62024CJ0485
UNIONIN TUOMIOISTUIMEN TUOMIO (ensimmäinen jaosto)
11 päivänä joulukuuta 2025 (
*1
)
Ennakkoratkaisupyyntö – Sopimusvelvoitteisiin sovellettavasta laista tehty Rooman yleissopimus – 6 artikla – Työsopimus – Lakiviittaus – Lakiviittauksen puuttuessa sovellettavan lain pakottavat säännökset – Kyseisen lain määrittäminen – Tavallinen työskentelypaikka – Tavallisen työskentelypaikan vaihtuminen työsuhteen aikana – Työsopimuksen läheisempi liittymä toiseen valtioon – Arviointiperusteet – Viimeisen tavallisen työskentelypaikan huomioon ottaminen
Asiassa C‑485/24,
jossa on kyse SEUT 267 artiklaan perustuvasta ennakkoratkaisupyynnöstä, jonka Cour de cassation (ylin tuomioistuin, Ranska) on esittänyt 10.7.2024 tekemällään päätöksellä, joka on saapunut unionin tuomioistuimeen 10.7.2024, saadakseen ennakkoratkaisun asiassa
Locatrans Sàrl
vastaan
ES,
UNIONIN TUOMIOISTUIN (ensimmäinen jaosto),
toimien kokoonpanossa: jaoston puheenjohtaja F. Biltgen sekä tuomarit I. Ziemele, A. Kumin (esittelevä tuomari), S. Gervasoni ja M. Bošnjak,
julkisasiamies: R. Norkus,
kirjaaja: A. Calot Escobar,
ottaen huomioon kirjallisessa käsittelyssä esitetyn,
ottaen huomioon huomautukset, jotka sille ovat esittäneet
–
Locatrans Sàrl, edustajinaan O. Coudray, M. Grévy ja G. Thouvenin, avocats,
–
ES, edustajinaan A. Lyon‑Caen, T. Lyon‑Caen ja F. Thiriez, avocats,
–
Ranskan hallitus, asiamiehinään B. Dourthe ja M. Guiresse,
–
Tšekin hallitus, asiamiehinään A. Pagáčová, M. Smolek ja J. Vláčil,
–
Euroopan komissio, asiamiehinään S. Noë ja W. Wils,
kuultuaan julkisasiamiehen 3.7.2025 pidetyssä istunnossa esittämän ratkaisuehdotuksen,
on antanut seuraavan
tuomion
1
Ennakkoratkaisupyyntö koskee sopimusvelvoitteisiin sovellettavasta laista tehdyn, Roomassa 19.6.1980 allekirjoitettavaksi avatun yleissopimuksen (EYVL 1980, L 266, s. 1; jäljempänä Rooman yleissopimus) 3 ja 6 artiklan tulkintaa.
2
Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa asianosaisina ovat yhtäältä Locatrans Sàrl ja toisaalta ES ja jossa on kyse erilaisista korvausvaatimuksista, jotka ES on esittänyt entiselle työnantajalleen Locatransille hänen työsopimuksensa päättämisen johdosta.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Rooman yleissopimus
3
Rooman yleissopimuksen 3 artiklan 1 kohdassa määrätään seuraavaa:
”Sopimukseen sovelletaan sen valtion lakia, josta osapuolet ovat sopineet (lakiviittaus). Lakiviittauksen on oltava nimenomainen tai sen on käytävä riittävän selvästi ilmi sopimusehdoista tai tapaukseen liittyvistä olosuhteista. Osapuolet voivat määrätä valitsemansa lain sovellettavaksi koko sopimukseen tai vain osaan siitä.”
4
Rooman yleissopimuksen 6 artiklassa, jonka otsikko on ”Työsopimukset”, määrätään seuraavaa:
”1.   Sen estämättä, mitä 3 artiklassa määrätään, työsopimukseen otettu lakiviittaus ei saa johtaa siihen, että työntekijä menettäisi sen lain pakottavin säännöksin hänelle annetun suojan, jota lakiviittauksen puuttuessa sovellettaisiin tämän artiklan 2 kohdan nojalla.
2.   Sen estämättä, mitä 4 artiklassa määrätään, ja sikäli kuin 3 artiklan mukaista lakiviittausta ei ole, työsopimuksiin sovelletaan:
a)
sen valtion lakia, jossa työntekijä tavallisesti työskentelee sopimusvelvoitteiden täyttämiseksi, vaikka hänet on väliaikaisesti lähetetty työhön toiseen valtioon, tai
b)
sen toimipaikan sijaintivaltion lakia, joka on ottanut työntekijän työhön, jos hän ei tavallisesti työskentele ainoastaan yhdessä valtiossa,
jollei kaikista olosuhteista ilmene, että työsopimus liittyy läheisemmin johonkin toiseen valtioon, jolloin sovelletaan kyseisen toisen valtion lakia.”
5
Roomassa 19.6.1980 allekirjoittamista varten avatun sopimusvelvoitteisiin sovellettavaa lakia koskevan yleissopimuksen tulkinnasta Euroopan yhteisöjen tuomioistuimessa tehdyn ensimmäisen pöytäkirjan (EYVL 1989, L 48, s. 1) 2 artiklassa määrätään seuraavaa:
”Jäljempänä mainitut tuomioistuimet voivat pyytää yhteisöjen tuomioistuimelta ennakkoratkaisua sellaisesta käsiteltävänään olevassa asiassa esille tulleesta kysymyksestä, joka koskee 1 artiklassa mainittuihin asiakirjoihin sisältyvien määräysten tulkintaa, jos tämä kansallinen tuomioistuin katsoo, että kysymys on ratkaistava, jotta se voi antaa päätöksen:
– –
b) sopimusvaltioiden tuomioistuimet käsitellessään muutoksenhakuasiaa.”
Rooma I ‑asetus
6
Rooman yleissopimus on korvattu sopimusvelvoitteisiin sovellettavasta laista 17.6.2008 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EY) N:o 593/2008 (Rooma I) (EUVL 2008, L 177, s. 6; jäljempänä Rooma I ‑asetus). Kyseistä asetusta sovelletaan 17.12.2009 tai sen jälkeen tehtyihin sopimuksiin.
7
Rooma I ‑asetuksen 8 artiklassa, jonka otsikko on ”Työsopimukset”, säädetään seuraavaa:
”1.   Työsopimukseen sovelletaan osapuolten 3 artiklan mukaisesti valitsemaa lakia. Tällainen lakiviittaus ei saa kuitenkaan johtaa siihen, että työntekijä menettäisi hänelle sellaisin säännöksin annetun suojan, joista ei voida sopimuksin poiketa sen lain mukaan, jota lakiviittauksen puuttuessa olisi sovellettu tämän artiklan 2, 3 ja 4 kohdan nojalla.
2.   Siltä osin kuin osapuolet eivät ole valinneet työsopimukseen sovellettavaa lakia, sopimukseen sovelletaan sen maan lakia, jossa, tai jollei näin ole, josta työntekijä tavallisesti tekee työnsä sopimuksen täyttämiseksi. Maan, jossa työ tavallisesti tehdään, ei katsota muuttuvan, vaikka työntekijä työskentelisi tilapäisesti toisessa maassa.
3.   Jos sovellettavaa lakia ei voida määrittää 2 kohdan nojalla, sopimukseen sovelletaan sen maan lakia, jossa sijaitsee liiketoimipaikka, jossa työntekijä otettiin työhön.
4.   Jos tapaukseen liittyvistä seikoista kokonaisuutena ilmenee, että sopimus liittyy läheisemmin johonkin toiseen maahan kuin mitä 2 tai 3 kohdassa tarkoitetaan, sovelletaan tämän toisen maan lakia.”
Brysselin yleissopimus
8
Tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden täytäntöönpanosta yksityisoikeuden alalla Brysselissä 27.9.1968 tehdyn yleissopimuksen (EYVL 1972, L 299, s. 32), sellaisena kuin se on muutettuna myöhemmillä uusien jäsenvaltioiden tähän yleissopimukseen liittymisestä tehdyillä yleissopimuksilla (jäljempänä Brysselin yleissopimus), 5 artiklassa määrätään seuraavaa:
”Sellaista henkilöä vastaan, jolla on kotipaikka sopimusvaltiossa, voidaan nostaa kanne toisessa sopimusvaltiossa:
1)
sopimusta koskevassa asiassa sen paikkakunnan tuomioistuimessa, jossa kanteessa tarkoitettu velvoite on täytetty tai täytettävä; työsopimusta koskevassa asiassa tämä paikkakunta on se, jossa työntekijä tavallisesti suorittaa työnsä; jos työntekijä ei tavallisesti suorita työtään samassa valtiossa, työnantajaa vastaan voidaan nostaa kanne myös sen paikkakunnan tuomioistuimessa, jossa työntekijän palvelukseen ottanut toimipaikka sijaitsee tai oli sijainnut;
– –”
Bryssel I ‑asetus
9
Brysselin yleissopimus on korvattu tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta siviili‑ ja kauppaoikeuden alalla 22.12.2000 annetulla neuvoston asetuksella (EY) N:o 44/2001 (EYVL 2001, L 12, s. 1; jäljempänä Bryssel I ‑asetus).
10
Kyseisen asetuksen 19 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Työnantajaa vastaan, jonka kotipaikka on jäsenvaltiossa, voidaan nostaa kanne
1.
sen jäsenvaltion tuomioistuimissa, missä tämän kotipaikka on, tai
2.
toisessa jäsenvaltiossa
a)
sen paikkakunnan tuomioistuimessa, missä työntekijä tavallisesti työskentelee, tai sen paikkakunnan tuomioistuimessa, missä hän viimeksi työskenteli, tai
b)
jos työntekijä ei tavallisesti työskentele tai ei työskennellyt yhdessä ja samassa valtiossa, sen paikkakunnan tuomioistuimissa, missä työntekijän palvelukseen ottanut toimipaikka sijaitsee tai sijaitsi.”
Bryssel Ia ‑asetus
11
Bryssel I ‑asetus kumottiin ja korvattiin tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta siviili‑ ja kauppaoikeuden alalla 12.12.2012 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EU) N:o 1215/2012 (EUVL 2012, L 351, s. 1; jäljempänä Bryssel Ia ‑asetus). Bryssel I ‑asetuksen 19 artiklasta on tullut Bryssel Ia ‑asetuksen 21 artikla.
Pääasia ja ennakkoratkaisukysymys
12
Locatrans‑niminen kuljetusyhtiö, jonka kotipaikka on Bettembourg (Luxemburg), otti ES:n palvelukseensa ajoneuvonkuljettajaksi 15.10.2002 tehdyllä työsopimuksella, jonka mukaan työaika oli 166 tuntia kuukaudessa. Työsopimuksessa määrättiin, että sovellettava laki oli Luxemburgin laki ja että ES:n suorittamat kuljetukset tapahtuivat pääosin Saksassa, Benelux-maissa, Italiassa, Espanjassa, Portugalissa ja Itävallassa.
13
Locatrans ilmoitti ES:lle 14.1.2014 päivätyllä kirjeellä päätöksestään vähentää hänen työaikansa 35 tuntiin viikossa eli yhteensä 151,55 tuntiin kuukaudessa 16.7.2014 alkaen. ES vastusti tätä muutosta.
14
Locatrans ilmoitti ES:lle 31.3.2014 päivätyllä kirjeellä, että tutkittuaan hänen työskentelyään viimeisten 18 kuukauden ajalta se oli todennut, että hän suoritti merkittävän osan eli yli 50 prosenttia palkkatyöstään Ranskassa ja että sillä oli näin ollen velvollisuus liittää hänet Ranskan sosiaaliturvajärjestelmään.
15
Locatrans vahvisti 17.4.2014 päivätyllä kirjeellä, että ES:lle ehdotettiin palvelukseen ottamista ranskalaisessa yhtiössä, ja ilmoitti hänelle, ettei hän enää 16.7.2014 alkaen kuuluisi Locatransin henkilöstöön, koska hän kieltäytyi hyväksymästä työajan lyhentämistä.
16
ES nosti 8.1.2015 conseil de prud’hommes de Dijonissa (Dijonin työoikeudellisten asioiden alioikeus, Ranska) kanteen, jossa hän riitautti työsopimuksensa päättämisen ja vaati erilaisten korvausten maksamista.
17
Kyseinen tuomioistuin hylkäsi 4.4.2017 antamallaan tuomiolla ES:n vaatimukset sillä perusteella, että hänen työsopimuksensa täyttämiseen ja päättämiseen sovellettiin Luxemburgin lakia ja että ES oli selkeästi ja yksiselitteisesti irtisanoutunut eikä tätä voitu katsoa sen sijaan perusteettomaksi irtisanomiseksi.
18
ES valitti tästä tuomiosta cour d’appel de Dijoniin (Dijonin ylioikeus, Ranska), joka kumosi kyseisen tuomion 2.5.2019 antamallaan tuomiolla.
19
Cour d’appel de Dijon totesi, että kyseisen työsopimuksen osapuolet olivat sopineet, että työsuhteeseen sovelletaan Luxemburgin lakia, mutta että Locatrans oli tämän tuomion 14 kohdassa mainitussa 31.3.2014 päivätyssä kirjeessä myöntänyt ES:n tekevän olennaisen osan työstään Ranskassa, minkä ES oli vahvistanut. Kyseinen tuomioistuin katsoi Rooman yleissopimuksen 6 artiklan perusteella, että se, että osapuolet valitsivat Luxemburgin lain, ei voinut johtaa siihen, että ES menettää Ranskan lain pakottavissa säännöksissä ja erityisesti työsopimuksen muuttamista ja päättämistä koskevissa säännöksissä hänelle annetun suojan.
20
Cour d’appel de Dijon katsoi näin ollen kyseessä olevan työsopimuksen päättämisen irtisanomiseksi sekä totesi, että irtisanominen ei perustunut todelliseen ja painavaan syyhyn, ja velvoitti Locatransin maksamaan ES:lle erinäisiä korvauksia.
21
Locatrans teki tästä ratkaisusta kassaatiovalituksen Cour de cassationiin (ylin tuomioistuin, Ranska), joka on ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin.
22
Kyseinen tuomioistuin muistuttaa, että Rooman yleissopimuksen 6 artiklan 1 kohdassa määrätään, että työsopimukseen sisällytetty lakiviittaus ei saa johtaa siihen, että työntekijä menettäisi sen lain pakottavin säännöksin hänelle annetun suojan, jota lakiviittauksen puuttuessa sovellettaisiin sopimukseen. Se toteaa lisäksi, että kyseisen 6 artiklan 2 kohdassa esitetään työsopimuksen liittymäperusteet, joiden perusteella sopimukseen sovellettava laki (lex contractus) on määritettävä, jos osapuolet eivät ole tehneet lainvalintaa, ja että 6 artiklan 2 kohdan a alakohdassa säädetty peruste on se valtio, jossa työntekijä ”tavallisesti työskentelee”.
23
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa myös, että unionin tuomioistuin katsoi 15.3.2011 antamassaan tuomiossa Koelzsch (C‑29/10, EU:C:2011:151, 50 kohta), että viimeksi mainittua määräystä on tulkittava siten, että jos työntekijä harjoittaa toimintaansa useammassa kuin yhdessä sopimusvaltiossa, se valtio, jossa työntekijä tavallisesti työskentelee sopimusvelvoitteiden täyttämiseksi mainitussa määräyksessä tarkoitetussa merkityksessä, on se valtio, jossa tai josta käsin työntekijä täyttää olennaisen osan hänellä työnantajaansa nähden olevista velvoitteistaan, kun otetaan huomioon kaikki työntekijän toiminnalle ominaiset seikat.
24
Unionin tuomioistuin viittasi kyseisessä tuomiossa myös Brysselin yleissopimuksen 5 artiklan 1 kohdan tulkintaa koskevaan oikeuskäytäntöönsä, mikä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan osoittaa unionin tuomioistuimen pyrkivän tulkitsemaan liittymäperusteita yhtenäisellä tavalla tuomioistuinten toimivaltaa ja lainvalintaa koskevissa kysymyksissä.
25
Kyseisen 5 artiklan 1 kohdan osalta 27.2.2002 annetussa tuomiossa Weber (C‑37/00, EU:C:2002:122) katsottiin, että kun kyse on työsopimuksesta, jonka nojalla työntekijä työskentelee samoissa tehtävissä työnantajansa palveluksessa useammassa kuin yhdessä sopimusvaltiossa, koko työsuhteen kesto on lähtökohtaisesti otettava huomioon määritettäessä sitä paikkakuntaa, jolla asianomainen tavallisesti työskenteli kyseisessä määräyksessä tarkoitetuin tavoin. Viimeisin työskentelykausi on kuitenkin merkityksellisin tilanteessa, jossa työntekijä, sen jälkeen kun hän on työskennellyt tietyn ajan määrätyssä paikassa, työskentelee pysyvästi toisella paikkakunnalla, jos asianosaiset ovat selvästi halunneet, että tästä viimeksi mainitusta tulee uusi Brysselin yleissopimuksen 5 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu tavallinen työskentelypaikkakunta.
26
Kyseisen oikeuskäytännön huomioon ottaen ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee, onko lakiviittauksen puuttuessa sovellettavan lain määrittämiseksi otettava huomioon tässä tapauksessa koko työsuhteen kesto, kun määritetään se paikka, jossa asianomainen tavallisesti työskenteli Rooman yleissopimuksen 6 artiklan 2 kohdan a alakohdassa tarkoitetussa merkityksessä, vai onko huomioon otettava ainoastaan viimeisin työskentelykausi.
27
Kyseisen tuomioistuimen mukaan on niin, että vaikka työntekijän viimeistä tavallista työskentelypaikkaa koskevalla perusteella on merkitystä määritettäessä sitä tuomioistuinta, jonka käsiteltäväksi työntekijä voi saattaa asian, koska tämä peruste antaa hänelle mahdollisuuden nostaa kanne pienemmin kustannuksin, jää kuitenkin epäselväksi, onko tätä lähestymistapaa sovellettava myös määritettäessä sovellettavaa lakia silloin, kun työsopimuksen osapuolet eivät ole tehneet lakiviittausta, koska tällainen lähestymistapa voisi johtaa siihen, että samaan työsopimukseen sovellettaisiin eri aikoina eri pakottavia lakeja työntekijän työskentelypaikan muutoksista riippuen.
28
Tässä tilanteessa Cour de cassation päätti lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavan ennakkoratkaisukysymyksen:
”Onko [Rooman] yleissopimuksen 3 ja 6 artiklaa tulkittava siten, että silloin kun työntekijä työskentelee samoissa tehtävissä työnantajansa hyväksi useammassa kuin yhdessä sopimusvaltiossa, on sovellettavan lain määrittämisessä otettava lakiviittauksen puuttuessa huomioon koko työsuhteen kesto, kun määritetään se paikkakunta, jolla asianomainen on tavallisesti työskennellyt, vai onko huomioon otettava viimeisin työskentelykausi, jos työntekijä on työskennellyt ensin tietyn aikaa tietyllä paikkakunnalla ja alkanut sitten työskennellä pysyvästi toisella paikkakunnalla, josta osapuolet ovat selkeästi halunneet tulevan uusi paikkakunta, jolla työntekijä tavallisesti työskentelee?”
Ennakkoratkaisukysymyksen tarkastelu
29
Aluksi on todettava, että ES ei nimenomaisesti vaadi ennakkoratkaisukysymyksen jättämistä tutkimatta mutta hän kiistää tämän kysymyksen taustalla olevan tosiseikkoja koskevan lähtökohdan ja katsoo, että todellisuudessa hänen työpaikkansa ei ole vaihtunut hänen työsuhteensa aikana. Hän on päinvastoin joutunut työskentelemään kuljetustehtävissään useissa paikoissa, mutta niillä on ollut merkittävä liittymä Ranskaan, ja Locatrans on lopulta ainoastaan vahvistanut tämän tosiasiallisen tilanteen hänen työsopimuksensa päättyessä. Esitetty kysymys ei näin ollen ole merkityksellinen.
30
Tältä osin on muistutettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan SEUT 267 artiklassa määrätään unionin tuomioistuimen ja jäsenvaltioiden tuomioistuinten välisestä välittömän yhteistyön menettelystä. Kyseisessä menettelyssä, joka perustuu kansallisten tuomioistuinten ja unionin tuomioistuimen tehtävien selkeään jakoon, oikeusriidan tosiseikaston arvioiminen kuuluu yksinomaan kansallisen tuomioistuimen toimivaltaan, ja sen tehtävänä on kunkin asian erityispiirteiden perusteella harkita, onko ennakkoratkaisu tarpeen asian ratkaisemiseksi ja onko sen unionin tuomioistuimelle esittämillä kysymyksillä merkitystä asian kannalta, kun taas unionin tuomioistuimella on ainoastaan toimivalta lausua unionin oikeuden tulkinnasta tai pätevyydestä sellaisten tosiseikkojen perusteella, jotka kansallinen tuomioistuin on sille esittänyt (ks. vastaavasti tuomio 16.3.1978, Oehlschläger_104/77, EU:C:1978:69, 4 kohta ja tuomio 4.10.2024, Schrems (Tietojen luovuttaminen suurelle yleisölle), C‑446/21, EU:C:2024:834, 42 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
31
Esitettyyn kysymykseen on näin ollen vastattava ottamalla huomioon tosiseikat, joihin se perustuu, sellaisina kuin ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on ne esittänyt.
32
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee kysymyksellään lähinnä, onko Rooman yleissopimuksen 3 ja 6 artiklaa tulkittava siten, että kun työntekijä työskenneltyään tietyn ajan tietyssä paikassa joutuu työskentelemään eri paikassa, jonka on tarkoitus tulla kyseisen työntekijän uudeksi tavalliseksi työskentelypaikaksi, viimeksi mainittu paikkakunta on otettava huomioon määritettäessä lakia, jota sovellettaisiin, jos osapuolet eivät ole tehneet lakiviittausta.
33
Tähän kysymykseen vastaamiseksi on aluksi muistutettava, että Rooman yleissopimuksen 3 artiklaan sisältyvän pääsäännön mukaan sopimukseen sovelletaan sen valtion lakia, jonka osapuolet ovat valinneet.
34
Rooman yleissopimuksen 6 artiklassa määrätään työsopimukseen sovellettavista erityisistä lainvalintasäännöistä, joilla poiketaan tästä pääsäännöstä yhtäältä kyseisen artiklan 1 kohdan yhteydessä rajoittamalla sovellettavan lain valinnan vapautta ja toisaalta kyseisen artiklan 2 kohdan yhteydessä vahvistamalla sovellettavan lain määrittämisperusteet lakiviittauksen puuttuessa.
35
Rooman yleissopimuksen 6 artiklan 1 kohdan mukaan se, että sopimuspuolet sopivat sovellettavasta laista yleissopimuksen 3 artiklan mukaisesti, ei saa johtaa siihen, että työntekijä menettäisi sen lain pakottavin säännöksin hänelle annetun suojan, jota lakiviittauksen puuttuessa sovellettaisiin 6 artiklan 2 kohdan nojalla.
36
Viimeksi mainitussa kohdassa määrätään työsopimuksen liittymäperusteista, joiden mukaan sopimussuhteeseen sovellettava laki on määritettävä lakiviittauksen puuttuessa. Rooman yleissopimuksen 6 artiklan 1 kohdassa olevasta viittauksesta kyseisen artiklan 2 kohtaan seuraa kuitenkin, että viimeksi mainitussa kohdassa mainitut perusteet ovat merkityksellisiä myös silloin, kun osapuolet ovat valinneet sopimukseen sovellettavan lain. Näiden perusteiden avulla voidaan nimittäin tällaisessakin tapauksessa määrittää, mikä on se laki, jota olisi näiden perusteiden nojalla sovellettava kyseisen lain pakottavien säännösten suojan takaamiseksi työntekijälle Rooman yleissopimuksen 6 artiklan 1 kohdan mukaisesti. Näiden perusteiden soveltaminen voi siis johtaa muun kuin sopimuspuolten valitseman lain soveltamiseen.
37
Nämä perusteet ovat Rooman yleissopimuksen 6 artiklan 2 kohdan a alakohdassa tarkoitettu valtio, jossa työntekijä ”tavallisesti työskentelee”, ja tällaisen paikan puuttuessa kyseisen yleissopimuksen 6 artiklan 2 kohdan b alakohdassa tarkoitettu ”sen toimipaikan” sijaintipaikka, ”joka on ottanut työntekijän työhön”.
38
Lisäksi kyseisen 2 kohdan virkkeen loppuosan mukaan näitä kahta liittymäperustetta ei sovelleta, jos ”kaikista olosuhteista ilmene[e], että työsopimus liittyy läheisemmin johonkin toiseen valtioon, jolloin sovelletaan kyseisen toisen valtion lakia”.
39
Kun siis tuomioistuimen on sovellettava Rooman yleissopimuksen 6 artiklaa, sen on ensin määritettävä sovellettava laki käyttämällä niitä erityisiä liittymäperusteita, joista määrätään mainitun artiklan 2 kohdan a ja b alakohdassa ja joilla vastataan sovellettavan lain ennustettavuutta ja siten oikeusvarmuutta sopimussuhteissa koskevaan yleiseen vaatimukseen (tuomio 12.9.2013, Schlecker, C‑64/12, EU:C:2013:551, 35 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
40
Tältä osin unionin tuomioistuin on katsonut Rooman yleissopimuksen 6 artiklan 2 kohdan a alakohdan osalta, että kyseisessä alakohdassa tarkoitettua kriteeriä, joka koskee valtiota, jossa työntekijä ”tavallisesti työskentelee”, on tulkittava laajasti, kun taas saman artiklan 2 kohdan b alakohdassa määrättyä kriteeriä, joka koskee sen ”toimipaikan” sijaintipaikkakuntaa, ”joka on ottanut työntekijän työhön”, on sovellettava vain, jos asiaa käsittelevä tuomioistuin ei kykene selvittämään, missä valtiossa työtä tavallisesti tehdään (tuomio 15.3.2011, Koelzsch, C‑29/10, EU:C:2011:151, 43 kohta ja tuomio 15.12.2011, Voogsgeerd, C‑384/10, EU:C:2011:842, 35 kohta).
41
Näin ollen 6 artiklan 2 kohdan a alakohtaan sisältyvää kriteeriä voidaan soveltaa myös tilanteessa, jossa työntekijä harjoittaa toimintaansa useammassa kuin yhdessä sopimusvaltiossa, mikäli asiaa käsittelevä tuomioistuin kykenee määrittämään sen valtion, johon työllä on merkittävä liittymä (tuomio 15.3.2011, Koelzsch, C‑29/10, EU:C:2011:151, 44 kohta ja tuomio 15.12.2011, Voogsgeerd, C‑384/10, EU:C:2011:842, 36 kohta).
42
Tällaisessa tilanteessa kriteerillä, joka koskee valtiota, jossa työtä tavallisesti tehdään, on ymmärrettävä viitattavan siihen paikkakuntaan, jolla tai jolta käsin työntekijä tosiasiallisesti harjoittaa ammattitoimintaansa, ja jos ammattitoimintaa ei ole keskitetty millekään paikkakunnalle, paikkakuntaan, jolla työntekijä harjoittaa suurinta osaa toiminnastaan (tuomio 15.3.2011, Koelzsch, C‑29/10, EU:C:2011:151, 45 kohta ja tuomio 15.12.2011, Voogsgeerd, C‑384/10, EU:C:2011:842, 37 kohta).
43
On kuitenkin todettava, että 15.3.2011 annettuun tuomioon Koelzsch (C‑29/10, EU:C:2011:151) ja 15.12.2011 annettuun tuomioon Voogsgeerd (C‑384/10, EU:C:2011:842) johtaneet asiat koskivat kumpikin työntekijää, joka oli työskennellyt koko työsuhteensa ajan useammassa kuin yhdessä sopimusvaltiossa ja jonka osalta liittymäperuste johti yhden ja saman paikan määrittämiseen tavalliseksi työskentelypaikaksi. Kun sitä vastoin otetaan huomioon tosiseikat, sellaisina kuin ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on ne kuvannut, pääasia koskee sellaisen työntekijän tilannetta, joka on työskennellyt myös useissa valtioissa mutta jonka tavallinen työskentelypaikkakunta on siirtynyt toisen sopimusvaltion alueelle hänen työsopimuksensa täyttämisen viimeisenä ajanjaksona.
44
Edellisessä kohdassa mainitun kaltaisesta tilanteesta on todettava, että Rooman yleissopimuksen 6 artiklan 2 kohdan a alakohdan sanamuodossa ei täsmennetä mitenkään sitä työsuhteen ajanjaksoa, joka on otettava huomioon määritettäessä valtiota, jossa työntekijä tavallisesti työskentelee kyseisessä määräyksessä tarkoitetulla tavalla. Koska tällaista täsmennystä ei ole, tätä määrittämistä varten on siis otettava huomioon työsuhde kokonaisuudessaan.
45
Kun tavallinen työskentelypaikka on vaihtunut työsuhteen kokonaiskeston aikana, mitään Rooman yleissopimuksen 6 artiklan 2 kohdan a alakohdassa tarkoitettua valtiota ei voida yksilöidä.
46
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee tässä yhteydessä, voidaanko Rooman yleissopimuksen 6 artiklan 2 kohdan a alakohdassa tarkoitettua kriteeriä, joka koskee valtiota, jossa työntekijä ”tavallisesti työskentelee”, tulkita samalla tavalla kuin Brysselin yleissopimuksen 5 artiklan 1 kohtaan sisältyvää kriteeriä paikkakunta, ”jossa työntekijä tavallisesti suorittaa työnsä”, sellaisena kuin unionin tuomioistuin on sitä tulkinnut 27.2.2002 antamassaan tuomiossa Weber (C‑37/00, EU:C:2002:122).
47
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin mainitsee, että viimeksi mainitusta seikasta yhteisöjen tuomioistuin totesi, että kun kyse on työsopimuksesta, jonka nojalla työntekijä työskentelee samoissa tehtävissä työnantajansa palveluksessa useammassa kuin yhdessä sopimusvaltiossa, koko työsuhteen kesto on lähtökohtaisesti otettava huomioon määritettäessä sitä paikkakuntaa, jossa asianomainen tavallisesti työskenteli (tuomio 27.2.2002, Weber, C‑37/00, EU:C:2002:122, 58 kohta). Viimeisin työskentelykausi on kuitenkin merkityksellisin tilanteessa, jossa työntekijä, sen jälkeen kun hän on työskennellyt tietyn ajan määrätyssä paikassa, työskentelee pysyvästi toisella paikkakunnalla, jos asianosaiset ovat selvästi halunneet, että tästä viimeksi mainitusta tulee uusi Brysselin yleissopimuksen 5 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu tavallinen työskentelypaikkakunta (tuomio 27.2.2002, Weber, C‑37/00, EU:C:2002:122, 54 kohta).
48
Tältä osin on tosin totta, että unionin tuomioistuin viittasi 15.3.2011 antamansa tuomion Koelzsch (C‑29/10, EU:C:2011:151) 33 kohdassa Brysselin yleissopimuksen 5 artiklan 1 kohdan tulkintaan Rooman yleissopimuksen 6 artiklan 2 kohdan tulkitsemiseksi.
49
Vaikka on varmasti toivottavaa, että Rooman yleissopimuksen aineellinen soveltamisala ja määräykset ovat yhdenmukaisia Brysselin yleissopimuksen kanssa, näitä määräyksiä ei ole syytä tulkita Brysselin yleissopimuksen määräysten valossa (ks. vastaavasti tuomio 3.10.2019, Petruchová, C‑208/18, EU:C:2019:825, 63 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
50
Rooman yleissopimuksella ja Brysselin yleissopimuksella on nimittäin eri tavoitteet. Rooman yleissopimuksen määräyksiä sovelletaan sen 1 artiklan 1 kohdan mukaan sopimusvelvoitteisiin sovellettavan aineellisen lain määrittämiseksi lainvalintatilanteissa, kun taas Brysselin yleissopimuksessa vahvistetaan säännöt siviili‑ ja kauppaoikeudellisten riita-asioiden ratkaisemiseen toimivaltaisen tuomioistuimen määrittämiseksi.
51
Tästä syystä on niin, että vaikka työsopimuksia koskevissa asioissa molemmissa yleissopimuksissa annetaan sääntöjä, joilla pyritään suojelemaan työntekijää sopimussuhteen heikompana osapuolena, toisen yleissopimuksen määräysten tulkintaa ei ole aina mahdollista soveltaa toisen yleissopimuksen määräyksiin.
52
Ei etenkään ole mahdollista tulkita Rooman yleissopimuksen 6 artiklan 2 kohdan a alakohdassa tarkoitettua kriteeriä, joka koskee valtiota, jossa työntekijä tavallisesti työskentelee, vastaavalla tavalla kuin yhteisöjen tuomioistuin on tulkinnut 27.2.2002 antamassaan tuomiossa Weber (C‑37/00, EU:C:2002:122) Brysselin yleissopimuksen 5 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua kriteeriä, joka koskee paikkakuntaa, jossa työntekijä tavallisesti suorittaa työnsä.
53
On nimittäin todettava, että kyseisestä 5 artiklan 1 kohdasta on tullut Bryssel I ‑asetuksen 19 artikla ja sittemmin Bryssel Ia ‑asetuksen 21 artikla ja että viimeksi mainituissa säännöksissä viitataan nimenomaisesti sekä paikkakuntaan, missä työntekijä tavallisesti työskentelee, että paikkakuntaan, missä hän viimeksi työskenteli. Rooman yleissopimuksen 6 artiklasta on sen sijaan tullut Rooma I ‑asetuksen 8 artikla, jossa ei tehdä tällaista eroa, koska unionin lainsäätäjä ei ole yhdenmukaistanut tätä säännöstä Bryssel I ‑asetuksen 19 artiklan säännöksen kanssa.
54
Koska ei ole mahdollista määrittää valtiota, jossa työntekijä tavallisesti työskentelee Rooman yleissopimuksen 6 artiklan 2 kohdan a alakohdassa tarkoitetulla tavalla, on siis viitattava Rooman yleissopimuksen 6 artiklan 2 kohdan b alakohdassa tarkoitettuun sen toimipaikan sijaintipaikkaan, ”joka on ottanut työntekijän työhön” ja joka tässä tapauksessa sijaitsee Bettembourgissa.
55
Rooman yleissopimuksen 6 artiklan 2 kohdan virkkeen loppuosan mukaisesti on kuitenkin niin, että silloin, kun kaikista olosuhteista ilmenee, että työsopimus liittyy läheisemmin johonkin muuhun valtioon kuin siihen, joka yksilöidään Rooman yleissopimuksen 6 artiklan 2 kohdan a ja b alakohdassa tarkoitetuissa liittymäperusteissa, kansallisen tuomioistuimen on jätettävä soveltamatta kyseisiä liittymäperusteita ja sovellettava tämän muun valtion lakia (ks. tuomio 12.9.2013, Schlecker, C‑64/12, EU:C:2013:551, 36 kohta). Sama pätee silloin, kun osapuolet ovat nyt kyseessä olevin tavoin valinneet sopimuksessa lain, jos valitusta laista on seurauksena, että työntekijä menettää tämän muun lain pakottavien säännösten antaman suojan.
56
Tätä varten kansallisen tuomioistuimen on otettava huomioon kaikki työsuhdetta luonnehtivat seikat kokonaisuutena ja arvioitava sitä seikkaa tai niitä seikkoja, joita se pitää olennaisimpina. Näihin seikkoihin kuuluvat muun muassa valtio, johon työntekijä maksaa ansiotuloihinsa perustuvat verot ja maksut, sekä valtio, jonka sosiaaliturvan ja erilaisten eläke‑, sairausvakuutus‑ ja työkyvyttömyysjärjestelmien piiriin hän kuuluu. Näiden lisäksi kansallisen tuomioistuimen on otettava huomioon myös kaikki tapaukseen liittyvät seikat, kuten palkan ja muiden työsuhteen ehtojen vahvistamiseen liittyvät tekijät, kokonaisuutena (ks. vastaavasti tuomio 12.9.2013, Schlecker, C‑64/12, EU:C:2013:551, 40 ja 41 kohta).
57
Tältä osin paikkakunta, jossa työntekijä on työskennellyt työsopimuksensa täyttämisen viimeisenä ajanjaksona ja josta on tarkoitus tulla uusi tavallinen työskentelypaikkakunta, on merkityksellinen seikka, joka on otettava huomioon tutkittaessa kaikkia olosuhteita Rooman yleissopimuksen 6 artiklan 2 kohdan virkkeen loppuosan nojalla.
58
Tämä Rooman yleissopimuksen 6 artiklan 2 kohdan virkkeen loppuosan tulkinta on kyseisellä määräyksellä ja koko yleissopimuksella tavoiteltujen päämäärien mukainen.
59
Koska yhtäältä Rooman yleissopimuksen 6 artiklan tavoitteena on taata työntekijälle riittävä suoja, on määräyksellä varmistettava se, että työsopimukseen sovelletaan sen valtion lakia, johon sopimuksella on läheisin liittymä (tuomio 12.9.2013, Schlecker, C‑64/12, EU:C:2013:551, 34 kohta).
60
Se, että kyseisen yleissopimuksen 6 artiklan 2 kohdan virkkeen loppuosan mukaisesti suoritettavassa kaikkien seikkojen tutkimisessa otetaan merkityksellisenä seikkana huomioon paikkakunta, jossa työntekijä on työskennellyt pysyvästi työsopimuksensa täyttämisen viimeisenä ajanjaksona ja josta on tarkoitus tulla uusi tavallinen työskentelypaikkakunta, on nimittäin tämän tavoitteen mukaista.
61
Toisaalta Rooman yleissopimuksen tavoitteena kokonaisuudessaan on nostaa oikeusvarmuuden astetta vahvistamalla luottamusta sopimuksen osapuolten oikeussuhteiden vakauteen, mikä edellyttää, että sovellettavan lain määrittämistä koskeva järjestelmä on selvä ja sovellettava laki voidaan ennakoida tietyllä varmuudella (ks. vastaavasti tuomio 6.10.2009, ICF, C‑133/08, EU:C:2009:617, 44 kohta).
62
Tältä osin on todettava, että Rooman yleissopimuksen 6 artiklan 2 kohdan virkkeen loppuosassa määrätyn liittymäperusteen soveltamisen on oikeusvarmuuden ja ennakoitavuuden vaatimuksen mukaisesti perustuttava objektiivisiin seikkoihin. Tällaisena seikkana, joka voidaan todeta objektiivisesti, on se, että työskenneltyään tietyn ajan tietyssä paikassa työntekijä työskentelee pysyvästi eri paikassa, jonka tarkoituksena on tulla uudeksi tavalliseksi työskentelypaikaksi.
63
Nyt käsiteltävässä tapauksessa on siis ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tehtävänä määrittää, seuraako kaikista seikoista Rooman yleissopimuksen 6 artiklan 2 kohdan virkkeen loppuosan mukaisesti, että pääasiassa kyseessä olevalla työsopimuksella on läheisempi liittymä Ranskaan kuin Luxemburgiin, jonka lain osapuolet olivat valinneet kyseiseen sopimukseen sovellettavaksi laiksi ja jonka alueella sijaitsee toimipaikka, joka oli ottanut ES:n työhön. Tätä tutkittaessa on otettava huomioon kaikki työsuhteelle ominaiset seikat, kuten ES:n viimeinen tavallinen työskentelypaikka ja liittymisvelvollisuus Ranskan sosiaaliturvajärjestelmään.
64
Esitettyyn kysymykseen on kaiken edellä todetun perusteella vastattava, että Rooman yleissopimuksen 3 ja 6 artiklaa ja erityisesti 6 artiklan 2 kohdan virkkeen loppuosaa on tulkittava siten, että kun työntekijä työskenneltyään tietyn ajan tietyssä paikassa joutuu työskentelemään eri paikassa, jonka on tarkoitus tulla kyseisen työntekijän uudeksi tavalliseksi työskentelypaikaksi, viimeksi mainittu paikkakunta on otettava huomioon tutkittaessa kaikkia olosuhteita sen lain määrittämiseksi, jota sovellettaisiin, jos osapuolet eivät olisi tehneet lakiviittausta.
Oikeudenkäyntikulut
65
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta. Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle, ei voida määrätä korvattaviksi.
Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (ensimmäinen jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
Sopimusvelvoitteisiin sovellettavasta laista tehdyn, Roomassa 19.6.1980 allekirjoitettavaksi avatun yleissopimuksen 3 ja 6 artiklaa ja erityisesti 6 artiklan 2 kohdan virkkeen loppuosaa
on tulkittava siten, että
kun työntekijä työskenneltyään tietyn ajan tietyssä paikassa joutuu työskentelemään eri paikassa, jonka on tarkoitus tulla kyseisen työntekijän uudeksi tavalliseksi työskentelypaikaksi, viimeksi mainittu paikkakunta on otettava huomioon tutkittaessa kaikkia olosuhteita sen lain määrittämiseksi, jota sovellettaisiin, jos osapuolet eivät olisi tehneet lakiviittausta.
Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: ranska.