62002CJ0234_LV
Puses
Sprieduma pamatojums
Rezolutīvā daļa
Puses
Lieta C‑234/02 P
Eiropas ombuds, ko pārstāv J. Santana [ J. Sant'Anna ], pārstāvis, kas norādīja adresi Luksemburgā,
apelācijas sūdzības iesniedzējs,
ko atbalsta
Eiropas Parlaments, ko pārstāv H. Krīks [ H. Krück ] un K. Karamarks [ C. Karamarcos ], pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā,
par apelāciju par Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas (trešā palāta) 2002. gada 10. aprīļa spriedumu lietā T‑209/00 F. Lamberts /Ombuds ( Recueil, II‑2203. lpp.), kurā lūgts daļēji atcelt šo spriedumu,
otrais lietas dalībnieks, kas piedalās tiesvedībā, –
Frank Lamberts, ko pārstāv Ē. Buaželo [ E. Boigelot ], advokāts, kas norādīja adresi Luksemburgā,
prasītājs pirmajā instancē, kurš ir cēlis pretapelāciju.
TIESA (plēnums)
šādā sastāvā: priekšsēdētājs V. Skouris [ V. Skouris ], palātu priekšsēdētāji P. Janns [ P. Jann ], K. V. A. Timmermanss [ C. W. A. Timmermans ], K. Gulmans [ C. Gulmann ] (referents), H. N. Kunja Rodrigess [ J. N. Cunha Rodrigues ] un A. Ross [ A. Rosas ], tiesneši Ž. P. Puisošē [ J.‑P. Puissochet ], R. Šintgens [ R. Schintgen ], F. Makena [ F. Macken ], N. Kolnerika [ N. Colneric ] un S. fon Bārs [ S. von Bahr ],
ģenerāladvokāts L. A. Hēlhuds [ L. A. Geelhoed ],
sekretāre M. Muhika Arsamendi [ M. Múgica Arzamendi ], galvenā administratore,
ņemot vērā ziņojumu tiesas sēdē,
uzklausījusi lietas dalībniekus 2003. gada 13. maija tiesas sēdē,
noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2003. gada 3. jūlija tiesas sēdē,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
Sprieduma pamatojums
1. Ar prasības pieteikumu, kas Tiesas kancelejā iesniegts 2002. gada 24. jūnijā, Eiropas ombuds (turpmāk tekstā – “ombuds”) saskaņā ar Tiesas Statūtu 49. pantu cēla apelāciju par Pirmās instances tiesas 2002. gada 10. aprīļa spriedumu lietā T‑209/00 Lamberts /Ombuds ( Recueil, II‑2203. lpp.; turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”), kurā Pirmās instances tiesa atzina par pieņemamu prasību par zaudējumu atlīdzību saistībā ar to, ka ombuds bija kļūdaini izskatījis sūdzību.
Atbilstošās tiesību normas
2. EKL 195. panta 1., 2. un 3. punktā ir paredzēts:
“1. Eiropas Parlaments ieceļ ombudu, kas ir pilnvarots no jebkura Eiropas Savienības pilsoņa vai fiziskas personas, kas dzīvo kādā dalībvalstī, vai no juridiskas personas, kuras juridiskā adrese ir kādā dalībvalstī, pieņemt sūdzības par Kopienas iestāžu vai struktūru pieļautām administratīvām kļūmēm, izņemot kļūmes, ko, pildot tiesu iestādes pienākumus, pieļāvusi Tiesa un Pirmās instances tiesa.
Ombuds saskaņā ar saviem pienākumiem vai nu pēc paša ierosmes, vai, pamatojoties uz sūdzībām, kas iesniegtas viņam tieši vai arī ar Eiropas Parlamenta locekļa starpniecību, izskata sūdzības, kuras uzskata par pamatotām, izņemot gadījumus, kad pārbaudāmos faktus izskata tiesa, vai tiesvedība lietā ir pabeigta. Ja ombuds konstatē administratīvu kļūdu, viņš par šo jautājumu ziņo attiecīgai iestādei, kurai trīs mēnešu laikā savs viedoklis jādara zināms ombudam. Tad ombuds nodod ziņojumu Eiropas Parlamentam un attiecīgai iestādei. Personai, kas iesniegusi sūdzību, dara zināmu šādas izmeklēšanas iznākumu.
Ombuds iesniedz Eiropas Parlamentam ikgadēju ziņojumu par izmeklēšanas iznākumu.
2. [..]
Tiesa pēc Eiropas Parlamenta lūguma var atlaist ombudu, ja viņš vairs neatbilst nosacījumiem, kas vajadzīgi pienākumu veikšanai, vai ir izdarījis smagu pārkāpumu.
3. Pildot pienākumus, ombuds ir pilnīgi neatkarīgs. Pildot pienākumus, viņš ne no viena nelūdz un nepieņem norādījumus. [..]”
3. 1994. gada 9. martā Eiropas Parlaments pieņēma Lēmumu 94/262/EOTK, EK, Euratom, par noteikumiem un vispārējiem nosacījumiem, kas reglamentē ombuda pienākumu izpildi (OV L 113, 15. lpp.). Piemērojot šā lēmuma 14. pantu, ombuds 1997. gada 16. oktobrī pieņēma īstenošanas noteikumus, kas stājās spēkā 1998. gada 1. janvārī (turpmāk tekstā – “īstenošanas noteikumi”). Tādējādi ombudam iesniegtās sūdzības izskatīšanu reglamentē EKL 195. panta 1. punkts, Lēmums 94/262 un minētie īstenošanas noteikumi.
4. No Lēmuma 94/262 2. panta 4., 7. un 8. punkta un īstenošanas noteikumu 3. panta un 4. panta 1. un 2. punkta būtībā izriet, ka, ja ombudam ir iesniegta sūdzība par administratīvu kļūdu Kopienas iestāžu vai struktūru darbībā, viņš par šo faktu uzsāk izmeklēšanu, izņemot gadījumu, ja kāda no šajos noteikumos norādītajiem iemesliem dēļ šī sūdzība ir jānoraida kā nepieņemama, tostarp tad, ja ombuds nesaskata pietiekamus pierādījumus, kas pamatotu izmeklēšanas uzsākšanu.
5. Saskaņā ar Lēmuma 94/262 2. panta 5. punktu “ombuds var ieteikt sūdzības iesniedzējai personai ar to vērsties citā iestādē”. Turklāt saskaņā ar Lēmuma 94/262 2. panta 6. punktu ombudam iesniegtās sūdzības neietekmē pārsūdzības termiņus administratīvās lietās vai tiesā.
6. Saskaņā ar EKL 195. panta 1. punkta otro daļu un Lēmuma 94/262 3. panta 1. punktu ombuds pēc savas ierosmes vai saņemot sūdzību veic visas izmeklēšanas darbības, ko viņš uzskata par pamatotām, lai noskaidrotu, vai pastāv iespējama administratīva kļūda.
7. Saskaņā ar Lēmuma 94/262 3. panta 1. punktu ombuds par to informē Kopienu iestādi vai struktūru, par kuru iesniegta sūdzība vai uzsākta izmeklēšana, un šī iestāde vai struktūra “viņam var sniegt noderīgus paskaidrojumus”.
8. Izvērtējot minētās iestādes vai struktūras viedokli un iespējamos sūdzības iesniedzēja apsvērumus, ombuds var izlemt vai nu izbeigt lietas izskatīšanu, pieņemot pamatotu lēmumu, vai turpināt izmeklēšanu. Saskaņā ar īstenošanas noteikumu 4. panta 5. punktu viņš par to informē sūdzības iesniedzēju un attiecīgo iestādi vai struktūru.
9. Ja ombuds konstatē administratīvu kļūdu Kopienu iestādes vai struktūras rīcībā, viņš, “cik iespējams, [..] meklē risinājumu kopā ar attiecīgo iestādi vai struktūru, lai likvidētu [šo kļūdu] un apmierinātu sūdzību”, kā tas ir paredzēts Lēmuma 94/262 3. panta 5. punktā.
10. Šajā ziņā īstenošanas noteikumu 6. panta ar nosaukumu “Izlīgumi” 1. punktā ir paredzēts, ka ombuds, “cik iespējams, sadarbojas ar attiecīgo iestādi, lai rastu izlīgumu, novēršot administrācijas kļūdu un apmierinot pilsoni”. Ja ombuds uzskata, ka šāda sadarbība ir bijusi veiksmīga, viņš izbeidz lietas izskatīšanu, pieņemot pamatotu lēmumu, un par to informē attiecīgo pilsoni un iestādi. Turpretī saskaņā ar šā paša panta 3. punktu – ja viņš “uzskata, ka izlīgums nav iespējams vai ka izlīguma panākšanas mēģinājumi nav bijuši veiksmīgi, tas izbeidz lietas izskatīšanu, pieņemot pamatotu lēmumu, kurā var būt ietverta kritiska piezīme, vai izstrādā ziņojumu ar ieteikumu projektu”.
11. Par iespēju formulēt “kritisku piezīmi” iepriekš minētās tiesību normas izpratnē īstenošanas noteikumu 7. panta 1. punktā ir noteikts, ka ombuds formulē kritisku piezīmi, ja viņš tostarp uzskata, ka “attiecīgā iestāde vairs nevar novērst administratīvu kļūdu” un ka minētajai kļūdai nav “vispārēju seku”.
Prāvas rašanās fakti
12. No pārsūdzētā sprieduma 16.–36. punkta būtībā izriet, ka prāvas rašanās fakti ir šādi.
13. F. Lamberts [ F . Lamberts ] piedalījās Eiropas Kopienu Komisijas rīkotā iekšējā konkursā A kategorijas pagaidu darbinieku apstiprināšanai amatā ierēdņa statusā. Viņš neizturēja mutvārdu pārbaudījumu un uzskata, ka tā notika tādēļ, ka šī pārbaudījuma laikā viņš bija noguris un viņa koncentrēšanās spējas bija samazinātas zāļu lietošanas dēļ. Šīs zāles viņam tika izrakstītas pēc nelaimes gadījuma, kas bija noticis dažas nedēļas pirms mutvārdu pārbaudījuma. Viņš uzsvēra, ka viņš nebija lūdzis atlikt mutvārdu pārbaudījumu tādēļ, ka uzaicinājumā uz minēto pārbaudījumu bija iekļauts noteikums, atbilstoši kuram “pārbaudījumu rīkošana neļauj mainīt norādīto [..] laiku”.
14. Pēc tam, kad viņš bija veltīgi lūdzis atkārtoti izvērtēt viņa gadījumu Komisijas dienestos, viņš iesniedza sūdzību ombudam.
15. Izvērtējis šo sūdzību, ombuds 1999. gada 21. oktobrī nosūtīja F. Lambertam lēmumu par šo sūdzību. Viņš norādīja, ka atbilstoši viņa veiktajai izmeklēšanai Komisija praksē ņem vērā ārkārtas apstākļus, kas kandidātam neļauj ierasties uzaicinājumā uz mutvārdu pārbaudījumu norādītajā datumā. Viņš piebilst, ka labas pārvaldības interesēs Komisijai šāds noteikums bija jāiekļauj uzaicinājuma uz mutvārdu pārbaudījumu vēstulē, lai informētu kandidātus par šādu iespēju.
16. Tomēr attiecībā uz to, ka šajā gadījumā iestāde sūdzības iesniedzējam liedza iespēju kārtot mutvārdu pārbaudījumu otru reizi, ombuds savā lēmumā, it īpaši tā 2.2. un 2.3. punktā, norāda, ka konkurss “ir jāorganizē, ievērojot vienlīdzīgas attieksmes pret kandidātiem principu. Šā principa neievērošanas dēļ konkurss var tikt atcelts. Administrācijai tas var radīt ievērojamus finansiālus un administratīvus izdevumus. No Komisijas atzinuma izriet, ka tā uzskata, ka nebija iespējams ļaut kandidātam kārtot mutvārdu pārbaudījumu otru reizi. Ombuds norāda, ka neviens pierādījums lietā neļauj uzskatīt, ka Komisijas lēmums neļaut kandidātam atkārtoti kārtot mutvārdu pārbaudījumu būtu pieņemts, pārkāpjot kādu Komisijai saistošu noteikumu vai principu”. Šo iemeslu dēļ ombuds uzskatīja, ka šajā gadījumā “netika pieļauta administratīva kļūda”.
17. Nobeigumā ombuds izteica kritisku piezīmi par Komisijas administratīvo praksi kopumā. Šajā piezīmē viņš atkārtoja vērtējumu, atbilstoši kuram labas pārvaldības interesēs Komisijai nākotnē uzaicinājuma uz mutvārdu pārbaudījumu vēstulēs vispār būtu jāiekļauj šāds konkrēts noteikums par to, ka norādītais datums var tikt mainīts izņēmuma gadījumos. Attiecībā uz F. Lamberta sūdzību ombuds tomēr secināja, ka, ņemot vērā, ka “šis lietas aspekts ir saistīts ar procedūrām, kas attiecas uz konkrētajiem faktiem pagātnē, nav jāmēģina panākt izlīgumu”. Tādējādi ombuds izbeidza šīs lietas izskatīšanu.
Tiesvedība Pirmās instances tiesā un pārsūdzētais spriedums
18. Ar prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2009. gada 9. augustā, prasītājs cēla prasību pret ombudu un Parlamentu par tāda materiālā un morālā kaitējuma atlīdzību, ko viņš esot cietis tā dēļ, kā ombuds izskatīja viņa sūdzību. Ombuds un Parlaments lūdza noraidīt šo prasību kā nepieņemamu.
19. Ar 2001. gada 22. februāra rīkojumu Pirmās instances tiesa noraidīja prasību kā nepieņemamu tiktāl, ciktāl tā bija vērsta pret Parlamentu (T‑209/00 Lamberts /Ombuds un Parlaments, Recueil, II‑765. lpp.). Ar šā paša datuma rīkojumu Pirmās instances tiesa nosprieda, ka ombuda izvirzītā iebilde par nepieņemamību ir izskatāma kopā ar prasību pēc būtības. Ombuds pakārtoti lūdza prasību noraidīt kā nepamatotu.
20. Pārsūdzētajā spriedumā Pirmās instances tiesa vispirms izvērtēja pret ombudu celtās prasības pieņemamību. Minētā sprieduma 48.–52. punktā tā atsaucās uz Tiesas judikatūru, atbilstoši kurai saskaņā ar EKL 235. un 288. pantu pret jebkuru Kopienas iestādi var celt prasību par Kopienas ārpuslīgumisko atbildību un to zaudējumu atlīdzību, ko ir radījusi šī iestāde, īstenojot savas pilnvaras. Tā atzina, ka tās kompetencē ir izskatīt pret ombudu celto prasību par zaudējumu atlīdzību.
21. Turpinājumā pārsūdzētā sprieduma 57. punktā Pirmās instances tiesa nosprieda:
“[..] Lēmumā 94/262 ombudam tika uzlikts ne tikai uzdevums vispārējās interesēs identificēt un mēģināt novērst administratīvu kļūdu, bet arī, cik iespējams, mēģināt rast risinājumu, kas atbilstu attiecīgās personas konkrētajām interesēm. Protams, ombudam – kā viņš pats uzsver – ir ļoti lieta rīcības brīvība, nosakot, vai sūdzības ir pamatotas un to turpmāko likteni, un šajā ziņā viņam nav nekāda pienākuma attiecībā uz rezultātu. Pat ja līdz ar to pārbaude Kopienu tiesā ir jāveic tikai ierobežoti, tomēr nevar izslēgt gadījumu, ka ārkārtas apstākļos persona var pierādīt, ka ombuds ir pieļāvis acīmredzamu kļūdu, pildot savus pienākumus, un nodarījis attiecīgajai personai kaitējumu.”
22. Šā paša sprieduma 58. un 59. punktā Pirmās instances tiesa uzskatīja:
“58 [..] tāpat nevar pieņemt ombuda argumentus par tādu aktu nesaistošo raksturu, ko viņš var pieņemt izmeklēšanas beigās. Proti, ir jāatgādina, ka prasība par zaudējumu atlīdzību tika izveidota Līgumā kā autonoms tiesību aizsardzības līdzeklis, kuram ir sava īpaša funkcija tiesiskās aizsardzības līdzekļu sistēmā un uz kuru attiecas izmantošanas nosacījumi, kas izstrādāti, ņemot vērā tā īpašo priekšmetu. [..] Lai arī prasība atcelt tiesību aktu un prasība sakarā ar bezdarbību ir paredzētas, lai uzliktu sodu par juridiski saistoša tiesību akta prettiesiskumu vai par šāda akta neesamību, prasības par zaudējumu atlīdzību priekšmets ir lūgums atlīdzināt kaitējumu, kas nodarīts ar juridiski saistošu vai nesaistošu tiesību aktu vai rīcību, kurā ir vainojama Kopienu iestāde vai struktūra [..].
59 Šajā gadījumā F. Lamberts pārmet ombudam, ka, izskatot viņa sūdzību, viņš ir rīkojies kļūdaini. Tomēr nevar izslēgt iespēju, ka ar šādu rīcību tika pārkāptas personām Līgumā un Lēmumā 94/262 piešķirtās tiesības uz to, lai ombuds mēģinātu rast ārpustiesas risinājumu tās ietekmējošas administratīvas kļūdas gadījumā, un ka šāda rīcība tām var kaitēt.”
23. Pirmās instances tiesa noraidīja prasību kā nepamatotu, jo F. Lamberts nebija pierādījis, ka ombuds bija pieļāvis dienesta kļūdas, izskatot viņa sūdzību.
24. Attiecībā uz pamatiem, kuriem ir nozīme šajā apelācijā, no pārsūdzētā sprieduma izriet turpmāk izklāstītais.
25. Pirmkārt, F. Lamberts pārmeta ombudam, ka viņš nepievērsa uzmanību iespējai celt Pirmās instances tiesā prasību atcelt Komisijas lēmumu. Tomēr Pirmās instances tiesa nosprieda, ka Kopienu darbiniekam ir jāzina prasības celšanas Pirmās instances tiesā kārtība. Ombuds var sniegt konsultāciju lietas dalībniekam šajā aspektā, tomēr nevienā Kopienu tiesību normā nav paredzēts šāds pienākums.
26. Otrkārt, F. Lamberts pārmeta ombudam, ka viņš neesot neatkarīgi un objektīvi izskatījis viņa sūdzību, jo viņš ņēma vērā Komisijas atzinumu, lai arī šis atzinums angļu valodā, kurā F. Lamberts bija iesniedzis savu sūdzību, tika iesniegts pēc ombuda noteiktā termiņa. Turklāt šī atzinuma redakcija neatbilstot sākotnēji pārsūtītajai franču valodas redakcijai. Šajā ziņā Pirmās instances tiesa atzīmēja, ka termiņš, ko ombuds noteica iestādei atzinuma iesniegšanai, nav galējais termiņš un ka valodu redakcijās nebija atšķirību attiecībā uz faktiem, kuriem bija nozīme, ombudam izskatot iesniegto sūdzību.
27. Treškārt, F. Lamberts apgalvoja, ka ombudam bija jāizmanto līdzekļi, lai rastu izlīgumu, kas apmierinātu attiecīgo personu. Pirmās instances tiesa atgādināja, ka ombudam šajā ziņā ir ļoti liela rīcības brīvība. Līdz ar to ombuda ārpuslīgumiskā atbildība var rasties tikai tad, ja viņš atklāti un acīmredzami nav ievērojis pienākumus šajos apstākļos. Principā viņš nevar vienkārši pārsūtīt attiecīgās iestādes atzinumu šai personai. Tomēr šajā gadījumā ombuds izvērtēja Komisijas aizstāvētā viedokļa pamatotību un, nepieļaujot kļūdu, varēja savā lēmumā secināt, ka izlīgums, kas apmierinātu F. Lambertu, nav panākams.
Lietas dalībnieku prasījumi Tiesā
28. Savā apelācijas sūdzībā ombuds lūdz Tiesu:
– atcelt pārsūdzēto spriedumu tiktāl, ciktāl tajā par pieņemamu ir atzīta prasība par zaudējumu atlīdzību;
– atzīt prasību par nepieņemamu.
29. F. Lamberts ir iesniedzis Tiesas kancelejā atbildes rakstu. Viņš lūdz Tiesu:
– apelācijas sūdzību noraidīt;
– atcelt pārsūdzēto spriedumu attiecībā uz prasību, kas celta pirmajā instancē, pēc būtības un tātad
– galvenokārt
– piespriest ombudam viņam izmaksāt zaudējumu atlīdzību EUR 2 468 787 apmērā par materiālajiem un finansiālajiem zaudējumiem un EUR 124 000 apmērā par morālo kaitējumu, kā arī tiesas noteiktus procentus līdz pilnīgai samaksai,
– piespriest ombudam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus šajā instancē,
– pakārtoti
– piespriest ombudam viņam samaksāt zaudējumu atlīdzību EUR 1 234 394 apmērā par materiālajiem un finansiālajiem zaudējumiem un EUR 124 000 apmērā par morālo kaitējumu, kā arī tiesas noteiktus procentus līdz pilnīgai samaksai,
– piespriest ombudam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus šajā instancē.
30. Parlaments ir iesniedzis iestāšanās rakstu ombuda prasījumu atbalstam.
Par galveno apelācijas sūdzību
31. Tiesas Statūtu 56. pantā ir noteikts, ka Tiesā var celt apelāciju tostarp par Pirmās instances tiesas lēmumiem, lemjot par procesa jautājumiem attiecībā uz kompetences trūkumu vai prasības nepieņemamību, un ka šādas apelācijas sūdzības var iesniegt lietas dalībnieks, kura prasījumi nav apmierināti vai ir apmierināti daļēji.
32. Pārsūdzētajā spriedumā Pirmās instances tiesa vispirms noraidīja iebildi par nepieņemamību, ko bija izvirzījis ombuds par F. Lamberta prasību, un tad noraidīja viņa prasību kā nepamatotu.
33. Tā kā ombuda prasījumi tika apmierināti daļēji, viņa apelācija par Pirmās instances tiesas spriedumu – tiktāl, ciktāl ar to noraidīta tā iebilde par nepieņemamību – tātad ir pieņemama (šajā ziņā skat. 1999. gada 21. janvāra spriedumu lietā C‑73/97 P Francija/ Comafrica u.c., Recueil, I‑185. lpp., un 2002. gada 26. februāra spriedumu lietā C‑23/00 P Padome/ Boehringer, Recueil, I‑1873. lpp., 50. punkts).
34. Turpinājumā ir jāatzīmē, ka ombuds neapstrīd Pirmās instances tiesas konstatējumu, ka saskaņā ar EKL 235. pantu un 288. panta otro daļu tās kompetencē ietilpst tādu sūdzību par zaudējumu atlīdzību izskatīšana, kas pret to ir vērstas kā pret Kopienas struktūru.
35. Proti, ombuds atzīst, ka principā persona var celt prasību par zaudējumu atlīdzību, lai tiktu atlīdzināts kaitējums, kas tam ir nodarīts tādēļ, ka viņš ir rīkojies kļūdaini, proti, pieņemot aktus, kas neattiecas uz izmeklēšanas procedūrām, pārkāpjot ombudam Līgumā un tā statūtos noteiktos pienākumus un pārkāpjot personas subjektīvās tiesības, piemēram, tiesības uz to, lai tiktu saglabāta zināmas informācijas konfidencialitāte.
36. Turpretī viņš uzskata, ka Kopienu tiesībām neatbilst prasība par zaudējumu atlīdzību, kas pret viņu ir celta tādos apstākļos kā šajā gadījumā, jo minētās prasības mērķis ir pārbaudīt viņa veikto izmeklēšanas procedūru un lēmuma par procedūras izbeigšanu likumību. To darot, Pirmās instances tiesa esot pārsniegusi ombuda darbības pārbaudes tiesā robežas.
37. Apelācijas pamatojumam ombuds izvirza vienu pamatu par to, ka, pirmkārt, Pirmās instances tiesa esot pārkāpusi Kopienu tiesības – it īpaši EKL 195. pantu un Lēmumu 94/262 – un, otrkārt, Pirmās instances tiesa neesot ņēmusi vērā vai esot kļūdaini interpretējusi savu un Tiesas judikatūru.
38. Šis pamats ir iedalāms trijās daļās.
Par pamata pirmo daļu
Izklāsts un argumenti
39. Sava pamata pirmajā daļā ombuds, ko atbalsta Parlaments, pārmet Pirmās instances tiesai, ka tā esot pārbaudījusi ombuda veiktās izmeklēšanas un lēmuma par lietas izbeigšanu likumību, lai arī saskaņā ar noteikumiem, kas reglamentē ombuda pienākumu izpildi un atbildību, pārbaude ir jāveic Parlamentam.
40. Šajā ziņā viņš pamatojas uz EKL 195. pantu un Lēmuma 94/262 3. panta 7. un 8. punktu, atbilstoši kuriem ombuds iesniedz Parlamentam speciālos un ikgadējos ziņojumus par savu darbību. Viņš būtībā atzīmē, ka šie ziņojumi tiek analizēti un apspriesti Parlamentā. Ombuds uzsver, ka izmeklēšana sakarā ar F. Lamberta sūdzību tika minēta 1999. gada ziņojumā, kas Parlamentam tika iesniegts 2000. gada aprīlī. Pēc tam, kad Parlaments to bija izanalizējis, tas izstrādāja savu ziņojumu, kas pieņemts 2000. gada jūlijā. Piekrītot izvērtēt pēc būtības lietu, kurā F. Lamberts apstrīdēja veidu, kādā ombuds izskatīja viņa sūdzību, un secinājumus, pie kādiem tas nonāca, Pirmās instances tiesa esot kļūdaini veikusi ombuda veiktās izmeklēšanas procedūras un tā secinājumu likumības pārbaudi, kas pārklājoties ar pārbaudi, kas saskaņā ar EK līgumu ir jāveic Parlamentam un kas jau esot tikusi veikta.
41. Turklāt ombuds apgalvo, ka EKL 195. panta 2. punktā un Lēmuma 94/262 8. pantā ir paredzēta īpaša procedūra gadījumam, ja ombuds pieļautu smagu pārkāpumu vai vairākus pārkāpumus, kas liktu šaubīties par viņa spējām pildīt savus pienākumus. Šādā gadījumā Tiesa pēc Parlamenta lūguma varētu atlaist ombudu. Ja F. Lamberts uzskatīja, ka ombuds nav pienācīgi izskatījis viņa sūdzību, viņam esot bijis jāvēršas Parlamentā, nevis Pirmās instances tiesā ar prasību par zaudējumu atlīdzību.
42. Ombuds un Parlaments piebilst, ka interpretācija, uz kuru ir balstījusies Pirmās instances tiesa, par pieņemamu atzīdama prasību par ombuda radīto zaudējumu atlīdzību, varot apdraudēt ap ombudu radīto iestāžu līdzsvaru un likt apšaubīt viņa neatkarību, kas paredzēta EKL 195. panta 3. punktā.
Tiesas vērtējums
43. Ir jāatzīst, ka Pirmās instances tiesa nav pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, uzskatīdama, ka ombuda darbības pārbaude tiesā nav izslēdzama tādēļ, ka arī Parlamentam ir pārbaudes pilnvaras.
44. Proti, pirmkārt, ombuda pienākums sniegt ziņojumu Parlamentam nevar tikt uztverts kā Parlamenta pārbaude par to, vai ombuds ir labi veicis savus uzdevumus, izskatot personu sūdzības.
45. Otrkārt, ombuda atlaišanas no amata procedūra ir saistīta ar viņa darbības vērtējumu vispār, nevis Parlamenta pārbaudi par to, vai ombuds ir izpildījis savus uzdevumus, izskatot kādas personas sūdzību.
46. Katrā ziņā, veicot pārbaudi tiesā, nav jāizvērtē Parlamenta kompetence attiecībā uz ombudu.
47. Līdz ar to ombuda darbības pārbaude tiesā nepārklājas ar Parlamenta pārbaudi.
48. Attiecībā uz apgalvoto risku, ka ombuda darbības pārbaudes tiesā dēļ varētu tikt apstrīdēta tā neatkarība, ir jāatzīmē, ka par ombuda darbības rezultātā nodarīto kaitējumu ir atbildīgs nevis ombuds personīgi, bet gan Kopiena. Tomēr nešķiet, ka iespēja zināmos apstākļos celt prasību par Kopienas atbildību tādas ombuda rīcības dēļ, ko viņš veicis, īstenojot savas pilnvaras, un kas varētu būt pretrunā Kopienu tiesībām, liktu apstrīdēt ombuda neatkarību.
49. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Kopienas atbildības jomā par kaitējumu, kas privātpersonām nodarīts tāda Kopienu tiesību pārkāpuma dēļ, par ko ir atbildīga Kopienu iestāde vai struktūra, tiesības uz atlīdzību tiek atzītas tad, ja ir izpildīti trīs nosacījumi, proti, ja pārkāptā tiesību norma piešķir tiesības privātpersonām, ja pārkāpums ir pietiekami būtisks un ja pastāv tieša cēloņsakarība starp pienākumu neizpildi, par ko ir vainojams akta autors, un personām nodarīto kaitējumu (skat. 2003. gada 10. jūlija spriedumu lietā C‑472/00 P Komisija/ Fresh Marine, Recueil, I‑7541. lpp., 25. punkts un tajā minētā judikatūra). Attiecībā uz otro nosacījumu izšķirošais kritērijs, lai uzskatītu, ka Kopienu tiesību pārkāpums ir pietiekami būtisks, tādos apstākļos kā šajā gadījumā ir tas, vai attiecīgā Kopienu iestāde vai struktūra ir acīmredzami un būtiski pārkāpusi savas rīcības brīvības robežas (iepriekš minētais spriedums lietā Komisija/ Fresh Marine, 26. punkts).
50. Lai izvērtētu, vai ir noticis pietiekami būtisks Kopienu tiesību pārkāpums, kas ļauj celt prasību par Kopienas ārpuslīgumisko atbildību ombuda rīcības dēļ, ir jāņem vērā ombuda darbības specifika. Šajā ziņā ir jāņem vērā, ka ombudam ir tikai pienākums izmantot piemērotākos līdzekļus un ka viņam ir plaša rīcības brīvība.
51. Tādējādi – pretēji ombuda un Parlamenta apgalvotajam – Parlamenta veiktā ombuda darbības pārbaude neizslēdz pārbaudi tiesā, kas ir jāveic, ņemot vērā ombuda darbības specifiku.
52. Līdz ar to Pirmās instances tiesa, atzīstot, ka principā prasība par zaudējumu atlīdzību, kas balstīta uz Kopienas ārpuslīgumisko atbildību, tādēļ ka ombuds neesot pienācīgi izskatījis sūdzību, ir pieņemama, nav pārkāpusi Kopienu tiesību normas, kas reglamentē ombuda darbību un tās pārbaudi. Tādējādi pēc tam, kad tika atzīts, ka ombudam ir plaša rīcības brīvība attiecībā uz sūdzību pamatotību un to, kas ar tām turpmāk ir darāms, un ka šajā ziņā viņam nav nekāda pienākuma attiecībā uz iznākumu, Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 57. punktā ir pamatoti nospriedusi, ka, pat ja tādēļ pārbaudei Kopienu tiesā ir jābūt ierobežotai, nevar izslēgt, ka ārkārtas apstākļos persona var pierādīt, ka ombuds, pildot savus pienākumus, ir pietiekami būtiski pārkāpis Kopienu tiesības, tādējādi nodarot attiecīgajai personai kaitējumu.
53. Līdz ar to pamata pirmā daļa nav pamatota.
Par pamata otro daļu
Izklāsts un argumenti
54. Pamata otrajā daļā ombuds, ko atbalsta Parlaments, pārmet Pirmās instances tiesai, ka tā esot pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, atzīdama par pieņemamu prasību par zaudējumu atlīdzību, kuras mērķis patiesībā esot bijis izmeklēšanas procedūras un lēmuma par sūdzības izskatīšanas izbeigšanu likumības apstrīdēšana, lai arī saskaņā ar Pirmās instances tiesas un Tiesas judikatūru šim nolūkam Līgumā paredzētos tiesību aizsardzības līdzekļus nevar izmantot attiecībā uz ombudu.
55. Ombuds tostarp apgalvo, ka viņa veiktajām izmeklēšanas procedūrām un secinājumiem, pie kuriem viņš nonāk (lai arī tie tiek saukti par “lēmumiem”), nav nekādas tiešas juridiskas iedarbības personu situācijā, nedz arī saistošas juridiskas iedarbības attiecībā uz attiecīgajām iestādēm. Viņš tādēļ uzskata, ka, pat ja tā veiktajās izmeklēšanas procedūrās bijuši procesuāli trūkumi un tā secinājumos – kļūdas tiesību piemērošanā, šīs izmeklēšanas procedūru un secinājumu dēļ nekādā gadījumā neesot nodarīts kaitējums sūdzības iesniedzējiem, kuriem ticis nodarīts kaitējums tādas administratīvas kļūdas dēļ, par ko ir atbildīga Kopienu iestāde, nevis ombuds.
56. Turklāt ombuds pārmet Pirmās instances tiesai, ka pārsūdzētā sprieduma 64.–85. punktā tā ir detalizēti analizējusi viņa veikto izmeklēšanu un secinājumus, – kā tā to būtu darījusi, izskatot prasību atcelt tiesību aktu, – un tādējādi ir veikusi patiesu pārbaudi par visas izmeklēšanas procedūras un viņa secinājumu likumību.
57. To darot, Pirmās instances tiesa neesot ievērojusi atšķirību starp prasību par zaudējumu atlīdzību, no vienas puses, un prasību atcelt tiesību aktu vai sakarā ar bezdarbību, no otras puses, un neesot ievērojusi savu un Tiesas judikatūru, no kuras izrietot, ka ombuda veiktās izmeklēšanas procedūras un viņa secinājumi nav pārbaudāmi tiesā abu pēdējo minēto prasību gadījumā.
58. Ombuds pārmet Pirmās instances tiesai, ka tā tomēr esot pieļāvusi šādu pārbaudi tiesā, izskatot prasību par zaudējumu atlīdzību, un ka tādējādi tā pavērusi ceļu daudzu prasību atcelt tiesību aktu, pat prasību sakarā ar bezdarbību, celšanai pret ombudu prasības par zaudējumu atlīdzību aizsegā. Pirmās instances tiesa neesot ņēmusi vērā, ka patiesībā prasība par zaudējumu atlīdzību pret ombudu ir veids, kādā F. Lamberts apiet pastāvošās prasības celšanas iespējas, kas ir prasība atcelt tiesību aktu un prasība sakarā ar bezdarbību.
Tiesas vērtējums
59. Prasība sakarā ar atbildību ir autonoms tiesību aizsardzības līdzeklis, kuram ir sava īpaša funkcija tiesiskās aizsardzības līdzekļu sistēmā un uz kuru attiecas izmantošanas nosacījumi, kas izstrādāti, ņemot vērā tā īpašo priekšmetu (1971. gada 28. aprīļa spriedums lietā 4/69 Lütticke /Komisija, Recueil, 325. lpp., 6. punkts, un 1993. gada 21. jūnija rīkojums lietā C‑257/93 Van Parijs u.c./Padome un Komisija, Recueil, I‑3335. lpp., 14. punkts). Kaut arī prasība atcelt tiesību aktu un prasība sakarā ar bezdarbību ir paredzētas, lai uzliktu sodu par juridiski saistoša tiesību akta prettiesiskumu vai par šāda akta neesamību, prasības sakarā ar atbildību priekšmets ir lūgums atlīdzināt kaitējumu, kas nodarīts ar tiesību aktu vai prettiesisku rīcību, kurā ir vainojama Kopienu iestāde vai struktūra (šajā ziņā skat. 1985. gada 10. jūlija spriedumu lietā 118/83 CMC /Komisija, Recueil, 2325. lpp., 29.–31. punkts; 1990. gada 27. marta spriedumu lietā C‑308/87 Grifoni /Komisija, Recueil, I‑1203. lpp., un 1994. gada 15. septembra spriedumu lietā C‑146/91 KYDEP /Padome un Komisija, Recueil, I‑4199. lpp.).
60. Viens no nosacījumiem tiesībām uz atlīdzību ir atgādināts šā sprieduma 49. punktā: pietiekami būtiska tādas tiesību normas pārkāpuma esamība, kurā privātpersonām tiek piešķirtas tiesības. Tādējādi Kopienas ārpuslīgumiskās atbildības jomā ir jāizvērtē rīcība, kuras dēļ ticis nodarīts kaitējums, lai varētu konstatēt Kopienas iestādes vai struktūras atbildību.
61. Patiešām, ja Kopienu tiesa nevarētu izvērtēt Kopienu iestādes vai struktūras rīcības tiesiskumu, EKL 235. pantā paredzētā procedūra zaudētu savu lietderīgo iedarbību.
62. Līdz ar to, izskatot prasību, kas ir balstīta uz Kopienas ārpuslīgumisko atbildību un kas ir vērsta uz to, lai tiktu atlīdzināts kaitējums, kas, iespējams, nodarīts ar to, kādā veidā ombuds ir izskatījis sūdzību, ir jāizvērtē ombuda pildot tā pienākumus veiktās rīcības tiesiskums.
63. Tādējādi Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 64.–85. punktā pamatoti ir centusies noskaidrot, vai ombuds ir izdarījis pietiekami būtisku Kopienu tiesību pārkāpumu, ko tam pārmet F. Lamberts, un pārbaudījusi veidu, kādā ombuds izskatīja viņa s ūdzību, lai noteiktu, vai ir apmierināma tajā celtā prasība.
64. Visbeidzot, Pirmās instances tiesa nav pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā saistībā ar prasības par zaudējumu atlīdzību apmēru, atzīdama par pieņemamu F. Lamberta celto prasību.
65. Līdz ar to pamata otrā daļa nav pamatota.
Par pamata trešo daļu
Izklāsts un argumenti
66. Pamata trešajā daļā ombuds, ko atbalsta Parlaments, būtībā pārmet Pirmās instances tiesai, ka tā, atzīstot par pieņemamu prasību par zaudējumu atlīdzību, ko pret viņu ir cēlis F. Lamberts, lai arī šī prasība bija vērsta uz Komisijas rīcības dēļ radītā kaitējuma atlīdzību, esot pārkāpusi Kopienu tiesības. Patiesībā F. Lamberts, kurš noteiktajā termiņā nav cēlis prasību atcelt Komisijas lēmumus, ko tā bija pieņēmusi attiecībā uz viņu, esot centies prasības par zaudējumu atlīdzību pret ombudu aizsegā apiet obligātos termiņus prasības atcelt tiesību aktu celšanai, lai Kopienu tiesā apstrīdētu minēto Komisijas lēmumu tiesiskumu.
Tiesas vērtējums
67. Ombuds nekādā gadījumā nav atbildīgs par Komisijas rīcību. Prasība, kas vērsta uz to, lai saņemtu atlīdzību par Kopienu iestādes vai struktūras rīcības dēļ radīto kaitējumu, ir vēršama pret šo iestādi vai struktūru.
68. Pirmās instances tiesā celtās prasības pirmajā instancē pamatojumam F. Lamberts apgalvoja, ka viņam ticis radīts kaitējums to kļūdu un nolaidības dēļ, ko esot pieļāvis ombuds, izskatot viņa sūdzību. Viņa prasība tātad neattiecās uz tā kaitējuma atlīdzību, kas radies Komisijas rīcības dēļ.
69. Līdz ar to Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 51. punktā pamatoti ir nospriedusi, ka, celdams tajā prasību, F. Lamberts ir vēlējies saņemt atlīdzību par kaitējumu, kuru viņš teicās cietis ombuda nolaidības dēļ, ko tas pieļāva, veicot viņam EK līgumā paredzētos pienākumus.
70. Līdz ar to ombuda pamata trešā daļa nav pamatota.
71. Šādos apstākļos galvenā apelācijas sūdzība ir jānoraida.
Par pretapelācijas sūdzību
72. Pretapelācijas pamatojumam F. Lamberts izvirza divus pamatus.
73. Ombuds un Parlaments apgalvo, ka minētā pretapelācijas sūdzība ir noraidāma kā nepieņemama.
Par pirmo pamatu
74. Pirmajā pamatā F. Lamberts iebilst, ka Pirmās instances tiesa, nekonstatējot nevienu ombuda pieļautu kļūdu, esot pārkāpusi Lēmuma 94/262 noteikumus. Tādējādi Pirmās instances tiesa, neuzliekot ombudam sodu par to, ka viņš nebija viņam savlaicīgi ieteicis celt prasību Kopienu tiesā, esot pārkāpusi šā lēmuma 2. panta 5. punktu, kā arī tā 3. panta 5. punktu – nesodot ombudu par to, ka tas nebija mēģinājis panākt viņu apmierinošu izlīgumu, lai arī tādējādi ombuds nebija izpildījis savu uzdevumu, kura veikšanai Parlaments to bija izveidojis.
Par pamata pieņemamību
75. Ir jānorāda, ka, ja apelācijas sūdzības iesniedzējs apstrīd Pirmās instances tiesas veikto Kopienas tiesību interpretāciju vai piemērošanu, apelācijas procesā var no jauna izskatīt pirmajā instancē pārbaudītos tiesību jautājumus. Proti, ja apelācijas sūdzības iesniedzējs nevarētu šādā veidā pamatot savu apelāciju ar pamatiem un argumentiem, kas jau tikuši izmantoti Pirmās instances tiesā, apelācijas process daļēji zaudētu jēgu (skat. 2003. gada 11. novembra rīkojumu lietā C‑488/01 P Martinez /Parlaments, Krājums, I‑13355. lpp., 39. punkts un tajā minētā judikatūra).
76. Tomēr no EKL 225. panta, Eiropas Kopienu Tiesas Statūtu 58. panta pirmās daļas un Tiesas Reglamenta 112. panta 1. punkta pirmās daļas c) apakšpunkta izriet, ka apelācijas sūdzībā precīzi jānorāda apstrīdētie elementi spriedumā, kura atcelšana tiek pieprasīta, kā arī juridiskie argumenti, kas konkrēti izvirzīti apelācijas sūdzības atbalstam (skat. iepriekš minēto rīkojumu lietā Martinez /Parlaments, 40. punkts un tajā minētā judikatūra).
77. Šai prasībai neatbilst apelācijas sūdzība, kurā pat nav argumentu, kas būtu speciāli veltīti tās juridiskās kļūdas identificēšanai, kura esot pieļauta pārsūdzētajā spriedumā, un kurā ir tikai atkārtoti pamati un argumenti, kas jau izklāstīti Pirmās instances tiesā. Proti, šāda apelācija patiesībā ir prasība, kuras mērķis ir panākt tikai Pirmās instances tiesai iesniegtā prasības pieteikuma pārskatīšanu, kas nav Tiesas kompetencē (2000. gada 4. jūlija spriedums lietā C‑352/98 P Bergaderm un Goupil /Komisija, Recueil, I‑5291. lpp., 35. punkts).
78. Tomēr šajā gadījumā savā pirmajā pamatā F. Lamberts ir konkrēti norādījis Pirmās instances tiesai pārmesto kļūdu tiesību piemērošanā un patiešām kritizējis to Kopienu tiesību interpretāciju, uz kuru tā pamatojās. Proti, šis pamats ir vērsts uz to, lai apstrīdētu Pirmās instances tiesas nostāju, ko tā ieņēma juridiskajā jautājumā, kas tai tika iesniegts pirmajā instancē, proti, – par to, kā interpretēt tās Kopienu tiesību normas, atbilstoši kurām ombuds var ieteikt sūdzības iesniedzējam vērsties citā iestādē un viņam iespēju robežās ir jāmēģina panākt izlīgumu.
79. Līdz ar to pirmais pamats ir pieņemams.
Par pamata pamatotību
80. Ir jāatzīst, ka noteikumos par ombuda darbību un it īpaši Lēmuma 94/262 2. panta 5. punktā ombudam nav paredzēts pienākums informēt sūdzības iesniedzēju par citiem viņam pieejamiem tiesību aizsardzības līdzekļiem un termiņiem, kas ir jāievēro, izmantojot pārsūdzības tiesā veidus. Viņam vēl jo vairāk nav jāiesaka sūdzības iesniedzējam izmantot kādu no tiesību aizsardzības līdzekļiem.
81. Lai arī Līgumā ombudam noteiktā uzdevuma labas izpildes interesēs būtu attiecīgajā gadījumā informēt attiecīgo personu par to, ka tās interesēs labāk būtu celt prasību, Lēmuma 94/262 2. panta 5. punkts nav interpretējams kā tāds, kas piešķir sūdzības iesniedzējam tiesības tikt nosūtītam uz Pirmās instances tiesu, lai tajā celtu prasību atcelt tās iestādes lēmumus, par kuru ir iesniegta sūdzība.
82. Attiecībā uz izlīguma panākšanas mēģināšanu strīdā starp Kopienu iestādi un personu, kas ombudam saskaņā ar Lēmuma 94/262 3. panta 5. punktu par to ir iesniegusi sūdzību, ombudam ir tikai jāsadarbojas ar attiecīgo iestādi, lai mēģinātu rast risinājumu, tādējādi izslēdzot administratīvas kļūdas pieļaušanas iespēju un apmierinot sūdzības iesniedzēju. Šajā ziņā viņam ir ļoti plaša rīcības brīvība. It īpaši viņam ir jāizvērtē, vai ir iespējams rast risinājumu, kas apmierinātu sūdzības iesniedzēju, jo ir situācijas, kurās šādu risinājumu, kā tas izriet no īstenošanas noteikumu 6. panta 3. punkta, nav iespējams rast, un šādā gadījumā ombuds izbeidz lietas izskatīšanu, pieņemot pamatotu lēmumu. Katrā ziņā ombudam nevar pārmest, ka viņš nav pareizi izpildījis viņam paredzēto uzdevumu tikai tādēļ, ka viņš ir secinājis, ka nav iespējams rast risinājumu, kas apmierinātu sūdzības iesniedzēju. Līdz ar to Pirmās instances tiesa nav pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, nedz interpretējot Kopienu tiesību normas, atbilstoši kurām ombuds, cik iespējams, mēģina rast izlīgumu, nedz arī sava sprieduma 85. punktā nospriežot, ka ombuds, nepieļaujot dienesta kļūdu, lēmumā par konkrētas izmeklēšanas izbeigšanu var secināt, ka risinājuma, kas apmierinātu sūdzības iesniedzēju, meklējumi nav bijuši veiksmīgi.
83. Līdz ar to F. Lamberta pirmais pamats ir jānoraida kā nepamatots.
Par otro pamatu
84. Otrajā pamatā F. Lamberts pārmet Pirmās instances tiesai, ka tā esot pieļāvusi divas būtiskas kļūdas vērtējumā.
85. Vispirms viņš pārmet Pirmās instances tiesai, ka tā esot pieļāvusi kļūdu vērtējumā, jo tā pārsūdzētā sprieduma 82. punktā ir atzīmējusi, ka “gan no Komisijas atzinuma par prasītāja sūdzību, gan no Komisijas personāla lietās atbildīgā locekļa 1999. gada 15. decembra vēstules izriet, ka Komisija atteicās atļaut prasītājam kārtot mutvārdu pārbaudījumu otru reizi vai rast jebkādu alternatīvu risinājumu”, lai arī F. Lamberts nekad nav lūdzis atļaut kārtot mutvārdu pārbaudījumu otru reizi.
86. Šajā ziņā, pirmkārt, ir jānorāda, ka pārsūdzētā sprieduma 81. punktā Pirmās instances tiesa ir atgādinājusi, ka ir situācijas, kurās ombuds nevar panākt izlīgumu, un 82. punktā uzskatījusi, ka tā tas ir bijis attiecīgajā gadījumā, jo Komisija atteicās ļaut F. Lambertam kārtot mutvārdu pārbaudījumu otru reizi vai rast jebkādu alternatīvu risinājumu.
87. Otrkārt, F. Lamberta arguments, ar kuru tiek kritizēts pārsūdzētā sprieduma 82. punkts, nav vērsts uz to, lai pierādītu, kādā veidā Pirmās instances tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, pārbaudīdama, vai šajā gadījumā ir iespējams panākt izlīgumu.
88. Līdz ar to F. Lamberta arguments vispirms ir jānoraida kā nepieņemams šā sprieduma 76. punktā atgādināto iemeslu dēļ.
89. Pēc tam viņš apgalvo, ka Pirmās instances tiesa esot pieļāvusi kļūdu vērtējumā, norādīdama acīmredzami kļūdainu pamatojumu, jo pārsūdzētā sprieduma 84. punktā tā apgalvojusi, ka “tikai tiesvedībā Pirmās instances tiesā prasītājs kā piemēru minēja dažādos alternatīvos risinājumus, kas, viņaprāt, bija un varēja tikt paredzēti”, lai arī no lietas materiāliem, it īpaši no 26. pielikuma, kurā prasītājs atsaucas uz “īpašā padomdevēja” jēdzienu, skaidri izriet, ka F. Lamberts piedalījās šādos risinājumos sūdzības izskatīšanas laikā un pirms ombuds pieņēma lēmumu un ka ombuds to nav ņēmis vērā.
90. Ir jāatzīst, ka, tā kā šajā kritikā par pārsūdzētā sprieduma 84. punktu ir atsauce uz lietas materiāliem kopumā, tā ir uzskatāma par kritiku par Pirmās instances tiesas veikto pierādījumu vērtējumu, kas nav pakļaujama pārbaudei Tiesā apelācijas ietvaros, kura saskaņā ar EKL 225. pantu un Tiesas Statūtu 58. pantu attiecas tikai uz tiesību jautājumiem.
91. Pat pieņemot, ka atsauce uz F. Lamberta Pirmās instances tiesai iesniegto lietas materiālu 26. pielikumu var tikt vērtēta kā pamats par šā dokumenta jēgas sagrozīšanu, ir jāatzīst, ka šo pielikumu veido sarakste starp F. Lambertu un ombuda sekretariātu, it īpaši 1999. gada 12. marta vēstule, kurā ir atsauce uz “īpašā padomdevēja” jēdzienu. Šajā vēstulē F. Lamberts liek saprast, ka pastāv integrēšanas prakse bez iepriekšēja konkursa, pārkāpjot piekļuves Kopienu civildienestam noteikumus, kas paredzēti Eiropas Kopienu Civildienesta noteikumos, kas esot īstenota, integrējot Šengenas sekretariāta personālu Eiropas Savienības Padomes ģenerālsekretariātā, un lūdz, lai iecēlējinstitūcija Komisijā būtu piekāpīgāka attiecībā uz viņu.
92. Ņemot vērā iepriekš minētos dokumentus, nešķiet, ka stadijā pirms tiesvedības Pirmās instances tiesā F. Lamberts būtu konkrēti piedāvājis iespējamos risinājumus, kas viņam patiktu labāk par jaunu uzaicinājumu kārtot mutvārdu pārbaudījumu. Turklāt Pirmās instances tiesa pamatoti nav ņēmusi vērā piedāvājumu par piekāpību attiecībā uz F. Lambertu kā pieļaujamu alternatīvu risinājumu.
93. Līdz ar to Pirmās instances tiesa, nesagrozot tai iesniegtos pierādījumus, pārsūdzētā sprieduma 84. punktā ir uzskatījusi, ka F. Lamberts nav piedāvājis alternatīvus risinājumus stadijā pirms savas prasības celšanas un tādējādi ombuds nevarēja ieņemt konkrētu nostāju attiecībā uz šādiem piedāvājumiem pirms minētās prasības celšanas.
94. Ņemot vērā iepriekš minēto, pretapelācijas sūdzība ir jānoraida kopumā.
Par tiesāšanās izdevumiem
95. Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums nav labvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Saskaņā ar tā paša reglamenta 69. panta 3. punktu, ja abiem lietas dalībniekiem spriedums ir daļēji labvēlīgs un daļēji nelabvēlīgs vai ja pastāv izņēmuma apstākļi, Tiesa var nolemt, ka tiesāšanās izdevumi ir jāsadala vai ka lietas dalībnieki sedz savus tiesāšanās izdevumus paši. Tā kā abiem lietas dalībniekiem spriedums ir daļēji nelabvēlīgs, katram no tiem jāsedz savi tiesāšanās izdevumi pašam. Turklāt atbilstoši Reglamenta 69. panta 4. punktam Parlaments, kas ir iestājies lietā, sedz savus tiesāšanās izdevumus pats.
Rezolutīvā daļa
Ar šādu pamatojumu
TIESA (plēnums)
nospriež:
1) noraidīt galveno apelācijas sūdzību un pretapelācijas sūdzību;
2) katrs lietas dalībnieks sedz savus tiesāšanās izdevumus pats.