62014CC0267_HU
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Mik a feltételei és a korlátai a Bizottság arra irányuló hatáskörének, hogy határozat formájában vállalkozásoktól információt kérjen az uniós versenyszabályok esetleges megsértésére vonatkozó vizsgálattal összefüggésben?
2. Lényegében ezek azok a kulcskérdések, amelyeket a Buzzi Unicem SpA (a továbbiakban: Buzzi Unicem vagy fellebbező) Törvényszék ítéletével szemben benyújtott fellebbezése felvet, amelyben az utóbbi elutasította az 1/2003/EK rendelet(2) 18. cikkének (3) bekezdése alapján elfogadott azon bizottsági határozat megsemmisítése iránti keresetet, amely jelentős mennyiségű információ benyújtását kérte a hivatkozott társaságtól.
3. Nagymértékben hasonló kérdéseket vetett fel továbbá három másik fellebbezés, amelyeket a cementpiacon tevékenykedő más társaságok nyújtottak be a Törvényszék három olyan ítéletével szemben, amelyben a Törvényszék nagyrészt ugyancsak elutasította a Buzzi Unicem által megtámadottal megegyező bizottsági határozatokkal szembeni kereseteiket. A hivatkozott másik három eljárásban(3) is ma ismertetem indítványaimat. A jelen indítványt ezért a hivatkozott indítványokkal együtt kell értelmezni.
I – Jogi háttér
4. Az 1/2003 rendelet (23) preambulumbekezdése értelmében:
„A Bizottságot fel kell hatalmazni arra, hogy előírja a[z EUMSZ 101. cikk]ben megtiltott bármilyen megállapodás, döntés vagy összehangolt magatartás, illetve a[z EUMSZ 102. cikk]ben tiltott erőfölénnyel való visszaélés felderítéséhez szükséges információk megadását az egész Közösségben megkövetelhesse. A Bizottság határozatának betartása során a vállalkozások nem kényszeríthetők annak bevallására, hogy jogsértést követtek el, viszont minden esetben kötelesek megválaszolni a tényszerű kérdéseket és átadni a dokumentumokat még akkor is, ha ezek az információk felhasználhatók velük vagy egy másik vállalkozással szemben a jogsértés fennállásának megállapítására.”
5. Az 1/2003 rendelet „Információkérés” című 18. cikke, amennyiben releváns, a következőkről rendelkezik:
„(1) A Bizottság az e rendeletben ráruházott feladatok teljesítése érdekében egyszerű kérelem vagy határozat formájában felkérheti a vállalkozásokat vagy vállalkozások társulásait, hogy nyújtsanak be minden szükséges információt.
(2) Az egyszerű információkérésnek a vállalkozás vagy a vállalkozások társulása részére történő megküldésekor a Bizottság közli a kérelem jogalapját és célját, meghatározza, milyen információra van szükség, és meghatározza azt a határidőt, amelyen belül az információt be kell nyújtani, és utal azokra a szankciókra, amelyeket a hiányos vagy félrevezető információnyújtás esetére a 23. cikk előír.
(3) Ha a Bizottság határozat útján kéri a vállalkozásokat vagy a vállalkozások társulásait az információszolgáltatásra, közli a kérelem jogalapját és célját, meghatározza, milyen információra van szükség, és meghatározza azt a határidőt, amelyen belül az információt be kell nyújtani. A Bizottság utal a 23. cikkben előírt szankciókra, valamint utal a 24. cikkben előírt szankciókra vagy kiszabja azokat. Utal továbbá arra a jogra, hogy határozata a Bírósággal felülvizsgáltatható.
[…]”
II – A jogvita előzményei
6. A Bizottság 2008‑ban és 2009‑ben – az 1/2003 rendelet 20. cikke értelmében eljárva – számos helyszíni vizsgálatot folytatott a cementiparban tevékenykedő több vállalkozás helyiségeiben, beleértve a Buzzi Unicem, valamint a felperes közvetlen vagy közvetett irányítása alatt álló két társaság, a Dyckerhoff AG és a Cimalux SA helyiségeit is. 2009‑ben és 2010‑ben ezeket a helyszíni vizsgálatokat számos, az 1/2003 rendelet 18. cikkének (2) bekezdése szerinti információkérés követte.
7. 2010. november 5‑i levelében a Bizottság arról értesítette a Buzzi Unicemet, hogy az 1/2003 rendelet 18. cikkének (3) bekezdése értelmében információkérő határozatot kíván küldeni ez utóbbinak, és továbbította a hivatkozott határozathoz általa mellékelni kívánt kérdőív tervezetét. A Buzzi Unicem 2010. november 17‑én benyújtotta észrevételeit a Bizottságnak.
8. 2010. december 6‑án a Bizottság arról értesítette a Buzzi Unicemet. hogy úgy határozott, hogy vele és hét másik társasággal szemben az 1/2003 rendelet 11. cikkének (6) bekezdése és a 773/2004/EK rendelet(4) 2. cikke értelmében megindítja az eljárást az EUMSZ 101. cikk olyan feltételezett megsértései miatt, amelyek az EGT területén kívüli országokból az EGT területére érkező behozatalok korlátozásait, piacfelosztást, árösszehangolást, valamint a cement és kapcsolódó termékek piacán kapcsolódó versenyellenes magatartásokat foglaltak magukban.
9. 2011. március 30‑án a Bizottság elfogadta az 1/2003/EK tanácsi rendelet 18. cikkének (3) bekezdése szerinti eljárásban hozott (COMP/39520 – „cement és kapcsolódó termékek”‑ügy) C(2011) 2356 végleges bizottsági határozatot (a továbbiakban: vitatott határozat).
10. A vitatott határozatban a Bizottság megállapította, hogy az 1/2003 rendelet 18. cikke értelmében a hivatkozott rendeletben ráruházott feladatok teljesítése érdekében egyszerű kérelem vagy határozat formájában felkérheti a vállalkozásokat vagy vállalkozások társulásait, hogy nyújtsanak be minden szükséges információt (a vitatott határozat (3) preambulumbekezdése). Annak kiemelését követően, hogy a felperest értesítették a Bizottság azon szándékáról, hogy az 1/2003 rendelet 18. cikkének (3) bekezdése szerinti határozatot fogadjon el, és hogy az előbbi benyújtotta a kérdőív tervezetéhez kapcsolódó észrevételeit (a vitatott határozat (4) és (5) preambulumbekezdése), a Bizottság határozatban szólította fel a fellebbezőt az I. mellékletben szereplő kérdőív megválaszolására. Konkrétan az I. melléklet 79 oldalt és 11 kérdéscsoportot tartalmazott. A hivatkozott kérdőívre adandó válaszokra vonatkozó utasításokat a II. melléklet tartalmazta, míg a válaszmodelleket a III. mellékletben bocsátották rendelkezésre.
11. A Bizottság felhívta továbbá a figyelmet a feltételezett jogsértésekre (a vitatott határozat (2) preambulumbekezdése), amelyet a következőképpen jellemzett: „[a] feltételezett jogsértések a cement és a kapcsolódó termékek piacán az Európai Gazdasági Térségen (a továbbiakban: EGT) belüli kereskedelmi forgalom korlátozására, beleértve az EGT‑n kívüli országokból származó, EGT‑be irányuló behozatalok korlátozását, a piacok felosztására, az árak összehangolására és kapcsolódó versenyellenes magatartásokra vonatkoznak”. A kért információ jellegére és terjedelmére, valamint a versenyszabályok feltételezett megsértésének súlyosságára hivatkozva a Bizottság úgy ítélte megfelelőnek, hogy tizenkét hetet adjon a fellebbezőnek az első tíz kérdéscsoport megválaszolására, és két hetet a tizenegyedik csoport megválaszolására (a vitatott határozat (8) preambulumbekezdése).
12. A vitatott határozat rendelkező része a következőket tartalmazza:
„1. cikk
A Buzzi Unicem SpA az Európai Unióban székhellyel rendelkező, és közvetlen vagy közvetett irányítása alá tartozó leányvállalataival együtt a jelen határozat I. mellékletében említett információkat e határozat II. és III. mellékletében kért módon az 1–10. kérdés tekintetében nyitva álló, a jelen határozat közléséről számított tizenkét héten belül, illetve a 11. kérdés tekintetében nyitva álló két héten belül benyújtja. Valamennyi melléklet a jelen határozat szerves részét képezi.
2. cikk
A jelen határozat címzettje a Buzzi Unicem SpA, az Európai Unióban székhellyel rendelkező és közvetlen vagy közvetett irányítása alá tartozó leányvállalataival együtt.”
III – A Törvényszék előtti eljárás és a megtámadott ítélet
13. 2011. június 10‑én benyújtott kérelmével a Buzzi Unicem a vitatott határozat megsemmisítésére irányuló kérelmet terjesztett elő.
14. Ugyanazon a napon benyújtott külön kérelmében a Buzzi Unicem az ügy gyorsított eljárásban történő elbírálását kérte a Törvényszék eljárási szabályzatának 76a cikke alapján. A Törvényszék 2011. szeptember 14‑i határozatával elutasította ezt a kérelmet.
15. A 2014. március 14‑i Buzzi Unicem SpA kontra Bizottság ítéletével (T‑297/11, a továbbiakban: megtámadott ítélet)(5) a Törvényszék elutasította a keresetet, és a Buzzi Unicemet kötelezte a költségek viselésére.
IV – A Bíróság előtti eljárás és a kérelmek
16. A Bírósághoz 2014. május 23‑án benyújtott fellebbezésében a Buzzi Unicem azt kéri, hogy a Bíróság:
– helyezze hatályon kívül a T‑297/11. sz. ítéletet;
– semmisítse meg az 1/2003/EK rendelet 18. cikkének (3) bekezdése szerinti eljárásban hozott (COMP/39520 – „cement és kapcsolódó termékek”‑ügy) C(2011) 2356 végleges bizottsági határozatot;
– a Bizottságot kötelezze az első‑ és a másodfokú eljárás költségeinek viselésére.
17. A Bizottság a maga részéről azt kéri, hogy a Bíróság:
– utasítsa el a fellebbezést;
– a Buzzi Unicemet kötelezze a költségek viselésére.
V – A fellebbezési jogalapok értékelése
18. A Buzzi Unicem öt jogalapra hivatkozik. Általánosságban véve, e jogalapok arra irányulnak, hogy a Törvényszék helyesen értelmezte‑e a Bizottság 1/2003 rendelet szerinti információkérési hatáskörét.
19. A Bizottság információkérési hatáskörére vonatkozó kulcsfontosságú jogszabályi rendelkezésekkel és ítélkezési gyakorlattal a HeidelbergCement kontra Bizottság ügyre vonatkozó, ugyancsak ma ismertetett indítványomban(6) foglalkoztam.
20. A továbbiakban e háttér alapján fogom értékelni a fellebbező által előadott jogalapokat.
A – Az információkérés célja
1. A felek érvei
21. Az első jogalappal a Buzzi Unicem azzal érvel, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot akkor, amikor elutasította a vitatott határozat elégtelen indokolására irányuló kifogását. A vitatott határozat különösen az állítólagos jogsértések, valamint a Bizottság kérdőíve által lefedett időszak tekintetében nem tartalmazott elegendő részletet. A fellebbező álláspontja szerint a Törvényszék akkor is tévesen alkalmazta a jogot, amikor úgy vélte, hogy az eljárást megindító határozatra való egyszerű hivatkozás eleget tesz az indokolási kötelezettségnek. A fellebbező ezen túlmenően azzal érvel, hogy a megtámadott ítélet indokolása annyiban sem megfelelő, amennyiben elfogadható magyarázat nélkül utasították el az e tekintetben előadott érveinek némelyikét.
22. A Bizottság azzal érvel, hogy ez a jogalap elfogadhatatlan, mert valójában a fellebbező jogkérdéseknek álcázott ténykérdéseket vet fel. A Bizottság másodlagosan azzal érvel, hogy a jogalapot el kell utasítani. A Bizottság hangsúlyozza, hogy a Törvényszék nem alkalmazta tévesen a jogot a Bizottság indokolási kötelezettségének értékelésekor, és az állandó ítélkezési gyakorlat érelmében helyesen állapította meg azt, hogy az uniós aktusok indokolása hivatkozhat más aktusokra.
2. Értékelés
23. Előzetesen úgy vélem, hogy el kell utasítani a Bizottság elfogadhatatlanságra vonatkozó kifogását. Első jogalapjával a fellebbező két olyan tévedésre hivatkozik, amelyek mindegyike a vitatott határozat, illetőleg a megtámadott ítélet indokolásának megfelelőségét érinti. E kifogások vizsgálatakor a Bíróságnak nem kell újraértékelnie az első fokon megállapított tényeket vagy az ezen eljárásokkal összefüggésben bemutatott bizonyítékokat, csupán meg kell állapítania a jogot az 1/2003 rendelet 18. cikkének (3) bekezdése és az EUMSZ 296. cikk alapján.
24. Úgy vélem továbbá, hogy el kell utasítani e jogalap második részét. A megtámadott ítélet a 31–38. pontban megfelelően bemutatja azokat az indokokat, amelyek miatt a Törvényszék arra az álláspontra jutott, hogy a vitatott határozat megfelelő indokolást tartalmazott.
25. Ellenben úgy vélem, hogy a fellebbező első jogalapjának első része – amely a vitatott határozat indokolására vonatkozik – megalapozott.
26. Előzetesen emlékeztetni kell arra, hogy az uniós intézmények jogi aktusainak az EUMSZ 296. cikkben megkövetelt indokolásának igazodnia kell a szóban forgó jogi aktus természetéhez, továbbá világosan és egyértelműen ki kell fejtenie a jogi aktust kibocsátó intézmény érvelését úgy, hogy az érdekeltek megismerhessék a meghozott intézkedés indokait, és az uniós bíróságok felülvizsgálhassák a jogi aktus jogszerűségét. Az indokolási kötelezettséget az adott ügy körülményei alapján kell értékelni. Nem szükséges, hogy az indokolás valamennyi jelentőséggel bíró tény‑ és jogkérdésre külön kitérjen, mivel azt, hogy valamely aktus indokolása megfelel‑e az EUMSZ 296. cikk követelményeinek, nem pusztán a szövegére figyelemmel kell megítélni, hanem az összefüggéseire, valamint az érintett tárgyra vonatkozó jogszabályok összességére való tekintettel is.(7)
27. Az 1/2003 rendelet 20. cikke szerinti helyszíni vizsgálatot elrendelő határozatok tekintetében a Bíróság nemrég megerősítette azt, hogy a Bizottság nem köteles a feltételezett jogsértésekről birtokában lévő valamennyi információt közölni a helyszíni vizsgálatot elrendelő határozat címzettjével, és nem köteles e jogsértések pontos jogi minősítésére, amennyiben világosan megjelöli a vizsgálni kívánt feltételezéseket. Bár a Bizottságnak a lehető legpontosabban meg kell jelölnie, mit keres, valamint azokat az elemeket, amelyekre a vizsgálatnak ki kell terjednie, a vizsgálati határozatban nem feltétlenül kell pontosan meghatározni az érintett piacot, a feltételezett jogsértések jogi minősítését vagy a jogsértések elkövetésének idejét, feltéve hogy e vizsgálati határozat a már említett alapvető elemeket tartalmazza. Ugyanis a helyszíni vizsgálatokra általában a vizsgálat elején kerül sor, következésképpen a Bizottságnak ebben a szakaszban még nem állnak rendelkezésére az ezen szempontokra vonatkozó pontos információk. A helyszíni vizsgálat célja éppen a gyanított jogsértésre vonatkozó bizonyítékok összegyűjtése annak érdekében, hogy a Bizottság ellenőrizhesse gyanújának helytállóságát és pontosabb jogi értékelést végezhessen.(8)
28. Számomra úgy tűnik, hogy ezek az elvek – mutatis mutandis –
alkalmazandók az 1/2003 rendelet 18. cikkének (3) bekezdése értelmében információt kérő határozatokra is. Egyértelmű, hogy mindkét fajta intézkedés ugyanazt a célt szolgálja, és a tények összegyűjtését valósítja meg. Bár nem azonos kifejezésekkel szövegezték meg, a két rendelkezés viszonylagos hasonlósága ugyancsak a kettő egységes értelmezése mellett szól.(9)
29. Mindezek alapján az a döntő kérdés, hogy a Törvényszék helyesen vizsgálta‑e meg a vitatott határozatban szereplő indokolás megfelelőségét. Más szavakkal kifejezve, a kérdés a következő: figyelembe véve az eljárás azon szakaszát, amelyben elfogadták a vitatott határozatot, kellőképpen egyértelmű‑e a kérdéses indokolás egyrészt ahhoz, hogy lehetővé tegye a címzettnek a védelemhez való jogának gyakorlását, és a Bizottsággal való együttműködésre irányuló kötelezettségének megértését, másrészt pedig ahhoz, hogy lehetővé tegye az uniós bíróságok felülvizsgálati jogkörének gyakorlását?
30. Meglátásom szerint a hivatkozott kérdésre nemleges választ kell adni.
31. A megtámadott ítélet 36. pontjában a Törvényszék megállapítja, hogy a vitatott határozat indokolásának megfogalmazása „igen általános, és pontosításra szorult volna, így e tekintetben kifogásolható”. Álláspontom szerint ezt aligha lehet vitatni: az indokolás három fontos pontja valóban nem kellőképpen részletes. Különösen az állítólagos jogsértéseknek, azok földrajzi kiterjedésének, és a jogsértéssel érintett termékeknek a bemutatására utalok.
32. A feltételezett jogsértések tekintetében a vitatott határozat (2) preambulumbekezdése kimondja: „[a] feltételezett jogsértések a […] kereskedelmi forgalom korlátozására, beleértve [a] […] behozatalok korlátozását, a piacok felosztására, az árak összehangolására és kapcsolódó versenyellenes magatartásokra vonatkoztak”. A lehetséges jogsértéseknek ez a leírása nem csupán meglehetősen felszínesnek („[a] kereskedelmi forgalom korlátozására, „beleértve [a] […] behozatalok korlátozását”) tűnik, hanem mindent átfogó jellegűnek („kapcsolódó versenyellenes magatartásokra”) is. A „piacok felosztására” és az „árak összehangolására” való hivatkozások – ilyen általános jellegüknél fogva – kevéssé segítik elő a Bizottság által feltételezett magatartás jellegének pontosabb körülhatárolását. Valójában a legtöbb kartell tartalmazza a piacfelosztás és az ármeghatározás elemeit. A gyakorlatban az EUMSZ 101. cikk által tiltott megállapodásfajták túlnyomó többsége beleilleni látszik ebbe a leírásba.
33. A feltételezett jogsértések földrajzi kiterjedése tekintetében a vitatott határozat az EGT területén a kereskedelmi forgalom korlátozását említi, beleértve az EGT területén kívüli országokból az EGT területére érkező behozatalok korlátozását. Igaz, hogy az érintett piac földrajzi összetevőjét nem kell meghatározni a 18. cikk szerinti határozatban,(10) mégis hivatkozni lehetett volna legalább néhányra az érintett országok közül. Különösen az nem egyértelmű, hogy az esetlegesen érintett piac az egész EGT területét érinti, vagy csupán részeit, és ha igen, akkor melyeket.
34. Végül, a vitatott határozat még megfoghatatlanabb akkor, amikor a vizsgálat tárgyát képező termékek kifejtésére kerül sor. A gyakorlatban csupán a cementet azonosították érintett termékként, hiszen – a többi esetében – a határozat a „[cementhez] kapcsolódó termékek piacára” hivatkozik. Ismétlem, ez a leírás nem csupán rendkívül felületes (mennyire szorosan kell „kapcsolódniuk” a termékeknek a cementhez?), hanem esetlegesen magában foglalja az összes olyan termékfajtát, amely tekintetében a fellebbező (eladóként vagy vásárlóként) tevékenységet folytat.
35. Nem hiszem, hogy az 1/2003 rendelet 18. cikke szerinti határozatban szükségszerűen fel kell tüntetni a feltételezett jogsértés megtörténtének vélt időtartamát – ahogy azt a fellebbező javasolni látszik –, az ilyen utalás mégis segítség lett volna a vitatott határozatban. A fent hivatkozott általános leírásokra, valamint arra a tényre tekintettel, hogy a kérdések egy teljes évtizedre vonatkoztak, a releváns időszakra vonatkozó több részlet segített volna a fellebbezőnek megérteni a Bizottság vizsgálatának a terjedelmét.
36. A Törvényszék szerint(11) a vitatott határozatban a részletek hiányát részben enyhíti az a tény, hogy kifejezetten visszautal a Bizottság eljárást megindító határozatára, amely további információkat tartalmazott a feltételezett jogsértések földrajzi kiterjedéséről és az érintett termékek típusáról.
37. A fellebbező vitatja, hogy a vitatott határozat hibái orvosolhatók pusztán a valamely korábbi határozatra való hivatkozással, és mindenesetre kiemeli, hogy az eljárást megindító határozatból ugyanígy hiányzik a részletesség.
38. Álláspontom szerint az olyan kötelezettségeket megállapító uniós aktusoknak, amelyek az egyének vagy vállalkozások magánszférájába való beavatkozást jelentenek, és amelyek nemteljesítésük esetén súlyos pénzügyi szankciók kiszabásának kockázatát hordozzák magukban, alapvetően olyan indokolással kell rendelkezniük, amely önmagában is megáll.(12) Ezen egyének vagy vállalkozások számára ugyanis fontos lehetővé tenni a hivatkozott aktus indokolásának túlzott értelmezési erőfeszítések nélküli megértését azért,(13) hogy hatékonyan és időben gyakorolhassák jogaikat. Ez különösen azon aktusok esetében igaz, amelyek kifejezett hivatkozásokat tartalmaznak valamely különböző indokolást tartalmazó korábbi aktusokra. A két aktus közötti bármilyen jelentős különbség bizonytalanság forrása lehet a címzett számára.
39. A fentiek ellenére úgy vélem, hogy a jelen ügyben – kivételként – a Törvényszék helyesen járt el annak megállapításakor, hogy a vitatott határozat indokolását az eljárást megindító határozatban szereplő indokolással összefüggésben lehet értelmezni. A két határozatot ugyanazon vizsgálat keretében fogadták el, és nyilvánvalóan ugyanazon feltételezett jogsértésekre vonatkoznak. Ezen túlmenően mindkettőt rövid időn belül fogadták el. Ennél is fontosabb az, hogy semmi nem utal a két határozatban szereplő indokolás közötti jelentős különbségre. Ezért úgy vélem, hogy a jelen ügyben az első határozat a második határozat olyan „összefüggésének” tekinthető, amelyet a címzett nem hagyhatott figyelmen kívül.(14)
40. Ettől függetlenül, ha igaz az, hogy az első határozat jelentősebb részleteket tartalmazott a feltételezett jogsértések földrajzi kiterjedése tekintetében (felsorolva az esetlegesen érintett tagállamokat), nem volt ugyanilyen pontos a hivatkozott jogsértések jellege és az érintett termékek vonatkozásában. Különösen a hivatkozott határozat 4. oldalán az egyik lábjegyzetben szereplő „cement és kapcsolódó termékek” fogalmához nyújtott magyarázat tartalmaz esetlegesen igen tág és össze nem illő termékcsoportot.
41. Ennek ellenére úgy vélem, hogy az a tény, hogy az indokolás bizonyos szempontból túl általánosnak vagy valamiképpen felületesnek bizonyulhat, még nem eredményez érvénytelenséget akkor, ha a határozat többi része lehetővé teszi a címzett és az uniós bíróságok számára kellő pontossággal annak megértését, hogy a Bizottság milyen információt kér, és miért.(15) Ugyanis, még ha csupán közvetetten vagy bennefoglaltan is, de a feltett kérdések tárgya további fényt deríthet az esetleges nem kellő pontossággal megfogalmazott indokolásra. Végtére is a nagyon pontos és jól irányzott kérdések elkerülhetetlenül felfedik a Bizottság vizsgálatának terjedelmét. Ez számomra különösen igaznak tűnik az eljárás korai szakaszában elfogadott aktusok esetében, amikor a vizsgálat terjedelme nem teljesen és véglegesen meghatározott, és valóban szükség lehet annak jövőbeli korlátozására vagy kiterjesztésére a később összegyűjtött információ következményeként.
42. A jelen ügyben azonban ennek épp az ellenkezője igaz. A Buzzi Unicemnek feltett kérdések rendkívül nagy számúak és nagyon különböző fajta információra vonatkoznak. Véleményem szerint rendkívül bonyolult kérdőívekben szereplő sok kérdés között azonosítani az azokat összefűző gondolatot.(16) Ezen túlmenően néhány feltett kérdés nem tűnik teljes mértékben összhangban állónak az eljárást megindító, korábbi határozatban szereplővel: például a (különösen jelentős terjedelmű, tíz évet átfogó információra vonatkozó) 3. és 4. kérdés nem korlátozódik az eljárást megindító határozatban esetlegesen érintettként megjelölt tagállamokra.
43. Mellékesen, ha az ezen kérdéseket összefűző gondolat a vállalkozás bevételi és kiadási szerkezetének teljes feltérképezésére irányulna annak érdekében, hogy a Bizottság ökonometriai módszerekkel elemezhesse azt (összehasonlítva azt a cementágazatban tevékenykedő más társaságokéval), akkor megkérdőjelezhető lenne, hogy az ilyen széles körű, mindent átfogó információkérés egyáltalán megfelelő‑e a 18. cikk értelmében. Hacsak a Bizottságnak nem állnak a rendelkezésére a kifogásolható magatartásra utaló olyan valószínűsítő körülmények, amelyekhez az ilyen elemzés szükséges támogatást nyújthat, az ilyen információkérés sokkal inkább az 1/2003 rendelet 17. cikke szerinti ágazati vizsgálat esetében lehetne megfelelő.
44. Ilyen körülmények között egyetértek a fellebbezővel abban, hogy a Bizottság információkérésének célja nem volt kellőképpen világos és egyértelmű. Következésképpen rendkívül bonyolult volt a hivatkozott vállalkozás számára megérteni a feltételezett jogsértéseket annak érdekében, hogy megérthesse a Bizottsággal való együttműködési kötelezettségének mértékét, és szükség esetén gyakorolhassa védelemhez való jogát, például azáltal, hogy megtagadja az általa jogellenesnek tartott kérdésekre a válaszadást. Még inkább azért, mert bizonyos kérdések olyan információkra vonatkoztak, amelyek nem tisztán ténybeli elemekből álltak, és értékítéletet tartalmaztak,(17) más kérdések pedig viszonylag pontatlanok voltak.(18) Így e kérdések tekintetében a fellebbező nem zárhatta ki könnyen azt, hogy önmagára nézve terhelő válaszokat ad.(19)
45. A részletesség e hiánya – ellentétben a Bizottság érveivel – nem igazolható azzal a ténnyel, hogy a vizsgálat korai szakaszában fogadták el a vitatott határozatot. A hivatkozott határozatot ugyanis mintegy három évvel a vizsgálat kezdetét követően hozták meg. A hivatkozott időtartam alatt számos helyszíni vizsgálatra került sor, és a Bizottság már kibocsátott olyan igen részletes információkéréseket, amelyeket az érintett vállalkozások megválaszoltak. Valójában a vitatott határozat elfogadását néhány hónappal megelőzően a Bizottság úgy vélte, hogy elegendő elemet gyűjtött össze az 1/2003 rendelet 11. cikkének (6) bekezdése és a 773/2004 rendelet 2. cikke szerinti eljárásindításhoz. Ezek az elemek lehetővé kellett volna, hogy tegyék a Bizottság számára a részletesebb indokolás biztosítását a vitatott határozatban.
46. Egyetértek a Bizottsággal abban, hogy az indokolásban szükséges részletesség többek között a Bizottság birtokában lévő azon információtól függ, amellyel a 18. cikk szerinti határozat meghozatalakor rendelkezik.(20) Mégis, véleményem szerint ez szükségszerűen magában foglalja azt is, hogy a valamely vizsgálat kezdetekor elfogadott határozat (például az a határozat, amely felszólítja a vállalkozást arra, hogy vesse alá magát a 20. cikk szerinti helyszíni vizsgálatnak, vagy a 18. cikk (3) bekezdése szerinti legelső információkérő határozat) tekintetében elfogadhatónak minősíthető indokolás nem lehet ugyanúgy elfogadható azon határozat esetében, amelyet a vizsgálat sokkal későbbi szakaszában fogadnak el, amikor a Bizottság kiterjedtebb információval rendelkezik a feltételezett jogsértésekről.
47. Ilyen körülmények között megbocsáthatatlannak tartom azt, hogy az előző években már a Bizottság rendelkezésére bocsátott valamennyi információ ellenére, és a vitatott határozatban szereplő további erőfeszítések ellenére a Buzzi Unicemnek továbbra is „sötétben kellett tapogatóznia” a Bizottság vizsgálatának terjedelme tekintetében.
48. Úgy hiszem továbbá, hogy a fellebbezőnek igaza van akkor, amikor azzal érvel, hogy jelentősen megnehezítették a felülvizsgálati hatáskör uniós bíróságok általi gyakorlását a vitatott határozat jogszerűsége tekintetében. Ahogyan a HeidelbergCement ügyre vonatkozó indítványomban(21) részletesebben kifejtettem, a vitatott határozatban szereplő, a feltételezett jogsértésekre vonatkozó hiányos információkra tekintettel (még az eljárást megindító határozattal összefüggésben értelmezve is) a Bíróságnak nehéz meggyőződnie a kérelem szükségességére és arányosságára vonatkozó követelmények teljesüléséről.(22) Az előbbi elem tekintetében a Bíróságnak azt kell értékelnie, hogy a feltételezett jogsértés és a kért információ közötti pontos összefüggés kellően szoros‑e a Bizottság kérelmének igazolásához. Ez utóbbi tekintetében a Bíróságnak azt kell megállapítania, hogy a vállalkozástól elvárt erőfeszítéseket igazolja‑e közérdek, és azok nem túlzottak‑e.
49. Mindezek alapján úgy vélem, hogy a Törvényszék tévesen értelmezte és alkalmazta az EUMSZ 296. cikket és az 1/2003 rendelet 18. cikkének (3) bekezdését az információkérést elrendelő határozatban megkövetelt indokolás tekintetében. Ezért a megtámadott ítéletet annyiban hatályon kívül kell helyezni, amennyiben a Törvényszék a hivatkozott ítélet 19–39. pontjában szereplő indokok alapján megállapította azt, hogy a vitatott határozat megfelelő indokolást tartalmazott.
B – Hatáskörrel való visszaélés és a bizonyítási teher megfordítása
1. A felek érvei
50. A második jogalappal a Buzzi Unicem azt vitatja, ahogyan a Törvényszék a hatáskörrel való visszaélést és a bizonyítási teher vitatott határozatból fakadó megfordulását feltételező kifogását vizsgálta. A fellebbező álláspontja szerint a kért információ fajtája és mennyisége miatt egyértelmű, hogy a vitatott határozat meghozatalakor a Bizottság nem rendelkezett elegendő bizonyítékkal az EUMSZ 101. cikk megsértésére. A hivatkozott határozat ezért konkrét cél nélküli adatgyűjtésnek tekint hető, és ez nem megengedett az 1/2003 rendelet 18. cikke értelmében. Ha a Bizottság ágazati vizsgálatot szeretett volna lefolytatni, akkor ugyanazon rendelet 17. cikke alapján kellett volna eljárnia. A fellebbező szerint a Törvényszék nem foglalkozott megfelelően ezekkel a kérdésekkel. A fellebbező különösen azt kifogásolja, hogy a Törvényszék nem rendelt el azt vizsgáló intézkedéseket, hogy a Bizottság birtokában volt‑e a 18. cikk szerinti határozat elfogadásához elegendő bizonyíték.
51. A Bizottság a maga részéről azzal érvel, hogy a jogalap elfogadhatatlan, mivel ténykérdést vet fel, és mindenesetre megalapozatlan.
2. Értékelés
52. Második jogalapjával, amely a megtámadott ítélet 45–48. pontja ellen irányul, a fellebbező lényegében azt kifogásolja, ahogyan a Törvényszék a hatáskörrel való visszaélésre és a bizonyítási teher megfordulására vonatkozó érveit vizsgálta.
53. Egyetértek a Bizottsággal abban, hogy ez a jogalap részben elfogadhatatlan, részben megalapozatlan.
54. Először, amennyiben a fellebbező azzal érvel, hogy a Törvényszék tévesen értékelte a hatáskörrel való visszaélésre vonatkozó, első fokon előterjesztett jogalapját alátámasztó elemeket, a fellebbező lényegében azt kéri a Bíróságtól, hogy értékelje újra a hivatkozott elemeket. Erre azonban fellebbezés keretében nincs lehetőség.
55. Másodszor, a Törvényszék határozatának arra vonatkozó kifogásolása tekintetében, hogy nem rendelt el hivatalból vizsgálati vagy pervezető intézkedéseket, amelyek igazolnák a jogsértés kellő bizonyítékainak valódi létezését, ez a kritika is elutasítandó. Az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében egyedül a Törvényszék dönthet az előtte folyamatban lévő üggyel kapcsolatban a rendelkezésére álló információk kiegészítésének esetleges szükségességéről. Annak mérlegelése, hogy az eljárási iratok bizonyító erejűek‑e, vagy sem, egyedül a Törvényszék hatáskörébe tartozik, és e mérlegelésnek a fellebbezési eljárás keretében történő felülvizsgálata nem tartozik a Bíróságra, kivéve a Törvényszék elé terjesztett bizonyítékok elferdítésének esetét, illetve amennyiben az utóbbi megállapításainak ténybeli pontatlansága az ügy irataiból kitűnik.(23) A fortiori, ez az elv még inkább érvényes akkor, amikor vizsgálati vagy pervezető intézkedések hivatalból való elfogadására irányuló kérdésről van szó.(24)
56. A jelen ügyben a fellebbező szabadon kérhette a Törvényszéktől ilyen intézkedés meghozatalát annak vizsgálata érdekében, hogy a Bizottság birtokában volt‑e elegendő bizonyítéknak. Valójában a „párhuzamos” Cementos Portland Valderrivas kontra Bizottság ügyben a Törvényszék a felperes kifejezett kérésével szembesülve elrendelte, hogy a Bizottság mutassa be a birtokában lévő bizonyítékot annak érdekében, hogy maga bizonyosodhasson meg arról, hogy a vitatott határozat nem volt önkényes.(25)
57. A jelen ügyben a fellebbező mégsem nyújtott be ilyen kérelmet. Ezért aligha találom kifogásolhatónak azt, hogy a Törvényszék a fellebbező által előadott általános jellegű bizonyítékok vizsgálatakor (fellebbezéssel meg nem támadható értékelés), valamint konkrét kérelem hiányában úgy határozott, hogy nem kell tovább vizsgálni a kérdést.(26)
58. Harmadszor, álláspontom szerint nem kifogásolható a megtámadott ítéletben az állítólagos hatáskörrel való visszaélésre és a bizonyítási teher megfordulására vonatkozó indokolás megfelelősége. Mindenekelőtt látható, hogy a megtámadott ítélet 46. és 47. pontjában a Törvényszék igenis értékelte a fellebbező hatáskörrel való visszaélésre vonatkozó jogalapját. A Törvényszék a megtámadott ítélet 61. és azt követő pontjaiban foglalkozott továbbá a fellebbezőnek a bizonyítási teher megfordulására vonatkozó jogalapjával is.
59. Igaz, hogy a megtámadott ítélet néha viszonylag szűkszavú azon indokolás tekintetében, hogy miért utasított el bizonyos érveket, vagy csupán együtt foglalkozik számos érvvel. Álláspontom szerint a Törvényszéket mégsem lehet ezért megróni, mivel olyan kérelemmel kellett foglalkoznia, amely számos olyan jogalapot és érvet tartalmazott, amelyek néha megismétlődtek, vagy nem a szükséges egyértelműséggel mutatták be azokat.
60. Ezért álláspontom szerint a második jogalapot csak elutasítani lehet.
C – A kért információ jellege
1. A felek érvei
61. Harmadik jogalapjával – amely a megtámadott ítélet 54–83. pontja ellen irányul – a Buzzi Unicem azzal érvel, hogy a Törvényszék tévesen értelmezte a jogot és nem nyújtott kellő indokolást a Bizottság 1/2003 rendelet 18. cikke szerinti hatáskörével való visszaélésre vonatkozó jogalapja esetében. A fellebbező azt kifogásolja, hogy a Törvényszék elmulasztotta felülbírálni a Bizottság háromfajta információra irányuló kérését: önvádra kötelező információk, a nyilvánosság számára hozzáférhető információk, és a birtokában nem lévő információk. Különösen az önvádra kötelező információk tekintetében a fellebbező azzal érvel, hogy a Törvényszék tévedett annak megállapításakor, hogy tisztán ténybeli volt az 5R., 5S., 5T. és 5V. kérdés, és hogy az 1D. kérdés nem kötelezett önvádra.
62. A Bizottság elsősorban azzal érvel, hogy ez a jogalap elfogadhatatlan, mivel a fellebbező lényegében megismétli a Törvényszék előtt előadott érvelését. A Bizottság szerint ez a jogalap annyiban is elfogadhatatlan, amennyiben a fellebbező azt kéri a Bíróságtól, hogy értékelje újra bizonyos kérdések jellegét, amelyeket a Törvényszék „tisztán ténybelinek” minősített. Másodsorban – teszi hozzá a Bizottság – ez a jogalap megalapozatlan is, mivel a Törvényszék helyesen értelmezte és alkalmazta az 1/2003 rendelet 18. cikkét.
2. Értékelés
63. Harmadik jogalapjával a Buzzi Unicem lényegében azzal érvel, hogy a Törvényszék tévesen értelmezte és tévesen alkalmazta az 1/2003 rendelet 18. cikkét azon információ jellege tekintetében, amelyet a Bizottság kérhet a vállalkozásoktól.
64. A kérdés szerintem ezzel összefüggésben legproblémásabb (önvádra kötelezéssel foglalkozó) lényegének vizsgálata előtt foglalkoznom kell a felek által előadott néhány előzetes érvvel.
65. Először, az elfogadhatóság tekintetében meg kell állapítanom, hogy az a tény, hogy a fellebbezésben e tekintetben szereplő érveket nagyrészt szó szerint a Törvényszék elé terjesztett kérelemből vették át, annyiban lényegtelen, amennyiben a fellebbező azonosítja a megtámadott ítélet konkrét részeit vagy pontjait, amelyek állítólag téves jogalkalmazást tartalmaznak, valamint a hivatkozott tévedések indokolását. A jelen ügyben számomra úgy tűnik, hogy a fellebbezés teljesíti e követelményeket a harmadik jogalap tekintetében.
66. Kiemelném továbbá azt, hogy az, hogy a vitatott határozatban szereplő, bizonyos kérdések csak tényekre vonatkoznak‑e, mindenképpen olyan tényszerű kérdés, amelyet nem lehet fellebbezéssel megtámadni. Ellenben az, hogy az uniós jog alkalmazásában bizonyos kérdések önvádra köteleznek‑e, olyan kérdés, amely a tények jogi értékelésére irányul, és mint ilyen, fellebbezéssel megtámadható.
67. A harmadik jogalap ezért e korlátok között elfogadható.(27)
68. Másodszor, a fellebbezési jogalap érdemi részét illetően úgy tűnik számomra, hogy annak részei megalapozatlanként elutasíthatók.
69. A fellebbezőnek a birtokában nem lévő információk benyújtására irányuló érvére tekintettel úgy tűnik számomra, hogy ez az érv a megtámadott ítélet téves értelmezésén alapul. A hivatkozott ítélet ugyanis sehol nem mondja azt, hogy a Bizottság kérhet a vállalkozásoktól olyan információt, amely nincs a birtokukban. A megtámadott ítélet a 80. és 81. pontban kimondja, hogy az 1/2003 rendelet 18. cikke nem zárja ki annak lehetőségét, hogy annak érdekében, hogy megválaszolja a Bizottság információkérését, a vállalkozásnak lehet, hogy formáznia vagy rendeznie kell a birtokában lévő információt. De annak megállapításával folytatja, hogy ez az elv nem alkalmazandó a vállalkozás birtokában nem lévő adatokra.
70. Nyilvánvalóan egyetértek a Törvényszékkel e tekintetben. A közismert ad impossibilia nemo tenetur jogelv érvényessége tekintetében továbbá nagymértékben csatlakozom Darmon főtanácsnok következő megfontolásaihoz: „a Bizottság csak olyan információ rendelkezésre bocsátását kérheti a vállalkozástól, amelyeknek az már birtokában van, jóllehet szükség esetén rendeznie kell az érintett információt. Az információkérés nem irányulhat arra, hogy a vállalkozás harmadik fél birtokában lévő információt kérjen. Ezért biztosan helytelen az olyan információ kérése, amelyről a Bizottság tudja, hogy nincs vagy nem lehet az érintett vállalkozás birtokában.”(28)
71. Azon érvre tekintettel, hogy a megtámadott ítélet elégtelen indokolást tartalmazott a tekintetben, hogy a Bizottság kérhet‑e a felektől a nyilvánosság számára hozzáférhető információt, a következőket jegyzem meg. A fellebbező tévesen érvel azzal, hogy a Törvényszék nem foglalkozott kifejezetten a hivatkozott érvvel. A Törvényszék ugyanis megvizsgálta azt az arányosság és a kért információ szükségessége szempontjából.(29) Az a tény, hogy a megtámadott ítélet nagyon szűkszavú e tekintetben, megmagyarázható azzal a ténnyel, hogy a Buzzi Unicem kérelme egyetlen pontban vetette fel ezt a szempontot, és a Buzzi Unicem válaszában nem fejtegette azt tovább. A hivatkozott szakaszokban a fellebbező lényegében azt kifogásolta, hogy bizonyos mennyiségű információ nem volt „kizárólag az ő birtokában”, megállapítva, hogy a Bizottság „önállóan” is megszerezhette volna a hivatkozott információt. Még röviden sem magyarázták azt, hogy miért kellene úgy értelmezni az 1/2003 rendelet 18. cikkét, hogy az megakadályozza a Bizottságot az általa más forrásból is megszerezhető információ bekérésében, rábízva azt, hogy honnan és hogyan szerezheti meg a hivatkozott információt.
72. Ilyen körülmények között nem róható fel a Törvényszéknek az, hogy nem vizsgálta részletesebben ezt a kérdést.
73. Végül most foglalkozom azzal, ami a jelen fellebbezési jogalap kulcsfontosságú elemének tűnik számomra: az önvádra kötelezés tilalmának Törvényszék általi értelmezése és alkalmazása.
74. Előzetesen hasznosnak tűnik emlékeztetni arra, hogy az 1/2003 rendelet (23) preambulumbekezdése hivatkozik a vállalkozások tekintetében a Bizottság információkérő határozatának teljesítése során fennálló önvádra kötelezés tilalmára. Ezt a tilalmat már a Bíróság is elismerte, még a hivatkozott rendelet elfogadása előtt.(30) Ez ugyanis a vállalkozások azon védelemhez való jogának egyik alapvető összetevője, amelyet biztosítani kell a Bizottság által az 1/2003 rendelet alapján indított eljárásokban.
75. Mindezek alapján most megvizsgálom először azt, hogy a Törvényszék túl megszorító módon értelmezte‑e az önvádra kötelezés tilalmát, másodszor pedig azt, hogy azt helyesen alkalmazták‑e a szóban forgó ügyben.
76. A megtámadott ítélet 63. pontjában a Törvényszék kimondta, hogy különbséget kell tenni a tisztán tényszerűnek minősíthető kérdések, és az olyan kérdések között, amelyek nem azok. A Törvényszék véleménye szerint csak a tisztán tényszerűnek nem minősíthető kérdések esetén kell megbizonyosodni arról, hogy az ilyen kérdés magában foglalhatja‑e olyan jogsértés tényének elismerését, amelynek bizonyítása a Bizottság feladata. Az azt követő 64. és 65. pontban a Törvényszék megállapította, hogy nem sérthetik a vállalkozás védelemhez való jogát olyan bizonyos kérdések, amelyek pusztán adatokat kérnek a vállalkozástól, és amelyek tisztán tényekre irányulnak.
77. Álláspontom szerint ez az önvádra kötelezés tilalmának téves értelmezése. Az 1/2003 rendelet (23) preambulumbekezdésében szereplő, valamelyest kétséges megfogalmazás(31) ellenére e tekintetben fontos, de nem szükségszerűen meghatározó elem az, hogy valamely kérdés csak tényekre vonatkozó információ (mint például az adatok összeállítása, ténykörülmények tisztázása, objektív jellegű tények bemutatása stb.) megadását írja‑e elő a vállalkozás számára. Az a tény, hogy valamely vállalkozástól nem kérnek szubjektív jellegű információt, nem zárja ki annak a lehetőségét, hogy bizonyos körülmények között sérülhet a hivatkozott vállalkozás esetében az önvádra kötelezés tilalma.
78. A Bíróság következetesen olyan kérdésekre hivatkozott, amelyek „ magukban foglalhatják
a jogsértés tényének elismerését”. A Bíróság által választott kifejezések nem jelentéktelenek. A „PVC II”‑ítéletben a Bíróság tovább egyértelműsítette az önváddal kapcsolatban végzendő tesztet: az a legfontosabb, hogy a kérdés címzettjét jelentő vállalkozástól származó válasz valóban egyenértékű‑e
jogsértés elismerésével.(32)
79. A hivatkozott ítélkezési gyakorlat azt jelenti, hogy a Bizottság nem tehet fel olyan kérdéseket, amelyeknek megválaszolása magában foglalhatja
a kérdéses vállalkozás részéről a bűnösség elismerését.
80. Álláspontom szerint például nem kétséges, hogy a Bizottság nem kérdezheti meg a vállalkozásokat arról, hogy valamely adott találkozón képviselőik megállapodtak‑e a versenytársaik képviselőivel az árak emelésében, vagy elfogadták‑e azt, hogy bizonyos nemzeti piacokon nem versenyeznek egymással. Az ilyen kérdéseket lehet ugyan tisztán tényszerűként jellemezni, mégis egyértelműen sértenék a vállalkozás arra irányuló jogát, hogy nem kell önvádat megalapozó információt rendelkezésre bocsátania, mivel a válasz azonos lehet az EUMSZ 101. cikk megsértésének kifejezett elismerésével.
81. Az önvádra kötelezés tilalmának javasolt értelmezését támogatja a Bíróság ítélkezési gyakorlata is, különösen az Orkem‑ítélet, a Solvay‑ítélet és az SGL Carbon ítélet. A Bíróság valamennyi hivatkozott ítéletben tisztán tényszerű kérdéseket tartott önvádra kötelezőnek, és ezért megengedhetetlennek.(33)
82. Így bizonyos körülmények között kifogásolható lehet valamely kérdés, mivel az arra adandó válasz akkor is magában foglalhatja a bűnösség elismerését, ha csupán tényekre és nem a hivatkozott tényekről kialakított véleményre kérdez rá. Következésképpen a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot akkor, amikor az önvádra kötelezés tilalmát értelmezte.
83. A fortiori,
a Bizottság véleményétől eltérően akkor is sérthetik a kérdések a vállalkozás tekintetében az önvádra kötelezés tilalmát, ha a címzettől nem kérik jogi értékelés vagy jogi vélemény rendelkezésre bocsátását. Ez igen egyértelműen a fenti 81. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlatból ered: a Bíróság által kifogásolt egyik kérdés sem követelte meg az érintett vállalkozásoktól jogi értékelés benyújtását. Ezért az a tény, hogy az 1D. kérdés nem követelte meg a fellebbezőtől jogi jellegű vélemények kifejtését, még nem zárja ki szükségszerűen annak lehetőségét, hogy a hivatkozott kérdés sértheti az önvádra kötelezés tilalmát.
84. E következtetésre jutva a teljesség kedvéért most megvizsgálom azt, hogy a szóban forgó ügyben tévesen alkalmazták‑e az önvádra kötelezés tilalmát.
85. A megtámadott ítélet 73. pontjában a Törvényszék megállapította, hogy a Buzzi Unicem által az 1D. kérdésre adandó értékelés „gyakorlatilag a haszonkulcsa szintjének minősítése volt”, és hogy „versenyellenes gyakorlatok fennállására mutató bizonyítékot jelenthetett”. Jóllehet a megtámadott ítélet szövege nem teljes mértékben egyértelmű, azt tűnik megállapítani, hogy a hivatkozott kérdésre adott válasszal a fellebbezőt valóban arra kötelezték, hogy ismerje el a feltételezett jogsértésekben való részvételét.
86. A Törvényszék azonban azzal folytatta, hogy az 1D. kérdés önvádra kötelező jellege ellenére figyelembe kell venni azt a tényt is, hogy a kérelmező a közigazgatási eljárás későbbi szakaszában vagy a Bizottság végleges határozatával szemben előterjesztett fellebbezéssel jogosult volt a hivatkozott kérdésre adott válaszának alternatív értelmezésének előadására, olyan értelmezésére, amely eltérhet a Bizottság által esetlegesen elfogadottól.(34) Ezzel az indokolással a Törvényszék elutasította a HeidelbergCement érveit.
87. A Törvényszék indokolása meglehetősen rejtélyes. Az a tény, hogy a Buzzi Unicem akkor is kifogásolhatta volna az 1D. kérdés önvádra kötelező jellegét, ha és amikor a Bizottság elfogadta a rá bírságot kiszabó határozatot (vagy azért, mert nem válaszolt a hivatkozott kérdésre, vagy mert megsértette az EUMSZ 101. cikket), még nem jelenti azt, hogy az uniós bíróságok nem kifogásolhatják (vagy ne kellene kifogásolniuk) azt, hogy a szóban forgó eljárás keretében a Bizottság megsértette a hivatkozott vállalkozás védelemhez való jogát. A Törvényszék e tekintetben kifejtett indokolása megfosztaná a határozat címzettjét az arra irányuló jogától, hogy az aktust felülvizsgáltassa az uniós bíróságokkal, ahogyan azt az 1/2003 rendelet 18. cikkének (3) bekezdése kifejezetten tartalmazza.
88. A Törvényszéknek ezzel összefüggésben azon kulcskérdésre kellett volna összpontosítania az elemzését, hogy az 1D. kérdésre való válaszadás a Buzzi Unicem vonatkozásában egyenértékűnek
tekinthető‑e a jogsértés elismerésével.
89. A Törvényszék azonban úgy tűnik, hogy elsiklott e kérdés fölött, és nem foglalt egyértelműen állást azzal kapcsolatban. Személy szerint megjegyzem, hogy az 1D. kérdés megszövegezése bizonyos hasonlóságot mutat két olyan kérdéssel, amelyeket a Bíróság kifogásolhatónak minősített az Orkem‑ítéletben és a Solvay‑ítéletben azért, mert arra kötelezhették a vállalkozást, hogy ismerje el az (akkori) EGK‑Szerződés 85. cikke által tiltott megállapodásban való részvételét.(35) A szóban forgó ügyben sem lehet egyértelműen kizárni azt, hogy az arra irányuló kérdésével, hogy a vállalkozás fejtse ki véleményét a negyedéves bruttó haszonkulcsok kiszámításának legjobb módszeréről, a Bizottság azt kívánta elérni, hogy a hivatkozott vállalkozás ismerje el azt, hogy részt vett az árak versenytársaival közös meghatározásában vagy összehangolásában.
90. Mivel egyértelmű, hogy a Törvényszék mindenesetre tévesen értelmezte az önvádra kötelezés tilalmát, szükségtelennek tartom azt, hogy mélyrehatóbban foglalkozzak tovább ezzel a szemponttal.
91. Ezzel összhangban úgy vélem, hogy a megtámadott ítéletet hatályon kívül kell helyezni annyiban, amennyiben az 57–79. pontjában elutasítja a fellebbezőnek az önvádra kötelezés tilalmának megsértésére irányuló jogalapját. E jogalap fennmaradó részét részben elfogadhatatlannak, és részben megalapozatlannak kell nyilvánítani.
D – Arányosság és szükségesség
1. A felek álláspontja
92. Negyedik jogalapjával – amely a megtámadott ítélet 84–115. pontja ellen irányul – a Buzzi Unicem azzal érvel, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot akkor, amikor a vitatott határozatban kért információ szükségességére és arányosságára vonatkozó követelményeket értelmezte és alkalmazta.
93. A Bizottság azzal érvel, hogy ezt a jogalapot el kell utasítani: a Törvényszék helyesen ismerte fel azt, hogy a Bizottságnak széleskörű mérlegelési mozgásteret kell biztosítani annak eldöntése során, hogy mely információ szükséges a vizsgálatához. Hozzáteszi továbbá, hogy a Törvényszék helyesen következtetett arra, hogy a vitatott határozat arányos volt.
2. Értékelés
94. E jogalapot logikusan két külön részre kellene bontani, amelyek közül az egyik a vitatott határozatban kért információ szükségességére vonatkozik, és a másik a hivatkozott határozat általános arányosságára. A két vizsgálat valóban kiegészíteni látszik egymást. Egyrészt, a szükségesség követelményének vizsgálata annak értékelésére szólít fel, hogy a kérelem elfogadásának időpontjában eljáró Bizottság szempontjából a vállalkozástól kért információ segítheti‑e őt annak értékelése során, hogy sor került az állítólagos jogsértésre, és annak pontos jellegének és terjedelmének megállapítása során. Másrészt, az arányosság követelményének vizsgálata annak értékelését kívánja, hogy a bizottsági határozat címzettjének szempontjából túlzott és elfogadhatatlan terhet jelent‑e a kért információ.
95. A fellebbező által a jelen ügyben előadott érvek közelebbi vizsgálatából mindazonáltal kiderül, hogy i. a fellebbező szinte mindig együtt hivatkozik a két követelményre, és ii. lényegében a fellebbező által előadott érvek leginkább annak bemutatására irányulnak, hogy a vitatott határozat túlzott és elfogadhatatlan terhet rótt a fellebbezőre.
96. Ezért pergazdaságossági okokból nem kezelem külön azokat az érveket, amelyek a kért információ szükségességének hiányára vonatkozhatnak. E kérdés általános vizsgálata tekintetében a HeidelbergCement‑ügyre vonatkozó indítványom 70–76. pontjára hivatkozom.
97. Ezzel összhangban azonnal a vitatott határozat arányosságát vitató érvekkel foglalkozom.
98. Mindjárt az elején emlékeztetni szeretnék arra, hogy a Bíróság számos alkalommal hangsúlyozta, hogy az uniós jog általános elve, hogy az egyéneket védeni kell a hatóságok által a magántevékenységeikbe való, önkényes vagy aránytalan beavatkozásokkal szemben, beleértve azt is, amikor e hatóságok versenyszabályok végrehajtását végzik.(36) Különösen, a vizsgálati intézkedés aránytalan, ha túlzott, és ezért elfogadhatatlan beavatkozást jelent a hivatkozott jogokba.(37)
99. Nyilvánvaló, hogy nincs egyértelmű teszt annak meghatározására, hogy valamely, adott vállalkozásnak címzett különös információkérés túlzott‑e, vagy sem. Erre a kérdésre csak a valamennyi releváns körülményt figyelembe vevő egyedi értékelés adhat választ.
100. Különösen két elemet kell egymással összevetni a valamely különös információkérés arányosságának értékelése során.(38) A skála egyik végén a Bizottság vizsgálatát igazoló közérdek áll, valamint a hivatkozott intézmény információgyűjtésének szükségessége ahhoz, hogy elvégezhesse a Szerződés által ráruházott feladatokat. Minél jobban árt a versenynek valamely állítólagos jogsértés, a Bizottság annál inkább jogosult elvárni a vállalkozásoktól azt, hogy erőfeszítéseket tegyenek a kért információ biztosítására az aktív együttműködési kötelezettségük teljesítése során. A skála másik végén az információkérés által a vállalkozásnak okozott munkateher áll. Minél nagyobb az okozott munkateher, elterelve a vállalkozás munkatársainak figyelmét a szokásos üzleti feladataikról és rendkívüli költségeket teremtve, annál inkább túlzottnak tekinthető a hivatkozott információkérés.
101. A szóban forgó ügyben a Bizottság azzal érvel, hogy a fellebbező állítólagos magatartása az uniós versenyszabályok nagyon súlyos megsértését jelentette. A vitatott határozatban vagy az eljárást megindító határozatban e tekintetben szereplő csekély információ ellenére esetleg osztható a Bizottság azon álláspontja, hogy bizonyítottság esetén különösen súlyosak lehetnek az állítólagos jogsértés európai fogyasztókat érintő következményei.(39)
102. E tény ellenére túlzottnak és indokolatlanul korlátozónak tűnik a fellebbezőnél a vitatott határozat (amelyet a megtámadott ítélet úgy jellemez, hogy az „különösen jelentős munkateherrel” járt)(40) miatt felmerült munkateher.
103. Nem lehet komolyan megkérdőjelezni azt, hogy a vitatott határozat rendkívüli mennyiségű adat benyújtását követelte meg, amely tíz évet átfogó mértékben a fellebbező tizenkét tagállamban folytatott, szinte valamennyi gazdasági tevékenységét lefedte.
104. A Buzzi Unicem kifejtette, és a Bizottság ezt nem vitatta, hogy a kért adatok némelyikének puszta összeállítása jelentős munkaterhet okozott munkatársainak: néhány kérdés arra kötelezte, hogy a kért adatok elkülönítéséhez tekintse át az elmúlt tíz év szinte valamennyi gazdasági ügyletét. A hivatkozott adatok némelyike – különösen a régebbi ügyletek vonatkozásában – azonban nem szerepelt az adatbázisaiban. A fellebbezőnek ezért pénzügyi dokumentumok ezreit kellett egyesével átvizsgálnia, majd kézzel felvinni a lényeges adatokat a Bizottság utasításainak megfelelően megformázott Excel‑fájlokba.
105. A vitatott határozattal okozott jelentős munkateher másik oka abban rejlik, hogy a Bizottság milyen formát adott meg a kért információ benyújtásához. A digitális világban ugyanis gyakran másodlagos fontosságú lehet az a tény, hogy az információkérés nagyon nagy mennyiségű adat benyújtását kéri. Sok esetben az információkérés által előidézett munkateher nagyrészt attól függ, hogy a Bizottság milyen módon kéri a hivatkozott kérés címzettjétől az információ benyújtását. Más szavakkal kifejezve, a Bizottság által a kért információ tekintetében előírt formátum az, amely gyakran a legnagyobb munkaterhet okozza a vállalkozásoknak.
106. E tekintetben megjegyzem, hogy a vitatott határozat II. melléklete (a kérdőív megválaszolásának részletet útmutatója) és III. melléklete (válaszmodellek) összesen majdnem 30 oldalnyi rendkívül részletes utasítást tartalmaz. A megadott formátumot a legnagyobb fokú szigor jellemezte, és az utasítások kiváltképpen részletesek voltak.
107. A modell szigorúsága tekintetében hangsúlyoznám, hogy a kért formátumnak való teljes mértékű megfelelést bírságokkal való kifejezett fenyegetéssel biztosították. A kérdőív elején található szövegdobozban a Bizottság (vastagított és aláhúzott betűkkel) a következőket írja: „Felhívjuk a figyelmét arra, hogy az Ön által adott válasz tévesnek vagy félrevezetőnek minősülhet a következő meghatározások és utasítások figyelmen kívül hagyása esetén”.
108. Az utasítások kiváltképpen részletes jellege tekintetében pusztán a Bizottság által Excel‑fájlban benyújtani kért válaszokkal kapcsolatos, túlzottan aprólékos előírásokra hivatkoznék. A fellebbező csak a III. mellékletben szereplő mintákat használhatta, és szigorúan követnie kellett a többek között a benyújtandó fájlok számára, az egyes fájlokhoz kapcsolódó táblázatok számára, az egyes táblázatok nevére, az alkalmazandó rövidítésekre, az oszlopok vagy sorok nevére és számára, az adatok formátumára, valamint a szóközök, különös írásjelek vagy szimbólumok használatára vonatkozó utasításokat.(41)
109. A számos és szinte titkosított kód, amelyet a határozat címzettjének használnia kellett – ahogyan a Bizottság hangsúlyozta: „egységesen”, és „valamennyi kérdés megválaszolása során”(42) – egyértelműen nem segítette a vitatott határozat értelmezhetőségét és felhasználóbarát jellegét, és nem is támogatta a vállalkozás válaszadási feladatait.
110. Nyugodtan mondhatom, hogy első ránézésre még egy gyakorlott üzletember számára is fejtörő kirakós feladatnak tűnik a szóban forgó formátum.
111. Ahogyan kifejtettem a HeidelbergCement ügyre vonatkozó indítványomban, az 1/2003 rendelet 18. cikkében szereplő „információ” fogalma nem értelmezhető úgy, hogy megengedi a Bizottságnak azt, hogy a vállalkozásoktól megkövetelje a kért információ pontosan meghatározott formában való rendelkezésre bocsátását. Az információkérés címzettjeinek nyilvánvalóan kötelessége olyan információ biztosításával megválaszolni a kérelmet, amely nem csupán helyes és teljes, hanem pontos és egyértelmű is. Ezen túlmenően, ha a hasznos válasz nyújtásához az információ rendezésére van szükség, akkor az aktív együttműködési kötelezettségük alapján az is elvárható, hogy vegyék figyelembe a Bizottság által kért formátumot. A Bizottság azonban nem várhat el a vállalkozásoktól olyan kiterjedt, összetett, időigényes irodai és adminisztratív feladatokat a kért információ benyújtásakor, amelyből úgy tűnik, hogy a vállalkozások ellen szóló ügy felépítését lényegében kiszervezik nekik. Végtére is a Bizottság feladata bizonyítani az uniós versenyszabályok megsértését.(43)
112. Mindenesetre, a 18. cikk (felperes által fel nem vetett) esetleges megsértésétől függetlenül, úgy tűnik számomra, hogy a vitatott határozattal megállapított formátum egyértelműen nagyon jelentős munkaterhet okozott a fellebbezőnél. Ez még elfogadhatatlanabb annyiban, amennyiben a Bizottság által elvárt formázási műveletek gyakran olyan adatokra vonatkoztak, amelyek már a Bizottság birtokában voltak, vagy a nyilvánosság számára hozzáférhetők voltak.
113. Az első szempont tekintetében nem lehet figyelmen kívül hagyni azt, hogy a vitatott határozat azt követően született meg, hogy a Buzzi Unicem megválaszolt más (az 1/2003 rendelet 18. cikkének (2) bekezdése szerinti egyszerű kérelmek formájában közölt), különösen megterhelő információkérést. A hivatkozott korábbi kérelmek nagyrészt ugyanolyan fajtájú információra vonatkoztak, néhány eltérő részlettel vagy eltérő formátumban.
114. A vitatott határozat ezért – az információ benyújtásához előírt formátum miatt – arra kötelezte a fellebbezőt, hogy további erőfeszítéseket tegyen pusztán a Bizottságnak már benyújtott információk átformázása érdekében. Nem látom igazoltnak az ilyen kérelmet. Ilyen körülmények között a Bizottság igen nagy számú adat átformálására irányuló követelését mutatis mutandis
össze lehet hasonlítani az arra irányuló követeléssel, hogy a valamely vállalkozás birtokában lévő számos hosszú dokumentumot fordítsák le valamely másik nyelvre. Az a tény, hogy a Bizottság munkatársai esetleg nem rendelkeznek a szükséges nyelvtudással, álláspontom szerint nem igazolná az ilyen követelést.
115. Ha a Bizottság az 1/2003 rendelet 18. cikkének (2) bekezdése értelmében kiadott információkérésében a vitatott határozatban megfogalmazott módon szerepeltette volna a kérdéseit, vagy később csupán a más formátumban kért információ benyújtását fogadta volna el, akkor a fellebbezőnél jelentős mennyiségű munkát lehetett volna ezzel megelőzni.
116. A második szempont tekintetében, a vitatott határozat olyan információ rendezését kérte a fellebbezőtől, amely hozzáférhető volt a nyilvánosság számára. A vitatott határozat II. mellékletének 10. pontja például a következőket tartalmazza: „Valamennyi pénznemben megállapított értéket euróban kell kifejezni. Ha a használt helyi valuta nem euró, akkor kérjük, végezze el az euróra való átváltást a referencia‑időszak vonatkozásában az Európai Központi Bank által közzétett hivatalos átváltási árfolyam alkalmazásával”. Nem egyértelmű, hogy ezeket a számításokat miért nem tudták elvégezni a saját munkatársai.(44)
117. Mindezek alapján úgy vélem, hogy a fellebbező helyesen állítja azt, hogy a Törvényszék tévesen értelmezte és alkalmazta az arányosság elvét. A fellebbező negyedik jogalapjának következésképpen helyt kell adni, és a megtámadott ítéletet ennek megfelelően hatályon kívül kell helyezni.
E – A bevált gyakorlatok
1. A felek érvei
118. Ötödik és utolsó jogalapjával a fellebbező azzal érvel, hogy a Törvényszék tévedett akkor, amikor nem részesítette védelemben a fellebbezőnek „a 101. és a 102. cikk alkalmazásával kapcsolatos eljárásokban és a vállalkozások egyesülésével kapcsolatos ügyekben a gazdasági bizonyítékok benyújtására és adatgyűjtésre vonatkozó bevált gyakorlatai”(45) (a továbbiakban: bevált gyakorlatok) szerinti jogait. A fellebbező szerint, ha a Bizottság azt választja, hogy követi a bevált gyakorlatait azzal, hogy megvitatja a vállalkozással az információkérés tervezetét, akkor köteles figyelembe venni a vállalkozás által benyújtott megjegyzéseket, és a pontosítás iránti kérelmeket. A Törvényszék következésképpen tévedett e kötelezettség figyelmen kívül hagyásakor.
119. A Bizottság azt állítja, hogy ezt az érvelést el kell utasítani.
2. Értékelés
120. A bevált gyakorlatok 3.4.3 pontja értelmében: „Amennyiben megfelelő és célszerű, a Versenypolitikai Főigazgatóság megküldi a mennyiségi adatokra irányuló kérelem »tervezetét« a formátum jobb azonosíthatóságának támogatása és az alapvető összeegyeztethetőségi ellenőrzések (lásd a 3.3.2 pontot) elvégzése érdekében. Az adatkérés tervezetének célja a felek felkérése olyan módosítások előterjesztésére, amelyek hozzájárulhatnak a szükséges információ előállítása során felmerülő összeegyeztethetőségi terhek enyhítéséhez. Az adatkérés terjedelmének bármely szűkítése csak abban az esetben fogadható el, ha az nem veszélyezteti a vizsgálatot, és különösen a vállalkozások egyesülésével kapcsolatos ügyekben előidézheti az eredetileg elfogadott válaszadási határidő lerövidülését.”
121. Úgy vélem, hogy a Törvényszék helyesen emlékeztetett arra az ítélkezési gyakorlatra, amelynek értelmében, amikor a Bizottság külső hatások kiváltására irányuló, követendő magatartási szabályt határoz meg, azoktól az egyes esetekben nem térhet el anélkül, hogy azt az egyenlő bánásmód elvével összeegyeztethető okokkal indokolná. Ahogyan azonban a Törvényszék is kiemelte, a bevált gyakorlatok egyértelműen kimondják, hogy a Bizottságnak lehetősége van az észrevételek megfontolására akkor, amikor az „megfelelő és célszerű”, és követi a vállalkozás észrevételeit akkor, ha azok „nem veszélyeztetik a vizsgálatot”(46) .
122. A bevált gyakorlatok szövege alapján tehát nem juthatok arra a következtetésre, hogy a Bizottság ezen a ponton egyértelmű és pontosan körülírt magatartást kívánt tanúsítani.
123. Ennél is fontosabb, hogy a józan ésszel ellentétesnek tűnik számomra azzal érvelni, hogy a határozattervezet lehetséges címzetteknek való elküldésével a Bizottság kötelezi magát az azok által előterjesztett bármely észrevétel követésére. Ennek az érvelésnek nincs alapja, sem mögöttes logikája. Nem látom a Bizottság bevált gyakorlatok 3.4.3 pontjából eredő bármely lehetséges kötelezettségét azon kívül, hogy kellő figyelmet fordítson a konzultációban részt vevő vállalkozások által előterjesztett észrevételekre. E tekintetben a Buzzi Unicem nem mutatott egyetlen olyan konkrét bizonyítékot sem, amely arra utalt volna, hogy a Bizottság nem fordított kellő figyelmet az észrevételeire.
124. Végül megjegyzem azt is, hogy a bevált gyakorlatok 7. és 8. pontja egyértelműen azt tartalmazza, hogy a Bizottság módosíthatja a hivatkozott gyakorlatok szerinti megközelítését, és hogy a dokumentum célja nem új jogi hatások kiváltása vagy a Bizottság döntéshozatali gyakorlatának módosítása. A bevált gyakorlatok jogilag nem kötelező erejű jellegét tovább igazolja az a tény, hogy azt csupán a Bizottság Versenypolitikai Főigazgatóságának „munkadokumentumaként” adták ki, nem pedig a teljes Bizottság által (azaz a biztosok tanácsának egyetértésével) elfogadandó dokumentumként. Valójában a bevált gyakorlatokat soha nem tették közzé az Európai Unió Hivatalos Lapjában. Csodálkozhatnánk azon, hogy a Bizottság miért tesz közzé olyan közleményeket, amelyek értékét később csökkenti akkor, amikor valamely másik fél a közleményre hivatkozik bírósági eljárásban, az mégis tény, hogy a bevált gyakorlatok célja egyértelműen nem kötelező erővel rendelkező szabályok megállapítása.
125. Mindezek alapján úgy vélem, hogy a Törvényszék nem tévedett a fellebbező bevált gyakorlatok megsértésére irányuló jogalapjának elutasításakor. Az ötödik jogalapot következésképpen el kell utasítani.
VI – Az értékelésből származó következmények
126. A Bíróság alapokmánya 61. cikkének első bekezdése értelmében, ha a fellebbezés megalapozott, a Bíróság a Törvényszék ítéletét hatályon kívül helyezi. Amennyiben az eljárás lehetővé teszi, maga hoz végleges ítéletet az ügyben. Vissza is utalhatja az ügyet határozathozatalra a Törvényszékhez.
127. Arra a következtetésre jutottam, hogy a fellebbező által előadott öt fellebbezési jogalapból háromnak teljes mértékben vagy részben helyt kell adni, és ennek megfelelően hatályon kívül kell helyezni a megtámadott ítéletet.
128. A Törvényszék és a Bíróság rendelkezésére álló tények és az előttük kölcsönösen kifejtett álláspontok ismeretében lehetségesnek tartom, hogy a Bíróság végleges ítéletet hozzon ebben a kérdésben.
129. A Törvényszék előtti kérelmében a Buzzi Unicem öt jogalapot terjesztett elő a vitatott határozat megsemmisítése iránt.
130. A fent kifejtett megfontolásokra tekintettel álláspontom szerint a vitatott határozat két fő okból volt jogellenes: elégtelen indokolást tartalmazott a kérelem célja tekintetében (lásd: a jelen indítvány 23–49. pontja), és nem tett eleget az arányosság követelményének (lásd: a jelen indítvány 94–117. pontja). A téves jogalkalmazás ezen esetei közül mindegyik önmagában elegendő a teljes határozat megsemmisítéséhez. Következésképpen szükségtelennek tartom megvizsgálni azt, hogy megalapozott volt‑e a fellebbező által első fokon előadott többi jogalap.
VII – A költségekről
131. A Bíróság eljárási szabályzata 138. cikkének (1) bekezdése alapján a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte.
132. Ha a Bíróság egyetért a fellebbezéssel kapcsolatos értékelésemmel, akkor az eljárási szabályzat 137., 138. és 184. cikkével összhangban a Bizottságot kötelezi az első‑ és másodfokú eljárások költségeinek megfizetésére egyaránt.
VIII – Végkövetkeztetések
133. A fenti megfontolásokra tekintettel azt javasolom, hogy a Bíróság:
– helyezze hatályon kívül a Törvényszék 2014. március 14‑i Buzzi Unicem kontra Bizottság ítéletét (T‑297/11);
– semmisítse meg az 1/2003/EK rendelet 18. cikkének (3) bekezdése szerinti eljárásban 2011. március 30‑án hozott (COMP/39520 – „cement és kapcsolódó termékek”‑ügy) C(2011) 2356 végleges bizottsági határozatot;
– a Bizottságot kötelezze az első‑ és másodfokú eljárás költségeinek viselésére.
(1) .
(2)  –	A Szerződés 81. és 82. cikkében meghatározott versenyszabályok végrehajtásáról szóló, 2002. december 16‑i tanácsi rendelet (HL L 1., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 2. kötet, 205. o.).
(3)  –	HeidelberCement kontra Bizottság ügy, C‑247/14 P; Schwenk Zement kontra Bizottság ügy, C‑248/14 P; Italmobiliare kontra Bizottság ügy, C‑268/14 P.
(4)  –	A Bizottság által az EK‑Szerződés 81. és 82. cikke alapján folytatott eljárásokról szóló, 2004. április 7‑i bizottsági rendelet (HL L 123., 18. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 3. kötet, 81. o.).
(5)  –	EU:T:2014:122.
(6)  –	C‑247/14 P, 22–27. pont.
(7)  –	Lásd: Nexans és Nexans France kontra Bizottság ítélet, C‑37/13 P, EU:C:2014:2030, 31. és 32. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
(8)  –	Uo., 34–37. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
(9)  –	Az 1/2003 rendelet 18. cikke kimondja, hogy a határozat tartalmazza „a kérelem jogalapját és célját, meghatározza, milyen információra van szükség, és meghatározza azt a határidőt, amelyen belül az információt be kell nyújtaniˮ. Ugyanezen rendelet 20. cikkének (3) bekezdése kimondja, hogy a határozat „meghatározza a helyszíni vizsgálat tárgyát és célját, megjelöli a vizsgálat kezdetének napjátˮ.
(10)  –	Kokott főtanácsnok Nexans és Nexans France kontra Bizottság ügyre vonatkozó indítványa, C‑37/13 P, EU:C:2014:223, 35–38. pont.
(11)  –	A megtámadott ítélet 35. és 36. pontja
(12)  –	Lásd: Léger főtanácsnok BPB Industries és British Gypsum kontra Bizottság ügyre vonatkozó indítványa, C‑310/93 P, EU:C:1994:408, 22. pont.
(13)  –	Lásd: Lenz főtanácsnok SITPA‑ügyre vonatkozó indítványa, C‑27/90, EU:C:1990:407, 59. pont.
(14)  –	Lásd: a jelen indítvány 26. pontjában hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
(15)  –	Lásd: Kokott főtanácsnok Nexans és Nexans France kontra Bizottság ügyre vonatkozó indítványa, C‑37/13 P, EU:C:2014:223, 52. pont.
(16)  –	A további részletekért lásd: a HeidelbergCement kontra Bizottság ügyre (C‑247/14 P) vonatkozó indítványom 46. és 47. pontja.
(17)  –	1D kérdés. Lásd: a jelen indítvány 85. pontja.
(18)  –	Lásd: a HeidelbergCement kontra Bizottság ügyre (C‑247/14 P) vonatkozó indítványom 138–146. pontja.
(19)  –	Lásd: a jelen indítvány 73–91. pontja.
(20)  –	Lásd: a HeidelbergCement kontra Bizottság ügyre (C‑247/14 P) vonatkozó indítványom 50. pontja.
(21)  –	C‑247/14 P, 52–54. pont.
(22)  –	Lásd: Jacobs főtanácsnok SEP kontra Bizottság ügyre vonatkozó indítványa, C‑36/92 P, EU:C:1993:928, 30. pont.
(23)  –	Lásd: Der Grüne Punkt – Duales System Deutschland kontra Bizottság ítélet, C‑385/07 P, EU:C:2009:456, 163. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
(24)  –	E tekintetben lásd: Chalkor kontra Bizottság ítélet, C‑386/10 P, EU:C:2011:815, 65. és 66. pont.
(25)  –	T‑296/11, EU:T:2014:121, 41–56. pont.
(26)  –	A megtámadott ítélet 45. pontja.
(27)  –	Álláspontom szerint nem a Bíróság feladata annak ellenőrzése, hogy az 5S, 5R, 5T és 5V kérdések csupán tényekre vonatkoznak‑e, ami mindenesetre számomra aligha tűnik vitathatónak.
(28)  –	Lásd: Darmon főtanácsnok Orkem kontra Bizottság ügyre vonatkozó indítványa, 374/87, EU:C:1989:207, 55. pont.
(29)  –	Lásd: a megtámadott ítélet 87. és 88. pontja.
(30)  –	Lásd különösen: Orkem kontra Bizottság ítélet, 374/87, EU:C:1989:387, 35. pont; Solvay kontra Bizottság ítélet, 27/88, EU:C:1989:388, 32. pont.
(31)  –	Ahogyan említettem, a (23) preambulumbekezdés „tényszerű kérdésekreˮ hivatkozik. Az ítélkezési gyakorlatból is kitűnik az olyan fajtájú kérdések azonosítására leginkább megfelelő kifejezés megtalálásának problémája, amelyek tényszerű tartalmuknál fogva nem sérthetik az önvádra kötelezés tilalmát. Lásd: a HeidelbergCement kontra Bizottság ügyre (C‑247/14 P) vonatkozó indítványom 94. lábjegyzetében hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
(32)  –	Limburgse Vinyl Maatschappij és társai kontra Bizottság ítélet, C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P–C‑252/99 P és C‑254/99 P, EU:C:2002:582 (a továbbiakban: „PVC II”‑ítélet), 273. pont (kiemelés tőlem).
(33)  –	Lásd: a HeidelbergCement kontra Bizottság ügyre (C‑247/14 P) vonatkozó indítványom 157. pontja.
(34)  –	A megtámadott ítélet 74. pontja.
(35)  –	Lásd különösen: Orkem kontra Bizottság ítélet, 374/87, EU:C:1989:387, 39. pont; Solvay kontra Bizottság ítélet, 27/88, EU:C:1989:388, 36. pont.
(36)  –	Lásd: Hoechst kontra Bizottság ítélet, 46/87 és 227/88, EU:C:1989:337, 19. pont; Roquette Frères ítélet, C‑94/00, EU:C:2002:603, 27., 50. és 52. pont.
(37)  –	E tekintetben lásd: Roquette Frères ítélet, C‑94/00, EU:C:2002:603, 76. és 80. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
(38)  –	A többi elem többek között magában foglalja az érintett vállalkozás részvételének jellegét, a kért bizonyíték fontosságát, azon hasznos információ mennyiségét és fajtáját, amellyel a Bizottság szerint a kérdéses vállalkozás rendelkezik.
(39)  –	Többek között figyelembe veszem az érintett társaságok számát, a feltételezett jogsértések földrajzi kiterjedését, valamint a feltételezett megállapodásokban szereplő súlyos korlátozásokat.
(40)  –	A megtámadott ítélet 129. pontja.
(41)  –	Lásd: a III. melléklet 2., 6., 7., 8., 9., 13., 14. és 15. pontja. Hasonlóképpen összetett utasítások tekintetében lásd többek között továbbá: az I. mellékletben szereplő 1A. és 2. kérdés.
(42)  –	Lásd: a II. melléklet 16. és 17. pontja
(43)  –	Lásd: az 1/2003 rendelet 2. cikke.
(44)  –	Lásd: a HeidelbergCement kontra Bizottság ügyre (C‑247/14 P) vonatkozó indítványom 120. pontja.
(45)  –	Az Európai Bizottság Versenypolitikai Főigazgatóságának honlapján közzétett dokumentum.
(46)  –	Lásd: a megtámadott ítélet 140. és 141. pontja, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.