62012CC0378
ĢENERĀLADVOKĀTA ĪVA BOTA [YVES BOT]
SECINĀJUMI,
sniegti 2013. gada 3. oktobrī (
1
)
Lieta C‑378/12
Nnamdi Onuekwere
pret
Secretary of State for the Home Department
(Upper Tribunal (Immigration and Asylum Chamber), London (Apvienotā Karaliste) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
“Savienības pilsoņu tiesības brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā — Direktīva 2004/38/EK — 16. pants — Uzturēšanās nepārtrauktība, kas nepieciešama pastāvīgas uzturēšanās tiesību iegūšanai — Uzņemošās dalībvalsts ieslodzījuma vietā pavadīto laikposmu ņemšana vērā”
1.
Ar šo lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu Tiesai tiek taujāts precizēt jēdzienu “likumīga uzturēšanās” Direktīvas 2004/38/EK (
2
) 16. panta 2. punkta nozīmē. Šajā normā ir paredzēta pastāvīgas uzturēšanās tiesību piešķiršana Savienības pilsoņa ģimenes locekļiem, kuri nav nevienas dalībvalsts valstspiederīgie un ir kopā ar Savienības pilsoni likumīgi un nepārtraukti uzturējušies uzņēmējā dalībvalstī piecus gadus.
2.
Konkrētāk, Upper Tribunal (Immigration and Asylum Chamber), London [Augstākā administratīvā tiesa (Imigrācijas un patvēruma lietu palāta), Londona] (Apvienotā Karaliste) vaicā, vai ieslodzījuma vietā pabeigts uzturēšanās laikposms ir uzskatāms par likumīgu šīs normas izpratnē.
3.
Gadījumā, ja Tiesa uz šo jautājumu sniegtu noliedzošu atbildi, iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai minētā piecu gadu laikposma aprēķinā drīkst ieskaitīt likumīgas uzturēšanās laikposmus, kas pabeigti pirms un pēc uzturēšanās ieslodzījuma vietā.
4.
Šajos secinājumos es norādīšu iemeslus, kādēļ, manuprāt, ieslodzījumā pavadītu laikposmu nevar uzskatīt par “likumīgu uzturēšanos” Direktīvas 2004/38 16. panta 2. punkta nozīmē un tādējādi nevar ņemt vērā, aprēķinot piecu gadu laikposmu, kas nepieciešams pastāvīgas uzturēšanās tiesību iegūšanai. Turpinājumā es izskaidrošu, kādēļ es uzskatu, ka likumīgās uzturēšanās laikposmi, kuri ir pirms vai pēc ieslodzījuma, nav ieskaitāmi šī [piecu gadu] laikposma aprēķinā, jo atrašanās ieslodzījumā tos ir pārtraukusi.
I – Atbilstošās tiesību normas
A – Direktīva 2004/38
5.
Ar Direktīvu 2004/38 ir apvienots un vienkāršots Savienības tiesiskais regulējums personu brīvas pārvietošanās un Savienības pilsoņu un to ģimenes locekļu uzturēšanās jomā.
6.
Ar minēto direktīvu ir atcelta prasība Savienības pilsoņiem saņemt uzturēšanās atļauju, ieviestas pastāvīgas uzturēšanās tiesības šiem pilsoņiem un noteiktas robežas dalībvalstu iespējai ierobežot citu dalībvalstu valstspiederīgo uzturēšanos to teritorijā.
7.
Šīs direktīvas 7. panta, kura nosaukums ir “Tiesības uzturēties ilgāk nekā trīs mēnešus”, 1. un 2. punktā ir noteikts:
“1.   Visiem Savienības pilsoņiem ir tiesības uzturēties citas dalībvalsts teritorijā ilgāk nekā trīs mēnešus, ja:
a)
viņi ir darba ņēmēji vai pašnodarbinātas personas uzņēmējā dalībvalstī; vai arī
b)
viņu līdzekļi ir pietiekami viņiem pašiem un viņu ģimenes locekļiem, lai nekļūtu par uzņēmējas dalībvalsts sociālās palīdzības sistēmas slogu uzturēšanās laikā, un viņiem ir visaptverošs veselības apdrošināšanas segums uzņēmējā dalībvalstī; vai arī
c)
—
viņi ir reģistrēti privātā vai sabiedriskā iestādē, ko kreditē vai finansē uzņēmēja dalībvalsts, pamatojoties uz saviem tiesību aktiem vai administratīvo praksi, lai apmeklētu mācības, tostarp arodmācības, un
—
viņiem ir visaptverošs veselības apdrošināšanas segums uzņēmējā dalībvalstī un viņi, iesniedzot deklarāciju vai pēc savas izvēles izmantojot līdzvērtīgus paņēmienus, pierāda attiecīgajai valsts iestādei, ka viņu līdzekļi ir pietiekami viņiem pašiem un viņu ģimenes locekļiem un ka viņi nekļūs par uzņēmējas dalībvalsts sociālās palīdzības sistēmas slogu uzturēšanās laikā; vai arī
d)
viņi ir ģimenes locekļi, kas pavada Savienības pilsoni vai ieceļo kopā ar Savienības pilsoni, kurš atbilst a), b) vai c) apakšpunktā minētajiem nosacījumiem.
2.   Uzturēšanās tiesības, kas noteiktas 1. punktā, tiek attiecinātas arī uz ģimenes locekļiem, kas nav nevienas dalībvalsts pilsoņi, bet pavada Savienības pilsoni uzņēmējā dalībvalstī vai ieceļo kopā ar viņu, ja šis Savienības pilsonis atbilst 1. punkta a), b) vai c) apakšpunktā minētajiem nosacījumiem.”
8.
Direktīvas 2004/38 16. pants, kura nosaukums ir “Vispārējs noteikums attiecībā uz Savienības pilsoņiem un viņu ģimenes locekļiem”, ir izteikts šādi:
“1.   Savienības pilsoņiem, kas likumīgi un nepārtraukti ir uzturējušies uzņēmējā dalībvalstī piecus gadus, ir tiesības pastāvīgi uzturēties šajā valstī. Uz šīm tiesībām nedrīkst attiecināt III nodaļā paredzētos nosacījumus.
2.   Šā panta 1. punkts attiecas arī uz ģimenes locekļiem, kas nav nevienas dalībvalsts valstspiederīgie un ir kopā ar Savienības pilsoni likumīgi un nepārtraukti uzturējušies uzņēmējā dalībvalstī piecus gadus.
3.   Uzturēšanās nepārtrauktību neietekmē īslaicīga prombūtne, kas nav ilgāka par sešiem mēnešiem gadā, vai ilgāka prombūtne obligātā militārā dienesta dēļ, vai vienreizēja prombūtne, kas nav ilgāka par divpadsmit secīgiem mēnešiem, svarīgu iemeslu dēļ, piemēram, grūtniecība un dzemdības, nopietna slimība, mācības vai arodmācības, vai norīkojums darbā citā dalībvalstī vai trešā valstī.
4.   Tiklīdz pastāvīgas uzturēšanās tiesības ir iegūtas, tās var zaudēt tikai tad, ja prombūtne no uzņēmējas dalībvalsts ir ilgāka par diviem secīgiem gadiem.”
B – Apvienotās Karalistes tiesības
9.
Direktīva 2004/38 Apvienotajā Karalistē ir transponēta ar 2006. gada Noteikumiem par imigrācijas tiesībām (Eiropas Ekonomikas zona) (Immigration (European Economic Area) Regulations 2006), redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar 2009. gada Noteikumiem par imigrācijas tiesībām (Eiropas Ekonomikas zona) (Immigration (European Economic Area) (Amendment) Regulations 2009) (turpmāk tekstā – “Noteikumi par imigrācijas tiesībām”).
10.
Atbilstoši Noteikumu par imigrācijas tiesībām 15. panta 1. punkta b) apakšpunktam pastāvīgas uzturēšanās tiesības piešķir Savienības pilsoņa ģimenes locekļiem, kuri nav nevienas dalībvalsts valstspiederīgie, bet kuri ir kopā ar Savienības pilsoni uzturējušies Apvienotajā Karalistē piecus gadus.
11.
Noteikumu par imigrācijas tiesībām 18. panta 2. punktā ir norādīts, ka Secretary of State for the Home Department (Iekšlietu valsts sekretārs, turpmāk tekstā – “Secretary of State”) ir jāizsniedz pastāvīgās uzturēšanās apliecība sešu mēnešu laikā pēc tam, kad attiecīgā persona ir pierādījusi, ka tai ir atbilstošas tiesības.
12.
Noteikumu par imigrācijas tiesībām 21. pantā ir transponēts Direktīvas 2004/38 28. pants.
II – Pamatlietas fakti un prejudiciālie jautājumi
13.
N. Onuekwere ir Nigērijas pilsonis. Apvienotajā Karalistē viņš ieradās 1999. gadā. 1999. gada 2. decembrī viņš apprecējās ar Īrijas pilsoni, un viņiem ir divi kopīgi bērni. 2000. gada 5. septembrīN. Onuekwere ieguva uzturēšanās atļauju, atbilstoši kurai viņš Apvienotās Karalistes teritorijā drīkstēja uzturēties kā Savienības pilsoņa laulātais. Šīs atļaujas derīguma termiņš bija 2005. gada 5. septembris.
14.
2000. gada 26. jūnijāN. Onuekwere tika piespriests brīvības atņemšanas sods uz deviņiem mēnešiem un pārbaudes laiks uz diviem gadiem par seksuālām attiecībām ar garīgi slimu pacientu slimnīcā, kurā viņš strādāja. Iesniedzējtiesa norāda, ka pārbaudes laiku viņš ir izcietis, nenonākot ieslodzījumā.
15.
2003. gada 30. septembrī Francijas un Apvienotās Karalistes robežkontrolē N. Onuekwere tika aizturēts par to, ka viņš bija palīdzējis paša vadītās automašīnas pasažierim nelikumīgi ieceļot Apvienotajā Karalistē. N. Onuekwere tika atbrīvots pret galvojumu līdz tiesas sēdei, uz kuru viņš neieradās, un tādēļ 2004. gada 18. augustā tika notiesāts. 2004. gada 16. septembrī par 2003. gada 30. septembrī konstatētajiem faktiem N. Onuekwere tika piespriests brīvības atņemšanas sods uz diviem gadiem un sešiem mēnešiem.
16.
2005. gada 16. novembrī viņš tika atbrīvots, un ar 2005. gada 18. novembra lēmumu Secretary of State izdeva rīkojumu viņu izraidīt. N. Onuekwere šo lēmumu pārsūdzēja, un viņa pārsūdzība 2006. gada 1. novembrī tika apmierināta ar pamatojumu, ka viņš ir Savienības pilsones, kas īsteno savas EK līgumā paredzētās tiesības, laulātais.
17.
2007. gada 26. decembrī ceļu policijas pārbaudē N. Onuekwere tika aizturēts par prettiesisku viltotu dokumentu turējumu. Par šiem faktiem 2008. gada 8. maijā viņam tika piespriesta brīvības atņemšana uz diviem gadiem un trim mēnešiem. Iesniedzējtiesa norāda, ka sprieduma pasludināšanas dienā viņš apcietinājumā bija pavadījis 109 dienas.
18.
2009. gada 6. februārī, dienā, kad N. Onuekwere beidzās ieslodzījums, Secretary of State pieņēma otro lēmumu par viņa izraidīšanu. Ar 2010. gada 29. jūnija lēmumu Upper Tribunal (Immigration and Asylum Chamber), London apmierināja N. Onuekwere celto pārsūdzību. Šī tiesa uzskatīja, ka, lai arī viņa laulātā ir īstenojusi tai Līgumā paredzētās tiesības laika posmā no 1998. gada aprīļa līdz 2004. gada maijam, šādi iegūstot pastāvīgas uzturēšanās tiesības, tomēr tas pats nav attiecināms uz N. Onuekwere, jo viņa atrašanās ieslodzījumā no 2004. gada 16. septembra liedz viņam iegūt šādas tiesības. Tomēr minētā tiesa uzskatīja, ka viņu izraidīt nevar, jo viņa personīgā situācija šai gadījumā ir svarīgāka par sabiedrības interesi viņa izraidīšanā sabiedriskās kārtības apsvērumu dēļ.
19.
Pēc šī nolēmuma N. Onuekwere pieprasīja pastāvīgās uzturēšanās apliecību. Ar 2010. gada 24. septembra lēmumu Secretary of State šo lūgumu noraidīja. Šis lēmums tika pārsūdzēts First‑tier Tribunal (Immigration and Asylum Chamber) [Administratīvā tiesa (Imigrācijas un patvēruma lietu palāta)], un 2011. gada 20. jūnijā notika tiesas sēde. Minētā tiesa uzskatīja, ka N. Onuekwere ir tiesības saņemt uzturēšanās apliecību, tomēr viņam nav pastāvīgas uzturēšanās tiesību, kuru pamatā ir piecus gadus ilga nepārtraukta uzturēšanās.
20.
Tad N. Onuekwere šo nolēmumu pārsūdzēja iesniedzējtiesā, uzskatot, ka atbilstoši 2010. gada 23. novembra spriedumam lietā Tsakouridis (
3
) atrašanās ieslodzījumā nav pārtraukusi uzturēšanās turpinātību, bet ka tas ir tikai faktors, kas var tikt ņemts vērā.
21.
Kā norādījusi iesniedzējtiesa, aptuveni četrus gadus un desmit mēnešus ilgais laika posms no 1999. gada 2. decembra – datuma, kad N. Onuekwere noslēdza laulību ar Savienības pilsoni, – līdz 2004. gada 16. septembrim – viņa apcietināšanai – ir nedaudz mazāks par piecu gadu laikposmu, kas atbilstoši Direktīvas 2004/38 16. pantam ir nepieciešams pastāvīgas uzturēšanās tiesību iegūšanai.
22.
Tā kā Upper Tribunal (Immigration and Asylum Chamber), London nebija skaidrs, kā interpretēt šo tiesību normu, tā nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Kādos apstākļos, ja tādi ir, brīvības atņemšanas laikposms ir uzskatāms par likumīgas uzturēšanās laikposmu, lai tiktu iegūtas pastāvīgas uzturēšanās tiesības saskaņā ar Direktīvas 2004/38 16. pantu?
2)
Ja brīvības atņemšanas laikposms netiek kvalificēts kā likumīgas uzturēšanās laikposms, vai personai, kura ir izcietusi brīvības atņemšanas sodu, ir atļauts summēt pirms un pēc brīvības atņemšanas esošos uzturēšanās laikposmus, lai aprēķinātu piecu gadu laikposmu, kas nepieciešams Direktīvā 2004/38 paredzēto pastāvīgas uzturēšanās tiesību nodibināšanai?”
III – Analīze
23.
Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā Tiesai, vai Direktīvas 2004/38 16. panta 2. punkts ir interpretējams tādējādi, ka ieslodzījumā pavadītais laika posms var tikt uzskatīts par “likumīgu uzturēšanos” un tādējādi ieskaitīts piecu gadu laikposmā, kas nepieciešams pastāvīgas uzturēšanās tiesību iegūšanai.
24.
Gadījumā, ja šis laikposms nevar tikt uzskatīts par “likumīgu uzturēšanos”, iesniedzējtiesa, uzdodot otro jautājumu, vēlas uzzināt, vai šī norma ir interpretējama tādējādi, ka likumīgas uzturēšanās laikposmi, kuri ir pirms un pēc atrašanās ieslodzījumā, var tikt ieskaitīti minētajā piecu gadu laikposmā.
A – Par “likumīgas uzturēšanās” jēdzienu Direktīvas 2004/38 16. panta izpratnē
25.
Vispirms es vēlētos norādīt iemeslus, kādēļ es uzskatu, ka 2004. gada 29. aprīļa spriedums lietā Orfanopoulos un Oliveri (
4
), kā arī iepriekš minētais spriedums lietā Tsakouridis, uz kuriem tostarp atsaukusies iesniedzējtiesa un N. Onuekwere, uz šo lietu nav attiecināmi.
26.
Iepriekš minētajā spriedumā lietā Orfanopoulos un Oliveri viens no izvirzītajiem jautājumiem bija, vai Orfanopoulos, neraugoties uz atrašanos ieslodzījumā, ir saglabājis darba ņēmēja statusu Savienības tiesību izpratnē, jo uzturēšanās tiesību saglabāšana bija pakārtota darba ņēmēja vai, attiecīgi, darba meklētāja statusam. Tātad minētajā lietā runa nebija par atrašanās ieslodzījumā ietekmi uz likumīgas uzturēšanās nepārtrauktību saistībā ar pastāvīgas uzturēšanās tiesībām – kuras minētā sprieduma pasludināšanas brīdī bija vienīgi Savienības pilsoņiem –, bet gan par to, kā šāda atrašanās ieslodzījumā ietekmē darba ņēmēja statusa saglabāšanu, lai tiktu saglabātas uzturēšanās tiesības.
27.
Iepriekš minētajā spriedumā lietā Tsakouridis jautājums savukārt bija par to, ciktāl prombūtne no uzņemošās dalībvalsts teritorijas Direktīvas 2004/38 28. panta 3. punkta a) apakšpunktā paredzētajā laikposmā, proti, desmit gadus pirms lēmuma par attiecīgās personas izraidīšanu, liedz šai personai pastiprinātu aizsardzību. Par šo jautājumu Tiesa vienīgi norādīja, ka apstāklis, ka attiecīgā persona piespiedu kārtā atgriežas uzņemošajā dalībvalstī, lai tur izciestu brīvības atņemšanas sodu, un apcietinājumā pavadītais laiks kopā ar minētā sprieduma 33. punktā uzskaitītajiem faktiem varētu tikt ņemts vērā, veicot kopējo novērtējumu, kas tiek prasīts, lai noteiktu, vai pirms tam izveidojušās integrācijas saites ar uzņemošo dalībvalsti nav tikušas pārrautas (
5
).
28.
Tātad Tiesai minētajā lietā tika lūgts nevis precizēt likumīgas uzturēšanās jēdzienu, kura turklāt šīs direktīvas 28. punkta tekstā nemaz nav, bet gan interpretēt ar šo normu izveidoto aizsardzības pret izraidīšanu sistēmu. Pastāvīgas uzturēšanas tiesību iegūšanas un zaudēšanas nosacījumi ir jānošķir no pastiprinātas aizsardzības zaudēšanas nosacījumiem (
6
). Tādējādi iepriekš minētie spriedumi lietās Orfanopoulos un Oliveri, kā arī Tsakouridis man nešķiet piemērojami šajā lietā.
29.
Turpretim citi neseni Tiesas spriedumi sniedz dažus elementus atbildei uz pirmo jautājumu.
30.
Proti, 2011. gada 21. decembra spriedumā lietā Ziolkowski un Szeja (
7
) Tiesai pirmo reizi bija iespēja definēt jēdzienu “likumīga uzturēšanās” Direktīvas 2004/38 16. panta 1. punkta nozīmē. Tātad šis jēdziens atbilstoši šajā normā izmantotajai frāzei “ir likumīgi [..] uzturējušies” ir attiecināms uz uzturēšanos, kas atbilst šīs direktīvas nosacījumiem, tostarp tās 7. panta 1. punktā uzskaitītajiem (
8
).
31.
Turklāt 2013. gada 8. maija spriedumā lietā Alarape un Tijani (
9
) Tiesa atzina, ka saistībā ar Direktīvas 2004/38 6. panta 2. punkta piemērošanu ir jākonstatē, ka tādu Savienības pilsoņa ģimenes locekļu, kuri nav nevienas dalībvalsts valstspiederīgie, pastāvīgas uzturēšanās tiesību iegūšana katrā ziņā ir atkarīga no, pirmkārt, tā, vai Savienības pilsonis pats atbilst šīs direktīvas 16. panta 1. punkta nosacījumiem, un, otrkārt, tā, vai minētie ģimenes locekļi ir uzturējušies kopā ar viņu attiecīgo laika posmu.
32.
Attiecībā uz tādu Savienības pilsoņa ģimenes locekļu, kuri nav nevienas dalībvalsts valstspiederīgie, pastāvīgas uzturēšanās tiesību iegūšanu minētais pienākums uzturēties ar uzņemošās dalībvalsts pilsoni attiecīgo laikposmu nozīmē, ka šiem ģimenes locekļiem obligāti un vienlaikus ir jābūt uzturēšanās tiesībām saskaņā ar Direktīvas 2004/38 7. panta 2. punktu kā ģimenes locekļiem, kas pavada šo pilsoni vai ieceļo kopā ar viņu (
10
). Es atgādinu, ka šī norma norāda, ka Savienības pilsoņiem šī panta 1. punktā paredzētās uzturēšanās tiesības attiecas uz to ģimenes locekļiem, kuri nav nevienas dalībvalsts valstspiederīgie, ja tie uzņemošajā dalībvalstī ieceļo vai uzturas kopā ar Savienības pilsoni, ciktāl pēdējais minētais atbilst Direktīvas 2004/38 7. panta 1. punkta a), b) vai c) apakšpunkta nosacījumiem.
33.
Tādējādi no minētā izriet, ka attiecībā uz Savienības pilsoņa ģimenes locekļu, kuri nav nevienas dalībvalsts valstspiederīgie, pastāvīgo uzturēšanās tiesību iegūšanu saskaņā ar Direktīvas 2004/38 16. panta 2. punktu var tikt ņemti vērā vienīgi šo ģimenes locekļu, kuri atbilst tās 7. panta 2. punktā paredzētajiem nosacījumiem, uzturēšanās laikposmi (
11
).
34.
No minētās judikatūras izriet sekojošais. Trešās valsts pilsoņa, kas ir Savienības pilsoņa ģimenes loceklis, pastāvīgas uzturēšanās tiesības nav autonomas tiesības, bet gan no šī pilsoņa pastāvīgas uzturēšanās tiesībām atvasinātas tiesības. Tāpat arī šāda trešās valsts pilsoņa uzturēšanās tiesības tieši izriet no minētā Savienības pilsoņa uzturēšanās tiesībām, kas iegūtas atbilstoši Direktīvas 2004/38 7. panta 1. punktam.
35.
N. Onuekwere uzskata, ka apstāklis, ka viņš direktīvas 16. panta 2. punktā paredzētajā piecu gadu likumīgas uzturēšanās laikposmā atradās ieslodzījumā, neko neietekmē. Viņš norāda, ka, neraugoties uz uzturēšanos ieslodzījumā, ciktāl viņa laulātā, Savienības pilsone, atbilst minētās direktīvas 7. panta 1. punkta prasībām un tai ir pastāvīgas uzturēšanās tiesības, arī viņam esot šādas tiesības. Turklāt attiecībā uz nosacījumu par uzturēšanos kopā ar Savienības pilsoni, kurš Direktīvas 2004/38 16. panta 2. punktā ir ietērpts frāzē “ir kopā ar Savienības pilsoni likumīgi [..] uzturējušies uzņēmējā dalībvalstī”, N. Onuekwere uzskata, ka nav kopdzīves pienākuma starp pilsoni, kurš izmanto tiesības brīvi pārvietoties un viņa ģimenes locekļa – laulātā – uzturēšanās tiesībām un tādēļ varot tikt uzskatīts, ka ieslodzījumā pavadītie laikposmi ir uzturēšanās kopā ar Savienības pilsoni.
36.
Šādam risinājumam es nevaru piekrist.
37.
Vispirms attiecībā uz Direktīvas 2004/38 16. panta 2. punktā lietoto frāzi “kopā ar Savienības pilsoni” – Tiesa kopš 1980. gadiem ir norādījusi, ka migrējoša darba ņēmēja kopdzīve ar trešās valsts pilsoni, kas ir šī darba ņēmēja ģimenes loceklis, obligāti nenozīmē, ka šim ģimenes loceklim tur visu laiku jāuzturas, bet gan tikai, ka darba ņēmēja mājoklim ir jābūt tādam, lai tur varētu dzīvot ģimene. Tādējādi nav konstatējama prasība par nepārtrauktu kopdzīvi kopīgā mājoklī (
12
). Šajā lietā runa bija par trešās valsts pilsoni, kura dzīvoja atsevišķi no sava vīra, migrējoša darba ņēmēja, un kura vēlējās iegūt uzturēšanās tiesības atbilstoši Regulas (EEK) Nr. 1612/68 (
13
) 10. pantam. Tiesa tādēļ norādīja, ka migrējoša darba ņēmēja ģimenes locekļiem šīs normas izpratnē nav obligāti visu laiku jādzīvo ar viņu kopā, lai saņemtu uzturēšanās tiesības atbilstoši minētajai normai.
38.
Šāda interpretācija ir attiecināma arī uz Savienības tiesību instrumentiem, kas pieņemti pēc Regulas Nr. 1612/68, šajā gadījumā – uz Direktīvu 2004/38. Es domāju, ka šīs direktīvas 16. panta 2. punktā lietotā frāze “kopā ar Savienības pilsoni” nav interpretējama burtiski un tādējādi – šauri, šādi riskējot liegt tiesības noteiktiem minētajā direktīvā paredzēto tiesību subjektiem un arī riskējot pārkāpt tiesības uz privātās dzīves neaizskaramību, kuras ikvienai personai paredzētas Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 7. pantā.
39.
Var būt situācijas, kurās, apstākļu spiesti, Savienības pilsonis un trešās valsts pilsonis, kas ir viņa ģimenes loceklis, nevar mitināties zem viena jumta visu laiku. Piemēram, Savienības pilsonim var būt nepieciešamība ilgāku laiku dzīvot citā reģionā, nevis tanī, kurā mīt viņa laulātais – trešās valsts pilsonis. Tas it īpaši ir vērojams mūsdienu apstākļos, kad nepieciešama profesionālā un ģeogrāfiskā mobilitāte. Tāpat arī Savienības pilsoņa ģimenes loceklis var būt students un studēt citā pilsētā, nevis tanī, kurā atrodas viņa ģimenes galvenā mītne.
40.
Tiesa turklāt jau ir atzinusi, ka apstāklis, ka Savienības pilsoņa bērni pastāvīgi nedzīvo ar viņu kopā, neietekmē tiem no Regulas Nr. 1612/68 10. un 12. panta izrietošās tiesības. Nosakot, ka migrējoša darba ņēmēja ģimenei ir tiesības apmesties kopā ar viņu, šīs regulas 10. pantā nav prasīts, lai ģimenes locekļi tur pastāvīgi dzīvotu kopā, bet, kā izriet no šī panta 3. punkta, tikai lai darba ņēmējam pieejamais mājoklis tiktu uzskatīts par normālu ģimenes izmitināšanai (
14
).
41.
Direktīvas 2004/38 16. panta 2. punktā ietvertais pienākums dzīvot kopā ar Savienības pilsoni nepārtrauktu piecus gadus ilgu laikposmu tādējādi nenozīmē, ka kopdzīvei vienā mājoklī ir jābūt nepārtrauktai.
42.
Turklāt, kā turpmāk tiks izklāstīts, es nedomāju, ka uzturēšanās laikposmi, kas pabeigti ieslodzījuma vietā, ir uzskatāmi par likumīgas uzturēšanās laikposmiem šīs normas izpratnē un tādējādi ir ieskaitāmi minētajā normā noteiktajā piecu gadu laikposmā, kas nepieciešams pastāvīgas uzturēšanās tiesību iegūšanai.
43.
Ir jāatgādina Direktīvas 2004/38 mērķis. Kā es jau paudu savos secinājumos iepriekš minētajā lietā Ziolkowski un Szeja, no šīs direktīvas preambulas 3. un 17. apsvēruma izriet, ka tās mērķis ir panākt tādas sistēmas ieviešanu, kas veicina sociālo kohēziju, kuras atslēga ir pastāvīgas uzturēšanās tiesības kā viens no Savienības pilsonības pamatelementiem, un Savienības pilsonībai būtu jākļūst par dalībvalstu piederīgo pamatstatusu, viņiem īstenojot savas brīvas pārvietošanās un uzturēšanās tiesības. Tādēļ Savienības likumdevēja griba ir panākt, lai Savienības pilsoņi izpildītu šo pastāvīgas uzturēšanās tiesību iegūšanas nosacījumus, ievērojot gandrīz pilnīgi vienlīdzīgu attieksmi ar dalībvalsts pilsoņiem (
15
).
44.
Pastāvīgās uzturēšanās tiesības tādējādi ir plašākas par parastajām tiesībām uzturēties un pārvietoties Savienības teritorijā. To mērķis attiecībā uz Savienības pilsoņiem ir radīt pilnīgas piederības sajūtu uzņemošās dalībvalsts sabiedrībai, tostarp atbrīvojot personas, kas nav attiecīgās valsts pilsoņi, no visām administratīvajām grūtībām, ar kādām tiem var nākties sastapties (
16
). Tādēļ, kolīdz iegūtas, pastāvīgās uzturēšanās tiesības nav pakļaujamas nevienam Direktīvas 2004/38 III nodaļas nosacījumam, tostarp tās 7. pantā uzskaitītajiem.
45.
Tiesa, šajā lietā runa ir par trešās valsts pilsoni, kas ir Savienības pilsoņa ģimenes loceklis. Tomēr iecerētā iedarbība tādējādi nemazinās. Pirmkārt, Savienības likumdevējs ir vēlējies aizsargāt ģimenes vienotību, kas ir cieši saistīta ar ģimenes dzīves aizsardzību, ļaujot apvienoties ģimenēm, šādi veicinot Savienības pilsoņu brīvu pārvietošanos, un tie tādējādi var pārvietoties, netiekot nošķirti no savām ģimenēm (
17
). Otrkārt, piešķirot pastāvīgas uzturēšanās tiesības arī trešo valstu valstspiederīgajiem, kas ir Savienības pilsoņu ģimenes locekļi, Savienības likumdevējs vēlas arī aizsargāt šo ģimenes vienotību tādējādi, ka šie trešo valstu pilsoņi sajūtas piederīgi tās dalībvalsts sabiedrībai, kura tos uzņem.
46.
Patiesībā pastāvīgas uzturēšanās tiesību piešķiršana trešo valstu pilsoņiem, kas ir Savienības pilsoņu ģimenes locekļi, gandrīz nozīmē tos pielīdzināt Savienības pilsoņiem, ja tie vismaz piecus gadus ar Savienības pilsoni kopā ir dzīvojuši uzņemošās dalībvalsts teritorijā. Savienības likumdevējs uzskata, ka pietiekami ilga uzturēšanās uzņemošās dalībvalsts teritorijā apliecina, ka Savienības pilsonis vai tā ģimenes loceklis ir nodibinājuši ciešas saiknes ar šo valsti un tādējādi arī faktiski integrējušies.
47.
Ar Direktīvu 2004/38 izveidotās sistēmas, konkrētāk, pastāvīgas uzturēšanās tiesību, pamatā ir ideja, ka patiesa integrācija ir kaut kādā veidā jāatalgo vai vismaz tās sekām ir jābūt piederības uzņemošās dalībvalsts sabiedrībai sajūtas stiprināšanai.
48.
Tādēļ, ja šādas sistēmas pamatā ir attiecīgās personas patiesa integrācija, kā lai pieļauj, ka persona, kura vienu vai vairākas reizes ir izcietusi brīvības atņemšanas sodu, var izmantot pastāvīgas uzturēšanās tiesības? Vai tās integrācija uzņemošās dalībvalsts sabiedrībā nenozīmē, ka vispirmām kārtām ir jārespektē likumi un attiecīgās sabiedrības vērtības?
49.
Es uzskatu, ka tam ir jābūt tieši tā. Kā Tiesa norādījusi savā 2011. gada 21. jūlija spriedumā lietā Dias (
18
) un kā es esmu atgādinājis savos secinājumos lietā I. (
19
), kurā spriedums tika pasludināts 2012. gada 22. maijā, integrācija, kas ir Direktīvas 2004/38 16. panta 1. punktā paredzēto pastāvīgas uzturēšanās tiesību iegūšanas priekšnosacījums, ir balstīta ne vien uz telpiskiem un laicīgiem aspektiem, bet arī uz kvalitatīviem faktoriem, saistītiem ar integrācijas pakāpi uzņemošajā dalībvalstī (
20
).
50.
Ieslodzījumā pavadītie uzturēšanās laikposmi pavisam noteikti norāda uz vāju attiecīgās personas integrācijas līmeni. It īpaši tas ir nozīmīgi tādā lietā kā šī, kad persona noziedzīgus nodarījumus ir izdarījusi vairākkārt. Manuprāt, krimināli sodāma uzvedība skaidri atspoguļo attiecīgās personas nevēlēšanos integrēties uzņemošās dalībvalsts sabiedrībā.
51.
Konsekventi turpinot N. Onuekwere izvirzīto argumentāciju, atliek vien konstatēt, ka viņš nonāk pilnīgā pretrunā Direktīvas 2004/38 jēgai un mērķim. Beigās N. Onuekwere nostāja ir tāda, ka, jo smagāks sods un tādējādi ilgāks ieslodzījumā pavadītais laiks, jo vairāk attiecīgā persona ir integrējusies uzņemošās dalībvalsts sabiedrībā. Tātad, piemēram, trešās valsts pilsonis, kas ir Savienības pilsoņa ģimenes loceklis, kuram ir piespriesta brīvības atņemšana uz 20 gadiem par slepkavību, varētu pretendēt uz pastāvīgas uzturēšanās tiesībām pēc ieslodzījumā pavadītiem pieciem gadiem, ja viņa laulātais, kurš atbilst direktīvas 7. panta 1. punkta prasībām, pats ir ieguvis pastāvīgas uzturēšanās tiesības.
52.
Jāatzīst, ka papildus faktam, ka šāda argumentācija ir nesaprātīga, tā turklāt ir pretrunā minētās direktīvas mērķim, kas it īpaši ir veicināt sociālo kohēziju, ieviešot pastāvīgas uzturēšanās tiesības, un stiprināt Savienības pilsonības sajūtu. Vai šai ziņā vēl jāatgādina, ka pilsonība pilsonim garantē piederību politiskai un tiesiskai kopienai?
53.
Visbeidzot, tā kā ir izdarīta atsauce uz maniem secinājumiem lietā Tsakouridis (
21
) un N. Onuekwere uzskata, ka ar integrācijas mērķi un soda reintegrācijas funkciju nav savienojami neņemt vērā ieslodzījumā pavadītos laikposmus, es vēlos izklāstīt sekojošo.
54.
Ir neapstrīdami, ka ikvienam sodam saskaņā ar sodu tiesību pamatprincipiem ir jāietver reintegrācija, kas jānodrošina ar tās izpildes veidu un līdzekļiem. Tomēr, ja ir ticis piespriests sods, tas ir noticis tādēļ, ka pārkāpējs nav ievērojis vērtības, kuras sabiedrība ir ietērpusi savās krimināltiesībās. Un ja ir jānotiek reintegrācijai vietā, kur šī persona atgriežas, tad tas ir tādēļ, ka iepriekš integrācijas vai nu nav bijis, kas izskaidro noziedzīga nodarījuma rašanos, vai arī tā ir tikusi iznīcināta ar šo nodarījumu.
55.
Papildus reintegrācijas funkcijai sodam ir vēl viena būtiska funkcija, proti, atmaksas funkcija, t.i., ka par pārkāpumu ir jāmaksā atbilstoši tā smagumam, kas šajā gadījumā izpaužas kā brīvības atņemšana. Šīs funkcijas viena otru neizslēdz. Reintegrācijas esamība nenozīmē, ka atmaksas perioda laikā notiesātajam rodas tiesības, kuru iegūšanai nepieciešama sociālo vērtību atzīšana un pieņemšana, kuras attiecīgā persona ir pārkāpusi, izdarot noziedzīgo nodarījumu.
56.
Šā iemesla dēļ es turklāt uzskatu, ka, pat nosakot sodu, piemēram, piemērojot mājas arestu vai daļēju ieslodzījumu, kad personai vakarā ir jāatgriežas ieslodzījuma vietā, nav iespējams uzskatīt, ka attiecīgā persona likumīgi uzturas Direktīvas 2004/38 16. panta 2. punkta izpratnē.
57.
Šo iemeslu dēļ es uzskatu, ka minētā norma ir jāinterpretē tādējādi, ka ieslodzījumā pavadīts laikposms nav uzskatāms par “likumīgu uzturēšanos” un tādēļ tas nevar tikt ieskaitīts pastāvīgas uzturēšanās tiesību iegūšanai nepieciešamajā piecu gadu laikposmā.
B – Par likumīgas uzturēšanās laikposmu saskaitīšanu piecu gadu laikposma aprēķinā
58.
Iesniedzējtiesas uzdotais otrais jautājums ir cieši saistīts ar pirmo. Proti, ja atbilde uz pirmo jautājumu ir negatīva, Upper Tribunal (Immigration and Asylum Chamber), London vēlas noskaidrot, vai Direktīvas 2004/38 16. panta 2. punkts ir interpretējams tādējādi, ka pirms un pēc atrašanās ieslodzījumā pabeigtie laikposmi var tikt saskaitīti nepieciešamā piecu gadu laikposma ietvaros.
59.
Citiem vārdiem, jautājums ir, vai ieslodzījums pārtrauc likumīgās uzturēšanās turpinātību, ja pirms minētās uzturēšanās ieslodzījumā pabeigtie uzturēšanās periodi nevar tikt saskaitīti.
60.
Vācijas valdība un Komisija uzskata, ka zināmi laikposmi tomēr var tikt ņemti vērā. Tā Vācijas valdība norāda, ka pēc analoģijas ir jāpiemēro Direktīvas 2004/38 16. panta 3. punkts. Tādējādi vairāki ieslodzījuma periodi, kas kopā pārsniedz sešus mēnešus gadā, vai viens ieslodzījuma periods, kas ilgst vairāk nekā divpadsmit mēnešus, pārtrauc pastāvīgas uzturēšanās tiesību iegūšanai nepieciešamā likumīgās uzturēšanās laikposma turpinātību. Tāpat arī ieslodzījuma laikposmi, kas ir īsāki par minētajiem, pārtrauc turpinātību, ja ieslodzījuma pamatā esošais pārkāpums acīmredzami liecina par attiecīgās personas nevēlēšanos integrēties uzņemošās dalībvalsts sabiedrībā vai respektēt tās vērtības.
61.
Komisija savukārt uzskata, ka vērā ņemamības apjoms it īpaši ir atkarīgs no attiecīgās personas integrācijas pirms nonākšanas ieslodzījumā, ieslodzījuma ilguma, pārkāpuma, ko attiecīgā persona izdarījusi un par ko tā notiesāta, smaguma, kā arī recidīva esamības. Komisija tādēļ uzskata, ka šādā situācijā ir jāveic samērīguma pārbaude.
62.
Es nepiekrītu nedz Vācijas valdības, nedz Komisijas nostājai.
63.
Kā jau noskaidrots, Direktīvas 2004/38 16. panta 2. punktā uzturēšanās nepārtrauktībai ir izvirzīts nosacījums, ka tādam ģimenes loceklim, kāds ir N. Onuekwere, ir likumīgi un nepārtraukti jāuzturas piecus gadus kopā ar Savienības pilsoni. Šī norma ir jāizprot, ņemot vērā šīs direktīvas mērķus, kas tostarp ir pausti tās preambulas 17. un 18. apsvērumā, proti, veicināt sociālo kohēziju un ļaut ieceļotājiem integrēties uzņemošās dalībvalsts sabiedrībā, nodibinot labas sociālās, ģimenes un profesionālās saiknes šajā valstī. Turklāt Direktīvas 2004/38 sagatavojošie dokumenti liecina par to, ka liela nozīme ir piešķirta ciešai integrācijas saiknei ar uzņemošo dalībvalsti kā pastāvīgas uzturēšanās tiesību iegūšanas priekšnosacījumam. Šīs direktīvas 16. panta 2. punktā ietvertais nosacījums tādējādi izsaka prezumpciju, ka nepārtraukts piecu gadu laikposms attiecīgajai personai ļauj izveidot ciešas integrācijas saiknes ar uzņemošās dalībvalsts sabiedrību.
64.
Tādēļ, ņemot vērā pirmā jautājuma ietvaros izklāstītos apsvērumus, man šķiet, ka, ja nepieciešamā piecu gadu laikposma aprēķinā būtu pieļaujams ņemt vērā laikposmus, kas pabeigti pirms un pēc atrašanās ieslodzījumā, patiesībā tiktu ignorēts fakts, ka attiecīgā persona nav integrējusies, un būtiski tiktu ietekmēta Direktīvas 2004/38 16. panta 2. punktam iecerētā praktiskā nozīme. Ieslodzījums, kura pamatā ir uzņemošās dalībvalsts sabiedrības normu pārkāpums, ir konkrēts pierādījums tam, ka attiecīgā persona nav bijusi integrējusies šajā sabiedrībā. Un vēl jo vairāk tas izpaužas, ja attiecīgā persona ir recidīviste.
65.
Pirms un pēc soda izpildes pabeigto laikposmu saskaitīšana tādējādi nav savienojama ar minētās direktīvas mērķi. Šādi rīkojoties, tiktu sagrozīta tās 16. panta 2. punktā ietvertās frāzes “nepārtraukti uzturējušies [..] piecus gadus” jēga un ignorēta prasība par integrācijas procesa nepārtrauktību.
66.
Manuprāt, minētās direktīvas 16. panta 3. punkts neko nemaina šajā analīzē. Šajā normā ir piedāvāti daži pagaidu prombūtnes piemēri, kas neietekmē likumīgas uzturēšanās nepārtrauktību. Tas ir attiecināms uz īslaicīgu prombūtni, kas nav ilgāka par sešiem mēnešiem gadā, vai ilgāku prombūtni obligātā militārā dienesta dēļ, vai vienreizēju prombūtni, kas nav ilgāka par divpadsmit secīgiem mēnešiem, svarīgu iemeslu dēļ, piemēram, grūtniecību un dzemdībām, nopietnu slimību, mācībām vai arodmācībām, vai norīkojumu darbā citā dalībvalstī vai trešā valstī.
67.
No šīs normas teksta vispirms nākas secināt, ka tajā minētā prombūtne ir prombūtne no uzņemošās dalībvalsts teritorijas. Man šķiet sarežģīti pielīdzināt ieslodzījumā pavadītus laikposmus laikposmiem, kas pavadīti ārpus šīs valsts teritorijas.
68.
Turpinot, jāteic, ka šīs prombūtnes iemesls nav krimināli sodāma rīcība, kas ietekmē attiecīgās personas integrācijas līmeni. Tās cita starpā atspoguļo Savienības pilsoņa vai tā ģimenes locekļa – trešās valsts pilsoņa – dzīves notikumus, kas tam liek uz laiku pamest uzņemošās dalībvalsts teritoriju. Tā tas it īpaši ir militārā dienesta pienākumu, profesionālo pienākumu vai arī nopietnas slimības gadījumā, kad ir nepieciešama ārstēšana, kuras sniegšanai piemērotākas ir citas valsts iestādes. Savienības pilsonis vai tā ģimenes loceklis, kas ir trešās valsts pilsonis, var just nepieciešamību pamest uzņemošo dalībvalsti arī tādēļ, lai būtu kopā ar kādu tuvinieku, kurš tobrīd atrodas sarežģītā situācijā. Vēlme integrēties šajā valstī un nodibināt ciešas saites ar to tādējādi ietekmēta netiek.
69.
Tādēļ, pretēji Vācijas valdības priekšlikumam, es uzskatu, ka šajā lietā aplūkojamajā gadījumā Direktīvas 2004/38 16. panta 3. punkts nevar tikt piemērots.
70.
Komisija piedāvā, ka valsts tiesai noteiktos gadījumos ir jābūt tiesībām mīkstināt prasību par pirms un pēc ieslodzījuma pabeigto likumīgo uzturēšanās laikposmu neņemšanu vērā kopējā laikposma aprēķinā. Tādējādi tiktu ņemts vērā samērīguma princips, ierobežojot notiesāšanas sekas tādām personām, kurām piespriesti sevišķi īsi ieslodzījuma periodi par samērā viegliem pārkāpumiem. Samērīguma principa piemērošana tādējādi zināmos gadījumos novērstu pastāvīgas uzturēšanās tiesību iegūšanai nepieciešamā piecu gadu termiņa ritējuma pārtraukšanu.
71.
Es nevaru iztēloties arī šādu risinājumu. Vispirms – kā ar tiesiskās drošības principu varētu tikt savienots fakts, ka 28 valstu savienībā krimināltiesības un tādējādi arī pārkāpumu kvalifikācijas ir atšķirīgas. Noteikti pārkāpumi var nebūt vienlīdz smagi, un arī sodi par tiem dažādās dalībvalstīs var atšķirties. Turklāt es uzskatu, ka ir nepieciešami konkrēti kritēriji, lai persona, kas izdara pārkāpumu, skaidri zinātu, kas to sagaida. Nenoteiktība, kuras rezultātā tiktu piemērots Komisijas piedāvātais samērīguma princips, varētu apdraudēt sodu likumības principu.
72.
Pretēji Komisijas nostājai tiesas sēdē es uzskatu, ka nevis Tiesai, bet gan Savienības likumdevējam ir jānosaka šie kritēriji, robežas, kuras pārsniedzot būtu jāuzskata, ka ieslodzījumā pavadītais laikposms ir pārtraucis Direktīvas 2004/38 16. panta 2. punktā noteikto laikposmu.
73.
Manuprāt, tikai tāds laikposms, kas pavadīts ieslodzījumā pagaidu aizturēšanas ietvaros, pirms tiesvedība tiek izbeigta vai attiecīgā persona tiek attaisnota, var tikt ņemts vērā, aprēķinot pastāvīgas uzturēšanās tiesību iegūšanai nepieciešamo piecu gadu laikposmu. Tikai šādā gadījumā pagaidu aizturēšana nav soda izpilde atbilstoši notiesāšanai par noziedzīgu nodarījumu. Runa ir par attiecīgās personas ieslodzīšanu uz visu vai daļu no izmeklēšanas laika, kamēr uz to attiecas nevainīguma prezumpcija. Ja pēc tam lieta tiek izbeigta vai attiecīgā persona tiek attaisnota, valsts iestādes uzskata, ka sabiedrības normas vai vērtības nav pārkāptas un attiecīgā persona nav pārstājusi būt nevainīga un nekad nav bijusi apsūdzēta. Tādējādi es uzskatu, ka šai personai nevar tikt pārmesta krimināli sodāma rīcība, kas izpaužas kā nevēlēšanās integrēties uzņemošās dalībvalsts sabiedrībā.
74.
Ņemot vērā visus iepriekš izklāstītos apsvērumus, es uzskatu, ka Direktīvas 2004/38 16. panta 2. punkts ir interpretējams tādējādi, ka likumīgas uzturēšanās laikposmi, kas pabeigti pirms un pēc atrašanās ieslodzījumā, nevar tikt ieskaitīti piecu gadu laikposmā, jo ieslodzījums šī laikposma ritējumu pārtrauc.
IV – Secinājumi
75.
Ņemot vērā iepriekš minētos apstākļus, piedāvāju Tiesai uz Upper Tribunal (Immigration and Asylum Chamber), London uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem atbildēt šādi:
Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 29. aprīļa Direktīvas 2004/38/EK par Savienības pilsoņu un viņu ģimenes locekļu tiesībām brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā, ar ko groza Regulu (EEK) Nr. 1612/68 un atceļ Direktīvas 64/221/EEK, 68/360/EEK, 72/194/EEK, 73/148/EEK, 75/34/EEK, 75/35/EEK, 90/364/EEK, 90/365/EEK un 93/96/EEK, 16. panta 2. punkts ir interpretējams tādējādi, ka:
—
ieslodzījumā pavadīts laikposms nav kvalificējams par “likumīgu uzturēšanos” un tādēļ tas nevar tikt ņemts vērā, aprēķinot pastāvīgas uzturēšanās tiesību iegūšanai nepieciešamo piecu gadu laikposmu, un
—
likumīgas uzturēšanās laikposmi, kas pabeigti pirms un pēc atrašanās ieslodzījumā, nevar tikt saskaitīti, aprēķinot minēto piecu gadu laikposmu, jo atrašanās ieslodzījumā minētā termiņa ritējumu pārtrauc.
(
1
)	Oriģinālvaloda – franču.
(
2
)	Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 29. aprīļa Direktīva par Savienības pilsoņu un viņu ģimenes locekļu tiesībām brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā, ar ko groza Regulu (EEK) Nr. 1612/68 un atceļ Direktīvas 64/221/EEK, 68/360/EEK, 72/194/EEK, 73/148/EEK, 75/34/EEK, 75/35/EEK, 90/364/EEK, 90/365/EEK un 93/96/EEK (OV L 158, 77. lpp., un labojumi – OV L 229, 35. lpp., un OV 2005, L 197, 34. lpp.).
(
3
)	C-145/09, Krājums, I-11979. lpp.
(
4
)	C-482/01 un C-493/01, Recueil, I-5257. lpp.
(
5
)	Spriedums lietā Tsakouridis (minēts iepriekš, 34. punkts).
(
6
)	Šajā ziņā skat. spriedumu lietā Tsakouridis (minēts iepriekš, 30. un nākamie punkti), kurā Tiesa saistībā ar minētās direktīvas 28. panta interpretāciju atsakās paust šīs direktīvas 16. panta 4. punktam analogu pamatojumu.
(
7
)	C-424/10 un C-425/10, Krājums, I-14035. lpp.
(
8
)	46. punkts.
(
9
)	C‑529/11.
(
10
)	36. punkts.
(
11
)	37. punkts.
(
12
)	Skat. 1985. gada 13. februāra spriedumu lietā 267/83 Diatta (Recueil, 567. lpp., 18. punkts).
(
13
)	Padomes 1968. gada 15. oktobra Regula (EEK) Nr. 1612/68 par darba ņēmēju brīvu pārvietošanos Kopienā (OV L 257, 2. lpp.).
(
14
)	Skat. 2002. gada 17. septembra spriedumu lietā C-413/99 Baumbast un R (Recueil, I-7091. lpp., 58.–62. punkts). No jaunākās judikatūras skat. arī 2012. gada 8. novembra spriedumu lietā C‑40/11 Iida (58. punkts), kurā Tiesa ir norādījusi, ka laulātajam nav obligāti visu laiku jādzīvo kopā ar Savienības pilsoni, lai varētu iegūt atvasinātās uzturēšanās tiesības.
(
15
)	Skat. šo secinājumu 50. un 51. punktu.
(
16
)	Skat. Priekšlikuma Eiropas Parlamenta un Padomes direktīvai par Savienības pilsoņu un to ģimenes locekļu tiesībām brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā (COM(2001) 257, galīgā redakcija) 3. punktu.
(
17
)	Skat. šā direktīvas priekšlikuma 5. punktu.
(
18
)	C-325/09, Krājums, I-6387. lpp.
(
19
)	C‑348/09.
(
20
)	Spriedums lietā Dias (minēts iepriekš, 64. punkts).
(
21
)	Šo secinājumu 47.–50. punkts.