62006CC0456_LV
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Ar šo lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko ir iesniegusi Vācijas Bundesgerichtshof
(Federālā Augstākā tiesa), Tiesa ir lūgta interpretēt Eiropas Parlamenta un Padomes 2001. gada 22. maija Direktīvas 2001/29/EK par dažu autortiesību un blakustiesību aspektu saskaņošanu informācijas sabiedrībā (turpmāk tekstā – “Autortiesību direktīva” vai “Direktīva”) (2) 4. panta 1. punktu.
2. Šī lieta attiecas uz mēbelēm, kas attiecīgajā laikā dalībvalstī, kurā tās tika ražotas un kurā tās iegādājās Peek & Cloppenburg KG
(turpmāk tekstā – “ Peek & Cloppenburg ”), nebija pakļautas autortiesību aizsardzībai, bet bija pakļautas šādai aizsardzībai dalībvalstī, kurā Peek & Cloppenburg
tās nodeva īslaicīgai izmantošanai klientu atpūtas zonās vienā no saviem veikaliem un izstādīja tās cita veikala skatlogā. Tiesai tiek jautāts, vai šāda mēbeļu izmantošana nozīmē, ka tās tiek “publiski izplatīt[as] [..], pārdodot vai kā citādi” Autortiesību direktīvas 4. panta 1. punkta izpratnē. Ja tas tā ir, Tiesai tiek jautāts, vai šajā lietā pastāvošajos apstākļos šo izplatīšanas tiesību izmantošana ir saderīga ar EKL 28. pantu.
Atbilstošās tiesību normas
Autortiesību direktīva
3. Kā norāda Autortiesību direktīvas virsraksts, tā paredz saskaņot dažus autortiesību un blakustiesību aspektus (3), to skaitā tiesības atļaut publiski izplatīt darbus, uz kuriem attiecas šādu tiesību aizsardzība, vai šādu darbu kopijas.
4. Direktīvas preambulā ir iekļauti šādi apsvērumi:
“(3) Ierosinātā saskaņošana palīdzēs īstenot iekšējā tirgus četras pamatbrīvības, un tā ir saistīta ar tiesību un jo sevišķi īpašuma, tajā skaitā intelektuālā īpašuma tiesību pamatprincipu un izpausmes brīvības, kā arī sabiedrības interešu ievērošanu.
(4) Nodrošinot lielāku juridisko noteiktību un intelektuālā īpašuma labāku aizsardzību, autortiesību un blakustiesību saskaņots tiesiskais regulējums veicinās būtisku ieguldījumu jaunradē un jauninājumos [..].
[..]
(9) Autortiesību un blakustiesību saskaņošanas pamatā jābūt augstam aizsardzības līmenim, jo šīm tiesībām ir izšķiroša nozīme intelektuālajā jaunradē. To aizsardzība palīdz nodrošināt jaunrades uzturēšanu un attīstību autoru, izpildītāju, producentu, patērētāju, kultūras, rūpniecības un visas sabiedrības interesēs. Tāpēc intelektuālais īpašums ir atzīts par īpašuma neatņemamu sastāvdaļu.
(10) Lai autori vai izpildītāji varētu turpināt savu radošo un māksliniecisko darbību, viņiem jāsaņem atbilstīga atlīdzība par viņu darbu izmantošanu, bet producentiem tā jāsaņem, lai varētu finansēt šo darbību. Lai izgatavotu produktus, piemēram, skaņu ierakstus, filmas vai multimediju produktus un sniegtu pakalpojumus, piemēram, pakalpojumus “pēc pieprasījuma”, vajadzīgi ievērojami ieguldījumi. Lai garantētu minētās atlīdzības pieejamību un nodrošinātu iespēju iegūt labu atdevi no ieguldījumiem, vajadzīga intelektuālā īpašuma tiesību pienācīga aizsardzība.
(11) Autortiesību un blakustiesību stingra un efektīva aizsardzības sistēma ir viens no galvenajiem veidiem, kā nodrošināt to, lai Eiropas kultūras jaunrade un producēšana saņemtu vajadzīgos resursus, un kā aizsargāt mākslas darbu radītāju un izpildītāju neatkarību un cieņu.
[..]
(15) Diplomātu konferencē, kas Pasaules intelektuālā īpašuma organizācijas ( WIPO ) aizgādnībā notika 1996. gada decembrī, pieņēma divus jaunus līgumus – “ WIPO
līgumu par autortiesībām” un “ WIPO
līgumu par izpildījumu un skaņu ierakstiem”, kuri attiecīgi paredzēja autoru aizsardzību un izpildītāju un skaņu ierakstu producentu aizsardzību. Minētie līgumi būtiski atjaunina autortiesību un blakustiesību starptautisko aizsardzību, jo īpaši attiecībā uz tā saukto “digitālo programmu”, un uzlabo līdzekļus cīņai pret pirātismu visā pasaulē. Kopiena un vairums dalībvalstu jau ir parakstījušas līgumus un pašlaik notiek gatavošanās līgumu ratificēšanai Kopienā un dalībvalstīs. Šo direktīvu arī izmanto, lai īstenotu vairākas jaunas starptautiskas saistības.
[..]
(21) Šai direktīvai attiecībā uz dažādiem labuma guvējiem būtu jādefinē to darbību joma, uz ko attiecas reproducēšanas tiesības. Tas būtu jādara atbilstīgi acquis communautaire . Lai nodrošinātu juridisko noteiktību iekšējā tirgū, vajadzīga šo darbību plaša definīcija.
[..]
(23) Šai direktīvai būtu jāturpina saskaņot autora tiesības uz izziņošanu. Šīs tiesības būtu jāsaprot plašā nozīmē – kā tādas, kas attiecas uz visa veida izziņošanu sabiedrībai, kura nav klāt vietā, kur notikusi sākotnējā izziņošana. Šīm tiesībām būtu jāattiecas uz darba visa veida raidīšanu vai atkārtotu raidīšanu sabiedrībai, izmantojot vai neizmantojot vadus, tajā skaitā raidīšanu ēterā. Šīm tiesībām nebūtu jāattiecas uz citām darbībām.
[..]
(28) Autortiesību aizsardzība saskaņā ar šo direktīvu ietver ekskluzīvas tiesības kontrolēt materializētā formā iemiesota darba izplatīšanu. Darba oriģināla vai kopiju pirmā pārdošana Kopienā, ko veic tiesību subjekts vai kāds ar viņa piekrišanu, izbeidz tiesības kontrolēt minētā darba turpmāku pārdošanu Kopienā. Šīm tiesībām nebūtu jāizbeidzas attiecībā uz oriģinālu vai kopijām, ko tiesību subjekts vai kāds ar viņa piekrišanu pārdod ārpus Kopienas. Autoru nomas un patapinājuma tiesības ir noteiktas Direktīvā 92/100/EEK. Šajā direktīvā paredzētās izplatīšanas tiesības neskar noteikumus, kas attiecas uz minētās direktīvas I nodaļā ietvertajām nomas un patapinājuma tiesībām.
[..]
(60) Aizsardzībai, ko paredz saskaņā ar šo direktīvu, nebūtu jāskar attiecīgo valstu vai Kopienas tiesību normas citās jomās, piemēram, attiecībā uz rūpniecisko īpašumu, datu aizsardzību, ierobežotu piekļuvi, piekļuvi publiskiem dokumentiem un mediju izmantošanas hronoloģijas noteikumiem, kas var ietekmēt autortiesību vai blakustiesību aizsardzību.”
5. Direktīvas 4. pantā ir noteikts:
“1.	Dalībvalstis autoriem paredz ekskluzīvas tiesības atļaut vai aizliegt jebkādā veidā publiski izplatīt viņu darbu oriģinālus vai kopijas, tos pārdodot vai kā citādi.
2.	Izplatīšanas tiesības attiecībā uz darba oriģinālu vai kopijām Kopienā neizbeidzas, izņemot gadījumus, kad Kopienā tiesību subjekts attiecīgo tiesību objektu pirmo reizi pārdod vai citādi nodod īpašumtiesības uz šo objektu citai personai, vai to dara ar šā subjekta piekrišanu.”
6. Direktīvas 9. pantā ir noteikts, ka tā neskar noteikumus, kas attiecas uz inter alia
dizainparauga tiesībām. Vēsturiski šīs tiesības dažās dalībvalstīs bija iekļautas autortiesību piemērošanas jomā, citās tās aizsargāja īpaši valstu tiesību akti un citās tās vispār netika aizsargātas (4) .”
Starptautiskās konvencijas
7. Autortiesību direktīvas 4. panta 1. punkts ir līdzīgs WIPO (5) līguma par autortiesībām (turpmāk tekstā – “ WCT ”) (6) 6. panta 1. punktam. Pastāvīgajā judikatūrā noteikts, ka tiktāl, ciktāl tas ir iespējams, Kopienu sekundārās tiesību normas ir jāinterpretē tā, lai tās atbilstu Kopienas noslēgtajiem starptautiskajiem līgumiem (7) .
8. WCT
stājās spēkā 2001. gada 6. decembrī. Lai gan Kopiena ir parakstījusi WCT, tā tomēr nav to ratificējusi (8) . Tomēr šis līgums ir nozīmīgs, interpretējot Autortiesību direktīvu, jo Direktīvas preambulas 15. apsvērumā ir noteikts, ka šo Direktīvu “izmanto, lai īstenotu vairākas jaunas starptautiskas saistības”, kas izriet no WCT .
9. WCT
6. pantā ar virsrakstu “Izplatīšanas tiesības” ir noteikts:
“1) Literāro un mākslas darbu autoriem ir ekskluzīvas tiesības dot atļauju padarīt sabiedrībai pieejamus savu darbu oriģinālus un kopijas, tos pārdodot vai citādā veidā nododot tālāk savas īpašumtiesības.
2) Nekas no šajā līgumā noteiktā neietekmē līgumslēdzēju valstu brīvību pieņemt noteikumus, ja tādi vispār nepieciešami, saskaņā ar kuriem šā panta pirmajā daļā minēto tiesību izbeigšanās piemērojama pēc tam, kad ar autora atļauju darba oriģināls vai kopija pirmo reizi pārdoti vai īpašumtiesības uz tiem nodotas tālāk citādā veidā.”
Valsts tiesību akti
10. Vācijā Autortiesību direktīvas 4. pants ir ticis ieviests ar Vācijas Urheberrechtsgesetz
(Likums par autortiesībām, turpmāk tekstā – “ UrhG ”) 15. un 17. pantu (9) .
11. UrhG
15. panta 1. punktā ir noteikts, ka autora ekskluzīvās tiesībās iekļauj 17. pantā definētās izplatīšanas tiesības.
12. UrhG
17. panta 1. punktā izplatīšanas tiesības ir definētas kā “tiesības publiski piedāvāt vai laist apgrozībā darba oriģinālu vai tā kopijas”.
Pamata tiesvedības priekšvēsture
13. Turpmākais faktu izklāsts ir ņemts no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu, izņemot, ja ir norādīts citādi.
14. Cassina SpA
(turpmāk tekstā – “ Cassina ”), Itālijā reģistrēta sabiedrība, ražo mēbeles, to skaitā mēbeles, kas ražotas atbilstoši Šarla Eduāra Ženerē [ Charles Edouard Jeanneret ] ( Le Corbusier ) izstrādātajam dizainam. Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir pamatots ar pieņēmumu (10), ka atbilstoši Vācijas tiesību aktiem par autortiesībām (11) Cassina
ir ekskluzīvas tiesības ražot un pārdot mēbeles, kas ražotas atbilstoši Le Corbusier
izstrādātajam dizainam, jo starp to un šādu mēbeļu autortiesību īpašnieku ir noslēgts licences līgums, un ka šīs tiesības atbilst saskaņā ar UrhG
17. pantu piešķirtajām izplatīšanas tiesībām.
15. Peek & Cloppenburg, Vācijā reģistrēta komandītsabiedrība, visā Vācijā savos veikalos tirgo apģērbus. Savā veikalā Frankfurtē pie Mainas tā ir ierīkojusi atpūtas zonas klientiem, kas ir aprīkotas ar Le Corbusier
dizaina atzveltnes krēsliem un dīvāniem, kā arī vairākiem galdiem. Turklāt sava Diseldorfas veikala skatlogā tā dekoratīvos nolūkos ir izstādījusi atzveltnes krēslu.
16. Peek & Cloppenburg
šīs mēbeles iegādājās no Itālijas uzņēmuma “ Dimensione ”, kas tās bija ražojis. Cassina
apgalvo, ka vēl pavisam nesen, lai darbu aizsargātu Itālijas tiesību akti par autortiesībām, tā mākslinieciskajai vērtībai bija jābūt atšķiramai no tā saimnieciskā rakstura. Tā rezultātā rūpnieciski dizainparaugi, piemēram, Le Corbusier
dizaina mēbeles, nebija pakļauti autortiesību aizsardzībai. Šis likums tika grozīts 2001. gadā, lai ieviestu Direktīvu 98/71 par dizainparaugu tiesisko aizsardzību (12), kas aptvertu mākslinieciska u n radoša rakstura rūpnieciskus dizainparaugus. Pārejas noteikums uz 10 gadiem izslēdza iespēju piemērot šīs jaunās tiesības attiecībā uz personu, kura pirms grozījumu izdarīšanas bija likumīgi ražojusi vai izplatījusi darbu, uz kuru attiecas šīs tiesības (13) .
17. Cassina
pret Peek & Cloppenburg
iesniedza prasību Landgericht
(Apgabaltiesa), lūdzot atlīdzināt zaudējumus, pārtraukt mēbeļu izstādīšanu un sniegt informāciju par mēbeļu izcelsmi. Landgericht
pieņēma spriedumu, kas bija labvēlīgs Cassina . Peek & Cloppenburg
apelācijas sūdzība tagad tiek izskatīta Bundesgerichtshof .
18. Šī tiesa norāda, ka (ja fakti atbilst tās pieņēmumam) strīda izlemšana būs atkarīga no tā, vai Peek & Cloppenburg, izstādot mēbeles Vācijā sabiedrībai pieejamās tirdzniecības telpās, kā arī tirdzniecības telpu skatlogos, ir pārkāpusi Cassina
izplatīšanas tiesības. UrhG
17. panta 1. punkts ir jāinterpretē saderīgi ar Autortiesību direktīvu. Līdz ar to jautājums ir par to, vai šāda rīcība nozīmē, ka mēbeles tiek “publiski izplatīt[as] [..] pārdodot vai kā citādi” šīs direktīvas 4. panta 1. punkta izpratnē. Apstiprinošas atbildes gadījumā rodas nākamais jautājums, vai EKL 28. un 30. pants ierobežo izplatīšanas tiesību izmantošanu tad, ja pretējā gadījumā tiktu izraisīta valstu tirgu sadalīšanās. Dalībvalstu tirgu sadalīšanos varētu izraisīt tas, ka Vācijā daiļamatniecības izstrādājumi, kas kalpo lietošanai kā lietišķās mākslas darbi, varētu būt aizsargāti ar autortiesībām, kaut arī tie likumīgi būtu ražoti Itālijā.
Tiesvedība Tiesā
19. Šajos apstākļos Bundesgerichtshof
ir iesniegusi Tiesai lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu par šādiem jautājumiem:
“1. a)	Vai par publisku izplatīšanu citādā veidā, nevis pārdodot [Autortiesību direktīvas] 4. panta 1. punkta nozīmē ir uzskatāms tas, ka trešām personām tiek dota iespēja lietot ar autortiesībām aizsargātu darbu kopijas, ja šī nodošana lietošanā nav saistīta ar šo darbu kopiju nodošanu faktiskajā valdījumā?
b) Vai izplatīšana [Autortiesību direktīvas] 4. panta 1. punkta nozīmē notiek arī tad, ja ar autortiesībām aizsargātu darbu kopijas tiek publiski izrādītas, trešajām personām nepiešķirot šo darbu kopiju izmantošanas iespēju?
2) Gadījumā, ja uz jautājumiem tiek atbildēts apstiprinoši:
Vai preču brīvas aprites aizsardzība iepriekš minētajos gadījumos var būt šķērslis izplatīšanas tiesībām, ja dalībvalstī, kurā izstādītās darbu kopijas tiek ražotas un laistas apgrozībā, tās nav pakļautas autortiesību aizsardzībai?”
20. Rakstiskus apsvērumus iesniedza Cassina, Peek & Cloppenburg, Polijas valdība un Komisija, kuras, izņemot Polijas valdību, bija pārstāvētas tiesas sēdē.
Vērtējums
1. a) jautājums
21. Iesniedzējtiesa, uzdodot pirmā jautājuma pirmo daļu, būtībā vēlas uzzināt, vai publiska izplatīšana Autortiesību direktīvas 4. panta 1. punkta izpratnē notiek tad, ja trešām personām tiek dota iespēja īslaicīgi lietot ar autortiesībām aizsargātas mēbeles (14), kaut arī tām netiek dotas tiesības tās atsavināt.
22. Šis jautājums attiecas uz mēbelēm, kas tiek nodotas publiskai lietošanai lielveikala atpūtas zonās, bet kuras nav pieejamas pirkšanai.
23. Cassina
un Polijas valdība uzskata, ka uz iesniedzējtiesas pirmo jautājumu būtu jāsniedz apstiprinoša atbilde. Peek & Cloppenburg
un Komisijas viedoklis ir pretējs.
24. Cassina
un Polijas valdība katra savā veidā ir paudušas šādus argumentus.
25. Pirmkārt, 4. panta 1. punkts (“ jebkādā
veidā [..] izplatīt [..], pārdodot vai kā citādi ” (15) ) ir formulēts plaši. Turklāt Direktīvas mērķi noteic, ka tas ir jāinterpretē plaši. Direktīvas preambulā iekļautie apsvērumi pierāda, ka tās mērķis ir nodrošināt augstu aizsardzības līmeni tiesību īpašniekiem (16), nodrošināt, lai tie saņemtu atbilstīgu atlīdzību (17), un veicināt juridisko noteiktību (18) .
26. Otrkārt, šāda interpretācija atbilstu plašajam izplatīšanas tiesību jēdzienam, kas ir ticis izmantots citos autortiesību tiesību aktos pirms Autortiesību direktīvas, piemēram, direktīvās par nomas tiesībām un patapinājuma tiesībām (19), par datorprogrammu tiesisko aizsardzību (20) un par datubāzu tiesisko aizsardzību (21) .
27. Treškārt, Tiesa vairākos spriedumos ir plaši interpretējusi jēdzienu “izplatīšana” (22) .
28. Visbeidzot, šaura definīcija būtu pretrunā Padomes Regulai Nr. 1383/2003 (23), kas attiecas uz muitas iestāžu pienākumiem attiecībā uz viltotām precēm. Kaut arī šī regula attiecas uz produktiem, kuru izcelsme ir valstīs ārpus ES, tās ietekme tiktu apdraudēta, ja, šauri definējot “izplatīšanas” jēdzienu, pirātiskas preces (kas tiek definētas kā kopijas, kas ražotas bez autortiesību īpašnieka piekrišanas) no trešām valstīm nevarētu tikt laistas brīvā apgrozībā vai atkārtoti eksportētas, bet pirātiskas preces no citām dalībvalstīm varētu importēt, nenosakot par to sodu.
29. Šie argumenti mani nepārliecina.
30. Kā Tiesa ir norādījusi spriedumā lietā SGAE, Kopienu tiesību teksti cik vien iespējams ir jāinterpretē, ņemot vērā starptautiskās tiesības, it īpaši, ja ar šādiem tekstiem ir paredzēts tieši īstenot Kopienas noslēgtu starptautisku līgumu (24) . Kā skaidri izriet no Autortiesību direktīvas preambulas 15. apsvēruma, tā ir paredzēta, lai īstenotu vairākas starptautiskas saistības, kas izriet no WCT . Šī līguma 6. panta 1. punktā tajā paredzētās izplatīšanas tiesības definētas kā tiesības dot atļauju padarīt sabiedrībai pieejamus aizsargātu darbu oriģinālus un kopijas, “tos pārdodot vai citādā veidā nododot tālāk savas īpašumtiesības”. Es piekrītu Peek & Cloppenburg
un Komisijas teiktajam, ka šis teksts ir viennozīmīgs un ir skaidrs, ka tas neattiecas uz nodošanu īslaicīgai izmantošanai.
31. Kā norāda Komisija, šī interpretācija izriet no Autortiesību direktīvas struktūras un it sevišķi no 4. panta teksta kopumā. 4. panta 2. punkts būtībā definē izplatīšanās tiesību izbeigšanos, atsaucoties uz to brīdi, kad attiecīgo objektu “pirmo reizi pārdod vai citādi nodod īpašumtiesības uz šo objektu”. Ir sagaidāms, ka izbeigšanās būtu jādefinē, atsaucoties uz rīcību, kuras raksturs ir līdzīgs tās rīcības raksturam, kas veido izplatīšanu. Šo pieeju vēl jo vairāk apstiprina Direktīvas preambulas 28. apsvēruma teksts.
32. Es neesmu pārliecināta, vai kaut kā var palīdzēt pārējās Cassina
minētās direktīvas. Gan direktīvā par datorprogrammu tiesisko aizsardzību, gan direktīvā par datubāzu tiesisko aizsardzību, definējot tiesību īpašnieku ekskluzīvās tiesības, patiešām ir izmantota frāze “jebkādā veidā publiski izplatīt” (25) . Tā kā netiek definēta pati vārdkopa “publiski izplatīt”, man tomēr šķiet, ka šis ir riņķveida arguments. Līdzīgā kārtā direktīva par nomas un patapinājuma tiesībām vienkārši min “ekskluzīvas tiesības [..] pārdot vai citādi darīt publikai pieejamus [definētos] objektus, kā arī to kopijas” (26) . Šķiet, ka arī tas nepalīdz izskaidrot neskaidros jautājumus.
33. Protams, ir tā, ka Autortiesību direktīva cenšas nodrošināt augstu intelektuālā īpašuma aizsardzības pakāpi (27) . Tomēr, pēc manām domām, tad, ja pieņemtu, ka jebkuras neskaidrības par “publiskas izplatīšanas” jēdziena piemērošanas jomu automātiski ir jāizlemj par labu tiesību īpašniekam, situācija tiktu pārlieku vienkāršota. Tā tas vēl jo vairāk ir tad, ja, kā tas ir šajā lietā, šāda interpretācija būtu pretrunā gan WCT
tiešajam tekstam, kam (kā es esmu minējusi) ir nozīme, interpretējot Autortiesību direktīvu, gan arī preču brīvai apritei. Ir jāatgādina, ka Direktīva arī cenšas īstenot iekšējā tirgus četras pamatbrīvības (28) .
34. Kaut gan iesniedzējtiesa ir iesniegusi lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu par konkrētu jautājumu par preču brīvas aprites noteikumiem, šis jautājums tiek izvirzīts, tikai pieņemot, ka uz pirmajiem jautājumiem tiek sniegta apstiprinoša atbilde. Tomēr es uzskatu, ka šie noteikumi var būt būtiski agrākā analīzes stadijā, proti, konstatējot, vai
uz pirmajiem jautājumiem ir jāsniedz šāda atbilde. Kā norāda Komisija, EKL 28. un 30. pantam būs nozīme, lai pareizi interpretētu Autortiesību direktīvas 4. panta 1. punktu gadījumos – kā šobrīd izskatāmajā lietā –, kas saistīti ar tāda darba kopiju, uz kuru attiecas autortiesību aizsardzība vienā dalībvalstī, bet ne citā, kad ir iespējams, ka darba autora tiesības aizliegt izmantot šo kopiju varētu ietekmēt tirdzniecību starp Kopienas dalībvalstīm. Šajā kontekstā es atzīmēju, ka pirms Direktīvas 98/71 (29) pieņemšanas dizainparauga tiesību juridiskā aizsardzība nebija saskaņota (30) un ka šajā lietā iesniegtais lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir pamatots ar pieņēmumu, ka laikā, kad Peek & Cloppenburg
iegādājās apskatāmās mēbeles, uz tām neattiecās autortiesību vai dizainparauga tiesību aizsardzība.
35. Ja Direktīvas 4. panta 1. punkts tiktu interpretēts tādā veidā, ka “publiska izplatīšana” iekļauj aizsargāto darbu nodošanu īslaicīgai izmantošanai, līdz ar ko tiesību īpašnieks varētu aizliegt šādu izmantošanu, tas varētu ierobežot preču brīvu apriti. EKL 30. pantā ir noteikts, ka šādu ierobežojumu inter alia
var pamatot ar rūpnieciskā un komerciālā īpašuma aizsardzību. Tomēr atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai atkāpe atbilstoši šādiem apsvērumiem ir atļauta tikai tad, ja to attaisno fakts, ka tā aizsargā tiesības, kas ir šī īpašuma konkrētais priekšmets (31) .
36. Tādēļ plaša Direktīvas 4. panta 1. punkta interpretācija, kādu iesaka Cassina
un Polijas valdība, būtu saderīga ar EKL 30. pantu tikai tad, ja saskaņā ar 4. panta 1. punktu piešķirto izplatīšanas tiesību izmantošana atbilstoši šādai interpretācijai aizsargātu autortiesību konkrēto priekšmetu. Kā norāda Komisija, Tiesa, izvērtējot ar autortiesību aizsardzību pamatoto preču brīvas aprites ierobežojumu likumību, ir koncentrējusies uz to, vai akts, kas iespējami pārkāpj autortiesības, ir komerciāla rakstura, jo rada ienākumus, kas tiek liegti tiesību īpašniekam. Pretstatā tam akts, kas iespējami pārkāpj autortiesības, tādos gadījumos kā šis ir ļoti skaidri atšķirīga rakstura. Man nepavisam nešķiet acīmredzami, ka tas, ja autortiesību īpašniekam šādos apstākļos ir atļauts aizliegt personai, kura ir likumīgi iegādājusies aizsargātās preces citā dalībvalstī, tās īslaicīgi padarīt publiski pieejamas, aizsargā tiesības, kas ir autortiesību konkrētais priekšmets.
37. Tāpat es nepieņemu arī Cassina
vispārīgāko argumentu, ka, tā kā Tiesa vairākos spriedumos, kas attiecas uz autortiesībām, ir plaši interpretējusi izplatīšanas tiesību jēdzienu, tas tā ir jāinterpretē Direktīvas 4. panta 1. punkta kontekstā. No trim spriedumiem, ko Cassina
ir minējusi, lai pamatotu šo argumentu (32), spriedumi lietā Warner Brothers
un lietā Metronome Musik
ir saistīti attiecīgi ar valsts un Kopienu tiesību aktu (33), kas ( inter alias ) muzikāla vai kinematogrāfiska darba autoram vai producentam piešķīra ekskluzīvās tiesības atļaut šāda darba ierakstu nomu, atbilstību EKL 30. pantam. Būtībā jautājums bija par to, vai šādas tiesības bija pretrunā vispārējam principam, ka tiesību īpašnieka izplatīšanas tiesības izbeidzas pēc pirmās pārdošanas. Tiesa konstatēja, ka, ņemot vērā attiecīgo tirgu īpašo raksturu, šādas pretrunas nebija. Es nesaprotu, kā minētajā Tiesas spriedumā veiktā analīze ir noderīga, definējot jēdzienu “publiska izplatīšana” pilnīgi atšķirīgā kontekstā. Spriedums lietā Foreningen af danske Videogramdistributører
attiecās uz jautājumu par to, vai šīs ekskluzīvas iznomāšanas tiesības izbeidzās visā Kopienā pēc tam, kad tiesību turētājs bija atļāvis nomu vienā dalībvalstī. Tiesa atzina, ka, ņemot vērā ekskluzīvo nomas tiesību īpašo raksturu, tās neizbeidzās visā Kopienā. Arī šajā sakarā es nesaprotu, kā šis secinājums ir noderīgs Tiesai šajā lietā.
38. Cassina
apgalvo, ka tad, ja no Autortiesību direktīvas 4. panta 1. punkta izrietošās izplatīšanas tiesības Tiesa interpretētu šaurāk nekā tā interpretējusi minētajās lietās aplūkotās izplatīšanas tiesības, kas attiecas uz intelektuālo īpašumu, kurš saistīts ar nemateriāliem darbiem, piemēram, mūziku, tā rezultātā nemateriāli darbi nepamatoti tiku aizsargāti liekākā mērā nekā materiāli darbi. Tomēr, pat ja tas tā būtu, es neuzskatu, ka tas ir pamatots arguments par labu 4. panta 1. punkta plašai interpretācijai. Nemateriāli darbi pēc to būtības ir jāizplata atšķirīgi no materiāliem darbiem. Tieši šī iemesla dēļ vispirms Tiesa savā judikatūrā un pēc tam Kopienu likumdevējs direktīvā par nomas un patapinājuma tiesībām nemateriāliem darbiem paredzēja plašāku autortiesību aizsardzību.
39. Visbeidzot, man ir grūti saprast Cassina
argumentu, kas ir pamatots ar Regulu Nr. 1383/2003 (34) . Kā atzīst Cassina, tā ir piemērojama tikai attiecībā uz precēm, kas tiek ievestas Kopienas muitas teritorijā no trešām valstīm. Turklāt šī lieta ir pamatota ar pieņēmumu, ka apskatāmās mēbeles nebija pirātiskas preces, bet gan bija likumīgi
ražotas un iegādātas Itālijā.
40. Līdz ar to, atbildot uz 1. a) jautājumu, es secinu, ka par publisku izplatīšanu Autortiesību direktīvas 4. panta 1. punkta izpratnē nav uzskatāms tas, ka trešām personām tiek dota iespēja īslaicīgi liet ot ar autortiesībām aizsargātas mēbeles, taču ar šo nodošanu lietošanā nav saistīta šo darbu nodošana faktiskajā valdījumā.
1. b) jautājums
41. Uzdodot sava pirmā jautājuma otro daļu, iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai publiska izplatīšana Autortiesību direktīvas 4. panta 1. punkta izpratnē notiek tad, ja ar autortiesībām aizsargātas mēbeles (35) tiek publiski izrādītas veikala skatlogā, sabiedrībai nedodot iespēju šos darbus izmantot vai iegādāties.
42. Pēc manām domām, atbilde uz šo jautājumu iepriekš minēto iemeslu dēļ a fortiori
izriet no manis ieteiktās atbildes uz pirmā jautājuma pirmo daļu.
43. Līdz ar to es uzskatu, ka publiska izplatīšana Autortiesību direktīvas 4. panta 1. punkta izpratnē nenotiek tad, ja ar autortiesībām aizsargātas mēbeles tiek izstādītas veikala skatlogā, sabiedrībai nedodot iespēju šos darbus izmantot vai iegādāties.
2) jautājums
44. Iesniedzējtiesas otrais galvenais jautājums tiek uzdots tikai gadījumā, ja uz pirmajiem jautājumiem tiek atbildēts apstiprinoši, proti, ja publiska izplatīšana Autortiesību direktīvas 4. panta 1. punkta izpratnē notiek tad, ja trešām personām tiek dota iespēja ar autortiesībām aizsargātas mēbeles īslaicīgi lietot, nenododot tās faktiskajā valdījumā, vai ja ar autortiesībām aizsargātas mēbeles tiek publiski izrādītas veikala skatlogā, sabiedrībai nepiešķirot šo darbu izmantošanas vai iegādes iespēju. Šajā gadījumā iesniedzējtiesa jautā, vai brīvas preču aprites principa sniegtā aizsardzība liedz izmantot tiesības aizliegt izplatīšanu, ja prezentētie darbi dalībvalstī, kurā tie tiek ražoti un laisti apgrozībā, nav pakļauti autortiesību aizsardzībai.
45. Es neuzskatu, ka uz kādu no iesniedzējtiesas pirmā jautājuma daļām būtu jāsniedz apstiprinoša atbilde; tādēļ es neesmu iecerējusi sniegt atbildi uz otro jautājumu. Tomēr es par to izteikšu dažus apsvērumus.
46. No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu šķietami izriet, ka iesniedzējtiesa ir nobažījusies par to, ka tādā lietā, kāda ir izskatāmā, kas attiecas uz darbiem, uz kuriem attiecas autortiesību aizsardzība Vācijā, kaut gan tie bez tiesību īpašnieka piekrišanas bija likumīgi ražoti Itālijā, tas, ka Vācijā tiktu izmantotas tiesības aizliegt publisku izplatīšanu Direktīvas 4. panta 1. punkta nozīmē, varētu novest pie valsts tirgu nošķiršanas. Ja tas tā būtu, tad šo tiesību, kas prima facie
ir pretrunā EKL 28. pantam, izmantošanu nevarētu attaisnot, pamatojoties uz EKL 30. pantu.
47. Cassina
un Polijas valdība apgalvo, ka uz otro jautājumu būtu jāatbild noliedzoši. Peek & Cloppenburg
un Komisijas viedoklis ir pretējs.
48. Cassina
apgalvo, ka tiesības Vācijā aizliegt izmantot mēbeles, kas ir likumīgi iegādātas Itālijā, nav tādas, kas apdraudētu tirdzniecību starp dalībvalstīm. Pat, ja tas tā būtu, to attaisnotu EKL 30. pants. Jāatzīst, ka šī tiesību norma nevar pamatot pasākumus, kas noved pie mākslīgas valstu tirgu nošķiršanas. Tādēļ intelektuālā vai rūpnieciskā īpašuma tiesību turētājs nedrīkst uz to pamatoties, lai iebilstu pret to, ka tiek ievestas preces, ko citā dalībvalstī likumīgi ir laidis tirgū šis tiesību turētājs vai kas ir laistas tirgū ar viņa piekrišanu. Cassina
apgalvo, ka šajā gadījumā tā nav noticis, jo tā nebija piekritusi tam, ka mēbeles tiek laistas tirgū Itālijā.
49. Polijas valdība apgalvo, ka autortiesību aizsardzības piemērošanas joma nav saskaņota Kopienu līmenī. Ja nav tikusi veikta saskaņošana, aizsardzība tiek paredzēta valstu tiesību aktos.
50. Man nešķiet, ka kāds no šiem apsvērumiem būtu īpaši noderīgs. Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu kopumā un it īpaši otrais jautājums ir pamatots ar pieņēmumu, ka mēbeles bija likumīgi ražotas Itālijā. Tādēļ Cassina
iesniegtie apsvērumi nav ņemami vērā. Man šķiet, ka Polijas valdības apsvērumi ir kļūdaini: pat tad, ja aizsardzības joma tiktu noteikta valsts tiesību aktos, ir skaidrs, ka šiem tiesību aktiem būtu jāatbilst EKL 28. un 30. pantam.
51. Komisija apgalvo, ka nav iedomājams, ka 4. panta 1. punktā definētās izplatīšanas tiesības būtu jāinterpretē tādā veidā, ka preču brīvas aprites princips aizliegtu šo tiesību izmantošanu. Līdz ar to tās turpmākie argumenti ir pamatoti ar pieņēmumu, ka otrā jautājuma mērķis ir noskaidrot, vai EKL 28. un 30. pants aizliedz interpretēt valsts tiesību
normu tādā veidā, ka tāda rīcība, kāda tiek aplūkota šajā lietā, ir uzskatāma par izplatīšanu, ko aizsargā autortiesības.
52. Man šķiet, ka arī šis arguments ir kļūdains. Otrais jautājums ir tieši uzdots, pieņemot, ka apskatāmā rīcība ir
uzskatāma par izplatīšanu 4. panta 1. punkta nozīmē. Ja tas tā ir, tad ir neizbēgami (ņemot vērā, ka 4. pants ir obligāts), ka valsts tiesību norma, ar ko tiek transponēts šis pants, būs tāda pati. Tādēļ es nesaprotu, kādu atšķirību Komisija cenšas pierādīt.
53. Ņemot vērā šo analīzi, es uzskatu, ka Direktīvas 4. panta 1. punkts un to īstenojošie valstu tiesību akti ir jāapstiprina vai jāatceļ kopā: ja tiek atzīts, ka viens no tiem ir pretrunā Līguma noteikumiem par preču brīvu apriti, tad tas pats secinājums ir jāattiecina arī uz otru. Pirmā prejudiciālā jautājuma pirmās daļas kontekstā es jau esmu izskaidrojusi, kāpēc man šķiet, ka EKL 28. un 30. pantā ir noteikts, ka 4. panta 1. punktā paredzētais jēdziens “publiska izplatīšana” ir jāinterpretē šauri (36) .
54. Līdz ar to pēc manām domām otrā prejudiciālā jautājuma analīze apstiprina, ka manis ieteiktā atbilde uz pirmo jautājumu ir pareiza. Kā ir netieši norādīts manā agrākajā pirmā jautājuma analīzē, es lielā mērā pieņemu Peek & Cloppenburg
apsvērumus (37), ka pārāk plaša 4. panta 1. punktā paredzētā jēdziena “publiska izplatīšana” interpretācija nebūtu savietojama ar EKL 28. pantā paredzēto preču brīvu apriti un nebūtu attaisnojama atbilstoši EKL 30. pantam. Atkāpe būs attaisnota atbilstoši EKL 30. pantam tikai tad, ja attiecīgo izplatīšanas tiesību izmantošana aizsargās autortiesību specifisko priekšmetu. Šajā lietā šis nosacījums nav izpildīts: aplūkojamā rīcība nav saistīta ar pārdošanu vai tālāku pārdošanu, vai kādu līdzīgu darījumu, bet gan vienkārši ir saistīta ar (neko vairāk kā) īslaicīgu izmantošanu mērķim, kuram attiecīgās mēbeles ir paredzētas.
55. Visbeidzot, es atkārtoju, ka faktam, ka mēbeles pirmoreiz bija laistas tirgū Kopienā bez tiesību īpašnieka piekrišanas, šīs lietas kontekstā nav nozīmes. Pastāvīgajā judikatūrā noteikts, ka Kopienu tiesību aktu pašreizējā attīstības stadijā, nepastāvot Kopienu tiesību normām, kas saskaņo valsts tiesību aktus, dalībvalstu kompetencē ietilpst detalizētu literāra un mākslinieciska īpašuma aizsardzības noteikumu izstrāde, ievērojot piemērojamās starptautiskās konvencijas (38) . Kā es esmu minējusi iepriekš, pirms Direktīvas 98/71 (39) transponēšanas dizainparaugu tiesiskā aizsardzība nebija saskaņota; šādu aizsardzību neparedzēja arī Bernes konvencija (40) . Fakts, ka attiecīgajā laikā Vācijā un Itālijā atšķīrās dizainparaugu tiesiskā aizsardzība, vienkārši ir radies šīs situācijas rezultātā.
Secinājums
56. Iepriekš minēto iemeslu dēļ es uzskatu, ka uz Bundesgerichtshof
iesniegtajiem prejudiciālajiem jautājumiem ir jāatbild šādi:
Eiropas Parlamenta un Padomes 2001. gada 22. maija Direktīvas 2001/29/EK par dažu autortiesību un blakustiesību aspektu saskaņošanu informācijas sabiedrībā 4. panta 1. punkta izpratnē “publiska izplatīšana, pārdodot vai kā citādi” nenotiek tad, ja trešām personām tiek dota iespēja īslaicīgi lietot mēbeles, uz kurām attiecas autortiesību aizsardzība, šīs mēbeles tām nenododot faktiskajā valdījumā, vai ja tās tiek izstādītas veikala skatlogā, sabiedrībai nepiešķirot šo darbu izmantošanas vai iegādāšanās iespēju.
(1) .
(2)  –	OV L 167, 10. lpp.
(3)  –	EK tiesību kontekstā autortiesības (“droit d’auteur”) sastāv no ekskluzīvām tiesībām, kas tiek piešķirtas autoriem, komponistiem, māksliniekiem utt., bet blakustiesības (“droits voisins”) attiecas uz līdzīgām tiesībām, kuras tiek piešķirtas izpildītājiem (mūziķiem, aktieriem utt.) un uzņēmējiem (publicētājiem, kino producentiem utt.).
(4)  –	Starptautiskā līmenī 1886. gada 9. septembra Bernes konvencija par literatūras un mākslas darbu aizsardzību ļāva līgumslēdzējām pusēm “noteikt, cik lielā mērā attiecīgās valsts likumi ir piemērojami lietišķās mākslas darbiem un dizainparaugiem, kā arī noteikt šādu lietišķās mākslas darbu un dizainparaugu aizsardzības nosacījumus” (2. panta 7. punkts). Kopienu līmenī Eiropas Parlamenta un Padomes 1998. gada 13. oktobra Direktīva 98/71/EK par dizainparaugu tiesisko aizsardzību (OV L 289, 28. lpp.) ieviesa daļēju dizainparaugu tiesību saskaņošanu.
(5)  –	World Intellectual Property Organisation
[Pasaules intelektuālā īpašuma organizācija].
(6)  –	Pieņemts Ženēvā 1996. gada 20. decembrī.
(7)  –	1996. gada 10. septembra spriedums lietā C‑61/94 Komisija/Vācija ( Recueil, I‑3989. lpp., 52. punkts).
(8)  –	Šķiet, ka Kopienas ratifikācija tiks veikta tikai tad, kad visas dalībvalstis pēc Autortiesību direktīvas ieviešanas būs ratificējušas WCT . Pēc diplomātiskās konferences par atsevišķiem autortiesību un blakustiesību jautājumiem Ženēvā, 1996. gada 2.–20. decembrī, Kopiena un toreizējās dalībvalstis norādīja, ka viņu nodoms ir savus ratifikācijas rakstus iesniegt vienlaicīgi. Skat. Ficsor, M. The Law of Copyright and the Internet . 2002, 68. lpp., 2.41. punkts.
(9)  –	1965. gada 9. septembra likums ( BGBl. I, 1273. lpp.), kurā jaunākie grozījumi izdarīti ar 2006. gada 10. novembra likumu ( BGBl. I, 2587. lpp.).
(10)  –	Kas pēdējā instancē ir jāpārbauda valsts tiesai.
(11)  –	Kā apgalvo Cassina, ko šajā jautājumā neapstrīd Peek & Cloppenburg, pastāvīgā tiesu prakse Vācijā noteic, ka uz Le Corbusier
dizaina mēbelēm attiecas autortiesību aizsardzība.
(12)  –	Minēta 4. zemsvītras piezīmē.
(13)  –	Jānorāda, ka Cassina
apstrīd Itālijas tiesību aktu atbilstību Kopienu tiesību aktiem (un arī Itālijas konstitūcijai). Tomēr iesniedzējtiesa ir iesniegusi savus jautājumus, pamatojoties uz pieņēmumu, ka šajā lietā aplūkojamās mēbeles bija likumīgi ražotas un iegādātas Itālijā, un Cassina
sniegtais Itālijas tiesību aktu kopsavilkums šķietami izskaidro, kāpēc tas tā ir noticis.
(14)  –	Manuprāt, atbildes uz šajā lietā iesniegtajiem prejudiciālajiem jautājumiem ir vēlams sniegt to specifiskajā kontekstā. Ja tiktu sniegtas vispārīgākas atbildes, pastāvētu risks, ka tās varētu būt risinājums strīdos, kas radušies atšķirīgos apstākļos, kuros ir jāņem vērā citi faktori, kas Tiesā nav tikuši apspriesti šajā lietā. Līdz ar to es esmu pārfrāzējusi šos jautājumus šaurākā izpratnē, nekā tos ir iesniegusi iesniedzējtiesa.
(15)  –	Mans izcēlums.
(16)  –	Skat. 9. un 11. apsvērumu.
(17)  –	Skat. 10. un 11. apsvērumu.
(18)  –	Skat. 21. un 23. apsvērums.
(19)  –	Padomes 1992. gada 19. novembra Direktīva 92/100/EEK par nomas tiesībām un patapinājuma tiesībām, un dažām blakustiesībām, kas attiecas uz autortiesībām intelektuālā īpašuma jomā (OV L 346, 61. lpp.).
(20)  –	Padomes 1991. gada 14. maija Direktīva 91/250/EEK par datorprogrammu tiesisko aizsardzību (OV L 122, 42. lpp.).
(21)  –	Eiropas Parlamenta un Padomes 1996. gada 11. marta Direktīva 96/9/EK par datubāzu tiesisko aizsardzību (OV L 77, 20. lpp.).
(22)  –	1988. gada 17. maija spriedums lietā 158/86 Warner Brothers
( Recueil, 2605. lpp.), 1998. gada 28. aprīļa spriedums lietā C‑200/96 Metronome Musik
( Recueil, I‑1953. lpp.) un 1998. gada 22. septembra spriedums lietā C‑61/97 Foreningen af danske Videogramdistributører
( Recueil, I‑5171. lpp.).
(23)  –	Padomes 2003. gada 22. jūlija Regula (EK) Nr. 1383/2003 par muitas rīcību attiecībā uz precēm, par kurām ir aizdomas, ka tās pārkāpj atsevišķas intelektuālā īpašuma tiesības, un pasākumiem, ko veic attiecībā uz precēm, kas ir pārkāpušas šādas tiesības (OV L 196, 7. lpp.).
(24)  –	2006. gada 7. decembra spriedums lietā C‑306/05 (Krājums, I‑11519. lpp., 35. punkts un tajā minētā judikatūra). Skat. arī 7. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā Komisija/Vācija, 52. punkts.
(25)  –	Attiecīgi 4. panta c) punkts un 5. panta c) punkts.
(26)  –	9. panta 1. punkts.
(27)  –	Skat. 4., 9. un 11. apsvērumu.
(28)  –	Skat. 3. apsvērumu.
(29)  –	Minēta 4. zemsvītras piezīmē.
(30)  –	Skat. iepriekš 6. punktu un 4. zemsvītras piezīmi.
(31)  –	Skat., piemēram, 22. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā Foreningen af danske Videogramdistributører, 13. punkts.
(32)  –	Skat. 22. zemsvītras piezīmi.
(33)  –	Direktīva par nomas tiesībām un patapinājuma tiesībām, minēta 19. zemsvītras piezīmē.
(34)  –	Minēta 23. zemsvītras piezīmē.
(35)  –	Skat. 14. zemsvītras piezīmi.
(36)  –	Skat. iepriekš 35. un 36. punktu.
(37)  –	Pakārtoti, ņemot vērā atbildi, ko tā iesaka sniegt uz pirmajiem jautājumiem.
(38)  –	1993. gada 20. oktobra spriedums apvienotajās lietās C‑92/92 un C‑326/92 Phil Collins
( Recueil, I‑5145. lpp., 19. punkts).
(39)  –	Minēta 12. zemsvītras piezīmē.
(40)  –	Skat. 4. zemsvītras piezīmi.