TIESAS SPRIEDUMS1979. gada 13. decembrī (*)Jaunu vīnogulāju stādījumu veidošanas aizliegumsLieta 44/79par lūgumu, ko Tiesai atbilstoši EEK līguma 177. pantam iesniegusi Verwaltungsgericht Neustadt an der Weinstraβe, lai tiesvedībā starp Liselotte Hauer, kas dzīvo Bāddirkheimā [Bad Durkheim]_unLand Rheinland-Pfalzsaņemtu
prejudiciālu nolēmumu par to, kā interpretēt 2. pantu Padomes
1976. gada 17. maija Regulā (EEK) Nr. 1162/76 par
pasākumiem, kas paredzēti vīnkopības potenciāla pielāgošanai tirgus
prasībām, ko grozījusi Padomes 1978. gada 23. novembra Regula
(EEK) Nr. 2776/78, attiecībā uz 1. pantu Gesetz über Maßnahmen auf dem Gebiete der Weinwirtschaft – Weinwirtschaftsgesetz (Vācijas likums “Par pasākumiem, kas veicami vīnkopības nozarē”).TIESAšādā sastāvā: priekšsēdētājs H. Kučers [H. Kutscher], palātu priekšsēdētāji A. O’Kīfs [A. O’Keeffe] un Ā. Tufē [A. Touffait], tiesneši Ž. Mertenss de Vilmarss [J. Mertens de Wilmars], P. Peskatore [P. Pescatore], Makenzijs Stjuarts [Mackenzie Stuart], Dž. Bosko [G. Bosco], T. Kopmanss [T. Koopmans] un O. Dūe [O. Due]_ģenerāladvokāts F. Kapotorti [F. Capotorti]_sekretārs A. van Houte [A. van Houtte]pasludina šo spriedumu.Spriedums1        Ar
1978. gada 14. decembra rīkojumu, kas Tiesā saņemts
1979. gada 20. martā, Verwaltungsgericht Neustadt an der Weinstraβe
[Neištates pie Veinštrāses Administratīvā tiesa] atbilstoši EEK līguma
177. pantam iesniegusi divus prejudiciālos jautājumus par to, kā
interpretēt 2. pantu Padomes 1976. gada 17. maija Regulā
(EEK) Nr. 1162/76 par pasākumiem, kas paredzēti vīnkopības
potenciāla pielāgošanai tirgus prasībām (OV, L 135, 32. lpp.),
ko grozījusi Padomes 1978. gada 23. novembra Regula (EEK)
Nr. 2776/78 (OV L 333, 1. lpp.).2        No
Tiesā iesniegtās lietas var secināt, ka prasītāja pamata lietā
1975. gada 6. jūnijā Land Rheinland-Pfalz [Reinzemes-Pfalcas
zemes] kompetentajai iestādei lūdza piešķirt atļauju jaunu vīnogulāju
stādījumu veidošanai uz viņai piederošās zemes Bāddirkheimas reģionā.
Sākotnēji šī atļauja viņai netika piešķirta, jo saskaņā ar minētajā
nozarē piemērojamiem Vācijas tiesību aktiem, proti, 1977. gada
10. marta Vīnkopības likumu (Weinwirtschaftsgesetz)
attiecīgais zemes gabals netika uzskatīts par piemērotu vīnogulāju
audzēšanai. Ieinteresētā persona 1976. gada 22. janvārī
apstrīdēja minēto lēmumu. Kamēr kompetentā iestāde vēl skatīja šo
jautājumu, 1976. gada 17. maijā tika pieņemta Regula
Nr. 1162/76, kuras 2. pants noteica trīs gadus ilgu aizliegumu
stādīt jebkādus jaunus vīnogulājus. Tā paša gada 21. oktobrī
pārvaldes iestāde noraidīja apstrīdējumu, pamatojoties uz šādiem diviem
iemesliem: pirmkārt – zemes neatbilstība, otrkārt – stādīšanas
aizliegums izriet no minētās Kopienas regulas.3        Ieinteresētā persona iesniedza sūdzību Verwaltungsgericht,
savukārt iestāde, pamatojoties uz ekspertu ziņojumiem par minētajā
apvidū audzētajām vīnogām un ņemot vērā izlīgumus, kas noslēgti ar
vairākiem citiem pieteikuma iesniedzējas zemei blakus esošu zemes gabalu
īpašniekiem, atzina, ka pieteikuma iesniedzējas zemi var uzskatīt par
piemērotu vīnogulāju audzēšanai saskaņā ar minimālajām prasībām, kādas
noteiktas valsts tiesību aktos. Līdz ar to iestāde paziņoja par savu
gatavību izsniegt atļauju pēc tam, kad būs beidzies Kopienas tiesību
aktos noteiktais jaunu vīnogulāju stādījumu veidošanas aizliegums.
Tādējādi ir acīmredzams, ka strīds starp pusēm ir saistīts tikai ar
Kopienas tiesību jautājumiem.4        Prasītāja
pamata lietā uzskata, ka pieprasītā atļauja ir viņai jāpiešķir,
pamatojoties uz to, ka Regulas Nr. 1162/76 noteikumi nav
piemērojami gadījumā, kad lūgums par atļaujas piešķiršanu ir iesniegts
ilgi pirms minētās regulas stāšanās spēkā. Pat pieņemot, ka minētā
regula ir piemērojama arī attiecībā uz lūgumiem, kas iesniegti pirms
regulas stāšanās spēkā, tās noteikumi tik un tā nav attiecināmi uz
prasītāju tāpēc, ka tie ir pretrunā ar viņas tiesībām uz īpašumu un
tiesībām brīvi strādāt izvēlētajā profesijā, kuras tai garantē Vācijas
Federatīvās Republikas Pamatlikuma 12. un 14. pants.5        Lai izšķirtu šo strīdu, Verwaltungsgericht formulēja šādus divus jautājumus:1)      Vai
Padomes 1976. gada 17. maija Regula (EEK) Nr. 1162/76,
ko grozījusi Padomes 1978. gada 23. novembra Regula (EEK)
Nr. 2776/78, jāinterpretē tā, ka tās 2. panta 1. punkts
attiecas arī uz tiem lūgumiem piešķirt atļauju jaunu vīnogulāju
stādījumu veidošanai, kuri iesniegti pirms minētās regulas stāšanās
spēkā?2)      Ja
atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša – vai Regulas
Nr. 1162/76 2. panta 1. punkts ir jāinterpretē tā, ka
tajā noteiktais aizliegums izsniegt atļaujas jaunu vīnogulāju stādījumu
veidošanai, izņemot minētās regulas 2. panta 2. punktā
paredzētos gadījumus, ir piemērojams vispārīgi, proti, vai tas ir
piemērojams neatkarīgi no tā, vai zeme ir vai nav piemērota vīnogulāju
audzēšanai, kā noteikts Weinwirtschaftsgesetz (Vācijas likums par pasākumiem, kas veicami vīnkopības nozarē) 1. panta 1. punkta otrajā teikumā un 2. punktā? Pirmais jautājums (Regulas Nr. 1162/76 piemērošana laikā) 6        Attiecībā
uz šo jautājumu prasītāja pamata lietā uzskata, ka lēmums par viņas
lūgumu, kas iesniegts kompetentajai iestādei 1975. gada
6. jūnijā, pirms Kopienas regulas stāšanās spēkā būtu bijis viņai
labvēlīgs, ja administratīvais process būtu norisinājies kā parasti un
ja iestāde uzreiz būtu atzinusi faktu, ka viņai piederošais zemes gabals
ir piemērots vīnogulāju audzēšanai saskaņā ar valsts tiesību aktos
noteiktajām prasībām. Viņa apgalvo, ka, lemjot par to, no kura brīža ir
piemērojama Kopienas regula, ir jāņem vērā minētā situācija, it īpaši
tāpēc, ka no attiecīgā vīna dārza iegūstamās vīnogas nebūtu ievērojami
ietekmējušas situāciju tirgū, ņemot vērā laika posmu no vīna dārza
izveidošanas līdz pirmajai ražai.7        Argumentiem,
ko minējusi prasītāja pamata lietā, nevar piekrist. Regulas
Nr. 1162/76 2. panta 1. punkta otrajā daļā tiešām ir
skaidri noteikts, ka “no šīs regulas spēkā stāšanās dienas” dalībvalstis
vairs nepiešķir atļaujas jaunu stādījumu veidošanai. Attiecībā uz
atļaujas izsniegšanu minētais noteikums pilnībā aizliedz iespēju ņemt
vērā laiku, kad ir iesniegts lūgums. Tajā ir norādīts nolūks nodrošināt
minētās regulas tūlītēju stāšanos spēkā tiktāl, ka pat pirms minētās
regulas stāšanās spēkā iegūtās tiesības veidot jaunus stādījumus vai
veikt pārstādīšanu tiek apturētas uz aizlieguma laiku, pamatojoties uz
minētās regulas 4. pantu.8        Saskaņā
ar preambulas sesto apsvērumu attiecībā uz pēdējo minēto noteikumu
jaunu stādījumu aizliegums ir vajadzīgs “sabiedrības prioritāro interešu
dēļ”, pamatojoties uz kurām Kopienā ir jāierobežo vīna pārprodukcija,
no jauna jāizveido tirgus līdzsvars un jānovērš struktūrpārpalikumu
rašanās. Tādējādi ir acīmredzams, ka Regulas Nr. 1162/76 mērķis ir
pašreizējo vīnogulāju platību paplašināšanas tūlītēja novēršana. Tādēļ
nav pieļaujams izņēmums par labu pieteikumam, kas iesniegts pirms
regulas stāšanās spēkā.9        Tāpēc
atbildei uz pirmo jautājumu ir jābūt tādai, ka Padomes 1976. gada
17. maija Regula Nr. 1162/76, ko grozījusi 1978. gada
23. novembra Regula Nr. 2776/78, jāinterpretē tā, ka tās
2. panta 1. punkts attiecas arī uz tiem lūgumiem piešķirt
atļauju jaunu vīnogulāju stādījumu veidošanai, kuri iesniegti pirms
Regulas Nr. 1162/76 stāšanās spēkā. Otrais jautājums (Regulas Nr. 1162/76 materiālā piemērošanas joma)10      Otrajā jautājumā Verwaltungsgericht
lūdz Tiesu noteikt, vai Regulas Nr. 1162/76 2. panta
1. punktā paredzētais aizliegums veidot jaunus stādījumus ir
piemērojams vispārīgi, proti, vai tas attiecas arī uz zemi, kas saskaņā
ar kritērijiem, kurus piemēro ar valsts tiesību aktiem, ir atzīta par
piemērotu vīnogulāju audzēšanai.11      Šajā
ziņā minētās regulas teksts ir nepārprotams – 2. pants aizliedz
“jebkādus jaunus stādījumus”, nešķirojot attiecīgos zemes gabalus pēc to
kvalitātes. Ņemot vērā tekstu un Regulas Nr. 1162/76 mērķi, ir
skaidrs, ka aizliegums ir jāattiecina uz jauniem stādījumiem neatkarīgi
no zemes veida un klasifikācijas valsts tiesību aktos. Faktiski minētās
regulas mērķis, kas ir it īpaši nepārprotams, ņemot vērā preambulas otro
apsvērumu, ir izbeigt pārprodukcijas rašanos Eiropas vīnkopībā un
atkārtoti izveidot tirgus līdzsvaru gan īstermiņā, gan ilgtermiņā.
Vienīgi minētās regulas 2. panta 2. punkts paredz dažus
izņēmumus attiecībā uz tā paša panta 1. punktā noteikto aizliegumu,
taču neapstrīdami ir tas, ka neviens no šiem izņēmumiem neattiecas uz
konkrēto gadījumu.12      Tāpēc
atbildei uz otro jautājumu jābūt tādai, ka Regulas Nr. 1162/76
2. panta 1. punkts jāinterpretē tā, ka tajā noteiktais
aizliegums piešķirt atļaujas jaunu vīnogulāju stādījumu veidošanai,
izņemot minētās regulas 2. panta 2. punktā noteiktos
gadījumus, ir piemērojams vispārīgi, proti, tas piemērojams neatkarīgi
no tā, vai zemes gabals ir vai nav piemērots vīnogulāju audzēšanai vai
citādi saskaņā ar valsts tiesību aktu noteikumiem. Pamattiesību aizsardzība Kopienu tiesību sistēmā13      Verwaltungsgericht savā
pieteikumā izklāsta, ka tad, ja Regula Nr. 1162/76 ir jāinterpretē
tā, ka tajā noteikts vispārējs aizliegums, kas attiecas pat uz vīnogu
audzēšanai piemērotu zemi, iespējams, ka minēto noteikumu vajadzēs
uzskatīt par nepiemērojamu Vācijas Federatīvajā Republikā, jo pastāv
šaubas par to, vai tas atbilst pamattiesībām, ko garantē Pamatlikuma
12. un 14. pants, kas reglamentē attiecīgi tiesības uz īpašumu
un tiesības brīvi strādāt izvēlētajā profesijā.14      Tiesa 1970. gada 17. decembra spriedumā lietā Internationale handelsgesellschaft (Recueil,
1125. lpp.) paziņoja, ka jautājumu par pamattiesību iespējamo
pārkāpumu, kas izdarīts, Kopienas iestādēm veicot kādu pasākumu, var
vērtēt, tikai ņemot vērā pašas Kopienas tiesības. Tādu īpašu
izvērtēšanas kritēriju ieviešana, kas izriet no konkrētas dalībvalsts
tiesību aktiem vai konstitucionālajām tiesībām, nenovēršami iznīcinātu
kopīgā tirgus vienotību un apdraudētu Kopienas kohēziju, graujot
Kopienas tiesību materiālo vienotību un efektivitāti.15      Tiesa minētajā spriedumā un vēlāk arī 1974. gada 14. maija spriedumā lietā Nold (Recueil,
491. lpp.) uzsvēra arī to, ka pamattiesības ir vispārējo tiesību
principu sastāvdaļa, kuru ievērošanu tā nodrošina, un ka, nodrošinot
minēto tiesību ievērošanu, Tiesai ir pienākums ievērot dalībvalstu
kopīgās konstitucionālās tradīcijas, lai Kopienā netiktu akceptēti
pasākumi, kas nav saderīgi ar dalībvalstu konstitūcijās atzītajām
pamattiesībām; tāpat arī starptautiskie līgumi cilvēktiesību
aizsardzības jomā, kuru noslēgšanā dalībvalstis ir sadarbojušās vai
kurus tās ir parakstījušas, var sniegt norādes, kas jāņem vērā Kopienas
tiesībās. Šī koncepcija vēlāk tika atzīta Eiropas Parlamenta, Padomes un
Komisijas kopīgajā 1977. gada 5. aprīļa deklarācijā, kas,
ņemot vērā Tiesas judikatūru, no vienas puses, atsaucas uz tiesībām, ko
garantē dalībvalstu konstitūcijas, un, no otras puses, uz
1950. gada 4. novembra Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību
aizsardzības konvenciju (OV 1977, C 103, 1. lpp.).16      Šādos apstākļos šaubas, ko Verwaltungsgericht paudusi
par Regulas Nr. 1162/76 noteikumu saderību ar noteikumiem par
pamattiesību aizsardzību, jāsaprot tā, ka tiek apšaubīta regulas spēkā
esamība, ņemot vērā Kopienas tiesību aktus. Šajā ziņā ir jānošķir, no
vienas puses, īpašumtiesību iespējamie pārkāpumi un, no otras puses,
iespējamais ierobežojums attiecībā uz tiesībām brīvi strādāt izvēlētajā
profesijā. Jautājums par īpašumtiesībām17      Tiesības
uz īpašumu ir garantētas Kopienu tiesību sistēmā atbilstoši
koncepcijām, kas ir kopīgas dalībvalstu konstitūcijām un kas ir
atspoguļotas arī Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības
konvencijas pirmajā protokolā.18      Minētā protokola 1. pants paredz, ka:“Jebkurai
fiziskai vai juridiskai personai ir tiesības uz īpašumu. Nevienam
nedrīkst atņemt viņa īpašumu, izņemot, ja tas notiek sabiedrības
interesēs un apstākļos, kas noteikti ar likumu un atbilst vispārējiem
starptautisko tiesību principiem.Minētie
nosacījumi nekādā veidā nedrīkst ierobežot valsts tiesības izdot tādus
likumus, kādus tā uzskata par nepieciešamiem, lai kontrolētu īpašuma
izmantošanu saskaņā ar vispārējām interesēm vai lai nodrošinātu nodokļu
vai citu maksājumu vai sodu samaksu.”19      Pēc
paziņojuma, ka personām ir tiesības uz īpašumu, minētajā tiesību aktā
ir noteikti divi iespējamie īpašumtiesību ierobežošanas veidi,
atbilstoši kuriem ierobežojumu mērķis ir atņemt īpašniekam viņa tiesības
vai ierobežot to izmantošanu. Konkrētajā gadījumā neapstrīdams ir
fakts, ka jaunu stādījumu veidošanas aizliegumu nevar uzskatīt par
īpašuma atņemšanu īpašniekam, jo īpašnieks joprojām var brīvi rīkoties
ar savu īpašumu un izmantot to visiem citiem mērķiem, kas nav aizliegti.
Turpretī nav šaubu, ka minētais aizliegums ierobežo īpašuma
izmantošanas tiesības. Šajā ziņā minētā protokola 1. panta otrajā
daļā ir svarīga norāde, ka tajā ir atzītas valsts tiesības “izdot tādus
likumus, kādus tā uzskata par nepieciešamiem, lai kontrolētu īpašuma
izmantošanu saskaņā ar vispārējām interesēm”. Tādējādi minētajā
protokolā faktiski ir atzīta īpašuma izmantošanas ierobežojumu likumība,
vienlaikus nosakot, ka minētie ierobežojumi pieļaujami tikai tiktāl,
ciktāl to valsts “vispārējo interešu” aizsardzībai uzskata par
“nepieciešamu”. Tomēr, pamatojoties uz minēto noteikumu, nevar rast
pietiekami precīzu atbildi uz jautājumu, ko iesniegusi Verwaltungsgericht.20      Tāpēc,
lai varētu atbildēt uz minēto jautājumu, jāņem vērā arī deviņu
dalībvalstu konstitucionālie noteikumi un prakse. Pirmais secinājums
šajā ziņā ir tāds, ka minētie noteikumi un prakse ļauj likumdevējam
kontrolēt privātā īpašuma izmantošanu saskaņā ar vispārējām interesēm.
Tādējādi dažas konstitūcijas atsaucas uz pienākumiem, kas ir saistīti ar
īpašumu (Vācijas Pamatlikums, 14. panta 2. daļas pirmais
teikums), uz tā sociālo funkciju (Itālijas Konstitūcija, 42. panta
2. daļa), uz tā izmantošanas pakārtošanu vispārējā labuma prasībām
(Vācijas Pamatlikums, 14. panta 2. daļas otrais teikums un
Īrijas Konstitūcija, 43.2.2. pants) vai uz sociālo taisnīgumu
(Īrijas Konstitūcija, 43.2.1. pants). Visās dalībvalstīs vairākos
tiesību aktos ir ietverta minēto īpašumtiesību sociālo funkciju konkrēta
izpausme. Tādējādi visās dalībvalstīs ir tiesību akti, kas attiecas uz
lauksaimniecību un mežsaimniecību, ūdensapgādi, vides aizsardzību un
pilsētu un lauku plānošanu, un šie tiesību akti nosaka nekustamā īpašuma
izmantošanas ierobežojumus, kas dažkārt ir visai lieli.21      Tāpat
visās Kopienas valstīs, kurās ražo vīnu, ir ierobežojoši tiesību akti
attiecībā uz vīnogulāju stādījumiem, vīnogu šķirņu izvēli un audzēšanas
metodēm, lai gan to noteikto ierobežojumu spēks ir dažāds. Nevienā no
attiecīgajām valstīm minētos noteikumus principā neuzskata par
nesaderīgiem ar īpašumtiesību ievērošanu.22      Tādējādi,
ņemot vērā dalībvalstu kopīgās konstitucionālās koncepcijas un
pastāvīgo likumdošanas praksi ļoti dažādās jomās, var apgalvot, ka jaunu
vīnogulāju stādījumu ierobežojumu ieviešanu ar Regulu Nr. 1162/76
principā nevar apstrīdēt. Šāda veida ierobežojums visu dalībvalstu
konstitucionālajā iekārtā tādā pašā vai līdzīgā veidā ir zināms un
atzīts par likumīgu.23      Šis secinājums tomēr pilnīgi neatrisina problēmu, ko ierosinājusi izskatīt Verwaltungsgericht.
Pat ja nav iespējams principā apstrīdēt Kopienas tiesības ierobežot
īpašumtiesību izmantošanu saistībā ar kopīgu tirgus organizāciju
struktūrpolitikas mērķiem, tomēr ir jāpārliecinās, vai ierobežojumi, kas
ieviesti saskaņā ar apstrīdētajiem noteikumiem, faktiski atbilst
Kopienas noteiktajiem vispārējo interešu mērķiem un vai attiecībā uz
izvirzīto mērķi šādi ierobežojumi nerada nesamērīgu un nepieņemamu
iejaukšanos īpašnieka tiesību jomā, apdraudot īpašumtiesību būtību. Tāds
faktiski ir iebildums, ko minējusi prasītāja pamata lietā, kura
uzskata, ka tikai uz kvalitāti vērstas politikas īstenošana ļautu
likumdevējam ierobežot vīnogu audzēšanai paredzētā īpašuma izmantošanu
un iznākumā neapstrīdamas tiesības viņai būtu no brīža, kad tiktu
atzīts, ka viņai piederošā zeme ir piemērota vīnogulāju audzēšanai.
Tāpēc ir jāprecizē apstrīdētās regulas mērķis un jānosaka, vai pastāv
cēloņsakarība starp regulā paredzētajiem pasākumiem un mērķi, ko šajā
gadījumā izvirzījusi Kopiena.24      Regulas
Nr. 1162/76 noteikumi ir jāskata saistībā ar vīna tirgus kopīgo
organizāciju, kas ir cieši saistīta ar Kopienas iecerēto
struktūrpolitiku attiecīgajā jomā. Šādas politikas mērķi ir noteikti
1970. gada 28. aprīļa Regulā (EEK) Nr. 816/70, ar ko
nosaka papildu noteikumus attiecībā uz vīna tirgus kopīgo organizāciju
(OV, L 99, 1. lpp.) un uz ko pamatojas apstrīdētā regula, un
1979. gada 5. februāra Regulā Nr. 337/79 par vīna tirgus
kopīgo organizāciju (OV, L 54, 1. lpp.), kurā ir kodificēti visi
noteikumi, kas reglamentē tirgus kopīgo organizāciju. Minētās regulas
3. sadaļa, kurā ir paredzēti “noteikumi par ražošanu un par
stādījumu izveides kontroli”, pašlaik ir minētās jomas tiesiskais
regulējums. Vēl viens tiesību akts, kas palīdz izprast Kopienas politiku
šajā jomā, ir Padomes 1975. gada 21. aprīļa Rezolūcija par
jaunām pamatnostādnēm galda vīnu tirgus līdzsvarošanai (OV, C 90,
1. lpp.).25      Kopumā
minētie tiesību akti liecina, ka Kopienas sāktā un daļēji īstenotā
politika ietver tirgus kopīgo organizāciju kopā ar vīna ražošanas
nozares strukturālu uzlabošanu. Saistībā ar pamatnostādnēm, kas
noteiktas EEK līguma 39. pantā, minētā pasākuma mērķis ir divkāršs,
proti, no vienas puses – radīt ilgstošu līdzsvaru vīna tirgū tādā cenu
līmenī, kas ir izdevīgs ražotājiem un pieņemams patērētājiem, un,
otrkārt, uzlabot vīna kvalitāti. Lai īstenotu šo divkāršo mērķi, proti,
radītu kvantitatīvu līdzsvaru un kvalitatīvu uzlabojumu, Kopienas
noteikumi par vīna tirgu paredz plašu pasākumu klāstu, kas attiecas gan
uz vīna ražošanas posmu, gan tirdzniecības posmu.26      Šajā
ziņā ir īpaši jāņem vērā Regulas Nr. 816/70 17. panta
noteikumi, kas paplašinātā formā ir ieviesti ar Regulas Nr. 337/79
31. pantu, kurš paredz, ka dalībvalstīm ir jānosaka stādījumu
veidošanai un ražošanai paredzētie līdzekļi, kas apkopoti obligātā
Kopienas plānā. Lai īstenotu minēto plānu, var noteikt pasākumus
attiecībā uz vīnogulāju stādīšanu, pārstādīšanu, izrakšanu vai
audzēšanas pārtraukšanu.27      Šajā
saistībā tika pieņemta Regula Nr. 1162/76. Ņemot vērā minētās
regulas preambulu un ekonomikas apstākļus, kādos tā pieņemta un kuru
iezīme ir pastāvīgas pārprodukcijas veidošanās, sākot no 1974. gada
ražas, ir skaidrs, ka minētajai regulai ir divkāršs uzdevums – no
vienas puses, tai jāveicina pārprodukcijas tūlītēja apturēšana, no otras
puses, tai jānodrošina Kopienas iestādēm laiks, kāds vajadzīgs, lai
īstenotu struktūrpolitiku, kura paredzēta augstas kvalitātes produkcijas
ražošanas veicināšanai, vienlaikus ievērojot Kopienas dažādo vīna
ražošanas reģionu konkrētās īpatnības un vajadzības – gan izvēloties
vīnogu audzēšanai piemērotu zemi, gan vīnogu šķirnes, gan arī
reglamentējot ražošanas metodes.28      Šā
divkāršā mērķa sasniegšanai Padome ar Regulu Nr. 1162/76 ieviesa
jaunu vīnogulāju stādījumu vispārēju aizliegumu, kas – neņemot vērā
dažus precīzi definētus izņēmumus – tika attiecināts uz visām platībām
neatkarīgi no zemes kvalitātes. Jānorāda, ka vispārīguma ziņā Padomes
ieviestais pasākums ir tikai pagaidu pasākums. Tas paredzēts, lai uzreiz
novērstu krīzi saistībā ar pārprodukciju, reizē plānojot pastāvīgus
strukturālus pasākumus.29      Ja
šo apstrīdēto pasākumu interpretē šādi, tad tas nav uzskatāms par
īpašumtiesību izmantošanas nepamatotu ierobežojumu. Patiešām, jaunu
vīnogulāju audzēšana apstākļos, kad pastāvīgi rodas pārprodukcija, no
ekonomikas viedokļa radītu tikai pārprodukcijas apjoma palielināšanos,
turklāt šāds pieaugums minētajā posmā varētu radīt risku, ka
struktūrpolitikas ieviešana Kopienas līmenī var kļūt sarežģītāka, ja
šāda politika pamatojas uz tādu kritēriju piemērošanu, kas ir stingrāki
nekā spēkā esošie valstu tiesību akti par vīnogulāju audzēšanai
atbilstošas zemes izvēli.30      Tādēļ
ir jāsecina, ka īpašuma izmantošanas ierobežojums, kas noteikts ar
jaunu vīnogulāju stādījumu aizliegumu un uz noteiktu laiku ieviests ar
Regulu Nr. 1162/76, ir attaisnojams ar Kopienas noteiktajiem
vispārējo interešu mērķiem un pēc būtības neierobežo tiesības uz īpašumu
tādā veidā, kādā tās ir atzītas un aizsargātas Kopienas tiesību
sistēmā. Jautājums par tiesībām brīvi strādāt izvēlētajā profesijā 31      Prasītāja
pamata lietā uzskata arī, ka ar Regulu Nr. 1162/76 noteiktais
jaunu vīnogulāju stādījumu aizliegums ierobežo viņas pamattiesības,
ciktāl šāda aizlieguma sekas ir tādas, ka ir ierobežotas viņas kā
vīnkopes tiesības brīvi strādāt izvēlētajā profesijā.32      Tiesa savā iepriekš minētajā 1974. gada 14. maija spriedumā Nold
lietā ir paziņojusi, ka, lai gan garantijas attiecībā uz tiesībām brīvi
strādāt izvēlētajā profesijā ir paredzētas vairāku dalībvalstu
konstitucionālajās tiesībās, tajās garantētās tiesības, kas nebūt nav
absolūta prerogatīva, ir jāskata līdzīgi, ņemot vērā saskaņā ar šīm
tiesībām atbalstīto pasākumu sociālo funkciju. Šajā gadījumā jāņem vērā,
ka apstrīdētais Kopienas pasākums nekādi neietekmē nedz brīvu izvēli
strādāt vīnkopja profesijā, nedz arī brīvību darboties šajā profesijā
laukos, kuros pašlaik audzē vīnogas. Ciktāl jaunu vīnogulāju stādījumu
aizliegums ietekmē tiesības brīvi strādāt vīnkopja profesijā, minētais
ierobežojums ir tikai īpašumtiesību ierobežojuma sekas, un tādējādi abi
šie ierobežojumi apvienojas. Tādējādi ierobežojumu attiecībā uz tiesībām
brīvi strādāt vīnkopja profesijā – ja pieņem, ka tāds ir, – var
attaisnot ar tiem pašiem iemesliem, ar kuriem ir pamatots īpašuma
izmantošanas ierobežojums.33      Tādējādi
saskaņā ar iepriekš minēto ir skaidrs, ka, izskatot Regulu
Nr. 1162/76 saistībā ar Verwaltungsgericht paustajām šaubām,
nav konstatēts neviens tāds faktors, kas varētu ietekmēt minētās
regulas spēkā esamību tādēļ, ka tā būtu pretrunā ar prasībām attiecībā
uz pamattiesību aizsardzību Kopienā. Par tiesāšanās izdevumiemTiesāšanās
izdevumi, kas radušies Vācijas Federatīvajai Republikai, Padomei un
Eiropas Kopienu Komisijai, kuras iesniegušas Tiesai savus apsvērumus,
nav atlīdzināmi.Tā kā šī tiesvedība attiecībā uz pusēm ir stadija tiesvedībā, ko izskata Verwaltungsgericht Neustadt an der Weinstraβe, tā lemj par tiesāšanās izdevumiem.Ar šādu pamatojumuTIESA_atbildot uz jautājumiem, kurus tai ar 1978. gada 14. decembra rīkojumu uzdevusi Verwaltungsgericht Neustadt an der Weinstraβe, nospriež:1)      Padomes
1976. gada 17. maija Regula (EEK) Nr. 1162/76 par
pasākumiem, kas paredzēti vīnkopības potenciāla pielāgošanai tirgus
prasībām, ko grozījusi Padomes 1978. gada 23. novembra Regula
(EEK) Nr. 2776/78, kas otru reizi groza Regulu Nr. 1162/76,
jāinterpretē tā, ka tās 2. panta 1. punkts attiecas arī uz
tiem lūgumiem piešķirt atļauju jaunu vīnogulāju stādījumu veidošanai,
kuri iesniegti pirms minētās regulas stāšanās spēkā;2)      Regulas
Nr. 1162/76 2. panta 1. punkts ir jāinterpretē tā, ka
tajā noteiktais aizliegums piešķirt atļaujas jaunu stādījumu veidošanai,
izņemot minētās regulas 2. panta 2. punktā paredzētos
gadījumus, ir piemērojams vispārīgi, proti, tas ir piemērojams
neatkarīgi no tā, vai zemes gabals ir vai nav piemērots vīnogulāju
audzēšanai vai citādi atbilst valsts tiesību aktu noteikumiem.Kutscher
O´Keeffe      Touffait      Mertens de WilmarsPescatoreMackenzie StuartBosco      KoopmansDuePasludināts atklātā tiesas sēdē 1979. gada 13. decembrī Luksemburgā.Sekretārs       PriekšsēdētājsA. Van Houtte       H. Kutscher* Tiesvedības valoda – vācu.