62024CJ0718
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (második tanács)
2026. február 5. (
*1
)
„Előzetes döntéshozatal – A szabadságon, a biztonságon és a jog érvényesülésén alapuló térség – Menekültpolitika – 2013/32/EU irányelv – A nemzetközi védelem megadására és visszavonására vonatkozó közös eljárások – 33. cikk – Elfogadhatatlansági okok – 38. cikk – A »biztonságos harmadik ország« elve – Végrehajtási feltételek – A kérelmező és az érintett harmadik ország közötti kapcsolat – Kritériumok – Értékelési módszerek – 46. cikk – Hatékony jogorvoslathoz való jog – Az Európai Unió Alapjogi Chartájának 47. cikke”
A C‑718/24. sz. [Aleb] (
i
) ügyben,
az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet az Administrativen sad Sofia‑grad (szófiai közigazgatási bíróság, Bulgária) a Bírósághoz 2024. október 22‑én érkezett, 2024. október 9‑i határozatával terjesztett elő az
NP
és
a Predsedatel na Darzhavna agentsia za bezhantsite
között folyamatban lévő eljárásban,
A BÍRÓSÁG (második tanács),
tagjai: K. Jürimäe tanácselnök (előadó), K. Lenaerts, a Bíróság elnöke, a második tanács bírájaként eljárva, F. Schalin, M. Gavalec és Csehi Z. bírák,
főtanácsnok: J. Richard de la Tour,
hivatalvezető: A. Calot Escobar,
tekintettel az írásbeli szakaszra,
figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
–
NP képviseletében T. A. Iliev advokat,
–
a bolgár kormány képviseletében S. Ruseva és T. Tsingileva, meghatalmazotti minőségben,
–
a lengyel kormány képviseletében B. Majczyna és D. Lutostańska, meghatalmazotti minőségben,
–
az Európai Bizottság képviseletében A. Azéma, M. Debieuvre és I. Zaloguin, meghatalmazotti minőségben,
tekintettel a főtanácsnok meghallgatását követően hozott határozatra, miszerint az ügy elbírálására a főtanácsnok indítványa nélkül kerül sor,
meghozta a következő
Ítéletet
1
Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a nemzetközi védelem megadására és visszavonására vonatkozó közös eljárásokról szóló, 2013. június 26‑i 2013/32/EU európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2013. L 180., 60. o.; helyesbítés: HL 2016. L 198., 50. o.) 33. cikke (2) bekezdése c) pontjának és 38. cikkének ugyanezen irányelv (46) preambulumbekezdésével összefüggésben történő értelmezésére vonatkozik.
2
Ezt a kérelmet a szíriai állampolgár NP és a Predsedatel na Darzhavna agentsia za bezhantsite (a nemzeti menekültügyi hivatal igazgatója, Bulgária, a továbbiakban: DAB) között azon határozat jogszerűségének tárgyában folyamatban lévő jogvita keretében terjesztették elő, amellyel ezen igazgató elutasította NP nemzetközi védelem iránti kérelmét.
Jogi háttér
Az uniós jog
A 2011/95/EU irányelv
3
A harmadik országbeli állampolgárok és hontalan személyek nemzetközi védelemre jogosultként való elismerésére, az egységes menekült‑ vagy kiegészítő védelmet biztosító jogállásra, valamint a nyújtott védelem tartalmára vonatkozó szabályokról szóló, 2011. december 13‑i 2011/95/EU európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2011. L 337., 9. o.; helyesbítések: HL 2017. L 167., 58. o.; HL 2019. L 19., 20. o.) 2. cikkének f) pontja értelmében:
„Ezen irányelv alkalmazásában az alábbi fogalommeghatározások alkalmazandók:
[…]
f)
»kiegészítő védelemre jogosult személy«: olyan harmadik országbeli állampolgár vagy hontalan személy, aki nem minősül menekültnek, de akivel kapcsolatban megalapozott okokból azt kell feltételezni, hogy származási országába, illetőleg hontalan személy esetében a korábbi szokásos tartózkodási helye szerinti országba való visszatérése esetén a 15. cikk szerinti súlyos sérelem elszenvedése tényleges veszélyének lenne kitéve; valamint akire a 17. cikk (1) és (2) bekezdése nem vonatkozik, és nem tudja vagy az ilyen veszélytől való félelmében nem kívánja ezen ország védelmét igénybe venni […]”.
4
Ezen irányelv 15. cikkének c) pontja szerint:
„Az alábbiak minősülnek súlyos sérelemnek:
[…]
c)
nemzetközi vagy belső fegyveres konfliktushelyzetekben felmerülő megkülönböztetés nélküli erőszak következtében polgári személy életének vagy testi épségének súlyos és egyedi fenyegetettsége.”
A 2013/32/EU irányelv
5
A 2013/32 irányelv (18), (43), (44) és (46) preambulumbekezdése a következőket mondja ki:
„(18)
A tagállamoknak és a nemzetközi védelmet kérelmezőknek egyaránt az áll érdekében, hogy a megfelelő és teljes körű vizsgálat lefolytatásának sérelme nélkül a nemzetközi védelem iránti kérelmek ügyében a lehető legrövidebb időn belül határozat szülessen.
[…]
(43)
A tagállamok minden kérelmet érdemben vizsgálnak meg, azaz értékelik, hogy a szóban forgó kérelmező a [2011/95] irányelvvel összhangban jogosult‑e nemzetközi védelemre, kivéve, ha ezen irányelv másként rendelkezik, különösen, ha ésszerűen feltételezhető, hogy egy másik ország elvégzi a vizsgálatot, vagy megfelelő védelmet nyújt. A tagállamok különösen akkor nem kötelesek elvégezni a nemzetközi védelem iránti kérelem érdemi értékelését, amennyiben az első menedékjogot nyújtó ország a kérelmezőnek menekült jogállást, vagy egyéb megfelelő védelmet biztosított, és a kérelmezőt ez az ország visszafogadja.
(44)
A tagállamok nem kötelezhetőek a nemzetközi védelem iránti kérelem érdemi elbírálására, ha a kérelmezőről – a nemzeti jog által meghatározottak szerint egy harmadik országhoz fűződő elégséges kapcsolata alapján – ésszerűen feltételezhető, hogy abban a harmadik országban védelmet kérhet, továbbá megalapozottan vélhető, hogy a szóban forgó ország be‑ vagy visszafogadja a kérelmezőt. A tagállamok ez alapján kizárólag akkor járhatnak el, ha ez a kérelmező az érintett harmadik országban biztonságban lenne. A kérelmezők másodlagos mozgásának elkerülése érdekében a tagállamoknak közös elveket kell kidolgozniuk a harmadik országok biztonságosnak tekintésére vagy nyilvánítására vonatkozóan.
[…]
(46)
Amennyiben a tagállamok a biztonságos ország fogalmát eseti alapon alkalmazzák, vagy a biztonságos országokat tartalmazó listákat állítanak össze, figyelembe kell venniük többek között az Európai Menekültügyi Támogatási Hivatal létrehozásáról szóló, 2010. május 19‑i 439/2010/EU európai parlamenti és tanácsi rendeletben [(HL 2010. L 132., 11. o.)] említett iránymutatásokat és operatív kézikönyveket és a származási országokra vonatkozó információkat és tevékenységeket, ideértve az [Európai Menekültügyi Támogatási Hivatal (EMTH)] származási országokról szóló jelentéseivel kapcsolatos módszertant; valamint az [ENSZ Menekültügyi Főbiztosának Hivatala (UNHCR)] vonatkozó iránymutatásait.”
6
A 2013/32 irányelv „Alapelvek és garanciák” című II. fejezete tartalmazza az irányelv 6–30. cikkét.
7
Ezen irányelvnek „Az elsőfokú eljárások” című III. fejezete tartalmazza az irányelv 31–43. cikkét.
8
Az említett irányelvnek „A megalapozatlan kérelmek” című 32. cikke kimondja:
„(1)   A 27. cikk sérelme nélkül a tagállamok csak akkor tekinthetnek egy nemzetközi védelem iránti kérelmet megalapozatlannak, ha az eljáró hatóság azt állapította meg, hogy a kérelmező a [2011/95] irányelv értelmében nem minősül a nemzetközi védelmemre jogosultnak.
(2)   A fentieken kívül a tagállamok – amennyiben nemzeti joguk így rendelkezik – nyilvánvalóan megalapozatlannak tekinthetik a kérelmet azon megalapozatlan kérelmek esetében, amelyek esetében megvalósul a 31. cikk (8) bekezdésében felsorolt körülmények egyike.”
9
A 2013/32 irányelv „Elfogadhatatlan kérelmek” címet viselő 33. cikke a következőképpen szól:
„(1)   Azokon az eseteken túlmenően, amikor nem kerül sor egy kérelemnek [az egy harmadik országbeli állampolgár vagy egy hontalan személy által a tagállamok egyikében benyújtott nemzetközi védelem iránti kérelem megvizsgálásáért felelős tagállam meghatározására vonatkozó feltételek és eljárási szabályok megállapításáról szóló, 2013. június 26‑i 604/2013/EU európai parlamenti és tanácsi rendelettel (HL 2013. L 180., 31. o.; helyesbítés: HL 2018. L 33., 6. o.)] összhangban történő megvizsgálására, a tagállamok akkor sem kötelesek megvizsgálni, hogy a kérelmező a [2011/95] irányelv értelmében nemzetközi védelemre jogosultnak minősülhet‑e, ha egy kérelem e cikk értelmében elfogadhatatlannak minősül.
(2)   A tagállamok e cikk értelmében csak akkor minősíthetik elfogadhatatlannak a nemzetközi védelem iránti kérelmet, ha:
[…]
c)
a kérelmező esetében olyan ország minősül a 38. cikk értelmében biztonságos harmadik országnak, amely nem tagállam;
[…]”
10
A 2013/32 irányelvnek „A biztonságos harmadik ország elve” című 38. cikke az (1)–(4) bekezdésében kimondja:
„(1)   A tagállamok csak akkor alkalmazhatják a biztonságos harmadik ország elvét, ha az illetékes hatóságok meggyőződtek arról, hogy a nemzetközi védelmet kérelmező személy az érintett harmadik országban az alábbi elvekkel összhangban levő bánásmódban részesül:
a)
az életét és a szabadságát nem fenyegeti veszély faji, vallási, nemzetiségi vagy valamely társadalmi csoporthoz tartozás vagy politikai meggyőződés miatt;
b)
nem áll fenn a [2011/95] irányelvben meghatározott súlyos sérelem veszélye;
c)
[a menekültek helyzetére vonatkozó, New Yorkban, 1967. január 31‑én kötött és 1967. október 4‑én hatályba lépett jegyzőkönyvvel kiegészített, a menekültek helyzetére vonatkozó, Genfben, 1951. július 28‑án aláírt és 1954. április 22‑én hatályba lépett egyezménnyel (Recueil des traités des Nations unies [1954], 189. kötet, 150. o., 2545. sz.; kihirdette: az 1989. évi 15. tvr.; a továbbiakban: Genfi Egyezmény] összhangban tiszteletben tartják a visszaküldés tilalmának elvét;
d)
tiszteletben tartják a nemzetközi jog azon szabályát, miszerint a kérelmező olyan ország területére nem utasítható ki, ahol kínzásnak, kegyetlen, embertelen vagy megalázó bánásmódnak lenne kitéve; illetve
e)
a menekült jogállás kérelmezésének lehetősége biztosított, és a menekült jogállás megadása esetén biztosított a genfi egyezménnyel összhangban való védelem.
(2)   A biztonságos harmadik ország elve a nemzeti jog rendelkezéseinek függvényében alkalmazható, amelyek magukban foglalják:
a)
a kérelmező és az érintett harmadik ország közötti kapcsolat fennállását előíró azon szabályokat, amelynek alapján ésszerűnek tűnik, hogy a kérelmező ebbe az országba menjen;
b)
azokat a módszertani szabályokat, melyek segítségével az illetékes hatóságok meggyőződnek arról, hogy a biztonságos harmadik ország elve alkalmazható‑e egy adott országra vagy egy adott menedékkérőre vonatkozóan. Az ilyen módszer magában foglalja az ország biztonságos voltának egy adott kérelmező vonatkozásában való eseti alapon történő megállapítását és/vagy az általában biztonságosnak minősített országok nemzeti szinten történő meghatározását;
c)
azokat a szabályokat, melyek a nemzetközi joggal összhangban megengedik annak egyedi elbírálását, hogy az érintett harmadik ország biztonságos‑e egy adott menedékkérő számára, és amelyeknek a kérelmező számára lehetővé kell tenniük legalább azt, hogy kifogásolja a biztonságos harmadik ország elvének alkalmazását azon az alapon, hogy a harmadik ország sajátos körülményeit tekintve nem biztonságos. A kérelmező számára ugyancsak lehetővé teszik, hogy megtámadja a harmadik ország és közte lévő, az a) pont szerinti kapcsolat fennállását.
(3)   A kizárólag az e cikk alapján meghozott határozatok végrehajtásakor a tagállamok:
a)
a kérelmezőt megfelelően tájékoztatják; és
b)
a kérelmező számára kiállítanak egy dokumentumot, amely a harmadik ország hatóságait az illető ország nyelvén tájékoztatja, hogy a menedékjog iránti kérelmet érdemben nem vizsgálták.
(4)   Amennyiben a harmadik ország a kérelmező számára nem engedélyezi a területére való belépést, a tagállamoknak a II. fejezetben leírt alapelvekkel és garanciákkal összhangban biztosítaniuk kell számára az eljárás megindításának lehetőségét.”
11
A 2013/32 irányelv „Fellebbezési eljárások” című V. fejezete tartalmazza az irányelvnek „A hatékony jogorvoslathoz való jog” című 46. cikkét. E cikk (1) és (3) bekezdése értelmében:
„(1)   A tagállamok biztosítják a kérelmezők részére a bíróság előtti hatékony jogorvoslathoz való jogot az alábbiakkal szemben:
a)
a nemzetközi védelem iránti kérelem ügyében hozott határozat tárgyában, beleértve, ha a határozat:
i.
a menekült jogállás és/vagy kiegészítő védelmi jogállás tekintetében megalapozatlannak ítéli a kérelmet;
ii.
a 33. cikk (2) bekezdése alapján a kérelem elfogadhatatlanságát állapítja meg;
[…]
(3)   Az (1) bekezdésnek való megfelelés érdekében a tagállamok biztosítják, hogy a hatékony jogorvoslat mind a tények, mind a jogi szempontok teljes körű és ex nunc megvizsgálását tartalmazza – ideértve adott esetben a nemzetközi védelem iránti igényeknek a(z) [2011/95], irányelv szerinti vizsgálatát is –, legalább az elsőfokú bíróság előtti fellebbezési eljárásokban.”
A bolgár jog
A ZUB
12
A Zakon za ubezhishteto i bezhantsite (a menedékjogról és a menekültekről szóló törvény; a DV 2002. május 31‑i 54. száma) alapügyre alkalmazandó változata (a továbbiakban: ZUB) 9. cikkének (1) bekezdése előírja:
„Humanitárius jogállást kap az a külföldi állampolgár, aki nem felel meg a menekült jogállás elismeréséhez szükséges feltételeknek, és nem tud vagy nem kíván a származási országának védelmében részesülni, mivel súlyos sérelem tényleges veszélyének lehet kitéve, mint például:
1)
halálbüntetés kiszabása vagy végrehajtása, vagy
2)
kínzás, embertelen, illetve megalázó büntetés vagy bánásmód, vagy
3)
nemzetközi vagy belső fegyveres konfliktushelyzetekben felmerülő megkülönböztetés nélküli erőszak következtében polgári személy életének vagy testi épségének súlyos fenyegetettsége.”
13
A ZUB 13. cikke (1) bekezdésének 14. pontja, valamint (4) és (5) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„(1)   A külföldi nemzetközi védelem iránti kérelmét mint nyilvánvalóan megalapozatlant el kell utasítani, ha nem teljesülnek a 8. cikk (1) és (9) bekezdése, illetve a 9. cikk (1), (6) és (8) bekezdése szerinti feltételek, és ha a külföldi
[…]
14.
biztonságos harmadik országból jön, amennyiben ott befogadják:
[…]
(4)   Az (1) bekezdés 14. pontjában említett körülmény csak akkor jelentheti a kérelem nyilvánvalóan megalapozatlanként történő elutasításának önálló indokát, ha a következő feltételek teljesülnek:
1.
a külföldi és az érintett harmadik ország között olyan kapcsolat áll fenn, amely ezen országnak az érintett külföldi szempontjából való biztonságosságának egyedi vizsgálata keretében indokolja a kiutasítását;
2.
a biztonságos harmadik ország nyelvén a külföldi rendelkezésére kell bocsátani egy dokumentumot, amely tájékoztatja e harmadik ország hatóságait arról, hogy kérelmét érdemben nem vizsgálták meg.
(5)   Amennyiben a külföldit nem engedik be a biztonságos harmadik ország területére, Bulgáriában biztosítani kell számára a nemzetközi védelem megadására irányuló eljáráshoz való hozzáférést.”
14
A ZUB 98. cikke (1) és (2) bekezdésének szövege a következő:
„(1)   A DAB igazgatója a külügyminiszterrel egyetértésben adott esetben benyújthatja a minisztertanácsnak a biztonságos származási országok és a biztonságos harmadik országok nemzeti jegyzékeit.
(2)   A jegyzékek elfogadásakor a minisztertanács az Európai Unió más tagállamaiból, az [EMTH‑tól], az UNHCR‑től, az Európa Tanácstól és más nemzetközi szervezetektől származó információforrásokra hivatkozva figyelembe veszi, hogy az állam milyen mértékben nyújt védelmet az üldöztetéssel és embertelen vagy megalázó bánásmóddal szemben az alábbi módokon:
1.
az állam vonatkozó törvényei és rendeletei, és alkalmazásuk módja;
2.
az 1950. november 4‑én Rómában aláírt, az emberi jogok és alapvető szabadságok védelméről szóló [európai] egyezményben […] és/vagy [az Egyesült Nemzetek Közgyűlése által 1966. december 16‑án elfogadott és 1976. március 23–án hatályba lépett] a Polgári és Politikai Jogok Nemzetközi Egyezségokmányában és/vagy az Egyesült Nemzetek Közgyűlése által 1984. december 10‑én elfogadott [és 1987. június 26–án hatályba lépett] a kínzás és más kegyetlen, embertelen vagy megalázó bánásmód vagy büntetés elleni egyezményben meghatározott jogok és szabadságok tiszteletben tartása;
3.
a visszaküldés tilalma elvének tiszteletben tartása a [Genfi Egyezménnyel] összhangban;
4.
az e jogok és szabadságok megsértése elleni hatékony jogorvoslati rendszer megléte.”
15
A ZUB 99. cikke értelmében:
„Az a külföldi, aki nemzetközi védelem iránti kérelmet nyújtott be, megdöntheti a 98. cikkben említett jegyzékben szereplő ország biztonságára vonatkozó vélelmet.”
16
A ZUB kiegészítő rendelkezései 1. §‑ának 9. pontja a következő fogalommeghatározást tartalmazza:
„»Biztonságos harmadik ország«: a származási országtól eltérő olyan ország, amelyben a nemzetközi védelem iránti kérelmet benyújtó külföldi tartózkodott, és
a)
az életét vagy a szabadságát nem fenyegeti veszély faji, vallási okokból, nemzetiségi hovatartozás vagy valamely társadalmi csoporthoz tartozás vagy politikai meggyőződés miatt;
b)
védelmet élvez egy olyan állam területére történő visszaküldéssel szemben, ahol üldöztetésnek lenne kitéve, és a jogai sérülnének;
c)
nincs kitéve üldöztetés vagy súlyos sérelem veszélyének, például kínzásnak, embertelen vagy megalázó bánásmódnak vagy büntetésnek;
d)
menekültstátuszért folyamodhat, és annak megadása esetén menekültként nemzetközi védelemben részesülhet;
e)
elegendő okkal feltételezhető, hogy befogadják ezen állam területére.”
A 247. sz. határozat
17
A Bolgár Köztársaság minisztertanácsának a biztonságos származási országok és a védelmet kérelmezők számára biztonságos harmadik országok jegyzékének elfogadásáról szóló, 2024. április 3‑i 247. sz. határozata (a továbbiakban: 247. sz. határozat) 2. pontjának szövege a következő:
„A 2. mellékletnek megfelelően elfogadja a [nemzetközi] védelmet kérelmezők számára biztonságos harmadik országok jegyzékét […] Ázsia: Bangladesi Népi Köztársaság, Iráni Iszlám Köztársaság, Délkelet‑Európa: Török Köztársaság”.
Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
18
NP, kísérő nélküli kiskorú szíriai állampolgár 2023. november 2‑án nemzetközi védelem iránti kérelmet nyújtott be Bulgáriában.
19
A 2023. december 1‑jei meghallgatáson NP azt állította, hogy Aleppó tartományban (Szíria) élt, és azt két‑három hónappal korábban elhagyta a háború miatt két fiútestvérével. NP körülbelül egy hónapig Törökországban maradt, mielőtt jogellenesen belépett Bulgária területére. Fiútestvérei Törökországban maradtak, ahol három lánytestvére is él a házastársával.
20
2024. június 18‑i határozatával a DAB igazgatója elutasította NP kérelmét, és megtagadta tőle mind a menekült jogállás, mind pedig a humanitárius jogállás elismerését. Úgy ítélte meg, hogy bár NP nem felel meg a menekültnek minősüléshez szükséges feltételeknek, Szíriában a belső fegyveres konfliktushelyzet és a megkülönböztetés nélküli erőszak miatt életét vagy testi épségét valós veszély fenyegeti. A DAB igazgatója azonban úgy vélte, hogy a Török Köztársaság olyan „biztonságos harmadik országnak” minősül, amelyben NP biztonságosan letelepedhet. NP ugyanis egy hónapig török területen élt anélkül, hogy a biztonsága veszélyben lett volna, és több testvére még mindig ott él. A jogszabályok lehetőséget biztosítottak számára arra, hogy jelentkezzen a török hatóságoknál, és jogszerűvé tegye az ottani tartózkodását, amit azonban nem tett meg. Ebben az összefüggésben a DAB igazgatója a nyilvánosan elérhető forrásokból gyűjtött információkból azt a következtetést vonta le, hogy azok a hontalanok és menekültek, akik a szíriai események miatt 2011. április 28. után léptek be Törökországba, átmeneti védelemben részesülnek a török kormánytól. Az e védelemben részesülő személyek védelmet élveznek a Szíriába történő kitoloncolással szemben. Ezenkívül alapvető szükségleteiket kielégítik.
21
NP a 2024. június 18‑i határozat megsemmisítése iránti kérelmet nyújtott be az Administrativen sad Sofia‑gradhoz (szófiai közigazgatási bíróság, Bulgária), a kérdést előterjesztő bírósághoz.
22
A kérdést előterjesztő bíróság információkérésére válaszul a DAB igazgatója arról tájékoztatta e bíróságot, hogy először is a DAB alkalmazza a 247. sz. határozatot, amelynek értelmében a Török Köztársaság biztonságos harmadik országnak minősül. Másodszor jelezte, hogy a DAB nem dolgozott ki a 2013/32 irányelv 38. cikke (2) bekezdésének b) pontja szerinti módszereket. Harmadszor elismerte, hogy NP‑t nem tájékoztatták kifejezetten arról a lehetőségről, hogy vitassa a biztonságos harmadik ország elvének vele szembeni alkalmazását, vagy a közte és az érintett harmadik ország közötti kapcsolat fennállását.
23
Ebben az összefüggésben a kérdést előterjesztő bíróság szükségesnek tartja, hogy pontosítást kérjen a 2013/32 irányelvnek a „biztonságos harmadik ország” elvére vonatkozó rendelkezéseinek értelmezése tekintetében. Ezen irányelv 38. cikkét ugyanis nem ültették át teljes egészében a bolgár jogrendbe, és ezen elv nemzeti szinten eltérő alkalmazásokat eredményez.
24
Konkrétabban, a kérdést előterjesztő bíróság először is arra keresi a választ, hogy az említett irányelv rendelkezései lehetővé teszik‑e a nemzetközi védelem iránti kérelem elutasítását az említett elv alapján az ugyanezen irányelv III. fejezete szerinti rendes eljárás keretében, amennyiben e kérelem érdemi vizsgálata során az illetékes hatóság azt állapította meg, hogy a kérelmező megfelel a kiegészítő védelmi jogállás elismeréséhez szükséges feltételeknek. Pontosítja, hogy a Varhoven administrativen sad (legfelsőbb közigazgatási bíróság, Bulgária) ítélkezési gyakorlata lehetővé teszi ezt a gyakorlatot.
25
Másodszor, a kérdést előterjesztő bíróság a 2013/32 irányelv 38. cikke (2) bekezdésének a) és b) pontja szerinti „biztonságos harmadik ország” elvének alkalmazási feltételeire kérdez rá. Egyrészt megjegyzi, hogy ezen irányelv 38. cikke (2) bekezdésének b) pontja értelmében a tagállamoknak „módszereket” kell kidolgozniuk és végrehajtaniuk annak biztosítása érdekében, hogy ez az elv egy adott országra vagy kérelmezőre alkalmazható legyen. A kérdést előterjesztő bíróság arra keresi a választ, hogy amennyiben – mint az alapügyben is – a nemzeti jog nem ír elő ilyen módszereket, az említett elv alkalmazható‑e adott esetben a nyilvánosan elérhető forrásokból gyűjtött információk és a végrehajtó hatalom olyan aktusa alapján, mint a 247. sz. határozat. Másrészt e bíróság megállapítja, hogy a bolgár jog nem ír elő olyan kritériumokat, amelyek lehetővé tennék annak megállapítását, hogy a kérelmező és az érintett harmadik ország között olyan kapcsolat áll fenn, amelynek alapján észszerű, hogy a kérelmező ebbe az országba menjen, és hogy a 2013/32 irányelv 38. cikke (2) bekezdésének a) pontja sem pontosítja e kritériumokat. A kérdést előterjesztő bíróság tehát arra keresi a választ, hogy e rendelkezés kötelezi‑e a tagállamokat arra, hogy a nemzeti jogukban ilyen kritériumokat írjanak elő.
26
Végül a kérdést előterjesztő bíróság a szükséges bírósági felülvizsgálattal kapcsolatban kér felvilágosítást. A 2013/32 irányelv 38. cikke (2) bekezdésének c) pontja értelmében a tagállamoknak lehetővé kell tenniük a kérelmező számára, hogy bíróság előtt megtámadja a közte és a tekintetében biztonságosnak minősített harmadik ország közötti kapcsolat fennállását. Márpedig a bolgár jog nem ír elő ilyen bírósági felülvizsgálatot. E bíróság tehát arra keresi a választ, hogy a „biztonságos harmadik ország” elvén alapuló határozattal szembeni jogorvoslat vizsgálata keretében köteles‑e megállapítani a joghatóságát, és megvizsgálni az ilyen kapcsolat fennállását, mégpedig e rendelkezés alapján.
27
E körülmények között határozott úgy az Administrativen sad Sofia‑grad (szófiai közigazgatási bíróság), hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
„1)
A [2013/32] irányelv (46) preambulumbekezdésének és 33. cikke (2) bekezdése c) pontjának a 38. cikkével összefüggésben való tág értelmezése esetén ki lehet‑e indulni abból, hogy az e rendelkezésekben foglalt szabályokat, amelyek lehetővé teszik a nemzetközi védelem iránti kérelem elfogadhatatlannak minősítését, és amelyek [ezen irányelv] 38. cikke értelmében vett »biztonságos harmadik ország« elvére vonatkoznak, az említett irányelv II. fejezetében foglalt alapelvekkel és garanciákkal összhangban alkalmazni kell az említett irányelv III. fejezete szerinti eljárásban, azaz a nemzetközi védelem iránti kérelem érdemi vizsgálata keretében?
2)
Úgy kell‑e értelmezni a 2013/32 irányelv (46) preambulumbekezdését és [33.] cikke (2) bekezdésének c) pontját ezen irányelv 38. cikkével összefüggésben, hogy megengedett a ZUB 75. cikkének (2) bekezdésében foglalthoz hasonló olyan nemzeti szabályozás, valamint az olyan közigazgatási és ítélkezési gyakorlat, amely szerint az érdemben vizsgált nemzetközi védelem iránti kérelem elutasítható anélkül, hogy azt nyilvánvalóan megalapozatlannak vagy elfogadhatatlannak nyilvánítanák, mégpedig kizárólag azzal az indokkal, hogy a kérelmezőnek lehetősége van igénybe venni egy biztonságos harmadik ország védelmét, anélkül hogy a nemzeti jogban kidolgozták és alkalmazták volna a 2013/32 irányelv 38. cikke (2) bekezdésének b) pontjában előírt módszertant, és ha a közigazgatási hatóság elismeri, hogy a kérelmező származási országában fegyveres konfliktushelyzet áll fenn, és teljesülnek a 2011/95 irányelv 15. cikkének c) pontja szerinti feltételek?
3)
Úgy kell‑e értelmezni a 2013/32 irányelv 38. cikke (2) bekezdésének b) pontját ezen irányelv (46) preambulumbekezdésével összefüggésben, hogy a nemzetközi védelem iránti kérelmet érdemben vizsgáló közigazgatási hatóság a »biztonságos harmadik ország« elvét alkalmazhatja egy adott országra és egy adott menedékkérőre vonatkozóan kizárólag nyilvánosan elérhető forrásokból származó információk és egy végrehajtó hatalmi szerv (a minisztertanács) olyan határozata alapján, amely szerint egy adott harmadik ország biztonságos harmadik országnak minősül, anélkül hogy a nemzeti jog előírna egy e rendelkezés értelmében vett olyan módszertant, amelynek alkalmazásával a közigazgatási hatóság meggyőződik arról, hogy a »biztonságos harmadik ország« elve alkalmazható‑e egy adott országra és egy adott menedékkérőre vonatkozóan?
4)
Úgy kell‑e értelmezni a 2013/32 irányelv 38. cikke (2) bekezdésének a) pontját, hogy a tagállamok kötelesek a nemzeti jogukban olyan kritériumokat meghatározni, amelyek teljesülése esetén abból lehet kiindulni, hogy a kérelmező és az érintett harmadik ország között olyan kapcsolat áll fenn, amelynek alapján észszerűnek tűnik, hogy a kérelmező ebbe az országba menjen?
5)
Úgy kell‑e értelmezni a 2013/32 irányelv 38. cikke (2) bekezdésének a kérelmező azon lehetőségét szabályozó c) pontját, hogy bíróság előtt megtámadja a biztonságosnak tekintett harmadik ország és közte lévő, [az ezen irányelv 38. cikke (2) bekezdésének a) pontja] szerinti kapcsolat fennállását, hogy a kérelmező és az érintett harmadik ország közötti kapcsolat fennállása jogszerűségének bírósági felülvizsgálatát előíró nemzeti jogszabályi rendelkezés hiányában az azon közigazgatási határozattal szemben indított kereset tárgyában eljáró bíróság, amelyben azzal az indokkal tagadták meg a felperestől a nemzetközi védelmet, hogy egy harmadik ország az esetében biztonságosnak minősül, köteles megállapítani hatáskörének és illetékességének fennállását és döntést hozni az említett kapcsolat közigazgatási hatóság által megállapított fennállása jogszerűségének kérdésében?”
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
Az első és a második kérdésről
28
E tekintetben először is emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az EUMSZ 267. cikkel bevezetett eljárás a Bíróság és a nemzeti bíróságok közötti együttműködés eszköze, amelynek révén a Bíróság a nemzeti bíróságok által eldöntendő jogviták megoldásához szükséges támpontokat nyújt az uniós jog értelmezése terén (lásd: 1990. január 26‑iFalciola végzés, C‑286/88, EU:C:1990:33, 7. pont; 2021. április 15‑iÉtat belge [Az átadásra vonatkozó határozatnál későbbi körülmények] ítélet, C‑194/19, EU:C:2021:270, 21. pont).
29
Szintén az állandó ítélkezési gyakorlat szerint ezen együttműködési eljárás keretében a Bíróság feladata, hogy a kérdést előterjesztő bíróságnak az előtte folyamatban lévő ügy eldöntéséhez hasznos választ adjon. Ebből a szempontból adott esetben a Bíróságnak át kell fogalmaznia az elé terjesztett kérdéseket (lásd: 1997. július 17‑iKrüger ítélet, C‑334/95, EU:C:1997:378, 22. és 23. pont; 2000. november 28‑iRoquette Frères ítélet, C‑88/99, EU:C:2000:652, 18. pont; 2025. június 3‑iKinsa ítélet, C‑460/23, EU:C:2025:392, 34. pont).
30
Ezen ítélkezési gyakorlat fényében együttesen kell megvizsgálni az első és a második kérdést, amelyek lényegében átfedik egymást. Egyébiránt, amennyiben a második kérdés a „biztonságos harmadik ország” elvének alkalmazására vonatkozó módszereknek a nemzeti jogban való meghatározására hivatkozik, e kérdés egybeesik az e módszerekre vonatkozó harmadik kérdéssel. Ezért a második kérdés keretében ezzel a szemponttal nem szükséges foglalkozni.
31
Következésképpen az első és a második kérdést úgy kell érteni, hogy az előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy a 2013/32 irányelv 33. cikke (2) bekezdésének c) pontját és 38. cikkét úgy kell‑e értelmezni, hogy egyrészt az ezen irányelv 33. cikke (2) bekezdésének c) pontjában foglalt elfogadhatatlansági okot szükségszerűen alkalmazni kell a nemzetközi védelem iránti kérelem érdemi vizsgálata során, és másrészt az érdemben vizsgált kérelem elutasítható anélkül, hogy azt nyilvánvalóan megalapozatlannak vagy elfogadhatatlannak nyilvánítanák azzal az indokkal, hogy valamely harmadik ország a kérelmező szempontjából biztonságos harmadik országnak minősül, amennyiben az illetékes hatóság azt állapította meg, hogy e kérelmező teljesíti a nemzetközi védelem megadására vonatkozóan a 2011/95 irányelvben előírt feltételeket.
32
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a 2013/32 irányelv 33. cikkének (1) bekezdése értelmében azokon az eseteken túlmenően, amikor nem kerül sor egy kérelemnek a 604/2013 rendelettel összhangban történő megvizsgálására, a tagállamok akkor sem kötelesek megvizsgálni, hogy a kérelmező a 2011/95 irányelv értelmében nemzetközi védelemre jogosultnak minősülhet‑e, ha egy kérelem e cikk értelmében elfogadhatatlannak minősül. A 2013/32 irányelv 33. cikkének (2) bekezdése kimerítően felsorolja azokat a helyzeteket, amelyekben a tagállamok valamely nemzetközi védelem iránti kérelmet elfogadhatatlannak tekinthetnek (2019. március 19‑iIbrahim és társai ítélet, C‑297/17, C‑318/17, C‑319/17 és C‑438/17, EU:C:2019:219, 76. pont; 2020. március 19‑iBevándorlási és Menekültügyi Hivatal [Tompa] ítélet, C‑564/18, EU:C:2020:218, 29. pont).
33
E helyzetek között szerepel ezen irányelv 33. cikke (2) bekezdésének c) pontjában az, amikor valamely harmadik ország a kérelmező tekintetében az említett irányelv 38. cikke értelmében véve biztonságos harmadik országnak minősül.
34
Így magából a 2013/32 irányelv 33. cikke (1) bekezdésének és (2) bekezdése c) pontjának szövegéből kitűnik, hogy a tagállamok nem kötelesek megvizsgálni, hogy az érintett kérelmező a 2011/95 irányelv értelmében nemzetközi védelemre jogosultnak minősülhet‑e, ha valamely harmadik ország e kérelmező tekintetében biztonságos harmadik országnak minősül (lásd analógia útján: 2022. február 22‑iCommissaire général aux réfugiés et aux apatrides (A család egysége– Már megadott védelem) ítélet, C‑483/20, EU:C:2022:103, és 24. pont).
35
Ez az értelmezés megfelel a 2013/32 irányelv 33. cikke (2) bekezdése céljának, amely – amint az ezen irányelv (43) preambulumbekezdéséből kitűnik – arra irányul, hogy enyhítse a tagállamoknak a nemzetközi védelem iránti kérelem megvizsgálására vonatkozó kötelezettségét azon esetek meghatározása révén, amelyekben az ilyen kérelem elfogadhatatlannak minősül (2016. március 17‑iMirza ítélet, C‑695/15 PPU, EU:C:2016:188, 43. pont; 2020. március 19‑iBevándorlási és Menekültügyi Hivatal [Tompa] ítélet, C‑564/18, EU:C:2020:218, 30. pont; 2024. június 18‑iBundesrepublik Deutschland [A menekült jogállást elismerő határozat hatása] ítélet, C‑753/22, EU:C:2024:524, 50. pont).
36
Ebből következik, hogy a 2013/32 irányelv 33. cikke (2) bekezdésének c) pontjában foglalt elfogadhatatlansági ok vizsgálatának meg kell előznie a nemzetközi védelem iránti kérelem érdemi vizsgálatát, tehát annak nem szükségszerűen e vizsgálat során kell megtörténnie. Ez az értelmezés még inkább indokolt az ezen irányelv (18) preambulumbekezdésében kiemelt azon célkitűzésre tekintettel, amely szerint többek között a nemzetközi védelmet kérelmezők érdekében az ilyen védelem iránti kérelmekről a lehető leggyorsabban kell határozni, a megfelelő és teljes körű vizsgálat lefolytatásának sérelme nélkül (lásd ebben az értelemben: 2024. október 4‑iElliniko Symvoulio gia tous Prosfyges és Ypostirixi Prosfygon sto Aigaio ítélet, C‑134/23, EU:C:2024:838, 52. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
37
A 2013/32 irányelv ezzel ellentétes rendelkezéseinek hiányában a fenti megfontolások azt is eredményezik, hogy a nemzetközi védelem iránti kérelem az ezen irányelv 33. cikkének (2) bekezdésében foglalt okból elfogadhatatlannak nyilvánítható abban az esetben, ha a nemzetközi védelem megadásának feltételei adott esetben teljesülnek, vagy akár azt követően, hogy az eljáró hatóság elvégezte a védelem szükségességének érdemi vizsgálatát.
38
A jelen ítélet 36. és 37. pontjában kifejtett értelmezést megerősíti a 2013/32 irányelv 33. cikkének szövegkörnyezete.
39
E tekintetben hangsúlyozni kell, hogy e cikket, amely a nemzetközi védelem iránti kérelem elfogadhatatlanságának eseteit szabályozza, ezen irányelvnek a megalapozatlan kérelmekre vonatkozó 32. cikke előzi meg. Márpedig az említett irányelv 32. cikkének (1) bekezdése értelmében a tagállamok csak akkor tekinthetnek egy kérelmet megalapozatlannak, ha az eljáró hatóság azt állapította meg, hogy a kérelmező a 2011/95 irányelv értelmében nem minősül nemzetközi védelemre jogosultnak. Ezenkívül a 2013/32 irányelv 32. cikkének (2) bekezdése értelmében amennyiben nemzeti jog így rendelkezik, nyilvánvalóan megalapozatlannak tekinthető a kérelem az ezen irányelv 31. cikkének (8) bekezdésében felsorolt esetekben. Ezek az esetek nem vonatkoznak az említett irányelv 33. cikkének (2) bekezdésében foglalt elfogadhatatlansági okokra.
40
A 2013/32 irányelv 32. és 33. cikkének együttes olvasata tehát az uniós jogalkotó azon egyértelmű szándékára utal, hogy világos különbséget tegyen a nemzetközi védelem iránti kérelem elfogadhatatlansági okai és az ilyen kérelem érdemi elutasításának indokai között. Ezt a különbségtételt egyébiránt megismétli ezen irányelv 46. cikke (1) bekezdése a) pontjának i. és ii. alpontja, amely a nemzetközi védelem iránti kérelmet megalapozatlannak nyilvánító határozatokkal, illetve az ilyen kérelem elfogadhatatlanságát megállapító határozatokkal szembeni hatékony jogorvoslathoz való jogra vonatkozik.
41
Ebből következik, hogy a 2013/32 irányelv 32. cikkének megfelelően csak a nemzetközi védelem iránti kérelem érdemi vizsgálatát követően lehet e kérelmet adott esetben megalapozatlanként vagy nyilvánvalóan megalapozatlanként elutasítani. Ezzel szemben az ezen irányelv 33. cikkének (2) bekezdése értelmében vett elfogadhatatlansági ok alkalmazása csak a kérelem elfogadhatatlanság miatti elutasításához vezethet, függetlenül annak ilyen vizsgálatától.
42
A jelen ügyben a Bíróság rendelkezésére álló nemzeti jogi elemekből az tűnik ki, hogy a ZUB 13. cikke (1) bekezdésének 14. pontja a nemzetközi védelem iránti kérelem „nyilvánvalóan megalapozatlanként” azon okból történő elutasítását írja elő, hogy a külföldi „biztonságos harmadik országból érkezik”, másként fogalmazva, a 2013/32 irányelv 33. cikkének (2) bekezdése értelmében vett elfogadhatatlansági ok miatt, megsértve az ezen irányelv 32. és 33. cikkéből eredő követelményeket. Mindazonáltal a nemzeti jog megítélésére kizárólagos hatáskörrel rendelkező kérdést előterjesztő bíróság feladata annak vizsgálata, hogy ez a helyzet áll‑e fenn.
43
A fenti indokokra tekintettel az első és a második kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 2013/32 irányelv 33. cikke (2) bekezdésének c) pontját és 38. cikkét a következőképpen kell értelmezni:
–
az ezen irányelv 33. cikke (2) bekezdésének c) pontjában foglalt elfogadhatatlansági okot nem szükségszerűen a nemzetközi védelem iránti kérelem érdemi vizsgálata során kell alkalmazni;
–
az érdemben vizsgált kérelem elfogadhatatlanként elutasítható azzal az indokkal, hogy valamely harmadik ország a kérelmező szempontjából biztonságos harmadik országnak minősül, még akkor is, ha az illetékes hatóság azt állapította meg, hogy e kérelmező teljesíti a nemzetközi védelem megadására vonatkozóan a 2011/95 irányelvben előírt feltételeket. Ezzel szemben az ilyen kérelem csak a 2013/32 irányelv 32. cikkében foglalt feltételek mellett utasítható el megalapozatlanként, vagy akár nyilvánvalóan megalapozatlanként, és semmi esetre sem utasítható el megalapozatlanként az utóbbi irányelv 33. cikke (2) bekezdésének c) pontjában előírt elfogadhatatlansági ok alapján.
A harmadik és a negyedik kérdésről
Előzetes észrevételek
44
Mivel a harmadik és a negyedik kérdés a 2013/32 irányelv 38. cikke (2) bekezdésének értelmezésére vonatkozik, előzetesen emlékeztetni kell arra, hogy ezen irányelv 38. cikkéből kitűnik, hogy a „biztonságos harmadik ország” elvének az említett irányelv 33. cikke (2) bekezdésének c) pontja szempontjából történő alkalmazása az e 38. cikk (1)–(4) bekezdésében előírt feltételek tiszteletben tartásától függ.
45
Konkrétabban, először is a 2013/32 irányelv 38. cikkének (1) bekezdése megköveteli, hogy a tagállamok illetékes hatóságai meggyőződjenek arról, hogy az érintett harmadik ország tiszteletben tartja az e rendelkezésben kifejezetten felsorolt elveket.
46
Másodszor, ezen irányelv 38. cikkének (2) bekezdése értelmében a „biztonságos harmadik ország” elve a nemzeti jog rendelkezéseinek függvényében alkalmazható. E rendelkezéseknek magukban kell foglalniuk többek között először is a nemzetközi védelmet kérelmező és az érintett harmadik ország közötti kapcsolat fennállását előíró azon szabályokat, amelyek alapján észszerűnek tűnik, hogy a kérelmező ebbe az országba menjen. Másodszor, ezeknek magukban kell foglalniuk azokat a módszertani szabályokat, amelyek segítségével az illetékes hatóságok meggyőződnek arról, hogy a „biztonságos harmadik ország” elve alkalmazható‑e egy adott országra vagy egy nemzetközi védelmet kérelmezőre vonatkozóan, pontosítva, hogy az ilyen módszer magában foglalja az ország biztonságos voltának egy adott kérelmező vonatkozásában való eseti alapon történő megállapítását és/vagy az általában biztonságosnak minősített országok nemzeti szinten történő meghatározását. Harmadszor, e rendelkezéseknek magukban kell foglalniuk azokat a szabályokat, amelyek a nemzetközi joggal összhangban megengedik annak egyedi elbírálását, hogy az érintett harmadik ország biztonságos‑e egy adott nemzetközi védelmet kérelmező számára, és amelyeknek a kérelmező számára lehetővé kell tenniük legalább azt, hogy kifogásolja mind a „biztonságos harmadik ország” elvének alkalmazását a sajátos körülményeit tekintve, mind a harmadik ország és közte lévő kapcsolat fennállását.
47
Harmadszor, az említett irányelv 38. cikkének (3) és (4) bekezdése arra kötelezi a kizárólag a „biztonságos harmadik ország” elvén alapuló határozatot végrehajtó tagállamokat, hogy erről tájékoztassák a nemzetközi védelmet kérelmezőt, és az érintett harmadik ország hatóságait ezen ország nyelvén tájékoztassák arról, hogy a kérelmét érdemben nem vizsgálták. Amennyiben a harmadik ország a kérelmező számára nem engedélyezi a területére való belépést, a tagállamoknak ezen irányelv II. fejezetében leírt alapelvekkel és garanciákkal összhangban biztosítaniuk kell számára az eljárás megindításának lehetőségét.
48
A 2013/32 irányelv 38. cikkében felsorolt feltételek kumulatívak, így az ezen irányelv 33. cikke (2) bekezdésének c) pontjában meghatározott elfogadhatatlansági ok nem alkalmazható, ha az említett feltételek valamelyike nem áll fenn (2020. március 19‑iBevándorlási és Menekültügyi Hivatal [Tompa] ítélet, C‑564/18, EU:C:2020:218, 40. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
49
Ezen előzetes észrevételek fényében kell egymás után megvizsgálni a negyedik, majd a harmadik kérdést, amelyek a 2013/32 irányelv 38. cikke (2) bekezdésének a), illetve b) pontjára vonatkoznak.
A negyedik kérdésről
50
Negyedik kérdésével az előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy a 2013/32 irányelv 38. cikke (2) bekezdésének a) pontját úgy kell‑e értelmezni, hogy a tagállamoknak a nemzeti jogukban elő kell írniuk azokat a kritériumokat, amelyek alapján megállapítható, hogy kapcsolat áll fenn a nemzetközi védelmet kérelmező és az érintett harmadik ország között.
51
Amint arra a jelen ítélet 46. pontja emlékeztet, e rendelkezés előírja, hogy a „biztonságos harmadik ország” elve a nemzeti jog azon rendelkezéseinek függvényében alkalmazható, amelyek előírják a nemzetközi védelmet kérelmező és az érintett harmadik ország közötti kapcsolat fennállását, amelynek alapján észszerűnek tűnik, hogy a kérelmező ebbe az országba menjen.
52
Az említett, a 2013/32 irányelv (44) preambulumbekezdésével összefüggésben értelmezett rendelkezésből tehát az következik, hogy a tagállamok feladata, hogy a nemzeti jogukban meghatározzák a nemzetközi védelmet kérelmező és egy biztonságos harmadik ország közötti szükséges kapcsolatot. E célból, és mivel ezen irányelv egyáltalán nem határozza meg a „kapcsolat” fogalmát, a tagállamoknak meg kell határozniuk az ilyen kapcsolat meghatározása szempontjából releváns kritériumokat.
53
E tekintetben e (44) preambulumbekezdésből az is kitűnik, hogy e kapcsolatnak elégségesnek kell lennie ahhoz, hogy észszerűvé tegye e kérelmező ezen országba való utazását (lásd ebben az értelemben: 2020. március 19‑iBevándorlási és Menekültügyi Hivatal [Tompa] ítélet, C‑564/18, EU:C:2020:218, 46. pont).
54
Ebben az összefüggésben a Bíróság egyébiránt megállapította, hogy az a körülmény, hogy a nemzetközi védelem kérelmezője áthaladt valamely harmadik ország területén, önmagában nem képezheti megalapozott indokát annak, hogy észszerűnek minősüljön e kérelmezőnek az említett országba való visszatérése (lásd ebben az értelemben: 2020. március 19‑iBevándorlási és Menekültügyi Hivatal [Tompa] ítélet, C‑564/18, EU:C:2020:218, 47. pont).
55
A jelen ügyben a kérdést előterjesztő bíróság feladata annak vizsgálata, hogy a bolgár jog meghatározza‑e a 2013/32 irányelv 38. cikke (2) bekezdésének a) pontja értelmében vett „kapcsolatot”, megjegyezve, hogy a ZUB kiegészítő rendelkezései 1. §‑ának 9. pontjából az tűnik ki, hogy a bolgár jog az ilyen kapcsolat fennállását a nemzetközi védelmet kérelmező érintett harmadik országban való „tartózkodására” vonatkozó kritérium alapján határozza meg. Ha ez lenne a helyzet, akkor e bíróság feladata továbbá annak meghatározása, hogy az érintett kérelmezőnek a szóban forgó harmadik országban való esetleges korábbi tartózkodását jellemző körülmények összességére – így e tartózkodás időtartamára és okaira, valamint e kérelmező közeli családtagjainak e harmadik országban való jelenlétére – tekintettel az ilyen tartózkodás elegendő‑e annak megállapításához, hogy az említett kérelmező és az említett harmadik ország között olyan kapcsolat áll fenn, amely alapján ugyanezen kérelmező észszerűen visszatérhetne ebbe az országba.
56
A fenti indokok fényében a negyedik kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 2013/32 irányelv 38. cikke (2) bekezdésének a) pontját úgy kell értelmezni, hogy a tagállamoknak a nemzeti jogukban elő kell írniuk azokat a kritériumokat, amelyek alapján megállapítható, hogy kapcsolat áll fenn a nemzetközi védelmet kérelmező és az érintett harmadik ország között, azzal, hogy e kapcsolatnak elegendőnek kell lennie ahhoz, hogy észszerűvé tegye e kérelmező ezen országba való utazását.
A harmadik kérdésről
57
Harmadik kérdésével az előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy a 2013/32 irányelv 38. cikke (2) bekezdésének b) pontját úgy kell‑e értelmezni, hogy az eljáró hatóság anélkül alkalmazhatja a „biztonságos harmadik ország” elvét a nyilvánosan elérhető forrásokból származó információk és a biztonságos harmadik országok jegyzékét megállapító, a végrehajtó hatalom által hozott határozat alapján, hogy a nemzeti jog meghatározná az e rendelkezés értelmében vett „módszereket”.
58
Először is, amint arra a jelen ítélet 46. pontja emlékeztet, a 2013/32 irányelv 38. cikke (2) bekezdésének b) pontja értelmében a „biztonságos harmadik ország” elve a nemzeti jog azon rendelkezéseinek függvényében alkalmazható, amelyek magukban foglalják azokat a módszertani szabályokat, amelyek segítségével az illetékes hatóságok meggyőződnek arról, hogy ezen elv alkalmazható‑e egy adott országra vagy egy adott nemzetközi védelmet kérelmezőre vonatkozóan. Ezenkívül az ilyen módszer magában foglalja az ország biztonságos voltának egy adott kérelmező vonatkozásában való eseti alapon történő megállapítását és/vagy az általában biztonságosnak minősített országok nemzeti szinten történő meghatározását.
59
Így magából e rendelkezés szövegéből, és különösen a nemzeti jogra való utalásból, valamint az említett rendelkezés második mondatában szereplő „és/vagy” kifejezésből az következik, hogy e rendelkezés lehetőséget biztosít a tagállamoknak arra, hogy válasszanak a „biztonságos harmadik ország” elve alkalmazásának különböző módszerei között, amelyet a nemzeti jogukban kell meghatározniuk. A tagállamok tehát főszabály szerint előírhatják vagy az ország biztonságának eseti vizsgálatát bármely nemzetközi védelmet kérelmező esetében, vagy az általában biztonságosnak minősített országok meghatározását, vagy e két módszer kombinációját.
60
Ami konkrétabban az általában biztonságosnak tekintett országok meghatározásának előírásából álló módszert illeti, a Bíróság megállapította, hogy a 2013/32 irányelv (44) és (46) preambulumbekezdésével összefüggésben értelmezett 38. cikke felhatalmazza a tagállamokat arra, hogy általános hatályú jogi aktussal valamely országot általában biztonságos harmadik országgá nyilvánítsanak adott nemzetközi védelmet kérelmezők számára (lásd ebben az értelemben: 2024. október 4‑iElliniko Symvoulio gia tous Prosfyges és Ypostirixi Prosfygon sto Aigaio ítélet, C‑134/23, EU:C:2024:838, 43–45. pont).
61
Ezenkívül ezen irányelv (46) preambulumbekezdése értelmében a „biztonságos harmadik ország” elvének alkalmazása céljából a tagállamoknak ilyen országok eseti alapon vagy általános hatályú jogi aktusok révén történő meghatározása során figyelembe kell venniük többek között iránymutatásokat és operatív kézikönyveket és a származási országokra vonatkozó információkat és tevékenységeket, ideértve az Európai Unió Menekültügyi Ügynöksége (EUAA), amely az EMTH‑t váltotta fel, származási országokról szóló jelentéseivel kapcsolatos módszertant, valamint az UNHCR vonatkozó iránymutatásait.
62
Az információk e nem kimerítő felsorolása olyan információkat foglal magában, amelyek a nyilvános elérhetőség közös jellemzőjét mutatják. Következésképpen meg kell állapítani, hogy a „biztonságos harmadik ország” elvének alkalmazása céljából a tagállamok figyelembe vehetik a nyilvánosan elérhető forrásokból származó információkat.
63
Ebből következik, hogy főszabály szerint nincs akadálya annak, hogy az eljáró hatóság a „biztonságos harmadik ország” elvét a nyilvánosan elérhető forrásokból származó információk és a végrehajtó hatalom által hozott olyan határozat alapján alkalmazza, amely a nemzeti jognak megfelelően megállapítja a biztonságos harmadik országok jegyzékét.
64
Másodszor, figyelembe kell azonban venni a 2013/32 irányelv 38. cikke (2) bekezdésének c) pontját is. E rendelkezés értelmében a tagállamoknak meg kell állapítaniuk azokat a szabályokat, melyek megengedik annak egyedi elbírálását, hogy az érintett harmadik ország biztonságos‑e egy adott nemzetközi védelmet kérelmező számára, és amelyeknek a kérelmező számára lehetővé kell tenniük legalább azt, hogy kifogásolja a „biztonságos harmadik ország” elvének alkalmazását a sajátos körülményeit tekintve, valamint hogy megtámadja a harmadik ország és a közte lévő kapcsolat fennállását (lásd ebben az értelemben: 2024. október 4‑iElliniko Symvoulio gia tous Prosfyges és Ypostirixi Prosfygon sto Aigaio ítélet, C‑134/23, EU:C:2024:838, 44. pont).
65
Következésképpen, még ha a 2013/32 irányelv 38. cikke (2) bekezdése b) pontjának megfelelően valamely tagállam a „biztonságos harmadik ország” elvének alkalmazására vonatkozó módszereket illetően úgy dönt is, hogy általános hatályú jogi aktus útján írja elő a biztonságos harmadik országok meghatározását, ezen irányelv 38. cikke (2) bekezdése b) és c) pontjának megfelelően meg kell határoznia azokat a módszereket is, amelyek alapján a nemzetközi védelem kérelmezőjének egyedi körülményei függvényében, esetről esetre értékelik azt, hogy a szóban forgó harmadik ország megfelel‑e az ahhoz szükséges feltételeknek, hogy e kérelmező számára biztonságosnak lehessen tekinteni, valamint lehetőséget kell biztosítania az említett kérelmezőnek, hogy vitassa az ilyen kapcsolat fennállását (lásd ebben az értelemben: 2020. március 19‑iBevándorlási és Menekültügyi Hivatal [Tompa] ítélet, C‑564/18, EU:C:2020:218, 48. pont).
66
A fenti indokokra tekintettel a harmadik kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 2013/32 irányelv 38. cikke (2) bekezdésének b) és c) pontját úgy kell értelmezni, hogy az eljáró hatóság alkalmazhatja a „biztonságos harmadik ország” elvét a nyilvánosan elérhető forrásokból származó információk és a biztonságos harmadik országok jegyzékét megállapító, a végrehajtó hatalom által hozott határozat alapján, feltéve hogy a nemzeti jog meghatározza azokat a módszereket is, amelyek alapján a nemzetközi védelmet kérelmező egyedi körülményei alapján, esetről esetre értékelik azt, hogy az érintett harmadik ország megfelel‑e az ahhoz szükséges feltételeknek, hogy e kérelmező számára biztonságosnak lehessen tekinteni, valamint lehetőséget biztosít az említett kérelmezőnek, hogy vitassa az ezen irányelv 38. cikke (2) bekezdésének a) pontja szerinti kapcsolat fennállását.
Az ötödik kérdésről
67
Elöljáróban emlékeztetni kell arra, hogy a nemzeti bíróságok és a Bíróság között az EUMSZ 267. cikkel bevezetett együttműködési eljárás keretében a Bíróság figyelembe vehet olyan uniós jogi szabályokat, amelyekre a nemzeti bíróság a kérdésében nem hivatkozott (lásd: 1986. március 20‑iTissier ítélet, 35/85, EU:C:1986:143, 9. pont; 2025. augusztus 1‑jei Alace és Canpelli ítélet, C‑758/24 és C‑759/24, EU:C:2025:591, 44. pont).
68
Az a körülmény ugyanis, hogy az előterjesztő bíróság a kérdéseiben formálisan az uniós jog bizonyos meghatározott rendelkezéseire hivatkozott, nem képezi akadályát annak, hogy a Bíróság megadja e bíróság számára az értelmezés minden olyan elemét, amely hasznos lehet az alapügy elbírálásához, oly módon, hogy az e bíróság által szolgáltatott információk összessége, és különösen az előzetes döntéshozatalra utaló határozat indokolása alapján meghatározza az uniós jog azon elemeit, amelyek a jogvita tárgyára tekintettel értelmezést igényelnek (lásd: 1978. november 29‑iRedmond ítélet, 83/78, EU:C:1978:214, 26. pont; 2025. augusztus 1‑jei Alace és Canpelli ítélet, C‑758/24 és C‑759/24, EU:C:2025:591, 45. pont).
69
A jelen ügyben meg kell jegyezni, hogy az ötödik kérdés formálisan kizárólag a 2013/32 irányelv 38. cikke (2) bekezdése c) pontjának értelmezésére vonatkozik. Mindazonáltal az előzetes döntéshozatal iránti kérelem indokolásából, valamint magából e kérdés szövegéből egyértelműen kitűnik, hogy azzal a kérdést előterjesztő bíróság azon nemzetközi védelmet kérelmező hatékony bírói jogvédelemhez való jogának következményeiről kér felvilágosítást, akinek a kérelmét azzal az indokkal utasították el, hogy számára létezik biztonságos harmadik ország.
70
Következésképpen annak érdekében, hogy a kérdést előterjesztő bíróság számára hasznos választ lehessen adni, figyelembe kell venni ezen irányelv 46. cikke (1) és (3) bekezdésének, valamint az Európai Unió Alapjogi Chartája (a továbbiakban: Charta) 47. cikkének a hatékony bírói jogvédelemhez való jogra vonatkozó rendelkezéseit is.
71
E körülmények között az ötödik kérdést úgy kell érteni, hogy e kérdéssel az előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy a 2013/32 irányelv 38. cikke (2) bekezdésének c) pontját, valamint 46. cikkének (1) és (3) bekezdését a Charta 47. cikkével összefüggésben úgy kell‑e értelmezni, hogy a nemzetközi védelem iránti kérelmet a biztonságos harmadik országra vonatkozó, ezen irányelv 33. cikke (2) bekezdésének c) pontja szerinti elfogadhatatlansági ok alapján elutasító határozattal szembeni jogorvoslati kérelmet elbíráló nemzeti bíróságnak meg kell vizsgálnia, hogy fennáll‑e az említett irányelv 38. cikke (2) bekezdésének a) pontja értelmében vett kapcsolat a kérelmező és az érintett harmadik ország között, még akkor is, ha a nemzeti joga nem biztosít számára ilyen jogkört.
72
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a 2013/32 irányelv 46. cikkének (1) bekezdése a nemzetközi védelmet kérelmezők számára a kérelmüket érintő határozatokkal szemben bíróság előtti hatékony jogorvoslathoz való jogot ismer el. Ezen irányelv 46. cikkének (3) bekezdése meghatározza a hatékony jogorvoslathoz való jog terjedelmét, megállapítva, hogy a tagállamoknak, amelyekre nézve ezen irányelv kötelező erővel bír, biztosítaniuk kell, hogy az a bíróság, amely előtt a nemzetközi védelem iránti kérelemre vonatkozó határozatot megtámadják, elvégezze „mind a tények, mind a jogi szempontok teljes körű és ex nunc megvizsgálását […] – ideértve adott esetben a nemzetközi védelem iránti igényeknek [a 2011/95] irányelv szerinti vizsgálatát is” (2025. augusztus 1‑jei Alace és Canpelli ítélet, C‑758/24 és C‑759/24, EU:C:2025:591, 76. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
73
Ezenkívül a Bíróság ítélkezési gyakorlatából kitűnik, hogy a 2013/32 irányelv 46. cikkében előírt jogorvoslat jellemzőit a Charta 47. cikkével összhangban kell meghatározni, amely a hatékony bírói jogvédelem elvének megerősítését képezi. Márpedig a Charta 47. cikke önmagában elegendő, és azt nem kell uniós vagy nemzeti jogi rendelkezésekkel pontosítani ahhoz, hogy önmagában hivatkozható jogot biztosítson a magánszemélyek számára. Nem vonatkozhat következésképpen más ezen irányelv 46. cikkének a Charta 47. cikkével összefüggésben értelmezett (3) bekezdésére (2024. október 4‑iMinisterstvo vnitra České republiky, Odbor aylové a migrační politiky ítélet, C‑406/22, EU:C:2024:841, 86. pont; 2025. augusztus 1‑jei Alace és Canpelli ítélet, C‑758/24 és C‑759/24, EU:C:2025:591, 77. pont).
74
Egyébiránt a Bíróság kimondta, hogy a nemzetközi védelem iránti kérelmet elfogadhatatlanság miatt elutasító határozattal szemben előterjesztett jogorvoslati kérelmet elbíráló bíróságnak az ilyen jogorvoslati kérelem esetében is el kell végeznie a 2013/32 irányelv 46. cikkének (3) bekezdésében említett teljes körű és ex nunc vizsgálatot (2020. március 19‑iBevándorlási és Menekültügyi Hivatal [Tompa] ítélet, C‑564/18, EU:C:2020:218, 66. pont). Ugyanis az „ideértve adott esetben a nemzetközi védelem iránti igényeknek a [2011/95] irányelv szerinti vizsgálatát is” mondatrészben szereplő „adott esetben” kifejezés nyilvánvalóvá teszi, hogy a bíróságot terhelő teljes körű és ex nunc vizsgálat nem feltétlenül tartalmazza a nemzetközi védelem szükségességének érdemi vizsgálatát, és vonatkozhat a nemzetközi védelem iránti kérelem elfogadhatóságára, amennyiben a nemzeti jog ezt lehetővé teszi a 2013/32 irányelv 33. cikke (2) bekezdésének alapján (2018. július 25‑iAlheto ítélet, C‑585/16, EU:C:2018:584, 115. pont; 2020. március 19‑iBevándorlási és Menekültügyi Hivatal [Tompa] ítélet). C‑564/18, EU:C:2020:218, 67. pont).
75
Ebben az összefüggésben konkrétan a nemzetközi védelem iránti kérelmet elfogadhatatlanság miatt, a biztonságos harmadik országra vonatkozó, a 2013/32 irányelv 33. cikke (2) bekezdésének c) pontjában említett elfogadhatatlansági ok alapján elutasító határozattal szemben előterjesztett jogorvoslati kérelmet illetően az ilyen jogorvoslati kérelmet elbíráló bíróság által elvégzendő teljes körű és naprakész vizsgálat keretében e bíróságnak különösen azt kell megvizsgálnia, hogy a nemzetközi védelem érintett kérelmezője tekintetében az érintett harmadik ország biztonságos harmadik országnak minősíthető‑e (lásd ebben az értelemben: 2020. március 19‑iBevándorlási és Menekültügyi Hivatal [Tompa] ítélet, C‑564/18, EU:C:2020:218, 68. pont).
76
E vizsgálathoz e bíróságnak alaposan meg kell vizsgálnia, hogy teljesül‑e az ilyen elfogadhatatlansági ok alkalmazására vonatkozó, mindegyik kumulatív feltétel, amelyeket a 2013/32 irányelv 38. cikke ír elő, adott esetben felkérve az eljáró hatóságot valamennyi irat és esetlegesen releváns ténybeli elem benyújtására, és a határozatának a meghozatala előtt meg kell bizonyosodnia arról, hogy a kérelmezőnek lehetősége volt arra, hogy személyesen kifejtse véleményét az elfogadhatatlansági oknak a sajátos helyzetére történő alkalmazhatóságáról (lásd ebben az értelemben: 2018. július 25‑iAlheto ítélet, C‑585/16, EU:C:2018:584, 121. és 124. pont; 2020. március 19‑iBevándorlási és Menekültügyi Hivatal [Tompa] ítélet, C‑564/18, EU:C:2020:218, 69. pont).
77
Márpedig a 2013/32 irányelv 38. cikke (2) bekezdésének a) pontja értelmében vett kapcsolat fennállása e kumulatív feltételek egyike. Végezetül ezen irányelv 38. cikke (2) bekezdésének c) pontja megköveteli, hogy minden nemzetközi védelmet kérelmező, akinek a kérelmét azzal az indokkal utasítják el, hogy számára létezik biztonságos harmadik ország, az első rendelkezés alapján vitathassa a közte és e harmadik ország közötti kapcsolat fennállását.
78
Az alapeljárást illetően tehát a kérdést előterjesztő bíróság feladata többek között annak vizsgálata, hogy NP és a Török Köztársaság között kapcsolat áll‑e fenn. A jelen ítélet 73. pontjában felidézett ítélkezési gyakorlatra tekintettel e bíróságnak még abban az esetben is el kell végeznie ezt a vizsgálatot, ha – amint arra az előzetes döntéshozatal iránti kérelemben rámutat – a bolgár jog nem biztosít számára ilyen jogkört.
79
A fenti indokokra tekintettel az ötödik kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 2013/32 irányelv 38. cikke (2) bekezdésének c) pontját, valamint 46. cikkének (1) és (3) bekezdését a Charta 47. cikkével összefüggésben úgy kell értelmezni, hogy a nemzetközi védelem iránti kérelmet a biztonságos harmadik országra vonatkozó, ezen irányelv 33. cikke (2) bekezdésének c) pontja szerinti elfogadhatatlansági ok alapján elutasító határozattal szembeni jogorvoslati kérelmet elbíráló nemzeti bíróságnak meg kell vizsgálnia, hogy fennáll‑e az említett irányelv 38. cikke (2) bekezdésének a) pontja értelmében vett kapcsolat a kérelmező és az érintett harmadik ország között, még akkor is, ha a nemzeti joga nem biztosít számára ilyen jogkört.
A költségekről
80
Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.
A fenti indokok alapján a Bíróság (második tanács) a következőképpen határozott:
1)
A nemzetközi védelem megadására és visszavonására vonatkozó közös eljárásokról szóló, 2013. június 26‑i 2013/32/EU európai parlamenti és tanácsi irányelv 33. cikke (2) bekezdésének c) pontját és 38. cikkét
a következőképpen kell értelmezni:
–
az ezen irányelv 33. cikke (2) bekezdésének c) pontjában foglalt elfogadhatatlansági okot nem szükségszerűen a nemzetközi védelem iránti kérelem érdemi vizsgálata során kell alkalmazni;
–
az érdemben vizsgált kérelem elfogadhatatlanként elutasítható azzal az indokkal, hogy valamely harmadik ország a kérelmező szempontjából biztonságos harmadik országnak minősül, még akkor is, ha az illetékes hatóság azt állapította meg, hogy e kérelmező teljesíti a nemzetközi védelem megadására vonatkozóan a harmadik országbeli állampolgárok és hontalan személyek nemzetközi védelemre jogosultként való elismerésére, az egységes menekült‑ vagy kiegészítő védelmet biztosító jogállásra, valamint a nyújtott védelem tartalmára vonatkozó szabályokról szóló, 2011. december 13‑i 2011/95/EU európai parlamenti és tanácsi irányelvben előírt feltételeket. Ezzel szemben az ilyen kérelem csak a 2013/32 irányelv 32. cikkében foglalt feltételek mellett utasítható el megalapozatlanként, vagy akár nyilvánvalóan megalapozatlanként, és semmi esetre sem utasítható el megalapozatlanként az utóbbi irányelv 33. cikke (2) bekezdésének c) pontjában előírt elfogadhatatlansági ok alapján.
2)
A 2013/32 irányelv 38. cikke (2) bekezdésének a) pontját
a következőképpen kell értelmezni:
a tagállamoknak a nemzeti jogukban elő kell írniuk azokat a kritériumokat, amelyek alapján megállapítható, hogy kapcsolat áll fenn a nemzetközi védelmet kérelmező és az érintett harmadik ország között, azzal, hogy e kapcsolatnak elegendőnek kell lennie ahhoz, hogy észszerűvé tegye e kérelmező ezen országba való utazását.
3)
A 2013/32 irányelv 38. cikke (2) bekezdésének b) és c) pontját
a következőképpen kell értelmezni:
az eljáró hatóság alkalmazhatja a „biztonságos harmadik ország” elvét a nyilvánosan elérhető forrásokból származó információk és a biztonságos harmadik országok jegyzékét megállapító, a végrehajtó hatalom által hozott határozat alapján, feltéve hogy a nemzeti jog meghatározza azokat a módszereket is, amelyek alapján a nemzetközi védelmet kérelmező egyedi körülményei alapján, esetről esetre értékelik azt, hogy az érintett harmadik ország megfelel‑e az ahhoz szükséges feltételeknek, hogy e kérelmező számára biztonságosnak lehessen tekinteni, valamint lehetőséget biztosít az említett kérelmezőnek, hogy vitassa az ezen irányelv 38. cikke (2) bekezdésének a) pontja szerinti kapcsolat fennállását.
4)
A 2013/32 irányelv 38. cikke (2) bekezdésének c) pontját, valamint 46. cikkének (1) és (3) bekezdését az Európai Unió Alapjogi Chartájának 47. cikkével összefüggésben
a következőképpen kell értelmezni:
a nemzetközi védelem iránti kérelmet a biztonságos harmadik országra vonatkozó, ezen irányelv 33. cikke (2) bekezdésének c) pontja szerinti elfogadhatatlansági ok alapján elutasító határozattal szembeni jogorvoslati kérelmet elbíráló nemzeti bíróságnak meg kell vizsgálnia, hogy fennáll‑e az említett irányelv 38. cikke (2) bekezdésének a) pontja értelmében vett kapcsolat a kérelmező és az érintett harmadik ország között, még akkor is, ha a nemzeti joga nem biztosít számára ilyen jogkört.
Aláírások
(
*1
)	Az eljárás nyelve: bolgár.
(
i
)	A jelen ügy neve fiktív. Az nem egyezik az eljárásban részt vevő egyetlen fél valódi nevével sem.