Väliaikainen versio
JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS
TAMARA ĆAPETA
4 päivänä joulukuuta 2025 (1)
Asia C‑440/25 [Ebilum](i)
PM,
QN,
RM,
SM,
TM,
UM,
VM ja
WM
vastaan
Minister van Asiel en Migratie
(Ennakkoratkaisupyyntö – rechtbank den Haag zittingsplaats Zwolle (Haagin alioikeus, Zwollen istuntopaikka, Alankomaat))
(Ennakkoratkaisupyyntö – Turvapaikkapolitiikka – Kansainvälinen suojelu – Kansainvälisen suojelun myöntämistä tai poistamista koskevat yhteiset menettelyt – Oikeus tehokkaisiin oikeussuojakeinoihin – ex nunc ‑tutkiminen kaikilta osin – Kanne päätöksestä, jolla hylätään kansainvälistä suojelua koskeva hakemus – Ensimmäisen asteen tuomioistuinten toimivalta lausua siitä, onko hakemus perusteltu – Käsite ”perusteltu aihe pelätä joutuvansa vainotuksi” – Vainotuksi joutumisen kohtuullinen todennäköisyys
I       Johdanto
1.        Nyt käsiteltävällä ennakkoratkaisupyynnöllä rechtbank den Haag zittingsplaats Zwolle (Haagin alioikeus, Zwollen istuntopaikka, Alankomaat), joka on ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin, pyytää tulkitsemaan sekä turvapaikkamenettelydirektiiviä(2) että määrittelydirektiiviä.(3)
2.        Kuten unionin tuomioistuin on pyytänyt, tässä ratkaisuehdotuksessa keskitytään kuitenkin ainoastaan määrittelydirektiivin 2 artiklan d alakohdassa tarkoitettuun pakolaisen käsitteeseen sisältyvän ilmaisun ”perusteltu aihe pelätä joutuvansa vainotuksi” tulkintaan.
II     Pääasian tosiseikat, ennakkoratkaisukysymykset ja asian käsittelyn vaiheet unionin tuomioistuimessa
3.        Irakin Kurdistanin alueelta tuleva perhe, johon kuuluu äiti, isä ja heidän kolme tytärtään (pääasian kantajat; jäljempänä kantajat), haki turvapaikkaa Alankomaissa Minister van Asiel en Migratielta (turvapaikka- ja maahanmuuttoministeri, jäljempänä ministeri), joka on pääasian vastaaja.
4.        Kantajat vetosivat turvapaikkahakemuksensa tueksi muun muassa siihen, että heillä on ongelmia naapurinsa kanssa ja he pelkäävät verikostoa ja tyttäriensä pakottamisesta avioliittoon ja sitä, että heidän tytärtensä sukuelimet silvotaan, ja siihen, että heidän tyttärensä ovat omaksuneet naisten ja miesten välistä tasa-arvoa koskevan perusarvon.
5.        Ennakkoratkaisupyynnön mukaan turvapaikkamenettely on ollut vireillä vuodesta 2017.
6.        Ministeri hylkäsi kantajien turvapaikkahakemukset 11.9.2023 tekemillään päätöksillä (jäljempänä riidanalaiset päätökset) selvästi perusteettomina siitä syystä, etteivät kantajien lausumat olleet uskottavia.
7.        Kantajat nostivat näistä päätöksistä kanteen ennakkoratkaisua pyytävässä tuomioistuimessa.
8.        Kyseinen tuomioistuin tutki kanteen 26.3.2024 pidetyssä istunnossa ja päätti 30.4.2024 aloittaa asian tutkinnan uudelleen sen jälkeen, kun unionin tuomioistuin oli ilmoittanut antavansa tuomionsa asiassa K ja L.(4)
9.        Kyseisen tuomion antamisen jälkeen ministeri kuuli kantajia uudestaan. Ministeri pysytti turvapaikkahakemusten hylkäämisen 25.2.2025 tekemillään täydentävillä päätöksillä (jäljempänä täydentävät päätökset). Näin tehdessään ministeri esitti kuitenkin hylkäämiselle lisäperusteluja, jotka koskivat sitä, että kantajat olivat väittäneet pelkäävänsä
naisten sukuelinten silpomista ja pakkoavioliittoa sekä omaksuneensa naisten ja miesten välistä tasa-arvoa koskevan perusarvon.
10.      Näiden täydentävien päätösten vuoksi kantajat muuttivat kannettaan ennakkoratkaisua pyytäneessä tuomioistuimessa ja esittivät uusia kanneperusteita ministerin heidän turvapaikkahakemuksensa hylkäämiseksi esittämien lisäperustelujen nojalla.
11.      Käsiteltäessä asiaa ennakkoratkaisua pyytäneessä tuomioistuimessa ministeri peruutti 12.6.2025 täydentävät päätökset esittämättä mitään muuta lisäselitystä kuin sen, että hän tarvitsee enemmän aikaa tuomion K ja L sekä sen johdosta annetun lainsäädännön seurausten tutkimiseen. Ministeri totesi, että kantajat voivat jäädä Alankomaihin odottamaan uusia päätöksiä.
12.      Koska kantajat eivät halunneet odottaa ministerin uusia päätöksiä, he pyysivät ennakkoratkaisua pyytänyttä tuomioistuinta tutkimaan ja arvioimaan heidän kanteensa perusteltavuuden ja vetosivat oikeudenkäynnin pitkittymisestä heille ja erityisesti heidän kolmelle tyttärelleen aiheutuneeseen huomattavaan stressiin ja psykologiseen vaikutukseen.
13.      Kantajat väittivät ensinnäkin, että heidän kolme tytärtään ovat aidosti omaksuneet naisten ja miesten välistä tasa-arvoa koskevan perusarvon ja että jos he joutuvat palaamaan alkuperämaahansa, heihin suhtauduttaisiin eri tavoin ja he voisivat siis joutua vainotuiksi.
14.      Ministeri ei ollut pitänyt tätä argumenttia uskottavana, koska kolme tytärtä eivät olleet osoittaneet, että se, että he ovat ottaneet tietyn yhteiskuntaryhmän omakseen, olisi olennaista heidän identiteettinsä kannalta.
15.      Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on tästä väitteestä eri mieltä ja katsoo muun muassa, että ministerin argumentti perustuu tuomion K ja L virheelliseen tulkintaan.
16.      Kantajat väittivät toiseksi pelkäävänsä joutuvansa vainotuiksi, jos he palaavat alkuperämaahansa, koska he kuuluvat perheeseen tai klaaniin, jossa naiset pakotetaan avioliittoon, naisia pidetään eriarvoisina miehiin nähden ja naiset voidaan tappaa, jos heillä on erimielisyyttä aviomiehensä kanssa.
17.      Ministeri oli katsonut, että kantajien pelko on perusteeton, koska hän oli pääosin sitä mieltä, että kolmen tyttären vanhemmat ovat avarakatseisia.
18.      Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on jälleen eri mieltä ministerin kanssa. Kyseisen tuomioistuimen mukaan ministeri ei ole perustellut riittävästi sitä, minkä vuoksi näillä kolmella tyttärellä – jos he ovat tosiasiallisesti omaksuneet naisten ja
miesten välistä tasa-arvoa koskevan perusarvon – ei olisi perusteltua aihetta pelätä joutuvansa vainotuksi palatessaan Irakiin. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin katsoo tältä osin, että
kriteeriä ”vainotuksi joutumisen kohtuullinen todennäköisyys”, sellaisena kuin ministeri on sitä aiemmin soveltanut, on arvioitava ”asioita huolellisesti harkitsevan järkevän henkilön” näkökulmasta.
19.      Kolmanneksi ministeri oli hylännyt kantajien turvapaikkahakemuksen siltä osin kuin se koski heidän väitettyjä ongelmiaan naapurin kanssa sekä heidän pelkoaan verikostosta ja pakkoavioliitosta, koska hän katsoi, että tietyt isän lausunnot olivat tältä osin ristiriitaisia.
20.      Kantajat väittävät, että vaikka heidän isäänsä on puhuteltu perusteellisesti, hänellä ei ole ollut riittävää mahdollisuutta tulla kuulluksi kiistääkseen väitetyt epäjohdonmukaisuudet.
21.      Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin huomauttaa, että vaikka isän lausumien epäjohdonmukaisuuksia ei ole kiistetty, pelkät ristiriitaisuudet eivät automaattisesti heikennä hänen lausuntojensa uskottavuutta. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan tätä vahvistaa se, että äidin lausumia, jotka koskevat ongelmia naapurin kanssa, voidaan käyttää tukemaan isän lausuntoja.
22.      Edellä esitetyn perusteella ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin katsoo, että sillä on riittävät tiedot, jotta se voi lausua kantajien turvapaikkahakemuksensa tueksi esittämän selvityksen uskottavuudesta; sen mukaan kyseinen selvitys on uskottava. Afdeling bestuursrechtspraak van de Raad van Staten (ylimmän hallintotuomioistuimen hallintolainkäyttöjaosto, Alankomaat) olemassa olevan oikeuskäytännön perusteella ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ei kuitenkaan saa itse tutkia, onko turvapaikkahakemus perusteltu.
23.      Tästä syystä ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on epävarma siitä, onko olemassa oleva Afdeling bestuursrechtspraak van de Raad van Staten oikeuskäytäntö yhteensopiva määrittelydirektiivin ja turvapaikkamenettelydirektiivin kanssa.
24.      Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin huomauttaa, että unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan on niin, että kun kansallinen tuomioistuin katsoo turvapaikkahakemuksen hylkäämisestä tehdystä päätöksestä nostettua kannetta
tutkiessaan, että sillä on käytettävissään kaikki tältä osin tarvittavat tosiseikat ja oikeudelliset seikat, kyseisellä kansallisella tuomioistuimella on tutkittuaan näitä seikkoja kattavasti ex nunc toimivalta lausua sitovasti siitä, täyttääkö kantaja määrittelydirektiivissä asetetut edellytykset kansainvälisen suojelun myöntämiselle. Kyseisen tuomioistuimen tältä osin antama ratkaisu sitoo tämän jälkeen toimivaltaista viranomaista tämän ottaessa kantaa turvapaikkahakemuksiin.
25.      Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin katsoo lisäksi, että ilmaisua ”perusteltua aihetta pelätä” on tulkittava siten, että sillä tarkoitetaan ”kohtuullista todennäköisyyttä” tai ”todellista vaaraa” joutua vainotuksi, jolloin ratkaiseva kriteeri voi olla se, onko paluu alkuperämaahan pidettävä turvapaikanhakijan tilanteessa olevan asioita huolellisesti harkitsevan järkevän henkilön näkökulmasta kohtuuttomana kaikkien tiedossa olevien olosuhteiden punninnan perusteella.
26.      Tässä tilanteessa rechtbank den Haag zittingsplaats Zwolle päätti lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)      Voiko tuomioistuin todeta olevansa [turvapaikkamenettelydirektiivin] 46 artiklan 3 kohdan, luettuna mahdollisesti yhdessä Euroopan unionin perusoikeuskirjan 47 artiklan kanssa, tai unionin oikeuden muun määräyksen tai säännöksen tai periaatteen nojalla toimivaltainen lausumaan itse turvapaikkahakemuksen tueksi esitetyn selvityksen uskottavuudesta ja korvaamaan omalla arviollaan ministerin tekemän arvion?
2)      Voiko tuomioistuin perustaa johonkin edellä mainituista määräyksistä tai säännöksistä toimivallan antaa kansainvälistä suojelua koskevasta hakemuksesta sisällöllisen ja lopullisen ratkaisun turvapaikkahakemuksen tueksi esitetyn selvityksen sellaisten osien perusteella, joita ministeri pitää uskottavina, ja, jos ensimmäiseen kysymykseen annettava vastaus on myöntävä, tämän selvityksen sellaisten osien perusteella, joita tuomioistuin itse pitää lisäksi uskottavina? Voiko tuomioistuin näin tehdessään korvata ministerin arvion omalla arviollaan siitä, onko vainon pelko tai vakavan vahingon todellinen vaara uskottava, erityisesti jos tuomioistuin katsoo, että sillä on yleisesti saatavilla olevien maakohtaisten tietojen perusteella riittävät tiedot tällaisen arvion tekemiseksi?
3)      Voidaanko kansallisella oikeuskäytännöllä esimerkiksi menettelylliseen autonomiaan liittyvistä syistä rajoittaa ensimmäisessä ja toisessa kysymyksessä tarkoitettuja toimivaltuuksia siten, että nämä toimivaltuudet kuuluvat edelleen yksinomaan ministerille?
4)      Voiko tuomioistuin ottaa huomioon kanteen nostamisen yhteydessä esitetyt tiedot, jotka eivät vielä olleet saatavilla menettelyn hallinnollisessa vaiheessa, arvioidessaan sitä, onko sillä riittävästi tietoja sisällöllisen ratkaisun antamiseksi? Onko tältä osin merkitystä sillä, ovatko asianosaiset voineet kirjallisesti tai istunnossa ilmaista täysimääräisesti näkemyksensä tosiseikoista?
5)      Onko [määrittelydirektiivin] 2 artiklan d alakohdassa tarkoitetulla ilmaisulla ’perusteltua aihetta pelätä’ ymmärrettävä tarkoitettavan tilannetta, jossa on kohtuullisen todennäköistä, että turvapaikanhakija joutuu vainotuksi hänen palatessaan? Onko tämä kohtuullinen todennäköisyys määritettävä ’asioita huolellisesti harkitsevan järkevän henkilön’ kriteerillä, jolloin ratkaisevana tekijänä on se, olisiko alkuperämaahan palaamista pidettävä turvapaikanhakijan asemassa olevan asioita huolellisesti harkitsevan järkevän henkilön näkökulmasta kohtuuttomana kaikkien tiedossa olevien olosuhteiden punninnan perusteella? Jos ei, mitä kriteereitä olisi sovellettava?”
27.      Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on pyytänyt, että nyt vireillä oleva asia käsiteltäisiin joko unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 107 artiklan mukaisessa kiireellisessä menettelyssä tai kyseisen työjärjestyksen 105 artiklan 1 kohdan mukaisessa nopeutetussa menettelyssä.
28.      Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 105 artiklan 1 kohdan mukaan unionin tuomioistuimen presidentti voi ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen pyynnöstä tai poikkeuksellisesti omasta aloitteestaan päättää esittelevää tuomaria ja julkisasiamiestä kuultuaan, että ennakkoratkaisupyyntö käsitellään nopeutetussa menettelyssä, jos asian laatu edellyttää, että asia käsitellään ensi tilassa.
29.      Unionin tuomioistuimen presidentti päätti 19.8.2025 esittelevää tuomaria ja julkisasiamiestä kuultuaan hyväksyä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen pyynnön siitä, että tämä ennakkoratkaisupyyntö käsitellään unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 105 artiklan 1 kohdan mukaisessa nopeutetussa menettelyssä.
30.      Unionin tuomioistuimen presidentti perusti ratkaisunsa siihen, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on esittänyt unionin tuomioistuimelle konkreettista, täsmällistä ja aineellista näyttöä asianomaisten kantajien terveydestä sekä heidän terveytensä ja pääasian olosuhteista johtuvan epävarmuuden välisestä syy-yhteydestä. Näistä seikoista seuraa myös, että unionin tuomioistuimen nopeasti antamalla vastauksella voidaan todennäköisesti rajoittaa merkittävästi kahden asianomaisen kantajan terveydentilan heikkenemisen riskiä.
31.      Kantajat, Tšekin, Saksan ja Alankomaiden hallitukset sekä Euroopan komissio
ovat toimittaneet unionin tuomioistuimelle
kirjallisia huomautuksia.
32.      Toisen unionin tuomioistuimessa asiassa C‑198/25(5) vireillä olevan ennakkoratkaisupyynnön kanssa 27.10.2025 pidetyssä yhteisessä istunnossa asianosaisten kuulemiseksi kantajat, Alankomaiden hallitus ja komissio ovat esittäneet suullisia lausumia.
III  Asian arviointi
33.      Kuten olen jo selittänyt, nyt käsiteltävässä asiassa esittämässäni ratkaisuehdotuksessa keskitytään ainoastaan viidenteen kysymykseen, joka koskee määrittelydirektiivin 2 artiklan d alakohdassa tarkoitetun ilmaisun ”perusteltua aihetta pelätä” tulkintaa.
34.      Osana Euroopan unionin yhteistä turvapaikkapolitiikkaa oikeus kansainväliseen suojeluun perustuu määrittelydirektiivin mukaan pakolaisaseman tunnustamiseen.
35.      Tältä osin pakolaisaseman tunnustamisen kannalta ratkaisevaa on henkilöllä oleva ”perusteltu aihe pelätä” joutuvansa vainotuksi hänen palattuaan alkuperämaahansa.
36.      Määrittelydirektiivin 2 artiklan d alakohdan mukaan pakolaisella tarkoitetaan ”kolmannen maan kansalaista, jolla on perusteltua aihetta pelätä joutuvansa vainotuksi rodun, uskonnon, kansallisuuden, poliittisten mielipiteiden tai tiettyyn yhteiskunnalliseen ryhmään kuulumisen vuoksi ja joka oleskelee kansalaisuusmaansa ulkopuolella ja on kykenemätön tai sellaisen pelon johdosta haluton turvautumaan sanotun maan suojaan, ja kansalaisuudetonta henkilöä, joka oleskelee entisen pysyvän asuinmaansa ulkopuolella edellä mainittujen seikkojen tähden ja on kykenemätön tai sanotun pelon vuoksi haluton palaamaan sinne ja jota 12 artikla ei koske”.
37.      Tämä määritelmä on otettu Geneven yleissopimuksen,(6) jota unionin lainsäätäjä pitää ”pakolaisten suojelua koskevan kansainvälisen oikeudellisen järjestelmän kulmakiv[enä]” ja jota Euroopan unioni myös noudattaa,(7) 1 artiklan A kohdan 2 alakohdasta.
38.      Tässä merkityksessä kyseinen yleissopimus,(8) mukaan lukien siihen sisältyvät pakolaisen käsitteen erilaiset kansainväliset tulkinnat, sekä Yhdistyneiden kansakuntien alaisuudessa perustettujen kansainvälisten instituutioiden, kuten YK:n pakolaisasiain päävaltuutetun (UNHCR),(9) ohjaavat asiakirjat, ovat merkityksellisiä tulkittaessa unionin oikeudessa tarkoitettua pakolaisen käsitettä.
39.      Henkilöä pidetään pakolaisena, kun hän täyttää Geneven yleissopimukseen sisältyvän pakolaisen määritelmän mukaiset edellytykset.(10) Pakolaisaseman tunnustaminen on toisin sanoen toteava toimenpide.(11)
40.      Koska tähän määritelmään sisältyy ilmaisu ”perusteltua aihetta pelätä” joutuvansa vainotuksi, sen merkityksen ja niiden menetelmien, joilla todetaan, onko kyseinen edellytys täyttynyt, ymmärtäminen on tarpeen sen määrittämiseksi, onko henkilöllä katsottava olevan pakolaisasema.
41.      Kun määrittävät viranomaiset, tai tapauksen mukaan tuomioistuimet, ottavat kantaa siihen, täyttyvätkö pakolaisaseman myöntämisen edellytykset, niiden on ensin todettava pakolaiseksi tunnustamista hakevaan henkilöön liittyvät aineelliset tosiseikat sekä hänen alkuperämaansa tilanteeseen liittyvät tosiseikat. Niiden on tämän jälkeen päätettävä, voidaanko näiden tosiseikkojen johdosta todeta, että on olemassa perusteltua aihetta pelätä joutua vainotuksi.(12)
42.      Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen nyt käsiteltävässä asiassa esittämä viides kysymys liittyy tähän toiseen vaiheeseen. Kyseinen tuomioistuin tiedustelee ensinnäkin pääosin, onko kansallisten viranomaisten otettava silloin, kun ne arvioivat, onko määrittelydirektiivin 2 artiklan d alakohdassa esitetty ”perusteltua aihetta pelätä” koskeva edellytys täyttynyt, huomioon se, onko ”kohtuullisen todennäköistä”, että kansainvälistä suojelua hakeva henkilö joutuu vainotuksi, jos hänet palautetaan alkuperämaahansa. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pohtii toiseksi niitä kriteereitä, joiden nojalla tämä ”kohtuullinen todennäköisyys” on määritettävä. Se tiedustelee erityisesti, pitäisikö tätä arvioida turvapaikanhakijan asemassa olevan ”asioita huolellisesti harkitsevan järkevän henkilön” mukaan vai soveltamalla muita kriteereitä.
43.      Ymmärrän nämä kysymykset siten, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pyytää pääosin vahvistamaan, että vaatimus siitä, että on olemassa ”perusteltua aihetta pelätä”, on objektiivinen arviointi, joten se olisi näin ollen todettava objektiivisten kriteerien nojalla, jolloin ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin haluaa lisäksi selvittää, mitä kriteereitä olisi käytettävä.
44.      Näitä kysymyksiä koskeva arviointini toteutetaan seuraavasti. Esitän aluksi argumentit, joiden vuoksi ”perusteltua aihetta pelätä” koskevaa vaatimusta on arvioitava ainoastaan objektiivisten kriteerien nojalla (A). Käsittelen sen jälkeen ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen omaksumaa tulkintaa, joka unionin tuomioistuimen on ehdotukseni mukaan hyväksyttävä, jolloin perusteltu aihe pelätä joutua vainotuksi on ymmärrettävä siten, että on olemassa kohtuullinen todennäköisyys joutua vainotuksi (B). Lopuksi esitän, ettei ole tarpeen ottaa käyttöön ”järkevää henkilöä” koskevaa kriteeriä objektiivisuuden lisäämiseksi arvioitaessa sitä, onko mahdollisesti olemassa perusteltua aihetta pelätä (C).
A       ”Pelon” objektiivinen arviointi
45.      Vaikka ilmaisu ”perusteltua aihetta pelätä” on keskeisessä asemassa pakolaisen määritelmässä, sen merkitystä ei täsmennetä määrittelydirektiivissä eikä myöskään Geneven yleissopimuksessa.
46.      Pelon olemassaolon määrittäminen siitä päätettäessä, onko jollekin henkilölle annettava pakolaisasema, merkitsee välttämättä tulevaisuuteen suuntautuvaa arviointia. Määrittävän viranomaisen on pohdittava, onko se vainotuksi joutumisen pelko, jota henkilö tuntisi, jos hänet palautetaan alkuperämaahansa, perusteltu.
47.      Tässä yhteydessä on todettava, että ”kristallipallon” puuttuessa vastaus tällaiseen kysymykseen on välttämättä sen todennäköisyyden tai sen mahdollisuuden arviointia, että tällaista vainoa tapahtuu tulevaisuudessa. Tämä kysymys, johon palaan jäljempänä, voidaan siis esittää seuraavalla tavalla: millä menetelmällä tätä vainoamisen todennäköisyyttä on arvioitava?
48.      ”Pelon” käsitteen osalta tulee kuitenkin esiin lisäkysymys, joka koskee sitä, onko henkilön, joka ottaa kantaa kansainvälistä suojelua koskevaan hakemukseen, selvitettävä siinä tapauksessa, että vainoaminen on todennäköistä, lisäksi, tunteeko hakija todella tällaista pelkoa joutua vainotuksi. Otettaessa kantaa tähän ”perusteltua aihetta pelätä” koskevan vaatimuksen subjektiiviseen osatekijään voidaan saada suuntaa UNHCR:n ohjeissa esitetyistä seikoista.
49.      Kyseisen asiakirjan mukaan ilmaisuun ”perusteltua aihetta pelätä” sisältyy subjektiivisia ja objektiivisia osatekijöitä. Pelko on tunne ja siten subjektiivinen olotila. UNHCR:n ohjeissa selitetään kuitenkin lisäksi, että tarkennus ”perusteltua aihetta” merkitsee sitä, että ”asianomaisen henkilön pakolaisasemaa ei määritä pelkästään hänen mielentilansa vaan tämän mielentilan perustana on oltava objektiivinen tilanne. Ilmaisu ’perusteltua aihetta pelätä’ sisältää siis subjektiivisen ja objektiivisen osatekijän, ja molemmat osatekijät on otettava huomioon määritettäessä sitä, onko olemassa perusteltua aihetta pelätä.”(13)
50.      Tämä näyttää viittaavan siihen, että sekä pelkoa koskeva subjektiivinen tunne että se, että tähän pelon tuntemiseen oleva perusteltu aihe tunnustetaan objektiivisesti, on osoitettava ennen kuin henkilön pakolaisasema voidaan tunnustaa.
51.      Useissa oikeuskirjallisuudessa esitetyissä kommentaareissa todetaan kuitenkin, ettei ”perusteltua aihetta pelätä” koskevan kriteerin täyttyminen edellytä hakijan subjektiivisen pelon tunteen olemassaolon osoittamista.(14)
52.      Yhdyn tähän näkemykseen ja ehdotan, että unionin tuomioistuin katsoo, että on riittävää osoittaa, että vainon todennäköisyys on olemassa objektiivisesti, jotta henkilölle voidaan antaa pakolaisasema. Tämä edellyttää sen toteamista, että jokainen, jolla on kantajien ominaisuudet, joutuisi todennäköisesti vainotuksi, jos hänet palautetaan alkuperämaahansa, kun otetaan huomioon kyseisessä maassa vallitsevat olosuhteet. Ei siis ole tarpeen selvittää, pelkääkö kyseinen henkilö tosiasiallisesti tällaista vainoamista.
53.      Tämän subjektiivisen osatekijän jättämistä sen arvioinnin ulkopuolelle, onko olemassa perusteltua aihetta pelätä, voidaan perustella useilla syillä.
54.      Ensinnäkin on niin, että sen lisäksi, että pelon kaltaista tunnetta on vaikeaa mitata, myös ihmiset ovat erilaisia ja he ilmaisevat tunteita eri tavoin.
55.      Toiseksi ja ennen kaikkea se, ettei joku henkilö ole osoittanut riittävästi pelkoaan, voisi johtaa siihen, että määrittävä viranomainen katsoo, ettei hänen turvapaikkahakemuksensa ole uskottava. Tämä puolestaan voisi johtaa siihen, että kyseiseltä henkilöltä evätään pakolaisasema, ilman, että määrittävä viranomainen olisi ylipäätänsä arvioinut perusteltu aihetta pelätä koskevaa objektiivista osatekijää.
56.      Lopuksi on niin, etteivät jotkut henkilöt, kuten lapset, tunne välttämättä pelkoa, vaikka on objektiivisesti todennäköistä, että he joutuvat vainon kohteeksi palatessaan alkuperämaahansa.(15)
57.      Onko tämä tulkinta, jonka mukaan määrittävien viranomaisten on otettava huomioon ainoastaan objektiiviset pelon osatekijät, ristiriidassa UNHCR:n ohjeissa esitettyjen ohjaavien periaatteiden kanssa? Ei välttämättä. Kun määrittävä viranomainen toteaa, että on olemassa objektiivinen vaara siitä, että henkilö saattaa joutua vainotuksi, jos hänet palautetaan alkuperämaahansa, se voi myös päätellä implisiittisesti subjektiivisen pelon olemassaolon. Pelon subjektiivisen ulottuvuuden erillinen arviointi ei siis ole tarpeen, vaikka pakolaisen määritelmässä käytettyyn ilmaisuun ”pelätä” ymmärretään liittyvän subjektiivisia ja objektiivisia osatekijöitä.
58.      Pelkkiin objektiivisiin osatekijöihin turvautuminen sen osoittamiseksi, onko olemassa perusteltua aihetta pelätä, näyttää olevan useiden tuomioistuinten hyväksymä käytäntö.(16)
59.      Osa yhdysvaltalaisista tuomioistuimista näyttää esimerkiksi pohtivan, tuntisiko
turvapaikanhakijan kanssa samassa tilanteessa oleva ”järkevä henkilö” pelkoa. Jos näin on, tästä voidaan johtaa kansainvälistä suojelua hakevan henkilön subjektiivinen pelko.(17)
60.      Niin ikään tuomioistuimet ja määrittävät viranomaiset muissa maissa, kuten esim. Australiassa, Ranskassa, Saksassa ja Uudessa-Seelannissa, kannattavat objektiivista lähestymistapaa todettaessa perusteltua aihetta pelätä joutuvansa vainotuksi.(18)
61.      Unionin tuomioistuinta ei ole vielä suoraan pyydetty ottamaan kantaa siihen, onko kansainvälistä suojelua koskevista hakemuksista päättävien viranomaisten otettava huomioon hakijan subjektiivinen pelko, kun ne päättävät siitä, myönnetäänkö pakolaisasema.
62.      Tuomiossa Y ja Z unionin tuomioistuin totesi vastatessaan eri kysymykseen,(19) että ”toimivaltaiset viranomaiset arvioidessaan – – sitä, onko hakijalla perusteltua aihetta pelätä joutuvansa vainotuksi, pyrkivät selvittämään, muodostavatko todetut olosuhteet sellaisen uhan, että kyseessä oleva henkilö voi perustellusti pelätä henkilökohtaisen tilanteensa valossa tosiasiallisesti joutuvansa vainoksi katsottavien tekojen kohteeksi”.(20)
63.      Tuon kohdan perusteella voitaisiin päätellä, että unionin tuomioistuin edellytti, että toimivaltaiset viranomaiset osoittavat, että hakijalla on subjektiivinen pelko, vaikka myös tämän pelon syy oli tunnustettava objektiivisesti, edellyttämällä sitä, että hakija perustellusti pelkää joutuvansa vainotuksi.
64.      Tuomiossa Y ja Z unionin tuomioistuin totesi kuitenkin vielä, että ”tämä arviointi vaaran suuruudesta, joka on joka tapauksessa suoritettava huolellisesti ja varovaisesti – –, perustuu yksinomaan tosiseikkojen ja olosuhteiden konkreettiseen arviointiin erityisesti [määrittely]direktiivin 4 artiklassa vahvistettujen sääntöjen mukaisesti”.(21)
65.      Mielestäni unionin tuomioistuimen olisi tämän perusteella katsottava, että ainoastaan vallitsevien olosuhteiden objektiivinen arviointi voi johtaa päätelmään siitä, että asianomainen henkilö perustellusti pelkää joutuvansa vainotuksi, mikä on sekä tarpeen että riittävää sen osoittamiseksi, onko tämä henkilö pakolainen vai ei.
66.      Uudempi oikeuskäytäntö vahvistaa mielestäni tällaisen päätelmän. Tuomiossa K ja L unionin tuomioistuin yhdisti kaksi tuomion Y ja Z kohtaa yhteen kohtaan, jossa todetaan seuraavaa: ”– – [kansalliset] toimivaltaiset viranomaiset arvioivat tapauskohtaisesti sitä, onko hakijan pelkoa joutua vainotuksi pidettävä perusteltuna, ja arviointi on suoritettava tarkkaavaisuutta ja varovaisuutta noudattaen tukeutumalla yksinomaan tosiseikkojen ja olosuhteiden konkreettiseen arviointiin sen ratkaisemiseksi, muodostavatko todetut tosiseikat ja olosuhteet sellaisen uhan, että kyseessä olevalla henkilöllä on henkilökohtaisen tilanteensa vuoksi perusteltua aihetta pelätä joutuvansa tosiasiallisesti vainoksi katsottavien tekojen kohteeksi, mikäli hän joutuisi palaamaan alkuperämaahansa – –”.(22)
67.      Unionin tuomioistuin on siis mielestäni jo omaksunut näkemyksen, jonka mukaan viranomaisten on arvioitava objektiivisesti, pelkääkö hakijan tilanteessa oleva henkilö, kun otetaan huomioon hänen alkuperämaassaan vallitsevat olosuhteet, perustellusti joutuvansa vainotuksi.
B       Perustellun aiheen pelätä ymmärtäminen siten, että vainotuksi joutuminen on kohtuullisen todennäköistä
68.      Sen selvittäminen, voiko hakija perustellusti pelätä joutuvansa vainotuksi, riippuu määrittävän viranomaisen suorittamasta riskien arvioinnista sen kysymyksen osalta, onko todennäköistä, että asianomainen hakija joutuu vainotuksi, jos hänet palautetaan alkuperämaahansa. Tällainen riskien arviointi on välttämättä subjektiivinen arviointi, jollei voida kehittää nykyisillä ja päätöksentekijänä toimivien ihmisten todennettavissa olevilla tekoälymalleilla laskettua matemaattista kaavaa.
69.      Tältä osin on olemassa lukuisia tekijöitä, jotka
on otettava huomioon tällaista arviointia suoritettaessa ja jotka voivat olla
eri tavoin vuorovaikutuksessa keskenään. Ei ole mahdotonta, että tekoälymallilla onnistutaan ennakoimaan
paremmin turvapaikanhakijan vainotuksi joutumisen todennäköisyys, eli kyseisen mallin avulla päästään parempaan tarkkuuteen kuin mihin ihmiset pystyisivät. Menneistä tapahtumista ja erityisesti niiden tilanteiden lukumäärästä, joissa kansainvälistä suojelua hakevia henkilöitä on vainottu kansainvälisen suojelun epäämisen ja siis heidän alkuperämaahansa palauttamisen johdosta, ei kuitenkaan ole riittävästi tietoa tällaisen tekoälymallin kouluttamiseksi ja tekoälymallin tarkkuuden vertaamiseksi päätöksentekijänä toimivien ihmisten tarkkuuteen. Vaikka tällainen malli voitaisiin kehittää, se edellyttäisi silti aina ihmisen suorittamaa valvontaa, ja sitä voitaisiin parhaassa tapauksessa käyttää lisävälineenä ratkaistaessa, täyttääkö henkilö edellytykset sille, että häntä voidaan pitää pakolaisena.
70.      Tällaista mallia ei tietääkseni ole kuitenkaan vielä kehitetty. Näin ollen vainotuksi joutumisen todennäköisyyttä voivat tällä hetkellä arvioida vain ihmiset, joiden arviointi on välttämättä subjektiivista siinä mielessä, että kaksi eri määrittävää viranomaista voi tulla erilaiseen johtopäätökseen arvioidessaan samaa olosuhteiden kokonaisuutta.
71.      Koska määrittävät viranomaiset voivat tehdä toisistaan poikkeavia päätöksiä kahden samankaltaisessa asemassa olevan hakijan osalta, on tärkeää minimoida tällainen riski.
72.      Esiin tulee siis kysymys siitä, miten subjektiivisesta päätöksestä tiettyyn henkilöön kohdistuvan vainon todennäköisyydestä saadaan tehtyä objektiivinen?
73.      Määrittelydirektiivi sisältää tiettyjä seikkoja, joiden avulla päätöksentekomenettelystä voidaan tehdä objektiivinen vainotuksi tulemisen todennäköisyyttä koskevien päätösten osalta. Kuten unionin tuomioistuin on jo selittänyt, se, onko olemassa perusteltua aihetta pelätä, on selvitettävä ”erityisesti [määrittely]direktiivin 4 artiklan 3–5 kohdassa vahvistettujen sääntöjen mukaisesti”.(23)
74.      Määrittelydirektiivin 4 artiklan 3 kohdassa edellytetään ensinnäkin, että arviointi suoritetaan tapauskohtaisesti. Tämä tarkoittaa, että jokainen hakemus edellyttää omaa arviointiaan ja tämä arviointi on tehtävä tapauksesta riippuen. Päätöksen tekevän viranomaisen on otettava tässä arvioinnissa huomioon kahdentyyppiset tosiseikat. Ensin mainitun tyyppiset ovat tosiseikkoja, joiden perusteella määrittävät viranomaiset voivat tehdä päätelmän alkuperämaassa vallitsevasta tilanteesta, mukaan lukien kyseisen maan lait ja asetukset, ja tapa, jolla niitä sovelletaan käytännössä. Jälkimmäisen tyyppiset ovat hakijaan suoraan liittyviä tosiseikkoja. Näihin tosiseikkoihin kuuluvat kyseisen henkilön taustan, sukupuolen, uskonnon ja identiteetin kaltaiset henkilökohtaiset ominaisuudet, joita voidaan tukea hakijan esittämillä asiakirjoilla tai lausumilla. Jos tiettyjä tosiseikkoja ei voida näyttää toteen esitettyjen asiakirjojen tai muiden todisteiden nojalla, kyseisen direktiivin 4 artiklan 5 kohdassa säädetään olosuhteista, joissa asia on epäselvässä tilanteessa ratkaistava hakijan eduksi.(24)
75.      Kaikki merkitykselliset tosiseikat on lähtökohtaisesti todennettava hakemuksen arviointihetkellä. Määrittävän viranomaisen olisi kuitenkin otettava huomioon myös todisteet asianomaiseen hakijaan aikaisemmin kohdistuneesta vainosta, jos tällaista vainoa on ollut,(25) ja hakijan maasta lähtemisen jälkeen toteuttamat toimet, jotka ovat saattaneet vaikuttaa osaltaan vainotuksi tulemisen pelkoon.(26)
76.      Vasta sen jälkeen, kun hakijan henkilökohtaiset olosuhteet on yhdistetty niihin tosiseikkoihin, jotka on todettu alkuperämaassa tapahtuneen vainon mahdollisten syiden osalta, määrittävän viranomaisen on päätettävä, onko hakijalla tosiasiallisesti ”perusteltua aihetta” pelätä joutuvansa vainotuksi.
77.      Toisin kuin Alankomaiden hallitus väittää, määrittävillä viranomaisilla ei siis ole laajaa harkintavaltaa ratkaistessaan kansainvälistä suojelua koskevia hakemuksia. Niiden on sitä vastoin määrittelydirektiivin 4 artiklan nojalla tarkasteltava huolellisesti ja yhteistyössä turvapaikanhakijan kanssa kaikkia
asiaan liittyviä olosuhteita, jotka ovat niiden tiedossa joko siksi, että hakija on tuonut ne esiin, tai siksi, että ne ovat oma-aloitteisesti suorittaneet perusteellisen arvioinnin suorittaakseen mahdollisimman kattavan arvioinnin, jonka perusteella ne voivat ratkaista asian.
78.      Määrittelydirektiivin 4 artiklalla rajoitetaan siis määrittävän viranomaisen harkintavaltaa suorittaa henkilökohtainen ja subjektiivinen arviointi. Kyseisen viranomaisen on kuitenkin vielä päätettävä ottamalla huomioon kaikki vaaditut tosiseikat, kuinka todennäköistä on, että asianomainen hakija joutuu vainotuksi, jos hänet palautetaan alkuperämaahansa.
79.      Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ehdottaa tältä osin, että näyttökynnyksenä on oltava ”kohtuullinen todennäköisyys” joutua vainotuksi.(27) Kuten kaikki nyt käsiteltävän asian osapuoletkin myöntävät, tämä näyttökynnys tarkoittaa sitä, ettei pelkkä vainotuksi joutumisen mahdollisuus ole riittävä.(28) Näyttökynnys ei myöskään saa olla liian korkea, eikä se saa missään tapauksessa olla rikosoikeudessa sovellettu ”varteenotettava epäilys”. Osapuolet eivät kuitenkaan ole samaa mieltä siitä, edellyttääkö kohtuullinen todennäköisyys sitä, että vainotuksi joutumisen mahdollisuus on ”todennäköisempää kuin epätodennäköistä”. Vaikka Euroopan ihmisoikeustuomioistuin näyttää olleen halukas hyväksymään tällaisen näyttökynnyksen,(29) olen komission kanssa samaa mieltä siitä, että tällainen 50:50-vaatimus on liian korkea kynnys. Sen, että on olemassa kohtuullinen mahdollisuus, että tietty henkilö joutuu vainotuksi, jos hänet palautetaan alkuperämaahansa, pitäisi riittää osoittamaan perusteltu aihe pelätä ilman, että vaadittu todennäköisyyden mahdollisuus vahvistetaan etukäteen prosentuaalisesti.(30)
80.      Edellä esitetyn perusteella ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen viidennen kysymyksen ensimmäiseen osaan voitaisiin vastata seuraavasti: perusteltu aihe pelätä joutuvansa vainotuksi on olemassa, jos on kohtuullisen todennäköistä, että kansainvälistä suojelua hakeva henkilö joutuu vainotuksi, jos hänet palautetaan alkuperämaahansa.
C       ”Järkevän henkilön” kriteeri menetelmänä tehdä subjektiivisista päätöksistä objektiivisia
81.      Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pohtii lisäksi, voidaanko kohtuullista todennäköisyyttä siihen, että tietty hakija saattaa joutua vainotuksi, jos hänet palautetaan alkuperämaahansa, arvioida käyttämällä oikeudellisena kriteerinä ”järkevää henkilöä”. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tukeutuu tältä osin saksalaisten tuomioistuinten käytäntöön. Kyseiset tuomioistuimet käyttävät kriteerinä ”järkevää ja valistunutta henkilöä” otettaessa kantaa kansainvälistä suojelua koskeviin hakemuksiin.(31)
82.      Sekä Saksan hallitus että komissio tukevat kirjallisissa huomautuksissaan kyseistä käytäntöä ja ehdottavat ”järkevän ja valistuneen henkilön” kriteerin soveltamista turvapaikanhakijoiden tilanteeseen.
83.      Kantajat katsovat kuitenkin, että turvapaikkahakemusta on arvioitava vain turvapaikanhakijan näkökulmasta esimerkiksi turvapaikanhakijan alkuperämaassaan vallitsevan tilanteen valossa. He selittävät, että ainoastaan tällä lähestymistavalla varmistetaan, että kriteeriin sisältyy kaikissa tapauksissa neutraali ja objektiivinen arviointi, kun taas ”järkevän ja valistuneen henkilön” kriteerillä saatetaan sivuuttaa kokonaisvaltainen arviointi. Kantajat ovat selittäneet istunnossa, että ”järkevän ja valistuneen henkilön” kriteeriin nojautuminen voisi johtaa siihen, että arviointi irrotetaan tietyssä tapauksessa kyseessä olevien yksittäisten hakijoiden arvioinnista.
84.      Alankomaiden hallitus katsoo, ettei tällaisen kriteerin käyttäminen takaa parempaa yhtenäisyyttä, koska se, miten kuvitteellinen järkevä henkilö kokee tiettyä (subjektiivista) pelkoa, riippuu myös siitä, minkälaisen tulkinnan määrittävä viranomainen ja/tai tuomari omaksuu tapauskohtaisesti. Alankomaiden hallitus, jota komissio tukee tältä osin, katsoo näin ollen, ettei unionin tuomioistuimella ole mitään syytä määritellä tarkemmin vainotuksi joutumisen kohtuullisen todennäköisyyden kriteeriä, vaan sen pitäisi jättää tämä arviointi kansallisten viranomaisten ja tuomioistuinten tehtäväksi tapauskohtaisesti.
85.      Jos järkevää henkilöä koskevaa oikeudellista kriteeriä käytetään oikein, sillä voidaan mielestäni tehdä objektiiviseksi sen viranomaisen päätös, jonka tehtävänä on selvittää, onko tietyssä tapauksessa olemassa kohtuullinen todennäköisyys joutua vainotuksi. Näin olisi siltä osin kuin kyseinen kriteeri ymmärretään ja sitä käytetään siten, että päätöksentekijää, myös tuomaria, kannustetaan siihen, että se on
”sosiaalinen persoona, joka on kiinnostunut muista”(32), eli siihen, ettei se nojaudu yksinomaan omaan henkilökohtaiseen näkökulmaansa. Tässä mielessä myös ”järkevää henkilöä” koskevan oikeudellisen kriteerin käyttäminen muistuttaisi päätöksentekijää siitä, ettei se saa asettaa etusijalle henkilökohtaisia näkemyksiään.
86.      Koska on kuitenkin myös mahdollista, että järkevän henkilön kriteeriin nojaudutaan tosiasiallisesti vain tietyn näkemyksen vahvistamiseksi esittämällä tämä näkemys ”järkevänä” siten, ettei se siis ole subjektiivisuutta rajoittava tekijä vaan juuri päinvastoin eli sillä voidaan perustella subjektiivinen päätös,(33) olen kantajien ja Alankomaiden hallituksen kanssa samaa mieltä siitä, ettei tätä kriteeriä ole tarpeen käyttää.
87.      Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen esittämän viidennen kysymyksen toiseen osaan vastaamiseksi sitä, onko olemassa perusteltua aihetta pelätä joutua vainotuksi, on arvioitava pohtimalla, voiko
hakijan tilanteessa oleva henkilö, jolla on hakijan ominaisuudet, – ja kun otetaan erityisesti huomioon hänen henkilökohtaisten ominaisuuksiensa ja niiden tosiseikkojen välinen suhde, jotka on todettu hänen alkuperämaassaan harjoitettujen vainoksi katsottavien tekojen osalta – perustellusti pelätä joutuvansa vainotuksi, jos hänet palautetaan kyseiseen maahan.
88.      Tällainen arviointi on tehtävä tapauskohtaisesti ottamalla huomioon kaikki asianomaisen hakijan esittämät saatavissa olevat merkitykselliset todisteet sekä kaikki muut tiedot, jotka määrittävä viranomainen voi saada ja joita se voi käyttää kyseisen hakijan esittämien lausumien tukemiseksi.
89.      Tämä tulkinta on yhdenmukainen sen näkemyksen kanssa, jonka unionin tuomioistuin on jo esittänyt useissa tuomioissa, kuten tämän ratkaisuehdotuksen 66 kohdassa todetaan, ja sillä kehitetään tätä näkemystä edelleen.
IV     Ratkaisuehdotus
90.      Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa rechtbank den Haag zittingsplaats Zwollen esittämän ennakkoratkaisupyynnön viidenteen kysymykseen seuraavasti:
Vaatimuksista kolmansien maiden kansalaisten ja kansalaisuudettomien henkilöiden määrittelemiseksi kansainvälistä suojelua saaviksi henkilöiksi, pakolaisten ja henkilöiden, jotka voivat saada toissijaista suojelua, yhdenmukaiselle asemalle sekä myönnetyn suojelun sisällölle 13.12.2011 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2011/95/EU 2 artiklan d alakohtaa
on tulkittava siten, että perusteltu aihe pelätä joutuvansa vainotuksi on olemassa, jos on kohtuullisen todennäköistä, että kansainvälistä suojelua hakeva henkilö joutuu vainotuksi, jos hänet palautetaan alkuperämaahansa.
Sitä, onko olemassa perusteltua aihetta pelätä joutua vainotuksi, on arvioitava pohtimalla, voiko
hakijan tilanteessa oleva henkilö, jolla on hakijan ominaisuudet – ja kun otetaan erityisesti huomioon hänen henkilökohtaisten ominaisuuksiensa ja niiden tosiseikkojen välinen suhde, jotka on todettu hänen alkuperämaassaan harjoitettujen vainoksi katsottavien tekojen osalta – perustellusti pelätä joutuvansa vainotuksi, jos hänet palautetaan kyseiseen maahan.
Tällainen arviointi on tehtävä tapauskohtaisesti ottamalla huomioon kaikki asianomaisen hakijan esittämät saatavissa olevat merkitykselliset todisteet sekä kaikki muut tiedot, jotka määrittävä viranomainen voi saada ja joita se voi käyttää kyseisen hakijan esittämien lausumien tukemiseksi.
1      Alkuperäinen kieli: englanti.
i      Tämän asian nimi on kuvitteellinen nimi. Se ei vastaa asian minkään asianosaisen todellista nimeä.
2      Kansainvälisen suojelun myöntämistä tai poistamista koskevista yhteisistä menettelyistä 26.6.2013 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 2013/32/EU (EUVL 2013, L 180, s. 60; jäljempänä turvapaikkamenettelydirektiivi).
3      Vaatimuksista kolmansien maiden kansalaisten ja kansalaisuudettomien henkilöiden määrittelemiseksi kansainvälistä suojelua saaviksi henkilöiksi, pakolaisten ja henkilöiden, jotka voivat saada toissijaista suojelua, yhdenmukaiselle asemalle sekä myönnetyn suojelun sisällölle 13.12.2011 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 2011/95/EU (EUVL 2011, L 377, s. 9; jäljempänä määrittelydirektiivi).
4      Tuomio 11.6.2024, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Naiset, jotka ovat omaksuneet sukupuolten välisen tasa-arvon) (C‑646/21, EU:C:2024:487; jäljempänä tuomio K ja L)
5      Ks. asia C‑198/25, Quotal, rechtbank Den Haag, zittingsplaats Zwollen (Haagin alioikeus, Zwollen istuntopaikka, Alankomaat) 11.3.2025 esittämä ennakkoratkaisupyyntö – S v. Minister van Asiel en Migratie (EUVL C, C/2025/3395, saatavilla osoitteessa: http://data.europa.eu/eli/C/2025/3395/oj.
6      Pakolaisten oikeusasemaa koskeva yleissopimus, joka allekirjoitettiin Genevessä 28.7.1951 ja joka tuli voimaan 22.4.1954 (Yhdistyneiden kansakuntien sopimuskokoelma, osa 189, s. 137), sellaisena kuin se on täydennettynä pakolaisten oikeusasemaa koskevalla pöytäkirjalla, joka tehtiin New Yorkissa 31.1.1967 ja joka tuli voimaan 4.10.1967 (Yhdistyneiden kansakuntien sopimuskokoelma, osa 606, s. 267) (jäljempänä yhdessä Geneven yleissopimus)
7      Ks. määrittelydirektiivin johdanto-osan kolmas ja neljäs perustelukappale.
8      Ks. esim. tuomio 4.10.2024, Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl ym. (Afghanistanilaiset naiset) (C‑608/22 ja C‑609/22, EU:C:2024:828, 33 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
9      Pakolaisen käsitteen ymmärtämiseksi on siis otettava huomioon UNHCR:n ohjeet ”Handbook on Procedures and Criteria for Determining Refugee Status and Guidelines on International Protection – Under the 1951 Convention and the 1967 Protocol Relating to the Status of Refugees”, 2019 (jäljempänä UNHCR:n ohjeet).
10      UNHCR:n ohjeiden 28 kohta.
11      Ks. määrittelydirektiivin johdanto-osan 21 perustelukappale.
12      Ks. yksityiskohtaisesta kuvauksesta niistä toimenpiteistä, joihin on ryhdyttävä päätettäessä siitä, onko kansainvälistä suojelua hakeva henkilö pakolainen,
Euroopan unionin turvapaikkaviraston (jäljempänä EUAA) verkkosivusto, ”Perusteltu aihe pelätä” julkaisussa EASO Practical Guide: Qualification for international protection, tammikuu 2022, s. 20 ja 21, saatavilla osoitteessa https://euaa.europa.eu/easo-practical-guide-qualification-international-protection/well-founded-fear-0.
13      UNHCR:n ohjeiden 38 kohta (kursivointi tässä).
14      Ks. esim. Hathaway, J.C. ja Foster, M., The Law of Refugee Status, Cambridge University Press, Cambridge, 2014, s. 92. Ks. myös Storey, H., The Refugee définition in International Law, Oxford University Press, Oxford, 2023, ja tähän teokseen sisältyvä oikeuskirjallisuuskatsaus.
15      Ks. esim. Hathaway, J.C. ja Hicks, W.S., “Is there a subjective element in the refugee convention's requirement of ’Well-Founded Fear’”?, Michigan Journal of International Law, 2005, s. 505–562, erityisesti s. 512, sekä Zimmermann, A. ja Herrmann, F.M., ”Article 1 A, para. 2 1951 Convention – (Definition of the term ’refugee’/définition du terme ’réfugié’)” teoksessa Zimmermann, A. ym. (toim.), The 1951 Convention Relating to the Status of Refugees and its 1967 Protocol, Oxford University Press, Oxford, 2024, s. 359–555, erityisesti s. 484–489.
16      Ks. yleiskatsauksena esim. edellä alaviitteessä 14 mainittu Hathaway, J.C. ja Foster, M., s. 104; Andreson, A., ym., “A well-founded fear of being persecuted … But when?”, Sydney Law Review, 2020, s. 155–181, erityisesti s. 161 ja 162; ja Zimmermann, A., ym. (toim.), The 1951 Convention Relating to the Status of Refugees and its 1967 Protocol, ja edellä alaviitteessä 15 mainittu Zimmermann, A. ja Herrmann, F.M., erityisesti s. 413 ja 414.
17      Ks. esim. United States Court of Appeals for the Fifth Circuit (valitustuomioistuin, 5. tuomiopiiri, Yhdysvallat)), jonka mukaan ”ulkomaalaisella on perusteltua aihetta pelätä joutuvansa vainotuksi, jos järkevä ihminen hänen olosuhteissaan pelkäisi joutuvansa vainotuksi, jos hänet palautetaan kotimaahansa” (Guevara Flores,
valittaja, v. Immigration and Naturalization Service, vastapuoli (1986) 786 F.2d 1242 (US Court of Appeals, 5. piirikunta, 1986), s. 1249).
18      Ks. esimerkkeinä tällaisista päätöksistä näissä maissa Australia: High Court (korkein oikeus, Australia), Chan v. Minister for Immigration and Ethnic Affairs (9.12.1989); Ranska: Cour nationale du droit d’asile (kansallinen turvapaikka-asioiden tuomioistuin, Ranska), asia nro 24009761 (17.7.2024); Saksa: Niedersächsiches Oberverwaltungsgericht (Ala-Saksin osavaltion ylempi hallintotuomioistuin, Saksa), asia nro 2 LA 1584/17 (17.8.2018) ja Uusi-Seelanti: Refugee Status Appeals Authority (pakolaisasemaa koskevia valituksia käsittelevä viranomainen), pakolaisasiassa tehty valitus nro 72635/01 (6.9.2002).
19      Kyseisessä asiassa esitetty kysymys koski sitä, onko hakijalla perusteltua aihetta pelätä joutuvansa vainotuksi silloin, kun hän voi välttyä altistumasta vainolle alkuperämaassaan siten, että hän luopuu harjoittamasta siellä tiettyä uskonnollista toimintaa. Ks. tältä osin tuomio 5.9.2012, Y ja Z (C‑71/11 ja C‑99/11, EU:C:2012:518, 73 kohta; jäljempänä tuomio Y ja Z).
20      Tuomio Y ja Z, 76 kohta (kursivointi tässä).
21      Ks. tuomio Y ja Z, 77 kohta (viittaukset oikeuskäytäntöön poistettu ja kursivointi tässä).
22      Ks. tuomio K ja L, 59 kohta (oikeuskäytäntöviittauksineen).
23      Tuomio 21.9.2023, Staatssecretaris van Veiligheid en Justitie (Poliittiset mielipiteet vastaanottavissa jäsenvaltioissa) (C‑151/22, EU:C:2023:688, 42 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
24      Euroopan ihmisoikeustuomioistuin on hyväksynyt samanlaisen kannan. Ks. tältä osin Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 23.3.2016, F.G. v. Ruotsi (CE:ECHR:2016:0323JUD004361111, 113 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen), jossa todetaan seuraavaa: ”– – koska turvapaikanhakijat ovat usein erityistilanteessa, on usein tarpeen, että asia ratkaistaan
epäselvässä tilanteessa heidän hyväkseen, siltä osin kuin on kyse heidän lausumiensa ja niiden tueksi esitettyjen asiakirjojen uskottavuuden arvioimisesta. Kun esitetään tietoja, jotka antavat vakavaa aihetta epäillä turvapaikanhakijan lausumien todenperäisyyttä, asianomaisen henkilön on kuitenkin esitettävä tyydyttävä selitys väitetyille ristiriitaisuuksille – –”.
25      Määrittelydirektiivin 4 artiklan 4 kohta.
26      Määrittelydirektiivin 4 artiklan 3 kohta.
27      Tämä on myös EUAA:n ehdottama näyttövaatimus. Ks. EUAA:n Practical Guide on Evidence and Risk Assessment, 2024, s. 8.
28      Tämä on myös Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen kanta. Ks. sen tuomio 30.10.1991, Vilvarajah ym. v. Yhdistynyt kuningaskunta (CE:ECHR:1991:1030JUD001316387, 111 kohta).
29      Ks. Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 28.2.2008, Saadi v. Italia (CE:ECHR:2008:0228JUD003720106, 140 kohta).
30      Ks. tältä osin U.S. Supreme Courtin (korkein oikeus, Yhdysvallat) tuomio Immigration and Naturalization Service v. Cardoza-Fonseca (480 U.S. 421 (1987) nro 85-782). Kyseinen tuomioistuin totesi sivulla 440 seuraavaa: ”Yhdistyneiden kansakuntien määritelmän perusteella ei yksinkertaisesti voida päätellä, että koska hakijalla on vain 10 prosentin mahdollisuus tulla ammutuksi, kidutetuksi tai muutoin vainotuksi, hänellä ei ole ’perusteltua aihetta pelätä’, että näin tapahtuu. – – Maltillinen tulkinta vaatimuksesta ’perusteltua aihetta pelätä’ viittaisi siihen, että ’niin kauan kuin objektiivinen tilanne on osoitettu todistein, ei ole tarpeen osoittaa, että tilanne todennäköisesti johtaa vainoamiseen, vaan on riittävää, että vainoamiseen on olemassa kohtuullinen mahdollisuus’”.
31      Se viittaa erityisesti Oberverwaltungsgericht Niedersachsenin (Ala-Saksin osavaltion ylempi hallintotuomioistuin) 17.8.2018 antamaan tuomioon, asia nro 2 LA 1584/17. Ks. ennakkoratkaisupyynnön (alkuperäisen kieliversion ja ranskankielisen version) alaviite 26.
32      Ks. tältä osin Jeutner, V., The Reasonable Person, Cambridge University Press, Cambridge, 2024, s. 173.
33      Ks. tältä osin edellä alaviitteessä 32 mainittu Jeutner, V:n julkaisema tutkimus.