62004CC0339_HU
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. A Consiglio di Stato (Olaszország) által a Bírósághoz előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések háttere a közösségi távközlési piac fokozatos megnyitási folyamata, amely megszünteti a nemzeti határokat, és eltörli a letelepedés, valamint a szolgáltatásnyújtás szabadságának az akadályait.
2. A kérdést előterjesztő bíróság pontosabban azt szeretné tudni, hogy a távközlési szolgáltatások terén az általános felhatalmazásokra és az egyedi engedélyekre vonatkozó közös szabályozási keretről szóló, 1997. április 10‑i 97/13/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv(2) a magáncélú hálózatot üzemeltető szolgáltatókra is alkalmazandó‑e, és ha igen, ebből következően ez utóbbiak élvezhetik‑e az irányelv által a tagállamok számára előírt, az ilyen üzemeltetési engedélyekhez kapcsolódó díjmegállapítási hatáskörük korlátozásából eredő előnyöket.
I – Közösségi jogi háttér
A – A távközlési szolgáltatások liberalizációja az Európai Közösségben
3. A 80‑as és 90‑es évek folyamán az elektronikus hírközlés a gazdaság egyik motorjává vált. A közösségi intézmények úgy döntöttek, hogy a liberalizációjának elősegítése révén ösztönzik e fellendülést.(3)
4. E célból kétirányú kötelezettségvállalást tettek: a piacok rugalmassá tételét és a nemzeti szabályozások összehangolását.
5. Az első irány kiindulási pontja a többször módosított(4) a távközlési szolgáltatások piacain belüli versenyről szóló, 1990. június 28‑i 90/388/EGK irányelv(5) . Ezt a jogszabályt a 2002. szeptember 16‑i 2002/77/EK bizottsági irányelv(6) hatályon kívül helyezte, és annak helyébe lépett.
6. A második irányt illetően az akadályok eltörlése a hálózati hozzáférési és hálózathasználati feltételek összehangolását igényli, amely cél keretében fogadták el az 1997. október 6‑i 97/51/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvvel(7) – a versenykörnyezethez való igazítás céljából – módosított, 1990. június 28‑i 90/387/EGK tanácsi irányelvet(8) . A korábbi irányelveket felváltó, 2002. március 7‑i 2002/21/EK irányelv(9) elmélyíti a jogszabályi és műszaki harmonizálásra tett erőfeszítéseket.
B – A 97/13 irányelv
1. Az „engedélyekre” vonatkozó rendelkezések
7. Amint azt az ISIS Multimedia Net és Firma 02 egyesített ügyekben(10) ismertetett indítványomban (5. pont) jeleztem, a piac kívánt megnyitása nem jelenti azt, hogy a tagállamoktól megvonják a megfelelő engedélyezési eljárásokon keresztül gyakorolt ellenőrzési hatásköreiket. Maga a Bizottság állapította meg, hogy ezek az eljárások fontosak a verseny fejlődéséhez kedvező feltételek megteremtésében azáltal, hogy az engedélyezéskor közös elveket alkalmaznak.(11)
8. Az Albacom és Infostrada egyesített ügyekre vonatkozó indítványomban(12) kifejtettem, hogy a 97/13 irányelv megfelel e követelménynek, mivel az arányosság, az átláthatóság és a hátrányos megkülönböztetés tilalma elvén alapuló egységes megoldást jelent, melynek célja a letelepedés és a szolgáltatásnyújtás szabadságával összeegyeztethető helyzet létrehozása (az említett irányelv (1), (2), (4) és (11) preambulumbekezdése, valamint 3. cikkének (2) bekezdése).
9. E célnak megfelelően a 97/13 irányelv a távközlési szolgáltatásnyújtás szabadságáról és a távközlési hálózatok üzemeltetésének liberalizációjáról szól. A közösségi jogalkotó azt kívánja elérni, hogy e szolgáltatásokat akadálytalanul, illetve adott esetben „általános felhatalmazások”(13) alapján nyújtsák és használják, továbbá hogy az „egyedi engedélyeket”(14) csak rendkívüli esetben, illetve az általános felhatalmazások kiegészítése céljából adják meg (az említett irányelv (7) és (13) preambulumbekezdése, valamint 3. cikkének (3) és (7) bekezdése). Ez a két eszköz tartozik az „engedély”(15) fogalmába.
10. E liberalizációs szabály végrehajtása érdekében az irányelv nem korlátozza a tagállamok által adható egyedi engedélyek számát, kivéve ha az a rádiófrekvenciák spektruma hatékony felhasználásának biztosításához, illetve megfelelő mennyiségű hívószámok megadásának lehetővé tételéhez szükségesnek bizonyul. Így minden, a tagállamok által megállapított feltételeknek megfelelő vállalkozásnak automatikusan joga van egyedi engedélyhez (a 10. cikk (1) bekezdése és a 9. cikk (3) bekezdése).
2. Pénzügyi rendelkezések
11. A 97/13 irányelv 6. és 11. cikke ugyanebbe a sorba illeszkedik, céljuk a verseny előmozdítása a távközlési piacon, valamint az, hogy az arányosság elvének szem előtt tartásával ne rójon a szükségesnél nagyobb korlátozásokat és terheket a vállalkozásokra.(16) Ezek „az általános felhatalmazási eljárásokra vonatkozó illetékek és díjak” és „az egyedi engedélyekre vonatkozó illetékek és díjak”.
12. „6. cikk
[…]
Az egyetemes szolgáltatásnyújtáshoz való pénzügyi hozzájárulások sérelme nélkül, a mellékletnek megfelelően, a tagállamok biztosítják, hogy az engedélyezési eljárások részeként a vállalkozásokra kivetett díjak kizárólag az alkalmazott általános felhatalmazások kiadása, kezelése, ellenőrzése és végrehajtása során felmerülő igazgatási költségek fedezetére szolgálnak. E díjakat megfelelő és kellően részletes módon közzé kell tenni úgy, hogy könnyen hozzáférhetőek legyenek.” [nem hivatalos fordítás ]
13. „11. cikk
[…]
(1) A tagállamok ügyelnek arra, hogy az engedélyezési eljárások során a vállalkozásokra kivetett igazgatási díjak kizárólagosan azt a célt szolgálják, hogy fedezzék az egyedi engedélyek kibocsátásával, intézésével, ellenőrzésével és végrehajtásával kapcsolatos igazgatási költségeket. Az egyedi engedélyeket terhelő igazgatási díjaknak arányosnak kell lenniük a szükséges munka mennyiségével, és azokat megfelelően és kellően részletes formában nyilvánosságra kell hozni annak érdekében, hogy az információk könnyen hozzáférhetők legyenek.
(2) Az (1) bekezdéstől eltérően a szűkös erőforrások esetében a tagállamok felhatalmazhatják a nemzeti szabályozó hatóságaikat díj kiszabására ezen erőforrás optimális felhasználásának biztosítása szükségletének figyelembevétele céljából. Ezek a díjak megkülönböztetéstől mentesek, és figyelembe veszik többek között az újító szolgáltatások és a verseny fejlődése előmozdításának szükségességét.” [nem hivatalos fordítás ]
II – Az olasz szabályozás
A – A piacok megnyitását megelőző helyzet
14. Az 1973. évi postai és távközlési kódex (Codice postale e delle telecommunicazioni)(17) (a továbbiakban: postai kódex) kimondta, hogy a távközlés a közszféra részét képezi, még ha koncesszió útján közvetett irányítás tárgyát is képezheti (1., 4. és 183. cikk).
15. E szabályozás a közcélú üzemeltetésen kívül még az engedéllyel rendelkező kizárólagos magáncélú üzemeltetésről is rendelkezik, amely szintén koncesszió keretébe tartozik (183. és 213. cikk), a 214. cikk ezek között említette azokat, amelyek célja a közcélú szolgáltatás végzésére jogosult társaságok támogatása.
B – Az ágazat liberalizációját megelőző szabályozás
16. Miután az Európai Közösségben megkezdődött a fentiekben kifejtett folyamat, az 1996. október 23‑i 545. sz. rendelet(18) előírta az olasz jogszabályoknak a közösségi joghoz, és különösen a 96/19 irányelvhez való igazítását, amelyeket különböző módosítások után később az 1996. december 23‑i 650. sz. törvénybe(19) ültettek át.
17. Az új szabályozás eltörölte a kizárólagos és különleges jogokat, és elismerte minden vállalkozás tekintetében a szolgáltatások fejlesztéséhez és a távközlési hálózatok telepítéséhez való jogát, de azokat közigazgatási engedélytől tette függővé. A távközlési felügyeleti hatóság, valamint a távközlési, a rádiózási és televíziózási rendszerekre vonatkozó szabályok létrehozásáról szóló, 1997. július 31‑i 249. sz. törvény(20) erősítette ezt a megközelítést.
18. Az 1999. január 1‑je óta hatályos, a távközlési piacra vonatkozó közösségi irányelvek végrehajtási szabályairól szóló, 1997. szeptember 19‑i 318. sz. köztársasági elnök rendelet(21) az olasz jogot – a korábbi bejelentés szerint – a közösségi jogrendből eredő előírásokhoz igazította.
1. A felhatalmazások és azok adóügyi következményei
19. Az általános felhatalmazások és az egyedi engedélyek megadásához szükséges alakiságok az 1997. évi 318. sz. rendelet 6. cikkében szerepelnek, amelynek (5), (20) és (21) bekezdése szabályokat ír elő az állam által kivetett adókra és díjakra vonatkozóan:
„(5) Az általános felhatalmazásokra vonatkozó eljárásokkal kapcsolatban a vállalkozásokra kiszabott díjak kizárólag az ügyintézéshez és az engedélyekre előírt feltételek folyamatos teljesítésének vizsgálatához, valamint a tevékenység ellenőrzéséhez kapcsolódó igazgatási költségeket fedezik […].
[…]
(20) A 3. cikk értelmében nyújtott egyetemes szolgáltatásra kiszabott díjak sérelme nélkül, a vállalkozások terhére az egyedi engedélyezéssel kapcsolatban kiszabott díjak célja kizárólag az ügyintézéshez és az engedélyekre előírt feltételek folyamatos teljesítésének vizsgálatához, valamint a tevékenység ellenőrzéséhez kapcsolódó igazgatási költségek fedezete […].
[…]
(21) A szűkös erőforrások felhasználásának esetében a felügyeleti hatóság – a vonatkozó gazdasági szempontokra figyelemmel – olyan díjakat is kiszabhat, amelyek célja az említett erőforrások optimális felhasználása. Ezek a díjak, megkülönböztetéstől mentesek, és figyelembe veszik különösen az újító szolgáltatásoknak és a verseny fejlődése előmozdításának szükségességét […].”
20. E három eset/helyzet tekintetében a díj összegét az 1997. évi 249. sz. törvény által kijelölt hatóság egyedi határozata állapítja meg, amelyet a hatályos jogszabályoknak és az 1997. évi 318. sz. rendelet(22) 19. cikke (3) bekezdése b) pontjának megfelelően tesznek közzé.
2. Alkalmazás a magáncélú koncessziók esetében
21. Az 1997. évi 318. sz. rendelet 1. cikke az új rendszert kiterjesztette a magáncélú hálózatokra. Azonban az 1998. évi 448. törvény 20. cikkének (4) bekezdése e cikket hatályon kívül helyezte, és e hálózatokat szabályozó rendelet, valamint egy másik rendelkezés elfogadását írta elő az ahhoz kapcsolódó díjakról, amelyeket az 1997. évi 318. sz. rendelet 6. cikkének (20) és (21) bekezdésében foglalt paraméterek szerint kell kiszámítani, és amelyek összege nem lehet alacsonyabb az 1998‑as évre feltüntetett összegnek a tervezett inflációs rátának megfelelő mértékkel növelt összegénél ((5)‑(6) bekezdés). Eközben a postai kódexet továbbra is alkalmazni kellett ((7) bekezdés).
22. Az 1997. évi 249. sz. törvény 4. cikkének (6) bekezdése értelmében azon közcélú szolgáltatás végzésére jogosult társaságok, amelyek saját céljaikra ilyen magáncélú hálózatokat alakítottak ki, kötelesek voltak önálló társaság létrehozására valamennyi e területen végzett tevékenységük folytatása érdekében, és ezért az 1998. évi 448. sz. törvény 20. cikkének megfelelően díjat kellett fizetniük.
III – Az alapügy tényállása és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
23. A L’Ente nazionale Idrocarburi SpA (a továbbiakban: ENI), amely a szénhidrogén– és gázalapú energia termelése és elosztása területén közcélú szolgáltatás végzésére jogosult társaság, a postai kódex 213. és 214. cikkének értelmében sokáig magáncélú koncesszióval rendelkezett több rádiófrekvencia tekintetében a berendezései és az ott alkalmazott személyzet biztonságának szavatolása és irányításának biztosítása céljából, ezért mobil egységek, adatátviteli berendezések és helyhez kötött állomások összetett hálózatát hozta létre és fejlesztette tovább.
24. E koncesszió éves díja elérte a 26 milliárd ITL‑t.
25. Az 1997. évi 249. sz. törvény 4. cikke (6) bekezdésének megfelelően az ENI ugyanezen év decemberében az egyik leányvállalatán keresztül megalapította a Nuova societá di telecommunicazioni SpA‑t (a továbbiakban: NST), hogy biztosítsa a vállalkozói tevékenységeihez kapcsolódó hírközlő hálózat irányítását.
26. Az 1997. évi 318. sz. rendelet alapján az 1998. június 12‑i határozatban a távközlési miniszter egyedi engedélyt adott az NST társaság számára a nemzeti szintű, a nagyközönség számára elérhető távközlési szolgáltatások nyújtására, amely az ENI számára már engedélyezett, helyhez kötött adatátviteli hálózatra is vonatkozott, a mobil egységek kivételével. Ez utóbbi tekintetében az NST a magáncélú koncessziónak megfelelő összeget (2 107 190 398 ITL), míg a helyhez kötött hálózat használatáért az 1998. február 5‑i miniszteri rendelet rendelkezéseinek megfelelően kiszámított, az egyedi engedélyre vonatkozó díjat (1 328 838 000 ILT) fizette meg.
27. Az Albacom társaság – amelyben az ENI 35%‑os részesedéssel rendelkezett – 1998. június 30‑án megszerezte az NST‑t.
28. A távközlési miniszter 1999. február 26‑án mind az NST‑t, mind az ENI‑t felszólította, hogy az egyedi engedélyek után járó összegeken kívül fizessék meg erre az évre a fent említett magáncélú koncesszió után fizetendő díjat, beleértve a helyhez kötött csatlakozásokat is, vagyis a hálózatnak az általában a fogyasztóknak szánt frekvenciáit. A szóban forgó olasz hivatal szerint az NST tevékenysége az ENI tevékenységét támogatja, ebből következően ezeket a közcélú csatlakozásokat magáncélra, szűk körben használják, így a tevékenysége során egyidejűleg közcélú és magáncélú felhasználásra is sor kerül.(23)
29. Az NST a Tribunale Amministrativo Regionale per il Lazio előtt vitatta ezt a fizetési felszólítást, amely bíróság 2002. augusztus 26‑i ítéletében elutasította az NST keresetét.
30. Az e határozat ellen benyújtott fellebbezés elbírálása előtt a Consiglio di Stato felfüggesztette az eljárást, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjesztette a Bíróság elé:
„1) Összeegyeztethető‑e a 97/13 irányelv alapelveivel az a nemzeti rendelkezés, amely – miután arra kötelezte a közhasznú szolgáltatás nyújtására jogosult azon társaságokat, amelyek a múltban saját szükségleteikre visszterhes koncesszió keretében magáncélú távközlési hálózatokat használtak, hogy önálló társaságot alapítsanak a távközlési piacon végzett valamennyi tevékenységük folytatására – előírja, hogy az önálló társaság, jóllehet rendelkezik a közcélú szolgáltatás folytatására vonatkozó engedéllyel, kiegészítő díjat fizessen, még ha átmeneti jelleggel is, a távközlési hálózatnak az anyavállalat által történt használata után?”
31. Ha a válasz igenlő, a kérdést előterjesztő bíróság a következő kérdést teszi fel:
„Összeegyeztethető‑e a közösségi joggal és a Bíróság ötödik tanácsa által 2003. szeptember 18‑án hozott ítélettel az a nemzeti rendelkezés, amely az anyavállalat érdekében végzett tevékenységek után fizetendő második, kiegészítő díjat (átmeneti jelleggel) az e társaság által az előzőleg hatályban lévő kizárólagos jogokon alapuló rendszerben korábban megfizetett összegek alapján határozza meg, amely rendszer különbséget tett közcélú és a magáncélú használatban álló távközlési rendszerekre vonatkozó koncesszió között?”
IV – A Bíróság előtti eljárás
32. Ezen előzetes döntéshozatali eljárás során az alapügyben felperes társaság, az olasz kormány és a Bizottság nyújtott be írásbeli észrevételt, és ezek képviselői jelentek meg a 2005. szeptember 28‑i tárgyaláson.
V – Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések vizsgálata
A – A jogvita tárgyának meghatározása
33. Azért, hogy a Consiglio di Stato megoldhassa a jogvitát, ki kell zárni azokat a ténybeli és jogi elemeket, amelyek akadályozzák a vita középpontjában álló probléma pontos megértését.
34. A kérdést előterjesztő bíróság végzésében kifejti az előtte folyamatban lévő eljárás tényállási hátterét, anélkül hogy e tekintetben bármely ellentmondás felmerülne. Az általa adott leírás alapján a zárt távközlési piacnak – a közösségi jog védelme alatt – a szabad verseny által irányított piaccá történő átalakulása keretében az ENI, a szénhidrogén‑termelésben és ‑ellátásban monopolhelyzetet élvező társaság, amely saját részre saját hálózatát irányítja, az olasz jogszabályoknak megfelelő üzemeltetés folytatása érdekében leányvállalatot hozott létre (NST).
35. A végzésből következő tényállás e rövid összefoglalója megmagyarázza, hogy az első kérdésben a Consiglio di Stato miért szorítkozik azon nemzeti rendelkezésnek a 97/13 irányelvvel való összeegyeztethetőségének kérdésére, amely az önálló társaság számára – jóllehet az rendelkezik a közcélú távközlési szolgáltatás folytatására vonatkozó engedéllyel – átmeneti jelleggel kiegészítő díj fizetését írja elő a távközlési hálózatnak az anyavállalat számára történő rendelkezésre bocsátása után anélkül, hogy pontosítaná e kapcsolat jellegét, vagy tisztázná a társaságok között fennálló viszonyt. Úgy tűnik tehát, hogy nincs jelentőségük azoknak a magyarázatoknak, amelyeket a beadványában az olasz kormány és az NST fűzött e két szemponthoz.
36. A Bizottság szerint azt kell megállapítani, hogy a szóban forgó irányelv alkalmazható‑e a hálózatok magáncélú használatára megadott egyedi engedélyekre is. A probléma lényegének ilyen megközelítése – az alapügy jellemzőitől elvonatkoztatva – jobban igazodik a jelen előzetes döntéshozatal tárgyához. Ezt azonban még tovább is finomíthatjuk, mivel a felhatalmazás (amellyel a múltban az ENI rendelkezett, és amely lehetővé tette számára ezt az üzemeltetési módot, továbbá amely biztosítja az NST, majd az Albacom számára, hogy az ENI javára ezt folytassa) „egyedi engedélykénti” meghatározása az olasz szabályozás vizsgálatát feltételezi, amely nem a Bíróság feladata.
37. Valójában a kérdést előterjesztő bíróság azt kívánja megtudni, hogy a távközlési hálózat magáncélú használata – az alapjául szolgáló jogcímtől függetlenül – a 97/13 irányelv hatálya alá tartozik‑e. Ehhez kapcsolódóan a használt kifejezések pontosítására van szükség.
B – Terminológiai pontosítások
38. A felek által benyújtott beadványokból kitűnik, hogy zavar van a használt kifejezések tekintetében. Távközlési hálózatokat és szolgáltatásokat, azok létrehozását, és egyikhez‑másikhoz való hozzáférést említenek, miközben megkülönböztetés nélkül nevezik azokat „nyilvánosnak” vagy „magáncélúnak”, mintha e jelzők mindenre azonos mértékben illenének.
39. Ezeket a fogalmakat pontosítani kell annak érdekében, hogy hatékonyan készíthessük elő az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések megválaszolását.
40. Az „elektronikus hírközlő hálózat” olyan átviteli rendszer, esetleg kapcsoló eszköz, valamint egyéb erőforrás, amely lehetővé teszi a vezetéken, rádióhullámon, optikai vagy egyéb elektromágneses úton történő jelátvitelt.(24)
41. A „távközlési szolgáltatások” során a jelátvitel és ‑továbbítás hálózaton keresztül történik.(25)
42. A hálózat a kínálat jellege szerint nevezhető „nyilvánosnak” vagy „magáncélúnak”,(26) mivel az első jelzőt azon hálózatokra alkalmazzák, amelyek megkülönböztetés nélkül nyújtanak szolgáltatásokat a felhasználóknak.(27) A 97/33 irányelv e tekintetben magyará zattal szolgál, mivel az (5) preambulumbekezdés végén kimondja, hogy „a »nyilvános« kifejezés nem a tulajdonlásra, sem pedig a »nyilvános hálózatok« vagy »közcélú szolgáltatások« megnevezésű kínálat szűk csoportjára, hanem a nyilvánosság rendelkezésére bocsátott és harmadik személyek számára elérhető hálózatra, illetve szolgáltatásra utal”.
43. Összefoglalva: a magántulajdonú hálózat lehet nyilvános, amennyiben ilyen jellegű, minden fogyasztó számára elérhető szolgáltatásokat nyújt.
44. Ebben az összefüggésben annak megválaszolásához, hogy a 97/13 irányelv csak az ilyen hálózatokra vonatkozik‑e, vagy a magánhálózatokra is, meg kell vizsgálni azokat a célokat, amelyeket a jogalkotó ezen ágazat közösségi jogszabályaiban kitűzött.
C – A távközlési irányelvek teleologikus értelmezése
45. A 90/387 és a 90/388 irányelv által választott út a távközlés közös piacának megteremtése, amely biztosította e szolgáltatásnyújtás szabadságát anélkül, hogy a közérdek védelmében szükségesnél több korlátozást írna elő. A cél a versengő piac létrehozása volt mind a szolgáltatók, mind pedig az ügyfelek tekintetében.(28)
46. Mivel azonban teljesen más helyzetből kellett kiindulni, amelyet bizonyos vállalkozások számára megadott kizárólagos és különleges jogok túltengése jellemzett,(29) célszerűnek mutatkozott a liberalizációs folyamat fokozatos ösztönzése, amely a szolgáltatásnyújtás és az infrastruktúra rendelkezésre bocsátása tekintetében – több átmeneti időszak után – 1998. január 1‑jével fejeződött be.(30)
47. Ezen a háborgó tengeren hajózik a 97/13 irányelv, amelynek a fent hivatkozott Albacom és Infostrada ügyben hozott ítélet szerint az a célja, hogy megkönnyítse az új szolgáltatók piacra lépését, csökkentve a tagállamok azon hatáskörét, hogy a vállalkozásokra pénzügyi terheket rójanak a szükséges engedélyezéssel összefüggésben (35. és 36. pont).
48. Így amikor a tagállamok általános felhatalmazást vagy egyedi engedélyt adnak ki, kizárólag a 97/13 irányelvben rögzített illetékeket és díjakat vethetik ki (a fent hivatkozott Albacom és Infostrada egyesített ügyekben ismertetett indítvány 28., 47. és 50. pontja).
49. A fent hivatkozott Albacom és Infostrada ügyben hozott ítélet jelentősége, hogy ott a Bíróság úgy határozott, miszerint a 97/13 irányelvvel ellentétes minden olyan nemzeti rendelkezés, amely az engedéllyel rendelkezők számára – pusztán annak birtoklása okán – a 6. és a 11. cikkben foglaltaktól eltérő, járulékos terhek fizetését írja elő.(31)
50. Azonban abban az esetben, ha a felhatalmazás valamely távközlési hálózat részbeni vagy teljes magáncélú használatára vonatkozik, amikor a meghatározásból következően nincsenek sem versenytársak, sem szabad verseny, és az engedéllyel rendelkező kizárólagosan működik, mivel a szolgáltatásoknál – „saját szolgáltatásként” illetve „idegen szolgáltatásként” – csak egy szolgáltató és egy felhasználó szerepel, az állam adóztatási joghatóságát korlátozó okok megszűnnek. Következésképpen a 97/13 irányelv nem szabályozza ezt az esetet, mivel az meghaladja az általa rögzített célokat; az alkalmazása sértené a szubszidiaritás elvét, amelyet – amint az irányelv (2) preambulumbekezdéséből is kitűnik – maga a Közösség is tiszteletben kíván tartani a távközlés területén.
51. Helyénvalónak tűnik emlékeztetni arra, hogy a fent hivatkozott Albacom és Infostrada egyesített ügyekhez kapcsolódó indítvány 51. pontjában kijelentettem: a 97/13 irányelv által követett harmonizációs cél alapja az EK 2. cikkben található, mivel az adójogszabályok különbözősége veszélyezteti az elérni kívánt célok megvalósítását. Az adóharmonizáció az Európai Unióban nem cél, hanem a felépítésének egyik eszköze. Az ugyanazon adóköteles esemény tagállami kezelésében mutatkozó különbségek a verseny jelentős torzulásához vezethetnek, megsértve a személyek, a tőke, az áruk szabad mozgását és a szolgáltatásnyújtás szabadságát.
52. Végül úgy vélem, hogy nem ellentétes a 97/13 irányelvvel, ha a tagállam díjfizetésre kötelez valamely önálló társaságot, amely olyan hálózatra vonatkozó engedéllyel rendelkezik, amely tekintetében a szabad és nyitott piac feltételei kivételesen nem állnak fenn, és amely lehetővé teszi e hálózat egyetlen személy általi használatát. A Consiglio di Statónak kell megvizsgálnia, hogy az alapügyben ez a helyzet áll‑e fenn. Az e megoldáshoz vezető érvekre tekintettel, a közösségi jognak nem feladata a nemzeti rendelkezésben foglalt díjszámítási paraméterek szabályozása.
53. A Bizottság és az alapügyben felperes társaság által javasolt ellenkező megoldás ahhoz az ellentmondáshoz vezetne, hogy az ágazatba belépni kívánó új vállalkozások védelmében elfogadott rendelkezések azok érdekében működnének, akik különleges, vagy akár kizárólagos helyzetben vannak az említett, a versenytársak előtt zárt ágazat egy részén, és kivennék a közös rendelkezés alól az olyan potenciálisan szűkös erőforrásokat, mint a rádiófrekvenciák vagy hívószámok.
54. Ez a természetellenes megoldás sértené az összehangolt szabályozás céljait, és hasztalanná tenné az említett felek azon erőfeszítéseit, hogy javaslatukat az irányelv adott értelmezése mentén indokolják, amely egyébként is tarthatatlannak bizonyul.
D – A szempontok nem releváns, rendszertani és szó szerinti értelmezése
55. A közösségi jogalkotó által használt kifejezések nem adnak biztos útmutatást, mivel – amint a jelen indítvány 26. lábjegyzetében hangsúlyoztam –bizonyos következetlenséget mutatnak.
56. Egyébiránt az ezen irányelvek egyes, egész pontosan a piac 1998. január 1‑jei megnyitásának ösztönzését biztosító részeire vonatkozó elemzésnek nem szabadna túlterjeszkednie a kitűzött célon, a távközlés liberalizációjának szabályozásán.(32)
57. Végül nem helyes valamely szabad versenykörnyezet szabályozására elfogadott normatív keretre hivatkozni a piacok fokozatos liberalizációs folyamatának támogatása céljából létrehozott szabályok szövegmagyarázata végett, amely folyamat keretébe illeszkedik az az olasz szabályozás is, amelynek értelmezését kérték a Consiglio di Statótól az alapügyben.(33) A 2002/21 irányelv (1) preambulumbekezdése kimondja, hogy „a távközlés jelenlegi keretszabályozása a monopóliumról a teljes körű versenyre történő áttérés során sikeresen megteremtette a távközlési ágazatban a hatékony verseny feltételeit”. Azoknak a sajátosságoknak, amelyeket a múltban a kizárólagos vagy különleges jogok megléte indokolt, már nincs értelmük a mentesített területek megszűnése tükrében, mert függetlenül attól, hogy azokat általában a nyilvánosságnak szánták‑e,(34) a szabad verseny és a szabad mozgás alapelvének megvalósulása biztosított a Közösségben.
VI – Végkövetkeztetések
58. A fenti megfontolások alapján azt javasolom a Bíróságnak, hogy a Consiglio di Stato által feltett kérdésekre a következő választ adja:
„A távközlési szolgáltatások terén az általános felhatalmazásokra és az egyedi engedélyekre vonatkozó közös szabályozási keretről szóló, 1997. április 10‑i 97/13/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvvel nem ellentétes, ha a tagállam az engedéllyel rendelkező vállalkozás számára ideiglenesen, az említett irányelvben meghatározottaktól eltérő díj fizetését írja elő azzal az indokkal, hogy az magáncélú hálózatot üzemeltet, amely tekintetében a szabad és nyitott piac feltételei nem állnak fenn, tekintve hogy a közösségi jog szempontjából nem bírnak jelentőséggel azok a paraméterek, amelyekre a nemzeti jogalkotó e hozzájárulás kiszámítását alapozza.”
(1) .
(2) –	HL L 117., 15. o.
(3) –	A távközlési szolgáltatások és berendezések közös piacának fejlődéséről szóló zöld könyvben
(Brüsszel, 1987. december 16., COM(87) 290 végleges) az Európai Közösségek Bizottsága a jövőbeni egységes közös piacra alapozott, amikor az e témára vonatkozó vitára hívott fel minden érintettet, továbbá kérte az ágazat fokozatos megnyitását a polgárok azon jogának biztosításával, hogy élvezhessék a modern hírközlési rendszerek előnyeit (6., 16. és azt követő pontok).
(4) –	Az első reformot – különös tekintettel a műholdas távközlésre – a 88/301/EGK és a 90/388/EGK irányelv módosításáról szóló, 1994. október 13‑i 94/46/EK bizottsági irányelv (HL L 268., 15. o.) jelentette. A második reform, a kábeltelevízió‑hálózatoknak a már liberalizált távközlési szolgáltatások nyújtására való felhasználási korlátainak eltörlése tekintetében a 90/388/EGK irányelv módosításáról szóló, 1995. október 18‑i 95/51/EK irányelven (HL L 256., 49. o.) keresztül valósult meg. Ugyanebben az évben a nyílt hálózati hozzáférés távbeszélő‑szolgáltatásra történő alkalmazásáról, szóló, 1995. december 13‑i 95/62/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL L 321., 6. o.) a helyhez kötött beszédalapú telefónia hálózatok megnyitását lehetővé tevő feltételeket teremtette meg. Ezután a 90/388 irányelvet ismét átalakították a 90/388/EGK irányelvnek a mobil és a személyi távközlés tekintetében történő módosításáról szóló, 1996. január 16‑i 96/2/EK irányelvvel (HL L 20., 59. o.), azért hogy ezeket is bevonják az irányelvbe. A távközlési piacokon történő teljes verseny megvalósítására vonatkozóan a 90/388/EGK irányelv módosításáról szóló, 1996. március 13‑i 96/19/EK bizottsági irányelv (HL L 74., 13. o.) eltért a 90/388 irányelvtől azért, hogy megvalósuljon a teljes verseny az ágazatban. Az utolsó módosítás az egyetlen üzemeltető tulajdonában lévő távközlő hálózatok és kábeltelevíziós hálózatok különálló jogi személyiségének biztosításáról szóló, 1999. június 23‑i 1999/64/EK bizottsági irányelvhez (HL L 175., 39. o.) fűződik.
(5)
–	HL L 192., 10. o.
(6)
–	Az elektronikus hírközlő hálózatok és elektronikus hírközlési szolgáltatások piacain belüli versenyről szóló irányelv (HL L 249., 21. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 2. kötet, 178. o.).
(7)
–	A távközlés terén a versenyképes környezethez történő hozzáigazodás céljából a 90/387/EGK és a 92/44/EGK tanácsi irányelv módosításáról szóló irányelv (HL L 295., 23. o.). Ugyanezen gondolatmenetben helyezkedik el az egyetemes szolgáltatásnak és az együttműködési képességnek a nyílt hálózatellátás (ONP) elvei alkalmazása révén történő biztosítását szolgáló távközlési összekapcsolásról szóló, 1997. június 30‑i 97/33/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL L 199., 32. o.). Ugyanebbe a csoportba tartozik a nyílt hálózatellátás bérelt vonalakra történő alkalmazásáról szóló, 1992. június 5‑i 92/44/EGK irányelv (HL L 165., 27. o.), és a nyílt hálózatellátás (ONP) beszédalapú telefóniára történő alkalmazásáról, valamint a távközlési egyetemes szolgáltatás versenykörnyezetben történő bevezetéséről szóló, 1998. február 26‑i 98/10/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL L 101., 24. o.), amelyek kiterjesztik ezt a szolgáltatást az első irányelv esetében a bérelt vonalakra, a második esetében pedig a beszédalapú telefóniára.
(8) –	A távközlési szolgáltatások belső piacának a nyílt hálózatellátás bevezetése révén történő létrehozataláról szóló irányelv (HL L 192., 1. o.).
(9) –	Az elektronikus hírközlő hálózatok és elektronikus hírközlési szolgáltatások közös keretszabályozásáról szóló irányelv („keretirányelv”) (HL L 18., 33. o.; magyar nyelvű különkiadás 13. fejezet, 29. kötet, 349. o.). A jelenlegi képhez még hozzátartozik két másik parlamenti és tanácsi irányelv, az elektronikus hírközlő hálózatokhoz és kapcsolódó eszközökhöz való hozzáférésről, valamint azok összekapcsolásáról szóló, 2002. március 7‑i 2002/19/EK irányelv („hozzáférési irányelv”) (HL L 108., 7. o.; magyar nyelvű különkiadás 13. fejezet, 29. kötet, 323. o.) és az egyetemes szolgáltatásról, valamint az elektronikus hírközlő hálózatokhoz és elektronikus hírközlési szolgáltatásokhoz kapcsolódó felhasználói jogokról („egyetemes szolgáltatási irányelv”) szóló, 2002. március 7‑i 2002/22/EK irányelv (HL L 108., 51. o.; magyar nyelvű különkiadás 13. fejezet, 29. kötet, 367. o.).
(10)
–	A C‑327/03. és C‑328/03. sz. egyesített ügyekben 2004. december 9‑én ismertett indítvány (2005. október 20‑én hozott ítélet, EBHT 2005., I‑8877. o.).
(11)
–	A távközlési infrastruktúra és a kábeltelevízió‑hálózatok liberalizációjáról szóló zöld könyv – II. rész (Brüsszel, 1995. január 25., COM(94) 682 végleges, 61. és azt követő oldalak). Lásd szintén az elektronikus hírközlési infrastruktúra és a kapcsolódó szolgáltatások új keretfeltételeinek kidolgozásáról ‑ a hírközlési keretszabályozás 1999. évi felülvizsgálatáról szóló bizottsági közleményt (Brüsszel, 1999. november 10., COM(1999) 539 végleges, 25. o.).
(12) –	A 2002. december 12‑én ismertetett indítvány (a C‑292/01. és C‑293/01. sz. egyesített ügyekben 2003. szeptember 18‑án hozott ítélet [EBHT 2003., I‑9449. o.]), amelynek 2‑7. pontja gyakorlatilag átvételre került a jelen indítvány 8‑13. pontjába; és amely pontok a fent hivatkozott ISIS Multimedia Net és Firma 02 egyesített ügyekben ismertetett indítványban is szerepelnek.
(13)
–	Az említett irányelv 2. cikke (1) bekezdése a) pontjának első francia bekezdése értelmében általános felhatalmazás minden felhatalmazás, amely „tekintet nélkül arra, hogy valamely kategóriaengedély vagy általános jogi rendelkezések szabályozása alá tartozik, [...] nem írja elő az érintett vállalkozás számára, hogy a nemzeti szabályozó hatóságok kifejezett döntését beszerezzék, mielőtt az engedélyből eredő jogaik gyakorolását megkezdenék” [nem hivatalos fordítás ] .
(14)
–	Egyedi engedély „az az engedély, amelyet a nemzeti szabályozó hatóság ad ki, és amely különleges jogokat ad a vállalkozásnak, vagy amely a vállalkozás műveleteit olyan különleges kötelezettségeknek veti alá, amelyek az általános engedélyt egészítik ki adott esetben, amennyiben a vállalkozás nem jogosult jogait gyakorolni addig, amíg nem kapta meg a nemzeti szabályozó hatóság döntését” [nem hivatalos fordítás ]
(az irányelv 2. cikke (1) bekezdése a) pontjának második francia bekezdése.. cikk
(15)
–	Az irányelv ez utóbbi fogalmat úgy határozza meg, mint „a távközlési ágazatra vonatkozó jogokat és kötelezettségeket megállapító engedély, amely a vállalkozások számára lehetővé teszi távközlési szolgáltatások nyújtását, és adott esetben e szolgáltatás nyújtásához szükséges távközlési hálózatok létrehozására és/vagy üzemeltetésére hatalmaz fel” [nem hivatalos fordítás ]
(a 97/13 irányelv 2. cikke (1) bekezdése a) pontjának első albekezdése).
(16)
–	A felhatalmazás feltételei az említett irányelv mellékletében vannak felsorolva.
(17)
––	Ezt a Köztársasági Elnök 1973. március 29‑i, 156. sz. rendelete (Gazzetta ufficiale della Repubblica italiana [a továbbiakban: GURI ] melléklete, 1973. május 3., 13. sz., 2. o.) hagyta jóvá.
(18) ––	GURI  249. sz., 1996. október 23., 33. o.
(19) ––	GURI  300. sz., 1996. december 23., 16. o.
(20)
––	A GURI
állandó melléklete, 177. sz., 1997. július 31., 5. o.
(21)
––	A GURI
állandó melléklete, 221. sz., 1997 szeptembere, 5. o.
(22)
–	Az 1997. évi 318. sz. rendelet 6. cikke alapján elfogadott, 1998. február 5‑i pénzügyi, költségvetési és gazdaságtervezési miniszteri rendelet (GURI 63. sz., 1998. március 17., 27. o.) értelmében. cikk az egyedi engedély tulajdonosa a következőket fizeti az államkincstár számára: a) a kérelem benyújtásakor az engedély elbírálásához és kibocsátásához kapcsolódó költségtérítés (3. cikk); b) éves díj az ellenőrzések és vizsgálatok címén (4. cikk); c) másik éves díj a szűkös erőforrások használata miatt (5. cikk) és d) éves díj a felügyeleti hatóság által megadott, a működéshez szükséges hívószámokért (6. cikk). A stabilizációs és fejlesztési közpénzügyi intézkedésekről szóló, 1998. december 23‑i 448. sz. törvény az 1999. évi költségvetésről szóló törvény (GURI állandó melléklete, 302. sz., 1998. december 29., 5. o.) a 20. cikkének (3) bekezdésében megerősíti, hogy 1999. január 1‑jétől a postai kódex 188. cikke már nem alkalmazandó az e piacon közcélú szolgáltatást nyújtó vállalkozásokra. Azonban ugyanezen rendelkezés (2) bekezdésének értelmében bevezetésre kerül „a nyilvános távközlési hálózatok telepítése és szolgáltatása, a nagyközönségnek nyújtott beszédalapú telefónia, vagy mobil illetve személyi távközlési szolgáltatás utáni díj” [nem hivatalos fordítás ], amelynek összegét az előző évre vonatkozó üzleti forgalom meghatározott hányada (1999‑re 3%, 2000‑re 2,7%, 2001‑re 2,5%, 2002‑re 2% és 2003‑ra 1,5%) alapján számítják ki.
(23)
–	A Consiglio di Stato az előzetes döntéshozatalra utaló végzésben kimondja, hogy „a tények tekintetében a két bírósági szinten adott tájékoztatást követően a korábban a felperes által irányított és az NST (utóbb az Albacomnak, a jogutódjának átadott) engedélye alapján működő hálózat jellemzőit és szervezetét illetően kitűnt, hogy az eredeti kialakításhoz képest a hálózatban a műszaki és a kereskedelmi fejlődés miatt változások történtek, rádiókapcsolatok tekintetében kiegészítések, megszüntetések, módosítások mentek végbe, ezenkívül a hálózatot összekapcsolták, és integrálták az Albacom hálózatába, amely a rádiókapcsolatokon túlmenően, kábelkapcsolatokból és optikai kábelből állt. Még mindig a tényeknél maradva meg kell állapítani, hogy az ENI korábbi kijelentése szerint a hálózatnak harmadik felek által történő használata nem érinti a már végzett tevékenységeket, és minden, szervezeti célokból már helyben lévő berendezés – különösen az emberi élet biztonsága céljából végzett feladatok esetében – funkcionálisan és szerkezetileg kompatibilis a kért új felhasználásokkal”.
(24)
–	A 90/387 irányelv 2. cikkének 2. pontja, a 97/51 irányelvvel módosított megfogalmazásban. Mivel a 2002/21 irányelv tükrözni kívánja a műszaki újításokat, az elektromágneses eszközök közé beilleszti a műholdas hálózatokat, a földi rendszerek közé pedig a mobil eszközöket (a 2. cikk a) pontja).
(25)
–	A 90/387 irányelv 2. cikkének 3. pontja, a 97/51 irányelvvel módosított megfogalmazásban; a 97/33 irányelv 2. cikke (1) bekezdésének d) pontja; a 2002/21 irányelv 2. cikkének c) pontja és a 2002/77 irányelv 1. cikkének 3. pontja.
(26)
–	A fogalmi tisztázatlanság magában a 90/387 és a 90/388 irányelv szövegében gyökerezik, amelyek eredetileg a „nyilvános távközlő hálózatot” „nyilvános távközlési [infrastruktúraként határozták meg], amely lehetővé teszi a […] jelátvitelt […]” (a 2. cikk 3. pontja, illetve az 1. cikk (1) bekezdésének harmadik albekezdése), így a tulajdonlás szempontjára helyezve a hangsúlyt. Azonban e rendelkezések szövege a 97/51 és a 96/19 irányelv általi módosításokat követően (a 2. pont második albekezdése, illetve a harmadik francia bekezdés) az említett hálózatokat úgy említi, mint amelyeket „teljes egészében vagy nagyrészt nyilvánosan elérhető elektronikus hírközlési szolgáltatások nyújtására” használják. Ez a leírás megmarad a 97/33 irányelv 2. cikke (1) bekezdése b) pontjának, a 2002/21 irányelv 2. cikke d) pontjának és a 2002/77 irányelv 1. cikke 2. pontjának szövegében is.
(27)
–	A hálózat akkor nyilvános, ha olyan közcélú szolgáltatásokra használják, amelyeket úgy kell érteni, hogy azok mindenki számára elérhetők (a 96/19 irányelvvel módosított 90/388 irányelv 1. cikke (1) bekezdésének harmadik és negyedik francia bekezdése). A 2002/77 irányelv a „nyilvánosan elérhető elektronikus hírközlési szolgáltatás” alatt azokat érti, amelyek „a [nagy nyilvánosság] rendelkezésére [állnak]” (az 1. cikk 3. pontja). A „felhasználó” fogalma a (a 97/51 irányelvvel módosított) 90/387 irányelv 2. cikkének 1. pontjában szerepel; a 97/33 irányelv 2. cikke (1) bekezdésének c) pontja és a 2002/01 irányelv 1. cikkének h) pontja, természetes vagy jogi személyként írja le azt, aki vagy amely a nyilvánosan elérhető elektronikus hírközlési szolgáltatást használ vagy igényel.
(28)
–	Lásd a 90/387 irányelv (1), (4) és (6) preambulumbekezdését, valamint a 90/388 irányelv (1) preambulumbekezdését.
(29)
–	A 90/388 irányelv (2)‑(4) prembulumbekezdése az akkori helyzetet írja le.
(30)
–	A 97/33 irányelv (1) preambulumbekezdése.
(31)
–	Az ítélet csak az egyedi engedélyeket és a 97/13 irányelv 11. cikkét érinti, de az indokolása ráillik az általános felhatalmazásra és az említett irányelv 6. cikkére is.
(32)  –	Azon körülmény miatt, hogy a 97/51 irányelvvel módosított 90/387 irányelv – amelyre a 97/13 irányelv utal – 2. cikkében különbséget tesz általában a távközlési hálózatok, és különösen a nyilvános hálózatok között, miközben az első változat csak az előbbieket említi, nem vonható le az a következtetés – amint azt a Bizottság sugallja – hogy e módosítás alapján megkülönböztetés nélkül alkalmazandó mindenféle távközlési hálózatra. A 90/387 irányelv 1. cikkének (1) bekezdése, amely kimondja „a nyilvánosan elérhető távközlési hálózatok és adott esetben a nyilvánosan elérhető távközlési szolgáltatások területén a nyílt és hatékony hozzáférés és használat feltételeinek” [nem hivatalos fordítás] harmonizációs szándékát, változatlan maradt. Sőt annak sincs jelentősége, hogy e 97/13 irányelv (2) preambulumbekezdése végeredményben „ bármely
távközlési szolgáltatás nyújtásához előírt bármely
felhatalmazásra, és távközlési szolgáltatásnyújtást lehetővé tevő bármely
infrastruktúra létesítése és/vagy üzemeltetése tekintetében” [nem hivatalos fordítás] alkalmazandó közös elvekre hivatkozik. Az irányelv céljaival összhangban kell értelmezni ezt az általános névmást, mivel az a versenyző, és nem a magáncélú, egyetlen vállalkozás érdekében zárt piac összefüggésében merül fel.
(33)
–	A kérdést előterjesztő bíróság mindkét kérdésben hangsúlyozza a díj átmeneti jellegét.
(34)
–	Az elektronikus hírközlő hálózatok és az elektronikus hírközlési szolgáltatások engedélyezéséről szóló, 2002. március 7‑i 2002/20/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv („Engedélyezési irányelv”) (HL L 108., 21. o.. magyar nyelvű különkiadás 13. fejezet, 29. kötet, 337. o.) valamennyi elektronikus hírközlési hálózat és szolgáltatás engedélyezésére kiterjed, „függetlenül attól, hogy e hálózatok és szolgáltatások nyilvánosak‑e vagy sem” ((4) preambulumbekezdés).