62024TO0392_RES
Predmet T-392/24
Raf VerbekeiElias Vlerick
protiv
Europskog parlamenta i Vijeća Europske unije
Rješenje Općeg suda (šesto vijeće) od 26. studenoga 2024.
„Tužba za poništenje – Uredba (EU) 2024/1263 – Uredba (EU) 2024/1264 – Direktiva (EU) 2024/1265 – Zakonodavni akt – Akt koji podrazumijeva provedbene mjere – Nepostojanje izravnog utjecaja – Očita nedopuštenost – Zahtjev za ‚ustavni dijalog’ s belgijskim Ustavnim sudom – Očita nenadležnost”
Tužba za poništenje – Fizičke ili pravne osobe – Pojam regulatorni akt u smislu članka 263. četvrtog stavka UFEU-a – Svi akti opće primjene osim zakonodavnih akata – Uredbe 2024/1263 i 2024/1264 – Uredbe donesene u skladu s redovnim zakonodavnim postupkom i posebnim zakonodavnim postupkom – Isključenost
(čl. 263. četvrti stavak UFEU-a; Uredba 2024/1263 Europskog parlamenta i Vijeća, Uredba Vijeća 2024/1264)
(t. 8.-12.)
Tužba za poništenje – Fizičke ili pravne osobe – Akti koji se na njih izravno i osobno odnose – Izravan utjecaj – Kriteriji – Izravno proizvođenje obvezujućih pravnih učinaka na tužiteljev pravni položaj – Nepostojanje – Očita nedopuštenost
(čl. 263. četvrti stavak UFEU-a; Direktiva 2024/1263 Europskog parlamenta i Vijeća, čl. 1. st. 1. i 2.; Uredba Vijeća 2024/1264; Direktiva Vijeća 2024/1265, uv. izj. 8.)
(t. 17.-25., 27.-29.)
Kratak prikaz
Odlučujući o tužbi za poništenje, koju je odbacio kao očito nedopuštenu, Opći sud daje pojašnjenja u pogledu aktivne procesne legitimacije redovnih tužitelja za podnošenje takve tužbe, na temelju članka 263. četvrtog stavka UFEU-a, protiv pravnih akata Europske unije koji im nisu upućeni i, konkretnije, u pogledu uvjeta izravnog utjecaja.
Ta je tužba bila usmjerena protiv uredbi 2024/1263 (
1
) i 2024/1264 (
2
) kao i protiv Direktive 2024/1265 (
3
) (u daljnjem tekstu zajedno nazvane: pobijani akti), čiji je cilj reforma okvira gospodarskog upravljanja Unije s obzirom na ciljeve proračunske discipline i održivosti duga država članica.
Podredno, tužitelji su Općem sudu podnijeli zahtjev za vođenje „ustavnog dijaloga” s belgijskim Ustavnim sudom o provedbi pobijanih akata od strane belgijskih tijela, koji je on odbio zbog svoje očite nenadležnosti.
Ocjena Općeg suda
Opći sud najprije podsjeća na to da se u članku 263. četvrtom stavku UFEU-a razlikuju tri slučaja u kojima tužba za poništenje koju podnosi fizička ili pravna osoba može biti proglašena dopuštenom, odnosno tužba protiv akta koji je upućen toj osobi ili koji se izravno i osobno odnosi na nju ili, ako je riječ o regulatornom aktu, ako se on izravno odnosi na nju, a ne podrazumijeva provedbene mjere.
Opći sud najprije utvrđuje da, s obzirom na to da pobijani akti nisu upućeni tužiteljima, oni nemaju pravo na pokretanje postupka na temelju prvonavedenog slučaja.
Nadalje, kad je riječ o trećem slučaju koji on najprije ispituje, Opći sud pojašnjava da izraz „regulatorni akt” ne obuhvaća zakonodavne akte, odnosno akte koji su doneseni u skladu s postupcima koji se nazivaju „redovni zakonodavni postupak” i „posebni zakonodavni postupak”. (
4
)
U tom pogledu ističe, s jedne strane, da su uredbe 2024/1263 i 2024/1264 donesene u skladu s redovnim odnosno posebnim zakonodavnim postupcima te da stoga nisu regulatorni akti i, s druge strane, da ostvarenje pravnih učinaka Direktive 2024/1265 u odnosu na tužitelje zahtijeva provedbene mjere u smislu članka 263. četvrtog stavka UFEU-a, odnosno nacionalne mjere za prenošenje koje mogu biti predmet sudskog nadzora pred nacionalnim sudovima.
Zaključuje da tužitelji nemaju pravo na podnošenje tužbe protiv pobijanih akata na temelju trećeg slučaja iz članka 263. četvrtog stavka UFEU-a.
Naposljetku, što se tiče drugog slučaja iz tog članka, Opći sud naglašava da se prvi dio tužbenog zahtjeva za poništenje pobijanih akata može proglasiti dopuštenim samo ako se pobijani akti izravno i osobno odnose na tužitelje.
U tom pogledu navodi da, kako bi se akt koji je predmet tužbe izravno odnosio na redovnog tužitelja, moraju biti ispunjena dva kumulativna uvjeta. S jedne strane, osporavana mjera mora izravno proizvoditi učinke na njegov pravni položaj i, s druge strane, njome se adresatima zaduženima za njezinu provedbu ne smije davati nikakva diskrecijska ovlast.
Kad je riječ o prvom od tih uvjeta, ustaljena je sudska praksa da je tužbu za poništenje predviđenu člankom 263. UFEU‑a moguće podnijeti protiv svih mjera institucija koje proizvode obvezujuće pravne učinke, neovisno o njihovu obliku. Kako bi se utvrdilo proizvodi li pobijani akt takve učinke i može li, slijedom toga, biti predmet takve tužbe, valja razmotriti njegovu bit i ocijeniti njegove učinke s obzirom na objektivne kriterije poput sadržaja navedenog akta, uzimajući u obzir, prema potrebi, kontekst njegova donošenja kao i ovlasti institucije koja ga je donijela. Stoga se sposobnost akta da izravno proizvodi učinke na pravni položaj fizičke ili pravne osobe ne može ocjenjivati samo s obzirom na činjenicu da taj akt ima oblik direktive.
U ovom slučaju Opći sud napominje da se pobijani akti čiji je cilj reformirati okvir gospodarskog upravljanja Unije, s obzirom na ciljeve proračunske discipline i održivosti duga država, primjenjuju na države članice, time što predviđaju okvir njihova gospodarskog upravljanja, osobito pravila o nacionalnim proračunskim i strukturnim planovima, postupku u slučaju prekomjernog deficita država članica koje su usvojile jedinstvenu valutu i proračunskim okvirima država članica kako bi se izbjegli prekomjerni državni deficiti.
Prema tome, pobijani akti ne mogu izravno proizvoditi obvezujuće učinke na vlastiti pravni položaj tužiteljâ. Taj zaključak uostalom potvrđuju navodi tužiteljâ u tužbi jer ne navode nijednu konkretnu odredbu pobijanih akata koja bi mogla proizvesti učinke na njihov pravni položaj niti navode ikakav konkretan pravni učinak na navedeni položaj. Konkretno, eventualni učinci pobijanih akata na upravljanje i prava javnog tijela, poput Grada Genta (Belgija), ne mogu biti učinci izravno proizvedeni na njihov pravni položaj.
Opći sud je zaključio da, s obzirom na to da uvjet izravnog utjecaja nije ispunjen, tužitelji nemaju aktivnu procesnu legitimaciju za poništenje pobijanih akata na temelju drugog slučaja iz članka 263. četvrtog stavka UFEU-a.
Slijedom toga, Opći je sud odbacio prvi dio tužbenog zahtjeva kao očito nedopušten jer tužitelji ne mogu temeljiti svoju aktivnu procesnu legitimaciju za poništenje pobijanih akata ni na jednom od slučajeva iz članka 263. četvrtog stavka UFEU-a.
(
1
)	Uredba (EU) 2024/1263 Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2024. o djelotvornoj koordinaciji ekonomskih politika i multilateralnom proračunskom nadzoru te stavljanju izvan snage Uredbe Vijeća (EZ) br. 1466/97 (SL 2024./1263, L)
(
2
)	Uredba Vijeća (EU) 2024/1264 od 29. travnja 2024. o izmjeni Uredbe (EZ) br. 1467/97 o ubrzanju i pojašnjenju provedbe postupka u slučaju prekomjernog deficita (SL 2024./1264, L)
(
3
)	Direktiva Vijeća (EU) 2024/1265 od 29. travnja 2024. o izmjeni Direktive 2011/85/EU o zahtjevima za proračunske okvire država članica (SL 2024./1265, L)
(
4
)	U skladu s člankom 289. stavcima 1. i 3. UFEU-a