Pagaidu versija
ĢENERĀLADVOKĀTA
NIKOLASA EMILIU [NICHOLAS EMILIOU]
SECINĀJUMI,
sniegti 2026. gada 23. aprīlī (1)
Lieta C‑799/24
Babcock Montajes S.A.
pret
Kanadevia Inova Steinmüller GmbH
(Bundesgerichtshof (Federālā augstākā tiesa, Vācija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Prejudiciāls nolēmums – Tiesu iestāžu sadarbība civillietās – Spriedumu atzīšana un izpilde civillietās un komerclietās – Regula (ES) Nr. 1215/2012 – Jēdziens “spriedums” – Dalībvalsts tiesas starpnolēmums, ar ko atzīst, ka tai ir starptautiskā jurisdikcija izskatīt pieteikumu – Vienošanās par izņēmuma tiesas izvēli, ar kuru izvēlēta cita tiesa
I.      Ievads
1.        Aplūkojamais Bundesgerichtshof (Federālā augstākā tiesa, Vācija; turpmāk – iesniedzējtiesa) iesniegtais lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu dod Tiesai iespēju precizēt termina “spriedums” tvērumu Regulas (ES) Nr. 1215/2012 izpratnē (2). Šis termins ir viens no galvenajiem jēdzieniem, uz kuriem balstās minētā regula. Patiešām, tikai nolēmumiem, kurus var uzskatīt par “spriedumiem”, var piemērot iepriekš minētajā regulā noteiktos atzīšanas un izpildes noteikumus. Konkrētāk, rodas jautājums, vai jēdziens “spriedums” ietver starpnolēmumu, ko pieņēmušas vienas dalībvalsts (šajā gadījumā Spānijas) tiesas, kurā pirmajā celta prasība, un ar ko šīs tiesas paziņoja, ka tām ir starptautiskā jurisdikcija izskatīt un izlemt prasību (to vēl neizdarīdamas), apstākļos, kad citas dalībvalsts (šajā gadījumā Vācijas) tiesas, kurās kā otrajās tika celta prasība, uzskata, ka šis lēmums pārkāpj vienošanos par tiesas izvēli, kas piešķir tām izņēmuma jurisdikciju.
2.        Šis jautājums rodas tiesvedībā starp Spānijā reģistrētu sabiedrību Babcock Montajes (turpmāk – Babcock) un Vācijā reģistrētu sabiedrību Kanadevia Inova Steinmüller (turpmāk – Kanadevia) par līguma par atkritumu pārstrādes rūpnīcas būvniecību Sansevastjanā [San Sebastian] (Spānija) izpildi. Šī strīda dēļ Kanadevia iekasēja garantijas summu, ko Babcock bija sniegusi kā nodrošinājumu savas līguma daļas izpildei.
3.        Lai uz to reaģētu, pirmkārt, Babcock cēla prasību pret Kanadevia, pieprasot garantijas summu un zaudējumu atlīdzību. Lai gan līgumā bija paredzēta Ķelnes (Vācija) tiesu izņēmuma jurisdikcija (turpmāk – vienošanās par tiesas izvēli), Babcock cēla šo prasību Spānijas tiesās. Otrkārt, vairākas dienas vēlāk Kanadevia cēla prasību pret Babcock Ķelnē (Vācija) (3).
4.        Spānijas tiesas sprieda pirmās. Šīs tiesas ar starpnolēmumu atzina, ka tām ir starptautiskā jurisdikcija izskatīt Babcock prasību (vārds “starp” šeit norāda, ka šajā nolēmumā nav noteiktas pušu tiesības un pienākumi) (turpmāk – Spānijas tiesu nolēmums vai apstrīdētais starpnolēmums). Pēc tam Landgericht Köln (Ķelnes apgabaltiesa, Vācija) noraidīja Kanadevia prasību jurisdikcijas neesības dēļ. Šī tiesa uzskatīja, ka, lai gan Spānijas tiesas nav ievērojušas vienošanos par tiesas izvēli (kā arī specifisko lis pendens noteikumu, kas paredzēts Regulas Nr. 1215/2012 31. panta 2. punktā) (4), nolēmums ir jāatzīst saskaņā ar Regulas Nr. 1215/2012 (5) 36. panta 1. punktu (tādējādi liedzot Vācijas tiesām īstenot jurisdikciju, kas piešķirta ar vienošanos par tiesas izvēli).
5.        Landgericht Köln (Ķelnes apgabaltiesas) nolēmums apelācijas instancē tika atcelts. Apelācijas tiesa uzskatīja, ka vienošanās par tiesas izvēli esība, kas ir spēkā par labu Vācijas tiesām, un tas, ka Spānijas tiesu nolēmums ir tikai starpnolēmums, ir noteicošs tās konstatējumos. Tā konstatēja, ka Landgericht Köln (Ķelnes apgabaltiesa) ir starptautiskā jurisdikcija, un nodeva lietu tai atpakaļ.
6.        Babcock apstrīdēja šo otrās instances nolēmumu iesniedzējtiesā, kurai ir šaubas par to, vai attiecīgais starpnolēmums ir jāuzskata par “spriedumu” Regulas Nr. 1215/2012 izpratnē un vai Vācijas tiesām līdz ar to šis nolēmums ir jāatzīst (tādējādi Vācijas tiesām tiktu liegts izskatīt un izlemt Kanadevia prasību).
7.        Jāatgādina, ka Tiesa spriedumā Gjensidige (6) jau ir precizējusi, ka dalībvalsts tiesa nevar atteikties atzīt spriedumu, pamatojoties uz to, ka izcelsmes valsts tiesa ir atzinusi savu jurisdikciju, neievērojot vienošanos par tiesas izvēli. Tomēr tajā lietā atzīšana attiecās uz spriedumu, ar kuru prasība tika izskatīta pēc būtības. Šajā lietā vēl jānoskaidro, vai tas pats secinājums ir piemērojams starpnolēmumam, kurā ir vienkārši noteikta starptautiskā jurisdikcija izskatīt prasību, iespējams, neievērojot vienošanos par tiesas izvēli.
8.        Šīs situācijas specifiku apliecina fakts, ka pretēji situācijai, kas aplūkota spriedumā Gjensidige, pušu tiesības un pienākumi vēl nav noteikti pēc būtības. Tas, manuprāt, nozīmē, ka vienmēr ir iespējams, ka tiesvedība notiek atbilstoši jurisdikcijas gaitai, par kuru tiek apgalvots (un kā uzskata iesniedzējtiesa), ka tā ir pareizais tiesību aizsardzības līdzeklis (t.i., tas ļauj tiesai, kas izvēlēta ar vienošanos par tiesas izvēli, izskatīt prasību pamatlietā). Tomēr tas paredz, ka Vācijas tiesām nav pienākuma atzīt Spānijas tiesu nolēmumu. Tādējādi šis lietas aspekts rada delikātu jautājumu par līdzsvaru starp Regulā Nr. 1215/2012 paredzētajiem jurisdikcijas noteikumiem (tostarp tiem, kas saistīti ar lis pendens), no vienas puses, un tajā pašā regulā definētajiem spriedumu atzīšanas noteikumiem, no otras puses.
II.    Atbilstošās tiesību normas
9.        Regulas Nr. 1215/2012 3., 4., 6., 21., 22. un 26. apsvērums formulēts šādi:
“(3)      Savienība ir noteikusi sev mērķi uzturēt un attīstīt brīvības, drošības un tiesiskuma telpu, inter alia veicinot tiesu iestāžu pieejamību, jo īpaši piemērojot tiesas nolēmumu un ārpustiesas lēmumu savstarpējas atzīšanas principu civillietās. Lai pakāpeniski izveidotu šādu telpu, Savienībai jāpieņem pasākumi saistībā ar tiesu sadarbību civillietās, kurām ir pārrobežu ietekme, īpaši tad, kad tas nepieciešams iekšējā tirgus pienācīgai darbībai.
(4)      Dažas atšķirības starp valstu noteikumiem, kas reglamentē jurisdikciju un spriedumu atzīšanu, kavē pareizu iekšējā tirgus darbību. Būtiski ir noteikumi, lai vienādotu jurisdikcijas kolīziju normas civillietās un komerclietās un lai nodrošinātu ātru un vienkāršu dalībvalstī pieņemto spriedumu atzīšanu un izpildi.
[..]
(6)      Lai sasniegtu mērķi panākt spriedumu brīvu apriti civillietās un komerclietās, ir vajadzīgi un lietderīgi, ka normas, kas nosaka jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildīšanu, reglamentē kāds Savienības juridiskais akts, kas ir saistošs un tieši piemērojams.
[..]
(21)      Tiesvedības saskaņotas norises interesēs ir jāsamazina paralēlas tiesvedības iespēja un jānodrošina, ka atšķirīgās dalībvalstīs nepieņem nesavienojamus spriedumus. Vajadzētu būt skaidram un iedarbīgam mehānismam, lai izšķirtu lis pendens lietas un saistītas darbības un novērstu problēmas, ko izraisa valstu atšķirības attiecībā uz dienu, kad prasību uzskata par celtu. Šīs regulas nolūkos minētā diena būtu jānosaka autonomi.
(22)      Tomēr, lai uzlabotu vienošanos par izņēmuma tiesas izvēli efektivitāti un lai izvairītos no ļaunprātīgas tiesāšanās taktikas, jāparedz vispārīgā lis pendens noteikuma izņēmums nolūkā pieņemami risināt konkrētu situāciju, kurā pastāv paralēlas tiesvedības iespēja. Tā ir situācija, kad tiesvedība par vienu un to pašu prasības pamatu un priekšmetu un starp tām pašām pusēm vispirms tiek celta tiesā, kas nav izvēlēta saskaņā ar vienošanos par izņēmuma tiesas izvēli, un pēc tam arī izvēlētajā tiesā. Šādā gadījumā tiesai, kurā pirmajā celta prasība, vajadzētu prasīt apturēt tiesvedību, tiklīdz prasība tiek celta izvēlētajā tiesā, uz laiku, kamēr izvēlētā tiesa paziņo, ka tai nav jurisdikcijas saskaņā ar vienošanos par izņēmuma tiesas izvēli. Tas nepieciešams, lai nodrošinātu, ka šādā situācijā izvēlētajai tiesai ir prioritāte lemt par vienošanās spēkā esamību un to, cik lielā mērā vienošanās attiecas uz izskatāmo strīdu. Būtu jāparedz iespēja izvēlētajai tiesai turpināt tiesvedību neatkarīgi no tā, vai tiesa, kas nav izvēlēta, jau ir pieņēmusi lēmumu apturēt tiesvedību.
[..]
(26)      Savstarpēja uzticēšanās tiesvedībai Savienībā attaisno principu, kas paredz, ka kādā dalībvalstī pieņemti spriedumi būtu jāatzīst visās dalībvalstīs bez kādas īpašas procedūras. Turklāt mērķis padarīt pārrobežu tiesvedību mazāk laikietilpīgu un lētāku attaisno izpildāmības pasludināšanas atcelšanu, kas pirms izpildes jāveic uzrunātajā dalībvalstī. Tādējādi dalībvalsts tiesas pieņemts spriedums būtu jāuzskata par tādu, it kā tas būtu pieņemts uzrunātajā dalībvalstī.”
10.      Regulas Nr. 1215/2012 2. panta a) punktā “spriedums” ir definēts kā “jebkurš spriedums, ko pieņēmusi kādas dalībvalsts tiesa, neatkarīgi no sprieduma nosaukuma, tostarp dekrēts, rīkojums, lēmums vai izpildraksts, kā arī lēmums par izmaksu vai izdevumu noteikšanu, ko pieņem tiesas ierēdnis”, piebilstot, ka “III nodaļā “spriedums” ietver pagaidu, tostarp aizsardzības, pasākumus, ko norīko tiesa, kuras jurisdikcijā saskaņā ar šo regulu ir lietas izskatīšana pēc būtības. Tas neietver pagaidu, tostarp aizsardzības, pasākumu, ko norīko šāda tiesa, neuzaicinot ierasties atbildētāju, ja vien spriedums, kurā paredzēts pasākums, atbildētājam nav izsniegts pirms izpildes”.
11.      Regulas Nr. 1215/2012 25. panta 1. punkts reglamentē jurisdikcijas noteikšanu un paredz, ka tad, “ja puses neatkarīgi no to domicila ir vienojušās par to, ka kādas dalībvalsts tiesai vai tiesām ir jurisdikcija izskatīt jebkādus strīdus, kas radušies vai varētu rasties saistībā ar konkrētām tiesiskām attiecībām, tad jurisdikcija ir minētajai tiesai vai tiesām, ja vien šī vienošanās saskaņā ar minētās dalībvalsts tiesību aktiem nav spēkā neesoša attiecībā uz tās spēkā esamību pēc būtības. Tā ir izņēmuma jurisdikcija, ja vien puses nav vienojušās citādi. [..]”
12.      Regulas Nr. 1215/2012 29. pants attiecas uz “lis pendens” un “saistītām darbībām”, un tā 1. un 3. punktā ir noteikts:
“1.      Neskarot 31. panta 2. punktu, ja prasības par vienu un to pašu pamatu un priekšmetu starp tām pašām pusēm ir celtas dažādu dalībvalstu tiesās, tad visas tiesas, kas nav tiesa, kurā pirmajā celta prasība, pēc savas iniciatīvas aptur tiesvedību, līdz tiek konstatēta tās tiesas jurisdikcija, kurā pirmajā celta prasība.
[..]
3.      Ja ir konstatēta tās tiesas jurisdikcija, kurā pirmajā celta prasība, tad visas tiesas, kas nav tiesa, kurā pirmajā celta prasība, atsakās no jurisdikcijas par labu pirmajai minētajai tiesai.”
13.      Regulas Nr. 1215/2012 31. pantā, kas iekļauts tajā pašā Regulas Nr. 1215/2012 iedaļā, noteikts:
“[..]
2.      Neskarot 26. pantu, ja prasība celta kādas dalībvalsts tiesā, kurai izņēmuma jurisdikcija piešķirta ar vienošanos, kā minēts 25. pantā, jebkura citas dalībvalsts tiesa aptur tiesvedību līdz laikam, kad tiesa, kurā celta prasība, pamatojoties uz vienošanos, paziņo, ka tai nav jurisdikcijas saskaņā ar vienošanos.
3.      Ja tiesa, kura ir izvēlēta ar vienošanos, ir konstatējusi, ka tai ir jurisdikcija saskaņā ar vienošanos, visas citas dalībvalsts tiesas atsakās no jurisdikcijas par labu minētajai tiesai.
[..]”
14.      Regulas Nr. 1215/2012 36. panta 1. punktā, kas attiecas uz spriedumu atzīšanu, ir noteikts, ka “dalībvalstī pieņemtu spriedumu bez kādas īpašas procedūras atzīst pārējās dalībvalstīs”.
15.      Saskaņā ar Regulas Nr. 1215/2012 38. panta 1. punktu “tiesa vai iestāde, kurā atsaucas uz citā dalībvalstī pieņemtu spriedumu, var pilnībā vai daļēji apturēt tiesvedību, ja:
a)      spriedums ir pārsūdzēts izcelsmes dalībvalstī; vai
[..].”
16.      Regulas Nr. 1215/2012 45. pants attiecas uz spriedumu atzīšanas atteikumu, un tajā ir noteikts:
“1.      Pēc jebkuras ieinteresētās puses pieteikuma sprieduma atzīšana tiek atteikta:
a)      ja šāda atzīšana ir acīmredzami pretrunā uzrunātās dalībvalsts sabiedriskajai kārtībai (ordre public);
b)      aizmuguriska sprieduma gadījumā – ja atbildētājam netika laikus izsniegts dokuments, ar kuru celta prasība, vai līdzīgs dokuments, lai viņš varētu nodrošināt sev aizstāvību, izņemot gadījumu, ja atbildētājs nav sācis sprieduma pārsūdzēšanas procedūru, kad viņam bija iespējams to darīt;
c)      ja spriedums ir nesavienojams ar spriedumu, kas uzrunātajā dalībvalstī pieņemts starp tām pašām pusēm;
d)      ja spriedums ir nesavienojams ar agrāku spriedumu, kas pieņemts citā dalībvalstī vai kādā trešā valstī un par vienu un to pašu pamatu un priekšmetu starp tam pašām pusēm, ar noteikumu, ka agrākais spriedums atbilst nosacījumiem tā atzīšanai uzrunātajā dalībvalstī; vai
e)      ja spriedums ir pretrunā:
i)      II nodaļas 3., 4. vai 5. iedaļai, ja atbildētājs ir apdrošinājuma ņēmējs, apdrošinātais, apdrošināšanas atlīdzības saņēmējs, cietusī puse, patērētājs vai darbinieks; vai
ii)      II nodaļas 6. iedaļai.
[..]
3.      Neskarot 1. punkta e) apakšpunktu, izcelsmes dalībvalsts tiesas jurisdikcija nav pārskatāma. Šā panta 1. punkta a) apakšpunktā minēto sabiedriskās kārtības pārbaudi nevar piemērot normām, kas saistītas ar jurisdikciju.
[..]”
III. Fakti, tiesvedība valsts tiesā un prejudiciālie jautājumi
17.      Babcock, prasītāja iesniedzējtiesā, un Kanadevia, atbildētāja, 2017. gada 18. septembrī noslēdza līgumu (turpmāk – sākotnējais līgums) par atkritumu pārstrādes rūpnīcas būvniecību Sansevastjanā (Spānija). Saskaņā ar šo līgumu Babcock bija jāuzstāda divi sadedzināšanas katli kā daļa no atkritumu pārstrādes iekārtas. Turklāt Babcock sniedza Kanadevia bankas garantiju kā nodrošinājumu līguma izpildei. Saskaņā ar šo līgumu tikai Ķelnes (Vācija) tiesām bija izņēmuma jurisdikcija izskatīt no tā izrietošos strīdus.
18.      Darba kavējumu dēļ puses 2018. gada 8. augustā noslēdza grozījumu līgumu (turpmāk – grozījumu līgums), saskaņā ar kuru Babcock vairs nebija pienākuma veikt daļu no nolīgtā pakalpojuma. Pēc tam Kanadevia pieprasīja no Babcock segt papildu izmaksas par līgumā paredzētajiem pakalpojumiem. Babcock atkārtoti paziņoja, ka neredz pamatu šādiem prasījumiem, un Kanadevia izmantoja bankas garantiju. Banka samaksāja Kanadevia visu bankas garantijas summu.
19.      Lai uz to atbildētu, Babcock 2019. gada 30. jūlijā pret Kanadevia cēla prasību Juzgado de Primera Instancia de Madrid (Madrides pirmās instances tiesa, Spānija), pieprasot bankas garantijas summu (ko Babcock tikmēr bija atmaksājusi bankai) un zaudējumu atlīdzību.
20.      2019. gada 8. augustā Kanadevia cēla prasību Landgericht Köln (Ķelnes apgabaltiesā), lūdzot noteikt, ka Babcock ir pienākums atlīdzināt visas papildu izmaksas un/vai zaudējumus, kas radušies tādēļ, ka pēc grozījumu līguma noslēgšanas Babcock vairs neizpildīja daļu no sākotnējā līgumā paredzētajām saistībām.
21.      Ar 2020. gada 16. jūnija rīkojumu Juzgado de Primera Instancia de Madrid (Madrides pirmās instances tiesa) atzina, ka Spānijas tiesām ir starptautiskā jurisdikcija izskatīt strīdu, taču atteicās no teritoriālās jurisdikcijas un nodeva lietu Juzgado de Primera Instancia de San Sebastián (Sansevastjanas pirmās instances tiesa, Spānija).
22.      Kanadevia šo nolēmumu neapstrīdēja (7). Tomēr tā iesniedza lūgumu atkārtoti izskatīt jautājumu par starptautisko jurisdikciju. Juzgado de Primera Instancia de San Sebastián (Sansevastjanas pirmās instances tiesa) ar 2020. gada 9. septembra rīkojumu noraidīja šo lūgumu. Šis nolēmums tika apstiprināts ar tās pašas tiesas 2020. gada 9. decembra rīkojumu.
23.      Ar 2021. gada 11. maija spriedumu Landgericht Köln (Ķelnes apgabaltiesa) noraidīja Kanadevia (2019. gada 8. augustā) celto prasību kā nepieņemamu, jo Vācijas tiesām nav starptautiskās jurisdikcijas. Minētā tiesa uzskatīja, ka, lai gan saskaņā ar vienošanos par tiesas izvēli tās jurisdikcijai principā bija prioritāte un Spānijas tiesām, kā noteikts Regulas Nr. 1215/2012 31. panta 2. punktā, bija jāaptur tiesvedība, Spānijas tiesu nolēmums bija jāatzīst saskaņā ar minētās regulas 36. panta 1. punktu.
24.      Kanadevia iesniedza apelācijas sūdzību Oberlandesgericht Köln (Federālās zemes Augstākā tiesa Ķelnē, Vācija), kas atcēla pirmās instances spriedumu. Tā konstatēja, ka Landgericht Köln (Ķelnes apgabaltiesa) ir starptautiskā jurisdikcija, un nodeva lietu atpakaļ pirmās instances tiesai. Tā būtībā uzskatīja, ka Vācijas tiesu starptautiskā jurisdikcija ir noteikta, pamatojoties uz spēkā esošu vienošanos par tiesas izvēli Regulas Nr. 1215/2012 25. panta 1. punkta izpratnē. Šī jurisdikcija nav izslēgta ar Spānijas tiesu nolēmumu, jo minētais nolēmums nav izbeidzis tiesvedību, un tādējādi tas nebija jāatzīst saskaņā ar Regulas Nr. 1215/2012 36. panta 1. punktu. Apelācijas tiesa uzskata, ka neviens no Spānijas tiesu pieņemtajiem nolēmumiem nav “spriedums” Regulas (ES) Nr. 1215/2021 36. panta 1. punkta izpratnē, jo šo nolēmumu sekas bija pilnībā iekšējas Spānijā notiekošās tiesvedības ietvaros. Turklāt apelācijas instances tiesa uzskatīja, ka tiesvedība Vācijas tiesās nav apturama. Tās ieskatā fakts, ka Spānijas tiesas neapturēja tiesvedību saskaņā ar Regulas Nr. 1215/2012 31. panta 2. punktu, nebija šķērslis tiesvedības turpināšanai Vācijā, ņemot vērā Landgericht Köln (Ķelnes apgabaltiesa) piešķirto izņēmuma jurisdikciju.
25.      Babcock iesniedza apelācijas sūdzību iesniedzējtiesā par Oberlandesgericht Köln (Federālās zemes Augstākā tiesa Ķelnē) nolēmumu. Šauboties par termina “spriedums” pareizu interpretāciju Regulas Nr. 1215/2012 36. panta 1. punktā, šī tiesa nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)      Vai [Regulas Nr. 1215/2012] 36. panta 1. punktā ietvertais termins “spriedums” jāinterpretē tādējādi, ka tiesai, kurai saskaņā ar vienošanos atbilstoši [Regulas Nr. 1215/2012] 25. pantam ir izņēmuma jurisdikcija (Regulas Nr. 1215/2012 31. panta 2. punkts), ir jāatzīst spriedums, ar kuru dalībvalsts tiesa, par kuru nav noslēgta vienošanās, konstatē šīs dalībvalsts tiesu starptautisko jurisdikciju, ja runa ir par starpspriedumu, ar kuru netiek pabeigta tiesvedība?
2)      Ja uz pirmo jautājumu principā tiek atbildēts apstiprinoši:
Vai starpsprieduma atzīšanas nolūkā ir nozīme arī tam, ka starpspriedums, ar kuru tiek konstatēta pašas dalībvalsts tiesu starptautiskā jurisdikcija, ir saistošs tiesai, kura nav uzvēlēta, un/vai ka starptautiskās jurisdikcijas atzīšana var tikt grozīta apelācijas tiesvedībā?”
26.      Rakstveida apsvērumus iesniedza Babcock, Kanadevia, Čehijas, Spānijas un Kipras valdības un Eiropas Komisija. Babcock, Kanadevia, Vācijas un Spānijas valdības un Komisija sniedza mutvārdu apsvērumus tiesas sēdē, kas notika 2026. gada 4. martā.
IV.    Izvērtējums
27.      Ar abiem prejudiciālajiem jautājumiem, kuri jāizskata kopā, iesniedzējtiesa aicina Tiesu precizēt, vai dalībvalsts tiesas pieņemts starpnolēmums, kurā šī tiesa (tikai) atzīst savu starptautisko jurisdikciju, bet vēl nelemj par prasību pēc būtības, ietilpst jēdzienā “spriedums” Regulas Nr. 1215/2012 36. panta 1. punkta izpratnē un tātad ir jāatzīst saskaņā ar šo tiesību normu, pat ja šis nolēmums, iespējams, ir pretrunā ar vienošanos par izņēmuma tiesas izvēli, kurā norādītas citas dalībvalsts tiesas. Iesniedzējtiesa arī jautā, vai šāda nolēmuma atzīšana ir atkarīga no tā, vai to joprojām var grozīt tiesvedībā, kurā tas tika pieņemts.
28.      Vērtējumu par šiem jautājumiem sākšu, pievērsdamies
Kanadevia iebildumam par uzdoto jautājumu pieņemamību (A). Pēc tam atgādināšu, ka saskaņā ar Regulas Nr. 1215/2012 noteikumiem, kā tie interpretēti it īpaši spriedumā Gjensidige, dalībvalsts tiesas pieņemts “spriedums” (Regulas Nr. 1215/2012 2. panta a) punkta un 36. panta 1. punkta izpratnē) ir jāatzīst visās citās dalībvalstīs pat tad, ja izcelsmes tiesa ir atzinusi savu starptautisko jurisdikciju, neievērojot vienošanos par tiesas izvēli (B).
29.      Pamatlietas apstākļos tas nozīmē, ka attiecīgais starpnolēmums būtu jāatzīst Vācijā. Tas tā nebūtu tikai tad, ja šo nolēmumu vispār nevarētu kvalificēt kā “spriedumu”. Tomēr ierosinu, ka minētā regula šādu secinājumu neapstiprina, neraugoties uz aizsardzību, ko Savienības likumdevējs ir paredzējis attiecībā uz vienošanos par tiesas izvēli. Tas man liks secināt, ka ir jāatzīst nolēmums, ar kuru neizvēlētā tiesa konstatē savu starptautisko jurisdikciju, iespējams, pārkāpjot vienošanos par tiesas izvēli. Izskaidrošu arī, ka, lai gan pienākums atzīt spriedumu, kam ir vienīgi jurisdikcionāls saturs, rodas neatkarīgi no tā, vai šis spriedums ir galīgs vai nē, praktiskai risināšanai lis pendens situācijā, kāda ir lietā, ko izskata iesniedzējai tiesai, būtiskāka ir to jautājumu noskaidrošana, vai tiesai, kurā pirmajā tika celta prasība un kura pieņēma nolēmumu, neievērojot vienošanos par tiesas izvēli, ir noteikusi jurisdikciju Regulas Nr. 1215/2012 29. panta 3. punkta izpratnē (C).
A.      Pieņemamība
30.      Kanadevia būtībā apgalvo, ka lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir nepieņemams, jo uzdotie jautājumi neesot ne būtiski, ne nepieciešami strīda izšķiršanai, ņemot vērā, ka Spānijas un Vācijas tiesvedības neattiecoties uz “vienu un to pašu [prasības] pamatu un priekšmetu” Regulas Nr. 1215/2012 29. panta 1. punkta izpratnē. Tādējādi, kā es saprotu šo argumentu, šajā tiesību normā paredzētie lis pendens noteikumi nav piemērojami un līdz ar to Vācijas tiesas var turpināt lemt par Kanadevia celto prasību, pat ja tām bija jāatzīst attiecīgais starpnolēmums.
31.      Konkrētāk, minētā puse norāda, ka, no vienas puses, ar prasību, kas celta Spānijas tiesās, Babcock pieprasa no Kanadevia atmaksāt bankas garantijas summu, ko Babcock bija sniegusi Kanadevia sākotnējā līguma ietvaros. No otras puses, Kanadevia prasībā, kas tiek izskatīta Vācijas tiesās, no Babcock tiek pieprasīta atlīdzība par iespējamu līguma pārkāpumu. Šajā aspektā Kanadevia apgalvo, ka Spānijas tiesas var lemt par Babcock prasību, nepārbaudot, vai Kanadevia ir tiesības uz atlīdzību neizpildes dēļ. Šajā kontekstā Kanadevia ierosina uzdot Tiesai papildu jautājumu, lai noskaidrotu tā paša pamata un priekšmeta jēdzienu Regulas Nr. 1215/2012 29. panta 1. punkta izpratnē.
32.      Pirmkārt, vēlos norādīt, ka no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka iesniedzējtiesa uzskata, ka tiesvedībām Spānijas un Vācijas tiesās ir viens un tas pats pamats un priekšmets iepriekš minētās tiesību normas izpratnē.
Lai gan no lietas materiāliem izriet, ka iepriekšējās pamatlietas stadijās valsts tiesas šajā jautājumā ieņēma nedaudz atšķirīgas nostājas (8), šis jautājums šķiet atrisināts, un ne uzdotie jautājumi, ne lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu neliecina par šaubām, kas iesniedzējtiesai būtu šajā ziņā.
33.      Tas, manuprāt, atspēko Kanadevia argumentu, ka iesniegtie jautājumi nav būtiski, jo šis apgalvojums balstās uz pieņēmumu, ka abās attiecīgajās tiesvedībās nav viens un tas pats pamats un priekšmets. Tādēļ tikai pilnīguma labad jāatgādina, otrkārt, ka vienīgi valsts tiesai, kura iztiesā lietu un kurai jāuzņemas atbildība par pieņemamo tiesas nolēmumu, saskaņā ar LESD 267. pantā noteikto procedūru ir jāizvērtē, ņemot vērā lietas īpatnības, gan Tiesai uzdodamo jautājumu nepieciešamība, gan to nozīmīgums (9). No tā izriet, ka uz Tiesai šajā kontekstā uzdotajiem jautājumiem par Savienības tiesībām attiecas atbilstības pieņēmums un atteikties lemt par valsts tiesas uzdotu prejudiciālo jautājumu Tiesa var tikai tad, ja ir acīmredzams, ka lūgtajai Savienības tiesību interpretācijai nav nekādas saistības ar pamatlietas faktiskajiem apstākļiem vai tās priekšmetu, ja izvirzītā problēma ir hipotētiska vai arī ja Tiesai nav zināmi faktiskie un tiesiskie apstākļi, kas nepieciešami, lai sniegtu noderīgu atbildi uz tai uzdotajiem jautājumiem (10).
34.      Jāatzīmē, ka iesniedzējtiesa lūdz precizēt sprieduma jēdzienu Regulas Nr. 1215/2012 izpratnē, lai noskaidrotu, vai Spānijas tiesu nolēmumu var uzskatīt par tādu un vai tas tādēļ ir jāatzīst Vācijā. Tā norāda, ka tad, ja tas tā ir, Oberlandesgericht Köln (Federālās zemes Augstākā tiesa Ķelnē) apelācijas instancē pasludinātais spriedums būtu jāatceļ un būtu jāatjauno Landgericht Köln (Ķelnes apgabaltiesa) spriedums.
35.      Šādos apstākļos lūgtā Savienības tiesību interpretācija nepārprotami ir nozīmīga pamatlietā izskatāmā strīda izšķiršanai.
36.      Treškārt, attiecībā uz Kanadevia ierosinājumu uzdot papildu prejudiciālu jautājumu, lai precizētu prasības pamata un priekšmeta identiskuma jēdzienu Regulas Nr. 1215/2012 29. panta 1. punkta izpratnē, no iepriekš minētajiem vispārīgajiem apsvērumiem izriet, ka LESD 267. pantā paredzētajā procedūrā iesniedzējtiesai ir jānosaka Tiesai izskatāmo jautājumu priekšmets. Tādēļ Tiesas kompetencē nav to mainīt (11). Tiesa, protams, var pārformulēt uzdotos jautājumus, lai nodrošinātu sniegtās atbildes lietderīgo iedarbību. Tomēr iepriekš minēto iemeslu dēļ neredzu vajadzību pēc šādas pieejas.
37.      Ņemot vērā iepriekš minēto, uzskatu, ka Kanadevia iebildums par minēto jautājumu pieņemamību ir jānoraida.
B.      Vienošanās par tiesas izvēles līgumu pārkāpums nevar pamatot atteikumu atzīt spriedumu
38.      Regulas Nr. 1215/2012 (12) 36. un 39. pantā ir nostiprināts princips, saskaņā ar kuru dalībvalstu tiesu pasludināti “spriedumi” civillietās un komerclietās ir jāatzīst un jāuzskata par izpildāmiem visās citās dalībvalstīs. Šis savstarpējās atzīšanas pienākums savukārt ir balstīts uz dalībvalstu savstarpējo uzticēšanos citu dalībvalstu tiesu sistēmām(13). Šis pienākums ļauj efektīvi sasniegt vienu no galvenajiem Regulas Nr. 1215/2012 mērķiem, proti, brīvu spriedumu apriti civillietās un komerclietās, kas tiek atzīti un izpildīti dalībvalstī, kurā tiek lūgta šī atzīšana un izpilde (uzrunātajā dalībvalstī), bez nepieciešamības pēc īpašas procedūras, it kā tie būtu pieņemti uzrunātajā dalībvalstī (14).
39.      Tas pats princips, kas balstās uz savstarpējas uzticēšanās principu, izpaužas aizliegumā pārskatīt ne tikai izcelsmes dalībvalstī taisīta sprieduma būtību (15), bet arī it īpaši izcelsmes tiesas jurisdikciju (16).
40.      Saistībā ar jurisdikciju Regulas Nr. 1215/2012 sistēma ir balstīta uz pieņēmumu, ka uzrunātās dalībvalsts tiesa nekad nav labāk piemērota nekā izcelsmes dalībvalsts tiesa, lai lemtu par pēdējās minētās kompetenci. Šis pieņēmums savukārt atspoguļo saikni starp kopīgajiem atzīšanas noteikumiem un kopīgajiem jurisdikcijas noteikumiem, kas tieši nosaka, kura tiesa izskata un izlemj konkrēto prasību. Piemērojot šos noteikumus, dalībvalstis rīkojas uz vienlīdzīgiem pamatiem. Tas izskaidro augsto savstarpējās uzticēšanās pakāpi, kāda tiesām savstarpēji jāizrāda (17) un to, kāpēc vienas dalībvalsts tiesa principā nav pilnvarota pārskatīt citas dalībvalsts tiesas jurisdikciju (18).
41.      Šim noteikumam ir vairāki izņēmumi, kas ir izsmeļoši norādīti nedaudz plašākā (taču arī izsmeļošā) to iemeslu sarakstā, pamatojoties uz kuriem var izņēmuma kārtā atteikt sprieduma atzīšanu, un šis saraksts ir noteikts Regulas Nr. 1215/2012 45. panta 1. punktā.
42.      Tomēr, atsaucoties uz šo pamatu izsmeļošo raksturu, Tiesa spriedumā Gjensidige, it īpaši un kā jau tika minēts, ir nospriedusi, ka neviens no šiem pamatiem neattiecas uz situāciju, kurā izcelsmes tiesa ir atzinusi savu jurisdikciju, pārkāpjot vienošanos par tiesas izvēli, ar kuru jurisdikcija ir piešķirta citas dalībvalsts tiesām. Tas nozīmē, ka sprieduma atzīšanu nevar atteikt uz šī pamata (19).
43.      Lai nonāktu pie šī secinājuma, Tiesa uzskatīja, ka uz šādu situāciju nevar attiekties 45. panta 1. punkta e) apakšpunktā paredzētais atzīšanas atteikuma pamats par to, ka izcelsmes tiesa ir pārkāpusi noteiktus Regulā Nr. 1215/2012 paredzētos jurisdikcijas noteikumus (20).
44.      Šajā ziņā jāatgādina, ka saskaņā ar Regulas Nr. 1215/2012 45. panta 1. punkta e) apakšpunkta i) punktu atzīšanu var atteikt, ja tiesa, pasludinot spriedumu, kura atzīšana tiek lūgta, nav ievērojusi jurisdikcijas noteikumus, kas aizsargā atbildētājus, kuri tiek uzskatīti par vājāko pusi, proti, patērētājus, darba ņēmējus un personas, kuras var skart apdrošināšanas līgumi (apdrošinājuma ņēmēju, apdrošināto, labuma guvēju vai cietušo) (21).
45.      Turklāt saskaņā ar Regulas Nr. 1215/2012 45. panta 1. punkta e) apakšpunkta ii) punktu atzīšanu var atteikt arī tad, ja ir pārkāpti noteikti jurisdikcijas noteikumi, kas paredz izņēmuma jurisdikciju. Šie izņēmuma jurisdikcijas gadījumi attiecas uz dažādām situācijām (22), taču neattiecas uz izņēmuma jurisdikciju, kas izriet tieši no vienošanās par tiesas izvēli (23). Jau iepriekš esmu skaidrojis, ka no Regulas Nr. 1215/2012 45. panta 1. punkta e) apakšpunkta ii) punktā minētajiem izņēmuma jurisdikcijas noteikumiem nevar atkāpties ar vienošanos (kā tas izriet no Regulas Nr. 1215/2012 25. panta 4. punkta) un ka to pamatojums ir saistīts ar īpašo saikni starp jomām, uz kurām tie attiecas, un konkrēto dalībvalsti (24).
46.      Īsumā – lai gan Regulas Nr. 1215/2012 45. panta 1. punkta e) apakšpunkta i) un ii) punktā ir noteiktas vairākas ierobežotas situācijas, kurās izņēmuma kārtā ir iespējams atteikt sprieduma atzīšanu, jo tas ir pretrunā noteiktiem jurisdikcijas noteikumiem, šie izņēmumi nevar ietekmēt galveno noteikumu, saskaņā ar kuru Regulā Nr. 1215/2012 paredzēto jurisdikcijas noteikumu pārkāpums nevar būt pamats atteikumam atzīt spriedumu, tā kā arī šajā gadījumā izcelsmes valsts tiesas jurisdikciju principā nevar pārskatīt.
47.      Šo secinājumu neietekmē fakts, ka ar Regulas Nr. 1215/2012 pieņemšanu Savienības likumdevējs ir nolēmis pastiprināt vienošanās par tiesas izvēli efektivitāti, iekļaujot Regulas Nr. 1215/2012 (25) 31. panta 2. punktā specifisku lis pendens noteikumu.
48.      Šajā posmā vēlos atgādināt, ka Regulas Nr. 1215/2012 29. pantā paredzēto lis pendens noteikumu mērķis ir risināt (nevēlamo) situāciju, kurā strīds, kurā iesaistītas vienas un tās pašas puses un kuram ir viens un tas pats pamats un priekšmets, paralēli tiek izskatīts divās dažādās tiesās. Šie noteikumi risina šo situāciju, pamatojoties tikai uz prasību hronoloģiju un piešķirot prioritāti tiesai, kurā pirmajā celta prasība. Precīzāk – ja šāds strīds jau tiek izskatīts dalībvalsts A tiesās, dalībvalsts B tiesa, kas nav tiesa, kurā prasība celta kā otrajā, aptur tiesvedību līdz brīdim, kad tiek noteikta pirmās minētās tiesas jurisdikcija. Kad tas notiek, otrajai tiesai ir pienākums atteikties no jurisdikcijas.
49.      Šis vispārējais noteikums pastāvēja jau saskaņā ar Regulu Nr. 44/2001 un tās juridisko priekšteci – 1968. gada Briseles konvenciju (26). Pieņemot Regulu Nr. 1215/2012, Savienības likumdevējs saglabāja šos noteikumus, bet pievienoja specifisku lis pendens noteikumu attiecībā uz vienošanos par tiesas izvēli.
50.      Saskaņā ar šo specifisko noteikumu, ja pušu vienošanās piešķir izņēmuma jurisdikciju attiecībā uz to strīdu konkrētas dalībvalsts tiesai, šai izvēlētajai tiesai ir jādod priekšroka noteikt, vai tās jurisdikcijā ir izskatīt un izlemt prasību, pat ja prasība tajā nav celta kā pirmajā (apgrieztā prioritāte). Tas izriet no Regulas Nr. 1215/2012 31. panta 2. punkta, atbilstoši kuram, ja prasība ir celta šādā izvēlētajā tiesā, “jebkura citas dalībvalsts tiesa aptur tiesvedību līdz laikam, kad tiesa, kurā celta prasība, pamatojoties uz vienošanos, paziņo, ka tai nav jurisdikcijas saskaņā ar vienošanos”. Turklāt Regulas Nr. 1215/2012 31. panta 3. punktā noteikts, ka tad, ja izvēlētā tiesa ir noteikusi savu jurisdikciju saskaņā ar vienošanos, pārējās tiesas “atsakās” no savas jurisdikcijas.
51.      Jāatgādina, ka šis specifiskais noteikums tika ieviests, lai “uzlabotu vienošanos par izņēmuma tiesas izvēli efektivitāti un lai izvairītos no ļaunprātīgas tiesāšanās taktikas” (27). Šis formulējums attiecas uz scenāriju, kas bieži dēvē par “torpēdu prasībām”, kad domstarpību gadījumā puse, kura nevēlas tiesvedību izvēlētajā tiesā, ātri ceļ prasību (bieži vien par negatīvu atbildības pasludināšanu) tiesā, kas nav izvēlētā tiesa, it īpaši gadījumos, kad tiesvedības norise tiek uzskatīta par īpaši lēnu.
52.      Saskaņā ar vispārējo lis pendens noteikumu šāda pieeja liedza izvēlētajai tiesai (tiesa, kurā otrajā celta prasība) rīkoties, jo tai bija jāaptur tiesvedība līdz tās tiesas nolēmumam, kurā pirmajā celta prasība, un, kad šī tiesa noteica savu jurisdikciju (pamatojoties uz citu Regulā Nr. 1215/2012 noteikto jurisdikcijas pamatu), izvēlētajai tiesai bija jāatsakās no savas jurisdikcijas, neraugoties uz vienošanos par tiesas izvēli. Šo noteikumu šaura piemērošana tādējādi varētu atņemt iedarbību vienošanās procesam par tiesas izvēli (28). Kā jau norādīju, Regulas Nr. 1215/2012 31. panta 2. punktā paredzētā īpašā lis pendens noteikuma mērķis ir atrisināt šo spriedzi.
53.      Tomēr, kā Tiesa norādījusi spriedumā Gjensidige, kā arī šajā tiesvedībā – Babcock, Spānijas valdība un Komisija, ar šī īpašā noteikumu ieviešanu Savienības likumdevējs negrozīja Regulas Nr. 1215/2012 45. panta 1. punktā paredzētos atteikuma pamatojumus (29). Tas atspoguļo Savienības likumdevēja izvēli neattiecināt (tolaik jaunieviesto) aizsardzību, kas paredzēta vienošanām par tiesas izvēli, uz atzīšanas posmu un šajā posmā drīzāk dot priekšroku savstarpējās atzīšanas principam, kā norāda Komisija (30).
54.      Pretstatā tam Vācijas valdība pauda viedokli, ka tas, ka Regulas Nr. 1215/2012 45. panta 1. punktā uzskaitītajos atteikuma pamatojumos nav minēts Regulas Nr. 1215/2012 31. panta 2. punkta pārkāpums, nav Savienības likumdevēja apzināts izlaidums, bet drīzāk regulējuma nepilnība. Saskaņā ar Vācijas valdības viedokli šī nepilnība ir saistīta ar to, ka, ieviešot jauno lis pendens noteikumu, Savienības likumdevējs rīkojās, pamatojoties uz pieņēmumu, ka šis noteikums tiks ievērots. Tāpēc Vācijas valdība uzskata, ka šis trūkums nav izšķirošs jautājumā par to, vai šeit aplūkotajos apstākļos atzīšanu var atteikt.
55.      Mani šī nostāja nepārliecina. Pirmkārt, Tiesa spriedumā Gjensidige skaidri ir noraidījusi Vācijas valdības izvirzīto apgalvojumu, no kā izriet, ka minētajam izlaidumam ir izšķiroša nozīme. Otrkārt, man šķiet, ka šis “pieņēmums, ka noteikums tiks ievērots”, noteikti pastāvēja arī tad, kad likumdevējs ieviesa jurisdikcijas noteikumus, kuri, atšķirībā no šajā lietā aplūkotā, ir atspoguļoti Regulas Nr. 1215/2012 45. panta 1. punkta atbilstošajos noteikumos kā atzīšanas atteikuma pamatojumi. Regulā Nr. 1215/2012 paredzēto jurisdikcijas noteikumu, no vienas puses, un atteikuma pamatojumu saraksta, no otras puses, salīdzinājums drīzāk norāda uz to, ka likumdevējs nav ignorējis, ka praksē var rasties kļūdas, bet tikai dažas no tām ir nodēvējis par tādām, kuru dēļ atzīšana var tikt atteikta.
56.      Būtībā, izņemot Vācijas valdības pausto viedokli, iepriekš minētais, šķiet, netiek apstrīdēts. Tomēr iesniedzējtiesa apsver citu Regulā Nr. 1215/2012 reglamentētās atzīšanas sistēmas dimensiju, kurai tagad pievērsīšos.
C.      Vai starpnolēmums, ar kuru dalībvalsts tiesa atzīst savu jurisdikciju, pārkāpjot vienošanos par tiesas izvēli, ir “spriedums”?
57.      Iepriekšējā iedaļā aprakstīto Regulas Nr. 1215/2012 noteikumu par “spriedumu” atzīšanu un izpildi piemērošana nozīmē, ka attiecīgais nolēmums var tikt kvalificēts kā tāds. Iesniedzējtiesas jautājumi patiesībā rada šaubas par šo pamatnosacījumu.
58.      Proti, ja secinātu, ka Spānijas tiesu nolēmums, ar kuru šīm tiesām ir atzīta starptautiskā jurisdikcija, bet kurā atšķirībā no lietas, kurā pasludināts spriedums Gjensidige, vēl nav noteiktas pušu tiesības un pienākumi, nav uzskatāms par “spriedumu” Regulas Nr. 1215/2012 izpratnē, tad tiesām, kurās otrajās prasība ir celta (šajā gadījumā – Vācijas tiesās), nebūtu pienākuma to atzīt. Citiem vārdiem – tām nebūtu pienākuma uzskatīt, ka tām ir saistošs nolēmums par jurisdikciju, ko pieņēmušas tiesas, kurās pirmajās celta prasība (šajā gadījumā – Spānijas tiesās), līdz ar to tām nebūtu pienākuma atteikties no savas jurisdikcijas, un, pamatojoties uz attiecīgo vienošanos par tiesas izvēli, tās tādējādi varētu turpināt izskatīt Kanadevia prasību un izlemt to.
59.      Jāatzīmē, ka lietas dalībniekus un citas ieinteresētās personas šajā tiesvedībā var iedalīt divās grupās atkarībā no atbildes, ko tās piedāvā uz tikko rezumēto jautājumu. No vienas puses, Babcock, Spānijas un Čehijas valdības, kā arī Komisija uzskata, ka tāds nolēmums kā aplūkotais starpnolēmums ir “spriedums” Regulas Nr. 1215/2012 2. panta a) punkta izpratnē (un tāpēc tas ir jāatzīst visā Savienībā saskaņā ar iepriekšējā iedaļā aprakstītajiem noteikumiem). No otras puses, Kanadevia un Kipras valdība apgalvo pretējo, un šķiet, ka arī iesniedzējtiesa dod priekšroku šādam risinājumam.
60.      Būtībā piekrītu pirmajai no šīm abām nostājām.
61.      Lai izskaidrotu iemeslus, kuru dēļ nonāku pie šāda secinājuma, vispirms sniegšu dažas ievada apsvērumus par jēdzienu “spriedums” (1), pirms pievērsīšos šā autonomā Savienības tiesību jēdziena interpretācijai, izvērtējot attiecīgo tekstu un kontekstu (2), un attiecīgos mērķus (3).
1.      Ievada piezīmes par sprieduma jēdzienu
62.      Jāatzīmē, ka iesniedzējtiesa jautā par Regulas Nr. 1215/2012 36. panta 1. punktā ietverto jēdzienu “spriedums”, saskaņā ar kuru “dalībvalstī pieņemtu spriedumu bez kādas īpašas procedūras atzīst pārējās dalībvalstīs”.
63.      Regulas Nr. 1215/2012 2. panta a) punktā šis termins ir definēts kā “jebkurš spriedums, ko pieņēmusi kādas dalībvalsts tiesa, neatkarīgi no sprieduma nosaukuma, tostarp dekrēts, rīkojums, lēmums vai izpildraksts, kā arī lēmums par izmaksu vai izdevumu noteikšanu, ko pieņem tiesas ierēdnis”. Šajā tiesību normā arī norādīts, ka “III nodaļā “spriedums” ietver pagaidu, tostarp aizsardzības, pasākumus, ko norīko tiesa, kuras jurisdikcijā saskaņā ar šo regulu ir lietas izskatīšana pēc būtības”. Vienīgais ierobežojums, kas šajā kontekstā ir noteikts Regulas Nr. 1215/2012 2. panta a) punktā, ir precizējums pēdējā teikumā, ka termins “spriedums” “neietver pagaidu, tostarp aizsardzības, pasākumu, ko norīko šāda tiesa, neuzaicinot ierasties atbildētāju, ja vien spriedums, kurā paredzēts pasākums, atbildētājam nav izsniegts pirms izpildes”.
64.      Turklāt no Tiesas judikatūras, sākot ar 1968. gada Briseles konvenciju, izriet, ka šis Savienības tiesību jēdziens ir jāinterpretē plaši (31). Šajā ziņā Tiesa ir nospriedusi, ka tas “ietver jebkuru dalībvalsts tiesas pieņemtu nolēmumu, nenošķirot tos atkarībā no attiecīgā nolēmuma satura, ja vien ir veikta vai varēja tikt veikta uz sacīkstes principu balstīta izmeklēšana [..] izcelsmes dalībvalstī”(32).
65.      Konkrētāk, spriedumā Mærsk Tiesa jēdzienu “spriedums” ir piemērojusi pagaidu aizliegumu un aizsardzības pasākumu kategorijai (piemēram, nolēmumam, ar ko provizoriski nosaka summu, līdz kurai tiek ierobežota kuģa īpašnieka atbildība) (33). Arī spriedumā Gothaer Tiesa ir nospriedusi, ka šis jēdziens ietver spriedumu, ar kuru dalībvalsts tiesa atteicās no jurisdikcijas, pamatojoties uz jurisdikcijas klauzulu (piešķirot šajā gadījumā izņēmuma jurisdikciju Islandes tiesām) (34).
66.      Pēc šo vispārīgo apsvērumu atgādināšanas tagad pievērsīšos konkrētākam izvērtējumam par to, vai jēdziens “spriedums” aptver starpnolēmumu, ar kuru dalībvalsts tiesa nosaka jurisdikciju, bet vēl nenosaka pušu tiesības un pienākumus (pārkāpjot vienošanos par tiesas izvēli).
2.      Gramatiskā un sistēmiskā interpretācija
67.      Vispirms – attiecībā uz jēdziena “spriedums” definīciju Regulas Nr. 1215/2012 2. panta a) punktā nekas tās plašajā formulējumā neļauj izslēgt tādu starpnolēmumu kā šajā lietā aplūkotais, kā to atzīst iesniedzējtiesa. Nešķiet, ka tiek apstrīdēts arī tas, ka attiecībā uz šo nolēmumu “ir veikta vai varēja tikt veikta uz sacīkstes principu balstīta izmeklēšana [..] izcelsmes dalībvalstī” tās judikatūras nozīmē, kas minēta šo secinājumu 65. punktā.
68.      Iepriekš minētie spriedumi Mærsk un Gothaer šķiet īpaši nozīmīgi šajā lietā, jo tajos ir pārņemta plaša interpretācija, kas izriet no jēdziena “spriedums” definīcijas, un šī iemesla dēļ Babcock uz tiem atsaucās, lai pamatotu argumentu, ka procesuālie lēmumi (ar kuriem netiek lemts par prasības pēc būtības) nav izslēgti no jēdziena “spriedums”.
69.      Noteikti piekrītu iesniedzējtiesai, ka šie abi spriedumi tieši neattiecas uz tādu nolēmumu kā šajā lietā aplūkotais starpnolēmums. No vienas puses, pagaidu pasākums (kāds tika aplūkots spriedumā Mærsk), atšķirībā no šeit aplūkotā nolēmuma, nosaka pušu tiesības un pienākumus (lai gan tikai provizoriski). No otras puses, nolēmums, ar kuru noraidīta tās jurisdikcija par labu citai (trešās valsts) tiesai, pamatojoties uz vienošanos par tiesas izvēli (aplūkots spriedumā Gothaer), izbeidz tiesvedību pretēji šajā lietā aplūkotajam starpnolēmumam (kas apstiprina to jurisdikciju izskatīt prasību).
70.      Tomēr tas, ka pamatlietā aplūkotais nolēmums vienā vai otrā ziņā atšķiras no nolēmumiem, kas aplūkoti spriedumos Mærsk un Gothaer, automātiski nenozīmē, ka tas nevar atbilst termina “spriedums” definīcijai. Patiesībā, gluži pretēji, ņemot vērā šīs definīcijas plašo formulējumu, neredzu, kā nolēmumu, ar kuru “tikai” tiek noteikta jurisdikcija (iespējams, pārkāpjot vienošanos par tiesas izvēli), pretstatā nolēmumam, ar kuru tiek noteiktas arī pušu tiesības un pienākumi, varētu uzskatīt par tādu, uz kuru šis jēdziens neattiecas. Šo secinājumu neatspēko iesniedzējtiesas un Vācijas valdības izvirzītais apsvērums, ka šāda izslēgšana ir pamatota ar to, ka attiecīgā starpnolēmuma sekas tiesvedības (vēl izskatīšanā) ietvaros ir “pilnībā iekšējas”.
71.      Protams, nav grūti saprast, ka nolēmums, ar kuru tiek tikai noteikta jurisdikcija, atšķiras no nolēmuma, ar kuru tiek noteiktas pušu tiesības un pienākumi (vai arī no nolēmuma, kura ietvaros tiek noteikta gan jurisdikcija, gan izskatīta lieta pēc būtības). Es arī labprāt atzīstu, ka valstu tiesību sistēmās pastāv daudzas konkrētas tiesas nolēmumu kategorijas, no kurām saskaņā ar valsts tiesību aktiem var izrietēt dažādas juridiskas sekas.
72.      Tomēr Tiesa vairākkārt ir uzsvērusi, ka Regulā Nr. 1215/2012 lietotie jēdzieni ir jāinterpretē autonomi, un tas ir piemērojams arī attiecīgajam terminam, kā to jau norādīju.
73.      Protams, puse parasti pieprasīs lēmuma atzīšanu, lai īstenotu tai piešķirtās materiālās tiesības vai tiesības, par kurām ir paziņots, ka tās pastāv utt. Tomēr nekas jēdzienā “spriedums” neliecina, ka Savienības likumdevējs būtu vēlējies ierobežot atzīstamo lēmumu kategoriju, attiecinot to tikai uz lēmumiem ar konkrētu saturu (piemēram, tādiem, ar kuriem tiek noteiktas tiesības un pienākumi, nevis tikai jurisdikcija). Gluži pretēji, un kā jau norādīts šo secinājumu 65. punktā, Tiesa ir izslēgusi iespēju, ka tiesas lēmuma kvalificēšana par “spriedumu” varētu būt atkarīga tieši no tā satura. Šajā ziņā jāatgādina, ka Tiesa spriedumā Gothaer šajā jēdzienā iekļāva arī negatīvu jurisdikcijas noteikšanu neatkarīgi no līdzīgajām bažām, ko iesniedzējtiesa pauda šajā lietā, norādot uz valsts doktrinālās klasifikācijas īpatnībām attiecībā uz nolēmumiem par atteikšanos no jurisdikcijas (35).
74.      Tagad, runājot par kontekstu, kādā tiek lietots jēdziens “spriedums”, domāju, ka tādu nolēmumu kā attiecīgais starpnolēmums iekļaušana jēdzienā “spriedums” ir atbilstoša it īpaši lis pendens situācijās.
75.      Jānorāda, ka saskaņā ar Regulas Nr. 1215/2012 29. panta 1. un 3. punktā paredzētajiem vispārējiem lis pendens noteikumiem, ja tiesa, kurā pirmajā celta prasība, nosaka savu jurisdikciju, jebkurai citai tiesai, kas izskata to pašu strīdu ar vienu un to pašu pamatu un priekšmetu un tām pašām pusēm, rodas pienākums atteikties no jurisdikcijas. Šis pienākums mutatis mutandis attiecas uz tiesu, kas nav izvēlēta saskaņā ar apgrieztās hronoloģijas noteikumu, kurš paredzēts specifiskajā lis pendens noteikumā, kas paredzēts Regulas Nr. 1215/2012 31. panta 2. un 3. punktā, ja vienošanās dokumentā par izņēmuma tiesas izvēli norādītā tiesa nosaka savu jurisdikciju.
76.      Šajā ziņā nav skaidrs, kā varētu nodrošināt šo pienākumu pienācīgu darbību (noraidīt savu jurisdikciju), ja tiesas nolēmums, kurā ir ietverts “vienkārša” jurisdikcijas noteikšana, neietilpst jēdzienā “spriedums”, ko var atzīt (un tas ir jāatzīst).
77.      Proti, ja tiktu uzskatīts, ka šos “autonomās” jurisdikcijas konstatējumus nevar uzskatīt par “spriedumiem”, kas ir jāatzīst, tiesai, kurai nav prioritāras jurisdikcijas, lai noteiktu, vai tai ir jurisdikcija saskaņā ar attiecīgo lis pendens noteikumu, nebūtu pienākuma atteikties no jurisdikcijas, ja ir noteikta “prioritārā” tiesas jurisdikcija (starpnolēmumā). Tas savukārt var atņemt Regulā Nr. 1215/2012 paredzētajiem lis pendens noteikumiem to lietderīgo iedarbību (neatkarīgi no tā, vai uz situāciju attiecas vispārējais vai specifiskais lis pendens noteikums).
78.      Ņemot to vērā, protams, varētu ierosināt, ka lis pendens noteikuma piemērošana nav atkarīga no atzīšanas jēdziena piemērošanas Regulas Nr. 1215/2012 36. panta 1. punkta izpratnē. Patiešām, varētu apgalvot, ka nolēmumam, kurā ir ietverts tikai jurisdikcijas konstatējums, nav “izpildāma” satura (materiālo tiesību un attiecīgo pienākumu izpratnē), attiecībā uz kuru atzīšanas un izpildes noteikumi, šķiet, galvenokārt ir izstrādāti (36). Tādējādi varētu arī apgalvot, ka pienākums tostarp atteikties no jurisdikcijas, ja ir noteikta “prioritārā” tiesas jurisdikcija, izriet no īpašajiem pienākumiem, kas noteikti Regulas Nr. 1215/2012 29. panta 3. punktā un 31. panta 3. punktā. Turpinot šo argumentāciju, var secināt, ka, lai šis pienākums tiktu piemērots, nav nepieciešams “spriedums” minētās regulas 2. panta a) punkta nozīmē.
79.      Tomēr no sprieduma Gothaer izriet, ka nolēmumi, kuros ir ietverti tikai jurisdikcijas konstatējumi, ir uzskatāmi par “spriedumiem”, kurus var atzīt. Ja vien Tiesa nevēlēsies atgriezties pie šī secinājuma (37), pretējās nostājas pieņemšana šajā lietā nebūtu saderīga ar tās judikatūru. Patiesībā neredzu, kā situācija, ko rada nolēmums par jurisdikcijas atteikumu (aplūkota lietā Gothaer), atšķirtos no situācijas, kas izriet no nolēmuma par jurisdikcijas apstiprināšanu (aplūkota šajā lietā), ja abas situācijas tiek aplūkotas no konkrētā skatpunkta, ņemot vērā attiecīgo nolēmumu saturu.
80.      Šajā ziņā man šķiet, ka tāda nolēmuma kā šajā lietā aplūkotais starpnolēmums iekļaušana jēdzienā “spriedums”, kas var tikt atzīts, novērš risku, ka pienākums atteikties no savas jurisdikcijas saskaņā ar lis pendens noteikumiem netiek ievērots, pamatojoties uz to, ka nolēmumam, ar kuru tikai tiek apstiprināta jurisdikcija izskatīt prasību, nav izpildāma satura un līdz ar to tam nevar piemērot savstarpēju atzīšanu.
81.      Nostāja, saskaņā ar kuru starpnolēmums, ar ko vienīgi tiek apstiprināta tiesas jurisdikcija izskatīt prasību, ietilpst jēdzienā “spriedums” Regulas Nr. 1215/2012 2. panta a) punkta un 36. panta 1. punkta izpratnē, tomēr vēl ir jāizvērtē, ņemot vērā šīs regulas atbilstošos mērķus.
3.      Atbilstošo mērķu ņemšanu vērā
82.      Ir pilnīgi skaidrs, ka secinājums, ka tāds starpnolēmums kā šajā lietā aplūkotais ir “spriedums” Regulas Nr. 1215/2012 2. panta a) punkta un 36. panta 1. punkta izpratnē, atbilst savstarpējas uzticēšanās principam un mērķim nodrošināt spriedumu brīvu apriti. Tomēr vēl ir jāpārbauda, vai šo nostāju var ietekmēt īpašais mērķis aizsargāt vienošanos par tiesas izvēli lietderīgo iedarbību, ko, kā izskaidrots, Regula Nr. 1215/2012 īsteno ar tās 31. panta 2. punktā ietverto lis pendens noteikumu (kā atzīts šīs regulas 22. apsvērumā).
83.      Iesniedzējtiesa uzskata, ka šiem nolīgumiem tiktu atņemta to lietderīgā iedarbība gadījumā, ja attiecīgais starpnolēmums tiktu uzskatīts par atzīstamu “spriedumu”. Turklāt, atzīstot šo starpnolēmumu, lai gan tā pieņemšanas brīdī Spānijas tiesas nav ievērojušas Regulas Nr. 1215/2012 31. panta 2. punktu, būtībā tiktu sasniegts rezultāts, kas būtu radies pirms īpašā lis pendens noteikuma pieņemšanas un ko šis noteikums tieši tiecas novērst (šo secinājumu 49.–51. punkts), kā to būtībā apgalvo Kanadevia.
84.      Kā jau minēts šo secinājumu ievaddaļā, iesniedzējtiesa uzskata, ka atšķirībā no situācijas, kurā pasludināts spriedums Gjensidige, prasība vēl nav izskatīta pēc būtības un tādējādi nav par vēlu, lai lietu izskatītu pareizajā tiesā, jo tiesām, kurās pirmajās celta prasība (šajā gadījumā Spānijas tiesām), joprojām ir iespējams ievērot no Regulas Nr. 2015/2012 31. panta 2. punkta izrietošo noteikumu, apturot tiesvedību par labu izvēlētajai tiesai. Iesniedzējtiesa uzskata, ka tas tā ir neatkarīgi no res judicata sekām, kas saskaņā ar Spānijas tiesībām var būt saistītas ar Spānijas tiesu veikto jurisdikcijas noteikšanu, jo Savienības tiesību pārākumam ir jābūt noteicošam.
85.      Tāpat Vācijas un Kipras valdības uzskata, ka jēdziens “spriedums” ir jāinterpretē šauri (kā izņēmuma atkāpe no pieejas, ko Tiesa pastāvīgi ir izmantojusi savā judikatūrā par šo jēdzienu). Vācijas valdība atzīst, ka šāda šaura interpretācija ierobežotu savstarpējās atzīšanas pienākumu un ietekmētu savstarpējas uzticēšanās principu. Tomēr tā uzskata, ka šī ietekme ir minimāla iepriekš minēto aplūkojamā starpnolēmuma “iekšējo seku” dēļ. Šī valdība pauž viedokli, ka savstarpējās uzticēšanās principa aizskārums faktiski būtu daudz būtiskāks, ja tiktu atzīts nolēmums, kas pieņemts, pārkāpjot Regulas Nr. 2015/2015 31. panta 2. punktu.
86.      Lai gan atzīstu, ka vienošanās par tiesas izvēli lietderīgās iedarbības aizsardzība ir leģitīmas bažas, uzskatu, ka aizsardzība, ko piešķir šīs vienošanās saskaņā ar specifisko lis pendens noteikumu, kurš paredzēts Regulas Nr. 1215/2012 31. panta 2. punktā, nepamato to, ka no jēdziena “spriedums” Regulas Nr. 1215/2012 izpratnē tiek izslēgti nolēmumi, kuros ir tikai jurisdikcijas konstatējumi.
87.      Pirmkārt, atgādināšu, ka šī regula ir balstīta uz pieņēmumu, ka dalībvalstu tiesas attiecībā uz jurisdikcijas noteikumu piemērošanu būtībā ir vienādas. Šī premisa ir balstīta uz savstarpējas uzticēšanās principu, kas ir Regulas Nr. 1215/2012 pamatā un kas ir konkretizēts to izsmeļošo iemeslu sarakstā, kuri ļauj atteikt atzīšanu (šajā sarakstā nav ietverts vienošanās par tiesas izvēli pārkāpums vai arī lis pendens noteikumu pārkāpums). Šīs regulas sistēma, paredzot tikai ierobežotu skaitu atzīšanas atteikuma pamatu, tādējādi prasa, lai tad, ja atbildētājs vēlas apstrīdēt izcelsmes valsts jurisdikciju, tam tas būtu jādara, izmantojot šīs dalībvalsts tiesību aizsardzības līdzekļu sistēmu (38).
88.       Taču pretēji Regulas Nr. 1215/2012 sistēmai, ja tiktu secināts, ka nolēmums, kurā ir vienīgi noteikta jurisdikcija (pārkāpjot vienošanos par tiesas izvēli), nav “spriedums” Regulas Nr. 1215/2012 izpratnē, tiktu ieviesta jauna tādu tiesas konstatējumu kategorija, uz kuriem neattiecas savstarpējas atzīšanas pienākums, tādējādi de facto nosakot izņēmumu no šī principa, kas nav paredzēts (39).
89.      Otrkārt, pretēja nostāja nozīmētu, ka tiesa, kas pieprasa izņēmuma jurisdikciju, pamatojoties uz noraidītu vienošanos par tiesas izvēli, varētu izskatīt prasību, tādējādi saglabājot divu paralēlu tiesvedību esību un tādējādi radot pretrunīgu spriedumu risku. Tieši no tā Savienības likumdevējs ir vēlējies izvairīties, izmantojot Regulas Nr. 1205/2015 31. panta 2. un 3. punktā paredzēto specifisko lis pendens noteikumu (kā arī šīs regulas 29. panta 1. un 3. punktā paredzēto vispārējo lis pendens noteikumu) (40). Šajā ziņā man šķiet, ka tad, ja paralēlo tiesvedību koordinēšanu nevar nodrošināt ar Regulas Nr. 1215/2012 31. panta 2. punktā paredzēto specifisko lis pendens noteikumu šī noteikuma neievērošanas dēļ, uzstāt, ka ir jāievēro vienošanās par tiesas izvēli (un ka izvēlētajām tiesām tātad ir jābūt iespējai izskatīt prasību), būtu tiešā pretrunā mērķim izvairīties no paralēlām tiesvedībām un pretrunīgiem spriedumiem. Šā iemesla dēļ man šķiet, ka risinājums, kas vislabāk veicina šī mērķa sasniegšanu (un kas līdz ar to veicina pareizas tiesvedības mērķa sasniegšanu), ir rodams Regulas Nr. 1215/2012 29. panta 3. punktā paredzētajā noteikumā (41).
90.      Šāds risinājums nozīmētu, ka tad, ja tiesa, kas nav tiesa, kura izraudzīta ar vienošanos par izņēmuma tiesas izvēli, lemj vispirms (pieņemot starpnolēmumu, kurā tā atzīst savu jurisdikciju, pārkāpjot vienošanos par tiesas izvēli un lis pendens noteikumu, kas paredzēts Regulas Nr. 1215/2012 31. panta 2. punktā), tiesai, kas izvēlēta ar šo vienošanos, būtu jāatsakās no jurisdikcijas, pamatojoties uz šīs regulas 29. panta 3. punktā paredzēto vispārējo lis pendens noteikumu. Proti, man šķiet, ka, tā kā ir skaidrs, ka no paralēlu tiesvedību esības nevar izvairīties ar Regulas Nr. 1215/2012 31. panta 2. punktā paredzēto mehānismu un ka tiesa, kas nav tiesa, kura ir norādīta vienošanās dokumentā par tiesas izvēli, lemj vispirms (atzīstot, ka tai ir jurisdikcija), uz šīm paralēlajām tiesvedībām attiecas Regulas Nr. 1215/2012 29. pantā paredzētais vispārējais lis pendens noteikums.
91.      Attiecībā uz šo pēdējo aspektu un lai atbildētu uz konkrētām bažām, ko izvirzījusi gan iesniedzējtiesa, gan Kanadevia, nedomāju, ka šāds secinājums radītu negatīvu jurisdikcijas kolīziju (kurā jurisdikcijas noteikumu piemērošana iztaisa to, ka nav tiesas, kurai būtu jurisdikcija izskatīt prasību). Konkrētāk, iesniedzējtiesa uzskata, ka šāda situācija varētu rasties, ja Vācijas tiesām būtu jāatsakās no jurisdikcijas, neraugoties uz vienošanos par tiesas izvēli, un ja Spānijas tiesām būtu jāatceļ savs nolēmums, ko iesniedzējtiesa uzskata par pretēju Regulas Nr. 1215/2012 31. panta 2. punktam (kas, ja pareizi saprotu šo argumentu, padara šādu atcelšanu vēl jo ticamāku).
92.      Šīs bažas patiešām ir būtiskas. Jāizskaidro, ka Regulas Nr. 1215/2012 noteikumi par lis pendens galvenokārt ir vērsti uz to, lai novērstu pozitīvas jurisdikcijas kolīzijas (un no tām izrietošo problēmu saistībā ar iespējamiem pretrunīgiem spriedumiem). Tomēr ir skaidrs, ka minētā regula, protams, ir jāinterpretē tā, lai nodrošinātu Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. pantā garantēto tiesību uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā ievērošanu.
93.      Šajā ziņā no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu skaidri neizriet, vai Spānijas tiesu nolēmums ir vai nav galīgs saskaņā ar Spānijas tiesībām. Tomēr Spānijas valdība tiesas sēdē paskaidroja, ka tas ir galīgs (tas nozīmē, ka Spānijas tiesu jurisdikciju vairs nevar apstrīdēt).
94.      Pirmkārt, šis aspekts pirmšķietami varētu tikt noraidīts kā nenozīmīgs, jo, kā apgalvo Babcock, Čehijas valdība un Komisija, sprieduma atzīšana nav atkarīga no tā galīgā rakstura. Proti, Regulas Nr. 1215/2012 38. panta 1. punktā ir noteikts, ka “tiesa vai iestāde, kurā atsaucas uz citā dalībvalstī pieņemtu spriedumu, var pilnībā vai daļēji apturēt tiesvedību, ja: a) spriedums ir pārsūdzēts izcelsmes dalībvalstī” (42). No tā a contrario izriet, ka atzīšana ir iespējama, neraugoties uz to, ka saskaņā ar izcelsmes valsts tiesībām nolēmumam nav res judicata spēka.
95.      Tomēr, otrkārt, atgādināšu, ka saskaņā ar abiem Regulas Nr. 1215/2012 lis pendens noteikumiem vienas tiesas pienākums atteikties no jurisdikcijas par labu citai tiesai rodas, kad “prioritārā” tiesa ir noteikusi savu jurisdikciju. Attiecīgo noteikumu tekstā nav precizēts, kā šis brīdis ir jānosaka. Tomēr Tiesa būtībā ir paskaidrojusi, ka “prioritārā” tiesa nosaka jurisdikciju, ja tā “nav pēc savas ierosmes atteikusies no savas jurisdikcijas un ka neviens no lietas dalībniekiem to nav apstrīdējis pirms vai līdz argumentu izvirzīšanas brīdim, ko saskaņā ar tā valsts procesuālajām tiesībām uzskata par pirmo aizstāvību tiesā” (jo no šī brīža lietas dalībniekam principā ir liegts apstrīdēt jurisdikciju tiesvedībā kā tādu) (43). Tiesa secināja, ka šāds risinājums nerada negatīvu jurisdikcijas kolīziju risku, jo būtībā tiesas, kurā pirmajā celta prasība, jurisdikciju (saskaņā ar vispārējo lis pendens noteikumu) vairs nevar apstrīdēt (44).
96.      Man šķiet, ka brīdis, kad tiek noteikta jurisdikcija, lai piemērotu lis pendens noteikumus, brīdī, kad šo jurisdikciju vairs nevar apstrīdēt, nozīmē, ka pienākums atteikties no savas jurisdikcijas saskaņā ar Regulas Nr. 1215/2012 29. panta 3. punktu (vai šīs regulas 31. panta 3. punktu) var notikt dažādās tiesvedības stadijās atkarībā no tā, vai atbildētājs joprojām var apstrīdēt jurisdikciju. Jurisdikcijas apstrīdēšanas ierobežojums (res judicata spēka dēļ) var rasties pēc pirmās instances sprieduma pasludināšanas vai pat vēlākā apelācijas tiesvedības stadijā (atkarībā no tā, vai atbildētājs ir apstrīdējis jurisdikciju pirmajā instancē un apelācijas instancē, ievērojot attiecīgos procesuālos noteikumus) (45). Tāpēc uzskatu, ka mērķi novērst pretrunīgu spriedumu risku un nodrošināt pareizu tiesvedību (kas ir raksturīgi lis pendens noteikumam) ir labāk sasniedzami, ja jurisdikcija tiek noteikta, atsaucoties uz šo brīdi, nevis tikai atsaucoties uz pirmās instances sprieduma pieņemšanu (ņemot vērā arī to, ka šāds brīdis var rasties pat pirms jebkāda sprieduma pieņemšanas). Tādējādi tiesa, kurai nav prioritātes, atteiksies no jurisdikcijas tikai tad, ja var droši pieņemt, ka tiesa, kurai ir prioritāte, turpinās lietas izskatīšanu pēc būtības. Turklāt negatīvās sekas, ko radītu paralēlas tiesvedības situācijas paildzināšana līdz iespējamai pārsūdzībai, jebkurā gadījumā ir minimālas, jo tiesvedība, kas tiek izskatīta tiesā “bez prioritātes”, parasti tiktu apturēta.
97.      Šāds iznākums atšķiras no Regulas Nr. 1215/2012 38. panta a) apakšpunktā noteiktā, saskaņā ar kuru fakts, ka spriedums tiek apstrīdēts vienā dalībvalstī, neliedz to atzīt citā dalībvalstī (“var [..] apturēt tiesvedību [..], ja [..] spriedums ir pārsūdzēts” (izcēlums mans)).
98.      Tāpēc man šķiet, ka, lai gan pienākums atzīt spriedumu, kam ir vienīgi jurisdikcionāls saturs, var rasties neatkarīgi no tā, vai tas ir galīgs vai nē (kā izriet no Regulas Nr. 1215/2012 38. panta a) apakšpunkta), tāda lis pendens situācijā, ko izskata iesniedzējtiesa, ir praktiski svarīgāk, ka pienākums tiesai, kas norādīta vienošanās dokumentā par tiesas izvēli, kura nav ņemta vērā, atteikties no jurisdikcijas saskaņā ar Regulas Nr. 2012/2015 29. panta 3. punktu rodas tikai tad, ja tiesas, kurā pirmajā celta prasība, jurisdikcija ir noteikta iepriekš aprakstītajā veidā (kad šo jurisdikciju vairs nevar apstrīdēt).
99.      Visbeidzot vēlos norādīt, ka iesniedzējtiesa arī uzskata (kā alternatīvu bažām, ko, kā saprotu, rada negatīvas jurisdikcijas kolīzijas risks), ka gadījumā, ja Spānijas tiesas nolēmums būtu ieguvis res judicata spēku (tas nozīmē, ka to vairs nevar apstrīdēt), tas nevarētu liegt Spānijas tiesām mainīt pieeju un izlemt ievērot Regulas Nr. 1215/2012 31. panta 2. punktu, lai lietu izskatītu atbilstoši pareizajai jurisdikcijai.
100. Manis iepriekš izdarītais secinājums šo apsvērumu padara apstrīdamu. Tomēr – lai būtu pilnīgi skaidrs – nedomāju, ka jurisdikcijas noteikšanas iespējamās res judicata sekas saskaņā ar tās dalībvalsts tiesību aktiem, kurā atrodas neizvēlētā tiesa, varētu viegli ignorēt, vienkārši atsaucoties uz Savienības tiesību pārākumu.
101. Savienības tiesības neuzliek vispārēju pienākumu, proti, “valsts tiesai pienākumu atstāt nepiemērotus valsts procesuālos noteikumus, kas spriedumam piešķir res judicata spēku, pat ja tas valstī ļautu novērst situāciju, kas nav savienojama ar šīm tiesībām” (46). Tiesa vairākkārt atgādina res judicata principa nozīmi, kas vienkārši ir pamatots ar interesi par tiesību un tiesisko attiecību stabilitāti un pienācīgu tiesas spriešanu (47). Lai gan Tiesa noteikti ir definējusi vairākus ierobežotus izņēmumus no šā pieņēmuma, neviens no tiem nešķiet piemērojams šajā lietā (48). Šis jautājums katrā ziņā būtu jāizskata, ņemot vērā līdzvērtības un efektivitātes principus, kas nosaka dalībvalstu procesuālās autonomijas īstenošanu saskaņā ar LES 4. panta 3. punktā nostiprināto lojālas sadarbības pienākumu (49). Tomēr, ņemot vērā manu iepriekš izteikto nostāju, aprobežošos ar šiem vispārīgajiem apsvērumiem, jo neuzskatu, ka šis lietas aspekts jāanalizē sīkāk.
102. Ņemot vērā iepriekš minēto, jāsecina, ka Regulas Nr. 1215/2012 2. panta a) punkts un 36. panta 1. punkts jāinterpretē tādējādi, ka jēdziens “spriedums” šo normu izpratnē ietver nolēmumu, ar kuru dalībvalsts tiesa, kurā pirmajā celta prasība, nosaka savu jurisdikciju (vēl neizskatīdama lietu pēc būtības), pārkāpjot minētās regulas 31. panta 2. punktu. Turklāt, lai gan pienākums atzīt šādu spriedumu rodas neatkarīgi no tā, vai šis spriedums ir vai nav galīgs, tiesai, kura norādīta vienošanās dokumentā par tiesas izvēli, kas nav ņemts vērā, un kurā kā otrajā celta prasība, pienākums atteikties no jurisdikcijas saskaņā ar Regulas Nr. 1215/2012 29. panta 3. punktu rodas tikai tad, ja (neizvēlētā) tiesa, kurā pirmajā celta prasība, ir noteikta Regulas Nr. 1215/2012 29. panta 3. punkta izpratnē, proti, ja šāda jurisdikcija vairs nevar tikt apstrīdēta notiekošajā tiesvedībā.
V.      Secinājumi
103. Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, ierosinu Tiesai atbildēt Bundesgerichtshof (Federālā augstākā tiesa, Vācija) šādi:
Regulas Nr. 1215/2012 2. panta a) punkts un 36. panta 1. punkts jāinterpretē tādējādi, ka jēdziens “spriedums” šo normu izpratnē ietver nolēmumu, ar kuru dalībvalsts tiesa, kurā pirmajā celta prasība, nosaka savu jurisdikciju (vēl neizskatīdama lietu pēc būtības), pārkāpjot minētās regulas 31. panta 2. punktu.
Lai gan pienākums atzīt šādu spriedumu rodas neatkarīgi no tā, vai šis spriedums ir vai nav galīgs, tiesai, kura norādīta vienošanās dokumentā par tiesas izvēli, kas nav ņemts vērā, un kurā kā otrajā celta prasība, pienākums atteikties no jurisdikcijas saskaņā ar Regulas Nr. 1215/2012 29. panta 3. punktu rodas tikai tad, ja (neizvēlētā) tiesa, kurā pirmajā celta prasība, ir noteikta Regulas Nr. 1215/2012 29. panta 3. punkta izpratnē, proti, ja šāda jurisdikcija vairs nevar tikt apstrīdēta notiekošajā tiesvedībā.
1      Oriģinālvaloda – angļu.
2      Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (ES) Nr. 1215/2012 (2012. gada 12. decembris) par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās (pārstrādāta redakcija) (OV 2012, L 351, 1. lpp.).
3      Iesniedzējtiesa uzskata, ka šai tiesvedībai nav “viens un tas pats pamats un priekšmets” Regulas Nr. 1215/2012 29. panta 1. punkta izpratnē – tas tiks apspriests vēlāk.
4      Kā sīkāk izskaidrošu turpmāk, saskaņā ar Regulas Nr. 1215/2012 31. panta 2. punktu, ja vienošanās starp pusēm piešķir izņēmuma jurisdikciju konkrētas dalībvalsts tiesai, šai izvēlētajai tiesai ir jābūt prioritārai, lai noteiktu, vai tai ir jurisdikcija izskatīt prasību, pat ja tajā prasība nav celta kā pirmajā.
5      Regulas Nr. 1215/2012 36. panta 1. punktā noteikts, ka “dalībvalstī pieņemtu spriedumu bez kādas īpašas procedūras atzīst pārējās dalībvalstīs”.
6      Skat. spriedumu, 2024. gada 21. marts, Gjensidige (C‑90/22, EU:C:2024:252; turpmāk – spriedums Gjensidige).
7      Lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu nav arī precizēta Kanadevia dalība šajā procedūrā.
8      No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka Oberlandesgericht Köln (Federālās zemes Augstākā tiesa Ķelnē) šajā ziņā ir paudusi šaubas.
9      Šajā ziņā skat. it īpaši spriedumu, 2021. gada 6. oktobris, Consorzio Italian Management un Catania Multiservizi (C‑561/19, EU:C:2021:799, 35. punkts un tajā minētā judikatūra).
10      Šajā ziņā skat. spriedumu, 2025. gada 29. aprīlis, Prezydent Miasta Mielca (C‑453/23, EU:C:2025:285, 26. punkts un tajā minētā judikatūra).
11      Skat. manus secinājumus lietā Procureur de la République (Kolīzija starp Eiropas apcietināšanas orderi un izdošanas lūgumu) (C‑763/22, EU:C:2024:707, 84. punkts un 33. zemsvītras piezīme). Turklāt saistībā ar šo aspektu jāatgādina, ka pusēm nav subjektīvu tiesību uz to, lai konkrēts jautājums tiktu uzdots LESD 267. pantā paredzētās procedūras ietvaros. Skat. spriedumu, 2021. gada 6. oktobris, Consorzio Italian Management un Catania Multiservizi (C‑561/19, EU:C:2021:799, 54. un 50. punkts), un manus secinājumus lietā Centro Petroli Roma – II (C‑386/24, EU:C:2025:775, 49. un 50. punkts).
12      Saskaņā ar Regulas Nr. 1215/2012 39. pantu “dalībvalstī pieņemts spriedums, kas izpildāms minētajā dalībvalstī, ir izpildāms pārējās dalībvalstīs, neprasot izpildāmības deklarāciju”.
13      Šajā ziņā skat. Regulas Nr. 1215/2012 3. un 26. apsvērumu. Skat., piemēram, sprieduma Gjensidige 60. punktu vai manus secinājumus lietā Spielerschutz Sigma (C‑683/24, 96. punkts), kas sniegti vienā dienā ar šiem secinājumiem.
14      It īpaši skat. Regulas Nr. 1215/2012 4., 6. un 26. apsvērumu.
15      Regulas Nr. 1215/2015 52. pantā noteikts, ka “kādā dalībvalstī pieņemts spriedums nekādos apstākļos nav pārskatāms pēc būtības uzrunātajā dalībvalstī”.
16      Regulas Nr. 1215/2012 45. panta 3. punkts. P. Jenard ziņojumā noteikts, ka “pārskatīšanas pēc būtības neesība ietver pilnīgu uzticēšanos izcelsmes dalībvalsts tiesai, kura pasludinājusi spriedumu; tāpat tiek uzskatīts, ka tiesa ir pareizi piemērojusi [harmonizētos] jurisdikcijas noteikumus”, Ziņojums par Konvenciju par jurisdikciju un spriedumu izpildi civillietās un komerclietās (parakstīta Briselē 1986. gada 27. septembrī), ko izstrādājis P. Jenard (OV 1979, C 59, 1. lpp.), 46. lpp., (turpmāk – Jenard ziņojums). Tiesa citē šo izvilkumu 2012. gada 15. novembra spriedumā Gothaer Allgemeine Versicherung u.c. (C‑456/11, turpmāk – Gothaer spriedums, EU:C:2012:719, 37. punkts).
17      Skat., piemēram, ģenerāladvokāta Ī. Bota [Y. Bot] secinājumus lietā Gothaer Allgemeine Versicherung u.c. (C‑456/11, turpmāk – secinājumi lietā Gothaer, EU:C:2012:554, 72., 73. un 75. punkts).
18      Spriedums Gjendisige, 46. punkts un tajā minētā judikatūra. Regulas Nr. 44/2001 kontekstā skat., piemēram, spriedumu Gothaer, 35. punkts un tajā minētā judikatūra. 1968. gada Briseles konvencijas kontekstā skat. spriedumus, 2000. gada 28. marts, Krombach (C‑7/98, EU:C:2000:164, 31. punkts), un 1991. gada 27. jūnijs, Overseas Union Insurance u.c. (C‑351/89, EU:C:1991:279, 23. un 24. punkts). Atgādinu, ka, “tā kā ar Regulu Nr. 1215/2012 ir atcelta un aizstāta Regula Nr. 44/2001, kas savukārt aizstāja 1968. gada Briseles konvenciju, Tiesas sniegtā interpretācija attiecībā uz vienu no šo tiesību aktu normām ir piemērojama arī pārējo tiesību aktu normām gadījumā, kad šīs normas var tikt uzskatītas par līdzvērtīgām”. Skat., piemēram, spriedumu Gjensidige, 40. punkts un tajā minētā judikatūra.
19      Jāatzīmē, ka faktus, kas bija pamatā spriedumam Gjensidige, reglamentēja 1956. gada 19. maijā Ženēvā parakstītā Konvencija par kravu starptautisko autopārvadājumu līgumu, kas grozīta ar 1978. gada 5. jūlijā Ženēvā parakstīto protokolu. Tomēr, tā kā minētajā konvencijā nav īpašu noteikumu par atzīšanu, šo aspektu reglamentē Regula Nr. 1215/2012 (un tādēļ Tiesa to izvērtēja, ņemot vērā šo regulu). Skat. spriedumu Gjensidige, 43.–47. punkts.
20      Tiesa arī izvērtēja Regulas Nr. 1215/2012 45. panta 1. punkta a) apakšpunktā paredzēto atteikuma pamatojumu, kas saistīts ar sabiedrisko kārtību un ko, kā precizēts Regulas Nr. 1215/2012 45. panta 3. punkta otrajā teikumā, nevar piemērot normām, kuras saistītas ar jurisdikciju. Spriedums Gjensidige, 51.–53. punkts.
21      Šie jurisdikcijas aizsardzības noteikumi ir izklāstīti Regulas Nr. 1215/2012 II nodaļas 3.–5. iedaļā.
22      Tie ir uzskaitīti Regulas Nr. 1215/2012 24. pantā. Tie attiecas uz i) dažiem nekustamā īpašuma aspektiem, ii) noteiktiem korporatīviem jautājumiem, iii) ierakstu spēkā esamību publiskajos reģistros, iv) patentu, preču zīmju, dizainparaugu vai citu līdzīgu tiesību spēkā esamību, un v) spriedumu izpildi.
23      Jāatgādina, ka saskaņā ar Regulas Nr. 1215/2012 25. panta 1. punktu jurisdikcija, kas piešķirta saskaņā ar vienošanos par tiesas izvēli, ir ekskluzīva, ja vien puses nav vienojušās citādi. Jāatgādina arī, ka Regulas Nr. 1215/2012 25. pants ietilpst Regulas Nr. 1215/2012 II nodaļas 7. iedaļā. Šī detaļa ir būtiska, ņemot vērā, ka Regulas Nr. 1215/2012 45. panta 1. punkta e) apakšpunkta ii) punktā paredzētais izņēmums attiecas uz spriedumiem, kas ir pretrunā ar II nodaļas 6. iedaļā uzskaitītajiem jurisdikcijas pamatiem.
24      Mani secinājumi lietā Gjensidige (C‑90/22, EU:C:2023:994, 86. punkts, turpmāk –mani secinājumi lietā Gjensidige).
25      Šajā ziņā skat. spriedumu Gjensidige, 73. punkts. Skat. arī Eiropas Komisijas “Zaļo grāmatu par Padomes Regulas (EK) Nr. 44/2001 par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās pārskatīšanu”, COM (2009) 175, galīgā redakcija, 5. lpp.
26      Skat. 1968. gada Briseles konvencijas 21. pantu un Regulas Nr. 44/2001 27. pantu.
27      Skat. Regulas Nr. 1215/2012 22. apsvērumu. Skat. arī Law, S., “Article 31”, no Requejo Isidro M. (red.), Brussels I Bis:
A Commentary on Regulation (EU) No 1215/2012, Edward Elgar Publishing (Series: Elgar Commentaries in Private International Law), 2022, 490.–499. lpp., 495. un nākamās lpp.
28      Skat. – it īpaši 1968. gada Briseles konvencijas kontekstā – spriedumu, 2003. gada 9. decembris, Gasser (C‑116/02, EU:C:2003:657, 41.–54. punkts). Skat. Mankowski, P., “Der Schutz von Gerichtsstandardsvereinbarungen vor abredewidigen Klagen durch Art. 31 ABS. 2 EuGVVO n.F.”, RIW 2015, 17.–24. lpp.; Law, S., “Article 31”, no Requejo Isidro, M. (red.), Brussels I Bis, A Commentary on Regulation (EU) No 1215/2012, Edward Elgar Publishing (Series: Elgar Commentaries in Private International Law), 2022, 490.–499. lpp., it īpaši 494. lpp.
29      Spriedums Gjensidige, 73. punkts.
30      Šajā ziņā skat. arī manus secinājumus lietā Gjensidige, 91. un 98. punkts.
31      Skat. spriedumu Gothaer, 25.–29. punkts. Jenard ziņojums, 16. zemsvītras piezīme, minēts iepriekš, it īpaši 42. lpp.; Ziņojums par 1978. gada 9. oktobra Konvenciju par Dānijas Karalistes, Īrijas un Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotās Karalistes pievienošanos Konvencijai par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās, kā arī tās protokolam par šīs konvencijas Tiesas sniegto interpretāciju (parakstīta Luksemburgā 1979. gada 9. oktobrī) (OV 1979, C 59, 71. lpp.), 184. un 191. punkts.
32      Skat. arī spriedumu, 2022. gada 20. jūnijs, London Steam‑Ship Owners’ Mutual Insurance Association (C‑700/20, EU:C:2022:488, 49. punkts un tajā minētā judikatūra). Skat. arī spriedumu, 2004. gada 14. oktobris, Mærsk Olie & Gas (C‑39/02, EU:C:2004:615, turpmāk – spriedums Mærsk, 50. punkts un tajā minētā judikatūra).
33      Spriedums Mærsk, 52. punkts.
34      Turklāt Tiesa secināja, ka vienas dalībvalsts tiesas konstatējums par tās jurisdikcijas neesību šādas klauzulas spēkā esības dēļ ir saistošs tiesai, kurā tiek lūgta atzīšana. Spriedums Gothaer, 43. punkts.
35      Skat. spriedumu Gothaer, 20. punkts, kurā ir sniegts iesniedzējtiesas skaidrojums šajā lietā, no kura izriet, ka saskaņā ar Vācijas tiesību doktrīnu spriedums, ar kuru tiek atteikta jurisdikcija, ir “spriedums par pieņemamību” (“Prozessurteil”), ar kuru prasība ir noraidīta kā nepieņemama, jo nebija izpildīti nosacījumi, kas tiek prasīti, lai taisītu spriedumu, ar kuru lieta tiek izlemta pēc būtības.
36      Šajā sakarā skat. Mankowski, P., “Der Schutz von Gerichtsstandardsvereinbarungen vor abredewidigen Klagen durch Art. 31 Abs. 2 EuGVVO n.F.”, Recht der internationalen Wirtschaft, 2015, 17.–24. lpp.
37      Attiecībā uz diskusiju par minētās lietas ietekmi skat. Voulgarakis K.D., “Reflections on the scope of “EU res judicata” in the context of Regulation 1215/2012”, Journal of Private International Law, 2020, 16:3, 451.–464. lpp.
38      Šajā ziņā skat. arī secinājumus lietā Gothaer, 46.–48. punkts.
39      Spriedums Gothaer, 30. un 31. punkts., un spriedums, 2022. gada 7. aprīlis, H Limited (C‑568/20, EU:C:2022:264, 31. punkts un tajā minētā judikatūra).
40      Vai arī – šajā gadījumā –, izmantojot Regulas Nr. 1215/2012 30. pantā paredzēto noteikumu par saistītām prasībām. Tās ir prasības, kas neatbilst nosacījumiem par vienu un to pašu prasības pamatu un priekšmetu starp tām pašām pusēm (kas ir lis pendens noteikumu piemērošanas nosacījums), bet izvirzīto jautājumu līdzība joprojām var pamatot tiesvedības apturēšanu un specifiskos apstākļos atteikšanos no jurisdikcijas tiesai, kurā otrajā celta prasība.
41      Skat. Mankowski, P., “Der Schutz von Gerichtsstandardsvereinbarungen vor abredewidigen Klagen durch Art. 31 Abs. 2 EuGVVO n.F.”, RIW 2015, 17.–24. lpp.
42      Mans izcēlums.
43      Spriedums 2014. gada 27. februāris, Cartier parfums‑lunettes un Axa Corporate Solutions assurances (C‑1/13, EU:C:2014:109, 44. punkts). Tiesa šos secinājumus izdarīja saistībā ar vispārējo lis pendens noteikumu (saskaņā ar Regulu Nr. 44/2001; pašreizējais Regulas Nr. 1215/2012 29. pants), bet tas pats jāatzīst arī attiecībā uz specifisko lis pendens noteikumu (Regulas Nr. 2015/2012 31. panta 2. punktā), jo brīdis, kad tiesai, kurai “nav prioritātes”, jāatsakās no savas jurisdikcijas, ir definēts tādā pašā veidā. Lai gan Tiesa ir nospriedusi, ka tās spriedums neattiecas uz gadījumiem, kad tiesai, kas nav tiesa, kurā pirmajā celta prasība (saskaņā ar vispārējo lis pendens noteikumu), ir izņēmuma jurisdikcija, tomēr ir skaidrs, ka Tiesa šajā ziņā ir atsaukusies uz izņēmuma jurisdikcijas kritērijiem, no kuriem nevar atkāpties, savstarpēji vienojoties (un kuru pārkāpuma dēļ var tikt atteikta atzīšana saskaņā ar Regulas (ES) 2015/2012 45. panta 1. punkta e) apakšpunkta ii) punktu, kā izskaidrots iepriekš). Turpat, 26. punkts.
44      Turpat, 42. un 43. punkts.
45      BeckOK ZPO/Eichel, 60. Ed. 1.3.2026, Brüssel Ia‑VO Art. 29 Rn. 47.
46      Skat., piemēram, spriedumu, 2024. gada 9. aprīlis, Profi Credit Polska (Tiesvedības, kurā pasludināts galīgs spriedums, atjaunošana) (C‑582/21, EU:C:2024:282, 38. punkts un tajā minētā judikatūra).
47      Skat., piemēram, spriedumus, 2025. gada 18. decembris, Soledil, (C‑320/24, EU:C:2025:993, 32. punkts), un 2018. gada 24. oktobris, XC u.c. (C‑234/17, EU:C:2018:853, 52. punkts un tajā minētā judikatūra).
48      Lai iepazītos ar to pārskatu skat., piemēram, manus secinājumus lietā Profi Credit Polska (Tiesvedības, kurā pasludināts galīgs spriedums, atjaunošana) (C‑582/21, EU:C:2023:674, 42.–50. un 158.–169. punkts) vai manus secinājumus lietā Società Cattolica di Assicurazione (C‑17/25, 57.–64. punkts), kas sniegti vienā dienā ar šiem secinājumiem.
49      Skat., piemēram, spriedumu, 2025. gada 16. janvāris, BALTIC CONTAINER TERMINAL (C‑376/23, EU:C:2025:20, 73. punkts un tajā minētā judikatūra).