62003CC0110_LV
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Beļģijas Karaliste lūdz Tiesu atcelt Komisijas 2002. gada 12. decembra Regulu (EK) Nr. 2204/2002 par Eiropas Kopienas dibināšanas līguma 87. un 88. panta piemērošanu attiecībā uz valsts atbalstu nodarbinātībai (2), uzskatīdama, ka tā pārkāpj ne vien Padomes 1998. gada 7. maija Regulu (EK) Nr. 994/98 (3), bet arī Kopienu tiesību vispārīgos tiesiskās drošības, subsidiaritātes, samērīguma, saskaņotības un nediskriminācijas principus un turklāt ir pieņemta, pamatojoties uz nepareizi izvēlētu juridisko pamatu.
I – Atbilstošās tiesību normas
2. Prasībā izvirzīto iebildumu izvērtējumam jāapraksta atbilstošais tiesiskais regulējums, kurā izšķirami trīs secīgi līmeņi: EK līgums, Regula Nr. 994/98 un Regula (EK) Nr. 2204/2002.
A – EK līgums
3. Kopienā, kuras uzdevums ir veicināt dalībvalstu harmonisku un līdzsvarotu saimnieciskās darbības attīstību, noturīgu izaugsmi bez inflācijas, augstu ekonomiskās konverģences pakāpi un ekonomisku un sociālu kohēziju (EKL 2. pants), ļoti svarīga nozīme šo mērķu sasniegšanā ir konkurencei, tādējādi nosakot gan Kopienas rīcību tādas sistēmas izveidošanai, kas nodrošinātu, lai iekšējā tirgū tā netiktu izkropļota [EKL 3. panta 1. punkta g) apakšpunkts], gan Kopienas un dalībvalstu ekonomikas politiku, kas jāīsteno, ievērojot brīvas konkurences principu (EKL 4. panta 1. punkts).
4. EKL VI sadaļas 1. nodaļā ietvertas attiecīgās tiesību normas, kurās noteikumi, kas attiecas uz uzņēmumiem (pirmā iedaļa), tiek nodalīti no tiem, kas attiecas uz valsts atbalstu (otrā iedaļa). Pēdējie ir izklāstīti trīs normās:
1) EKL 87. pantā:
– 1. punktā par nesaderīgu atzīts atbalsts, kas iespaido tirdzniecību starp dalībvalstīm, rada vai draud radīt konkurences traucējumus, dodot priekšroku atsevišķiem uzņēmumiem vai atsevišķu preču ražošanai.
Turpmākajos punktos tiek paredzētas atkāpes no šā vispārīgā noteikuma.
– 2. punktā par saderīgu tiek atzīts zināms sociāla rakstura atbalsts sakarā ar ārkārtējiem apstākļiem vai par labu dažiem Vācijas [Federatīvās Republikas] apvidiem, jebkurā gadījumā nosakot, ka tas “ir saderīgs”.
– 3. punktā noteikts, ka par saderīgu “var” uzskatīt citu atbalstu, kas veicina ekonomikas attīstību apgabalos, kur dzīves līmenis ir ārkārtīgi zems vai kur valda liels bezdarbs, un citos īpaši paredzētos gadījumos.
2) EKL 88. pantā:
– 1. punktā Komisijai noteikts pienākums pastāvīgi pārskatīt dalībvalstu atbalsta piešķiršanas sistēmas.
– 2. punktā noteikts, ka gadījumā, ja minētā Kopienas iestāde konstatē, ka kāds no šiem atbalstiem nav saderīgs ar kopējo tirgu, tai ir jālūdz attiecīgajai valstij to izbeigt vai mainīt – paredzot iespēju tieši griezties Tiesā – bet ārkārtas apstākļos Padome var nolemt pretēji.
– 3. punktā valstīm tiek uzdots paziņot Komisijai par plāniem piešķirt vai mainīt atbalstu, lai gadījumā, ja tas kropļotu kopējo tirgu, tiktu uzsākta iepriekšējā punktā minētā procedūra.
3) EKL 89. pantā:
– Padomei atļauts pieņemt jebkādas attiecīgas regulas, kas vajadzīgas, lai piemērotu EKL 87. un 88. pantu, un it īpaši noteikt EKL 88. panta 3. punkta piemērošanas nosacījumus un no šīs procedūras atbrīvojamā atbalsta kategorijas.
B – Regula Nr. 994/98
5. Izmantojot EKL 89. pantā piešķirtās pilnvaras, Padome pieņēma Regulu Nr. 994/98, kuras 1. pantā noteikts, ka jomās, kurās Komisijai ir pietiekama pieredze, lai noteiktu vispārīgus kritērijus, tā drīkst atzīt zināmas valsts atbalsta kategorijas par saderīgām ar kopējo tirgu, uz tām neattiecinot EKL 88. panta 3. punktā noteiktās paziņošanas prasības (4) .
6. Šo pilnvaru piešķiršanu pamato tas, ka atbalsta atbilstību kopējam tirgum novērtēt galvenokārt pienākas Komisijai (otrais apsvērums), kas ir iestāde ar ievērojamu pieredzi šajā jautājumā (ceturtais apsvērums), un tāpēc, ka “kategoriju atbrīvojuma regulas palielinās pārredzamību un juridisko skaidrību”, ļaujot valsts tiesām tās tieši piemērot (piektais apsvērums).
7. Tomēr pilnvaru piešķīrums nav absolūts, jo tās ir pakārtotas vairākiem nosacījumiem:
a) Piemērošanas jomā ietilpst vienīgi šādas kategorijas (1. panta 1. punkts):
a) atbalsts maziem un vidējiem uzņēmumiem, pētniecībai un attīstībai, vides aizsardzībai, nodarbinātībai un mācībām;
b) atbalsts, kas atbilst kartei, ko Komisija apstiprinājusi katrai dalībvalstij reģionālā atbalsta piešķiršanai.
b) 2)	Atbalsta regulām piemīt gan imperatīvi, gan fakultatīvi elementi, jo tajās:
c) jānosaka atbalsta mērķis, saņēmēji, atbalsta intensitātes limiti, uzkrāšanās nosacījumi un uzraudzības nosacījumi (1. panta 2. punkts);
d) turklāt var, jo īpaši nosakot limitus vai citus paziņojamus nosacījumus individuāla atbalsta piešķīrumiem, izslēgt attiecīgas nozares un uz atbrīvoto atbalstu attiecināt papildu atbilstības [saderīguma] nosacījumus (1. panta 3. punkts).
c) Atbalsta apstiprināšana veicama, ievērojot tādu īpašu procesuālu kārtību kā ieinteresēto pušu uzklausīšana (6. pants) un apspriešanās ar šim mērķim izveidotu komiteju (7. un 8. pants).
d) To spēkā esamības laiks ir ierobežots, lai gan to var pagarināt (4. panta 1. un 3. punkts).
e) Tās var atcelt vai grozīt, kad apstākļi ir izmainījušies attiecībā uz kādu svarīgu elementu, pamatojoties uz kuru tās tika pieņemtas, vai, ja to prasa kopējā tirgus attīstība un darbība, lai gan minētajā gadījumā jaunajā regulā nosaka sešu mēnešu pielāgojuma periodu, lai pielāgotu atbalstu, uz ko attiecās iepriekšējā regula.
8. Pamatojoties uz pilnvarām, kas tai piešķirtas ar Regulu Nr. 994/98, Komisija 2001. gada 12. janvārī pieņēma Regulu (EK) Nr. 68/2001 un Regulu Nr. 70/2001 par EK līguma 87. un 88. panta piemērošanu mācību atbalstam un, attiecīgi, [to piemērošanu], sniedzot valsts atbalstu maziem un vidējiem uzņēmumiem (5) . Tā pieņēma arī pašreiz apstrīdēto Regulu (EK) Nr. 2204/2002.
C – Regula (EK) Nr. 2204/2002
9. Ievērojot tās apsvērumos minēto pamatojumu un paskaidrojumus, Regulu (EK) Nr. 2204/2002 īsumā varētu izklāstīt šādi:
1. Piemērošanas joma
10. Tā attiecas uz trīs shēmām, kas ir valsts atbalsta pasākumi EKL 87. panta 1. punkta izpratnē, ar noteikumu, ka neatkarīgi no to nozares, ar tām nodrošina atbalstu:
a) darba vietu izveidošanai,
b) neizdevīgo darba ņēmēju un strādājošo invalīdu pieņemšanai darbā,
c) strādājošo invalīdu nodarbināšanas papildu izmaksu segšanai.
11. To turpretim nepiemēro:
– eksporta atbalsta pasākumiem [1. panta 3. punkta a) apakšpunkts],
– atbalsta pasākumiem, kas sekmē iekšējās produkcijas izmantošanu [1. panta 3. punkta b) apakšpunkts], un
– 9. pantā minētajiem pasākumiem (piemēram: atbalstam, kas paredzēts īpašām nozarēm – 1. punkts; piešķirts kādam uzņēmumam vai iestādei, ja tas pārsniedz atbalsta bruto summu EUR 15 000 000 trīs gadu laikā – 2. punkts; darba vietu saglabāšanai – 5. punkts, vai pagaidu darba līgumu pārveidošanai beztermiņa darba līgumos – 6. punkts).
2. Definīcijas
12. Tāpat kā virknē citu Kopienu tiesību aktu tajā tiek definēti lietotie jēdzieni: “atbalsts”, “mazie un vidējie uzņēmumi”, “bruto” un “tīrā” [“neto”] atbalsta intensitāte, “nodarbināto skaits”, “neizdevīgs” darba ņēmējs un strādājošais “invalīds”, “aizsargāta nodarbinātība”, “algu izmaksas”, saistība ar kāda ieguldījumu projekta īstenošanu un ieguldījums “materiālos” un “nemateriālos” aktīvos.
3. Nosacījumi
a) Vispārīgie nosacījumi
13. Lai kādu atbalsta pasākumu atbrīvotu no EK līgumā noteiktā paziņošanas pienākuma, saskaņā ar 3. pantu:
– tam jāatbilst regulas nosacījumiem, un
– tajā jābūt skaidrai atsaucei uz regulu.
14. Jāatzīmē, ka, ievērojot īpašos noteikumus par uzkrājumu, atbalsta limiti piemērojami neatkarīgi no tā, vai atbalsts nodarbināšanai vai darbā pieņemšanai finansēts vienīgi no valsts līdzekļiem vai daļēji izmantoti Kopienas līdzekļi (8. pants).
b) Sevišķie nosacījumi
15. Tie ir noteikti atbilstoši katram no izvirzītajiem mērķiem, proti:
– darba vietu izveidošana, kas minēta 4. un 7. pantā;
– neizdevīgu darba ņēmēju vai strādājošo invalīdu pieņemšana darbā, kas minēta 5. pantā, un
– papildu izmaksas saistībā ar strādājošo invalīdu nodarbināšanu, kas minētas 6. pantā.
4. Spēkā esamība
16. Saskaņā ar regulas 11. pantu tā paliek spēkā līdz 2006. gada 31. decembrim, tomēr paredzot trīs pārejas noteikumus:
– paziņojumus, kas iesniegti līdz tās spēkā stāšanās brīdim, izvērtē saskaņā ar jauno kārtību;
– atbalsta shēmas un atbalsta pasākumi, kas paredzēti saskaņā ar tām un kuri pirms šās regulas spēkā stāšanās dienas īstenoti bez Komisijas apstiprinājuma un ir pretrunā ar [EK līguma] 88. panta 3. punkta prasību, tiek atbrīvoti, ja tie izpilda nosacījumus, kas paredzēti Kopienas tiesību aktā;
– beidzoties minētajam spēkā esamības laikposmam, atbalsta pasākumu shēmas, ko tā atbrīvo, arī turpmāk var izmantot šo atbrīvojumu sešu mēnešu pielāgošanās laikposmā.
II – Tiesvedība Tiesā
17. 2003. gada 10. martā Beļģijas Karaliste iesniedza prasību Tiesas kancelejā, lūdzot atcelt Regulu Nr. 2204/2002 un atzīt Regulu Nr. 994/98 par nepiemērojamu.
18. Eiropas Kopienu Komisija iesniedza iebildumu rakstu, lūdzot noraidīt prasību un uzlikt prasītājai pienākumu segt tiesāšanās izdevumus.
19. Lai gan Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste lūdza atļauju iestāties lietā un šādu atļauju saņēma, tā atteicās to darīt.
20. Pēc replikas un atbildes uz repliku iesniegšanas procesa rakstveida posms noslēdzās bez turpmākām darbībām.
21. Pēc prasītājas lūguma 2004. gada 29. septembrī notika tiesas sēde, kurā piedalījās arī atbildētāja.
III – Prasības pamatu analīze
22. Tā kā prasības pieņemamība (6) nav apstrīdēta, izvirzītie prasības pamati jāanalizē prasībā norādītajā secībā: a) Regulas Nr. 994/98 pārkāpums, b) vispārīgo tiesību principu pārkāpums un c) EK līguma pārkāpums, kļūdaini izvēloties juridisko pamatu.
23. Tā kā prasītāja valsts lūdz atcelt Regulu (EK) Nr. 2204/2002 kopumā, nevis atsevišķus tās noteikumus, bieži vien iztirzājot hipotētiskas tās turpmākas praktiskas piemērošanas sekas, iesākumā būtu jāatgādina šī veida prasības raksturojums.
24. Saskaņā ar judikatūru EK līgumā ir iedibināta prasības celšanas un tiesvedības kārtība, kas paredzēta, lai Tiesa varētu pārbaudīt Kopienas aktu likumīgumu (7) . Šī funkcija, pirmkārt, ietver likumīguma pārbaudi šaurā izpratnē, ļaujot izvērtēt iestāžu aktu saderīgumu ar to pamatā esošajām tiesību normām. Tomēr, otrkārt, tā ietver arī konstitucionalitātes pārbaudi, lai pārliecinātos par to, vai vispārīga rakstura noteikumi ir saderīgi ar līgumiem, kas, lai arī formāli juridiskā ziņā būdami starptautiski dokumenti, tiek interpretēti un piemēroti kā īstena Kopienas konstitūcija (8) .
25. Uzraudzība galvenokārt tiek īstenota trīs veida prasību ceļā: ar prasību atcelt tiesību aktu, ar prasību sakarā ar bezdarbību un ar iebildi par prettiesiskumu. Savu ieguldījumu sistēmas papildināšanā dod arī prejudiciālie jautājumi par spēkā esamību, savukārt prasības atlīdzināt zaudējumus nodrošina iespēju īstenot netiešu uzraudzību (9) .
26. Prasība atcelt tiesību aktu ir ieviesta ar divējādu mērķi: uzraudzīt, vai iestādes ievēro Kopienas tiesības, un aizsargāt prasītāju (fizisku un juridisku personu, dalībvalstu un iestāžu) tiesības attiecībās ar iestādēm (10) .
27. Tās priekšmets aprobežojas ar aktiem, ko pieņem Eiropas Parlaments kopā ar Padomi, Padome, Komisija un Eiropas Centrālā banka, kas nav nedz ieteikumi, nedz atzinumi, kā arī ar Eiropas Parlamenta aktiem, kas “paredzēti tiesisku seku radīšanai attiecībā pret trešām personām” (11) . Turklāt EKL 237. panta b) un c) apakšpunktā ir paredzēta iespēja celt prasību par Eiropas Investīciju bankas Direktoru padomes un Valdes paredzētu pasākumu atcelšanu (12) .
28. Viena no prasību par tiesību akta atcelšanu raksturojošajām pamatiezīmēm ir prasības celšanas tiesību ierobežojums. Atšķirībā no privileģētajiem prasītājiem – dalībvalstīm, Eiropas Parlamenta, Komisijas un Padomes – Revīzijas palātai un Eiropas Centrālajai bankai šo ceļu ļauts izmantot vienīgi savu prerogatīvu aizsardzībai (13), savukārt fiziskām vai juridiskām personām tiek ļauts apstrīdēt vienīgi lēmumus, kas adresēti tām, vai kas, kaut arī būdami regulas vai lēmuma formā un adresēti citai personai, tomēr šo personu skar tieši un individuāli (14) .
29. Arī prasības pamatu loks aprobežojas ar kompetences trūkumu, būtiskiem procedūras noteikumu pārkāpumiem, EK līguma vai jebkuru ar tā piemērošanu saistītu tiesību normu pārkāpumiem vai pilnvaru nepareizu izmantošanu. Pirmie divi attiecas uz ārējo likumīgumu, un tos var piesaukt Tiesa pēc savas ierosmes (15), savukārt pēdējie divi attiecas uz iekšējo likumīgumu un tos var piesaukt prasītājs. Lai gan EK līguma pārkāpums ir vispārīgs pamats, kurā ietilpst pārējie, to uzskaitījums ir izsmeļošs un tādējādi liedz prasību balstīt uz kādu citu pamatu, ja vien tas nav saistīts ar kādu no minētajiem [pamatiem], tā kā analīzei to nav nepieciešams stingri klasificēt, pietiekot ar to vien, ka pārkāpums ir secināms no prasības (16) . Taču izvērtējumā jāņem vērā iestādēm savu uzdevumu pildīšanā piekrītošā plašā diskrecionārā vara (17) .
30. Ja prasība izrādās pamatota, Tiesa apstrīdēto tiesību aktu atzīst par spēkā neesošu (EKL 231. pants), lai gan nolēmums var attiekties vienīgi uz kādu no tā noteikumiem, ja tas ir nodalāms no kopuma. Jebkurā gadījumā atšķirībā no prasības sakarā ar pienākumu neizpildi, kam ir deklaratīvs raksturs, spriedums ir absolūts izspriestā jautājuma materiālo un formālo seku ziņā, jo tā mērķis ir atjaunot tiesisko kārtību, ko skāris Kopienas tiesību normas prettiesiskums.
A – Regulas Nr. 994/98 pārkāpums
31. Šajā kategorijā Beļģijas valdība iekļauj divas iebildumu grupas, pārmetot, ka Regula (EK) Nr. 2204/2002: 1) nenodrošina pārskatāmību un tiesisko drošību, kas vajadzīgas tiesību aktam, ar ko Padome piešķir tiesības Komisijai, saistībā ar atbalstu nodarbinātībai, un 2) padara piemērojamo shēmu stingrāku, pārkāpjot piešķirto pilnvaru robežas.
1. Pārskatāmība un tiesiskā drošība
a) Par to piesaukšanu Regulā Nr. 994/98
32. Beļģija norāda, ka, lai gan Regulas Nr. 994/98 piektajā apsvērumā esot noteikts, ka atbrīvojuma regulas “palielinās pārredzamību un juridisko skaidrību”, apstrīdētā regula esot pilnīgi neskaidra gan konteksta, gan formulējuma ziņā, turklāt tā neatbilstot otrā minētā principa prasībām, kam ir ārkārtīgi svarīga nozīme saistībā ar valsts atbalstu nodarbinātībai.
33. Norādīdama, ka tiek apgalvots apsvēruma pārkāpums bez atsauces uz konkrētu materiāltiesisku normu, Komisija apgalvo, ka, zināmu atbalstu atzīstot par saderīgu ar kopējo tirgu, apstrīdētā regula rada pozitīvas sekas, un, to nosakot, neskardama dalībvalstu tiesības veikt iepriekšēju paziņošanu, tai nav nekādu negatīvu seku. Visbeidzot, tā noliedz jebkādu neskaidrību un tiesiskās drošības [principa] pārkāpumu.
34. Tiesību normā tiek aprakstīti fakti, situācijas vai apstākļi, tos saistot ar noteiktām sekām. Tādēļ faktu pieņēmums un tiesiskās sekas ir tiesību normas pamatelementi (18) . Bet šo elementu trūkst gan pamatojumu izklāstā, gan preambulā, gan ievada apsvērumos, kuru uzdevums ir paskaidrot, pamatot vai attaisnot tiesību normu, kuru tie pavada un pirms kuras tie parasti atrodas, un kam, lai arī esot fiziski iekļautiem tiesību aktā, nav saistoša spēka, neskatoties uz to noderīgumu, kalpojot par interpretācijas kritērijiem.
35. Prasītāja valsts apgalvo divu tādu principu pārkāpumu, kas skaidri noteikti regulas, ar ko Padome piešķir tiesības Komisijai, piektajā apsvērumā, proti, daļā, kam trūkst saistoša spēka, un tādēļ to iespējama neņemšana vērā neskar spēkā esamību. Minētā pieminēšana domāta, lai skaidrotu nolūku, kāpēc Padome pieņēma tiesību aktu, ar ko Padome piešķir tiesības Komisijai.
36. Tomēr gan pārskatāmības, gan tiesiskās drošības princips likumdevējam ir jāievēro kā Kopienu tiesību avots (19), kura neievērošana ir pārkāpums EKL 230. panta izpratnē (20), neatkarīgi no tā, vai tie ir minēti kādā Regulas Nr. 994/98 apsvērumā.
37. Tādēļ Beļģijas valdības iebildumi par pārskatāmību un tiesisko drošību būtu jāierindo kopā ar apgalvojumiem par Kopienu tiesību principu pārkāpumiem, neskatoties uz to, ka tie nav šādi noformēti.
38. Šādi tos uztvērusi arī Komisija, formulēdama savus iebildumus no šāda viedokļa.
b) Par pārskatāmību
39. Prasītāja apgalvo, ka neskaidrība izpaužas divējādi: i) tiesiskajā kontekstā un ii) regulas noteikumos.
i) Tiesiskā konteksta neskaidrība
40. Tā uzskata, ka apstrīdētā regulējuma piemērošanas joma daļēji pārklājoties ar vadlīnijām par reģionālo valsts atbalstu (21), nozaru kopumam noteiktajiem principiem, kas piemērojami reģionu atbalsta pasākumiem par labu lielu ieguldījumu projektiem (22), un Regulu Nr. 70/2001 (23) . Šī līdzāspastāvēšana varot radīt dažādas pretrunas, kas liecina par redakcijas neskaidrību un pretrunīgumu.
41. Jāiegaumē, ka šī pretruna varētu pamatoti rasties vienīgi citu, vienādi ierindojamu tiesību normu gadījumā, jo zemākstāvošu vai augstākstāvošu normu gadījumā šo jautājumu risina saskaņā ar [tiesību aktu] hierarhijas principu. Tādējādi minēto vadlīniju piesaukšana nav pieļaujama, neskatoties uz to, ka Tiesa tās ir atzinusi par Komisijai saistošām (24) .
42. Regulas Nr. 70/2001 gadījumā pārklāšanās nav izslēdzama, jo skartās jomas nav pilnīgi norobežotas. Taču šo jautājumu parasti risina tādējādi, ka gadījumā, ja konkrētā situācijā piemērojami gan vienas, gan otras normas noteikumi, jāņem vērā vispārīgie principi attiecībā uz piemērošanu laikā, priekšmeta vispārīguma pakāpi un citiem aspektiem.
43. Visbeidzot, tas apstāklis, ka kādas regulas noteikumi ir pretrunā ar cita tiesību akta saturu, nepadara pirmo par neskaidru vai pretrunīgu, vēl jo mazāk visā tās kopumā.
ii) Regulas noteikumu neskaidrība
44. Ar pārskatāmību apzīmē skaidrību, nepārprotamību, nešaubīgu un nepārprotamu izpratni. Šī principa īstenošana tiesību zinātnē joprojām paliek desideratum līmenī, jo likuma ieviešana ikdienā nav vienkārša un ne vienmēr tiek piedāvātas nepārprotamas atbildes.
45. Lai arī tiesību normas precizitāti var novērtēt jau pēc tās redakcijas, tās sarežģītības pakāpi konstatē vienīgi piemērošanas gaitā. To ietekmē daudzi faktori, starp kuriem īpaši jāatzīmē likumdevējam piekrītošā diskrecionārā vara.
46. Analizējot prasītājas argumentus attiecībā uz apstrīdētās regulas neskaidrību, jāizdara divas piezīmes. Pirmkārt, par to, ka atšķirības Kopienas tiesību normu formulējumā izriet no sekām, kas iespējami iestātos to piemērošanas rezultātā, otrkārt, par to, ka Tiesai, šķiet, tiek lūgts skaidrojošs nolēmums, lai kliedētu prasītājai šajā teorētiskajā jautājumā radušās šaubas (25) .
47. Prasībā tiek lūgts atcelt visu regulu kopumā. Tomēr, kā esmu norādījis iepriekš, šī procesuālā līdzekļa priekšmets ir ierobežots un precīzi noteikts, un tiktu pārlieku izvērsts, iztirzājot ikvienu prasītājas apgalvoto neskaidrību un pretrunīgumu.
48. Par apgalvoto neskaidrību nav iesniegts neviens pierādījums (26) . Par spēkā neesošu tiesību normu var atzīt vienīgi gadījumā, ja vienkārša izvērtējuma ceļā tiek konstatēts, ka tā kopumā ir neskaidra, pārlieku nenoteikta vai bezjēdzīga, vai arī pretrunā ar citiem noteikumiem. Tas nenotiek, ja, kā tas ir šajā gadījumā, apgalvojums tiek pamatots ar pieņēmumu, neskarot iznākumu tiesas uzraudzībai vienlīdz pakļauto ieviešanas aktu gadījumā.
49. Tādējādi iebildums par pārskatāmības trūkumu ir noraidāms.
c) Par tiesisko drošību
50. Viens no galvenajiem pamatiem, kas piesaukti tiesību akta atcelšanai, ir apgalvotā pretruna tiesiskās drošības principam. Parasti tas ir saistīts ar citiem vispārīgajiem tiesību principiem un, ņemot vērā, ka tas, kā esmu atzīmējis iepriekš, neskar tiesību piešķiršanu un to analizēt nāktos vēlāk – iztirzājot jautājumu par šo principu pārkāpumu.
2. Stingrāku nosacījumu izvirzīšana atbalstam
51. Prasītāja valdība uzskata, ka, izvirzot stingrākus nosacījumus attiecībā uz atbalstu nodarbinātībai, tiek pārkāptas Padomes piešķirtās pilnvaras, kas aprobežojas ar iepriekšējās prakses vienkāršu kodificēšanu. Šajā sakarā tā norāda uz atšķirībām, ko tā ievēro starp agrāko un jauno kārtību.
52. Atbildētāja apgalvo, ka pilnvarojums ir piešķirts, ne vien lai atspoguļotu esošo praksi, bet arī lai nodrošinātu iespēju noteikt stingrākas prasības. Tā turklāt uzsver, ka pārmests tiekot nevis kāda noteikuma, bet gan Regulas Nr. 994/98 ceturtā apsvēruma pārkāpums.
53. Šis pārsūdzības pamats noraidāms, ņemot vērā apstrīdētās regulas tiesisko kontekstu.
54. EK līgumā Komisijai tiek uzdots pārbaudīt, vai atbalsts ir saderīgs ar kopējo tirgu, valstīm ar to uzliekot pienākumu par to iepriekš paziņot un ļaujot Padomei noteikt paredzētās sistēmas īstenošanas kārtību, kā tas notiek gadījumā, kad tā pilnvaro Komisiju pieņemt vispārīgus noteikumus, ar kuriem no iepriekšējas paziņošanas pienākuma tiek atbrīvotas saderīguma kritērijiem atbilstošas atbalsta shēmas.
55. Pilnvarojums tiek pamatots ar “ievērojamo pieredzi”, tomēr nevarētu apgalvot, ka Padome būtu pieļāvusi tikai līdzšinējās kārtības kodificēšanu, izslēdzot stingrāka regulējuma noteikšanu vajadzības gadījumā. Nav vajadzības līdzšinējo praksi atspoguļot normatīvajos aktos, pietiek ar to, ka tā tiek izmantota. Jāievēro, ka pilnvarojošās regulas septītajā apsvērumā noteikts, ka “ir jāļauj Komisijai, kad tā pieņem regulas, kas atbrīvo dažu kategoriju atbalstu no pienākuma paziņot, [..] izvirzīt sīki izstrādātus papildu nosacījumus, lai nodrošinātu to, ka atbalsts, uz ko attiecas šī regula, atbilst kopējam tirgum”. Otrkārt, lai konstatētu šādu atbilstību, konkrētajā gadījumā jāpiemēro vispārīgie kritēriji, ņemot vērā attiecīgajā laikā pastāvošos nosacījumus, un tādēļ nekas neliedz praksei pēc vajadzības mainīties.
56. Neviens no Regulā Nr. 994/98 ietvertajiem noteikumiem nedz liedz Komisijai pieņemt no līdz tam piemērotajiem noteikumiem atšķirīgus noteikumus, nedz liek aprobežoties ar vienkāršu pārformulēšanu. Minētajai iestādei uzticēts pārbaudīt atbilstību, un gluži tāpat kā kādreiz tā drīkst noteikt vadlīnijas, tā drīkst tās vēlāk arī grozīt vai atcelt, ievērojot no Kopienu tiesībām izrietošos ierobežojumus (27) .
57. Nepamatots ir arī iebildums par pielāgošanās laika posma trūkumu, jo tam veltīti Regulas Nr. 2204/2002 11. panta noteikumi, kurus var apstrīdēt, bet nevar neņemt vērā (28) .
58. Cits jautājums – kas šajā tiesvedībā netika uzdots – ir par to, vai regulā, ko Komisija pieņēmusi, pamatojoties uz tiesību aktu, ar ko Padome piešķir tiesības Komisijai, ir ievēroti tajā izvirzītie vispārīgie un sevišķie nosacījumi (29) .
B – Vispārīgo tiesību principu pārkāpums
1. Tiesiskās drošības princips
59. Prasībā vairākkārt norādīts uz tiesiskās drošības principu, lai gan formāli tā pārkāpums ir saistīts ar Regulas Nr. 994/98 apsvēruma pārkāpumu. Šo aspektu esmu jau iztirzājis, pamatojot vajadzību šo pamatu analizēt atsevišķi un vienlaikus ar tiem pamatiem, kas attiecas uz Kopienu tiesību vispārīgajiem principiem.
60. Vispirms jāatzīmē, ka atbilstoši atbildētājas viedoklim Regulā (EK) Nr. 2204/2002 netiekot pārkāpta tiesiskā drošība (30), jo saskaņā ar šo plaši un vispārīgi piemērojamo principu, kas apkopo citus, tiek pieņemta pamatotas paļāvības esamība attiecībā uz Kopienu iestāžu rīcību, piemērojot likumu. Šādi jāsaprot tiesību akta, ar ko Padome piešķir tiesības Komisijai, piektajā apsvērumā izdarītā norāde uz to, ka “atbrīvojuma regulas palielinās pārredzamību un juridisko skaidrību”, kas nozīmē, ka Komisijas, izmantojot tai piešķirtās pilnvaras, pieņemtais regulējums ļaus dalībvalstīm zināt nosacījumus, pie kādiem piešķirams atbrīvojums no pienākuma iepriekš paziņot par atbalsta projektiem.
61. Apstrīdētajā tiesību aktā tiek mēģināts izpildīt tiesiskās drošības prasību, skaidri izklāstot saderīguma nosacījumus, ko izvirza iestāde, kurai EK līgumā uzticēts uzraudzības pienākums. Tomēr, tā kā neskaidrību nepārprotami konstatē, aplūkojot tiesību aktu kopumā, to, cik lielā mērā šis mērķis ir sasniegts, iespējams noteikt tikai vispārīgi un teorētiski.
62. Šāds iespaids nerodas, sīki izpētot apstrīdētās tiesību normas saturu, kurā gan no pozitīvā, gan no negatīvā viedokļa aprakstīta tās piemērošanas joma, definēti tajā lietotie jēdzieni, izklāstīti atbrīvojuma nosacījumi, kā arī sevišķie noteikumi attiecībā uz katru atbalsta shēmu un ietverti noteikumi par uzkrāšanos, pārskatāmību, uzraudzību un spēkā esamību laikā (31) .
63. Iebildumam par tiesiskās drošības pārkāpumu vēl jo vairāk zūd pamats tāpēc, ka EK līgumā paredzētajā sistēmā paziņošanas pienākums ir noteikts ar vispārīgu normu, savukārt atbrīvojums ir ierobežotāks un tādēļ interpretējams šauri, un tādējādi, rodoties šaubām par tā piemērojamību, ir jāievēro vispārīgā norma. Jebkurā gadījumā regula nav paredzēta, lai regulētu visu sfēru, bet gan atsevišķus izņēmumus.
2. Subsidiaritātes princips
64. Lai arī formāli prasītāja valsts apgalvo, ka ir pārkāpts subsidiaritātes princips, savā argumentācijā saistībā ar šo pamatu tā atsaucas uz tiesiskās drošības un samērīguma principiem. Šie principi analizējami atsevišķi, un tādēļ šajā iedaļā tiks iztirzāts pirmais princips, jo tas skar dalībvalstu konstitucionālo iekārtu, kā tas ir Beļģijas gadījumā, saskaņā ar kuru kompetence nodarbinātības jomā piekrīt vienīgi reģioniem. Tiek pārmests, ka, neņemot vērā šos apstākļus, atbrīvojumam no paredzētā paziņošanas pienākuma neesot iedarbības.
65. Komisija uzskata, ka subsidiaritātes princips uz šo lietu neattiecas.
66. Subsidiaritātes princips pozitīvajās tiesībās ir nostiprināts EKL 5. panta 2. punktā, to attiecinot uz jomām, kas nav ekskluzīvā Kopienas kompetencē (32) .
67. Ņemot vērā pašu valsts atbalsta saderīguma ar kopējo tirgu uzraudzības būtību, no Regulas Nr. 2204/2002 tiesiskā konteksta izriet, ka šajā jomā regulējums ietilpst vienīgi Kopienas kompetencē (33) .
68. Tādēļ subsidiaritātes princips ir ne vien piesaukts nevietā, bet arī nav piemērojams, un tādēļ nevar apgalvot, ka tas būtu pārkāpts.
3. Samērīguma un saskaņotības principi
a) Samērīguma princips
69. Prasītāja uzskata, ka atceļamā regula rada nenoteiktību. Turklāt, 2. panta 2. punkta f) apakšpunktā izsmeļoši uzskaitot neizdevīgo darba ņēmēju kategorijas, tā liedz ņemt vērā dalībvalstu reģionālas īpatnības un sociālo politiku, kas kopā ar iespēju iepriekš paziņot Komisijai par pasākumiem, ar kuriem tiek paredzētas priekšrocības citām minētajā normā neuzskaitītām kategorijām, esot nesamērīgi ar bezdarba mazināšanas mērķi.
70. Komisija, uzsvērdama regulas kontekstu, norāda, ka pienākums iepriekš paziņot par regulā neietvertu atbalstu izriet no EK līguma.
71. Saskaņā ar judikatūru samērīguma princips noteic, ka Kopienas pasākumam izmantotajiem līdzekļiem jābūt piemērotiem izvirzītā mērķa sasniegšanai un tie nedrīkst pārsniegt tā sasniegšanai nepieciešamo (34) . Tādējādi samērīgums nozīmē izvirzītā mērķa atbilstību un saskaņotību ar tā sasniegšanai izmantotajiem līdzekļiem.
72. Taču šī savstarpējā attiecība ir jāanalizē, ņemot vērā regulējuma īsteno mērķi, jo pretējā gadījumā šī attiecība tiktu sagrozīta. Izvirzot savus pamatus tiesību akta atcelšanai, Beļģijas valdība nav ņēmusi vērā šo kritēriju, jo, lai gan nodarbinātības veicināšanai ir svarīga nozīme gan Kopienas, gan tai piederīgo valstu tautsaimniecības un sociālajā politikā – turklāt tā ir minēta Regulas Nr. 2204/2002 sestajā apsvērumā – saistībā ar apstrīdēto tiesību normu tai šādas nozīmes nav, lai arī tā to skar. Regula ir pieņemta, pamatojoties uz pilnvarojumu, ko Padome piešķīrusi Komisijai, lai – un tas jāuzsver – vienkāršotu EKL 87. un 88. panta piemērošanu.
73. Turklāt jomā, kura, kā jau esmu norādījis, ietilpst vienīgi Kopienas kompetencē, Kopienas likumdevējam piekrīt plaša diskrecio nāra vara, un tādējādi pieņemto pasākumu likumīgums var tikt skarts vienīgi gadījumā, ja tiek konstatēts to izteikts nesamērīgums ar iecerēto mērķi (35) . Šajā gadījumā tas tā nav, jo tiesību normu piemērošanā iespējami konstatējami trūkumi neskar to samērīgumu (36) .
74. Tādējādi prasītājas valsts izvirzītais pamats par samērīguma principa pārkāpumu ir jānoraida.
b) Saskaņotības princips
75. Prasītāja uzskata, ka ir pārkāpts Kopienu aktu saskaņotības princips, jo ir ierobežotas dalībvalstu iespējas īstenot reālu nodarbinātības politiku.
76. Turpretim atbildētāja, atgādinādama apstrīdētās tiesību normas būtību, apgalvo, ka kopējo politiku noteikšanā Savienības iestādēm piekrītošās plašās diskrecionārās varas īstenošanā saskaņā ar pastāvīgo judikatūru tām piekrīt arī tiesības saskaņot dažādus Kopienas mērķus.
77. Lai iztirzātu šo prasības pamatu, jāuzsver apstrīdētās regulas konteksts: dalībvalstu maksājumi, kas izkropļo vai draud izkropļot konkurenci, vispārīgi tiek atzīti par nesaderīgiem ar kopējo tirgu, lai gan zināmos apstākļos tos var atzīt par saderīgiem. Par visiem plāniem par to piešķiršanu vai izmaiņām tajos visos gadījumos ir jāpaziņo Komisijai, lai tā varētu lemt par to saderīgumu. Lai atvieglotu šā uzdevuma izpildi, Padome ir pilnvarojusi Komisiju, ievērojot zināmas prasības, noteikt nosacījumus, pie kādiem no iepriekšējas paziņošanas pienākuma tiek atbrīvoti zināmi atbalsta pasākumi, kuru starpā ir atbalsts “nodarbinātībai un mācībām” (Regulas Nr. 994/98 1. panta 1. punkts).
78. Tādēļ iepriekšējas paziņošanas pienākums izriet nevis no apstrīdētā tiesību akta, bet gan, kā to pareizi norāda Komisija, no paša EK līguma. Apstrīdētajā regulā atbilstoši saņemtajām pilnvarām tiek apkopotas prasības, kādas jāizpilda, lai saņemtu atbrīvojumu no šāda pienākuma attiecībā uz konkrētām atbalsta shēmām.
79. Regulēdama citu jomu, apstrīdētā Kopienas tiesību norma dalībvalstu nodarbinātības politiku tieši neskar.
4. Nediskriminācijas princips
80. Beļģijas valdība uzskata, ka, saglabājot līdz šim atļautas atbalsta shēmas, vienlaikus nosakot stingrāku kārtību attiecībā uz jaunajām, tiek pārkāpts princips par nediskriminēšanu starp uzņēmumiem, kas saņēmuši atbalstu līdz regulas spēkā stāšanās brīdim, un tiem uzņēmumiem, kas to lūdz pēc tam.
81. Šajā sakarā atbildētāja iestāde uzsver, ka regulējuma mērķis ir vienīgi atbilstoši tā juridiskajam pamatam iepriekšējas paziņošanas pienākumu neattiecināt uz izvirzītajiem nosacījumiem atbilstošu atbalstu. Ar to netiek darīts nekas vairāk, jo gadījumā, ja ar to agrāk atļautais atbalsts tiktu atcelts vai pakārtots pašreiz noteiktajai kārtībai, būtu pārkāpta gan Regula Nr. 994/98, gan pats EK līgums.
82. Judikatūrā jau zināmu laiku ir noteikts, ka Kopienas likumdevējs pārkāpj nediskriminācijas principu, līdzīgas situācijas aplūkojot atšķirīgi (37) vai atšķirīgas situācijas aplūkojot līdzīgi (38), ja vien šāda attieksme nav objektīvi pamatota (39) .
83. Šajā lietā prasītāja valsts uzskata, ka tiesiskā regulējuma izmaiņas rada nevienlīdzību. Taču šis apstāklis objektīvi pamato izraisīto seku dažādību. Ievērojot Beļģijas Karalistes argumentāciju, tiktu panākts tiesību sistēmas sastingums un novecošanās, jo netiktu pieņemts neviens no līdzšinējā regulējuma atšķirīgs, jauns regulējums. Cits jautājums ir par citu tādu vispārīgo tiesību principu kā atpakaļejoša spēka nepieļaujamības, iegūto tiesību ievērošanas, tiesiskās paļāvības principa vai kāda no jau minētajiem, jo īpaši tiesiskās drošības principa, ietekmi uz regulu.
84. Tādēļ nekas neliecina par to, ka apgalvotā nevienlīdzīgā attieksme nebūtu pamatota.
C – Juridiskā pamata kļūdaina izvēle
85. Pēdējais Beļģijas izvirzītais prasības pamats ir pamatots ar EKL 241. pantu. Tā apgalvo, ka ar Amsterdamas līgumu ir iekļauts EKL 137. panta 3. punkts, ar kuru Padomei esot piešķirtas pilnvaras vienprātīgi pieņemt lēmumus par “finanšu iemaksām, lai veicinātu nodarbinātību un radītu darba vietas”, kas tādējādi izslēdzot jebkādu Komisijas kompetenci šajā jautājumā. Šā grozījuma rezultātā Regula Nr. 994/98 vairs neesot Regulas Nr. 2204/2002 juridiskais pamats, jo tajā piešķirtais pilnvarojums ir pretrunā ar minēto tiesību normu tās jaunajā redakcijā.
86. Komisija to atspēko, apgalvojot, ka minētais EKL 137. panta 3. punkts bez atpakaļejoša spēka tika pieņemts pēc Regulas Nr. 994/98 spēkā stāšanās brīža. Turklāt tā uzskata, ka minētā EK līguma norma šajā lietā nav piemērojama.
87. Atliek vienīgi pilnībā piekrist šim izvērtējumam.
88. Tiesa ir noteikusi, ka tiesību akta juridiskā pamata izvēlei jābūt pamatotai ar tādiem tiesiskai kontrolei pakļaujamiem objektīviem elementiem kā akta mērķis un saturs (40) . Ja tam ir vairāki mērķi, jāņem vērā galvenais mērķis (41) .
89. Augsta nodarbinātības līmeņa panākšana ir viens no Kopienas pamatuzdevumiem (EKL 2. pants), un tam ir jāveicina to politiku koordinācija šajā jomā, ko pieņēmušas dalībvalstis [3. panta 1. punkta i) apakšpunkts], kas šajā jautājumā vienlīdz velta ievērojamus pūliņus un paredz saimnieciskus pasākumus tā sasniegšanai.
90. Šāda atbalsta sniegšana iespaido kopējā tirgus darbību un kropļo konkurenci (42) . Tādēļ paredzēti kontroles mehānismi, kas neapšaubāmi skar nodarbinātību; tiem pieskaitāma Regula Nr. 994/98; ar to pamatota apstrīdētā regula, un tās pamats ir ietverts nevis EKL 137. pantā, nedz kādā citā EKL XI sadaļas – sociālā politika, izglītība, arodmācības un jaunieši – nedz VIII sadaļas – nodarbinātība – pantā, bet gan EKL 89. pantā, kas ietverts VI sadaļā – kopīgi noteikumi par konkurenci, nodokļiem un likumu tuvināšanu. Tas ir pareizi izvēlēts, jo tā galvenais mērķis ir EKL 87. un 88. panta piemērošana, lai arī, uzsveru, tas skar nodarbinātību.
91. Turklāt jāievēro, ka regulā, ar ko Padome piešķir tiesības Komisijai, ir paredzētas arī tādas citas atbalsta kategorijas kā atbalsts maziem un vidējiem uzņēmumiem, pētniecībai un attīstībai, kā arī vides aizsardzībai (1. panta 1. punkts), tādējādi, pieņemot Beļģijas Karalistes argumentāciju, tās juridiskais pamats būtu jārod arī katrā no EK līguma normām, kas ļauj Kopienai rīkoties šajās jomās.
92. Tādējādi atsaukšanās uz EKL 137. pantu šajā gadījumā ir nevietā. Kopienas tiesības netiek pārkāptas, jo Regula (EK) Nr. 2204/2002 juridiski pamatota ar EK līgumā ietvertajiem noteikumiem par konkurenci un tās galvenais mērķis ir Padomes Komisijai piešķirtā pilnvarojuma ceļā vienkāršot EKL 88. panta 3. punktā paredzēto procedūru.
IV – Tiesāšanās izdevumi
93. Saskaņā ar Reglamenta 69. panta 2. punktu, noraidot prasītājas valsts prasījumus, tai uzliek par pienākumu atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
V – Secinājumi
94. Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, piedāvāju Tiesai:
2) noraidīt Beļģijas Karalistes celto prasību par Komisijas 2002. gada 12. decembra Regulas (EK) Nr. 2204/2002 par Eiropas Kopienas dibināšanas līguma 87. un 88. panta piemērošanu attiecībā uz valsts atbalstu nodarbinātībai atcelšanu;
3) piespriest Beļģijas Karalistei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
(1) .
(2)  –	OV L 337, 3. lpp., kļūdu labojums OV L 349, 126. lpp.
(3)  –	Regula par to, kā piemērot Eiropas Kopienas dibināšanas līguma 92. un 93. pantu (jaunajā redakcijā ar grozījumiem EKL 87. un 88. pants) attiecībā uz dažu kategoriju valsts horizontālo atbalstu (OV L 142, 1. lpp.).
(4)  –	Tās 2. pantā Komisija ir pilnvarota, pieņemot regulas, nolemt “ka – ņemot vērā kopējā tirgus attīstību un darbību – attiecīgu kategoriju atbalsts neatbilst visiem 92[87]. panta 1. punktā paredzētajiem kritērijiem un ka tāpēc tā atbrīvojama [tas atbrīvojams] no paziņošanas procedūras, kas paredzēta 93[88]. panta 3. punktā, ja vien atbalsts, kas konkrētā laika periodā piešķirts tam pašam uzņēmumam, nepārsniedz kādu noteiktu summu”. Balstoties uz šo juridisko pamatu, tika pieņemta Komisijas 2001. gada 12. janvāra Regula (EK) Nr. 69/2001 par tā saucamajiem de minimis
atbalsta pasākumiem (OV L 10, 30. lpp.).
(5)  –	OV L 10, 20. un, attiecīgi, 33. lpp.
(6)  –	Lai arī gan Beļģijas valdība, gan Komisija savos tiesvedības rakstos vairākkārt polemizē par iespējamu nepieņemamību, jautājums par kuru gan netika nedz formāli izvirzīts, nedz arī izriet no tiesvedības gaitas, tā kā apstrīdētais apstāklis, ka Regulas Nr. 2204/2002 pieņemšanas laikā pret to netika celti iebildumi, neliedz to vēlāk apstrīdēt, ar noteikumu, ka tas tiek darīts termiņā un ievērojot izvirzītās prasības. Šajā sakarā būtu jāmin replikā norādītais 1979. gada 12. jūlija spriedums lietā 166/78 Itālija/Komisija, Recueil, 2575. lpp., saskaņā ar kuru “EEK Līguma 173. panta 1. punktā [jaunajā redakcijā ar grozījumiem EKL 230. pants] atzītas katras dalībvalsts tiesības ar prasību par tiesību akta atcelšanu apstrīdēt jebkuras Padomes regulas likumīgumu, šo tiesību izmantošanu nepakārtojot nostājām, ko ieņem attiecīgās regulas pieņemšanas laikā Padomes sastāvā esošo valstu pārstāvji”.
(7)  –	1986. gada 23. aprīļa spriedums lietā 294/83 Les Verts /Parlaments, Recueil, 1339. lpp., tāpat 2002. gada 25. jūlija spriedums lietā C‑50/00 Unión de Pequeños Agricultores /Padome, Recueil, I‑6677. lpp.
(8)  –	Rodríguez Iglesias, G. C. El Tribunal de las Comunidades Europeas. El derecho comunitario Europeo y su aplicación judicial, izdevniecība Civitas, Madride, 1993. gads, 384. lpp.
(9)  –	Liñán Nogueras, D. un Mangas Martín, A. Instituciones y Derecho de la Unión Europea, izdevniecība Tecnos, 4. izdevums, Madride, 2004. gads, 459. lpp.
(10)  –	Kā to norādīju secinājumos, kas sniegti lietā C‑315/99 P Ismeri Europa /Revīzijas palāta, Recueil, I‑5281. lpp., spriedums kurā pieņemts 2001. gada 10. jūlijā. Arī Waelbroeck, M. un Waelbroeck, D. Article 173. J. V. Louis, G. Vandersanden, D. Waelbroeck un M. Waelbroeck. Commentaire Megret. Le droit de la CEE, 10. sējums ( La Cour de Justice. Les actes des institutions ). Éditions de l´Université de Bruxelles, Brisele, 1993. gads, 98. lpp., un Vandersanden-Barav. Contentieux communautaire, izdevniecība Bruylant, Brisele, 1977. gads, 127. lpp.
(11)  –	Minētā Liñán Nogueras, D. un Mangas Martín, A. darba 460. lpp.
(12)  –	Castillejo Manzanares, R. El recurso de anulación, kopdarbā Derecho procesal comunitario
Mariño, F., Moreno Catena, V. un Moreiro, C. vadībā, izdevniecība Tirant lo Blanch, Valensija, 2001. gads, 151. lpp.
(13)  –	Prasības celšanas tiesību ierobežošana atkarībā no prasības mērķa tiesību pasaulē nav nekas neparasts. Viens piemērs rodams 1985. gada Eiropas Vietējo pašvaldību hartā, kurā noteikts, ka pašvaldību rīcībā jābūt mehānismam īpašai šīs patstāvības aizsardzībai valsts varas teritoriālajā sadalījumā. Spānijas gadījumā tas nozīmē, ka provincēm un municipalitātēm ir tiesības iesniegt pieteikumus Tribunal Constitucional
[Konstitucionālajā Tiesā] saistībā ar tiesību aktiem, kas ir valsts vai autonomo komūnu likuma statusā, ja tās uzskata, ka šie tiesību akti kaitē vietējai pašpārvaldei (1979. gada 3. oktobra Ley Organica
[Pamatlikuma] 2/1979 par Konstitucionālo Tiesu 75.a panta 1. punkts), šai procesuālajai kārtībai esot izmantojama tikai un vienīgi minētās īpašības [pašpārvaldes] aizsardzībai.
(14)  –	Šīs fizisko personu prasības celšanas tiesības prasībās par tiesību akta atcelšanu ir tikušas ierobežotas Tiesas judikatūrā, kas krietni vien kritizēta doktrīnā – cita starpā Sarmiento, D. La sentencia UPA (C‑50/2000), los particulares y el activismo inactivo del Tribunal de Justicia. Civitas, Revista Española de Derecho Europeo, 3. numurs, 2002. gada jūlijs – septembris, 531.–577. lpp.; arī Ortega, M. El acceso de los particulares a la justicia comunitaria, Ariel Practicum, Barselona, 1999. gads, jo īpaši 6. nodaļā “Hacia una mejora del sistema de protección jurisdiccional de los particulares” [Ceļā uz pilnveidojumiem privātpersonu tiesiskās aizsardzības sistēmā]. Secinājumos, kas sniegti jau minētajā lietā Unión de Pequeños Agricultores /Padome, spriedums kurā tika pieņemts 2002. gada 25. jūlijā, ģenerāladvokāts Džeikobss [ Jacobs ] piedāvāja plašu interpretāciju, nosakot, ka “Kopienas akts prasītāju skar individuāli, ja attiecīgais akts būtiski aizskar vai var [būtiski] aizskart viņa intereses” (102. punkta 4. apakšpunkts). Šī plašākā interpretācija atbalstīta arī Līgumā par Konstitūciju Eiropai, kura III‑365. panta 4. punktā ir paredzētas divas iespējas jebkurai fiziskai vai juridiskai personai celt prasību gan “par tiesību aktu, kas adresēts šai personai vai kas viņu skar tieši un individuāli”, gan “par reglamentējošu aktu, kas viņu skar tieši, bet nav saistīts ar īstenošanas pasākumiem”.
(15)  –	Piemēram, 1960. gada 10. maija spriedumā lietā 19/58 Vācijas Federatīvā Republika/Augstā iestāde, Recueil, 471. lpp., saistībā ar kompetences trūkumu tika atzīts, ka, lai arī attiecīgais pamats netika formāli izvirzīts nedz prasībā, nedz replikā, tas būtu jāizskata.
(16)  –	1974. gada 14. maija spriedums lietā 4/73 Nold, Recueil, 491. lpp.
(17)  –	1973. gada 14. marta spriedums lietā 57/72 Westzucker, Recueil, 321. lpp., un 1976. gada 22. janvāra spriedums lietā 55/75 Balkan-Import-Export, Recueil, 19. lpp. Arī M. Bernad, S. Salinas un C. Tirado. Instituciones y Derecho de la Unión Europea, izdevniecība Realizaciones, Informes y Ediciones Europa, Saragosa, 2003. gads, 402. lpp.
(18)  –	J. Guasp. Derecho . Bez izdevniecības norādes, Madride, 1971. gads, 7. un turpmākās lpp., definē tiesības kā “starp personām esošu attiecību kopumu, ko sabiedrība atzīst par vajadzīgu”, izceļot divus faktorus, kas ietver jēdziena būtību: personu starpā pastāvošo attiecību būtību un formu, ko nosaka šādu attiecību vajadzība.
(19)  –	A sensu contrario
no 1998. gada 19. novembra sprieduma lietā C‑150/94 Apvienotā Karaliste/Komisija, Recueil, I‑7235. lpp., 37. punkta izriet, ka vispārīgie principi ir jāievēro pat tad, ja tie nav minēti apsvērumos.
(20)  –	1978. gada 3. maija sprieduma lietā 122/77 Töpfer /Komisija, Recueil, 1019. lpp., 19. punkts.
(21)  –	1998. gada 10. marta OV C 74, 9. lpp.
(22)  –	2002. gada (un nevis 2000. gada, kā kļūdaini norādīts prasības pieteikuma 24. zemsvītras piezīmē) 19. marta OV C 70, 8. lpp.
(23)  –	Minēta šo secinājumu 8. punktā.
(24)  –	1993. gada 24. marta sprieduma lietā C‑313/90 CIRFS
u.c./Komisija, Recueil, I‑1125. lpp., 35. punkts un 1996. gada 15. oktobra sprieduma lietā C‑311/94, Ĳssel-Vliet, Recueil, I‑5023. lpp., 42. punkts.
(25)  –	Tā vēlas “uzlikt pārsēju, pirms vēl radusies brūce” [atrisināt problēmu, pirms tā vispār radusies], aizmirstot, ka, rodoties sarežģījumiem, iespējams izmantot virkni tādu līdzekļu kā nepiemērošana pēc būtības, piemērošanas aktu apstrīdēšana, grozījumu izdarīšana regulā, prejudiciāls nolēmums par interpretēšanu.
(26)  –	Pie līdzīga secinājuma Lēmumā par Komisijas regulas projektu (2003. gada 13. novembra OV C 272, E/405. lpp.) nonāca Eiropas Parlaments, uzskatot, ka “piedāvātā redakcija ievērojami pilnveido pārvaldes pārskatāmību un vienlaikus atvieglo noteikto kritēriju ievērošanu [..]” (2. punkts).
(27)
–	Kā piemērs Komisijas paziņojumā par vadlīnijām attiecībā uz valsts atbalstu nodarbinātībai (2000/C 371/05, OV 2000, C 371, 12. lpp.) minēts, ka šo shēmu izvērtēšana arī turpmāk veicama “saskaņā ar esošajās vadlīnijās noteiktajiem kritērijiem, kas tādējādi paliek spēkā līdz brīdim, kamēr netiek pieņemtas pārskatītas vadlīnijas jautājumā par atbalstu nodarbinātībai vai regula par atbalsta nodarbinātībai atbrīvojumu”.
(28)  –	Skat. šo secinājumu 16. punktu.
(29)  –	Skat. šo secinājumu 7. punktu.
(30)  –	To apliecināja arī Eiropas Parlaments, minētā Lēmuma par regulas projektu 26. zemsvītras piezīmē atzīstot, ka tiek piedāvāta “saskaņota atbalsta atļaujas sistēma, [..] veicinot tiesiskās drošības principu” (3. punkts).
(31)  –	Skat. šo secinājumu 9.–16. punktu.
(32)  –	Šī doma ir atkārtota Eiropas Kopienas dibināšanas līgumam pievienotā Protokola par subsidiaritātes principa un proporcionalitātes principa piemērošanu 3. punktā.
(33)  –	Neskarot EKL 88. panta 2. punkta trešajā daļā paredzētās dalībvalstu tiesības vērsties Padomē, lai panāktu atbalsta atzīšanu par saderīgu ar kopējo tirgu, kad to attaisno ārkārtas apstākļi.
(34)  –	1979. gada 20. februāra spriedums lietā 122/78 Buitoni
( Recueil, 677. lpp., 16. punkts), 1987. gada 18. novembra spriedums lietā 137/85 Maizena
( Recueil, 4587. lpp., 15. punkts), 2002. gada 10. decembra spriedums lietā C‑491/01 British American Tobacco (Investments) un Imperial Tobacco
( Recueil, I‑11453. lpp., 122. punkts) un 2003. gada 10. jūlija spriedums lietā C‑15/00 Komisija/Eiropas Investīciju banka ( Recueil, I‑7281. lpp., 161. punkts).
(35)  –	Šajā sakarā skat. iepriekš minētos spriedumus lietā British American Tobacco (Investments) un Imperial Tobacco, 123. punkts, un lietā Komisija/Eiropas Investīciju banka, 162. punkts.
(36)  –	Sprieduma iepriekš minētajā lietā Komisija/Eiropas Investīciju banka 165. punkts.
(37)  –	Cita starpā, 1971. gada 27. oktobra spriedums lietā 6/71 Rheinmühlen Düsseldorf
( Recueil, 823. lpp.).
(38)  –	1980. gada 16. oktobra spriedums lietā 147/79 Hochstrass /Tiesa ( Recueil, 3005. lpp.) un turpmākie [spriedumi].
(39)  –	Cita starpā, 1982. gada 15. jūlija spriedums lietā 245/81 Edeka
( Recueil, 2745. lpp.).
(40)  –	1991. gada 11. jūnija spriedums lietā C‑300/89 Komisija/Padome ( Recueil, I‑2867. lpp., 10. punkts).
(41)  –	2001. gada 9. oktobra spriedums lietā C‑377/98 Nīderlande/Parlaments un Padome ( Recueil, I‑7079. lpp., 27. punkts).
(42)  –	Skat. šo secinājumu 3. un 4. punktu.