAMIS zobārstniecības laboratoriju un Jean DOULAMIS zobārstniecības klīniku, kas ir aizliegta ar 1958. gada 15. aprīļa likumu. Viens reklāmas sludinājums tika publicēts zobārstniecības laboratorijām veltītā sadaļā, otrs — zobārstniecības klīnikām veltītā sadaļā. Šie sludinājumi ietvēra objektīvu informāciju, tādu kā informācija par sniegtajiem pakalpojumiem, adrese, telefona numurs un minēto divu iestāžu darba laiks.
5
Iesniedzējtiesā Dulamis apgalvoja, ka reklāma ir instruments, kas nepieciešams, lai nodrošinātu brīvu ekonomisko konkurenci. Tādējādi, norādījis uz EKL 10. panta un EKL 81. panta apvienotajiem noteikumiem, viņš atsaucās uz 1988. gada 21. septembra spriedumu lietā 267/86 Van Eycke (Recueil, 4769. lpp.), lai apstiprinātu, ka, ņemot vērā dalībvalstu pienākumu neveikt vai atcelt tādus pasākumus, kuru rezultātā uzņēmumiem piemērojamie konkurences noteikumi zaudētu savu lietderīgo iedarbību, kriminālprocess, kas pret viņu tika uzsākts sakarā ar reklāmu zobārstniecības jomā, ir nepamatots.
6
Šajā sakarā Dulamis apgalvo, ka, ņemot vērā viņa nodarbošanos, viņam piederošā zobārstniecības klīnika atbilst jēdzienam “uzņēmums” EKL 81. panta izpratnē, kas attiecas uz brīvo profesiju pārstāvjiem. Iesniedzējtiesa sliecas domāt, ka apsūdzētais rīkojās kā brīvās profesijas pārstāvis, kā arī kā zobārstniecības klīnikas vadītājs un īpašnieks.
7
Minētā tiesa atzīmē, ka no kopīgas EKL 3. panta 1. punkta g) apakšpunkta, EKL 10. panta otrās daļas un EKL 81. panta interpretācijas, šķiet, izriet dalībvalsts pienākums neveikt vai atcelt tādus pasākumus, kas var mazināt uzņēmumiem piemērojamo konkurences noteikumu lietderīgo iedarbību.
8
Šajā sakarā tā konstatē, ka pastāv iespēja, ka 1958. gada 15. aprīļa likuma normas var apdraudēt tirdzniecības brīvību dalībvalstu starpā tādējādi, ka tās var negatīvi ietekmēt šo valstu vienotā tirgus mērķu īstenošanu.
9
Iesniedzējtiesa, šajā sakarā atsaucoties uz 89. punktu ģenerāladvokāta Džeikobsa [Jacob] secinājumos apvienotajās lietās no C-180/98 līdz C-184/98 Pavlov u.c., kurās spriedums taisīts 2000. gada 12. septembrī (Recueil, I-6451. lpp.) atzīmē, ka, ņemot vērā brīvo profesiju dažādību un tirgu, kuros tiek īstenotas šīs profesijas, raksturīgās iezīmes, šķiet, ka ir jāizvērtē katrā konkrētā gadījumā, vai rīcības brīvības ierobežošana attiecīgajā tirgū faktiski nozīmē konkurences ierobežošanu EKL 81. panta izpratnē, nepieciešamības gadījumā ievērojot citas EK līguma normas, tādas kā EKL 152. un 153. pants, kurās paredzēta attiecīgi veselības aizsardzība un patērētāju tiesību aizsardzība.
10
Visbeidzot, iesniedzējtiesa atzīmē, ka no Eiropas Kopienu Komisijas 2004. gada 9. februāra Ziņojuma par konkurenci brīvajās profesijās (COM(2004) 83, galīgā redakcija) izriet, ka ierobežojumi attiecībā uz reklāmu šajās profesijās ir uzskatāmi par brīvas konkurences apdraudējumu.
11
Šādos apstākļos tribunal de première instance de Bruxelles [Briseles Pirmās instances tiesa] nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai EKL 81. pants, skatot to kopā ar EKL 3. panta 1. punkta g) apakšpunktu un EKL 10. panta otro daļu, ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj, ka ar valsts likumu — šajā gadījumā ar [1958. gada 15. aprīļa likumu] — tiek aizliegts (ikvienam un) zobārstniecības pakalpojumu sniedzējiem brīvās profesijas vai zobārsta prakses ietvaros tieši vai netieši izplatīt jebkāda veida reklāmu, kas ir saistīta ar zobārstniecību?”
Par prejudiciālo jautājumu
Par pieņemamību
12
Beļģijas un Itālijas valdības izsaka šaubas par šī lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pieņemamību.
13
Šajā sakarā jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, Tiesai un valsts tiesām sadarbojoties atbilstoši EKL 234. pantam, tikai valsts tiesai, kas izskata [pamata] lietu un kas ir atbildīga par pieņemamo tiesas nolēmumu, ņemot vērā lietas īpatnības, ir jānovērtē gan tas, cik lielā mērā prejudiciālais nolēmums ir nepieciešams sprieduma taisīšanai, gan arī Tiesai uzdoto jautājumu atbilstība. Tādējādi, tā kā uzdotie prejudiciālie jautājumi attiecas uz Kopienu tiesību interpretāciju, Tiesai principā ir jāpieņem nolēmums (skat. 2001. gada 13. marta spriedumu lietā C-379/98 PreussenElektra, Recueil, I-2099. lpp., 38. punkts, un 2002. gada 19. februāra spriedumu lietā C-35/99 Arduino, Recueil, I-1529. lpp., 24. punkts).
14
Tomēr, pastāvot ārkārtas apstākļiem, Tiesai ir jāpārbauda nosacījumi, ar kādiem valsts tiesa tai ir iesniegusi lietu, lai pārliecinātos par savu kompetenci. Tiesas atteikums lemt par valsts tiesas uzdotu prejudiciālu jautājumu ir iespējams tikai tad, ja acīmredzami ir skaidrs, ka lūgtajai Kopienu tiesību interpretācijai nav nekāda sakara ar pamata prāvas faktisko situāciju vai priekšmetu, ja problēma ir hipotētiska vai arī ja Tiesas rīcībā nav tādu vajadzīgo faktisko un tiesību apstākļu, lai varētu sniegt noderīgu atbildi uz tai uzdotajiem jautājumiem (skat. it īpaši iepriekš minēto spriedumu lietā Arduino, 25. punkts, un 2008. gada 21. februāra spriedumu lietā C-425/06 Part Service, Krājums, I-897. lpp., 34. punkts).
15
Tomēr šajā lietā nav izpildīts neviens no minētajiem nosacījumiem.
16
Jāatzīmē, ka lēmumā par prejudiciāla jautājuma uzdošanu ir norādīts faktiskais konteksts un valsts tiesiskais regulējums, kuru ietvaros šis jautājums tika uzdots. Turklāt iesniedzējtiesa ir norādījusi arī precīzus iemeslus, kas tai lika šaubīties par Kopienu tiesību interpretāciju un kāpēc tā uzskatīja par nepieciešamu uzdot Tiesai prejudicālu jautājumu.
17
Līdz ar to ir jākonstatē, ka tribunal de première instance de Bruxelles lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir pieņemams.
Par lietas būtību
18
Ar savu jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas zināt, vai EKL 81. pants, skatot to kopā ar EKL 3. panta 1. punkta g) apakšpunktu un EKL 10. panta otro daļu, pieļauj tādu valsts tiesību aktu kā 1958. gada 15. aprīļa likums, kurā ir paredzēts aizliegums ikvienam un zobārstniecības pakalpojumu sniedzējiem brīvās profesijas vai zobārsta prakses ietvaros izplatīt jebkāda veida reklāmu, kas ir saistīta ar zobārstniecību, jo šāds aizliegums var tikt uzskatīts par brīvas konkurences apdraudējumu.
19
Atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai, kaut arī EKL 81. pants un EKL 82. pants paši par sevi patiešām attiecas tikai uz uzņēmumu rīcību un neskar dalībvalstu normatīvos vai administratīvos pasākumus, jebkurā gadījumā šie panti, skatot tos kopā ar EKL 10. pantu, kas nosaka sadarbības pienākumu, uzliek dalībvalstīm pienākumu neveikt vai atcelt tādus pasākumus, pat ja tiem ir normatīvs vai administratīvs raksturs, kuru rezultātā uzņēmumiem piemērojamie konkurences noteikumi zaudētu savu lietderīgo iedarbību (skat. 2006. gada 5. decembra spriedumu apvienotajās lietās C-94/04 un C-202/04 Cipolla u.c., Krājums, I-11421. lpp., 46. punkts).
20
Tiesa ir nospriedusi, ka EKL 10. un 81. pants ir pārkāpts, ja dalībvalsts nosaka pienākumu noslēgt vai atbalsta tādu aizliegto vienošanos noslēgšanu, kas ir pretējas EKL 81. pantam, vai ja tā nostiprina šādu vienošanos ietekmi, vai atņem savam tiesiskajam regulējumam likuma spēku, deleģējot privātiem saimnieciskās darbības subjektiem atbildību par tādu lēmumu pieņemšanu, kas ietekmē ekonomiskās intereses (iepriekš minētais spriedums apvienotajās lietās Cipolla u.c., 47. punkts).
21
Tomēr ir jāatzīmē, ka tāds likums kā 1958. gada 15. aprīļa likums tiktāl, ciktāl tajā ir paredzēts aizliegums zobārstniecības pakalpojumu sniedzējiem izplatīt reklāmu, nav attiecināms ne uz vienu no EKL 10. un 81. panta kombinētas piemērošanas gadījumiem.
22
Faktiski, kā to savu secinājumu 71. punktā atzīmējis ģenerāladvokāts, pamata lietā nav neviena apstākļa, kas pierādītu, ka 1958. gada 15. aprīļa likums atbalsta, nostiprina vai uzskata par pieļaujamu praksi aizliegtu vienošanos vai uzņēmumu lēmumu. Tāpat arī no lēmuma par prejudiciāla jautājuma uzdošanu neizriet, ka attiecīgais tiesību akts ir zaudējis normatīvā akta statusu tāpēc, ka attiecīgā dalībvalsts ir deleģējusi privātiem saimnieciskās darbības subjektiem atbildību par tādu lēmumu pieņemšanu, kas ietekmē ekonomiskās intereses.
23
Visbeidzot, pat ja Dulami kā zobārstniecības klīnikas īpašnieku varētu uzskatīt par “uzņēmumu” EKL 81. panta izpratnē atbilstoši Tiesas sniegtajai interpretācijai (šajā sakarā skat. 1991. gada 23. aprīļa spriedumu lietā C-41/90 Höfner un Elser, Recueil, I-1979. lpp., 21. punkts), no lēmuma par prejudiciāla jautājuma uzdošanu neizriet, ka šīs lietas fakti liecinātu par jebkāda veida nolīgumu uzņēmumu starpā, uzņēmumu apvienību lēmumu vai saskaņotu darbību, kas varētu iespaidot tirdzniecību starp dalībvalstīm un kuru mērķis vai sekas ir nepieļaut, ierobežot vai izkropļot konkurenci kopējā tirgū.
24
Līdz ar to uz uzdoto jautājumu ir jāatbild tādējādi, ka EKL 81. pantam, skatot to kopā ar EKL 3. panta 1. punkta g) apakšpunktu un EKL 10. panta otro daļu, nav pretrunā tāds valsts tiesību akts kā 1958. gada 15. aprīļa likums, kurā ir paredzēts aizliegums ikvienam un zobārstniecības pakalpojumu sniedzējiem brīvās profesijas vai zobārsta prakses ietvaros izplatīt jebkāda veida reklāmu, kas ir saistīta ar zobārstniecību.
Par tiesāšanās izdevumiem
25
Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:
EKL 81. pantam, skatot to kopā ar EKL 3. panta 1. punkta g) apakšpunktu un EKL 10. panta otro daļu, nav pretrunā tāds valsts tiesību akts kā 1958. gada 15. aprīļa likums par reklāmu zobārstniecības jomā, kurā ir paredzēts aizliegums ikvienam un zobārstniecības pakalpojumu sniedzējiem brīvās profesijas vai zobārsta prakses ietvaros izplatīt jebkāda veida reklāmu, kas ir saistīta ar zobārstniecību.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda — franču.