62003CC0072_FI
Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset
Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset
1. Enää ei ole niinkään harvinaista, että yhteisöjen tuomioistuimelta pyydetään ennakkoratkaisua vapaata liikkuvuutta koskevien sääntöjen soveltamisesta jäsenvaltioiden sisäisiin tilanteisiin. Yhteisön oikeuskäytännössä on tässä mielessä jäänyt avoimeksi kysymys siitä, miten laajalle yhteisön oikeuden soveltamisala ulottuu ja näin ollen kuinka laajalti yhteisöjen tuomioistuin on toimivaltainen vastaamaan tällaisia tilanteita koskeviin ennakkoratkaisukysymyksiin. Näyttää siltä, että nyt esillä olevassa asiassa on jälleen tilaisuus käsitellä tätä kysymystä.
2. Commissione tributaria provinciale di Massa Carrara (Italia) tiedustelee esittämillään ennakkoratkaisukysymyksillä yhteisöjen tuomioistuimelta sellaisen maksun yhteensoveltuvuutta yhteisön oikeuden kanssa, joka peritään tavaroista, kun ne kuljetetaan jäsenvaltiossa sijaitsevan kunnan ulkopuolelle, ja jota peritään samalla tavalla sekä toiseen jäsenvaltioon vietäviltä tavaroilta että kyseisen jäsenvaltion toiseen osaan lähetettäviltä tavaroilta.(2) Ensi näkemältä voisi olla houkuttelevaa miettiä, olisiko erotettava toisistaan tapaukset, joissa tuotteilta peritään maksu, kun ne viedään Italian ulkopuolelle, ja tapaukset, joissa tuotteilta peritään maksu, kun ne lähetetään Italian alueen muihin osiin.
3. Vastaus tuntuu yksinkertaiselta, kun otetaan huomioon asiassa Lancry ym. ja asiassa Simitzi annetut tuomiot.(3) Silloin kun maksu peritään rajan ylityksen yhteydessä, vaikka kyseessä olisi valtion sisäinen raja, se voi olla tulleja vaikutukseltaan vastaava maksu. Tällaisessa tapauksessa on täysin tarpeetonta pohtia, vaikuttaako maksu ainoastaan jäsenvaltioiden väliseen kauppaan vai myös valtion sisäiseen kauppaan. Heti kun rajan ylitys on toteutettu, maksun käyttöönottoa koskevasta säännöstöstä tulee sellaisenaan ja kokonaisuudessaan EY 25 artiklan vastainen. Yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännöstä saa näin ollen ilmeisen yksinkertaisen ja selkeän vastauksen nyt esillä olevassa asiassa esitettyyn kysymykseen.
4. Tämä ratkaisu ei minusta kuitenkaan tunnu tyydyttävältä. Yhteisöjen tuomioistuimen vakiintuneessa oikeuskäytännössä noudatetaan käytännössä vastakkaista periaatetta, joka asetetaan etusijalle vaikutukseltaan vastaavia maksuja koskevissa asioissa. Tämän periaatteen mukaan vapaata liikkuvuutta koskevia sääntöjä ei voida soveltaa tilanteeseen, jossa on kyse ainoastaan jäsenvaltion sisäisestä kaupasta. Vaikka poikkeuksia tästä tiukasta periaatteesta on hyväksytty, näin on tehty ainoastaan poikkeuksellisesti ja erityiset olosuhteet huomioon ottaen sekä noudattaen aina periaatetta, jonka mukaan vapaata liikkuvuutta koskevia sääntöjä ei sovelleta täysin jäsenvaltion sisäisiin tilanteisiin.(4) Tämän vuoksi on syytä pohtia, onko tulleja vaikutukseltaan vastaavia maksuja koskevissa asioissa annettu ratkaisu ollut aina perusteltu, ja jollei näin ole, olisiko syytä omaksua johdonmukaisempi lähestymistapa, joka voisi johtaa samaan tulokseen.
I Asiaa koskevat oikeussäännöt, tosiseikat ja ennakkoratkaisukysymys
5. Nyt esillä olevassa asiassa kyseessä oleva maksu on historian perintöä. Se käy ilmi Lunigiana Estensen maakunnan maaherran 14.7.1846 antamasta Notificazione Governatorialesta. Italian kuningaskunnan yhdistymisen jälkeen maksusta tehtiin 19.9.1860 annetulla kuninkaan asetuksella marmorien kuljetuksesta Carraran kautta perittävä tiemaksu, joka muutettiin 15.7.1911 annetulla lailla kunnassa louhitun marmorin kuljetuksesta perittäväksi maksuksi.
6. Tämä maksu perustuu nykyään monimutkaiseen säännökseen. Lain nro 749/1911, jonka tiettyjä säännöksiä on muutettu 27.12.1997 annetulla lailla nro 449, ainoassa pykälässä säädettiin nyt esillä olevan asian tosiseikkojen tapahtumahetkellä seuraavaa:
”Carraran kunnan hyväksi peritään maksua sen alueella louhitusta marmorista, joka kuljetetaan tämän alueen ulkopuolelle. Kunta perii kyseisen maksun, kun marmorit kuljetetaan sen rajojen ulkopuolelle, kunnanvaltuuston työmarkkinaosapuolia kuultuaan antaman erityisen asetuksen nojalla.
Kunnanvaltuusto vahvistaa kunakin vuonna kunnan talousarviota antaessaan seuraavana vuonna perittävän maksun määrän. Jos kunnan on kuitenkin vastattava pitkäaikaisista sitoumuksista, jotka on rahoitettava tai taattava maksusta saatavilla tuloilla, kunnanvaltuusto voi vahvistaa etukäteen useaksi vuodeksi kyseisen maksun vähimmäismäärän.
Kunta voi kunnanvaltuuston päätöksellä ja kunnallisessa ja alueellisessa laissa säädetyllä tavalla päättää Giunta provinciale amministrativan (aluehallinto) suostumuksella, että osa maksusta saatavista tuloista käytetään Marina di Carraran sataman rakentamista ja hyödyntämistä koskevien menojen tai sitoumusten kattamiseksi, tarvittaessa 12.2.2003 annetun lain nro 50 nojalla, ja että osa tuloista käytetään kattamaan marmoriteollisuuden työntekijöiden liittymismaksuja Cassa nazionale du previdenza operaihin (kansalliseen työntekijöiden sosiaaliturvakassaan).”
7. Tätä säännöstä täsmennettiin 26.1.1999 annetulla Decreto Leggella nro 8, joka on muutettu tietyin muutoksin laiksi nro 75/1999 ja jossa säädetään seuraavaa:
”Lain nro 749/1911 ainoaa pykälää – – tulkitaan siten, että siinä vahvistettu maksu peritään marmoreista ja niiden johdannaisista ja että se määritetään kunnalle marmorialan toiminnoista suoraan tai välillisesti aiheutuvien menojen perusteella.”
8. On otettava vielä huomioon Comune di Carraran (Carraran kunnan) 23.3.1999 antama asetus, jossa säädetään, että kunnanvaltuusto vahvistaa maksun määrän vuosittain ottaen huomioon marmoriteollisuudesta ympäristölle aiheutuvat haitat. Sitä vastoin yhteisöjen tuomioistuin ei voi ratkaisua tehdessään ottaa huomioon tähän lainsäädäntöön nyt esillä olevan asian tosiseikkojen tapahtumahetken jälkeen, vuosina 2001 ja 2004, tehtyjä muutoksia.(5)
9. Ennakkoratkaisupyyntöä koskevasta päätöksestä käy ilmi, että kyseisen säännöksen soveltamisesta seuraa, että Carraran kunnassa louhittu ja käytetty marmori on vapautettu maksuista, kun taas Carraran kunnan lähikunnissa käytetystä ja käsitellystä marmorista maksu voidaan periä joko osittain tai täysimääräisesti.
10. Nyt esillä olevan asian tosiseikat ovat seuraavat: Carbonati Apuani Srl louhii ja jalostaa marmoripaloja ja harjoittaa maa-aineksen ottoa Carraran kunnassa. Carraran kunta on vaatinut 7.5.2001 tehdyllä verotuspäätöksellä kyseistä yhtiötä suorittamaan kunnan ulkopuolelle huhtikuussa 2001 viedystä marmorista maksun. Yhtiö on valittanut päätöksestä ennakkoratkaisupyynnön esittäneeseen tuomioistuimeen sillä perusteella, että maksun periminen perustuu yhteisön oikeuden vastaiseen lainsäädäntöön.
11. Ennakkoratkaisupyynnön esittäneen tuomioistuimen kysymys koskee kyseisen lainsäädännön yhteensoveltuvuutta EY 23, EY 81, EY 85 ja EY 86 artiklan kanssa.
II Alustavat toteamukset
12. Nämä toteamukset jakautuvat kolmeen eri ryhmään, ja niiden avulla voidaan täsmentää esitetyn kysymyksen puitteet.
A Esitetyn kysymyksen tutkittavaksi ottaminen
13. Komissio pyytää kirjallisissa huomautuksissaan yhteisöjen tuomioistuinta lausumaan esitetyn kysymyksen tutkittavaksi ottamisesta. Komission mukaan olisi syytä pohtia, täyttääkö ennakkoratkaisupyyntö yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännöstä johtuvat vaatimukset, joiden mukaan kansallisen tuomioistuimen on määritettävä esittämiinsä kysymyksiin liittyvät tosiasiat ja oikeussäännöt.(6)
14. Edellä esitetyllä väitteellä ei ole perusteita. Tosiseikkoja koskevaan tilanteeseen ei liity mitään erityistä vaikeutta, ja vaikka tilannetta ei ennakkoratkaisupyynnössä ole kuvattu erityisen yksityiskohtaisesti, pääasian osapuolten esittämistä kirjallisista huomautuksista siitä saa helposti kokonaisvaltaisen kuvan. Asiaa koskevat oikeussäännöt puolestaan on esitetty selkeästi ennakkoratkaisupyynnössä.(7) Näin ollen ei ole syytä vaatia, että yhteisöjen tuomioistuimella olisi oltava käytössään riita-asian kaikki seikat kokonaisuudessaan, jotta se voisi arvioida siltä pyydetyn tulkinnan hyödyllisyyttä. Jo se seikka, että komissio on voinut esittää nyt esillä olevaa asiaa koskevat huomautuksensa, riittää osoittamaan, että ennakkoratkaisupyyntö on ollut riittävästi perusteltu.(8) Yhteisöjen tuomioistuimella on tässä asiassa ollut käytössään tarvittavat seikat voidakseen ratkaista sille esitetyn oikeuskysymyksen.
15. Ennakkoratkaisuasioissa olisi joka tapauksessa varomatonta ulottaa tutkimatta jättämistä koskevat perusteet koskemaan myös muita kuin niitä tilanteita, joissa riita-asian kohde on jäänyt epäselväksi yhteisöjen tuomioistuimelle joko puutteellisten tietojen antamisen(9) tai keinotekoisten järjestelyjen(10) vuoksi. Tällainen varovaisuutta koskeva sääntö vastaa mielestäni EY 234 artiklassa määrätyn oikeudellisen yhteistyön – joka perustuu kahden tuomioistuimen väliseen välttämättömään yhteistyöhön saman riita-asian ratkaisemiseksi – luonnetta ja henkeä.
B Nyt esillä olevaan asiaan sovellettavan lainsäädännön määrittäminen
16. Ennakkoratkaisupyynnön esittänyt tuomioistuin pyytää yhteisöjen tuomioistuinta toteamaan, onko Italian lainsäädäntö sopusoinnussa tulliliittoa koskevan EY 23 artiklan ja yrityksiin sovellettavia kilpailusääntöjä koskevien EY 81, EY 85 ja EY 86 artiklan kanssa.
17. Palautettakoon aluksi mieliin, ettei yhteisöjen tuomioistuimella ole EY 234 artiklan nojalla vireille pannussa menettelyssä toimivaltaa lausua kansallisen säännöksen yhteensopivuudesta yhteisön oikeuden kanssa. Vakiintuneen oikeuskäytännön perusteella on katsottava, että nyt esillä olevassa asiassa esitetyllä kysymyksellä pyydetään yhteisöjen tuomioistuinta esittämään kansalliselle tuomioistuimelle kaikki sellaiset yhteisön oikeuden tulkintaan liittyvät seikat, jotka saattavat auttaa kansallista tuomioistuinta sen arvioidessa tätä yhteensoveltuvuutta sen käsiteltäväksi saatetussa asiassa.(11)
18. Tämän jälkeen ennakkoratkaisupyynnön kohde on syytä rajoittaa koskemaan kysymyksen ensimmäistä osaa.
19. Koska vastaus kysymyksen loppuosaan on ilmeinen, sitä ei tarvitse tarkastella yksityiskohtaisesti. Ensiksi EY 86 artiklaa ei voida soveltaa nyt esillä olevaan asiaan, sillä kyseinen toimenpide ei koske julkisia yrityksiä eikä yrityksille myönnettyjen erityisoikeuksien tai yksinoikeuksien käyttämistä.
20. Toiseksi maksu on valtion toteuttama toimenpide, johon EY 81 ja EY 82 artiklaa ei voida soveltaa. Yhteisöjen tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan yrityksiin sovellettavia kilpailusääntöjä ei oteta huomioon, kun arvioidaan jäsenvaltion lainsäädännön yhteensoveltuvuutta yhteisön oikeuden kanssa.(12) On kuitenkin mahdollista, että valtion toimenpide rikkoo EY 81 ja EY 82 artiklaa yhdessä EY 10 artiklan kanssa, jos se on omiaan poistamaan yrityksiin sovellettavien kilpailusääntöjen tehokkaan vaikutuksen. Yhteisöjen tuomioistuimen mukaan tämä pätee silloin, kun jäsenvaltio joko toisaalta määrää yritykset tekemään EY 81 artiklan vastaisia yritysten välisiä yhteisjärjestelyjä, edistää tällaisten järjestelyjen tekemistä taikka vahvistaa niiden vaikutuksia tai toisaalta poistaa omalta sääntelyltään sen valtiollisen luonteen siirtämällä yksityisille yrityksille vastuunsa tehdä taloutta ohjaavia päätöksiä.(13) Vähintään on voitava osoittaa, että kyseisen toimenpiteen ja yrityksen kilpailunvastaisen käyttäytymisen välillä on suora yhteys. Nyt esillä olevassa asiassa ei ole mitään, mikä osoittaisi pääasian olosuhteissa olevan tällaista yhteyttä. Missään tapauksessa pääasian kantajan esittämä väite, jonka mukaan kyseessä on pelkästään ”vaikutus vapaaseen kilpailuun”, ei riitä osoittamaan riidanalaisen maksun kuuluvan kyseisten sääntöjen soveltamisalaan.
21. Koska EY 81, EY 85 ja EY 86 artiklaa ei periaatteessa voida soveltaa pääasian olosuhteisiin, niitä ei voida tutkia arvioitaessa riidanalaisen maksun yhteensoveltuvuutta yhteisön oikeuden kanssa.
C Ratkaisuehdotuksessa noudatettu käsittelytapa
22. Edellä esitetyllä tavalla rajattuna esitettyyn kysymykseen voidaan vastata yksinkertaisesti. Kuvatun tyylisen maksun yhteisön oikeuden vastaisuudelle on yhteisöjen tuomioistuimen vakiintuneessa oikeuskäytännössä esitetty perinteiset perusteet. Sitä on helppo käsitellä noudattamalla edellä mainituissa asioissa Lancry ym. ja Simitzi sovellettuja EY 25 artiklan tulkintaa koskevia periaatteita. Aluksi noudatankin tätä käsittelytapaa.
23. Mielestäni kuitenkin tämä käsittelytapa on puutteellinen. Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan vapaan liikkuvuuden sääntöjä ei sovelleta tilanteisiin, joissa kaikki osatekijät ja vaikutukset rajoittuvat yhteen jäsenvaltioon.(14) Jos yhteisöjen tuomioistuin vahvistaisi edellä mainituissa asioissa Lancry ym. ja Simitzi noudatetun tulkinnan, vapaata liikkuvuutta koskevissa asioissa noudatettu johdonmukaisuus voisi rikkoutua. Yhteisön oikeuden säännöstä ei mielestäni saisi koskaan tulkita siten, että siitä aiheutuu epäjohdonmukaisuutta yhteisön oikeusjärjestykseen, jos muuta tulkintaa voidaan käyttää. Näin ollen haluaisin seuraavaksi ehdottaa yhteisöjen tuomioistuimelle tällaista muuta tulkintaa.
III Tulleja vaikutukseltaan vastaavia maksuja koskevissa asioissa noudatetun yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännön soveltaminen riidanalaiseen maksuun
A Asioi ssa Lancry ym. ja Simitzi noudatetun oikeuskäytännön soveltamisen aiheellisuus
24. Nyt esillä olevaa kysymystä on käsitelty aiemmin edellä mainitussa asiassa Simitzi. Tässä asiassa oli kyse maksusta, jota perittiin samanaikaisesti Kreikan alueen maantieteellisesti syrjäiselle alueelle eli Dodekanesiaan tuoduilta tuotteilta ja sieltä viedyiltä tuotteilta. Yhteisöjen tuomioistuin noudatti tässä asiassa asioissa Legros ym. ja Lancry ym. kehiteltyä analyysia ja vahvisti sen periaatteen, jonka mukaan haittaa, joka aiheutuu maksusta, joka peritään valtion rajalla sillä perusteella, että tuotteet viedään jäsenvaltion alueelta pois, vastaa se haitta, joka aiheutuu alueen rajalla jäsenvaltion tietyltä alueelta peräisin olevien tavaroiden viennistä saman jäsenvaltion toisille alueille peritystä maksusta.(15) Koska näiden kahden maksutyypin vaikutukset ovat vastaavat, ne ovat molemmat kiellettyjä.
25. Edellä esitettyä periaatetta noudattaen ennakkoratkaisupyynnön esittäneen tuomioistuimen esittämään kysymykseen on helppo vastata niin, että kunnan alueensa ulkopuolelle kuljetetuilta tavaroilta perimä maksu on vientitullia vaikutukseltaan vastaava maksu paitsi sillä perusteella, että sitä peritään sen jäsenvaltion ulkopuolelle, johon kyseinen kunta kuuluu, viedyiltä tavaroilta, myös sillä perusteella, että sitä peritään tavaroista, jotka kuljetetaan kunnasta pois saman jäsenvaltion muihin osiin.(16)
26. Carraran kunta on kuitenkin esittänyt kaksi väitettä tätä ratkaisua vastaan. Toisen mukaan edellä mainitussa asiassa Simitzi annetun tuomion tilanteesta poiketen nyt esillä oleva riidanalainen maksu koskee vain yhtä tuotetta, Carraran marmoria, eikä kaikkia kyseisestä kunnasta vietyjä tuotteita.
27. Tätä ensimmäistä väitettä ei voida hyväksyä. Tulleja vaikutukseltaan vastaaviin maksuihin ei liity vaatimusta niiden tuotteiden määrästä, joihin riidanalaista maksua sovelletaan. Tällainen vaatimus ilmenee siitä yhteisön tuomioistuimen antamasta määritelmästä, joka koskee EY 90 artiklan mukaista valtion sisäistä verotusta, siltä osin kuin tämä käsite koskee ”kokonaisia tuoteryhmiä”, joihin voidaan soveltaa ”yleistä sisäisten maksujen järjestelmää”.(17) Mutta sitä ei voida soveltaa tulleja vaikutukseltaan vastaaviin maksuihin. Näissä kysymyksissä EY:n perustamissopimuksella pyritään kaikkien kaupankäyntiä haittaavien tullitariffiesteiden poistamiseen siitä riippumatta, että kyseessä ei olisi kuin yksi tuote.(18)
28. Toinen väite perustuu Carraran kunnan suppeaan pinta-alaan verrattuna edellä mainitussa asiassa Simitzi kyseessä olleen alueen pinta-alaan.
29. Tälläkään väitteellä ei ole mahdollisuuksia tulla hyväksytyksi. Näissä molemmissa asioissa kyseessä on toimenpide, jolla toimivaltaiset viranomaiset asettavat tullitariffiesteen kaupankäynnille. Edellä mainitussa asiassa Simitzi kyseessä olleessa tapauksessa tällainen toimenpide vain toistettiin useaan kertaan. Kulloinkin kyseessä olevassa luokittelussa otetaan kuitenkin huomioon ainoastaan tällaisen toimenpiteen tulos eli yhteismarkkinoilla käytävälle kaupalle aiheutuva rahallinen este, eikä maksun vähäisyydellä ole merkitystä.(19) Näin ollen ei kunnanvaltuuston kansallisen lain nojalla kunnan alueella vahvistamaa maksua, josta on kyse nyt esillä olevassa asiassa, voida kohdella eri tavalla kuin alueen kaikille niille osille vahvistettua maksua, joilla kunnanvaltuustot ovat laillisesti toimivaltaisia, kuten edellä mainitussa asiassa Simitzi kyseessä ollutta maksua.
B Vastaväitteiden hylkääminen
30. Jos oletetaan, että hyväksytään periaate, jonka mukaan edellä mainitussa asiassa Simitzi noudatettua oikeuskäytäntöä voidaan soveltaa nyt esillä olevaan asiaan, on vielä tarkasteltava Carraran kunnan esittämiä vastaväitteitä, joita on kolmenlaisia.
31. Ne koskevat ensinnäkin riidanalaisen maksun oletettuja vaikutuksia. Carraran kunta katsoo, ettei tästä maksusta aiheudu minkäänlaista haittaa kilpailulle yhteisön markkinoilla.
32. On kuitenkin muistettava, että perustamissopimuksessa tarkoitetuksi vaikutukseltaan vastaavaksi maksuksi määritellään kotimaisille tai ulkomaisille tavaroille yksipuolisesti asetettu vero tai maksu, jonka perusteena on valtion rajan ylittäminen, vaikka sitä ei kanneta valtion hyväksi ja vaikka sillä ei ole mitään syrjivää tai suojaavaa vaikutusta.(20) Näin ollen luokitteleminen tällaiseksi maksuksi ei perustu vaikutuksiin, joita maksusta mahdollisesti aiheutuu jäsenvaltioiden väliselle kaupalle, eikä kilpailun vääristymiseen, jota siitä mahdollisesti seuraa. Edellä esitetystä seuraa myös, että Carraran kunnan väite, jonka mukaan tuote, josta maksua on peritty, ei kilpaile kunnan ulkopuoliselta alueelta tulevien tuotteiden kanssa, ei ole lainkaan perusteltu.
33. Carraran kunnan väitteet perustuvat toiseksi maksun käyttöönotolle asetettuihin tavoitteisiin, joita olisivat erityisesti tieverkon ja satamien rakentaminen ja korjaaminen, ympäristönsuojelutoimenpiteiden toteuttaminen, kulttuurialoitteiden tukeminen ja työntekijöille tarkoitettujen sosiaalisten toimenpiteiden rahoittaminen. Nämä ovat myös Italian tasavallan asian suullisessa käsittelyssä esittämä tärkein väite. Italian tasavalta on todennut lisäksi, että kaikki edellä luetellut toimet liittyvät suoraan marmorialaan ja sen toimintaan.
34. Jäsenvaltioiden välillä liikkuviin tavaroihin sovellettavia tulleja koskevan kiellon yleisyydestä ja ehdottomuudesta seuraa kuitenkin, että tullit kielletään riippumatta tavoitteesta, jonka vuoksi ne on määrätty, tai niistä saatujen tulojen käyttötarkoituksesta.(21) Näin ollen sosiaalinen, ympäristöllinen, kulttuurinen tai muu tavoite, jonka vuoksi riidanalainen maksu on otettu käyttöön, ja se seikka, että maksusta saadut tulot on tarkoitettu marmorialalle, eivät kuitenkaan voi estää pitämästä riidanalaista maksua EY 23 ja EY 25 artiklassa tarkoitettuna tulleja vaikutukseltaan vastaavana maksuna.(22)
35. Yhteisöjen tuomioistuin on hyväksynyt vain yhden poikkeuksen vaikutukseltaan vastaavia maksuja koskevan kiellon periaatteesta. Yhteisöjen tuomioistuin myöntää, ”ettei ole mahdotonta, että tietty tosiasiallisesti suoritettu palvelu voidaan tietyin edellytyksin maksaa kyseiseen palveluun suhteutetulla vastasuorituksella”.(23) Tällaisissa tapauksissa vaaditaan kuitenkin, että palvelu on tosiasiallisesti suoritettu, että se on suoritettu nimenomaan kyseisille toimijoille ja että perityn maksun suuruus on tiukasti suhteutettu kyseiseen palveluun.(24) Jos edellä mainitut edellytykset, jotka ovat kasautuvia, täyttyvät, voidaan perustellusti katsoa, ettei peritty maksu ole pelkästään kyseisen jäsenvaltion käyttämä suojatoimenpide.
36. Kansallisen tuomioistuimen tehtävänä on ratkaista, täyttyvätkö nämä edellytykset nyt esillä olevassa asiassa. On syytä kuitenkin palauttaa mieliin tärkeimmät tulkintaan liittyvät seikat, joista voi olla hyötyä asian tarkastelussa, sikäli kuin ne ilmenevät yhteisöjen tuomioistuimelle toimitetuista oikeudenkäyntiasiakirjoista. Carraran kunta vetoaa tähän poikkeukseen mutta myöntää samalla huomautuksissaan, että laista nro 75/1999, joka sisältää todistusvoimaisen tulkinnan riidanalaisen maksun käyttöönotosta annetusta laista, ilmenee, että kyseisen alan toimijat eivät ole maksusta saatujen tulojen välittömiä edunsaajia.(25) Maksu vastaa Carraran kunnan mukaan välillisesti kyseisen teollisuuden alan kaikkien toimijoiden etua. On syytä aluksi todentaa, suoritetaanko kyseisen maksun tuotolla marmorialaan liittyviä menoja. Vaikka näin olisikin, kyseisestä maksusta saatava hyöty vastaisi joka tapauksessa kaikkien viejien yleistä etua eikä tosiasiallisesti ja yksilöllisesti suoritettua palvelua.(26) Tätä päätelmää vahvistaa se, että viejille määrätty maksu määritetään yksinomaan kuljetettavan marmorin määrän perusteella. Maksu ei näin ollen liity mitenkään yksilöllisesti suoritetun palvelun tosiasiallisiin kustannuksiin.(27)
37. Edellä esitetystä seuraa, ettei yhtäkään Carraran kunnan vastineeksi esittämää väitettä voida hyväksyä.
C Maksun luonnehtimista sisäiseksi veroksi ei voida hyväksyä
38. Viimeisenä väitteenä Carraran kunta esittää riidanalaisen maksun luonnehtimista EY 90 artiklassa tarkoitetuksi sisäiseksi maksuksi. Väite perustuu pääasiallisesti siihen, ettei marmoria, joka jäisi kunnan alueelle, tuoteta ainakaan merkittävässä määrin. Tästä seuraa Carraran kunnan mukaan loogisesti, että maksu olisi katsottava yleisluonteiseksi sisäiseksi maksuksi, josta olisi poikkeuksena vain kunnan rajojen sisäpuolelle jäävä marmori. Lisäksi tämä maksu peritään Carraran kunnan mukaan samalla tavalla ja samassa kaupanpitämisen vaiheessa Italian alueella pysyvästä ja alueen ulkopuolelle vietävästä marmorista. Carraran kunta katsoo, että koska tällaiseen järjestelmään ei liity minkäänlaista syrjintää, se on katsottava perustamissopimuksen mukaiseksi.
39. Tällainen päättely ei ole vakuuttavaa. Ensinnäkään osapuolet eivät ole osoittaneet, että kunnan alueelle jäävän marmorin tuotanto olisi tosiasiallisesti vähäistä. Mutta toiseksi tällainen väite ei vaikuta mitenkään riidanalaisen maksun luonnehtimiseen. Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan EY 90 artiklassa tarkoitetaan veroja ja maksuja, jotka kuuluvat sisäisen verotuksen yleiseen järjestelmään, jota sovelletaan järjestelmällisesti samoin perustein sekä kotimaisiin että ulkomaisiin tuotteisiin.(28) On kiistatonta, että nyt esillä olevassa asiassa riidanalaisia maksuja ei peritä Carraran kunnassa tuotetuilta, kunnan alueella pysyviltä tuotteilta. Toisin kuin Carraran kunta ja Italian tasavalta ovat väittäneet asian suullisessa käsittelyssä, tuotteiden määräpaikka on ratkaiseva edellytys maksun kantamiselle. Maksun perimiseksi ei riitä, että marmori louhitaan kunnan alueella. Edellytyksenä on lisäksi, että käsittelemätön ja jalostettu marmori kuljetetaan kunnan alueen ulkopuolelle. Riidanalaisen säännöstön sanamuodosta seuraa selkeästi, että maksun periminen perustuu kunnan rajojen ylittämiseen. Tämä verojärjestelmä on näin ollen perustettu siten, että se kohdistuu erityisesti kuljetuksiin ja vientiin. Se pohjautuu tähän objektiiviseen kriteeriin. Se, että tuotteita, joita ei ole tarkoitettu vientiin, on vähän, ei muuta mitenkään järjestelmän luonnetta, joka on ainoa huomioon otettava seikka kyseistä luonnehdintaa tehtäessä.
40. Jos oletetaan kuitenkin, että paikallisen käytön ja kulutuksen puuttuminen katsotaan huomioon otettavaksi seikaksi asian tarkastelussa, toisin kuin mitä edellä on väitetty, olisiko kunnalla perusteita väittää, että tästä seuraisi, että riidanalainen maksu luokiteltaisiin sisäiseksi maksuksi?
41. Edellä esitettyä on syytä epäillä. Yhteisöjen tuomioistuin on tosin todennut, että kun maksu koskee toisesta jäsenvaltiosta tuotua tuotetta, maksu voi kuulua EY 90 artiklan soveltamisalaan, siitä huolimatta, että samanlaista tai vastaavaa kotimaista tuotetta ei ole, jos maksu kuuluu sisäisten maksujen yleiseen järjestelmään.(29) Sitä vastoin tällaisessa tapauksessa maksu katsotaan tulleja vaikutukseltaan vastaavaksi maksuksi, jos maksu tosiasiallisesti kohdistuu erityisesti tuotaviin tai vietäviin tuotteisiin.(30) Nyt esillä olevaan asiaan liittyvän riidanalaisen maksun rakenteen perusteella ei voida vakavasti epäillä maksun tavoitetta ja maksun perustaneen lainsäätäjän tarkoitusta.(31) Tällainen maksu on tarkoitettu erityisesti vientituotteille. Sitä ei siis voida luokitella EY 90 artiklassa tarkoitetuksi sisäiseksi maksuksi.
42. Näin ollen väitettä, jonka mukaan maksua peritään samalla tavalla ja samassa kaupanpitämisen vaiheessa sekä italialaisista että vietävistä tuotteista, ei voida hyväksyä. Jos hyväksytään se, että EY 25 artiklaa sovelletaan maksuihin, joita tavaroista peritään silloin, kun ne ylittävät jäsenvaltioon kuuluvan kunnan rajat, vertailu ei voi kohdistua italialaisiin ja vientituotteisiin, vaan tuotteisiin, jotka jäävät tietylle Italian alueelle, ja niihin, jotka lähetetään sieltä pois. Tämän näkemyksen mukaan marmorin kuljetuksesta peritty maksu rikkoo selvästi yhteisön tullialuetta ja on EY 25 artiklan vastainen.
43. Edellä esitetystä seuraa, että riidanalainen maksu kuuluu sellaisenaan tulleja vaikutukseltaan vastaaviin maksuihin siitä riippumatta, peritäänkö sitä sisäisessä kaupankäynnissä vai jäsenvaltioiden välisessä kaupankäynnissä. Näin ollen siihen on sovellettava perustamissopimuksessa tällaisille maksuille määrättyä kieltoa.
IV Toisenlainen lähestymistapa
A Asiassa Lancry annetun ratkaisun hankaluudet
44. Edellä esitetyn ratkaisun, joka perustuu tällaisissa kysymyksissä eli erityisesti edellä mainituissa yhditetyissä asioissa Lancry ym. annettuun tuomioon perustuvaan yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytäntöön, etuna on se, että siinä varmistetaan yhteisen tullialueen yhtenäisyys ja sen myötä perustamissopimuksen tulliliittoa koskevien määräysten yhdenmukainen soveltaminen. Olisikin paradoksista myöntää, kuten julkisasiamies Tesauro on todennut asioissa Lancry ym. esittämässään ratkaisuehdotuksessa, että yhtenäismarkkinoilla kielletään Portugalin ja Tanskan välisen kaupan esteet, mutta Napolin ja Caprin välisiä kaupan esteitä ei oteta huomioon.(32) Toisaalta edellä mainitusta ratkaisusta aiheutuu suurempia hankaluuksia. Näistä erottuu mielestäni kolme tärkeintä.
45. Ensiksi tämän oikeuskäytännön perusteet ovat hatarat. Tämä selviää pelkällä perustamissopimusten määräysten lukemisella. EY 23 ja EY 25 artiklan tarkoituksena on poistaa jäsenvaltioiden välisen kaupankäynnin
tariffiesteet. Niistä ei siis ilmene, että tarkoituksena olisi soveltaa näitä määräyksiä saman jäsenvaltion eri osien väliseen kauppaan.
46. Yhdistetyissä asioissa Lancry ym. annettuun tuomioon pohjautuva oikeuskäytäntö perustuu epäilemättä ajatukseen, että kauttakulkumaksu rikkoo jo luonteensa vuoksi ”yhteisön tullialueen yhtenäisyyttä”. (33) Tämä voi pitää paikkansa teoriassa mutta johtaa kestämättömiin käytännön seurauksiin. EY 23 artikla ilmentää ainoastaan yhteisön perustajavaltioiden tahtoa rajoittaa sen toimivallan käyttöä, jota yhteisön jäsenvaltioilla on tulliasioissa. Tarkoituksena ei ole ollut kuitenkaan viedä jäsenvaltioilta toimivaltaa yksinomaan omaa aluettaan koskevien tilanteiden sääntelemisessä. Yhteisöjen tuomioistuin on siis johtanut valtioiden välisiin
tilanteisiin sovellettavasta vapaan liikkuvuuden periaatteesta rajat ylittäviin tilanteisiin sovellettavan periaatteen, kun se on samaistanut alueiden rajat valtioiden rajoihin.(34) Tulliliittoa koskevassa järjestelmässä on kuitenkin kyse ennen kaikkea jäsenvaltioiden välisen vapaan liikkuvuuden järjestelmästä eikä sisäisten rajojen ylittämisen järjestelmästä. Samaistamalla nämä kaksi järjestelmää yhteisöjen tuomioistuin on päätynyt soveltamaan vapaan liikkuvuuden periaatetta maksujen perimiseen tilanteissa, jotka eivät liity mitenkään toisiinsa.
47. Toiseksi edellä mainitussa asiassa Lancry ym. annettu tuomio ja sii hen perustuva oikeuskäytäntö ovat johtaneet yhteisöjen tuomioistuimen epäjohdonmukaisuuteen. Kyseisessä asiassa annettua tuomiota olisi pitänyt voida soveltaa kaikkiin vapaata liikkuvuutta koskeviin asioihin.(35) Tämän asian perusteluja olisi pitänyt ongelmitta voida käyttää käsiteltäessä muita kaupankäynnin esteitä. Yhteisön tullialueen yhtenäisyyden rikkominen ei ollut ainoa peruste, vaan pelkkä yhteismarkkinoiden toiminnan(36) tai talous‑ ja rahaliittoon perustuvan taloudellisen yhtenäisyyden(37) haittaaminen olisi riittänyt. Näillä käsitteillä voisi teoriassa olla samat käytännön vaikutukset. Yhteisöjen tuomioistuin ei kuitenkaan päätynyt tällaiseen ratkaisuun vaan päätti kaikilla edellä mainituilla aloilla säilyttää perinteisen periaatteen vapaan liikkuvuuden sääntöjen soveltumattomuudesta täysin sisäisiin tilanteisiin.
48. Tuloksena syntyi perusteeton ristiriita vaikutukseltaan vastaavia maksuja koskevan suuntauksen ja yhteisöjen tuomioistuimen muilla aloilla omaksuman yleissuuntauksen välille.(38) Viimeaikainen oikeuskäytäntö pienentää epäilemättä omalta osaltaan tulliliiton ja vapaan liikkuvuuden muiden sääntelyjen välistä eroa. Yhteisöjen tuomioistuin on viime aikoina pyrkinyt ulottamaan toimivaltansa koskemaan yhteisön oikeuden soveltamista sellaisiin sisäisiin tilanteisiin, jotka voivat liittyä yhteisön oikeuden soveltamisalaan kuuluviin tilanteisiin.(39) Tässä yhteydessä yhteisöjen tuomioistuin ei ole kuitenkaan saattanut kyseenalaiseksi periaatetta, jonka mukaan yhteisön oikeutta ei voida soveltaa täysin sisäisiin tilanteisiin. Yhteisöjen tuomioistuimen pyrkimys noudattaa tiukasti tätä periaatetta ilmentää mielestäni perusteltuja varauksia olla laajentamatta mielivaltaisesti yhteisön oikeuden soveltamisalaa.
49. Lopuksi peruste, jonka vuoksi viimeistään pitäisi luopua yhdistetyissä asioissa Lancry ym. annetun tuomion soveltamisesta, on se, että on painavia perusteita soveltaa vaikutukseltaan vastaavia asioita koskevaa aiempaa oikeuskäytäntöä. Tämä oikeuskäytäntö vastaa vapaata liikkuvuutta koskevien sääntöjen, joita ei voida soveltaa puhtaasti sisäisiin tilanteisiin, sanamuotoa ja tarkoitusta. Toisaalta mielestäni se näyttää jopa vastaavan yhteisöjen tuomioistuimen yleisempää tahtoa olla tulkitsematta tavaroiden vapaan liikkuvuuden sääntöjä liiketoiminnan vapaan harjoittamisen periaatteen valossa. Tärkeimpiä syitä rajoittaa vapaan liikkuvuuden sääntöjen soveltaminen valtioiden välisiin tilanteisiin on se, että näitä sääntöjä tulisi soveltaa ainoastaan kaupan vapauttamiseksi.(40)
50. Mielestäni kaikki nämä edellä mainitut perusteet tukevat nykyään uudenlaista lähestymistapaa ilman, että Lancry ym. ‑oikeuskäytäntöön perustuvia oikeutettuja vaatimuksia pyrittäisiin kuitenkaan kyseenalaistamaan.
B Mahdolliset ratkaisut
51. Perinteisen lähestymistavan mukaan riidanalainen maksu perustuu monimuotoiseen järjestelmään, joka on syytä jakaa eri osiin, joista ainoastaan tietyt kuuluvat vapaata liikkuvuutta koskevien yhteisön säännösten ja määräysten soveltamisalaan. Tämän vuoksi kyseistä säännöstöä on tarkasteltava eritellysti eikä kokonaisvaltaisesti, eli sitä tarkastellaan sen mukaan, onko sillä vaikutuksia jäsenvaltioiden väliseen kauppaan.(41)
52. Siltä osin kuin riidanalaista maksua peritään Italian alueen ulkopuolelle vietävistä tuotteista, siihen sovelletaan EY 25 artiklassa määrättyä kieltoa. Kansallisen lainsäädännön tätä osaa on näin ollen tarkasteltava noudattaen edellä 24─43 kohdassa kehittämääni ratkaisua. Siltä osin kuin maksua peritään Italiaan jäävistä tuotteista, siihen ei kuitenkaan sovelleta yhteisön tulliliittoa koskevaa sääntelyä.
53. Tässä suhteessa yhteisöjen tuomioistuimella on teoriassa käytössään kolme ratkaisua.
54. Ensimmäisessä ratkaisussa vahvistettaisiin yhteisön oikeuden soveltumattomuus maksuun, jota jäsenvaltio on perinyt alueellaan käydyn sisäisen kaupankäynnin yhteydessä. Tällöin yhteisöjen tuomioistuin omaksuisi julkisasiamies Tesauron edellä mainituissa asioissa Lancry ym. esittämässään ratkaisuehdotuksessa suositteleman kannan.
55. Tämä ratkaisu ei mielestäni ole hyväksyttävissä, sillä siinä ei ole otettu huomioon Lancry ym. ‑ratkaisun hyväksyttäviä perusteita eli ensinnäkin käytännön vaikeuksia tunnistaa yhteisössä liikkeellä olevien tuotteiden alkuperä ja määräpaikka.(42) Niissä oli myös kyse nk. ”käänteisestä syrjinnästä”(43) aiheutuvista vaikeuksista. Tällä ilmaisulla tarkoitetaan ennen kaikkea tapauksia, joissa jäsenvaltion kansalaiset, jotka eivät ole käyttäneet perustamissopimuksessa vahvistettua liikkuvuuden vapautta, joutuvat epäedullisempaan oikeusasemaan kuin kansalaiset, jotka ovat hyödyntäneet näihin vapauksiin perustuvia oikeuksia. Kuten yleisesti on tiedossa, yhteisöjen tuomioistuin ei ota huomioon tällaisia tapauksia sillä perusteella, että täysin sisäiset tilanteet suljetaan pois yhteisön oikeuden soveltamisalalta.(44) Näin ollen näiden tilanteiden arviointi kuuluu yksinomaan kansallisen tuomioistuimen tehtäviin.(45) Tällaisesta toimivallan puuttumisen toteamisesta voi kuitenkin olla seurauksena, että kansallisella tuomioistuimella ei ole välineitä käsitellä syrjintätilanteita, jotka perustuvat yhteisön oikeuden soveltamiseen.(46) On vaikea hyväksyä, että yhteisön oikeus ei ota huomioon tilannetta, jonka luomiseen se on itse osallistunut. Tällaisissa tapauksissa yhteisön oikeus on saanut aikaan kansalliselle lainsäädännölle muuten tuntemattoman ja epäilemättä kestämättömän ongelman, jonka ratkaisemiseksi kansallisessa oikeudessa ei välttämättä ole keinoja.
56. Edellä esitetyt vaikeudet voidaan kiertää, jos omaksutaan toinen ratkaisu, jonka mukaan maksun sisäiseen osaan sovellettaisiin asiassa Guimont annettua ennakkoratkaisua.(47) Kansalliselle tuomioistuimelle ehdotettaisiin tämän mukaan tulleja vaikutukseltaan vastaavien maksujen kieltoon perustuvan ratkaisun soveltamista myös tilanteisiin, joissa kyseisen jäsenvaltion sisäisen lainsäädännön mukaan kotimaiselle toimijalle on annettava samat oikeudet kuin viejällä on yhteisön oikeuden perusteella samanlaisessa tilanteessa. Säännöstön kahta osaa, jotka erotetaan toisistaan sen mukaan, miten niihin sovelletaan yhteisön oikeutta, käsiteltäisiin suoraan tai välillisesti samoja tavaroiden vapaata liikkuvuutta koskevia periaatteita noudattaen.
57. Vaikka viimeksi esitetty ratkaisu on suositeltavampi kuin ensin esitetty, sekään ei minusta tunnu täysin tyydyttävältä. Kun siinä laajennetaan yhteisöjen tuomioistuimen ennakkoratkaisuja koskevaa toimivaltaa, on vaarana, että yhteisön oikeuden soveltamisalan laajentumista on vaikea hallita. Asiassa Guimont annetussa tuomiossa käytetyillä ilmaisuilla on laaja ulottuvuus. Jos niitä noudatetaan, ei juuri ole tilannetta, joka ei kuuluisi yhteisöjen tuomioistuimen toimivaltaan ja näin ollen ainakin välillisesti yhteisön oikeuden piiriin. Siihen riittäisi, että kyseinen tilanne voitaisiin liittää sellaiseen yhteisön oikeuden tulkintaa koskevaan kysymykseen, joka ei ole ilmeisen perusteeton. Tällaisen liitynnän tekeminen ei tunnu olevan kovinkaan vaikeaa, ennen kaikkea, koska periaatteessa yksinomaan kansallisen tuomioistuimen tehtävänä on harkita, onko ennakkoratkaisu tarpeen asian ratkaisemiseksi ja onko sen yhteisöjen tuomioistuimelle esittämillä kysymyksillä merkitystä asian kannalta.(48) Toisaalta tämän ratkaisun tehokkuus perustuu siihen edellytykseen, että kansallinen oikeus tarjoaa täysin sisäisessä tilanteessa oleville objekteille samat oikeudet kuin heillä olisi yhteisön oikeuden perusteella.(49) Tässä ratkaisussa siirretään siis mahdollisen käänteisen syrjinnän ratkaiseminen tapahtuvaksi ainoastaan sisäisen oikeuden perusteella ja luotetaan siihen, että sisäinen oikeus voi tarjota asianmukaisen välineen. Tässä yhteydessä voidaan kuitenkin tietyissä tapauksissa törmätä kyseisten oikeusjärjestelmien luonteesta sellaisenaan johtuviin esteisiin.(50)
58.  Edellä esitetyn perusteella kannatan lopullisesti kolmatta ratkaisua, josta saadaan kaksinkertainen hyöty, sillä siinä säilytetään periaate, jonka mukaan vapaan liikkuvuuden sääntöjä ei voida soveltaa täysin sisäisiin tilanteisiin, mutta ei kuitenkaan jätetä huomiotta vaikeuksia, joita tästä periaatteesta voi käytännössä aiheutua. Tämän periaatteen mukaan riidanalainen kansallinen lainsäädäntö
erotetaan siitä mahdollisesti aiheutuvista sisäisistä tilanteista . Vaikka kyseinen kansallinen lainsäädäntö kuuluu osittain yhteisön tulliliittoa koskevan lainsäädännön soveltamisalaan, kyseiset sisäiset tilanteet eivät siihen kuulu. Nämä tilanteet eivät kuitenkaan ole täysin pois suljettuja yhteisön oikeuden soveltamisalalta. Koska ne ovat eräänlaisia jäännetilanteita, joihin kohdistuvat ne vaikutukset, jotka aiheutuvat perustamissopimuksen määräysten soveltamisesta näitä tilanteita sääntelevään lainsäädäntöön, niihin on mielestäni sovellettava yhteisön oikeuden yleisiä periaatteita.
C Ehdotettu ratkaisu
59. Ratkaisuksi ehdotan, että erotetaan toisistaan kysymys yhteisön oikeuden soveltamisesta nyt esillä olevassa asiassa tarkoitettuihin sisäisiin tilanteisiin ja yhteisön oikeuden välineet, joita voidaan soveltaa tällaisiin tilanteisiin, sillä näiden kahden seikan aiheuttamat ongelmat poikkeavat toisistaan.
1. Yhteisön oikeuden soveltaminen nyt esillä olevassa asiassa tarkoitettuihin tilanteisiin
60. Palautettakoon mieliin periaate, jonka mukaan kukin jäsenvaltio on vapaa perustamissopimuksesta sille johtuvien velvoitteiden rajoissa ottamaan käyttöön sellaisen verotusjärjestelmän, jota se pitää kullekin tuotteelle parhaiten soveltuvana.(51) Jäsenvaltioille sisäisessä verotuksessa tunnustettua verotuksellista toimivaltaa koskevaa varausta ei voida kyseenalaistaa. Tämä ei kuitenkaan tarkoita sitä, että perustamissopimuksen sääntöjen soveltamisesta verotusjärjestelmään aiheutuva sisäinen tilanne olisi täysin pois suljettu yhteisön oikeuden soveltamisalalta.
61. Nyt esillä olevassa asiassa kyse on kansallisesta lainsäädännöstä, jonka soveltamisalaa on supistettu vapaan liikkuvuuden sääntöjen noudattamiseksi mutta joka aiheuttaa kuitenkin edelleen yhteisön oikeuden kannalta riidanalaisia tilanteita. Silloin kun kyseessä on jäsenvaltioiden välinen kauppa, kansallista lainsäädäntöä ei saada soveltaa vaan sen sijaan sovelletaan vapaata liikkuvuutta koskevaa yhteisön säännöstöä. Sen sijaan puhtaasti sisäisiin tilanteisiin sovelletaan edelleen tätä lainsäädäntöä. Tässä lainsäädännössä tarkoitettuihin tuotteisiin sovelletaan siis niiden määräpaikan mukaan eri järjestelmiä. Tästä voi seurata syrjintää, joka johtuu siitä, että ilmeisen samankaltaisiin tilanteisiin sovelletaan joko yhteisön säännöstöä tai kansallista lainsäädäntöä.(52) Tässä tapauksessa sovelletaan näin ollen kahta eri järjestelmää tuotteiden määräpaikan mukaan, vaikka kyseessä on aina sama tilanne eli se, että tuotteet lähetetään jäsenvaltion yhden kunnan alueen ulkopuolelle.
62. Tällaisessa tapauksessa kansallinen säännöstö ja yhteisön oikeus eivät kumpikaan sellaisenaan aiheuta syrjintää, vaan syrjintä johtuu yhteisön oikeuden osittaisesta soveltamisesta kyseiseen kansalliseen lainsäädäntöön. Vaikka tähän tilanteeseen ei ole pyritty eikä sitä ole ennakoitu, tämä tilanne aiheutuu välttämättä yhteisön oikeuden soveltamisesta. Vaikka kyseinen tilanne kuuluu pääosiltaan sisäisen oikeusjärjestyksen piiriin, se on yhteisön oikeuden kannalta myös ”jäännetilanne”. Yhteisön oikeudesta tulee tarkoituksellisesti tai tahattomasti aikaan saamiensa vaikutusten vuoksi yksi tilanteen osatekijöistä.
63. Tämä vaikutussuhde ei välttämättä toimi riittävän vahvana yhteisön oikeuteen liittävänä aineellisena tekijänä, jonka perusteella voitaisiin katsoa, että tilanne kuuluu yhteisön oikeuden soveltamisalaan. Yleensä ei riitä, että tilanne johtuu yhteisön oikeuden soveltamisesta, jotta sen voitaisiin katsoa kuuluvan yhteisön oikeuden soveltamisalaan. Lisäksi on voitava osoittaa ristiriita tietyn perustamissopimuksen erityisen tavoitteen kanssa. Näin on perinteisesti silloin, kun tarkasteltavana oleva tilanne haittaa jäsenvaltioiden välistä kauppaa.(53) Tällaisessa tapauksessa tilanne on syytä yhdistää perusvapauksia koskeviin määräyksiin ja tavoitteeseen turvata yhteismarkkinat. Nykyään perustamissopimuksen tavoitteita on kuitenkin laajennettu. Mielestäni yhteisön perustavoitteisiin kuuluu selkeästi kaikenlaisen yhteisön omien sääntöjen noudattamisesta aiheutuvan syrjinnän välttäminen.(54) Tästä seuraa, että yhteisön normien soveltamisessa on aina vältettävä mahdollisimman pitkälle syrjintäkiellon periaatteen loukkaamista.
64. Nyt esillä olevassa asiassa tarkoitetun kaltainen tilanne liittyy syntymisensä ja vaikutustensa kautta yhteisön oikeuteen. Näin ollen sitä ei voida sulkea pois yhteisön oikeuden piiristä.
2. Nyt esillä olevassa asiassa tarkoitettuun tilanteeseen sovellettavat yhteisön oikeuden välineet
65. Tähän yhteisön oikeuden soveltamisalan laajentamiseen luonnollisesti sopivat välineet muodostuvat yhteisön oikeuden yleisistä periaatteista. Nämä periaatteet ovat luonteeltaan yhteisön oikeusjärjestyksen perussääntöjä. Ne muodostavat yhteisön oikeuden soveltamisalaan mahdollisesti kuuluvien oikeussääntöjen ja tilanteiden objektiivisen viitekehyksen.(55) Niitä käytetään yhteisön toimien pätevyyden arviointiperusteina tai yhteisöjen tuomioistuimen soveltamisalaan kuuluvien toimien ja tilanteiden tulkinnan perusteina. Tältä viimeksi mainitulta näkökannalta on tarkasteltava yhteisön oikeuden vakiintunutta kaavaa, jonka mukaan on niin, että jos jäsenvaltio pyrkii osoittamaan, että sellainen lainsäädäntö, joka voi rajoittaa tavaroiden vapaata liikkuvuutta, on perusteltua, myös ”tätä perusteltavuutta on tulkittava yleiset oikeusperiaatteet ja erityisesti perusoikeudet huomioon ottaen”.(56) Mielestäni on aivan mahdollista ulottaa tämä kaava koskemaan edellä määriteltyä ”jäännetilannetta”, mikäli on osoitettu, että se kuuluu yhteisön oikeuden soveltamisalaan.
66. Tämän arvioinnin tekeminen kuuluu toimivaltaisille kansallisille viranomaisille, joilla on ilmeisen laaja harkintavalta niiden käyttöön asetettujen yhteisön oikeuden välineiden käytössä ja soveltamisessa. Tämä johtuu siitä, että niiden on otettava huomioon puhtaasti kansallisen lainsäädännön soveltamisalaan kuuluvia konkreettisia ristiriitaisia tilanteita. On selvää, että kansallinen tuomioistuin, jonka käsiteltäväksi asia on saatettu, tietää parhaiten, liittyykö kyseiseen tapaukseen syrjintää. Nyt esillä olevassa asiassa tarkoitetun kaltaisessa tilanteessa kansallisen tuomioistuimen on muun muassa todennettava, onko kansallisella alueella pysyviin tuotteisiin ja vientiin tarkoitettuihin tuotteisiin sovellettava eri kohtelu perusteltua. Voi kuitenkin käydä niin, ettei kansallinen lainsäädäntö tarjoa tuomioistuimelle asianmukaisia välineitä tällaisen syrjinnän tunnistamiseksi ja torjumiseksi.(57) Tällöin yhteisön oikeus voi mielestäni perustellusti tarjota kansalliselle tuomioistuimelle käytössään olevat normatiiviset välineet.
67. Tällaisessa tapauksessa sovellettavia periaatteita on erityisesti syrjintäkiellon periaate, jonka yhteisöjen tuomioistuin luokittelee yhteisön oikeuden perusperiaatteeksi.(58) Tämän periaatteen katsotaan perinteisesti olevan vapaan liikkuvuuden sääntöjen ”toiminnallinen jatko”.(59) Yhteisöjen tuomioistuin käyttääkin tätä periaatetta yleensä suojellakseen perustamissopimuksessa määrättyjä vapauksia. Yhteisöjen tuomioistuimen perinteisen näkemyksen mukaan tämä periaate on perustettu välineeksi, jolla toteutetaan perustamissopimuksella suojattuja taloudellisia vapauksia.(60)
68. Tässä vaiheessa lienee aiheellista tunnustaa tämän periaatteen riippumattomuus ja myöntää sille itsenäinen ulottuvuus. Voidaan myöntää, ettei taloudellisten vapauksien käyttö ole enää ehdoton edellytys syrjintäkiellon periaatteen soveltamiselle. Tämä päätelmä on looginen seuraus asiassa Martínez Sala annetusta tuomiosta luettuna yhdessä asiassa Baumbast ja R annetun tuomion kanssa.(61) Yhteisöjen tuomioistuin irrotti asiassa Martínez Sala syrjintäkiellon periaatteen soveltamisen kaikista taloudellisen toiminnan toteuttamista koskevista perusteluista. Asiassa Baumbast ja R annetusta tuomiosta seuraa, että Euroopan kansalaisten oikeudet ovat jäsenvaltioiden kansalaisille unionin kansalaisina kuuluvaa henkilökohtaista omaisuutta. Näihin oikeuksiin kuuluu myös oikeus olla kohtaamatta perusteetonta syrjintää.(62)
69. Edellä esitetystä ei seuraa, että yhteisön oikeus olisi ulotettava koskemaan kaikkia mahdollisesti syrjintää aiheuttavia kansallisia tilanteita. Syrjintäkiellon periaatteen tarkoituksena ei ole, sen enempää kuin vapaata liikkuvuutta tai unionin kansalaisuutta koskevien perustamissopimuksen määräysten,(63) ulottaa perustamissopimuksen aineellinen soveltamisala koskemaan myös jäsenvaltioiden sisäisiä tilanteita, jotka eivät liity millään tavalla yhteisön oikeuteen.(64) Katson kuitenkin, että tuotteiden alkuperän tai määräpaikan perusteella ei perusteetta saa syrjiä kansalaista, joka on yhteisöstä johtuvassa ”jäännetilanteessa”. Hänen on saatava yhteisön suojaa, ei niinkään vapaan liikkuvuuden sääntöjen perusteella, vaan pikemminkin syrjintäkiellon periaatteen mukaisesti.
3. Päätelmät
70. Edellä esitetyn tarkastelun tulokset voidaan esittää lyhyesti seuraavasti:
1) Kyseisen maksun kaltainen maksu on tulleja vaikutukseltaan vastaava maksu, jos sitä peritään jäsenvaltion alueen ulkopuolelle vietävistä tavaroista.
2) EY 25 artiklan soveltamisesta kyseiseen maksuun mahdollisesti johtuvia tilanteita on arvioitava, silloin kun ne koskevat jäsenvaltion alueella pysyviä tuotteita, noudattaen yhteisön oikeuden yleisiä periaatteita, erityisesti syrjintäkiellon periaatetta.
71. Haluaisin ehdottaa yhteisöjen tuomioistuimelle, noudattipa se sitten ehdotustani tai ei, johdonmukaisen ratkaisun antamista vaikutukseltaan vastaavien maksujen ja muiden vapaan liikkuvuuden alojen välille. Jos yhteisöjen tuomioistuin noudattaisi ehdotustani, siitä voisi koitua kaksinkertainen hyöty. Ensinnäkin voitaisiin säilyttää periaate, jonka mukaan vapaan liikkuvuuden sääntöjä ei sovelleta tilanteisiin, joilla ei ole minkäänlaista yhteyttä näissä säännöissä tarkoitettuihin tilanteisiin. Toiseksi yhteisöjen tuomioistuin voisi jo asiassa Guimont määritellyissä toimivallan rajoissa antaa kansallisten tuomioistuinten käyttöön tehokkaat välineet yhteisön oikeuden noudattamisesta johtuneiden riidanalaisten tilanteiden sääntelemiseksi.
V Ennakkoratkaisun ajalliset vaikutukset
72. Siinä tapauksessa, että yhteisöjen tuomioistuin katsoo, että marmorista peritty maksu on yhteisön oikeuden vastainen, Carraran kunta pyytää, että ratkaisun ajallisia vaikutuksia rajoitettaisiin niin, että se koskee vain tulevaa aikaa. Tältä osin kunta vetoaa kyseiseen maksuun sovellettavista oikeussäännöistä vallinneeseen epävarmuuteen ja toisaalta tällaisesta päätöksestä kunnalle mahdollisesti aiheutuviin vakaviin taloudellisiin seurauksiin.
73. Periaatteessa kansalliset tuomioistuimet voivat soveltaa ja niiden täytyy soveltaa yhteisöjen tuomioistuimen EY 234 artiklan nojalla tulkitsemaa sääntöä myös oikeussuhteisiin, jotka ovat syntyneet ja jotka on perustettu ennen tulkintapyyntöä koskevaa tuomiota.(65) Näin ollen yhteisöjen tuomioistuin voi ainoastaan poikkeustapauksissa yhteisön oikeusjärjestykseen kuuluvaa oikeusvarmuuden periaatetta soveltaen rajoittaa asianomaisten henkilöiden mahdollisuutta vedota oikeussääntöön, jota se on tulkinnut, vilpittömässä mielessä perustettujen oikeussuhteiden pätevyyden kyseenalaistamiseksi.(66)
74. Edellä esitetty ratkaisu osoittaa, ettei EY 25 artiklan ulottuvuudesta ole ollut objektiivista epävarmuutta. Asiassa ei ole esitetty yhtään vakavasti otettavaa seikkaa, jonka perusteella olisi voitu päätellä, ettei tällainen maksu ole yhteisön oikeuden vastainen. Varaus on esitettävä ainoastaan tapauksista, joissa maksusta oli valitettu ennen tuomion antamista edellä mainituissa yhdistetyissä asioissa Legros ym. Kunta saattoi itse asiassa kyseisen tuomion antamiseen asti kohtuullisesti katsoa, ettei kyseinen maksu ollut yhteisön oikeuden vastainen, ainakaan silloin, kun se perittiin puhtaasti sisäisessä kaupankäynnissä. Sitä vastoin kyseisessä asiassa tehdyn ratkaisun olisi pitänyt herättää vakavia epäilyjä riidanalaisen maksun pätevyydestä. Nämä olivat myös yhteisöjen tuomioistuimen perustelut edellä mainitussa asiassa Simitzi annetussa tuomiossa.
75. Koska kyseinen maksu on luonteeltaan samanlainen kuin edellä mainitussa asiassa Simitzi kyseessä ollut maksu, mielestäni on aiheellista soveltaa siihen kyseisessä asiassa annettua ratkaisua. Yhteisöjen tuomioistuin voi näin ollen ratkaista, että perustamissopimuksen määräyksiin, jotka koskevat tulleja vaikutukseltaan vastaavia maksuja, ei voida vedota sellaisten vaatimusten tueksi, joiden tarkoituksena on saada palautetuiksi ennen 16.7.1992 perityt riidanalaiset maksut, lukuun ottamatta niitä palautuksen vaatijoita, jotka ovat nostaneet kanteen tai esittäneet sitä vastaavan vaatimuksen ennen kyseistä ajankohtaa.
76. Toissijaisesti on lisättävä, että jos yhteisöjen tuomioistuin päättää hyväksyä esittämäni perustelut, niistä poikkeavaa ratkaisua ei ole syytä tehdä. Toisaalta on syytä katsoa, että edellä mainituissa yhdistetyissä asioissa Legros ym. annetulla tuomiolla on perustettu kyseiselle alalle uusi oikeudellinen tilanne, jota asianosaiset voivat pitää vakaana ja selkeänä. Toisaalta esitetyllä ratkaisulla ei pyritä eri tulokseen kuin asiasta Simitzi johtuu, vaikka siinä tarjotaankin uusia menetelmiä.
VI Ratkaisuehdotus
77. Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että yhteisöjen tuomioistuin vastaa Commissione tributaria provinciale di Massa Carraran esittämään kysymykseen seuraavasti:
1) Maksu, jota jäsenvaltio perii tavaroista sillä perusteella, että ne kuljetetaan kyseisessä jäsenvaltiossa sijaitsevan kunnan alueen ulkopuolelle, on tulleja vaikutukseltaan vastaava maksu, siltä osin kuin sitä peritään toiseen jäsenvaltioon vietäviltä tavaroilta.
2) Tulleja vaikutukseltaan vastaavia maksuja koskevien EY:n perustamissopimuksen määräysten soveltamisesta riidanalaiseen maksuun mahdollisesti aiheutuvia tilanteita on arvioitava, silloin kun ne koskevat tuotteita, jotka on lähetetty jäsenvaltion alueen toiseen osaan, noudattaen yhteisön oikeuden yleisiä periaatteita ja erityisesti syrjintäkiellon periaatetta.
3) Tulleja vaikutukseltaan vastaavia maksuja koskeviin perustamissopimuksen määräyksiin ei voida vedota sellaisten vaatimusten tueksi, joiden tarkoituksena on saada palautetuiksi ennen 16.7.1992 perityt riidanalaiset maksut, lukuun ottamatta niitä palautuksen vaatijoita, jotka ovat ennen kyseistä ajankohtaa nostaneet kanteen tai esittäneet sitä vastaavan vaatimuksen.
(1) .
(2)
–	On syytä täsmentää, että yhteisöjen tuomioistuimelle on esitetty samankaltaisia tällaista maksua koskevia ennakkoratkaisukysymyksiä kolmessa eri asiassa, joiden käsittely on vielä kesken ja jotka on yhdistetty (, GE.M.E.G. ym.).
(3)
–	Ks. yhdistetyt asiat, Legros ym., tuomio 16.7.1992 (Kok. 1992, s. I‑4625, Kok. Ep. XIII, s. I-53).
(4)
–	Ks. erityisesti yhdistetyt asiat, Guimont, tuomio 5.12.2000 (Kok. 2000, s. I‑10663).
(5)
–	Asian suullisen käsittelyn perusteella näyttää joka tapauksessa siltä, etteivät edellä mainitut muutokset muuta nyt esillä olevassa asiassa tarkasteltavana olevan säännöstön luonnetta ja ulottuvuutta.
(6)
–	Ks. yhdistetyt asiat, Telemarsicabruzzo ym., tuomio 26.1.1993 (Kok. 1993, s. I‑393, Kok. Ep. XIV, s. I‑1, 6–7 kohta).
(7)
–	Tässä mielessä tilanne poikkeaa yhteisöjen tuomioistuimen asiassa, Banco de Fomento e Exterior, 13.3.1996 antamasta tuomiosta (Kok. 1996, s. I‑1385), jossa se katsoi, ettei sille esitettyjä ennakkoratkaisukysymyksiä selvästikään voitu ottaa tutkittavaksi.
(8)
–	Ks. erityisesti yhdistetyt asiat, Pavlov ym., tuomio 12.9.2000 (Kok. 2000, s. I‑6451, 52 ja 53 kohta).
(9)  –	Ks. erityisesti asia 244/78, Union laitière normande, tuomio 12.7.1979 (Kok. 1979, s. 2663) ja edellä alaviitteessä 6 mainittu asia Telemarsicabruzzo ym.
(10)
–	Ks. erityisesti asia 104/79, Foglia, tuomio 11.3.1980 (Kok. 1980, s. 745, Kok. Ep. V, s. 73) ja asia 244/80, Foglia, tuomio 16.12.1981 (Kok. 1981, s. 3045, Kok. Ep. VI, s. 267).
(11)
–	Ks. erityisesti yhdistetyt asiat, Sodiprem ym., tuomio 30.4.1998 (Kok. 1998, s. I‑2039, 22 kohta).
(12)
–	Ks. asia 238/82, Duphar ym., tuomio 7.2.1984 (Kok. 1984, s. 523, Kok. Ep. VII, s. 485, 30 kohta).
(13)
–	Ks. asia 267/86, Van Eycke, tuomio 21.9.1988 (Kok. 1988, s. 4769, Kok. Ep. IX, s. 603, 16 kohta) ja viimeksi asia, Consorzio Industrie Fiammiferi, tuomio 9.9.2003 (45 ja 46 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
(14)
–	Ks. erityisesti asia 286/81, Oosthoek’s Uitgeversmaatschappij, tuomio 15.12.1982 (Kok. 1982, s. 4575, Kok. Ep. VI, s. 611, 9 kohta); asia 98/86, Mathot, tuomio 18.2.1987 (Kok. 1987, s. 809, 7–9 kohta); asia, RI.SAN., tuomio 9.9.1999 (Kok. 1999, s. I‑5219, 23 kohta).
(15)
–	Ks. edellä alaviitteessä 3 mainittu asia Simitzi, tuomion 21 ja 25 kohta. Yhteisöjen tuomioistuin viittaa tältä osin edellä alaviitteessä 3 mainituissa asioissa Legros ym. ja asiassa Lancry ym. annettuihin tuomioihin.
(16)
–	Ks. vastaavasti edellä alaviitteessä 3 mainittu asia Simitzi, tuomion 22 kohta.
(17)
–	Ks. erityisesti asia 158/82, komissio v. Tanska, tuomio 9.11.1983 (Kok. 1983, s. 3573, 24 kohta) ja julkisasiamies Mancinin samassa asiassa esittämä ratkaisuehdotus.
(18)
–	Ks. erityisesti yhdistetyt asiat, Michaïlidis, tuomio 21.9.2000 (Kok. 2000, s. I‑7145). Näissä asioissa oli kyse maksusta, jota perittiin ainoastaan tupakan viennistä.
(19)
–	Ks. asia 24/68, komissio v. Italia, tuomio 1.7.1969 (Kok. 1969, s. 193, Kok. Ep. I, s. 387, 9 ja 14 kohta).
(20)
–	Ks. erityisesti yhdistetyt asiat 2/69 ja 3/69, Sociaal Fonds voor de Diamantarbeiders, tuomio 1.7.1969 (Kok. 1969, s. 211, Kok. Ep. I, s. 397, 18 kohta).
(21)
–	Ks. edellä alaviitteessä 19 mainittu asia komissio v. Italia, tuomion 7 kohta.
(22)
–	Ks. erityisesti asia 7/68, komissio v. Italia, tuomio 10.12.1968 (Kok. 1968, s. 617, Kok. Ep. I, s. 355); asia 29/72, Marimex, tuomio 14.12.1972 (Kok. 1972, s. 1309, 7 kohta) ja edellä alaviitteessä 18 mainittu asia Michaïlidis, tuomion 17 kohta.
(23)
–	Ks. edellä alaviitteessä 19 mainittu asia komissio v. Italia, tuomion 11 kohta.
(24)
–	Ks. erityisesti asia 63/74, Cadsky, tuomio 26.2.1975 (Kok. 1975, s. 281, 8 kohta) ja asia 132/82, komissio v. Belgia, tuomio 17.5.1983 (Kok. 1983, s. 1649, 8 kohta).
(25)
–	Ks. vastaajan esittämät huomautukset, s. 12. Palautettakoon mieliin, että lain nro 749/1911 tulkinnasta annetussa laissa nro 75/1999 säädetään, että marmorista peritty maksu määritetään ”kunnalle marmorialan toiminnoista suoraan tai välillisesti aiheutuvien menojen perusteella”.
(26)
–	Ks. vastaavasti edellä alaviitteessä 24 mainittu asia Cadsky, tuomion 8 kohta.
(27)
–	Ks. vastaavasti asia, komissio v. Saksa, tuomio 27.2.2003 (Kok. 2003, s. I‑2001, 35 ja 36 kohta).
(28)
–	Ks. erityisesti edellä alaviitteessä 22 mainittu asia Marimex, tuomion 7 kohta ja asia 78/76, Steineke & Weinlig, tuomio 22.3.1977 (Kok. 1977, s. 595, Kok. Ep. III, s. 341, 28 kohta).
(29)
–	Ks. erityisesti asia 90/79, Ranska v. komissio, tuomio 3.2.1981 (Kok. 1981, s. 283, 14 kohta).
(30)
–	Ks. erityisesti asia 158/82, komissio v. Tanska, tuomio 9.11.1983 (Kok. 1983, s. 3573) ja asia, CRT France International, tuomio 22.4.1999 (Kok. 1999, s. I‑2237).
(31)
–	Julkisasiamies Cosmas toteaa edellä alaviitteessä 30 mainitussa asiassa CRT France International esittämässään ratkaisuehdotuksessa, että määritelläkseen tällaisessa tapauksessa maksun luonteen yhteisöjen tuomioistuin antaa merkitystä riidanalaisen maksun syntyhistorialle ja tarkoitukselle (ratkaisuehdotuksen 25 kohta).
(32)
–	Ks. edellä alaviitteessä 3 mainitut yhdistetyt asiat Lancry ym., julkisasiamiehen ratkaisuehdotuksen 28 kohta.
(33)
–	Tämä seikka on ollut yhteisöjen tuomioistuimen tärkeimpiä perusteita kyseisessä asiassa. Täsmennettäköön, että yhteisöjen tuomioistuin käyttää käsitettä ”yhteisön tullialue” yleensä kuvatessaan EY:n perustamissopimuksen tulliliittoa koskevien määräysten alueellista soveltamisalaa eikä osoittamaan yhteisölle sellaisenaan tunnustettua toimivaltaa.
(34)
–	Tätä tarkoitusta varten yhteisöjen tuomioistuin on joutunut käyttämään perusteena sellaista rajan käsitettä, joka ei vastaa kansainvälisessä oikeudessa yleisesti hyväksyttyä määritelmää. Teoksessa Dictionnaire de la terminologie du droit international public, joka on julkaistu J. Basdevantin johdolla, määritellään raja seuraavasti: ”Valtion alueen raja. Raja, jolla määritetään, mistä kahden naapurivaltion alueet alkavat ja mihin ne päättyvät” (määritelmä on toistettu teoksessa Dictionnaire de droit international public, joka on julkaistu Salmon J. Bruylantin johdolla, Bryssel, 2001, s. 520). Samankaltainen määritelmä löytyy teoksesta Encyclopedia of Public International Law, joka on julkaistu R. Bernhardtin johdolla, hakusanan ”Boundaries” kohdasta.
(35)
–	Tietyt oikeusoppineet ovat esittäneet tällaisen kannan; ks. mm. Keppenne, J.‑P. ja van Ypersele, P. ”Vers une application du droit communautaire à des obstacles à la libre circulation des marchandises à l’intérieur d’un État membre”, Journal des tribunaux de droit européen, 1994, p. 179, ja tekijöiden Rigaux, A. ja Simon, D. kommenteissa, jotka koskevat edellä mainittua Lancry ym. ‑tuomiota, Europe, 1994, nro 361.
(36)
–	Ks. tältä osin d’Oliveira, H. U. J., ”Is reverse discrimination still possible under the Single European Act?”, Forty years on: the evolution of private international law in Europe, Kluwer, Deventer, 1990, s. 71–86.
(37)
–	Vastaavasti julkisasiamies Geelhoed on katsonut, että kun talous‑ ja rahaliiton seurauksena syntynyt pääomamarkkinoiden yhtenäisyys on saavutettu, ei pääomien vapaassa liikkuvuudessa enää voida puhua puhtaasti sisäisestä tilanteesta. Hän katsoo, että pääomamarkkinoiden yhtenäisyys on verrattavissa jo kauan vallinneeseen yhteiseen tullialueeseen (ks. yhdistetyt asiat, Reisch ym., tuomio 5.3.2002, Kok. 2002, s. I‑2157, julkisasiamiehen ratkaisuehdotuksen 104 ja 105 kohta).
(38)
–	Oikeusoppineet ovat myös havainneet tämän ristiriidan, ks. erityisesti julkaisu Oliver, P., Free Movement of Goods in the European Community, Sweet & Maxwell, nrot 6.103–6.106, 2003.
(39)
–	Tämä toimivallan laajentaminen on näkynyt yhteisöjen tuomioistuimen viimeaikaisessa oikeuskäytännössä kahdessa eri muodossa: syrjivä tai jäsenvaltion markkinoille pääsyä haittaava kansallinen lainsäädäntö saa aikaan ja pitää yllä sellaisenaan eri kohtelua, joka haittaa jäsenvaltioiden välistä kauppaa (ks. edellä alaviitteessä 4 mainittu asia Pistre ym. ja asia, TK-Heimdienst, tuomio 13.1.2000 (Kok. 2000, s. I‑151), tai toisaalta yhteisöjen tuomioistuin on pyrkinyt olosuhteet huomioon ottaen antamaan hyödyllisen vastauksen kansalliselle tuomioistuimelle, jotta tämä voi arvioida kansallista lainsäädäntöä sen käsiteltäväksi saatetussa asiassa (ks. edellä alaviitteessä 4 mainittu asia Guimont ja alaviitteessä 37 mainittu asia Reisch ym.).
(40)
–	Ks. erityisesti yhdistetyt asiat, CaixaBank France, julkisasiamies Tizzanon ratkaisuehdotus 25.3.2004 (62 ja 63 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa). Ks. myös tältä osin Bernard, N., ”La libre circulation des marchandises, des personnes et des services dans le traité CE sous l’angle de la compétence”, Cahiers de droit européen, 1998, erityisesti s. 26.
(41)
–	Ks. vastaavasti yhdistetyt asiat 314/81–316/81 ja 83/82, Waterkeyn ym., tuomio 14.12.1982 (Kok. 1982, s. 4337, Kok. Ep. VI, s. 601, 11 ja 12 kohta).
(42)
–	Ks. edellä alaviitteessä 3 mainitut asiat Lancry ym., tuomion 31 kohta.
(43)
–	Ks. tämän ongelman osalta viimeksi asia, Granarolo, tuomio 13.11.2003 (julkisasiamies Léger’n ratkaisuehdotuksen 78 kohta ja sitä seuraavat kohdat, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
(44)
–	Ks. erityisesti asia 86/78, Peureux, tuomio 13.3.1979 (Kok. 1979, s. 897, 38 kohta); asia 355/85, Driancourt, tuomio 23.10.1986 (Kok. 1986, s. 3231, 10 ja 11 kohta) ja asia 98/86, Mathot, tuomio 18.2.1987 (Kok. 1987, s. 809, 7 kohta). Ks. myös julkisasiamies Mischon monivivahteisempi kanta yhdistetyissä asioissa 80/85 ja 159/85, Edah, tuomio 13.11.1986 (Kok. 1986, s. 3359), jossa hän toteaa seuraavaa: ”Käänteistä syrjintää ei ajan mittaan voida hyväksyä todellisilla yhteismarkkinoilla, joiden on välttämättä perustuttava yhdenvertaisen kohtelun periaatteelle. Tällainen syrjintä on poistettava lainsäädännön keinoin.”
(45)
–	Ks. vastaavasti asia, Steen, tuomio 16.6.1994 (Kok. 1994, s. I‑2715, 10 kohta).
(46)
–	Esimerkkinä on mainittu ranskalaisten tuomioistuinten epävarmuus tilanteessa, jossa yhteisöjen tuomioistuin on tuominnut alkoholijuomien mainontaa koskevan Ranskan järjestelmän; ks. Isaac, G., ”La condamnation du régime français de publicité pour les boissons alcooliques”, Revue trimestrielle de droit européen, 1983, s. 470.
(47)
–	Ks. edellä alaviitteessä 4 mainittu asia.
(48)
–	Näin on todettu vakiintuneessa oikeuskäytännössä, ks. erityisesti asia, Bosman, tuomio 15.12.1995 (Kok. 1995, s. I‑4921, 59 kohta).
(49)
–	Ks. edellä alaviitteessä 4 mainittu asia Guimont, tuomion 23 kohta.
(50)
–	Tietyt sisäiset oikeusjärjestelmät ovat erityisen heikkoja torjumaan kansallisen lainsäädännön soveltamisesta johtuvan syrjinnän. Nämä ovat järjestelmiä, joissa ei ole lakien perustuslain mukaisuuden tuomioistuinvalvontaa ja joissa ei ainakaan ole muuta kuin ennakollista valvontaa. Tämä pätee erityisesti Ranskaan ja Isoon-Britanniaan.
(51)
–	Ks. asia 127/75, Bobie, tuomio 22.6.1976 (Kok. 1976, s. 1079, Kok. Ep. III, s. 145, 9 kohta).
(52)
–	Ks. vastaavasti Due, O. ja Gulmann, C., ”Restrictions à la libre circulation intracommunautaire et situations purement internes”, Une Communauté de droit. Festschrift für Gil Carlos Rodríguez Iglesias, Berliner Wissenschaftsverlag, Berlin, 2003, erityisesti s. 383.
(53)
–	Ks. erityisesti asia 115/78, Knoors, tuomio 7.2.1979 (Kok. 1979, s. 399, Kok. Ep. IV, s. 321, 20 ja 24 kohta) ja edellä alaviitteessä 44 mainittu asia Driancourt, tuomion 10 kohta.
(54)
–	Tekemättä oikeudellisia päätelmiä haluan vielä todeta, että Euroopan perustuslaista tehdyn sopimusluonnoksen 2 artiklassa määrätään, että unionin arvot ovat ”jäsenvaltioille yhteisiä yhteiskunnassa, jonka ominaispiirteitä ovat moniarvoisuus, suvaitsevaisuus, oikeudenmukaisuus, yhteisvastuullisuus ja syrjinnänvastaisuus” ja että 3 artiklassa asetetaan unionin tavoitteeksi syrjinnän torjuminen.
(55)
–	Ks. julkisasiamies Stix-Hacklin päätelmät yleisten periaatteiden asemasta yhteisön oikeusjärjestyksessä, hänen asiassa, Omega, 18.3.2004 antamassaan ratkaisuehdotuksessa (asia on vireillä yhteisöjen tuomioistuimessa).
(56)
–	Yhteisön oikeuskäytännössä tätä kaavaa sovelletaan myös valtion käyttämiin perusteisiin, joita ovat yleistä etua koskevat pakottavat vaatimukset (ks. asia, ERT, tuomio 18.6.1991, Kok. 1991, s. I‑2925, Kok. Ep. XI, s. I‑221, 43 kohta).
(57)
–	Korostettakoon, että Corte costituzionale (Italia) kumosi 30.12.1997 tekemällään päätöksellä kansallisen säännöstön, joka oli saanut aikaan käänteisen syrjinnän tilanteen, kun sen yhteen osaan oli sovellettu EY 28 artiklaa (päätös nro 443, perusteluosan 5 kohta, Rivista di diritto internazionale, 1998, s. 531). Tässä tapauksessa Corte costituzionale perusteli päätöstään yksinomaan kansallisilla yhdenvertaisuuden ja yrittämisen vapauden periaatteilla. Voi kuitenkin käydä niin, että kansallinen tuomioistuin ei tällaisessa tilanteessa löydäkään kansallisesta lainsäädännöstä suuntaa ja keinoja asian ratkaisemiseksi.
(58)
–	Ks. yhdistetyt asiat 117/76 ja 16/77, Ruckdeschel ym., tuomio 19.10.1977 (Kok. 1977, s. 1753, Kok. Ep. III, s. 449, 7 kohta).
(59)
–	Ks. vastaavasti erityisesti Lenaerts, K., ”L’égalité de traitement en droit communautaire. Un principe unique aux apparences multiples”, Cahiers de droit européen, 1991, s. 3–41.
(60)
–	Ks. erityisesti asia 186/87, Cowan, tuomio 2.2.1989 (Kok. 1989, s. 195, Kok. Ep. X, s. 11) ja asia, Martínez Sala, tuomio 12.5.1998 (Kok. 1998, s. I‑2691), jossa hän katsoi, että tämä periaate on ” liikkumisvapauden välttämätön seuraus ”.
(61)
–	Ks. edellä alaviitteessä 60 mainittu asia Martínez Sala ja asia, Grzelczyk, 20.9.2001 antamassaan tuomiossa (Kok. 2001, s. I‑6193) ja edellä alaviitteessä 60 mainitussa asiassa D’Hoop.
(62)
–	Ks. vastaavasti edellä alaviitteessä 60 mainittu asia Martínez Sala, julkisasiamies La Pergolan ratkaisuehdotuksen 23 kohta.
(63)
–	Ks. yhdistetyt asiat, Uecker ja Jacquet, tuomio 5.6.1997 (Kok. 1997, s. I‑3171, 23 kohta).
(64)
–	Ks. asia 44/84, Hurd, tuomio 15.1.1986 (Kok. 1986, s. 29, Kok. Ep. VIII, s. 385, 55 kohta).
(65)
–	Ks. asia 61/79, Denkavit italiana, tuomio 27.3.1980 (Kok. 1980, s. 1205, Kok. Ep. V, s. 149, 16 kohta).
(66)
–	Ks. edellä alaviitteessä 4 mainittu asia Legros ym. tuomion 30–36 kohta.