62005CC0283_SV
Generaladvokatens förslag till avgörande
Generaladvokatens förslag till avgörande
1. Förevarande förfarande för förhandsavgörande avser tolkningen av artikel 34.2 i rådets förordning (EG) nr 44/2001,(2) i vilken de villkor anges under vilka en medlemsstat kan motsätta sig erkännandet av en tredskodom som har meddelats i en annan medlemsstat, om rätten till försvar har åsidosatts.
2. I denna bestämmelse anges således att denna grund för att vägra erkännande inte skall tillämpas, om den uteblivna svaranden har haft möjlighet att överklaga domen men underlåtit detta.
3. Oberster Gerichtshof (Österrike), som är högsta domstol i den österrikiska rättsordningen, har begärt att domstolen skall precisera innehållet i det villkor enligt vilket svaranden skall ha haft möjlighet att överklaga domen. Oberster Gerichtshof vill få klarhet i huruvida detta villkor skall tolkas så att det är tillräckligt att den uteblivna svaranden har haft kännedom om förekomsten av tredskodomen eller om det krävs att denna dom skall ha delgetts honom.
I – Tillämpliga bestämmelser
4. De gemenskapsrättsliga bestämmelser som är relevanta för att lösa tvisten i målet vid den nationella domstolen avser följande tre frågor: garantierna för rätten till försvar vid det första förfarandet i ursprungsmedlemsstaten, dessa garantier vid erkännandet och verkställigheten av avgörandet i den stat där det görs gällande och, slutligen, förfarandet som gäller verkställigheten av avgörandet.
5. Dessa bestämmelser återfinns i huvudsak i förordning nr 44/2001. De relevanta bestämmelserna vad avser den kontroll som domstolen i ursprungsmedlemsstaten gör av kallelsen som utfärdats till den uteblivna svaranden finns även i rådets förordning (EG) nr 1348/2000.(3)
6. Förordningarna nr 44/2001 och nr 1348/2000 har antagits av rådet med stöd av bestämmelserna i avdelning IV i EG-fördraget, enligt vilka gemenskapen ges behörighet att besluta om sådana åtgärder som rör civilrättsligt samarbete och som är nödvändiga för att den gemensamma marknaden skall fungera väl.
7. Det civilrättsliga samarbetet har fram till Amsterdamfördraget omfattats av internationella konventioner. Genom Maastrichtfördraget gjordes det till en fråga av gemensamt intresse för medlemsstaterna genom att det infördes i avdelning VI i detta, vilken avser bestämmelser om samarbete i rättsliga och inrikes frågor, och genom att den enligt överenskommelse kallade tredje pelaren infördes i gemenskapens rättsordning.
8. Genom Amsterdamfördraget, som trädde i kraft den 1 maj 1999, har detta område anpassats till EU:s regelverk genom att det införts i avdelning IV i EG‑fördraget. Erkännandet av gemenskapens behörighet på detta område har medfört att gemenskapslagstiftaren har ersatt de befintliga internationella konventionerna med förordningar.
9. Förordning nr 44/2001, som trädde i kraft den 1 mars 2002, har således ersatt Brysselkonventionen av den 27 september 1968 om domstols behörighet och om verkställighet av domar på privaträttens område(4) i alla de medlemsstater som har valt att delta i de åtgärder som vidtagits med stöd av denna avdelning IV.(5)
10. Förordning nr 44/2001 bygger till stora delar på Brysselkonventionen, med vilken gemenskapslagstiftaren har velat säkerställa en verklig kontinuitet.(6) Förordningen syftar till att göra reglerna om behörighetskonflikter på privaträttens område mer enhetliga och förenkla formaliteterna, så att domar som meddelas i en annan medlemsstat kan erkännas och verkställas enkelt och snabbt.(7)
11. På samma sätt har de flesta bestämmelserna i Brysselkonventionen upptagits i förordningen och bestämmelserna i denna är i de flesta fall analoga med motsvarande artikel i nämnda konvention.
12. I förordning nr 1348/2000 har till stora delar innehållet i den konvention upptagits som upprättats genom rådets rättsakt av den 26 maj 1997 om delgivning i Europeiska unionens medlemsstater av handlingar i mål och ärenden av civil eller kommersiell natur.(8)
13. Denna konvention, som inte har trätt i kraft, bygger själv på konventionen om delgivning i utlandet av handlingar i mål och ärenden av civil eller kommersiell natur, som slöts i Haag den 15 november 1965.(9)
14. Förordning nr 1348/2000, som trädde i kraft den 31 maj 2001, skall i alla medlemsstater, med undantag för Konungariket Danmark, ha företräde framför de bestämmelser på området som den täcker, och som återfinns i Brysselkonventionen och i Haagkonventionen.(10)
A – Skyddet av den uteblivna svarandens rättigheter vid det första förfarandet
15. Om det vid domstolen i en medlemsstat anhängiggjorts ett mål mot en svarande, som har sin hemvist på en annan medlemsstats territorium och som inte inställer sig, skall denna domstol låta handläggningen av målet vila till dess att det har klarlagts att svaranden har haft möjlighet att få del av stämningsansökan eller motsvarande handling i så god tid att han kunnat förbereda sitt svaromål eller att alla åtgärder för detta syfte har vidtagits. Denna skyldighet anges i jämförbara ordalag i artikel 26.2 i förordning nr 44/2001 och i artikel 20 andra stycket i Brysselkonventionen.
16. Om stämningsansökan, med stöd av förordning nr 1348/2000 eller Haagkonventionen, har måst översändas från en medlemsstat till en annan, är det bestämmelserna i artikel 19 i denna förordning eller bestämmelserna i artikel 15 i denna konvention som skall gälla.(11)
17. Dessa två artiklar är likartade. I dessa artiklar föreskrivs att om en stämningsansökan eller motsvarande handling har måst översändas till en annan medlemsstat eller en annan konventionsstat för delgivning enligt bestämmelserna i förordning nr 1348/2000 eller Haagkonventionen och svaranden inte inställer sig är domstolen skyldig att låta handläggningen av målet vila till dess att det har klarlagts att
– handlingen delgetts svaranden enligt en delgivningsform som föreskrivs i den anmodade medlemsstatens lagstiftning för delgivning av handlingar i inhemska rättegångar mot personer som är bosatta på statens territorium, eller
– handlingen lämnats till svaranden eller i hans bostad på annat sätt som anges i ovannämnda förordning eller ovannämnda konvention,
och att delgivningen eller överlämnandet,(12) i vart och ett av dessa fall, ägt rum i så god tid att svaranden har haft möjlighet att avge svaromål.
18. I dessa två artiklar föreskrivs dessutom att varje medlemsstat eller konventionsstat kan mildra föregående bestämmelse genom att föreskriva att dess domstolar får meddela avgörande under förutsättning att alla nedanstående villkor är uppfyllda:
– Handlingen har översänts på ett sätt som föreskrivs i förordning nr 1348/2000 eller Haagkonventionen.
– En tidsperiod som domstolen i varje särskilt fall anser vara skälig, och som är minst sex månader, har förflutit sedan handlingen avsändes.
– Inget bevis av något slag har mottagits, trots att alla ansträngningar har gjorts för att få ett sådant från behöriga myndigheter eller organ i den stat där avgörandet görs gällande.
19. I artikel 19.4 i förordning nr 1348/2000 anges slutligen, i en ordalydelse som kan jämföras med ordalydelsen i artikel 16 i Haagkonventionen, följande:
”När en stämning eller motsvarande handling måste översändas till en annan medlemsstat för delgivning enligt bestämmelserna i denna förordning och ett avgörande har meddelats mot svaranden i hans utevaro, kan en domstol på ansökan av svaranden medge att saken får omprövas utan hinder av att fullföljdstiden utgått, om följande villkor är uppfyllda:
a) Svaranden har utan egen förskyllan inte fått kännedom om handlingen i sådan tid att han haft möjlighet att avge svaromål, och inte heller haft kännedom om avgörandet i sådan tid att han kunnat fullfölja talan.
b) Svaranden har visat sannolika skäl för sin talan.
En ansökan om omprövning måste inges i rimlig tid efter det att svaranden har fått kännedom om avgörandet.
Varje medlemsstat får avge förklaring i enlighet med artikel 23.1 att en sådan ansökan kommer att avvisas om den inges efter utgången av en tidsperiod som skall anges i förklaringen men som dock aldrig skall vara kortare än ett år från dagen för avgörandet.”
B – Kontrollen av iakttagandet av den uteblivna svarandens rättigheter vid erkännandet och verkställigheten av avgörandet i den stat där det görs gällande
20. I enlighet med artikel 26 i Brysselkonventionen och artikel 33 i förordning nr 44/2001 skall ett avgörande som har meddelats i en medlemsstat erkännas i de andra konventionsstaterna eller medlemsstaterna utan att något särskilt förfarande behöver anlitas.
21. I Brysselkonventionen och i förordning nr 44/2001 ges dock en uttömmande uppräkning av de grunder med vars stöd undantag skall göras från denna princip. Däribland återfinns grunden enligt vilken den uteblivna svarandens rättigheter, trots garantierna vid det första förfarandet, inte har iakttagits.
22. I artikel 27.2 i Brysselkonventionen föreskrivs i detta avseende följande:
”En dom skall inte erkännas
...
2) om en stämningsansökan inte har delgivits en utebliven svarande på rätt sätt och i så god tid att han har kunnat förbereda sitt svaromål.”
23. Genom förordning nr 44/2001 har det tillförts flera ändringar i definitionen av de grunder för att vägra erkännande och verkställighet som anges i Brysselkonventionen. När det gäller den grund som avser åsidosättande av den uteblivna svarandens rättigheter har artikel 34.2 i förordning nr 44/2001 följande lydelse:
”En dom skall inte erkännas om
…
2) det är en tredskodom eller en annan dom som har meddelats mot en utebliven svarande och svaranden inte har delgivits stämningsansökan eller motsvaran de handling i tillräcklig tid och på ett lämpligt sätt för att kunna förbereda sitt svaromål, såvida inte svaranden haft möjlighet att överklaga domen men underlåtit detta.”
C – Förfarandet som gäller verkställigheten av avgörandet i den stat där det görs gällande
24. Genom förordning nr 44/2001 har det även tillförts ändringar i det förfarande som gäller verkställigheten av avgörandet i den stat där det görs gällande och som är relevanta för detta mål.
25. Således kan, på samma sätt som i Brysselkonventionen, en ansökan om verkställighet som härrör från en talan över vilken motparten inte har hörts endast ge upphov till ett kontradiktoriskt förfarande vid överklagande.
26. I förordning nr 44/2001, till skillnad från den ovannämnda konventionen, föreskrivs det dock att prövningen av denna ansökan inte ger upphov till ett domstolsavgörande utan endast till en verkställighetsförklaring, som utfärdas antingen av en domstol eller av en behörig myndighet och efter en rent formell kontroll.
27. I motsats till vad som föreskrivs i Brysselkonventionen är det, enligt förordning nr 44/2001, endast för det fall att det föreligger en talan mot denna förklaring som sådana grunder för vägran som den grund avseende åsidosättande av rätten till försvar som anges i artikel 34.2 i denna förordning skall prövas av en domstol. Enligt artikel 41 i förordning nr 44/2001 skall därför avgörandet förklaras vara verkställbart omedelbart efter fullgörandet av formaliteterna i artikel 53, utan någon prövning av de grunder för vägran som bland annat anges i artikel 34 i förordningen.
28. Dessa formaliteter består, enligt artiklarna 53–55 i förordning nr 44/2001, av ingivande av en kopia av avgörandet som gör att dess äkthet kan fastställas och av ett intyg som utfärdats av den domstol som har meddelat nämnda avgörande eller av den behöriga myndigheten i ursprungsstaten eller, i förekommande fall, en motsvarande handling. På detta intyg, som skall utfärdas enligt formuläret som bifogats i bilaga V till förordningen, skall bland annat dagen för delgivningen av stämningsansökan anges, om det har meddelats en tredskodom och denna dom är verkställbar i ursprungsstaten.
29. I förordning nr 44/2001 återges dock inte villkoret i artikel 47 i Brysselkonventionen, enligt vilket den part som söker verkställighet också skall ge in handlingar som visar att avgörandet har delgetts motparten enligt lagen i ursprungsstaten. I artikel 42.2 i förordning nr 44/2001 föreskrivs i detta hänseende följande:
”Motparten skall delges verkställighetsförklaringen tillsammans med beslutet, såvida inte detta redan delgivits denna part.”
II – Tvisten i målet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågorna
30. Bakgrunden till detta mål är en tvist mellan ASML Netherlands BV,(13) ett bolag som är etablerat i Veldhoven (Nederländerna), och Semiconductor Industry Services GmbH,(14) ett bolag som är etablerat i Feistritz-Drau (Österrike). Tvisten rör verkställighet i Österrike av en tredskodom som den 16 juni 2004 meddelades i Nederländerna av Rechtbank’s-Hertogenbosch och genom vilken SEMIS ålades att betala en summa pengar till ASML.
31. Det framgår av beslutet om hänskjutande att kallelsen att inställa sig vid den förhandling inför Rechtbank’s-Hertogenbosch som nämnda domstol hade fastställt till den 19 maj 2004, delgavs SEMIS först den 25 maj 2004. Det framgår även att tredskodomen som Rechtbank’s-Hertogenbosch meddelade den 16 juni 2004 inte hade delgetts SEMIS.
32. På begäran av ASML fastställde Bezirksgericht Villach, den österrikiska domstol där domen gjordes gällande i första instans, genom beslut av den 20 december 2004 att tredskodomen var verkställbar. Den fastställde detta med stöd av ett intyg som av Rechtbank’s-Hertogenbosch utfärdats den 6 juli 2004, genom vilket tredskodomen förklarats vara ”omedelbart verkställbar”. Den österrikiska domstolen beslutade även om utsökning med stöd av denna dom.
33. En kopia av detta beslut delgavs SEMIS. Tredskodomen bifogades inte denna delgivning.
34. Efter SEMIS överklagande av nämnda beslut avslog Landesgericht Klagenfurt (Österrike) ansökan om verkställighet med motiveringen att villkoret att svaranden skall ha haft möjlighet att överklaga tredskodomen, i den mening som avses i artikel 34.2 i förordning nr 44/2001, enligt nämnda domstol förutsätter att domen delgetts den uteblivna svaranden. Landesgericht Klagenfurt underkände ASML:s argumentering enligt vilken det undantag som grund för att vägra erkännande som avses i artikel 34.2 var tillämpligt, eftersom SEMIS hade fått kännedom dels om det förfarande som inletts mot bolaget i Nederländerna, på grund av delgivningen av kallelsen den 25 maj 2004, dels om förekomsten av tredskodomen, till följd av delgivningen av det beslut som den 20 december 2004 meddelats av Bezirksgericht Villach.
35. Oberster Gerichtshof anser att vid avgörandet av ASML:s överklagande är lösningen av tvisten beroende av frågan huruvida det villkor om undantag som grund för att vägra erkänna en dom som anges i artikel 34.2 i förordning nr 44/2001 skall anses vara uppfyllt, det vill säga huruvida det skall anses att SEMIS har haft möjlighet att överklaga tredskodomen men underlåtit detta.
36. Oberster Gerichtshof har således beslutat att förklara målet vilande och att ställa följande tolkningsfrågor till domstolen:
”1. Skall formuleringen ’… såvida inte svaranden haft möjlighet
att överklaga domen men underlåtit detta’ i artikel 34.2 i [förordning nr 44/2001] förstås så att en sådan ’möjlighet’ under alla omständigheter förutsätter att svaranden i enlighet med tillämpliga bestämmelser har delgetts en kopia av en tredskodom som har meddelats i en medlemsstat och genom vilken talan har bifallits?
2. För det fall den första frågan besvaras nekande:
Skall delgivningen av en kopia av beslutet avseende ansökan om verkställighetsförklaring i Österrike avseende den tredskodom som Rechtbank’s‑Hertogenbosch meddelade den 16 juni 2004 och om utsökning med stöd av den utländska exekutionstitel som förklarats vara verkställbar, anses ha gett motparten och gäldenären (svaranden i det mål i vilket tredskodom meddelats) incitament att kontrollera dels förekomsten av denna dom, dels förekomsten av ett (eventuellt) rättsmedel enligt rätten i det land där domen meddelades, i syfte att fastställa huruvida det var möjligt för denna part att överklaga domen, vilket är en förutsättning för att undantaget från hindret mot erkännande enligt artikel 34 i förordning nr 44/2001 skall kunna tillämpas?”
III – Bedömning
37. Det är ostridigt att den grund för att vägra erkänna en dom som avses i artikel 34.2 i förordning nr 44/2001 är tillämplig i förevarande fall. I denna bestämmelse föreskrivs nämligen att en dom inte skall erkännas om den uteblivna svaranden inte har delgetts stämningsansökan eller motsvarande handling i tillräcklig tid och på ett lämpligt sätt för att kunna förbereda sitt svaromål.
38. Det framgår av de upplysningar som lämnats av den hänskjutande domstolen att kallelsen till förhandlingen vid den nederländska domstolen, som fastställts till den 19 maj 2004, inte hade delgetts svaranden i Österrike förrän efter denna förhandling, det vill säga den 25 maj 2004, och att Rechtbank’s-Hertogenbosch meddelade sin tredskodom, genom vilken SEMIS ålades att betala en summa pengar till ASML, den 16 juni 2004. Delgivningen av stämningsansökan verkställdes således inte i tillräcklig tid för att SEMIS skulle kunna förbereda sitt svaromål.
39. Syftet med förevarande förfarande för förhandsavgörande är att fastställa huruvida villkoren för undantag från tillämpningen av denna grund för att vägra erkänna en dom är uppfyllda. I artikel 34.2 i förordning nr 44/2001 föreskrivs nämligen att den grund för att vägra erkänna en tredskodom som avser åsidosättande av rätten till försvar skall underkännas, om den uteblivna svaranden haft möjlighet att överklaga tredskodomen men underlåtit detta.
40. Genom dessa två tolkningsfrågor, som jag föreslår att domstolen skall pröva tillsammans, vill den hänskjutande domstolen få klarhet i huruvida villkoret att ha haft möjlighet att överklaga tredskodomen kräver att den uteblivna svaranden skall ha kunnat få kännedom om innehållet i denna dom, så att denna skall ha delgetts honom, eller om det räcker att han endast fått kännedom om förekomsten av domen.
41. Den hänskjutande domstolen har således ställt sina frågor för att få klarhet i huruvida artikel 34.2 i förordning nr 44/2001 skall tolkas så att det undantag som föreskrivs i denna, enligt vilket den grund för att vägra erkänna en tredskodom som avser åsidosättande av rätten till försvar inte skall tillämpas, om den uteblivna svaranden inte har överklagat domen fastän han hade möjlighet att göra detta, kräver att denna dom har delgetts honom, eller om det räcker att han fått kännedom om dess förekomst.
42. De ställningstaganden som försvarats under detta förfarande kan hänföras till två olika uppfattningar.
43. Å ena sidan har ASML och Förenade kungarikets regering hävdat att det undantag som avses i artikel 34.2 i förordning nr 44/2001 inte kräver att domen skall ha delgetts. Enligt nämnda regering skulle ett systematiskt medgivande av ett sådant krav innebära att gemenskapslagstiftarens syfte åsidosattes, vilken har avskaffat det villkor att stämningsansökan skall delges på rätt sätt som anges i artikel 27.2 i Brysselkonventionen. Förenade kungarikets regering anser följaktligen att det räcker att den part som fullföljer verkställigheten av domen underrättar den uteblivna svaranden om förekomsten av denna dom och att det ankommer på den sistnämnde att kontrollera om han kan överklaga den. Det ankommer därför på den stat där domen görs gällande att bedöma huruvida svaranden, under de särskilda omständigheterna i varje enskilt fall, har haft en rimlig möjlighet att överklaga domen.
44. Å andra sidan har den tyska, den nederländska, den österrikiska och den polska regeringen samt kommissionen gjort gällande att möjligheten att överklaga en dom kräver kännedom om dess innehåll. Det räcker inte att enbart känna till dess förekomst. De ovannämnda regeringarna samt kommissionen anser således att undantaget i artikel 34.2 i förordning nr 44/2001 förutsätter att domen har varit föremål för delgivning.
45. Den tyska och den österrikiska regeringen har dock påpekat att de formella kraven på denna delgivning skall vara jämförbara med de krav som gemenskapslagstiftaren, vad avser stämningsansökan, har föreskrivit i artikel 34.2 i förordning nr 44/2001, så att ett enkelt formellt fel som inte utgör en kränkning av rätten till försvar inte skall vara tillräckligt för att utesluta en tillämpning av undantaget.
46. Jag ansluter mig till den andra av de två ifrågavarande uppfattningarna. Villkoret att ha haft möjlighet att överklaga förutsätter, enligt min mening, att den uteblivna svaranden har kunnat få kännedom om innehållet i domen i fråga. Detta villkor förutsätter följaktligen att domen har delgetts honom, med samma krav som de som föreskrivs i artikel 34.2 i förordning nr 44/2001 vad avser stämningsansökan, det vill säga ett enkelt formellt fel som inte utgör en kränkning av rätten till försvar skall inte vara tillräckligt för att utesluta en tillämpning av undantaget.
47. Mitt ställningstagande bygger för det första på bakgrunden till artikel 34.2 i förordning nr 44/2001, vidare på bestämmelserna i denna förordning avseende verkställighet, särskilt artikel 42.2, och slutligen på den grundläggande principen om rätten till försvar.
1. Bakgrunden till artikel 34.2 i förordning nr 44/2001
48. Innehållet i artikel 34.2 i förordning nr 44/2001 ger i själva verket inte någon upplysning om hur den fråga som prövas i detta mål skall besvaras. Däremot ger bakgrunden till denna bestämmelse möjlighet att bedöma räckvidden av de ändringar som gemenskapslagstiftaren har velat göra av innehållet i den grund för att vägra erkänna en dom som avser åsidosättande av rätten till försvar.
49. Genom att föreskriva att denna grund för att vägra erkänna en dom inte skall tillämpas om den uteblivna svaranden inte har överklagat den ifrågavarande domen men haft möjlighet till detta, har gemenskapslagstiftaren obestridligen velat begränsa räckvidden av denna grund, såsom den föreskrivs i artikel 27.2 i Brysselkonventionen.
50. Motiveringen till denna begränsning återfinns inte uttryckligen i skälen i förordning nr 44/2001. Den framträder dock mycket klart i kommentaren till artikel 41.2 i det förslag till förordning som Europeiska gemenskapernas kommission framlade för rådet den 14 juli 1999.(15) Denna kommentar synes vara relevant för tolkningen av artikel 34.2 i förordning nr 44/2001, eftersom denna bestämmelse är praktiskt tagit identisk med kommissionens förslag.(16)
51. Enligt denna kommentar syftar borttagandet av det adverbiala uttrycket ”på rätt sätt” och tillägget av det omtvistade undantaget i artikel 34.2 i förordning nr 44/2001 till att ta bort två slutsatser som domstolen har dragit av innehållet i artikel 27.2 i Brysselkonventionen.
52. Den första av dessa slutsatser, som drogs i dom av den 3 juli 1990 i målet Lancray,(17) är att det förhållandet att delgivningen av stämningsansökan är formellt felaktig utgör hinder för att erkänna en tredskodom, även om detta förhållande inte har skadat svarandens intressen och denna har haft en tillräcklig tidsfrist för att säkerställa sitt svaromål.(18) Enligt domstolen skall villkoret om korrekthet som krävs genom det adverbiala uttrycket ”på rätt sätt”, och det tidsmässiga villkoret avseende delgivningen av stämningsansökan som finns i orden ”i så god tid”, och som avses i artikel 27.2 i Brysselkonventionen, vara kumulativt uppfyllda för att en utländsk tredskodom skall kunna erkännas i den stat där domen görs gällande.
53. Den andra av dessa slutsatser drogs i dom av den 12 november 1992 i målet Minalmet.(19) I det mål som gav upphov till denna dom önskade ett bolag, bildat enligt engelsk rätt, erhålla verkställighet i Tyskland av en tredskodom som meddelats i Förenade kungariket, och genom vilken ett tyskt bolag ålades att betala en summa pengar till det engelska bolaget. Stämningsansökan hade inte delgetts svaranden på rätt sätt. Tredskodomen däremot hade delgetts bolaget på rätt sätt.
54. Domstolen fastställde att artikel 27.2 i Brysselkonventionen skall tolkas så att den utgör hinder för att erkänna en tredskodom, om stämningsansökan inte har delgetts den uteblivna svaranden på rätt sätt, även om denne därefter fått kännedom om den meddelade domen och inte har använt tillgängliga rättsmedel enligt ursprungsstatens rättsordning.
55. Samma ställningstagande antogs i dom av den 10 oktober 1996 i målet Hendrikman och Feyen(20) med avseende på en svarande som inte hade kännedom om det förfarande som inletts mot honom, och för vilken en advokat som inte hade erhållit uppdrag av honom hade inställt sig till rättegången. Domstolen ansåg att en sådan svarande skulle anses vara en utebliven svarande, i den mening som avses i artikel 27.2 i Brysselkonventionen, och att denna bedömning inte ifrågasattes av den omständigheten att denna svarande hade haft möjlighet att väcka talan om ogiltigförklaring av den dom som hade meddelats med anledning av att han inte hade företrätts.
56. Såsom kommissionen har påpekat kunde denna rättspraxis innebära den nackdelen att en gäldenärs passivitet, till och med hans onda tro, främjades.(21) En gäldenär som inte hade någon tillgång som kunde utmätas i ursprungsstaten hade allt intresse av att inte överklaga den dom som meddelats i denna stat och att därefter invända mot dess verkställighet genom att åberopa att stämningsansökan inte hade delgetts honom i så god tid att han kunnat förbereda sitt svaromål.
57. Det skall i detta avseende erinras om att domstolen har fastställt att den sökande som i en konventionsstat har erhållit ett domstolsavgörande till sin fördel, vilken kan få den verkställd i en annan konventionsstat, inte i denna andra stat kan väcka en ny talan med samma föremål mot sin gäldenär.(22) Med hänsyn till denna rättspraxis kan sökanden, om verkställigheten inte beviljas i den stat där avgörandet görs gällande, inte i denna stat erhålla både verkställighet av det avgörande som erhållits i ursprungsstaten och ett nytt verkställbart avgörande.
58. Syftet med artikel 34.2 i förordning nr 44/2001 är således dels att utesluta möjligheten att ett enkelt formellt fel i stämningsansökan skall kunna medföra en vägran att verkställa domen om detta fel inte har hindrat svaranden från att säkerställa sitt svaromål. Förordningen syftar dels till att förhindra att den uteblivna svaranden inväntar förfarandet för erkännande och verkställighet i den stat där domen görs gällande för att åberopa åsidosättandet av sin rätt till försvar, om han har haft möjlighet att försvara sin rätt genom att överklaga den ifrågavarande domen i ursprungsstaten.
59. Det gäller således endast att förhindra att förfarandet missbrukas. Genom att välja att sätta stopp för den rättspraxis som utvecklats i domen i det ovannämnda målet Minalmet har gemenskapslagstiftaren velat att den uteblivna svaranden inte skall dra fördel av sin underlåtenhet att försvara sina rättigheter genom de möjligheter som erbjuds honom.
60. Gemenskapslagstiftaren har enligt min mening dock inte velat tvinga svaranden att vidta nya åtgärder som går utöver den normala omsorgen i hans försvar av sina rättigheter, som exempelvis att söka efter en dom som meddelats i en annan medlemsstat, vars språk han inte med nödvändighet förstår och vars rättssystem han inte känner till. Att ålägga den uteblivna svaranden att vidta sådana åtgärder skulle enligt min mening uppenbart gå längre än vad som följer av det omtvistade undantagets räckvidd.
61. Genom att föreskriva att tredskodomen skall erkännas i den stat där domen görs gällande, om svaranden har avstått från att väcka talan mot denna dom, har gemenskapslagstiftaren ansett att kränkningen av rätten till försvar i det första förfarandet kan repareras genom detta överklagande och att detta skall ge svaranden möjlighet att på ett ändamålsenligt sätt försvara sina rättigheter vid domstolen i ursprungsstaten.
62. Gemenskapslagstiftaren har således underkänt det resonemang som låg bakom domstolens ställningstagande i domen i det ovannämnda målet Minalmet. Enligt detta är den relevanta tidpunkt då svaranden skall ha möjlighet att försvara sig tidpunkten för förfarandets inledande. Möjligheten att i ett senare skede använda ett rättsmedel mot en tredskodom som redan har blivit verkställbar kan inte utgöra ett rättsmedel som motsvarar ett försvar innan dom meddelas.(23)
63. Detta nya synsätt från gemenskapslagstiftarens sida gör att det kan anses att den uteblivna svaranden faktiskt kan befinna sig i en situation som kan jämföras med den situation i vilken han befinner sig när han för första gången stäms inför domstolen i ursprungsstaten. I så måtto har tredskodomen samma betydelse som stämningsansökan. Den skall ge den uteblivna svaranden möjlighet att bli underrättad om omständigheterna i målet och sätta honom i stånd att försvara sig.(24)
64. Det är således väsentligt att den uteblivna svaranden kan få kännedom om innehållet i domen. Hans möjlighet att använda ett effektivt rättsmedel som gör att han kan försvara sina rättigheter på samma sätt som han skulle ha kunnat göra vid den första förhandlingen, om stämningsansökan hade delgetts honom på rätt sätt, kräver följaktligen att han kan få kännedom om grunderna för tredskodomen för att med framgång kunna angripa dem.
65. En logisk följd av detta är att denna dom skall delges honom, på samma sätt som en stämningsansökan skall delges honom. Det undantag från tillämpningen av grunden för att vägra erkänna domen som har införts i förordning nr 44/2001 leder med nödvändighet till att det fastställs en parallell mellan stämningsansökan och tredskodomen. Detta undantag kan således inte tillämpas om den uteblivna svaranden, såsom i förevarande fall, endast har underrättats om förekomsten av tredskodomen genom en delgivning av verkställighetsförklaringen.
66. I enlighet med vad som föreskrivs i förordning nr 1348/2000 skall den uteblivna svaranden kunna erhålla delgivning av denna dom på ett språk som han förstår. Såsom anges i artikel 8 i denna förordning skall den uteblivna svaranden således underrättas om att han eller hon kan vägra att ta emot nämnda dom, om den är avfattad på ett annat språk än det officiella språket i den mottagande medlemsstaten eller, om det finns flera officiella språk i den medlemsstaten, det officiella språket eller ett av de officiella språken på den plats där delgivningen skall ske eller också på ett annat språk än ett språk i ursprungsmedlemsstaten som han eller hon förstår.
67. På samma sätt är jag i likhet med den polska regeringen böjd att tro att även om förordningarna nr 1348/2000 och nr 44/2001 inte innehåller några föreskrifter med denna innebörd skall delgivningen av domen även innebära att svaranden underrättas om vilka rättsmedel som kan användas mot denna. Villkoret att ha möjlighet att överklaga innebär enligt min mening också att få kännedom om de rättsmedel som kan användas mot den dom vars verkställighet begärs.
68. Visserligen utgör, såsom Förenade kungarikets regering har påpekat, ett sådant krav ett åtagande för den part som ansöker om verkställighet. Detta åtagande skall dock bedömas i förhållande till de ifrågavarande parternas respektive situation och sökandet efter rätt balans mellan deras skyldigheter. Det är ostridigt att det med nödvändighet krävs att den ena eller den andra av de ifrågavarande parterna avgör vilka rättsmedel som kan användas mot tredskodomen. Jag anser att det är den part som ansöker om verkställighet som är bäst lämpad att åta sig detta. Dels är dessa rättsmedel oftast rättsmedlen i hans nationella rättsordning. Dels har han ett visst intresse av att det omtvistade undantaget tillämpas och att se till att den uteblivna svaranden obestridligen har haft möjlighet att överklaga tredskodomen.
69. Slutligen skall, såsom den tyska och den österrikiska regeringen har påpekat, de formella kraven på att den uteblivna svaranden skall delges den dom vars verkställighet begärs vara jämförbara med de krav som gemenskapslagstiftaren har föreskrivit i artikel 34.2 i förordning nr 44/2001 vad avser stämningsansökningar. Ett enkelt formellt fel som inte utgör en kränkning av rätten till försvar, det vill säga den uteblivna svarandens förmåga att få kännedom om omständigheterna i målet och försvara sina rättigheter, skall inte vara tillräckligt för att utesluta en tillämpning av undantaget.
70. Av detta följer att med hänsyn till bakgrunden till artikel 34.2 i förordning nr 44/2001 kräver villkoret om undantag, enligt vilket den uteblivna svaranden skall ha haft möjlighet att överklaga tredskodomen, att denna har delgetts honom.
71. Denna bedömning bekräftas enligt min mening av bestämmelserna i förordning nr 44/2001 om verkställighetsförfarandet, särskilt artikel 42.2.
2. Bestämmelserna om verkställighetsförfarandet
72. Såsom jag redan har angett återges inte det krav som uttryckligen angetts i artikel 47.1 i Brysselkonventionen i förordning nr 44/2001, enligt vilket den part som ansöker om verkställighet av ett avgörande skall ge in handlingar som visar att detsamma har delgetts motparten enligt lagen i ursprungsstaten.
73. Enligt förordning nr 44/2001 krävs, i likhet med Brysselkonventionen, att den part som ansöker om erkännande och verkställighet av ett avgörande som meddelats i en annan medlemsstat skall ge in en kopia av avgörandet som uppfyller de villkor som är nödvändiga för att dess äkthet skall kunna fastställas. Enligt förordningen krävs det även att sökanden ger in ett intyg som utfärdats av domstolen eller den behöriga myndigheten i ursprungsstaten eller, i förekommande fall, en motsvarande handling som visar att avgörandet är verkställbart i denna stat och som bland annat visar dagen för delgivningen av stämningsansökan i det fall avgörandet i fråga har meddelats som en tredskodom.
74. I förordningen föreskrivs vidare att avgörandet skall förklaras vara verkställbart omedelbart efter fullgörandet av dessa formaliteter. I artikel 42.2 i förordning nr 44/2001 föreskrivs slutligen att ”[m]otparten skall delges verkställighetsförklaringen tillsammans med beslutet, såvida inte detta redan delgivits denna part”.
75. Jag anser att det ”beslut” som avses i denna bestämmelse i satsdelen ”tillsammans med beslutet, såvida inte detta redan delgivits denna part”, endast kan vara det avgörande vars verkställighet begärs och vars verkställighet erkänns i den stat där avgörandet görs gällande. Denna tolkning delas även av kommissionen, på så sätt som denna, som svar på en fråga från domstolen, har uttryckt den vid förhandlingen.
76. Två slutsatser kan enligt min mening dras av innehållet i artikel 42.2 i förordning nr 44/2001.
77. Den första slutsatsen är att det enligt förordning nr 44/2001 således medges att delgivningen av den dom vars verkställighet begärs inte utgör en förutsättning för att inge ansökan om verkställighet i den stat där domen görs gällande och att denna dom kan delges svaranden samtidigt som verkställighetsförklaringen i denna stat.
78. Denna första slutsats syftar enligt min mening till att uppnå ändamålsenliga effekter av den tolkning av artikel 47.1 i Brysselkonventionen som domstolen gjorde i dom av den 14 mars 1996 i målet Van der Linden.(25)
79. I det mål som gav upphov till denna dom ifrågasatte Roger Van der Linden, som var bosatt i Belgien, verkställandet i denna stat av två tredskodomar som meddelats av en tysk domstol, genom vilken han ålades att till ett försäkringsbolag som var etablerat i Tyskland betala vissa summor pengar. Roger Van der Linden gjorde gällande att något bevis om delgivning av dessa domar inte hade företetts när ansökan om verkställighet ingavs.
80. Försäkringsbolaget hade dock gjort en ny delgivning av dessa domar enligt bestämmelserna i belgisk rätt under det förfarande då Roger Van der Linden överklagade domen om erkännande av deras verkställbarhet i Belgien. Det var således frågan om huruvida artikel 47.1 i Brysselkonventionen skall tolkas så att beviset på delgivning av den dom vars verkställighet begärs kan företes efter det att ansökan om verkställighet ingetts, särskilt under det förfarande för överklagande som den uteblivna svaranden inlett mot den dom som tillåter verkställighet i den stat där domen görs gällande.
81. Domstolen besvarade denna fråga jakande och utgick därvid från de syften som ger grund för kravet på delgivning enligt artikel 47.1 i Brysselkonventionen. Domstolen erinrade om att syftet med detta krav dels är att låta svaranden få kännedom om det avgörande som har meddelats mot honom, dels är att ge honom möjlighet att efterkomma avgörandet frivilligt, innan det ansöks om verkställighet.(26) Domstolen drog av detta slutsatsen att när det är tillåtet enligt de nationella rättegångsbestämmelserna kan beviset om delgivning av avgörandet företes efter det att ansökan ingetts, särskilt under det överklagande som svaranden inlett mot tillståndet att verkställa avgörandet i den stat där det görs gällande, under förutsättning att svaranden förfogar över en rimlig frist för att frivilligt efterkomma avgörandet i fråga och att den part som ansöker om verkställighet bär kostnaderna för all onödig handläggning.
82. Domstolen medgav underförstått även att denna delgivning kan äga rum i enlighet med de tillämpliga bestämmelserna i den stat där avgörandet görs gällande, och inte endast enligt lagen i ursprungsstaten, såsom det anges i artikel 47.1 i Brysselkonventionen.
83. Genom artikel 42.2 i förordning nr 44/2001 har således den möjlighet som domstolen fastställt i domen i det ovannämnda målet Van der Linden inom ramen för Brysselkonventionen omvandlats till en gemenskapsrättslig bestämmelse.
84. Den andra slutsatsen som enligt min mening skall dras av innehållet i artikel 42.2 i förordning nr 44/2001 är att det avgörande som är föremål för ansökan om verkställighet med nödvändighet, vid en eller annan tidpunkt, skall delges den part mot vilken denna verkställighet begärs.
85. Denna bedömning bekräftas av skillnaden i det ordval som använts i artikel 42.1, som avser den som ansöker om verkställighet, och i punkt 2 i denna artikel, som gäller svaranden. I artikel 42.1 föreskrivs således att sökanden omedelbart skall ”underrättas om” beslutet med anledning av ansökan om verkställighetsförklaring. I artikel 42.2 används däremot ordet ”delges”.
86. Såsom den nederländska regeringen har angett framgår det således av artikel 42.2 i förordning nr 44/2001 att delgivningen av det avgörande vars verkställighet begärs skall ske före ingivandet av ansökan om verkställighet i den stat där avgörandet görs gällande. Om så inte har skett skall nämnda delgivning under alla förhållanden ske samtidigt med delgivningen av verkställighetsförklaringen.
87. I enlighet med systemet för verkställighet i förordning nr 44/2001 och domstolens ställningstagande i domen i det ovannämnda målet Van der Linden, är det den part som ansöker om verkställighet som skall förete bevis om att denna delgivning redan har skett.
88. Om tredskodomen delges samtidigt med verkställighetsförklaringen skall den uteblivna svaranden, i enlighet med domstolens ställningstagande i domen i det ovannämnda målet Van der Linden, förfoga över en tillräcklig frist för att frivilligt kunna efterkomma domen. Han skall även förfoga över en sådan frist för att kunna överklaga denna dom i ursprungsstaten.
89. Denna bedömning bekräftas av artikel 46.1 i förordning nr 44/2001, som berör konsekvenserna av en talan mot verkställighetsförklaringen avseende det utländska avgörandet, som förs av den part mot vilken verkställigheten av detta avgörande riktar sig. I enlighet med denna bestämmelse kan den domstol vid vilken denna talan väckts låta handläggningen av målet vila, om nämnda avgörande är föremål för en talan i ursprungsstaten. Med stöd av samma bestämmelse kan denna domstol, om fristen för en sådan talan ännu inte har löpt ut, även för svaranden fastställa en tid inom vilken en sådan talan skall föras.(27)
90. I detta fall skall, för att undantaget från tillämpning av den grund för att vägra erkännande som avses i artikel 34.2 i förordning nr 44/2001 skall kunna tillämpas, domstolen i den stat där domen görs gällande, som fastställt en tid inom vilken den uteblivna svaranden får föra talan, kontrollera att den sistnämnde, om han så önskar, har kunnat erhålla en delgivning av den dom som är föremål för ansökan om verkställighet på ett språk som han förstår, i enlighet med artikel 8 i förordning nr 1348/2000(28) och, enligt min mening, att han har underrättats om de rättsmedel som han förfogar över i ursprungsstaten mot den ifrågavarande domen.
91. Av detta följer att även om det avgörande vars verkställighet begärs inte har varit föremål för delgivning före ingivandet av ansökan om verkställighet skall det under alla förhållanden, i enlighet med artikel 42.2 i förordning nr 44/2001, ovillkorligen delges samtidigt med verkställighetsförklaringen i den stat där avgörandet görs gällande.
92. Enligt de uppgifter som lämnats av den hänskjutande domstolen har detta krav inte iakttagits i förevarande fall. Oberster Gerichtshof har i sitt beslut om begäran av förhandsavgörande(29) angett att SEMIS endast hade erhållit kopia av det beslut som den 20 december 2004 meddelades av den österrikiska domstolen i första instans, i vilket det förklarades att tredskodomen av den 16 juni 2004 var verkställbar i Österrike.
93. Detta är skälet till att Oberster Gerichtshof har begärt att domstolen skall fastställa huruvida villkoret att svaranden ”haft möjlighet” att överklaga tredskodomen kan vara uppfyllt, om svaranden endast med anledning av delgivningen av verkställighetsförklaringen avseende domen har fått kännedom om förekomsten av denna dom.
94. Om det medges att detta villkor kan vara uppfyllt i ett sådant fall innebär det dock att artikel 34.2 i förordning nr 44/2001 ges en tolkning som strider mot bestämmelserna i artikel 42.2 i samma förordning.
95. Genom denna sistnämnda bestämmelse bekräftas följaktligen att villkoret om undantag, enligt vilket den uteblivna svaranden skall ha haft möjlighet att överklaga tredskodomen, kräver att denna har delgetts honom.
96. Slutligen gör sig denna bedömning enligt min mening gällande med hänsyn till de krav som gäller för den grundläggande principen om rätten till försvar.
3. Rätten till försvar
97. Förenklandet av de formaliteter på vilka det ömsesidiga erkännandet och verkställigheten av rättsliga avgöranden beror får inte uppnås genom att rätten till försvar på något sätt begränsas. Denna fasta rättspraxis som har väglett domstolen i dess tolkning av artikel 27.2 i Brysselkonventionen(30) kan enligt min mening överföras på tolkningen av artikel 34.2 i förordning nr 44/2001.
98. Syftet med sistnämnda artikel, i likhet med artikel 27.2 i Brysselkonventionen, är att skydda denna rättighet genom att tillförsäkra att ett avgörande inte erkänns eller verkställs med stöd av bestämmelserna i konventionen, om svaranden inte har getts möjlighet att försvara sig inför domstolen i ursprungsstaten.(31)
99. Genom artikel 34.2 i förordning nr 44/2001 har ett undantag tillförts denna grund för att vägra erkänna ett avgörande. Gemenskapslagstiftaren har, såsom har angetts ovan, ansett att sökandens rätt till försvar kan återupprättas genom möjligheten att överklaga avgörandet vid domstolen i ursprungsstaten. Gemenskapslagstiftaren har föreskrivit att om sökanden har avstått från att väcka en sådan talan kan han inte längre på ett ändamålsenligt sätt åberopa att hans rätt till försvar har åsidosatts under det första förfarandet. Förlusten av denna möjlighet följer i systemet för det omtvistade undantaget av att den uteblivna svaranden ”haft möjlighet” att överklaga domen men underlåtit detta.
100. Att i detta sammanhang medge att den uteblivna svaranden hade möjlighet att väcka en sådan talan utan att han hade kunnat få kännedom om innehållet i tredskodomen strider enligt min mening mot rättspraxis från Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna.
101. Med hänsyn till att prövningen av grunderna för att vägra erkänna en dom, i det system för erkännande och verkställighet som införts genom förordning nr 44/2001, inte längre utgör en förutsättning för att erkänna att avgörandet kan verkställas utan endast sker vid svarandens överklagande, innebär den uppfattning som försvaras av ASML och Förenade kungarikets regering att det dessutom skapas en alltför stor obalans till skada för den uteblivna svaranden.
102. I den första frågan är det ostridigt att de grundläggande rättigheterna utgör en integrerad del av de allmänna rättsprinciper vilkas iakttagande domstolen skall säkerställa. I detta hänseende har domstolen hämtat inspiration från medlemsstaternas gemensamma konstitutionella traditioner samt från den vägledning som ges i de internationella dokument som rör skyddet för de mänskliga rättigheterna och som medlemsstaterna har medverkat eller anslutit sig till, däribland de mänskliga rättigheter som återfinns i Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna(32) som är av särskild betydelse.(33)
103. Domstolen har uttryckligen erkänt den allmänna gemenskapsrättsliga principen, enligt vilken envar har rätt till en opartisk rättegång, som hämtar inspiration från dessa grundläggande rättigheter.(34) Domstolen har fastslagit att iakttagandet av rätten till försvar i alla förfaranden som inleds mot en person och som kan leda till en rättsakt som går denna person emot utgör en grundläggande gemenskapsrättslig princip.(35)
104. Domstolen har för att tolka räckvidden av denna grundläggande princip beaktat den rättspraxis från Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna som avser artikel 6 i Europakonventionen.(36)
105. Det framgår av denna rättspraxis att rätten till försvar, som härrör från rätten till en opartisk rättegång, kräver ett konkret och effektivt skydd som kan säkerställa att svarandens rättigheter utövas på ett effektivt sätt.(37) Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna har på det straffrättsliga området fastställt att den åtalades bristande kännedom om grunderna för en appellationsdomstols dom, inom den frist som fastställts för att överklaga denna dom till Cour de cassation, utgjorde ett åsidosättande av bestämmelserna i artikel 6.1 jämförd med artikel 6.3 i Europakonventionen, eftersom den berörde inte hade haft möjlighet att utöva sin talerätt på ett ändamålsenligt och effektivt sätt.(38)
106. I samma anda har Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna även fastställt att rätten till ett kontradiktoriskt förfarande, som är ett av inslagen i en opartisk rättegång, i den mening som avses i artikel 6.1 i Europakonventionen, innebär att varje part i ett straffrättsligt eller civilrättsligt förfarande i princip skall ha möjlighet att få kännedom om och diskutera varje handling eller yttrande som framläggs till domstolen i syfte att påverka dess beslut.(39)
107. Det skulle enligt min mening strida mot denna rättspraxis om det medgavs att den uteblivna svaranden hade haft möjlighet att överklaga tredskodomen enbart på grund av att han hade underrättats om förekomsten av denna dom och utan att han hade kunnat få kännedom om dess innehåll.
108. I den andra frågan är syftet med förordning nr 44/2001, såsom har framgått, att underlätta rörligheten för avgöranden inom Europeiska unionen genom att förenkla formaliteterna för deras erkännande och verkställighet. Genom att införa det omtvistade undantaget i artikel 34.2 i nämnda förordning har gemenskapslagstiftaren velat förebygga de hinder för denna rörlighet som härrör från missbruk.
109. Dock är det enligt min mening viktigt att detta undantag inte ges en räckvidd som går utöver detta syfte.
110. För att bedöma betydelsen av detta mål för rätten till försvar finns det anledning att beakta att i systemet för förordning nr 44/2001 utgör prövningen av grunderna för att vägra erkänna ett avgörande, såsom den grund som bygger på åsidosättandet av rätten till försvar, inte längre en förutsättning för verkställighetsförklaringen avseende det avgörande som meddelats i ursprungsstaten. Gemenskapslagstiftaren har därmed tagit ett nytt betydelsefullt steg i erkännandet av avgöranden som meddelats i en annan medlemsstat. Så snart ett rättsligt avgörande är verkställbart i ursprungsstaten skall det framdeles nästan automatiskt erkännas i vilken som helst stat där det görs gällande.
111. Det är endast om svaranden väcker talan mot verkställighetsförklaringen som domstolen i den stat där domen görs gällande, vid avgörandet av detta överklagande, kan pröva en grund för att vägra erkänna avgörandet, såsom den som avses i artikel 34.2 i förordning nr 44/2001.
112. Syftet med denna grund för att vägra erkänna en dom är som bekant att ge domstolen i den stat där domen görs gällande möjlighet att kontrollera att rätten till försvar har iakttagits i det första förfarandet, trots att denna kontroll enligt artikel 26.2 i förordning nr 44/2001 även tillkommer domstolen i ursprungsstaten. Konventionsstaterna i Brysselkonventionen, och därefter gemenskapslagstiftaren i förordning nr 44/2001, har således föreskrivit att iakttagandet av rätten till försvar motiverar att det görs till föremål för en dubbelkontroll.(40) Det är enligt min mening viktigt att efter det nya steget i erkännandet av domar som meddelats inom Europeiska unionen inte alltför snabbt minska räckvidden av denna dubbla kontroll. Förevarande mål belyser väl behovet av att domstolen i den stat där domen görs gällande upprätthåller en sådan kontroll.
113. Vid prövningen av det förfarande som ledde till tredskodomen den 16 juni 2004 finns det därför goda skäl att anse att detta inte är förenligt med bestämmelserna i förordning nr 1348/2000, som är tillämplig i förevarande fall. Av artikel 19 i denna förordning framgår det nämligen att om svaranden inte inställer sig skall domstolen låta handläggningen av målet vila till dess att det har påvisats att stämningsansökan eller en motsvarande handling har delgetts eller översänts till denna svarande i så god tid att han kan avge svaromål. Domstolen kan i förekommande fall avgöra saken först efter en tidsperiod på åtminstone sex månader efter det att handlingen avsänts, och såvida de andra villkoren i artikel 19.2 i nämnda förordning är uppfyllda.
114. Den hänskjutande domstolen har inte angett om Rechtbank’s‑Hertogenbosch, innan den meddelade sin tredskodom den 16 juni 2004, hade erhållit beviset om att stämningsansökan delgetts SEMIS den 25 maj 2004. Även om denna domstol hade underrättats om delgivningen, anser jag att den borde ha konstaterat att SEMIS inte hade kallats i tillräcklig tid för att kunna förbereda sitt svaromål, och att den, i enlighet med sina nationella rättegångsbestämmelser, borde ha sett till att denna part kallades till en senare förhandling.
115. Jag påpekar i detta hänseende att den nederländska regeringen vid förhandlingen har angett att det nederländska förfarandet inte hade tillämpats på ett korrekt sätt.
116. Om det medgavs att en dom som meddelats under dessa omständigheter skall verkställas i den stat där domen görs gällande, medan SEMIS enbart har underrättats om dess förekomst och inte överklagat domen, skulle det innebära att dubbelkontrollen av att rätten till försvar har iakttagits förlorade en stor del av sin räckvidd och, enligt min mening, att den uteblivna svaranden ålades alltför stora skyldigheter, som går längre än de skyldigheter som rätteligen kan förväntas av en normalt vaksam svarande.
117. Jag föreslår därför att domstolen skall besvara de frågor som ställts så att artikel 34.2 i förordning nr 44/2001 skall tolkas på så sätt att undantaget som föreskrivs däri, enligt vilket den grund för att vägra erkänna en dom och som avser åsidosättande av rätten till försvar inte skall tillämpas om den uteblivna svaranden haft möjlighet att överklaga domen men underlåtit detta, kräver att denna dom har delgetts honom.
IV – Förslag till avgörande
118. Mot bakgrund av det ovan anförda föreslår jag att domstolen skall besvara frågorna från Oberster Gerichtshof på följande sätt:
”Artikel 34.2 i rådets förordning (EG) nr 44/2001 av den 22 december 2000 om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område skall tolkas på så sätt att undantaget som föreskrivs däri, enligt vilket den grund för att vägra erkänna en dom och som avser åsidosättande av rätten till försvar inte skall tillämpas om den uteblivna svaranden haft möjlighet att överklaga domen men underlåtit detta, kräver att denna dom har delgetts honom.”
(1) .
(2)  –	Rådets förordning (EG) nr 44/2001 av den 22 december 2000 om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område (EGT L 12, s. 1).
(3)  –	Rådets förordning (EG) nr 1348/2000 av den 29 maj 2000 om delgivning i medlemsstaterna av handlingar i mål och ärenden av civil eller kommersiell natur (EGT L 160, s. 37).
(4)
–	EGT L 299, 1972, s. 32; svensk utgåva, EGT C 15, 1997, s. 30. Konvention i dess lydelse enligt konventionen av den 9 oktober 1978 om Konungariket Danmarks, Irlands och Förenade konungariket Storbritannien och Nordirlands tillträde (EGT L 304, s. 1, och – i ändrad lydelse – s. 77; svensk utgåva, EGT C 15, 1997, s. 14), enligt konventionen av den 25 oktober 1982 om Republiken Greklands tillträde (EGT L 388, s. 1; svensk utgåva, EGT C 15, 1997, s. 26), enligt konventionen av den 26 maj 1989 om Konungariket Spaniens och Republiken Portugals tillträde (EGT L 285, s. 1; svensk utgåva, EGT C 15, 1997, s. 43) och enligt konventionen av den 29 november 1996 om Republiken Österrikes, Republiken Finlands och Konungariket Sveriges tillträde (EGT C 15, 1997, s. 1). En konsoliderad version av konventionen, i dess lydelse enligt dessa fyra anslutningskonventioner, har offentliggjorts i EGT C 27, 1998, s. 1 (nedan kallad Brysselkonventionen).
(5)
–	Tre medlemsstater, Förenade konungariket Storbritannien och Nordirland, Irland och Konungariket Danmark, utverkade att i princip inte delta i de åtgärder som vidtagits med stöd av avdelning IV i EG-fördraget. Förenade kungariket och Irland meddelade dock att de önskade delta i antagandet och tillämpningen av förordning nr 44/2001 (se skäl 20 i denna). Det är därför endast Konungariket Danmark som inte är bundet av förordning nr 44/2001 (skäl 21 och artikel 1.3 i förordningen). Det är Brysselkonventionen som skall fortsätta att tillämpas mellan denna stat och de andra medlemsstaterna. Denna konvention skall i enlighet med artikel 68 i förordning nr 44/2001 även fortsätta att gälla de territorier i medlemsstaterna som inte omfattas av EG-fördragets tillämpningsområde, i enlighet med artikel 299 i fördraget. Slutligen skall, sedan den 1 maj 2004, förordning nr 44/2001 gälla de tio nya medlemsstaterna i Europeiska unionen.
(6)
–	Skäl 19 i förordning nr 44/2001.
(7)
–	Skäl 2 i förordning nr 44/2001.
(8)
–	EGT C 261, 1997, s. 1.
(9)
–	Nedan kallad Haagkonventionen.
(10)
–	Artikel 20.1 i förordning nr 1348/2000 samt skäl 18 i denna.
(11)
–	Artikel 26.3 och 26.4 i förordning nr 44/2001. I artikel 20 sista stycket i Brysselkonventionen hänvisas det endast till artikel 15 i Haagkonventionen.
(12)
– Uttrycket delgivningen eller överlämnandet förekommer inte i den tyska [eller den svenska. Övers. anm.] versionen till förordning nr 1348/2000, men meningen har ändå samma innebörd.
(13)
–	Nedan kallat ASML.
(14)
–	Nedan kallat SEMIS eller svaranden.
(15)
–	Förslag till rådets förordning (EG) om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område (KOM(1999)0348).
(16)
–	Skillnaden från ordalydelsen av artikel 34.2 i förordning nr 44/2001 är endast rent formell, eftersom artikel 41.2 i kommissionens förslag har följande lydelse:
”… om det är en tredskodom eller en annan dom som har meddelats mot en utebliven svarande och svaranden inte har delgivits stämningsansökan eller motsvarande handling i tillräcklig tid och på ett lämpligt sätt för att kunna förbereda sitt svaromål, såvida inte svaranden haft möjlighet att överklaga domen men underlåtit detta.”
(17)
–	Dom av den 3 juli 1990 i mål C-305/88, Lancray (REG 1990, s. I-2725).
(18)
–	Oegentligheten i det mål som gav upphov till domen i det ovannämnda målet Lancray bestod i en felaktig översättning av stämningsansökan, medan språket i denna handling användes av parterna i deras affärsförbindelser.
(19)
–	Dom av den 12 november 1992 i mål C‑123/91, Minalmet (REG 1992, s. I-5661).
(20)
–	Dom av den 10 oktober 1996 i mål C-78/95, Hendrikman och Feyen (REG 1996, s. I-4943).
(21)
–	Kommissionens meddelande till rådet och Europaparlamentet – effektivisering av hur domar meddelas och verkställs inom Europeiska unionen (EGT C 33, 1998, s. 3).
(22)
–	Dom av den 30 november 1976 i mål 42/76, Wolf (REG 1976, s. 1759).
(23)
–	Domen i det ovannämnda målet Minalmet, punkt 19. Domstolen angav till stöd för denna bedömning att så snart en dom har meddelats och blivit verkställbar kan svaranden, i förekommande fall, endast under besvärliga omständigheter erhålla uppskov med dess verkställighet och kan dessutom möta processuella svårigheter. Möjligheten för en utebliven svarande att försvara sig är således väsentligt begränsad (punkt 20).
(24)
–	Dom av den 21 april 1993 i mål C-172/91, Sonntag (REG 1993, s. I-1963), punkt 39.
(25)
–	Dom av den 14 mars 1996 i mål C-275/94, Van der Linden (REG 1996, s. I-1393).
(26)
–	Punkt 15.
(27)
–	Det finns även anledning att beakta bestämmelserna i artikel 19.4 i förordning nr 1348/2000, i vilka det, såsom framgått, anges på vilka villkor saken kan få omprövas, om talefristerna i ursprungsmedlemsstaten har löpt ut. Det krävs, vilket det skall erinras om, för det första att svaranden utan egen förskyllan inte fått kännedom om stämningsansökan i sådan tid att han haft möjlighet att avge svaromål, och inte heller haft kännedom om avgörandet i sådan tid att han kunnat fullfölja talan, för det andra att svaranden har visat sannolika skäl för sin talan och, för det tredje, att svarandens ansökan om omprövning inges i rimlig tid efter det att han fått kännedom om avgörandet i fråga.
(28)
–	Se, för ett liknande resonemang, dom av den 8 november 2005 i mål C-443/03, Leffler (REG 2005, s. I-9611), punkt 68.
(29)
–	Avsnitt II, punkterna 3 och 4.
(30)
–	Se särskilt dom av den 16 februari 2006 i mål C-3/05, Verdoliva (REG 2006, s. I-1579), punkt 26 och däri angiven rättspraxis.
(31)
–	Se, vad avser Brysselkonventionen, dom av den 13 oktober 2005 i mål C-522/03, Scania Finance France (REG 2005, s. I-8639), punkt 16 och däri angiven rättspraxis.
(32)
–	Nedan kallad Europakonventionen.
(33)
–	Dom av den 28 mars 2000 i mål C-7/98, Krombach (REG 2000, s. I-1935), punkt 25.
(34)
–	Dom av den 17 december 1998 i mål C-185/95 P, Baustahlgewebe mot kommissionen (REG 1998, s. I-8417), punkterna 20 och 21, och av den 11 januari 2000 i de förenade målen C‑174/98 P och C-189/98 P, Nederländerna och Van der Wal mot kommissionen (REG 2000, s. I-1), punkt 17. Denna rättighet anges även i artikel 47 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna (EGT C 364, 2000, s. 1), som offentliggjordes den 7 december 2000 i Nice.
(35)
–	Domen i det ovannämnda målet Krombach, punkt 42 och däri angiven rättspraxis.
(36)
–	Ibidem, punkt 39.
(37)
–	Se, från Europadomstolen för de mänskliga rättigheterna, dom av den 13 maj 1980 i målet Artico mot Italien, serie A nr 37, § 33, och dom av den 12 oktober 1992 i målet T mot Italien, serie A nr 245 C, § 28.
(38)
–	Se, från Europadomstolen för de mänskliga rättigheterna, dom av den 16 december 1992 i målet Hadjianastassiou mot Grekland, serie A nr 252, §§ 29–37.
(39)
–	Se, från Europadomstolen för de mänskliga rättigheterna, dom av den 20 oktober 2001 i målet Pellegrini mot Italien, Recueil des arrêts et décisions
2001-VIII, § 44.
(40)
–	Se, för ett liknande resonemang, dom av den 15 juli 1982 i mål 228/81, Pendy Plastic (REG 1982, s. 2723), punkt 13.