62010CC0138_HU
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. A jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelemmel az Administrativen sad Sofia‑grad három kérdést terjeszt elő, amelyek elsősorban a Közösségi Vámkódex létrehozásáról szóló 2913/92/EGK rendelet(2) 4., 62. és 63. cikkének értelmezésére irányulnak. A kérdések konkrétan az úgynevezett „vámáru‑nyilatkozat elfogadásával”, vagyis a vámhatóság egyik aktusával foglalkoznak, és a Bíróságot arra kérik, hogy hozzon döntést ezen aktus tartalma és jellege, valamint a nemzeti bíróságok előtti megtámadhatósága tekintetében.
2. A jelen ügy fő nehézsége abban rejlik, hogy a vámáru‑nyilatkozat elfogadása vegyes jellegű, mivel olyan kézzelfogható és az uniós jog által szabványosított dokumentumban megtestesülő aktusról van szó, amelyet különböző akaratnyilatkozatok befolyásolnak: egyrészt az áru bejelentőjéé, másrészt a vámhatóságé. Az Administrativen sad Sofia‑grad kétségei a jogvita tárgyát képező aktust megtestesítő dokumentum sajátos formátumával kapcsolatban merültek fel.
I – Jogi háttér
3. A 2913/92 rendelet 4. cikkének 5. pontja a következők szerint állapítja meg a „határozat” fogalmát:
„»Határozat« a vámhatóságoknak a vámjogszabályokkal kapcsolatos bármely olyan hivatalos aktusa, amellyel valamely konkrét esetben döntést hoznak, és amely egy vagy több meghatározott, illetve azonosítható személyre joghatással van; ez a kifejezés, többek között, magában foglalja a 12. cikk értelmében vett kötelező érvényű felvilágosítást is.”
4. Azon határozatok megsemmisítése tekintetében, amelyek jogokkal ruházzák fel az érintetteket, a hivatkozott rendelet 8. cikkének (1) bekezdése különleges eljárási szabályokat ír elő.
„Az érintett személyre nézve kedvező határozatot meg kell semmisíteni, ha azt helytelen vagy hiányos tényállás alapján hozták, és:
– a kérelmező tudta, vagy valószínűleg tudnia kellett volna, hogy a tényállás helytelen vagy hiányos, és
– a határozatot nem lehetett volna meghozni a helyes vagy a teljes tényállás alapján.”
5. A vámáru‑nyilatkozatok megtételének, valamint elfogadásának és utólagos felülvizsgálatának rendje a 2913/92 rendelet 62. és azt követő cikkeiben került rögzítésre, a jelen eljárás kapcsán kiemelkednek a következő rendelkezések:
„62. cikk
(1) Az írásbeli vámáru‑nyilatkozatot az erre a célra előírt hivatalos mintának megfelelő nyomtatvány felhasználásával kell elkészíteni. A vámáru‑nyilatkozatot alá kell írni, és annak tartalmaznia kell minden olyan adatot, amely azokhoz a vámeljárásra vonatkozó rendelkezések alkalmazásához szükséges, amelyre az árut bejelentik.
(2) A bejelentéshez mellékelni kell azokat az iratokat, amelyek azokhoz a vámeljárásra vonatkozó rendelkezések alkalmazásához szükségesek, amelyre az árut bejelentették.
63. cikk
A 62. cikkben megállapított feltételeknek megfelelő vámáru‑nyilatkozatot a vámhatóság azonnal elfogadja, amennyiben vám elé állították azt az árut, amelyre vonatkozik.
[…]
65. cikk
A nyilatkozattevő, kérelmére, engedélyt kap a bejelentés egy vagy több adatának módosítására, miután azt a vámhatóság már elfogadta. A módosítás nem járhat azzal a hatással, hogy annak eredményeként az az eredeti áruktól eltérő árukra vonatkozzon.
Nem lehet módosítást engedélyezni azonban, ha annak jóváhagyását azután kérik, miután a vámhatóság:
a) értesítette a nyilatkozattevőt arról, hogy szeretné megvizsgálni az árut; vagy
b) a vámhatóság megállapította, hogy a szóban forgó adatok nem helytállóak;
c) már kiadta az árut.
66. cikk
(1) A vámhatóság, a nyilatkozattevő kérelmére, érvényteleníti a már elfogadott nyilatkozatot, ha a nyilatkozattevő bizonyítja, hogy az árut tévesen jelentette be a nyilatkozatban foglalt vámeljárásra, vagy hogy különleges körülmények folytán az áru azon vámeljárás alá vonása, amelyre bejelentették, már nem indokolt.
Ha azonban a vámhatóság már értesítette a nyilatkozattevőt arról a szándékáról, hogy meg kívánja vizsgálni az árut, a vámáru‑nyilatkozat érvénytelenítése iránti kérelmet addig nem lehet elfogadni, amíg a vizsgálatot el nem végezték.
(2) A bizottsági eljárásnak megfelelően meghatározott esetek kivételével, az áru kiadását követően a vámáru‑nyilatkozatot nem lehet érvényteleníteni.
(3) A vámáru‑nyilatkozat érvénytelenítése nem érinti a hatályban lévő büntetőjogi rendelkezések alkalmazását.
[…]
68. cikk
Az általa elfogadott vámáru‑nyilatkozatok ellenőrzéséhez a vámhatóság:
a) megvizsgálhatja a vámáru‑nyilatkozatot képező és az ahhoz mellékelt iratokat. A vámhatóság előírhatja, hogy a nyilatkozattevő más iratokat is mutasson be a vámáru‑nyilatkozatban szereplő adatok pontosságának ellenőrzésére;
b) megvizsgálhatja az árukat, és mintát vehet elemzéshez vagy részletes vizsgálathoz.
[…]
71. cikk
(1) A vámáru‑nyilatkozat ellenőrzésének eredményeit kell felhasználni azon vámeljárás rendelkezéseinek alkalmazásához, amelyre az árut bejelentették [helyesen: amely alá az árut vonták].
(2) Ha nem kerül sor a vámáru‑nyilatkozat ellenőrzésére, az (1) bekezdésben említett rendelkezéseket a vámáru‑nyilatkozatban szereplő adatok alapján kell alkalmazni.
[…]
78. cikk
(1) A vámhatóság saját kezdeményezésére vagy a nyilatkozattevő kérelmére, az áru kiadása után módosíthatja a vámáru‑nyilatkozatot.
(2) A vámhatóság az áru kiadása után, és azért, hogy meggyőződjön a vámáru‑nyilatkozatban szereplő adatok pontosságáról, megvizsgálhatja az érintett áruval kapcsolatos import‑ vagy exportműveletekre, vagy az ezt követő, ezen árukat érintő kereskedelmi ügyletekre vonatkozó adatokat és kereskedelmi okmányokat. Az ilyen vizsgálat a nyilatkozattevő, az említett műveletekben üzlettársi minőségben közvetlenül vagy közvetve részt vevő valamilyen más személy, vagy az említett okmányt és adatokat üzleti célból birtokában tartó valamilyen más személy telephelyén végezhető el. A vámhatóság, amennyiben erre még lehetőség van, meg is vizsgálhatja az árut.
(3) Ha a vámáru‑nyilatkozat felülvizsgálata vagy utólagos ellenőrzése azt jelzi, hogy az érintett vámeljárást szabályozó rendelkezéseket helytelen vagy hiányos adatok alapján alkalmazták, a vámhatóság, a megállapított rendelkezésnek megfelelően és a rendelkezésére álló új információk figyelembevételével meghoz minden szükséges intézkedést a helyzet rendezésére.”
II – A tényállás
6. 2007. március 13‑án a DP grup EOOD elnevezésű társaság (a továbbiakban: DP grup) a megfelelő nyomtatvány kitöltésével vámáru‑nyilatkozatot tett a kremikovtsi vámhivatalnál Brazíliából származó, „fagyasztott és filézett, fehér borssal kezelt pulykacomb” megjelölésű áru behozatalával kapcsolatban. A vámhivatal ugyanezen a napon elfogadta a nyilatkozatot, az említett nyomtatvány 2. rovatában a 07BG005102H0019921 számot tüntették fel, és azt az 1341. sz. személyes bélyegzővel, valamint vámhatósági aláírással látták el. Az előzőektől függetlenül a nyilatkozatot elfogadó vámhivatalnok a nyilatkozat hátoldalára a következőket jegyezte fel:
„Az iratok ellenőrzése a 44. rovat tekintetében a Közösségi Vámkódex végrehajtási rendeletének 218. cikke szerint történik. A 33. rovatban feltüntetett vámtarifaszám megfelel az áru 31. rovatban feltüntetett megjelölésének és a TARIC‑nak. A vámérték a Vámkódex 29. cikkének rendelkezése szerint meghatározva. Nem preferenciális áru. A vám‑ és adójogi szempontból történő egyidejű szabad forgalomba bocsátás feltételei teljesülnek. Jegyzőkönyv a szófiai repülőtéren elvégzett részletes vámellenőrzésről (120/13.03.2007. sz.). Helytelen tarifális besorolás gyanúja miatt mintát vettek a Központi Vegyi Laboratórium által végzendő laboratóriumi vizsgálathoz (1/13.03.07. sz. megbízás). Készpénzbiztosíték letétbe helyezése. A Központi Vegyi Laboratórium szakvéleménye (00005/14.03.07). A Központi Vámigazgatás állásfoglalása a tarifális besorolással kapcsolatban (4417/190/17.04/2007).”
7. 2007. március 25‑én a vámhivatalnok kiadta az árut.
8. A laboratóriumi vizsgálat eredményei alapján a vámhatóság 2007. április 17‑i levelében közölte a DP Gruppal, hogy az árura vonatkozó vámáru‑nyilatkozat kitöltése tekintetében a bejelentett áru helytelen tarifális besorolásából eredő szabálytalanságot állapított meg, amelyre tekintettel meghatározott összegek megfizetésére kötelezte a DP Grupot.
9. A DP Grup megtámadta a vámáru‑nyilatkozat elfogadását az Administrativen sad Sofia‑grad előtt arra hivatkozással, hogy a nyilatkozattevő, vagyis ő maga, helytelen vámtarifaszámot jelölt meg, a vámhatóság ezt a vámtarifaszámot elfogadta, az elfogadás aláírásával pedig „megerősítette az áru vámtarifaszámát”, ez pedig a vámáru‑nyilatkozat semmisségét eredményezi.
10. Az Administrativen sad Sofia‑grad 2008. július 21‑én hozott végzésében a bírósági eljárást megindító keresetet – megtámadható vámhatósági közigazgatási aktus hiánya miatt – elfogadhatatlannak minősítette. A DP Grupnak a bíróság elfogadhatatlanságot megállapító végzése elleni keresetével kapcsolatban a Varhoven administrativen sad megállapította, hogy az Administrativen sad Sofia‑grad elfogadhatatlanságot kimondó végzése jogellenes, és az ügyet az ügy érdemi elbírálása érdekében visszautalta ugyanazon tanácshoz.
11. A nemzeti bírósági eljárás e pontján az Administrativen sad Sofia‑grad felfüggesztette az eljárást annak érdekében, hogy előterjessze az alábbi előzetes döntéshozatal iránti kérelmet.
III – Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések és a Bíróság előtti eljárás
12. Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a Bíróság Hivatalához 2010. március 15‑én érkezett, és a következő három kérdést tartalmazza:
„1) Az alapeljárás körülményeire figyelemmel úgy kell‑e értelmezni a Közösségi Vámkódex létrehozásáról szóló, 1992. október 12‑i 2913/92/EGK tanácsi rendelet 63. cikkét, hogy az arra kötelezi a vámhatóságot, hogy csak a vámáru‑nyilatkozat e rendelet 62. cikkében foglalt követelményekkel való összhangjának vizsgálatát végezze el azáltal, hogy csupán az iratoknak a rendelet 68. cikkében meghatározott terjedelmű vizsgálatát végzi el, és hogy kizárólag a bemutatott iratok alapján határozzon a vámáru‑nyilatkozat elfogadásáról, ha kétség merült fel az áru vámtarifaszámának helyessége tekintetében, és e szám meghatározásához szakértői vélemény szükséges?
2) A vámhatóságnak a vámáru‑nyilatkozat azonnali elfogadásáról hozott határozatát a Közösségi Vámkódex létrehozásáról szóló, 1992. október 12‑i 2913/92/EGK tanácsi rendelet 63. cikkének rendelkezése szerint az alapeljárás körülményeire figyelemmel a Vámkódex 8. cikke (1) bekezdésének első francia bekezdésével összefüggésben értelmezett 4. cikkének 5. pontja szerinti vámhatósági határozatnak kell‑e tekinteni, mégpedig a megtett vámáru‑nyilatkozat teljes tartalma vonatkozásában, ha a következő körülmények együttesen fennállnak:
a) a vámáru‑nyilatkozat elfogadására vonatkozó vámhatósági határozatot kizárólag a vámáru‑nyilatkozattal együtt bemutatott iratok alapján hozták;
b) a vámáru‑nyilatkozat elfogadása előtt szükséges vizsgálatok elvégzése során fennállt annak gyanúja, hogy az áru bejelentett vámtarifaszáma helytelen;
c) a vámáru‑nyilatkozat elfogadása előtt szükséges vizsgálatok elvégzése során a bejelentett áru tartalmára vonatkozó, a vámtarifaszám helyes meghatározása szempontjából jelentőséggel bíró információk hiányosak voltak;
d) a vámáru‑nyilatkozat elfogadása előtt végzett vizsgálat során mintát vettek szakvélemény készítéséhez az áru helyes vámtarifaszámának meghatározása céljából?
3) Az alapeljárás körülményeire figyelemmel úgy kell‑e értelmezni a Közösségi Vámkódex létrehozásáról szóló, 1992. október 12‑i 2913/92/EGK tanácsi rendelet 63. cikkét, hogy:
a) az megengedi, hogy a vámáru‑nyilatkozat elfogadásának jogszerűségét az áru kiadása után bíróság előtt vitassák, vagy pedig úgy, hogy
b) a vámáru‑nyilatkozat elfogadása nem megtámadható, mivel azzal csak az áru vámhatóságnál történő bejelentését rögzítik és a behozatali vámtartozás keletkezésének időpontját határozzák meg, és az nem minősül a helyes tarifális besorolás és az e nyilatkozat alapján fizetendő vám összegének kérdésében hozott vámhatósági határozatnak?”
13. Írásbeli észrevételeket az alapeljárás felperesén kívül Bulgária, a Cseh Köztársaság, Spanyolország és Hollandia kormánya, valamint a Bizottság nyújtott be a Bíróság alapokmányának 23. cikkében előírt határidőn belül.
14. A 2011. március 17‑i tárgyaláson szóbeli észrevételeket terjesztett elő az alperes képviselője, valamint Bulgária, a Cseh Köztársaság és a Spanyol Királyság kormányának meghatalmazottai, továbbá a Bizottság meghatalmazottja.
IV – Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem vizsgálata
A – Előzetes megállapítások
15. A kérdést előterjesztő bíróság három kérdésével számos, a vámáru‑nyilatkozatok vámhatóság általi elfogadásának tartalmával, hatályával és jogi természetével kapcsolatos problémát vet fel.
16. Annak érdekében, hogy hasznos választ lehessen adni erre a kérdésre, álláspontom szerint előzetesen ki kell emelni a vámeljárás 2913/92 rendelettel megállapított alapvető jellemzőit.
17. A közös vámtarifa létrehozása az Unió területén közös szabályok bevezetését feltételezte az áruk belső piacra történő behozatalára, kivitelére és az azon keresztüli átvitelére vonatkozó eljárások tekintetében.(3) E célból a 2913/92 rendelet, amely átdolgozta a korábbi szabályozások szövegét, úgy rendelkezett, hogy minden árut be kell vonni a 14. cikkének 16. pontjában felsorolt vámeljárások valamelyike alá. Azon aktus, amely alapján az árut meghatározott vámeljárás alá vonják, annak valamennyi jogkövetkezményével együtt az importőr által kiállított „vámáru‑nyilatkozatban” ölt testet, amely írásban, elektronikus formában és szóban is megtehető.(4)
18. Ez a nyilatkozat nem a vámeljárás kisebb jelentőségű alakisága, ugyanis ahhoz jelentős joghatások fűződnek. Tartalma, amelynek megállapítása az árukat bejelentő személy feladata, meghatározza az alkalmazandó vámeljárást, csakúgy mint a vonatkozó vámokat, és ily módon úgymond „pillanatképet” készít az eljárás tárgyáról. A 2454/93/EK rendelet(5) 31–34. melléklete e célból megállapítja a vámáru‑nyilatkozat megtételéhez használt dokumentumok pontos méretét, és azok rovataiban egyértelműen jelzi, hogy milyen adatokat kell bejelenteni a vámhatóságnál annak érdekében, hogy az meghozhassa a megfelelő döntéseket.
19. A szóban forgó vámáru‑nyilatkozat tehát pontosan meghatározott és egységesített tartalommal bír, és a hatékonyság jegyében a 2913/92 rendelet 62. cikkében felsoroltakhoz képest abban nincs helye további adatok feltüntetésének. Az említett rendelkezés csak annyit ír elő, hogy a nyilatkozatnak tartalmaznia kell a nyilatkozattevő aláírását, és „minden olyan adatot, amely a kapcsolódó vámeljárásra vonatkozó rendelkezések alkalmazásához szükséges”.
20. E szigort a vámeljárások alapjául szolgáló gyorsaság és jogbiztonság célkitűzései összehangolásának szükségessége indokolja. Figyelemmel a vámszabályok pontos alkalmazásával, valamint a betartásuk ellenőrzésével járó nyilvánvaló bürokratikus nehézségekre, a 2913/92 rendelet arra kötelezi a nyilatkozattevőt, hogy csak és kizárólag bizonyos pontosan meghatározott adatokat adjon meg.(6) Ezért a vámáru‑nyilatkozat módosításának joga azokra az esetekre korlátozódik, amelyekben a vámhatóság nem tett lépéseket az áruk megvizsgálására, illetve nem adta ki azokat. Ily módon arra szorítja a nyilatkozattevőt, hogy valós és helyes információt adjon meg, ellenkező esetben ugyanis szankciót alkalmazhatnak vele szemben.(7)
21. Másrészről a hatóság köteles azonnal elfogadni azt a vámáru‑nyilatkozatot, amely megfelel a 2913/92 rendelet 62. cikkében felsorolt feltételeknek, amennyiben az árut vám elé állították. A nyilatkozat „elfogadása” szintén olyan aktus, ebben az esetben a vámhatóságé, amelynek joghatásai relevánsak. Ezek közül a legjelentősebb az idővel kapcsolatos, főszabály szerint ugyanis az elfogadás időpontja az a pillanat, amelytől kezdve alkalmazandók a bejelentett árura vonatkozó vámeljárás rendelkezései.(8) Tehát amint sor kerül a vámáru‑nyilatkozat elfogadására, a nyilatkozattevő jogosulttá válik a vámáru‑nyilatkozatban foglalt bármely adat vagy adatok módosítására(9), feltéve hogy a hatóság még nem tett lépéseket az áru megvizsgálására, vagy nem ítéli meg úgy, hogy a vámáru‑nyilatkozat nem helytálló adatokat tartalmaz.
22. Végezetül, a „nyilatkozat” nem más, mint a vámeljárás megindítására vonatkozó kérelem aktusa, míg annak „elfogadása” az említett eljárás formális megindítását jelenti. Azt lehet mondani, hogy e két aktus olyan, mint ugyanazon érem két oldala, azok egyszerre, egyazon dokumentumban jelennek meg, amelynek tartalmát különböző alanyok állapítják meg. Azonban a köztük fennálló párhuzamosság egyik aktust sem fosztja meg az önállóságától. A vámáru‑nyilatkozat megtétele az elfogadás egyik konstitutív feltétele, ez azonban nem jelenti azt, hogy az elfogadás ne történhetne meg önállóan. Mindkét aktusnak van saját eljárása, és alanyai, illetve tartalmuk eltérő. Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem pontosan az elfogadás e vonását, az önállóságát kérdőjelezi meg, amelyhez, mint azt az alábbiakban kifejtem majd, meghatározott jogkövetkezmények fűződnek.
B – Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdés
23. A kérdést előterjesztő bíróság első kérdése a 2913/92 rendelet 63. cikkének hatályára vonatkozik, amelynek értelmében a „62. cikkben megállapított feltételek” teljesülésének megállapítása esetén az írásbeli vámáru‑nyilatkozatot „a vámhatóság azonnal elfogadja, amennyiben vám elé állították azt az árut, amelyre vonatkozik”. A kérdést előterjesztő bíróság azt szeretné megtudni, hogy ha kétség merül fel a bemutatott áru vámtarifaszámának helyességével kapcsolatban, és a vámhatóság az említett szám meghatározása érdekében szakértői véleményt kért, a 63. cikk szerinti elfogadás kizárólag a 62. cikkben felsorolt alaki feltételek teljesülésére korlátozódik, vagy éppen ellenkezőleg, lehetővé teszi a nyilatkozat egyéb elemeinek ellenőrzését is.
24. Amint azt a jelen indítvány 19. és 20. pontjában kifejtettem, a nyilatkozattétel és elfogadás formalizált rendszere a vámeljárások pontos betartását és ellenőrzését szolgálja. A nyilatkozattevő a nyilatkozattétel során köteles bizonyos elemeket felsorakoztatni, az elfogadás pedig ezek ellenőrzésére korlátozódik. Ez az automatizmus jelentőséggel bír, mivel garantálja a jogbiztonságot mind a gazdasági szereplőknek, mind a hatóságnak, és ezáltal a hatóság felülvizsgálati jogkörére korlátozza a mérlegelés lehetőségét. Másrészt a nyilatkozattevőt a valóságnak megfelelő információk nyújtására ösztönzi, ellenkező esetben ugyanis, amennyiben gyanút kelt, és vizsgálatot indítanak ellene, elveszítheti a módosításhoz fűződő jogát. Következésképpen a nyilatkozat megtételére és annak elfogadására vonatkozó szigor a rendszer alapfeltétele.(10)
25. Éppen azért, mert a 2913/92 rendelet 63. cikke kizárólag három elem (aláírás, „szükséges adatok” és az áru) meglétét követeli meg, e rendelkezés a hatóságot a nyilatkozat elfogadására kötelezi, amint az megállapítja, hogy ezen elemek rendelkezésre állnak. A jogszabály szövegéből következik, hogy olyan rendkívül pontos keretek figyelembevételével elfogadott aktusról van szó, amelyek jelentősen korlátozzák a vámhatóság mérlegelési jogkörét. A vámáru‑nyilatkozatot a vámhatóság nemcsak elfogadja, de ennek „azonnal” meg kell történnie, amint megfelel „a 62. cikkben megállapított feltételeknek”, ahogy az egyébként a vizsgált ügyben is történt.
26. Mindezek alapján megállapítható, hogy a hivatkozott 63. cikk nem teszi lehetővé a vámhatóság számára, hogy az említett rendelkezésben nem szereplő elemekre való hivatkozással megtagadja engedélyének kiadását. Első pillantásra merevnek tűnhet ez a következtetés, azonban az eljárás egészét vizsgálva ez a megoldás tökéletesen ésszerűnek bizonyul.
27. A 63. cikkben előírt követelmények teljesítését megállapító vámhatóság valóban köteles („azonnal”) megadni engedélyét, ez azonban nem jelenti azt, hogy utóbb ne rendelkezne a vámszabályok betartásának ellenőrzését szolgáló egyéb jogosítványokkal. Ellenkezőleg, a 68. cikk felhatalmazza a hatóságot, hogy ne csak a vámáru‑nyilatkozat szövegét és az ahhoz mellékelt okmányokat vizsgálja meg, hanem az árukat is, sőt részletes elemzés céljából mintákat vegyen. E második, az áruk megvizsgálására vonatkozó jogosultság lehetővé teszi, hogy a hatóság a későbbi eredményektől függően meghozza a megfelelő döntést. Mindebből az következik, hogy a vámhatóság korlátozott mértékben végezhet ellenőrzést az elfogadás pillanatában, ez azonban semmilyen módon nem teszi feltételessé a nyilatkozattevő által szolgáltatott adatok helyességének ellenőrzésére vonatkozó jogát.
28. Éppen ezért úgy vélem, és ebben valamennyi, a jelen előzetes döntéshozatali eljárásban észrevételt előterjesztő tagállammal egyetértek, hogy a hivatkozott 63. cikk szigorú ellenőrzési keretbe szorítja a vámhatóságot azzal, hogy a vámáru‑nyilatkozat ellenőrzését csak és kizárólag az említett rendelkezésben felsorolt követelményekre korlátozza. Márpedig mivel, ahogyan már említettem, semmi sem akadályozza meg a vámhatóságot abban, hogy megvizsgálja az árut, és e vizsgálat eredményét esetleg csak az áru kiadását követően ismeri meg, az ellenőrzés 63. cikk szerinti szigorú mivolta nem korlátozza a hatóságok ellenőrzési jogköreit.(11) Ellenkezőleg, a 2913/92 rendeletben szereplő szabályozás olyan gyors és egységesített eljárásra törekszik, amely adott esetben a későbbiekben is lehetővé teszi a jogi helyzet rendezését.
29. Ebből következően azt javaslom, hogy az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdésre a Bíróság akként válaszoljon, hogy a 2913/92 rendeletet úgy kell értelmezni, hogy az a vámáru‑nyilatkozat „elfogadása” tekintetében arra kötelezi a vámhatóságot, hogy csak a vámáru‑nyilatkozat e rendelet 62. cikkében foglalt követelményekkel való összhangjának vizsgálatát végezze el. E célból a hatóság csupán az iratoknak a rendelet 63. cikkében meghatározott terjedelmű vizsgálatát végzi el, és kizárólag a bemutatott iratok alapján határoz a vámáru‑nyilatkozat elfogadásáról.
C – Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett második kérdés
30. Ezt követően a bíróság a vámáru‑nyilatkozat elfogadásának jogi természetével kapcsolatban, azon helyzet tekintetében fogalmazza meg kétségeit, amelyben – mint a jelen ügyben – a vámhatóságok az elfogadást megelőzően mintát vettek az áruból, abból a célból, hogy biztosítsák a vámnómenklatúra helyes alkalmazását. Pontosabban a kérdést előterjesztő bíróság annak tisztázására kéri a Bíróságot, hogy az elfogadás a vámhatóság aktusaként a 2913/92 rendelet 4. cikkének 5. pontja szerinti „határozatnak” minősül‑e.
31. E ponthoz érkezve figyelembe kell venni azon jelentős eltérést, amely az alapeljárás feleinek álláspontjai között nem meglepő módon, csakúgy mint a jelen eljárásban észrevételeket előterjesztő államok és a Bizottság álláspontja között fennáll. Míg a DP grup a kérdést előterjesztő bíróság előtt a vámhatóság általi elfogadás „határozat” jellegét hangoztatta, csakúgy mint Spanyolország és a Bizottság tette az előzetes döntéshozatali eljárás során, addig az alperes, Bulgária, a Cseh Köztársaság és Hollandia az ezzel ellentétes állásponthoz csatlakozott. Ugyanakkor, ahogy azt a későbbiekben kifejtem majd, a nézetkülönbség inkább formális, mint érdemi, a DP grup kivételével ugyanis az eljárás minden résztvevője úgy véli, habár különböző érvek alapján, hogy az elfogadás megtámadása nem támasztja alá a fellebbező érdemi kérelmét.
32. Mint köztudott, a 2913/92 rendelet 4. cikkének 5. pontja a „határozat” fogalmát az arra való alkalmasságára összpontosítja, hogy „egy vagy több meghatározott, illetve azonosítható személyre joghatással van”. Ez a szűkszavú és a rendelet által nem részletezett hatásokra alapított leírás rávilágít arra, hogy miért volt szükség további kritériumokra e fogalom autonóm értelmezésének megszilárdításához. Így Fennelly főtanácsnok az Andrade‑ügyben(12) ismertetett indítványában megállapította, hogy a hivatkozott 4. cikk 5. pontjában rögzített feltételek mellett a „határozatnak” „valaminek az elfogadását vagy egy mérlegelési jogkör gyakorlását kell kifejeznie”, mivel „az olyan aktus, amelyet különböző tényezők figyelembevételével hoznak meg, és a közösségi jognak megfelelően ezen aktusban ki kell fejteni az e mérlegelési jogkör gyakorlása során alkalmazott indokokat abból a célból, hogy annak címzettje hatékonyan megtámadhassa annak érvényességét”(13) .
33. A Fennelly főtanácsnok által javasolt és a Bíróság által elfogadott – a hivatkozott ügyben hozott ítéletében megismételt – meghatározással összhangban úgy vélem, hogy ahhoz, hogy a vámhatóság valamely aktusa „határozatnak” minősüljön, az szükséges, hogy azonosítsa a címzettjét, joghatások fűződjenek hozzá, továbbá mérlegelési jogkör gyakorlásának kifejeződése és eredménye legyen.
34. A címzett azonosítását illetően nyilvánvaló, hogy a vámáru‑nyilatkozat elfogadása minden esetben megfelel ennek a feltételnek, mivel a 62. cikk által előírt követelmények egyike a nyilatkozattevő aláírása. Ha a címzett a vámáru‑nyilatkozatban nem kerül név szerint azonosításra, nem kerülhet sor annak elfogadására, erre tekintettel ő mindig azonosítható lesz.
35. Emellett az elfogadás joghatással van e címzettre, akkor is, ha azt megadják neki, és akkor is, ha megtagadják tőle. Az első esetben az elfogadás időpontjában létrejön a vámjogi jogviszony, amelyből ebben a pillanatban keletkeznek az irányadó vámeljáráshoz kapcsolódó vámok.(14) A második esetben az elfogadás megtagadása megakadályozza, hogy az árut vámeljárás alá vonják, ami jelentős gazdasági, és következésképpen jogi következményekkel is jár. Erre tekintettel a vámszabályok szerinti elfogadás a 2913/92 rendelet 4. cikkének 5. pontja értelmében vett joghatásokkal jár.
36. Végezetül meg kell vizsgálni, hogy a vámhatóság elfogadásra vonatkozó döntése hordoz‑e magában mérlegelési elemeket. A mérlegelésre sor kerülhet olyan megismerési folyamat eredményeként, amely az alkalmazandó jogszabályhoz rendelt tényállást érinti, vagy megvalósulhat az e folyamatból következő joghatás jogi értékelésének eredményeként.(15) Erre figyelemmel a mérlegelésre akkor kerül sor, amikor bizonyos tényeket megfeleltetnek a jogszabály tényállási elemeinek, vagy amikor megállapításra kerülnek ennek a megfeleltetésnek a következményei, feltéve hogy a következmények egynél több megoldást tesznek lehetővé.
37. A vámszabályok szerinti elfogadást illetően a 2913/92 rendelet 62. és 63. cikkére figyelemmel a jelen ügyben nyilvánvalóan azonosítható a mérlegelési jogkör gyakorlása. A vámhatóság köteles az elfogadás mellett dönteni, ha teljesül a korábban idézett három feltétel: az aláírt nyilatkozat benyújtása, a megfelelő vámeljárás alkalmazásához szükséges adatok rendelkezésre bocsátása és az áru vám elé állítása. E három közül a második követelmény bizonyos mérlegelési mozgásteret biztosít a vámhatóság számára, mivel tisztáznia kell, hogy a nyilatkozattevő rendelkezésre bocsátotta‑e, vagy sem a „szükséges” adatokat. A 63. cikkben meghatározott joghatás ugyanakkor semmilyen mérlegelési jogkört nem biztosít a vámhatóság számára: vagy elfogadja a nyilatkozatot, vagy sem.
38. Erre figyelemmel az adatok „szükségességének” megítélése kapcsán a hatóságot megillető mérlegelési jogkör az egyetlen diszkrecionális elem, amellyel az rendelkezik.(16) És bár konkrét szempontról van szó, bizonyos, hogy az elfogadás terén rendelkeznek egy szűk mérlegelési és értékelési jogkörrel.
39. A fentiekre tekintettel tehát a vámáru‑nyilatkozat elfogadása – olyan hatósági aktusként, amely azonosítja a címzettjét, joghatással jár, és mérlegelési elemeket hordoz magában – a 2913/92 rendelet 4. cikkének 5. pontja szerinti „határozatnak” minősül.
D – Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett harmadik kérdés
40. Az Administrativen sad Sofia‑grad által előterjesztett harmadik és egyben utolsó kérdés a vámhatósági elfogadás megtámadhatóságára vonatkozik.
41. A 2913/92 rendelet 243‑246. cikke állapítja meg a vámhatóságok határozataival szembeni jogorvoslatok rendszerét. E rendelkezések mindenki számára biztosítják a vámhatóság olyan határozataival szembeni jogorvoslati jogot, „amelyek őt közvetlenül és személyesen érintik”, függetlenül attól, hogy kifejezett vagy hallgatólagos határozatról van szó.(17)
42. Másrészről a hivatkozott rendelet 9. cikke az említett rendelkezések kiegészítéseként megállapítja a vámhatósági aktusok visszavonásának szabályait, és minden esetben lehetővé teszi a kedvezőtlen aktusok felülvizsgálatát, csakúgy mint a kedvező aktusokét, feltéve hogy a kérelmező rosszhiszeműen vagy jogellenes módon járt el.
43. A jogorvoslatokra és a visszavonásra vonatkozó rendelkezések összessége igazolj, hogy a vámhatóság valamennyi joghatással járó aktusa, akár kedvező, akár kedvezőtlen, felülvizsgálat tárgya lehet, mind az azt elfogadó hatóság, mind a bíróságok részéről. A vámeljárásra jellemző hatékonyság alapvetően nem állít korlátokat a hatóságok által elfogadott aktusok megtámadhatósága elé, ez pedig összhangban áll az igazságszolgáltatáshoz való hozzáférésnek az uniós jog által tulajdonított jelentőséggel.
44. Az Unió ugyanis biztosítja az általa elismert jogokat, szabadságokat, illetve jogos érdekeket sértő valamennyi aktussal szembeni bírósági jogorvoslat igénybevételéhez fűződő jogot, azzal, hogy mindenekelőtt fontos, hogy a bírósági jogorvoslat hatékony legyen mind abban az értelemben, hogy jogilag képesnek kell lennie a konkrét, kifogásolt jogsérelem helyreállítására, mind abban, hogy megvalósítható jogorvoslatot biztosítson, vagyis olyat, amelyhez nem kapcsolódnak olyan feltételek, amelyek lehetetlenné teszik vagy nagyon megnehezítik az alkalmazását.(18) Ez rögzítésre került az Európai Unió Alapjogi Chartájának 47. cikkében, csakúgy mint az Emberi Jogok Európai Bíróságának a Római Egyezmény 6. cikkének értelmezéséhez kapcsolódó gazdag ítélkezési gyakorlatában.(19) Ezért nem fogadható el a 2913/92 rendelet olyan értelmezése, amely lehetetlenné teszi vagy korlátozza a nyilatkozattevő nemzeti bírósághoz való hozzáférését.
45. A vámhatóság által az elfogadás tárgyában hozott döntések, azaz gyakorlatilag a jelen ügyben szóban forgó tényállás tekintetében a következő észrevételeket kell tenni.
46. Mivel megerősítésre került, hogy az elfogadás a 2913/92 rendelet 4. cikkének 5. pontja szerinti „határozatnak” minősül azon egyszerű tény folytán, hogy e kategóriába tartozik, létrejön ezen aktus megtámadhatóságának vélelme. Azon aktus, amely joghatással van valamely személyre, minden körülmények között per tárgyát képezheti. Ezért a holland kormány írásbeli észrevételeiben javasoltakkal ellentétben a „határozat” nem annál a ténynél fogva minősül határozatnak, hogy megtámadható, hanem azért támadható meg, mert „határozat”.
47. Mindazonáltal amikor az „elfogadásra” utalunk, azt széles értelemben kell tekintenünk, vagyis számításba kell vennünk mind a kedvező, elfogadó választ, mind az elutasítót, hiszen a vámhatóság elutasíthatja a hozzá benyújtott vámáru‑nyilatkozatot, és következésképpen hátrányosan befolyásolhatja a nyilatkozattevő jogi helyzetét. Ebben az esetben az elfogadás, helyesebben a hatóság ezt megtagadó döntése a 2913/92 rendelet 243. cikkének megfelelően minden esetben megtámadható.
48. Végezetül szükséges emlékeztetni arra, hogy az elfogadás korlátozott és előre meghatározott tartalmú határozat, ahogyan az a jelen indítvány 25‑30. pontjában szerepel. A 2913/92 rendelet 63. cikke a vámhatóság mérlegelési jogkörét a 62. cikkre utalással az előbbiben felsorolt lehetőségekre szorítja, és így a hatóság döntési jogkörét az aláírásnak, az áruk vám elé állításának és a szükséges dokumentumok rendelkezésre bocsátásának ellenőrzésére korlátozza. Már kifejtettem, hogy ez az utolsó elem magában hordozza a mérlegelés bizonyos – jóllehet korlátozott – fokát, az elfogadás azonban kizárólag az imént említett három elemre vonatkozhat. Erre tekintettel az elfogadó határozat megtámadhatósága, csakúgy mint annak felülvizsgálata csakis a három hivatkozott és a vámhatóság döntésének alapjául szolgáló elem egyikére vonatkozhat.
49. Az alapeljárás tényállására rátérve, a DP grup a vizsgált vámáru‑nyilatkozat tekintetében a bolgár vámhatóság által kibocsátott elfogadással szemben nyújtott be jogorvoslat iránti kérelmet, azaz olyan elfogadással szemben, amelyet a vámhatóság a 2913/92 rendelet 68. cikkének b) pontjában biztosított jogosítványa alapján, vagyis az áruk megvizsgálásának lehetséges eredményeire való figyelmeztetéssel adott ki. Ezt rögzítette a bolgár vámhatóság a vámáru‑nyilatkozat hátoldalán, és a bejelentett tarifális besorolás kiigazítására vonatkozó gyanúja helytállónak bizonyult, mivel a laboratóriumi vizsgálatok igazolták a nyilatkozattevő tévedését, akit utólag további vámok megfizetésére köteleztek. A nyilatkozattevő csak azt követően terjesztett elő jogorvoslati kérelmet, miután tudomására jutott, hogy a hatóság az említettek szerint vámfizetésre kötelezte.
50. A tényállásból következik, hogy az elsőfokú bíróság jogellenesen állapította meg, hogy a vámáru‑nyilatkozat hatóság általi elfogadása nem minősül megtámadható határozatnak. Az elfogadás valójában, ahogy azt a fentiekben kifejtettem, „határozat”, amely joghatással jár, és magában hordoz bizonyos mérlegelési jogkört. Végezetül a 2913/92 rendelet 243. cikke szerinti megtámadható határozatról van szó, mivel az valamilyen módon hatással van a nyilatkozattevő jogi helyzetére.
51. Mindazonáltal a vámhatóság nem a behozatalra kerülő áruk tarifális besorolásával kapcsolatban hozott határozatot. Az elfogadás, ahogy az a jelen indítvány 25–30. pontjában szerepel, a 2913/92 rendelet 63. cikkében előírt feltételek teljesülésének formális megállapítása. Az elfogadás valójában – az eljárásban benyújtott dokumentumok ellenőrzésén túl – egyáltalán nem teszi lehetővé a mérlegelési jogkör gyakorlását. A tarifális besorolást illetően az elfogadás olyan határozat, amely nem csupán nem tekinthető magának a besorolást megállapító aktusnak, hanem azt teszi lehetővé a vámhatóság számára, hogy azonnal vagy utólagosan ellenőrzést, módosítást végezzen, és követelje a szabályozás megfelelő betartását. Más szóval az elfogadás nem a tarifális besorolásra vonatkozó határozat, hanem az eljárás megindulását lehetővé tevő eljárási aktus. E szempontból az elfogadás megtámadása minden bizonnyal irányulhat a hivatkozott 63. cikk által felsorolt elemekre, ugyanakkor a rendelet az elfogadáson keresztül nem biztosíthat egyfajta univerzális megtámadási lehetőséget, amelynek révén a vámszabályozás bármely aspektusát meg lehet támadni.
52. Erre figyelemmel a jelen ügyben a DP grup kereseti kérelme a vámhatóság által a vámáru‑nyilatkozat elfogadásának pillanatában „jóváhagyott” tarifális besorolásra vonatkozik, és nem magának az elfogadásnak a tényére. Annál is inkább így van ez, mert megfigyelhetjük, hogy az elfogadásnak felrótt hiba nem magában az elfogadásban, hanem a DP grup által benyújtott vámáru‑nyilatkozatban rejlik. A fellebbező célja tehát nem a jogait érintő aktus megtámadása, hanem olyan aktus megsemmisítésének kikényszerítése, amely közigazgatási szankció kiszabásának szolgálhat alapul.
53. Következésképpen és a fentiek fényében a 2913/92 rendeletnek a 243. cikkével összefüggésben értelmezett 63. cikkét úgy kell értelmezni, hogy a nyilatkozattevő megtámadhatja a bíróságok előtt valamely vámáru‑nyilatkozat elfogadásának jogszerűségét, feltéve hogy a megtámadás indoka az elfogadás alapjául szolgáló, a hivatkozott 63. cikkben felsorolt feltételek valamelyikének vámhatóság általi megvizsgálásával kapcsolatos.
V – Végkövetkeztetések
54. A fentiekre tekintettel azt javaslom a Bíróságnak, hogy az Administrativen sad Sofia grad kérdéseire a következő válaszokat adja:
„1) A Közösségi Vámkódex létrehozásáról szóló, 1992. október 12‑i 2913/92/EGK tanácsi rendelet 63. cikkét úgy kell értelmezni, hogy az arra kötelezi a vámhatóságot, hogy csak a vámáru‑nyilatkozat e rendelet 62. cikkében foglalt követelményekkel való összhangjának vizsgálatát végezze el. E célból a hatóság csupán az iratoknak a rendelet 63. cikkében meghatározott terjedelmű vizsgálatát végzi el, és kizárólag a bemutatott iratok alapján határoz a vámáru‑nyilatkozat elfogadásáról, abban az esetben is, ha kétség merül fel az áru vámtarifaszámának helyessége tekintetében, és e szám meghatározásához szakértői vélemény szükséges.
2) A vámáru‑nyilatkozat elfogadása – olyan hatósági aktusként, amely azonosítja a címzettjét, joghatással jár, és mérlegelési elemeket hordoz magában – a 2913/92 rendelet 4. cikkének 5. pontja szerinti „határozatnak” minősül.
3) A 2913/92 rendeletnek a 243. cikkével összefüggésben értelmezett 63. cikkét úgy kell értelmezni, hogy a nyilatkozattevő megtámadhatja a bíróságok előtt valamely vámáru‑nyilatkozat elfogadásának jogszerűségét, feltéve hogy a megtámadás indoka az elfogadás alapjául szolgáló, a hivatkozott 63. cikkben felsorolt feltételek valamelyikének vámhatóság általi megvizsgálásával kapcsolatos.”
(1) .
(2)  –	Az 1992. október 12‑i tanácsi rendelet (HL 1992. L 302., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 2. fejezet, 4. kötet, 307. o.).
(3)  –	Lásd általánosan C. J. Berr és H. Trémeau, Le droit douanier, Communautaire et national,
7. kiadás, 2006.
(4)  –	A 2913/92 rendelet 61. cikke.
(5)  –	A 2913/92 rendelet végrehajtására vonatkozó rendelkezések megállapításáról szóló, 1993. július 2‑i bizottsági rendelet (HL 1993. L 253., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 2. kötet, 6. fejezet, 3. o.).
(6)
–	Lásd M. Fabio, Customs Law of the European Union,
Wolters Kluwer kiadó, 2010., 6.2.1–6.2.3. pont.
(7)  –	Lásd ebben az értelemben Miguel Poiares Maduro főtanácsnok C‑468/03. sz. Overland Footwear ügyben 2005. május 25‑én ismertetett indítványának (2005. október 20‑án hozott ítélet, EBHT 2005., I‑8937. o.), 33–35. pontját.
(8)  –	A 2913/92 rendelet 67. cikke.
(9)  –	A 2913/92 rendelet 65. cikke.
(10)
–	Lásd T. Lyons, EC Customs Law,
Oxford University Press, Oxford, 2001., 283. és azt követő oldalak.
(11)
–	E tekintetben sokat elárul Cosmas főtanácsnok C‑66/99. sz. Wandel GMBH ügyre vonatkozó, 2000. szeptember 28‑i indítványának (2001. február 1‑jén hozott ítélet, EBHT 2001., I‑873. o.) 46. pontja, amely rögzíti az elfogadás feltételességét abban az esetben, ha a vámhatóság megvizsgálja az árut: „Mind a fent hivatkozott rendelkezések hatékony érvényesülése biztosításának szükségességéből, mind azok szövegéből következik, hogy a vámáru‑nyilatkozat adatainak a vizsgálatuk mellőzésével történő elfogadásának időpontja a vámtartozás keletkezésének időpontja, de egyben az az időpont is, amikor véglegesen meghatározzák annak összegét. Ugyanakkor, amennyiben a vámáru‑nyilatkozat elfogadására a vámhatóság annak tartalmára vonatkozó adat‑ellenőrzési utasításának kiadásával együtt kerül sor, bizonyos, hogy formálisan vámtartozás keletkezik, ez azonban nem végleges jellegű, arra tekintettel ugyanis, hogy az árut nem vizsgálták meg, és nem ellenőrizték a vámáru‑nyilatkozat adatait, nem tekinthető úgy, hogy a tartozás összege rögzítésre, valamint ténylegesen és véglegesen is megerősítésre került. Következésképpen az utóbbi esetben a vámok végleges meghatározása az említett adatok ellenőrzésétől függ oly módon, hogy a vita tárgyát képező áru nem tekinthető véglegesen szabad forgalomba bocsátottnak”.
(12)
–	A C‑213/99. sz. Andrade‑ügyben 2000. szeptember 21‑én ismertetett indítvány (2000. december 7‑én hozott ítélet, EBHT 1999., I–11083. o.).
(13)
–	A hivatkozott indítvány 55. pontja.
(14)
–	A 2913/92 rendelet 67. cikke.
(15)
–	Lásd általánosan: H. J. Koch, Unbestimmte Rechtsbegriffe und Ermessensermächtigungen im Verwaltungsrecht, Metzner, Frankfurt, 1979. és M. Bacigalupo, La discrecionalidad administrativa. Estructura normativa, control judicial y límites constitucionales de su atribución, Marcial Pons, Madrid, 1997__ valamint T. Danwitz, Europäisches Verwaltungsrecht
című összehasonlító és uniós jogi elemzését,
Springer, Berlin‑Heidelberg, 2008., 30., 33., 50__ 71__ 87., 107. o., valamint a 361. és azt követő oldalak.
(16)  –	Szükségesnek tartom felhívni a figyelmet arra, hogy a tárgyaláson a Bizottság által kiemeltek szerint néhány tagállami bíróság már hozott ítéletet e kérdésben, többek között anélkül is, hogy felmerült volna az előzetes döntéshozatal iránti kérelem előterjesztésének szükségessége, e bíróságok szintén úgy vélték, hogy az elfogadás a 2913/92 rendelet 4. cikkének 5. pontja szerinti „határozatnak” minősül, E tekintetben lásd a német Bundesfinanzhof 2009. július 21‑i (VII R 2/08) és 2009. október 5‑i ítéletét (VII B 254/98).
(17)  –	Az (1) bekezdés második albekezdése a vámhatóság hallgatásának megtámadhatóságára utal.
(18)  –	Lásd többek között a 222/84. sz. Johnston‑ügyben 1986. május 15‑én hozott ítélet (EBHT 1986., 1651. o.) 18. és 19. pontját; a 222/86, sz., Heylens és társai ügyben 1987. október 15‑én hozott ítélet (EBHT 1987., 4097. o.) 14. pontját; a C‑424/99. sz., Bizottság kontra Ausztria ügyben 2001. november 27‑én hozott ítélet (EBHT 2001., I‑9285.o.) 45. pontját; a C‑50/00. P. sz., Unión de Pequeños Agricultores kontra Tanács ügyben 2002. július 25‑én hozott ítélet (EBHT 2002., I‑6677. o.) 39. pontját; a C‑467/01. sz. Eribrand‑ügyben 2003. június 19‑én hozott ítélet (EBHT 2003., I‑6471. o.) 61. pontját és a C‑279/09. sz. DEB Deutsche Energiehandels‑ und Beratungsgesellschaft ügyben 2010. december 22‑én hozott ítélet (az EBHT‑ban még nem tették közzé) 29. pontját.
(19)  –	A Charta 47. cikke és az Emberi Jogok Európai Bíróságának ítélkezési gyakorlatával fennálló kapcsolata tekintetében lásd a C‑69/10. sz. Samba Diouf‑ügyben 2011. március 1‑jén ismertetett indítványom (az ügyben még nem hoztak ítéletet) 38–44. pontját, valamint Bot főtanácsnok C‑108/10. sz. Scattolon‑ügyben 2011. április 5‑én ismertetett indítványának (az ügyben még nem hoztak ítéletet) 122–126. pontját.