62024CJ0481_RES
Predmet C-481/24
E. sp.j.
protiv
C. sp. z o.o.
(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Sąd Rejonowy dla m.st. Warszawy w Warszawie)
Presuda Suda (četvrto vijeće) od 18. prosinca 2025.
„Zahtjev za prethodnu odluku – Direktiva 2011/7/EU – Borba protiv kašnjenja u plaćanju u poslovnim transakcijama – Članak 3. stavak 1. i stavak 3. točka (a) – Kamata na zakašnjelo plaćanje – Članak 6. stavci 1. i 2. – Naknada za troškove naplate – Pretpostavke – Nacionalni propis kojim se predviđa prijeboj uzajamnih potraživanja izjavom s retroaktivnim učinkom – Istodobni otpis potraživanja do iznosa manjeg potraživanja – Učinci na kamate i naknadu štete”
Usklađivanje zakonodavstava – Borba protiv kašnjenja u plaćanju u poslovnim transakcijama – Direktiva 2011/7 – Zatezne kamate – Naknada za troškove naplate – Nacionalni propis kojim se predviđa prijeboj uzajamnih potraživanja izjavom s retroaktivnim učinkom – Podnošenje takve izjave nakon isteka ugovornog razdoblja za plaćanje potraživanja – Učinci – Retroaktivni prestanak prava vjerovnika na navedene kamate i naknadu – Dopuštenost
(Direktiva 2011/7 Europskog parlamenta i Vijeća, čl. 3. st. 1. i st. 3. t. (a) i čl. 6. st. 1. i 2.)
(t. 30.-38., 41.-44., 46.-50., 54. i izreka)
Kratak prikaz
Sud, kojemu je Sąd Rejonowy dla m.st. Warszawy w Warszawie (Općinski sud u Varšavi, Poljska) uputio zahtjev za prethodnu odluku, pojašnjava doseg usklađivanja pravila o kašnjenju u plaćanju u poslovnim transakcijama koje se provodi Direktivom 2011/7 (
1
) kao i autonomiju koju države članice imaju pri uređivanju mehanizama prestanka potraživanja koji odgovaraju pravima dodijeljenima tom direktivom, poput mehanizma prijeboja potraživanja izvršenog izjavom s retroaktivnim učinkom.
Društvo E. ima nekoliko potraživanja prema društvu C. Ta potraživanja odgovaraju pružanju usluga prijevoza na temelju kojih su izdani računi koji nisu plaćeni u određenim rokovima. Zbog kašnjenja u plaćanju tih potraživanja društvo E. podnijelo je sudu koji je uputio zahtjev tužbu za isplatu navedenih potraživanja, uvećanih za zakonske kamate, i naknadu troškova naplate, u skladu s odredbama poljskog Zakona o prekomjernim kašnjenjima.
Društvo C. tvrdi da je njegov dug prestao, osobito zbog toga što je 2. rujna 2022. podnijelo izjavu o prijeboju koja se temelji na odštetnom zahtjevu koji je imalo prema društvu E. Društvo C. tvrdi da je društvo E., počevši od 7. ožujka 2022., dana isteka roka za plaćanje tog odštetnog zahtjeva, na temelju retroaktivnog učinka koji članak 499. poljskog Građanskog zakonika dodjeljuje takvoj izjavi, izgubilo pravo na potraživanje kamata i naknadu štete predviđene poljskim Zakonom o prekomjernim kašnjenjima.
Sud koji je uputio zahtjev podsjeća na to da se tom odredbom Građanskog zakonika predviđa da izjava o prijeboju ima retroaktivan učinak od trenutka u kojem je prijeboj postao moguć, odnosno kada je potraživanje osobe koja podnosi tu izjavu dospjelo zbog isteka roka za plaćanje. U tim okolnostima želi doznati može li se tim retroaktivnim učinkom, koji dovodi do gubitka prava drugog vjerovnika na potraživanje kamata i naknade za troškove naplate, povrijediti članak 3. stavak 1. i stavak 3. točku (a) te članak 6. stavke 1. i 2. Direktive 2011/7 (u daljnjem tekstu: odredbe čije se tumačenje traži).
Ocjena Suda
Uvodno Sud podsjeća na to da za tumačenje odredbe prava Unije valja uzeti u obzir ne samo njezin tekst nego i kontekst u kojemu se nalazi te ciljeve propisa kojeg je dio.
Najprije, kad je riječ o tekstu odredbi čije se tumačenje traži, Sud naglašava da na temelju članka 3. stavka 1. Direktive 2011/7 države članice moraju osigurati da u poslovnim transakcijama između poduzeća vjerovnik ima pravo na kamatu na zakašnjelo plaćanje bez potrebe izdavanja požurnice pod dvostrukim uvjetom, da je on ispunio svoje obveze i da nije primio dospjeli iznos na vrijeme, osim ako dužnik nije odgovoran za kašnjenje. Usto, u skladu s člankom 3. stavkom 3. točkom (a) te direktive, ako su ti uvjeti ispunjeni, vjerovnik ima pravo na tu kamatu od dana nakon datuma plaćanja ili završetka razdoblja plaćanja utvrđenog u ugovoru. Usto, na temelju članka 6. stavka 1. navedene direktive, države članice osiguravaju da u slučajevima kad se zaračuna kamata na zakašnjelo plaćanje u poslovnim transakcijama između poduzeća, vjerovnik ima pravo dobiti od dužnika minimalni fiksni iznos od 40 eura. Na temelju stavka 2. istoga članka, države članice osiguravaju da se taj minimalni fiksni iznos duguje čak i bez slanja požurnice upućene dužniku i da navedeni iznos bude naknada za vjerovnikove vlastite troškove naplate. Tako kamata na zakašnjelo plaćanje i pravo na minimalni fiksni iznos predviđeni Direktivom 2011/7 automatski dospijevaju po isteku razdoblja plaćanja predviđenog u članku 3. stavcima 3. do 5. te direktive, pod uvjetom da su ispunjeni uvjeti iz njegova stavka 1.
Međutim, Sud utvrđuje da iz teksta odredaba čije se tumačenje traži ne proizlazi da se njima uređuju uvjeti pod kojima se potraživanja tih kamata i tog fiksnog iznosa, ovisno o slučaju, mogu otpisati, osobito zbog toga što je, kao u glavnom postupku, prestalo glavno potraživanje iz kojeg ta potraživanja proizlaze.
Nadalje, to doslovno tumačenje potkrijepljeno je kontekstom u kojem se ta odredba nalazi. Naime, točno je da Direktiva 2011/7 predviđa da vjerovnikovo pravo na te kamate i taj fiksni iznos nastaju zbog „zakašnjelog plaćanja”. Taj pojam obuhvaća svako plaćanje koje nije izvršeno unutar ugovornog i zakonskog razdoblja plaćanja, ako je vjerovnik ispunio svoje ugovorne i pravne obveze te ako nije primio dospjeli iznos na vrijeme, osim ako dužnik nije odgovoran za kašnjenje (
2
). Usto, pojam „dospjeli iznos” (
3
) označava glavni iznos koji je trebao biti plaćen unutar ugovornog ili zakonskog razdoblja plaćanja i koji mora uključivati primjenjive poreze, davanja, pristojbe i naknade. Međutim, ni definicijom tih pojmova ni definicijom pojma „kamata na zakašnjelo plaćanje” (
4
) niti, uostalom, ijednom drugom odredbom Direktive 2011/7 ne predviđaju se uvjeti pod kojima se, ovisno o slučaju, mogu otpisati potraživanja koja odgovaraju tim kamatama i tom paušalnom iznosu.
Naposljetku, doslovno tumačenje odredbi čije se tumačenje traži potkrijepljeno je i ciljem Direktive 2011/7, koji je suzbijanje zakašnjelih plaćanja u poslovnim transakcijama da bi se osiguralo uredno funkcioniranje unutarnjeg tržišta i time potaknula konkurentnost poduzeća. Ipak, kako bi se postigao taj cilj, tom se direktivom ne provodi potpuno usklađivanje svih pravila koja se odnose na zakašnjela plaćanja u poslovnim transakcijama. Naime, navedena direktiva sadržava samo neka pravila u tom području, među kojima su i ona koja se odnose na kamate na zakašnjelo plaćanje i naknadu za troškove naplate. Stoga se Direktivom 2011/7 ne nastoji uspostaviti opći pravni okvir u području ugovornih obveza, nego samo propisati određena posebna pravila koja treba uključiti u nacionalna građanska i trgovačka prava.
Slijedom toga, Sud utvrđuje da su države članice i dalje slobodne urediti mehanizme prestanka potraživanja koja odgovaraju kamatama na zakašnjelo plaćanje i fiksnom iznosu predviđenima Direktivom 2011/7, poput mehanizma prijeboja, pod uvjetom, međutim, da ne povrijede ciljeve kojima ta direktiva teži te da omoguće postizanje njezina korisnog učinka.
U ovom slučaju, s obzirom na to da uzajamna potraživanja ne prestaju na datum izjave o prijeboju, nego na raniji datum, odnosno kada je prijeboj postao moguć, Sud smatra da ta potraživanja ne mogu stvoriti nikakvo pravo na kamate na zakašnjelo plaćanje od datuma njihova prestanka. Osim toga, s obzirom na to da izjava o prijeboju s retroaktivnim učinkom ne dovodi do gubitka prava na te kamate, nego ima za posljedicu to da se smatra da to pravo nikada nije postojalo, nije važno jesu li potraživanja koja su predmet prijeboja u slučaju zakašnjelog plaćanja mogla dovesti do kamata izračunanih po različitim stopama ovisno o pravnoj, ugovornoj ili odštetnoj prirodi potraživanja o kojima je riječ.
Što se tiče činjenice da nakon izjave o prijeboju s retroaktivnim učinkom vjerovnik kojem je upućena takva izjava nema pravo na naknadu troškova naplate, Sud ističe da iz članka 6. stavka 1. Direktive 2011/7 proizlazi da pravo na minimalni fiksni iznos koje ta odredba predviđa nastaje pod istim uvjetima koji su predviđeni da bi kamata na zakašnjelo plaćanje počela teći. Stoga pravo na takav fiksni iznos ne može nastati ako ne postoji pravo na takvu kamatu. Točno je da bi vjerovnik, ako ne dobije plaćanje u predviđenom roku, mogao poduzeti mjere za naplatu svojega potraživanja i da bi mu tako mogli nastati određeni troškovi koje neće moći naplatiti zbog retroaktivnog učinka izjave o prijeboju. Međutim, svako uobičajeno obaviješteno poduzeće vjerovnik mora predvidjeti mogućnost takvog prijeboja čim istodobno postane dužnik i vjerovnik drugog poduzeća.
Stoga Sud zaključuje da članak 3. stavak 1. i članak 3. stavak 3. točku (a) te članak 6. stavke 1. i 2. Direktive 2011/7 treba tumačiti na način da im se ne protivi nacionalno zakonodavstvo na temelju kojeg vjerovnik nema pravo na zakonske kamate na zakašnjelo plaćanje i naknadu za troškove naplate kada je dužnik podmirio dospjeli iznos izjavom o prijeboju koju je podnio nakon isteka ugovornog razdoblja plaćanja zbog retroaktivnog učinka te izjave od trenutka u kojem je taj prijeboj postao moguć.
(
1
)	Direktiva 2011/7/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 16. veljače 2011. o borbi protiv kašnjenja u plaćanju u poslovnim transakcijama (SL 2011., L 48, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 2., str. 200.)
(
2
)	Definicija tog pojma proizlazi iz članka 2. točke 4. Direktive 2011/7, u vezi s njezinim člankom 3. stavkom 1.
(
3
)	Definicija tog pojma nalazi se u članku 2. točki 8. Direktive 2011/7.
(
4
)	Definicija tog pojma nalazi se u članku 2. točki 5. Direktive 2011/7.