62022CJ0775_RES
Yhdistetyissä asioissa C‑775/22, C‑779/22 ja C‑794/22
M.S. G.jaN.G. S.jaA.G. S.jaM.C.S.jaFSC
vastaan
Banco Santander SA
(Ennakkoratkaisupyyntö – Tribunal Supremo)
Unionin tuomioistuimen tuomio (ensimmäinen jaosto) 5.9.2024
Ennakkoratkaisupyyntö – Direktiivi 2014/59/EU – Luottolaitosten ja sijoituspalveluyritysten kriisinratkaisu – Yleiset periaatteet – 34 artiklan 1 kohdan a ja b alakohta. – Velkakirjojen arvon alaskirjaus. – Pääomainstrumenttien alaskirjaus – Etuoikeudeltaan huonompien osakkeiksi muunnettujen joukkovelkakirjojen alaskirjaus ja vastikkeeton siirto – Vaikutukset – 38 artiklan 13 kohta – 53 artiklan 1 ja 3 kohta – 60 artiklan 2 kohdan ensimmäisen alakohdan b ja c alakohta – 73–75 artikla – Osakkeenomistajien ja velkojien oikeuksien suojelu – Pääomainstrumenttien hankinta – Esitteessä ilmoitetut puutteelliset ja virheelliset tiedot – Vahingonkorvauskanne – Kanne, jolla vaaditaan pääomainstrumenttien ostosopimuksen toteamista pätemättömäksi – Kriisinratkaisupäätöksen kohteena olevan luottolaitoksen yleisseuraajaa vastaan nostetut kanteet
Talous- ja rahapolitiikka – Talouspolitiikka – Luottolaitosten elvytys ja kriisinratkaisu – Direktiivi 2014/59 – Velkakirjojen arvon alaskirjauksen vaikutus – Pääomainstrumenttien alaskirjaus tai muuntaminen – Arvopapereiden yleisölle tarjoamisen tai kaupankäynnin kohteeksi säännellyllä markkinalla ottamisen yhteydessä julkaistava esite – Virheellinen tieto – Kriisinratkaisupäätöksen kohteena oleva luottolaitos tai sen seuraajayhteisö – Pääomainstrumenttien muuntaminen osakkeiksi ennen kriisinratkaisumenettelyä – Kriisinratkaisupäätöksen jälkeen nostettu vahingonkorvauskanne – Kriisinratkaisupäätöksen jälkeen nostettu kanne, jolla vaaditaan osakkeiden ostosopimuksen pätemättömäksi toteamista, ei ole sallittu
(Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2003/71 6 artikla; Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2014/59 johdanto-osan 49 perustelukappale, 2 artiklan 1 kohta, 34 artiklan 1 kohdan a ja b alakohta, 53 artiklan 1 ja 3 kohta sekä 60 artiklan 2 kohdan ensimmäisen alakohdan b ja c alakohta ja 3 kohta)
(ks. 51, 52, 54 ja 57–62 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
Talous- ja rahapolitiikka – Talouspolitiikka – Luottolaitosten elvytys ja kriisinratkaisu – Direktiivi 2014/59 – Velkakirjojen arvon alaskirjauksen vaikutus – Pääomainstrumenttien alaskirjaus tai muuntaminen – Arvopapereiden yleisölle tarjoamisen tai kaupankäynnin kohteeksi säännellyllä markkinalla ottamisen yhteydessä julkaistava esite – Virheellinen tieto – Kriisinratkaisupäätöksen kohteena oleva luottolaitos tai sen seuraajayhteisö – Pääomainstrumenttien muuntaminen osakkeiksi, jotka sitten siirretään toiselle luottolaitokselle kriisinratkaisumenettelyn yhteydessä – Kriisinratkaisupäätöksen jälkeen nostettu vahingonkorvauskanne – Kriisinratkaisupäätöksen kohteena olevan luottolaitoksen yleisseuraajaa vastaan nostettu kanne, jolla vaaditaan osakkeiden ostosopimuksen pätemättömäksi toteamista, ei ole sallittu
(Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2014/59 34 artiklan 1 kohdan a ja b alakohta, 37 artiklan 3 kohdan a ja d alakohta ja 4 kohta, 38 artikla, 53 artiklan 1 ja 3 kohta, 60 artiklan 2 kohdan ensimmäisen alakohdan b ja c alakohta sekä 73 artiklan b alakohta)
(ks. 66–70, 74–77 ja 83–85 kohta sekä tuomiolauselman 2 kohta)
Tiivistelmä
Unionin tuomioistuin, jolle Tribunal Supremo (ylin tuomioistuin, Espanja), on esittänyt ennakkoratkaisupyynnön direktiivin 2014/59 (
1
) säännösten tulkinnasta, lausuu uudelleen sitä koskevasta kysymyksestä, voivatko henkilöt, jotka ovat hankkineet kriisinratkaisumenettelyn kohteena olevan luottolaitoksen pääomainstrumentteja, nostaa kyseisen laitoksen yhtiöpääoman kaikkien osakkeiden alaskirjauksen jälkeen kyseisten instrumenttien merkitsemistä koskevaan sopimukseen kohdistuvan pätemättömyyskanteen ja/tai vahingonkorvauskanteen liikkeeseenlaskuesitteessä annettujen puutteellisten ja virheellisten tietojen perusteella (
2
). Tämä kysymys on esitetty riita-asioissa, jotka ovat panneet vireille henkilöt, joiden pääomainstrumentit on muunnettu mainitun luottolaitoksen osakkeiksi joko ennen kriisinratkaisutoimien toteuttamiseksi aloitettua menettelyä taikka tämän menettelyn yhteydessä.
Kyseinen unionin tuomioistuimen tuomio on seurausta 5.5.2022 annetusta tuomiosta Banco Santander (
3
), jossa se totesi, että kriisinratkaisun kohteena olevan luottolaitoksen tai sijoituspalveluyrityksen yhtiöpääoman kaikkien osakkeiden arvon alaskirjaamisen jälkeen henkilöt, jotka ovat hankkineet osakkeita ennen kyseisen menettelyn aloittamista, eivät voi nostaa tällaisia vahingonkorvaus- tai pätemättömyyskanteita.
Pääasioiden valittajat hankkivat vuosina 2010 ja 2011 espanjalaisen luottolaitoksen Banco Popularin tai sen tytäryhtiön liikkeeseen laskemia eri pääomainstrumentteja. Osa kyseessä olevista pääomainstrumenteista muunnettiin vuosina 2012 ja 2014 Banco Popularin osakkeiksi. Yhteinen kriisinratkaisuneuvosto (SRB) antoi 7.6.2017 Banco Popularia koskevan kriisinratkaisumääräyksen, jonka komissio hyväksyi ja jonka Fondo de Reestructuración Ordenada Bancaria (pankkien järjestelmällisen rakenneuudistuksen rahasto, Espanja) (jäljempänä FROB) pani täytäntöön samana päivänä tehdyllä päätöksellä (
4
). Kyseisellä päätöksellä se muun muassa alensi Banco Popularin osakepääoman nollaan alaskirjaamalla kaikki liikkeessä olevat osakkeet. Tämän alaskirjauksen seurauksena tietyt valittajat lakkasivat olemasta Banco Popularin osakkeiden haltijoita, mikä johtui heidän pääomainstrumenttiensa muuntamisesta vuosina 2012 ja 2014. Lisäksi FROB päätti muuntaa toissijaiset joukkovelkakirjat (toissijaisen pääoman instrumentit) uusiksi osakkeiksi ja siirtää nämä uudet osakkeet Banco Santanderille ilman kyseisten instrumenttien entisten haltijoiden suostumusta. Tämä operaatio johti siihen, että muut valittajat lakkasivat olemasta vuosina 2010 ja 2011 hankittujen toissijaisten joukkovelkakirjojen, jotka muunnettiin osakkeiksi ja siirrettiin sitten Banco Santanderille vastikkeetta, haltijoita.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Ensinnäkin unionin tuomioistuin lausuu liikkeeseenlaskuesitteessä olevista puutteellisista tai virheellisistä tiedoista (
5
) ja luottolaitoksen pääomainstrumenttien merkitsemistä koskevan sopimuksen pätemättömyyskanteista, joita ovat nostaneet henkilöt, jotka ovat ostaneet kyseisen laitoksen osakkeiksi muunnettuja instrumentteja ennen kyseiseen laitokseen kohdistuvien kriisinratkaisutoimien toteuttamista.
Se toteaa aluksi, että direktiivissä 2014/59 (
6
) säädetään, että jos kriisinratkaisuviranomainen vähentää nollaan velan pääoman tai maksamatta olevan määrän, kyseinen velka ja kaikki siitä johtuvat velvoitteet tai saamiset, jotka eivät ole kertyneet kriisinratkaisuntoimen toteuttamiseen mennessä, katsotaan suoritetuiksi kaikissa olosuhteissa, eivätkä ne ole osoitettavissa suoritettaviksi missään myöhemmissä menettelyissä, jotka koskevat kriisinratkaisun kohteena olevaa laitosta tai sen seuraajayhteisöä. Direktiivissä täsmennetään lisäksi, että kriisinratkaisupäätöksen nojalla alaskirjatun pääomainstrumentin haltijaa kohtaan ei jää velkoja kyseisen instrumentin alaskirjatun määrän nojalla tai sen yhteydessä, lukuun ottamatta mahdollisia jo kertyneitä velkoja sekä vahingonkorvausvastuuta, johon alaskirjausta koskevien valtuuksien käytöstä tehty muutoksenhaku voi johtaa (
7
).
Unionin tuomioistuin muistuttaa käsitteistä ”jo kertyneet velat” tai ”kertyneet saamiset”, että – kuten se on jo todennut 5.5.2022 antamassaan tuomiossa Banco Santander – oikeuksien, jotka johtuvat arvopapereiden myyntiesitteessä annettujen tietojen (
8
) perusteella nostetusta vahingonkorvauskanteesta sekä osakkeiden merkintäsopimuksen pätemättömyyttä koskevasta kanteesta, ei voida katsoa kuuluvan ”kertyneiden” velkojen tai saamisten luokkaan (
9
), kun nämä kanteet nostetaan esitteen julkaissutta luottolaitosta tai sijoituspalveluyritystä tai sen seuraajayhteisöä vastaan sen jälkeen, kun kriisinratkaisupäätös on tehty.
Seuraavaksi se katsoo, että nämä käsitteet on ymmärrettävä tällä tavoin myös silloin, kun oikeudet perustuvat vahingonkorvaus- tai pätemättömyyskanteeseen, joka liittyy myöhemmin osakkeiksi muunnettujen pääomainstrumenttien hankintaan, kun otetaan huomioon kyseisten käsitteiden asiayhteys ja direktiivillä 2014/59 tavoitellut päämäärät.
Ensinnäkin direktiivissä vahvistetaan periaate, jonka mukaan kriisinratkaisumenettelyn soveltamisesta aiheutuvista tappioista vastaavat ensisijaisesti menettelyn kohteena olevan luottolaitoksen tai sijoituspalveluyrityksen osakkeenomistajat ja sen jälkeen velkojat. Velkakirjojen alaskirjauksen yhteydessä pääomainstrumenttien alaskirjaus ja muuntaminen myötävaikuttavat kuitenkin suoraan kriisinratkaisumenettelyn tavoitteiden saavuttamiseen. Siten se, että henkilöt, jotka ovat hankkineet pääomainstrumentteja ennen kriisinratkaisua, voisivat kriisinratkaisun jälkeen nostaa vahingonkorvaus- tai pätemättömyyskanteita kyseisen hankinnan yhteydessä maksettujen varojen määrän korvaamiseksi tai palauttamiseksi, sisältäisi nimenomaan riskin siitä, että velkakirjojen arvon alaskirjauksen kohteena olevien pääomainstrumenttien määrää vähennettäisiin taannehtivasti, mikä voisi vaarantaa kriisinratkaisutoimen tavoitteiden toteutumisen.
Tästä näkökulmasta katsottuna direktiivissä 2014/59 säädetään (
10
), että kyseeseen tulevien pääomainstrumenttien haltijoille ei makseta korvausta muuten kuin tällaisten instrumenttien muuntamistapauksessa (
11
) ja että tässä tapauksessa korvaus tapahtuu pääomainstrumenttien liikkeeseen laskemisen muodossa haltijoiden hyväksi. Tällä pyritään välttämään se, että tämä korvaus voisi taannehtivasti vähentää kriisinratkaisuun käytetyn pääoman määrää.
Toiseksi unionin tuomioistuin toteaa direktiivin 2014/59 tavoitteista, että direktiivissä 2014/59 säädetään turvautumisesta poikkeuksellisessa taloudellisessa tilanteessa jäsenvaltioiden rahoitusvakauden säilyttämiseksi sellaiseen menettelyyn, joka voi vaikuttaa muun muassa luottolaitoksen tai sijoituspalveluyrityksen osakkeenomistajien ja velkojien oikeuksiin, ottamalla käyttöön maksukyvyttömyysmenettelyihin yleisesti sovellettavasta lainsäädännöstä poikkeava maksukyvyttömyyssäännöstö, jonka soveltaminen on sallittua vain poikkeuksellisissa olosuhteissa silloin, kun se on perusteltua erittäin tärkeän yleisen edun vuoksi.
Se korostaa, että – kuten 5.5.2022 annetusta tuomiosta Banco Santander ilmenee – direktiivi 2003/71 kuuluu ”unionin yhtiöoikeutta koskeviin direktiiveihin”, joista direktiivin 2014/59 perusteella voidaan poiketa, mikäli niiden soveltaminen voi estää kriisinratkaisumenettelyn tehokkaan vaikutuksen tai vaarantaa kyseisen menettelyn toteuttamisen. Sekä vahingonkorvauskanteella että pätemättömyyskanteella, joilla vaaditaan sitä, että kriisinratkaisumenettelyn kohteena oleva luottolaitos tai sijoituspalveluyritys tai näiden yhteisöjen yleisseuraaja korvaa osakkeenomistajille tappioita, jotka ovat aiheutuneet siitä, että kriisinratkaisuviranomainen käyttää alaskirjaus- ja muuntamisvaltuuksiaan, kyseenalaistettaisiin koko arvostus, johon kriisinratkaisupäätös perustuu, koska pääoman koostumus kuuluu tämän arvostuksen objektiivisiin tietoihin, ja siten niillä voitaisiin tehdä tyhjäksi itse kriisinratkaisumenettely sekä direktiivin 2014/59 tavoitteet. Se on edelleen samassa tuomiossa katsonut, että direktiivin 2014/59 34 artiklan 1 kohdan a alakohdan, 53 artiklan 1 ja 3 kohdan ja 60 artiklan 2 kohdan ensimmäisen alakohdan b ja c alakohdan soveltaminen sulkee pois sen, että direktiivin 2003/71 6 artiklassa säädetty vahingonkorvauskanne tai kansallisessa oikeudessa säädetty osakkeiden merkintäsopimuksen pätemättömyyttä koskeva kanne nostettaisiin esitteen julkaissutta luottolaitosta tai sijoituspalveluyritystä tai sen seuraajayhteisöä vastaan sen jälkeen, kun kriisinratkaisupäätös on tehty kyseisten säännösten perusteella.
Nyt käsiteltävässä asiassa se huomauttaa, että vaikka pääasioiden valittajat ovat alun perin hankkineet muita pääomainstrumentteja kuin Banco Popularin osakkeita, nämä instrumentit oli jo muunnettu Banco Popularin osakkeiksi ennen kyseisen pankin kriisinratkaisua ja että kriisinratkaisun yhteydessä tästä muuntamisesta johtuviin osakkeisiin oli kohdistettu alaskirjaus- ja muuntamistoimenpide mainitun pankin velkakirjojen arvon alaskirjausta varten.
Unionin tuomioistuin päättelee, että edellä mainitut direktiivin 2014/59 säännökset ovat esteenä sille, että sen jälkeen, kun kriisinratkaisumenettelyn kohteena olevan luottolaitoksen yhtiöpääoman osakkeet on alaskirjattu kokonaan, henkilöt, jotka ovat ostaneet kyseisen luottolaitoksen osakkeiksi ennen kriisinratkaisutoimien toteuttamista muunnettuja pääomainstrumentteja, nostaisivat kyseistä laitosta tai sen seuraajayhteisöä vastaan liikkeeseenlaskuesitteessä annettujen puutteellisten ja virheellisten tietojen perusteella vahingonkorvauskanteen tai kansallisen oikeuden nojalla näiden pääomainstrumenttien merkitsemistä koskevaan sopimukseen kohdistuvan pätemättömyyskanteen, joka taannehtivan vaikutuksensa vuoksi johtaisi kyseisten alun perin hankittujen ja sittemmin osakkeiksi muunnettujen pääomainstrumenttien vasta-arvon palauttamiseen kyseisen sopimuksen tekopäivästä lukien laskettavine korkoineen.
Toiseksi unionin tuomioistuin tarkastelee kysymystä siitä, ovatko direktiivin 2014/59 säännökset (
12
) esteenä sille, että kriisinratkaisun kohteena olevan luottolaitoksen yhtiöpääoman osakkeiden täysimääräisen alaskirjauksen jälkeen henkilöt, jotka ovat hankkineet pääomainstrumentteja, jotka on tämän menettelyn yhteydessä muunnettu kyseisen luottolaitoksen osakkeiksi ja tämän jälkeen välittömästi siirretty toiselle luottolaitokselle, nostavat viimeksi mainittua vastaan kansallisen oikeuden nojalla kanteen, jossa vaaditaan mainittujen pääomainstrumenttien merkitsemistä koskevan sopimuksen toteamista pätemättömäksi ja joka taannehtivan vaikutuksensa vuoksi johtaisi mainittujen pääomainstrumenttien vasta-arvon palauttamiseen kyseisen sopimuksen tekopäivästä lukien laskettavine korkoineen.
Se täsmentää, että direktiivin 2014/59 37 artiklan 3 kohdan a ja d alakohdan sekä 4 kohdan mukaan kriisinratkaisuviranomaiset voivat yhdistää velkakirjojen arvon alaskirjauksen laitoksen liiketoiminnan myynnin kanssa. Kuten kyseisen direktiivin 2 artiklan 57 ja 58 alakohdasta ilmenee, ensimmäinen näistä välineistä sisältää alaskirjaus- ja muuntamisvaltuuksia, kun taas toinen muodostuu erityisesti kriisinratkaisun kohteena olevan laitoksen liikkeeseen laskemien osakkeiden tai muiden omistusinstrumenttien siirrosta ostajalle, joka ei ole omaisuudenhoitoyhtiö Kyseisessä direktiivissä säädetään (
13
), että kun jälkimmäisessä yhteydessä osakkeiden tai muiden omistusinstrumenttien omistusoikeus siirtyy ostajalle välittömin oikeusvaikutuksin, alkuperäiset omistajat menettävät paitsi omistusoikeuden myös asemansa kriisinratkaisun kohteena olevan luottolaitoksen ”osakkeenomistajana” tai ”velkojana”. Kriisinratkaisun kohteena olevan luottolaitoksen entiset osakkeenomistajat, joiden osakkeet on siirretty kriisinratkaisun yhteydessä, eivät siten enää ole kyseisen luottolaitoksen tai sen seuraajayhteisön osakkeenomistajia eikä heillä ole minkäänlaisia oikeuksia siirrettyihin varoihin, oikeuksiin tai velkoihin nähden eikä näihin liittyviä oikeuksia. Näin ollen direktiivi on esteenä sille, että velkojat ja osakkeenomistajat voisivat taannehtivasti estää kriisinratkaisumenettelyn ja sen tavoitteet, varsinkin, kun tällainen kanne voisi lisäksi mahdollistaa sen, että velkojat ja osakkeenomistajat välttävät taannehtivasti tappiot, joista niiden on ensisijaisesti vastattava.
Sen osalta, että pääasioiden valittajat ovat vedonneet siihen, että heidän oikeuttaan tehokkaaseen oikeussuojaan on rajoitettu siltä osin kuin kyse on heidän oikeudestaan nostaa kanne osakkeiden tai osakkeiksi muunnettujen pääomainstrumenttien merkitsemistä koskevan sopimuksen pätemättömyydestä, unionin tuomioistuin muistuttaa, että perusoikeuskirjan 47 artiklassa taattu oikeus oikeussuojaan ei ole ehdoton oikeus ja sen käyttöä voidaan rajoittaa unionin yleisen edun mukaisten tavoitteiden saavuttamiseksi. Lisäksi vaikka on selvästi yleisen edun mukaista varmistaa koko unionissa osakkeenomistajien ja velkojien vahva ja yhtenäinen suoja, tätä etua ei voida pitää kaikissa olosuhteissa ensisijaisena kyseisillä muutoksilla toteutetun rahoitusjärjestelmän vakauden varmistamiseen liittyvään yleiseen etuun nähden. Direktiivin tarkoituksena on varmistaa unionin rahoitusjärjestelmän vakaus antamalla luottolaitoksen tai sijoituspalveluyrityksen tappiot ensisijaisesti osakkeenomistajien kannettaviksi, mutta on täsmennettävä, että kyseisen direktiivin mukaan tällaista menettelyä olisi sovellettava ainoastaan poikkeuksellisissa ja äärimmäisen kiireellisissä taloudellisissa olosuhteissa, joissa luottolaitosta tai sijoituspalveluyritystä ei voida likvidoida tavanomaisessa maksukyvyttömyysmenettelyssä heikentämättä unionin rahoitusjärjestelmän vakautta. Vaikka direktiivin säännökset estävät kriisinratkaisupäätöksen tekemisen jälkeen tällaisen pätemättömyyskanteen nostamisen, unionin tuomioistuin korostaa muun muassa, että kriisinratkaisutoimesta, sellaisena kuin se johtuu kriisinratkaisumääräyksen hyväksymisestä tehdystä komission päätöksestä, voidaan nostaa SEUT 263 artiklan neljänteen kohtaan perustuva kumoamiskanne. Tällaisella kanteella edistetään osakkeenomistajien ja velkojien tehokasta oikeussuojaa myös siltä osin kuin kriisinratkaisutoimen mahdollinen kumoaminen mahdollistaisi sellaisen kanteen nostamisen, jossa vaaditaan osakkeiden tai osakkeiksi muunnettujen pääomainstrumenttien merkitsemistä koskevan sopimuksen pätemättömyyttä.
Unionin tuomioistuin päättelee, että direktiivin 2014/59 säännökset, erityisesti sen 34 artiklan 1 kohdan a ja b alakohta sekä 38 artikla ovat esteenä sille, että kriisinratkaisun kohteena olevan luottolaitoksen yhtiöpääoman osakkeiden täysimääräisen alaskirjauksen jälkeen henkilöt, jotka ovat hankkineet pääomainstrumentteja, jotka on tämän menettelyn yhteydessä muunnettu kyseisen luottolaitoksen osakkeiksi, jotka on tämän jälkeen välittömästi siirretty toiselle luottolaitokselle, nostavat viimeksi mainittua vastaan kansallisen oikeuden nojalla kanteen, jolla vaaditaan mainittujen pääomainstrumenttien merkitsemistä koskevan sopimuksen toteamista pätemättömäksi.
(
1
)	Luottolaitosten ja sijoituspalveluyritysten elvytys- ja kriisinratkaisukehyksestä sekä neuvoston direktiivin 82/891/ETY, Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivien 2001/24/EY, 2002/47/EY, 2004/25/EY, 2005/56/EY, 2007/36/EY, 2011/35/EU, 2012/30/EU ja 2013/36/EU ja Euroopan parlamentin ja neuvoston asetusten (EU) N:o 1093/2010 ja (EU) N:o 648/2012 muuttamisesta 15.5.2014 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 2014/59/EU (EUVL 2014, L 173, s. 190).
(
2
)	Arvopapereiden yleisölle tarjoamisen tai kaupankäynnin kohteeksi ottamisen yhteydessä julkistettavasta esitteestä ja direktiivin 2001/34/EY muuttamisesta 4.11.2003 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2003/71/EY (EUVL 2003, L 345, s. 64), joka on kumottu 21.7.2019 alkavin vaikutuksin arvopapereiden yleisölle tarjoamisen tai kaupankäynnin kohteeksi säännellyllä markkinalla ottamisen yhteydessä julkaistavasta esitteestä ja direktiivin 2003/71/EY kumoamisesta 14.6.2017 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EU) 2017/1129 (EUVL 2017, L 168, s. 12), nojalla.
(
3
)	Tuomio 5.5.2022, Banco Santander (Banco Popularin kriisinratkaisu), C‑410/20, EU:C:2022:351.
(
4
)	7.6.2017 tehty FROB:n päätös (BOE nro 155, 30.6.2017, s. 55470).
(
5
)	Sellaisena kuin siitä säädetään direktiivin 2003/71 6 artiklassa.
(
6
)	Direktiivin 2014/59 53 artiklan 3 kohta.
(
7
)	Direktiivin 2014/59 60 artikla.
(
8
)	Direktiivin 2003/71 6 artiklan nojalla.
(
9
)	Direktiivin 2014/59 53 artiklan 3 kohdassa ja 60 artiklan 2 kohdan b alakohdassa tarkoitetulla tavalla.
(
10
)	Direktiivin 2014/59 60 artiklan 2 kohdan ensimmäisen alakohdan c alakohta ja 3 kohta.
(
11
)	Direktiivin 2014/59 60 artiklan 3 kohdassa tarkoitetuissa tapauksissa.
(
12
)	Erityisesti direktiivin 2014/59 34 artiklan 1 kohdan a ja b alakohta sekä 38 artikla.
(
13
)	Direktiivin 2014/59 38 artiklan 1, 4 ja kohta sekä 9 kohdan a alakohta ja 13 kohta.