62023CJ0797_RES
Lieta C‑797/23
Meta Platforms Ireland Ltd
pret
Autorità per le Garanzie nelle Comunicazioni
(Tribunale Amministrativo Regionale per il Lazio lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Tiesas (virspalāta) 2026. gada 12. maija spriedums
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Intelektuālais īpašums – Autortiesības un blakustiesības – Direktīva (ES) 2019/790 – 15. pants – Preses izdevumu aizsardzība attiecībā uz to izmantošanu tiešsaistē – Valsts tiesiskais regulējums, kas šo izdevumu izdevējiem paredz tiesības uz “taisnīgu atlīdzību” – Informācijas sabiedrības pakalpojumu sniedzējiem noteiktie pienākumi – Neatkarīgai administratīvajai iestādei piešķirtās pilnvaras – Eiropas Savienības Pamattiesību harta – 16. pants – Darījumdarbības brīvība – Šīs brīvības izmantošanas ierobežojums – 52. panta 1. punkts – Attaisnojums – Minētās brīvības un citu pamattiesību līdzsvarošana – 11. panta 2. punkts – Plašsaziņas līdzekļu brīvība un plurālisms – 17. panta 2. punkts – Intelektuālā īpašuma aizsardzība
Iestāžu akti – Direktīvas – Dalībvalstu īstenota izpilde – Dalībvalstu rīcības brīvība, lai reglamentētu ekskluzīvo reproducēšanas un publiskošanas tiesību materiālo saturu – Neesība – Šo tiesību īstenošanas kārtība – Dalībvalstu rīcības brīvība – Robežas – Minēto tiesību materiālā satura un direktīvas noteikto mērķu ievērošana
(LESD 288. panta trešā daļa; Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2001/29 2. pants un 3. panta 2. punkts un Direktīvas 2019/790 15. panta 1. punkts)
(skat. 49.–53. punktu)
Tiesību aktu tuvināšana – Autortiesības un blakustiesības – Direktīva 2019/790 – Dažu autortiesību un blakustiesību aspektu saskaņošana informācijas sabiedrībā – Reproducēšana un publiskošana – Valsts tiesiskais regulējums, kas preses izdevumu izdevējiem paredz tiesības uz taisnīgu atlīdzību – Informācijas sabiedrības pakalpojumu sniedzējiem noteiktie pienākumi – Publisko tiesību iestādei piešķirtās pilnvaras – Pieļaujamība – Nosacījumi – Izdevēju iepriekšējas atļaujas nepieciešamība to izdevumu publicēšanai – Šo izdevēju iespēja atteikt vai piešķirt bezmaksas atļauju minēto izdevumu izmantošanai – Pakalpojumu sniedzēju samaksas pienākuma neesība izdevumu neizmantošanas gadījumā – Samērīguma principa ievērošana
(Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 16. un 52. pants; Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2019/790 15. pants)
(skat. 60.–66., 78., 81.–83. punktu un rezolutīvo daļu)
Tiesību aktu tuvināšana – Autortiesības un blakustiesības – Direktīva 2019/790 – Dažu autortiesību un blakustiesību aspektu saskaņošana informācijas sabiedrībā – Valsts tiesiskais regulējums, kas informācijas sabiedrības pakalpojumu sniedzējiem nosaka atsevišķu datu sniegšanas pienākumu, paredzot administratīvo naudas sodu un pienākumu neierobežot izdevumu redzamību – Darījumdarbības brīvības ierobežojums – Pieļaujamība – Nosacījumi – Likumā paredzēts ierobežojums – Norādīto tiesību normu būtiskā satura ievērošana – Savienības atzīta vispārējo interešu mērķa īstenošana – Samērīguma principa ievērošana – Izpildītie nosacījumi
(Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 16. un 52. pants; Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2019/790 15. pants)
(skat. 90.–101. punktu)
Rezumējums
Tiesa, kurā ar lūgumu sniegt prejudiciālu vērsusies Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Lacio Reģionālā administratīvā tiesa, Itālija), virspalātas sastāvā pirmoreiz lemj par dalībvalstu rīcības brīvības tvērumu Direktīvas 2019/790 (
1
) 15. panta transponēšanā.
Itālijas likumdevējs minēto direktīvu ir transponējis ar Autortiesību likuma (
2
) 43.bis pantu, kas preses izdevējiem paredz tiesības uz taisnīgu atlīdzību par to izdevumu izmantošanu tiešsaistē, kā arī regulējumu, kura mērķis ir nodrošināt šo atlīdzību. Tādējādi Itālijas tiesību akts noteic pakalpojumu sniedzējiem pienākumu veikt pārrunas ar izdevējiem par šo atlīdzību, šo sarunu laikā neierobežojot satura redzamību meklējumu rezultātos, kā arī sniegt tās aprēķināšanai nepieciešamos datus. Turklāt tas ir uzticējis Autorità per le Garanzie nelle Comunicazioni (Komunikāciju regulatīvā iestāde, Itālija; turpmāk – AGCOM) pienākumu noteikt šīs atlīdzības kritērijus, noteikt šo atlīdzību gadījumā, ja nav panākta vienošanās, un nodrošināt pakalpojumu sniedzējiem noteiktā informācijas sniegšanas pienākuma ievērošanu, tostarp paredzot sodus.
2023. gada 19. janvārīAGCOM, balstoties uz šo likumu, pieņēma Lēmumu Nr. 3/23/CONS. Šajā lēmumā ir paredzēti kritēriji, lai noteiktu taisnīgu atlīdzību, kas informācijas sabiedrības pakalpojumu sniedzējiem jāmaksā izdevējiem par preses izdevumu izmantošanu tiešsaistē. Meta Platforms Ireland Ltd, kas ir šādu pakalpojumu sniedzēja, iesniedza pieteikumu iesniedzējtiesā, lūdzot atcelt minēto AGCOM lēmumu.
Šauboties par valsts tiesiskā regulējuma saderību ar Savienības tiesībām, iesniedzējtiesa nolēma uzdot Tiesai prejudiciālos jautājumus par Direktīvas 2019/790 15. panta, kā arī Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk – Harta) 16. un 52. panta interpretāciju.
Tiesas vērtējums
Pirmām kārtām, attiecībā uz Direktīvas 2019/790 15. pantu Tiesa atgādina, ka šī tiesību norma (
3
) nosaka dalībvalstīm pienākumu garantēt preses izdevējiem ekskluzīvas šo izdevumu reproducēšanas un publiskošanas tiesības. Lai gan šīm valstīm nav nekādas rīcības brīvības, lai reglamentētu šo tiesību materiālo saturu, tomēr to transponēšanā dalībvalstīm ir rīcības brīvība attiecībā uz to īstenošanas kārtību.
Tiesa precizē, ka šī īstenošanas kārtība tomēr nevar grozīt minēto tiesību materiālo saturu, tostarp to raksturu un to tvērumu, un tai jābūt pilnībā saderīgai gan ar šīs direktīvas galveno mērķi, gan tās 15. panta īpašo mērķi.
Šajā ziņā Tiesa norāda, pirmkārt, ka šīs direktīvas galvenais mērķis ir saskaņot dalībvalsts tiesību aktus attiecībā uz autortiesībām un blakustiesībām, vienlaikus saglabājot augstu šo tiesību aizsardzības līmeni un sekmējot no autortiesību viedokļa labi funkcionējoša un taisnīga tirgus izveidošanu. Attiecībā uz Direktīvas 2019/790 15. panta mērķi Tiesa uzsver, ka, ieviešot Savienības tiesībās šajā pantā nostiprinātās tiesības, it īpaši ir paredzēts novērst grūtības, ar kurām izdevēji sastopas, lai piešķirtu licenci savu izdevumu izmantošanai tiešsaistē, ko veic informācijas sabiedrības pakalpojumu sniedzēji, un garantēt iespēju atgūt šo izdevumu radīšanai nepieciešamos ieguldījumus.
Otrkārt, Tiesa norāda, ka minētajā 15. pantā nostiprinātās ekskluzīvās tiesības ir preventīvas tādā ziņā, ka ikvienai šī panta piemērošanas jomā ietilpstošajai preses izdevumu izmantošanai ir nepieciešama šādu izdevumu izdevēju iepriekšēja piekrišana. Lai gan, ņemot vērā šo apstākli, iepriekš minētajiem ir iespēja noteikt, ka izdevumu izmantošanas atļauja ir atkarīga no atlīdzības, ko tie uzskata par piemērotu, Tiesa arī uzsver, ka izdevējiem ir jāsaglabā gan iespēja atļaut bez maksas izmantot to izdevumus tiešsaistē, gan iespēja to aizliegt. Vienlaikus informācijas sabiedrības pakalpojumu sniedzējiem ir jāsaglabā brīvība lemt par šādu izmantošanu. Tādējādi tiem nevar tikt noteikts nekāds samaksas pienākums saskaņā ar Direktīvas 2019/790 15. pantu tad, kad tie neizmanto un nav iecerējuši izmantot minētos preses izdevumus.
Izskatāmajā lietā Tiesa vispirms norāda, ka iesniedzējtiesai ir jāvērtē, vai attiecīgais valsts tiesiskais regulējums, kas paredz izdevēju tiesības saņemt taisnīgu atlīdzību, atbilst šīm prasībām.
Pēc tam Tiesa precizē, ka ar šo regulējumu informācijas sabiedrības pakalpojumu sniedzējiem noteiktie pienākumi, proti, pienākums paziņot atlīdzības apmēra noteikšanai nepieciešamos datus un pienākums pārrunu laikā atturēties meklējumu rezultātos ierobežot preses izdevumu redzamību, sekmē Direktīvas 2019/790 un tās 15. panta mērķu sasniegšanu, pastiprinot ar šo direktīvu un tostarp ar tās 15. pantu paredzēto aizsardzības līmeni. Šajā ziņā Tiesa paskaidro, ka tikai šiem pakalpojumu sniedzējiem ir informācija, kurai ir nozīme, lai vērtētu preses izdevumu izmantošanas tiešsaistē ekonomisko vērtību, kas šo izdevumu izdevējus nostāda vājākā pārrunu pozīcijā, lai noteiktu to atlīdzību.
Tāpēc šie pienākumi atļauj nodrošināt, ka pārrunas starp pakalpojumu sniedzējiem un izdevējiem ir taisnīgas un ka pēdējie minētie spēj brīvi un, balstoties uz visu nozīmīgo informāciju, lemt, vai un attiecīgā gadījumā par kādu atlīdzību tie vēlas piešķirt pakalpojumu sniedzējiem atļauju reproducēt vai publiskot preses izdevumus.
Visbeidzot, runājot par pilnvarām, kas ar attiecīgo valsts tiesisko regulējumu piešķirtas AGCOM, Tiesa konstatē, ka, neraugoties uz šīs iestādes lomu atlīdzības apmēra noteikšanā, pakalpojumu sniedzēji un izdevēji ir brīvi izvēlē neslēgt līgumu. Šajā ziņā tā piebilst, ka šīs iestādes pilnvaras kontrolēt pakalpojumu sniedzējiem noteiktā informācijas sniegšanas pienākuma ievērošanu un sodīt par varbūtējiem pārkāpumiem nevar tikt uzskatītas par minētajam 15. pantam pretrunā esošām, ja vien ir ievērots samērīguma princips.
Otrām kārtām, attiecībā uz Hartas 16. un 52. pantu Tiesa uzskata, ka valsts tiesiskais regulējums, kurš paredz “taisnīgu atlīdzību”, kas saprotama kā pušu brīvi noteikta ekonomiskā atlīdzībā, nevar tikt uzskatīts par tādu, kas ietver pakalpojumu sniedzēju darījumdarbības brīvības izmantošanas ierobežojumu. Turpretim iepriekš minētajiem noteiktais pienākums sniegt atsevišķus datus un neierobežot izdevumu redzamību, kā arī AGCOM šajā ziņā piešķirtās pilnvaras var ierobežot šīs brīvības izmantošanu.
Pēc konstatējuma, ka attiecīgais valsts tiesiskais regulējums, ciktāl tas tikai ierobežo pakalpojumu sniedzēju iespējas aizstāvēt savas intereses līgumattiecībās, nevar aizskart darījumdarbības brīvības būtisko saturu, Tiesa izvērtē samērīguma principa ievērošanu.
Šajā ziņā tā vispirms norāda, ka šis tiesiskais regulējums ir piemērots, lai īstenotu tā mērķi. Pēc tam – acīmredzami nešķiet, ka ir mazāk ierobežojoši pasākumi, kas ļauj tikpat efektīvi sasniegt šo mērķi. Visbeidzot, runājot it īpaši par pakalpojumu sniedzējiem noteikto pienākumu paziņot atsevišķus datus, Tiesa uzsver, pirmkārt, ka dati, kuri ir jāpaziņo, šķiet, ir tikai tādi, kas ir nepieciešami, lai noteiktu varbūtējo atlīdzību, kas tiem jāmaksā izdevējiem, un pēdējiem minētajiem ir jāievēro komerciālās, rūpnieciskās un finanšu informācijas konfidencialitāte. Otrkārt, sods, ko var piemērot par šī pienākuma neizpildi, ņem vērā pakalpojumu sniedzēja finanšu kapacitāti, tādējādi neuzliekot tam acīmredzami nesamērīgu sodu. Tātad šāda pienākuma noteikšana šķiet samērīga ar izvirzīto mērķi, jo tā nodrošina taisnīgu līdzsvaru starp attiecīgajām pamattiesībām un pamatbrīvībām: Hartas 16. pantā garantēto darījumdarbības brīvību, no vienas puses, un Hartas 17. panta 2. punktā nostiprinātajām intelektuālā īpašuma tiesībām, kā arī Hartas 11. panta 2. punktā noteiktajām tiesībām uz plašsaziņas līdzekļu brīvību un plurālismu, no otras puses.
Tāpēc Tiesa nospriež, ka Direktīvas 2019/790 15. pantam, kā arī Hartas 16. un 52. pantam nav pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, kas izdevējiem paredz tiesības uz taisnīgu atlīdzību par atļauju informācijas sabiedrības pakalpojumu sniedzējiem izmantot savus izdevumus, kas nosaka šiem pakalpojumu sniedzējiem atsevišķus pienākumus un kas pilnvaro publisko tiesību iestādi definēt references kritērijus, lai noteiktu šo atlīdzību, kā arī kontrolēt, vai tiek ievērots kāds no pienākumiem un sodīt par tā neievērošanu, ar nosacījumu, pirmkārt, ka šis tiesiskais regulējums neliedz izdevējiem iespēju nedz atteikt sniegt šādu atļauju, nedz piešķirt to bez maksas un ka tas nenosaka pakalpojumu sniedzējiem nekādu samaksas pienākumu, kas nav saistīts ar šādu izdevumu izmantošanu, un, otrkārt, ka ar šo tiesisko regulējumu noteiktie pienākumi un varbūtējie sodi ievēro samērīguma principu.
(
1
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (ES) 2019/790 (2019. gada 17. aprīlis) par autortiesībām un blakustiesībām digitālajā vienotajā tirgū un ar ko groza Direktīvas 96/9/EK un 2001/29/EK (OV 2019, L 130, 92. lpp.).
(
2
)	Articolo 43‑bis della legge n. 633 – Protezione del diritto d’autore e di altri diritti connessi al suo esercizio (1941. gada 22. aprīļa Likums Nr. 633 par autortiesību un ar to īstenošanu saistīto blakustiesību aizsardzību; 1941. gada 16. jūlijaGURI Nr. 166), redakcijā, kas ir piemērojama pamatlietā (turpmāk – 43.bis pants).
(
3
)	Aplūkojot kopsakarā ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2001/29/EK (2001. gada 22. maijs) par dažu autortiesību un blakustiesību aspektu saskaņošanu informācijas sabiedrībā (OV 2001, L 167, 10. lpp.) 2. un 3. pantu.