62021CC0312
ĢENERĀLADVOKĀTES JULIANAS KOKOTES [JULIANE KOKOTT]
SECINĀJUMI,
sniegti 2022. gada 22. septembrī (
1
)
Lieta C‑312/21
Tráficos Manuel Ferrer S. L.,
Ignacio
pret
Daimler AG
(Juzgado de lo Mercantil no 3 de Valencia (Valensijas Komerclietu tiesa Nr. 3, Spānija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Konkurence – Tiesību akti aizliegto vienošanos jomā – Privāttiesiska īstenošana – Kravas automobiļu kartelis – LESD 101. pants – Efektivitātes princips – Direktīva 2014/104/ES – Valsts tiesību normas par tiesāšanās izdevumu sadali – Informācijas asimetrija – Neiespējamība aprēķināt kaitējuma apmēru vai pārmērīgas grūtības tā aprēķināšanā – Kaitējuma apmēra aplēšana
I. Ievads
1.
Vai no prasītāja, kas pieprasa aizliegtās vienošanās dēļ radīto zaudējumu atlīdzību, var sagaidīt, ka tas viņam daļēji labvēlīga sprieduma gadījumā sedz pusi no tiesāšanās izdevumiem, vai arī minētais pārmērīgi apgrūtina tiesību uz aizliegtās vienošanās dēļ radīto zaudējumu atlīdzību īstenošanu? Un, vai valsts tiesa var aplēst aizliegtās vienošanās dēļ radīto zaudējumu apmēru, ja prasītāji varēja piekļūt datiem, uz kuriem balstījās atbildētājas atzinums saistībā ar kaitējumu, un ja prasījums par zaudējumu atlīdzību attiecas arī uz precēm, ko prasītāji bija iegādājušies nevis no atbildētājas, bet no citiem aizliegtās vienošanās dalībniekiem?
2.
Tādi būtībā ir jautājumi, kas Tiesai ir uzdoti šajā lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu. Tie tiek uzdoti, ņemot vērā t.s. “kravas automobiļu karteli”, saistībā ar kuru it īpaši Spānijā tika celtas daudzas prasības par zaudējumu atlīdzību un kuru Tiesa arī citās lietās vērtēja vai vēl vērtēs (
2
).
3.
Šie jautājumi ir saistīti ar vispārzināmajām pamatproblēmām saistībā ar aizliegtās vienošanās dēļ radīto zaudējumu atlīdzināšanu, kas it īpaši attiecas uz informācijas asimetriju starp cietušajiem un aizliegtās vienošanās dalībniekiem, kā arī uz grūtībām sniegt pierādījumus par kaitējuma esamību un tā apmēra aprēķinu. Šo problēmu risināšanai ir pieņemta Direktīva 2014/104/ES par atsevišķiem noteikumiem, kuri valstu tiesībās reglamentē zaudējumu atlīdzināšanas prasības par dalībvalstu un Eiropas Savienības konkurences tiesību pārkāpumiem (turpmāk tekstā – “Direktīva 2014/104”) (
3
). Attiecīgie šīs direktīvas noteikumi ir piemērojami šajā lietā, un tātad uz tiem var atsaukties, lai atbildētu uz prejudiciālajiem jautājumiem.
II. Atbilstošās tiesību normas
A. Savienības tiesības
4.
Šajā lietā piemērojamās Savienības tiesību normas papildus LESD 101. pantam ir Direktīva 2014/104.
5.
Direktīvas 2014/104 14. un 15. apsvērumā runa ir par pierādīšanas grūtībām, kas rodas saistībā ar privātām zaudējumu atlīdzināšanas procedūrām aizliegto vienošanos jomā:
“(14)
Zaudējumu atlīdzināšanas prasībās par Savienības vai valsts konkurences tiesību aktu pārkāpumiem parasti ir nepieciešama sarežģīta faktu un ekonomiskā analīze. Pierādījumi, kas ir vajadzīgi, lai pierādītu zaudējumu atlīdzināšanas prasījumu, bieži vien ir tikai un vienīgi pretējās puses vai trešo personu rīcībā un prasītājiem nav zināmi vai nav pieejami pietiekamā apmērā. Šādos apstākļos stingras juridiskās prasības prasītājiem sīki apliecināt visus lietas faktus jau tiesvedības sākumā un iesniegt precīzi noteiktus apliecinošus pierādījumus var nepamatoti traucēt LESD garantēto tiesību uz atlīdzinājumu efektīvai īstenošanai.
(15)
Pierādījumi ir svarīgs elements, lai celtu zaudējumu atlīdzināšanas prasības par Savienības vai valsts konkurences tiesību aktu pārkāpumiem. Tomēr, tā kā tiesvedībai konkurences tiesību jomā ir raksturīga informācijas asimetrija, ir lietderīgi nodrošināt, ka prasītājiem ir tiesības panākt, lai tiktu izprasīti pierādījumi, kuri ir būtiski to prasījumam, neliekot tiem precizēt konkrētās pierādījumu vienības. Lai nodrošinātu pušu procesuālo tiesību vienlīdzību, minētajiem līdzekļiem zaudējumu atlīdzināšanas prasībās vajadzētu būt pieejamiem arī atbildētājiem, dodot iespēju tiem lūgt, lai minētie prasītāji atklāj pierādījumus. Valstu tiesām vajadzētu arī spēt izprasīt pierādījumus no trešām personām, tostarp publiskām iestādēm. [..]”
6.
Direktīvas 2014/104 45. un 46. apsvērumā ir izklāstīta aizliegto vienošanos dēļ radīto individuālo zaudējumu apmēra aprēķina problēma:
“(45)
Lai varētu saņemt atlīdzinājumu par zaudējumiem, cietušajai personai, kura ir pierādījusi tai nodarītu kaitējumu konkurences tiesību aktu pārkāpuma rezultātā, vēl ir jāpierāda kaitējuma apmērs. Konkurences tiesību aktu pārkāpuma radīta kaitējuma apmēra noteikšana ir process, kurā ir nepieciešams daudz faktu un kurš var prasīt sarežģītu ekonomikas modeļu izmantošanu. Tas bieži ir ļoti dārgs process, un prasītājiem ir grūtības iegūt prasījumu pamatošanai nepieciešamos datus. Tādējādi konkurences tiesību aktu pārkāpuma radīta kaitējuma apmēra noteikšana var būt nozīmīgs šķērslis, kas liedz efektīvi prasīt atlīdzinājumu.
(46)
Tā kā nav Savienības līmeņa noteikumu par konkurences tiesību aktu pārkāpuma radītā kaitējuma apmēra noteikšanu, katras dalībvalsts tiesību sistēmas ziņā ir noteikt savus noteikumus par kaitējuma apmēra noteikšanu, un dalībvalstu un valsts tiesu ziņā ir noteikt, kādi noteikumi prasītājam ir jāizpilda, lai pierādītu tam nodarītā kaitējuma apmēru, kādas metodes var izmantot, lai noteiktu attiecīgo summu, un kādas ir sekas, ja persona nespēj pilnībā izpildīt minētās prasības. Tomēr valsts tiesību aktu noteikumi attiecībā uz kaitējuma apmēru konkurences tiesību tiesvedībā nedrīkstētu būt mazāk labvēlīgi kā noteikumi, kas piemērojami līdzīgām valstī celtām prasībām (līdzvērtīguma princips), un to dēļ nedrīkstētu būt praktiski neiespējami vai pārmērīgi sarežģīti īstenot Savienības sniegtās tiesības uz zaudējumu atlīdzināšanu (efektivitātes princips). Būtu jāņem vērā iespējamā informācijas asimetrija starp pusēm un tas, ka kaitējuma apmēra noteikšanas nolūkā ir jāvērtē, kā attiecīgais tirgus būtu attīstījies, ja nebūtu izdarīts pārkāpums. Veikt šo novērtējumu nozīmē veikt salīdzinājumu ar situāciju, kas pēc definīcijas ir hipotētiska, tāpēc tas nekad nevar būt pilnīgi precīzs. Tādēļ ir lietderīgi nodrošināt, ka valstu tiesas ir pilnvarotas izteikt konkurences tiesību aktu pārkāpuma radītā kaitējuma apmēru aplēses veidā. [..]”
7.
Direktīvas 2014/104 5. panta 1. punktā ir reglamentēts tiesas rīkojums par pierādījumu izprasīšanu:
“1.   Dalībvalstis nodrošina, ka procedūrā, kas saistīta ar zaudējumu atlīdzināšanas prasību Savienībā, pēc prasītāja lūguma, kurš iesniedzis argumentētu pamatojumu ar pamatoti pieejamiem faktiem un pierādījumiem, kas ir pietiekami, lai pamatotu tā zaudējumu atlīdzināšanas prasījuma ticamību, valstu tiesas var atbildētājam vai trešai personai izprasīt būtiskos pierādījumus, kuri ir to rīcībā, ievērojot šajā nodaļā paredzētos nosacījumus. Dalībvalstis nodrošina, ka valstu tiesas pēc atbildētāja pieprasījuma var izprasīt būtiskos pierādījumus arī no prasītāja vai trešās personas. [..]”
8.
Direktīvas 2014/104 17. panta nosaukums ir “Kaitējuma apmēra noteikšana” un tā 1. punkts ir formulēts šādi:
“1. Dalībvalstis nodrošina, ka nedz kaitējuma apmēra noteikšanai nepieciešamais pierādīšanas pienākums, nedz tā standarts nepadara tiesību uz zaudējumu atlīdzināšanu īstenošanu praktiski neiespējamu vai pārmērīgi apgrūtinātu. Dalībvalstis nodrošina, ka valstu tiesām ir tiesības saskaņā ar valsts procedūrām novērtēt kaitējuma apmēru, ja ir konstatēts, ka prasītājam ir nodarīts kaitējums, bet praktiski nav iespējams vai ir pārmērīgi grūti precīzi noteikt kaitējuma apmēru, balstoties uz pieejamajiem pierādījumiem.”
9.
Direktīvas 2014/104 22. pantā ir reglamentēta tās piemērojamība laikā:
“1.   Dalībvalstis nodrošina, ka valsts pasākumi, kas pieņemti, ievērojot 21. pantu, lai izpildītu šīs direktīvas materiālos noteikumus, netiek piemēroti ar atpakaļejošu spēku.
2.   Dalībvalsts nodrošina, ka jebkuri valsts pasākumi, kas pieņemti, ievērojot 21. pantu, un kas nav 1. punktā minētie, netiek piemēroti zaudējumu atlīdzināšanas prasībām, kas valsts tiesā celtas pirms 2014. gada 26. decembra.”
B. Spānijas tiesības
10.
2000. gada 7. janvāraLey 1/2000 de Enjuiciamiento Civil (Likums 1/2000 par civilprocesu; turpmāk tekstā – “LEC”; BOE Nr. 7, 2000. gada 8. janvāris, 575. lpp.) 394. panta 1. un 2. punkts šajā lietā piemērojamā redakcijā ir formulēts šādi:
“1.   Atzīšanas tiesvedībā lietas dalībniekam, kura prasījumi kopumā ir tikuši noraidīti, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, kas radušies tiesvedībā pirmajā instancē, ja vien tiesa nekonstatē un nepamato to, ka lieta ir radījusi nopietnas šaubas par faktiem vai tiesību jautājumiem. [..]
2.   Ja prasījumi tiek daļēji apmierināti vai noraidīti, katrs lietas dalībnieks sedz savus tiesāšanās izdevumus un pusi no kopējiem tiesāšanās izdevumiem, ja vien nav pamatojuma tam, ka vienam no lietas dalībniekiem ir jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus procesa ļaunprātīgas izmantošanas dēļ.”
11.
2017. gada 27. maijā, tātad piecus mēnešus pēc Direktīvas 2014/104/EK transponēšanas termiņa, proti, 2016. gada 27. decembra, beigām, stājās spēkā šīs direktīvas transponēšanas Spānijas tiesību aktos nolūkā pieņemtais 2017. gada 26. maijaReal Decreto‑ley 9/2017, por el que se transponen directivas de la Unión Europea en los ámbitos financiero, mercantil y sanitario, y sobre el desplazamiento de trabajadores (Karaļa leģislatīvais dekrēts 9/2017, ar ko transponē Eiropas Savienības direktīvas finanšu, tirdzniecības un veselības nozarē un par darba ņēmēju norīkošanu darbā; BOE Nr. 126, 2017. gada 27. maijs, 42820. lpp.).
12.
Lai transponētu Direktīvu 2014/104, tostarp tika pieņemts LEC 283.a pants, kas atbilst direktīvas 5. pantam.
III. Pamatlieta
13.
2019. gada 11. oktobrīM. Ignacio un Spānijas sabiedrība Tráficos Manuel Ferrer, S. L. (turpmāk tekstā – “prasītāji”) cēla civiltiesisku prasību par zaudējumu atlīdzību pret Daimler AG (turpmāk tekstā – “Daimler” vai “atbildētāja”), pamatojoties uz LESD 101. pantu un Spānijas Código Civil 1902. pantu.
14.
Šīs prasības pamatā ir Komisijas 2016. gada 19. jūlija lēmumā (
4
) konstatētais atbildētājas konkurences tiesību pārkāpums, kas izpaudās kā saskaņota darbība ar citiem Eiropas kravas automobiļu ražotājiem laikposmā no 1997. līdz 2011. gadam (t.s. “kravas automobiļu kartelis”). Tā bija vienošanās, kuras mērķis bija noteikt un paaugstināt konkrētu kravas automobiļu veidu bruto cenas un pārnest izmaksas, kas radušās, ieviešot jaunas tehnoloģijas, lai izvairītos no piesārņojošo vielu emisijām.
15.
Prasītāji prasību pamatoja tādējādi, ka kravas automobiļu karteļa pastāvēšanas laikā tie iegādājās Mercedes, Renault un Iveco preču zīmju kravas automobiļus, uz kuriem attiecās Komisijas sodītā kravas automobiļu ražotāju rīcība. Atbildētāja pamatlietā ražo preču zīmes Mercedes kravas automobiļus.
16.
Kā norāda prasītāji, pret konkurenci vērstās vienošanās par cenu noteikšanu tiem ir radījušas kaitējumu, kas izpaužas kā iegādāto transportlīdzekļu cenu paaugstināšana. Minēto pierādot to iesniegtais eksperta atzinums, kurā aprēķināts nodarītais kaitējums. Atbildētāja apstrīdēja šo atzinumu ar savu eksperta atzinumu, no kura izriet, ka prasītāju atzinuma pamatojums, tajā izdarītie pieņēmumi un izmantotā metode ir nepareizi. Pēc tam atbildētāja prasītājiem nodrošināja piekļuvi visiem atbildētājas atzinumā vērā ņemtajiem datiem. Savukārt prasītāji pēc tam iesniedza tehnisku atzinumu par rezultātiem, kas iegūti, izmantojot nodrošināto piekļuvi atbildētājas datiem, tomēr nepārformulējot savu eksperta atzinumu.
17.
Turklāt tiesa noraidīja atbildētājas lūgumu par Renault Trucks SAS un Iveco SPA (pārējo prasītāju iegādāto kravas automobiļu ražotāji) pieaicināšanu lietā ar pamatojumu, ka nav iestājušies pieaicināšanas juridiskie priekšnosacījumi, un tiesvedība turpinājās tikai pret Daimler.
IV. Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu un tiesvedība Tiesā
18.
Ņemot vērā minēto, Juzgado de lo Mercantil de Valencia no 3 (Valensijas Komerclietu tiesa Nr. 3, Spānija) nolēma apturēt tiesvedību un ar 2021. gada 19. maijā saņemto 2021. gada 10. maija lēmumu uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai ar cietušās personas – kurai nodarīts kaitējums LESD 101. pantā paredzētās pret konkurenci vērstās rīcības dēļ – tiesībām uz pilnu atlīdzinājumu un ar šo pantu interpretējošo judikatūru ir saderīga LEC 394. panta 2. punktā paredzētā kārtība, kurā cietušajai personai var piespriest segt daļu tiesāšanās izdevumu atkarībā no summām, kas nepamatoti samaksātas sadārdzinājuma rezultātā un kuras šai personai ir atmaksātas, daļēji apmierinot viņas prasījumu atlīdzināt zaudējumus, kuru konstatēšanas priekšnosacījums ir pieņēmums, ka pastāv pret konkurenci vērsts pārkāpums un cēloņsakarība starp šo pārkāpumu un nodarīto kaitējumu, kura esamība, apjoms un atlīdzināšanas pienākums tiek noteikti attiecīgās tiesvedības rezultātā?
2)
Vai valsts tiesu iestādes kompetence aplēst kaitējuma apmēru ļauj tai šā kaitējuma apmēru noteikt subsidiāri un autonomi gadījumā, ja tiek konstatēta vai nu informācijas asimetrijas esamība, vai nepārvaramas grūtības kaitējuma apmēra noteikšanā, kas nedrīkst radīt šķēršļus cietušās personas – kurai nodarīts kaitējums LESD 101. pantā paredzētās pret konkurenci vērstās rīcības dēļ – tiesībām uz pilnu atlīdzinājumu saistībā arī ar Hartas 47. pantu pat tad, ja personai, kas cietusi konkurences tiesību pārkāpuma dēļ, kas izpaudies kā karteļa radīts sadārdzinājums, tiesvedības laikā bija pieeja datiem, uz kuriem atbildētājs balsta savu eksperta atzinumu nolūkā izslēgt atlīdzināma kaitējuma esamību?
3)
Vai valsts tiesu iestādes kompetence aplēst kaitējuma apmēru ļauj tai šā kaitējuma apmēru noteikt subsidiāri un autonomi gadījumā, ja tiek konstatēta vai nu informācijas asimetrijas esamība, vai nepārvaramas grūtības kaitējuma apmēra noteikšanā, kas nedrīkst radīt šķēršļus cietušās personas – kurai nodarīts kaitējums LESD 101. pantā paredzētās pret konkurenci vērstās rīcības dēļ – tiesībām uz pilnu atlīdzinājumu saistībā arī ar Hartas 47. pantu pat tad, ja persona, kas cietusi konkurences tiesību pārkāpuma dēļ, kas izpaudies kā karteļa radīts sadārdzinājums, vērš savu zaudējumu atlīdzināšanas prasījumu pret vienu no administratīvā lēmuma adresātiem, kurš, lai arī būdams solidāri atbildīgs par minēto kaitējumu, nav tirgojis konkrētās cietušās personas iegādāto preci vai pakalpojumu?”
19.
Tiesvedībā Tiesā prasītāji, Daimler, Spānija un Eiropas Komisija iesniedza savus rakstveida apsvērumus.
V. Vērtējums
20.
Pirms lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izvērtēšanas pēc būtības (B) ir jāatbild uz Spānijas izvirzītajiem iebildumiem par tā pieņemamību (A).
A. Lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pieņemamība
21.
Spānija apstrīd gan Tiesas kompetenci atbildēt uz prejudiciālajiem jautājumiem (1), gan to pieņemamību (2).
1.
Par Tiesas kompetenci
22.
Pirmkārt, Spānija norāda, ka Tiesas kompetencē neietilpst atbildes sniegšana uz pirmo prejudiciālo jautājumu, jo tas neietilpst Savienības tiesību piemērošanas jomā. LEC 394. panta 2. punktā esot vispārīgi reglamentēta tiesāšanās izdevumu sadale tiesvedībā un ar to netiekot transponētas Savienības tiesību normas. Minēto secinājumu nemainot fakts, ka strīds lietā ir par Savienības tiesībām, jo LESD 101. pants nevarot ietekmēt valsts tiesisko regulējumu par tiesāšanās izdevumiem.
23.
Šis iebildums nav pamatots.
24.
Tā kā civilprocesa tiesības nav tikušas saskaņotas, civiltiesisko prasījumu īstenošanas reglamentācijai saskaņā ar procesuālās autonomijas principu ir jānotiek dalībvalstu tiesību sistēmās (
5
). Turklāt arī Direktīvā 2014/104 nav ietverti konkrēti noteikumi par tiesāšanās izdevumu atlīdzināšanu.
25.
Tomēr procesuālie noteikumi, kuru mērķis ir nodrošināt indivīdiem no Savienības tiesībām izrietošo tiesību aizsardzību, pat ja tie ietilpst katras dalībvalsts tiesību sistēmā saskaņā ar procesuālās autonomijas principu, ietilpst Savienības tiesību piemērošanas jomā, ciktāl tajos ir jāievēro līdzvērtības un efektivitātes principi (
6
). Līdz ar to Tiesas kompetencē ir sniegt iesniedzējtiesai norādes, kas ļauj tai lemt, vai attiecīgās valsts tiesību normas atbilst šiem principiem (
7
).
26.
Tā kā pamatlieta attiecas uz zaudējumu atlīdzības prasījumiem, kas balstās uz LESD 101. pantu, prasības pamatlietā mērķis ir Savienības tiesībās paredzēto prasījumu īstenošana un to īstenošanas kārtībai valsts tiesībās ir jāatbilst Savienības tiesību līdzvērtības un efektivitātes principiem. Tātad pamatlietā aplūkotā juridiskā situācija ietilpst Savienības tiesību piemērošanas jomā (
8
).
27.
Otrkārt, Spānijas ieskatā Tiesai nav kompetences atbildēt arī uz otro un trešo prejudiciālo jautājumu, jo tikai iesniedzējtiesa var interpretēt valsts tiesību normas par pierādījumu iegūšanu un izvērtēt, vai šajā lietā pastāv informācijas asimetrija starp pusēm un vai ir pietiekami izsmeltas pierādījumu iegūšanas iespējas.
28.
Arī šis iebildums nav pamatots. Proti, otrais un trešais prejudiciālais jautājums ir arī par Savienības tiesībās izvirzītajām prasībām saistībā ar tādu tiesību uz zaudējumu atlīdzību īstenošanas efektivitāti, kas izriet no LESD 101. panta. Turklāt otrais un trešais prejudiciālais jautājums ir par direktīvas 17. panta 1. punkta interpretāciju, kas pretēji Spānijas pieņēmumam ir piemērojams šajā lietā, kā tas tiks izklāstīts nākamajā sadaļā.
2.
Par prejudiciālo jautājumu pieņemamību
a)
Par Direktīvas 2014/104 piemērojamību pamatlietā
29.
Spānija norāda, ka otrais un trešais prejudiciālais jautājums nav pieņemami, jo tie ir par kaitējuma novērtējuma pilnvarām saskaņā ar Direktīvas 2014/104 17. pantu. Tomēr šī tiesību norma neesot piemērojama pamatlietā.
30.
Lai gan iesniedzējtiesa prejudiciālo jautājumu formulējumā neatsaucas uz Direktīvas 2014/104 17. pantu, tā to dara lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu apsvērumos. Turklāt Tiesai katrā ziņā ir pienākums analizēt atbilstošās Savienības tiesību normas, lai sniegtu noderīgu atbildi iesniedzējtiesai (
9
).
31.
Tas, vai Direktīvas 2014/104 17. pants ir piemērojams laika ziņā, izriet no tās 22. panta. Atbilstoši 22. panta 1. punktam valsts pasākumus, kas pieņemti, lai transponētu šīs direktīvas materiālos noteikumus, nedrīkst piemērot ar atpakaļejošu spēku. Savukārt saskaņā ar 2. punktu direktīvas transponējošos noteikumus, uz kuriem neattiecas 1. punkts, var piemērot saistībā ar prasībām, kas celtas pēc direktīvas stāšanās spēkā 2014. gada 26. decembrī.
32.
Kā ģenerāladvokāts M. Špunars [M. Szpunar] ir izklāstījis savos secinājumos lietā PACCAR u.c., no Direktīvas 2014/104 loģikas izriet, ka “atsauce uz “valsts pasākumu [..], kas nav [materiāls noteikums]” minētās direktīvas 22. panta 2. punkta izpratnē, attiecas uz procesuālo tiesību normu” (
10
).
33.
Eiropas Savienības Tiesa spriedumā lietā Volvo un DAF Trucks ir izklāstījusi, ka (pretēji Spānijas viedoklim šajā lietā, kas gan tika pausts pirms šī sprieduma pasludināšanas) jautājums par to, kuras no šīs direktīvas normām ir materiāli un kuras ir procesuāli noteikumi, ir jāizvērtē, ņemot vērā Savienības tiesības, nevis piemērojamās valsts tiesības. Tas tāpēc, ka direktīvas 22. pantā nav atsauces uz valsts tiesībām (
11
).
34.
Turklāt šajā spriedumā Tiesa, pirmkārt, nosprieda, ka Direktīvas 2014/104 17. panta 1. punktam, kurā ir runa par iespēju novērtēt kaitējuma apmēru un par kuru ir runa šajā lietā, ir procesuāltiesisks raksturs (
12
). Otrkārt, Tiesa ir konstatējusi, ka šī tiesību norma ir piemērojama ratione temporis saistībā ar prasību par zaudējumu atlīdzību, kas ir celta pēc 2014. gada 26. decembra un pēc tam, kad Direktīva 2014/104 ir transponēta valsts tiesībās. Pēdējam minētajam datumam ir nozīme, jo gadījumā, ja nav tikušas pieņemtas valsts transponējošās tiesību normas, direktīvas noteikumu piemērošana indivīdiem vismaz pirms direktīvas transponēšanas termiņa beigām būtu problemātiska (
13
).
35.
Tāpēc valsts tiesību normas, ar kurām transponē direktīvas 17. panta 1. punktu, saskaņā ar 22. panta 2. punktu ir piemērojamas pamatlietā. Tas tāpēc, ka šajā tiesvedībā prasība ir celta 2019. gada 11. oktobrī, tātad pēc 2014. gada 26. decembra un pēc tam, kad direktīva ir transponēta Spānijas tiesībās, proti, 2017. gada 27. maija (skat. 11. un 13. punktu).
36.
Citu direktīvas noteikumu, kuriem varētu būt nozīme šajā lietā, piemērojamība ratione temporis, vajadzības gadījumā ir jāanalizē, izvērtējot prejudiciālos jautājumus pēc būtības.
37.
Vispirms šajā ziņā jānorāda, ka, tā kā direktīvas normās ir kodificēti tīri deklaratīvi principi, kas jau iepriekš ir atzīti judikatūrā (
14
), šie principi jāturpina piemērot neatkarīgi no tā, vai attiecīgie šīs direktīvas noteikumi ir jākvalificē kā materiāli noteikumi 22. panta 1. punkta izpratnē.
38.
Turklāt neatkarīgi no direktīvas piemērojamības prejudiciālie jautājumi katrā ziņā ir pieņemami. Pat pieņemot, ka dažas direktīvas normas nav piemērojamas ratione temporis, uz šiem jautājumiem ir jāatbild, ņemot vērā LESD 101. pantu, skatot to kopā ar efektivitātes principu.
b)
Par noilgumu saistībā ar prasību pamatlietā
39.
Pretēji Spānijas viedoklim prejudiciālo jautājumu nozīmi lēmuma pieņemšanā pamatlietā nevar arī apšaubīt, izmantojot argumentu, ka prasība pamatlietā ir noilgusi.
40.
Eiropas Savienības Tiesa savā spriedumā lietā Volvo un DAF Trucks Direktīvas 2014/104 10. pantu, kurā paredzēts konkurences tiesībās balstīto prasību par zaudējumu atlīdzību noilguma termiņš un kurā šajā nolūkā ir paredzēts minimālais piecu gadu noilguma termiņš, ir atzinusi par materiāltiesisku noteikumu (
15
). Eiropas Savienības Tiesa arī precizēja, ka parasti noilguma termiņu sāk skaitīt dienā, kad Komisijas lēmuma, ar kuru konstatēts pārkāpums, kopsavilkums ir publicēts Oficiālajā Vēstnesī (
16
).
41.
Turklāt Tiesa nosprieda, ka Direktīvas 2014/104 10. pantā paredzētais piecu gadu noilguma termiņš var būt piemērojams saistībā ar prasību par zaudējumu atlīdzību, kas gan ir celta par konkurences tiesību pārkāpumu, kurš beidzis pastāvēt pirms šīs direktīvas stāšanās spēkā, bet pēc to tiesību normu stāšanās spēkā, ar kurām šī direktīva ir transponēta valsts tiesībās. Katrā ziņā tas tā ir tad, ja šai prasībai saskaņā ar agrākajām tiesību normām piemērojamais noilguma termiņš nebija beidzies pirms šīs direktīvas transponēšanas termiņa beigām un turpinājās pat pēc valsts transponēšanas noteikumu stāšanās spēkā (
17
).
42.
Atbilstoši Spānijas sniegtajai informācijai valsts tiesībās paredzētais noilguma termiņš pirms Direktīvas 2014/104 transponēšanas bija viens gads. Šajā lietā Komisijas lēmuma, ar kuru konstatēts pārkāpums, kopsavilkums Oficiālajā Vēstnesī publicēts 2017. gada 6. aprīlī (
18
). Ar nosacījumu, ka iesniedzējtiesa to pārbauda, var uzskatīt, ka prasītāji šajā datumā bija saņēmuši nepieciešamo informāciju prasības celšanai un ka šajā datumā sākās viena gada noilguma termiņa skaitīšana. Tāpēc šis termiņš nebija beidzies nedz pirms Direktīvas 2014/104 transponēšanas termiņa beigām 2016. gada 27. decembrī, nedz pirms Spānijas transponējošo noteikumu stāšanās spēkā 2017. gada 27. maijā (iepriekš 11. punkts). Tāpēc – neskarot iesniedzējtiesas pārbaudi – direktīvas 10. pants un piecu gadu noilguma termiņš, kas ieviests, transponējot šo direktīvu Spānijā, ir piemērojami prasībai pamatlietā.
43.
Tā kā prasība pamatlietā ir celta 2019. gada 11. oktobrī un tāpēc mazāk nekā piecus gadus pēc noilguma termiņa skaitīšanas sākuma, šī prasība tātad nav noilgusi un prejudiciālajiem jautājumiem ir nozīme lēmuma pieņemšanā.
3.
Secinājums par lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pieņemamību
44.
No iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir pieņemams.
B. Prejudiciālo jautājumu vērtējums pēc būtības
45.
Valensijas Komerclietu tiesas Nr. 3 trīs uzdotie prejudiciālie jautājumi būtībā skar divus tēmu lokus. Pirmkārt, jautājums par to, vai Spānijas vispārējais tiesāšanās izdevumu regulējums, kas paredz tiesāšanās izdevumu sadali uz pusēm pat tad, ja spriedums prasītājam ir daļēji labvēlīgs, pārmērīgi apgrūtina tiesību uz aizliegtās vienošanās dēļ radīto zaudējumu atlīdzību īstenošanu (1). Otrkārt, ir jānoskaidro, ar kādiem nosacījumiem valsts tiesa var izmantot iespēju aplēst apgalvoto aizliegtās vienošanās dēļ radīto zaudējumu apmēru (2).
1.
Par tiesāšanās izdevumu sadali saskaņā ar LEC 394. panta 2. punktu (pirmais prejudiciālais jautājums)
46.
LEC 394. panta 2. punktā paredzētais tiesāšanās izdevumu regulējums ir piemērots, lai atturētu prasītāju no savu tiesību izmantošanas un īstenošanas, jo tas viņam rada risku, ka viņam būs jāsedz visi savi tiesāšanās izdevumi, kā arī puse no kopējiem tiesāšanās izdevumiem pat tad, ja spriedums viņam ir daļēji labvēlīgs (a). Tomēr rodas jautājums, vai šis tiesiskais regulējums, skatīts kopā ar LEC 394. panta 1. punktu, var tikt interpretēts Savienības tiesībām atbilstošā veidā tādējādi, ka tas nav pārmērīgs šķērslis efektīvai tiesību uz aizliegtās vienošanās dēļ radīto zaudējumu atlīdzību īstenošanai (b).
a)
LEC 394. panta 2. punktā paredzētais tiesāšanās izdevumu regulējums – pārmērīgs šķērslis tiesību uz aizliegtās vienošanās dēļ radīto zaudējumu atlīdzību efektīvai īstenošanai?
47.
Ar savu pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai LEC 394. panta 2. punktā paredzētais tiesāšanās izdevumu sadales regulējums atbilst LESD 101. pantam, skatot to kopā ar efektivitātes principu un tiesībām uz pilnīgu konkurences pārkāpuma dēļ radīto zaudējumu atlīdzību.
48.
Saskaņā ar Tiesas judikatūru par LESD 101. pantu, skatot to kopā ar efektivitātes principu, kas deklaratīvi ir tikusi kodificēta Direktīvas 2014/104 4. pantā, dalībvalstu procesuālās normas nedrīkst padarīt par praktiski neiespējamu vai pārmērīgi grūtu tiesību uz kaitējuma, kas nodarīts konkurences tiesību normu pārkāpumu dēļ, īstenošanu (
19
).
49.
Atbilstoši LEC 394. panta 2. punktam prasītājs sedz savus tiesāšanās izdevumus pats un pusi no kopējiem tiesāšanās izdevumiem pat daļējas tā prasības apmierināšanas gadījumā.
1) Judikatūras par Direktīvu 93/13 piemērojamība
50.
Šī tiesību norma bija sprieduma lietā Caixabank un Banco Bilbao Vizcaya Argentaria (turpmāk tekstā – “spriedums Caixabank”) (
20
) pamatā, uz kuru norāda arī iesniedzējtiesa. Tajā Tiesa nosprieda, ka Direktīva 93/13/EEK par negodīgiem noteikumiem patērētāju līgumos (turpmāk tekstā – “Direktīva 93/13”) (
21
), skatīta kopā ar efektivitātes principu, nepieļauj LEC 394. pantā ietverto regulējumu, ciktāl tas ļauj piespriest patērētājam atlīdzināt daļu no tiesāšanās izdevumiem proporcionāli daļai, kurā viņa prasība ir tikusi daļēji apmierināta. Tajā runa bija par gadījumu, kad patērētāja celta prasība par negodīga līguma noteikuma atzīšanu par spēkā neesošu tiek apmierināta pilnībā, bet prasība par tādu summu atlīdzināšanu, kas ir samaksātas, pamatojoties uz šiem noteikumiem, tiek apmierināta tikai daļēji. Eiropas Savienības Tiesas ieskatā strīdīgais tiesiskais regulējums šādā gadījumā rada būtisku šķērsli, kas var atturēt patērētājus no Direktīvā 93/13 paredzēto tiesību uz līguma noteikumu iespējami negodīgā rakstura efektīvu pārbaudi tiesā.
51.
Vai šis secinājums ir attiecināms arī uz šajā lietā skarto jomu saistībā ar Savienības tiesībās paredzēto prasījumu uz zaudējumu atlīdzību konkurences tiesību pārkāpumu dēļ īstenošanu?
52.
Ir skaidrs, ka jautājums par negodīgiem noteikumiem un jautājumi, kas uzdoti aizliegtās vienošanās dēļ radīto zaudējumu atlīdzības jomā, ir strukturāli līdzīgi. Tas tāpēc, ka abās jomās parasti pastāv strukturāla nevienlīdzība par sliktu vienai no pusēm.
53.
Šī nevienlīdzība ir acīmredzama attiecībās starp tirgotājiem, kuri bieži izmanto standarta līgumu paraugus, no vienas puses, un patērētājiem, no otras puses. Tāpēc Direktīvas 93/13 mērķis atbilstoši tās apsvērumiem ir aizsargāt pilsoņus kā patērētājus un stiprināt viņu tiesības.
54.
Kā šajā lietā norāda prasītāji un kā izriet no Direktīvas 2014/104 14., 15., 45. un 46. apsvēruma, arī tiesības uz aizliegtās vienošanās dēļ radītā kaitējuma atlīdzināšanu raksturo strukturāla nevienlīdzība starp prasītāju, kuram nodarīts kaitējums, un atbildētāju kaitējuma izraisītāju. Šo nevienlīdzību it īpaši rada informācijas asimetrija par sliktu prasītājam, kā arī grūtības pierādījumu sniegšanā un kaitējuma apmēra noteikšanā, kuras Direktīva 2014/104 ar noteikumiem par pierādījumu izprasīšanu un kaitējuma apmēra noteikšanu (5., 6. un 17. pants) vēlas novērst.
55.
Līdz ar to, pat ja lielākajā daļā gadījumu prasītāji tiesvedībās par aizliegtās vienošanās dēļ radīto zaudējumu atlīdzību nav patērētāji, to strukturāli vājākā situācija tomēr ir pietiekami salīdzināma ar patērētāju situāciju sprieduma Caixabank izpratnē.
56.
Kā prasītāji norāda turpinājumā, tādos gadījumos kā šajā lietā un citās zaudējumu atlīdzināšanas tiesvedībās saistībā ar kravas automobiļu karteli ir jāņem vērā arī problēma, ka cietušie bieži ir mazie vai vidējie uzņēmumi, savukārt atbildētājas ir starptautiskas uzņēmumu grupas. Šāda situācija tiesvedībās par aizliegtās vienošanās dēļ radīto zaudējumu atlīdzību gan nav konstatējama vienmēr, bet tā rodas bieži (
22
). Tas arī izskaidro procesa finansēšanas modeļu popularitāti šajā jomā. Taču, lai efektīvi īstenotu tiesības aizliegto vienošanos jomā, izmantot savas tiesības ir jāmudina arī tieši tās personas, kuras (absolūtā ziņā, pat ja ne individuāli) ir cietušas tikai relatīvi pieticīgus zaudējumus vai pat nebūtisku kaitējumu.
57.
Šajā ziņā vēl vienu strukturālu un teleoloģisku līdzību starp Direktīvas 93/13 un aizliegtās vienošanās dēļ radīto zaudējumu atlīdzības darbības jomām var saskatīt faktā, ka abās jomās prasītāji, īstenojot paši savas tiesības, veicina tādu Savienības mērķu īstenošanu kā iekšējā tirgus darbība vai godīgas konkurences aizsardzība. Proti, pretēji Spānijas izvirzītajiem argumentiem Direktīvas 93/13 mērķis ir ne tikai atlīdzināt zaudējumus attiecīgajam patērētājam, bet arī pilnībā izbeigt negodīgu noteikumu izmantošanu. Tāpat tiesību uz aizliegtās vienošanās dēļ radīto zaudējumu atlīdzību mērķis ir ne tikai piešķirt kompensāciju, bet arī nodrošināt preventīvu iedarbību un līdz ar to efektīvu konkurences tiesību īstenošanu (
23
). Šāda prasītāja kā Savienības interešu “aizstāvja” vai “īstenotāja” funkcija ir redzama, piemēram, arī konkurentu prasību gadījumā tiesību aktos valsts atbalsta vai publisko iepirkumu jomā vai apvienību prasību gadījumā tiesību aktos vides jomā.
58.
Tomēr, kā norāda Daimler, spriedums Caixabank attiecās uz lietu ar diviem priekšmetiem (attiecīgā noteikuma negodīguma konstatējums un saskaņā ar šo noteikumu samaksāto summu atmaksa), no kuriem pirmais tika apmierināts pilnībā un otrais tikai daļēji (
24
). Savukārt šajā pamatlietā runa ir par vienu prasījumu par zaudējumu atlīdzību.
59.
Pretēji Daimler viedoklim minētais gan neliek apšaubīt abu situāciju salīdzināmību. Tomēr minētā sekas var būt tādas, ka spriedumā Caixabank piedāvātais risinājums šajā lietā ir jāprecizē. Šajā ziņā jāņem vērā arī turpinājumā izklāstītie apsvērumi.
2) Judikatūras par Direktīvu 93/13 precizēšana saistībā ar aizliegtās vienošanās dēļ radīto zaudējumu atlīdzības jomu
60.
Pirmkārt, šķiet, nav izslēgts, ka arī tādā lietā kā šī principiāla nozīme tiek piešķirta tam, ka spriedums vienai no pusēm ir labvēlīgs. Proti, apmierinot daļēji prasītāja prasījumu, tiek atzīts, ka viņam ir nodarīts kaitējums attiecīgā konkurences tiesību pārkāpuma dēļ. No šī aspekta šī situācija ir salīdzināma ar spriedumā Caixabank aprakstīto situāciju, kurā tika apmierināta galvenā prasība konstatēt attiecīgā noteikuma negodīgumu.
61.
Tomēr, otrkārt, ir jāpiekrīt Daimler, ka aizliegtās vienošanās dēļ radīto zaudējumu gadījumā tāpat kā parasti tiesvedībās par zaudējumu atlīdzību kaitējuma apmēra aprēķinam ir galvenā nozīme. Tas tāpēc, ka, ja prasījums par zaudējumu atlīdzību tiek apmierināts, parasti netiek piešķirta vienkārši paušāla summa, kam nav nekāda sakara ar konkrētajiem apstākļiem. Gluži pretēji – Direktīvas 2014/104 sistēmas mērķis saistībā ar pierādījumu iegūšanu un kaitējuma apmēra novērtējumu (
25
) ir ļaut veikt pēc iespējas precīzāku kaitējuma aprēķinu. Tāpat saskaņā ar Direktīvas 2014/104 47. apsvērumu direktīvas 17. panta 2. punktā paredzētā atspēkojama prezumpcija, saskaņā ar kuru tiek prezumēts, ka pārkāpumi aizliegto vienošanos formā rada kaitējumu, nav vērsta uz to, lai noteiktu konkrētu kaitējuma apmēru. Līdz ar to prasības tiesvedībā par aizliegtās vienošanās dēļ nodarīto zaudējumu atlīdzību, lai novērtētu sprieduma labvēlīgumu vienai no pusēm saistībā ar lēmumu par tiesāšanās izdevumiem, nav nesaprātīgi atsaukties uz prasītāja prasījuma daļu, kura ir apmierināta.
62.
Treškārt, tiesāšanās izdevumu sadale gadījumā, kad spriedums abām pusēm daļēji ir labvēlīgs un daļēji nelabvēlīgs, ir procesuālā taisnīguma izpausme (
26
). Kā norāda Daimler, šāda sadale ir paredzēta arī Tiesas Reglamenta 138. panta 3. punktā. Šāda tiesiskā regulējuma mērķis tieši zaudējumu atlīdzības tiesvedībās ir novērst, ka prasītāji iesniedz pārmērīgas prasības, kas nav proporcionālas ar ciestajiem zaudējumiem.
63.
Tomēr, ceturtkārt, zaudējumu atlīdzības tiesvedībām saistībā ar konkurences tiesību pārkāpumiem ir raksturīgs tas, ka kaitējuma apmēra noteikšana šajā gadījumā ir īpaši problemātiska un tādējādi tā var būt būtisks šķērslis efektīvu tiesību uz kaitējuma atlīdzinājumu īstenošanai (skat. 54. punktu). Šī iemesla dēļ valsts tiesām ir jābūt iespējai novērtēt kaitējuma apmēru saskaņā ar direktīvas 17. panta 1. punktu.
64.
Piektkārt, šo grūtību dēļ saistībā ar precīza kaitējuma apmēra aprēķināšanu un iespējām to aplēst risks, ka spriedums ir daļēji nelabvēlīgs, zaudējumu atlīdzības tiesvedībās konkurences jomā ir īpaši liels. Turklāt, kā atzīts Direktīvas 2014/104 45. apsvērumā un kā norāda iesniedzējtiesa un prasītāji, kaitējuma apmēra noteikšanai nepieciešamo ekonomisko atzinumu sagatavošana var būt ļoti dārga. Tāpēc, kā uzsver iesniedzējtiesa, faktiski saņemtā kompensācija, sedzot pusi no tiesāšanās izdevumiem, var tikt ievērojami samazināta.
65.
No šo faktoru kombinācijas izriet, ka zaudējumu atlīdzības tiesvedībās konkurences tiesību jomā risks, ka prasītājam arī gadījumā, ja spriedums tam ir daļēji labvēlīgs, būs jāsedz savi tiesāšanās izdevumi un puse no kopējiem tiesāšanās izdevumiem, tāpat kā risks daļēji nelabvēlīga sprieduma gadījumā spriedumā Caixabank, “rada būtisku šķērsli, kas var atturēt [prasītāju] īstenot [no LESD 101. panta izrietošās tiesības uz aizliegtās vienošanās dēļ radīto zaudējumu atlīdzību]” (
27
).
66.
Tomēr, sestkārt un visbeidzot, tas nenozīmē, ka visos gadījumos, kad prasītājam spriedums ir daļēji labvēlīgs, atbildētājam ir obligāti jāsedz visi prasītāja tiesāšanās izdevumi. Tas tāpēc, ka, kā apgalvo Daimler, tiesības uz pilnīgu konkurences pārkāpuma dēļ radīto zaudējumu atlīdzību, kā tās ir atzītas judikatūrā un kodificētas Direktīvas 2014/104 3. pantā (
28
), ne obligāti nozīmē, ka šo tiesību īstenošana nedrīkst radīt nekādas izmaksas. Kritērijs, saskaņā ar kuru personai, kurai nodarīts kaitējums, tiek nodrošināts tāds stāvoklis, kādā tā būtu bijusi, ja konkurences tiesību aktu pārkāpums nebūtu izdarīts (3. panta 2. punkts), nenozīmē, ka šai personai katrā ziņā ir jānodrošina stāvoklis, it kā tiesvedība saistībā ar zaudējumu atlīdzības īstenošanu nebūtu notikusi.
67.
Šajā ziņā Tiesa citā tiesvedībā saistībā ar Direktīvu 93/13 atzina, ka efektivitātes princips neizslēdz, ka patērētāji sedz konkrētus tiesāšanās izdevumus, ja viņi ceļ prasību, kuras mērķis ir konstatēt līguma noteikuma negodīgo raksturu. Šajā ziņā Tiesa ir atzinusi, ka efektivitātes principam atbilst tas, ka izdevumi par advokāta pakalpojumiem, kas radušies patērētājiem, nav obligāti jāatlīdzina pilnībā, bet tikai līdz saprātīgai summai, ciktāl atlīdzinātie izdevumi salīdzinājumā ar apstrīdētā prasījuma summu nav tik mazi, ka tie attur patērētāju no savu tiesību izmantošanas. Eiropas Savienības Tiesa būtībā pamatoja šo secinājumu ar to, ka atbildība par honorāra apmēru, par ko patērētājs ir vienojies ar savu advokātu, ietilpst patērētāja atbildības jomā un ka tirgotājam atbildētājam nav jāuzņemas risks, ka viņam būs jāsedz patērētāja pārmērīgie un nesaprātīgie tiesāšanās izdevumi (
29
).
68.
No tā mutatis mutandis saistībā ar tiesvedībām par aizliegtās vienošanās dēļ radīto zaudējumu atlīdzību var secināt, ka no prasītāja viņam daļēji nelabvēlīga sprieduma gadījumā var sagaidīt, ka viņš sedz pilnībā vai vismaz daļu no saviem tiesāšanās izdevumiem, kā arī daļu no kopējiem tiesāšanās izdevumiem ar nosacījumu, ka šo izdevumu rašanās ietilpst viņa atbildības jomā. Tā tas varētu būt, piemēram, gadījumā, ja iemesls tam, kāpēc prasījumi ir tikuši daļēji noraidīti, ir nesamērīgu prasījumu izvirzīšana vai veids, kā prasītājs ir organizējis procesu.
69.
Savukārt, ja iemesls tam, ka prasījumi ir daļēji noraidīti, ir vispārēji atzītas pārāk lielas grūtības strukturālā ziņā vai pat praktiska neiespējamība aprēķināt konkurences tiesību pārkāpumu dēļ radīto kaitējumu, atbildība par prasījumu daļēju noraidīšanu neietilpst prasītāja jomā un nav pamatoti tam piespriest atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, kas radušies, īstenojot tā tiesības uz zaudējumu atlīdzību. Pretējā gadījumā tas padarītu pārmērīgi grūtu vai pat praktiski neiespējamu šo tiesību īstenošanu un tādējādi varētu atturēt prasītāju no efektīvas savu tiesību uz aizliegtās vienošanās dēļ radīto zaudējumu atlīdzību izmantošanas un īstenošanas.
70.
Gluži pretēji – šādā gadījumā ir lietderīgi risku, ka prasītāja prasījumi daļēji netiek apmierināti, attiecināt uz atbildētāja, kas ir izdarījis aizliegto konkurences tiesību pārkāpumu, atbildības jomu. Atbildētāji principā ir atbildīgi par procesu, jo tie ir noslēguši aizliegto vienošanos. Šāda aizliegta vienošanās, kuras priekšmets ir cenu noteikšana, ir vismaz tikpat būtiska kā negodīgu noteikumu izmantošana. Turklāt šādu pārkāpumu aizliegums ir zināms un aizliegtās vienošanās dalībnieki var paredzēt prasības, ko ceļ personas, kurām ir nodarīts kaitējums ar aizliegto vienošanos, kā arī ar to saistītos tiesāšanās izdevumus. Arī aizliegtās vienošanās radīto zaudējumu apmēra aprēķināšanas problēma ir vispārzināma. Tāpēc kaitējuma izraisītāji var pietiekami paredzēt, ka pastāv risks, ka personu, kas cietušas zaudējumus aizliegtās vienošanās dēļ, prasījumi daļēji netiks apmierināti (
30
).
71.
Tāpēc šķiet pamatoti un taisnīgi saistībā ar prasībām par zaudējumu atlīdzību konkurences tiesību jomā atkāpties no vispārējā principa par tiesāšanās izdevumu sadali gadījumā, ja abām pusēm spriedums ir daļēji labvēlīgs un daļēji nelabvēlīgs, ja iemesls tam, kāpēc prasītāja prasījumi daļēji nav tikuši apmierināti, ir pārmērīgas grūtības vai neiespējamība aprēķināt kaitējumu un tāpēc to nevar attiecināt uz viņa atbildības jomu. Jautājums par to, vai tas tā ir, ir jāizvērtē tiesai, kas izskata attiecīgo lietu, ņemot vērā konkrētos lietas apstākļus.
72.
No iepriekš minētā izriet, ka šajā lietā, tāpat kā Direktīvas 93/13 jomā, LEC 394. panta 2. punktā paredzētais tiesāšanās izdevumu regulējums neatbilst efektivitātes principam, ja gadījumā, kad prasītāja prasījumi daļēji tiek noraidīti, ņemot vērā pārmērīgās grūtības kaitējuma aprēķinā vai neiespējamību veikt šo aprēķinu, tas paredz, ka prasītājam tik un tā ir jāsedz savi un puse no kopējiem tiesāšanas izdevumiem.
b)
Iespēja interpretēt LEC 394. panta 1. un 2. punktu Savienības tiesībām atbilstošā veidā?
73.
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru iesniedzējtiesai ir jāinterpretē pamatlietā aplūkotās valsts tiesību normas, cik vien iespējams, ņemot vērā Savienības tiesības un it īpaši LESD 101. panta tekstu un mērķi, tomēr neveicot šo valsts tiesību normu interpretāciju contra legem (
31
).
74.
Turklāt jautājums, vai valsts tiesību norma padara neiespējamu vai pārmērīgi apgrūtina Savienības tiesību piemērošanu, ir jāanalizē, ņemot vērā šīs tiesību normas nozīmi visā procesā, tā norisi un īpatnības dažādās valsts instancēs (
32
).
75.
Saskaņā ar iesniedzējtiesas sniegto informāciju Spānijas tiesas LEC 394. panta 1. punktu, atbilstoši kuram tiesāšanās izdevumi ir jāatlīdzina pusei, kuras prasījumi ir noraidīti kopumā, interpretē šādi: arī gadījumos, kad prasītāja prasījumi tiek apmierināti “ievērojamā apmērā” (estimación sustancial/accueil
substantiel des conclusions) un starp prasīto un piešķirto summu ir tikai neliela starpība, ir iespējams piespriest atbildētājam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
76.
Taču atbilstoši iesniedzējtiesas sniegtajai informācijai un Daimler izklāstītajiem argumentiem šī judikatūra (vismaz arī) balstās uz “kvantitatīvo” un ne tikai uz “kvalitatīvo” prasījumu apmierināšanu. Līdz ar to tā acīmredzami var tikt piemērota tikai tad, ja prasījumi, kuri attiecībā uz prasītāju netiek apmierināti, ir uzskatāmi par pakārtotiem saistībā ar tiesvedības priekšmetu un tā ekonomisko kopējo vērtību. Tāpēc nav skaidrs, vai šo noteikumu par “ievērojamu prasījumu apmierināšanu” var piemērot tikai tad, ja prasītāja sākotnējais prasījums par zaudējumu atlīdzību tiek apmierināts gandrīz 100 % (vai vismaz vairāk nekā 70–80 %) apmērā. Jautājums ir par to, vai tas attiecas arī uz gadījumiem, kad šie prasījumi tiek apmierināti mazāk nekā 70 % vai pat mazāk nekā 50 % apmērā no sākotnējā prasījuma (kas faktiski izraisītu LEC 394. panta 2. punkta piemērošanu), ja šī daļējā prasījumu noraidīšana ir saistīta ar pārmērīgām grūtībām aprēķināt kaitējumu vai praktisko neiespējamību to aprēķināt.
77.
Turklāt atbilstoši Daimler argumentam Spānijas judikatūrā ir atzīta iespēja prasītājam saņemt pilnīgu tiesāšanās izdevumu atlīdzināšanu pat daļējas prasījumu neapmierināšanas gadījumā, ja tas pielāgo savu prasījumu tiesvedības laikā. Iesniedzējtiesai ir jāpārbauda, ciktāl, piemērojot šo judikatūru tādā situācijā kā šī, prasītājam arī daļējas prasījumu apmierināšanas gadījumā tiktu atlīdzināti tiesāšanās izdevumi. Šajā ziņā it īpaši būtu jāpārbauda, vai pienākums pielāgot prasījumu tiesvedības laikā pārmērīgi apgrūtinātu vai padarītu praktiski neiespējamu tiesību uz aizliegtās vienošanās dēļ radīto zaudējumu atlīdzību īstenošanu. Piemēram, nebūtu pieņemami, ka prasītājs tāda riska dēļ, kas saistīts ar pusi no tiesāšanās izdevumiem atlīdzināšanu, būtu spiests samazināt savus sākotnēji samērīgos prasījumus līdz nesamērīgam līmenim. Turpretim būtu pieņemami, ka prasītājs pielāgo šos prasījumus, pamatojoties uz kompetentās tiesas veikto pierādījumu vērtējumu un kaitējuma apmēra aplēsēm.
78.
Daimler arī apgalvo, ka zaudējumu atlīdzības tiesvedībās konkurences tiesību jomā Spānijas tiesas ir atzinušas iespēju nepiespriest prasītājiem atlīdzināt visus tiesāšanās izdevumus pat pilnīgas prasījumu neapmierināšanas gadījumā.
79.
Paliek neskaidrs jautājums, vai LEC 394. panta 2. punkts attiecīgā gadījumā arī ļautu piespriest prasītājiem atlīdzināt tikai daļu no saviem un kopējiem tiesāšanās izdevumiem (nevis atlīdzināt tos visus), ja to pamatotu lietas apstākļi, it īpaši pārmērīgas grūtības, kas saistītas ar kaitējuma aprēķinu vai neiespējamību to aprēķināt, no vienas puses, un pušu procesuālā rīcība, no otras puses.
80.
Iesniedzējtiesai, ņemot vērā visus šos apstākļus, ir jāpārbauda, vai LEC 394. panta 1. un 2. punktu var interpretēt atbilstoši Savienības tiesībām tādējādi, ka gadījumā, ja prasītāja prasījumi daļēji tiek noraidīti tāpēc, ka ir pārmērīgi grūti vai praktiski neiespējami aprēķināt kaitējumu, atbildētājam var nākties segt visus tiesāšanās izdevumus vai attiecīgi viņam atkarībā no lietas apstākļiem var noteikt pienākumu segt vismaz atbilstošu prasītāja tiesāšanās izdevumu daļu.
c)
Starpsecinājums
81.
Ņemot vērā minēto, ir jāsecina, ka LESD 101. pants, skatot to kopā ar efektivitātes principu, ir jāinterpretē tādējādi, ka tam nav pretrunā valsts tiesiskais regulējums, kurā konkrētos gadījumos, arī ja spriedums prasītājam ir daļēji labvēlīgs, ir paredzēta tiesāšanās izdevumu sadale uz pusēm. Tomēr tas tā ir ar nosacījumu, ka šo tiesisko regulējumu var interpretēt atbilstoši Savienības tiesībām tādējādi, ka gadījumā, ja prasītāja prasījumi daļēji tiek noraidīti tāpēc, ka ir pārmērīgi grūti vai praktiski neiespējami aprēķināt kaitējumu, atbildētājam ir jāsedz visi tiesāšanās izdevumi vai attiecīgi tam atkarībā no lietas apstākļiem var tikt noteikts pienākums segt vismaz atbilstošu prasītāja tiesāšanās izdevumu daļu.
2.
Par kaitējuma apmēra aplēšanas nosacījumiem (otrais un trešais prejudiciālais jautājums)
82.
Ar otro un trešo jautājumu iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai tā tādā lietā kā šī var izmantot iespēju aplēst individuālā aizliegtās vienošanās dēļ radītā kaitējuma apmēru. Šajā ziņā tā uzsver divas šīs lietas īpatnības: pirmkārt, ka prasītājam ir izpausti dati, kas bija atbildētājas ekspertīzes atzinuma pamatā (a); otrkārt, ka prasītājs savu prasību ir cēlis pret vienu no aizliegtās vienošanās dalībniekiem, pie kura tas iegādājās tikai daļu no aizliegtās vienošanās pamatā esošajām precēm (b).
a)
Par piekļuvi datiem, kas ir atbildētājas atzinuma par nodarīto kaitējumu pamatā (otrais prejudiciālais jautājums)
83.
Savā otrajā prejudiciālajā jautājumā iesniedzējtiesa lieto jēdzienu “informācijas asimetrija” starp pusēm. No šī formulējuma, kā arī no tā, ka ir ņemta vērā piekļuve atbildētājas atzinuma par nodarīto kaitējumu pamatā esošajiem datiem, var secināt, ka iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai tā var aplēst kaitējuma apmēru, ja prasītājam ir bijusi piekļuve šiem datiem, tādējādi attiecīgajā gadījumā daļēji novēršot asimetriju starp pusēm.
84.
“Informācijas asimetrijas” esamība Direktīvas 2014/104 17. panta 1. punkta izpratnē nevar pamatot kaitējuma apmēra aplēšanu.
85.
Šīs direktīvas 46. apsvērumā informācijas asimetrija starp pusēm un vispārzināmās grūtības, novērtējot kaitējuma apmēru, ir izklāstītas kopsakarā ar nepieciešamību paredzēt iespēju aplēst kaitējumu. No tā var secināt, ka tipiska informācijas asimetrija bija tikai viens no iemesliem, kāpēc likumdevējs paredzēja iespēju aplēst kaitējumu.
86.
Proti, pat gadījumā, ja situācija informācijas ziņā ir līdzvērtīga, var rasties grūtības, aprēķinot konkrēto kaitējumu. Līdz ar to aplēšu mērķis nav vienīgi novērst informācijas nevienlīdzību starp pusēm, bet drīzāk atrisināt pierādīšanas grūtības, aprēķinot kaitējumu kopumā.
87.
Turpretim 15. apsvērumā ir norādīts uz informācijas asimetriju starp pusēm kā iemeslu, lai ieviestu tādus noteikumus par pierādījumu iegūšanu, kuru mērķis ir samazināt šo asimetriju.
88.
Direktīvas 2014/104 5. un 6. pantā (
33
) ir paredzēts, ka valsts tiesas var izprasīt pierādījumus no prasītāja, atbildētāja, trešām personām vai konkurences iestādēm. 17. panta 1. punktā ir paredzēta novērtēšanas iespēja, ja praktiski nav iespējams vai ir pārmērīgi grūti precīzi noteikt kaitējuma apmēru, balstoties uz pieejamajiem pierādījumiem (
34
). Tādējādi šī tiesību norma ir balstīta uz pieņēmumu, ka pierādījumu izprasīšanas iespējas ir jau tikušas izsmeltas un ka tik un tā aprēķins ir praktiski neiespējams vai pārmērīgi grūts. Līdz ar to zaudējumu novērtējums ir pakārtots kaitējuma apmēra precīzai noteikšanai ar pierādījumu savākšanas pasākuma palīdzību.
89.
No tā izriet, ka pierādījumu publiskošana no atbildētājas puses, arī ja tā nenotiek pēc pieprasījuma saskaņā ar 5. pantu, bet gan pēc tās pašas iniciatīvas, nav nekas cits kā tikai cita veida faktu izmeklēšana. Tādējādi tā neizslēdz iespēju, ka kaitējuma apmēra noteikšana tomēr ir praktiski neiespējama vai pārmērīgi grūta.
90.
Nevar arī vispārīgi uzskatīt, ka piekļuve datiem, kas ir atbildētājas atzinuma par nodarīto kaitējumu pamatā, bez atrunām atceļ informācijas asimetriju starp pusēm. Turklāt pat līdzvērtīga situācija informācijas ziņā nenozīmētu, ka nevarētu būt praktiski neiespējami vai pārmērīgi grūti noteikt kaitējuma apmēru.
91.
Pirmkārt, lai atbildētu uz jautājumu, cik lielā mērā piekļuve attiecīgajiem datiem patiešām samazina informācijas asimetriju starp pusēm, ir jāizvērtē datu publiskošanas konkrētā kārtība, kā arī to apjoms un nozīme katrā atsevišķā gadījumā. Tas var attiekties, piemēram, uz to, vai prasītājam īsā laikā tiek darīts zināms ļoti liels datu daudzums grūti pieejamā formātā, cik lielā mērā šie dati ir izmantojami utt.
92.
Atbilstoši prasītāju sniegtajai informācijai šajā lietā piekļuves nodrošināšana attiecās tikai uz datiem, ko atbildētāja izmantoja, lai sagatavotu tās atzinumu par nodarīto kaitējumu. Prasītāju ekspertu rīcībā nebija nekādas iespējas lūgt piekļuvi citiem datiem. Turklāt termiņš, lai iepazītos ar šiem datiem, bija tiešām īss (iesniedzējtiesa norāda uz “vienu nedēļu biroja darba laikā”, prasītāji – uz “piecām darba dienām pirms pusdienlaika”). Iepazīstoties ar datiem, nedrīkstēja izgatavot kopijas vai izmantot prasītāju elektroniskās iekārtas. Tāpat attiecīgie dati netika pievienoti lietas materiāliem un nebija pieejami pašai iesniedzējtiesai. Visbeidzot prasītāja eksperta rīcībā bija īss termiņš, proti, desmit līdz piecpadsmit dienas, lai vajadzības gadījumā pārskatītu savu atzinumu, pamatojoties uz datiem, kuriem viņš bija piekļuvis.
93.
Pamatojoties uz šīm pieņēmumiem, šķiet grūti iedomāties, ņemot vērā jau informācijas publiskošanas veidu, ka ar šo pasākumu būtu pilnībā novērsta informācijas asimetrija starp pusēm attiecībā uz kaitējuma aprēķinu.
94.
Tas, ka prasītāji nav grozījuši savu atzinumu pēc iepazīšanās ar atbildētājas datiem, neliek vispārīgi uzskatīt, ka prasītāji nebūtu pielikuši visas pūles, lai aprēķinātu kaitējuma apmēru, un ka tādējādi šajā ziņā nevarētu izdarīt pieņēmumu par praktisku neiespējamību vai pārmērīgām grūtībām. Gluži pretēji – ir jāņem vērā datu ticamība, kā arī fakts, ka prasītāji ir iesnieguši tehnisku atzinumu par rezultātiem, kas iegūti, iegūstot piekļuvi atbildētājas datiem (skat. 16. punktu).
95.
Tāpēc parasti gan ir pamatoti sagaidīt no prasītāja, ka tas pielāgo tā prasījumu, ņemot vērā tiesvedības laikā iegūtos datus. Tomēr, ja šie dati a priori nav piemēroti, lai veiktu precīzāku aprēķinu, un tas ir jākonstatē valsts tiesai, no prasītāja arī nevar prasīt, lai viņš pielāgo savu prasījumu. Valsts tiesai ir jānovērtē iespējamo datu piemērotība, lai aprēķinātu kaitējumu, vajadzības gadījumā izmantojot šajā ziņā atbilstošus atzinumus.
96.
Otrkārt, pat vienlīdzības informācijas ziņā gadījumā nebūtu izslēgts joprojām secināt, ka ir praktiski neiespējami vai pārmērīgi grūti precīzi aprēķināt radītā kaitējuma apmēru, pamatojoties uz pieejamajiem pierādījumiem.
97.
Tas vienkārši ir saistīts ar dažkārt ļoti sarežģītu faktisko pamatu. Piemēram, aizliegtās vienošanās dalībnieki bieži vien nespēs precīzi novērtēt līmeni, kādā cenas būtu noteiktas, ja aizliegtā vienošanās netiktu noslēgta. It īpaši tie nevar zināt, cik lielā mērā noteiktiem konkurentiem būtu izdevies samazināt izmaksas un līdz ar to cenas kopēja konkurences spiediena gadījumā. Šādā gadījumā arī tie nevarētu publiskot atbilstošus datus, pamatojoties uz kuriem būtu galīgi nosakāms kaitējuma apmērs.
98.
No iepriekš minētā izriet, ka atbildētājas atzinuma izstrādē izmantoto datu publiskošana neizslēdz to, ka starp pusēm turpina pastāvēt informācijas asimetrija un ka, pamatojoties uz pieejamajiem pierādījumiem, ir praktiski neiespējami vai pārmērīgi grūti precīzi aprēķināt nodarītā kaitējuma apmēru.
b)
Par prasību, kas celta tikai pret vienu no aizliegtās vienošanās dalībniekiem, no kura ir tikušas iegādātas aizliegtās vienošanās pamatā esošās preces (trešais prejudiciālais jautājums)
99.
Trešais jautājums ir par to, vai un kādā mērā tas, ka prasītājs savu prasību ir cēlis tikai pret vienu no aizliegtās vienošanās dalībniekiem, no kura viņš ir iegādājies aizliegtās vienošanās pamatā esošās preces, ietekmē iespēju aprēķināt nodarītā kaitējuma apmēru.
100.
Šajā ziņā vispirms ir jāprecizē, ka šis jautājums nav par Direktīvas 2014/104 11. panta par solidāro atbildību interpretāciju. Proti, iesniedzējtiesa nekādi neapšauba, ka prasītāji varēja celt prasību pret Daimler ne tikai attiecībā uz kravas automobiļiem, ko tie iegādājušies no Daimler, bet arī attiecībā uz tiem, kurus prasītāji iegādājušās no citiem aizliegtās vienošanās dalībniekiem.
101.
Tāpēc tikai pilnības labad ir jānorāda, ka princips, saskaņā ar kuru ikviena no aizliegtas vienošanās cietusī persona var celt prasību pret katru aizliegtās vienošanās dalībnieku par zaudējumu atlīdzību, ja pastāv cēloņsakarība starp šim cietušajam nodarīto kaitējumu un šī aizliegtās vienošanās dalībnieka izdarīto pārkāpumu, katrā ziņā izriet jau no Tiesas judikatūras. Tāpēc tas direktīvas 11. pantā ir ticis tikai deklaratīvi kodificēts un katrā ziņā ir piemērojams šajā lietā (skat. iepriekš 37. punktu).
102.
Proti, kā Tiesa nesen ir konstatējusi, neatsaucoties uz Direktīvu 2014/104, konkurences tiesību pārkāpums principā izraisa tā izdarītāju solidāru atbildību (
35
). Tas izriet jau no spriedumiem lietās Kone u.c. un Otis Gesellschaft u.c., kurās runa bija par prasībām, ko bija cēlušas no “cenu jumta efekta” cietušās personas vai attiecīgi valsts finansiālā atbalsta devēji, kuriem ar nevienu no aizliegtās vienošanās dalībniekiem nebija tiešas līgumiskas attiecības un kuri ne no viena no aizliegtās vienošanās dalībniekiem nebija iegādājušies aizliegtās vienošanās pamatā esošās preces (
36
). Nav skaidrs, kāpēc situācijā, kurā prasītājs ir tieši iegādājies aizliegtās vienošanās pamatā esošās preces no viena vai vairākiem aizliegtās vienošanās dalībniekiem, tā tiesībām celt prasību par zaudējumu atlīdzību, kas nodarīts ar kopīgu pārkāpumu, pret visiem vai arī tikai konkrētiem aizliegtās vienošanās dalībniekiem, būtu jābūt atkarīgām no tā, vai viņš ir iegādājies preces no tā vai tiem aizliegtās vienošanās dalībniekiem, pret kuru vai attiecīgi pret kuriem ir tikusi celta prasība, vai attiecīgi no tā, vai to ir ražojis viens vai vairāki aizliegtās vienošanās dalībnieki.
103.
Līdz ar to trešais prejudiciālais jautājums drīzāk ir par procesuālo taisnīgumu attiecībā pret Daimler. Ar to ir jānoskaidro, vai ir iespējams izdarīt pieņēmumu par informācijas asimetriju par sliktu prasītājiem un aplēst kaitējuma apmēru, pat ja Daimler nav pārdevusi un izgatavojusi visas lietas un aizliegtās vienošanās pamatā esošās preces. Tas tāpēc, ka tādējādi Daimler rīcībā noteikti ir mazāk informācijas par šīm precēm nekā citiem aizliegtās vienošanās dalībniekiem. Tāpēc šķiet, ka iesniedzējtiesa apšauba, ka tā šajā lietā var izdarīt pieņēmumu par informācijas asimetrijas situāciju par sliktu prasītājiem un par labu Daimler.
104.
Tomēr arī attiecībā uz šo situāciju no šo secinājumu 84.–88. punktā izklāstītajiem apsvērumiem izriet, ka saskaņā ar Direktīvas 2014/104 17. panta 1. punktu nozīme ir vienīgi tam, vai ir praktiski neiespējami vai pārmērīgi grūti precīzi aprēķināt nodarītā kaitējuma apmēru, pamatojoties uz pieejamajiem pierādījumiem.
105.
Tāpēc šādā situācijā principā ir nepieciešams vajadzības gadījumā pieprasīt trešām personām sniegt informāciju, izmantojot tiesas rīkojumus saskaņā ar direktīvas 5. panta 1. punktu. Tādējādi tiek nodrošinātas arī atbildētāja tiesības uz aizstāvību. Tas tāpēc, ka Direktīvas 2014/104 5. panta 1. punktā paredzēts, ka arī atbildētājs var lūgt izprasīt pierādījumus no prasītāja vai trešām personām. Šajā ziņā kompetentajai tiesai jāņem vērā tas, cik liela ir varbūtība, ka iespējamie atbildētāja iesniegtie pieteikumi par pierādījumu savākšanas pasākumiem tiks apmierināti, lai to rezultātā tiesvedība netiktu novilcināta tikai procesuāli taktisku iemeslu dēļ.
106.
Ja šie pierādījumu savākšanas pasākumi ir izsmelti, attiecīgajai tiesai ir jāpārbauda, vai, pamatojoties uz pieejamajiem pierādījumiem, joprojām ir praktiski neiespējami vai pārmērīgi grūti precīzi aprēķināt nodarītā kaitējuma apmēru un to aplēst.
107.
Katrā ziņā nav pamata vispārīgi pieņemt, ka nav informācijas asimetrijas par sliktu prasītājam gadījumā, ja atbildētājs nav pārdevis vai izgatavojis visas aizliegtās vienošanās pamatā esošās attiecīgās preces. Tas tāpēc, kā norāda pati iesniedzējtiesa, ka pat šādā gadījumā jāuzskata, ka aizliegtās vienošanās dalībnieku rīcībā parasti ir vairāk informācijas par pārkāpumu un tā ietekmi uz cenām nekā cietušajiem.
108.
Turklāt tas, ka prasītājs ir izmantojis savas tiesības iesūdzēt jebkuru aizliegtās vienošanās dalībnieku, nevar tam radīt tādas negatīvas sekas, ka tādējādi tiku vispārīgi izslēgta novērtējuma iespēja. Šajā ziņā Daimler apgalvo, ka prasītāji ir apzināti atteikušies radīt situāciju, kurā būtu pieejama visa nozīmīgā informācija par kaitējuma apmēru. Tomēr ar aizliegto vienošanos skarto personu tiesības iesūdzēt visus vai tikai dažus aizliegtās vienošanās dalībniekus ir svarīgs elements tiesību uz aizliegtās vienošanās dēļ izraisīto zaudējumu atlīdzību faktiskajā īstenošanā un tās nedrīkst bez pamata ierobežot. Gluži pretēji – tās ir jāīsteno, ievērojot visus atbilstošos principus, tostarp atbildētāju aizliegtās vienošanās dalībnieku tiesības uz aizstāvību.
109.
Līdz ar to apstāklis, ka prasītājs ir cēlis prasību pret aizliegtās vienošanās dalībnieku, no kura viņš ir iegādājies tikai daļu no strīda un aizliegtās vienošanās pamatā esošajām precēm, neizslēdz iespēju aplēst kaitējumu tāpēc, ka ir praktiski neiespējami vai pārmērīgi grūti to aprēķināt, ja pēc atbildētāja lūguma ir izsmeltas arī visas tādas iespējas savākt pierādījumus tā labā, kas liktu cerēt uz labvēlīgu rezultātu un pielikto pūļu ziņā ir samērīgas.
c)
Starpsecinājums
110.
No iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka saskaņā ar Direktīvas 2014/104 17. panta 1. punktu priekšnoteikums, lai aplēstu kaitējuma apmēru, ir tāds, ka tiek pierādīts, ka prasītājam ir nodarīts kaitējums, bet ir praktiski neiespējami vai pārmērīgi grūti precīzi aprēķināt nodarītā kaitējuma apmēru, pamatojoties uz pieejamajiem pierādījumiem. Gadījumā, ja pēc atbildētāja lūguma ir izsmeltas arī visas tādas iespējas savākt pierādījumus tā labā, kas liktu cerēt uz labvēlīgu rezultātu un ir samērīgas, šos priekšnoteikumus var uzskatīt par izpildītiem pat tad, ja atbildētājs ir publiskojis noteiktu informāciju un tikai daļa no aizliegtās vienošanās pamatā esošajām precēm ir iegādātas pie tā.
VI. Secinājumi
111.
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, iesaku Tiesai uz prejudiciālajiem jautājumiem atbildēt šādi:
1)
LESD 101. pants, skatot to kopā ar efektivitātes principu, ir jāinterpretē tādējādi, ka tam nav pretrunā valsts tiesiskais regulējums, kurā konkrētos gadījumos, arī ja spriedums prasītājam ir daļēji labvēlīgs, ir paredzēta tiesāšanās izdevumu sadale uz pusēm. Tomēr tas tā ir ar nosacījumu, ka šo tiesisko regulējumu var interpretēt atbilstoši Savienības tiesībām tādējādi, ka gadījumā, ja prasītāja prasījumi daļēji tiek noraidīti tāpēc, ka ir pārmērīgi grūti vai praktiski neiespējami aprēķināt kaitējumu, atbildētājam ir jāsedz visi tiesāšanās izdevumi vai attiecīgi viņam atkarībā no lietas apstākļiem var tikt noteikts pienākums segt vismaz atbilstošu prasītāja tiesāšanās izdevumu daļu.
2)
Saskaņā ar Direktīvas 2014/104/ES par atsevišķiem noteikumiem, kuri valstu tiesībās reglamentē zaudējumu atlīdzināšanas prasības par dalībvalstu un Eiropas Savienības konkurences tiesību pārkāpumiem, 17. panta 1. punktu priekšnoteikums, lai aplēstu kaitējuma apmēru, ir tāds, ka tiek pierādīts, ka prasītājam ir nodarīts kaitējums, bet ir praktiski neiespējami vai pārmērīgi grūti precīzi aprēķināt nodarītā kaitējuma apmēru, pamatojoties uz pieejamajiem pierādījumiem. Gadījumā, ja pēc atbildētāja lūguma ir izsmeltas arī visas tādas iespējas savākt pierādījumus tā labā, kas liktu cerēt uz labvēlīgu rezultātu un ir samērīgas, šos priekšnoteikumus var uzskatīt par izpildītiem pat tad, ja atbildētājs ir publiskojis noteiktu informāciju un tikai daļa no aizliegtās vienošanās pamatā esošajām precēm ir iegādātas pie tā.
(
1
)	Oriģinālvaloda – vācu.
(
2
)	Skat. spriedumus, 2019. gada 29. jūlijs, Tibor‑Trans (C‑451/18, EU:C:2019:635), 2021. gada 15. jūlijs, Volvo u.c. (C‑30/20, EU:C:2021:604), 2021. gada 6. oktobris, Sumal (C‑882/19, EU:C:2021:800), 2022. gada 22. jūnijs, Volvo un DAF Trucks (C‑267/20, EU:C:2022:494), un 2022. gada 1. augusts, Daimler (Aizliegtā vienošanās – atkritumu savākšanas kravas automobiļi) (C‑588/20, EU:C:2022:607), kā arī izskatīšanā esošās lietas C‑163/21, PACCAR u.c., un C‑285/21, Dalarjo u.c. Skat. arī Vispārējās tiesas spriedumu, 2022. gada 2. februāris, Scania u.c./Komisija (T‑799/17, EU:T:2022:48), un apelācijas tiesvedībā esošo lietu C‑251/22 P, Scania u.c./Komisija.
(
3
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (2014. gada 26. novembris) par atsevišķiem noteikumiem, kuri valstu tiesībās reglamentē zaudējumu atlīdzināšanas prasības par dalībvalstu un Eiropas Savienības konkurences tiesību pārkāpumiem (OV 2014, L 349, 1. lpp.).
(
4
)	Komisijas Lēmums C(2016) 4673 final (2016. gada 19. jūlijs) par procedūru saskaņā ar [LESD] 101. pantu un EEZ līguma 53. pantu (Lieta AT.39824 – Kravas automobiļi). Šī lēmuma kopsavilkums publicēts 2017. gada 6. aprīlī (OV 2017, C 108, 6. lpp.).
(
5
)	Skat. manus secinājumus lietā Profi Credit Polska (C‑176/17, EU:C:2018:293, 54. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
6
)	Šajā ziņā skat. spriedumus, 2001. gada 20. septembris, Courage un Crehan (C‑453/99, EU:C:2001:465, 25.–29. punkts), 2006. gada 26. oktobris, Mostaza Claro (C‑168/05, EU:C:2006:675, 24. punkts), 2019. gada 28. marts, Cogeco Communications (C‑637/17, EU:C:2019:263, 42. punkts), un 2020. gada 16. jūlijs, Caixabank un Banco Bilbao Vizcaya Argentaria (C‑224/19 un C‑259/19, EU:C:2020:578, 83. un 85. punkts).
(
7
)	Šajā ziņā skat. spriedumu, 2018. gada 11. septembris, IR (C‑68/17, EU:C:2018:696, 56. punkts).
(
8
)	Šajā ziņā pamatlietas pamatā esošā situācija tieši neatbilst tai, kas bija Spānijas norādīto spriedumu, 2014. gada 27. marts, Torralbo Marcos (C‑265/13, EU:C:2014:187, 30.–33. punkts), un 2016. gada 8. decembris, Eurosaneamientos u.c. (C‑532/15 un C‑538/15, EU:C:2016:932, 52.–56. punkts), pamatā. Šajās lietās valsts procesuālo noteikumu mērķis nebija Savienības tiesībās paredzēto prasījumu īstenošana un pamatlietu priekšmets nebija Savienības tiesību normas interpretācija vai piemērošana, un tas nozīmē, ka šīs tiesvedības neietilpa Savienības tiesību piemērošanas jomā. Iesniedzējtiesas nevēlējas noskaidrot, vai apstrīdētās tiesību normas pārmērīgi apgrūtina Savienības tiesībās paredzēto prasījumu īstenošanu, bet tikai to, vai šīs normas kopumā atbilst Eiropas Savienības Pamattiesību hartai. Tikai minētais nevar radīt Savienības tiesību piemērojamību.
(
9
)	Skat. spriedumu, 2022. gada 22. jūnijs, Volvo un DAF Trucks (C‑267/20, EU:C:2022:494, 28. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
10
)	Skat. ģenerāladvokāta M. Špunara secinājumus lietā PACCAR u.c. (C‑163/21, EU:C:2022:286, 55. punkts). Skat. arī ģenerāladvokāta M. Špunara secinājumus lietā RegioJet (C‑57/21, EU:C:2022:363, 27.–29. punkts).
(
11
)	Spriedums, 2022. gada 22. jūnijs (C‑267/20, EU:C:2022:494, 39.–41. punkts); skat. arī ģenerāladvokāta M. Špunara secinājumus lietā PACCAR u.c. (C‑163/21, EU:C:2022:286, 56. punkts).
(
12
)	Spriedums, 2022. gada 22. jūnijs, Volvo un DAF Trucks (C‑267/20, EU:C:2022:494, 80.–85. punkts). Savukārt šī sprieduma 90. un nākamajos punktos Tiesa ir konstatējusi, ka direktīvas 17. panta 2. punkts ir materiāls noteikums 22. panta 1. punkta izpratnē; taču šajā lietā nav runa par šo tiesību normu.
(
13
)	Spriedums, 2022. gada 22. jūnijs, Volvo un DAF Trucks (C‑267/20, EU:C:2022:494, 76., 77. un 86.–89. punkts).
(
14
)	Šajā ziņā skat. Direktīvas 2014/104 12. apsvērumu.
(
15
)	Par noilguma noteikumu atzīšanu par materiāli vai procesuāli tiesiskiem skat. arī manus secinājumus lietā Taricco u.c. (C‑105/14, EU:C:2015:293, 114. un 115. punkts).
(
16
)	Spriedums, 2022. gada 22. jūnijs, Volvo un DAF Trucks (C‑267/20, EU:C:2022:494, 46., 47., 71. un 72. punkts).
(
17
)	Spriedums, 2022. gada 22. jūnijs, Volvo un DAF Trucks (C‑267/20, EU:C:2022:494, 33., 34., 42., 48., 49. un 73.–79. punkts); šajā ziņā skat. arī ģenerāladvokāta Pitrucellas [Pitruzzella] secinājumus lietā ZA u.c. (C‑25/21, EU:C:2022:659, 52. un 53. punkts).
(
18
)	Skat. šo secinājumu 4. zemsvītras piezīmi.
(
19
)	Spriedumi, 2006. gada 13. jūlijs, Manfredi u.c. (no C‑295/04 līdz C‑298/04, EU:C:2006:461, 62. punkts), 2013. gada 6. jūnijs, Donau Chemie u.c. (C‑536/11, EU:C:2013:366, 27. punkts), un 2019. gada 28. marts, Cogeco Communications (C‑637/17, EU:C:2019:263, 43. punkts).
(
20
)	Skat. spriedumu, 2020. gada 16. jūlijs, Caixabank un Banco Bilbao Vizcaya Argentaria (C‑224/19 un C‑259/19, EU:C:2020:578, 93.–99. punkts).
(
21
)	Padomes Direktīva (1993. gada 5. aprīlis) par negodīgiem noteikumiem patērētāju līgumos (OV 1993, L 95, 29. lpp.).
(
22
)	Tas ir pamudinājis Tiesu paplašināt tiesību lūgt aizliegtās vienošanās dēļ radīto zaudējumu atlīdzību aizsardzības jomu, attiecinot to arī uz maziem, personīgi vadītiem uzņēmumiem, pat ja tie paši (kā ekonomiski vājākā puse) ir attiecīgā LESD 101. pantam pretrunā esošā līguma puse; skat. spriedumu, 2001. gada 20. septembris, Courage un Crehan (C‑453/99, EU:C:2001:465, 24.–34. punkts).
(
23
)	Skat. spriedumus, 2001. gada 20. septembris, Courage un Crehan (C‑453/99, EU:C:2001:465, 26. un 27. punkts), un 2021. gada 6. oktobris, Sumal (C‑882/19, EU:C:2021:800, 36. punkts), kā arī ģenerāladvokāta N. Vāla [N. Wahl] secinājumus lietā Skanska Industrial Solutions u.c. (C‑724/17, EU:C:2019:100, 27.–31. punkts).
(
24
)	Skat. spriedumu, 2020. gada 16. jūlijs, Caixabank un Banco Bilbao Vizcaya Argentaria (C‑224/19 un C‑259/19, EU:C:2020:578, 94. un 96. punkts).
(
25
)	Skat. Direktīvas 2014/104 45. un 46. apsvērumu (šo secinājumu 6. punkts), kā arī 5. pantu (šo secinājumu 7. punkts), 6. pantu un 17. pantu (šo secinājumu 8. punkts).
(
26
)	Šajā ziņā skat. ģenerāladvokāta H. Saugmandsgora Ēes [H. Saugmandsgaard Øe] secinājumus lietā Caixabank (C‑385/20, EU:C:2021:828, 59. punkts).
(
27
)	Skat. mutatis mutandis spriedumu, 2020. gada 16. jūlijs, Caixabank un Banco Bilbao Vizcaya Argentaria (C‑224/19 un C‑259/19, EU:C:2020:578, 99. punkts).
(
28
)	Spriedums, 2013. gada 6. jūnijs, Donau Chemie u.c. (C‑536/11, EU:C:2013:366, 24. punkts); šajā ziņā skat. arī spriedumu, 2006. gada 13. jūlijs, Manfredi u.c. (no C‑295/04 līdz C‑298/04, EU:C:2006:461, 95. un 96. punkts).
(
29
)	Spriedums, 2022. gada 7. aprīlis, Caixabank (C‑385/20, EU:C:2022:278, 42.–58. punkts); šajā ziņā skat. arī ģenerāladvokāta H. Saugmandsgora Ēes secinājumus lietā Caixabank (C‑385/20, EU:C:2021:828, 50.–54. punkts).
(
30
)	Šajā ziņā skat. mutatis mutandis spriedumus, 2014. gada 5. jūnijs, Kone u.c. (C‑557/12, EU:C:2014:1317, 30. un 34. punkts), un 2019. gada 12. decembris, Otis Gesellschaft u.c. (C‑435/18, EU:C:2019:1069, 32. punkts), kā arī manus secinājumus lietās Kone u.c. (C‑557/12, EU:C:2014:45, 37., 41. un nākamie punkti, kā arī 75. punkts), un Otis Gesellschaft u.c. (C‑435/18, EU:C:2019:651, 83., 142. un nākamie punkti).
(
31
)	Spriedumi, 2021. gada 21. janvāris, Whiteland Import Export (C‑308/19, EU:C:2021:47, 60.–62. punkts), un 2022. gada 22. jūnijs, Volvo un DAF Trucks (C‑267/20, EU:C:2022:494, 52. punkts).
(
32
)	Spriedumi, 2013. gada 14. marts, Aziz (C‑415/11, EU:C:2013:164, 53. punkts), 2015. gada 1. oktobris, ERSTE Bank Hungary (C‑32/14, EU:C:2015:637, 51. punkts), un 2020. gada 16. jūlijs, Caixabank un Banco Bilbao Vizcaya Argentaria (C‑224/19 un C‑259/19, EU:C:2020:578, 85. un 97. punkts).
(
33
)	Ģenerāladvokāta M. Špunara ieskatā šajā ziņā runa ir par procesuāliem noteikumiem (skat. ģenerāladvokāta M. Špunara secinājumus lietās PACCAR u.c. (C‑163/21, EU:C:2022:286, 57. punkts) un RegioJet (C‑57/21, EU:C:2022:363, 29. punkts)). Tāpēc, ja Tiesa piekristu šim viedoklim, valsts tiesību normas, ar kurām šie noteikumi tiek transponēti, šajā gadījumā būtu piemērojamas ratione temporis, taču tam nav nozīmes saistībā ar šo argumentāciju.
(
34
)	Mans izcēlums.
(
35
)	Spriedums, 2019. gada 29. jūlijs, Tibor‑Trans (C‑451/18, EU:C:2019:635, 36. punkts). Turklāt Tiesa ir konstatējusi, ka Direktīvas 2014/104 11. pants attiecas nevis uz personu, kurām ir pienākums atlīdzināt šādus zaudējumus, noteikšanu, bet gan uz atbildības sadalījumu starp personām, kurām ir pienākums atlīdzināt zaudējumus, skat. spriedumu, 2019. gada 14. marts, Skanska Industrial Solutions u.c. (C‑724/17, EU:C:2019:204, 34. punkts).
(
36
)	Spriedumi, 2014. gada 5. jūnijs, Kone u.c. (C‑557/12, EU:C:2014:1317), un 2019. gada 12. decembris, Otis Gesellschaft u.c. (C‑435/18, EU:C:2019:1069).