62007CC0445
ĢENERĀLADVOKĀTES JULIANAS KOKOTES [JULIANE KOKOTT]
SECINĀJUMI,
sniegti 2009. gada 12. februārī (
1
)
Apvienotās lietas C-445/07 P un C-455/07 P
Eiropas Kopienu Komisija
Ente per le Ville Vesuviane
pret
pret
Ente per le Ville Vesuviane
Eiropas Kopienu Komisiju
“Apelācija — Eiropas Reģionālās attīstības fonds (ERAF) — Infrastruktūras attīstīšana tūrisma veicināšanai Kampānijas reģionā (Itālija) — Kopienas finanšu atbalsta slēgšana — Prasība atcelt tiesību aktu — Pieņemamība — Reģionālā vai vietējā iestāde — Tiesību akti, kas šo iestādi skar tieši un individuāli”
I — Ievads
1.
Lietas pamatā ir strīds starp Ente per le Ville vesuviane (turpmāk tekstā — “Ente”) un Eiropas Kopienu Komisiju (turpmāk tekstā — “Komisija”) par Eiropas Reģionālās attīstības fonda (ERAF) finanšu atbalsta apturēšanu Ente īstenotajiem projektiem.
2.
Ente ir konsorcijs, kurā ietilpst Itālijas valsts, Kampānijas reģions, Neapoles province, kā arī vairākas pašvaldības. To nodibināja ar Itālijas 1971. gada 29. jūlija Likumu Nr. 578, lai saglabātu un attīstītu arhitektūras ansambli, kas sastāv no 18. gadsimtā uzbūvētajām Ville vesuviane un tām pieguļošās infrastruktūras.
3.
Ar 2007. gada 18. jūlija spriedumu (turpmāk tekstā — “pārsūdzētais spriedums”) (
2
) Pirmās instances tiesa kā nepamatotu noraidīja prasību, ar kuru Ente bija apstrīdējusi Komisijas lēmumu par ERAF finanšu atbalsta apturēšanu.
4.
Savā apelācijas sūdzībā Ente turpina uzturēt prasību par attiecīgā lēmuma atcelšanu. Komisija arī ir iesniegusi apelācijas sūdzību, kurā tā norāda, ka Pirmās instances tiesai prasība bija jānoraida kā nepamatota, jo lēmums tieši neattiecas uz Ente un līdz ar to tai nav tiesību celt prasību.
5.
Līdz ar to šī tiesvedība dod iespēju padziļinātāk izskatīt jautājumu par ERAF finansējuma ietvaros pieņemto lēmumu tiešo ietekmi uz prasītāju.
II — Atbilstošās tiesību normas
6.
Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 1.–3. punktā atbilstošās tiesību normas ir apkopojusi šādi:
1.
Eiropas Reģionālās attīstības fonds (ERAF) tika dibināts ar Padomes 1975. gada 18. maija Regulu (EEK) Nr. 724/75, kas vairākkārt tikusi grozīta un kopš aizstāta ar Padomes (EEK) Regulu Nr. 1787/84. 1988. gadā struktūrfondu sistēma tika pārveidota ar Padomes Regulu (EEK) Nr. 2052/88 par struktūrfondu uzdevumiem un to efektivitāti, kā arī par to darbības saskaņošanu savā starpā un ar Eiropas Investīciju bankas un citu pastāvošo finansēšanas instrumentu darbību.
2.
1988. gada 19. decembrī Padome pieņēma Regulu (EEK) Nr. 4254/88 par Regulas Nr. 2052/88 noteikumu piemērošanu attiecībā uz Eiropas Reģionālās attīstības fondu. Regula Nr. 4254/88 aizstāja Regulu Nr. 1787/84. Tā tika grozīta ar Padomes Regulu (EEK) Nr. 2083/93.
3.
Regulas Nr. 4254/88 12. pants, kura nosaukums ir “Pārejas noteikumi”, ir šāds: “To summu daļas, ko Komisija ERAF ietvaros apstiprinājusi kā atbalstu projektiem līdz 1989. gada 1. janvārim, attiecībā uz kurām līdz Komisijai nav iesniegts galīgais maksājuma pieprasījums, Komisija vēlākais līdz automātiski atsauks, neskarot projektus, kas apturēti tiesvedības apsvērumu dēļ.”
III — Fakti un tiesvedība pirmajā instancē
7.
Pēc Ente pieprasījuma Itālijas valsts lūdza Komisijai ERAF finanšu atbalstu investīciju ieguldīšanai infrastruktūrā, ar kura palīdzību tiktu restaurēti trīs šīs muižas ansambļi. Komisija ar 1986. gada 18. decembra lēmumu, kas bija adresēts Itālijas Republikai (turpmāk tekstā — “lēmums par atbalsta piešķiršanu” (
3
)), piešķīra ERAF finanšu atbalstu minētā muižas ansambļa attīstīšanai tūrisma mērķiem.
8.
Lēmumā par atbalsta piešķiršanu Ente ir minēta kā finanšu atbalsta saņēmēja (lēmuma trešais apsvērums un 3. pants) un kā atbildīgā par pieteikumu un projekta realizēšanu (lēmuma pielikums).
9.
Atbilstoši lēmuma par atbalsta piešķiršanu 4. pantam Komisija var samazināt vai atcelt finanšu atbalstu, kā arī pieprasīt tā atmaksu, ja netiek ievēroti lēmumā izvirzītie nosacījumi, it īpaši attiecībā uz projekta īstenošanas laiku. Turklāt 4. pantā ir noteikts, ka atcelšana vai atgūšana var notikt tikai tad, ja šajā jautājumā ir ticis uzklausīts saņēmējs.
10.
Izpildot lēmumu, Komisija 1988. un 1990. gadā veica divus starpposma maksājumus.
11.
Saskaņā ar Regulas Nr. 4254/88 12. pantu redakcijā, kas izriet no Regulas Nr. 2083/93, Komisijai galīgie maksājuma pieprasījumi ERAF ietvaros bija jāiesniedz līdz 1995. gada 31. martam, ja vien projekts nebija apturēts tiesvedības apsvērumu dēļ.
12.
1995. gada 29. marta vēstulē Itālijas valsts, pamatojoties uz Regulas Nr. 4254/88 12. pantu, lūdza Komisijai pagarināt šo termiņu, jo projekti ir apturēti tiesvedības apsvērumu dēļ un tāpēc laicīgi nevar tikt iesniegts galīgais maksājuma pieprasījums.
13.
Ar 2001. gada 12. oktobra vēstuli Komisija informēja Itāliju par savu nodomu apturēt finanšu atbalstu. Komisija uzskata, ka termiņš, lai iesniegtu aprēķinus atbilstoši Regulas Nr. 4254/88 12. pantam, ir nokavēts un pretēji Itālijas iestāžu apgalvotajam nav arī nekāda iemesla pagarināt termiņu saskaņā ar Regulas Nr. 4254/88 12. pantu.
14.
Komisija ar 2002. gada 13. marta vēstuli paziņoja Itālijai par pieņemto galīgo lēmumu apturēt ERAF finanšu atbalstu, pamatojoties uz maksājuma pieprasījumiem, kuri tika iesniegti līdz (turpmāk tekstā — “apstrīdētais lēmums”  (
4
)).
15.
Tā kā Itālija līdz minētajam termiņam bija iesniegusi tikai vienu maksājuma pieprasījumu par summas daļu, kas bija mazāka par starpposma maksājumiem, kuri jau bija saņemti avansā, Itālijai, no vienas puses, tagad ir jāatmaksā attiecīgā starpība, bet, no otras puses, tā nevar saņemt nākamos ERAF maksājumus par apstrīdēto projektu.
16.
Apstrīdētajā lēmumā Komisija uzsvēra, ka nedz šis lēmums, nedz cits Kopienu tiesību noteikums neparedz dalībvalstij pienākumu no Ente kā saņēmējas atgūt jau samaksātās summas.
17.
Par Komisijas 2002. gada 13. marta lēmumu Ente cēla prasību Pirmās instances tiesā un lūdza atcelt lēmumu.
IV — Pārsūdzētais spriedums
18.
Pirmās instances tiesa pārsūdzētajā spriedumā pirmām kārtām norādīja, ka prasība pretēji Komisijas apgalvojumiem ir pieņemama. Apstrīdētais lēmums Ente skar tieši, un līdz ar to tā var celt prasību EKL 230. panta ceturtās daļas izpratnē.
19.
Attiecībā uz lietas būtību Pirmās instances tiesa noraidīja Ente prasību atcelt lēmumu kā nepamatotu. Ar pirmo prasības pamatu Ente bija apgalvojusi, ka Komisija kļūdaini nav atzinusi, ka ir izpildīti nosacījumi, lai tiktu atzīts, ka ir notikusi novilcināšanās tiesvedības apsvērumu dēļ, atbilstoši Regulas Nr. 2083/93 12. pantam un ir pieņēmusi, ka maksājuma pieprasījums nav iesniegts paredzētajā termiņā. Pirmās instances tiesa šajā sakarā apstrīdēto Komisijas lēmumu atstāja spēkā.
20.
Ar otro prasības pamatu Ente bija norādījusi, ka pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas Komisija nebija to uzklausījusi, saskatot tajā savu tiesību uz aizstāvību pārkāpumu. Šajā sakarā Pirmās instances tiesa atzina, ka, lai arī Ente bija tiesības tikt uzklausītai, tomēr neuzklausīšanas sekas šajā gadījumā nenozīmē apstrīdētā lēmuma atcelšanu. Turklāt, atbildot uz Pirmās instances tiesas uzdoto jautājumu, Ente nav norādījusi faktus, kas varētu būt atšķirīga lēmuma pamatā, pat ja Komisija būtu uzklausījusi Ente.
21.
Ente turklāt apgalvoja, ka Komisija nav pietiekami noskaidrojusi faktus, kā arī nav norādījusi apstrīdētā lēmuma pamatojumu. Tomēr arī šajā sakarā Pirmās instances tiesa atzina prasību par nepamatotu.
V — Apelācijas sūdzība
22.
Ente apelācijas sūdzība balstās uz diviem pamatiem. Ar savu pirmo pamatu tā būtībā uzskata, ka ir pārkāptas Regulas Nr. 4254/88 12. panta prasības. Ar savu otro pamatu tā kritizē Pirmās instances tiesas izdarīto secinājumu, saskaņā ar kuru, pieņemot apstrīdēto lēmumu, Komisija nav pārkāpusi Ente tiesības tikt uzklausītai.
23.
Arī Komisija ir iesniegusi apelācijas sūdzību, kurā tā kritizē Pirmās instances tiesu par to, ka tā nav noraidījusi prasību kā nepieņemamu, pamatojoties uz to, ka Ente nav tiesību celt prasību.
24.
Lietas dalībnieki ir izvirzījuši šādus prasījumus:
25.
Lietā C-455/07 P attiecībā uz Ente apelācijas sūdzību
Ente prasījumi ir šādi:
—
daļēji atcelt pārsūdzēto spriedumu un tādējādi Komisijas 2002. gada 13. marta lēmumu D(2002) 810111, kā arī tiktāl, ciktāl nepieciešams un ir lietderīgi, atcelt Komisijas Reģionālās politikas ģenerāldirektorāta memorandu;
—
pakārtoti, daļēji atcelt pārsūdzēto spriedumu un nodot lietu atpakaļ Pirmās instances tiesai sprieduma taisīšanai pēc būtības, ievērojot norādes, kuru sniegšanu Tiesa uzskatītu par vajadzīgu;
—
piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus šajā tiesvedībā un pirmās instances tiesvedībā.
Savukārt Komisija lūdz noraidīt Ente apelācijas sūdzību un piespriest Ente atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
26.
Lietā C-445/07 P attiecībā uz Komisijas apelācijas sūdzību
Komisijas prasījumi ir šādi:
—
atcelt pārsūdzēto spriedumu tiktāl, ciktāl tajā Ente per le Ville vesuviane celtā prasība par tiesību akta atcelšanu ir atzīta par pieņemamu;
—
atzīt Ente per le Ville vesuviane celto prasību par Komisijas 2002. gada 13. marta lēmuma D(2002) 810111 atcelšanu par nepieņemamu;
—
piespriest Ente per le Ville vesuviane atlīdzināt tiesāšanās izdevumus šajā tiesvedībā un pirmās instances tiesvedībā.
Savukārt Ente lūdz noraidīt Komisijas apelācijas sūdzību un piespriest tai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
VI — Vērtējums
A — Komisijas apelācijas sūdzība
27.
Savā apelācijas sūdzībā Komisija uzskata, ka Pirmās instances tiesa nedrīkstēja izlemt lietu pēc būtības un ka prasība tai bija jānoraida kā nepieņemama.
1) Apelācijas sūdzības pieņemamība
28.
Par Komisijas apelācijas sūdzības pieņemamību varētu šaubīties, jo Pirmās instances tiesa, noraidot prasību kā nepamatotu, rezultātā pieņēma Komisijai labvēlīgu lēmumu.
29.
Ente per le Ville vesuviane nav norādījusi uz Komisijas apelācijas sūdzības nepieņemamību. Šis jautājums Pirmās instances tiesai ir jāizskata pēc savas ierosmes (
5
). Arī Komisija savos rakstveida apsvērumos ir detalizēti izskatījusi jautājumu par tās apelācijas sūdzības pieņemamību.
30.
Saskaņā ar Tiesas Statūtu 56. panta pirmo daļu apelāciju var iesniegt par Pirmās instances tiesas galīgajiem nolēmumiem vai šīs tiesas nolēmumiem, ar kuriem tiek izlemts kāds procesuāls jautājums.
31.
Komisija uzskata, ka tās apelācijas sūdzība par Pirmās instances nolēmumu kā apelācija par tādu nolēmumu, ar kuru tiek izlemts procesuāls jautājums, ir pieņemama.
32.
Šādai argumentācijai nevar piekrist, jo izskatāmajā lietā nebija jāizskata neviens procesuāls jautājums. Atbilstoši Pirmās instances tiesas Reglamenta 114. pantam (
6
) procesuālajam jautājumam ir obligāti nepieciešams, lai iebilde par nepieņemamību būtu norādīta atsevišķā dokumentā. Gadījumos, kad Tiesa uzskatīja, ka pastāv lēmums, ar kuru ir ticis izskatīts procesuāls jautājums Statūtu 56. panta pirmās daļas izpratnē, iebilde par nepieņemamību, ciktāl var spriest, arī bija norādīta atsevišķā dokumentā (
7
).
33.
Prasība par atsevišķu dokumentu garantē pārskatāmu tiesvedības norisi. Tas nodrošina, ka pieteikumu kā tādu var vienkārši identificēt. Vispirms tas ir svarīgi tāpēc, ka procesuāli jautājumi pārtrauc pamata tiesvedību. Tādēļ ir nepieciešams, lai Pirmās instances tiesai, pamatojoties uz atsevišķo dokumentu, būtu skaidrs, vai iebilde ir vai nav procesuāla jautājuma priekšmets. Ja procesuālu jautājumu varētu iekļaut citos dokumentos, nebūtu nepārprotami skaidrs, vai tas ir vai nav procesuāls jautājums.
34.
Nav apstrīdēts, ka Komisija šajā gadījumā prasības nepieņemamību tomēr nav norādījusi atsevišķā dokumentā. Līdz ar to tas nebija procesuāls jautājums un tāpēc arī Pirmās instances tiesas nolēmumu nevar kvalificēt kā lēmumu, ar kuru atrisināts procesuāls jautājums.
35.
Komisijas apelācijas sūdzība tomēr ir pieņemama kā sūdzība, kas vērsta pret Pirmās instances tiesas nolēmumu. Faktiski atbilstoši Tiesas Statūtu 56. panta otrajai daļai apelācijas sūdzību var iesniegt personas, kuru prasījumi vai iebildumi nav apmierināti vai ir apmierināti daļēji.
36.
Izskatāmajā lietā tiesvedībā Pirmās instances tiesā Komisija bija izvirzījusi galveno prasījumu noraidīt Ente prasību kā nepieņemamu. Tikai tās pakārtotā prasījuma mērķis bija noraidīt prasību kā nepamatotu.
37.
Tā kā Pirmās instances tiesa savā spriedumā nepārprotami ir apstiprinājusi prasības pieņemamību un tās noraidīšana ir balstīta tikai uz to, ka prasība nav pamatota, Komisijas galvenais prasījums ir ticis noraidīts un tikai pakārtotais prasījums ir apmierināts. Šis daļēji nelabvēlīgais spriedums nozīmē Komisijas apelācijas sūdzības pieņemamību.
38.
Kādā pagaidu noregulējuma tiesvedībā Tiesa ir precizējusi, kādos apstākļos nesekmīga iebilde par nepieņemamību ir uzskatāma par daļēji nelabvēlīgu spriedumu, ar kuru var pamatot apelācijas sūdzību (
8
).
39.
Šajā tiesvedībā apelācijas sūdzības iesniedzēja savos Pirmās instances tiesā sniegtajos apsvērumos bija apstrīdējusi sākotnējās prasības pieņemamību, lai gan “formāli tās nepieņemamība netika apgalvota” (
9
). Tiesa secināja, ka šādos apstākļos apelācijas sūdzībā nevar iebilst pret to, ka prasība tika noraidīta tikai kā nepamatota, nevis kā nepieņemama.
40.
Ja — kā šajā lietā — ir iesniegts atsevišķs prasījums par prasības noraidīšanu nepieņemamības dēļ, tas šajā sakarā nozīmē formālu iebildi par nepieņemamību, kuru gadījumā, ja tiek pieņemts nelabvēlīgs spriedums, var pārsūdzēt, iesniedzot apelācijas sūdzību.
41.
Tātad šajā stadijā ir jāsecina, ka Komisijas apelācijas sūdzība ir pieņemama.
2) Apelācijas sūdzības pamatotība
42.
Komisija ar savu apelācijas sūdzību apgalvo, ka Pirmās instances tiesa ir atzinusi Ente tiesības celt prasību.
43.
Atbilstoši EKL 230. panta ceturtajai daļai fiziska vai juridiska persona var vērsties Tiesā par lēmumu, kas adresēts citai personai, tomēr šo personu skar tieši un individuāli. Apstrīdētais lēmums nenoliedzami ir adresēts nevis Ente, bet gan Itālijas valstij. Apstrīdētais lēmums Ente skar individuāli, tomēr nav skaidrs, vai apstrīdētais lēmums Ente skar arī tieši.
44.
Tiesai divos spriedumos, kas tāpat attiecas uz ERAF finanšu atbalsta apturēšanu, tika lūgts izteikt viedokli par tiešās ietekmes kritēriju (
10
). Tās bija lietas par Sicīlijas reģiona prasībām pret Komisijas lēmumiem, ar kuriem tā bija nolēmusi apturēt ERAF finanšu atbalstu.
45.
Šajos spriedumos Tiesa ir pamatojusies uz savu pastāvīgo judikatūru. Saskaņā ar to nosacījums, ka lēmumam, kas ir prasības priekšmets, fiziska vai juridiska persona ir jāskar “tieši”, kā tas noteikts EKL 230. panta ceturtajā daļā, prasa, lai apstrīdētais Kopienas pasākums tieši ietekmētu indivīda tiesisko stāvokli un tā ieviešanas laikā šī pasākuma adresātiem nepieļautu nekādu rīcības brīvību, kā arī lai izpildes pasākumu veikšana būtu pavisam automātiska un izrietētu tikai no Kopienu tiesiskā regulējuma, nepiemērojot citus starpnoteikumus (
11
).
46.
Savos Regione Siciliana spriedumos Tiesa secināja, ka Komisijas lēmums prasītājus tieši nebija skāris. Tiesa it īpaši balstījās uz to, ka lēmumā par atbalsta piešķiršanu attiecīgie prasītāji bija nodēvēti par “iestādi, kas ir atbildīga par ERAF projekta izpildi”  (
12
) un “par finanšu atbalsta pieprasīšanu atbildīgo iestādi”  (
13
), nevis par tādu, kurai “pašai būtu tiesības uz finanšu atbalstu”  (
14
). Faktiski no pozīcijas “par pieprasīšanu atbildīgā iestāde” neizriet, ka Ente būtu tieši saistīta ar Kopienu atbalstu, kuru pieprasīja Itālijas Republika un kurš tai arī tiek piešķirts (
15
).
47.
Šajā lietā Pirmās instances tiesa saskatīja atšķirību no tiem lietas apstākļiem, kādi bija spriedumos lietās Regione Siciliana, kā rezultātā tā nosprieda, ka lēmumam ir bijusi tieša ietekme uz Ente. Pirmkārt, lēmumā par atbalsta piešķiršanu Ente bija norādīta ne tikai kā par projekta izpildi atbildīgā persona, bet arī kā atbalsta saņēmēja. Otrkārt, rīcības brīvībai, kas ir pieejama Itālijas valstij, lai lemtu par to, vai tā prasīs atmaksāt izmaksāto finanšu atbalstu, nav nozīmes, jo Itālijas valsts jau pirms Komisijas lēmuma bija darījusi zināmu savu nodomu atgūt naudu un neiejaukties. Treškārt, tiesības celt prasību ir nepieciešamas, lai Ente var nodrošināt savu tiesību uz aizstāvību aizsardzību.
48.
Tomēr rezultātā Pirmās instances tiesas pārsūdzētajā spriedumā uzsvērtās šīs lietas atšķirības no lietas apstākļiem, kādos bija pieņemti spriedumi lietās Regione Siciliana, nav pamats no lietām Regione Siciliana atšķirīgam vērtējumam.
49.
Tiesa 2006. gada 2. maija spriedumā lietā Regione Siciliana nosprieda, ka Regione Siciliana nav tiesību celt prasību, jo par projekta īstenošanu atbildīgās iestādes statuss nenozīmē, ka prasītājam “pašam bija tiesības uz finanšu atbalstu”.
50.
Šajā gadījumā prasītāja apstrīdētajā lēmumā ir norādīta kā atbalsta saņēmēja. No apstrīdētā lēmuma nevar secināt, ka Ente tika piešķirtas Kopienu tiesībās paredzētās tiesības uz atbalstu. Arī Pirmās instances tiesa sava sprieduma motīvu daļā neuzskatīja, ka Ente ir atzīstama par personu, kurai ir tiesības uz atbalstu. Tieši pretēji, Itālijas valsts ir lūgusi Komisijai ERAF atbalstu Ente īstenotajiem infrastruktūras pasākumiem, kas arī tika piešķirts minētajai valstij. Līdz ar to pieteikuma iesniedzējs, atbalsta saņēmējs un Komisijas lēmuma adresāts šajā gadījumā ir vienīgi Itālija. Tātad arī Komisija ir pareizi savā lēmumā par atbalsta piešķiršanu norādījusi Ente tikai kā “atbalsta saņēmēju”, nevis kā personu, kurai ir tiesības uz atbalstu.
51.
“Atbalsta saņēmēja” pozīcijā Ente, šķiet, šajā gadījumā tomēr ir ciešāk saistīta ar ERAF finanšu atbalstu nekā prasītāji lietās Regione Siciliana, kurās tie bija vienīgi “atbildīgās iestādes”. No Tiesas 2006. gada 2. maija sprieduma lietā Regione Siciliana nevar secināt, ka vienīgi persona, kurai ir tiesības uz atbalstu saskaņā ar Kopienu tiesībām, ir tiesīga celt prasību. Tiesa ir vienīgi atzinusi, ka par projektu atbildīgajai personai, kurai nav tiesību uz atbalstu, nav tiesību celt prasību. Iepriekšējos spriedumos Tiesa pamatojās uz to, ka apstrīdētais pasākums ietekmē personas tiesisko stāvokli (
16
). Tāpēc jautājums ir par to, vai apstrīdētais lēmums ietekmē Ente kā saņēmējas tiesisko stāvokli, kaut arī tai nebija tiesību uz atbalstu saskaņā ar Kopienu tiesībām.
52.
Šajā ziņā varētu argumentēt, ka Ente tiesiskais stāvoklis ir skarts, jo no tās Itālijas valsts varētu prasīt atbalsta atmaksu. Arī saistībā ar Komisijas lēmumiem, kuros ir paredzēts dalībvalstu pienākums atgūt ar Kopienu tiesībām nesaderīgos atbalstus, ir apstiprinātas attiecīgo uzņēmumu tiesības celt prasību, lai gan tiem nav Kopienu tiesībās paredzēto tiesību uz atbalstu. Tomēr Komisijas lēmumam Ente ir jāietekmē arī tieši.
53.
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru persona, kas nav Komisijas lēmuma adresāts, tikai tad ir tieši skarta, ja adresātam ir pienākums izpildīt Kopienu tiesību aktu un šī izpilde notiek automātiski, jo adresātam šajā jautājumā nav ne mazākās rīcības brīvības (
17
).
54.
Tieša ietekme nepastāv, ja starp Kopienu lēmumu un tā sekām attiecībā uz prasītāju ir iestarpināta adresāta autonoma griba (
18
). Ja adresāta lēmums nav prasīts nedz Kopienu tiesībās, nedz konkrētā Komisijas lēmumā, bet ir balstīts uz autonomu dalībvalsts lēmumu, tiešs sakars starp Komisijas lēmumu un prasītāju nepastāv.
55.
Šajā gadījumā Itālijas valdībai neapstrīdami nebija pienākuma atgūt Kopienu finanšu atbalstu no Ente. Tieši pretēji, tā varēja brīvi izlemt, vai pašai atmaksāt ERAF atmaksājamās summas un apņemties segt no saviem līdzekļiem Kopienu finansējuma daļu, uz kuru attiecas atteikšanās no saistībām, lai finansētu darbu pabeigšanu. Tai nebija Kopienu tiesībās tieši paredzēta pienākuma atgūt līdzekļus no Ente, ko Komisija apstrīdētajā lēmumā ir arī skaidri norādījusi.
56.
Ģenerāladvokāts Ruiss-Harabo Kolomers [Ruiz-Jarabo Colomer] savos secinājumos lietā Regione Siciliana pamatoti ir norādījis, ka tas atbilst struktūrfondu pārvaldības uzskatāmi parādītajai attiecību sarežģītajai uzbūvei (
19
). Tas piešķir dalībvalstīm izšķirošu pozīciju, kā rezultātā ERAF finansējums rada pamatu attiecībām starp Komisiju un dalībvalsti (
20
). Līdz ar to atbalstītie projekti no Komisijas viedokļa ir dalībvalstu projekti. Tādējādi attiecīgajai dalībvalstij ir atļauts izlemt, vai turpināt infrastruktūras projektu, ja Kopiena aptur savu finanšu atbalstu.
57.
Pirmās instances tiesa pārsūdzētajā spriedumā ir uzskatījusi, ka šai dalībvalstij piešķirtajai brīvībai, izpildot Komisijas lēmumu, nav nozīmes, jo Itālijas valdība pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas ir izteikusi savu nodomu nevis pašai pārņemt atmaksājamo summu, bet pieprasīt to no Ente. Tāpēc vienīgi teorētiski var spriest, ka Itālija veiktu no sava budžeta atbilstošos maksājumus, kurus ERAF vairs neizmaksātu.
58.
Pirmās instances tiesa šajā sakarā pamatojas uz Tiesas spriedumiem, kuros Tiesa adresāta savstarpēji saistītas rīcības brīvības pieņemt lēmumus ietvaros ir atzinusi izņēmumu gadījumos, kuros a priori tiek konstatēts, ka arī pēc adresāta lēmuma pieņemšanas prasītājs tiktu ietekmēts. Ja dalībvalsts iespēja Kopienu tiesību aktu izpildīt tādā veidā, kas neietekmē prasītāju, ir vienīgi teorētiska, jo jau sākotnēji nebija šaubu par to, ka valsts iestādēm Kopienu tiesību akts ir jāizpilda pavisam citādā veidā, tad prasītāju Kopienu tiesību akts ir skāris tieši (
21
).
59.
Strīdīgs ir jautājums, vai šī judikatūra ir attiecināma uz tādu situāciju kā šajā lietā saistībā ar ERAF finanšu atbalstu. Arī šajā gadījumā Itālija kā apstrīdētā lēmuma adresāts atbilstoši Pirmās instances tiesas secinājumiem pirms tā pieņemšanas nebija radījusi nekādas šaubas par to, ka tā lēmumu būtu izpildījusi tādā veidā, kas ietekmētu prasītāju. Tādējādi prima facie, šķiet, šīs judikatūras piemērošana ir atbilstoša (
22
).
60.
Tomēr ir jāpiebilst, ka lietās, kurās Tiesa pamatojās uz to, ka lēmuma adresāta ar lēmuma izpildi saistītā rīcības brīvība ir pavisam teorētiska, jo nav šaubu par šīs izpildes veidu, bija ļoti īpašas situācijas. Vai tāpēc tajās paustie izteikumi obligāti ir jāattiecina uz tādiem gadījumiem kā izskatāmā lieta, varētu apšaubīt.
61.
Lietā Piraiki-Patraiki (
23
) Komisija Francijai pēc tās lūguma bija piešķīrusi pilnvaras ierobežot importu no Grieķijas, tomēr neparedzot to kā Francijas pienākumu. Tas, ka lūgumam atbilstoša lēmuma adresāts savu ar izpildi saistīto rīcības brīvību realizē tādējādi, ka vispār nepilda savu panākto lēmumu, faktiski šķiet vienīgi hipotētiski. Tādā situācijā nebūtu taisnīgi, pamatojoties vienīgi uz lēmuma adresāta de jure pastāvošo rīcības brīvību, noliegt ar Komisijas lēmuma noteiktā apgrūtinājuma tiešo raksturu. Šajā lietā Tiesa tāpēc arī ir apstiprinājusi konkrētu grieķu eksportētāju tiesības celt prasību sakarā ar tiešās ietekmes aspektu.
62.
Lietā Dreyfus (
24
) Tiesa, pamatojoties uz ļoti sarežģītu objektīvo apstākļu vispārējo novērtējumu un ņemot vērā Komisijas lēmuma sociāli ekonomisko kontekstu saistībā ar Kopienas finansējuma piešķiršanu lauksaimniecības produktu eksportam uz Krievijas Federāciju, bija pārliecināta par piegādātāja tiešās ietekmes esamību, kurš faktiski no sava krievu darījumu partnera varēja sagaidīt tikai maksājumus Kopienas piešķirto līdzekļu apmērā, lai gan saskaņā ar civiltiesībām darījuma partnerim bija jāveic lielāki maksājumi. Arī šajā gadījumā vienīgi hipotētisko iespēju, ka prasītāja darījumu partneris izpildītu savus līgumtiesiskos pienākumus, lai gan viņš tādējādi zaudētu savu Kopienas finansējumu, Tiesa uzskatīja par tik nereālu, ka Komisijas lēmumu attiecībā uz atsevišķiem finansēšanas nosacījumiem atzina par tādu, kas tieši ietekmē prasību iesniegušo piegādātāju.
63.
Abās lietās izvērtējot konkrētos faktus, Tiesa uzskatīja par lietderīgām ierobežotas atkāpes no principa, ka trešo personu Komisijas lēmums nav skāris tieši, ja lēmuma adresātam ir atstāta rīcības brīvība.
64.
Situācija šajā lietā tomēr ir atšķirīga. Citādi kā iepriekš minētajās lietās šajā gadījumā no kopējās objektīvās situācijas līdzīgā veidā nevar izdarīt objektīvus secinājumus no vēlākās lēmuma adresāta rīcības, jo vairāk tādēļ, ka Itālija pati ir Ente dalībniece. Var izmantot vienīgi Itālijas subjektīvo paziņojumu. Tas nav saistošs un Itāliju nekādā gadījumā nekavē faktiski atteikties no atgūšanas vai maksāt finansējumu Ente no saviem līdzekļiem. Šajos apstākļos šķiet nepārliecinoši vienīgi no Itālijas paziņojuma, ka tā vēlas atgūt finansējumu no Ente, secināt par tiešo ietekmi uz Ente (
25
). It īpaši arī dalībvalsts, izmantojot juridiski nesaistošu paziņojumu par turpmāko rīcību, varētu izlemt par to, vai attiecīgā persona iegūst tiesības celt prasību Kopienu tiesās.
65.
Tādējādi ir jāsecina, ka Ente nav tikusi tieši skarta, jo Itālijai nebija pienākuma atgūt līdzekļus no Ente.
66.
Pirmās instances tiesa savu pieņēmumu par Ente tiesībām celt prasību papildus apstiprināja ar to, ka lēmums par atbalsta piešķiršanu paredzēja Ente uzklausīšanu pirms lēmuma par ERAF atbalsta apturēšanu. Ir jāpiekrīt Pirmās instances tiesai, ka šī paredzētā saistošā Ente uzklausīšana piešķīra stiprāku pozīciju procedūrā, nekā tā bija prasītājai lietā Regione Siciliana. Vienīgi no paredzētās trešās personas uzklausīšanas, kam ir jāgarantē pareizais Komisijas lēmuma, kas adresēts dalībvalstij, pieņemšanas pamats, nevar secināt patstāvīgas tiesības celt prasību pret lēmumu pēc būtības, ja uzklausāmo trešo personu — kā šajā lietā — lēmuma saturs tieši neskar.
67.
Visbeidzot vēl atliek izvērtēt, vai šī tiesību celt prasību noliegšana ir pielīdzināma tiesību aizsardzības iespējas neesamībai. Šajā ziņā ir jāatgādina, ka indivīdiem jābūt iespējai gūt efektīvu no Kopienu tiesību sistēmas izrietošo tiesību aizsardzību tiesā (
26
).
68.
To fizisko vai juridisko personu tiesiskā aizsardzība, kuras EKL 230. panta ceturtajā daļā uzskaitīto nepieņemamības nosacījumu dēļ nevar tiešā veidā apstrīdēt tāda veida Kopienu tiesību aktus kā apstrīdētais lēmums, ir efektīvi jānodrošina ar tiesību aizsardzības līdzekļiem valsts tiesās. Šajā ziņā Tiesa jau ir uzsvērusi, ka saskaņā ar EKL 10. pantā paredzēto lojālas sadarbības principu tām ir pēc iespējas jāinterpretē un jāpiemēro valsts procesuālās normas par prasības celšanu tā, lai attiecīgā persona varētu tiesā apstrīdēt jebkura valsts pasākuma, ar ko tai piemēro Kopienu pasākumu, tiesiskumu, norādot uz pēdējā minētā spēkā neesamību un lūdzot tiesām vērsties Eiropas Kopienu Tiesā, uzdodot prejudiciālus jautājumus (
27
).
69.
Ir jāsecina, ka Ente prasība, tā kā tai nav tiesību celt prasību, jau pirmajā instancē bija nepieņemama. Līdz ar to Komisijas apelācijas sūdzība ir pamatota.
B — Ente per le Ville vesuviane apelācijas sūdzība
70.
Ņemot vērā Ente Pirmās instances tiesā celtās prasības nepieņemamību, tās apelācijas sūdzībai par pārsūdzēto spriedumu, ar kuru Pirmās instances tiesa atzinusi tās prasību par nepamatotu, vairs nav priekšmeta, un tādējādi tā nav jāizskata (
28
). Līdz ar to par apelācijas sūdzību nav jālemj.
71.
Gadījumā, ja Tiesa nonāktu pie atšķirīga vērtējuma jautājumā par prasības pieņemamību, turpmāk vēl pakārtoti izvērtēšu Ente apelācijas sūdzības pamatotību.
1) Apelācijas sūdzības pamatu papildu analīze
a) Pirmais apelācijas sūdzības pamats
72.
Ar savu pirmo apelācijas sūdzības pamatu Ente norāda uz kļūdu tiesību piemērošanā, kā arī faktu izvērtējumā un pamatojumā pieļautu kļūdu saistībā ar Regulas Nr. 4254/88 12. pantu. Šajā pantā ir noteikts termiņš, kurā ir jāiesniedz galīgie maksājuma pieprasījumi Komisijai, lai tie varētu tikt ņemti vērā. 12. pantā izņēmums no šī termiņa ir paredzēts attiecībā uz projektiem, kas apturēti tiesvedības apsvērumu dēļ.
73.
Ente uzskata, ka termiņa pagarinājums attiecas uz visu projektu, pat ja 12. pantā noteiktā atkāpe ir spēkā tikai attiecībā uz apstiprinātā projekta daļu — tātad uz vienu no trim muižas ansambļiem.
74.
Pirmās instances tiesa tomēr ir pamatoti secinājusi, ka atkāpe, ciktāl projekts ir sadalāms, attiecas tikai uz tām projekta daļām, kas apturētas tiesvedības apsvērumu dēļ. Termiņa pagarināšanas iespēja ir atkāpe no principa, ka visi maksājuma pieprasījumi Komisijai ir jāiesniedz konkrētos termiņos. Tāpēc Pirmās instances tiesa pamatoti norādīja, ka 12. pantā paredzētais termiņa pagarinājums ir jāinterpretē šauri. ERAF finansējuma pareiza un uzticama plānošana pieprasa, lai norēķināšanās notiktu iespējami ātri. Ciktāl projekts ir sadalāms un 12. pantā noteiktā atkāpe ir spēkā tikai attiecībā uz vienu projekta daļu, par jau noslēgto projekta daļu bez nosacījumiem ir jānorēķinās noteiktajos termiņos.
75.
Tiktāl, ciktāl Ente turklāt pārmet Pirmās instances tiesai, ka tā ir kļūdaini uzskatījusi, ka apstiprinātais projekts ir sadalāms, šis iebildums ir jānoraida kā nepieņemams, jo ar to tiek apstrīdēts Pirmās instances tiesas veiktais faktu konstatējums. Turklāt nekas neliecina arī par to, ka būtu iebildumi pret atsevišķu pabeigto darbu aprēķināšanu attiecībā uz katru no trim muižas ansambļiem.
76.
Līdz ar to pirmais apelācijas sūdzības pamats nevar tikt pieņemts.
b) Otrais apelācijas sūdzības pamats
77.
Ar savu otro apelācijas sūdzības pamatu Ente norāda, ka Komisija pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas nav to uzklausījusi.
78.
Pirmās instances tiesa pārsūdzētajā spriedumā ir konstatējusi, ka Ente lēmuma par atbalsta piešķiršanu 4. pantā ir piešķirtas tiesības tikt uzklausītai. Šajā pantā noteikts, ka Komisija nevar lemt par finanšu atbalsta apturēšanu vai atgūšanu, pirms tam neuzklausot saņēmēju.
79.
Pirmās instances tiesa piebilst, ka Komisija pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas nav uzklausījusi Ente un līdz ar to nav ievērojusi Ente tiesības tikt uzklausītai. Tomēr, kā uzskata Pirmās instances tiesa, šī tiesību tikt uzklausītam neievērošana nepamato apstrīdētā lēmuma atcelšanu, jo tas nav ietekmējis lēmuma saturu.
80.
Tiesvedības gaitā Pirmās instances tiesā Ente nav norādījusi nekādus būtiskus iebildumus, kuri Komisijai liktu pieņemt atšķirīgu lēmumu.
81.
Šajā ziņā Ente kritizē, ka Pirmās instances tiesa ir kļūdaini pieņēmusi, ka Villa Ruggero restaurācijas darbi bijuši pabeigti jau 1992. gadā. Ente Pirmās instances tiesai ir iesniegusi izsmeļošu dokumentāciju, no kuras izriet, ka Villa Ruggero restaurācijas darbi tiesvedības apsvērumu dēļ no 1989. gada vismaz līdz 1996. gada beigām bija pārtraukti.
82.
Sākotnēji ir jānorāda, ka jautājums, kad Villa Ruggero restaurācijas darbi tika pabeigti un kādi šķēršļi radās, ir faktu vērtējums, kas ir tikai Pirmās instances tiesai kompetencē, un principā nav apelācijas tiesvedības priekšmets.
83.
Tikai gadījumos, kad Pirmās instances tiesa ir veikusi tādu faktu vērtējumu, kas ir jāinterpretē kā pierādījumu sagrozīšana, Tiesa izņēmuma kārtā tiek lūgta izmantot to kā pamatu sprieduma atcelšanai.
84.
Šajā lietā nav jāizvērtē, vai Pirmās instances tiesas faktu konstatējums par Villa Ruggero restaurācijas darbu pabeigšanas brīdi ir jāvērtē kā pierādījumu sagrozīšana. Pat ja pieņem, ka no Pirmās instances tiesai iesniegtās dokumentācijas nepārprotami izriet, ka šie darbi nebija pabeigti 1992. gadā, bet, kā apgalvo Ente, līdz 1996. gada beigām tiesvedības apsvērumu dēļ bija apturēti, Komisija apstrīdētā lēmuma pieņemšanas brīdī 2002. gadā varēja apturēt ERAF atbalstu sakarā ar termiņā neveiktu norēķināšanos. No iepriekš minētā Regulas Nr. 4254/88 12. pantā paredzētā termiņa izņēmuma rakstura izriet, ka katrā ziņā pēc apturēšanas pamatā esošo tiesvedības apsvērumu beigām projekts bija nekavējoties jāīsteno un par to bija jānorēķinās. Taču faktus par šādu tūlītēju īstenošanu un norēķināšanos Ente nav norādījusi, turklāt nav arī iesniegusi nekādus pierādījumus, kas liecinātu par restaurācijas darbu piespiedu pagarināšanu pēc 2000. gada.
85.
Tādējādi ar izvirzīto apelācijas sūdzības pamatu nevar apstrīdēt pārsūdzēto spriedumu. Ja tas tā ir, tad runa ir par tādu apelācijas sūdzības pamatu, ar kuru nevar sasniegt apelācijas sūdzības mērķi un kurš tādēļ nav pamatots.
86.
Līdz ar to arī otrais Ente izvirzītais apelācijas sūdzības pamats nevar tikt pieņemts.
2) Starpsecinājums par Ente apelācijas sūdzību
87.
Līdz ar to mans starpsecinājums ir tāds, ka Ente iesniegtā apelācijas sūdzība nav jāizskata.
VII — Tiesāšanās izdevumi
88.
Atbilstoši Tiesas Reglamenta 69. panta 2. punktam, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz Reglamenta 118. pantu, lietas dalībniekam, kuram spriedums nav labvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Atbilstoši šī reglamenta 69. panta 6. punktam, kas arī piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz minēto 118. pantu, ja tiesvedību lietā izbeidz pirms sprieduma taisīšanas, Tiesa lemj par tiesāšanās izdevumiem pēc saviem ieskatiem.
89.
Tā kā Komisija ir prasījusi piespriest Ente atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tai spriedums saistībā ar Komisijas iesniegto apelācijas sūdzību nav bijis labvēlīgs, jāpiespriež Ente atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, kas ir saistīti ar šo apelāciju.
90.
Secinājums par Ente apelācijas sūdzības priekšmeta neesamību, kas izriet no Komisijas apelācijas sūdzības pamatotības, nozīmē, ka Ente ir jāpiespriež atlīdzināt arī tiesāšanās izdevumus, kas saistīti ar Komisijas apelāciju.
91.
Tā kā Komisija arī ir prasījusi piespriest Ente atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, kas radušies tiesvedībā Pirmās instances tiesā, un tajā celtā prasība ir noraidīta kā nepieņemama, Ente ir jāpiespriež atlīdzināt arī tiesāšanās izdevumus, kas saistīti ar tiesvedību pirmajā instancē.
VIII — Secinājumi
92.
Tādējādi es piedāvāju Tiesai:
1)
atcelt Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas 2007. gada 18. jūlija spriedumu lietā T-189/02 Ente per le Ville vesuviane/Komisija;
2)
noraidīt kā nepieņemamu Ente per le Ville vesuviane prasību par Komisijas 2002. gada 13. marta lēmuma D(2002) 810111, ar kuru Komisija nolēma apturēt ERAF finanšu atbalstu, atcelšanu;
3)
nav jālemj par Ente per le Ville vesuviane iesniegto apelācijas sūdzību par šī sprieduma rezolutīvās daļas 1) punktā minēto spriedumu;
4)
Ente per le Ville vesuviane atlīdzina tiesāšanās izdevumus šajā instancē, kā arī tiesāšanās izdevumus, kas radušies tiesvedībā pirmajā instancē.
(
1
)	Oriģinālvaloda — vācu.
(
2
)	Pirmās instances tiesas 2007. gada 18. jūlija spriedums lietā T-189/02 Ente per le Ville vesuviane.
(
3
)	Komisijas Reģionālās politikas ģenerāldirektorāta Lēmums C(86) 2029/120.
(
4
)	Komisijas Reģionālās politikas ģenerāldirektorāta Lēmums D(2002) 810111 prot. 102504.
(
5
)	Tiesas 2002. gada 26. februāra spriedums lietā C-23/00 P Padome/Boehringer (Recueil, I-1873. lpp., 46. punkts).
(
6
)	Šajā tiesību normā noteikts, ka lietas dalībnieks, kas vēršas Pirmās instances tiesā ar lūgumu pieņemt lēmumu par nepieņemamību, neesamību kompetencē vai procesa jautājumu, neaplūkojot lietu pēc būtības, pieteikumu iesniedz kā atsevišķu dokumentu. Atbilstošs noteikums ir Tiesas Reglamenta 91. pantā: “Lietas dalībnieks, kas vēršas Tiesā ar lūgumu pieņemt lēmumu par iebildi vai citu procesa jautājumu, neaplūkojot lietu pēc būtības, pieteikumu iesniedz kā atsevišķu dokumentu. Pieteikumā ir jānorāda tā faktiskie un tiesību pamati un pieteikuma iesniedzēja prasījums [..].”
(
7
)	Par lietām, kurās bija procesuāls jautājums, skat. 1999. gada 21. janvāra spriedumu lietā C-73/97 P Francija/Comafrica u.c. (Recueil, I-185. lpp.), spriedumu lietā C-141/02 P Komisija/T-Mobile Austria (Krājums, I-1283. lpp., 50. un 51. punkts) un spriedumu lietā C-362/05 P Wunenburger/Komisija (Krājums, I-4333. lpp.).
(
8
)	Tiesas priekšsēdētāja 1998. gada 17. decembra rīkojums lietā C-363/98 P Emesa Sugar/Padome (Recueil, I-8787. lpp., 43. un nākamie punkti).
(
9
)	Iepriekš 8. zemsvītras piezīmē minētais Tiesas priekšsēdētāja rīkojums, 44. punkts.
(
10
)	2006. gada 2. maija spriedums lietā C-417/04 P Regione Siciliana/Komisija (Krājums, I-3881. lpp.) un spriedums lietā C-15/06 P Regione Siciliana/Komisija (Krājums, I-2591. lpp.).
(
11
)	Skat. 1998. gada 5. maija spriedumu lietā C-404/96 P Glencore Grain/Komisija (Recueil, I-2435. lpp., 41. punkts), spriedumu lietā C-386/96 P Dreyfus/Komisija (Recueil, I-2309. lpp., 43. punkts), spriedumu lietā C-486/01 P Front national/Parlaments (Krājums, I-6289. lpp., 34. punkts), spriedumu lietā C-417/04 P Regione Siciliana/Komisija (Krājums, I-3881. lpp., 28. punkts) un spriedumu lietā C-125/06 P Komisija/Infront WM (Krājums, I-1451. lpp., 47. punkts).
(
12
)	Iepriekš 10. zemsvītras piezīmē minētais 2006. gada 2. maija spriedums lietā Regione Siciliana/Komisija, 29. punkts.
(
13
)	Iepriekš 10. zemsvītras piezīmē minētais 2007. gada 22. marta spriedums lietā Regione Siciliana/Komisija, 36. punkts.
(
14
)	Iepriekš 10. zemsvītras piezīmē minētais 2006. gada 2. maija spriedums lietā Regione Siciliana/Komisija, 30. punkts.
(
15
)	Iepriekš 10. zemsvītras piezīmē minētais 2007. gada 22. marta spriedums lietā Regione Siciliana/Komisija, 36. punkts.
(
16
)	Iepriekš 11. zemsvītras piezīmē minētais spriedums lietā Glencore Grain/Komisija, 41. punkts un tajā minētā judikatūra.
(
17
)	Skat. tikai iepriekš 10. zemsvītras piezīmē minēto 2006. gada 2. maija spriedumu lietā Regione Siciliana/Komisija, 28. punkts un tajā minētā judikatūra.
(
18
)	Skat. ģenerāladvokāta Ruisa-Harabo Kolomera 2006. gada 12. janvāra secinājumus lietā C-417/04 P Regione Siciliana/Komisija (Krājums, I-3881. lpp., 76. punkts).
(
19
)	Skat. iepriekš 18. zemsvītras piezīmē minētos secinājumus lietā Regione Siciliana/Komisija, 80. punkts.
(
20
)	Iepriekš 18. zemsvītras piezīmē minētie secinājumi lietā Regione Siciliana/Komisija, 84. punkts.
(
21
)	1985. gada 17. janvāra spriedums lietā 11/82 S.A. Piraiki-Patraiki u.c./Komisija (Recueil, 207. lpp., 8.–10. punkts), iepriekš 11. zemsvītras piezīmē minētais spriedums lietā Dreyfus/Komisija, 43. un nākamie punkti.
(
22
)	Arī ģenerāladvokāta Ruisa-Harabo Kolomera argumentācija viņa secinājumos lietā Regione Siciliana norāda, ka viņš pieļauj šīs judikatūras attiecināšanu. Tajos viņš diskutēja, ka Komisijai nebija vai nevarēja būt zināmi atbilstošie Itālijas iestāžu nodomi. Rezultātā lietas Regione Siciliana iztiesāšanā šis aspekts netika izvērtēts. Skat. iepriekš 18. zemsvītras piezīmē minētos ģenerāladvokāta Ruisa-Harabo Kolomera 2006. gada 12. janvāra secinājumus lietā C-417/04 P Regione Siciliana/Komisija, 77. un nākamie punkti.
(
23
)	Iepriekš 21. zemsvītras piezīmē minētais spriedums lietā Piraiki-Patraiki.
(
24
)	Iepriekš 11. zemsvītras piezīmē minētais spriedums lietā Dreyfus/Komisija.
(
25
)	Šajā sakarā skat. Pirmās instances tiesas 2002. gada 6. jūnija rīkojumu lietā T-105/01 SLIM Sicilia/Komisija (Recueil, II-2697. lpp., 52. punkts), saskaņā ar kuru dalībvalsts izteikts nodoms nav pietiekams.
(
26
)	Skat. 2004. gada 1. aprīļa spriedumu lietā C-263/02 P Komisija/Jégo-Quéré (Recueil, I-3425. lpp., 29. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
27
)	Iepriekš 10. zemsvītras piezīmē minētais 2007. gada 22. marta spriedums lietā Regione Siciliana/Komisija, 39. punkts, atsaucoties uz iepriekš 26. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā Komisija/Jégo-Quéré, 30.–32. punkts).
(
28
)	Skat. iepriekš 10. zemsvītras piezīmē minēto 2007. gada 22. marta spriedumu lietā Regione Siciliana/Komisija, 44. punkts).