62024CJ0326
UNIONIN TUOMIOISTUIMEN TUOMIO (viides jaosto)
3 päivänä heinäkuuta 2025 (
*1
)
Muutoksenhaku – Demokratiaa, oikeusvaltiota ja ihmisoikeuksia koskevan Valko-Venäjän tilanteen johdosta määrätyt rajoittavat toimenpiteet – Luettelot henkilöistä, yhteisöistä ja elimistä, joiden varat ja taloudelliset resurssit on jäädytetty – Valtion lähes kokonaan omistamien valkovenäläisten yritysten nimien sisällyttäminen kyseisiin luetteloihin ja pysyttäminen niissä – Merkitsemisperuste, joka liittyy Lukašenkan hallinnon tukemiseen – Tiettyjen valtion omistamien tai valtion määräysvallassa olevien valkovenäläisten yritysten velvollisuus maksaa valtiolle osa voitoistaan valtion pakottavan toimenpiteen nojalla
Asiassa C‑326/24 P,
jossa on kyse Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 56 artiklaan perustuvasta valituksesta, joka on pantu vireille 2.5.2024,
Grodno Azot AAT, kotipaikka Grodno (Valko-Venäjä), ja
Khimvolokno Plant, kotipaikka Grodno,
edustajinaan aluksi L. Engelen, advocaat, ja N. Montag, avocată, sittemmin M. Krestiyanova, avocate, ja N. Montag, avocată,
valittajina,
ja jossa muuna osapuolena on
Euroopan unionin neuvosto, asiamiehinään A. Antoniadis ja A. Boggio-Tomasaz,
vastaajana ensimmäisessä oikeusasteessa,
UNIONIN TUOMIOISTUIN (viides jaosto),
toimien kokoonpanossa: jaoston puheenjohtaja M. L. Arastey Sahún sekä tuomarit D. Gratsias, E. Regan, J. Passer ja B. Smulders (esittelevä tuomari),
julkisasiamies: L. Medina,
kirjaaja: A. Calot Escobar,
ottaen huomioon kirjallisessa käsittelyssä esitetyn,
päätettyään julkisasiamiestä kuultuaan ratkaista asian ilman ratkaisuehdotusta,
on antanut seuraavan
tuomion
1
Grodno Azot AAT ja Khimvolokno Plant vaativat valituksessaan, että unionin tuomioistuin kumoaa unionin yleisen tuomioistuimen 21.2.2024 antaman tuomion Grodno Azot ja Khimvolokno Plant v. neuvosto (T‑117/22, EU:T:2024:112; jäljempänä valituksenalainen tuomio), jolla unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi niiden kanteen, jossa vaadittiin ensinnäkin Valko-Venäjän tilanteen johdosta määrättävistä rajoittavista toimenpiteistä annetun päätöksen 2012/642/YUTP täytäntöönpanosta 2.12.2021 annetun neuvoston täytäntöönpanopäätöksen (YUTP) 2021/2125 (EUVL 2021, L 430 I, s. 16) ja Valko-Venäjää koskevista rajoittavista toimenpiteistä annetun asetuksen (EY) N:o 765/2006 8 a artiklan 1 kohdan täytäntöönpanosta 2.12.2021 annetun neuvoston täytäntöönpanoasetuksen (EU) 2021/2124 (EUVL 2021, L 430 I, s. 1) (jäljempänä yhdessä alkuperäiset riidanalaiset toimet) ja toiseksi Valko-Venäjän tilanteen johdosta ja sen johdosta, että Valko-Venäjä on osallisena Venäjän Ukrainaa vastaan kohdistamassa hyökkäyksessä, määrättävistä rajoittavista toimenpiteistä annetun päätöksen 2012/642/YUTP muuttamisesta 24.2.2023 annetun neuvoston päätöksen (YUTP) 2023/421 (EUVL 2023, L 61, s. 41) ja Valko-Venäjän tilanteen johdosta ja sen johdosta, että Valko-Venäjä on osallisena Venäjän Ukrainaa vastaan kohdistamassa hyökkäyksessä, määrättävistä rajoittavista toimenpiteistä annetun asetuksen (EY) N:o 765/2006 8 a artiklan täytäntöönpanosta 24.2.2023 annetun neuvoston täytäntöönpanoasetuksen (EU) 2023/419 (EUVL 2023, L 61, s. 20) kumoamista siltä osin kuin kyseiset neljä toimea (jäljempänä yhdessä riidanalaiset toimet) koskevat niitä.
Asiaa koskevat oikeussäännöt ja asian tausta
2
Nyt käsiteltävän valituksen yhteydessä käsiteltävän asian tosiseikat ja oikeudelliset seikat, sellaisina kuin ne on esitetty valituksenalaisen tuomion 2–17 kohdassa, voidaan tiivistää seuraavasti.
3
Nyt käsiteltävä asia liittyy rajoittaviin toimenpiteisiin, joita Euroopan unioni on toteuttanut vuodesta 2004 alkaen siltä osin kuin on kyse Valko-Venäjän vakavasta tilanteesta demokratian, oikeusvaltion ja ihmisoikeuksien toteutumisen osalta.
4
Euroopan unionin neuvosto antoi 18.5.2006 presidentti Lukašenkaan ja tiettyihin Valko-Venäjän virkamiehiin kohdistuvista rajoittavista toimenpiteistä asetuksen (EY) N:o 765/2006 (EUVL 2006, L 134, s. 1), jonka otsikko korvattiin 20.6.2011 annetun neuvoston asetuksen (EU) N:o 588/2011 (EUVL 2011, L 161, s. 1) 1 artiklan 1 kohdan mukaisesti otsikolla ”Neuvoston asetus (EY) N:o 765/2006, annettu 18 päivänä toukokuuta 2006, Valko-Venäjää koskevista rajoittavista toimenpiteistä”.
5
Neuvosto hyväksyi 15.10.2012 päätöksen 2012/642/YUTP Valko-Venäjään kohdistettavista rajoittavista toimenpiteistä (EUVL 2012, L 285, s. 1).
6
Kyseisen päätöksen 4 artiklan 1 kohdan sanamuoto on seuraava:
”Kaikki varat ja taloudelliset resurssit, jotka kuuluvat seuraaville tai ovat seuraavien omistuksessa, hallussa tai määräysvallassa:
a)
henkilöt, yhteisöt tai elimet, jotka ovat vastuussa vakavista ihmisoikeusloukkauksista tai kansalaisyhteiskunnan ja demokraattisen opposition tukahduttamisesta tai joiden toiminta muulla tavoin heikentää vakavasti demokratiaa tai oikeusvaltioperiaatteen toteutumista Valko-Venäjällä, tai niitä lähellä olevat luonnolliset henkilöt, oikeushenkilöt, yhteisöt ja elimet sekä niiden omistuksessa ja määräysvallassa olevat oikeushenkilöt, yhteisöt ja elimet;
b)
luonnolliset henkilöt, oikeushenkilöt, yhteisöt tai elimet, jotka hyötyvät Lukašenkan hallinnosta tai tukevat sitä, sekä niiden omistuksessa ja määräysvallassa olevat oikeushenkilöt, yhteisöt ja elimet,
siten kuin nämä on lueteltu liitteessä.”
7
Asetuksen N:o 765/2006, sellaisena kuin se on muutettuna 6.11.2012 annetulla neuvoston asetuksella (EU) N:o 1014/2012 (EUVL 2012, L 307, s. 1), 2 artiklan 4 ja 5 kohdassa viitataan päätöksen 2012/642 4 artiklan 1 kohdan a ja b alakohtaan ja säädetään samoista perusteista niiden henkilöiden, yhteisöjen ja elinten merkitsemiselle luetteloihin, joiden varat ja muut taloudelliset resurssit jäädytetään, kuin viimeksi mainitussa säännöksessä säädetään, ja muun muassa arviointiperusteesta, joka liittyy ”Lukašenkan hallinno[n]””tuke[miseen]” (jäljempänä Lukašenkan hallinnon tukemiseen liittyvä arviointiperuste).
8
Neuvosto antoi alkuperäiset riidanalaiset toimet 2.12.2021. Niiden johdanto-osan neljännestä perustelukappaleesta ilmenee, että ”Valko-Venäjän tilanteen vakavuus huomioon ottaen 17 henkilöä ja 11 yhteisöä olisi sisällytettävä – – luetteloon luonnollisista henkilöistä, oikeushenkilöistä, yhteisöistä ja elimistä, joihin kohdistetaan rajoittavia toimenpiteitä”.
9
Alkuperäisillä riidanalaisilla toimilla päätöksen 2012/642 liitteessä olevan luettelon taulukkoon B ja asetuksen N:o 765/2006 liitteessä I olevan luettelon taulukkoon B (jäljempänä yhdessä riidanalaiset luettelot) lisättiin merkintä ”Open Joint Stock Company ’Grodno Azot’, lisäksi sivuliike JSC Grodno Azotin Khimvoloknon tehdas (’Khimvolokno Plant’ JSC ’Grodno Azot’) seuraavilla perusteilla (jäljempänä perustelut):
”Grodno Azot on Grodnossa sijaitseva suuri valtion omistama typpiyhdisteiden tuottaja. Lukašenka on kuvannut sitä hyvin merkittäväksi ja strategiseksi yritykseksi. Grodno Azot omistaa myös Khimvolokno Plantin, joka on merkittävä polyamidin, polyesterin ja komposiittimateriaalien valmistaja. Grodno Azot ja Khimvolokno Plant ovat merkittävä tulonlähde Lukašenkan hallinnolle. Grodno Azot tukee näin ollen Lukašenkan hallintoa.
Lukašenka on vieraillut yhtiössä, tavannut sen edustajia ja keskustellut tehtaan uudistamisesta ja erilaisista valtiontukimuodoista. Lukašenka on myös luvannut lainaa uuden typpitehtaan rakentamiseen Grodnoon. Näin ollen Grodno Azot hyötyy Lukašenkan hallinnosta.
Grodnon Azotin työntekijät, mukaan lukien Khimvolokno Plantin työntekijät, jotka osallistuivat hallinnon vastaisiin rauhanomaisiin protesteihin ja ryhtyivät lakkoon, irtisanottiin, ja Grodno Azotin johto sekä hallinnon edustajat pelottelivat ja uhkailivat heitä. Näin ollen Grodno Azot on vastuussa kansalaisyhteiskunnan tukahduttamisesta.”
10
Neuvosto toteutti 24.2.2023 riidanalaiset pysyttämistoimet, joilla valittajien nimet pysytettiin riidanalaisissa luetteloissa olennaisilta osin samoilla perusteilla kuin ne, jotka esitettiin alkuperäisissä riidanalaisissa toimissa.
Menettely unionin yleisessä tuomioistuimessa ja valituksenalainen tuomio
11
Valittajat vaativat 2.3.2022 päivätyllä kannekirjelmällä, sellaisena kuin se on myöhemmin mukautettuna, unionin yleistä tuomioistuinta kumoamaan riidanalaiset toimet niitä koskevilta osin ja tukeutuivat kummankin toimen osalta kahteen kanneperusteeseen, jotka koskivat lähinnä tosiseikkojen virheellistä arviointia ja päätöksen 2012/642 4 artiklan 1 kohdan a ja b alakohdan rikkomista.
12
Unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi valittajien nostaman kanteen valituksenalaisella tuomiolla.
13
Ensinnäkin alkuperäisten riidanalaisten toimien osittaista kumoamista koskevan vaatimuksen osalta unionin yleinen tuomioistuin totesi aluksi valituksenalaisen tuomion 38 kohdassa valittajien ja neuvoston unionin yleisessä tuomioistuimessa käydyssä menettelyssä esittämien eri tosiseikkojen ja myös kyseisen tuomion 33–37 kohdassa mainittujen internetsivustolla julkaistujen tietojen perusteella, ettei neuvosto ollut tehnyt tosiseikkoja koskevaa arviointivirhettä katsoessaan, että Grodno Azot on suuri valtion omistama yritys, jota presidentti Lukašenka on kuvannut ”hyvin merkittäväksi ja strategiseksi yritykseksi”, että Grodno Azot omisti Khimvolokno Plantin ja että Grodno Azot ja Khimvolokno Plant olivat merkittävä tulonlähde Lukašenkan hallinnolle.
14
Tämän jälkeen unionin yleinen tuomioistuin tutki valituksenalaisen tuomion 44–63 kohdassa valittajien esittämät argumentit, joilla pyrittiin riitauttamaan kyseisen tuomion 38 kohdassa mainittujen seikkojen luonnehdinta Lukašenkan hallinnon tukemiseksi, ja totesi kyseisen tuomion 64 kohdassa, että neuvosto ei ollut tehnyt oikeudellista virhettä katsoessaan, että valittajien asema Valko-Venäjän taloudessa, se, että ne olivat valtion omistuksessa, ja se, että ne olivat merkittävä tulonlähde Lukašenkan hallinnolle, muodostivat yhdessä tarkasteltuina riittävät seikat, joiden perusteella voidaan katsoa, että ne tukivat Lukašenkan hallintoa päätöksen 2012/642 4 artiklan 1 kohdan b alakohdassa tarkoitetulla tavalla.
15
Erityisesti on todettava, että unionin yleinen tuomioistuin katsoi ensinnäkin valituksenalaisen tuomion 47 ja 48 kohdassa, että – toisin kuin valittajat väittävät – alkuperäisten riidanalaisten toimien perusteista ilmeni yhtäältä, ettei neuvosto ollut tukeutunut yksinomaan siihen seikkaan, että valittajat olivat Valko-Venäjän valtion omistuksessa, katsoessaan, että ne tukivat Lukašenkan hallintoa, vaan se oli ottanut tässä tarkoituksessa huomioon myös useita seikkoja, kuten sen, että valittajat olivat merkittävä tulonlähde kyseiselle hallinnolle, ja niistä ilmeni toisaalta, että neuvosto ei ollut katsonut, että kaikki valtion omistamat yritykset olivat automaattisesti tulonlähde kyseiselle hallinnolle, vaan se oli tukeutunut sen lisäksi, että valittajat olivat valtion omistuksessa, siihen seikkaan, että ne olivat tulonlähde kyseiselle hallinnolle.
16
Tässä yhteydessä unionin yleinen tuomioistuin viittasi valituksenalaisen tuomion 49 ja 50 kohdassa muun muassa oikeuskäytäntöönsä, joka koskee päätöksen 2012/642 4 artiklan 1 kohdan b alakohdan, joka koskee henkilöitä ja yhteisöjä, jotka tukevat Lukašenkan hallintoa, selkeää ja täsmällistä sanamuotoa, sekä kyseisellä säännöksellä tavoiteltuun päämäärään.
17
Lisäksi unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 51 ja 52 kohdassa päätöksen 2012/642 johdanto-osan kuudennen perustelukappaleen sanamuotoon tukeutuen, että kyseisen päätöksen 4 artiklan 1 kohdan b alakohta kattaa paitsi poliittisen tuen kyseiselle hallinnolle myös taloudellisen tai aineellisen tuen sille.
18
Toiseksi unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi valituksenalaisen tuomion 54–56 kohdassa valittajien argumentin, jonka mukaan niillä ei ollut määräysvaltaa siihen, miten Valko-Venäjän valtiolle maksettuja varoja käytettiin, eikä kyseisiä varoja käytetty presidentti Lukašenkan henkilökohtaisten menojen rahoittamiseen, ja totesi kyseisen tuomion 57 kohdassa, että koska neuvosto oli soveltaessaan Lukašenkan hallinnon tukemiseen liittyvää arviointiperustetta katsonut, että valittajat muodostivat tulonlähteen Lukašenkan hallinnolle, sen ei tarvinnut tältä osin osoittaa, että valittajat olivat suorittamiensa maksujen vuoksi vastuussa ihmisoikeuksien, demokratian ja oikeusvaltion periaatteiden loukkaamisesta tai kansalaisyhteiskunnan ja demokraattisen opposition tukahduttamisesta.
19
Kolmanneksi unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi valituksenalaisen tuomion 59–63 kohdassa valittajien argumentin, jonka mukaan osingot, jotka niillä oli voittoa saadessaan velvollisuus maksaa Valko-Venäjän valtiolle 28.12.2005 annetun Valko-Venäjän tasavallan presidentin asetuksen nro 637 mukaisesti, joka koskee menettelyä, jolla valtion talousarvioon sisällytetään osa valtionyhtiöiden ja valtion yhdistysten, jotka ovat kaupallisia organisaatioita, voitoista sekä valtion tai kuntien omistamien taloudellisten yhteisöjen (yhtiöpääoman osuuksien) osingoista saamista tuloista, ja erityisen valtion talousarviorahaston perustamista kansallista kehitystä varten (Valko-Venäjän tasavallan oikeustoimien kansallinen rekisteri nro 1/7075, 29.12.2005; jäljempänä asetus nro 637/2005), oli samastettava ”veroihin”, eivätkä ne näin ollen voineet muun muassa 6.10.2015 annettuun tuomioon Chyzh ym. v. neuvosto (T‑276/12, EU:T:2015:748, 169 kohta) perustuvan oikeuskäytännön mukaisesti merkitä päätöksen 2012/642 4 artiklan 1 kohdan b alakohdassa tarkoitettua Lukašenkan hallinnon tukemista.
20
Tältä osin unionin yleinen tuomioistuin totesi yhtäältä valituksenalaisen tuomion 61 kohdassa asetuksen nro 637/2005 1.1 §:stä ilmenevän, että velvollisuus maksaa osa voitoista valtiolle tai alueellisille yhteisöille koskee vain rajattua talouden toimijoiden ryhmää eikä kaikkia valkovenäläisiä verovelvollisia.
21
Toisaalta unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 62 kohdassa, että kyseisen asetuksen 1.2 §:n sanamuodosta ilmenee, että kyseessä oleva maksu oli muodollisesti erillinen veroista ja maksettiin niiden lisäksi.
22
Unionin yleinen tuomioistuin totesi tämän perusteella valituksenalaisen tuomion 63 kohdassa, ettei se, että valittajat olivat velvollisia maksamaan osan voitoistaan valtiolle asetuksen nro 637/2005 nojalla, ollut ristiriidassa sen arvioinnin kanssa, jonka mukaan ne tukivat taloudellisesti Lukašenkan hallintoa, vaan vahvisti tämän arvioinnin, koska kyseinen hallinto oli tällä asetuksella lisännyt määräysvaltaa, jota sillä ainoana osakkeenomistajana jo oli valittajien varoihin nähden, varmistamalla, että se sai säännöllisesti haltuunsa osan niiden saamista voitoista.
23
Toiseksi riidanalaisten pysyttämistoimien osittaista kumoamista koskevasta vaatimuksesta unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 74 kohdassa, että neuvoston näitä toimia antaessaan kokoamaan asiakirja-aineistoon oli lisätty kaksi internetissä julkaistua artikkelia. Ensimmäisen, 18.4.2022 julkaistun artikkelin, mukaan Grodno Azot tuotti vuonna 2020 tappiota lähes 530000000 Valko-Venäjän ruplaa (BYN) (n. 175000000 euroa) vuonna 2021 ja se oli ilmoittanut maksavansa osinkoja yli 100000000 ruplaa (n. 33195000 euroa). Toisen, 20.10.2022 julkaistun artikkelin, mukaan Valko-Venäjän talousministeri oli ilmoittanut, että Grodno Azotin tulot olivat kasvaneet lähes 20 prosenttia tammi–elokuussa 2022. Unionin yleisen tuomioistuimen mukaan valittajat eivät olleet kiistäneet kyseisten tietojen paikkansapitävyyttä. Se totesi tämän perusteella valituksenalaisen tuomion 75 kohdassa, ettei neuvosto ollut tehnyt arviointivirhettä katsoessaan valittajien tilanteen uudelleentarkastelun jälkeen, että valittajat olivat merkittävä tulonlähde Lukašenkan hallinnolle.
Asianosaisten vaatimukset
24
Valittajat vaativat, että unionin tuomioistuin
–
kumoaa valituksenalaisen tuomion
–
ratkaisee asian lopullisesti, jos asia on ratkaisukelpoinen
–
toissijaisesti palauttaa asian unionin yleisen tuomioistuimen käsiteltäväksi ja
–
velvoittaa neuvoston korvaamaan unionin tuomioistuimessa ja unionin yleisessä tuomioistuimessa aiheutuneet oikeudenkäyntikulut.
25
Neuvosto vaatii, että unionin tuomioistuin
–
hylkää valituksen
–
toissijaisesti sen varalta, että unionin tuomioistuin päättää kumota valituksenalaisen tuomion ja ratkaista asian lopullisesti itse, hylkää riidanalaisia toimia koskevan kumoamiskanteen ja
–
velvoittaa valittajat korvaamaan sekä ensimmäisessä oikeusasteessa että tässä muutoksenhakumenettelyssä aiheutuneet oikeudenkäyntikulut.
Valituksen tarkastelu
26
Valittajat esittävät valituksensa tueksi neljä valitusperustetta. Ensimmäisen valitusperusteen mukaan todistustaakkaa koskevia periaatteita ja oikeussääntöjä on loukattu. Toisen valitusperusteen mukaan osinkojen luonnetta ja tehtävää nyt käsiteltävässä asiassa ja koko verojärjestelmässä on tulkittu virheellisesti. Kolmas valitusperuste koskee ilmeistä arviointivirhettä, joka liittyy väitetyn taloudellisen tuen ”merkittävän” luonteen arvioimatta jättämiseen. Valittajat väittävät neljännessä valitusperusteessaan, että päätöksen 2012/642 4 artiklan 1 kohdan b alakohtaa on rikottu.
Ensimmäinen valitusperuste
Asianosaisten lausumat
27
Ensimmäisessä valitusperusteessaan, joka koskee valituksenalaisen tuomion 32, 36–39, 42, 47, 48, 52, 55 ja 57 kohtaa, valittajat väittävät, että unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen, kun se totesi, ettei neuvosto tehnyt arviointivirhettä todetessaan, että ne olivat merkittävä tulonlähde Lukašenkan hallinnolle, tukeutumalla yksinomaan osinkoja koskeviin tietoihin, vaikka ne eivät sisältyneet neuvoston ensimmäiseen todistusaineistoon eikä niihin myöskään viitattu siinä. Näin tehdessään unionin yleinen tuomioistuin oikeutti taannehtivasti neuvoston hallinnon tukemiseen liittyvän arviointiperusteen nojalla esittämän merkitsemisperusteen, mikä merkitsee valittajien mukaan todistustaakan kääntämistä ja muiden todistelua koskevien periaatteiden ja sääntöjen loukkaamista. Kun neuvosto päättää määrätä rajoittavan toimenpiteen, sillä pitäisi olla käytettävissään alkuperäisessä todistusaineistossa kaikki tässä tarkoituksessa merkitykselliset seikat, mikä ei nyt käsiteltävässä asiassa selvästikään ole tilanne edellä mainittujen tietojen osalta.
28
Valittajien mukaan neuvoston ensimmäinen todistusaineisto sisältää ainoastaan otteen valittajien internetsivustosta, josta ilmenee niiden koko, sekä tietoja niiden nettovoitoista vuonna 2018 ja niiden vuoden 2020 liikevaihdosta, joilla on tarkoitus osoittaa, että valittajat ovat ”merkittävä tulolähde Lukašenkan hallinnolle”. Missään näistä seikoista ei kuitenkaan mitenkään selitetä, millä tavoin valittajat olisivat antaneet merkittävää taloudellista tukea kyseiselle hallinnolle.
29
Valittajat väittävät, että erityisesti kyseisessä ensimmäisessä asiakirja-aineistossa ei ole mitään – edes välillistä – viittausta niiden Valko-Venäjän valtiolle maksamiin osinkoihin. Valittajat olivat esittäneet kannekirjelmässään osinkoihin liittyviä todisteita. Vaikka unionin yleinen tuomioistuin esitti nämä seikat täydentävinä todisteina, valituksenalaisen tuomion 52 ja 55 kohdasta ilmenee valittajien mukaan, että se perusti päätelmänsä, jonka mukaan valittajat tukevat hallintoa, koska ne ovat tälle merkittävä tulonlähde, yksinomaan kyseisiin todisteisiin.
30
Valittajien mukaan unionin yleinen tuomioistuin tukeutui siis 18.7.2013 annetussa tuomiossa komissio ym. v. Kadi (C‑584/10 P, C‑593/10 P ja C‑595/10 P, EU:C:2013:518, 120 ja 121 kohta) mieleen palautettujen todistustaakkaa koskevien periaatteiden vastaisesti todisteisiin, joista neuvosto ei ollut tietoinen ennen 2.3.2022, jolloin valittajat esittivät ne, vaikka luetteloon merkitseminen tapahtui 2.12.2021.
31
Siinä tapauksessa, että unionin yleisen tuomioistuimen oikeuskäytännöstä ilmenisi, että unionin yleinen tuomioistuin voi tukeutua valittajan esittämiin todisteisiin, jotka puhuvat paitsi valittajan puolesta myös sitä vastaan, tukeakseen tai vahvistaakseen todisteita, joita neuvosto oli käyttänyt perusteena kyseessä oleville rajoittaville toimenpiteille, valittajien mukaan nyt käsiteltävässä asiassa ei ole mitään näyttöä, jota olisi tuettava tai vahvistettava. Unionin yleinen tuomioistuin nimittäin tukeutui niiden mukaan ainoastaan todisteisiin, joita ei ollut edes mainittu neuvoston todistusaineistossa, ja kirjoitti siten tosiasiallisesti uudelleen neuvoston esittämät perustelut.
32
Näin ollen unionin yleinen tuomioistuin ei valittajien mukaan noudattanut todistustaakkaa koskevia periaatteita ja sääntöjä, kun se totesi yhtäältä, että tosiseikat, jotka on kuvattu perusteissa ja jotka tukevat väitettä, jonka mukaan valittajat ovat ”merkittävä tulonlähde Lukašenkan hallinnolle”, on näytetty toteen, ja toisaalta, että ne kuuluvat päätöksen 2012/642 4 artiklan 1 kohdan b alakohdan soveltamisalaan.
33
Neuvosto kiistää valittajien argumentit.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
34
Selvitettäessä sitä, onko unionin yleinen tuomioistuin jättänyt noudattamatta todistustaakkaa koskevia sääntöjä rajoittavien toimenpiteiden alalla, on palautettava mieleen, että rajoittavia toimenpiteitä koskevan valvonnan osalta unionin tuomioistuinten on niille perussopimuksessa myönnetyn toimivallan mukaisesti valvottava, pääsääntöisesti täysimääräisesti, kaikkien unionin toimien laillisuutta (tuomio 29.11.2018, Bank Tejarat v. neuvosto, C‑248/17 P, EU:C:2018:967, 38 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
35
Euroopan unionin perusoikeuskirjan 47 artiklassa taatun tuomioistuinvalvonnan tehokkuus edellyttää, että valvoessaan niiden perusteiden laillisuutta, joihin perustuu päätös merkitä henkilön nimi rajoittavien toimenpiteiden kohteena olevien henkilöiden luetteloon, unionin tuomioistuimet varmistuvat siitä, että tällainen päätös, joka koskee kyseistä henkilöä erikseen, perustuu riittävän vankkaan tosiseikastoon. Tämä edellyttää nyt käsiteltävässä asiassa riidanalaisten toimien taustalla olevassa perusteiden tiivistelmässä viitattujen tosiseikkojen tarkistamista siten, ettei tuomioistuinvalvonnassa rajoituta pelkästään arvioimaan esitettyjen perusteiden abstraktia todenperäisyyttä vaan että siinä tutkitaan, onko näille perusteille tai ainakin niistä yhdelle, jonka katsotaan sellaisenaan riittävän kyseisen päätöksen tueksi, näyttöä. Lisäksi juuri unionin toimivaltaisen viranomaisen asiana on osoittaa, mikäli asia riitautetaan, että kyseessä olevaa henkilöä vastaan esitetyt perusteet ovat perusteltuja; viimeksi mainitun asiana ei ole esittää negatiivista näyttöä siitä, etteivät kyseiset perusteet ole perusteltuja (tuomio 29.11.2018, Bank Tejarat v. neuvosto, C‑248/17 P, EU:C:2018:967, 39 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
36
Nyt käsiteltävässä asiassa on korostettava, että – kuten valituksenalaisen tuomion 37 kohdassa todetaan – valittajat myönsivät unionin yleiselle tuomioistuimelle toimittamissaan kirjelmissä maksaneensa vuosina 2018–2020 Valko-Venäjän valtiolle osan voitoistaan ja toimittivat kyseisiin maksuihin liittyviä asiakirjoja. Valittajat ovat näin ollen vahvistaneet olennaisen seikan, jonka mukaan ne olivat tulonlähde Lukašenkan hallinnolle.
37
Kuten tämän tuomion 35 kohdassa mainitusta oikeuskäytännöstä ilmenee, neuvostolla ei näin ollen ollut velvollisuutta esittää näyttöä tämän olennaisen seikan, joka osoittaa perusteiden paikkansapitävyyden, tueksi.
38
Sillä, että valittajat ovat esittäneet kyseisiä maksuja koskevat tiedot puolestaan puhuvina todisteina, ei ole merkitystä, kuten unionin yleinen tuomioistuin perustellusti huomautti valituksenalaisen tuomion 37 kohdassa.
39
Näin ollen ei voida katsoa, että unionin yleinen tuomioistuin olisi kääntänyt neuvostolle kuuluvan todistustaakan, kun se otti huomioon muun muassa valittajien oikeudenkäynnin aikana esittämät tiedot, jotka koskevat sitä, onko osa niiden voitoista maksettu Valko-Venäjän valtiolle, sen määrittämiseksi, olivatko kyseiset maksut tukea Lukašenkan hallinnolle, mikä oikeutti niiden merkitsemisen sellaisten henkilöiden ja yhteisöjen luetteloon, joihin kohdistetaan rajoittavia toimenpiteitä varojen ja taloudellisten resurssien jäädyttämisen muodossa (ks. vastaavasti tuomio 29.11.2018, Bank Tejarat v. neuvosto, C‑248/17 P, EU:C:2018:967, 41 kohta).
40
Siltä osin kuin valittajat korostavat sen seikan merkitystä, että neuvosto mainitsee niiden voittojen osan maksamista koskevat tiedot perusteissa tai että ne on kirjattu perusteiden tueksi toimitettuun asiakirja-aineistoon ja että neuvosto on siis nimenomaisesti ottanut ne huomioon kyseessä olevaa rajoittavaa toimenpidettä toteuttaessaan, mikä sulkee pois sen, että ne olisi toimitettu jälkikäteen, ne näyttävät todellisuudessa esittävän väitteen, jonka mukaan unionin yleinen tuomioistuin on virheellisesti jättänyt toteamatta, että neuvosto laiminlöi SEUT 296 artiklassa määrättyä perusteluvelvollisuutta.
41
Tältä osin on korostettava, että unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan asianomaiselle vastaisen toimen perusteluvelvollisuuden, joka liittyy läheisesti puolustautumisoikeuksien kunnioittamisen periaatteeseen, tarkoituksena on yhtäältä antaa asianomaiselle riittävät tiedot sen arvioimiseksi, onko toimi asianmukainen vai onko siinä mahdollisesti sellainen virhe, jonka perusteella sen pätevyys voidaan riitauttaa unionin tuomioistuimissa, ja toisaalta antaa unionin tuomioistuimille mahdollisuus valvoa toimen laillisuutta (tuomio 15.11.2012, neuvosto v. Bamba, C‑417/11 P, EU:C:2012:718, 49 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
42
Unionin tuomioistuin on jo todennut muun muassa toimista, joilla asetetaan rajoittavia toimenpiteitä, että sillä, että näissä toimissa ei ole nimenomaisesti mainittu tiettyjä maksuja tällaisten toimenpiteiden kohteena olevan kolmannen valtion hallitukselle annettavan taloudellisen tuen yksityiskohtien ja laajuuden määrittelemiseksi, ei ole merkitystä. Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan toimen perustelujen riittävyyttä on arvioitava ottaen huomioon kyseisen toimen asiayhteys ja kaikki asiaa koskevat oikeussäännöt, joten asianomaiselle vastainen toimi on riittävästi perusteltu silloin, kun se on tehty asianomaisen tuntemassa asiayhteydessä, jonka perusteella asianomainen voi ymmärtää häntä koskevan toimenpiteen (ks. vastaavasti tuomio 12.5.2016, Bank of Industry and Mine v. neuvosto, C‑358/15 P, EU:C:2016:338, 63 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
43
Kun otetaan huomioon tiedot, jotka valittajille on esitetty perusteissa ja neuvoston asiakirja-aineistossa, eli lähinnä tiedot, jotka koskevat sitä, että niiden oli valtion omistamina yrityksinä katsottava tukevan taloudellisesti Lukašenkan hallintoa sen vuoksi, että selvästi osa niiden voitoista tilitettiin Valko-Venäjän valtiolle, riidanalaiset toimet olivat riittävästi perusteltuja, koska yhtäältä valittajat ovat voineet riitauttaa ja ne ovat tosiasiallisesti riitauttaneet unionin yleisessä tuomioistuimessa kyseisten maksujen, jotka valittajat olivat – kuten on muistutettava – itse maininneet, merkityksellisyyden Lukašenkan hallinnon tukemiseen liittyvän arviointiperusteen soveltamisen kannalta ja koska toisaalta kyseisten perustelujen avulla unionin yleinen tuomioistuin on voinut harjoittaa kyseisten toimien laillisuusvalvontaa.
44
Edellä esitetyn perusteella ensimmäinen valitusperuste on hylättävä.
Toinen valitusperuste
Asianosaisten lausumat
45
Toisessa valitusperusteessaan, joka koskee valituksenalaisen tuomion 60–67 kohtaa, valittajat väittävät, että unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen hylätessään niiden argumentin, jonka mukaan Valko-Venäjän valtiolle asetuksen nro 637/2005 nojalla maksetut osingot oli niiden luonteen ja tehtävän vuoksi samastettava veroihin, joten unionin yleisen tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan ne eivät lähtökohtaisesti voi merkitä päätöksen 2012/642 4 artiklan 1 kohdan b alakohdassa tarkoitettua Lukašenkan hallinnon tukemista. Näin tehdessään unionin yleinen tuomioistuin tulkitsi valittajien mukaan virheellisesti paitsi nyt käsiteltävässä asiassa pakollisten osinkojen luonnetta ja tehtävää myös minkä tahansa valtion verojärjestelmän luonnetta ja tehtävää, kun se kieltäytyi samastamasta kyseisiä osinkoja veroihin sillä perusteella, että veroja sovelletaan kaikkiin valkovenäläisiin verovelvollisiin, vaikka mainittujen osinkojen laskeminen vastaa asetuksessa nro 637/2005 määriteltyä erityistä määräytymisperustetta, ja että niiden maksaminen koskee vain tiettyä yhteisöjen ryhmää.
46
Ensinnäkin valittajat väittävät, että toisin kuin unionin yleinen tuomioistuin totesi, kaikki valkovenäläiset verovelvolliset eivät maksa samoja veroja. Kaikissa verojärjestelmissä eri puolilla maailmaa määritellään kyseessä olevan veron kohde ja verovelvolliset, ja tässä tapauksessa valtion omistamat valkovenäläiset yritykset ovat velvollisia maksamaan pakollisia osinkoja. Lisäksi asetuksessa nro 637/2005 erotetaan toisistaan valtion omistamien yritysten eri ryhmät eli valtion kokonaan omistamat yritykset ja yritykset, joiden osakkeista valtio omistaa vähintään 50 prosenttia. Monet Valko-Venäjän verot, kuten pakolliset osingot, koskevat tiettyjä henkilöryhmiä. Se, että valtionyritykset ovat velvollisia maksamaan pakollisia osinkoja, ei valittajien mukaan eroa muiden verojen valikoivasta soveltamisesta.
47
Toiseksi valittajat väittävät, että unionin yleinen tuomioistuin ei ottanut valituksenalaisen tuomion 62 kohdassa huomioon sitä, että kuten kaikki muutkin valkovenäläiset verot ja kuten kaikkialla muualla maailmassa maksettavat verot, pakolliset osingot Valko-Venäjällä lasketaan tietyn määräytymisperusteen perusteella, tässä tapauksessa asetuksen nro 637/2005 1.2 §:n 2 momentin mukaisesti.
48
Kolmanneksi valittajat väittävät, että unionin yleisen tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion 63 kohdassa esittämä toteamus, jonka mukaan Valko-Venäjän valtio ”ainoana osakkeenomistajana” lisäsi entisestään määräysvaltaansa valittajien kaltaisissa yhtiöissä määräämällä pakollisesta voitonjaosta, on ristiriidassa kyseisen tuomion 33 kohdan kanssa, jonka mukaan kyseinen valtio omisti vain ”99,96 prosenttia [valittajista]”.
49
Tämä päätelmä on valittajien mukaan epälooginen, sillä koska valtio on yritysten ainoa osakkeenomistaja tai enemmistöosakas, sillä on jo määräysvalta näissä yrityksissä, eikä se voi lisätä sitä. Valtio voi näin ollen yksipuolisesti päättää osingonjaosta.
50
Neljänneksi valittajat väittävät, että on olemassa muita seikkoja, jotka unionin yleinen tuomioistuin on jättänyt huomiotta ja jotka vahvistavat sen, että Valko-Venäjällä maksettavat pakolliset osingot ovat veroja.
51
Ensinnäkin pakollisten osinkojen kantaminen Valko-Venäjällä kuuluu veroviranomaisten toimivaltaan sovellettavien verotusmenettelyjen mukaisesti. Toiseksi lähestymistapa, jossa osinkoja kannetaan yhteisöveron jälkeen, perustuu satunnaisten voittojen verotuksen periaatteeseen. Kolmanneksi useat Valko-Venäjän verot perustuvat muihin oikeudellisiin toimiin kuin verokoodeksiin. Neljänneksi pakollisten osinkojen maksamatta jättämisestä tai maksamisesta myöhässä määrätään seuraamus samalla tavoin kuin verojen maksamatta jättämisestä tai niiden maksamisesta myöhässä. Viidenneksi pakolliset osingot ja yhteisövero maksetaan samalle saajalle ja samalle pankkitilille. Kuudenneksi, kuten mikä tahansa muukin vero, pakollisiin osinkoihin perustuva velka voitaisiin kuitata saatavalla, joka perustuu jonkin toisen veron, kuten yhteisöveron, liikaa maksettuun määrään. Seitsemänneksi toisin kuin tavalliset osingot, joiden osalta osinkoja maksava yhtiö toimii veroedustajana ja pidättää jaetuista osingoista verot, jotka se maksaa veroviranomaisille, valkovenäläisistä pakollisista osingoista ei kanneta mitään veroa sen Valko-Venäjän verokoodeksin 166 §:ssä vahvistetun periaatteen mukaisesti, jonka mukaan verosta ei voida kantaa veroa.
52
Neuvosto katsoo, että valittajien argumentit on ensisijaisesti jätettävä osittain tutkimatta siltä osin kuin ne koskevat väitteitä, jotka kohdistuvat valituksenalaisen tuomion 61 ja 62 kohtaan, siltä osin kuin kyseisiin kohtiin sisältyy tosiseikkoja koskevia toteamuksia, ja ne on osittain hylättävä perusteettomina. Neuvosto katsoo toissijaisesti, että tällaiset argumentit ovat perusteettomia.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
53
Nyt käsiteltävässä asiassa on todettava, kuten unionin yleinen tuomioistuin teki valituksenalaisen tuomion 37 kohdassa, että kirjelmissään valittajat ”myöntävät maksaneensa osinkoja” Valko-Venäjän valtiolle, joka omistaa Grodno Azotin lähes kokonaan, ja että valittajat ovat lisäksi esittäneet asiakirjan, josta ilmenee, että kyseinen yhtiö maksoi Valko-Venäjän tasavallan talousarvioon 8481000 ruplan (n. 3526000 euron) suuruiset osingot vuonna 2018, 34200000 ruplan (n. 14604000 euroa) osingot vuonna 2019 ja 6835000 ruplan (n. 2462000 euroa) osingot vuonna 2020.
54
Unionin yleinen tuomioistuin saattoi siis perustellusti katsoa valituksenalaisen tuomion 64 kohdassa, ettei neuvosto tehnyt oikeudellista virhettä, kun se katsoi, että valittajat olivat ”merkittävä tulonlähde Lukašenkan hallinnolle”, ja että tämä seikka yhdessä valittajilla Valko-Venäjän taloudessa olevan aseman ja sen kanssa, että valtio omisti 99,96 prosenttia niistä, olivat riittäviä seikkoja, joiden perusteella voitiin katsoa, että ne tukivat Lukašenkan hallintoa päätöksen 2012/642 4 artiklan 1 kohdan b alakohdassa tarkoitetulla tavalla; kyseinen säännös koskee erityisesti henkilöitä ja yhteisöjä, jotka tukevat kyseistä hallintoa taloudellisesti (ks. vastaavasti tuomio 12.5.2016, Bank of Industry and Mine v. neuvosto, C‑358/15 P, EU:C:2016:338, 81 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
55
Tällainen tulkinta Lukašenkan hallinnon tukemiseen liittyvästä arviointiperusteesta, siltä osin kuin siinä keskitytään kyseiselle hallinnolle annettavaan taloudelliseen tukeen, on lisäksi kyseisen säännöksen pääasiallisen tavoitteen mukainen, joka on kyseiseen hallintoon kohdistuvan painostuksen lisääminen, jotta se lopettaisi ihmisoikeuksien, demokratian ja oikeusvaltion vakavan ja jatkuvan loukkauksen Valko-Venäjällä sekä kansalaisyhteiskunnan ja demokraattisen opposition tukahduttamisen.
56
Näin ollen on todettava, että luonnehdinta veroksi tai osingoksi, jonka perusteella määrät maksetaan Valko-Venäjän valtiolle, ei ole ratkaisevaa yksilöitäessä päätöksen 2012/642 4 artiklan 1 kohdan b alakohdassa tarkoitettua Lukašenkan hallinnon tukemista. Molemmissa tapauksissa on nimittäin kyse määristä, jotka yhteisö, jonka valtio omistaa lähes kokonaan, maksaa valtiolle kyseisen maksun määräävän valtion lainsäädännön mukaisesti. Tällaisten maksujen sulkeminen kyseisen Lukašenkan hallinnon tukemisen käsitteen ulkopuolelle pelkästään sillä perusteella, että maksettavat määrät katsotaan veroiksi, voisi mahdollistaa unionin sääntöjen kiertämisen korottamalla tällaisten yhteisöjen saamiin voittoihin sovellettavaa verokantaa vastikkeena niiden osinkojen määrän alenemisesta, jotka on maksettava valtiolle Valko-Venäjän oikeuden mukaan silloin, kun Valko-Venäjän valtion omistama yritys saa voittoa (ks. vastaavasti tuomio 12.5.2016, Bank of Industry and Mine v. neuvosto, C‑358/15 P, EU:C:2016:338, 80 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
57
Tästä seuraa, että siltä osin kuin valittajat väittävät, että unionin yleinen tuomioistuin rajoitti valituksenalaisen tuomion 59 kohdassa perusteettomasti veron käsitettä tässä asiayhteydessä ja tämän seurauksena kyseisen tuomion 60–62 kohdassa totesi virheellisesti, ettei niiden Valko-Venäjän valtiolle suorittamia maksuja voitu samastaa tällaisiin veroihin, niiden väitteet ovat tehottomia, koska niillä ei voida missään tapauksessa kyseenalaistaa unionin yleisen tuomioistuimen mainitun tuomion 64 kohdassa esittämää ja tämän tuomion 54 kohdassa mieleen palautettua toteamusta, jonka mukaan nyt käsiteltävässä asiassa oli riittävästi seikkoja, joiden perusteella voitiin katsoa, että valittajat tukivat Lukašenkan hallintoa päätöksen 2012/642 4 artiklan 1 kohdan b alakohdassa tarkoitetulla tavalla.
58
Sama pätee valituksenalaisen tuomion 63 kohtaa koskeviin valittajien argumentteihin. Unionin yleinen tuomioistuin totesi kyseisessä kohdassa erityisesti sen, että valittajat olivat Valko-Venäjän oikeuden mukaan velvollisia siirtämään osan voitoistaan valtiolle, ”vahvistavan” arvioinnin, jonka mukaan ne tukivat taloudellisesti Lukašenkan hallintoa, koska asettamalla tämän velvollisuuden kyseinen hallinto lisäsi harjoittamaansa määräysvaltaa entisestään. Ilmaisusta ”vahvistaa” ja yleisemmin valituksenalaisen tuomion 58–64 kohdasta, kun niitä luetaan yhdessä, ilmenee, että valituksenalaisen tuomion 63 kohdassa oleva toteamus ei ole mitenkään välttämätön sen päätelmän tekemiseksi, johon tämän tuomion edellisessä kohdassa viitataan.
59
Unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan unionin yleisen tuomioistuimen ratkaisun ylimääräisiä perusteluja koskevat väitteet ovat tehottomia, koska ne eivät voi aiheuttaa kyseisen ratkaisun kumoamista (ks. vastaavasti tuomio 7.11.2002, Hirschfeldt v. EEA, C‑184/01 P, EU:C:2002:645, 48 kohta ja tuomio 6.9.2017, Intel v. komissio, C‑413/14 P, EU:C:2017:632, 63 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
60
Kaiken edellä esitetyn perusteella toinen valitusperuste on hylättävä.
Kolmas valitusperuste
Asianosaisten lausumat
61
Kolmannessa valitusperusteessaan, joka koskee valituksenalaisen tuomion 36–38, 47–57 ja 74–79 kohtaa, valittajat väittävät, että unionin yleinen tuomioistuin teki ilmeisen arviointivirheen, kun se jätti lausumatta siitä, oliko vuosina 2018, 2019 ja 2020 osinkomaksuina annettu taloudellinen tuki, jonka määrät ne täsmensivät kirjelmissään, perusteissa esitetyn luonnehdinnan mukaisesti ”merkittävä”. Kyseinen virhe on valittajien mukaan tehty sekä riidanalaisten alkuperäisten toimien että riidanalaisten pysyttämistoimien arvioinnissa.
62
Kyseisiin perusteihin tai neuvoston ensimmäiseen todistusaineistoon ei valittajien mukaan sisälly tietoja, joilla kyseisen luonnehdinnan paikkansapitävyys voitaisiin osoittaa.
63
Valittajat väittävät toissijaisesti, että jos unionin yleinen tuomioistuin olisi arvioinut asianmukaisesti sitä, ovatko valittajat merkittävä tulonlähde Lukašenkan hallinnolle, mitä se ei ole tehnyt, se olisi vastannut tähän kysymykseen kieltävästi.
64
Tässä yhteydessä valittajat viittaavat 29.4.2015 annettuun tuomioon Bank of Industry and Mine v. neuvosto (T‑10/13, EU:T:2015:235) ja erityisesti kyseisen tuomion 186 kohtaan, jossa unionin yleinen tuomioistuin totesi, että kyseessä oleva valtion omistama yritys maksoi Iranin valtiovarainhallinnolle sellaisia ”huomattavia” summia, jotka merkitsevät rahoitustukea Iranin hallitukselle.
65
Kyseiseen tuomioon johtaneessa asiassa oli kuitenkin kyse yhteensä vähintään 76 miljoonan euron suuruisesta maksusta viiden vuoden viitejaksolla ja näin ollen huomattavasti suuremmasta määrästä kuin määrät, jotka valittajat maksoivat Valko-Venäjän valtiolle pakollisina osinkoina vuosilta 2018, 2019 ja 2020. Näin ollen viimeksi mainittuja määriä ei valittajien mukaan voida pitää merkittävänä tulonlähteenä, minkä vahvistaa kyseisten määrien ilmaiseminen prosenttiosuutena Valko-Venäjän tasavallan bruttokansantuotteesta (BKT) kyseisinä vuosina eli vastaavasti 0,0069 prosenttia, 0,0253 prosenttia ja 0,0045 prosenttia kyseisestä BKT:stä.
66
Valittajien mukaan näin on todettava myös riidanalaisiin pysyttämistoimiin liittyvän maksun osalta. Neuvoston toisesta asiakirja-aineistosta nimittäin ilmenee, että valittajat maksoivat vuonna 2022 pakollisina osinkoina 33195000 euroa, joka vastasi 0,0471 prosenttia Valko-Venäjän tasavallan BKT:stä kyseisenä vuonna. Valittajien mukaan tämä määrä on huomattavasti pienempi kuin se, jota unionin yleinen tuomioistuin luonnehti ”huomattavaksi”29.4.2015 antamassaan tuomiossa Bank of Industry and Mine v. neuvosto (T‑10/13, EU:T:2015:235).
67
Lopuksi valittajat väittävät, että niiden maksamat pakolliset osingot – liittyivätpä ne riidanalaisiin alkuperäisiin toimiin tai riidanalaisiin pysyttämistoimiin – eivät ole tulonlähde valtiolle, koska kyseisten osinkojen kokonaismäärä on pienempi kuin valittajien vuosina 2018–2022 saamat arvonlisäveron palautukset.
68
Neuvosto kiistää valittajien argumentit.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
69
On todettava, että vaikka unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 64 kohdassa, ettei neuvosto tehnyt oikeudellista virhettä katsoessaan muun muassa, että valittajat olivat ”merkittävä tulonlähde Lukašenkan hallinnolle”, tässä toteamuksessa otetaan välttämättä huomioon maksetut määrät, sellaisina kuin ne täsmennetään kyseisen tuomion 37 kohdassa, ja se merkitsee näin ollen sitä, että unionin yleinen tuomioistuin on pitänyt mainittua tulolähdettä merkittävänä ja vahvistanut näin ollen neuvoston tätä koskevan arvioinnin ja riidanalaisten alkuperäisten toimien pätevyyden.
70
Sama koskee riidanalaisten pysyttämistoimien arviointia, kuten valituksenalaisen tuomion 74 ja 76 kohdasta yhdessä luettuina ilmenee.
71
On siis todettava, että kolmas valitusperuste perustuu valituksenalaisen tuomion virheelliseen tulkintaan.
72
Siltä osin kuin valittajat kyseenalaistavat toissijaisena argumenttinaan unionin yleisen tuomioistuimen arvioinnin niiden Lukašenkan hallinnolle muodostaman tulonlähteen merkityksestä suhteessa Valko-Venäjän valtiolle asetuksen nro 637/2005 nojalla maksettuihin määriin, on todettava, että kyse on tosiseikkojen arvioinnista, joka ei voi kuulua unionin tuomioistuimen muutoksenhakuvaiheessa harjoittaman valvonnan piiriin, ellei tosiseikkoja ole otettu huomioon vääristyneellä tavalla (ks. vastaavasti tuomio 28.4.2022, Yieh United Steel v. komissio, C‑79/20 P, EU:C:2022:305, 52 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
73
Näin ollen kyseinen toissijainen argumentti on jätettävä tutkimatta, koska valittajat eivät ole osoittaneet, että unionin yleinen tuomioistuin olisi ottanut tosiseikat huomioon vääristyneellä tavalla (ks. vastaavasti tuomio 28.4.2022, Yieh United Steel v. komissio, C‑79/20 P, EU:C:2022:305, 53 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
74
Tämä koskee erityisesti valittajien väitteitä, joiden mukaan asetuksen nro 637/2005 nojalla maksettuja määriä ei voida pitää merkittävinä, koska maksujen kokonaismäärä on huomattavasti pienempi kuin määrä, jota unionin yleinen tuomioistuin piti 29.4.2015 annetun tuomion Bank of Industry and Mine v. neuvosto (T‑10/13, EU:T:2015:235) 186 kohdassa ”huomattavana”, tai koska niiden yksilöllinen määrä ei vaikuta merkittävältä, jos se ilmaistaan prosentteina Valko-Venäjän tasavallan BKT:stä.
75
Kyseiset väitteet on joka tapauksessa hylättävä, koska ne eivät perustu tosiseikkoihin. On nimittäin yhtäältä ilmeistä, kuten neuvosto on perustellusti todennut, ettei kyseisen tuomion 186 kohdassa missään tapauksessa voida ymmärtää ilmoitettavan ylärajaa, jonka alittuessa taloudellista tukea ei voitaisi pitää merkittävänä.
76
Kun toisaalta otetaan huomioon myös laaja harkintavalta, joka neuvostolle kuuluu rajoittavien toimenpiteiden toteuttamisessa muun muassa päätöksen 2012/642 4 artiklan 1 kohdan b alakohdassa tarkoitetun Lukašenkan hallinnon tukemiseen liittyvän arviointiperusteen nojalla, mikään ei estä neuvostoa arvioimasta tällaisen tuen merkitystä kyseessä olevien maksujen absoluuttisten määrien perusteella eikä prosenttiosuutena Valko-Venäjän tasavallan BKT:stä.
77
Lisäksi on niin, että vaikka neuvosto ja unionin yleinen tuomioistuin ovat tosiasiallisesti todenneet tai jopa vahvistaneet, että valittajien kyseisen asetuksen nro 637/2005 nojalla maksamat määrät ovat merkittäviä, tämä perustelu on joka tapauksessa selvästi ylimääräinen perustelu, kun otetaan huomioon päätöksen 2012/642 4 artiklan 1 kohdan b alakohdan selkeä ja täsmällinen sanamuoto, joka on esteenä sellaisen lisäedellytyksen asettamiselle, josta ei säädetä kyseisessä säännöksessä, kuten Lukašenkan hallinnolle annettavan tuen merkittävyyden kaltaisen lisäedellytyksen asettamiselle. Valittajien toissijainen argumentti on siis myös tehoton muun muassa 7.11.2002 annettuun tuomioon Hirschfeldt v. EEA (C‑184/01 P, EU:C:2002:645, 48 kohta) ja 6.9.2017 annettuun tuomioon Intel v. komissio (C‑413/14 P, EU:C:2017:632, 63 kohta) perustuvan oikeuskäytännön perusteella.
78
Lopuksi on todettava, että unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan suhteellisuusperiaatteen loukkaamista koskeva väite, jonka valittajat esittävät kolmannen valitusperusteensa tueksi, on jätettävä tutkimatta muutoksenhakuvaiheessa, koska on selvää, ettei sitä ole esitetty unionin yleisessä tuomioistuimessa (ks. vastaavasti tuomio 6.10.2021, World Duty Free Group ja Espanja v. komissio, C‑51/19 P ja C‑64/19 P, EU:C:2021:793, 54 ja 55 kohta).
79
Kaiken edellä esitetyn perusteella kolmas valitusperuste on hylättävä.
Neljäs valitusperuste
Asianosaisten lausumat
80
Neljännessä valitusperusteessaan, jolla riitautetaan valituksenalaisen tuomion 47–52 kohta, valittajat väittävät, että unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen tulkitessaan päätöksen 2012/642 4 artiklan 1 kohdan b alakohtaa, kun se totesi, että siinä säädetty hallinnon tukemiseen liittyvä arviointiperuste täyttyy kaikkien valtionyritysten osalta, koska ne antavat välttämättä huomattavaa tukea hallinnolle jo pelkästään omistusrakenteensa vuoksi, ja tulkitsi näin kyseistä säännöstä liian laajasti, mikä johtaa SEU 21 artiklan rikkomiseen sekä unionin oikeudessa vahvistettujen suhteellisuusperiaatteen, oikeusvarmuuden periaatteen ja kohtuusperiaatteen loukkaamiseen, kuten ne täsmentävät vastauskirjelmässään.
81
Valittajat päättelevät perusteiden ensimmäiseen kohtaan sisältyvistä eri seikoista ja siitä, ettei neuvosto ole milloinkaan vedonnut konkreettisiin maksuihin, joita ne ovat väitetysti suorittaneet Valko-Venäjän valtiolle, että unionin yleisen tuomioistuimen päätöksen 2012/642 4 artiklan 1 kohdan b alakohdasta esittämä tulkinta vahvistaa sen, että kaikki valtion omistamat yritykset ovat automaattisesti tulonlähde valtiolle ja että valtion omistama suuri strateginen ja merkittävä yritys on välttämättä merkittävä tulonlähde valtiolle.
82
Koska valtion omistamat yritykset, samoin kuin virkamiehet, antavat valtiolle väistämättä etua niiden julkiselle sektorille luontoissuorituksina antaman panoksen perusteella, tästä seuraa valittajien mukaan, että hallinnolle annettua tukea koskevan näytön on mentävä pidemmälle kuin pelkkä toteamus siitä, että kyseessä on valtionyritys. Nyt käsiteltävässä asiassa neuvosto ei kuitenkaan ole esittänyt mitään näyttöä erityisistä maksuista tai rahoitusosuuksista, joita valittajat olisivat suorittaneet Valko-Venäjän valtiolle, vaan se on tukeutunut niiden kokoon, niiden vuoden 2018 nettovoittoon ja niiden vuoden 2020 liikevaihtoon.
83
Unionin yleisen tuomioistuimen lähestymistapa johtaa valittajien mukaan siihen, että neuvostolle annetaan rajoittamaton harkintavalta päättää, kenelle se määrää seuraamuksia, vaikka ei ole olemassa konkreettisia, täsmällisiä ja yhtäpitäviä todisteita tuesta Lukašenkan hallinnolle.
84
Neuvosto kiistää valittajien väitteet.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
85
Valituksenalaisen tuomion 47 ja 64 kohdasta ilmenee selvästi, että toisin kuin valittajat väittävät, unionin yleinen tuomioistuin ei tukeutunut yksinomaan siihen, että valittajat olivat Valko-Venäjän valtion omistuksessa, katsoakseen niiden tukevan Lukašenkan hallintoa, vaan se otti tässä tarkoituksessa asianmukaisesti huomioon muita seikkoja, kuten sen, että ne muodostivat merkittävän tulonlähteen kyseiselle hallinnolle.
86
Lisäksi valituksenalaisen tuomion 55 kohdasta ilmenee, että unionin yleinen tuomioistuin katsoi perustellusti, että keskeinen seikka, johon tukikriteerin mukainen arviointi perustui, olivat rahavirrat eli se, että valittajat maksoivat osan voitoistaan Valko-Venäjän valtiolle, mitä pidettiin Lukašenkan hallinnolle annettuna taloudellisena tukena, eikä se, että ne olivat valtion omistuksessa.
87
Kaiken edellä esitetyn perusteella on hylättävä neljäs valitusperuste ja valitus kokonaisuudessaan.
Oikeudenkäyntikulut
88
Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 184 artiklan 2 kohdassa määrätään, että jos valitus on perusteeton, unionin tuomioistuin tekee ratkaisun oikeudenkäyntikuluista. Kyseisen työjärjestyksen 138 artiklan 1 kohdan, jota sovelletaan sen 184 artiklan 1 kohdan nojalla valituksen käsittelyyn, mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut.
89
Koska neuvosto on vaatinut valittajien velvoittamista korvaamaan oikeudenkäyntikulut ja koska valittajat ovat hävinneet asian, valittajat velvoitetaan vastaamaan omista oikeudenkäyntikuluistaan sekä korvaamaan neuvoston oikeudenkäyntikulut.
Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (viides jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Valitus hylätään.
2)
Grodno Azot AAT ja Khimvolokno Plant vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan, ja ne velvoitetaan korvaamaan Euroopan unionin neuvoston oikeudenkäyntikulut.
Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: englanti.