62004TO0137_LV
Puses
Sprieduma pamatojums
Rezolutīvā daļa
Puses
Lieta T‑137/04
Kurt Martin Mayer, ar dzīvesvietu Aizentrattenā [ Eisentratten ] (Austrija),
Tilly Forstbetriebe GmbH, Treibaha [ Treibach ] (Austrija),
Anton Volpini de Maestri, ar dzīvesvietu Špittalā/Drauā [ Spittal/Drau ] (Austrija),
Johannes Volpini de Maestri, ar dzīvesvietu Zēbodenā [ Seeboden ] (Austrija),
ko pārstāv M. Šafgočs [ M. Schaffgotsch ], advokāts,
prasītāji,
pret
Eiropas Kopienu Komisiju, ko pārstāv M. van Bēks [ M. van Beek ] un B. Šima [ B. Schima ], pārstāvji,
atbildētāja,
ko atbalsta
Somijas Republika, ko pārstāv T. Pinne [ T. Pynnä ] un A. Gimareša‑Purokoski [ A. Guimaraes‑Purokoski ], pārstāves,
persona, kas iestājusies lietā,
par prasību atcelt Komisijas 2003. gada 22. decembra Lēmumu 2004/69/EK, ar ko atbilstīgi Padomes Direktīvai 92/43/EEK pieņem Kopienas nozīmes teritoriju sarakstu Alpu bioģeogrāfiskajam reģionam (OV 2004, L 14, 21. lpp.).
EIROPAS KOPIENU PIRMĀS INSTANCES TIESA (pirmā palāta)
šādā sastāvā: priekšsēdētājs R. Garsija‑Valdekasass [ R. García‑Valdecasas ], tiesneses I. Labucka un V. Trstenjaka [ V. Trstenjak ],
sekretārs E. Kulons [ E. Coulon ],
izdod šo rīkojumu.
Rīkojums
Sprieduma pamatojums
Tiesiskie un faktiskie apstākļi
1. 1992. gada 21. maijā Padome pieņēma Direktīvu 92/43/EEK par dabisko dzīvotņu, savvaļas faunas un floras aizsardzību (OV L 206, 7. lpp., turpmāk tekstā – “Dzīvotņu direktīva”).
2. Dzīvotņu direktīvas mērķis saskaņā ar tās 2. panta 1. punktu ir sekmēt bioloģisko daudzveidību, aizsargājot dabiskās dzīvotnes un savvaļas faunu un floru dalībvalstu teritorijā, uz kuru attiecas EK līgums.
3. Tās 2. panta 2. punktā precizēts, ka pasākumus, ko veic saskaņā ar šo direktīvu, izstrādā tā, lai saglabātu vai atjaunotu to dabisko dzīvotņu un savvaļas faunas un floras sugu labvēlīgu aizsardzības statusu, kas ir Kopienā nozīmīgas.
4. Saskaņā ar Dzīvotņu direktīvas preambulas sesto apsvērumu, lai nodrošinātu Kopienā nozīmīgu dabisko dzīvotņu un sugu atjaunošanos vai saglabāšanu labvēlīgā aizsardzības statusā, ir jānosaka īpaši aizsargājamas dabas teritorijas, lai pēc noteikta grafika izveidotu saskaņotu Eiropas ekoloģisko tīklu.
5. Atbilstoši Dzīvotņu direktīvas 3. panta 1. punktam šis tīkls ar nosaukumu “Natura 2000” ietver īpaši aizsargājamās teritorijas, kā arī īpaši aizsargājamās teritorijas, ko dalībvalstis klasificējušas, ievērojot Padomes 1979. gada 2. aprīļa Direktīvu 79/409/EEK par savvaļas putnu aizsardzību (OV L 103, 1. lpp.).
6. Atbilstoši Dzīvotņu direktīvas 1. panta l) apakšpunktam īpaši aizsargājama dabas teritorija ir “Kopienā nozīmīga teritorija, ko dalībvalstis nosaka ar normatīvu vai administratīvu aktu un/vai līgumu un kur piemēro vajadzīgos aizsardzības pasākumus, lai saglabātu vai atjaunotu labvēlīgu aizsardzības statusu tām dabiskajām dzīvotnēm un/vai sugu populācijai, kuru dēļ attiecīgā teritorija ir noteikta”.
7. Dzīvotņu direktīvas 4. pants paredz trīs posmu procedūru, lai noteiktu īpaši aizsargājamas dabas teritorijas. Atbilstoši šīs normas 1. punktam katra dalībvalsts piedāvā teritoriju sarakstu, tajā norādot, kuri Dzīvotņu direktīvas I pielikuma dabisko dzīvotņu veidi un kuras II pielikuma sugas, kas ir vietējās sugas tās teritorijā, sastopamas minētajās teritorijās. Trīs gados pēc Dzīvotņu direktīvas izziņošanas sarakstu nosūta Komisijai, pievienojot informāciju par katru no teritorijām.
8. Saskaņā ar Dzīvotņu direktīvas 4. panta 2. punktu, pamatojoties uz šiem sarakstiem un tās III pielikumā izklāstītajiem kritērijiem, Komisija pēc vienošanās ar katru dalībvalsti sagatavo Kopienā nozīmīgo teritoriju saraksta projektu. Kopienā nozīmīgo teritoriju sarakstu Komisija pieņem saskaņā ar Dzīvotņu direktīvas 21. pantā paredzēto procedūru. Atbilstoši 4. panta 3. punktam šo sarakstu izveido sešos gados pēc Dzīvotņu direktīvas izziņošanas.
9. Tās 4. panta 4. punkts noteic, ka, tiklīdz Kopienas nozīmes teritorija ir apstiprināta saskaņā ar šīs tiesību normas 2. punktā paredzēto procedūru, attiecīgā dalībvalsts cik vien iespējams īsā laikā, bet ne vēlāk kā sešos gados piešķir minētajai teritorijai īpaši aizsargājamas dabas teritorijas statusu, nosakot prioritātes saskaņā ar attiecīgo teritoriju nozīmīgumu I pielikuma dabisko dzīvotņu veidu vai II pielikuma sugu saglabāšanā vai atjaunošanā tām labvēlīgā aizsardzības statusā un teritoriju nozīmīgumu Natura 2000 tīkla vienotībā, kā arī saskaņā ar noplicināšanās vai bojāejas draudiem, kam pakļautas šīs teritorijas.
10. Dzīvotņu direktīvas 4. panta 5. punktā ir precizēts, ka, tiklīdz teritoriju iekļauj Kopienas nozīmes teritoriju sarakstā, uz to attiecas Dzīvotņu direktīvas 6. panta 2.–4. punkts.
11. Saskaņā ar Dzīvotņu direktīvas 6. pantu:
“1. Attiecībā uz īpaši aizsargājamām dabas teritorijām dalībvalstis nosaka vajadzīgos aizsardzības pasākumus, attiecīgā gadījumā tajos iekļaujot atbilstīgus apsaimniekošanas plānus, kas izstrādāti īpaši šīm teritorijām vai iekļauti citos attīstības plānos, kā arī atbilstīgus normatīvus, administratīvus vai līgumiskus pasākumus, kuri atbilst šajās teritorijās sastopamo I pielikuma dabisko dzīvotņu veidu un II pielikuma sugu ekoloģiskajām prasībām.
2. Dalībvalstis veic attiecīgus pasākumus, lai īpaši aizsargājamās dabas teritorijās novērstu dabisko dzīvotņu un sugu dzīvotņu noplicināšanos, kā arī lai novērstu traucējumu, kas skar sugas, kuru dēļ noteikta attiecīgā teritorija, ja šāds traucējums varētu būt nozīmīgs attiecībā uz šīs direktīvas mērķiem.
3. Visos plānos vai projektos, kas nav tieši saistīti ar konkrēto teritoriju vai nav vajadzīgi tās apsaimniekošanai, bet kas atsevišķi vai kopā ar citiem plāniem vai projektiem varētu būtiski ietekmēt minēto teritoriju, attiecīgi izvērtē ietekmi uz šo teritoriju, ievērojot tās aizsardzības mērķus. Ņemot vērā novērtējuma atzinumus par ietekmi uz minēto teritoriju, un saskaņā ar 4. punkta noteikumiem, kompetentā valsts iestāde piekrīt plāna vai projekta īstenošanai tikai tad, ja tā ir pārliecinājusies, ka netiks izjaukta attiecīgās teritorijas viengabalainība, un vajadzības gadījumā noskaidrojusi plašas sabiedrības viedokli.
4. Ja, neņemot vērā negatīvu vērtējumu saistībā ar ietekmi uz teritoriju, alternatīvu risinājumu trūkuma dēļ plāns vai projekts tomēr ir jāīsteno sevišķi svarīgu sabiedrības interešu labā, kas ietver arī sociāla un ekonomiska rakstura intereses, tad dalībvalsts veic visus vajadzīgos kompensācijas pasākumus, lai nodrošinātu Natura 2000
tīkla kopējās vienotības aizsardzību. Dalībvalsts informē Komisiju par pieņemtajiem kompensācijas pasākumiem.
Ja attiecīgajā teritorijā sastopams prioritārs dabiskās dzīvotnes veids un/vai prioritāra suga, tad vienīgie pieņemamie argumenti ir tie, kas saistīti ar veselības aizsardzību vai sabiedrības drošību, videi primāri svarīgām labvēlīgām pārveidēm vai, pēc Komisijas atzinuma, citām sevišķi svarīgām sabiedrības interesēm.”
12. Komisijas 2003. gada 22. decembra Lēmums 2004/69/EK, ar ko atbilstīgi Dzīvotņu direktīvai pieņem Kopienas nozīmes teritoriju sarakstu Alpu bioģeogrāfiskajam reģionam (OV 2004, L 14, 21. lpp., turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”), tika pieņemts, pamatojoties uz šīs direktīvas 4. panta 2. punkta trešo daļu. Starp sarakstā iekļautajām Kopienas nozīmes teritorijām ir šādas teritorijas:
− AT 2102000 Nockberge (Kernzone), Kärnten ;
− AT 2119000 Gut Walterskirchen .
13. Prasītāji ir lauksaimnieki un mežsaimnieki, kas savos īpašumos papildus to apsaimniekošanas darbībām veic sekundāras darbības. Saskaņā ar apstrīdēto lēmumu šie īpašumi ir iekļauti Kopienas nozīmes teritoriju [sarakstā] Alpu bioģeogrāfiskajam reģionam.
14. Otrā prasītāja ir tāda zemes gabala īpašniece, kas pilnībā ietilpst Kopienas nozīmes teritorijā ar kodu AT 2119000. Pārējie prasītāji ir tādu zemes gabalu īpašnieki, kas atrodas Kopienas nozīmes teritorijā ar kodu AT 2102000.
Tiesvedība
15. Ar prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2004. gada 13. aprīlī, prasītāji cēla šo prasību.
16. Ar atsevišķu dokumentu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2004. gada 30. jūnijā, Komisija atbilstoši Pirmās instances tiesas reglamenta 114. panta 1. punktam cēla iebildi par nepieņemamību. Prasītāji iesniedza savus apsvērumus par šo iebildi 2004. gada 2. septembrī.
17. Ar dokumentu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2004. gada 7. jūlijā, Somijas Republika lūdza atļaut iestāties šajā tiesvedībā Komisijas atbalstam. Ar 2004. gada 20. septembra rīkojumu Pirmās instances tiesas pirmās palātas priekšsēdētājs atļāva šo iestāšanos lietā. Persona, kas iestājusies lietā, iesniedza savu procesuālo rakstu, kas attiecas tikai uz pieņemamību. Prasītāji iesniedza savus apsvērumus par to 2004. gada 30. decembrī.
Lietas dalībnieku prasījumi
18. Iebildē par nepieņemamību Komisijas prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:
– noraidīt prasību kā nepieņemamu;
– piespriest prasītājiem atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
19. Savā iestāšanās rakstā persona, kas iestājusies lietā, lūdz Pirmās instances tiesu noraidīt prasību kā nepieņemamu.
20. Apsvērumos par iebildi par nepieņemamību prasītāji lūdz Pirmās instances tiesai:
– galvenokārt:
– noraidīt iebildi par nepieņemamību,
– atcelt apstrīdēto lēmumu;
– pakārtoti:
– atcelt apstrīdēto lēmumu attiecībā uz teritorijām, kas ietvertas I pielikumā un atrodas Austrijā,
– vai atcelt apstrīdētā lēmuma I pielikumā ierakstīto teritoriju iekļaušanu ar kodiem AT 2102000 Nockberge (Kernzone), Kärnten
un AT 2119000 Gut Walterskirchen,
– vai atcelt tādu teritoriju iekļaušanu apstrīdētā lēmuma I pielikumā, kuras atzītas par Kopienas nozīmes teritorijām dzīvotnēm un sugām ar pārstāvības pakāpi un vispārējo novērtējumu, kas atbilst dalībvalstu aizpildītās datu standartveidlapas B, C un D kategorijai, pakārtoti, C un D kategorijai vai, pakārtoti iepriekšējam, D kategorijai, vai nu attiecībā uz visām apstrīdētajā lēmumā ierakstītajām teritorijām, vai attiecībā uz visām Austrijas teritorijām, vai arī attiecībā uz teritorijām, kas ietvertas ar kodiem AT 2102000 Nockberge (Kernzone), Kärnten
un AT 2119000 Gut Walterskirchen ;
– piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Juridiskais pamatojums
21. Saskaņā ar Reglamenta 114. pantu, ja lietas dalībnieks vēršas Pirmās instances tiesā ar lūgumu pieņemt lēmumu par nepieņemamību, neaplūkojot lietu pēc būtības, pārējā procesa daļa, kas attiecas uz iebildi par nepieņemamību, notiek mutvārdos, ja vien Pirmās instances tiesa nelemj citādi. Šajā gadījumā Pirmās instances tiesa uzskata, ka lietas materiāli sniedz visu nepieciešamo informāciju un ka nav jāsāk mutvārdu process.
Lietas dalībnieku argumenti
22. Komisija galvenokārt apgalvo, ka prasītājiem nav intereses celt prasību.
23. Tā apgalvo, ka apstrīdētais lēmums ir tikai starppasākums Tiesas 1981. gada 11. novembra sprieduma lietā 60/81 IBM /Komisija ( Recueil, 2639. lpp., 10. punkts) izpratnē. Apstrīdētais lēmums nav apstrīdams tiesību akts, jo Kopienas nozīmes teritoriju saraksta izveidošana nenoslēdz Natura 2000 tīkla izveides procedūru.
24. Komisija uzsver, ka apstrīdētais lēmums tieši neietekmē prasītāju tiesisko stāvokli. Pēc tās domām, iespējamās tiesiskās sekas prasītājiem iestājas tikai tad, ja valsts iestādes veiks pasākumus saskaņā ar Dzīvotņu direktīvu un apstrīdēto lēmumu.
25. Līdz ar to Komisija uzskata, ka apstrīdētais lēmums nav nekādā veidā iejaucies prasītāju tiesiskajā situācijā. Tādējādi tie, nepastāvot interesei celt prasību, nav tiesīgi celt prasību atcelt šo lēmumu saskaņā ar EKL 230. panta ceturto daļu.
26. Pakārtoti, Komisija apgalvo, ka prasītāji nav skarti tieši un individuāli.
27. Šajā gadījumā Komisija apstrīdēto pasākumu veikusi, pieņemot dalībvalstīm adresētu lēmumu. Tomēr akta būtība nav meklējama tā ārējā formā, bet gan tā noteikumu konkrētajā saturā. Apstrīdētais lēmums papildina tiesību aktus par Natura 2000
tīklu, jo tas precizē, kādas teritorijas dalībvalstīm jānoteic par īpaši aizsargājamām teritorijām (Dzīvotņu direktīvas 4. panta 4. punkts), līdz ar to dalībvalstīm jāparedz vajadzīgie attiecīgo teritoriju aizsardzības pasākumi (Dzīvotņu direktīvas 6. panta 1. punkts).
28. Tādējādi apstrīdētais lēmums ir viens no vispārējiem normatīva rakstura tiesību aktiem. Komisija atzīst, ka tas saskaņā ar pastāvīgo judikatūru tomēr neizslēdz, ka atsevišķus saimnieciskās darbības subjektus lēmums var skart tieši un individuāli.
29. Runājot par prasītāju tiešu skaršanu, Komisija uzskata – tas, ka ir iespējams identificēt, kuras teritorijas ir Kopienas nozīmes teritorijas un tādējādi ietilpst Dzīvotņu direktīvas 6. panta 2.–4. punkta piemērošanas jomā, nekādi neietekmē prasītāju tiesisko stāvokli. No šī panta izrietošie pienākumi atbilstoši direktīvu tiesiskajai kārtībai nevar tikt uzlikti privātpersonām un var izrietēt tikai no dalībvalstu pasākumiem, kas veikti Dzīvotņu direktīvas transponēšanai.
30. Komisija uzskata, ka Dzīvotņu direktīvas 6. panta 2. punkts dalībvalstīm dod zināmu rīcības brīvību, nosakot brīdi, kurā dabiskā līdzsvara traucējumiem var būt ievērojamas sekas, un izvēloties piemērotus pasākumus, lai novērstu noplicināšanos un traucējumus. Tā precizē – kamēr dalībvalsts nav izmantojusi savu rīcības brīvību, nevar noteikt, vai ir bijis skarts prasītāju tiesiskais stāvoklis. Komisija secina, ka apstrīdētais lēmums prasītājus tieši neietekmē.
31. Pēc Komisijas domām, tas pats attiecas arī uz Dzīvotņu direktīvas 6. panta 3. un 4. punkta piemērošanu: prasībai izvērtēt atbilstību aizsardzības mērķiem būtu tiesiskas sekas tikai konkrēta plāna vai projekta kontekstā. Tā kā runa ir par apstiprināšanas procedūru, kuras laikā jāizvērtē un jāņem vērā dažādi elementi, valsts iestādēm pilnīgi noteikti ir rīcības brīvība. Turklāt Dzīvotņu direktīvas 6. panta 3. un 4. punktā noteiktās prasības, tās konkretizējot, attiecas uz plāna vai projekta autoru, nevis zemes īpašnieku. Tomēr visi prasītāji atsaucas uz savu zemes īpašnieka statusu. Tātad Dzīvotņu direktīvas 6. panta 3. un 4. punkts nerada tiesiskas sekas, kas tieši skar prasītājus.
32. Attiecībā uz individuālo ietekmi Komisija uzskata, ka apstrīdētais lēmums nenoteic ne zemes īpašnieku tiesības, ne pienākumus, bet tikai izveido to teritoriju sarakstu, kurām ir piemērojami vēl citi noteikumi, kas neskar zemes īpašumu. Šo noteikumu mērķis ir aizsargāt teritorijas no kaitējuma nodarīšanas to aizsardzības stāvoklim, lai kāds arī nebūtu šī kaitējuma cēlonis.
33. Komisija uzskata, ka, tā kā apstrīdētais lēmums neparedz nekādus pienākumus zemes īpašniekiem, prasītāji nevar apgalvot, ka ir skartas to īpašās tiesības vai tiem būtu radušies īpaši zaudējumi, kas tos individuāli izceltu no citiem tirgus dalībniekiem. Pat pieņemot, ka lēmums var paredzēt pienākumus prasītājiem, to nosaka objektīvā situācija, proti, pielikumā iekļauto teritoriju ģeogrāfiskais stāvoklis.
34. Prasītājus neindividualizē arī tas, ka saskaņā ar īpašiem noteikumiem Komisijai ir jāņem vērā akta, ko tā plāno pieņemt, ietekme uz prasītāju stāvokli. Pēc Komisijas domām, procedūrā, kuras rezultātā tika pieņemts apstrīdētais lēmums, ir piemērojami un vienīgi zinātniski dabas aizsardzības kritēriji. Turklāt neviena Kopienu tiesību norma neparedz, ka Komisijai, lai pieņemtu apstrīdēto lēmumu, būtu jāveic procedūra, kuras ietvaros prasītāji varētu īstenot savas tiesības, kā, piemēram, tiesības tikt uzklausītiem.
35. Ņemot vērā visus iepriekšējos apsvērumus, Komisija secina, ka prasība ir jānoraida kā nepieņemama.
36. Persona, kas iestājusies lietā, atbalsta Komisijas argumentāciju un tāpat uzskata, ka šī prasība ir nepieņemama.
37. Attiecībā uz to, ka prasītāji ir individuāli skarti, tā piebilst, ka apstrīdētais lēmums dalībvalstīm acīmredzami atstāj iespēju veikt vai neveikt noteiktus pasākumus; apstrīdētā lēmuma sekas ir atkarīgas no tā, kā savu rīcības brīvību izmanto valsts iestādes.
38. Runājot par prasītāju individuālu skaršanu, persona, kas iestājusies lietā, uzskata, ka apstrīdētais lēmums tiem netraucē izmantot savas ekskluzīvās tiesības un nevienas no šīm tiesībām neatņem. Šis lēmums neregulē prasītāju tiesības un pienākumus, bet tikai noteic ģeogrāfiski ierobežotu [teritoriju] sarakstu. Prasības ietvaros minētās iespējamās neērtības ir tikai netiešas apstrīdētā lēmuma sekas.
39. Persona, kas iestājās lietā, uzskata, ka turklāt ir jākonstatē, ka apstrīdētais lēmums neattiecas uz prasītājiem kā izņēmuma tiesību īpašniekiem. Uzskatīt, ka šis lēmums tos skar, var vienīgi prasītāju kā zemes īpašnieku kontekstā, tāpat kā tas skar visus pielikumā uzskaitīto zemes gabalu īpašniekus.
40. Persona, kas iestājusies lietā, tāpat uzsver, ka saskaņā ar Tiesas judikatūru iespēja ar lielāku vai mazāku precizitāti noteikt to tiesību subjektu skaitu vai pat identitāti, kuriem piemērojams pasākums, nekādā veidā nenozīmē, ka ir jāuzskata, ka šis pasākums šos subjektus skar individuāli, ja pasākums pilnīgi noteikti tiek piemērots atbilstoši objektīvai tiesiskai vai faktiskai situācijai, kas definēta attiecīgajā aktā (skat. Pirmās instances tiesas 2004. gada 6. septembra rīkojumu lietā T‑213/02 SNF /Komisija, Krājums, II‑3047. lpp., 59. punkts un tajā minētā judikatūra).
41. Persona, kas iestājusies lietā, uzskata – pat ja apstrīdētais lēmums, ja nepieciešams, ļauj noteikt to zemes gabalu īpašniekus, kas atrodas šī lēmuma pielikumā uzskaitītajās teritorijās, tomēr šis lēmums tiek piemērots atbilstoši tajā noteiktai objektīvai faktiskai situācijai, proti, teritoriju dabas vērtībai.
42. Vispirms prasītāji apgalvo, ka apstrīdētais lēmums ir Komisijas normatīvs akts, kas tomēr rada sekas arī privātpersonām, jo adresāti ir ne tikai dalībvalstis, bet arī prasītāji.
43. Prasītāji uzskata, ka tos neietekmē tas, ka Dzīvotņu direktīva nav termiņā transponēta. Tie atgādina, ka saskaņā ar Tiesas judikatūru pilsonis var tieši atsaukties uz direktīvu, izmantojot to pret dalībvalsti adresātu vai tās administratīvajām iestādēm, ja šī direktīva ir pietiekami precīzi formulēta, lai tas varētu tieši izmantot no tās izrietošās tiesības, un ja attiecīgā dalībvalsts nav ievērojusi transponēšanas termiņu. Tomēr dalībvalsts kavēšanās, transponējot direktīvu, sekas nevar būt tādas, ka Eiropas Savienības pilsonim rastos iespēja apiet šīs direktīvas mērķus vai traucēt tos īstenot.
44. Runājot par Komisijas argumentu, ka teritorija, kopš par to ir paziņojusi attiecīgā dalībvalsts, bauda Dzīvotņu direktīvas 6. panta 2.–4. punktā paredzēto aizsardzību, prasītāji uzskata – ja tāds būtu bijis likumdevēja nodoms, Dzīvotņu direktīvas 4. panta 5. punktā ietvertais noteikums būtu lieks un tajā būtu paredzēts, ka līdz ar paziņošanu tiek piemērots aizsardzības režīms.
45. Turpinājumā tie apgalvo, ka apstrīdētais lēmums tos skar tieši un individuāli.
46. Attiecībā uz tiešu skaršanu prasītāji norāda – tā kā apstrīdētais lēmums neatstāj dalībvalstīm nekādu rīcības brīvību, ieviešot Dzīvotņu direktīvas normas attiecībā uz prasītājiem, kritērijs, saskaņā ar kuru apstrīdētais lēmums tos skar tieši, ir izpildīts. Pēc prasītāju domām, lai arī apstrīdētais lēmums ir formāli adresēts dalībvalstīm, tas saskaņā ar Dzīvotņu direktīvu šajā lēmumā minētajām īpaši aizsargājamām teritorijām noteic ne tikai tiešu un galīgu izvēlēto teritoriju sarakstu, bet arī tieši un galīgi definē aizsardzības mērķus. Dalībvalstis ir tiesīgas tikai veikt faktiskus vai normatīvus pasākumus, ievērojot principu par noplicināšanas aizliegumu un pienākumu veikt adekvātu prasītāju lauksaimniecības un mežsaimniecības darbību ietekmes novērtējumu. Tomēr šie pasākumi prasītājiem ir ārkārtīgi juridiski un saimnieciski neizdevīgi.
47. Prasītāji uzskata, ka Komisijas veiktā Dzīvotņu direktīvas 6. panta 2.–4. punkta analīze nav pārliecinoša. Pirmkārt, Komisija neievēro būtisku elementu, t.i., ka tā neatbild uz sūdzību par to, ka nav bijis tieši izteikta to iemeslu konstatējuma, kuru dēļ norādītās teritorijas patiešām ir Kopienas nozīmes teritorijas, un, otrkārt, tās analīze par valsts iestāžu pienākumiem un to rīcības brīvību attiecas tikai uz mazsvarīgiem jautājumiem.
48. Prasītāji šajā sakarā atgādina, ka dalībvalstīm nav nekādas rīcības brīvības attiecībā uz noplicināšanas un traucējumu aizliegumu Kopienas nozīmes teritorijās, kas noteiktas Dzīvotņu direktīvas izpildes noteikumos. Apstrīdētajā lēmumā definētie mērķi dalībvalstīm vairs neatstāj iespējas brīvi rīkoties, kaut arī prasītājus šis lēmums un precizējumu par iespēju aizsargāt atsevišķas sugas un dzīvotnes neesamība šajā gadījumā skar tieši.
49. Prasītāji nepiekrīt personas, kas iestājusies lietā, apsvērumiem. Dalībvalstīm ir jāizvērtē plāni un projekti, kas skar teritorijas, kuras klasificētas, ievērojot Dzīvotņu direktīvas 6. panta 3. punktu, kā arī apstrīdētajā lēmumā noteiktos aizsardzības mērķus. Līdz ar to pienākums veikt šādu vērtējumu un šī vērtējuma kritēriji izriet no apstrīdētajā lēmumā definētā aizsardzības mērķa noteikšanas un dalībvalsts nekādā veidā nevar izvairīties no šo pienākumu pildīšanas, izmantojot savu rīcības brīvību. Tas pats attiecas arī uz Dzīvotņu direktīvas 6. panta 2. punktā paredzēto noplicināšanas aizliegumu.
50. Runājot par individuālu skaršanu, prasītāji būtībā apgalvo, ka apstrīdētais lēmums tos skar individuāli, jo tie ir zemes gabalu īpašnieki, uz kuriem atsaucas Komisijas lēmums. Tas, ka tiek skarts noteikts skaits citu zemes īpašnieku, šo faktu nekādi nemaina. Šie īpašnieki atšķiras no pārējiem skartajiem saimnieciskās darbības subjektiem, piemēram, kas nav īpašnieki, bet kuriem ir plāni vai projekti attiecībā uz konkrētajiem zemes gabaliem, tādējādi, ka tos jau faktiski – un nevis tikai potenciāli nākotnē – skar apstrīdētais lēmums. Turklāt tiem draud ne tikai ievērojami saimnieciski neizdevīga situācija, bet arī faktisks juridiski neizdevīgs stāvoklis. Tas, ka tie nevar rīkoties ar savu zemes īpašumu, jo to tiesības ietekmē spēkā stājies aizsardzības režīms, ir īpaši noteicošs fakts. Tas neskar citus saimnieciskās darbības subjektus, kuri savus plānus vai projektus var novirzīt uz citiem piemērotākiem zemes gabaliem, kurus neapgrūtina ierobežojošs aizsardzības režīms.
51. Prasītāji apstrīd Komisijas argumentus par individuālu skaršanu. Tie norāda, ka tie atsaucas nevis tikai uz zemes īpašuma nudum ius, bet uz savu kā zemes apsaimniekotāju statusu. Apstrīdētais lēmums ierobežo arī prasītāju lietošanas tiesības, jo tie savus īpašumus nevar lietot tāpat kā līdz šim.
52. Prasītāji neuzskata, ka tiem ar apstrīdēto lēmumu uzliktie pienākumi ir objektīvi noteiktas situācijas sekas, kā to apgalvo Komisija. Tie uzskata, ka to zemes gabali nav nejauši – to ģeogrāfiskās atrašanās vietas dēļ – pakļauti spēkā esošai normai, bet ka pieņemtā norma attiecas uz esošiem zemes gabaliem. Līdz ar to tie atšķiras ne tikai no neskartajām personām, bet arī no skartajām personām tiktāl, ciktāl šo noteikumu piemērošana ir balstīta uz patvaļīgiem kritērijiem.
53. Prasītāji, atbildot uz personas, kas iestājusies lietā, apsvērumiem, atgādina, ka jautājums ir nevis par kāda stāvokļa tirgū skaršanu, bet gan par būtisku pamattiesību ierobežojumu. Šis ierobežojums izriet no apstrīdētā lēmuma, kas ir ļoti konkrēts un ārkārtīgi detalizēts. Tie uzskata sevi par tāda kļūdaina lēmuma konkrētiem adresātiem, ar kuru Komisija zemes īpašumiem ir definējusi noteiktus aizsardzības mērķus.
54. Prasītāji uzskata, ka apstrīdētā lēmuma patvaļīgā rakstura dēļ tie ir individualizēti salīdzinājumā ar visiem pārējiem zemes īpašniekiem, kurus skar apstrīdētais lēmums, par atsauces grupu ņemot visus zemes īpašniekus, uz kuru zemes gabaliem attiecas apstrīdētajā lēmumā noteiktie aizsardzības mērķi.
55. Tie piebilst, ka lēmums par šo zemes īpašuma tiesību ierobežojumu pieņemts, nenodrošinot skartajām personām tiesības tikt uzklausītām tiesā, nenolīdzsvarojot konfliktējošās intereses, neizmaksājot kompensāciju vai pat nedodot iespēju saņemt zaudējumu atlīdzību; šie ir iemesli, kuru dēļ šajā gadījumā nebūtu pamatoti šauri interpretēt pieņemamības nosacījumus.
Pirmās instances tiesas vērtējums
56. Saskaņā ar EKL 230. panta ceturtās daļas noteikumiem “jebkura fiziska vai juridiska persona var vērsties Tiesā par lēmumu, kas adresēts šai personai, vai par lēmumu, kas – kaut arī regulas vai lēmuma formā adresēts citai personai – tomēr šo personu skar tieši un individuāli”.
57. Tā kā netika apstrīdēts, ka prasītāji nav apstrīdētā lēmuma adresāti, ir jāizvērtē, vai šis lēmums tos skar tieši un individuāli.
58. Runājot par prasītāju tiešu skaršanu, ir jāatgādina, ka šajā gadījumā nosacījums par indivīda tiešu skaršanu prasa, lai apstrīdētais lēmums tieši ietekmētu prasītāja tiesisko stāvokli un nepieļautu nekādu rīcības brīvību par šī akta ieviešanu atbildīgajiem adresātiem, jo šī ieviešana ir automātiska un izriet tikai no Kopienu tiesiskā regulējuma, nepiemērojot citus starpnoteikumus (skat. Tiesas 1998. gada 5. maija spriedumu lietā C‑386/96 P Dreyfus /Komisija, Recueil, I‑2309. lpp., 43. punkts un tajā minētā judikatūra, un Pirmās instances tiesas 2000. gada 27. jūnija spriedumu apvienotajās lietās T‑172/98, no T‑175/98 līdz T‑177/98 Salamander
u.c./Parlaments un Padome, Recueil, II‑2487. lpp., 52. punkts).
59. Tas nozīmē, ka gadījumā, ja iestāde Kopienu aktu ir adresējusi dalībvalstij un darbībai, kas dalībvalstij jāveic šī akta izpildei, ir automātisks raksturs vai ja vienā vai otrā veidā šim aktam ir nepārprotami obligātas sekas, tātad šis akts tieši skar ikvienu personu, kuru skar šī rīcība. Savukārt, ja akts dalībvalstij atstāj iespēju rīkoties vai nerīkoties vai neliek tai rīkoties kādā noteiktā veidā, tā ir šīs dalībvalsts darbība vai bezdarbība, kas tieši skar ietekmēto personu, un nevis pats tiesību akts. Citiem vārdiem runājot, tam, lai attiecīgajam aktam varētu būt sekas, nevajadzētu būt atkarīgam no tā, vai trešā persona izmanto rīcības brīvību, ja vien nav acīmredzami, ka šī rīcības brīvība var tikt īstenota tikai noteiktā veidā (šajā sakarā skat. Pirmās instances tiesas 2002. gada 10. septembra rīkojumu lietā T‑223/01 Japan Tobacco
un JT International /Parlaments un Padome, Recueil, II‑3259. lpp., 46. punkts).
60. Pēc Pirmās instances tiesas domām, nevar uzskatīt, ka apstrīdētais lēmums, kas kā Kopienas nozīmes teritorijas noteic Austrijas valsts teritorijas, kurās prasītājiem pieder zemes gabali, per se
ietekmē prasītāju tiesisko stāvokli. Apstrīdētajā lēmumā nav noteikumu par Kopienas nozīmes teritoriju aizsardzības režīmu, kā, piemēram, aizsardzības vai atļaujas saņemšanas procedūras pasākumi. Līdz ar to tas neietekmē nedz zemes gabalu īpašnieku tiesības un pienākumus, nedz šo tiesību īstenošanu. Atšķirībā no prasītāju apgalvojumiem šo teritoriju iekļaušana Kopienas nozīmes teritoriju sarakstā nekādā veidā neuzliek pienākumus saimnieciskās darbības subjektiem vai privātpersonām.
61. Dzīvotņu direktīvas 4. panta 4. punktā ir precizēts, ka, tiklīdz Komisija kādu teritoriju ir apstiprinājusi par Kopienā nozīmīgu teritoriju, attiecīgā dalībvalsts maksimālā sešu gadu termiņā piešķir šai teritorijai “īpaši aizsargājamas dabas teritorijas” statusu. Šajā ziņā Dzīvotņu direktīvas 6. panta 1. punkts norāda, ka attiecībā uz īpaši aizsargājamām dabas teritorijām dalībvalstis nosaka vajadzīgos aizsardzības pasākumus, lai izpildītu šajās teritorijās sastopamo dabisko dzīvotņu veidu un sugu ekoloģiskās prasības.
62. Dzīvotņu direktīvas 4. panta 5. punkts tāpat norāda, ka, tiklīdz teritoriju iekļauj Kopienas nozīmes teritoriju sarakstā, uz to attiecas 6. panta 2.–4. punkta noteikumi.
63. Dzīvotņu direktīvas 6. panta 2. punkts noteic, ka dalībvalstis veic attiecīgus pasākumus, lai īpaši aizsargājamās dabas teritorijās novērstu dabisko dzīvotņu un sugu dzīvotņu noplicināšanos, kā arī lai novērstu traucējumu, kas skar sugas, kuru dēļ noteikta attiecīgā teritorija, ja šāds traucējums varētu būt nozīmīgs attiecībā uz šīs direktīvas mērķiem.
64. Tāpat Dzīvotņu direktīvas 6. panta 3. punkts noteic, ka atbilstoši ir jāizvērtē visu projektu, kas nav tieši saistīti ar teritorijas pārvaldi, bet varētu būtiski ietekmēt šo teritoriju, ietekme uz teritoriju, ievērojot tās aizsardzības mērķus. Ņemot vērā novērtējuma atzinumus par ietekmi uz minēto teritoriju, kompetentās valsts iestādes piekrīt šī projekta īstenošanai tikai tad, ja tās ir pārliecinājušās, ka netiks izjaukta attiecīgās teritorijas viengabalainība. Šajā sakarā Dzīvotņu direktīvas 6. panta 4. punkts paredz, ka, ja šāds projekts ir jāīsteno svarīgu sabiedrības interešu labā, dalībvalsts veic visus vajadzīgos kompensācijas pasākumus, lai nodrošinātu Natura 2000 tīkla kopējās vienotības aizsardzību.
65. Interpretējot iepriekš minētos attiecīgo dalībvalstu pienākumus, kas ir saistoši, tiklīdz ar Apstrīdēto lēmumu ir noteiktas Kopienas nozīmes teritorijas, ir jākonstatē, ka neviens no pienākumiem nav tieši piemērojams prasītājiem. Visiem šiem pasākumiem ir nepieciešama akta pieņemšana no attiecīgās dalībvalsts puses, lai precizētu, kādā veidā tā paredz īstenot attiecīgo pienākumu, neatkarīgi no tā, vai jautājums ir par vajadzīgajiem aizsardzības pasākumiem (Dzīvotņu direktīvas 6. panta 1. punkts), attiecīgiem pasākumiem, lai novērstu teritorijas noplicināšanos (Dzīvotņu direktīvas 6. panta 2. punkts), vai kompetento valsts iestāžu piekrišanu tādam projektam, kas var būtiski ietekmēt attiecīgo teritoriju (Dzīvotņu direktīvas 6. panta 3. un 4. punkts).
66. Tādējādi no Dzīvotņu direktīvas, kas ir pamatā apstrīdētā lēmuma pieņemšanai, izriet, ka tā dalībvalstīm uzliek saistības attiecībā uz sasniedzamo rezultātu, bet ļauj kompetentajām valsts iestādēm lemt par veicamajiem aizsardzības pasākumiem un apstiprināšanas procedūrām. Tas, ka dalībvalstīm šādi atzīta rīcības brīvība izmantojama atbilstoši Dzīvotņu direktīvas mērķiem, šo secinājumu neatspēko.
67. No visa iepriekš minētā izriet, ka prasītāji nav tieši skarti ar apstrīdēto lēmumu EKL 230. panta ceturtās daļas izpratnē un ka prasība tāpēc ir jānoraida kā nepieņemama; jautājums, vai attiecīgais lēmums prasītājus skar individuāli, nav jāizskata.
68. Tomēr, lai arī prasītāji nevar prasīt apstrīdētā lēmuma atcelšanu, tie var apstrīdēt saskaņā ar Dzīvotņu direktīvas 6. pantu veiktos pasākumus, kas tos skar, un šajā ziņā tiem ir iespēja atsaukties uz [lēmuma] prettiesiskumu valsts tiesās, kas lemj, ievērojot EKL 234. pantu (Tiesas 1998. gada 17. novembra spriedums lietā C‑70/97 P Kruidvat /Komisija, Recueil, I‑7183. lpp., 48. un 49. punkts, un Pirmās instances tiesas 2000. gada 12. jūlija rīkojums lietā T‑45/00 Conseil national des professions de l’automobile
u.c./Komisija, Recueil, II‑2927. lpp., 26. punkts).
Par tiesāšanās izdevumiem
69. Atbilstoši Reglamenta 87. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā prasītājiem spriedums ir nelabvēlīgs, tiem jāpiespriež atlīdzināt Komisijas tiesāšanās izdevumus saskaņā ar tās prasījumiem.
70. Atbilstoši Reglamenta 87. panta 4. punkta pirmajai daļai dalībvalstis, kas iestājas lietā, sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas. Šajā gadījumā Somijas Republika sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.
Rezolutīvā daļa
Ar šādu pamatojumu
PIRMĀS INSTANCES TIESA (pirmā palāta)
izdod rīkojumu:
1) prasību noraidīt kā nepieņemamu;
2) prasītāji sedz paši savus, kā arī atlīdzina Komisijas tiesāšanās izdevumus;
3) Somijas Republika sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.
Luksemburgā, 2006. gada 22. jūnijā.