62024CJ0597
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (tizedik tanács)
2026. március 12. (
*1
)
„Előzetes döntéshozatal – Szociálpolitika – A foglalkoztatás és a munkavégzés során alkalmazott egyenlő bánásmód – 2000/78/EK irányelv – A fogyatékosságon alapuló hátrányos megkülönböztetés tilalma – A 2. cikk (2) bekezdése – A fogyatékossággal élő tanár joga egy meghatározott terültre való áthelyezéshez – 5. cikk – A fogyatékos személyek igényeihez való észszerű alkalmazkodás – Az ugyanazon területen belüli mobilitás elsőbbsége a különböző területek közötti mobilitással szemben”
A C‑597/24. sz. [Zirvatta] (
i
). ügyben,
az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Corte suprema di cassazione (semmítőszék, Olaszország) a Bírósághoz 2024. szeptember 16‑án érkezett, 2024. szeptember 10‑i határozatával terjesztett elő a
C. M.
és
a Ministero dell’Istruzione e del Merito
között,
az Ufficio Scolastico Regionale per la Lombardia,
az Ambito Territoriale di Mantova,
az Ufficio Scolastico Regionale per la Calabria,
részvételével folyamatban lévő eljárásban,
A BÍRÓSÁG (tizedik tanács),
tagjai: M. L. Arastey Sahún, az ötödik tanács elnöke, a tizedik tanács elnökeként eljárva (előadó), E. Regan és D. Gratsias bírák,
főtanácsnok: A. Rantos,
hivatalvezető: A. Calot Escobar,
tekintettel az írásbeli szakaszra,
figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
–
az olasz kormány képviseletében S. Fiorentino, meghatalmazotti minőségben, segítői: D. D’Alberti avvocato dello Stato és M. T. Lubrano Lobianco procuratore dello Stato,
–
az Európai Bizottság képviseletében D. Recchia és E. Schmidt, meghatalmazotti minőségben,
tekintettel a főtanácsnok meghallgatását követően hozott határozatra, miszerint az ügy elbírálására a főtanácsnok indítványa nélkül kerül sor,
meghozta a következő
Ítéletet
1
Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a foglalkoztatás és a munkavégzés során alkalmazott egyenlő bánásmód általános kereteinek létrehozásáról szóló, 2000. november 27‑i 2000/78/EK tanácsi irányelv (HL 2000. L 303., 16. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 4. kötet, 79. o.) 2. cikke (2) bekezdése b) pontja i. alpontjának és 5. cikkének az értelmezésére vonatkozik.
2
E kérelmet a C. M., fogyatékossággal élő tanár és a Ministero dell’Istruzione e del Merito (oktatásügyi és előmenetelügyi minisztérium, Olaszország) között folyamatban lévő jogvita keretében terjesztették elő, amelynek tárgya C. M. az iránti kérelme, hogy a munkavégzési helyétől eltérő megyébe helyezzék át.
Jogi háttér
A nemzetközi jog
3
Az Egyesült Nemzetek Szervezetének a fogyatékossággal élő személyek jogairól szóló, New Yorkban, 2006. december 13‑án kötött és az Európai Közösség nevében a 2009. november 26‑i 2010/48/EK tanácsi határozattal (HL 2010. L 23., 35. o.) jóváhagyott egyezményének (a továbbiakban: ENSZ‑egyezmény) 1. cikke szerint:
„A jelen Egyezmény célja valamennyi emberi jog és alapvető szabadság teljes és egyenlő gyakorlásának előmozdítása, védelme és biztosítása valamennyi fogyatékossággal élő személy számára, és a velük született méltóság tiszteletben tartásának előmozdítása.
Fogyatékossággal élő személy minden olyan személy, aki hosszan tartó fizikai, értelmi, szellemi vagy érzékszervi károsodással él, amely számos egyéb akadállyal együtt korlátozhatja az adott személy teljes, hatékony és másokkal egyenlő társadalmi szerepvállalását.”
4
Ezen egyezmény 2. cikkének szövege a következő:
„A jelen Egyezmény alkalmazásában:
[…]
A »fogyatékosság alapján történő hátrányos megkülönböztetés« a fogyatékosságon alapuló bármilyen különbségtételt, kizárást vagy korlátozást jelent, amelynek célja vagy hatása valamennyi emberi jog és alapvető szabadság másokkal azonos alapon történő elismerésének, élvezetének vagy gyakorlásának csorbítása vagy semmibe vétele a politikai, a gazdasági, a szociális, a kulturális, a civil élet terén, vagy bármely egyéb területen. Ez a hátrányos megkülönböztetés minden formáját magában foglalja, egyebek között az ésszerű alkalmazkodás megtagadását;
Az »ésszerű alkalmazkodás« az elengedhetetlen és megfelelő módosításokat és változtatásokat jelenti, amelyek nem jelentenek aránytalan és indokolatlan terhet, és adott esetben szükségesek, hogy biztosítsák a fogyatékossággal élő személy alapvető emberi jogainak és szabadságainak a mindenkit megillető, egyenlő mértékű élvezetét és gyakorlását;
[…]”
5
Az említett egyezmény 5. cikke előírja:
„1.   A részes államok elismerik, hogy a törvény előtt minden személy egyenlő, és mindenféle hátrányos megkülönböztetés nélkül jogosult a törvények által nyújtott védelemre és kedvezményre.
[…]
4.   A fogyatékossággal élő személyek tényleges egyenlőségének előmozdításához és eléréséhez szükséges különleges intézkedések a jelen Egyezmény értelmében nem tekintendők hátrányos megkülönböztetésnek.”
6
Ugyanezen egyezmény 27. cikke (1) bekezdésének g) pontja értelmében:
„A részes államok elismerik a fogyatékossággal élő személyek munkavállaláshoz való jogát, másokkal azonos alapon; ez magában foglalja egy, a fogyatékossággal élő személyek számára nyitott, befogadó és hozzáférhető munkaerő‑piacon szabadon választott és elfogadott munka révén nyerhető megélhetés lehetőségének jogát. A részes államok védik és segítik a munkához való jog érvényesülését – ideértve azokat is, akik a munkavégzés ideje alatt váltak fogyatékossá –, azáltal, hogy megteszik a szükséges lépéseket, akár törvényalkotás útján is, annak érdekében, hogy többek között:
[…]
g) fogyatékossággal élő személyeket foglalkoztassanak a közszférában”.
Az uniós jog
7
A 2000/78 irányelv (16), (20) és (21) preambulumbekezdése kimondja:
„(16)
A fogyatékos személyek szükségleteinek kielégítését célzó rendelkezések fontos szerepet játszanak a fogyatékosság alapján történő hátrányos megkülönböztetés elleni küzdelemben.
[…]
(20)
Megfelelő, azaz hatékony és gyakorlati intézkedéseket kell tenni azért, hogy a munkahelyeket a fogyatékosok igényeinek megfelelően alakítsák ki, például az épületek és a munkaeszközök megfelelő átalakításával, a munkaidő beosztásának és a feladatok szétosztásának a fogyatékosok igényeihez igazításával, illetve a képzés vagy beilleszkedés biztosításával.
(21)
Annak meghatározása érdekében, hogy a kérdéses intézkedések nem jelentenek‑e aránytalanul nagy terhet, figyelembe kell venni a felmerülő pénzügyi és egyéb költségeket, a szervezet vagy vállalkozás nagyságát és pénzügyi erőforrásait, valamint a köztámogatások vagy bármely más támogatás lehetőségét.”
8
Ezen irányelvnek „Az irányelv célja” című 1. cikke a következőképpen rendelkezik:
„Ennek az irányelvnek a célja a valláson, meggyőződésen, fogyatékosságon, életkoron vagy szexuális irányultságon alapuló, foglalkoztatás és munkavégzés során alkalmazott hátrányos megkülönböztetés elleni küzdelem általános kereteinek a meghatározása az egyenlő bánásmód elvének a tagállamokban történő megvalósítására tekintettel.”
9
Az említett irányelvnek „A hátrányos megkülönböztetés fogalma” című 2. cikke a következőképpen rendelkezik:
„(1)   Ezen irányelv alkalmazásában az »egyenlő bánásmód elve« azt jelenti, hogy az 1. cikkben említett okok alapján nem szabad semmiféle közvetlen vagy közvetett hátrányos megkülönböztetést tenni.
(2)   Az (1) bekezdés alkalmazásában:
a)
közvetlen hátrányos megkülönböztetés akkor áll fenn, ha egy személy egy másikhoz képest kedvezőtlenebb elbánásban részesül, részesült vagy fog részesülni egy hasonló helyzetben az 1. cikkben hivatkozott okok bármelyike alapján;
b)
közvetett hátrányos megkülönböztetés akkor áll fenn, ha egy látszólag semleges előírás, feltétel vagy gyakorlat egy bizonyos vallású vagy meggyőződésű, egy bizonyos fogyatékosságú, egy bizonyos életkorú vagy egy bizonyos szexuális irányultságú személyt más személyekkel szemben hátrányos helyzetbe hoz, kivéve ha
i.
az előírás, feltétel vagy gyakorlat törvényes cél által objektíve igazolható, és a cél elérésére irányuló eszközök megfelelők és szükségesek; […]
[…]
(5)   Ez az irányelv nem érinti a nemzeti jog által meghatározott olyan intézkedéseket, amelyek egy demokratikus társadalomban a közbiztonság és a közrend fenntartásához, a bűncselekmények megakadályozásához, az egészség védelméhez és mások jogainak és szabadságának a védelméhez szükségesek.”
10
Ugyanezen irányelvnek „Az irányelv hatálya” című 3. cikke az (1) bekezdésének a) és c) pontjában kimondja:
„A [Európai] Közösségre átruházott hatáskörök korlátain belül ezt az irányelvet minden személyre alkalmazni kell, mind a köz‑, mind a magánszféra vonatkozásában, beleértve a köztestületeket is a következőkre tekintettel:
a)
a munkavállaláshoz, önálló vállalkozáshoz, a foglalkozáshoz való hozzájutás feltételei, beleértve a kiválasztási és toborzási feltételeket, bármely tevékenységi ágban és a szakmai hierarchia minden szintjén, beleértve az előmenetelt is;
[…]
c)
alkalmazási és munkakörülmények, beleértve az elbocsátást és a díjazást”.
11
A 2000/78 irányelvnek „A fogyatékos személyek igényeihez való ésszerű alkalmazkodás” című 5. cikke a következőképpen rendelkezik:
„Az egyenlő bánásmód elvének a fogyatékos személyekkel kapcsolatban történő végrehajtása céljából ésszerű intézkedéseket kell bevezetni. Ez azt jelenti, hogy a munkaadóknak meg kell tenniük a megfelelő és az adott esetben szükséges intézkedéseket, hogy a fogyatékos személy számára lehetővé váljon a munkához jutás, a munkában való részvétel, az előmenetel, az át‑ vagy továbbképzés, kivéve, ha az ilyen intézkedés aránytalanul nagy terhet ró a munkaadóra. Ezt a terhet nem lehet aránytalanul nagynak tekinteni, amennyiben az adott tagállam fogyatékügyi politikájának intézkedései ezt kielégítően ellensúlyozzák.”
12
Ezen irányelvnek a „Pozitív és különleges intézkedések” című 7. cikke értelmében:
„(1)   Tekintettel a teljes egyenlőség gyakorlati biztosítására, az egyenlő bánásmód elve nem akadályozhatja meg egyik tagállamot sem abban, hogy az 1. cikkben említett okok bármelyikével kapcsolatos hátrányok megakadályozását vagy kompenzálását célzó, külön intézkedéseket tartson fenn vagy fogadjon el.
(2)   A fogyatékos személyekre vonatkozóan az egyenlő bánásmód elve nem sértheti a tagállamok jogát arra, hogy munka‑egészségügyi és munkavédelmi rendelkezéseket tartsanak fenn vagy fogadjanak el, vagy olyan intézkedéseket tegyenek, amelyek a fogyatékosoknak a munkahelyi környezetbe való beilleszkedését segítik elő.”
Az olasz jog
A 104/1992. sz. törvény
13
Az 1992. február 5‑i legge n. 104 – Legge‑quadro per l’assistenza, l’integrazione sociale e i diritti delle persone handicappate (a fogyatékossággal élő személyek támogatásáról, társadalmi befogadásáról és jogairól szóló 104. sz. kerettörvény, a GURI 1992. február 17‑i 39. számának 30. sz. rendes melléklete; a továbbiakban: 104/1992. sz. törvény) 21. cikke értelmében:
„1.   Az a fogyatékossággal élő személy, aki rokkantságának foka meghaladja a kétharmadot vagy [az 1950. augusztus 10‑i legge n. 648 – Riordinamento delle disposizioni sulle pensioni di guerra (a hadinyugdíjakra vonatkozó rendelkezések átszervezéséről szóló 648. sz. törvény; a GURI 1950. szeptember 1‑jei 200. száma)] mellékletében szereplő A táblázat első, második vagy harmadik kategóriájában szereplő károsodással rendelkezik, és akit állami szervek sikeres pályázóként vagy más jogcímen alkalmaznak, a rendelkezésre álló munkavégzési helyek közül történő választást illetően elsőbbséget élvez.
2.   Az 1. bekezdésben említett személyek a kérelemre történő áthelyezés terén elsőbbséget élveznek.”
14
Ezen törvény 33. cikkének (6) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„A súlyos helyzetben lévő nagykorú, fogyatékossággal élő személy vagylagosan igénybe beveheti a 2. és 3. bekezdésben meghatározott engedményeket, jogosult – amennyiben lehetséges – a lakóhelyéhez legközelebb eső munkavégzési helyet választani, és hozzájárulása nélkül nem helyezhető át más helyre.”
A 297. sz. felhatalmazáson alapuló törvényerejű rendelet
15
Az 1994. április 16‑i decreto legislativo n. 297 – Approvazione del testo unico delle disposizioni legislative vigenti in materia di istruzione, relative alle scuole di ogni ordine e grado (az oktatásügyben, továbbá a valamennyi iskolatípus és minden iskolai szint vonatkozásában alkalmazandó törvényi rendelkezések egységes szövegének jóváhagyásáról szóló, 297. sz. felhatalmazáson alapuló törvényerejű rendelet; a GURI 1994. május 19‑i 115. számának 79. sz. rendes melléklete; a továbbiakban: 297. sz. felhatalmazáson alapuló törvényerejű rendelet) 465. cikke (1) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„A 470. cikk 1. bekezdésében foglalt rendelkezések végrehajtásáig a megyén belüli áthelyezések elsőbbséget élveznek a más megyékből történő áthelyezésekkel szemben.”
16
E rendelet 470. cikke a következőképpen szól:
„1.   A szakszervezetek és a [Ministero dell’Istruzione, dell’Università e della Ricerca (oktatásért, az egyetemekért és a kutatásért felelős minisztérium, Olaszország)] közötti egyedi szerződéses megállapodások meghatározzák a foglalkoztatási mobilitás (az oktatott tantárgy vagy az oktatási rendszer szintjének megváltozása) és a területi mobilitás azonos módon történő elérésének idejét és módját, valamint a megyék közötti mobilitásra és az állandó kinevezések számára fenntartott álláshelyek közötti elosztás megszüntetését oly módon, hogy a kinevezésekre azokat a fennmaradó, betöltetlen és rendelkezésre álló álláshelyeket használják fel, amelyek az adott tanév során a foglalkoztatási és területi mobilitási műveletek lezárását követően maradnak meg.
2.   Az 1. bekezdésben említett megállapodásokban meg kell határozni továbbá a különböző mobilitási műveletek elsőbbségi sorrendjét, a vonatkozó listák összeállításának kritériumait és módját, valamint a 479. cikkben említett áthelyezési műveletek tekintetében az oktatott tantárgyat és az oktatási rendszer szintjét érintő változások véglegesítésének kritériumait, azzal a megkötéssel, hogy a segítő álláshelyekre való áthelyezés feltétele a szükséges szakképesítés megléte. A szolgálati idő követelménye nem vehető figyelembe az oktatási rendszer szintjének e cikk szerinti változásánál.”
17
Az említett rendelet 601. cikke előírja:
„1.   A [104/1992. sz. törvény] 21. és 33. cikke alkalmazandó a jelen egységes szöveg szerinti személyi állomány.
2.   A [fent említett] szabályok elsőbbséget eredményeznek az állandó kinevezés, a határozott időre kinevezett személyi állományként való felvétel és a mobilitás területén.”
A 216. sz. felhatalmazáson alapuló törvényerejű rendelet
18
A 2003. július 9‑i decreto legislativo n. 216 – Attuazione della direttiva 2000/78/CE per la parità di trattamento in materia di occupazione e di condizioni di lavoro e della direttiva n. 2014/54/UE relativa alle misure intese ad agevolare l’esercizio dei diritti conferiti ai lavoratori nel quadro della libera circolazione dei lavoratori (a foglalkoztatás és a munkavégzés során alkalmazott egyenlő bánásmódról szóló 2000/78/EK irányelv és a munkavállalók szabad mozgásával összefüggésben a munkavállalóknak biztosított jogok gyakorlását megkönnyítő intézkedésekről szóló 2014/54/EU irányelv átültetéséről szóló, 216. sz. felhatalmazáson alapuló törvényerejű rendelet, a GURI 2003. augusztus 13‑i 187. száma) 3. cikkének 3‑bis. bekezdése az alapügyre alkalmazandó változatában a következőket írja elő:
„A köz‑ és magánszektor munkáltatói a fogyatékossággal élő személyekkel szembeni egyenlő bánásmód elve tiszteletben tartásának biztosítása érdekében kötelesek a munkahelyeken – a fogyatékossággal élő személyek többi munkavállalóval való teljes egyenlőségének biztosítása céljából – [a 2009. március 3‑i legge n. 18 – Ratifica ed esecuzione della Convenzione delle Nazioni Unite sui diritti delle persone con disabilità, con Protocollo opzionale, fatta a New York il 13 dicembre 2006 e istituzione dell'Osservatorio nazionale sulla condizione delle persone con disabilità (a fogyatékossággal élő személyek jogairól szóló, New Yorkban, 2006. december 13‑án megkötött ENSZ‑egyezmény és annak fakultatív jegyzőkönyve megerősítéséről és végrehajtásáról, valamint a fogyatékossággal élő személyek helyzetével foglalkozó nemzeti megfigyelőközpont létrehozásáról szóló 18. sz. törvény, a GURI 2009. március 14‑i 61. száma)] által ratifikált [ENSZ‑egyezményben] meghatározott észszerű alkalmazkodási intézkedéseket bevezetni. A közszektor munkáltatóinak ezen bekezdés végrehajtását új államháztartási teher vagy az államháztartási terhek növelése nélkül, valamint a hatályos jogszabályok alapján rendelkezésre álló emberi és pénzügyi erőforrásokkal, valamint eszközökkel kell biztosítaniuk.”
Az oktatási ágazatra vonatkozó, a 2006–2009‑es négyéves szabályozási időszakra és a 2006–2007‑es kétéves gazdasági időszakot érintő nemzeti kollektív szerződés
19
A 2007. november 27‑i contratto collettivo nazionale di lavoro relativo al personale del Comparto scuola per il quadriennio normativo 2006–2009 e biennio economico 2006–2007 (az oktatási ágazatra vonatkozó, a 2006–2009‑es négyéves szabályozási időszakra és a 2006–2007‑es kétéves gazdasági időszakot érintő nemzeti kollektív szerződés) 10. cikkének (1) bekezdése értelmében:
„A jelen szerződés hatálya alá tartozó személyi állomány […] területi mobilitása megvalósításának feltételeit és módját a kiegészítő nemzeti egyeztetés során kell meghatározni […]”
A CCNI
20
A 2017. április 11‑i contratto collettivo nazionale integrativo concernente la mobilità del personale docente, educativo ed A.T.A. per l’a.s. 2017/2018 (a 2017/2018‑as tanév vonatkozásában a tanári, az oktatással foglalkozó, valamint a segéd‑, műszaki és adminisztratív személyi állomány mobilitásáról szóló kiegészítő nemzeti kollektív szerződés, a továbbiakban: CCNI) 6. cikkének (2) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„A megyén belüli mobilitás elsőbbséget élvez a megyék közötti mobilitással szemben […]”
21
A CCNI 13. cikkének (1) bekezdése így rendelkezik:
„1.   Prioritási sorrend
Az e cikkben említett elsőbbségek kategóriánként vannak rendszerezve, és azokat a következő prioritási sorrendben, kizárólag a területi mobilitás azon műveleteiben kell figyelembe venni, amelyekre vonatkoznak – az I) pont kivételével, amely a foglalkozási mobilitási műveletekre is alkalmazandó. […]
I) Rokkantság és súlyos egészségügyi probléma
A területi és foglalkozási mobilitási műveletek során – az érintett származási megyéjétől függetlenül – abszolút elsőbbséget kell biztosítani a tanári személyi állomány minden olyan tagjának, akik sorrendben az alábbi helyzetek valamelyikében vannak:
1)
a vak tanári személyi állomány […]
2)
a hemodialízisre szoruló tanári személyi állomány […]
A tanár elsőbbséget élvez az összes megjelölt iskolai preferencia, valamint az adott körzetben történő kinevezés céljából megjelölt valamennyi preferencia tekintetében.
[…]
III) A személyi állomány fogyatékossággal élő, valamint meghatározott tartós ápolásra szoruló tagja
Az áthelyezési eljárások során sorrendben elsőbbséget élvez az iskolai személyi állomány olyan tagja, aki megfelel a következő feltételeknek:
1) a [297. sz. felhatalmazáson alapuló törvényerejű rendelet] 601. cikkében hivatkozott [104/1992. sz. törvény] 21. cikkében meghatározott olyan, fogyatékossággal élő személy, akinek rokkantsági foka meghaladja a kétharmadot vagy aki [a hadinyugdíjakra vonatkozó rendelkezések átszervezéséről szóló 648. sz. törvény] mellékletében szereplő A táblázat első, második vagy harmadik kategóriájában szereplő károsodással rendelkezik […]
[…]
A személyi állomány 1) […] pont szerinti tagja a lakóhely települése szerinti megyében és kizárólag arra vonatkozóan gyakorolhatja ezt az elsőbbséget, feltéve, hogy elsődlegesen az említett településhez tartozó egy vagy több oktatási intézményt részesített előnyben, vagy a megyének vagy egy részének megfelelő területet jelölt meg, ha más települések vagy más területek, illetve megyék iskoláit kívánja előnyben részesíteni. […]”
Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
22
C. M., aki fogyatékossággal él, 2016 óta állandó kinevezéssel rendelkező tanár. Munkáját Ostigliában látja el, amely Mantova megyében (Olaszország) található.
23
2017. október 31‑én, egy szakértői orvosi vizsgálatot követően a rokkantsági ügyekben eljáró orvosi bizottság megállapította, hogy olyan fogyatékossággal rendelkezik, amely a munkaképességének 70%‑os tartós csökkenését vonja maga után.
24
Az oktatásért, az egyetemekért és a kutatásért felelős minisztérium által a 2018/19‑es tanévre meghirdetett nemzeti mobilitási program keretében C. M. a munkavégzési helyének Catanzaro megyébe (Olaszország) történő áthelyezése iránti kérelmet nyújtott be arra hivatkozva, hogy a 104/1992. sz. törvény 21. cikke elsőbbséget határoz meg a fogyatékossággal élő olyan személyeket illetően, akik rokkantságának foka meghaladja a kétharmadot.
25
C. M. áthelyezés iránti kérelmét elutasították azon alapon, hogy e megyében nincs elegendő álláshely, mivel a szabad álláshelyeket az említett megyén belüli áthelyezések keretében már betöltötték.
26
C. M. az áthelyezés iránti kérelmének elutasításával szemben keresetet nyújtott be a Tribunale di Mantova (mantovai bíróság, Olaszország) előtt, amelyben a Catanzaro megyébe történő áthelyezéshez való jogának megállapítását kérte. E keresetet elutasították.
27
C. M. fellebbezést nyújtott be e bíróság ítéletével szemben a Corte d’appello di Bresciához (bresciai fellebbviteli bíróság, Olaszország), amely azt elutasította azzal az indokkal, hogy a CCNI 13. cikkében előírt, a fogyatékossággal élő személyeket az áthelyezéssel kapcsolatban megillető elsőbbség kizárólag az ugyanazon megyén belüli mobilitási eljárások keretében alkalmazandó. Így a megyék közötti áthelyezés iránti kérelmeket csak a megyén belüli áthelyezés iránti kérelmek elbírálását követően lehet megvizsgálni. Kizárólag a vak vagy hemodialízisre szoruló tanárok élveznek úgynevezett „abszolút” áthelyezési prioritást az ugyanazon megyén belüli vagy a megyék közötti áthelyezés során.
28
C. M. felülvizsgálati kérelmet nyújtott be a Corte d’appello di Brescia (bresciai fellebbviteli bíróság) ítéletével szemben a Corte suprema di cassazionéhoz (semmítőszék, Olaszország), amely a kérdést előterjesztő bíróság.
29
E bíróság előtt C. M. arra hivatkozik, hogy az állami iskolák személyi állományának mobilitási rendszere, amely szerint a megyék közötti áthelyezés iránti kérelmek csak a megyén belüli áthelyezés iránti kérelmek elbírálását követően vizsgálhatók, akadályát képezi azon védelem tényleges érvényesülésének, amelyben a 104/1992. sz. törvény 21. cikke értelmében minden olyan fogyatékossággal élő személy részesül, akinek a rokkantsága meghaladja a kétharmadot. Megjegyzi, hogy az ilyen személy kizárólag a kért megyében fennmaradó álláshelyekre pályázhat. A mobilitási folyamat megyén belüli és megyék közötti szakaszainak ezen sorrendje miatt előfordulhat, hogy a megyék közötti áthelyezés iránti kérelmek vizsgálata során az eredetileg betöltendő álláshelyeket a fogyatékossággal nem élő tanárok által megyén belüli áthelyezés iránt benyújtott kérelmek alapján már betöltötték, így értelmét veszti az e 21. cikk hatálya alá tartozó tanárok számára biztosított elsőbbség. Az alapeljárás felperese tehát úgy véli, hogy a vak vagy hemodialízisre szoruló tanárokhoz hasonlóan a mobilitás terén neki is abszolút elsőbbséget kellene élveznie az e 21. cikk alapján elismert fogyatékossági jogállása miatt.
30
Az oktatásügyi és előmenetelügyi minisztérium a felülvizsgálati kérelem elutasítását kéri azon az alapon, hogy C.M. áthelyezéshez való joga a kért megyében betöltendő álláshelyek rendelkezésre állásától függ. A jelen ügyben, noha C. M. részesül a 104/1992. sz. törvény 21. cikkének (2) bekezdése szerinti elsőbbségben, áthelyezés iránti kérelmének nem lehetett helyt adni, mivel a kért megyében nincs betöltetlen álláshely.
31
A kérdést előterjesztő bíróság emlékeztet arra, hogy e 21. cikk 2. bekezdése előírja, hogy azok a fogyatékossággal élő tanárok, akiknek a rokkantsági foka meghaladja a kétharmadot, elsőbbséget élveznek a mobilitás terén, és hogy e rendelkezés a területi mobilitásra alkalmazandó rendszer részét képezi, amelynek a 297. sz. felhatalmazáson alapuló törvényerejű rendelet 465. cikkének (1) bekezdése, a CCNI 6. cikkének (2) bekezdésével összefüggésben értelmezve előírja, hogy a tanárok megyén belüli áthelyezés iránti kérelmei elsőbbséget élveznek a más megyékből történő áthelyezés iránti kérelmekkel szemben.
32
Márpedig a megyén belüli mobilitásnak biztosított ezen elsőbbség, amely e bíróság szerint a tanév megfelelő körülmények között történő megkezdése érdekében lehetővé teszi a személyi állománynak az ország egész területén történő összetett mobilitási műveleteinek lehető legjobb irányítását, hátrányos helyzetbe hozhatja a 104/1992. sz. törvény 21. cikkében említett tanárokat a többi tanárhoz képest, mivel a rendelkezésre álló tanári álláshelyek száma fokozatosan csökken. Következésképpen az említett bíróság szükségesnek tartja, hogy kérdést intézzen a Bírósághoz annak megválaszolása érdekében, hogy a 297. sz. felhatalmazáson alapuló törvényerejű rendelet 465. cikkének (1) bekezdése, a CCNI 6. cikkének (2) bekezdésével összefüggésben értelmezve, összeegyeztethető‑e az uniós joggal.
33
E körülmények között a Corte suprema di cassazione (semmítőszék) úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
„1)
Úgy kell‑e értelmezni a [2000/78] irányelvnek »A fogyatékos személyek igényeihez való ésszerű alkalmazkodás« címet viselő 5. cikkét, hogy azzal ellentétes a [CCNI‑ben] foglalt olasz szabályozáshoz hasonló olyan nemzeti szabályozás, amely a 6. cikk[e] 2. bekezdésének és a 13. cikk[e] 1. bekezdésének együttes értelmezése alapján a 104/1992. sz. törvény [297. sz.] felhatalmazáson alapuló törvényerejű rendelet 601. cikkében hivatkozott 21. cikke szerinti iskolai személyi állomány fogyatékossággal élő tagja javára elismeri az említett 13. cikk 1. bekezdése III. pontjának 1. alpontja szerinti elsőbbséget, ezáltal a megyék közötti mobilitás elé helyezi a megyén belüli mobilitást?
2)
A 2000/78 irányelv 2. cikke (2) bekezdése b) pontjának i. alpontja értelmében a meglehetősen összetett, az ország teljes területét érintő területi mobilitási műveletek tanév kezdetére történő végrehajtásának jogszerű célja objektíve igazolhatja‑e azt a különösen hátrányos helyzetet, amelybe a fent említett nemzeti rendelkezések révén azok a tanárok kerülhetnek, akik rokkantságának foka meghaladja a kétharmadot, és az annak eléréséhez használt eszközök megfelelők és nem lépik‑e túl a jogi és szerződéses szabályozás céljának megvalósításához szükséges mértéket? Ellenkező esetben a fent említett szabályozás a fent említett tanárok olyan hátrányos megkülönböztetését valósítja‑e meg, amely valójában meghiúsítja a mobilitási eljárásokban biztosított elsőbbségüket, mivel kizárólag a megyén belüli mobilitásra vonatkozik, a megyék közötti mobilitásra nem, tehát (a fogyatékossággal élő személyek más kategóriái vonatkozásában előírtakkal ellentétben) nem abszolút jellegű?”
A Bíróság hatásköréről és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések elfogadhatóságáról
34
Az olasz kormány azt állítja, hogy a Bíróság nem rendelkezik hatáskörrel az előterjesztett kérdések vizsgálatára, mivel azok egy kollektív szerződés rendelkezéseinek, nevezetesen a CCNI 6. és 13. cikkének, nem pedig valamely jogalkotási vagy rendeleti jellegű jogi aktus rendelkezéseinek a 2000/78 irányelvvel való összeegyeztethetőségének értékelésére irányulnak.
35
A 2001. március 30‑i decreto legislativo no 165 – Norme generali sull’ordinamento del lavoro alle dipendenze delle amministrazioni pubbliche (a közigazgatásban való munkaszervezésre vonatkozó általános szabályokról szóló 165. sz. felhatalmazáson alapuló törvényerejű rendelet, a GURI 2001. május 9‑i 106. száma) 64. cikke előírja, hogy a kollektív szerződés hatékonyságával, érvényességével vagy értelmezésével kapcsolatos kérdéseket az Agenzia per la rappresentanza negoziale delle pubbliche amministrazioni (ARAN) (a közigazgatási szerveket képviselő ügynökség, Olaszország) elé kell terjeszteni.
36
Mindenesetre, még ha a Bíróság megítélése szerint a 2000/78 irányelvet úgy is kellene értelmezni, hogy azzal ellentétes a CCNI 6. és 13. cikke, a kérdést előterjesztő bíróságnak alkalmaznia kell a 297. sz. felhatalmazáson alapuló törvényerejű rendelet 465. cikkét, amely előírja, hogy a megyén belüli áthelyezések elsőbbséget élveznek a más megyékből történő áthelyezésekkel szemben, így e kérdés nem releváns az alapügy megoldása szempontjából.
37
E vonatkozásban emlékeztetni kell arra, hogy az EUMSZ 267. cikk által létrehozott együttműködési rendszer a tagállami bíróságok és a Bíróság feladatainak egyértelmű szétválasztásán alapul. E 267. cikk alapján kezdeményezett eljárás keretében a nemzeti rendelkezések értelmezése a nemzeti bíróságok feladata, nem pedig a Bíróságé, és ez utóbbi nem dönthet a belső jogszabályoknak az uniós jogi rendelkezésekkel való összeegyeztethetőségéről. Ezzel szemben a Bíróság hatáskörrel rendelkezik arra, hogy tájékoztassa a nemzeti bíróságot minden olyan, az uniós jog értelmezésére vonatkozó szempontról, amely lehetővé teszi számára a belső jogszabályok uniós szabályozással való összeegyeztethetőségének értékelését (2020. november 18‑iSyndicat CFTC ítélet, C‑463/19, EU:C:2020:932, 29. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
38
Igaz ugyan, hogy formálisan az előzetes döntéshozatalra utaló határozat indokolásának fényében értelmezett kérdéseivel az előterjesztő bíróság arra kéri a Bíróságot, hogy egy belső jogi rendelkezés uniós joggal való összeegyeztethetőségéről foglaljon állást, ez nem változtat azon, hogy a Bíróság e kérdésekre hasznos választ tud adni azzal, hogy tájékoztatja e bíróságot az uniós jog értelmezésére vonatkozó olyan szempontokról, amelyek lehetővé teszik ez utóbbi számára, hogy saját maga döntsön a belső jognak az uniós joggal való összeegyeztethetőségéről. Következésképpen, mivel a kérdések az uniós jog értelmezésére vonatkoznak, a Bíróság – főszabály szerint – köteles határozatot hozni (lásd ebben az értelemben: 2020. november 18‑iSyndicat CFTC ítélet, C‑463/19, EU:C:2020:932, 30. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
39
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a nemzeti bíróság által saját felelősségére meghatározott jogszabályi és ténybeli keretben – amelynek helytállóságát a Bíróság nem vizsgálhatja – felvetett, az uniós jog értelmezésére vonatkozóan előterjesztett kérdések releváns voltát vélelmezni kell. A nemzeti bíróság által előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésről való határozathozatalt a Bíróság csak abban az esetben tagadhatja meg, ha az uniós jog kért értelmezése nyilvánvalóan semmilyen összefüggésben nincs az alapügy tényállásával vagy tárgyával, ha a probléma hipotetikus jellegű, vagy ha nem állnak a Bíróság rendelkezésére azok a ténybeli vagy jogi elemek, amelyek szükségesek ahhoz, hogy az elé terjesztett kérdésekre hasznos választ adhasson (2025. december 18‑iTenergie [A behozatali vámok elengedése iránti kérelem] ítélet, C‑259/24, EU:C:2025:1013, 26. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
40
A jelen ügyben az előterjesztett kérdések a 2000/78 irányelvben biztosított egyenlő bánásmód elvének, ezen irányelvnek „a fogyatékos személyek igényeihez való észszerű alkalmazkodásra” vonatkozó 5. cikkének, valamint ezen irányelv 2. cikke (2) bekezdése b) pontja i. alpontjának értelmezésére vonatkoznak, amely az eltérő bánásmód igazolására alkalmas okokat érinti.
41
Egyébiránt meg kell állapítani, hogy az előzetes döntéshozatalra utaló határozat kellőképpen ismerteti azt a ténybeli és szabályozási hátteret, amelybe az előterjesztett kérdések illeszkednek, valamint azokat az okokat, amelyek miatt a kérdést előterjesztő bíróság kételkedett abban, hogy az alapügyben szóban forgó nemzeti szabályozás összeegyeztethető‑e az uniós joggal. Így nem tekinthető úgy, hogy az említett kérdések semmilyen összefüggésben ne lennének az alapeljárás tényállásával vagy tárgyával, vagy hogy hipotetikus problémára vonatkoznának.
42
Ebből következik, hogy a Bíróság hatáskörrel rendelkezik az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések megválaszolására, és hogy azok elfogadhatók.
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
Az első kérdésről
43
Első kérdésével az előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy a 2000/78 irányelv 5. cikkét úgy kell‑e értelmezni, hogy azzal ellentétes az a nemzeti szabályozás, amely a foglalkoztatási és területi mobilitásra vonatkozó olyan rendszert ír elő, amely a mobilitás terén elsőbbséget biztosít bizonyos fogyatékossággal élő tanároknak, előnyben részesítve a megyén belüli mobilitási műveleteket a megyék közötti mobilitási műveletekkel szemben.
44
Elöljáróban emlékeztetni kell arra, hogy ezen irányelvnek mind a címéből és a preambulumából, mind a tartalmából és a céljából az tűnik ki, hogy általános keretet kíván létrehozni a minden személy számára biztosítandó, „a foglalkoztatás és a munkavégzés során alkalmazott” egyenlő bánásmódhoz, hatékony védelmet nyújtva számukra az 1. cikkében említett okok valamelyikén – köztük a fogyatékosságon – alapuló hátrányos megkülönböztetéssel szemben (2025. szeptember 11‑iBervidi ítélet, C‑38/24, EU:C:2025:690, 41. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
45
Az említett irányelv 3. cikke (1) bekezdésének a) és c) pontja értelmében ezen irányelvet az Európai Unióra átruházott hatáskörök korlátain belül minden személyre alkalmazni kell mind a köz‑, mind a magánszféra vonatkozásában – beleértve a köztestületeket is – többek között a foglalkozáshoz való hozzájutás feltételei, valamint az alkalmazási és munkakörülmények tekintetében (2025. szeptember 11‑iBervidi ítélet, C‑38/24, EU:C:2025:690, 42. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
46
A jelen ügyben meg kell vizsgálni, hogy az alapügyben szóban forgó nemzeti szabályozás, amely a mobilitás terén elsőbbséget biztosít bizonyos fogyatékossággal élő tanároknak az ezen irányelv 5. cikke értelmében vett „ésszerű alkalmazkodást” valósít‑e meg.
47
E rendelkezés alapján továbbá az egyenlő bánásmód elvének a fogyatékos személyekkel kapcsolatban történő végrehajtása céljából észszerű intézkedéseket kell bevezetni, ami azt jelenti, hogy a munkaadóknak meg kell tenniük a megfelelő és az adott esetben szükséges intézkedéseket, hogy a fogyatékos személy számára lehetővé váljon a munkához jutás, a munkában való részvétel, az előmenetel, az át‑ vagy továbbképzés, kivéve ha az ilyen intézkedés aránytalanul nagy terhet ró a munkaadóra. Ezt a terhet nem lehet aránytalanul nagynak tekinteni, amennyiben az adott tagállam fogyatékügyi politikájának intézkedései ezt kielégítően ellensúlyozzák.
48
A 2000/78 irányelv (20) preambulumbekezdésével összefüggésben értelmezett 5. cikkéből kitűnik, hogy az ezen 5. cikk értelmében vett megfelelő intézkedések olyan hatékony és gyakorlati intézkedések, amelyek azt szolgálják hogy a munkahelyeket a fogyatékosok igényeinek megfelelően alakítsák ki, például az épületek és a munkaeszközök megfelelő átalakításával, a munkaidő beosztásának és a feladatok szétosztásának a fogyatékosok igényeihez igazításával, illetve a képzés vagy beilleszkedés biztosításával.
49
E (20) preambulumbekezdés ezen megfelelő intézkedések nem kimerítő felsorolását tartalmazza, amely intézkedések lehetnek fizikai, szervezési és/vagy képzési jellegűek, mivel az említett irányelvnek az ENSZ‑egyezménnyel összefüggésben értelmezett 5. cikke az „ésszerű alkalmazkodás” fogalmának tág meghatározását szorgalmazza (lásd ebben az értelemben: 2022. február 10‑iHR Rail ítélet, C‑485/20, EU:C:2022:85, 40. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
50
Pontosítani kell ugyanis, hogy ezen egyezmény rendelkezéseire hivatkozni lehet a 2000/78 irányelv rendelkezéseinek értelmezése céljából, amelyet lehetőség szerint az említett egyezménnyel összhangban kell értelmezni (2025. szeptember 11‑iPauni ítélet, C‑5/24, EU:C:2025:689, 33. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
51
Ugyanezen egyezmény 2. cikkének negyedik bekezdése szerint az „ésszerű alkalmazkodás”„az elengedhetetlen és megfelelő módosításokat és változtatásokat jelenti, amelyek nem jelentenek aránytalan és indokolatlan terhet, és adott esetben szükségesek, hogy biztosítsák a fogyatékossággal élő személy alapvető emberi jogainak és szabadságainak a mindenkit megillető, egyenlő mértékű élvezetét és gyakorlását”.
52
A 2000/78 irányelv (20) preambulumbekezdésében szereplő, a „munkahely” kialakítására való hivatkozást úgy kell érteni, mint amely az ilyen alkalmazkodás elsődleges jellegét emeli ki a fogyatékkal élő személy munkakörnyezetének annak érdekében történő átalakítását lehetővé tevő egyéb intézkedésekhez képest, hogy lehetővé tegye számára a szakmai életben való teljes, hatékony és más munkavállalókkal egyenlő szerepvállalását. Ezek az intézkedések így magukban foglalhatják, hogy a munkáltató intézkedéseket hajt végre annak érdekében, hogy a munkavállaló megtartsa az állását, így például a más munkakörbe való áthelyezést (2022. február 10‑iHR Rail ítélet, C‑485/20, EU:C:2022:85, 41. pont).
53
Ezen irányelv (21) preambulumbekezdése pontosítja, hogy annak meghatározása érdekében, hogy a kérdéses intézkedések nem jelentenek‑e aránytalanul nagy terhet, figyelembe kell venni a felmerülő pénzügyi és egyéb költségeket, a szervezet vagy vállalkozás nagyságát és pénzügyi erőforrásait, valamint a köztámogatások vagy bármely más támogatás lehetőségét.
54
Így az „ésszerű intézkedéseknek” az említett irányelv 5. cikke értelmében vett fogalmát tágan kell értelmezni, mint amelynek azon különféle akadályok megszüntetése a célja, amelyek korlátozzák a fogyatékos személy teljes, hatékony és más munkavállalókkal egyenlő szerepvállalását a szakmai életben (2021. október 21‑iKomisia za zashtita ot diskriminatsia ítélet, C‑824/19, EU:C:2021:862, 57. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
55
Mindazonáltal ezen 5. cikk értelmében „a munkaadóknak meg kell tenniük a megfelelő és az adott esetben szükséges intézkedéseket”.
56
Amint azt az Európai Bizottság írásbeli észrevételeiben hangsúlyozza, az említett 5. cikk értelmében a fogyatékossággal élő munkavállaló számára a munkához jutást, a munkában való részvételt és az előmenetelt lehetővé tevő szükséges észszerű intézkedések meghozatala érdekében tehát konkrétan ismerni kell e munkavállaló helyzetéből adódó sajátos szükségleteket, valamint azokat a nehézségeket és akadályokat, amelyekkel a munkavállaló a munkához jutás és a munkában való részvétel során szembesül.
57
Ebben az összefüggésben a Bíróság ítélkezési gyakorlatából kitűnik, hogy amennyiben a munkavállaló valamely fogyatékosság bekövetkezése miatt végleg alkalmatlanná válik a munkájának ellátására, egy másik munkakörbe történő áthelyezése az észszerű alkalmazkodás keretében ezen irányelv 5. cikke értelmében vett megfelelő intézkedésnek minősülhet, amennyiben az lehetővé teszi e munkavállaló számára állásának megtartását, biztosítva a szakmai életben való teljes, hatékony és más munkavállalókkal egyenlő szerepvállalását (lásd ebben az értelemben: 2022. február 10‑iHR Rail ítélet, C‑485/20, EU:C:2022:85, 41. és 43. pont).
58
A fogyatékossággal élő személy más munkakörbe való áthelyezésének lehetősége ugyanakkor csak akkor áll fenn, ha legalább egy olyan üres álláshely van, amelyet az érintett munkavállaló valószínűleg be tud tölteni (2024. január 18‑iCa Na Negreta ítélet, C‑631/22, EU:C:2024:53, 45. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
59
A jelen ügyben a 297. sz. felhatalmazáson alapuló törvényerejű rendeletnek a CCNI 6. cikkének (2) bekezdésével együtt értelmezett 465. cikke (1) bekezdésének megfelelően a megyén belüli mobilitás iránti kérelmek vizsgálata megelőzi a megyék közötti mobilitás iránti kérelmek vizsgálatát.
60
A 104/1992. sz. törvény 21. cikke értelmében azon fogyatékossággal élő személyek, akiknek a rokkantsági foka meghaladja a kétharmadot, elsőbbséget élveznek a mobilitás terén.
61
Kétségtelen, hogy – amint az a jelen ítélet 54–58. pontjából kitűnik – a 2000/78 irányelv 5. cikke értelmében vett „ésszerű alkalmazkodás” fogalmát tágan kell értelmezni, mint amely minden olyan intézkedésre kiterjed, amely lehetővé teszi a fogyatékossággal élő személy szükségleteinek kielégítését egy adott esetben.
62
Mindazonáltal úgy tűnik, hogy az alapügyben szóban forgó nemzeti rendszer, amint az a jelen ítélet 59. és 60. pontjában kifejtésre került, általános és elvont jellegű intézkedéseket ír elő, és ennélfogva nem tekinthető úgy, mint amely az ezen 5. cikk értelmében vett „adott esetben szükséges” intézkedéseknek az érintett fogyatékossággal élő személyre tekintettel való elfogadását írja elő.
63
Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból ugyanis kitűnik, hogy a mobilitás területén az e nemzeti rendszerben előírt elsőbbséget automatikusan biztosítják az érintett személyek számára azon kategória függvényében, amelybe a fogyatékosságuk tartozik, többek között a rokkantságuk fokától függően, anélkül hogy a konkrét helyzetben figyelembe kellene venni az adott esetben fennálló sajátos szükségleteiket.
64
Ebből következik, hogy ez a mobilitási elsőbbség nem tekinthető úgy, mint amely a 2000/78 irányelv 5. cikke értelmében vett „ésszerű alkalmazkodást” valósít meg, aminek vizsgálata ugyanakkor a kérdést előterjesztő bíróság feladata.
65
A fenti megfontolásokra tekintettel az első kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 2000/78 irányelv 5. cikkét úgy kell értelmezni, hogy azzal nem ellentétes az a nemzeti szabályozás, amely a foglalkoztatási és területi mobilitásra vonatkozó olyan rendszert ír elő, amely a mobilitás terén elsőbbséget biztosít bizonyos fogyatékossággal élő tanároknak, előnyben részesítve a megyén belüli mobilitási műveleteket a megyék közötti mobilitási műveletekkel szemben, mivel e rendszer – tekintettel arra, hogy nem veszi figyelembe a fogyatékossággal élő személyek sajátos szükségleteit egy adott esetben – nem tartozik az e rendelkezés értelmében vett „ésszerű alkalmazkodás” fogalma alá.
A második kérdésről
66
Második kérdésével az előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy a 2000/78 irányelv 2. cikke (2) bekezdésének b) pontját úgy kell‑e értelmezni, hogy a foglalkoztatási és területi mobilitásra vonatkozó olyan nemzeti rendszer, amely a mobilitás tekintetében elsőbbséget biztosít bizonyos fogyatékossággal élő tanároknak a fogyatékossággal nem élő tanárokkal szemben, miközben a megyén belüli mobilitási műveleteket előnyben részesíti a megyék közötti mobilitási műveletekkel szemben, a megyék közötti áthelyezést kérelmező tanárokkal szembeni, e rendelkezés értelmében vett közvetett hátrányos megkülönböztetésnek minősül, amelyet nem igazolhat az a cél, hogy a tanév kezdetére biztosítsák a tanárok mobilitását az egész ország területén.
67
Elöljáróban emlékeztetni kell arra, hogy ezen irányelv a hatálya alá tartozó területen konkretizálja az Európai Unió Alapjogi Chartája 21. cikkében foglalt megkülönböztetés tilalmának általános elvét, amely tiltja többek között a fogyatékosság alapján történő megkülönböztetést. Ezenkívül az Alapjogi Charta 26. cikke kimondja, hogy Unió elismeri és tiszteletben tartja a fogyatékkal élő személyek jogát az önállóságuk, társadalmi és foglalkozási beilleszkedésük, valamint a közösség életében való részvételük biztosítását célzó intézkedésekre (2025. szeptember 11‑iPauni ítélet, C‑5/24, EU:C:2025:689, 32. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
68
Az említett irányelv 2. cikkének (1) bekezdése értelmében az irányelv alkalmazásában az „egyenlő bánásmód elve” azt jelenti, hogy nem szabad semmiféle, többek között fogyatékosságon alapuló közvetlen vagy közvetett hátrányos megkülönböztetést tenni. Ezenkívül e 2. cikk (2) bekezdésének b) pontjából kitűnik, hogy ezen (1) bekezdés alkalmazásában közvetett hátrányos megkülönböztetés akkor áll fenn, ha egy látszólag semleges előírás, feltétel vagy gyakorlat egy bizonyos fogyatékosságú személyt más személyekkel szemben hátrányos helyzetbe hoz.
69
Ebben az összefüggésben emlékeztetni kell arra, hogy a fogyatékosságon alapuló kedvezőtlenebb bánásmód nem sérti a 2000/78 irányelv által megvalósítani kívánt védelmet, csak akkor, ha annak 2. cikke (1) bekezdése értelmében vett hátrányos megkülönböztetést képez. Ugyanis az ezen irányelv hatálya alá tartozó fogyatékossággal élő munkavállalót védeni kell minden – az ilyen fogyatékosságban nem szenvedő többi munkavállalóhoz viszonyított – hátrányos megkülönböztetéssel szemben. Meg kell tehát vizsgálni, hogy az alapügyben szóban forgó nemzeti szabályozás a munkavállalók e két kategóriája tekintetében a fogyatékossággal élő személyekkel szembeni közvetett hátrányos megkülönböztetésnek minősül‑e (lásd ebben az értelemben: 2025. szeptember 11‑iPauni ítélet, C‑5/24, EU:C:2025:689, 34. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
70
A kérdést előterjesztő bíróság feladata, hogy az alapügy körülményeire tekintettel értékelje, hogy az alkalmazandó nemzeti szabályozás az említett irányelv 2. cikke (2) bekezdésének b) pontja értelmében vett „hátrányos helyzetbe” hozza‑e a fogyatékossággal élő munkavállalót.
71
E tekintetben meg kell állapítani, hogy sem az e rendelkezésben használt „hátrányos helyzet” kifejezésből, sem az említett rendelkezésben található többi pontosításból nem következik, hogy ilyen hátrány csupán súlyos, nyilvánvaló és különösen jelentős egyenlőtlenség esetén áll fenn. Ezt a fogalmat akként kell érteni, hogy az azt jelenti, hogy az ezen irányelv által védett személyek – akik között a fogyatékossággal élő munkavállalók szerepelnek – azok, akik hátrányba kerülnek a szóban forgó előírás, feltétel vagy gyakorlat miatt (2025. szeptember 11‑iPauni ítélet, C‑5/24, EU:C:2025:689, 41. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
72
E hátrányos helyzet fennállása többek között tehát akkor állapítható meg, ha bebizonyosodik, hogy ez az előírás, ez a feltétel vagy ez a gyakorlat a fogyatékossággal élő munkavállalókat jelentősen nagyobb arányban érinti hátrányosan, mint a nem fogyatékossággal élőket (2025. szeptember 11‑iPauni ítélet, C‑5/24, EU:C:2025:689, 42. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
73
Meg kell azonban állapítani, hogy a Bíróság rendelkezésére álló iratokból nem tűnik ki, hogy az alapügyben szóban forgó nemzeti szabályozás a fogyatékosságához kapcsolódóan hátrányos helyzetbe hozná C. M.‑et a fogyatékossággal nem élő tanárokhoz képest.
74
Ugyanis, amint azt a Bizottság az írásbeli észrevételeiben állítja, éppen ellenkező a helyzet: C. M. legalábbis előnyös helyzetben van a fogyatékossággal nem élő tanárokhoz képest, mivel az alapügyben szóban forgó nemzeti szabályozás által a mobilitás terén biztosított elsőbbségben részesül, miközben e tanárok egyáltalán nem részesülnek abban, mivel ez utóbbiak kizárólag azokra az álláshelyekre pályázhatnak, amelyek az összes elsőbbségi kérelem elbírálása után betöltetlenek maradnak.
75
Ezenkívül valamennyi – akár fogyatékossággal élő, akár fogyatékossággal nem élő – megyék közötti mobilitást kérelmező tanárt sújtja az a szabály, amely szerint a megyén belüli mobilitás iránti kérelmek vizsgálata megelőzi a megyék közötti mobilitás iránti kérelmekét, mivel a megyén belüli mobilitás iránti kérelmek vizsgálatát követően a megyék közötti áthelyezés iránti kérelmek teljesítéséhez rendelkezésre álló álláshelyek száma jelentősen csökken.
76
Következésképpen az alapügyben szóban forgó nemzeti szabályozás nem tekinthető úgy, mint amely C. M.‑et a 2000/78 irányelv 2. cikke (2) bekezdésének b) pontja értelmében vett „hátrányos helyzetbe” hozza a fogyatékkal nem élő tanárokhoz képest, és következésképpen nem tekinthető úgy, mint amely az e rendelkezés értelmében vett, fogyatékosságon alapuló közvetett eltérő bánásmódot valósít meg.
77
Ilyen „hátrányos helyzet” hiányában tehát nem kell megvizsgálni, hogy e szabályozás igazolható‑e azzal a céllal, hogy a tanév kezdetére biztosítsák a tanárok mobilitását az egész ország területén, sem pedig azt, hogy az e cél elérésére irányuló eszközök ezen irányelv 2. cikke (2) bekezdése b) pontja i. alpontjának megfelelően megfelelőek és szükségesek‑e.
78
Mindemellett meg kell állapítani, hogy írásbeli észrevételeiben a Bizottság arra hivatkozik, hogy míg az alapügyben szóban forgó nemzeti szabályozás az említett irányelv 7. cikke értelmében vett pozitív intézkedésnek minősül, az érintett személyek fogyatékosságán alapuló eltérő bánásmódot valósít meg. A CCNI 13. cikke (1) bekezdésének I. pontja értelmében a vak és hemodialízisre szoruló személyek a mobilitási műveletek során „abszolút” elsőbbséget élveznek abban az értelemben, hogy ez az elsőbbség a megyén belüli mobilitás iránti kérelmekre és a megyék közötti mobilitás iránti kérelmekre egyaránt vonatkozik. Ezzel szemben a CCNI 13. cikke (1) bekezdésének III. pontja értelmében azon fogyatékossággal élő személyek, akiknek a rokkantsági foka meghaladja a kétharmadot csak úgynevezett „relatív elsőbbséggel” rendelkeznek, mivel a rendelkezés csak a megyéken belüli mobilitás iránti kérelmekre vonatkozik. E tekintetben azonban meg kell állapítani, hogy a kérdést előterjesztő bíróság nem szolgáltat olyan konkrét elemeket, amelyek lehetővé tennék a fogyatékossággal élő személyek különböző kategóriái közötti, e rendelkezésekből eredő különbségtétel alapjául szolgáló összefüggések vagy indokok figyelembevételét.
79
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az egyenlő bánásmód 2000/78 irányelv által kimondott elvének rendeltetése az, hogy az ezen irányelv értelmében vett, fogyatékossággal élő munkavállalót védje az e fogyatékosságon alapuló minden hátrányos megkülönböztetéssel szemben nem csupán a nem fogyatékossággal élő munkavállalókhoz képest, hanem a többi fogyatékossággal élő munkavállalóhoz képest is (2021. január 26‑iSzpital Kliniczny im. dra J. Babińskiego Samodzielny Publiczny Zakład Opieki Zdrowotnej w Krakowie ítélet, C‑16/19, EU:C:2021:64, 36. pont).
80
Ebből az következik, hogy ha egy munkavállaló kedvezőtlenebb bánásmódban részesül, mint amelyben egy másik munkavállaló részesült, részesül vagy részesülni fog hasonló helyzetben, és az ügy releváns körülményeinek összességére tekintettel bebizonyosodik, hogy e kedvezőtlen bánásmód ezen első munkavállaló fogyatékosságán alapul, amennyiben egy, e fogyatékossághoz elválaszthatatlanul kapcsolódó kritériumon nyugszik, az ilyen bánásmód ellentétes a közvetlen hátrányos megkülönböztetésnek az említett irányelv 2. cikke (2) bekezdésének a) pontjában kimondott tilalmával (2021. január 26‑iSzpital Kliniczny im. dra J. Babińskiego Samodzielny Publiczny Zakład Opieki Zdrowotnej w Krakowie ítélet, C‑16/19, EU:C:2021:64, 48. pont).
81
Egyébiránt a Bíróság kimondta, hogy a 2000/78 irányelv 1. cikkében említett okok valamelyikén, például a fogyatékosságon alapuló közvetlen hátrányos megkülönböztetés ezen irányelv 2. cikkének (5) bekezdése vagy 7. cikke alapján igazolható (lásd ebben az értelemben: 2019. január 22‑iCresco Investigation ítélet, C‑193/17, EU:C:2019:43, 52. pont).
82
A Bíróság ítélkezési gyakorlatából kitűnik, hogy az esetleges igazolást az érintett szabályozás által követett cél fényében kell megvizsgálni (lásd ebben az értelemben: 2019. január 22‑iCresco Investigation ítélet, C‑193/17, EU:C:2019:43, 54 és 66. pont).
83
A jelen ügyben azonban, mivel nem áll rendelkezésre elegendő információ az alapügyben szóban forgó nemzeti szabályozás által követett célra vonatkozóan, a Bíróság egyrészt nem tud állás foglalni a különböző fogyatékossággal élő személyek helyzetének a jelen ítélet 80. pontjában hivatkozott ítélkezési gyakorlat értelmében vett összehasonlíthatóságáról. Másrészt ugyanezen okból a Bíróság azt sem tudja értékelni, hogy az ilyen szabályozás igazolható‑e az ezen ítélet 81. pontjában említett rendelkezések alapján.
84
A fentiekre tekintettel a második kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 2000/78 irányelv 2. cikke (2) bekezdésének b) pontját úgy kell értelmezni, hogy a foglalkoztatási és területi mobilitásra vonatkozó olyan nemzeti rendszer, amely a mobilitás tekintetében elsőbbséget biztosít bizonyos fogyatékossággal élő tanároknak a fogyatékossággal nem élő tanárokkal szemben, miközben a megyén belüli mobilitási műveleteket előnyben részesíti a megyék közötti mobilitási műveletekkel szemben, nem minősül a megyék közötti áthelyezést kérelmező tanárokkal szembeni, e rendelkezés értelmében vett közvetett hátrányos megkülönböztetésnek.
A költségekről
85
Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.
A fenti indokok alapján a Bíróság (tizedik tanács) a következőképpen határozott:
1)
A foglalkoztatás és a munkavégzés során alkalmazott egyenlő bánásmód általános kereteinek létrehozásáról szóló, 2000. november 27‑i 2000/78/EK tanácsi irányelv 5. cikkét
a következőképpen kell értelmezni:
azzal nem ellentétes az a nemzeti szabályozás, amely a foglalkoztatási és területi mobilitásra vonatkozó olyan rendszert ír elő, amely a mobilitás terén elsőbbséget biztosít bizonyos fogyatékossággal élő tanároknak, előnyben részesítve a megyén belüli mobilitási műveleteket a megyék közötti mobilitási műveletekkel szemben, mivel e rendszer – tekintettel arra, hogy nem veszi figyelembe a fogyatékossággal élő személyek sajátos szükségleteit egy adott esetben – nem tartozik az e rendelkezés értelmében vett „ésszerű alkalmazkodás” fogalma alá.
2)
A 2000/78 irányelv 2. cikke (2) bekezdésének b) pontját
a következőképpen kell értelmezni:
a foglalkoztatási és területi mobilitásra vonatkozó olyan nemzeti rendszer, amely a mobilitás tekintetében elsőbbséget biztosít bizonyos fogyatékossággal élő tanároknak a fogyatékossággal nem élő tanárokkal szemben, miközben a megyén belüli mobilitási műveleteket előnyben részesíti a megyék közötti mobilitási műveletekkel szemben, nem minősül a megyék közötti áthelyezést kérelmező tanárokkal szembeni, e rendelkezés értelmében vett közvetett hátrányos megkülönböztetésnek.
Aláírások
(
*1
)	Az eljárás nyelve: olasz.
(
i
)	. A jelen ügy neve fiktív. Az nem egyezik az eljárásban részt vevő egyetlen fél valódi nevével sem.