62025CJ0132
PRESUDA SUDA (osmo vijeće)
23. travnja 2026. (
*1
)
„Zahtjev za prethodnu odluku – Intelektualno vlasništvo – Direktiva 2004/48/EZ – Provedba prava intelektualnog vlasništva – Članak 9. stavak 5. – Privremene mjere – Nepokretanje postupka koji dovodi do odluke o meritumu – Nacionalni propis koji predviđa održavanje na snazi učinaka privremenih mjera kojima se nastoje predvidjeti učinci odluke o meritumu”
U predmetu C‑132/25,
povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Corte suprema di cassazione (Vrhovni kasacijski sud, Italija), odlukom od 10. veljače 2025., koju je Sud zaprimio istog dana, u postupku
M. M. Ristorazione Srl
protiv
Villa Ramazzini Srl,
SUD (osmo vijeće),
u sastavu: O. Spineanu‑Matei (izvjestiteljica), predsjednica vijeća, S. Rodin i N. Piçarra, suci,
nezavisna odvjetnica: T. Ćapeta,
tajnik: A. Calot Escobar,
uzimajući u obzir pisani dio postupka,
uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
–
za društvo M. M. Ristorazione Srl, B. Pasanisi, avvocato,
–
za društvo Villa Ramazzini Srl, M. Machetta, avvocato,
–
za talijansku vladu, S. Fiorentino, u svojstvu agenta, uz asistenciju F. Montanara, avvocato dello Stato, i de I. Fresu, procuratore dello Stato,
–
za nizozemsku vladu, A. Hanje i J. Langer, u svojstvu agenata,
–
za Europsku komisiju, C. Biz, J. Samnadda i J. Szczodrowski, u svojstvu agenata,
odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnu odvjetnicu, da u predmetu odluči bez mišljenja,
donosi sljedeću
Presudu
1
Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 9. stavka 5. Direktive 2004/48/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o provedbi prava intelektualnog vlasništva (SL 2004., L 157, str. 45.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 2., str. 74.).
2
Zahtjev je upućen u okviru spora između društva M. Ristorazione Srl i društva Villa Ramazzini Srl, nositelja figurativnog žiga „Mò Mò”, u vezi sa zahtjevom društva M. Ristorazione za proglašenje neučinkovitosti privremenog sudskog naloga kojim mu se zabranjuje uporaba razlikovnog znaka „Mò Mò Pizza, Sapori e Salute” i bilo kojeg drugog razlikovnog znaka koji sadržava žig „Mò Mò”.
Pravni okvir
Međunarodno pravo
3
Sporazum o trgovinskim aspektima prava intelektualnog vlasništva čini Prilog 1.C Sporazumu o osnivanju Svjetske trgovinske organizacije (WTO) koji je potpisan u Marakešu (Maroko) 15. travnja 1994. i potvrđen Odlukom Vijeća 94/800/EZ od 22. prosinca 1994. o sklapanju u ime Europske zajednice, s obzirom na pitanja iz njezine nadležnosti, sporazuma postignutih u Urugvajskom krugu multilateralnih pregovora (1986. – 1994.), (SL 1994., L 336, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 74., str. 228.) (u daljnjem tekstu: Sporazum TRIPS. Članice WTO‑a, uključujući sve države članice Europske unije, kao i samu Europsku uniju, stranke su Sporazuma TRIPS.
4
Članak 50. tog sporazuma, koji se nalazi u njegovu dijelu III., određuje:
„1.   Sudske vlasti ovlaštene su da nalože hitne i djelotvorne privremene mjere:
(a)
radi sprečavanja nastanka povrede bilo kojeg prava intelektualnog vlasništva, a posebno radi sprečavanja ulaza robe u trgovačke kanale u njihovoj nadležnosti, uključujući uvoznu robu odmah nakon provedbe carinskog postupka;
(b)
radi očuvanja relevantnih dokaza vezano uz navodne povrede prava.
2.   Sudske su vlasti ovlaštene, kad je to primjereno, privremene mjere primijeniti bez saslušanja druge stranke, posebno u slučajevima kada bi vjerojatna posljedica odlaganja bila nenadoknadiva šteta za nositelja prava ili u slučajevima kada postoji očigledna opasnost od uništavanja dokaza.
[…]
6.   Ne dovodeći u pitanje stavak 4., privremene mjere poduzete na temelju stavaka 1. i 2., na zahtjev tuženika, opozivaju se ili se na drugi način stavljaju izvan snage, ako postupak za donošenje odluke o meritumu spora nije pokrenut unutar razumnog roka, određenog od strane sudske vlasti koja je donijela odluku o takvim mjerama kada je to prema pravu članice dopušteno ili, u nedostatku te odredbe, u roku ne dužem od 20 radnih dana ili 31 kalendarskog dana, koji god od njih je dulji.
[…]”
Pravo Unije
5
Uvodne izjave 4., 5. i 22. Direktive 2004/48 glase:
„(4)
Na međunarodnoj razini, sve države članice, kao i sama [Europska z]ajednica u pogledu predmeta u njezinoj nadležnosti, vezani su Sporazumom [TRIPS] […].
(5)
[Sporazum TRIPS] osobito sadrži odredbe o sredstvima za provedbu prava intelektualnog vlasništva, koja predstavljaju zajedničke standarde primjenjive na međunarodnoj razini i uvedene u svim državama članicama. Ova Direktiva ne bi trebala utjecati na međunarodne obveze država članica, uključujući i one prema [Sporazumu TRIPS].
[…]
(22)
Također je važno osigurati privremene mjere za trenutno okončanje povreda [prava intelektualnog vlasništva] bez čekanja odluke o meritumu predmeta, istovremeno poštujući prava obrane i osiguravajući razmjernost privremenih mjera koje su primjerene značajkama konkretnog predmeta, te dajući jamstva potrebna za pokrivanje troškova i štete nanesene tuženiku neopravdanim zahtjevom. Takve su mjere posebno opravdane kada bi bilo kakvo odgađanje moglo uzrokovati nepopravljivu štetu nositelju prava intelektualnog vlasništva.”
6
Članak 2. te direktive, naslovljen „Područje primjene”, u stavku 1. predviđa:
„Ne dovodeći u pitanje sredstva koja su predviđena ili koja mogu biti predviđena zakonodavstvom Zajednice ili nacionalnim zakonodavstvom, ako su ta sredstva povoljnija za nositelje prava, mjere, postupci i pravna sredstva predviđeni ovom Direktivom primjenjuju se, u skladu s člankom 3., na svaku povredu prava intelektualnog vlasništva kako je predviđeno pravom Zajednice i/ili nacionalnim pravom dotične države članice.”
7
Člankom 3. navedene direktive, naslovljenim „Opće odredbe”, određuje se:
„1.   Države članice propisuju mjere, postupke i pravna sredstva potrebne za osiguravanje provedbe prava intelektualnog vlasništva obuhvaćenih ovom Direktivom. Te mjere, postupci i pravna sredstva moraju biti pošteni i pravični, ne smiju biti nepotrebno složeni ili skupi, ili nametati nerazumne vremenske rokove ili neopravdana odlaganja.
2.   Te mjere, postupci i pravna sredstva također moraju biti učinkoviti i razmjerni i moraju odvraćati od povrede te se moraju primjenjivati na takav način da se izbjegne stvaranje zapreka zakonitoj trgovini i da se osigura zaštita protiv njihove zlouporabe.”
8
Članak 9. te direktive, naslovljen „Privremene mjere i mjere predostrožnosti”, glasi:
„1.   Države članice osiguravaju da sudska tijela mogu, na zahtjev podnositelja zahtjeva:
(a)
izdati protiv navodnog počinitelja povrede privremeni sudski nalog usmjeren na sprečavanje neposredne povrede prava intelektualnog vlasništva, ili na zabranu, na privremenoj osnovi i uz, kada je prikladno, plaćanje kazne kada je tako predviđeno nacionalnim pravom, daljnje vršenje navodnih povreda tog prava, ili podlijeganju takvog vršenja daljnje povrede polaganjem jamstva koje bi nositelju prava trebalo osigurati naknadu štete; privremeni sudski nalog pod istim uvjetima također može biti izdan posredniku čije je usluge koristila treća stranka za povredu prava intelektualnog vlasništva; nalozi protiv posrednika čije je usluge koristila treća stranka za povredu autorskog ili srodnih prava obuhvaćeni su Direktivom 2001/29/EZ [Europskog parlamenta i Vijeća od 22. svibnja 2001. o usklađivanju određenih aspekata autorskog i srodnih prava u informacijskom društvu (SL 2001., L 167, str. 10.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 119.)];
(b)
narediti zapljenu ili predaju robe za koju se sumnja da povrjeđuje pravo intelektualnog vlasništva u svrhu sprečavanja njezina ulaska ili njezina kretanja trgovačkim kanalima.
2.   U slučaju povrede koja je počinjena na komercijalnoj razini, države članice osiguravaju da, ako oštećena strana pruži dokaze o okolnostima koje bi mogle ugroziti naknadu štete, sudska tijela mogu iz predostrožnosti naložiti oduzimanje pokretne i nepokretne imovine navodnog počinitelja povrede, uključujući i blokiranje njegovih bankovnih računa i ostalih sredstava. U tu svrhu, nadležna tijela mogu naložiti dostavljanje bankovnih, financijskih ili poslovnih dokumenata ili primjereni pristup odgovarajućim informacijama.
3.   U pogledu mjera iz stavaka 1. i 2., sudska tijela ovlaštena su zahtijevati od podnositelja zahtjeva predočenje razumno dostupnih dokaza kako bi se s dovoljnom sigurnošću mogla uvjeriti da je podnositelj zahtjeva nositelj prava i da je pravo podnositelja zahtjeva povrijeđeno ili da je takva povreda neminovna.
4.   Države članice osiguravaju da se privremene mjere iz stavaka 1. i 2. ovog članka mogu, u odgovarajućim slučajevima, poduzeti bez saslušanja tuženika, posebno kada bi svako odlaganje nositelju prava uzrokovalo nepopravljivu štetu. U tom slučaju, strane se o tome obavješćuju bez odlaganja najkasnije nakon izvršenja mjera.
Preispitivanje, uključujući i pravo na saslušanje, održava se na zahtjev tuženika kako bi se u razumnom roku, nakon obavješćivanja o mjerama, odlučilo hoće li te mjere biti izmijenjene, ukinute ili potvrđene.
5.   Države članice osiguravaju da mjere iz stavaka 1. i 2. ovog članka na zahtjev tuženika budu povučene ili da na drugi način prestanu vrijediti, ako tužitelj u razumnom roku ne pokrene postupak koji dovodi do odluke o meritumu pred nadležnim sudskim tijelom, s tim da taj rok određuje sudsko tijelo koje naređuje mjere u slučaju da to dopušta zakon države članice ili u slučaju nepostojanja takve odluke, u roku ne dužem od 20 radnih dana ili 31 kalendarskog dana, ovisno o tome koji je rok duži.
[…]”
Talijansko pravo
CPI
9
Članak 131. decreta legislativo n. 30 – Codice della proprietà industriale, a norma dell’articolo 15 della legge 12 dicembre 2002, n. 273 (Zakonodavna uredba br. 30 o odobrenju Zakonika o industrijskom vlasništvu, u skladu s člankom 15. Zakona br. 273 od 12. prosinca 2002.), od 10. veljače 2005. (GURI br. 52 od 4. ožujka 2005., redovni dodatak br. 28), u verziji koja se primjenjuje na činjenice u glavnom postupku (u daljnjem tekstu: CPI), naslovljen „Sudski nalog”, predviđa:
„1.   Nositelj prava industrijskog vlasništva može zatražiti izdavanje sudskog naloga protiv neposredne povrede njegova prava i protiv daljnjeg postupanja ili ponavljanja povreda koje su u tijeku. To uključuje zahtjev za izdavanje sudskog naloga protiv proizvodnje, stavljanja na tržište i uporabe proizvoda kojima se nanosi povreda, kao i izdavanje sudskog naloga za povlačenje takvih proizvoda s tržišta protiv svih osoba koje ih posjeduju ili im na drugi način imaju pristup, u skladu s odredbama Zakona o parničnom postupku [(u daljnjem tekstu: ZPP)] koje se odnose na postupke privremene pravne zaštite.
Sudski nalog i rješenje o uklanjanju takvih proizvoda mogu se zatražiti iz istih razloga protiv svake osobe čije se usluge koriste za povredu prava industrijskog vlasništva.
2.   Pri izdavanju naloga sud može odrediti dugovani iznos za svaku naknadno utvrđenu povredu ili nepoštovanje i za svako kašnjenje u izvršenju mjere.”
10
Članak 132. CPI‑ja, naslovljen „Ranija primjena privremene pravne zaštite i odnos između postupka privremene pravne zaštite i postupka o meritumu”, određuje:
„1.   Mjere iz članaka 126., 128., 129., 131. i 133. također se mogu odobriti tijekom postupka podnošenja patenta ili registracije, pod uvjetom da je prijava stavljena na raspolaganje javnosti ili osobama kojima je podnesena.
2.   Ako sud koji određuje privremenu mjeru ne odredi rok u kojem stranke trebaju pokrenuti postupak o meritumu, postupak se mora pokrenuti u roku od 20 radnih dana ili trideset i jedan kalendarski dan ako je taj rok dulji. Rok teče od objave rješenja kada je ono doneseno na raspravi ili, ako to nije moguće, od dana njegove dostave. Ako se dodatne privremene mjere uz opis zahtijevaju istodobno s njim ili podredno, za izračun roka uzima se u obzir rješenje određenog suda koji također odlučuje o tim dodatnim mjerama.
3.   Ako postupak o meritumu nije pokrenut u prekluzivnom roku predviđenom u stavku 2. ili ako je okončan nakon što je pokrenut, privremena mjera prestaje proizvoditi učinke.
4.   Odredbe stavka 3. ne primjenjuju se na hitne mjere poduzete u skladu s člankom 700. [ZPP‑a] ni na druge privremene mjere kojima se nastoje predvidjeti učinci odluke o meritumu [(u daljnjem tekstu: mjere predviđanja)]. U tom slučaju svaka stranka može pokrenuti postupak o meritumu.
[…]”
ZPP
11
Člankom 700. ZPP‑a određuje se:
„Osim u slučajevima koji su uređeni prethodnim odjeljcima ovog poglavlja, svaka osoba koja ima osnovani razlog za bojazan da će joj tijekom vremena potrebnog za ostvarivanje svojeg prava u redovnom postupku prijetiti neposredna i nepopravljiva šteta, može pokrenuti postupak pred sudom radi donošenja hitnih mjera za koje smatra da su, ovisno o okolnostima, najprikladnije za privremeno osiguranje učinaka odluke o meritumu.”
Glavni postupak i prethodno pitanje
12
Društvo Villa Ramazzini, poduzetnik sa sjedištem u Italiji, nositelj je figurativnog žiga „Mò Mò”,
13
Društvo M. M. Ristorazione, poduzetnik koji također ima sjedište u Italiji, upotrebljavalo je razlikovni znak „Mò Mò Pizza, Sapori e Salute”.
14
Privremenim sudskim nalogom od 22. ožujka 2018. Tribunale di Roma (Sud u Rimu, Italija) prihvatio je zahtjev za privremenu zaštitu koji je podnijelo društvo Villa Ramazzini. Konkretno, taj je sud zabranio društvu M. M. Ristorazione uporabu znaka „Mò Mò Pizza, Sapori e Salute”, kao i bilo kojeg drugog razlikovnog znaka koji sadržava žig „Mò Mò”, naložio uklanjanje tog znaka iz žiga društva M. M. Ristorazione te mu je izrekao novčanu kaznu za svaki dan kašnjenja u izvršenju njegove odluke, računajući od dostave te odluke u ovršnom obliku.
15
Društvo M. M. Ristorazione podnijelo je Tribunaleu di Roma (Sud u Rimu) zahtjev za proglašenje neučinkovitosti privremenog sudskog naloga od 22. ožujka 2018. Tvrdilo je da je taj nalog izgubio učinak na temelju članka 132. stavka 3. CPI‑ja i članka 9. stavka 5. Direktive 2004/48 jer društvo Villa Ramazzini nije pokrenulo postupak o meritumu radi utvrđenja svojeg prava.
16
Presudom od 8. srpnja 2020. Tribunale di Roma (Sud u Rimu) odbio je taj zahtjev za proglašenje neučinkovitosti na temelju članka 132. stavka 4. CPI‑ja, prema kojem se sankcija opoziva privremene mjere zbog nepravodobnog pokretanja postupka o meritumu ne primjenjuje na mjere predviđanja, kao što je, prema mišljenju tog suda, nalog o nečinjenju izdan protiv društva M. M. Ristorazione. Prema mišljenju navedenog suda, članak 9. Direktive 2004/48 odnosi se isključivo na privremene mjere po svojoj prirodi, a ne na one kojima se mogu predvidjeti učinci odluke o meritumu.
17
Društvo M. M. Ristorazione podnijelo je žalbu protiv te presude Corteu d’appello di Roma (Žalbeni sud u Rimu, Italija), koji je potvrdio prvostupanjsku presudu. Nakon što je naloge iz članka 131. CPI‑ja kvalificirao kao mjere predviđanja, taj je sud smatrao da, kada te mjere postanu pravomoćne, one same po sebi mogu konačno zaštititi tužiteljevo pravo. U tom pogledu, navedene mjere treba razlikovati od onih predviđenih u članku 9. Direktive 2004/48, koje obilježava namjera očuvanja činjeničnog stanja kako bi glavna odluka mogla proizvoditi svoje učinke u budućnosti. Prema mišljenju navedenog suda, uređenjem mjera predviđanja nastoji se poštovati načelo ekonomičnosti postupka, uređeno člankom 3. te direktive.
18
Društvo M. M. Ristorazione podnijelo je žalbu u kasacijskom postupku Corteu suprema di cassazione (Vrhovni kasacijski sud, Italija), sudu koji je uputio zahtjev. U prilog svojoj žalbi ističe dva žalbena razloga, od kojih se prvi temelji, među ostalim, na povredi članka 9. Direktive 2004/48 i članka 132. CPI‑ja. Prema mišljenju M. M. Ristorazionea, taj članak 9. obuhvaća mjere predviđanja kao što su nalozi za sprječavanje ili prestanak povreda. Usto, članku 3. te direktive ne protivi se to da mjere predviđanja mogu prestati proizvoditi učinke.
19
Sud koji je uputio zahtjev ističe, kao prvo, da, iako članak 132. stavak 3. CPI‑ja propisuje opće pravilo prema kojem privremena mjera gubi svoju učinkovitost ako postupak o meritumu nije pokrenut u propisanom roku, člankom 132. stavkom 4. CPI‑ja ipak se predviđa da se to pravilo ne primjenjuje na hitne mjere donesene na temelju članka 700. ZPP‑a i na druge privremene mjere kojima se nastoje predvidjeti učinci odluke o meritumu, pri čemu svaka stranka može pokrenuti postupak o meritumu.
20
Taj sud dodaje da iz članka 9. stavka 5. Direktive 2004/48 proizlazi da privremene mjere iz stavaka 1. i 2. tog članka trebaju na zahtjev tuženika biti povučene ili na drugi način prestati vrijediti, ako tužitelj u razumnom roku ne pokrene postupak koji dovodi do odluke o meritumu.
21
Navedeni sud pojašnjava da, prema sudskoj praksi Suda, mjere iz članka 9. stavka 5. Direktive 2004/48 potpadaju među pravne instrumente koje je predvidio zakonodavac Unije, a koji omogućuju da se općenito smanji opasnost od toga da se tuženiku uzrokuje šteta određivanjem privremenih mjera i da se on na taj način zaštiti.
22
Taj sud primjećuje da se među mjerama navedenima u članku 9. stavku 1. točki (a) Direktive 2004/48 nalazi privremeni nalog, koji se podudara s nalogom o nečinjenju predviđenim člankom 131. stavkom 1. CPI‑ja, i plaćanje novčane kazne, koja je jednaka određivanju „dugovanog iznosa za svaku naknadno utvrđenu povredu ili nepoštovanje i za svako kašnjenje u izvršenju mjere” iz članka 131. stavka 2. CPI‑ja.
23
Kao drugo, sud koji je uputio zahtjev navodi da na nacionalnoj razini ni sudska praksa ni pravna teorija ne omogućuju davanje jednoznačnog odgovora u pogledu pitanja povređuje li se člankom 132. stavkom 4. CPI‑ja odredbe Direktive 2004/48.
24
U tim je okolnostima Corte suprema di cassazione (Vrhovni kasacijski sud) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
„Treba li članak 9. stavak 5. Direktive [2004/48] tumačiti na način da mu se protivi nacionalna odredba sadržana u članku 132. stavku 4. [CPI‑ja], u skladu s kojim se pravilo sadržano u članku 132. stavku 3. CPI‑ja, kojim se predviđa da privremena mjera prestaje vrijediti u slučaju kad u prekluzivnom roku nije pokrenut postupak radi donošenja odluke o meritumu, ne primjenjuje na hitne mjere donesene u skladu s člankom 700. [CPC‑a] ni na druge privremene mjere koje mogu prejudicirati učinke presude o meritumu, iako u tim slučajevima svaka od stranaka može pokrenuti navedeni postupak radi donošenja odluke o meritumu?”
O prethodnom pitanju
25
Svojim jedinim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 9. stavak 5. Direktive 2004/48 tumačiti na način da mu se protivi primjena nacionalne odredbe koja dopušta zadržavanje na snazi određenih privremenih mjera, kao što su privremene mjere kojima se nastoje predvidjeti učinci odluke o meritumu, iako tužitelj nije pokrenuo postupak koji dovodi do takve odluke u roku predviđenom u tom članku 9. stavku 5., a tuženik zahtijeva da te privremene mjere budu povučene ili da na drugi način prestanu vrijediti.
26
Najprije valja podsjetiti na to da Sporazum TRIPS, koji je sastavni dio pravnog poretka Unije, obvezuje Uniju i stoga ima prednost pred aktima sekundarnog prava Unije, pri čemu potonje treba tumačiti, koliko god je moguće, u skladu s odredbama navedenog sporazuma (vidjeti u tom smislu presudu od 27. veljače 2024., EUIPO/The KaiKai Company Jaeger Wichmann, C‑382/21 P, EU:C:2024:172, t. 70. i navedenu sudsku praksu).
27
U tom pogledu, u uvodnim izjavama 4. i 5. Direktive 2004/48 navodi se da ta direktiva ne bi trebala utjecati na obveze država članica koje proizlaze iz Sporazuma TRIPS, kojim su vezane sve države članice, kao i sama Unija. Osim toga, članak 9. navedene direktive odražava tekst članka 50. tog sporazuma. Iz toga slijedi da tu direktivu treba tumačiti, koliko je to moguće, u skladu s međunarodnim obvezama Unije koje proizlaze iz navedenog sporazuma.
28
Usto, u skladu s ustaljenom sudskom praksom, pri tumačenju odredbe prava Unije treba uzeti u obzir ne samo njezin tekst nego i kontekst u kojem se nalazi te ciljeve i svrhu akta kojeg je ona dio (vidjeti presude od 17. studenoga 1983., Merck, 292/82, EU:C:1983:335, t. 12. i od 19. lipnja 2025., CeramTec, C‑17/24, EU:C:2025:455, t. 33. i navedenu sudsku praksu).
29
Kao prvo, članak 9. stavak 5. Direktive 2004/48 nalaže državama članicama da osiguraju da privremene mjere iz stavaka 1. i 2. tog članka 9. na zahtjev tuženika budu povučene ili da na drugi način prestanu vrijediti, ako tužitelj pred nadležnim sudskim tijelom ne pokrene postupak koji dovodi do odluke o meritumu u roku koji odredi to tijelo ili, ako takva odluka nije utvrđena, u roku ne dužem od 20 radnih dana ili 31 kalendarskog dana, ovisno o tome koji je rok duži.
30
Iz teksta članka 9. stavka 5. Direktive 2004/48 proizlazi da su, kao prvo, obuhvaćene privremene mjere iz članka 9. stavka 1. točke (a) te direktive. Te su mjere usmjerene, među ostalim, u privremenom sudskom nalogu, na sprječavanje neposredne povrede prava intelektualnog vlasništva, ili na zabranu, na privremenoj osnovi i uz, kada je prikladno, plaćanje kazne kada je tako predviđeno nacionalnim pravom, daljnje vršenje navodnih povreda tog prava, ili podlijeganju takvog vršenja daljnje povrede polaganjem koje bi nositelju prava trebalo osigurati naknadu štete.
31
Nadalje, riječ je o privremenim mjerama iz članka 9. stavka 1. točke (b) navedene direktive, odnosno o mjerama kojima se nalaže zapljena ili predaja robe za koju se sumnja da povrjeđuje pravo intelektualnog vlasništva u svrhu sprečavanja njezina ulaska ili njezina kretanja trgovačkim kanalima.
32
Naposljetku, obuhvaćene su privremene mjere iz članka 9. stavka 2. te direktive, čiji je cilj narediti oduzimanje pokretne i nepokretne imovine navodnog počinitelja povrede, uključujući i blokiranje njegovih bankovnih računa i ostalih sredstava.
33
Stoga tekst članka 9. stavka 5. Direktive 2004/48, u vezi sa stavcima 1. i 2. tog članka, obuhvaća širok spektar privremenih mjera i ne isključuje privremene mjere kojima se nastoje predvidjeti učinci odluke o meritumu.
34
Kao drugo, iz konteksta članka 9. stavka 5. Direktive 2004/48 proizlazi da je cilj te odredbe dati tuženiku koji je adresat privremene mjere pravo da okonča tu mjeru ako se pokaže da tužitelj ne nastavlja spor pokretanjem postupka koji dovodi do odluke o meritumu u za to određenom roku (vidjeti po analogiji presudu od 13. rujna 2001., Schieving‑Nijstad i dr., C‑89/99, EU:C:2001:438, t. 42.).
35
Naime, članak 9. stavak 5. Direktive 2004/48 ne nalaže državama članicama da predvide automatski prestanak učinaka predmetnih privremenih mjera zbog isteka roka koji je tužitelju određen za pokretanje postupka koji dovodi do odluke o meritumu, s obzirom na to da ta odredba izričito predviđa da se u tu svrhu zahtijeva tuženikov zahtjev (vidjeti po analogiji presudu od 13. rujna 2001., Schieving‑Nijstad i dr., C‑89/99, EU:C:2001:438, t. 60.).
36
Osim toga, člankom 9. stavkom 4. te direktive predviđa se da se privremene mjere, čak i ako su naložene bez saslušanja tuženika, preispituju samo na zahtjev tuženika.
37
Kao treće, kad je riječ o ciljevima i svrsi Direktive 2004/48, valja istaknuti da se njome uređuju aspekti prava intelektualnog vlasništva koji su usko povezani, s jedne strane, s provedbom tih prava i, s druge strane, njihovom povredom, zahtijevajući postojanje učinkovitih pravnih sredstava čija je svrha sprječavanje, prestanak i otklanjanje povrede postojećeg prava intelektualnog vlasništva (presuda od 28. travnja 2022., Phoenix Contact, C‑44/21, EU:C:2022:309, t. 39. i navedena sudska praksa). U skladu s člankom 3. stavkom 1. te direktive, mjere, postupci i pravna sredstva potrebni za osiguravanje provedbe tih prava moraju, među ostalim, biti pošteni i pravični.
38
Osim toga, članak 3. stavak 2. navedene direktive naglašava da te mjere, postupci i pravna sredstva moraju biti učinkoviti i razmjerni i moraju odvraćati od povrede te se moraju primjenjivati na takav način da se izbjegne stvaranje zapreka zakonitoj trgovini i da se osigura zaštita protiv njihove zlouporabe. Prema tome, navedenom se odredbom nalaže državama članicama a u konačnici i nacionalnim sudovima da ponude jamstva čiji je cilj osobito da mjere i postupci iz članka 9. Direktive 2004/48 ne budu zloupotrijebljeni (presuda od 28. travnja 2022., Phoenix Contact, C‑44/21, EU:C:2022:309, t. 43. i navedena sudska praksa).
39
Osim toga, cilj članka 9. stavka 5. Direktive 2004/48, kao što to također proizlazi iz uvodne izjave 22. te direktive, jest osigurati da predmetne privremene mjere ne ostanu na neodređeno vrijeme na snazi bez odlučivanja o meritumu. Stoga je cilj tog članka 9. stavka 5. u vezi s člankom 3. navedene direktive spriječiti neproporcionalnu uporabu ili zlouporabu privremenih mjera i izbjeći stvaranje prepreka zakonitoj trgovini, jamčeći tuženiku mogućnost da zatraži njihovo ukidanje ako tužitelj ne pokrene postupak o meritumu.
40
Članak 9. stavak 5. Direktive 2004/48, kojim se ne predviđa nikakva iznimka od pravila koje se u njemu navodi, stoga je jedno od jamstava u korist tuženika koje je zakonodavac Unije smatrao nužnim predvidjeti kao protutežu brzim i učinkovitim privremenim mjerama koje je predvidio i koje zadiru u interese tuženika (vidjeti u tom smislu presudu od 28. travnja 2022., Phoenix Contact, C‑44/21, EU:C:2022:309, t. 43. do 48.).
41
Međutim, zadržavanje na snazi određenih privremenih mjera a da tužitelj nije dužan pokrenuti postupak o meritumu može dovesti do situacija u kojima bi privremena mjera, koja se čini opravdanom u hitnom postupku, ali koja bi se zatim mogla pokazati neopravdanom, i dalje utjecala na tuženika bez sudskog nadzora merituma predmeta i mogla bi, prilikom primjene mjera za provedbu prava intelektualnog vlasništva, ugroziti cilj koji se nastoji postići člankom 9. stavkom 5. Direktive 2004/48 kao i načelo proporcionalnosti iz njezina članka 3. stavka 2.
42
Osim toga, načelo ekonomičnosti postupka, na koje se poziva sud koji je uputio zahtjev, ne može prevagnuti nad izričitim odredbama sekundarnog prava Unije kojima se nalaže uspostava jamstava koja omogućuju zaštitu prava obrane, kako su navedena u člancima 3. i 9. Direktive 2004/48, u vezi s člankom 50. Sporazuma TRIPS i člancima 47. i 48. Povelje Europske unije o temeljnim pravima.
43
Naposljetku, članak 2. stavak 1. Direktive 2004/48, iz kojeg proizlazi da se ta direktiva primjenjuje ne dovodeći u pitanje sredstva koja su predviđena ili koja mogu biti predviđena, među ostalim, u nacionalnom zakonodavstvu, ako su ta sredstva povoljnija za nositelje prava (presuda od 28. travnja 2022., Phoenix Contact, C‑44/21, EU:C:2022:309, t. 37. i navedena sudska praksa), ne može se tumačiti na način da dopušta zadržavanje na snazi određenih privremenih mjera a da podnositelj zahtjeva koji se poziva na pravo intelektualnog vlasništva nije dužan pokrenuti postupak o meritumu. Naime, iako bi nacionalno pravilo koje predviđa takvo zadržavanje moglo biti povoljnije za nositelje prava intelektualnog vlasništva, zakonodavac Unije utvrdio je uvjete za primjenu privremenih mjera u člancima 3. i 9. Direktive 2004/48, i to na način koji je u skladu s člankom 50. Sporazuma TRIPS, osiguravajući pritom ravnotežu između prava nositelja prava intelektualnog vlasništva i prava obrane na temelju članaka 47. i 48. Povelje o temeljnim pravima. Takvi uvjeti za primjenu stoga nisu obuhvaćeni postupovnom autonomijom država članica.
44
Kao četvrto, sud koji je uputio zahtjev navodi da, prema dijelu pravne teorije, mjere predviđanja predviđene člankom 132. stavkom 4. CPI‑ja nisu obuhvaćene privremenim mjerama iz članka 9. stavka 5. Direktive 2004/48. Smatra se da su te mjere, za razliku od privremenih mjera u užem smislu, namijenjene zaštiti prava intelektualnog vlasništva na isti način kao i konačna odluka. Predviđajući odluku o meritumu, one predstavljaju netipične privremene mjere.
45
U tom je pogledu na nacionalnom sudu da utvrdi jesu li mjere predviđanja donesene u okviru glavnog postupka privremene mjere u smislu članka 9. stavka 1. točke (a) Direktive 2004/48.
46
Međutim, može se istaknuti, s jedne strane, kako je nesporno da i tužitelj i tuženik mogu pokrenuti postupak o meritumu, tako da se ne čini da je zakonodavac takve anticipatorne mjere zamislio kao pravno konačne, jer ih je sam okvalificirao kao privremene mjere (vidjeti po analogiji presudu od 16. lipnja 1998., Hermès, C‑53/96, EU:C:1998:292, t. 38.).
47
S druge strane, valja podsjetiti na to kako iz sudske prakse Suda proizlazi da „moguća volja stranaka da presudu u postupku privremene pravne zaštite prihvate kao ‚konačno’ rješenje njihova spora ne može izmijeniti pravni karakter mjere koja je kvalificirana kao ‚privremena’ u smislu članka 50. [Sporazuma TRIPS]” (presuda od 16. lipnja 1998., Hermès, C‑53/96, EU:C:1998:292, t. 44.).
48
S obzirom na sva ta razmatranja, na postavljeno pitanje valja odgovoriti tako da članak 9. stavak 5. Direktive 2004/48 treba tumačiti na način da mu se protivi primjena nacionalne odredbe koja dopušta zadržavanje na snazi određenih privremenih mjera, kao što su privremene mjere kojima se nastoje predvidjeti učinci odluke o meritumu, iako tužitelj nije pokrenuo postupak koji dovodi do takve odluke u roku predviđenom u tom članku 9. stavku 5., a tuženik zahtijeva da te privremene mjere budu povučene ili da na drugi način prestanu vrijediti.
Troškovi
49
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.
Slijedom navedenog, Sud (osmo vijeće) odlučuje:
Članak 9. stavak 5. Direktive 2004/48/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o provedbi prava intelektualnog vlasništva
treba tumačiti na način da mu se:
protivi primjena nacionalne odredbe koja dopušta zadržavanje na snazi određenih privremenih mjera, kao što su privremene mjere kojima se nastoje predvidjeti učinci odluke o meritumu, iako tužitelj nije pokrenuo postupak koji dovodi do takve odluke u roku predviđenom u tom članku 9. stavku 5., a tuženik zahtijeva da te privremene mjere budu povučene ili da na drugi način prestanu vrijediti.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: talijanski