Pagaidu versija
ĢENERĀLADVOKĀTA DĪNA ŠPĪLMANA
[DEAN SPIELMANN]
SECINĀJUMI,
sniegti 2026. gada 5. martā (1)
Lieta C‑5/25 [Pilev] (i)
Kriminālprocess
pret
WE,
piedaloties
Sofiyska gradska prokuratura
(Sofiyski gradski sad (Sofijas pilsētas tiesa, Bulgārija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Tiesu iestāžu sadarbība krimināllietās – Fizisko personu aizsardzība attiecībā uz personas datu apstrādi krimināltiesību jomā – Apstrādes darbības, ko veic tiesas, pildot savus tiesas spriešanas uzdevumus – Direktīvas (ES) 2016/680 piemērojamība – Apsūdzētā identitātes pārbaude atklātā tiesas sēdē – Dati par dzimšanas vietu, valstspiederību, dzīvesvietu, izglītību, ģimenes stāvokli, iepriekšējo sodāmību un “tautību ”
Ievads
1.        Šī lieta attiecas uz apjomu, kādā valsts krimināltiesa vāc apsūdzētā personas datus tikai ar mērķi pārbaudīt, vai šī persona patiešām ir apsūdzības rakstā minētā persona. Tomēr tā neskar jautājumu par tiesas neatkarību un rīcības brīvību, šajā sakarā izjautājot apsūdzēto, kad tā izskata lietu pēc būtības.
2.        Tādējādi šī lieta sniedz Tiesai iespēju precizēt Direktīvas (ES) 2016/680 (2) piemērošanas jomu Regulas (ES) 2016/679 (3) kontekstā un nostiprināt savu judikatūru attiecībā uz samērīgumu ar sasniedzamo mērķi apstrādāt krimināltiesas vāktus personas datus.
Atbilstošās tiesību normas
Direktīva 2016/680
3.        Šīs direktīvas 1. panta “Priekšmets un mērķi” 1. punktā paredzēts:
“Šajā direktīvā ir paredzēti noteikumi par fizisko personu aizsardzību attiecībā uz personas datu apstrādi, ko kompetentās iestādes veic, lai novērstu, izmeklētu, atklātu noziedzīgus nodarījumus vai sauktu pie atbildības par tiem, vai izpildītu kriminālsodus, tostarp lai pasargātu no draudiem sabiedriskajai drošībai un tos novērstu.”
4.        Minētās direktīvas 2. panta “Darbības joma” 1. punktā noteikts:
“Šo direktīvu piemēro personas datu apstrādei, ko veic kompetentās iestādes 1. panta 1. punktā izklāstītajos nolūkos.”
5.        Direktīvas 2016/680 3. pants “Definīcijas” formulēts šādi:
“Šajā direktīvā:
[..]
7.      “kompetentā iestāde” ir:
a)      jebkura publiska iestāde, kuras kompetencē ir novērst, izmeklēt, atklāt noziedzīgus nodarījumus vai saukt pie atbildības par tiem, vai izpildīt kriminālsodus, tostarp pasargāt no draudiem sabiedriskajai drošībai un tos novērst; vai
b)      jebkura cita struktūra vai vienība, kam dalībvalsts tiesībās uzticēts īstenot publisku varu un publiskas pilnvaras ar mērķi novērst, izmeklēt, atklāt noziedzīgus nodarījumus vai saukt pie atbildības par tiem, vai izpildīt kriminālsodus, tostarp pasargāt no draudiem sabiedriskajai drošībai un tos novērst;
[..].”
6.        Saskaņā ar šīs direktīvas 4. pantu “Principi, kas saistīti ar personas datu apstrādi”:
“1.      Dalībvalstis paredz, ka personas dati:
[..]
c)      ir atbilstīgi, būtiski un nav pārmērīgi, ņemot vērā nolūkus, kādos tos apstrādā;
[..].”
7.        Minētās direktīvas 8. panta “Apstrādes likumīgums” 1. punktā noteikts:
“Dalībvalstis paredz, ka apstrāde ir likumīga tikai tad un tiktāl, ciktāl šī apstrāde ir nepieciešama tā uzdevuma izpildei, ko kompetentā iestāde veic 1. panta 1. punktā minētajos nolūkos, un ka tā balstās uz Savienības vai dalībvalsts tiesībām.”
8.        Direktīvas 2016/680 10. pants “Īpašu kategoriju personas datu apstrāde” formulēts šādi:
“Personas datu apstrāde, kas atklāj rases vai etnisko piederību, politiskos uzskatus, reliģisko vai filozofisko pārliecību vai dalību arodbiedrībās, un ģenētisko datu, biometrisko datu apstrāde nolūkā veikt fiziskas personas viennozīmīgu identifikāciju, vai tādu datu apstrāde, kas attiecas uz veselību vai uz fiziskas personas dzimumdzīvi vai seksuālo orientāciju, ir atļauta tikai tad, kad tas ir absolūti nepieciešams, uz to attiecas atbilstošas garantijas attiecībā uz datu subjekta tiesībām un brīvībām, un:
a)      tas ir atļauts Savienības vai dalībvalsts tiesībās;
b)      lai aizsargātu vitālas datu subjekta vai citas fiziskas personas intereses; vai
c)      šāda apstrāde attiecas uz datiem, kurus datu subjekts acīmredzami ir publiskojis.”
Bulgārijas tiesības
Kriminālprocesa kodekss (NPK)
9.        2006. gada 29. aprīļa Nakazatelno-protsesualen kodeks (Kriminālprocesa kodekss; turpmāk tekstā – “NPK”) (4) 138. panta 2. un 3. punkts formulēti šādi:
“[..]
(2)      Pirms nopratināšanas kompetentā iestāde noskaidro apsūdzētā identitāti.”
(3)      Apsūdzētā nopratināšanu sāk ar jautājumu, vai viņš saprot apsūdzību; pēc tam viņu aicina, ja viņš to vēlas, saviem vārdiem izklāstīt visu, ko viņš zina par krimināllietu.”
10.      NPK 272. panta 1. punktā noteikts:
“Tiesas priekšsēdētājs pārbauda apsūdzētā identitāti, lūdzot viņam nosaukt savu pilno vārdu un uzvārdu, dzimšanas datumu un vietu, tautību, valstspiederību, dzīvesvietu, izglītību, ģimenes stāvokli un personas identifikācijas numuru, kā arī iepriekšējo sodāmību.”
11.      NPK 311. panta 1. punkta 2. apakšpunktā noteikts:
“Tiesas sēdes protokols [..] ietver apsūdzētās personas datus.”
Civilstāvokļa aktu reģistrācijas likums (ZGR)
12.      1999. gada 27. jūlija zakon za grazhdanskata registratsia (Civilstāvokļa aktu reģistrācijas likums; turpmāk tekstā – “ZGR”) (5) 8. panta 1. punktā noteikts, ka galvenie dati par personu civilstāvokli ir vārds un uzvārds, dzimšanas datums (diena, mēnesis, gads) un vieta, dzimums, valstspiederība un personas identifikācijas numurs.
Likums par Bulgārijas personu apliecinošiem dokumentiem (ZBLD)
13.      1999. gada 1. aprīļa zakon za balgarskite lichni documenti (Likums par Bulgārijas personu apliecinošiem dokumentiem; turpmāk tekstā – “ZBLD”) (6) 3. panta 1. punktā paredzēts:
“Personu apliecinošie dokumenti apliecina identitāti un, ja nepieciešams, valstspiederību, izmantojot tajos ietvertos datus.”
14.      ZBLD 6. pantā noteikts:
“Pilsoņu pienākums ir identificēt sevi pēc tiesību aktos noteikto kompetento valsts amatpersonu pieprasījuma.”
15.      ZBLD 16. panta 1. punkts formulēts šādi:
“Bulgārijas personu apliecinošajos dokumentos ir šādi obligāti norādāmi personas dati:
“1.      vārds, uzvārds;
2.      dzimšanas datums;
3.      personas identifikācijas numurs (identifikācijas numurs vai ārvalsts identifikācijas numurs);
4.      dzimums;
5.      valstspiederība.”
Likums par tiesu sistēmu (ZSV)
16.      Zakon za sadebnata vlast (Likums par tiesu sistēmu; turpmāk tekstā – “ZSV”) (7) 8. panta 2. punktā paredzēts:
“Pildot tiesu funkcijas, [..] nedrīkst ierobežot tiesības vai piešķirt priekšrocības, kas pamatojas uz [..] tautību.”
Pamatlieta, prejudiciālais jautājums un tiesvedība Tiesā
17.      Sofiyski gradski sad (Sofijas pilsētas tiesa, Bulgārija), kas ir iesniedzējtiesa, tika iesniegts Sofiyska gradska prokuratura (Sofijas pilsētas prokuratūra, Bulgārija) apsūdzības raksts, kurā apgalvots, ka 2023. gada 6. septembrī Sofijā, vispirms, fiziska persona bija mēģinājusi piekukuļot policijas darbiniekus, lai izvairītos no administratīvā pārkāpuma konstatēšanas, proti, transportlīdzekļa vadīšanas bez vadītāja apliecības, un, pēc tam, vienlaikus un tajā pašā vietā šī persona bija strādājusi par taksometra vadītāju bez nepieciešamās atļaujas. Tiek norādīts, ka šie fakti ir noziedzīgi nodarījumi.
18.      Sofijas pilsētas prokuratūras pārstāvis, apsūdzētais un viņa aizstāvis ieradās uz pirmo tiesas sēdi, kas notika 2024. gada 5. jūlijā. Iesniedzējtiesā tika uzsākta tiesvedība, un saskaņā ar NPK 272. panta 1. punktu tiesas priekšsēdētājam bija jānoskaidro apsūdzētā identitāte, to iztaujājot par šajā tiesību normā minētajiem apstākļiem.
19.      Pamatojoties uz apsūdzētā uzrādīto personu apliecinošo dokumentu, tiesas priekšsēdētājs pārliecinājās, ka ieradusies persona ir tā pati, kas apsūdzības rakstā norādīta kā apsūdzētais. Tomēr viņš neuzdeva apsūdzētajam NPK 272. panta 1. punktā paredzētos jautājumus par tā identitāti, un lietas izskatīšana tika apturēta.
20.      Iesniedzējtiesa lūdza Konstitutsionen sad (Konstitucionālā tiesa, Bulgārija) konstatēt NPK 272. panta 1. punkta neatbilstību dažām Konstitutsia na Republika Bulgaria (Bulgārijas Republikas Konstitūcija) (8) normām. Ņemot vērā šīs tiesas atteikumu izlemt lietu pēc būtības, iesniedzējtiesa nolēma iesniegt šo lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu.
21.      Iesniedzējtiesa uzsver, ka, lai gan, kā tā darīja pirmajā tiesas sēdē, tā var identificēt apsūdzēto pietiekami pārliecinoši, pārbaudot tā personu apliecinošo dokumentu, kurā ietverti visi nepieciešamie identifikācijas dati, NPK 272. panta 1. punktā paredzētais identifikācijas datu informācijas pieprasījums noder, lai ieradusies persona ar savām atbildēm pārliecinošāk pierādītu, ka patiešām ir apsūdzētais, proti, ka izmantotais personu apliecinošais dokuments nepieder nevienam citam un nav viltots. Tomēr tā norāda, ka ieradušās personas identificēšanai pietiek iztaujāt šo personu par tās pilno vārdu un uzvārdu, dzimšanas datumu un personas identifikācijas numuru.
22.      Līdz ar to iesniedzējtiesai ir šaubas, vai atklātā tiesas sēdē izjautājot ieradušos personu par citiem NPK 272. panta 1. punktā minētajiem elementiem, proti, dzimšanas vietu, tautību, valstspiederību, dzīvesvietu, izglītību, ģimenes stāvokli, kā arī iepriekšējo sodāmību, un ierakstot mutvārdu atbildes protokolā, tā gadījumā nepārkāpj Direktīvā 2016/680 paredzēto prasību par personas datu apstrādes nepieciešamību. Tā kā šie pārējie elementi nav nepieciešami apsūdzētā neapšaubāmai un pilnīgai identifikācijai, to vākšana esot pārmērīga, ievērojot NPK 272. panta 1. punktā izvirzīto nolūku, proti, apsūdzētā identifikāciju.
23.      Iesniedzējtiesa norāda, ka daļa no NPK 272. panta 1. punktā minētajiem personas datiem var kalpot citiem nolūkiem. Tādējādi dzīvesvietu var izmantot, lai noteiktu adresi, uz kuru sūtīt ierašanās pavēsti, un iepriekšējā sodāmība var būt svarīga soda individualizācijas nolūkā.
24.      Tomēr iesniedzējtiesa būtībā uzsver, ka šie dati, kas iegūti jau pirms tiesas izmeklēšanas uzsākšanas, neattiecas uz apsūdzētā identifikāciju. Turklāt nepietiekot ar apsūdzētā iztaujāšanu un tā atbilžu reģistrēšanu, lai ticami konstatētu šos apstākļus. Visbeidzot, saskaņā ar valsts tiesību aktiem informāciju, kas atklāta, identificējot ieradušos personu, nevar izmantot, lai pieņemtu nolēmumu pēc būtības. Tiesa vispirms nosaka ieradušās personas identitāti un pēc tam tai izskaidro tās tiesības. Tādējādi šai informācijai (tautība, iepriekšējā sodāmība, civilstāvoklis, izglītības līmenis) neesot pierādījuma spēka.
25.      Līdz ar to iesniedzējtiesa šaubās par NPK 272. panta 1. punkta atbilstību Direktīvas 2016/680 4. panta 1. punkta c) apakšpunkta un 8. panta 1. punkta prasībām. Tā uzskata, ka personas datu par dzimšanas vietu, tautību, valstspiederību, dzīvesvietu, izglītību, ģimenes stāvokli un iepriekšējo sodāmību vākšana, reģistrēšana tiesas protokolā un pēc tam glabāšana lietas materiālos ir pārmērīga, ņemot vērā kriminālprocesa nolūkus. Tā apšauba arī NPK 272. panta 1. punkta atbilstību Direktīvas 2016/680 10. pantam, ciktāl tas skar informāciju par apsūdzētā tautību, jo šī informācija atklāj šīs personas etnisko piederību.
26.      Šādos apstākļos Sofiyski gradski sad (Sofijas pilsētas tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai ar Direktīvas 2016/680 4. panta 1. punkta [c)] apakšpunktu, 8. panta 1. punktu un 10. panta 1. punktu ir saderīgs valsts tiesiskais regulējums – NPK 272. panta 1. punkts –, saskaņā ar kuru, lai noskaidrotu apsūdzētā identitāti, tiek apstrādāti (vākti, reģistrēti un glabāti) viņa personas dati par dzimšanas vietu, tautību (“narodnost”), valstspiederību, dzīvesvietu, izglītību, ģimenes stāvokli un iepriekšējo sodāmību, ja šādi savāktie personas dati nekādā veidā nav nepieciešami kriminālprocesa nolūkiem?”
27.      Rakstveida apsvērumus iesniedza Eiropas Komisija, kura arī sniedza mutvārdu apsvērumus 2025. gada 3. decembra atklātajā tiesas sēdē.
Juridiskā analīze
28.      Pat ja no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka iesniedzējtiesa par pašsaprotamu uzskata, ka strīdīgais valsts tiesiskais regulējums ietilpst Direktīvas 2016/680 piemērošanas jomā, pirms iesniedzējtiesas uzdotā jautājuma izvērtēšanas pēc būtības ir jāanalizē jautājums par Direktīvas 2016/680 piemērojamību, kuram turklāt lielā mērā tika veltīta tiesas sēde.
Par Direktīvas 2016/680 piemērojamību
29.      Vispirms, jautājums par to, vai runa ir par “personas datu apstrādi”, pamatlietā netiek uzdots. Proti, no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka attiecīgie personas identifikācijas dati tiek vākti, reģistrēti tiesas protokolā un glabāti lietas materiālos. Turklāt, pat ja uzskatītu, ka datus iepriekš jau ir savākusi atbilstoši valsts tiesībām kompetentā iestāde (9), “apstrādes” jēdziens ir plašs un ietver arī iesniedzējtiesas veiktu aplūkošanu un glabāšanu. Tātad nosacījums par “personas datu apstrādes” esību ir izpildīts.
30.      Turpinot, no Direktīvas 2016/680 2. panta 1. punkta formulējuma, lasot kopsakarā ar šīs direktīvas 1. panta 1. punktu, izriet, ka, lai personas datu apstrāde ietilptu minētās direktīvas piemērošanas jomā,
jābūt izpildītiem
diviem nosacījumiem. Pirmām kārtām, šī apstrāde jāveic kompetentajai iestādei šīs pašas direktīvas 3. panta 7. punkta izpratnē un, otrām kārtām, minētā apstrāde jāveic kādā no Direktīvas 2016/680 1. panta 1. punktā uzskaitītajiem nolūkiem, proti, “lai novērstu, izmeklētu, atklātu noziedzīgus nodarījumus vai sauktu pie atbildības par tiem, vai izpildītu kriminālsodus, tostarp lai pasargātu no draudiem sabiedriskajai drošībai un tos novērstu”. Turpretī no VDAR, kas personas datu apstrādes jomā ir lex generalis, piemērošanas jomas ir izslēgta apstrāde, ko šādos nolūkos veic “kompetentās iestādes” (10), un šādos jautājumos Direktīva 2016/680 ir piemērojamais lex specialis (11).
31.      Pirmām kārtām, atbilde uz jautājumu, vai tiesa var ietilpt Direktīvas 2016/680 ratione personae piemērošanas jomā, manuprāt, ir apstiprinoša. Proti, šīs direktīvas 3. panta 7. punkta a) apakšpunktā frāze “publiska iestāde, kuras kompetencē ir”, var attiekties ne tika uz policijas iestādēm, bet arī uz valsts krimināltiesām (12). Šāds konstatējums, lai gan tieši neizriet no jēdziena “publiska iestāde, kuras kompetencē ir,” definīcijas, loģiski ir izsecināms no šīs tiesību normas atrašanās vietas konteksta, un it īpaši no vairākām Direktīvas 2016/680 normām.
32.      Proti, saskaņā ar šīs direktīvas 32. panta 1. punktu dalībvalstis paredz, ka pārzinis ieceļ datu aizsardzības speciālistu, un tās no šī pienākuma var atbrīvot tiesas un citas neatkarīgas tiesu iestādes, “kad tās pilda tiesas funkcijas”. Tāpat arī šīs direktīvas 45. panta 2. punkts, lasot kopsakarā ar tās 80. apsvērumu (13), skaidri aptver valstu tiesas, izslēdzot jebkādu uzraudzības iestādes kompetenci attiecībā uz apstrādes darbībām, ko veic “tiesas, pildot tiesas funkciju” (14), lai nenotiktu iejaukšanās īpašajos kriminālprocesa noteikumos un tiesu neatkarībā.
33.      Šīs tiesību normas apstiprina, ka uz tiesām tiesas spriešanas funkciju pildīšanā attiecas Direktīvā 2016/680 noteiktie pienākumi, šajā ietvarā saglabājot to neatkarību un objektivitāti (15).
34.      Turklāt tiesu iestādes ir skaidri minētas Direktīvas 2016/680 11. apsvērumā, atbilstoši kuram “starp šādām kompetentajām iestādēm var būt [..] tiesu iestādes [..]”. Šīs direktīvas
20., 49., 107. apsvērums un 18. pants (16) arī atsaucas uz personas datu apstrādi, “ko veic tiesas un citas tiesu iestādes, jo īpaši attiecībā uz personas datiem, kas saistībā ar kriminālprocesu ir iekļauti kādā tiesas nolēmumā vai reģistros” (17).
35.      Līdz ar to valsts tiesas Direktīvas 2016/680 izpratnē ir atzīstamas par “publiskām iestādēm, kuru kompetencē ir”, un par tādām, kurām saistošas šīs direktīvas normas, kad tās apstrādā personas datus tiesas nolēmumos vai dokumentos, kas attiecas uz kriminālprocesu (18).
36.      Otrām kārtām, delikātāks ir jautājums par to, vai var uzskatīt, ka uz tiesas veiktu apstrādi kriminālprocesā attiecas Direktīvas 2016/680 ratione materiae. Šis, manuprāt, vēl neaplūkotais jautājums (19) ir par to, vai šī apstrāde attiecas vai neattiecas uz kādu no šīs direktīvas
1. panta 1. punktā un 3. panta 7. punkta a) apakšpunktā uzskaitītajiem nolūkiem un it īpaši uz “saukšanu pie atbildības” krimināllietās.
37.      Atgādināšu, ka Tiesa jau ir nospriedusi spriedumā Inspektor v Inspektorata kam Visshia sadeben savet (Personas datu apstrādes nolūki – Noziedzīga nodarījuma izmeklēšana) (20), ka Direktīvas 2016/680 1. pantā minētie nolūki ir atšķirīgi nolūki – “novērst”, “izmeklēt”, “atklāt” noziedzīgus nodarījumus, “saukt pie atbildības par tiem”, un “izpildīt kriminālsodus”. Šis spriedums tādējādi ļāva precizēt, ka Savienības likumdevējs ir vēlējies pieņemt noteikumus, kas atbilst kompetento iestāžu veikto darbību specifikai šajā direktīvā reglamentētajā jomā, vienlaikus ņemot vērā to, ka tās ir atšķirīgas darbības ar saviem īpašiem nolūkiem (21).
38.      Taisnība, kā ģenerāladvokāts M. Kamposs Sančess‑Bordona [M. Campos Sánchez-Bordona] ir minējis savos secinājumos, ka jēdziens “saukt pie atbildības”, norāda uz darbību, kas, izņemot minētās direktīvas spāņu valodas versijā, notiek pirms iztiesāšanas [tulkotāja piezīme: latviešu valodā direktīvā izmantots formulējums “sauktu pie atbildības”, nevis “veikt kriminālvajāšanu”] (22). Turklāt, ievērojot dalībvalstu tiesību sistēmās pastāvošās atšķirības, ar šo terminu kopumā apzīmē prokuratūras (prokurora) darbības un procedūras, kas vērstas pret personu, kura tiek turēta aizdomās par noziedzīga nodarījuma izdarīšanu, ar mērķi šo personu tiesāt, lai noteiktu tās vainu vai nevainīgumu (23).
39.      Tomēr, lai noteiktu Direktīvas 2016/680 ratione materiae piemērošanas jomu, manuprāt, tā vietā, lai mēģinātu nošķirt “procesa virzītāja” un tiesas lomu kriminālprocesā, būtu atbilstošāk izprast jēdzienu “saukt pie atbildības”, ņemot vērā saukšanas pie atbildības mērķi
krimināltiesību jomā. Šīs direktīvas noteikumi attiecas uz personas datu apstrādi, kas veikta, “lai” sauktu pie atbildības.
40.      Šāda funkcionāla izpratne, manuprāt, nozīmē jēdziena “saukt pie atbildības” plašu interpretāciju, kas var ietvert noteiktas kriminālprocesā veiktas krimināltiesu darbības. Var uzskatīt, ka tiesneša veikta personas datu apstrāde kriminālprocesā noteiktos apstākļos, kas it īpaši ir atkarīgi no valsts procesuālajām sistēmām (24), ļauj konstatēt, vai apsūdzētajam inkriminētie fakti ir pietiekami pārliecinoši, kā arī šo faktu krimināltiesiskās kvalifikācijas pareizību, lai galu galā varētu taisīt spriedumu (25). Šajā nozīmē šo par apstrādi atbildīgās tiesas veikto personas datu apstrādi var uzskatīt par veiktu, “lai sauktu pie atbildības”, attiecīgo Direktīvas 2016/680 normu izpratnē.
41.      Šajā kontekstā “saukšana pie atbildības” var ietvert ne tikai policijas veiktu izmeklēšanu un lēmumu sākt vai nesākt kriminālvajāšanu, ko pieņem prokurors, bet arī izmeklēšanu, nodošanu tiesai un attiecīgā gadījumā tādu kriminālprocesu kā pamatlietā aplūkotais.
42.      Turklāt norādīšu, kā izriet no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu, ka pēc policijas izmeklēšanas iesniedzējtiesa, kurā iesniegts prokuratūras apsūdzības raksts, sāk tiesvedību un pati veic tiesas izmeklēšanu (26), kas sākas ar apsūdzētā identitātes pārbaudi saskaņā ar NPK 272. pantu un turpinās ar šīs pašas tiesas spriedumu pēc būtības. Tādējādi šīs tiesas uzdevums ir “virzīt kriminālprocesu, saucot pie atbildības atbilstoši prokuratūras izvirzītajai apsūdzībai”. Iesniedzējtiesa uzskata, ka runa ir par saukšanai pie atbildības uzsākta kriminālprocesa iztiesāšanas stadiju. Šajā kontekstā jēdziens “saukt pie atbildības” kriminālprocesā kļūst pilnībā skaidrs.
43.      Piebildīšu, ka šāda jēdziena “saukt pie atbildības” plašā izpratne ne tikai neliek iepriekš spriest par dažādām valstu sistēmām krimināltiesību jomā, bet nav arī pretrunā principam, ka izņēmumi no VDAR – lex generalis – piemērošanas ir interpretējami šauri (27). Proti, atbilstoši šai pieejai nav tā, ka kriminālprocesam netiek piemērots personas datu aizsardzības tiesiskais regulējums, bet gan tas ir pakļauts jomas lex specialis, kas ir konkrēti paredzēts VDAR 2. panta 2. punkta d) apakšpunktā.
44.      Visbeidzot, manuprāt, jēdziena “saukt pie atbildības” funkcionāla izpratne izriet no Direktīvas 2016/680 rašanās un atbilst tās mērķiem.
45.      Pirmkārt, saistībā ar Direktīvas 2016/680 rašanos norādīšu, ka ar Lisabonas līguma stāšanos spēkā LESD 16. pants parādījās kā tiesiskais pamats Pamatlēmuma 2008/977/TI (28) pārskatīšanai. Kā norādīts Direktīvas 2016/680 10. apsvērumā, 21. deklarācijā par personas datu aizsardzību tiesu iestāžu sadarbībā krimināllietās un policijas sadarbībā, kas pievienota Lisabonas līgumu pieņēmušās Starpvaldību konferences Nobeiguma aktam (29), konference atzina, ka var būt nepieciešami īpaši noteikumi par personas datu aizsardzību un par personas datu brīvu apriti tiesu iestāžu sadarbībā krimināllietās un policijas sadarbībā, pamatojoties uz LESD 16. pantu, minēto jomu specifisko iezīmju dēļ. Tādējādi Komisija piedāvāja divus tiesību aktus – vienu vispārīgu regulas veidā, kas kļūs par VDAR, un otru, kas konkrēti attiecas uz datu aizsardzību krimināltiesību jomā (30) un kas tika uzskatīts par saprātīgu, un tātad, dalībvalstīs transponējamas direktīvas formā, kas kļūs par Direktīvu 2016/680, kura attieksies uz visām darbībām, ko var veikt krimināltiesu jomas dalībnieki, neatkarīgi no tā, vai šīm darbībām ir pārrobežu dimensija vai nav (31).
46.      Tātad Savienības pieeja paredzēja nošķirt datu apstrādi policijas un krimināllietu kontekstā no cita veida personas datu apstrādes, tādējādi ņemot vērā jomas, uz kuru attiecas Direktīva 2016/680, īpašo raksturu, proti, personas datu aizsardzību tiesu iestāžu sadarbības krimināllietās un policijas sadarbības jomā, kā izriet no šīs direktīvas
10. un 11. apsvēruma.
47.      Otrkārt, runājot par Direktīvas 2016/680 mērķiem, tā tostarp paredz, kā izriet no tās 4., 7. un 15. apsvēruma, nodrošināt fizisku personu datu konsekventu un augsta līmeņa aizsardzību un veicināt šādu datu apmaiņu starp dalībvalstu kompetentajām iestādēm, lai nodrošinātu efektīvu tiesu iestāžu sadarbību krimināllietās un policijas sadarbību.
48.      Atzīmēšu, kā uzsvērts doktrīnā, ka divkāršs datu aizsardzības režīms var radīt ievērojamas grūtības, nosakot, kas ir atbilstošais tiesību instruments – VDAR vai Direktīva 2016/680 (32).
49.      Līdz ar to, vēl jo svarīgāk vienā un tajā pašā kriminālprocesā personas datu apstrādi nepakļaut diviem dažādiem tiesību aktiem tikai tādēļ vien, ka šo apstrādi ir veikušas dažādas tiesībaizsardzības iestādes dažādos šī paša procesa posmos. Proti, ja krimināltiesas, kuras izskata lietu kriminālprocesā, izslēgtu no Direktīvas 2016/680 piemērošanas jomas, tad, kā tiesas sēdē uzsvēra Komisija, tiktu radīts sadrumstalots režīms, kur vienā kriminālprocesā varētu būt piemērojami divi tiesību akti atkarībā no konkrētās procesa stadijas.
50.      Šāda pieeja, manuprāt, būtu pretrunā ne tikai tiesiskās drošības principam (33), bet arī personas datu vienveidīgai un konsekventai aizsardzībai.
51.      Turklāt dažkārt tiesībaizsardzības iestādēm to uzdevumu izpildē ir vairāk brīvības atbilstoši Direktīvai 2016/680, nekā tas būtu saskaņā ar VDAR (34). Konkrēti, “īpašu kategoriju personas datu”, kurās ietilpst tā sauktie “sensitīvie” dati, apstrāde atbilstoši minētās direktīvas 10. pantam ir atļauta tikai tad, kad tas ir absolūti nepieciešams, savukārt tā ir aizliegta ar VDAR 9. panta 1. punktu, ja vien nav runa par izņēmuma gadījumiem, kas paredzēti šī panta 2. punktā. Tāpat Direktīvas 2016/680 4. panta 1. punkta c) apakšpunktā par datu minimizēšanas principu paredzēts, ka personas dati ir atbilstīgi, būtiski un nav pārmērīgi, savukārt VDAR 5. panta 1. punkta c) apakšpunktā paredzēts, ka tie ir adekvāti, atbilstīgi un ietver tikai to, kas nepieciešams to apstrādes nolūkos.
52.      Direktīvas 2016/680 piemērošana visā kriminālprocesā tātad ir vēl jo pamatotāka, ievērojot, ka personas datu aizsardzības noteikumi dažos aspektos var atšķirties no VDAR noteikumiem.
53.      Visbeidzot, sadrumstalota pieeja kriminālprocesā ir grūti savienojama ar Direktīvas 2016/680 7. apsvērumā atgādināto mērķi atvieglot personas datu apmaiņu starp dalībvalstu kompetentajām iestādēm, lai nodrošinātu efektīvu tiesu iestāžu sadarbību krimināllietās un policijas sadarbību.
54.      No visa iepriekš minētā izriet, ka personas datu apstrāde, ko valsts tiesa veic, izskatot krimināllietu, ietilpst Direktīvas 2016/680 piemērošanas jomā kā apstrāde, ko kompetentā iestāde veic, lai sauktu pie atbildības par noziedzīgiem nodarījumiem.
Par lietas būtību
55.      Iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Direktīvas 2016/680 4. panta 1. punkta c) apakšpunktam, 8. panta 1. punktam un 10. pantam ir pretrunā valsts tiesiskais regulējums, kurā paredzēts, ka krimināltiesa sistemātiski pārbauda visu NPK 272. panta 1. punktā minēto informāciju, un to dara vienīgi nolūkā identificēt apsūdzēto kriminālprocesā (35).
56.      Atgādināšu, ka pamattiesības uz privātās dzīves neaizskaramību un personas datu aizsardzību, kas garantētas Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 7. un 8. pantā, nav absolūtas tiesības. Tādējādi var tikt noteikti ierobežojumi, ja atbilstoši Hartas 52. panta 1. punktam tie ir paredzēti tiesību aktos un tajos tiek respektēta pamattiesību būtība, kā arī samērīguma princips (36).
57.      Tādējādi Direktīvas 2016/680 4. panta 1. punkta c) apakšpunktā paredzētais datu minimizēšanas princips un šīs direktīvas 8. panta 1. punktā paredzētais apstrādes likumības princips liek dalībvalstīm noteikt, ka attiecīgajiem personas datiem jābūt atbilstīgiem, būtiskiem un tie nevar būt pārmērīgi, ņemot vērā nolūkus, kādos tos apstrādā, un lai apstrāde būtu nepieciešama izvirzītajiem nolūkiem atbilstoši samērīguma principam.
58.      Turklāt Direktīvas 2016/680 10. panta – īpašs noteikums, kas reglamentē īpašu kategoriju personas datu, tostarp datu, kas norāda uz rasi vai etnisko piederību, apstrādi, – mērķis ir nodrošināt lielāku datu subjekta aizsardzību, jo attiecīgie dati, to īpašās sensitivitātes un konteksta, kādā tie tiek apstrādāti, dēļ, kā izriet no šīs direktīvas 37. apsvēruma, var radīt nopietnu risku pamattiesībām un pamatbrīvībām, piemēram, tiesībām uz privātās dzīves neaizskaramību un tiesībām uz personas datu aizsardzību, kas garantētas Hartas 7. un 8. pantā (37).
59.      Šajā gadījumā iesniedzējtiesas uzdevums ir īstenot kriminālprocesu, saucot pie atbildības pēc prokurora izvirzītās apsūdzības. Lai varētu izpildīt šo uzdevumu, tai formāli jākonstatē ieradušās personas identitāte un it īpaši tas, vai šī persona tiešām ir apsūdzētais, kuram celta apsūdzība (38). Apsūdzētā identitātes pārbaudei NPK 272. panta 1. punktā iesniedzējtiesai ir noteikts pienākums personai, kura ieradusies tiesā, katrā atsevišķā lietā sistemātiski prasīt konkrētus personas datus, proti, tās pilno vārdu un uzvārdu, dzimšanas datumu un vietu, tautību, valstspiederību, dzīvesvietu, izglītību, ģimenes stāvokli un personas identifikācijas numuru, kā arī iepriekšējo sodāmību.
60.      Mērķis pārbaudīt apsūdzētā identitāti pats par sevi ir likumīgs un var atbilst Savienības atzītām vispārējām interesēm Hartas 52. panta 1. punkta izpratnē, it īpaši, lai izvairītos no jebkādām kļūdām attiecībā uz personu, kura tiek tiesāta.
61.      Tātad iesniedzējtiesai jākontrolē, vai attiecīgā datu vākšanas prasība, pirmkārt, var veicināt izvirzītā identitātes pārbaudes mērķa sasniegšanu, otrkārt, tā ir nepieciešama, kas nozīmē, ka nepastāv alternatīvi pasākumi, kas mazāk aizskartu tiesības uz personas datu aizsardzību, bet ir tikpat efektīvi izvirzītā mērķa sasniegšanai (39), un, treškārt, vai tā ir samērīga ar šo mērķi, kas nozīmē līdzsvarotu izsvēršanu starp konkrēto vispārējo interešu mērķi, no vienas puses, un personas, kuras personas dati tiek vākti, tiesībām, no otras puses (40), un Tiesai ir kompetence tai sniegt lietderīgus interpretācijas elementus.
62.      Norādīšu, ka uzdotais jautājums neattiecas uz tādu konkrētu civilstāvokļa un identifikācijas datu vākšanu, kā, piemēram, vārdu un uzvārdu, dzimšanas datumu, kā arī personas identifikācijas numuru. Turklāt šie dati parasti ir identifikācijas elementi, tostarp saskaņā ar Bulgārijas tiesību aktiem par civilstāvokli un personu apliecinošiem dokumentiem (41).
63.      Turpretī iesniedzējtiesai ir jautājums par to, cik samērīga ir tādas konkrētas informācijas sistemātiska vākšana, kā, pirmkārt, dzimšanas vieta un valstspiederība, otrkārt, dzīvesvieta, izglītība, ģimenes stāvoklis un iepriekšējā sodāmība un, treškārt, tautība, kas ir jāapskata secīgi.
64.      Pirmkārt, daži no šiem datiem, piemēram, dzimšanas vieta un valstspiederība, pieder pie “galvenie[m] dati[em] par personu civilstāvokli” (42). Tie tātad ļauj pārbaudīt apsūdzības rakstā minētās personas identitāti un izvairīties no jebkādām kļūdām. Turklāt iejaukšanās tiesībās uz privāto dzīvi un personas datu aizsardzību, ko paredz šādas informācijas vākšana, nav tāda, lai, izsverot attiecīgās intereses, tā šķistu nesamērīga attiecībā pret sasniedzamo identitātes pārbaudes mērķi.
65.      Otrkārt, attiecībā uz papildu datu vākšanu par izglītību, ģimenes stāvokli, dzīvesvietu un iepriekšējo sodāmību, kā to savos rakstveida apsvērumos ir atgādinājušas iesniedzējtiesa un Komisija, tai var būt nozīme citiem nolūkiem, ne tikai identifikācijai. Proti, izglītībai un ģimenes stāvoklim var būt nozīme soda individualizācijas nolūkā. Dzīvesvietai var būt nozīme, lai soda izpilde tiktu nodota uz citu valsti. Tāpat iepriekšējā sodāmība var ļaut konstatēt recidīva esamību vai neesamību. Tomēr, pirmām kārtām, kā izriet no Bulgārijas procesuālajām tiesību normām, šo informāciju, ko palātas priekšsēdētājs ir savācis šajā posmā, kad tiek pārbaudīta tiesā ieradušās personas identitāte, nevar izmantot nolēmuma pieņemšanai pēc būtības, un tai nav pierādījuma spēka. Otrām kārtām, un katrā ziņā nepietiktu ar apsūdzētā iztaujāšanu un tā atbilžu reģistrāciju, lai pierādītu šo datu ticamību. Proti, būtu jāpārbauda oficiāli dokumenti, piemēram, par iepriekšējo sodāmību, civilstāvokli vai diploma iegūšanu, vai tādi jāuzrāda.
66.      Šādos apstākļos uzskatu, ka tiesiskais regulējums, kurā nediferencēti un vispārēji noteikts pienākums sistemātiski iztaujāt visus apsūdzētos saistībā ar šiem papildu datiem un pēc tam ierakstīt šīs atbildes protokolā, var pārsniegt to, kas ir nepieciešams vienīgi apsūdzētā identifikācijas nolūkam. Identifikācijas prasība, manuprāt, neliek sistemātiski apstrādāt visas uzskaitīto datu kategorijas, bet gan tikai tās, kuras, ņemot vērā konkrētos apstākļus, nepieciešamas, lai kliedētu pamatotas šaubas par tiesājamās personas identitāti, un tas ir jāizvērtē valsts tiesai.
67.      Turklāt, pat pieņemot, ka var atzīt, ka atsevišķi dati par izglītību, ģimenes stāvokli, dzīvesvietu vai iepriekšējo sodāmību dažos gadījumos varētu būt nepieciešami apsūdzētā identificēšanai, samērīguma princips paredz arī visu nozīmīgo pierādījumu līdzsvarošanu un sasniedzamā vispārējo interešu mērķa svarīguma samērošanu ar to, cik smaga ir iejaukšanās datu subjekta pamattiesībās un personas datu aizsardzībā (43). Taču apstāklis, ka šie dati tiek sistemātiski prasīti, apvienojumā ar to vākšanu atklātā tiesas sēdē, šo datu reģistrēšanu protokolā un tam sekojošu glabāšanu pusēm pieejamos lietas materiālos, var būt tāda iejaukšanās, kas pārsniedz identifikācijai nepieciešamo šajā kriminālprocesa sagatavošanas posmā.
68.      Treškārt, saistībā ar datiem par “tautību” jāatgādina, ka Direktīvas 2016/680 10. pantā paredzēts, ka sensitīvu datu apstrāde ir atļauta “tikai tad, kad tas ir absolūti nepieciešams”, tādējādi šādu datu apstrādes likumīgumu pakārtojot stingrākam nosacījumam, kas citastarp nozīmē, ka īpaši stingri jākontrolē, vai tiek ievērots no šīs direktīvas 4. panta 1. punkta c) apakšpunkta izrietošais “datu minimizēšanas” princips, kurš ar šo prasību tiek konkrēti piemērots minētajiem sensitīvajiem datiem (44). Frāzes “tikai tad, kad” izmantošana pirms izteiciena “tas ir absolūti nepieciešams” uzsver, ka šo īpašo kategoriju apstrādi var atzīt par pieņemamu tikai ierobežotā skaitā gadījumu, un nepieciešamības “absolūtais” raksturs prasa īpaši stingru izvērtējumu (45).
69.      Publiskā tiesas sēdē katram apsūdzētajam sistemātiski uzdots jautājums par tā “tautību” – un tātad saistībā ar šīs personas etnisko piederību – nekādā ziņā neatbilst Direktīvas 2016/680 10. pantā noteiktajām prasībām (46). Proti, apsūdzētā identifikāciju principā var nodrošināt ar civilstāvokļa datiem un jau pieejamiem identifikācijas pierādījumiem, tostarp ar personas dokumentiem, neizmantojot datus, kas attiecas uz personas etnisko piederību. Turklāt absolūtas nepieciešamības prasība paredz pierādīt, balstoties uz konkrētiem elementiem, ka bez šiem īpašajiem datiem izvirzīto mērķi līdzvērtīgi nevar sasniegt. Vispārējs un nediferencēts pienākums vākt šādus personas datus, kas attiecībā uz apsūdzētā identifikāciju ir noteikts šajā procesa posmā, un kura pamatā nav ar šo identifikāciju saistītas īpašas grūtības, manuprāt, principā ir pretrunā minētās direktīvas 10. pantā izvirzītajai “absolūtas nepieciešamības” prasībai (47).
70.      No visa iepriekš minētā izriet, ka, manuprāt, jāatbild iesniedzējtiesai, ka Direktīvas 2016/680 4. panta 1. punkta c) apakšpunkts, 8. panta 1. punkts un 10. pants jāinterpretē tādējādi, ka tiem ir pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, kā NPK 272. panta 1. punkts, ciktāl tajā prasīts, pārbaudot apsūdzētā identitāti krimināllietā, sistemātiski apstrādāt (vākt, reģistrēt un glabāt) šīs personas datus par dzīvesvietu, izglītības līmeni, ģimenes stāvokli, iepriekšējo sodāmību un tautību, pat ja šie dati šim nolūkam nav nepieciešami, un tas jāpārbauda iesniedzējtiesai.
Secinājumi
71.      Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, es piedāvāju Tiesai uz Sofiyski gradski sad (Sofijas pilsētas tiesa, Bulgārija) uzdoto prejudiciālo jautājumu atbildēt šādi:
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas (ES) 2016/680 (2016. gada 27. aprīlis) par fizisku personu aizsardzību attiecībā uz personas datu apstrādi, ko veic kompetentās iestādes, lai novērstu, izmeklētu, atklātu noziedzīgus nodarījumus vai sauktu pie atbildības par tiem vai izpildītu kriminālsodus, un par šādu datu brīvu apriti, ar ko atceļ Padomes Pamatlēmumu 2008/977/TI, 4. panta 1. punkta c) apakšpunkts, 8. panta 1. punkts un 10. pants
jāinterpretē tādējādi, ka:
tiem ir pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, kā Nakazatelno-protsesualen kodeks (Bulgārijas Kriminālprocesa kodekss) 272. panta 1. punkts, ciktāl tajā prasīts,
pārbaudot apsūdzētā identitāti krimināllietā, sistemātiski apstrādāt (vākt, reģistrēt un glabāt) šīs personas datus par dzīvesvietu, izglītības līmeni, ģimenes stāvokli, iepriekšējo sodāmību un tautību, pat ja šie dati šim nolūkam nav nepieciešami, un tas jāpārbauda iesniedzējtiesai.
1      Oriģinālvaloda – franču.
i      Šīs lietas nosaukums ir izdomāts. Tas neatbilst neviena lietas dalībnieka reālajam personvārdam vai nosaukumam.
2      Eiropas Parlamenta un Padomes 2016. gada 27. aprīļa direktīva par fizisku personu aizsardzību attiecībā uz personas datu apstrādi, ko veic kompetentās iestādes, lai novērstu, izmeklētu, atklātu noziedzīgus nodarījumus vai sauktu pie atbildības par tiem vai izpildītu kriminālsodus, un par šādu datu brīvu apriti, ar ko atceļ Padomes Pamatlēmumu 2008/977/TI (OV 2016, L 119, 89. lpp.).
3      Eiropas Parlamenta un Padomes 2016. gada 27. aprīļa regula par fizisku personu aizsardzību attiecībā uz personas datu apstrādi un šādu datu brīvu apriti un ar ko atceļ Direktīvu 95/46/EK (Vispārīgā datu aizsardzības regula) (OV 2016, L 119, 1. lpp., turpmāk tekstā – “VDAR”).
4      2005. gada 28. oktobra DV Nr. 86, ar tajā izdarītajiem grozījumiem un papildinājumiem 2024. gada 1. maija DV Nr. 39.
5      1999. gada 27. jūlija DV Nr. 67, ar tajā izdarītajiem grozījumiem un papildinājumiem 2024. gada 8. oktobra DV Nr. 85.
6      1998. gada 11. augusta DV Nr. 93, ar tajā izdarītajiem grozījumiem un papildinājumiem 2023. gada 4. augusta DV Nr. 67.
7      2007. gada 7. augusta DV Nr. 64, ar tajā izdarītajiem grozījumiem un papildinājumiem 2024. gada 9. augusta DV Nr. 67.
8      1991. gada 13. jūlija DV Nr. 56.
9      Tādējādi var apspriest, vai iesniedzējtiesa pati vāc datus vai arī tos jau iepriekš ir savākusi kompetentā iestāde (šajā ziņā skat. NPK 138. panta 2. punktu).
10      Skat. VDAR 2. panta 2. punkta d) apakšpunktu.
11      Tomēr VDAR ir piemērojama personas datu apstrādei, ko veic Direktīvas 2016/680 3. panta 7. punkta izpratnē “kompetentā iestāde”, ja tā rīkojas citos nolūkos, piemēram, saistībā ar nodarbinātību, personāla apmācību, arhivēšanu, pētniecību vai statistiku. Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2022. gada 21. jūnijs, Ligue des droits humains (C‑817/19, EU:C:2022:491, 72. punkts un tajā minētā judikatūra). Skat. arī Leiser, M. un Custers, B., “The Law Enforcement Directive: Conceptual Challenges of EU Directive 2016/680”, European Data Protection Law Review, 5. sēj., Nr. 3, 2019, 367.–378. lpp., it īpaši 371. lpp.
12      Savukārt es uzskatu, ka Direktīvas 2016/680 3. panta 7. punkta b) apakšpunkts neattiecas uz tiesām, bet frāzi “jebkura cita struktūra vai vienība, kam dalībvalsts tiesībās uzticēts īstenot publisku varu un publiskas pilnvaras ar mērķi novērst, izmeklēt, atklāt noziedzīgus nodarījumus vai saukt pie atbildības par tiem, vai izpildīt kriminālsodus”, paredzēts aptvert privātas struktūras. Šeit var minēt privātus policijas spēkus vai privāta subjekta vadītus cietumus. Šajā ziņā skat. Purtova, N., “Between the GDPR and the Police Directive: navigating through the maze of information sharing in public–private partnerships”, International Data Privacy Law, 8. sēj., Nr. 1, 2018. gada februāris, 52.–68. lpp. Skat. arī De Hert, P. un Sajfert, J., “10. nodaļa: Variety, velocity and volume of personal data in criminal investigations and proceedings: the limits drawn by the purpose limitation and data minimization principles in Directive (EU) 2016/680”, no Research Handbook on EU Criminal Law, red. Mitsilegas, V., Bergström, M. un Quintel, T., Edward Elgar Publishing, 2024, 2. izd., 212.–228. lpp.
13      Atbilstoši šim apsvērumam, “kaut arī šī direktīva ir piemērojama arī valsts tiesu un citu tiesu iestāžu darbībai, ja tiesa personas datus apstrādā, pildot tiesas funkciju, uzraudzības iestādes kompetencē nebūtu jāietver šāda apstrāde, lai pasargātu tiesnešu neatkarību, pildot tiesas spriešanas funkciju.”
14      Pēc analoģijas attiecībā uz analogu VDAR normu skat. spriedumu, 2022. gada 24. marts, Autoriteit Persoonsgegevens (C‑245/20, EU:C:2022:216, 26. punkts). Šis spriedums attiecās uz administratīvu strīdu saistībā ar tiesas veiktu apstrādi, žurnālistu rīcībā uz laiku nododot tiesvedības dokumentus ar personas datiem, un šī apstrāde tika uzskatīta par tiesas spriešanas funkcijai piederīgu VDAR izpratnē.
15      Šajā nozīmē skat. Tosconi, L. un Bygrave, L. A., “Article 3 – Definitions”, no TheEU Law Enforcement Directive (LED): A Commentary, red. Kosta, E. un Boehm, F., Oxford University Press, 2024, 79.–132. lpp., it īpaši 104. lpp., Nr. 7.2.4, kur citēts arī Komisijas ekspertu grupas par VDAR un Direktīvu 2016/680 2017. gada 2. oktobra 12. sanāksmes protokols, kurā minēta dalībvalstu vienošanās par to, ka direktīva attiecas uz krimināltiesām (dokuments pieejams tīmekļvietnē: https://ec.europa.eu/transparency/expert-groups-register/screen/expert-groups/consult?lang=fr&groupID=3461).
16      It īpaši direktīvas 18. pants “Datu subjekta tiesības kriminālizmeklēšanā un kriminālprocesā” attiecas uz tiesību uz informāciju, piekļuves tiesību un tiesību uz labošanu un dzēšanu īstenošanu un paredz, ka šīs tiesības tiek īstenotas saskaņā ar dalībvalsts tiesībām, ja personas dati ir ietverti “tiesas nolēmumā vai reģistrā, vai lietas materiālos, ko apstrādā kriminālizmeklēšanas un kriminālprocesa gaitā”.
17      Skat. Direktīvas 2016/680 20. apsvērumu.
18      Papildināšu, kā norādīts minētās direktīvas 20. apsvērumā, ka tas neliedz dalībvalstīm iespēju savos valsts noteikumos par kriminālprocesu precizēt šīs apstrādes darbības un procedūras.
19      Lai gan ir bijuši Tiesas spriedumi par Direktīvas 2016/680 piemērošanas jomu, tajos šis jautājums netiek skarts. Piemēram, gaisa pārvadātāji, pat ja tiem ir juridisks pienākums pārsūtīt pasažieru datu reģistra (PDR) datus, nevar tikt uzskatīti par kompetentajām iestādēm Direktīvas 2016/680 3. panta 7. punkta izpratnē (skat. spriedumu, 2022. gada 21. jūnijs Ligue des droits humains (C‑817/19, EU:C:2022:491, 81. punkts). Skat. arī ģenerāladvokāta P. Pikamēes [P. Pikamäe] secinājumus lietā Vyriausioji tarnybinės etikos komisija (C‑184/20, EU:C:2021:991, 28. punkts) par Vyriausioji tarnybinės etikos komisija (Amatpersonu ētikas centrālā komisija, Lietuva), kurai VDAR tika piemērota (skat. spriedumu, 2022. gada 1. augusts, Vyriausioji tarnybinės etikos komisija, C‑184/20, turpmāk tekstā – “spriedums Vyriausioji tarnybinės etikos komisija”, EU:C:2022:601). Tāpat arī Ceļu satiksmes drošības direkcija (Latvija) nav “kompetentā iestāde” Direktīvas 2016/680 izpratnē, veicot pamatlietā aplūkotās darbības, ko veido personas datu par pārkāpumu uzskaites punktiem publiska izpaušana ceļu satiksmes drošības nolūkā (skat. spriedumu, 2021. gada 22. jūnijs, Latvijas Republikas Saeima (Pārkāpumu uzskaites punkti) (C‑439/19, EU:C:2021:504, 71. punkts).
20      Spriedums, 2022. gada 8. decembris (C‑180/21, EU:C:2022:967; turpmāk tekstā – “spriedums Inspektor”). Šajā spriedumā jautājums bija par to, vai personas dati, kas iegūti, kad persona bija izmeklējamajā noziedzīgajā nodarījumā iespējami cietušais, var tikt vēlāk apstrādāti pret viņu kā aizdomās turēto vai apsūdzēto, lai gan tie sākotnēji tika vākti un apstrādāti citā nolūkā, proti atklāšanai un izmeklēšanai. Šajā kontekstā Tiesa nosprieda, ka gadījumā, ja personas dati ir vākti nolūkā “atklāt” noziedzīgu nodarījumu un to “izmeklēt”, un turpmāk apstrādāti, nolūkā “saukt pie atbildības”, tad minētā vākšana un minētā apstrāde kalpo dažādiem nolūkiem (44. punkts), un samērīguma ievērošana pārziņa īstenotā apstrādē jānovērtē, uzskatot katru no šiem nolūkiem kā konkrētu un atšķirīgu (56. punkts).
21      Spriedums Inspektor (59. punkts).
22      Skat. ģenerāladvokāta M. Kamposa Sančesa‑Bordonas [M. Campos Sánchez-Bordona] secinājumus lietā Inspektor v Inspektorata kam Visshia sadeben savet (Personas datu apstrādes nolūki – Noziedzīga nodarījuma izmeklēšana) (C‑180/21, EU:C:2022:406, 15. zemsvītras piezīme). Tā tas ir Direktīvas 2016/680 valodu versijās, tostarp vācu, franču, angļu, itāļu un holandiešu valodā, izņemot spāņu valodas versiju, kurā ir atsauce uz “enjuiciamiento” (iztiesāšana) šaurā izpratnē, kas ir ekskluzīvā tiesas kompetencē.
23      Par valstu sistēmu daudzveidību un tiesneša un prokurora attiecīgo funkciju papildinošo raksturu skat. Eiropas Tiesnešu konsultatīvās padomes (CCJE) un Eiropas Prokuroru konsultatīvās padomes (CCPE) kopīgo atzinumu par tiesnešu un prokuroru attiecībām [1075. sanāksme] [CM(2009)192]. Par salīdzinošo pieeju skat. arī Pradel, J., Droit pénal comparé, Dalloz, Parīze, 2016, 4. izd., it īpaši Nr.o145 un nākamie. Par Direktīvas 2016/680 transponēšanu dažādās dalībvalstīs skat. arī Franssen, V. un Corhay, M., “Article 18 – Rights of the data subject in criminal investigations and proceedings”, no The EU Law Enforcement Directive (LED): A Commentary, minēts iepriekš,  321.–330. lpp., it īpaši B.3. apakšnodaļa “National legislation”, 325.–328. lpp.
24      Eiropas Datu aizsardzības kolēģija (EDAK) sava 2015. gada 28. oktobra Atzinuma Nr. 6/2015 “Turpmākais solis virzībā uz visaptverošu Eiropas datu aizsardzību” VI punktā par uzraudzības iestāžu pilnvarām pati ir uzsvērusi dalībvalstu sistēmu atšķirību nozīmi un to, ka ne vienmēr ir skaidrs, vai un kad prokurori ir “neatkarīgas tiesu iestādes” un cik lielā mērā to darbība ir tiesu iestāžu darbība. Skat. arī Komisijas ekspertu grupas par VDAR un Direktīvu 2016/680 2018. gada 20. februāra 15. sanāksmes protokolu, kura 5. punktā tiek pieminētas grūtības transponēt direktīvu šajā jautājumā, un dažas dalībvalstis uzsver, ka to prokuroriem ir tāds pats neatkarības līmenis kā tiesnešiem (dokuments pieejams tīmekļvietnē: https://ec.europa.eu/transparency/expert-groups-register/screen/meetings/consult?lang=en&meetingId=3656&fromExpertGroups=true).
25      Skat. spriedumu Inspektor (53. punkts), kurā Tiesa uzsvēra, ka “saistībā ar personas datu apstrādi “saukšanas pie atbildības” nolūkā šo datu mērķis ir pierādīt pie atbildības saucamajām personām inkriminēto faktu pietiekamību, kā arī šo faktu krimināltiesiskās kvalifikācijas pareizību, lai ļautu kompetentajai tiesai pieņemt nolēmumu”.
26      Atbilstoši tiesas sēdē norādītajam Bulgārijas krimināltiesībās nav izmeklētājtiesneša, bet gan “izmeklēšana tiesā” vai “tiesas izmeklēšana”, kas seko policijas izmeklēšanai.
27      Par VDAR piemērošanas izņēmumu šauru interpretāciju skat. spriedumu Inspektor (78. punkts), saskaņā ar kuru, ja prokuratūra rīkojas, lai aizstāvētu valsti administratīvās atbildības prasībā, tās mērķis nav nodrošināt prokuratūrai uzliktos pienākumus Direktīvas 2016/680 1. panta 1. punktā minētajos nolūkos, un tātad VDAR ir piemērojama. Tāpat arī dalībvalsts nodokļu administrācijas veikta ar saimnieciskās darbības subjekta tīmekļvietnē publicētajiem transportlīdzekļu pārdošanas sludinājumiem saistīto personas datu vākšana ietilpst VDAR materiālajā piemērošanas jomā, ja šie dati nav vākti konkrēti nolūkā veikt kriminālvajāšanu vai saistībā ar valsts pasākumiem krimināltiesību jomās (skat. spriedumu, 2022. gada 24. februāris, Valsts ieņēmumu dienests (Personas datu apstrāde nodokļu administrēšanas vajadzībām) (C‑175/20, EU:C:2022:124, 44.–46. punkts)).
28      Padomes Pamatlēmums 2008/977/TI (2008. gada 27. novembris) par tādu personas datu aizsardzību, ko apstrādā, policijas un tiesu iestādēm sadarbojoties krimināllietās (OV 2008, L 350, 60. lpp.). Tā darbības joma attiecās tikai uz personas datu pārrobežu apstrādi.
29      Dalībvalstu valdību pārstāvju konference, Nobeiguma akts, pieņemts Briselē 2007. gada 3. decembrī (CIG 15/07), dokuments pieejams tīmekļvietnē: https://data.consilium.europa.eu/doc/document/CG-15-2007-INIT/lv/pdf.
30      2012. gada 25. janvāra Priekšlikums Eiropas Parlamenta un Padomes direktīvai par fizisku personu aizsardzību attiecībā uz personas datu apstrādi, ko veic kompetentās iestādes, lai novērstu, izmeklētu, atklātu noziedzīgus nodarījumus, sauktu pie atbildības par tiem vai izpildītu kriminālsodus, un par šādu datu brīvu apriti (COM/2012/0010).
31      Skat. De Hert, P. un Papakonstantinou, V., “The New Police and Criminal Justice Data Protection Directive. A First Analysis”, New Journal of European Criminal Law, 7. sēj, Nr. 1, 2016, 7.-19. lpp.; un Brière, C., “Défaut de transposition de la directive sur la protection des données dans le domaine pénal: vers une application ordinaire de l’article 260, paragraphe 3, TFUE. CJUE (8e ch.), 25 février 2021, Commission européenne/Royaume d’Espagne (Directive données à caractère personnel – Domaine pénal), aff. C-658/19, EU:C:2021:138”, Revue des affaires européennes, 1. sēj., 2021, 223.–233. lpp.
32      Šajā ziņā skat. Sajfert, J. un Quintel, T., “Data Protection Directive (EU) 2016/680 for Police and Criminal Justice Authorities”, SSRN Electronic Journal, 2017, it īpaši I. apakšnodaļa “Meandering between the Directive and the GDPR”, kuri uzskata, ka nav acīmredzama nošķīruma starp attiecīgajām VDAR un Direktīvas 2016/680 piemērošanas jomām. Viņi min piemēru par policijas darbinieku, kurš apstrādā personas datus arhivēšanas nolūkos un uz kuru šajā gadījumā attiecas VDAR, bet norāda, ka nav tik skaidrs, kurš tiesību instruments jāpiemēro, ja šis policijas darbinieks rīkojas identifikācijas nolūkos migrācijas un robežkontroles jomā: Šengenas robežas nelikumīgu šķērsošanu dažkārt var uzskatīt par noziedzīgu nodarījumu, bet, ja migrants, kurš teritorijā uzturas nelikumīgi, lūdz patvērumu, uz apstrādi var attiekties VDAR vai cits attiecīgs nozares regulējums, neraugoties uz uzsāktu kriminālprocesu. Tas parāda, cik sarežģīti kompetentajām iestādēm ir piemērot divus atšķirīgus tiesiskos režīmus atkarībā no apstrādes nolūka. Skat. arī Vogiatzoglou P., “Article 2 – Scope”, no The EU Law Enforcement Directive (LED): A Commentary, minēts iepriekš, 67.–78. lpp., it īpaši C.2. apakšnodaļa “Between the LED and the GDPR”, 74.–75. lpp. Skat. arī Purtova, N., “Between the GDPR and the Police Directive: navigating through the maze of information sharing in public–private partnerships”, minēts iepriekš.
33      Drošības princips prasa, lai tiesību normu piemērošana tiesību subjektiem būtu paredzama (skat. spriedumu, 2024. gada 4. oktobris, Bezirkshauptmannschaft Landeck (Mēģinājums piekļūt mobilajā tālrunī saglabātajiem personas datiem) (C‑548/21, EU:C:2024:830, 76. punkts)).
34      Šajā nozīmē skat. Sajfert, J. un Quintel, T., “Data Protection Directive (EU) 2016/680 for Police and Criminal Justice Authorities”, minēts iepriekš, it īpaši I.4 apakšnodaļa “Croquis of the Directive”, 7. lpp., kuri uzskata, piemēram, ka pārzinim ir vairāk iespēju ierobežot piekļuves tiesības un tiesības saņemt informāciju saistībā ar iespējamu atteikumu labot, dzēst datus vai ierobežot to apstrādi saskaņā ar Direktīvas 2016/680 13. panta 3. punktu, 15. panta 3. punktu un 16. panta 4. punktu, nekā atbilstoši VDAR 23. pantam. Runa ir par to, lai “novērstu, ka tiek traucētas oficiālas vai juridiskas pārbaudes, izmeklēšanas vai procedūras” un novērstu, ka tiek traucēta tostarp saukšana pie atbildības par tiem (skat. Direktīvas 2016/680 13. panta 3. punkta a) un b) apakšpunktu). Skat. arī Purtova, N., “Between the GDPR and the Police Directive: navigating through the maze of information sharing in public–private partnerships”, minēts iepriekš., it īpaši 60. lpp.; kā arī De Hert, P. un Sajfert, J., “Chapter 10: Variety, velocity and volume of personal data in criminal investigations and proceedings : the limits drawn by the purpose limitation and data minimization principles in Directive (EU) 2016/680”, minēts iepriekš, 222. lpp.
35      Indikatīvi norādīšu, ka iesniedzējtiesa min, ka ir vērsusies Konstitutsionen sad (Konstitucionālā tiesa), lai tā konstatētu valsts pamatlietā aplūkotās tiesību normas
neatbilstību Konstitutsia na Republika Bulgaria (Bulgārijas Republikas Konstitūcija). Tomēr šis pieteikums esot noraidīts kā nepieņemams ar pamatojumu, ka iesniedzējtiesa nav ņēmusi vērā 2002. gada 1. janvāra Zakon za zashtita na lichnite danni (Likums par personas datu aizsardzību) (2002. gada 4. janvāra DV Nr. 1), ar tajā izdarītajiem grozījumiem un papildinājumiem 2024. gada 20. augusta DV Nr. 70, (turpmāk tekstā – “ZZLD”) astoto nodaļu, ar ko transponēta Direktīva 2016/680. Tomēr iesniedzējtiesa uzskata, ka ZZLD tiesiskais regulējums ir vispārējs un ka, tā kā NPK 272. panta 1. punkts ir speciālā norma, tā joprojām ir piemērojama. Atgādināšu, ka iesniedzējtiesa ir kompetenta interpretēt valsts tiesības (skat. spriedumu, 2024. gada 30. aprīlis, M.N. (EncroChat) (C‑670/22, EU:C:2024:372, 76. punkts)), un tātad uzskatu, ka jāatbild uz uzdoto jautājumu, uz to attiecinot nozīmīguma prezumpciju (skat. spriedumu, 2023. gada 26. janvāris, Ministerstvo na vatreshnite raboti (Policijas veikta biometrisko un ģenētisko datu reģistrācija) (C‑205/21, turpmāk tekstā – “spriedums Ministerstvo na vatreshnite raboti”, EU:C:2023:49, 54. punkts)).
36      Skat. spriedumu, 2024. gada 30. janvāris, Direktor na Glavna direktsia“Natsionalna politsia” pri MVR – Sofia (C‑118/22, turpmāk tekstā – “spriedums Direktor na Glavna direktsia”, EU:C:2024:97, 39. punkts).
37      Skat. spriedumu Ministerstvo na vatreshnite raboti (116. punkts un tajā minētā judikatūra). Par jēdzienu “etniskā piederība” citā kontekstā skat. spriedumu, 2025. gada 18. decembris, Slagelse Almennyttige Boligselskab, Afdeling Schackenborgvænge (C‑417/23, EU:C:2025:1017, 71. un nākamie punkti), saistībā ar Padomes Direktīvu 2000/43/EK (2000. gada 29. jūnijs), ar ko ievieš vienādas attieksmes principu pret personām neatkarīgi no rasu vai etniskās piederības (OV 2000, L 180, 22. lpp.).
38      Šajā gadījumā nav runa par policijas veiktu datu vākšanu izmeklēšanas ietvaros, lai nākotnē veiktu apsūdzētā identificēšanu vai salīdzināšanu, kā tas bija, piemēram, lietā, kurā pasludināts 2025. gada 20. novembra spriedums, Policejní prezidium (Biometrisko un ģenētisko datu glabāšana) (C‑57/23, EU:C:2025:905, 84. punkts).
39      Pēc analoģijas skat. spriedumu, 2021. gada 22. jūnijs, Latvijas Republikas Saeima (Pārkāpumu uzskaites punkti) (C‑439/19, EU:C:2021:504, 109. un 110. punkts).
40      Pēc analoģijas skat. spriedumu Vyriausioji tarnybinės etikos komisija (98. punkts un tajā minētā judikatūra). Skat. arī spriedumu Direktor na Glavna direktsia (62. punkts).
41      Skat. šo secinājumu 12. –15. punktu.
42      Skat. ZGR 8. panta 1. punktu, kura saturs atrodams šo secinājumu 12. punktā.
43      Pēc analoģijas skat. spriedumu Vyriausioji tarnybinės etikos komisija (98. punkts un tajā minētā judikatūra). Skat. arī spriedumu Direktor na Glavna direktsia (62. punkts).
44      Skat. spriedumu Direktor na Glavna direktsia (48. punkts un tajā minētā judikatūra).
45      Skat. spriedumus Ministerstvo na vatreshnite raboti (118. un nākamie punkti), un 2025. gada 20. novembris, Policejní prezidium (Biometrisko un ģenētisko datu glabāšana) (C‑57/23, EU:C:2025:905, 78. punkts). Skat. arī ģenerāladvokāta M. Špunara [M. Szpunar] secinājumus lietā Comdribus (C‑371/24, EU:C:2025:631, 43. un nākamie punkti).
46      Turklāt jājautā par šī jautājuma par “tautību” jēgu, kas var radīt problēmu, ievērojot Savienības vērtības LES 2. panta izpratnē.
47      Šajā nozīmē skat. spriedumu Ministerstvo na vatreshnite raboti (128. un 129. punkts); Simon, D., “Données personnelles – Traitement des données sensibles dans les procédures pénales”, Revue Europe, LexisNexis, Nr. 3, 2023, Komentārs Nr. 112.