62022CJ0498
TIESAS SPRIEDUMS (ceturtā palāta)
2024. gada 5. septembrī (
*1
)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Kredītiestāžu reorganizācija un likvidācija – Direktīva 2001/24/EK – 3. un 6. pants – Attiecībā pret kredītiestādi veikts reorganizācijas pasākums – Šīs kredītiestādes saistību un atbildības nodošana “pagaidu bankai” pirms prasības celšanas tiesā ar nolūku panākt prasījuma pret minēto kredītiestādi apmierināšanu – Dažu šo saistību un atbildības nodošana atpakaļ tai pašai kredītiestādei – Dalībvalsts, kura sākusi attiecīgo procesu, tiesību akti (lex concursus) – Reorganizācijas pasākuma iedarbība citās dalībvalstīs – Savstarpēja atzīšana – Lēmuma par reorganizācijas pasākumu publicēšanas pienākuma neievērošanas sekas – Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 17., 21., 38. un 47. pants – Tiesības uz īpašumu – Iedarbīga tiesību aizsardzība tiesā – Patērētāju tiesību aizsardzība – Direktīva 93/13/EEK – 6. panta 1. punkts – Negodīgi noteikumi – Tiesiskās noteiktības un tiesiskās paļāvības aizsardzības principi – Iespējamība vērsties tiesā pret “pagaidu banku”
Apvienotajās lietās C‑498/22 līdz C‑500/22
par lūgumiem sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Tribunal Supremo (Augstākā tiesa, Spānija) iesniegusi ar 2022. gada 19. jūlija lēmumiem un kas Tiesā reģistrēti 2022. gada 21. un 22. jūlijā, tiesvedībās
Novo Banco SA – Sucursal en España,
Banco de Portugal,
Fundo de Resolução
pret
C.F.O. (C‑498/22),
J.M.F.T.,
M.H.D.S. (C‑499/22),
Proyectos
,
Obras y Servicios de Badajoz SL
(C‑500/22),
TIESA (ceturtā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs K. Likurgs [C. Lycourgos], tiesneši O. Spinjana‑Matei [O. Spineanu‑Matei], Ž. K. Bonišo [J.‑C. Bonichot], S. Rodins [S. Rodin] un L. S. Rosi [L. S. Rossi] (referente),
ģenerāladvokāts: Ž. Rišārs Delatūrs [J. Richard de la Tour],
sekretāre: L. Karasko Marko [L. Carrasco Marco], administratore,
ņemot vērā rakstveida procesu un 2023. gada 26. oktobra tiesas sēdi,
ņemot vērā apsvērumus, ko snieguši:
–
Novo Banco SA – Sucursal en España vārdā – B. Fiestas Muñoz, N. Rodríguez Fernández un A. Suberviola Pagola, abogados,
–
Banco de Portugal un Fundo de Resolução vārdā – C. García Vega un J. M. Rodríguez Cárcamo, abogados,
–
C.F.O. vārdā – J. M. Arroyo Lorenzo, abogado, un I. C. Covadonga Juliá Corujo, procuradora,
–
J.M.F.T. un M.H.D.S. vārdā – J. A. Ballesteros Garrido, abogado,
–
Proyectos, Obras y Servicios de Badajoz SL vārdā – J. M. Aguado Maestro, abogado,
–
Spānijas valdības vārdā – L. Aguilera Ruiz un A. Gavela Llopis, pārstāvji,
–
Portugāles valdības vārdā – P. Barros da Costa, M. Esménio un A. Rodrigues, pārstāvji, kuriem palīdz R. Esteves de Oliveira un P. Pinheiro, advogados,
–
Eiropas Parlamenta vārdā – J. Etienne, P. López‑Carceller un A. Tamás, pārstāvji,
–
Eiropas Savienības Padomes vārdā – G. Rugge un A. Westerhof Löfflerová, pārstāvji,
–
Eiropas Komisijas vārdā – J. L. Buendía Sierra, A. Nijenhuis, N. Ruiz García un D. Triantafyllou, pārstāvji,
noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2024. gada 21. marta tiesas sēdē,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2001/24/EK (2001. gada 4. aprīlis) par kredītiestāžu reorganizāciju un likvidāciju (OV 2001, L 125, 15. lpp.) 3. panta 2. punktu un 6. pantu, Padomes Direktīvas 93/13/EEK (1993. gada 5. aprīlis) par negodīgiem noteikumiem patērētāju līgumos (OV 1993, L 95, 29. lpp.) 6. panta 1. punktu, Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 17., 21., 38. un 47. pantu, kā arī tiesiskās drošības un tiesiskās paļāvības aizsardzības principus.
2
Šie lūgumi ir iesniegti saistībā ar divām tiesvedībām starp Novo Banco SA – Sucursal en España (turpmāk tekstā – “Novo Banco”), ko atbalsta Banco de Portugal (Portugāles Banka) un Fundo de Resolução (Noregulējuma fonds, Portugāle), un vairākiem Novo Banco klientiem par attiecībā uz Portugālē reģistrēto kredītiestādi Banco Espíritu Santo SA (BES) un tās filiāli Spānijā (turpmāk tekstā – “BES España”), kuras tiesības un saistības pārņēmusi Novo Banco, veikto reorganizācijas pasākumu ietekmi uz dažādiem finanšu produktu un pakalpojumu līgumiem.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Direktīva 2001/24
3
Direktīvas 2001/24 3., 4., 6., 7., 11., 12. un 16. apsvērums ir formulēti šādi:
“(3)
Šī direktīva veido daļu no Kopienas tiesiskā regulējuma, kas noteikts ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2000/12/EK (2000. gada 20. marts) par kredītiestāžu darbības sākšanu un veikšanu [(OV 2000, L 126, 1. lpp.)]. Tādējādi savas darbības laikā kredītiestāde un tās filiāles veido vienu subjektu, kas pakļauts tās valsts kompetentu iestāžu uzraudzībai, kurā ir piešķirta visā [Eiropas] Kopienā spēkā esošā atļauja.
(4)
Jo īpaši nebūtu vēlams atteikties no šādas savienības starp iestādi un tās filiālēm, ja ir nepieciešams veikt reorganizācijas pasākumus vai uzsākt likvidāciju.
[..]
(6)
Izcelsmes dalībvalsts tiesu un administratīvajām iestādēm vienīgajām ir jābūt tiesībām lemt par reorganizācijas pasākumiem un to īstenošanu attiecīgajā valstī, kas paredzēti spēkā esošajos likumos. Ņemot vērā grūtības, saskaņojot dalībvalstu tiesību aktus un praksi, ir jāparedz, ka dalībvalstīm ir savstarpēji jāatzīst pasākumi, ko katra no tām ir veikusi, lai atjaunotu to kredītiestāžu ekonomisko dzīvotspēju, kurām tā ir izsniegusi atļaujas.
(7)
Ir būtiski nodrošināt, lai visās dalībvalstīs spēkā būtu reorganizācijas pasākumi, ko veic izcelsmes dalībvalsts administratīvās vai tiesu iestādes, un pasākumi, kurus šo reorganizācijas pasākumu vadīšanas nolūkā veic minēto iestāžu nozīmētas personas vai iestādes, tostarp pasākumi, kuros pastāv iespējamība pārtraukt maksājumus, pārtraukt izpildes pasākumus vai samazināt atlīdzību, un jebkādi citi pasākumi, kas varētu ietekmēt trešo personu pastāvošās tiesības.
[..]
(11)
Par reorganizācijas pasākumu veikšanu ir nepieciešams informēt trešās personas tajās dalībvalstīs, kur atrodas filiāles, ja šādi pasākumi varētu traucēt īstenot dažas to tiesības.
(12)
Princips, ka tiek nodrošināta vienādas attieksme pret kreditoriem saistībā ar viņiem paredzētajām iespējām rīkoties, prasa, lai izcelsmes dalībvalsts administratīvās un tiesu iestādes veiktu nepieciešamos pasākumus, lai kreditori uzņēmējā dalībvalstī varētu īstenot savas tiesības rīkoties paredzētajā laika posmā.
[..]
(16)
Vienāda attieksme pret kreditoriem paredz, ka kredītiestādi likvidē saskaņā ar vienotības un universalitātes principiem, kas paredz izcelsmes dalībvalsts administratīvo un tiesu iestāžu ekskluzīvu kompetenci un to lēmumus atzīšanu, kā arī to, ka šīs iestādes visās pārējās dalībvalstīs varētu bez jebkādām formalitātēm īstenot pilnvaras, kas tām piešķirtas izcelsmes dalībvalsts tiesību aktos, izņemot gadījumus, kad šajā direktīvā paredzēts citādi.”
4
Direktīvas 2001/24 1. panta 1. punktā ir noteikts:
“Šī direktīva attiecas uz kredītiestādēm un to filiālēm, kas ir izveidotas dalībvalstīs, kas nav dalībvalstis, kurās atrodas to galvenie biroji, kā noteikts Direktīvas 2000/12/EK 1. panta 1. un 3. punktā, ievērojot minētās direktīvas 2. panta 3. punktā izklāstītos nosacījumus un izņēmumus.”
5
Saskaņā ar Direktīvas 2001/24 2. panta septīto ievilkumu “reorganizācijas pasākumi” ir “pasākumi, kas ir paredzēti, lai saglabātu vai atjaunotu [..] kredītiestādes [..] finansiālo situāciju un kas varētu ietekmēt trešo personu iepriekš pastāvējušas tiesības, tostarp pasākumi, kas var radīt iespējamību, ka tiek pārtraukti maksājumi, pārtraukti piespiedu izpildes pasākumi vai samazināti prasījumi [..]”.
6
Šīs direktīvas II sadaļa “Reorganizācijas pasākumi” ietver 3.–8. pantu.
7
Minētās direktīvas 3. pantā “Reorganizācijas pasākumu noteikšana – piemērojamie tiesību akti” ir noteikts:
“1.   Tikai izcelsmes dalībvalsts administratīvajām vai tiesu iestādēm ir tiesības lemt par viena vai vairāku reorganizācijas pasākumu īstenošanu kredītiestādē, tostarp citās dalībvalstīs reģistrētās filiālēs.
2.   Reorganizācijas pasākumus piemēro saskaņā ar izcelsmes dalībvalstī spēkā esošajiem normatīvajiem un administratīvajiem aktiem, un procedūrām, ja vien šajā direktīvā nav noteikts citādi.
Šie pasākumi saskaņā ar tās dalībvalsts tiesību aktiem pilnībā turpina darboties Kopienas teritorijā bez jebkādām turpmākām formalitātēm, tostarp attiecībā pret trešajām personām citās dalībvalstīs, pat tad, ja tiem piemērojamos uzņēmējas dalībvalsts noteikumos nav paredzēti šādi pasākumi vai arī to izpilde ir pakļauta nosacījumiem, kas nav izpildīti.
Reorganizācijas pasākumi ir spēkā visā Kopienas teritorijā, tiklīdz tie ir stājušies spēkā tajā dalībvalstī, kur tos veic.”
8
Šīs direktīvas 6. pantā “Publicēšana” ir paredzēts:
“1.   Ja saskaņā ar 3. panta 1. un 2. punktu noteikto reorganizācijas pasākumu veikšana varētu ietekmēt trešo personu tiesības uzņēmējā dalībvalstī un ja uzņēmējā dalībvalstī varētu tikt iesniegta apelācija pret lēmumu, kas paredz pasākuma veikšanu, tad uzņēmējas dalībvalsts administratīvās vai tiesu iestādes, administrators vai jebkura persona, kam uzņēmējā dalībvalstī ir tādas tiesības, publicē lēmuma izrakstu Eiropas Kopienu Oficiālajā Vēstnesī un katras uzņēmējas dalībvalsts divos valsts mēroga laikrakstos, lai jo īpaši atvieglotu tiesību apstrīdēt lēmumu laicīgu izpildi.
2.   Šī panta 1. punktā paredzēto lēmuma izrakstu pēc pirmās iespējas vispiemērotākajā veidā nosūta Eiropas Kopienu Oficiālo publikāciju birojam un katras uzņēmējas dalībvalsts diviem valsts mēroga laikrakstiem.
3.   Eiropas Kopienu Oficiālo publikāciju birojs izrakstu publicē, vēlākais, divpadsmit dienās pēc tā nosūtīšanas.
4.   Publicēšanai paredzētajā lēmuma izrakstā attiecīgās dalībvalsts vai dalībvalstu oficiālajā valodā vai oficiālajās valodās ir precizēts, jo īpaši, pieņemtā lēmuma mērķis un tiesiskais pamats, apelācijas sūdzību iesniegšanas termiņš, saprotami norādot termiņa beigu dienu un pilnu adresi tām iestādēm vai tiesai, kas ir kompetenta izskatīt apelācijas sūdzību.
5.   Reorganizācijas pasākumi ir spēkā neatkarīgi no 1. līdz 3. punktā paredzētajiem pasākumiem, un tie pilnībā ir spēkā attiecībā pret kreditoriem, ja vien uzņēmējas dalībvalsts administratīvās vai tiesu iestādes neparedz ko citu vai ja vien citādi nav noteikts attiecīgās valsts tiesību aktos, kas attiecas uz šādiem pasākumiem.”
9
Direktīvas 2001/24 32. pantā “Nepabeigtas tiesas prāvas” ir noteikts:
“Reorganizācijas pasākumu vai likvidācijas procesa ietekmi uz nepabeigtām tiesas prāvām saistībā ar aktīviem vai tiesībām, kas kredītiestādei ir anulētas, regulē vienīgi tās dalībvalsts tiesību akti, kurā notiek attiecīgā tiesas prāva.”
Direktīva 2014/59/ES
10
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2014/59/ES (2014. gada 15. maijs), ar ko izveido kredītiestāžu un ieguldījumu brokeru sabiedrību atveseļošanas un noregulējuma režīmu un groza Padomes Direktīvu 82/891/EEK un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2001/24/EK, 2002/47/EK, 2004/25/EK, 2005/56/EK, 2007/36/EK, 2011/35/ES, 2012/30/ES un 2013/36/ES, un Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) Nr. 1093/2010 un (ES) Nr. 648/2012 (OV 2014, L 173, 190. lpp.) 65. apsvērums ir formulēts šādi:
“Tā kā pagaidu iestāde pilnībā vai daļēji pieder vienai vai vairākām publiskā sektora iestādēm vai to kontrolē noregulējuma iestāde, tās galvenais mērķis būtu nodrošināt, ka tiek turpināta svarīgāko finanšu pakalpojumu sniegšana par maksātnespējīgu kļūstošās iestādes klientiem un svarīgāko finanšu darbību veikšana. Pagaidu iestāde būtu jāvada kā dzīvotspējīga darbību turpinoša iestāde, un tai būtu pēc iespējas ātrāk – kad apstākļi tam ir piemēroti vai šajā direktīvā noteiktajā laikposmā – jāatgriežas tirgū vai tā būtu jālikvidē, ja izrādītos, ka tā nav dzīvotspējīga.”
11
Direktīvas 2014/59 83. pantā “Noregulējuma iestāžu procedūras pienākumi” ir noteikts:
“1.   Dalībvalstis nodrošina, ka, tiklīdz praktiski iespējams, noregulējuma iestādes pēc noregulējuma darbības atbilst prasībām, kas noteiktas šā panta 2., 3. un 4. punktā.
[..]
4.   Noregulējuma iestāde publicē – vai nodrošina attiecīgu publicēšanu – tā rīkojuma vai akta kopiju, ar kuru tiek veiktas noregulējuma darbības, vai paziņojumu, kurā ir apkopota noregulējuma darbību ietekme, jo īpaši – ietekme uz privātajiem klientiem, un attiecīgā gadījumā 69., 70. un 71. pantā minētās apturēšanas vai ierobežošanas noteikumus un ilgumu, izmantojot šādus līdzekļus:
a)
savu oficiālo tīmekļa vietni;
b)
kompetentās iestādes, ja tā nav tā pati noregulējuma iestāde, tīmekļa vietni un [Eiropas Banku iestādes] [(EBI)] tīmekļa vietni;
c)
noregulējamās iestādes tīmekļa vietni;
d)
ja noregulējamās iestādes akcijas, citus īpašumtiesību instrumentus vai parāda instrumentus ir atļauts tirgot regulētā tirgū – līdzekļus, ko izmanto regulētās informācijas atklāšanai par šo noregulējamo iestādi saskaņā ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2004/109/EK [(2004. gada 15. decembris) par atklātības prasību saskaņošanu attiecībā uz informāciju par emitentiem, kuru vērtspapīrus atļauts tirgot regulētā tirgū, un par grozījumiem Direktīvā 2001/34/EK (OV 2004, L 390, 38. lpp.)] 21. panta 1. punktu.
[..]”
12
Direktīvas 2014/59 117. panta “Grozījumi Direktīvā 2001/24/EK” 1. punktā ir paredzēts, ka Direktīvas 2001/24 1. pantam pievieno 5. punktu, saskaņā ar kuru “šīs direktīvas 4. un 7. pantu [..] nepiemēro, ja ir piemērojams Direktīvas 201[4]/59/ES 83. pants”.
13
Saskaņā ar Direktīvas 2014/59 130. panta 1. punktu tās transponēšanas termiņš bija 2014. gada 31. decembris.
14
Kā teikts šīs direktīvas 131. pantā, tā stājās spēkā 2014. gada 2. jūlijā, tas ir, divdesmitajā dienā pēc tās publicēšanas Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī.
Direktīva 93/13
15
Direktīvas 93/13 3. panta 1. punktā ir paredzēts:
“Līguma noteikumu, par kuru nebija atsevišķas apspriešanās, uzskata par negodīgu, ja, pretēji prasībai pēc godprātības, tas rada ievērojamu nelīdzsvarotību pušu tiesībās un pienākumos, kas izriet no līguma, un tas notiek par sliktu patērētājam.”
16
Šīs direktīvas 6. panta 1. punktā ir noteikts:
“Dalībvalstis nosaka, ka negodīgi noteikumi, kas izmantoti pārdevēja vai piegādātāja ar patērētāju noslēgtā līgumā, atbilstoši savas valsts tiesību aktiem nav saistoši patērētājam un, ka līgums pie tādiem pašiem noteikumiem turpina pusēm būt saistošs, ja tas var pastāvēt bez negodīgajiem noteikumiem.”
17
Minētās direktīvas 7. panta 1. punktā ir paredzēts:
“Dalībvalstis nodrošina, ka patērētāju un konkurentu interesēs pastāv adekvāti un efektīvi līdzekļi, lai novērstu negodīgu noteikumu ilgstošu izmantošanu pārdevēju vai piegādātāju ar patērētājiem noslēgtos līgumos.”
Spānijas tiesību akti
18
Ar 2005. gada 22. aprīļaLey 6/2005 sobre saneamiento y liquidación de las entidades de crédito (Likums 6/2005 par kredītiestāžu reorganizāciju un likvidāciju; BOE Nr. 97, 2005. gada 23. aprīlis, 13912. lpp.) Direktīva 2001/24 tika transponēta Spānijas tiesību sistēmā.
19
Šā likuma 19. panta 1. punktā ir paredzēts:
“Ja attiecībā uz kredītiestādi, kurai kādā Eiropas Savienības dalībvalstī ir izsniegta atļauja un kurai ir vismaz viena filiāle vai kura sniedz pakalpojumus Spānijā, tiek noteikts reorganizācijas pasākums vai uzsākts likvidācijas process, minētais pasākums vai process bez jebkādām turpmākām formalitātēm rada visas tiesiskās sekas Spānijā, tiklīdz tie šādas sekas rada dalībvalstī, kurā pasākums ticis noteikts vai likvidācijas process ticis uzsākts.”
Portugāles tiesību akti
20
Regime Geral das Instituições de Crédito e Sociedades Financeiras (Vispārīgie noteikumi par kredītiestādēm un finanšu sabiedrībām), kas apstiprināts ar 1992. gada 31. decembraDecreto‑Lei [que] Aprova o Regime Geral das Instituições de Crédito e Sociedades Financeiras (Dekrētlikums, ar ko apstiprina Vispārīgos noteikumus par kredītiestādēm un finanšu sabiedrībām) (Diário da República, I‑A sērija, Nr. 301‑A/2012, turpmāk tekstā – “RGICSF”), 145‑C un nākamie panti tika ieviesti ar 2012. gada 10. februāraDecreto‑Lei n.o 31‑A/2012 (Dekrētlikums Nr. 31‑A/2012; Diário da República, 1. sērija, Nr. 30, 2012. gada 10. februāris). Šajos pantos ir reglamentēti kredītiestāžu un finanšu sabiedrību reorganizācija un noregulējuma pasākumi.
Pamatlietas un prejudiciālie jautājumi
Lietā C‑498/22
21
Patērētājs C.F.O. 2006. gada 11. decembrī ar BES España noslēdza hipotekārā aizdevuma līgumu, kas ietver tā dēvēto “minimuma klauzulu”, kurā noteikts, ka procentu likmes minimums ir 2 %.
22
Ar 2013. gada 9. maija spriedumu Tribunal Supremo (Augstākā tiesa, Spānija) atzina, ka šāda klauzula ir uzskatāma par negodīgu noteikumu, jo tā neesot pietiekami pārskatāma. C.F.O. vērsās pie BES España ar lūgumu izbeigt piemērot minēto klauzulu. BES España no 2013. gada jūnija šo klauzulu vairs nepiemēroja.
23
Pamatojoties uz RGICSF un ņemot vērā BES nopietnās finansiālās grūtības, Portugāles Bankas direktoru padome ar 2014. gada 3. augusta lēmumu, kas grozīts ar 11. augusta lēmumu (turpmāk tekstā – “2014. gada augusta lēmums”) apstiprināja šīs kredītiestādes “noregulējuma pasākumus”.
24
Ar 2014. gada augusta lēmumu Portugāles Banka izveidoja “pagaidu banku” jeb “pagaidu kredītiestādi”, proti, Novo Banco, kurai tika nodoti šā lēmuma 2. pielikumā aprakstītie BES aktīvi, pasīvi un ārpusbilances posteņi.
25
Minētajā 2. pielikumā bija uzskaitīti vairāki pasīvu elementi, kas tomēr netika nodoti Novo Banco un kas līdz ar to palika BES īpašumā. Šo pasīvu posteņu vidū bijā 2. pielikuma 1. punkta b) punkta v) apakšpunktā minētie, proti, “saistības vai iespējamās saistības, kas izriet no krāpšanas vai regulatīvo vai krimināltiesisko tiesību normu vai administratīvo lēmumu neievērošanas”.
26
Pēc šā sprieduma 24. punktā minētās nodošanas Novo Banco kļuva par 2006. gada 11. decembrī noslēgtā aizdevuma līguma hipotekāro kreditoru un sāka iekasēt no C.F.O. aizdevuma atmaksas nolūkā veiktos ikmēneša maksājumus.
27
Banco de España (Spānijas Banka) 2014. gada 3. oktobrīBoletín del Estado [Valsts oficiālajā vēstnesī; BOE] publicēja paziņojumu, kurā bija norādīts, ka Portugāles Banka ar 2014. gada augusta lēmumu bija piemērojusi BES reorganizācijas pasākumu, kas izpaudās kā pēdējās minētās uzņēmuma daļēja nodošana Novo Banco, kura bez pārtraukuma turpināšot BES parasto darbību, un ka šis pasākums ir uzskatāms par reorganizācijas pasākumu Direktīvas 2001/24 2. panta izpratnē.
28
Portugāles Banka 2015. gada 29. decembrī pieņēma divus lēmumus, ar kuriem bija paredzēts grozīt un precizēt 2014. gada augusta lēmuma 2. pielikumu (turpmāk tekstā – “2015. gada 29. decembra lēmumi”).
29
Ar 2015. gada 29. decembra lēmumiem citastarp tika precizēts, ka “konkrētāk, sākot ar šo dienu, bankai Novo Banco netiek nodoti šādi BES bilances pasīva posteņi: [..] v) jebkurš prasījums un atlīdzinājums saistībā ar apgalvojumiem par to, ka nav spēkā konkrētas aizdevuma līgumu, kuros BES bijusi aizdevēja, klauzulas”.
30
Pēc 2016. gada 21. decembra sprieduma pasludināšanas lietā Gutiérrez Naranjo u.c. (C‑154/15, C‑307/15 un C‑308/15, EU:C:2016:980) C.F.O. 2017. gada janvārī lūdza atmaksāt summas, ko BES España iekasējusi uz hipotekārā aizdevuma “minimuma klauzulas” pamata.
31
Novo Banco ar 2017. gada 21. marta vēstuli šo lūgumu noraidīja ar tādu pamatojumu, ka BES España attiecībā uz informāciju par šo “minimuma klauzulu” esot rīkojusies pilnīgi pārredzami; tā esot sniegta 2006. gada 24. novembrī parakstītajā piedāvājumā.
32
C.F.O. 2017. gada 4. maijā cēla prasību pret Novo Banco, lūdzot tiesu, pirmkārt, atzīt, ka minētā klauzula nav spēkā – ar tādu pamatojumu, ka šī klauzula esot negodīga, un, otrkārt, piespriest Novo Banco atmaksāt naudas summas, ko tā nepamatoti bija iekasējusi, atsaucoties uz šo klauzulu.
33
Novo Banco izvirzīja iebildi par šīs prasības nepieņemamību – ar tādu pamatojumu, ka pret to nevar vērsties tiesā, jo prasījums, kas esot varējis rasties par labu C.F.O., attiecas uz to naudas summu atmaksu, kuras BES España iekasējusi uz attiecīgās “minimuma klauzulas” pamata, netika tai nodots līdz ar Portugāles Bankas veiktajiem reorganizācijas pasākumiem attiecībā pret BES.
34
Gan pirmās instances tiesa, gan apelācijas tiesa Audiencia Provincial (provinces tiesa, Spānija) noraidīja Novo Banco izvirzīto iebildi un apmierināja C.F.O. prasību.
35
Novo Banco iesniedza kasācijas sūdzību iesniedzējtiesā Tribunal Supremo (Augstākā tiesa), kura piekrita Portugāles Bankas un Noregulējuma fonda lūgumiem iestāties lietā, lai atbalstītu šīs kasācijas sūdzības iesniedzējas prasījumus.
36
Iesniedzējtiesa norāda, ka, pirmkārt, attiecībā pret BES veiktie reorganizācijas pasākumi ir Savienības tiesību sastāvdaļa, kā Tiesa jau nospriedusi 2022. gada 5. maija spriedumā BPC Lux 2 u.c. (C‑83/20, EU:C:2022:346, 28.–30. punkts), un līdz ar to pamatlietā aplūkojamā situācija ir uzskatāma par tādu, kurā pēc būtības – Hartas 51. panta 1. punkta izpratnē – tiek īstenoti Savienības tiesību akti.
37
Otrkārt, tā atgādina, ka, lai gan 2014. gada augusta lēmums un 2015. gada 29. decembra lēmumi ir pielīdzināmi reorganizācijas pasākumiem Direktīvas 2001/24 izpratnē – kā Tiesa nospriedusi 2021. gada 29. aprīļa spriedumā Banco de Portugal u.c. (C‑504/19, EU:C:2021:335) – un lai gan šie lēmumi varētu skart trešās personas, minēto lēmumu publicēšana neesot notikusi, bet tas esot pretrunā tam, kas paredzēts šīs direktīvas 6. panta 1.–4. punktā. Šajā ziņā iesniedzējtiesa uzsver, ka informācija, ko attiecībā uz BES krīzi un Novo Banco izveidi Portugāles Banka sniedza savā tīmekļvietnē angļu un portugāļu valodā, kā arī spāņu plašsaziņas līdzekļiem bija ļoti vispārīga un nedeva attiecīgajiem klientiem iespēju identificēt pasīva posteņus, kas izslēgti no attiecīgā īpašuma nodošanas, un uzzināt par savu tiesību ierobežošanu, kas izrietēja no šīs izslēgšanas. Turklāt paziņojumu, ko Novo Banco adresēja saviem klientiem, nolūks drīzāk bija izslēgt jebkādu hipotēzi, ka attiecīgie reorganizācijas pasākumi varētu skart nupat minētos. Iesniedzējtiesa arī norāda, ka Spānijas Bankas publicētais paziņojums, kas minēts šā sprieduma 27. punktā, neatbilda šajā normā minētajiem nosacījumiem.
38
Tas, ka Direktīvas 2001/24 6. panta 1.–4. punktā paredzētajos termiņos nenotika publicēšana, esot liedzis gandrīz visiem attiecīgās bankas klientiem, kuri dzīvo Spānijā, pārsūdzēt Portugāles Bankas lēmumus, un līdz ar to tie esot cēluši prasības pret Novo Banco, attiecībā uz kurām tā tomēr izvirzīja iebildi par nepieņemamību – ar tādu pamatojumu, ka ar attiecīgajiem reorganizācijas pasākumiem neesot nodots pienākums atmaksāt naudas summas, kuras šie klienti samaksājuši negodīga noteikuma piemērošanas dēļ.
39
Iesniedzējtiesa uzskata, ka Direktīvas 2001/24 6. panta 5. punkts, saskaņā ar kuru reorganizācijas pasākumu ir piemērojami un rada sekas neatkarīgi no šīs direktīvas 6. panta 1.–3. punktā noteiktajiem publicēšanas pasākumiem, nevarot pieļaut, ka uzņemošajā dalībvalstī ilgstoši netiek darīta zināma nedz tiesību ierobežošana vai atņemšana, ko šie pasākumi rada attiecīgās sabiedrības klientiem, nedz skartajām personām pieejamie tiesību aizsardzības līdzekļi un kārtība.
40
Tāpēc iesniedzējtiesai ir šaubas par to, vai Direktīvas 2001/24 3. panta 2. punktā minētais pienākums uzņemošajā dalībvalstī atzīt izcelsmes dalībvalstī veikto reorganizācijas pasākumu sekas var būt saderīgs ar Hartas 47. pantā nostiprināto principu par tiesību iedarbīgu aizsardzību tiesā, tās 21. panta 2. punktā ietverto aizliegumu jebkādi diskriminēt valstspiederības dēļ, kā arī tiesiskās drošības principu, ja lēmumi par šādiem pasākumiem nav publicēti šīs direktīvas 6. panta 1.–4. punktā paredzētajā termiņā.
41
Treškārt, iesniedzējtiesa norāda, ka Novo Banco pēc būtības ir atbildējusi uz tai adresēto C.F.O. lūgumu veikt atmaksu, uzsvērdama, ka “banka [bija] rīkojusies pilnīgi pārredzami”. C.F.O. savu prasību tiesā esot cēlis, pilnīgā paļāvībā uzskatot, ka Novo Banco kā banka, kurā izšķirošā ietekme ir publiskai iestādei, kas rīkojas uz Savienības tiesību normu pamata, bija pārņēmusi visas BES España saistības un atbildību, kas izriet no šā līguma.
42
Līdz ar to iesniedzējtiesa jautā, vai – situācijā, kurā patērētājs, kas dzīvo uzņemošajā dalībvalstī, varēja tiesiski pamatoti paļauties uz tādas pagaidu bankas rīcību, kurā izšķirošā ietekme ir izcelsmes dalībvalsts iestādei, – Direktīvas 2001/24 3. panta 2. punktā minētais pienākums atzīt reorganizācijas pasākumu sekas ir saderīgs ar Hartas 47. pantu un tiesiskās drošības principu.
43
Visbeidzot, ceturtkārt, iesniedzējtiesa, ņemot vērā Savienības tiesību normas, it īpaši Direktīvas 93/13 6. panta 1. punktu, apšauba no pamatlietā aplūkojamajiem reorganizācijas pasākumiem izrietošās līgumisko attiecību “fragmentēšanas” tiesiskumu. Proti, minētā tiesa norāda, ka attiecīgajam patērētājam ir saistošas viņa saistības pret Novo Banco un viņš maksā tai hipotekārā aizdevuma, kas sākotnēji noslēgts ar BES España, ikmēneša maksājumu summas, savukārt Novo Banco esot atbrīvota no pienākuma atmaksāt naudas summas, kuras BES España iekasēja uz attiecīgās “minimuma klauzulas” pamata; līdz ar to negodīgas klauzulas finansiālās sekas skarot tikai šo patērētāju, jo jebkurā gadījumā pēdējās minētās bankas maksātnespējas dēļ viņš šīs naudas summas no BES nevarot atgūt.
44
Šajā kontekstā iesniedzējtiesa uzskata, ka tas nav normāli, ka patērētāju tiesības neprevalē pār finanšu sistēmas stabilitāti. Šajā ziņā tā norāda, ka 2016. gada 21. decembra spriedumā Gutiérrez Naranjo u.c. (C‑154/15, C‑307/15 un C‑308/15, EU:C:2016:980) Tiesa esot nospriedusi, ka Tribunal Supremo (Augstākā tiesa) judikatūra – ar kuru starp pārdevēju vai piegādātāju un patērētāju noslēgta hipotekārā aizdevuma līgumā ietvertas “minimuma klauzulas” atzīšanas par spēkā neesošu sekas – atgūšana – tika ierobežotas, lai nodrošinātu stabilitāti Spānijas finanšu sistēmā, kas tolaik piedzīvoja smagu krīzi, – ir pretrunā Direktīvas 93/13 6. panta 1. punktam.
45
Papildus tam iesniedzējtiesa uzskata, ka reorganizācijas pasākumu seku atzīšana, kas praksē nedod attiecīgajam patērētājam iespēju izmantot tiesības uz negodīga noteikuma piemērošanas dēļ samaksāto naudas summu atmaksu, lai gan vienlaikus šim patērētājam paliek pienākums samaksāt visas viņa noslēgtā hipotekārā aizdevuma ikmēneša maksājumu summas, ir uzskatāma par nesamērīgu iejaukšanos minētā patērētāja tiesībās uz īpašumu un ka tas ir pretrunā Hartas 17. pantam.
46
Šādos apstākļos Tribunal Supremo (Augstākā tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai ar [Hartas] 47. pantā noteiktajām pamattiesībām uz efektīvu tiesību aizsardzību, vispārējo tiesiskās drošības principu un vienlīdzības un jebkādas diskriminācijas pilsonības dēļ aizlieguma principu, kas noteikts Hartas 21. panta 2. punktā, ir saderīga tāda Direktīvas 2001/24 3. panta 2. punkta interpretācija, kura paredz uzņēmējā dalībvalstī atzīt tāda izcelsmes dalībvalsts kompetentās administratīvās iestādes lēmuma sekas, kas nav publicēts saskaņā ar [šīs direktīvas] 6. panta 1.–4. punktā prasīto?
2)
Vai ar Hartas 47. pantā noteiktajām pamattiesībām uz efektīvu tiesību aizsardzību un vispārējo tiesiskās drošības principu ir saderīga tāda Direktīvas 2001/24 3. panta 2. punkta interpretācija, kas paredz uzņēmējā dalībvalstī atzīt tāda izcelsmes dalībvalsts kompetentās administratīvās iestādes lēmuma sekas, kas ir izslēdzis noteiktus pienākumus un atbildības, nododot “pagaidu bankai” tās bankas, kurai piemēro reorganizācijas pasākumus, parasto darbību un virkni mantisko elementu, kad “pagaidu bankas”, ko kontrolē Savienības tiesības piemērojošā valsts iestāde, pašas vēlākā rīcība ir radījusi uzņēmējas dalībvalsts klientiem tiesisko paļāvību, ka tā ir pārņēmusi atbildībām un pienākumiem, kas reorganizējamajai bankai ir pret šiem klientiem, atbilstošās saistības?
3)
Vai ar Hartas 17. pantā noteiktajām pamattiesībām uz īpašumu, Hartas 38. pantā noteikto augsta patērētāju tiesību aizsardzības līmeņa principu, [Direktīvas 93/13] 6. panta 1. punktu un vispārējo tiesiskās drošības principu ir saderīga tāda Direktīvas 2001/24 3. panta 2. punkta interpretācija, kas paredz uzņēmējā dalībvalstī atzīt tāda izcelsmes dalībvalsts kompetentās administratīvās iestādes lēmuma sekas, ar kuru “pagaidu bankai” nodod kreditora statusu hipotekārā aizdevuma līgumā, bet darbotiesnespējīgajai bankai tiek atstāts pienākums atmaksāt patērētājam aizņēmējam summas, kas iekasētas, piemērojot negodīgu šā līguma noteikumu?”
Lietā C‑499/22
47
J.M.F.T. un M.H.D.S. atvēra vērtspapīru kontu un ar BES España noslēdza līgumu par ieguldījumu portfeļu pārvaldību.
48
2007. gada 3. oktobrī viņi ar BES España noslēdza netipisku finanšu līgumu (turpmāk tekstā – “NFL”), kas bija sarežģīts finanšu produkts ar paaugstinātu risku un ar mainīgu procentu likmi, kura piesaistīta citu kredītiestāžu akciju kursu indeksam. NFL darbības termiņš beidzās 2014. gada 11. oktobrī – dienā, kad Novo Banco, kas starplaikā bija kļuvusi par BES España tiesību un saistību pārņēmēju, to izbeidza un likvidēja ar zaudējumiem.
49
J.M.F.T. un M.H.D.S. 2008. gada 28. aprīlī ar BES España noslēdza arī līgumu par strukturētu finanšu produktu, kura darbības termiņš beidzās 2013. gada 28. aprīlī un kuru BES España likvidēja ar zaudējumiem.
50
J.M.F.T. 2014. gada augustā no Novo Banco saņēma vairākus paziņojumus, kuros bija norādīts, ka pēc Portugāles Bankas pieņemtajiem lēmumiem attiecībā uz BES tiks turpinātas bankas attiecības starp BES España klientiem un jauno sabiedrību, proti, Novo Banco, kā arī NFL finanšu stāvokļa pārskatu.
51
J.M.F.T. un M.H.D.S. 2017. gada 17. aprīlī cēla prasību pret Novo Banco, ar kuru viņi galvenokārt lūdza atzīt, ka abi finanšu līgumi nav spēkā – ar tādu pamatojumu, ka ir pieļauta kļūda piekrišanas sniegšanā, ko izraisījušas kļūdas informācijā, kuru viņiem bija sniegusi BES España, kā arī prasīja abpusēji atmaksāt katras puses saņemtās naudas summas, kurām pieskaitīti procenti par laikposmu no katra attiecīgā maksājuma veikšanas dienas. Pakārtoti J.M.F.T. un M.H.D.S. lūdza piespriest Novo Banco atlīdzināt viņiem zaudējumus, kas radušies saistībā ar abu attiecīgo finanšu produktu iegādi, kuriem pieskaitīti procenti, kas aprēķināti pēc likumiskās procentu likmes par laikposmu no šīs prasības paziņošanas dienas.
52
Novo Banco izvirzīja iebildi par minētās prasības nepieņemamību – ar tādu pamatojumu, ka pret to nevar vērsties tiesā, jo prasījums, kas varētu rasties par labu J.M.F.T. un M.H.D.S. un kas ietvertu vai nu to naudas summu atmaksu, kuras viņi bija samaksājuši par finanšu produktiem, tāda iemesla dēļ, ka attiecīgie līgumi, iespējams, nav spēkā vai arī zaudējumu atlīdzināšanu ar tādu pamatojumu, ka klienti neesot tikuši informēti par pamatlietā aplūkojamo finanšu instrumentu riskiem, nebija nodots Novo Banco ar Portugāles Bankas veiktajiem reorganizācijas pasākumiem attiecībā pret BES.
53
Pirmās instances tiesa šo prasību apmierināja.
54
Audiencia Provincial (provinces tiesa) apmierināja Novo Banco iesniegto apelācijas sūdzību, ciktāl tā attiecās uz 2008. gada 28. aprīlī noslēgto līgumu, ar tādu pamatojumu, ka BES España šo līgumu bija izbeigusi 2013. gada 28. aprīlī, tas ir, pirms Novo Banco izveides saistībā ar BES reorganizācijas pasākumu īstenošanu. Minētā tiesa uzskata, ka attiecīgais darījums tātad bija zaudējis spēku pirms šiem pasākumiem un līdz ar to nekādas saistības vai atbildība, kas izriet no šā līguma, nebija nodota pagaidu bankai.
55
Turpretī Audiencia Provincial (provinces tiesa) pirmās instances tiesas spriedumu, ciktāl tas attiecās uz NFL, ko pārvaldīja Novo Banco un ko pēc tam pēdējā minētā likvidēja 2014. gada oktobrī, atstāja negrozītu. Minētā tiesa arī norādīja, ka ar 2014. gada augusta lēmumu no nodošanas izslēdza nevis tādu strukturētu produktu kā NFL, bet parāda instrumentus, kurus emitējušas BES kredītiestādes.
56
Saņēmusi apelācijas sūdzības par šiem spriedumiem, tostarp no Novo Banco, ko atbalsta Portugāles Banka un Noregulējuma fonds, Tribunal Supremo (Augstākā tiesa) jautā par Direktīvas 2001/24 3. panta 2. punktā minētā pienākuma uzņemošajā dalībvalstī atzīt izcelsmes dalībvalstī veikto reorganizācijas pasākumu sekas tiesiskumu, ievērojot Savienības tiesību normas un principus, kas minēti lēmumā par prejudiciālu jautājumu uzdošanu lietā C‑498/22, izņemot Direktīvu 93/13, un ar tādu pamatojumu, kas pēc būtības ir analogs pamatojumam, kura kopsavilkums saistībā ar šo lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu ir izklāstīts šā sprieduma 37.–42. punktā.
57
Šādos apstākļos Tribunal Supremo (Augstākā tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai ar [Hartas] 47. pantā noteiktajām pamattiesībām uz efektīvu tiesību aizsardzību, vispārējo tiesiskās drošības principu un vienlīdzības un jebkādas diskriminācijas pilsonības dēļ aizlieguma principu, kas noteikts Hartas 21. panta 2. punktā, ir saderīga tāda Direktīvas 2001/24 3. panta 2. punkta interpretācija, kura paredz uzņēmējā dalībvalstī atzīt tāda izcelsmes dalībvalsts kompetentās administratīvās iestādes lēmuma sekas, kas nav publicēts saskaņā ar [šīs direktīvas] 6. panta 1.–4. punktā prasīto?
2)
Vai ar Hartas 47. pantā noteiktajām pamattiesībām uz efektīvu tiesību aizsardzību un vispārējo tiesiskās drošības principu ir saderīga tāda Direktīvas 2001/24 3. panta 2. punkta interpretācija, kas paredz uzņēmējā dalībvalstī atzīt tāda izcelsmes dalībvalsts kompetentās administratīvās iestādes lēmuma sekas, kas ir izslēdzis noteiktus pienākumus un atbildības, nododot “pagaidu bankai” tās bankas, kurai piemēro reorganizācijas pasākumus, parasto darbību un virkni mantisko elementu, kad “pagaidu bankas”, ko kontrolē Savienības tiesības piemērojošā valsts iestāde, pašas vēlākā rīcība ir radījusi uzņēmējas dalībvalsts klientiem tiesisko paļāvību, ka tā ir pārņēmusi atbildībām un pienākumiem, kas reorganizējamajai bankai ir pret šiem klientiem, atbilstošās saistības?
3)
Vai ar Hartas 17. pantā noteiktajām pamattiesībām uz īpašumu, Hartas 38. pantā noteikto augsta patērētāju tiesību aizsardzības līmeņa principu un vispārējo tiesiskās drošības principu ir saderīga tāda Direktīvas 2001/24 3. panta 2. punkta interpretācija, kas paredz uzņēmējā dalībvalstī atzīt tāda izcelsmes dalībvalsts kompetentās administratīvās iestādes lēmuma sekas, ar kuru “pagaidu bankai” nodod kreditora statusu ar banku – kas ir reorganizācijas pasākumu priekšmets – dibinātajās līgumiskajās attiecībās, bet atstāj darbotiesnespējīgajai bankai pienākumu atmaksāt klientam summas, ko tas samaksājis saskaņā ar līgumiem, kuri atcelti dēļ kļūdas gribas izteikumā, ko izraisīja bankas sniegtā nepilnīgā informācija?”
Lietā C‑500/22
58
Proyectos, Obras y Servicios de Badajoz SL (turpmāk tekstā – “POSB”) 2014. gada 17. novembrī otrreizējā tirgū par 100000 EUR nopirka prioritāro obligāciju ar nosaukumu “Senior Bond NB 6,875 % maturity July 2016”, kuras termiņš beidzās 2016. gada 15. jūlijā.
59
Šo obligāciju bija emitējusi BES, bet laikā, kad POSB ar ieguldījumu sabiedrības starpniecību to iegādājās, šis nepakārtotais parāda instruments piederēja Novo Banco, kurai tas bija nodots uz 2014. gada augusta lēmuma pamata.
60
Novo Banco 2015. gada jūlijā izmaksāja POSB ieņēmumus no obligācijas peļņas 2014.–2015. gadā.
61
Kad pienāca minētās obligācijas dzēšanas termiņš, Novo Banco ne vien nesamaksāja par obligācijas peļņu 2015.–2016. gadā, bet arī neatmaksāja POSB tās nominālvērtību.
62
Atbildot uz pēdējās minētās sūdzību, Novo Banco norādīja, ka tās atteikums veikt maksājumu esot pamatots ar 2015. gada 29. decembra lēmumiem, ar kuriem Portugāles Bankas pasīva posteņi saistībā ar šo obligāciju no Novo Banco tika “nodoti atpakaļ”BES. Proti, šajos lēmumos citastarp bija paredzēta nesubordinētu obligāciju “nodošana atpakaļ” no Novo Banco uz BES, kuras tiesības un atbildība izrietēja no minēto lēmumu pielikumā 2B uzskaitītajiem nesubordinētajiem parāda instrumentiem, tostarp no “Senior Bond NB 6,875 % maturity July 2016”.
63
POSB2017. gada 25. jūnijā cēla prasību pret Novo Banco, prasot samaksāt šīs obligācijas procentus par 2015.–2016. gadu un atmaksāt obligācijas nominālvērtībai atbilstošo summu.
64
Novo Banco izvirzīja iebildi par šīs prasības nepieņemamību – ar tādu pamatojumu, ka pret to nevar vērsties tiesā, jo ar minēto obligāciju saistītie pasīva posteņi bija “nodoti atpakaļ”BES.
65
Gan pirmās instances tiesa, gan apelācijas tiesa Audiencia Provincial (provinces tiesa) Novo Banco izvirzīto iebildi noraidīja un prasību apmierināja.
66
Tribunal Supremo (Augstākā tiesa), kurai Novo Banco, ko atbalsta Portugāles Banka un Noregulējuma fonds, iesniegusi kasācijas sūdzību, pirmām kārtām, jautā par Direktīvas 2001/24 3. panta 2. punktā minētā pienākuma uzņemošajā dalībvalstī atzīt izcelsmes dalībvalstī veikto reorganizācijas pasākumu sekas tiesiskumu, ņemot vērā Hartas 47. pantu, tiesiskās drošības un vienlīdzības principus, kā arī Hartas 21. panta 2. punktā minēto principu par diskriminācijas valstspiederības dēļ aizliegumu – ar tādu pamatojumu, kas pēc būtības ir analogs pamatojumam, kura kopsavilkums saistībā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu lietā C‑498/22 izklāstīts šā sprieduma 37.–40. punktā.
67
Otrām kārtām, iesniedzējtiesa norāda, ka nesubordinēta parāda vērtspapīra turējuma dēļ uz POSB attiecas Hartas 17. pantā atzītā pamattiesību uz īpašumu aizsardzība. Minētā tiesa uzskata: ņemot vērā, ka BES ir maksātnespējīga banka, kurai atņemti aktīvi, ar šo parāda vērtspapīru saistītās atbildības un saistību “nodošana atpakaļ”BES praksē izraisītu tās tiesību uz īpašumu atņemšanu.
68
Iesniedzējtiesa gan norāda, ka tā pilnīgi apzinās, ka Hartas 17. pantā atzītās pamattiesības nav absolūtas tiesības un ka tiesību aktos paredzētos gadījumos un ar tajos minētiem nosacījumiem sabiedriskās lietderības labad šādu tiesību īpašniekam īpašums var tikt atņemts, ja par šādu atņemšanu samērīgā laikā tam tiek piešķirts taisnīgs atlīdzinājums.
69
Iesniedzējtiesa apgalvo, ka viens no šādiem gadījumiem attiecas uz akcionāriem un kreditoriem saistībā ar noregulējuma pasākumiem, kas veikti attiecībā uz darbotiesnespējīgu banku. Tomēr, tā norāda, ka POSB nav nedz BES akcionārs, nedz tās kreditors, bet nesubordinētā parāda vērtspapīra pirkšanas brīdī ir kļuvusi par kapitalizētas un maksātspējīgas bankas, proti, Novo Banco, kreditoru.
70
Līdz ar to iesniedzējtiesa uzskata, ka POSB īpašuma atņemšana bez taisnīga atlīdzinājuma sniegšanas samērīgā laikā, pamatojoties uz Portugāles Bankai piešķirtajām pilnvarām veikt “nodošanu atpakaļ” uz tāda šīs pašas iestādes lēmuma pamata, kurš nav ticis publicēts Direktīvā 2001/24 paredzētajā kārtībā, varētu būt uzskatāma par tiesiskās drošības principa neievērošanu un nesamērīgu iejaukšanos Hartas 17. pantā nostiprinātajās pamattiesībās uz īpašumu.
71
Šādos apstākļos Tribunal Supremo (Augstākā tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai ar [Hartas] 47. pantā noteiktajām pamattiesībām uz efektīvu tiesību aizsardzību, vispārējo tiesiskās drošības principu un vienlīdzības un jebkādas diskriminācijas pilsonības dēļ aizlieguma principu, kas noteikts Hartas 21. panta 2. punktā, ir saderīga tāda Direktīvas 2001/24 3. panta 2. punkta interpretācija, kas paredz uzņēmējā dalībvalstī atzīt tāda izcelsmes dalībvalsts kompetentās administratīvās iestādes lēmuma sekas, kas nav publicēts saskaņā ar Direktīvas 2001/24 6. panta 1.–4. punktā prasīto?
2)
Vai ar Hartas 17. pantā noteiktajām pamattiesībām uz īpašumu un vispārējo tiesiskās drošības principu ir saderīga tāda Direktīvas 2001/24 3. panta 2. punkta interpretācija, kas paredz uzņēmējā dalībvalstī atzīt tāda izcelsmes dalībvalsts kompetentās administratīvās iestādes lēmuma sekas, ar ko darbotiesnespējīgai bankai, kurai ir piemērotas noregulējuma darbības, ir tālāk nodoti pienākumi un atbildības, kas izriet no nepakārtota parāda vērtspapīra, kuru iegādājās kāda trešā persona, kad šie pienākumi un atbildības ietilpa “pagaidu bankas” aktīvos?”
Tiesvedība Tiesā
72
Pamatojoties uz Tiesas Reglamenta 54. pantu, Tiesas priekšsēdētājs ar 2022. gada 27. septembra lēmumu nolēma lietas C‑498/22 līdz C‑500/22 apvienot tiesvedības rakstveida daļas un mutvārdu daļas, kā arī sprieduma taisīšanas vajadzībām.
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Par pirmo jautājumu lietās no C‑498/22 līdz C‑500/22
73
Ar pirmo jautājumu lietās no C‑498/22 līdz C‑500/22 iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Direktīvas 2001/24 3. panta 2. punkts un 6. pants – Hartas 21. panta 2. punkta un 47. panta pirmās daļas, kā arī tiesiskās drošības principa gaismā – ir jāinterpretē tādējādi, ka gadījumā, ja nav notikusi šīs direktīvas 6. panta 1. punktā paredzētā publicēšana, tie neliedz dalībvalsts, kas nav izcelsmes dalībvalsts, tiesai atzīt tāda reorganizācijas pasākuma sekas, kurš pirms vēršanās minētajā tiesā veikts attiecībā uz kredītiestādi un ar kuru daļa pēdējās minētās saistību un atbildības nodota pagaidu bankai.
74
Kā norāda iesniedzējtiesa, nav strīda par to, ka 2014. gada augusta lēmums un 2015. gada 29. decembra lēmumi, kurus Portugāles Banka pieņēmusi attiecībā uz BES un ar kuriem daļa no šīs kredītiestādes aktīva posteņiem un pasīva posteņiem tika nodota pagaidu bankai, proti, Novo Banco, ir uzskatāmi par reorganizācijas pasākumiem Direktīvas 2001/24 izpratnē.
75
No šīs direktīvas 4. un 16. apsvēruma izriet, ka tā ir balstīta uz vienotības un universalitātes principiem un paredz, ka reorganizācijas pasākumi un likvidācijas procesi, kā arī to sekas principā ir savstarpēji jāatzīst (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2021. gada 29. aprīlis, Banco de Portugal u.c., C‑504/19, EU:C:2021:335, 33. punkts), necenšoties saskaņot dalībvalstu tiesisko regulējumu šajā jomā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2022. gada 13. septembris, Banka Slovenije, C‑45/21, EU:C:2022:670, 121. punkts un tajā minētā judikatūra).
76
Proti, saskaņā ar Direktīvas 2001/24 3. panta 2. punktu reorganizācijas pasākumi principā ir piemērojami atbilstoši izcelsmes dalībvalsts tiesību aktiem. Pirmkārt, no šīs normas otrās daļas izriet, ka šādi pasākumi – bez papildu formalitātēm – atbilstoši šīs dalībvalsts tiesību aktiem rada sekas visā Savienībā, tajā skaitā attiecībā uz trešām personām pārējās dalībvalstīs, pat tad, ja uzņemošās dalībvalsts tiesiskajā regulējumā, kas tām ir piemērojams, šādi pasākumi nav paredzēti vai to īstenošana ir pakļauta nosacījumiem, kuri nav izpildīti. Otrkārt, saskaņā ar minētās normas trešo daļu reorganizācijas pasākumi rada sekas visā Savienībā, tiklīdz tās rada sekas izcelsmes dalībvalstī.
77
Tātad šajās normās ir paredzēts, ka principā dalībvalsts, kurā uzsākts process (lex concursus), tiesību aktos ir reglamentēti kredītiestāžu reorganizācijas pasākumi, kā arī to sekas, izņemot konkrētus, Direktīvā 2001/24 tieši norādītus gadījumus, kuros nenovēršama ir principa, ka piemērojami ir izcelsmes dalībvalsts tiesību akti, vājināšana (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2021. gada 29. aprīlis, Banco de Portugal u.c., C‑504/19, EU:C:2021:335, 34. un 35. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
78
Attiecībā uz šādu reorganizācijas pasākumu publicēšanu vispirms ir jānorāda, ka saskaņā ar Direktīvas 2001/24 6. panta 1. punktu, ja atbilstoši 3. panta 1. un 2. punktam noteikto reorganizācijas pasākumu veikšana varētu ietekmēt trešo personu tiesības uzņēmējā dalībvalstī un ja uzņēmējā dalībvalstī varētu tikt iesniegta apelācija pret lēmumu, kas paredz pasākuma veikšanu, tad uzņēmējas dalībvalsts administratīvās vai tiesu iestādes, administrators vai jebkura persona, kam uzņēmējā dalībvalstī ir tādas tiesības, publicē lēmuma izrakstu Eiropas Kopienu Oficiālajā Vēstnesī un katras uzņēmējas dalībvalsts divos valsts mēroga laikrakstos, lai jo īpaši atvieglotu tiesību apstrīdēt lēmumu laicīgu izpildi.
79
Tātad saskaņā ar Direktīvas 2001/24 6. panta 1. punktu pienākums publicēt lēmumus par reorganizācijas pasākumiem pastāv tikai tad, ja ir izpildīti divi kumulatīvi nosacījumi. Pirmkārt, ja šie pasākumi skar trešo personu tiesības uzņemošajā dalībvalstī un, otrkārt, ja izcelsmes dalībvalstī ir pārsūdzēts lēmums, ar kuru uzdota minēto pasākumu veikšana.
80
Kā sliecas uzskatīt iesniedzējtiesa, attiecībā uz pamatlietās aplūkojamajiem reorganizācijas pasākumiem šie nosacījumi šķiet izpildīti. Proti, pirmkārt, kā Portugāles valdība apstiprinājusi savos rakstveida apsvērumos, saskaņā ar RGICSF normām Portugāles Bankas lēmumu, ar ko apstiprināti šādi pasākumi, gadījumos, kas paredzēti Portugālē tiesību aktos par administratīvo procesu tiesā, var pārsūdzēt tiesā. Otrkārt, šie pasākumi var skart pamatlietās minētās fiziskās personas, kas visas dzīvo vai uzņēmējdarbību veic uzņemošajā dalībvalstī, un kredītiestādes, uz kuru attiecas šie pasākumi, klientus.
81
Tātad saistībā ar šiem lūgumiem sniegt prejudiciālu nolēmumu nav nepieciešams pārbaudīt šādu nosacījumu derīgumu Hartas 47. panta kontekstā.
82
Turpinot – saskaņā ar Direktīvas 2001/24 6. panta 4. punktu izcelsmes dalībvalsts kompetentajām iestādēm ir jāpublicē pieņemtā lēmuma izraksts, priekšmets un tiesiskais pamats, apstrīdēšanas un pārsūdzības termiņi, it īpaši viegli saprotama norāde par šo termiņu beigu datumu un precīza norāde par tās iestādes vai tiesas adresi, kura ir atbildīga par attiecīgā iesnieguma vai pieteikuma izskatīšanu.
83
Ciktāl izcelsmes dalībvalsts kompetento iestāžu pienākums publicēt citastarp norādes saistībā ar pārsūdzības termiņiem loģiskā veidā var attiekties tikai uz pārsūdzībām šajā dalībvalstī, ir uzskatāms, ka Direktīvas 2001/24 6. panta 1.–4. punkts priekšmets ir reglamentēt attiecīgās kredītiestādes kreditoru informēšanu, lai dotu viņiem iespēju izcelsmes dalībvalstī īstenot savas tiesības pārsūdzēt lēmumu, ar kuru uzdoti šīs kredītiestādes reorganizācijas pasākumi, pret šiem kreditoriem ievērojot šīs direktīvas 12. apsvērumā atgādināto vienlīdzīgas attieksmes principu.
84
Visbeidzot jāatgādina, ka saskaņā ar Direktīvas 2001/24 6. panta 5. punktu reorganizācijas pasākumi ir piemērojami neatkarīgi no šā panta 1.–3. punktā paredzētajiem publicēšanas pasākumiem un jebkurš no tiem rada sekas kreditoriem, ja vien izcelsmes dalībvalsts administratīvās vai tiesu iestādes vai šīs dalībvalsts tiesību akti par šiem pasākumiem nenosaka citādi.
85
No tā izriet: tam, ka trūkst publikācijas par izcelsmes dalībvalstī veiktajiem reorganizācijas pasākumiem, kas atbilstu Direktīvas 2001/24 6. panta 1.–4. punktā izklāstītajiem noteikumiem un kārtībai, nav tādu seku, ka tiktu apšaubīti vienotības un universalitātes principi, kas atgādināti šā sprieduma 75. un 76. punktā, kā arī šo pasākumu seku savstarpējas atzīšana uzņemošajā dalībvalstī. Tātad šāda lēmuma par reorganizācijas pasākumiem nepublicēšana nevar izraisīt nedz šo pasākumu atzīšanu par nederīgiem, nedz to seku neapstrīdamību uzņemošajā dalībvalstī.
86
Vienlaikus ir konstatējams, ka ar Direktīvu 2001/24 ir tikai izslēgts tas, ka lēmuma par reorganizācijas pasākumiem nepublicēšana var tikt sodīta ar to atzīšanu par spēkā neesošiem vai to seku neapstrīdamību uzņemošajā dalībvalstī, nedz paredzot, nedz – vēl jo vairāk – saskaņojot citu veidu sankcijas. Līdz ar to katras dalībvalsts tiesību sistēmā ir jāreglamentē procesuālā kārtība, kādā paredzēts nodrošināt to tiesību aizsardzību, kas tiesību subjektiem izriet no Savienības tiesību aktiem. Tomēr šie noteikumi nedrīkst nedz būt nelabvēlīgāki par noteikumiem, kas attiecas uz līdzīgām situācijām valsts teritorijā (līdzvērtības princips), nedz arī padarīt neiespējamu vai pārmērīgi apgrūtināt to tiesību izmantošanu, kas piešķirtas Savienības tiesību sistēmā (iedarbīguma princips) (spriedums, 2018. gada 20. septembris, Rudigier, C‑518/17, EU:C:2018:757, 61. punkts un tajā minētā judikatūra).
87
Ir arī jāatgādina, ka dalībvalstīm, īstenojot Savienības tiesības, ir jānodrošina to tiesību uz efektīvu tiesību aizsardzību ievērošana, kas nostiprinātas Hartas 47. panta pirmajā daļā, kurā atkārtoti apstiprināts efektīvas tiesību aizsardzības tiesā princips (spriedums, 2021. gada 15. aprīlis, État belge (Apstākļi pēc pārsūtīšanas lēmuma pieņemšanas), C‑194/19, EU:C:2021:270, 43. punkts).
88
Kā precizēts šā sprieduma 83. punktā, Direktīvas 2001/24 6. pantā paredzētās publicēšanas mērķis ir izcelsmes dalībvalstī attiecīgajām personām, it īpaši šīs kredītiestādes kreditoriem, kuriem domicils ir uzņemošajā dalībvalstī, nodrošināt tiesības pārsūdzēt lēmumus, ar kuriem uzdots veikt kredītiestādes reorganizācijas pasākumus.
89
No tā izriet: attiecībā uz gadījumiem, kad lēmums par reorganizācijas pasākumiem nav publicēts atbilstoši Direktīvas 2001/24 6. panta noteikumiem, izcelsmes dalībvalsts tiesību aktos ir jāparedz iespēja personām, kuru Savienības tiesību aktos garantētās tiesības ietekmē šādi pasākumi un kuras ir reģistrētas vai dzīvo uzņemošajā dalībvalstī, samērīgā termiņā šos pasākumus pārsūdzēt, proti, no brīža, kad tās par šiem pasākumiem tiek informētas vai ir citādi uzzinājušas, vai kad, saprātīgi spriežot, tām par tiem vajadzēja uzzināt.
90
Šajā ziņā Tiesa par saderīgu ar iedarbīguma principu ir atzinusi tādu samērīgu termiņu noteikšanu, kuru neievērošanas gadījumā pārsūdzēšanas tiesības tiek zaudētas tiesiskās drošības interesēs, kas aizsargā gan tiesību subjektu, gan attiecīgo iestādi (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2009. gada 24. marts, Danske Slagterier, C‑445/06, EU:C:2009:178, 32. punkts un tajā minētā judikatūra). Tiesa ir arī nospriedusi, ka par nesamērīgu ierobežojumu nevar uzskatīt to, ka tiek noteikti pārsūdzēšanas termiņi, kurus sāk skaitīt tikai no dienas, kad attiecīgā persona zināja vai vismaz tai būtu vajadzējis uzzināt par tai nelabvēlīgajiem pasākumiem (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2019. gada 7. novembris, Flausch u.c., C‑280/18, EU:C:2019:928, 55. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
91
Tātad iesniedzējtiesai, pirmkārt, lai konstatētu, kopš kura laika klienti pamatlietās zināja vai tiem būtu vajadzējis zināt par Portugāles Bankas lēmumiem, neatkarīgi no apstākļa, kas norādīts ģenerāladvokāta secinājumu 77. un 86. punktā, ka Direktīvas 2014/59 normas pamatlietās nav piemērojamas, ir jāņem vērā informācija, ko Portugāles iestādes publicējušas uz šīs direktīvas 83. panta 4. punkta pamata, kā arī informācija, ko sniegusi BES un/vai Novo Banco. Otrkārt, iesniedzējtiesai ir jāņem vērā Portugāles valdības apsvērumi, kuri attiecīgā gadījumā apstiprināti izcelsmes dalībvalsts tiesu judikatūrā un saskaņā ar kuriem šīs dalībvalsts procesuālo tiesību normās ir garantēts, ka gadījumā, ja nav publicēts tāds administratīvais akts kā Portugāles Bankas lēmums par kredītiestādes reorganizāciju, šo aktu var pārsūdzēt – no brīža, kad cietušās personas zināja vai tām būtu vajadzējis zināt par minēto aktu vai tā īstenošanu, – atkarībā no tā, kas iestājas vispirms.
92
Turklāt Hartas 47. panta pirmā daļa neliedz noteikt samērīgus termiņus tādu dalībvalsts iestādes lēmumu apstrīdēšanai, ar kuriem tiek īstenoti Savienības tiesību akti un ir iespējams neievērot tiesības, kas no tiem izriet fiziskām personām.
93
Papildus tam nedz 47. pants, nedz iedarbīguma princips neparedz, ka izcelsmes dalībvalsts tiesību aktos paredzētam tiesību aizsardzības līdzeklim pret lēmumu, ar ko dalībvalsts iestāde apstiprinājusi reorganizācijas pasākumu, būtu atliekoša iedarbība, kuras dēļ šā lēmuma sekas automātiski tiktu apturētas, kamēr tiek gaidīts attiecīgās tiesvedības iznākums.
94
Turpinot – attiecībā uz Hartas 21. panta 2. punktā garantēto principu par diskriminācijas valstspiederības dēļ aizliegumu netiek nedz apgalvots, nedz pierādīts, ka reorganizācijas pasākumu seku atzīšana uzņemošajā dalībvalstī, kāda veicama uz Direktīvas 2001/24 3. panta 2. punkta pamata, esot piemērojama dažādi – atkarībā no skartās personas valstspiederības.
95
Visbeidzot – attiecībā uz tiesiskās drošības principu – ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru šis princips paredz, ka, pirmkārt, tiesību normām ir jābūt skaidrām un precīzām un, otrkārt, to piemērošanai ir jābūt prognozējamai tiesību subjektiem – it īpaši tad, ja šīs normas var nelabvēlīgi ietekmēt fiziskas personas un uzņēmumus. Konkrētāk – minētais princips paredz, lai tiesiskais regulējums ļautu ieinteresētajām personām precīzi zināt tajā noteikto pienākumu apjomu un lai šīs personas nepārprotami zinātu savas tiesības un pienākumus un spētu atbilstoši rīkoties (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2021. gada 29. aprīlis, Banco de Portugal u.c., C‑504/19, EU:C:2021:335, 51. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
96
Šajā gadījumā, pirmkārt, saskaņā ar Direktīvas 2001/24 normām uzņemošajai dalībvalstij – bez papildu formalitātēm – ir jānodrošina izcelsmes dalībvalstī veikto reorganizācijas pasākumu seku atzīšana tās teritorijā, neatkarīgi no apstākļa, ka tiem nav veikta to publicēšana, kā paredzēts šīs direktīvas 6. panta 1. punktā. Otrkārt, ir konstatējams, ka tad, kad 2017. gadā Novo Banco klienti cēla attiecīgās prasības Spānijas tiesās, tika publicēti lēmumi par reorganizācijas pasākumiem; to veica gan Portugāles iestādes, gan Spānijas iestādes. No tā izriet, ka, neierobežojot pārbaudi, kas jāveic iesniedzējtiesai, Novo Banco klientiem laikā, kad tika celtas attiecīgās prasības, bija pieejama visa informācija, kas ir nepieciešama, lai pieņemtu pilnīgi informētu lēmumu par šo prasību celšanu, kā arī lai pārliecinoši identificētu sabiedrību, pret kuru ceļama prasība.
97
Ņemot vērā izklāstītos apsvērumus, atbilde uz pirmo jautājumu katrā lietā ir šāda: Direktīvas 2001/24 3. panta 2. punkts un 6. pants kopsakarā ar Hartas 21. panta 2. punktu un 47. panta pirmo daļu, kā arī tiesiskās drošības principu ir jāinterpretē tādējādi, ka gadījumā, ja nav notikusi šīs direktīvas 6. panta 1. punktā paredzētā publicēšana, tie neliedz dalībvalsts, kas nav izcelsmes dalībvalsts, tiesai atzīt tāda reorganizācijas pasākuma sekas, kurš pirms vēršanās minētajā tiesā veikts attiecībā uz kredītiestādi un ar kuru daļa pēdējās minētās saistību un atbildības nodota pagaidu bankai.
Par otro jautājumu lietās C‑498/22 un C‑499/22
98
Ar otru jautājumu attiecīgi lietā C‑498/22 un lietā C‑499/22 iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Direktīvas 2001/24 3. panta 2. punkts kopsakarā ar Hartas 47. panta pirmās daļu, kā arī tiesiskās drošības principu ir jāinterpretē tādējādi, ka tie liedz uzņemošajā dalībvalstī atzīt izcelsmes dalībvalstī attiecībā pret kredītiestādi veikta reorganizācijas pasākuma sekas apstākļos, kad daļa pēdējās minētās saistību un atbildības ir nodota pagaidu bankai, kurā izšķirošā ietekme ir publiskai iestādei, kas rīkojas uz Savienības tiesību aktu pamata, ja šīs pagaidu bankas klienti apgalvo, ka tie, ņemot vērā minētās pagaidu bankas iepriekšējo rīcību, ir pamatoti paļāvušies uz to, ka tā bija pārņēmusi arī pasīva posteņus, kas atbilst šīs kredītiestādes visām saistībām un atbildībai pret saviem klientiem.
99
Vispirms jānorāda, ka šis jautājums ir balstīts uz premisu, ka tādas pagaidu bankas kā Novo Banco klienti, kuras kapitāls pagaidu statusā – saistībā ar plānoto privatizāciju – atradās dalībvalsts publiskas iestādes turējumā, ir tiesīgi attiecībā pret šo pagaidu banku atsaukties uz tiesiskās paļāvības aizsardzības principu.
100
Saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru tiesiskās paļāvības aizsardzības princips ir viens no Savienības pamatprincipiem (spriedums, 2017. gada 26. jūlijs, Europa Way un Persidera, C‑560/15, EU:C:2017:593, 79. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra), un tas ir jāievēro ne tikai Savienības iestādēm, bet arī dalībvalstīm, kad tās veic pasākumus, ar kuriem tās īsteno Savienības tiesību aktus, it īpaši kad tās izmanto tām ar Savienības direktīvām piešķirtās pilnvaras (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2017. gada 26. jūlijs, Europa Way un Persidera, C‑560/15, EU:C:2017:593, 79. punkts, kā arī 2022. gada 17. novembris, Avicarvil Farms, C‑443/21, EU:C:2022:899, 38. punkts un tajā minētā judikatūra).
101
Tiesības atsaukties uz šo principu ir ikvienam tiesību subjektam, kam kāda administratīva iestāde ir devusi pamatotas cerības ar konkrētiem tam dotiem solījumiem (spriedumi, 2015. gada 9. jūlijs, Salomie un Oltean, C‑183/14, EU:C:2015:454, 44. punkts, kā arī 2022. gada 20. janvāris, Air Berlin, C‑165/20, EU:C:2022:42, 51. punkts un tajā minētā judikatūra).
102
Turpretī Tiesa ir atteikusies atzīt tiesības atsaukties uz šo principu tādam privāttiesiskam tirgus dalībniekam, kas prasa pievienotās vērtības nodokļa (PVN) priekšnodokļa atskaitīšanu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2018. gada 21. februāris, Kreuzmayr, C‑628/16, EU:C:2018:84, 47. punkts), un saistībā ar strīdu starp vairākām vienas un tās pašas dalībvalsts administratīvajām iestādēm (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2022. gada 31. marts, Smetna palata na Republika Bulgaria, C‑195/21, EU:C:2022:239, 65. punkts un tajā minētā judikatūra), un līdz ar to lietas dalībnieka tiesības atsaukties uz minēto principu Savienības tiesību aktos aptver tikai precīzas apņemšanās, ko tam esot paudusi publiska iestāde.
103
Kā norādīts ģenerāladvokāta secinājumu 98. punktā, šajā gadījumā tādas pagaidu bankas kā Novo Banco uzskatīšana par administratīvu iestādi, kas īsteno Savienības tiesības, lai gan tā tika izveidota kā privāto tiesību kredītiestāde, kurai, lai izpildītu sabiedrisko pakalpojumu uzdevumu, nav nekādu pilnvaru, kas būtu ārpus parastām tiesībām, nebūtu viens no tiem gadījumiem, kuros lietas dalībnieks var atsaukties uz tiesiskās paļāvības aizsardzības principu. Šo konstatējumu nemaina arī apstāklis, ka tāda publiskā iestāde kā Noregulējuma fonds pagaidu statusā – saistībā ar plānoto privatizāciju – īstenoja izšķirošo ietekmi pār šīs kredītiestādes pamatkapitālu. Šis apstāklis pats par sevi kredītiestādi, kas darbojas konkurenciālā banku un finanšu pakalpojumu tirgū, nepārveido par dalībvalsts administratīvo iestādi.
104
Tātad atbilde uz lietās C‑498/22 un C‑499/22 uzdoto otro jautājumu ir šāda: Direktīvas 2001/24 3. panta 2. punkts kopsakarā ar Pamattiesību hartas 47. panta pirmo daļu un tiesiskās drošības principu ir jāinterpretē tādējādi, ka fiziskās personas nevar atsaukties uz tiesiskās paļāvības aizsardzības principu attiecībā pret pagaidu banku, kas ir privāttiesiska struktūra, kurai nav nekādu vispārējās tiesību normās neparedzētu privilēģiju un kura izveidota saistībā ar kredītiestādes – kuras klienti tās sākotnēji ir bijušas – reorganizācijas pasākumiem, lai panāktu, ka tiktu atzīta šīs pagaidu bankas atbildība par saistībām pirms un pēc līgumu noslēgšanas, kuras izriet no iepriekš ar šo kredītiestādi noslēgtiem līgumiem. Tas, ka publiskai iestādei pagaidu statusā – saistībā ar plānoto privatizāciju – ir bijusi izšķirošā ietekme minētajā kredītiestādē, nav pietiekams iemesls šo kredītiestādi, kas darbojas konkurenciālā banku un finanšu pakalpojumu tirgū, pielīdzināt valsts pārvaldes iestādei.
Par trešo jautājumu lietās C‑498/22 un C‑499/22, kā arī par otro jautājumu lietā C‑500/22
105
Ar trešo jautājumu lietās C‑498/22 un C‑499/22, kā arī otro jautājumu lietā C‑500/22 iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Hartas 17. pants un tiesiskās drošības princips ir jāinterpretē tādējādi, ka tie liedz uzņemošajā dalībvalstī atzīt tādu izcelsmes dalībvalstī uz Direktīvas 2001/24 pamata veiktu reorganizācijas pasākumu sekas, ar kuriem paredzēts izveidot pagaidu banku un kredītiestādes, kam adresēti šie pasākumi, bilances pasīvā atstāt naudas summu maksāšanas saistības, kuras izriet no atbildības pirms vai pēc līguma noslēgšanas. Papildus tam lietās C‑498/22 un C‑499/22 iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai šāda atzīšana atbilst Hartas 38. pantam, kā arī – lietā C‑498/22 – Direktīvas 93/13 6. panta 1. punktam.
106
Vispirms ir jānoraida argumentācija par lietā C‑499/22 uzdotā trešā jautājuma nepieņemamību, ko citastarp izmantojusi Novo Banco, – ar tādu pamatojumu, ka šajā jautājumā runa esot tikai par Hartas 38. pantā minēto principu un ka šajā gadījumā neesot piemērojamas sekundāro tiesību normas no patērētāju tiesību aizsardzības jomas, tostarp Direktīvas 93/13 normas. Proti, pirmkārt, izcelsmes dalībvalstī veikta kredītiestādes reorganizācijas pasākuma, ar ko transponēts Direktīvas 2001/24 3. panta 2. punktā paredzētais pienākums, seku atzīšana uzņemošajā dalībvalstī ir uzskatāma par Savienības tiesību aktu īstenošanu Hartas 51. panta 1. punkta izpratnē. Tātad tā ir piemērojama C‑499/22 pamatlietā, un uz minēto jautājumu ir jāsniedz atbilde pēc būtības. Otrkārt, jebkurā gadījumā no pēdējā minētā jautājuma formulējuma izriet, ka iesniedzējtiesa Tiesai jautā nevis tikai par Hartas 38. pantā minētā principa ievērošanu, bet arī par Hartas 17. pantā garantēto tiesību uz īpašumu ievērošanu.
107
Tātad ir secīgi jāizvērtē, vai Hartas 17. pants, tiesiskās drošības princips, Hartas 38. pants un Direktīvas 93/13 6. panta 1. punkts jāinterpretē tādējādi, ka tie liedz izcelsmes dalībvalstī atzīt tādu uz Direktīvas 2001/24 pamata veikto reorganizācijas pasākumu sekas, ar kuriem paredzēts izveidot pagaidu banku un atstāt tās bankas bilances pasīvā, uz ko attiecas šis pasākums, pienākumu samaksāt naudas summas, kuras maksājamas sakarā ar atbildību pirms un pēc līgumu noslēgšanas.
Par Hartas 17. pantu
108
Saskaņā ar Hartas 17. panta 1. punktu ikvienai personai ir tiesības uz īpašumu, kas iegūts likumīgi, tiesības to lietot un atsavināt, kā arī tiesības attiecībā uz to dot rīkojumu savas nāves gadījumam. Nevienam nedrīkst atņemt īpašumu, ja vien tas nav jādara sabiedrības interesēs, kā arī gadījumos un apstākļos, kuri paredzēti tiesību aktos, ar noteikumu, ka par zaudējumiem laikus izmaksā taisnīgu kompensāciju. Īpašuma izmantošanu var noteikt ar tiesību aktiem, ciktāl tas nepieciešams vispārējās interesēs. Turklāt saskaņā ar Hartas 52. panta 1. punktu visiem šajā Hartā atzīto tiesību un brīvību izmantošanas ierobežojumiem ir jābūt noteiktiem tiesību aktos un tajos jārespektē šo tiesību un brīvību būtība. Ievērojot proporcionalitātes principu, ierobežojumus drīkst uzlikt tikai tad, ja tie ir nepieciešami un patiešām atbilst vispārējas nozīmes mērķiem, ko atzinusi Savienība, vai vajadzībai aizsargāt citu personu tiesības un brīvības.
109
Pirmām kārtām, saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Hartas 17. panta 1. punktā nostiprinātā aizsardzība attiecas uz tiesībām ar mantisku vērtību, no kuras izriet attiecīgajā tiesību sistēmā iegūts tiesiskais stāvoklis, kas to īpašniekam ļauj no tās izrietošās tiesības autonomi izmantot savā labā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2022. gada 1. augusts, HOLD Alapkezelő, C‑352/20, EU:C:2022:606, 72. punkts un tajā minētā judikatūra). Tiesa ir atzinusi, ka kapitāla tirgos apgrozāmas akcijas un obligācijas ir uzskatāmas par šādām tiesībām, kurām var piemērot Hartas 17. panta 1. punktā garantēto aizsardzību (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2022. gada 5. maijs, BPC Lux 2 u.c., C‑83/20, EU:C:2022:346, 40. un 43. punkts).
110
Tādēļ ir nepieciešams pārliecināties, vai katrā pamatlietā aplūkojamajā situācijā runa ir par tiesībām, kam ir mantiska vērtība, no kuras izriet iegūts tiesisks stāvoklis, kas dod iespēju autonomi īstenot šīs tiesības par labu to īpašniekam.
111
Vispirms – attiecībā uz lietā C‑500/22 aplūkojamo prioritāro obligāciju, ko POSB iegādājusies otrreizējā kapitāla tirgū, nav nekādu šaubu, ka, ņemot vērā šā sprieduma 109. punktā minēto judikatūru, šādai prioritārai obligācijai, citastarp tādēļ, ka tā principā ietver ikgadēju procentu maksājumu veikšanu, bet termiņa beigās – tās nominālvērtības atmaksu, piemīt mantiska vērtība un to īpašniekam piešķir iegūtu tiesisku stāvokli, kas dod iespēju autonomi īstenot no tā izrietošās tiesības.
112
Turpinot – attiecībā uz C‑498/22 pamatlietā aplūkojamo prasījumu no Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūras par 1952. gada 20. martā Parīzē parakstītās Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas papildu protokola Nr. 1 1. pantu izriet, ka jēdziens “īpašums” var aptvert gan “esošo īpašumu”, gan uz “mantisku vērtību”, tajā skaitā prasījumus, kuru dēļ attiecīgā persona var apgalvot, ka tai ir vismaz “pamatota tiesiskā paļāvība” panākt tiesību uz īpašumu faktisku izmantošanu. Ja attiecīgās mantiskās intereses ir prasījumu formā, to par “mantisku vērtību” var uzskatīt vienīgi tad, ja tam ir pietiekams tiesiskais pamats, it īpaši tad, ja tas ir apstiprināts vispāratzītajā judikatūrā (šajā nozīmē skat. ECT spriedumus, 2004. gada 28. septembris, Kopecký pret Slovākiju, CE:ECHR:2004:0928JUD004491298, 35. un 52. punkts, kā arī 2018. gada 20. marts, Radomilja u.c. pret Horvātiju, CE:ECHR:2018:0320JUD003768510, 142. punkts).
113
Kā norādīts ģenerāladvokāta secinājumu 111. punktā, C‑498/22 pamatlietā aplūkojamais prasījums ir saistīts ar kredītiestādes principiālo pienākumu atmaksāt procentus, kas saņemti uz tādas ar patērētāju noslēgtā hipotekārā aizdevuma līgumā ietvertas “minimuma klauzulas” pamata, kura atzīta par negodīgu, un, kā izriet no judikatūras par Direktīvas 93/13 6. panta 1. punkta interpretāciju, šo procentu atmaksu nevar ierobežot laikā tādējādi, ka tā būtu iespējama tikai laikposmā pēc šīs klauzulas atzīšanas par negodīgu (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2016. gada 21. decembris, Gutiérrez Naranjo u.c., C‑154/15, C‑307/15 un C‑308/15, EU:C:2016:980, 61. un 62. punkts, kā arī 2023. gada 15. jūnijs, Bank M. (Līguma spēkā neesamības sekas), C‑520/21, EU:C:2023:478, 57. un 58. punkts). No tā izriet, ka šā prasījuma turētājs vismaz varētu apgalvot, ka tam ir “pamatota tiesiskā paļāvība” panākt tiesību uz īpašumu faktisku izmantošanu un līdz ar to tas var izmantot Hartas 17. panta 1. punktā garantētās aizsardzību.
114
Visbeidzot – attiecībā uz C‑499/22 pamatlietā aplūkojamo prasījumu, proti, prasījumu sakarā ar to, ka nepilnīga ir bijusi pirms līguma noslēgšanas sniegtā informācija par riskiem saistībā ar BES emitēto finanšu instrumentu, uz kuru bija parakstījušies J.M.F.T. un M.H.D.S., tā kā pirms līguma noslēgšanas sniegtās informācijas pietiekamība atkarībā no konkrētā gadījuma apstākļiem tiesai ir jānovērtē gan attiecībā uz tās būtiskumu, gan tās apjomu, iesniedzējtiesai būtu jāpārbauda, vai šis prasījums atbilda šā sprieduma 110. punktā minētajiem nosacījumiem un, konkrētāk, vai dalībvalsts judikatūra, kurā attiecībā uz kredītiestādēm nostiprināts pienākums sniegt informāciju pirms līguma noslēgšanas, ir pietiekoši vispāratzīta, lai persona, norādot uz šāda pienākuma neievērošanu, varētu “pamatoti paļauties” uz to, ka tiks panākta tiesību uz īpašumu faktiska izmantošana.
115
Otrām kārtām, par to, vai veikto BES reorganizācijas pasākumu seku atzīšana uzņemošajā dalībvalstī uz Direktīvas 2001/24 3. panta 2. punkta pamata attiecībā uz šiem prasījumiem rada īpašuma atņemšanu Hartas 17. panta 1. punkta otrā teikuma izpratnē vai ir pielīdzināma regulējumam par īpašuma izmantošanu Hartas 17. panta 1. punkta trešā teikuma izpratnē, Tiesa ir nospriedusi, ka tādu reorganizācijas pasākumu veikšana izcelsmes dalībvalstī, kuros citastarp paredzēta kredītiestādes aktīva posteņu nodošana pagaidu bankai, ir uzskatāma par tādiem tiesību aktiem par īpašuma izmantošanu pēdējās minētās normas izpratnē, kas varētu aizskart šīs kredītiestādes kreditoru, piemēram, obligāciju turētāju, kuru prasījumi netika nodoti šai pagaidu bankai, tiesības uz īpašumu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2022. gada 5. maijs, BPC Lux 2 u.c., C‑83/20, EU:C:2022:346, 50. punkts).
116
Apstāklis, ka reorganizācijas pasākumu sekas bija spēkā arī uzņemošajā dalībvalstī – atbilstoši šo pasākumu savstarpējās atzīšanas pienākumam, kas izriet no Direktīvas 2001/24 3. panta 2. punkta –, šo argumentāciju neietekmē, kā būtībā norādīts ģenerāladvokāta secinājumu 117. punktā.
117
Vēl atliek pārliecināties, vai reorganizācijas pasākumu, ar kuriem pamatlietā aplūkojamie prasījumi tika attiecināti uz BES España bilances pasīvu, sekas, kas iestājās atbilstoši Hartas 17. panta 1. punktā trešajam teikumam kopsakarā ar 52. panta 1. punktu, ir paredzētas tiesību aktos, tajos ir ievērota tiesību uz īpašumu būtība un tie ir samērīgi, turklāt, ņemot vērā Hartas 52. panta 1. punktā nostiprināto samērīguma principu, šie reorganizācijas pasākumi ir attaisnojami ar vispārējo interešu mērķiem (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2019. gada 21. maijs, Komisija/Ungārija (Lauksaimniecības zemes lietojuma tiesības), C‑235/17, EU:C:2019:432, 88. un 89. punkts).
118
Vispirms – šajā gadījumā kredītiestādes kreditoru tiesību ierobežojumi, ko ietver attiecīgie reorganizācijas pasākumi, kā arī to seku atzīšana uzņemošajā dalībvalstī izriet gan no Direktīvas 2001/24 normām, gan no dalībvalsts tiesību aktiem, ar kuriem transponēta šī direktīva, proti, gan Portugālē no RGICSF, uz kuras pamata veikti šie pasākumi, gan Spānijā ar Likumu 6/2005, uz kura pamata minēto pasākumu sekas tika atzītas šajā dalībvalstī. Turklāt, lai gan C‑500/22 pamatlietā aplūkojamais prasījums, kuru BES nodeva uz 2014. gada augusta lēmuma pamata, uz 2015. gada 29. decembra lēmumu pamata ar atpakaļejošu spēku tik tiešām no jauna tika iekļauts BES pasīvā, šķiet, ka iespējamība ar atpakaļejošu spēku grozīt šos pasākumus bija konkrēti paredzēta ne tikai nozīmīgajās RGICSF normās, bet arī 2014. gada augusta lēmumā, un saskaņā ar judikatūru Direktīva 2001/24 neliedz izcelsmes dalībvalstij veikt šādus grozījumus (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2021. gada 29. aprīlis, Banco de Portugal u.c., C‑504/19, EU:C:2021:335, 61. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra). No tā izriet, ka attiecīgās kredītiestādes kreditoru tiesību ierobežojumi ir paredzēti tiesību aktos Hartas 52. panta 1. punkta izpratnē.
119
Turpinot – tā kā attiecīgās kredītiestādes reorganizācijas pasākumi, kā arī to seku atzīšana uzņemošajā dalībvalstī ir uzskatāmi nevis par īpašuma atņemšanu, bet – kā norādīts šā sprieduma 115. punktā – par tiesību aktu, kas reglamentē īpašuma izmantošanu, tie nevar apdraudēt tiesību uz īpašumu būtisko saturu jeb būtību (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2022. gada 5. maijs, BPC Lux 2 u.c., C‑83/20, EU:C:2022:346, 53. punkts).
120
Papildus tam ir konstatējams, ka šo pasākumu veikšana un to seku atzīšana uzņemošajā dalībvalstī, kā paredzēts Direktīvā 2001/24, atbilst Savienības atzītajiem sabiedrības vispārējo interešu mērķiem Hartas 17. panta 1. punkta trešā teikuma un 52. panta 1. punkta izpratnē. Proti, kā Tiesa jau atzinusi, šādu pasākumu apstiprināšana banku nozarē atbilst Savienības izvirzītam vispārējo interešu mērķiem, proti, nodrošināt banku sistēmas stabilitāti, it īpaši eurozonā, un novērst sistēmisku risku (šajā nozīmē skat. spriedumus 2016. gada 20. septembris, Ledra Advertising u.c./Komisija un ECB, no C‑8/15 P līdz C‑10/15 P, EU:C:2016:701, 71. un 72. punkts, kā arī 2022. gada 5. maijs, BPC Lux 2 u.c., C‑83/20, EU:C:2022:346, 54. punkts un tajā minētā judikatūra).
121
Visbeidzot, attiecībā uz jautājumu, vai reorganizācijas pasākumu, kā arī to seku atzīšanas uzņemošajā dalībvalstī ietvertie ierobežojumi izmantot Hartas 17. panta 1. punktā minētās tiesības pārsniedz to, kas nepieciešams, lai sasniegtu pamatlietā aplūkojamos vispārējo interešu mērķus, pirmkārt, ir jāatgādina, ka, ņemot vērā īpašo ekonomikas kontekstu, dalībvalstīm ir plaša rīcības brīvība, pieņemot lēmumus ekonomikas jomā, un ka tās vislabāk spēj formulēt pasākumus, ar kuriem ir iespējams sasniegt izvirzīto mērķi (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2022. gada 5. maijs, BPC Lux 2 u.c., C‑83/20, EU:C:2022:346, 55. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
122
Kā būtībā norādīts ģenerāladvokāta secinājumu 119. punktā, šajā ziņā reorganizācijas pasākumi ir jēgpilni vienīgi tad, ja tiek nošķirti darbotiesnespējīgas bankas, šajā gadījumā – BES, pasīvi un aktīvi, lai sasniegu vispārējo interešu mērķus, kuru labad tika sākti šie pasākumi, proti, nodrošināt banku sistēmas stabilitāti un novērst sistēmisku risku.
123
Otrkārt, kā Spānijas un Portugāles valdības būtībā norāda savos rakstveida apsvērumos, šķiet, ka šie pasākumi, kā arī to seku atzīšana uzņemošajā dalībvalstī atbilst samērīguma principam, ņemot vērā, ka kreditori, kuru prasījumi netika nodoti pagaidu bankai, uz RGICSF normu pamata ir tiesīgi saņemt naudas summu, kas nav mazāka par to, kādu tie būtu tiesīgi saņemt, ja attiecīgā kredītiestāde būtu tikusi likvidēta parastā likvidācijas procesa kārtībā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2022. gada 5. maijs, BPC Lux 2 u.c., C‑83/20, EU:C:2022:346, 58. punkts).
124
Vienlaikus ir jāatgādina, ka C‑500/22 pamatlietā aplūkojamais prasījums izriet no pirkuma līguma, kurš noslēgts nevis ar BES, bet ar Novo Banco un kura priekšmets ir obligācija, kas šā līguma noslēgšanas dienā uz 2014. gada augusta lēmuma pamata ietilpa Novo Banco īpašumā; ar šo obligāciju saistītie pasīva posteņi, kas iepriekš nebija integrēti BES bilances pasīvā, tajā tika integrēti tikai uz 2015. gada 29. decembra lēmuma pamata.
125
Kā atgādināts šā sprieduma 118. punktā, Direktīva 2001/24 tik tiešām neliedz izcelsmes dalībvalstij grozīt – pat ar atpakaļejošu spēku – tiesisko regulējumu, kas piemērojams reorganizācijas pasākumiem.
126
Un tomēr – nav tā, ka no tā automātiski izrietētu, ka, ar atpakaļejošu spēku veicot šādus reorganizācijas pasākumus, nekādā gadījumā nedrīkst neievērot Hartas 17. pantā garantētās tiesības uz īpašumu. Proti, kā norādīts šā sprieduma 117. punktā, saskaņā ar Hartas 52. panta 1. punktu šajos reorganizācijas pasākumos ir jāievēro samērīguma princips, un šā principa ievērošana ir jānodrošina, ievērojot vispārējās intereses, uz kurām atsaucas to pamatojums.
127
Šajā gadījumā iesniedzējtiesai būtu jāpārliecinās, vai pēdējā minētā ir ievērojusi prasības, ņemdama vērā, pirmkārt, to, ka 2014. gada augusta lēmuma 2. pielikuma 2. punktā bija tieši formulēta iespējamība nodot vai “nodot atpakaļ” starp Novo Banco un BES konkrētus bilances aktīva un pasīva posteņus, un, otrkārt, lietā C‑500/22 aplūkojamā kreditora kā pārdevēja vai piegādātāja statusu.
Par tiesiskās drošības principu
128
Attiecībā uz apgalvojumu, ka nav ievērots tiesiskās drošības princips, no kura izrietošās prasības atgādinātas šā sprieduma 95. punktā, ir jāuzsver, ka saskaņā ar Direktīvas 2001/24 2. panta septīto ievilkumu reorganizācijas pasākumi ir pasākumi, ar kuriem paredzēts saglabāt vai atjaunot kredītiestādes finansiālo stāvokli un kuri varētu skart iepriekš pastāvējušās trešo personu tiesības, tostarp pasākumi, kas ietver iespēju samazināt prasījumus. Saskaņā ar dalībvalsts, kurā tie veikti, tiesību aktiem šie pasākumi rada sekas visā Savienībā – bez papildu formalitātēm –, tajā skaitā attiecībā uz trešām personām pārējās dalībvalstīs atbilstoši šīs direktīvas 3. panta 2. punktam.
129
Tā kā nav strīda par to, ka 2014. gada augusta lēmums un 2015. gada 29. decembra lēmumi ir reorganizācijas pasākumi Direktīvas 2001/24 izpratnē, kuri veikti uz RGICSF pamata un kuros darbotiesnespējīgas kredītiestādes pasīva posteņi ir nošķirti no aktīva posteņiem, kreditoriem pamatlietās bija iespējams sagaidīt, ka konkrēta atbildība, piemēram, atbildība, kas izriet no tās informācijas nepilnīguma, kuru pirms līguma noslēgšanas sniedza BES, C‑499/22 pamatlietā aplūkojamās vai tādas konkrētas ārpusbilances saistības, uz kurām attiecas C‑498/22 un C‑500/22 pamatlietas, netiek nodota attiecīgajai pagaidu bankai. Turklāt no 2014. gada augusta lēmuma 2. pielikuma 1. punkta b) punkta v) apakšpunkta izriet, ka BES īpašumā palika “jebkura atbildība vai [jebkāda] ārpusbilances saistības, it īpaši atbildība, kas izriet no krāpniecības vai regulatīvo, krimināltiesisko un administratīvo tiesību normu pārkāpšanas”.
130
Tomēr, kā norādīts šā sprieduma 118. punktā, BES uz 2014. gada augusta lēmuma pamata bija nodevusi lietā C‑500/22 aplūkojamo prasījumu, un šis prasījums ar atpakaļejošu spēku BES pasīvā tika iekļauts tikai uz 2015. gada 29. decembra lēmumu pamata atbilstoši šajās lietās nozīmīgajām RGICSF normām.
131
Kā Tiesa jau nospriedusi, tiesiskās drošības princips liedz ar atpakaļejošu spēku piemērot jaunu normu, izņemot situācijās, kad tas ir nepieciešams vispārējo interešu mērķa sasniegšanai un ja ir pienācīgi ievērota ieinteresēto personu tiesiskā paļāvība (spriedums, 2022. gada 25. janvāris, VYSOČINA WIND, C‑181/20, EU:C:2022:51, 49. un 59. punkts).
132
Šajā ziņā lietā C‑500/22 aplūkojamā prasījuma parādnieka identitātes maiņa ar atpakaļejošu spēku ir loģiski attaisnojama ar vispārējo interešu mērķi nodrošināt banku sistēmas stabilitāti un novērst sistēmisko risku. Ņemot vērā šā sprieduma 127. punktā minētos aspektus, nav izslēgts, ka kreditora tiesiskā paļāvība šajā lietā tika pienācīgi ievērota, bet jebkurā gadījumā par to būtu jāpārliecinās iesniedzējtiesai.
Par Hartas 38. pantu un Direktīvas 93/13 6. panta 1. punktu
133
Visbeidzot, ir jāizvērtē lietās C‑498/22 un C‑499/22 izvirzītie iesniedzējtiesas jautājumi par to, vai attiecīgie reorganizācijas pasākumi un to seku atzīšana uzņemošajā dalībvalstī atbilst patērētāju tiesību aizsardzības noteikumiem.
134
Pirmkārt, attiecībā uz lietu C‑499/22 jānorāda, ka šie jautājumi ir par to, kā interpretēt Hartas 38. pantu, kurā noteikts, ka Savienības politika nodrošina augstu patērētāju tiesību aizsardzības līmeni. Tomēr iesniedzējtiesa neprecizē, vai Novo Banco klienti, par kuriem ir runa šajās lietās, uz kāda Savienības tiesību akta pamata ir kvalificējami kā patērētāji un pamatojoties uz kuriem tie attiecīgā gadījumā varētu izmantot savas tiesības.
135
Šādos apstākļos atbildēt uz šo lietā C‑499/22 uzdotā trešā jautājuma daļu nozīmētu sniegt atzinumu par hipotētisku jautājumu, neievērojot Tiesai uzticēto uzdevumu saistībā ar LESD 267. pantā paredzēto tiesu sadarbību (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2022. gada 22. februāris, Stichting Rookpreventie Jeugd u.c., C‑160/20, EU:C:2022:101, 84. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
136
Otrkārt, citādi tas ir attiecībā uz strīdu C‑498/22 pamatlietā. Proti, no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pamatojumu izriet, ka saistībā ar šo strīdu C.F.O. kā patērētājs ir iesniedzis sūdzības uz Direktīvas 93/13 pamata par to naudas summu atmaksu ar atpakaļejošu spēku, kuras nepamatoti iekasētas, atsaucoties uz sākotnēji ar BES España noslēgtā hipotekārā aizdevuma līgumā iekļautu “minimuma klauzulu”, kas tiesvedībā atzīta par negodīgu, un kuras nodotas Novo Banco saistībā ar reorganizācijas pasākumiem, kas atzīti Spānijā. Konkrētāk – C.F.O. apgalvo, ka, ņemot vērā Direktīvas 93/13 6. panta 1. punkta interpretāciju, ko Tiesa izmantojusi 2016. gada 21. decembra spriedumā Gutiérrez Naranjo u.c. (C‑154/15, C‑307/15 un C‑308/15, EU:C:2016:980), “minimuma klauzulas” negodīgumam ir tādas sekas, ka visas naudas summas, kas no viņa iekasētas nepamatoti, atsaucoties uz šo klauzulu, esot atgūstamas no Novo Banco.
137
Šajā ziņā jāatgādina, ka Hartas 38. pantā izklāstītās prasības par patērētāju tiesību aizsardzības nodrošināšanu augstā līmenī Savienības politikās īpaši attiecas uz Direktīvas 93/13 īstenošanu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2019. gada 19. decembris, Bondora, C‑453/18 un C‑494/18, EU:C:2019:1118, 40. punkts).
138
Tātad, ņemot vērā plašas sabiedrības interešu, kuru labad tiek aizsargātas patērētāju tiesības, būtību un svarīgumu, Direktīvā 93/13 dalībvalstīm ir noteikts pienākums paredzēt adekvātus un efektīvus līdzekļus, lai novērstu negodīgu noteikumu ilgstošu izmantošanu pārdevēju vai piegādātāju un patērētāju līgumos. Lai to izdarītu, valsts tiesām ir jāatturas piemērot negodīgus noteikumus, lai tie neradītu saistošas sekas patērētājam, izņemot gadījumu, kad patērētājs pret to iebilst (spriedums, 2023. gada 15. jūnijs, Bank M. (Līguma spēkā neesamības sekas), C‑520/21, EU:C:2023:478, 56. punkts un tajā minētā judikatūra).
139
Līguma noteikums, kas atzīts par negodīgu, principā ir uzskatāms par tādu, kas nekad nav pastāvējis, un tāpēc tam nevar būt nekādas ietekmes attiecībā uz patērētāju. Līdz ar to tiesas konstatējuma par šāda noteikuma negodīgumu sekām principā būtu jābūt tāda patērētāja tiesiskā un faktiskā stāvokļa atjaunošanai, kāds tam būtu bijis, ja šā noteikuma nebūtu bijis (spriedumi, 2016. gada 21. decembris, Gutiérrez Naranjo u.c., C‑154/15, C‑307/15 un C‑308/15, EU:C:2016:980, 61. punkts, kā arī 2023. gada 15. jūnijs, Bank M. (Līguma spēkā neesamības sekas), C‑520/21, EU:C:2023:478, 57. punkts).
140
Šajā ziņā Tiesa ir precizējusi, ka valsts tiesas pienākums noraidīt negodīgu līguma noteikumu, ar kuru noteikts pienākums maksāt summas, kas izrādījušās nepamatotas, principā ietver attiecīgas ar atlīdzināšanu saistītas sekas attiecībā uz šīm pašām summām, jo šādu seku neesamība varētu apdraudēt preventīvo iedarbību, kādu ar Direktīvas 93/13 6. panta 1. punktu – kopsakarā ar šīs direktīvas 7. panta 1. punktu – ir paredzēts saistīt ar līgumā, kuru ar patērētāju noslēdzis pārdevējs vai piegādātājs, ietverto noteikumu negodīguma konstatējumu (spriedums, 2023. gada 15. jūnijs, Bank M. (Līguma spēkā neesamības sekas), C‑520/21, EU:C:2023:478, 58. punkts un tajā minētā judikatūra).
141
Tomēr neatkarīgi no šiem principiālajiem konstatējumiem Tiesa ir arī atzinusi, ka patērētāju tiesību aizsardzība nav absolūta (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2016. gada 21. decembris, Gutiérrez Naranjo u.c., C‑154/15, C‑307/15 un C‑308/15, EU:C:2016:980, 68. punkts).
142
Turklāt, lai gan Tiesa ir atzinusi, ka pastāv nepārprotamas vispārējas intereses visā Savienībā nodrošināt ieguldītāju un kreditoru stingru un konsekventu aizsardzību, nevar uzskatīt, ka šīs intereses jebkuros apstākļos dominētu pār plašas sabiedrības interesēm nodrošināt banku sistēmas stabilitāti (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2016. gada 8. novembris, Dowling u.c., C‑41/15, EU:C:2016:836, 54. punkts, kā arī 2022. gada 5. maijs, Banco Santander (Banku noregulējums attiecībā uz Banco Popular), C‑410/20, EU:C:2022:351, 36. punkts).
143
Kā jau konstatēts šā sprieduma 120. punktā, no Direktīvas 2001/24 izrietošo reorganizācijas pasākumu veikšana un to seku atzīšana uzņemošajā dalībvalstī atbilst Savienības izvirzītam vispārējo interešu mērķim, proti, nodrošināt banku sistēmas stabilitāti, kā arī mērķim novērst sistēmisko risku.
144
Šajā gadījumā Direktīvā 2001/24 paredzētā reorganizācijas pasākumu seku atzīšana uzņemošajā dalībvalstī nozīmē, ka BES patur saistības un ārpusbilances saistības, kas izriet no pārmērīgi iekasētajiem procentiem par hipotekārā aizdevuma līguma piemērošanas laikposmu pirms 2014. gada augusta lēmuma pieņemšanas. Tomēr tāda patērētāju aizsardzība no negodīgu noteikumu izmantošanas ar pārdevēju vai piegādātāju noslēgtos līgumos kā Direktīvas 93/13 6. panta 1. punktā paredzētā nevar padarīt abstraktu mantiskās atbildības tādu sadalīšanu starp maksātnespējīgo kredītiestādi un pagaidu banku, kāda noteikta izcelsmes dalībvalsts apstiprinātajos reorganizācijas pasākumos.
145
Proti, ja ar Direktīvā 93/13 piešķirto aizsardzību ikviens patērētājs uzņemošajā dalībvalstī un maksātnespējīgas kredītiestādes kreditors varēja pretoties to pasākumu atzīšanai, ar kuriem par mantiskās atbildības sadalīšanu starp to un pagaidu banku izlēma izcelsmes dalībvalsts, šīs dalībvalsts publisko iestāžu, kuru nolūks ir nodrošināt banku sistēmas stabilitātes aizsardzību, iejaukšanās bija saistīta ar risku, ka visās dalībvalstīs, kurās maksātnespējīgajai kredītiestādei ir filiāles, tie zaudēs lietderīgo iedarbību.
146
Šajā ziņā vēl ir jāprecizē, ka, ņemot vērā, pirmkārt, šo pasākumu, kā arī tā seku atzīšanas pārējās dalībvalstīs mērķi, proti, izvairīties no tā, ka Savienības banku tirgu spēcīgās integrācijas dēļ kredītiestādes maksātnespēja, iespējams, netieši izraisītu sistēmiska mēroga kaitējumu, kas ietekmētu šo tirgu stabilitāti un – vispārīgāk –Savienības iekšējā tirgus stabilitāti, un ka, otrkārt, šajā gadījumā, kad runa ir par reorganizācijas pasākumiem, kurus Portugāles kompetentā iestāde veikusi attiecībā pret BES, šīs lietas acīmredzami atšķiras no lietas, kurā taisīts 2016. gada 21. decembra spriedums Gutiérrez Naranjo u.c. (C‑154/15, C‑307/15 un C‑308/15, EU:C:2016:980).
147
Ņemot vērā visus izklāstītos apsvērumus, atbilde uz trešo jautājumu lietās C‑498/22 un C‑499/22, kā arī uz otro jautājumu lietā C‑500/22 ir šāda: Direktīvas 93/13 6. panta 1. punkts kopsakarā ar Pamattiesību hartas 38. pantu, kā arī tās 17. pantu un tiesiskās drošības principu ir jāinterpretē tādējādi, ka principā tie neliedz uzņemošajā dalībvalstī atzīt tādu izcelsmes dalībvalstī uz Direktīvas 2001/24 pamata veiktu reorganizācijas pasākumu sekas, ar kuriem paredzēts izveidot pagaidu banku un kredītiestādes, kam adresēti šie pasākumi, bilances pasīvā atstāt naudas summu maksāšanas saistības, kuras izriet no atbildības pirms un pēc līgumu noslēgšanas.
Par tiesāšanās izdevumiem
148
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība izriet no tiesvedības, kas notiek iesniedzējtiesā, tāpēc tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies saistībā ar apsvērumu iesniegšanu Tiesai un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (ceturtā palāta) nospriež:
1)
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2001/24/EK (2001. gada 4. aprīlis) par kredītiestāžu reorganizāciju un likvidāciju 3. panta 2. punkts un 6. pants kopsakarā ar Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 21. panta 2. punktu un 47. panta pirmo daļu, kā arī tiesiskās drošības principu
ir jāinterpretē tādējādi, ka
gadījumā, ja nav notikusi šīs direktīvas 6. panta 1. punktā paredzētā publicēšana, tie neliedz dalībvalsts, kas nav izcelsmes dalībvalsts, tiesai atzīt tāda reorganizācijas pasākuma sekas, kurš pirms vēršanās minētajā tiesā veikts attiecībā uz kredītiestādi un ar kuru daļa pēdējās minētās saistību un atbildības nodota pagaidu bankai.
2)
Direktīvas 2001/24 3. panta 2. punkts kopsakarā ar Pamattiesību hartas 47. panta pirmo daļu un tiesiskās drošības principu
ir jāinterpretē tādējādi, ka
fiziskās personas nevar atsaukties uz tiesiskās paļāvības aizsardzības principu attiecībā pret pagaidu banku, kas ir privāttiesiska struktūra, kurai nav nekādu vispārējās tiesību normās neparedzētu privilēģiju un kura izveidota saistībā ar kredītiestādes – kuras klienti tās sākotnēji ir bijušas – reorganizācijas pasākumiem, lai panāktu, ka tiktu atzīta šīs pagaidu bankas atbildība par saistībām pirms un pēc līgumu noslēgšanas, kuras izriet no iepriekš ar šo kredītiestādi noslēgtiem līgumiem. Tas, ka publiskai iestādei pagaidu statusā – saistībā ar plānoto privatizāciju – ir bijusi izšķirošā ietekme minētajā kredītiestādē, nav pietiekams iemesls šo kredītiestādi, kas darbojas konkurenciālā banku un finanšu pakalpojumu tirgū, pielīdzināt valsts pārvaldes iestādei.
3)
Padomes Direktīvas 93/13/EEK (1993. gada 5. aprīlis) par negodīgiem noteikumiem patērētāju līgumos 6. panta 1. punkts kopsakarā ar Pamattiesību hartas 38. pantu, kā arī tās 17. pantu un tiesiskās drošības principu
ir jāinterpretē tādējādi, ka
principā tie neliedz uzņemošajā dalībvalstī atzīt tādu izcelsmes dalībvalstī uz Direktīvas 2001/24 pamata veiktu reorganizācijas pasākumu sekas, ar kuriem paredzēts izveidot pagaidu banku un kredītiestādes, kam adresēti šie pasākumi, bilances pasīvā atstāt naudas summu maksāšanas saistības, kuras izriet no atbildības pirms un pēc līgumu noslēgšanas.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – spāņu.