TIESAS SPRIEDUMS1982. gada 6. jūlijā (*)Publiski uzņēmumi – Finansiālo attiecību ar valsti pārskatāmībaApvienotās lietas 188/80, 189/80 un 190/80_188/80Francijas Republika, kuru kā Francijas valdības pārstāvji pārstāv Ž. Gijoms [G. Guillaume] un viņa vietnieks F. Moro Defaržs [P. Moreau Defarges] un kas norādījusi adresi Francijas vēstniecībā Luksemburgā_prasītāja_pretEiropas Kopienu Komisiju, ko pārstāv tās juriskonsults B. van der Ešs [B. van der Esch], kam palīdz Komisijas Juridiskā dienesta loceklis Dž. Marenko [G. Marenco], un kas norādījusi adresi Luksemburgā, office of legal adviserO. Montalto, Jean Monnet building, Kirchberg_atbildētāja_kuru atbalstaNīderlandes Karaliste, ko pārstāv A. Boss [A. Bos], pārstāvis_unVācijas Federatīvā Republika, ko pārstāv Federālās Ekonomikas ministrijas ministra padomnieks M. Zeidels [M. Seidel] un Ķelnes Oberlandesgericht advokāts A. Deringers [A. Deringer], pārstāvji_189/80Itālijas Republika, ko pārstāv A. Skiljante [A. Squillante], Diplomātisko strīdu, līgumu un likumdošanas jautājumu dienesta vadītājs, pārstāvis, kam palīdz I. M. Bragulja [I.  M. Braguglia], avvocato dello Stato, un kas norādījusi adresi Itālijas vēstniecībā Luksemburgā_prasītāja_kuru atbalstaFrancijas Republika, ko pārstāv Ž. Gijoms, pārstāvis, kam palīdz viņa vietnieks A. Karneluti [A. Carneluti]_pretEiropas Kopienu Komisiju, ko pārstāv tās juriskonsults B. van der Ešs, pārstāvis, kam palīdz Komisijas juridiskā dienesta loceklis S. Fabro [S. Fabbro], un kas norādījusi adresi Luksemburgā, office of legal adviserO. Montalto, Jean Monnet building, Kirchberg_atbildētāja_kuru atbalstaNīderlandes KaralisteunVācijas Federatīvā Republika_190/80Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste, ko pārstāv V. H. Godvins [W. H. Godwin], Treasury Solicitor, pārstāvis, un kas norādījusi adresi Lielbritānijas vēstniecībā Luksemburgā_prasītāja_kuru atbalstaFrancijas Republika, ko pārstāv Ž. Gijoms, pārstāvis, kam palīdz viņa vietnieks A. Karneluti_pretEiropas Kopienu Komisiju,
ko pārstāv tās juriskonsults B. van der Ešs, pārstāvis, kam palīdz
Komisijas juridiskā dienesta loceklis P. J. Kuijpers [P. J. Kuyper], un kas norādījusi adresi Luksemburgā, office of M. Cervino, legal adviser, Jean Monnet building, Kirhberg_atbildētāja_kuru atbalstaNīderlandes KaralisteunVācijas Federatīvā Republika_par
prasību saskaņā ar EEK līguma 173. pantu atcelt Komisijas
1980. gada 25. jūnija Direktīvu 80/723/EEK par dalībvalstu un
publisku uzņēmumu finansiālo attiecību pārskatāmību (OV L 195,
35. lpp.).TIESAšādā sastāvā: priekšsēdētājs Ž. Mertenss de Vilmarss [J. Mertens de Wilmars], palātu priekšsēdētāji Ā. Tufē [A. Touffait] un O. Dūe [O. Due], tiesneši P. Peskatore [P. Pescatore], Makenzijs Stjuarts [Mackenzie Stuart], A. O’Kīfs [A. O`Keeffe], T. Kopmanss [T. Koopmans], A. Hlors [A. Chloros] un F. Greviss [F. Grevisse]_ģenerāladvokāts G. Reišls [G. Reischl]_tiesas sekretārs P. Heims [P. Heim]pasludina šo spriedumu.Spriedums1        Ar
prasības pieteikumiem, kas Tiesas kancelejā iesniegti attiecīgi
1980. gada 16., 18. un 19. septembrī, Francijas
Republika, Itālijas Republika un Apvienotā Karaliste saskaņā ar EEK
līguma 173. panta pirmo daļu ir iesniegušas trīs prasības, lai
panāktu, ka tiek atcelta Komisijas 1980. gada 25. jūnija
Direktīva 80/723/EEK par dalībvalstu un publisku uzņēmumu finansiālo
attiecību pārskatāmību (OV L 195, 35. lpp.; turpmāk tekstā –
“Direktīva”). Vācijas Federatīvā Republika un Nīderlandes Karaliste ir
iestājušās lietā, lai atbalstītu Komisijas prasījumus.2        Direktīva,
kas pieņemta, pamatojoties uz Līguma 90. panta 3. punktu,
noteic, ka dalībvalstīm ir pienākums nodrošināt, lai piecus gadus tiktu
glabāti un būtu pieejami dati par valsts līdzekļiem, kurus valsts
iestādes piešķīrušas publiskajiem uzņēmumiem, kā arī par to, kā minētie
uzņēmumi šos līdzekļus faktiski izmantojuši. No Direktīvas preambulas
izriet, ka tās galvenais mērķis ir efektīvi piemērot publiskajiem
uzņēmumiem Līguma 92. un 93. panta noteikumus, kas attiecas uz
valsts atbalstu. Turklāt preambulā uzsvērts vienlīdzīgas attieksmes
princips attiecībā uz publiskiem un privātiem uzņēmumiem, kā arī
pārskatāmības nepieciešamība sarežģītajās finansiālajās attiecībās starp
iepriekš minētajiem uzņēmumiem un dalībvalstīm.3        Lai
gan atsevišķos punktos prasītāju valstu valdību izvirzītie prasības
pamati ir atšķirīgi, kopumā tos var rezumēt šādi:–        Komisijas kompetences trūkums;–        vajadzības trūkums un samērīguma principa neievērošana;–        publisko uzņēmumu diskriminācija;–        Līguma
90., 92. un 93. panta pārkāpums, ņemot vērā, ka Direktīva
nosaka publiska uzņēmuma un valsts atbalsta jēdzienu;–        to
noteikumu neievērošana, kas definē EEK, EOTK un EAEK līgumu
piemērošanas jomu;–        pamatojuma
trūkums Direktīvā un vienlīdzības principa neievērošana attiecībā uz
izņēmumiem, kurus tā nosaka.Pirmais prasības pamats (Komisijas kompetences trūkums)4        Saskaņā
ar Apvienotās Karalistes valdības viedokli, pieņemot apstrīdēto
direktīvu, Komisija ir pārkāpusi pamatprincipus, kas reglamentē pilnvaru
un atbildības sadali starp Kopienas iestādēm. No Līguma noteikumiem
attiecībā uz iestādēm izriet, ka visa likumdošanas vara pieder Padomei,
bet Komisijas pilnvarās ietilpst tikai uzraudzība un īstenošana. Šādu
pilnvaru sadali apstiprina īpaši deleģējoši Līguma noteikumi, no kuriem
gandrīz visi piešķir Padomei pilnvaras pieņemt regulas un direktīvas.
Tāds pats pilnvaru sadalījums tostarp attiecas uz konkurences
noteikumiem. Šie noteikumi piešķir Komisijai uzraudzības funkcijas,
turpretim likumdošanas vara tai ir piešķirta tikai tad, ja šāds
deleģējums skaidri noteikts ar kādu Padomes aktu.5        Tāpat
saskaņā ar Apvienotās Karalistes valdības viedokli Līguma noteikumi,
kuri izņēmuma kārtā piešķir Komisijai pilnvaras pieņemt direktīvas,
jāinterpretē, ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus. Direktīvas, kuras
pieņem Komisija, nav tādas pašas kā Padomes pieņemtās. Padomes
direktīvās var būt iekļautas vispārējas tiesību normas, ar kurām
vajadzības gadījumā var noteikt jaunus pienākumus dalībvalstīm, toties
Komisijas pieņemto direktīvu mērķis ir tikai novērst kādu īpašu
situāciju vienā vai vairākās dalībvalstīs. Līguma 90. panta
3. punkta gadījumā šāds ierobežots mērķis izriet no paša noteikuma
formulējuma, saskaņā ar kuru Komisija “adresē” dalībvalstīm attiecīgas
direktīvas vai lēmumus.6        Šim
argumentam tomēr nav pamatojuma Līguma noteikumos, kuri nosaka iestāžu
darbību. Saskaņā ar 4. pantu Komisijai jāpiedalās Kopienas uzdevumu
īstenošanā tāpat kā citām iestādēm, kuras katra darbojas saskaņā ar
pilnvarām, kādas piešķirtas ar Līgumu. Līguma 155. pants –
izmantojot gandrīz tādu pašu formulējumu, kāds 145. pantā izmantots
attiecībā uz tādu pašu Padomes funkciju, – paredz, ka Komisija var
pieņemt lēmumus Līgumā noteiktajos gadījumos. Turklāt tās nodaļas
noteikumi, kurā vispārēji izklāstītas normas, kas saistītas ar iestāžu
pieņemto tiesību aktu iedarbību un saturu, tostarp 189. panta
normas, pretēji tam, kā uzskata Apvienotā Karaliste, nenošķir vispārēji
piemērojamas direktīvas un direktīvas, kas nosaka īpašus pasākumus.
Saskaņā ar minētā panta pirmo daļu Komisijai tāpat kā Padomei ir
pilnvaras pieņemt direktīvas saskaņā ar Līguma noteikumiem. Tātad
Komisijas pilnvaru apjoms, kas noteikts īpašos Līguma noteikumos, nav
jāatvasina no vispārēja principa, bet no konkrētā noteikuma, šajā
gadījumā – 90. panta interpretācijas, ņemot vērā tā mērķi un vietu
Līguma sistēmā.7        Ņemot
vērā iepriekš minētos apsvērumus, nevar izdarīt nekādus secinājumus no
fakta, ka lielākā daļa pārējo Līguma īpašo noteikumu, kas nosaka
pilnvaras pieņemt vispārēja rakstura tiesību aktus, piešķir šīs
pilnvaras Padomei, kas pieņem lēmumu pēc Komisijas priekšlikuma. Tāpat
nav iespējams nošķirt noteikumus, ar kuriem nosaka direktīvu pieņemšanu,
ņemot vērā to, vai tajos lietots termins “pieņem” vai “adresē”. Saskaņā
ar 189. pantu gan Padomes, gan Komisijas direktīvas un lēmumi ir
adresēti pusēm, kuras attiecībā uz direktīvām vienmēr ir dalībvalstis.
Noteikumos, kas paredz dalībvalstīm adresētu direktīvu un lēmumu
pieņemšanu, “adresēt” ir tikai visbiežāk lietotais apzīmējums.8        Lai
pamatotu prasības pamatu par Komisijas kompetences trūkumu, trīs
prasītāju valstu valdības apgalvo, ka apstrīdētajā direktīvā ietvertās
normas vajadzēja pieņemt Padomei. Tā kā Direktīvas mērķis ir panākt, lai
Komisija varētu nodrošināt, ka dalībvalstis saskaņā ar 93. panta
3. punktu ievēro pienākumu paziņot tai par plāniem piešķirt vai
mainīt valsts atbalstu, un tā kā 94. pants piešķir Padomei
pilnvaras noteikt minētā punkta piemērošanas nosacījumus, šādu normu
pieņemšana saskaņā ar šo pantu ir Padomes kompetencē. Katrā ziņā šādas
normas ir Padomes kompetencē saskaņā ar 213. pantu vai pakārtoti –
235. pantu. Tādējādi, tā kā šī ir Padomes kompetences joma, pēc
prasītāju valstu valdību domām, nav iespējams atzīt, ka Komisijai piemīt
vienlaicīga kompetence saskaņā ar citiem Līguma noteikumiem.9        Komisija,
kuru atbalsta Vācijas Federatīvās Republikas valdība, uzstāj, ka
Direktīva attiecas uz pasākumiem pirms 93. pantā paredzētās
procedūras un tāpēc 94. pants nav piemērojams. Komisija tāpat
apgalvo, ka 213. pants neattiecas uz informāciju, kas ir
dalībvalstu rīcībā un kura tām ir jāsniedz Komisijai pēc tās
pieprasījuma, ievērojot vispārējo sadarbības pienākumu, kas noteikts
5. pantā. Arī 235. pants nav piemērojams, jo tajā paredzēts
priekšnoteikums, ka nav citu rīcības pilnvaru. Nīderlandes valdība
savukārt sevišķi uzsver 90. panta īpašo raksturu un nozīmību.10      Prasītāju
valstu valdību argumenti attiecībā uz 213. un 235. pantu ir
noraidāmi. 213. pants, kas atrodas Līguma vispārējo un beigu
noteikumu daļā, patiešām neskar pilnvaras, kuras Komisijai piešķir
Līguma īpašie noteikumi. 235. pantu Komisijas norādītā iemesla dēļ
nevar uzskatīt par piemērojamu šajā gadījumā.11      No
otras puses, lai novērtētu argumentu par 94. pantu, šā panta
noteikumi ir jāsalīdzina ar 90. panta noteikumiem, ņemot vērā abu
pantu priekšmetu un mērķi.12      Šajā
ziņā jānorāda, ka minētajiem noteikumiem ir atšķirīgi priekšmeti.
94. pants ietilpst to noteikumu kopumā, kuri reglamentē valstu
piešķirtā atbalsta jomu neatkarīgi no tā veida un saņēmējiem. Turpretī
90. pants attiecas vienīgi uz uzņēmumiem, par kuru darbību valstīm
ir jāuzņemas īpaša atbildība tāpēc, ka tām ir liela ietekme uz šo
uzņēmumu darbību. Šajā pantā uzsvērts, ka uz minētajiem uzņēmumiem,
ņemot vērā 2. punktā ietvertos noteikumus, attiecas visi Līguma
noteikumi, saskaņā ar Līguma 90. pantu dalībvalstīm attiecībās ar
šiem uzņēmumiem ir jāievēro šie noteikumi, un tas noteic, ka Komisijai
šajā ziņā ir uzraudzības pienākums, kura izpildi vajadzības gadījumā var
nodrošināt, pieņemot dalībvalstīm adresētas direktīvas un lēmumus.13      Papildus
tam, ka minētajiem noteikumiem ir dažādi priekšmeti, atšķirīgi ir arī
nosacījumi, kas paredzēti to pilnvaru īstenošanai, kuras šie noteikumi
piešķir Padomei un Komisijai. 94. pants ļauj Padomei pieņemt
jebkādas regulas, kas nepieciešamas, lai piemērotu 92. un
93. pantu. Turpretī ar 90. panta 3. punktu Komisijai
piešķirtās pilnvaras attiecas vienīgi uz direktīvām un lēmumiem, kas
vajadzīgi, lai efektīvi īstenotu uzraudzības pienākumu, kuru tai uzliek
minētais punkts.14      Salīdzinājumā
ar Padomes pilnvarām, kuras tai nosaka 94. pants, pilnvaras, kuras
90. panta 3. punkts piešķir Komisijai, tiek īstenotas
specifiskā jomā un ar nosacījumiem, kas paredzēti atbilstoši šā panta
mērķim. Tātad Komisijas pilnvaras pieņemt apstrīdēto direktīvu ir
atkarīgas no vajadzībām, kas saistītas ar 90. pantā noteikto
uzraudzības pienākumu; iespēja, ka normas varētu pieņemt Padome,
izmantojot savas vispārējās pilnvaras saskaņā ar 94. pantu un
ietverot noteikumus, kuri skar specifisko publiskiem uzņēmumiem
piešķirtā atbalsta jomu, neliedz šīs pilnvaras īstenot arī Komisijai.15      Ņemot
vērā šos apsvērumus, pirmais prasītāju valstu valdību izvirzītais
prasības pamats ir noraidāms. Otrais prasības pamats (vajadzības trūkums)16      Francijas
un Itālijas valdības uzskata, ka Direktīvas noteikumi nav vajadzīgi,
lai Komisija efektīvi spētu īstenot savu 90. pantā noteikto
uzraudzības pienākumu. Šīs valdības uzskata, ka valsts un publiskie
uzņēmumi attiecībā uz finansēm ir pilnībā juridiski nošķirti. Līdzekļi,
kurus valsts iestādes piešķīrušas publiskiem uzņēmumiem, ir atspoguļoti
budžeta likumdošanas pasākumos, kā arī uzņēmumu gada pārskatos un
ziņojumos. Demokrātiskā sabiedrībā par valsts un publisko uzņēmumu
attiecībām pieejamā informācija ir vismaz tikpat pilnīga kā informācija
par valsts attiecībām ar privātiem uzņēmumiem un daudz sīkāka nekā
informācija, kas skar privāto uzņēmumu savstarpējās attiecības.17      Komisija
atsaucas uz ceturto un piekto Direktīvas apsvērumu, kuri apstiprina, ka
valsts iestāžu un publisko uzņēmumu finansiālo attiecību sarežģītība
kavē Komisiju īstenot uzraudzības pienākumu un ka Līguma noteikumus
attiecībā uz atbalstu publiskiem un privātiem uzņēmumiem atbilstoši un
efektīvi varēs piemērot tikai tad, ja šīs finansiālās attiecības būs
pārskatāmas. Mutvārdu procesa laikā Komisija un Vācijas Federatīvās
Republikas valdība minēja piemērus, lai parādītu, ka šīs attiecības nav
bijušas tik pārskatāmas, lai Komisija spētu noteikt, vai publiskiem
uzņēmumiem ir vai nav piešķirts valsts atbalsts.18      Ņemot
vērā publisko uzņēmumu daudzveidību dažādās dalībvalstīs, kā arī šo
uzņēmumu darbības sazarotību, ir nenovēršami, ka šo uzņēmumu finansiālās
attiecības ar valsts iestādēm ir ļoti dažādas, bieži vien sarežģītas un
grūti kontrolējamas, pat ņemot vērā tos publicētās informācijas avotus,
uz kuriem ir atsaukušās prasītāju valstu valdības. Šādos apstākļos
Komisijai nenoliedzami ir jāmeklē papildu informācija par šīm
attiecībām, ieviešot visām dalībvalstīm un visiem attiecīgajiem
uzņēmumiem vienādus kritērijus. Attiecībā uz šo kritēriju precīzu
noteikšanu prasītāju valstu valdības nav konstatējušas, ka Komisija būtu
pārkāpusi rīcības brīvību, kas tai piešķirta ar 90. panta
3. punktu.19      Tādējādi
prasības pamats par vajadzības trūkumu ir noraidāms. Tas attiecas arī
uz kritiku par samērīguma trūkumu, kuru Komisijai it īpaši izteikusi
Itālijas valdība. Trešais prasības pamats (publisko uzņēmumu diskriminācija salīdzinājumā ar privātajiem uzņēmumiem)20      Francijas
un Itālijas valdības apgalvo, ka gan no 222. panta, gan no
90. panta izriet, ka pret publiskajiem un privātajiem uzņēmumiem
jāizturas vienlīdzīgi. Tomēr saskaņā ar Direktīvu publiskie uzņēmumi
atrodas nelabvēlīgākā situācijā nekā privātie, it īpaši tāpēc, ka uz
publiskajiem uzņēmumiem attiecas tādi īpaši pienākumi attiecībā uz
pārskatiem, kuri neattiecas uz privātajiem uzņēmumiem.21      Šajā
ziņā jāatceras, ka vienlīdzības princips, uz kuru atsaucas valdības
saistībā ar attiecībām starp publiskajiem uzņēmumiem un privātajiem
uzņēmumiem vispār, paredz, ka abi uzņēmumu veidi atrodas salīdzināmās
situācijās. Privātie uzņēmumi, ievērojot spēkā esošos tiesību aktus,
savu ražošanas un tirdzniecības stratēģiju nosaka, ņemot vērā
rentabilitātes prasības. Turpretī publisko uzņēmumu lēmumus var ietekmēt
citi faktori, kas saistīti ar to, ka valsts iestādēm jāievēro
sabiedrības intereses, kas var ietekmēt iepriekš minētos lēmumus. Šādu
faktoru ietekmes ekonomiskās un finansiālās sekas izraisa īpašu
finansiālo attiecību veidošanos starp šiem uzņēmumiem un valsts
iestādēm, kas atšķiras no tām, kādas pastāv starp valsts iestādēm un
privātajiem uzņēmumiem. Tā kā Direktīva attiecas tieši uz šīm īpašajām
finansiālajām attiecībām, prasības pamatu par diskrimināciju nevar
pieņemt. Ceturtais prasības pamats
(Līguma 90., 92. un 93. panta pārkāpums attiecībā uz Direktīvā
definēto publiska uzņēmuma un valsts atbalsta jēdzienu)22      Francijas
un Itālijas valdības aizstāv viedokli, ka Direktīvas 2. un
3. pants bez juridiska pamata paplašina Līguma 90., 92. un
93. panta noteikumus, kuros noteikts publiska uzņēmuma jēdziens un
finansiālās attiecības, kas saskaņā ar Komisijas viedokli var veidot
valsts atbalstu.23      Šī
kritika nav pamatota. Attiecībā uz tām finansiālajām attiecībām, kas
definētas 3. pantā un uz kurām attiecas Direktīvas normas,
jākonstatē, ka Komisija nav centusies definēt Līguma 92. un
93. pantā minēto atbalsta jēdzienu, bet tikai noteikusi tos finanšu
darījumus, par kuriem tai jābūt informētai, lai pārliecinātos, vai
attiecīgajam uzņēmumam dalībvalsts nav piešķīrusi atbalstu, neizpildot
pienākumu paziņot par to Komisijai saskaņā ar 93. panta
3. punktu. Kā minēts iepriekš attiecībā uz otro prasības pamatu,
nav konstatēts, ka Komisija tādējādi būtu pārkāpusi savu rīcības
brīvību, ko tai piešķir 90. panta 3. punkts.24      Attiecībā
uz 2. panta noteikumiem, kas nosaka publiska uzņēmuma jēdzienu šīs
direktīvas izpratnē, ir jāuzsver, ka šo noteikumu mērķis nav definēt
publiska uzņēmuma jēdzienu, kas parādās Līguma 90. pantā, bet gan
noteikt kritērijus, kas vajadzīgi, lai norobežotu tos uzņēmumus, uz kuru
finansiālajām attiecībām ar valsts iestādēm attiecas Direktīvā
noteiktais pienākums sniegt informāciju. Lai novērtētu šo norobežojumu,
kas turklāt ir nepieciešams, lai dalībvalstīm būtu skaidrs šīs
direktīvas uzlikto pienākumu apjoms, noteiktie kritēriji ir jāsalīdzina
ar apsvērumiem, kas ir pamatā uzraudzības pienākumam, kuru Komisijai
uzliek 90. pants.25      Saskaņā
ar Direktīvas 2. pantu publisks uzņēmums ir jebkurš uzņēmums, kurā
valsts iestādes var tieši vai netieši īstenot dominējošu ietekmi. Šādu
ietekmi saskaņā ar otro daļu izprot kā situāciju, kad valsts iestādes
tieši vai netieši ir īpašnieces lielākajai daļai uzņēmuma parakstītā
kapitāla, kontrolē balsu vairākumu vai kad tās var iecelt vairāk nekā
pusi no attiecīgā uzņēmuma vadības, pārvaldes vai uzraudzības struktūru
locekļiem.26      Kā
Tiesa iepriekš ir norādījusi, 90. panta noteikumi Līgumā ir
iekļauti tieši šīs ietekmes dēļ, ko valsts iestādes var izmantot
attiecībā uz publisko uzņēmumu komerciāliem lēmumiem. Tā var izpausties
gan kā finansiāla dalība, gan kā normas, kas attiecas uz uzņēmuma
vadību. Izvēloties tos pašus kritērijus, lai noteiktu finansiālās
attiecības, par kurām Komisijai jāiegūst informācija 90. panta
3. punktā noteikto uzraudzības pienākumu īstenošanai, Komisija nav
pārkāpusi rīcības brīvību, kuru tai piešķir minētais noteikums.27      Tādējādi arī ceturtais prasības pamats ir noraidāms. Piektais prasības pamats (to noteikumu neievērošana, kas definē EEK, EOTK un EAEK līgumu piemērošanas jomu)28      Francijas
valdība uzsver, ka Direktīvas 2. pantā ietvertā publiska uzņēmuma
definīcija ir vispārīga un ka 4. pantā minētais izņēmums attiecībā
uz enerģētikas nozari, tostarp uz kodolenerģiju, urāna ražošanu un
bagātināšanu, apstarotas degvielas pārstrādi un plutoniju saturošu
materiālu sagatavošanu, norāda, ka Direktīvu, ievērojot šo atrunu,
piemēro publiskiem uzņēmumiem, uz kuriem attiecas EOTK un EAEK līgums.
Tā kā sekundāro tiesību akts, kas pieņemts saskaņā ar EEK līgumu, nevar
reglamentēt jautājumu, uz kuru attiecas citu līgumu pozitīvie noteikumi,
Francijas valdība pakārtoti lūdz atcelt Direktīvu tiktāl, ciktāl tā
skar uzņēmumus, kuru darbību reglamentē EOTK un EAEK līgums.29      Komisija
atzīst, ka saskaņā ar EEK līguma 232. panta 1. punktu un EOTK
līguma noteikumiem par atbalstu, ko piešķir uzņēmumiem, uz kuriem
attiecas šis līgums, Direktīvu uz šādiem uzņēmumiem attiecināt nevar.
Saistībā ar kodolenerģijas nozares uzņēmumiem Komisija apgalvo, ka EAEK
līgumā nav noteikumu par valsts atbalstu. EEK līguma 92. un
93. pants un tātad arī Direktīva ir piemērojama šīs nozares
uzņēmumiem, ievērojot izņēmumus, kas skaidri noteikti Direktīvas
4. pantā.30      Saskaņā
ar EEK līguma 232. panta 1. punktu tā noteikumi nemaina EOTK
līguma noteikumus, sevišķi attiecībā uz dalībvalstu tiesībām un
pienākumiem, šīs Kopienas iestāžu pilnvarām un EOTK līguma normām, kas
paredzētas kopēja ogļu un tērauda tirgus darbības regulēšanai.31      Tā
kā 90. panta 3. punkts attiecas tieši uz iestāžu pilnvarām un
apstrīdētā direktīva uzliek dalībvalstīm pienākumus atbalsta sniegšanas
jomā, par kuru EOTK līgumā ir ietvertas normas, kas attiecas uz
dalībvalstīm un uzņēmumiem, kuri darbojas ogļu un tērauda tirgū, no EEK
līguma 232. panta izriet, ka apstrīdēto direktīvu nevar piemērot
attiecībās ar šādiem uzņēmumiem. Tāpēc Direktīvu šajā punktā nevar
uzskatīt par nelikumīgu, lai gan juridiskās skaidrības nolūkos
neapšaubāmi būtu vēlams, lai tas, ka Direktīvu nepiemēro šiem
uzņēmumiem, būtu saprotams no Direktīvas teksta.32      Savukārt
attiecībā uz saistību ar EAEK līgumu EEK līguma 232. panta
2. punkts tikai noteic, ka EEK līguma noteikumi nevar atkāpties no
EAEK līguma noteikumiem. Francijas valdība nav pierādījusi, ka
Direktīvas noteikumi atkāptos no EAEK līguma noteikumiem. Līdz ar to šis
prasības pamats nav pieņemams.Sestais
prasības pamats (pamatojuma trūkums Direktīvā un vienlīdzības principa
neievērošana attiecībā uz izņēmumiem, kurus tā nosaka)33      Direktīvas
4. pants paredz, ka līdztekus enerģētikas nozarei Direktīva netiek
piemērota tādiem publiskiem uzņēmumiem, kuru apgrozījums bez nodokļiem
divu iepriekšējo finanšu gadu laikā kopā nav sasniedzis 40 miljonus
Eiropas norēķinu vienību, uzņēmumiem, kas sniedz pakalpojumus,
ievērojami neietekmējot tirdzniecību starp dalībvalstīm, kā arī
uzņēmumiem, kas darbojas ūdens, transporta, pasta un sakaru un kredīta
nozarēs.34      Itālijas
valdība uzskata, ka šie izņēmumi izraisa nemotivētu diskrimināciju. Tā
arī uzskata, ka šādus nozaru izņēmumus var atļaut vienīgi tad, ja
attiecīgajā nozarē Kopienā nav konkurences.35      Papildus
tam, ka šis prasības pamats paplašina Direktīvas piemērošanas jomu, tas
nav pamatots. Direktīvas preambulas divpadsmitais apsvērums patiešām
noteic, ka šo direktīvu nevajadzētu attiecināt uz nozarēm, uz kurām
neattiecas konkurences noteikumi vai uz kurām jau attiecas īpaši
Kopienas pasākumi, kas garantē pietiekamu pārskatāmību; tāpat to
nevajadzētu attiecināt uz publiskiem uzņēmumiem nozarēs, kurām būtu
jāpiemēro atsevišķi noteikumi, kā arī uz tāda mēroga publiskiem
uzņēmumiem, kuros neattaisnotos veikt pārskatāmības nodrošināšanai
vajadzīgo administratīvo darbu.. Šie apsvērumi, no kuriem vismaz viens
attiecas uz katru nozari, uz kuru neattiecas Direktīvas 4. pants,
ietver pietiekami objektīvus kritērijus, lai attaisnotu izņēmumu no
Direktīvas piemērošanas jomas.36      Tāpēc
ir jāsecina, ka visu trīs valdību celtajās prasībās nav nekāda
pamatojuma, lai apstrīdēto direktīvu atceltu kaut vai daļēji. Līdz ar to
šīs prasības ir noraidāmas. Par tiesāšanās izdevumiem37      Atbilstoši
Reglamenta 69. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram
spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja
to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs.38      Tā
kā trim prasītāju valstu valdībām spriedums ir nelabvēlīgs, tām jāsedz
tiesāšanās izdevumi. Tas pats attiecas arī uz Francijas valdību, kas ir
persona, kas iestājusies apvienotajās lietās 189/80 un 190/80.39      No
valdībām, kas iestājušās lietā Komisijas prasījumu atbalstam, vienīgi
Nīderlandes valdība ir lūgusi piespriest prasītājiem atlīdzināt
tiesāšanās izdevumus. Tādējādi Francijas Republikai, Itālijas Republikai
un Apvienotajai Karalistei jāsedz ne tikai savi, bet arī Komisijas un
Nīderlandes Karalistes tiesāšanās izdevumi.Ar šādu pamatojumuTIESAnospriež:1)      prasības noraidīt;2)      Francijas
Republika, Itālijas Republika un Apvienotā Karaliste sedz ne tikai
savus tiesāšanās izdevumus, bet arī Komisijas un Nīderlandes Karalistes
tiesāšanās izdevumus.Mertens de Wilmars      Touffait      DuePescatore      Mackenzie StuartO´KeeffeKoopmans      Chloros      GrévissePasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 1982. gada 6. jūlijā.Sekretārs       PriekšsēdētājsP. Heim       J. Mertens de Wilmars* Tiesvedības valoda – franču.