Väliaikainen versio
JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS
JEAN RICHARD DE LA TOUR
19 päivänä maaliskuuta 2026 (1)
Asia C‑808/24 [Zálečta] (i)
M. R.
vastaan
Ministerstvo vnútra Slovenskej republiky
(Ennakkoratkaisupyyntö –
Okresný súd Lučenec (Lučenecin piirioikeus, Slovakia))
Ennakkoratkaisupyyntö – Sosiaalipolitiikka – Direktiivi 2003/88/EY – Työajan järjestäminen – 2 artiklan 1 alakohta – Työaika – 6 artiklan b alakohta – Viikoittainen enimmäistyöaika – Työntekijöiden turvallisuuden ja terveyden suojelu – Palo- ja pelastustoimen työntekijöiden työaika – Työpaikalla tapahtuva päivystys, jota ei sisällytetä työaikaan – Viikoittaisen enimmäistyöajan samanaikainen ylittyminen – Oikeus saada jäsenvaltiolta korvausta aineettomasta vahingosta unionin oikeuden rikkomisen vuoksi – Saattaminen virheellisesti osaksi kansallista lainsäädäntöä – Edellytykset – Vahingonkorvauksen määrän määrittäminen
I       Johdanto
1.        Slovakian palo- ja pelastustoimen henkilöstön jäsen nosti Okresný súd Lučenecissa (Lučenecin piirioikeus, Slovakia) valtiota vastaan kanteen, jossa se vaatii korvausta aineettomasta vahingosta, jota sille on väitetysti aiheutunut tietyistä työajan järjestämistä koskevista seikoista 4.11.2003 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2003/88/EY(2) saattamisesta virheellisesti osaksi Slovakian oikeusjärjestystä.
2.        Kyseisen tuomioistuimen esittämä ennakkoratkaisupyyntö koskee direktiivin 2003/88 2 artiklan 1 alakohdan, luettuna yhdessä sen 6 artiklan b alakohdan kanssa, tulkintaa ja väitetyn vahingon korvaamista koskevia yksityiskohtaisia sääntöjä. Unionin tuomioistuimelta tiedustellaan siis jälleen, minkä edellytysten täyttyessä jäsenvaltio voi joutua vastuuseen julkisella sektorilla työskentelevän palomiehen työaikaan liittyvässä asiassa.
3.        Ehdotan siksi, että unionin tuomioistuin toteaa erityisesti 25.11.2010 annetussa tuomiossa Fuß(3) mainittujen periaatteiden mukaisesti seuraavaa:
–        Näistä kahdesta direktiivin 2003/88 säännöksistä ainoastaan 6 artiklan b alakohdalla voidaan antaa yksityisille henkilökohtaisia oikeuksia, joiden perusteella heillä voi olla oikeus saada vahingonkorvausta sen vuoksi, että asianomainen jäsenvaltio on rikkonut kyseistä artiklaa.
–        Ainoastaan kyseisen direktiivin 6 artiklan b alakohdassa säädetyn viikoittaisen enimmäistyöajan ylittymisestä aiheutuva aineeton vahinko voi johtaa vahingonkorvaukseen silloin, kun jäsenvaltio on rikkonut kyseisen direktiivin 2 artiklan 1 alakohtaa.
–        Tämän ylittymisen vuoksi maksettavan vahingonkorvauksen määrän määrittäminen kuuluu kansallisen oikeuden piiriin, kunhan vastaavuus- ja tehokkuusperiaatetta noudatetaan.
II     Asiaa koskevat oikeussäännöt
A       Unionin oikeus
4.        Direktiivin 2003/88 2 artiklan 1 alakohdassa esitetyn määritelmän mukaan työajalla tarkoitetaan ”ajanjaksoa, jonka aikana työntekijä tekee työtä, on työnantajan käytettävissä ja suorittaa toimintaansa tai tehtäviään kansallisen lainsäädännön ja/tai käytännön mukaisesti”.
5.        Kyseisen direktiivin 6 artiklassa, jonka otsikko on ”Viikoittainen enimmäistyöaika”, säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltioiden on toteutettava tarvittavat toimenpiteet, jotta työntekijöiden turvallisuuden ja terveyden suojelemiseksi:
a)      rajoitetaan viikoittainen työaika laeilla, asetuksilla tai hallinnollisilla määräyksillä tai työehtosopimuksilla taikka työmarkkinaosapuolten välisillä sopimuksilla;
b)      keskimääräinen työaika jokaisena seitsemän päivän jaksona, ylityö mukaan lukien, on enintään neljäkymmentäkahdeksan tuntia.”
B       Slovakian oikeus
6.        Palo- ja pelastustoimesta 2.7.2001 annetun lain nro 315/2001 (zákon č. 315/2001 Z. z. o Hasičskom a záchrannom zbore; jäljempänä laki nro 315/2001) 85 §:n 1 momentissa säädetään seuraavaa:
”[Palo- ja pelastustoimen] henkilöstön jäsenen työaika on ajanjakso, jonka aikana hän tekee työtä julkishallinnon palveluksessa ja on viranomaisen käytettävissä.”
7.        Kyseisen lain 86 §:n 2 momentissa(4) säädetään seuraavaa:
”Jos työaika jakautuu epätasaisesti, työpäiväkohtainen työaika saa olla enintään 18 tuntia. Julkishallinnon palveluksessa tehtävän työn ja sitä välittömästi seuraavan työntekijälle määrätyn, julkishallinnon palveluksessa tehtävän työn suorituspaikassa tehtävän päivystyksen kokonaiskesto saa olla enintään 24 tuntia työpäivää kohti.”
8.        Kyseisen lain 92 §:n 1 momentissa säädetään seuraavaa:
”Viranomainen määrää [palo- ja pelastustoimen] henkilöstön jäsenen julkishallinnon palveluksessa tehtävän työn yhteydessä kyseisen työn suorituspaikassa tehtävän päivystysajan, joka seuraa välittömästi 86 §:n 2 momentissa tarkoitettua työn tekemistä julkishallinnon palveluksessa työaikasuunnitelman mukaisesti.”
9.        Lain nro 315/2001 122 §:n 3 momentissa säädetään seuraavaa:
”– – päivystyskorvausta ei makseta siltä päivystysajalta, jona henkilöstön jäsen tekee työtä julkishallinnon palveluksessa; tällaista työntekoa pidetään ylityönä.”
III  Pääasian tosiseikat ja ennakkoratkaisukysymykset
10.      M. R., joka on kunnallisen palo- ja pelastustoimen henkilöstön jäsen, vaatii korvausta aineettomasta vahingosta, jota on aiheutunut siitä, ettei työpaikalla päivystystä ole sisällytetty hänen työaikaansa,(5) mikä on direktiivin 2003/88 2 artiklan 1 alakohdan vastaista ja on M. R:n mukaan johtanut myös kyseisen direktiivin 6 artiklan b alakohdan rikkomiseen. Vahinko, johon hän vetoaa, johtuu siitä, että ensin mainittu säännös on saatettu virheellisesti osaksi kansallista lainsäädäntöä, minkä vuoksi jälkimmäisessä säännöksessä määritelty viikoittainen enimmäistyöaika on ylittynyt. M. R. ei vaadi rahallista korvausta enimmäistyöajan ylittymisestä.
11.      Ennakkoratkaisua pyytänyt Okresný súd Lučenec totesi 20.12.2023 antamassaan tuomiossa aluksi, että Slovakian lainsäädännön mukaan M. R:n työnantajalla oli mahdollisuus olla laskematta päivystystä työajaksi vastoin direktiivin 2003/88 2 artiklan 1 alakohtaa, sellaisena kuin unionin tuomioistuin on sitä tulkinnut.(6) Seuraavaksi se katsoi, että tällaisen rikkomisen perusteella voidaan vaatia vahingonkorvausta vain, jos päivystyksen sisältävä M. R:n työaika ylittää viikoittaisen enimmäistyöajan kyseisen direktiivin 6 artiklan b alakohdan vastaisesti.
12.      Lopuksi ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin totesi, että päivystysajan sisältävä M. R:n työaika ylitti riidanalaisena ajanjaksona 28 päivällä kyseisen direktiivin 6 artiklan b alakohdassa, luettuna yhdessä sen 2 artiklan 1 alakohdan kanssa, säädetyn enimmäisajan ja että näiden säännösten rikkominen vaikutti hänen yksityis- ja perhe-elämäänsä. Näin ollen ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin velvoitti valtion maksamaan M. R:lle tiettyjä rahamääriä korvauksena sekä tähän liittyvästä että lainsäädännön muutosta koskevan mahdollisuuden menettämiseen perustuvasta aineettomasta vahingosta.
13.      Valtion tekemää valitusta käsitellyt Krajský súd v Banskej Bystrici (Banská Bystrican alueellinen tuomioistuin, Slovakia) kumosi 20.12.2023 annetun tuomion 30.5.2024 antamallaan ratkaisulla sillä perusteella, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on lausunut kanteen ulkopuolisesta seikasta. Krajský súd v Banskej Bystrici totesi, ettei M. R. ollut vedonnut lainsäädännön muutosta koskevan mahdollisuuden menettämiseen perustuvaan oikeuteen eikä oikeuteen saada korvausta aineettomasta vahingosta, joka liittyy direktiivin 2003/88 6 artiklan b alakohdassa säädetyn enimmäismäärän ylittäneisiin työtunteihin. Se totesi lisäksi, että aineeton vahinko, joka johtuu kansallisen oikeuden ristiriidasta kyseisen direktiivin 2 artiklan 1 alakohdan kanssa, aiheuttaa korvausvelvollisuuden, minkä yhteydessä ei ole tarpeen todeta kyseisen direktiivin 6 artiklan b alakohdan rikkomista.
14.      Asia palautettiin ennakkoratkaisua pyytäneeseen tuomioistuimeen, joka epäilee tällaisen tulkinnan asianmukaisuutta. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin täsmentää, että tämä tulkinta vaikuttaa sekä korvausvaatimuksen esittämistä koskevan oikeuden syntymiseen että korvauksen laskentaperusteeseen sen mukaan, liittyykö oikeus kyseisen direktiivin 6 artiklan b alakohdassa säädetyn enimmäismäärän ylittäneisiin työtunteihin.
15.      Tässä tilanteessa Okresný súd Lučenec on päättänyt lykätä asian ratkaisua ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)      Voiko unionin oikeuden rikkomisen perusteella jäsenvaltiolle esitettävä vahingonkorvausvaatimus perustua siihen, että kansallisen lainsäädännön mukaan työntekijän päivystystä ei lasketa työajaksi direktiivin [2003/88] 2 artiklan 1 alakohdan vastaisesti, vaikkei ole näytetty toteen, että samanaikaisesti työntekijän kohdalla olisi rikottu kyseisen direktiivin 6 artiklan b alakohtaa?
2)      Jos edelliseen kysymykseen vastataan myöntävästi, onko kansallisen tuomioistuimen otettava korvauksen määrän asianmukaisuutta määrittäessään huomioon päivystystunnit, joita ei ole luettu mukaan työntekijän työaikaan kansallisen lainsäädännön nojalla, vai onko jäsenvaltion maksettavaksi määrättävän korvauksen määrä vahvistettava sellaisen sääntöjenvastaisen tilanteen keston perusteella, joka johtuu sellaisen kansallisen lainsäädännön olemassaolosta, jossa sallitaan se, että päivystystä ei lasketa työntekijän työajaksi edellä mainitun direktiivin vastaisesti?
3)      Jos [ensimmäiseen] kysymykseen vastataan kieltävästi, onko kansallisen tuomioistuimen otettava korvauksen määrän asianmukaisuutta määrittäessään huomioon tunnit, joiden osalta on rikottu direktiivin 6 artiklan b alakohtaa, vai onko jäsenvaltion maksettavaksi määrättävän korvauksen määrä vahvistettava sellaisen sääntöjenvastaisen tilanteen keston perusteella, joka johtuu sellaisen kansallisen lainsäädännön olemassaolosta, jossa sallitaan se, että päivystysaikaa ei lasketa työntekijän työajaksi edellä mainitun direktiivin vastaisesti?”
16.      Slovakian hallitus, Irlanti ja Euroopan komissio ovat esittäneet kirjallisia huomautuksia.
IV     Asian tarkastelu
17.      Koska ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen käsiteltävänä on vahingonkorvauskanne, jossa vaaditaan korvausta vahingosta, joka johtuu siitä, että jäsenvaltio on rikkonut unionin oikeutta, on aiheellista esittää asiaan sovellettavat yleiset säännöt ennen kuin tarkastellaan ensimmäistä ennakkoratkaisukysymystä ja siihen ehdotettavan vastauksen mukaan jompaakumpaa sitä täydentävää kysymystä, joka koskee maksettavan korvauksen määrittämiseen sovellettavia kriteerejä.
A       Yleiset säännöt, jotka koskevat jäsenvaltion korvausvastuuta rikottaessa unionin oikeutta, erityisesti direktiiviä 2003/88
18.      Ensinnäkin on selvitettävä, mainitseeko ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin kansallisessa oikeudessa säädettyjä valtion korvausvastuun syntymistä koskevia erityisedellytyksiä, jotka ovat väljempiä kuin unionin oikeudessa säädetyt edellytykset.(7)
19.      Toiseksi, jos tällaisia ei ole mainittu, sovelletaan siis seuraavia unionin tuomioistuimen mainitsemia direktiiviin 2003/88 liittyviä unionin oikeuden periaatteita:
–        Kyseisessä direktiivissä ei ole säännöksiä seuraamuksista, joita voitaisiin soveltaa tilanteissa, joissa rikotaan muun muassa työaikaa koskevia direktiivin vähimmäisvaatimuksia, eikä siinä näin ole myöskään erityissääntöä sen vahingon korvaamisesta, joka työntekijöille mahdollisesti aiheutuu tällaisesta rikkomisesta.(8)
–        Periaate, jonka mukaan jäsenvaltio on vastuussa sen syyksi luettavalla unionin oikeuden rikkomisella yksityisille aiheutuneesta vahingosta, on kuitenkin erottamaton osa perussopimuksilla, joihin unioni perustuu, luotua järjestelmää.(9)
20.      Unionin tuomioistuin on katsonut, että vahinkoa kärsineillä henkilöillä on oikeus saada vahingonkorvausta, jos seuraavat kolme edellytystä täyttyvät:(10)
–        Rikotun unionin oikeussäännön tarkoituksena on antaa oikeuksia yksityisille.(11)
–        Oikeussäännön rikkominen on riittävän ilmeinen.
–        Tämän rikkomisen ja yksityiselle aiheutuneen vahingon välillä on välitön syy-yhteys.
21.      Kolmanneksi unionin tuomioistuin antaa kansallisille tuomioistuimille suuntaviivoja sellaisten edellytysten soveltamisesta, joilla voidaan selvittää jäsenvaltioiden vastuu yksityisille unionin oikeuden rikkomisesta aiheutuneista vahingoista.(12)
B       Ensimmäinen ennakkoratkaisukysymys, joka koskee valtion korvausvastuun syntymisen ensimmäistä edellytystä
22.      Ensimmäisellä ennakkoratkaisukysymyksellään ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee lähinnä, onko direktiivin 2003/88 2 artiklan 1 alakohtaa tulkittava siten, että sillä on tarkoitus antaa yksityisille henkilökohtaisia oikeuksia, joiden perusteella heille voi syntyä oikeus saada jäsenvaltiolta vahingonkorvausta sen periaatteen perusteella, jonka mukaan valtio vastaa vahingosta, jota
yksityisille on aiheutunut valtion syyksi luettavasta unionin oikeuden rikkomisesta.
23.      Yhtäältä käsiteltävässä asiassa on mielestäni selvää, että unionin tuomioistuimen määrittelemien kriteerien mukaan M. R:n päivystysaika sisältyy kyseisen direktiivin 2 artiklan 1 alakohdassa tarkoitettuun työaikaan, että Slovakian lainsäädäntö ei ole unionin oikeuden mukainen(13) ja että kyseisen direktiivin 6 artiklan b alakohdassa säädetty keskimääräinen viikoittainen työaika oli ylittynyt osalla ajanjaksoa, johon M. R. vetoaa.(14)
24.      Toisaalta Slovakian oikeudessa ei säädetä valtion korvausvastuun syntymistä koskevista erityisedellytyksistä, jotka ovat väljempiä kuin unionin oikeudessa säädetyt edellytykset.(15)
25.      Siitä, annetaanko direktiivin 2003/88 2 artiklan 1 alakohdassa yksityisille oikeuksia, joihin he voivat vedota kansallisissa tuomioistuimissa, totean ensinnäkin, ettei unionin tuomioistuimen oikeuskäytännössä ole käsitelty kyseistä säännöstä.
26.      Toiseksi on korostettava seuraavaa:
–        Direktiivin 2003/88 2 artiklan 1 alakohdassa esitetään määritelmä, kuten myös sen otsikosta ilmenee, ja tämän määritelmän mukaan työajalla tarkoitetaan ”ajanjaksoa, jonka aikana työntekijä tekee työtä, on työnantajan käytettävissä ja suorittaa toimintaansa tai tehtäviään kansallisen lainsäädännön ja/tai käytännön mukaisesti”.(16)
–        Unionin tuomioistuin on tulkinnut tätä määritelmää. Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan päivystysjaksoa on kokonaisuudessaan pidettävä direktiivissä 2003/88 tarkoitettuna työaikana riippumatta työntekijän tämän jakson aikana todellisuudessa suorittamista työtehtävistä, jos hänen on pysyttävä työpaikallaan työnantajansa välittömästi käytettävissä(17) tai vastattava varallaoloaikana, jonka hän viettää kotonaan, työnantajansa hälytyksiin kahdeksassa minuutissa.(18) Unionin tuomioistuin tutkii siis palomiesten päivystysaikaan liittyvät asiat tapauskohtaisesti.(19) Kyseisen direktiivin 2 artiklan 1 alakohdalla ei ole tunnustettu olevan välitöntä oikeusvaikutusta.
27.      Ehdotan näin ollen, että unionin tuomioistuin katsoo kaikkien kirjallisia huomautuksia esittäneiden osapuolten tavoin, että direktiivin 2003/88 2 artiklan 1 alakohdassa ainoastaan määritellään työajan käsite. Sillä ei anneta henkilökohtaisia oikeuksia, joiden rikkomisen vuoksi jäsenvaltio voisi joutua korvausvastuuseen heille aiheutuneista vahingoista, jos jäsenvaltio ei noudata tätä määritelmää kansallisessa lainsäädännössä.
28.      Yhdyn tältä osin myös Irlannin näkemykseen, jonka mukaan kyseisen direktiivin 2 artiklan 1 alakohdan tulkitsemisella siten, että se ”mahdollistaa vahinkojen automaattisen korvaamisen, olisi merkittäviä seurauksia, muun muassa se, että valtio olisi korvausvelvollinen myös silloin, kun mitään vahinkoa ei ole osoitettu”.(20)
29.      Koska kyseisen direktiivin 2 artiklan 1 alakohdalla ei siis anneta yksityisille oikeuksia, toinen ennakkoratkaisukysymys jää vaille kohdetta. Siihen ei siksi ole tarpeen vastata.
C       Kolmas ennakkoratkaisukysymys
30.      Jotta kolmanteen ennakkoratkaisukysymykseen, joka liittyy väitetystä unionin oikeuden rikkomisesta johtuvan aineettoman vahingon korvaamista koskeviin yksityiskohtaisiin sääntöihin, voidaan vastata, on ensin tutkittava, täyttyvätkö edellä tämän ratkaisuehdotuksen 20 kohdassa mainitut valtion korvausvastuun syntymisen edellytykset direktiivin 2003/88 6 artiklan b alakohdan rikkomisen vuoksi.(21) Toteamuksella, että korvausvastuu johtuu kyseisen direktiivin 2 artiklan 1 alakohdan rikkomisesta, ei ole merkitystä.
1.     Valtion korvausvastuun syntymistä koskevat edellytykset direktiivin 2003/88 6 artiklan b alakohdan rikkomisen tapauksessa
a)     Ensimmäinen edellytys: unionin oikeussäännöllä on annettava oikeuksia yksityisille
31.      Unionin tuomioistuin on todennut, että direktiivin 2003/88 6 artiklan b alakohta on unionin sosiaalioikeuden sääntö, jolla yksityisille annetaan oikeuksia, joihin nämä voivat vedota suoraan kansallisissa tuomioistuimissa, koska kyseisessä säännöksessä ”jäsenvaltiot velvoitetaan soveltamaan keskimääräisen viikoittaisen työajan enimmäismäärää jokaiseen työntekijään vähimmäisvaatimuksena”.(22)
b)     Toinen edellytys: oikeussäännön rikkominen on riittävän ilmeinen
32.      Tuomiossa Fuß(23) todetaan seuraavaa:
–        On tutkittava, onko unionin oikeuden rikkominen tapahtunut siten, että unionin tuomioistuimen asiaa koskevaa oikeuskäytäntöä on jätetty selvästi noudattamatta.(24)
–        Lähtökohtaisesti kansallisten tuomioistuinten tehtävänä on varmistaa, täyttyvätkö unionin oikeuden rikkomisesta aiheutuvan jäsenvaltion korvausvastuun edellytykset, ellei unionin tuomioistuimella ole ennakkoratkaisupyynnön esittämiseen johtaneen pääasian osalta kaikki tarvittavat tiedot sen arvioimiseksi, onko asian tosiseikkoja pidettävä unionin oikeuden riittävän ilmeisenä rikkomisena.
33.      Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin, joka käsittelee 1.8.2020 ja 30.6.2023 välistä työskentelyjaksoa koskevaa M. R:n kannetta, on yhtäältä todennut käsiteltävässä asiassa, että M. R:n ”palvelus kestää – – yhteensä 24 tuntia, joista 18 tuntia sisältyy työaikaan” lain nro 315/2001 86 §:n 2 momentin nojalla,(25) koska päivystystunteja ei lasketa työajaksi. Se on toisaalta todennut, että tässä tilanteessa M. R:n työaika oli kuuden kuukauden vertailujakson aikana ylittänyt direktiivin 2003/88 6 artiklan b alakohdassa säädetyn enimmäiskeston, joka on 48 tuntia seitsemän päivän jaksona.(26)
34.      Kyseisen ajanjakson aikana palomiesten työajan käsitettä koskevaa unionin tuomioistuimen oikeuskäytäntöä oli jo riittävästi, ja sen mukaan ”julkisen pelastuslaitoksen pelastustoiminnan yksiköiden harjoittama toiminta – – kuuluu direktiivin 2003/88 soveltamisalaan, joten säädetyn 48 tunnin viikoittaisen enimmäistyöajan, päivystys mukaan lukien, ylittäminen on lähtökohtaisesti ristiriidassa sen 6 artiklan b alakohdan kanssa”.(27)
35.      Koska direktiivin 2003/88 6 artiklan b alakohdan mukaisia vaatimuksia ei ole noudatettu pääasiassa kyseessä olevalla ajanjaksolla, mikä on selvästi unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön vastaista, tätä noudattamatta jättämistä on siten pidettävä riittävän ilmeisenä unionin oikeuden rikkomisena. Pääasiassa täyttyy siten toinenkin edellytys, jonka on täytyttävä, jotta oikeus korvaukseen voitaisiin tunnustaa.
c)     Kolmas edellytys: direktiivin 2003/88 6 artiklan b alakohdan rikkomisen ja aiheutuneen vahingon välillä on oltava syy-yhteys
36.      Koska ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan M. R:n työajan ylittymisen 28 päivällä vertailujakson aikana on ”objektiivisesti tarkasteltuna täytynyt vaikuttaa hänen yksityis- ja perhe-elämäänsä”,(28) edellytettävä syy-yhteys on nähdäkseni näytetty toteen.
37.      Koska kolme direktiivin 2003/88 6 artiklan b alakohdan rikkomisesta johtuvan valtion korvausvastuun syntymistä koskevaa edellytystä täyttyvät,(29) kolmanteen ennakkoratkaisukysymykseen, joka liittyy korvaamista koskeviin yksityiskohtaisiin sääntöihin, on näin ollen vastattava.
2.     Direktiivin 2003/88 6 artiklan b alakohdan rikkomisen korvaamista koskevat yksityiskohtaiset säännöt
38.      Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee unionin tuomioistuimelta, mitkä seikat on otettava huomioon määritettäessä M. R:n väittämästä aineettomasta vahingosta maksettavan korvauksen määrää. Se harkitsee laskentaperusteeksi joko tuntimäärää, jolla direktiivin 2003/88 6 artiklan b alakohdassa säädetty enimmäistyöaika on ylitetty, tai ajanjaksoa, jonka aikana jäsenvaltio ei ole muuttanut lainsäädäntöään, jonka mukaan päivystysaikaa ei tarvitse sisällyttää työaikaan.
39.      Ensinnäkin on siis muistutettava, että unionin tuomioistuimen mukaan kyseisessä direktiivissä ei ole mitään erityissääntöä sellaisen vahingon korvaamisesta, joka työntekijöille mahdollisesti aiheutuu direktiivissä säädettyjen muun muassa työaikaa koskevien vähimmäisvaatimusten rikkomisesta.(30)
40.      Toiseksi unionin tuomioistuin totesi tuomiossa Fußlisäksi seuraavaa:
–        ”Valtion on korvattava aiheutuneen vahingon seuraukset korvausvastuuta koskevan kansallisen lainsäädännön mukaan, – – kunhan kansallisen lainsäädännön vahingonkorvausta koskevat edellytykset eivät ole epäedullisempia kuin edellytykset, jotka koskevat samankaltaisia jäsenvaltion sisäiseen oikeuteen perustuvia vaatimuksia (vastaavuusperiaate), ja kunhan niillä ei tehdä korvauksen saamista käytännössä mahdottomaksi tai suhteettoman vaikeaksi (tehokkuusperiaate).”(31)
–        ”Vahingon korvaamisen muodon ja sen määrän laskemisen osalta on painotettava sitä, että unionin oikeuden rikkomisesta yksityisille aiheutuneesta vahingosta suoritettavan korvauksen on vastattava kärsittyä vahinkoa, jotta yksityisten oikeuksien tehokas suoja voitaisiin varmistaa.”(32)
–        ”Tätä seikkaa koskevien unionin oikeuden oikeusnormien puuttuessa kunkin jäsenvaltion sisäisessä oikeusjärjestyksessä on vahvistettava vastaavuusperiaatetta ja tehokkuusperiaatetta noudattaen perusteet korvauksen suuruuden määrittämiseksi.”(33)
–        ”Tästä seuraa, että jäsenvaltioiden on kansallisessa oikeudessaan [näitä] periaatteita noudattaen päätettävä yhtäältä siitä, onko yksityiselle direktiivin 2003/88 säännösten rikkomisella aiheutettu vahinko korvattava myöntämällä lisävapaata vai rahamääräinen korvaus, ja toisaalta määriteltävä säännöt, joiden mukaisesti korvaus lasketaan.”(34)
41.      Totean, että tuomioon Fuß johtaneessa asiassa väitetty vahinko oli aineellinen(35) ja että Verwaltungsgericht Halle (Hallen hallintotuomioistuin, Saksa) pohti sitä, pitäisikö Günter Fußille aiheutunut vahinko korvata myöntämällä lisävapaata vai rahamääräinen korvaus.(36)
42.      Käsiteltävässä asiassa
M. R. vaatii kuitenkin rahamääräistä korvausta ainoastaan henkisestä vahingosta, joka hänelle on aiheutunut siitä, että Slovakian lainsäädännön mukaan päivystysaikaa ei sisällytetä hänen työaikaansa.(37)Jotta ennakkoratkaisua pyytäneelle tuomioistuimelle voidaan antaa hyödyllinen vastaus, tässä tilanteessa herää useita kysymyksiä: Pitäisikö edellä tämän ratkaisuehdotuksen 40 kohdassa (viimeinen luetelmakohta) esitettyä unionin tuomioistuimen antamaa vastausta täsmentää tai muuttaa aineettoman vahingon korvaamisen yhteydessä? Mitä kriteerejä tällöin olisi sovellettava?
43.      Slovakian hallitus, Irlanti ja komissio esittivät kirjallisissa huomautuksissaan samansuuntaisia kantoja, joihin sisältyy tiettyjä pieniä eroja.
44.      Komissio ehdottaa, että unionin tuomioistuimen tuomion Fuß 93 ja 94 kohdassa antama vastaus toistetaan. Slovakian hallitus korostaa, että on tarpeen vahvistaa kaksi rajoitusta. Yhtäältä kansallisten tuomioistuinten on valvottava, ettei unionin oikeusjärjestyksessä taattujen oikeuksien suojaaminen johda perusteettoman edun saamiseen.(38) Toisaalta jäsenvaltioiden vastuuta koskeva järjestelmä ei edellytä, että ne maksavat yksityisille heidän oikeutensa rikkomisesta aiheutunutta todellista vahinkoa suurempia rangaistusluonteisia korvauksia.(39)
45.      Irlanti väittää, että korvauksen määrä on vahvistettava niiden tuntien määrän perusteella, joita ei ole laskettu työajaksi vastoin direktiivin 2003/88 6 artiklan b alakohtaa, mikä osoittaa vahingon olemassaolon ja täyttää tehokkuusvaatimuksen. Se katsoo, että kansallisesta lainsäädännöstä johtuvan lainvastaisen tilanteen kestoa koskeva kriteeri on jätettävä huomiotta.
46.      Viimeksi mainitun kriteerin kohdalla yhdyn näkemyksiin, joiden mukaan edellytyksillä, joiden täyttyessä valtio voi joutua vastuuseen unionin oikeuden rikkomisesta, ja erityisesti edellytyksellä, joka koskee tämän rikkomisen ja tosiasiallisesti tai konkreettisesti aiheutuneen vahingon välisen syy-yhteyden olemassaoloa, suljetaan pois korvauksen myöntäminen ajanjaksolta, jonka aikana asianomainen jäsenvaltio ei ole saattanut kansallista lainsäädäntöä unionin oikeuden mukaiseksi.
47.      Totean lisäksi, että unionin oikeuden rikkomisesta maksettavan korvauksen laskentatapaa koskevaa unionin tuomioistuimen oikeuskäytäntöä ei mielestäni ole tarpeen täydentää, vaikka aineeton vahinko olisi todettu. Näin ollen kansallisten tuomioistuinten asiana on arvioida kansallisen oikeutensa mukaisesti, mikä on aiheutuneesta vahingosta maksettava asianmukainen korvaus, joka on omiaan varmistamaan yksityisten oikeuksien tehokkaan suojan.(40)
48.      Näin ollen direktiivin 2003/88 6 artiklan b alakohdan rikkomisesta maksettavaa korvausta ei pitäisi laskea järjestelmällisesti siinä säädetyn enimmäismäärän ylittäneiden työtuntien perusteella.
49.      Nähdäkseni huomioon on otettava ainoastaan yksityisten vaatimuksensa tueksi esittämä laskentatapa.
50.      Vaadittu korvaus voi nimittäin perustua – kuten käsiteltävässä asiassa – tuntimäärään,(41) joka liittyy väitettyihin direktiivin 2003/88 6 artiklan b alakohdan rikkomisesta johtuviin yksityis- ja perhe-elämään kohdistuviin haitallisiin vaikutuksiin. Tällaisesta rikkomisesta voi kuitenkin aiheutua myös muuntyyppistä aineetonta vahinkoa, joka voi liittyä fyysiseen haittaan (esimerkiksi vakavaan sairauteen) tai psyykkiseen haittaan (esimerkiksi työuupumukseen tai masennukseen). Tällöin korvauksen määrää voitaisiin arvioida eri tavalla siten, että se ei vastaa tarkasti ajallista ylittymistä.
51.      Ehdotan näin ollen, että unionin tuomioistuin katsoo kolmanteen ennakkoratkaisukysymykseen antamassaan vastauksessa tuomion Fuß(42) mukaisesti, että asianomaisen jäsenvaltion kansallisessa oikeudessa on määritettävä vastaavuus- ja tehokkuusperiaatetta noudattaen tapa, jolla kyseisen valtion aiheuttamasta aineettomasta vahingosta suoritettavan korvauksen määrä lasketaan direktiivin 2003/88 6 artiklan b alakohdan rikkomisen tapauksessa.
V       Ratkaisuehdotus
52.      Kaiken edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa Okresný súd Lučenecin esittämiin ennakkoratkaisukysymyksiin seuraavasti:
1)      Tietyistä työajan järjestämistä koskevista seikoista 4.11.2003 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2003/88/EY 2 artiklan 1 alakohtaa
on tulkittava siten, että
sillä ei ole tarkoitus antaa yksityisille henkilökohtaisia oikeuksia, joiden perusteella heille voi syntyä oikeus saada jäsenvaltiolta vahingonkorvausta sen periaatteen perusteella, jonka mukaan valtio vastaa vahingosta, jota yksityisille on aiheutunut valtion syyksi luettavasta unionin oikeuden rikkomisesta.
2)      Jos kyseisen direktiivin 2 artiklan 1 alakohdan rikkominen on johtanut kyseisen direktiivin 6 artiklan b alakohdan rikkomiseen, korvauksen, joka jäsenvaltioiden viranomaisten on suoritettava yksityisille unionin oikeutta rikkomalla aiheuttamastaan vahingosta, on vastattava aiheutunutta vahinkoa. Tätä seikkaa koskevien unionin oikeuden säännösten puuttuessa asianomaisen jäsenvaltion kansallisessa lainsäädännössä on vastaavuus- ja tehokkuusperiaatetta noudattaen määritettävä tapa, jolla väitetystä aineettomasta vahingosta suoritettavan korvauksen määrä lasketaan.
1      Alkuperäinen kieli: ranska.
i      Tämän asian nimi on kuvitteellinen nimi. Se ei vastaa asian minkään asianosaisen todellista nimeä.
2      EUVL 2003, L 299, s. 9.
3      C‑429/09, EU:C:2010:717; jäljempänä tuomio Fuß.
4      Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin täsmentää, että kyseisellä säännöksellä säännellään kantajan työajan epätasaista jakautumista kuuden kuukauden aikana.
5      Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin täsmentää tässä yhteydessä olevan kiistatonta, että päivystysaikana M. R:n oli pysyttävä työpaikallaan ja oltava työnantajansa käytettävissä työpaikalta poistumatta.
6      Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin mainitsee 21.2.2018 annetun tuomion Matzak (C‑518/15, EU:C:2018:82).
7      Ks. tuomio Fuß(66 kohta). Ks. myös 28.6.2022 annettu tuomio komissio v. Espanja (Unionin oikeuden rikkominen lainsäätäjän toimesta) (C‑278/20, EU:C:2022:503, 179 kohta), jossa unionin tuomioistuin totesi, että vastaavuusperiaate ei voi olla perustana jäsenvaltioiden velvollisuudelle mahdollistaa vahingonkorvausoikeuden syntyminen edellytyksillä, jotka ovat edullisempia kuin unionin tuomioistuimen oikeuskäytännössä vahvistetut edellytykset.
8      Ks. tuomio Fuß (44 kohta) ja tuomio 20.6.2024, Artemis security (C‑367/23, EU:C:2024:529, 26 kohta).
9      Ks. tuomio Fuß (45 kohta) ja yleisenä muistutuksena tästä perusteesta tuomio 22.12.2022, Ministre de la Transition écologique ja Premier ministre (Valtion vastuu ilman pilaantumisesta) (C‑61/21, EU:C:2022:1015, 43 kohta).
10      Ks. erityisesti tuomio Fuß (47 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen) ja tuomio 1.8.2025, Minister for Children, Equality, Disability, Integration and Youth ym. (C‑97/24, EU:C:2025:594, 27 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
11      Katso tuoreena esimerkkinä tapauksesta, jossa tämä ensimmäinen edellytys ei täyty, tuomio 22.12.2022, Ministre de la Transition écologique ja Premier ministre (Valtion vastuu ilman pilaantumisesta) (C‑61/21, EU:C:2022:1015, 56 kohta). Unionin tuomioistuin katsoi, ettei tarkastelluista unionin oikeuden säännöksistä ja määräyksistä, jotka koskevat ihmisten terveydelle haitallisten hiukkasten raja-arvoja, ilmene nimenomaisesti eikä implisiittisesti, että yksityisille on annettu henkilökohtaisia oikeuksia, joiden rikkominen voisi synnyttää jäsenvaltion vastuun heille aiheutuneista vahingoista.
12      Ks. erityisesti tuomio Fuß (48 kohta).
13      Huomautan, että komissio ilmaisi eriävän mielipiteen kansallisesta lainsäädännöstä.
14      Ks. edellä tämän ratkaisuehdotuksen 12 kohta.
15      Ks. edellä tämän ratkaisuehdotuksen 18 kohta.
16      Ks. viittauksesta kansalliseen lainsäädäntöön ja/tai käytäntöön 9.3.2021 annettu tuomio Stadt Offenbach am Main (Palomiehen varallaolojakso) (C‑580/19, EU:C:2021:183, 32 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen; jäljempänä palomiehen varallaolojaksoa koskeva tuomio) siltä osin kuin on kyse kiellosta asettaa ehtoja tai rajoituksia oikeudelle saada työaika ja vastaavasti lepoaika otetuiksi asianmukaisesti huomioon, jotta voidaan varmistaa direktiivin 2003/88 tehokas vaikutus ja sen tarkoituksen noudattaminen. Unionin tuomioistuin korosti kyseisen tuomion 26–28 kohdassa, että kyseisen direktiivin tarkoituksena on vahvistaa vähimmäisvaatimukset, joilla pyritään parantamaan työntekijöiden elin- ja työoloja, ja että kyseisessä direktiivissä näillä enimmäistyöaikaa ja vähimmäislepoaikaa koskevilla vaatimuksilla täsmennetään Euroopan unionin perusoikeuskirjan 31 artiklan 2 kohdassa nimenomaisesti vahvistettu perusoikeus.
17      Ks. erityisesti palomiehen varallaolojaksoa koskeva tuomio (36 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
18      Ks. tuomio 21.2.2018, Matzak (C‑518/15, EU:C:2018:82, 66 kohta). Ks. myös palomiehen varallaolojaksoa koskeva tuomio (36, 38 ja 39 kohta). Yhteenvetona voidaan todeta, että yleisenä kriteerinä on ”vähäinen liikkumavara käyttää aika, jolloin [työntekijältä] ei edellytetä työtehtävien suorittamista”.
19      Ks. myös palomiehen varallaolojaksoa koskeva tuomio (41 ja 42 kohta) ja tuomio 11.11.2021, Dublin City Council (C‑214/20, EU:C:2021:909, 43–45 ja 48 kohta).
20      Kursivointi tässä. Irlanti korostaa tällaisen tulkinnan taloudellisia vaikutuksia. Kunkin jäsenvaltion asiana on kuitenkin päättää, aikooko se ottaa käyttöön edullisempia säännöksiä (ks. edellä tämän ratkaisuehdotuksen 18 kohta). Lisäksi voidaan todeta, että tapa, jolla työntekijöille maksetaan palkkaa päivystysjaksoilta, ei kuulu direktiivin 2003/88 vaan kansallisen oikeuden asian kannalta merkityksellisten säännösten soveltamisalaan. Kyseinen direktiivi ei näin ollen ole esteenä lainsäädännölle, jonka mukaan niiltä päivystysjaksoilta, joiden olisi kokonaisuudessaan katsottava jäävän tässä direktiivissä tarkoitetun työajan käsitteen ulkopuolelle, asianomaiselle työntekijälle kuitenkin maksetaan tietty summa korvaukseksi haitoista, joita nämä päivystysjaksot aiheuttavat hänen ajankäytölleen ja yksityisille intresseilleen. Ks. palomiehen varallaolojaksoa koskeva tuomio (57 ja 58 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
21      Ks. edellä tämän ratkaisuehdotuksen 23 kohta.
22      Ks. tuomio Fuß (49 ja 50 kohta).
23      Ks. tuomio Fuß (52 ja 53 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
24      Ks. myös tuomio 1.8.2025, Minister for Children, Equality, Disability, Integration and Youth ym. (C‑97/24, EU:C:2025:594, 30 kohta).
25      Ks. edellä tämän ratkaisuehdotuksen 7 kohta.
26      Kun ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen 20.12.2023 antamaa tuomiota (ks. edellä tämän ratkaisuehdotuksen 11 kohta), joka on saatavilla internetosoitteessa https://www.justice.gov.sk/sudy-a-rozhodnutia/sudy/sud_141/rozhodnutia/ae74e401-6f01-447a-afff-174757c1bc7a:d7df1744-bda4-4193-8022-29e14a926b6d/, (4 ja 17 kohta) ja Krajský súd v Banskej Bystricin 30.5.2024 antamaa ratkaisua (ks. edellä tämän ratkaisuehdotuksen 13 kohta), joka on saatavilla internetosoitteessa https://www.justice.gov.sk/sudy-a-rozhodnutia/sudy/sud_138/rozhodnutia/d18ccc21-de3d-4606-9661-d5ab2077894d:80ac45f7-45b5-49d5-aed7-cc4094dbaba7, (7.2 kohta) on tarkasteltu Slovakian hallituksen antamien tietojen perusteella, voidaan vahvistaa ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen ennakkoratkaisupyynnön esittämistä koskevan päätöksen 8 kohdassa esittämät tiedot, jotka näyttävät poikkeavan sen 13 kohdassa esitetyistä tiedoista.
27      Ks. tuomio Fuß (57 kohta).
28      Ks. edellä tämän ratkaisuehdotuksen 12 kohta.
29      Ks. edellä tämän ratkaisuehdotuksen 20 kohta.
30      Ks. tuomio Fuß (44, 96 ja 98 kohta). Ks. tapauksesta, jossa vahingonkorvausta vaadittiin työnantajalta, joka oli rikkonut yötyöntekijöitä koskevia kansallisia suojasäännöksiä, joilla unionin oikeus pannaan täytäntöön, tuomio 20.6.2024, Artemis security (C‑367/23, EU:C:2024:529, 26 ja 27 kohta).
31      Tuomio Fuß (62 kohta). Ks. myös oikeuskäytäntöviittaukset. Ks. myös tuomio 28.6.2022, komissio v. Espanja (Unionin oikeuden rikkominen lainsäätäjän toimesta) (C‑278/20, EU:C:2022:503, 176–184 kohta).
32      Tuomio Fuß (92 kohta). Ks. myös oikeuskäytäntöviittaukset. Kursivointi tässä.
33      Tuomio Fuß (93 kohta). Ks. myös oikeuskäytäntöviittaukset. Kursivointi tässä.
34      Tuomio Fuß (94 kohta). Kursivointi tässä.
35      Ks. tuomio Fuß (23 kohta).
36      Ks. tuomio Fuß (30 kohta, kolmas ennakkoratkaisukysymys).
37      Ks. edellä tämän ratkaisuehdotuksen 10 ja 13 kohta.
38      Slovakian hallitus mainitsee 21.3.2023 annetun tuomion Mercedes-Benz Group (Estolaitteilla varustettujen ajoneuvojen valmistajien vastuu) (C‑100/21, EU:C:2023:229, 94 kohta).
39      Slovakian hallitus mainitsee analogisesti 4.10.2024 annetun tuomion Agentsia po vpisvaniyata (C‑200/23, EU:C:2024:827, 153 kohta).
40      Ks. rekisterinpitäjälle esitetystä vahingonkorvausvaatimuksesta 4.10.2024 annettu tuomio Patērētāju tiesību aizsardzības centrs (C‑507/23, EU:C:2024:854, 37 kohta). Unionin tuomioistuin totesi, että luonnollisten henkilöiden suojelusta henkilötietojen käsittelyssä sekä näiden tietojen vapaasta liikkuvuudesta ja direktiivin 95/46/EY kumoamisesta 27.4.2016 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) 2016/679 (yleinen tietosuoja-asetus) (EUVL 2016, L 119, s. 1) 82 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että anteeksipyynnön esittäminen voi olla tämän säännöksen nojalla asianmukainen korvaus aineettomasta vahingosta erityisesti silloin, kun ei ole olemassa mahdollisuutta palauttaa vahingon ilmenemistä edeltänyttä tilannetta, kunhan tällä korvausmuodolla voidaan korvata täysimääräisesti rekisteröidylle aiheutunut vahinko.
41      Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin täsmentää seuraavaa: ”Ylioikeuden mukaan [M. R.] on itse asiassa vedonnut kanteessaan oikeuteen, joka hänelle on syntynyt henkilökohtaisten oikeuksiensa pitkäkestoisen loukkaamisen vuoksi. Hän vaati korvausta aineettomasta vahingosta, jonka määrän hän arvioi niiden tosiasiallisesti suorittamiensa päivystystuntien perusteella, joita ei ollut laskettu direktiivin 2003/88 2 artiklan 1 alakohdan ja 6 artiklan b alakohdan vastaisesti työajaksi.” Kursivointi tässä.
42      Ks. tuomio Fuß (98 kohta).