62008CC0583_HU
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Bevezetés
1. Jelen ügy tárgya a Bíróság mint fellebbezési fórum által elbírálandó egyik utolsó közszolgálati ügyben benyújtott fellebbezés. Olyan alapvető jellegű kérdéseket vet fel, amelyek az európai közszolgálati jog területén, de e területen túlmutatóan is nagy jelentőséggel bírnak. A Bíróságnak a második fellebbezési jogalap kapcsán ugyanis lehetősége van arra, hogy pontosabban megvilágítsa az Unió bíróságainak korlátlan felülvizsgálati jogkörét.
2. Az ügy háttere a következőképpen foglalható össze: C. Gogos, az Európai Bizottság egy tisztviselője belső versenyvizsgán vett részt annak érdekében, hogy az akkori B besorolási osztályból az akkori A besorolási osztályba kerüljön. Egy eljárási hiba miatt szóbeli vizsgáját kétszer megismételték, így C. Gogos e vizsgát csak harmadik nekifutásra tudta letenni, így mintegy öt évvel később vették fel az alkalmassági listára, mint a többi sikeres pályázót. E késedelem miatt C. Gogos elesett attól a lehetőségtől, hogy sokkal korábban kinevezzék egy A besorolási osztályba tartozó beosztásba, mint ahogy az ténylegesen történt, és hogy az új besorolási osztályban előléptessék. Álláspontja szerint a késedelem kompenzálása érdekében a Bizottságnak eleve az A6 besorolási fokozatba kellett volna besorolnia őt. A Bizottság ugyanakkor csak az alacsonyabb A7 besorolási fokozatba sorolta be.
3. Az Elsőfokú Bíróság 2008. október 15‑i ítéletével(2) (a továbbiakban: megtámadott ítélet) elutasította a keresetet, amellyel C. Gogos a kinevezésre jogosult hatóságnak az A7 besorolási fokozatba történő besorolására vonatkozó határozatát támadta. Fellebbezésében C. Gogos azt állítja, hogy az Elsőfokú Bíróság tévesen alkalmazta a jogot, és hogy nem állapított meg számára hivatalból pénzügyi kompenzációt. Emellett kártérítést kér az elsőfokú eljárás – szerinte aránytalan – elhúzódása miatt.
4. Ugyan az ügyre még a „régi”, 2004. április 30‑ig hatályos jogi szabályozás alkalmazandó, azaz az európai közszolgálati jognak a 723/20104/EK rendelettel(3) megvalósított „nagy reformja” előtti szabályozás, a Bíróság által tisztázandó, a korlátlan felülvizsgálati jogkörre és a lehetőségtől való elesés miatt járó kártérítésre vonatkozó jogkérdések az új, 2004. május 1‑jétől hatályos jogi szabályozás tekintetében ugyanolyan relevánsak.
II – Jogi háttér
5. A jelen ügy jogi hátterét az Európai Közösségek tisztviselői személyzeti szabályzatának (a továbbiakban: személyzeti szabályzat) 2004. április 30‑át megelőzően hatályban volt változata(4) jelenti. A személyzeti szabályzat 5. cikkének (1) bekezdése akkoriban a következőképpen szabályozta az európai közszolgálat előmeneteli rendszerét:
„(1) A személyzeti szabályzat hatálya alá tartozó beosztásokat, a vonatkozó feladatok természetére és fontosságára tekintettel négy – A, B, C és D – besorolási osztályba sorolják, rang szerint csökkenő sorrendben.
Az A besorolási osztály az egyetemi végzettséget vagy azzal egyenértékű szakmai tapasztalatot igénylő, adminisztratív és tanácsadó feladatokat ellátó személyzetre vonatkozó nyolc besorolási fokozatot tartalmaz, amelyek rendszerint egyenként két besorolási fokozatot magukban foglaló előmeneteli csoportokba vannak sorolva.
A B besorolási osztály a felsőbb szintű középfokú végzettséget vagy azzal egyenértékű szakmai tapasztalatot igénylő, végrehajtási feladatokat ellátó személyzetre vonatkozó öt besorolási fokozatot tartalmaz, amelyek rendszerint egyenként két besorolási osztályt magukban foglaló előmeneteli csoportokba vannak sorolva.
[…]”
6. A személyzeti szabályzat 45. cikkének (2) bekezdése emellett a következő rendelkezéseket tartalmazta:
„A tisztviselők kizárólag versenyvizsga alapján helyezhetők át egyik szolgálattól egy másikhoz, vagy léptethetők elő egyik besorolási osztályból egy másikba.”
7. A személyzeti szabályzat 31. cikke a következőképpen rendelkezett:
„(1) A [...] kiválasztott pályázókat az alábbiak szerint kell kinevezni:
– az A besorolási osztályba [...] tartozó tisztviselőket:
a besorolási osztályuk vagy szolgálatuk kezdő besorolási fokozatába,
[...]
(2) A kinevezésre jogosult hatóság azonban az alábbi korlátozásokkal kivételt tehet az előző rendelkezések alól:
a) az A 1, A 2, A 3 és LA 3 besorolási fokozat tekintetében,
[...]
b) a többi besorolási fokozat tekintetében,
– megüresedő beosztásokba történő kinevezések legfeljebb egyharmadáig,
– az újonnan létrehozott beosztásokba történő kinevezések legfeljebb feléig.
E rendelkezést – az LA 3 besorolási fokozat kivételével – az egyes besorolási fokozatokban betöltendő hat beosztásból álló csoportonként kell alkalmazni.”
8. Utalni kell továbbá a személyzeti szabályzat 91. cikkének (1) bekezdésére, amely – mind 2004. április 30‑át megelőzően, mind 2004. május 1‑jét követően – a következőképpen rendelkezett:
„Az Európai Közösségek Bírósága rendelkezik hatáskörrel a Közösségek és az e személyzeti szabályzat hatálya alá tartozó bármely személy között keletkező minden [...] jogvita tekintetében, amely az adott személyt [...] hátrányosan érintő intézkedés jogszerűségére vonatkozik. A Bíróság a pénzügyi természetű jogviták terén teljes körű mérlegelési jogkörrel rendelkezik.”
III – A tényállás és a lefolytatott eljárás
9. Christos Gogos 1981 óta áll az Európai Közösségek (azóta: Európai Unió) alkalmazásában, és a Bizottság 1986. október 1‑jén nevezte ki a B 5 besorolási fokozatba tartozó köztisztviselőnek.
10. 1997‑ben C. Gogos részt vett a Bizottság által szervezett COM/A/17/96 belső versenyvizsgán, amely lehetővé tette, hogy az akkori B besorolási osztályban lévő köztisztviselők átlépjenek az akkori A besorolási osztályba, pontosabban az A6/A7 besorolási fokozatba. E versenyvizsga részvételi feltétele volt többek között a B besorolási osztályban teljesített legalább hétéves szolgálati idő. A kiírás emellett utalt arra, hogy a sikeres pályázókat főszabály szerint az előmeneteli rendszer A7/A6 besorolási fokozatába fogják kinevezni.
11. A versenyvizsga szóbeli vizsgáján C. Gogos nem érte el a szükséges pontszámot, ezért nem vették fel az alkalmassági listára. Erről a vizsgabizottság 1997. december 15‑i levelével értesítette.
12. C. Gogos keresete nyomán az Elsőfokú Bíróság 2000. március 23‑i ítéletével(5) hatályon kívül helyezte a vizsgabizottság e határozatát, többek között azért, mert a vizsgabizottság nem volt képes biztosítani valamennyi pályázó számára az egyenlő bánásmódot a szóbeli vizsga során.
13. Ennek következtében a Bizottság 2000. szeptember 25‑ére egy második szóbeli vizsgára hívta be C. Gogost, amelyen az azonban újfent nem szerepelt sikeresen.
14. C. Gogos a vizsgabizottság második határozatát is megtámadta az Elsőfokú Bíróság előtt. Az Elsőfokú Bíróság előtti eljárás folyamán C. Gogos és a Bizottság között egyezség született, amelynek nyomán C. Gogos elállt a határozat megsemmisítésére és kártérítésre irányuló kereseti kérelmétől, és amely alapján a Bizottság kötelezettséget vállalt, hogy egy harmadik szóbeli vizsgát is szervez C. Gogos számára, és megtéríti felmerült költségeit(6)
15. A harmadik szóbeli vizsgán, amelyre 2002. november 8‑án került sor, C. Gogos végül sikeresen szerepelt. Ennek nyomán a Bizottság 2002. november 15‑i levelével értesítette, hogy neve felkerült a COM/A/17/96 versenyvizsga alkalmassági listájára.
16. C. Gogost így 2003. április 1‑jei hatállyal kinevezték az A besorolási osztályba tartozó köztisztviselőnek. 2003. március 31‑én közölték vele a kinevezésre jogosult hatóság határozatát, mely szerint az A7 besorolási fokozat harmadik fizetési fokozatába sorolták be (a továbbiakban: besorolási határozat).
17. C. Gogos 2003. június 30‑án panaszt nyújtott be a személyzeti szabályzat 90. cikkének (2) bekezdése alapján a besorolási határozat ellen, amely panaszban a személyzeti szabályzat 31. és 45. cikkének, az EK 233. cikknek és a korábbi bírósági eljárásban(7) született egyezségnek a megsértésére hivatkozott. Lényegében azt állította, hogy olyan helyzetbe kell hozni, mintha már 1997 decemberében sikeres versenyvizsgát tett volna. A versenyvizsga legtöbb sikeres pályázója már a következő, A6 besorolási fokozatba lépett. C. Gogos szerint a kollégáihoz képest fennálló lemaradásának kiegyenlítése érdekében a kinevezésre jogosult hatóságnak eleve közvetlenül az A6 és nem az A7 besorolási fokozatba kellene kineveznie őt.
18. C. Gogos panaszát a kinevezésre jogosult hatóság 2003. november 24‑i határozatával elutasította (a továbbiakban: panaszra vonatkozó határozat). Ennek nyomán C. Gogos 2004. február 18‑án keresetet indított az Elsőfokú Bíróság előtt. Több mint négy évvel később, 2008. október 15‑én az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélettel a keresetet elutasította, ugyanakkor a Bizottságot a költségek viselésére kötelezte eljárási szabályzatának 88. cikkével együtt olvasott 87. cikkének (3) bekezdése alapján.
19. 2008. december 22‑én(8) benyújtott fellebbezésében C. Gogos azt kéri, hogy a Bíróság
– semmisítse meg az Elsőfokú Bíróság ítéletét;
– semmisítse meg a fellebbezőt az A7 besorolási fokozatba besoroló határozatot és a panaszát elutasító 2003. november 24‑i határozatot;
– korlátlan felülvizsgálati jogkörét gyakorolva ítéljen meg a fellebbező számára 538 121,79 euró összegű kártérítést a Bizottságnak a sérelmet okozó határozat elfogadásában megnyilvánuló jogellenes magatartása folytán őt ért gazdasági jellegű kár megtérítése címén, amely kár az igazgatási reform következtében a fellebbező egész élete során éreztetni fogja hatásait;
– ítéljen meg 50 000 euró összegű kártérítést azon késedelemért, amellyel az elsőfokú határozat meghozatalra került; valamint
– a fellebbezési eljárásban ellenérdekű felet kötelezze a fellebbező részéről mind az elsőfokú eljárás, mind a fellebbezési eljárás folyamán felmerült költségek viselésére.
20. A Bizottság a maga részéről azt kéri, hogy a Bíróság
– a fellebbezést teljes egészében utasítsa el;
– a fellebbezőnek az eljárás elhúzódása miatt előterjesztett kártérítési kérelmét utasítsa el; és
– a fellebbezőt kötelezze az eljárás során felmerült költségek viselésére.
21. A Bíróság a fellebbezés kapcsán lefolytatta az írásbeli eljárást, majd 2010. január 28‑án tárgyalást tartott.
IV – Értékelés
22. C. Gogos két jogalapot hoz fel a megtámadott ítélet ellen (lásd az A. szakaszt). Emellett külön kérelemmel kártérítést kér az elsőfokú bírósági eljárás elhúzódása miatt (lásd a B. szakaszt).
A – A két jogalap
23. Először a C. Gogos által előterjesztett azon két jogalapot vizsgálom meg, amelyek a megtámadott ítélet hatályon kívül helyezésére irányulnak.
1. A kifogás, mely szerint a megtámadott ítéletben a kereset több jogalapját nem vizsgálták meg (a fellebbezés első jogalapja)
24. A fellebbezés első jogalapja az ítélet indokolásának azon részeire vonatkozik, amelyekben arról van szó, hogy C. Gogost jogszerűen sorolták‑e az A7 besorolási fokozatba, avagy közvetlenül a magasabb, A6 besorolási fokozatba kellett volna sorolni. C. Gogos azt kifogásolja, hogy az Elsőfokú Bíróság hat jogalapja közül ötöt nem vizsgált, és így megfelelő indokolás nélkül utasította el a besorolási határozat és a panaszra vonatkozó határozat ellen benyújtott keresetét.
25. A fellebbezés e jogalapjának hátterében az áll, hogy C. Gogos az elsőfokú eljárásban a következő rendelkezések, illetve jogelvek sérelmét vetette fel: a személyzeti szabályzat 31. cikkének (2) bekezdése, az EK 233. cikk, az egyenlő bánásmód, a méltányosság, a gondos ügyintézés és az előmenetelhez való jog elve.(9) A megtámadott ítéletben a Bíróság azonban csak a személyzeti szabályzat 31. cikkének (2) bekezdésével foglalkozott részletesen,(10) ezzel szemben az EK 233. cikknek és a felperes által hivatkozott elveknek csak három rövid pontot szentelt.(11)
a) Elfogadhatóság
26. A fellebbezés ezen első jogalapjának elfogadhatósága tulajdonképpen nem tűnik kétségesnek.
27. Nem vitatott, hogy az a felvetés, amely szerint az Elsőfokú Bíróság a kereset egy jogalapjával nem foglalkozott, felfogható úgy, mint az indokolás elégtelenségére vonatkozó kifogás.(12) Az Elsőfokú Bíróságot terhelő indokolási kötelezettség a Bíróság alapokmánya 53. cikkének (1) bekezdésével összefüggésben értelmezett 36. cikkéből ered. Az a kérdés, hogy az Elsőfokú Bíróság ítéletének indokolása elégtelen‑e, jogkérdésnek minősül, és mint ilyenre, a fellebbezés keretében lehet hivatkozni.(13)
28. Ugyanakkor a Bizottság erőteljesen vitatja a fellebbezés első jogalapjának elfogadhatóságát. Álláspontja szerint C. Gogos az elsőfokú eljárásban csak egyetlen, kizárólag a személyzeti szabályzat 31. cikke (2) bekezdésének a megsértésére alapított, megsemmisítésre irányuló jogalapot vetett fel. Az általa hivatkozott többi rendelkezést, illetve alapelvet mindössze kiegészítésképpen fűzte hozzá. Azzal, hogy C. Gogos utólag az elsőfokú eljárásban felvetette e kiegészítő érveket önálló, megsemmisítésre irányuló jogalapnak próbálja beállítani, saját első fokon képviselt álláspontjával kerül ellentmondásba, és valójában új kifogásokat vet fel, ami nem elfogadható egy fellebbezési eljárásban.
29. Ez a felvetés nem meggyőző.
30. A Bizottsággal ellentétben számomra az ügy irataiban semmi sem utal arra, hogy a felperes által az Elsőfokú Bíróság előtt előadottak szükségszerűen egyetlen, egységes jogalapot képeznének. A C. Gogos által az első fokon benyújtott keresetlevelet megvizsgálva megállapítható ugyanis, hogy abban külön bekezdéseket kapott az EK 233. cikk, az egyenlő bánásmód elve, valamint a méltányosság, a gondos ügyintézés és az előmenetelhez való jog elve. Ez inkább az egységes jogalap léte ellen szól.
31. Nem következik ennek ellenkezője az első fokon született tárgyalásra készített jelentésből és a megtámadott ítéletből sem, hiába alapozza erre a Bizottság az álláspontját. A tárgyalásra készített jelentés tömören összefoglalja a felperes állításait, anélkül hogy kifejezetten utalna arra, hogy egy egységes jogalapról vagy több különböző jogalapról van‑e szó.(14) A megtámadott ítélet pedig mindössze annyit állapít meg, hogy a felperes „elsősorban” a személyzeti szabályzat 31. cikke (2) bekezdésének megsértésére hivatkozik, „emellett” pedig, „következésképpen” felveti az általa hivatkozott többi rendelkezés és alapelv megsértését,(15) amiből ugyancsak nem következik feltétlenül az, hogy egyetlen jogalapról volna szó.
32. Mindemellett túlzottan formalista megközelítést jelentene, és a Bíróság mint fellebbezési fórum szerepének aránytalan korlátozásával járna, ha abból, hogy a „ακυρωτικοί λόγοι”(16) kifejezés először a fellebbezésben jelenik meg, a jogvita tárgyának az elsőfokú eljáráshoz képest történő kiterjesztésére következtetnénk.
33. Igaz, a Bíróság eljárási szabályzatának 118. cikkével összefüggésben értelmezett 42. cikkének 2. §‑a értelmében nem megengedett új jogalapokat felhozni a fellebbezési eljárásban. Az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében e rendelkezések célja azonban annak elkerülése, hogy az első fokon megvitatott jogalapokhoz képest kiterjesszék a jogvita tárgyát.(17) A jelen ügyben nem ez a helyzet.
34. Valójában C. Gogos azt kifogásolja, hogy a megtámadott ítélet az első fokon előadott érvelésének lényeges részeivel(18) nem foglalkozott megfelelően. A fellebbező tehát nem tartalmilag új érveket ad elő a Bíróság előtt, mindössze annak vizsgálatát kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság oly módon vizsgálta‑e az első fokon előadott érveket, ami megfelel az ítéletek indokolására vonatkozó jogi követleményeknek. E kérdés megválaszolása a Bíróság mint fellebbezési fórum legalapvetőbb feladatai közé tartozik.
35. Következésképpen a fellebbezés első jogalapja elfogadható.
b) Megalapozottság
36. A fellebbezés első jogalapja helyt foghat, amennyiben az Elsőfokú Bíróság nem tett eleget a Bíróság alapokmánya 36. cikkével összefüggésben értelmezett 53. cikkének első bekezdésében előírt indokolási kötelezettségnek.
37. Az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében az ítélet indokolásából világosan és egyértelműen ki kell tűnnie az Elsőfokú Bíróság érvelésének oly módon, hogy lehetővé tegye az érdekeltek számára, hogy megismerjék az Elsőfokú Bíróság határozatának indokait, és a Bíróságnak, hogy a bírósági felülvizsgálatot gyakorolja.(19)
38. Ugyanakkor az Elsőfokú Bíróság ítéleteinek indokolására vonatkozó kötelezettsége nem értelmezhető úgy, hogy az Elsőfokú Bíróság köteles részletekbe menően válaszolni a fellebbező minden egyes érvére, különösen ha az nem kellően világos és pontos.(20) Az ítélet indokolása lehet közvetett is, amennyiben lehetővé teszi az érdekelt felek számára, hogy megismerjék érvelésük Elsőfokú Bíróság általi elutasításának okait, és lehetővé teszi a Bíróság számára a felülvizsgálat elvégzését.(21) Az ítélet indokolásából azonban összességében ki kell tűnnie annak, hogy az Elsőfokú Bíróság megvizsgált minden első fokon felvetett jogsértést.(22)
39. A megtámadott ítélet megfelel e követelményeknek. Az Elsőfokú Bíróság, miután a személyzeti szabályzat 31. cikke (2) bekezdésének megsértésére vonatkozó felvetést elutasította,(23) kifejtette, hogy „következésképpen” a C. Gogos által az EK 233. cikkel, az egyenlő bánásmód elvével, a méltányosság elvével, a gondos ügyintézés elvével és az előmenetelhez való jog elvével összefüggésben felvetett szabálytalanságok „nem lehettek kihatással a besorolási határozatra”.(24)
40. Az Elsőfokú Bíróság tehát a C. Gogos által hivatkozott többi rendelkezést és alapelvet nem hagyta figyelmen kívül, azokat – még ha röviden is – megvizsgálta. Az ítélet hivatkozott részeiből könnyen kiolvasható, hogy az Elsőfokú Bíróság ezeket a kifogásokat ugyanazon indokok miatt utasította el, mint korábban a személyzeti szabályzat 31. cikkének (2) bekezdésén alapuló kifogást.
41. C. Gogos azt veti fel, hogy az Elsőfokú Bíróságnak legalábbis az egyenlő bánásmód elvét külön vizsgálat tárgyává kellett volna tennie, és nem vonhatta volna a személyzeti szabályzat 31. cikke (2) bekezdésének vizsgálata körébe.
42. E tekintetben meg kell állapítani, hogy az egyenlő bánásmód elvének a megtámadott ítélet két külön pontot szentel.(25) Ezekben – még ha ugyancsak nagyon röviden is – az Elsőfokú Bíróság arra vonatkozó jogi megfontolása jelenik meg, hogy az egyenlő bánásmód elve a jelen ügyben miért is nem vezethet C. Gogos magasabb besorolási fokozatba helyezéséhez. Az Elsőfokú Bíróság szerint egyrészt azért nem lehet az egyenlő bánásmód elvére hivatkozni, mert minden egyes pozíció betöltésének a felvenni kívánt tisztviselő képességein alapuló egyedi döntés alapján kell történnie. Másrészt az egyéni szakmai tapasztalatot már a tisztviselő magasabb besorolási osztályba helyezése szempontjából figyelembe veszik.
43. Lehetséges, hogy C. Gogos nem osztja az Elsőfokú Bíróság által az ügyben megfogalmazott álláspontot. Ez azonban nem változtat azon a tényen, hogy az Elsőfokú Bíróság foglalkozott az általa felvetett kifogásokkal. Az a tény, hogy az Elsőfokú Bíróság más érdemi következtetésre jutott, mint a fellebbező, még nem jelenti azt, hogy a megtámadott ítélet az indokolás hiánya miatt jogellenes volna.(26)
44. Összességében ezért a fellebbezés első jogalapját el kell utasítani.
2. Azon körülmények, amelyek között a kártérítést hivatalból meg kell ítélni (a fellebbezés második jogalapja)
45. A fellebbezés második jogalapja azon kérdésnek van szentelve, hogy az Elsőfokú Bíróság C. Gogos számára hivatalból megállapíthatott volna‑e pénzbeli kártérítést, illetve adott esetben erre köteles lett volna‑e. C. Gogos azt állítja, hogy az Elsőfokú Bíróság figyelmen kívül hagyta azt, hogy a pénzügyi természetű jogvitákban korlátlan felülvizsgálati jogkör áll rendelkezésére. C. Gogos szerint ez a hatáskör lehetővé tette volna az első fokon eljáró bíróság számára, hogy hivatalból kártérítést ítéljen meg részére.
46. A fellebbezés e jogalapjával a fellebbező egészen pontosan a megtámadott ítélet 47. pontját vitatja, ahol az Elsőfokú Bíróság lényegében a következőket állapította meg: ugyan C. Gogos a megismételt szóbeli vizsga(27) miatt esetleg elesett attól a lehetőségtől, hogy hamarabb kerüljön az A besorolási osztályba, és ennek megfelelően hamarabb előbbre lépjen az új előmeneteli rendszerben, azonban az Elsőfokú Bíróságot nem kérte e tekintetben semmilyen kártérítés megítélésére.
a) Elfogadhatóság
47. A Bizottság szerint a fellebbezés e második jogalapja elfogadhatatlan. Álláspontja szerint C. Gogos az eddigi bírósági eljárásban a besorolási határozat és a panaszra vonatkozó határozat megsemmisítése iránti kérésre szorítkozott. Nem élt kártérítési kérelemmel, az pedig elfogadhatatlan, hogy ilyet első ízben a fellebbezés keretében terjesszen elő.
48. Való igaz – amint azt C. Gogos is elismeri –, hogy az Elsőfokú Bíróság előtti eljárásban nem terjesztett elő formális kártérítési kérelmet.
49. A Bizottság elfogadhatatlanságra vonatkozó kifogása mégsem foghat helyt. A Bizottság félreérti, hogy a fellebbezés második jogalapjával C. Gogos valójában mit kíván elérni. A kérdés ugyanis az, hogy az Elsőfokú Bíróság a felperesnek hivatalból
– azaz erre irányuló kérelem hiányában  – ítélhetett volna‑e meg kártérítést, illetve erre köteles lett volna‑e.
50. Az, hogy az Elsőfokú Bíróság jogosult vagy adott esetben köteles volt‑e arra, hogy C. Gogos részére hivatalból kártérítést ítéljen meg, jogkérdés, amely vizsgálható a fellebbezési eljárásban. E kérdés vizsgálatának nem lehet előfeltétele az, hogy az érintett az elsőfokú eljárásban terjesztett‑e elő kártérítési kérelmet. E kérdés természeténél fogva éppen olyan esetekben merül fel, amikor a felperes az elsőfokú eljárás során nem terjesztett elő ilyen kérelmet.
51. Azzal, hogy C. Gogos ezt a problémát fellebbezésében felveti, nem terjeszti ki a jogvita tárgyát, ellenben annak vizsgálatát kéri a Bíróságtól, hogy az Elsőfokú Bíróság az elsőfokú eljárásban elé terjesztett jogvitával kapcsolatban a jogi előírásoknak megfelelően járt‑e el, és hogy e tekintetben megtett‑e minden lehetséges vagy kötelező jogi intézkedést.
52. A bírói jogvédelem kiüresítését jelentené e kérdés tekintetében az, ha a fellebbezésnek kötelező előfeltétele volna az első fokon előterjesztett kártérítési kérelem megléte. A hatékony bírói jogvédelem elvével ez nem volna összeegyeztethető.
53. Következésképpen a fellebbezés második jogalapja elfogadható.
b) Megalapozottság
54. A fellebbezés második jogalapja akkor lehet sikeres, ha az Elsőfokú Bíróság a jelen ügyben hatáskörrel rendelkezett arra, hogy C. Gogos számára hivatalból kártérítést ítéljen meg, de e hatáskört figyelmen kívül hagyta.(28)
i.	A személyzeti szabályzat szerinti korlátlan felülvizsgálati jogkör a pénzügyi természetű jogviták esetében
55. A személyzeti szabályzat 91. cikke (1) bekezdésének második mondata korlátlan felülvizsgálati jogkört biztosít az Európai Unió Bírósága számára az Unió tisztviselője és munkáltatója közötti pénzügyi természetű jogvitákban.
56. A „pénzügyi természetű jogvita” fogalmát nem lehet megszorítóan értelmezni.
57. Ugyan elsősorban akkor van szó pénzügyi természetű jogvitáról, amikor az érintett tisztviselő az EUMSZ 270. cikk alapján pénzösszeg megfizetése iránt indít keresetet, például kártérítés vagy olyan összeg megfizetésére vonatkozóan, amely a személyzeti szabályzat vagy a munkaviszonyt szabályozó más jogi aktus alapján őt megítélése szerint megilleti(29) illetve szóba jöhet a személyzeti szabályzat alapján járó illetmény, valamilyen jutalom és szociális ellátás, vagy késedelmi kamat megfizetése.(30)
58. Ezen túlmenően azonban a tisztviselő olyan keresete is takarhat pénzügyi természetű jogvitát, amellyel a közszolgálati jogállását érintő határozat megsemmisítését kéri.(31) A jelen ügy szempontjából különös jelentőséggel bír az, hogy a tisztviselő olyan keresete is kivált pénzügyi természetű jogvitát, amellyel az a besorolásának bírósági felülvizsgálatát kéri.(32) Emögött az a megfontolás rejlik, hogy a kinevezésre jogosult hatóságnak a tisztviselő besorolására vonatkozó határozata az érintett előmenetelére és a szervezeti hierarchiában betöltött helyére gyakorolt hatás mellett közvetlen kihatással van pénzügyi természetű jogosultságaira, különösen a személyzeti szabályzat szerinti illetményére.
59. Következésképpen jelen ügyben is pénzügyi természetű jogvitáról van szó, amelyben az Elsőfokú Bíróság a személyzeti szabályzat 91. cikke (1) bekezdésének második mondata alapján korlátlan felülvizsgálati jogkörrel rendelkezik.
60. A személyzeti szabályzat 91. cikke (1) bekezdésének második mondatában az uniós bíróságra ruházott korlátlan felülvizsgálati jogkör e bíróság feladatává teszi, hogy az előtte folyamatban lévő jogvitákban teljes körű megoldást adjon.(33) Az uniós bíróság tehát – az adott jogvita tisztán pénzügyi természetű aspektusait illetően – nem köteles az Unió intézményei, szervezetei és egyéb szervei aktusainak puszta jogszerűségi felülvizsgálatára szorítkozni, ellenben jogosult azok célszerűségének felülvizsgálatára is. Az adott jogvita tisztán pénzügyi természetű aspektusai tekintetében tehát az uniós bíróság helyettesítheti saját értékelésével a kinevezésre jogosult hatóság értékelését, és nemcsak megsemmisítheti annak határozatát, hanem azt tartalmában módosíthatja is.
61. A korlátlan felülvizsgálati jogkör az ítélkezési gyakorlat értelmében magában foglalja azon jogosultságot, hogy az alperest hivatalból
– azaz erre vonatkozóan előterjesztett szabályszerű kérelem hiányában is – kötelezzék a hivatali kötelességszegéssel okozott kár megtérítésére, és ennek során az ügy összes körülményét figyelembe véve méltányosan értékeljék az elszenvedett kárt.(34)
62. A besorolási határozatokkal összefüggő jogvitákban ez azt jelenti, hogy bár az uniós bíróság a tisztviselő besorolását mint olyat csak annak jogszerűsége tekintetében vizsgálhatja felül, és arról maga nem rendelkezhet vagy azt nem módosíthatja, jogosult ugyanakkor arra, hogy az érintett tisztviselő részére – adott esetben hivatalból – kártérítést ítéljen meg egy esetleges hivatali kötelességszegésel okozott kárral összefüggésben, amelyet a kinevezésre jogosult hatóság a besorolási határozat meghozatala során követett el.
ii.	A teljes körű mérlegelési jogkör keretében hivatalból megítélt kártérítés értelme és célja
63. A jelen ügyben az Elsőfokú Bíróság még felületesen sem foglalkozott azzal a kérdéssel, hogy a Bizottságot hivatalból kártérítés megfizetésére lehetne kötelezni. Mindössze megállapította, hogy C. Gogos nem kért kártérítést.(35)
64. Ez arra utalhat, hogy az Elsőfokú Bíróság nem ismerte fel a jogvitának a személyzeti szabályzat 91. cikke (1) bekezdésének második mondata értelmében vett pénzügyi természetét. Elképzelhető, hogy az Elsőfokú Bíróság számára nem volt világos az, hogy a jogvita tisztán pénzügyi természetű aspektusai tekintetében korlátlan felülvizsgálati jogkörrel rendelkezett, amely többek között azon jogosultságot is magában foglalja, hogy hivatalból ítéljen meg kártérítést.(36)
65. Nem szükséges azonban megválaszolni azt a kérdést, hogy az Elsőfokú Bíróság valóban tévedett‑e jogköre terjedelmének megítélése során, és ezáltal tévesen alkalmazta‑e a jogot. A jelen ügyben ugyanis nem állnak fenn azok a feltételek, amelyek között a Bizottságot hivatalból kártérítés megfizetésére lehetne ítélni.
66. A tisztviselők tekintetében a kártérítés hivatalból történő megítélésére vonatkozó jogosultság ugyanis elsősorban arra szolgál, hogy lehetővé tegye az Unió bíróságai számára a közszolgálati jogvitákban hozott, megsemmisítésről rendelkező ítéletek tényleges érvényesülésének a biztosítását.(37) Amennyiben tehát a kinevezésre jogosult hatóság egy téves jogalkalmazással hozott határozatának (teljes vagy részleges) a megsemmisítése nem elegendő az érintett tisztviselő jogainak érvényesítéséhez vagy érdekeinek hatékony védelméhez, úgy az uniós bíróság hivatalból kártérítést ítélhet meg számára.
67. A jelen ügyben azonban az Elsőfokú Bíróság arra a következtetésre jutott, hogy a Bizottság besorolási határozatát és a panaszra vonatkozó határozatát nem téves jogalkalmazással hozták. Minthogy következésképpen a két határozatot nem semmisítette meg, az Elsőfokú Bíróságnak nem volt oka arra, hogy ítéletének tényleges érvényesüléséről hivatalból megítélt kártérítés révén gondoskodjon. Jogi szempontból nem kifogásolható, hogy így járt el.
68. Csak mellékesen jegyzem még meg, hogy C. Gogos számára kártérítés a jogszerű
közigazgatási aktusok következményei miatt a jelen ügyben eleve nem jöhetett szóba. Függetlenül attól, hogy az Európai Unió jogában még nem teljesen tisztázott, hogy ilyen kártérítésre sor kerülhet‑e, és ha igen, milyen körülmények között,(38) a C. Gogos által az illetményével és az új, A besorolási osztályban történő előmenetelével összefüggésben elszenvedett károk nem a besorolási határozatra, illetve a panaszra vonatkozó határozatra vezethetőek vissza, hanem a Bizottság által a versenyvizsga során elkövetett szabálytalanságokra.(39)
69. Következésképpen a fellebbezés második jogalapja megalapozatlan.
3. Záró megjegyzések
70. A teljesség kedvéért jegyzem meg, hogy a tisztviselők besorolására vonatkozó határozat nem biztosít megfelelő keretet ahhoz, hogy kompenzálni lehessen azon esetleges hátrányokat, amelyeket a tisztviselő a versenyvizsga lebonyolítása során elkövetett hibák következtében szenvedett el.
71. Igaz ugyan, hogy nagyon is vitatható az Elsőfokú Bíróság azon álláspontja, amely szerint a személyzeti szabályzat 31. cikkének (2) bekezdése a belső versenyvizsgák esetében eleve nem is alkalmazandó.(40) E rendelkezés ugyanis arra szolgál, hogy egy intézmény mint munkaadó biztosítani tudja maga számára egy olyan személy szolgálatait, akit egyébként elveszítene, mivel esetében fennáll annak a kockázata, hogy a munkaerőpiacon esetleg számos ajánlatot kaphat más potenciális munkaadóktól.(41) Szemben azzal az állásponttal, amelyet az Elsőfokú Bíróság képviselni látszik, az európai intézmények és a magánszféra munkaadói között ilyen versenyhelyzet egyáltalán nem kizárt a belső pályázók esetében. Egy már uniós szervnél foglalkoztatott személy nagyon is érezhet kísértést arra, hogy ennek hátat fordítson, és a magánszférában vagy más nemzetközi szervezetnél helyezkedjen el, ha e külső munkáltató ajánlata vonzóbbnak tűnik, mint besorolása vagy előmeneteli lehetőségei az európai közszolgálatban. Ez különösen azon felsőfokú végzettséggel rendelkező tisztviselők esetében esélyes, akik a B vagy C besorolási osztályban vannak.
72. Végeredményben azonban nem kell megválaszolni azt a kérdést, hogy a jelen eljárásban alkalmazandó‑e a személyzeti szabályzat 31. cikkének (2) bekezdése. A 31. cikk (2) bekezdése ugyanis csak kivételesen teszi lehetővé – az (1) bekezdésben megfogalmazott kezdő besorolási fokozatba történő besorolás alapelvétől eltérve – a magasabb besorolási fokozatba történő besorolást,(42) és csak akkor, ha ezt az ellátandó különleges hivatali feladatok vagy az érintett személy sajátos képzettsége vagy egyedi tapasztalata alapozza meg,(43) más szóval tehát egy különleges pályázóról kell, hogy szó legyen.(44) A személyzeti szabályzat 31. cikkének (2) bekezdésével való visszaélést jelentene az, ha e rendelkezést a fenti körülmények fennállása hiányában, egy tisztviselő előmenetelében felmerülő bizonyos hátrányok kompenzálása érdekében alkalmaznák.
73. Az egyenlő bánásmód általános elvéből sem vezethet le C. Gogos igényt a magasabb besorolási fokozatba történő besorolásra vonatkozóan. Ezen elv értelmében hasonló helyzetek nem kezelhetőek eltérő módon és az eltérő helyzeteket nem kezelhetőek egyenlő módon, kivéve ha az ilyen bánásmód objektíven igazolható.(45) Az eltérő helyzeteket jellemző tényezőket, és így e helyzetek hasonló jellegét főként a szóban forgó különbségtételt létrehozó közösségi aktus tárgyának és céljának fényében kell meghatározni és értékelni.(46)
74. A személyzeti szabályzat 31. cikke alapján elfogadott besorolási határozat tárgya és célja kizárólag az, hogy az adott tisztviselőt a hivatali érdekeknek és a képzettségének megfelelően előmenetelének egy fokozatába sorolják. A Bíróság számára nem ismert olyan körülmény, amely megalapozná, hogy C. Gogos helyzete e szempontok alapján különbözött volna a belső versenyvizsgán résztvevő többi sikeres pályázó helyzetétől. Ennek megfelelően az egyenlő bánásmód elve szempontjából nem kifogásolható az, hogy ugyanúgy az A 7 besorolási fokozatba helyezték, mint a többi sikeres pályázót. A versenyvizsga lebonyolítása során előforduló esetleges szabálytalanságok és az ennek következtében felmerülő késedelem a tisztviselő adott pozícióra történő kinevezése tekintetében ezzel szemben a besorolási határozat szempontjából nem releváns összehasonlítási kritérium.
75. Vitathatatlan, hogy a szóbeli vizsga kétszeri megismétlése és az ennek folytán a versenyvizsga menetében bekövetkezett késedelem miatt C. Gogos elesett attól a lehetőségtől, hogy hamarabb kerüljön az A besorolási osztályba, és hogy az új előmeneteli rendszerben korábban lépjen előbbre.(47) Az ezzel kapcsolatban felmerült vagyoni és nem vagyoni kárt azonban mégsem a jelen eljárás tárgyát képező besorolási határozattal és panaszra vonatkozó határozattal okozták. Az Elsőfokú Bíróság tehát még e két határozat jogellenessége esetén sem vehette volna figyelembe hivatalból e károkat, anélkül hogy ezzel a „ne ultra petita”
alapelvét ne sértette volna meg.
76. Amint már említettem,(48) e károk a versenyvizsga szabálytalan lebonyolítására vezethetőek vissza. C. Gogos a két korábbi bírósági eljárásban(49) érvényesíthette volna igényét, kimerítve a rendelkezésére álló valamennyi eljárási lehetőséget.
77. E bírósági eljárások közül az elsővel kapcsolatban meg kell állapítani, hogy C. Gogos a vizsgabizottság határozatának megsemmisítésére irányuló keresetében csak nem vagyoni
kárának a megtérítését kérte. Ezt a kérelmet azonban az Elsőfokú Bíróság elutasította azzal az indokolással, hogy a vizsgabizottság határozatának megsemmisítése kellő kompenzációt jelent a felperes által elszenvedett károk tekintetében.(50) Ez az ítélet időközben jogerőssé vált.
78. Ami a második bírósági eljárást illeti, C. Gogos a Bizottsággal kötött egyezséggel lemondott valamennyi akkori kártérítési igényéről.(51) Minthogy semmi nem utal a C. Gogos és a Bizottság között kötött peren kívüli egyezség érvénytelenségére vagy megtámadhatóságára, a fellebbező ma már nem kérheti olyan kár megtérítését, amelyre az egyezség kiterjedt.
79. A korábban történő előmenetel lehetőségétől való eleséssel összefüggő kártérítés csak akkor merülhetne fel most, ha bebizonyosodna, hogy fennállnak olyan említésre méltó károk, amelyek megtérítéséről C. Gogos nem mondott le joghatályosan a múltban. Amennyiben fennállnak a közigazgatási felelősség megállapításának feltételei,(52) és még nem következett be elévülés, C. Gogos e károk megtérítésére vonatkozó igényét egy külön eljárásban még érvényesítheti.
4. Közbenső következtetés
80. Minthogy a C. Gogos által előterjesztett két jogalap egyike sem eredményes, fellebbezését teljes egészében el kell utasítani.
81. A besorolási határozat és a panaszra vonatkozó határozat megsemmisítésére, illetve az 538 121,79 eurós kártérítésre vonatkozó kérelmei ezzel tárgytalanná válnak, minthogy e kérelmek mindegyikének előfeltétele volna a megtámadott ítélet hatályon kívül helyezése.
B – Az elsőfokú eljárás elhúzódása miatti kártérítésre vonatkozó külön kérelem
82. Végezetül C. Gogos arra kéri a Bíróságot, hogy íteljen meg számára megfelelő kártérítést az Elsőfokú Bíróság előtti eljárás – szerinte túlzott – időtartama miatt. A Baustahlgewebe‑ügyben hozott ítélet(53) alapján 50 000 euróra becsüli azt az összeget, amely őt e címen megilleti.
83. Amint azt azonban a Bíróság a FIAMM‑ügyben hozott ítéletben(54) megállapította, az ilyen külön kártérítési kérelem elfogadhatatlan a fellebbezési eljárásban. A Bíróság eljárási szabályzata 113. cikkének 1. §‑a értelmében ugyanis a fellebbezési kérelmek csak arra irányulhatnak, hogy egészben vagy részben helyezzék hatályon kívül az Elsőfokú Bíróság ítéletét, illetve hogy egészben vagy részben adjanak helyt az első fokon előterjesztett kérelmeknek; új kérelmeket nem lehet előterjeszteni.
84. Az elsőfokú bírósági eljárás túlzott időtartamára csak akkor lehet hivatkozni a fellebbezési eljárásban, ha az az eljárás egy résztvevőjének álláspontja szerint kihatással volt az elsőfokú ítéletre, és ezért az ítélet hatályon kívül helyezésének alapjául szolgálhat.(55) A jelen ügyben azonban C. Gogos ilyet nem vetett fel.
85. Következésképpen kártérítési kérelmét el kell utasítani.
86. Csak a teljesség kedvéért jegyzem meg, hogy természetesen C. Gogosnak jogában áll az Elsőfokú Bíróság eljárásának időtartama miatt kártérítési keresetet indítani az EUMSZ 340. cikk (2) bekezdésével összefüggésben értelmezett EUMSZ 268. cikk(56) alapján az Európai Unió ellen.(57) Az esetleges kártérítést azonban nem az Európai Bizottságnak, hanem az Európai Unió Bíróságának mint intézménynek kellene kifizetnie.
87. Az ilyen kereset keretében többek között azt kellene megvizsgálni, hogy az elsőfokú eljárás időtartama a jelen ügyben túlzott volt‑e, és így fennáll‑e az ésszerű határidőn belül lefolytatott tisztességes eljáráshoz való jog sérelme.(58) Ezt az egyes ügyek sajátos körülményeinek – például az ügy bonyolultságának és a felek magatartásának – figyelembevételével kell megállapítani.(59)
88. A jelen ügyben az Elsőfokú Bíróság előtti teljes eljárás mintegy négy évet és nyolc hónapot tett ki.(60) Érdemes kiemelni, hogy első fokon az írásbeli eljárás lezárása és a tárgyalás között(61) több mint három év telt el. Fenntartva egy esetleges kártérítési eljárás keretében lefolytatandó alaposabb vizsgálat lehetőségét, úgy tűnik, hogy sem az ügy tárgyának vagy a felvetett ténybeli és jogi kérdéseknek különösebb bonyolultsága, sem pedig a felek magatartása nem igazolja az eljárás ilyen időtartamát. Magától értetődik, hogy az Elsőfokú Bíróság belső szervezetének olyan problémái, mint például a bírói kinevezések megújítása, nem járhatnak hátrányos következményekkel a jogalanyokra nézve. Ugyan a Bizottság utal arra, hogy az Elsőfokú Bíróságnak az érintett időszakban nyilvánvalóan több eljárásban kellett eljárnia, mint a Baustahlgewebe‑ítélet születésének idején, azt azonban nem említi, hogy az Elsőfokú Bíróságnak ma nyilvánvalóan több tagja van, és nagyobb számú személyzettel rendelkezik, mint akkoriban.
V – A költségekről
89. Amint az az eljárási szabályzat 122. cikkének első bekezdéséből következik, a Bíróság határoz a költségekről, ha a fellebbezés megalapozatlan. A jelen ügyben e költségre vonatkozó határozat különös jelentőséggel bír, mivel a Bizottságot mint az eljárásban részt vevő másik felet ügyvéd képviseli.
90. Az eljárási szabályzat 118. cikkével összefüggésben értelmezett 69. cikkének 2. §‑a alapján a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte. Amint az emellett az eljárási szabályzat 122. cikke második bekezdésének első francia bekezdéséből következik, ez a szabály érvényes a valamely intézmény tisztviselője vagy egyéb alkalmazottja által a közszolgálati jogvitákban előterjesztett fellebbezés esetében is. Ennek megfelelően C. Gogost, aki teljes mértékben pervesztes lett, saját költségeinek és a Bizottság költségeinek viselésére kell kötelezni, amennyiben a Bizottság ezt a jelen ügyben kérte.
91. A Bíróság ugyanakkor a valamely intézmény tisztviselője vagy egyéb alkalmazottja által előterjesztett fellebbezések esetében az eljárási szabályzat 122. cikke második bekezdésének második francia bekezdése értelmében eltérhet az eljárási szabályzat 69. cikkének 2. §‑ában szereplő általános költségviselési szabálytól, és elrendelheti a költségeknek a felek közötti megosztását, amennyiben a méltányosság ezt megköveteli.
92. A jelen ügyben egyrészt figyelembe kell venni, hogy a C. Gogos által előterjesztett fellebbezési jogalapok és kérelmek tekintetében pervesztes lett, mivel azok helytelen jogi állásponton alapultak.
93. Másrészt azonban arra is figyelemmel kell lenni, hogy a Bizottság magatartásával jelentős mértékben hozzájárult a jelen jogvita felmerüléséhez. Amennyiben a Bizottságnak a belső versenyvizsga lebonyolítása során nem kellett volna háromszor is nekifutnia, hogy C. Gogos számára szabályszerű szóbeli vizsgát biztosítson, a jelen jogvita elkerülhető lett volna.(62)
94. Emellett a fellebbezőnek jogos igénye volt az, hogy megfelelő kompenzációban részesüljön amiatt, hogy elesett azon lehetőségtől, hogy hamarabb lépjen az A besorolási osztályba annál, mint ahogyan az végül megtörtént. Minthogy az e területre vonatkozó ítélkezési gyakorlat még nem kristályosodott ki, csak korlátozottan lehet a terhére róni azt, hogy a jelen fellebbezés keretében e kompenzációt a hivatalból megítélendő kártérítés formájában próbálta meg érvényesíteni.
95. Összességében úgy vélem, hogy méltányossági megfontolások alapján indokolt élni az eljárási szabályzat 122. cikke második bekezdésének második francia bekezdésében szereplő kivétellel, és a jelen fellebbezési eljárás költségeit az eljárási szabályzat 69. cikkének 2. §‑ában szereplő általános költségviselési szabálytól eltérve meg kell osztani a felek között. Az tűnik igazságosnak, hogy a feleket saját költségeik viselésére kötelezzék.
VI – Végkövetkeztetések
96. A fenti megfontolások alapján azt javasolom a Bíróságnak, hogy az alábbiak szerint hozza meg döntését:
1) A Bíróság a fellebbezést elutasítja.
2) A C. Gogos által az elsőfokú eljárás elhúzódása miatt előterjesztett kártérítési kérelmet a Bíróság elutasítja.
3) A felek maguk viselik saját költségeiket.
(1) .
(2)  –	Az Elsőfokú Bíróság T‑66/04. sz., Gogos kontra Bizottság ügyben 2008. október 15‑én hozott ítélete (az EBHT‑ban még nem tették közzé).
(3)  –	Az Európai Közösségek tisztviselőinek személyzeti szabályzatának, valamint az Európai Közösségek egyéb alkalmazottainak alkalmazási feltételeinek módosításáról szóló, 2004. március 22‑i 723/2004/EK, Euratom tanácsi rendelet (HL L 124., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 1. fejezet, 2. kötet, 130. o.).
(4)  –	Az Európai Közösségek tisztviselőinek személyzeti szabályzata és az Európai Közösségek egyéb alkalmazottainak alkalmazási feltételei, hatályos 1968. március 5-től, megállapította az 1972. június 30‑i 1473/72 Euratom, ESZAK, EGK tanácsi rendelettel (HL L 160., 1. o.) módosított 1968. február 29I‑i 259/68/EGK, Euratom, ESZAK tanácsi rendelet (HL L 56., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 1. fejezet, 2. kötet, 5. o.) 2. és 3. cikke.
(5)  –	A T‑95/98. sz., Gogos kontra Bizottság ügyben 2000. március 23‑án hozott ítélet (EBHT‑KSZ 2000., I‑A‑51. o. és II‑219. o.).
(6)  –	Lásd a T‑97/01. sz., Gogos kontra Bizottság ügyben 2002. október 21‑én hozott végzést (az EBHT‑ban nem tették közzé).
(7)  –	A T‑97/01. sz., Gogos kontra Bizottság ügyben hozott ítélet.
(8)  –	Az először telefax útján benyújtott fellebbezési beadvány 2008. december 24‑én érkezett a Bíróság Hivatalába.
(9)  –	Lásd a megtámadott ítélet 18. pontjában szereplő összefoglalást.
(10)  –	Lásd a megtámadott ítélet 27–43. pontját.
(11)  –	Lásd a megtámadott ítélet 44–46. pontját.
(12)  –	A C‑283/90. P. sz., Vidrányi kontra Bizottság ügyben 1991. október 1‑jén hozott ítélet (EBHT 1991., I‑4339. o.) 29. pontja és a C‑197/99. P. sz., Belgium kontra Bizottság, „Forges de Clabecq” ügyben 2003. szeptember 11‑én hozott ítélet (EBHT 2003., I‑8461. o.) 80–83. pontja; hasonló értelemben az Elsőfokú Bíróság T‑498/07. P. sz., Krcove kontra Bizottság ügyben 2009. június 8‑án hozott ítéletének (az EBHT‑ban még nem tették közzé) 34. pontja; lásd még a Lenz főtanácsnok által a C‑39/93. P. sz., SFEI és társai kontra Bizottság ügyben 1994. február 10‑én előterjesztett indítvány (EBHT 1994., I‑2681. o.) 36. pontját.
(13)  –	A C‑185/95. P. sz., Baustahlgewebe kontra Bizottság, „Baustahlgewebe”‑ügyben 1998. december 17‑én hozott ítélet (EBHT 1998., I‑8417. o.) 25. pontja; a C‑401/96. P. sz., Somaco kontra Bizottság ügyben 1998. május 7‑én hozott ítélet (EBHT 1998., I‑2587. o.) 53. pontja; a C‑47/07. P. sz., Masdar (UK) kontra Bizottság ügyben hozott ítélet (az EBHT‑ban még nem tették közzé) 76. pontja és a C‑385/07. P. sz., Der Grüne Punkt – Duales System Deutschland kontra Bizottság ügyben 2009. július 16‑án hozott ítélet (az EBHT‑ban még nem tették közzé) 71. pontja.
(14)  –	Az elsőfokú eljárásban született tárgyalásra készített jelentés 25–31. pontja.
(15)  –	A megtámadott ítélet 18. pontja.
(16)  –	Magyarul: „megsemmisítésre irányuló jogalap”.
(17)  –	A C‑136/92. P. sz., Bizottság kontra Brazzelli Lualdi és társai ügyben hozott ítélet (EBHT 1994., I‑1981. o.) 57–59. pontja; a C‑189/02. P., C‑202/02. P., C‑205/02. P–C‑208/02. P. és C‑213/02. P. sz., Dansk Rørindustrie és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2005. június 28‑án hozott ítélet (EBHT 2005., I‑5425. o.) 165. pontja; a C‑229/05. P. sz., PKK és KNK kontra Tanács ügyben 2007. január 18‑án hozott ítélet (EBHT 2007., I‑439. o.) 66. pontja és a C‑202/07. P. sz., France Télécom kontra Bizottság ügyben 2009. április 2‑án hozott ítélet (az EBHT‑ban még nem tették közzé) 60. pontja.
(18)  –	Az Elsőfokú Bírósághoz benyújtott keresetének tanulmányozása (annak 27-41. pontja) nyomán az látható, hogy C. Gogos az elsőfokú eljárásban írásban előadottaknak mintegy a felét az EK 233. cikkel és az egyenlő bánásmód elvével, a méltányosság, a gondos ügyintézés és az előmenetelhez való jog elvével kapcsolatos érvelésnek szentelte.
(19)  –	A C‑259/96. P. sz., Tanács kontra de Nil és Impens ügyben 1998. május 14‑én hozott ítélet (EBHT 1998., I‑2915. o.) 32. és 33. pontja és a 17. lábjegyzetben hivatkozott France Télécom kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 29. pontja.
(20)  –	A C‑274/99. P. sz., Connolly kontra Bizottság ügyben 2001. március 6‑án hozott ítélet (EBHT 2001., I‑1611. o.) 121. pontja, a C‑120/06. P. és C‑121/06. P. sz., FIAMM és FIAMM Technologies kontra Tanács és Bizottság egyesített ügyekben 2008. szeptember 9‑én hozott ítélet (EBHT 2008., I‑6513. o.) 91. pontja és a 17. lábjegyzetben hivatkozott France Télécom kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 30 pontja.
(21)  –	A C‑431/07. P. sz., Bouygues és Bouygues Télécom kontra Bizottság ügyben 2009. április 2‑án hozott ítélet (az EBHT‑ban még nem tették közzé) 42. pontja és a C‑440/07. P. sz., Bizottság kontra Schneider Electric ügyben 2009. július 16‑án hozott ítélet (az EBHT‑ban még nem tették közzé) 135. pontja.
(22)  –	A C‑167/06. P. sz., Komninou és társai kontra Bizottság ügyben 2007. október 25‑én hozott ítélet (az EBHT‑ban még nem tették közzé) 22. pontja.
(23)  –	A megtámadott ítélet 27–43. pontja.
(24)  –	A megtámadott ítélet 44. pontja.
(25)  –	A megtámadott ítélet 45. és 46. pontja.
(26)  –	A C‑362/05. sz., Wunenburger kontra Bizottság ügyben 2007. június 7‑én hozott ítélet (EBHT 2007., I‑4333. o.) 80. pontja.
(27)  –	Csak mellesleg jegyzem meg, hogy az Elsőfokú Bíróság tévesen említ „2002 szeptemberében” lefolytatott szóbeli vizsgát, amelyre „a Gogos kontra Bizottság ügyben hozott ítélet” következtében került sor. Amint azt ugyanis C. Gogos helyesen jegyzi meg, a szóban forgó szóbeli vizsgára nem 2002 szeptemberében, hanem 2002 novemberében került sor, és nem a Gogos kontra Bizottság ügyben hozott ítéletre vezethető vissza, hanem a felek közötti T‑97/01. sz. ügyben született egyezségre.
(28)  –	Lásd ilyen értelemben a C‑135/06. P. sz., Weißenfels kontra Parlament ügyben 2007. december 18‑án hozott ítélet (EBHT 2007., I‑12041. o.) 69. pontját.
(29)  –	A 28. lábjegyzetben hivatkozott Weißenfels kontra Parlament ügyben hozott ítélet 65. pontja.
(30)  –	A 28. lábjegyzetben hivatkozott Weißenfels kontra Parlament ügyben hozott ítélet 62. és 66. pontja és a C‑90/95. P. sz., De Compte kontra Parlament ügyben 1997. április 17‑én hozott ítélet (EBHT 1997., I‑1999. o.) 45. pontja.
(31)  –	A 24/79. sz., Oberthür kontra Bizottság ügyben 1980. június 5‑én hozott ítélet (EBHT 1980., 1743. o.) 14. pontja és a 176/86. és 177/86. sz., Houyoux és Guery kontra Bizottság egyesített ügyekben 1987. október 27‑én hozott ítélet (EBHT 1987., 4333. o.) 1. pontjával összefüggésben értelmezett 16. pontja; lásd továbbá az Elsőfokú Bíróság T‑159/96. sz., Wenk kontra Bizottság ügyben 1998. május 12‑én hozott ítéletének (EBHT‑KSZ 1998., I‑A-193. o. és II‑593. o.) 122. pontját, T‑10/02. sz., Girardot kontra Bizottság ügyben 2006. június 6‑án hozott ítéletének (EBHT‑KSZ 2004., I‑A‑109. o. és II‑483. o) 89. pontját és T‑404/06. P. sz., ETF kontra Landgren ügyben 2009. szeptember 8‑án hozott ítéletének (az EBHT‑ban még nem tették közzé) 233. pontját.
(32)  –	A 83/63. sz., Krawczynski kontra Bizottság ügyben 1965. július 8‑án hozott ítélet (EBHT 1965., 828. o., 841. o.).
(33)  –	A 28. lábjegyzetben hivatkozott Weißenfels kontra Parlament ügyben hozott ítélet 67. pontja és a C‑197/09. RX‑II. sz., M kontra EMEA ügyben 2009. december 17‑én hozott ítélet (az EBHT‑ban még nem tették közzé) 56. pontja.
(34)  –	A 31. lábjegyzetben hivatkozott Oberthür kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 14. pontja; a 31. lábjegyzetben hivatkozott Houyoux és Guery kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 16. pontja; a C‑348/06. P. sz., Bizottság kontra Girardot ügyben 2008. február 21‑én hozott ítélet (EBHT 2008., I‑833. o.) 58. pontja és a 33. lábjegyzetben hivatkozott M kontra EMEA ügyben hozott ítélet 56. pontja, valamint a 31. lábjegyzetben hivatkozott Wenk kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 122. pontja; már a 44/59. sz., Fiddelaar kontra Bizottság ügyben 1960. december 16‑án hozott ítéletnek (EBHT 1960., 1117. o., 1140. o.) is e megfontolás képezte az alapját.
(35)  –	A megtámadott ítélet 47. pontja.
(36)  –	Lásd még e tekintetben ezen indítvány 60. és 61. pontját.
(37)  –	A 31. lábjegyzetben hivatkozott Girardot kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 26. pontja.
(38)  –	A 20. lábjegyzetben hivatkozott FIAMM‑ügyben hozott ítélet értelmében, különös tekintettel annak 174–179. pontjára, az uniós jog jelen állapota szerint kizárt a kártérítés lehetősége az uniós szervek jogszerű jogalkotási
aktusainak következményei tekintetében. A jogszerű közigazgatási aktusok
következményei tekintetében a kártérítés kérdése ezzel szemben még nyitott.
(39)  –	Lásd ezen indítvány 70–79. pontját.
(40)  –	Lásd a megtámadott ítélet 30–35. pontját.
(41)  –	A C‑155/98. P. sz., Alexopoulou kontra Bizottság ügyben 1999. július 1‑jén hozott ítélet (EBHT 1999., I‑4069. o.) 34–36. pontja.
(42)  –	A Bíróság 146/84. sz., De Santis kontra Bizottság ügyben 1985. június 6‑án hozott ítéletének (EBHT 1985., 1723. o.) 9. pontja és a 41. lábjegyzetben hivatkozott Alexopoulou kontra Bizottság ügyben hozott ítéletének 32., 33. és 36. pontja, valamint az Elsőfokú Bíróság T‑133/02. sz., Chawdhry kontra Bizottság ügyben 2003. december 17‑én hozott ítéletének (EBHT‑KSZ 2003., I‑A‑329. o. és II‑1617. o.) 36. pontja és a T‑436/07. P. sz., Giannopoulos kontra Tanács ügyben 2009. december 11‑én hozott ítéletének (az EBHT‑ban még nem tették közzé) 34. és 52. pontja.
(43)  –	A 42. lábjegyzetben hivatkozott De Santis kontra Számvevőszék ügyben hozott ítélet 9. pontja.
(44)  –	A 41. lábjegyzetben hivatkozott Alexopoulou kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 31., 34. és 36. pontja.
(45)  –	A C‑344/04. sz., IATA és ELFAA ügyben 2006. január 10‑én hozott ítélet (EBHT 2006., I‑403. o.) 95. pontja; a C‑303/05. sz., Advocaten voor de Wereld ügyben 2007. május 3‑án hozott ítélet (EBHT 2007., I‑3633. o.) 56. pontja; a C‑127/07. sz., Arcelor Atlantique und Lorraine és társai, „Arcelor”‑ügyben 2008. december 16‑án hozott ítélet (az EBHT‑ban még nem tették közzé) 23. pontja és a C‑558/07. sz., S.P.C.M. és társai ügyben 2009. július 7‑én hozott ítélet (az EBHT‑ban még nem tették közzé) 74. pontja.
(46)  –	A 45. lábjegyzetben hivatkozott Arcelor‑ügyben hozott ítélet 26. pontja.
(47)  –	Az Elsőfokú Bíróság éppen erre utal a megtámadott ítélet 47. pontjában. Ami egy lehetőségtől való elesés mint kártérítési ok általános problematikáját illeti, lásd a 34. lábjegyzetben hivatkozott Bizottság kontra Girardot ügyben hozott ítélet 54. és 55. pontját; lásd még az Elsőfokú Bíróság T‑91/95. sz., De Nil és Impens kontra Tanács ügyben 1996. június 26‑án hozott ítéletének (EBHT‑KSZ 1996., I‑A‑327. o. és II‑959. o.) 38. pontját, amelyet a 19. lábjegyzetben hivatkozott Tanács kontra De Nils és Impens ügyben a Bíróság által hozott ítélet e ponton nem kérdőjelezett meg.
(48)  –	Lásd fent a jelen indítvány 68. pontját.
(49)  –	A T‑95/98. és T‑97/01. sz. ügy (lásd e tekintetben a jelen indítvány 11–14. pontját).
(50)  –	Az 5. lábjegyzetben hivatkozott T‑95/08. sz., Gogos kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 60–62. pontja.
(51)  –	A 6. lábjegyzetben hivatkozott T‑97/01. sz., Gogos kontra Bizottság ügyben hozott végzés 2. pontja.
(52)  –	Lásd többek között a 34. lábjegyzetben hivatkozott Bizottság kontra Girardot ügyben hozott ítélet 52. pontját.
(53)  –	A 13. lábjegyzetben hivatkozott Baustahlgewebe-ügyben hozott ítélet 141. pontja.
(54)  –	A 38. lábjegyzetben hivatkozott FIAMM‑ügyben hozott ítélet, különösen annak 205. és 211. pontja.
(55)  –	A 13. lábjegyzetben hivatkozott Baustahlgewebe‑ügyben hozott ítélet 49. pontja, a 38. lábjegyzetben hivatkozott FIAMM‑ügyben hozott ítélet 203. pontja és a 13. lábjegyzetben hivatkozott Der Grüne Punkt ügyben hozott ítélet 190–193. pontja.
(56)  –	Az EK 288. cikk második bekezdésével összefüggésben értelmezett korábbi EK 235. cikk.
(57)  –	A 13. lábjegyzetben hivatkozott Der Grüne Punkt ügyben hozott ítélet 195. pontja.
(58)  –	A 13. lábjegyzetben hivatkozott Baustahlgewebe‑ügyben hozott ítélet 21. pontja és Der Grüne Punkt ügyben hozott ítélet 177–179. pontja.
(59)  –	A 13. lábjegyzetben hivatkozott Der Grüne Punkt ügyben hozott ítélet 181. pontja.
(60)  –	Az elsőfokú keresetet 2004. február 18‑án nyújtották be, a megtámadott ítéletet 2008. február 15‑én hirdették ki.
(61)  –	Az elsőfokú eljárásban az írásbeli eljárás a viszonválasz benyújtásával 2004. november 17‑én zárult le, a tárgyalásra 2008. február 15‑én került sor.
(62)  –	Lásd az Elsőfokú Bíróság által e tekintetben a megtámadott ítélet 51. pontjában kifejtetteket.