TIESAS SPRIEDUMS1963. gada 15. jūlijā (*)Lieta 25/62Plaumann & Co. uzņēmums, Hamburga_ko pārstāv Ķelnes Advokātu kolēģijas advokāts Haralds Ditgess [Harald Ditges], kas norādīja adresi Luksemburgā: Audry, Fédération des commerçants, 8 avenue del’Arsenal_prasītājs_pretEiropas Ekonomikas kopienas Komisiju, ko pārstāv Ibērs Ērings [Hubert Ehring], pārstāvis, Eiropas izpildvaru juriskonsults, kam palīdz Ernsts Šteindorfs [Ernst Steindorff], Tībingas [Tubingue] universitātes tiesību zinātņu profesors, kas norādīja adresi Luksemburgā: Henri Manzanarès, Eiropas izpildvaru juridiskā dienesta sekretārs, 2 Place de Metz_atbildētāja_par prasību–      atcelt
Komisijas 1962. gada 22. maija Lēmumu S III 03079,
ar ko Vācijas Federatīvajai Republikai aizliedz daļēji atcelt muitas
nodokļus attiecībā uz “svaigiem mandarīniem un klementīniem”, kas
ievesti no trešām valstīm;–      noteikt zaudējumu atlīdzību DM 39 414,01 apmērā.TIESAšādā sastāvā: priekšsēdētājs A. M. Donners [A.M. Donner], palātas priekšsēdētāji L. Delvo [L. Delvaux] un R. Lekūrs [R. Lecourt], tiesneši Š. L. Amī [Ch. L. Hammes], R. Rosi [R. Rossi] (referents), A. Trabuki [A. Trabucchi] un V. Štrauss [W. Strauss]_ģenerāladvokāts K. Rēmers [K. Roemer]_sekretārs A. van Houte [A. Van Houtte]_pasludina šo spriedumu.Spriedums I – Par prasību atcelt tiesību aktu Par pieņemamībuSaskaņā
ar EEK līguma 173. panta otro daļu “jebkura fiziska vai juridiska
persona [..] var vērsties Tiesā par lēmumu [..], kas – kaut arī [..]
lēmuma formā adresēts citai personai – tomēr šo personu skar tieši un
individuāli”.Atbildētāja uzskata, ka vārdi
“cita persona”, kas minēti šajā daļā, neattiecas uz dalībvalstīm kā
suverēniem subjektiem un ka tādēļ indivīds nevar celt prasību atcelt
Komisijas vai Padomes lēmumus, kas adresēti dalībvalstīm.Līguma
173. panta otrā daļa tomēr ļauj indivīdiem celt prasību atcelt
lēmumu, kas adresēts “citai personai” un kas tos skar tieši un
individuāli, bet šis pants nedz nosaka, nedz arī ierobežo šo vārdu
nozīmi.Iepriekš minētās normas tiešā un gramatiskā jēga ir pamats visplašākajai interpretācijai.Turklāt Līguma noteikumus par ieinteresēto personu tiesībām celt prasību nedrīkst interpretēt sašaurināti.Tā kā Līgumā tas nav paredzēts, nevar pieņemt, ka šādi ierobežojumi pastāv.Tāpēc atbildētājas apgalvojumu nevar uzskatīt par pamatotu.Atbildētāja
turklāt uzskata, ka apstrīdētais lēmums pēc būtības ir regula
individuāla lēmuma veidā un ka tādēļ, tāpat kā vispārpiemērojamu tiesību
aktu gadījumā, indivīds nevar celt prasību par to.Tomēr
no EEK līguma 189. un 191. panta izriet, ka lēmuma raksturīga
iezīme ir ierobežots adresātu skaits. Lai noteiktu, vai tiesību akts ir
vai nav lēmums, ir jānoskaidro, vai minētais tiesību akts attiecas uz
noteiktiem subjektiem.Apstrīdētais lēmums
ir adresēts Vācijas Federatīvās Republikas valdībai, un tas aizliedz
daļēji atcelt muitas nodokļus attiecībā uz atsevišķiem produktiem, kas
ievesti no trešām valstīm.Tāpēc apstrīdētais akts ir jāuzskata par lēmumu, kas attiecas uz noteiktu subjektu un ir saistošs tikai šim subjektam.Saskaņā
ar Līguma 173. panta otro daļu fiziskas personas var vērsties
Tiesā par tādu lēmumu atcelšanu, kas – kaut arī adresēti citai personai –
tomēr skar tās tieši un individuāli, bet atbildētāja šajā lietā
iebilst, ka apstrīdētais lēmums prasītāju skar tieši un individuāli.Vispirms
jānoskaidro, vai ir izpildīts otrais pieņemamības nosacījums, jo, ja
minētais lēmums prasītāju neskar individuāli, zūd nepieciešamība
noskaidrot, vai tas prasītāju skar tieši.Personas,
kas nav lēmuma adresāti, var prasīt atzīt, ka lēmums skar tās
individuāli, tikai tad, ja šis lēmums tās ietekmē šīm personām
raksturīgu īpašu pazīmju dēļ vai tādu apstākļu dēļ, kas šīs personas
atšķir no visām citām personām, un tad, ja visi šie faktori tās
individuāli nošķir tieši tāpat kā lēmuma adresātus.Šajā
lietā apstrīdētais lēmums skar prasītāju kā klementīnu importētāju,
t.i., kā tādas komercdarbības veicēju, ko jebkurā brīdī var veikt
jebkura persona un kas tādējādi nenošķir prasītāju attiecībā uz
apstrīdēto lēmumu tāpat kā adresātus.Šo apsvērumu dēļ ir jāsecina, ka šī prasība atcelt tiesību aktu ir jāatzīst par nepieņemamu. II – Par prasību par zaudējumu atlīdzību Par pieņemamībuAtbildētāja
uzskata, ka prasījumi šajā lietā, kas pirmo reizi tikuši formulēti
replikā, bija iesniegti ar nokavēšanos un nav pieņemami saskaņā ar
Reglamenta 38. panta 1. punkta d) apakšpunktu.Tomēr
prasītājs prasības pieteikumā ir iekļāvis prasījumu atzīt iespējamos
zaudējumus, kādi var rasties apstrīdētā lēmuma dēļ. Rakstveida un
mutvārdu procesa laikā tas precizēja šā prasījuma priekšmetu un noteica
nodarīto zaudējumu apmērus.Tāpēc prasības
par zaudējumu atlīdzību prasījumus var uzskatīt par pieņemamu
papildinājumu prasības pieteikumā formulētajiem prasījumiem. Tādēļ tie
ir pieņemami saskaņā ar minētā 38. panta 1. punkta
d) apakšpunktu. Par lietas būtībuPrasītāja
prasījumos prasīta zaudējumu atlīdzības izmaksa, kas līdzvērtīga muitas
nodokļu un apgrozījuma nodokļa summai, kas prasītājam bija jāsamaksā
saskaņā ar lēmumu, attiecībā uz kuru tas vienlaikus iesniedza prasību to
atcelt.Pastāvot šādiem apstākļiem, ir
jāatzīst, ka prasītāja apgalvoto zaudējumu pamatā ir šis lēmums un ka
prasības par zaudējumu atlīdzību patiesais mērķis ir to tiesisko seku
likvidēšana, ko apstrīdētais lēmums radījis prasītājam.Šajā lietā apstrīdētais lēmums nav atcelts.Administratīvs akts, kas nav atcelts, nevar per se
radīt tiesību aizskārumu, kas rada zaudējumus tā subjektiem. Tāpēc tie
nevar prasīt atlīdzību par zaudējumiem, kas radušies šā akta dēļ.Izskatot
prasību par zaudējumu atlīdzību, Tiesa nevar lemt, lai tiktu atceltas
tāda lēmuma tiesiskās sekas, kas, kā norādīts iepriekš, pats vēl nav
atcelts.Tādēļ prasītāja prasība tiek noraidīta kā nepamatota. III – Par tiesāšanās izdevumiemAtbilstoši
Reglamenta 69. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram
spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus. Tā
kā prasītājam spriedums ir nelabvēlīgs, tam ir jāatlīdzina tiesāšanās
izdevumi.Ar šādu pamatojumu TIESA_noraidot visus pārējos papildu vai pretējos prasījumus, nospriež:1)      noraidīt prasību atcelt tiesību aktu kā nepieņemamu;2)      noraidīt prasību par zaudējumu atlīdzību kā nepamatotu;3)      prasītājs atlīdzina tiesāšanās izdevumus.Pasludināts Luksemburgā 1963. gada 15. jūlijā.DonnerDelvauxLecourtHammesRossiTrabucchi       Strauss Sekretārs       PriekšsēdētājsA. Van Houtte        A. M. Donner* Tiesvedības valoda – vācu.