62018CJ0619_RES
C‑619/18. sz. ügy
Európai Bizottság
kontra
Lengyel Köztársaság
A Bíróság ítélete (nagytanács), 2019. június 24.
„Tagállami kötelezettségszegés – Az EUSZ 19. cikk (1) bekezdésének második albekezdése – Jogállamiság – Az uniós jog által szabályozott területeken való hatékony bírói jogvédelem – A bírák elmozdíthatatlanságának és a bírói függetlenség elve – A legfelsőbb bírósági bírák nyugdíjkorhatárának csökkentése – Hivatalban lévő bírákra való alkalmazás – A bírói feladatok ezen életkoron túli ellátásának a köztársasági elnök diszkrecionális döntéshozatali jogkörébe tartozó engedély megszerzésétől függő lehetősége”
Kötelezettségszegés megállapítása iránti kereset – A jogvita tárgya – Az indokolással ellátott vélemény általi meghatározás – A tagállam számára előírt határidő – E tagállam olyan törvényének hatálybalépése, amely visszamenőleges hatállyal megszünteti a Bizottság által vitatott nemzeti rendelkezések valamennyi joghatását – Az említett határidő lejártát követően bekövetkező esemény – Nem tárgytalan kereset
(EUMSZ 258. cikk)
(lásd: 30., 31. pont)
Tagállamok – Kötelezettségek – A hatékony bírói jogvédelem biztosításához szükséges jogorvoslati lehetőségek megteremtése – Terjedelem
(EUSZ 2. és EUSZ 19. cikk; az Európai Unió Alapjogi Chartája, 47. cikk)
(lásd: 46–50., 54., 55. pont)
Tagállamok – Kötelezettségek – A hatékony bírói jogvédelem biztosításához szükséges jogorvoslati lehetőségek megteremtése – A bírák elmozdíthatatlansága elvének és a bírói függetlenség elvének tiszteletben tartása – A legfelsőbb bírósági bírák nyugdíjkorhatárát csökkentő nemzeti szabályozás – A hivatalban lévő bírákra való alkalmazás – Megsértés – Igazolás – A szolgálati jogviszony kötelező megszűnésével járó korhatárok egységesítése – Arányosság – Hiány
(EUSZ 2. és EUSZ 19. cikk; az Európai Unió Alapjogi Chartája, 47. cikk)
(lásd: 57., 58., 71–73., 78–96., 124. pont és a rendelkező rész)
Európai uniós jog – Elvek – A hatékony bírói jogvédelemhez való jog – A bírói függetlenség elve – Terjedelem
(EUSZ 19. cikk; az Európai Unió Alapjogi Chartája, 47. cikk, második bekezdés)
(lásd: 74–77., 108. pont)
Tagállamok – Kötelezettségek – A hatékony bírói jogvédelem biztosításához szükséges jogorvoslati lehetőségek megteremtése – A bírói függetlenség elvének tiszteletben tartása – A legfelsőbb bírósági bírák nyugdíjkorhatárát csökkentő és az említett bírák aktív szolgálatának meghosszabbítására vonatkozóan a tagállam elnöke számára diszkrecionális jogkört biztosító nemzeti szabályozás – A jogalanyokban ébresztett, az érintett bírák külső tényezők általi befolyásolhatatlanságát, valamint az esetlegesen ütköző érdekek vonatkozásában való semlegességét illető jogos kétségek esetén való megsértés
(EUSZ 2. és EUSZ 19. cikk; az Európai Unió Alapjogi Chartája, 47. cikk)
(lásd: 110–112._114–118., 123., 124. pont és a rendelkező rész)
Összefoglalás
A legfelsőbb bíróság bírái nyugdíjkorhatárának csökkentésére vonatkozó lengyel szabályozás rendelkezései ellentétesek az uniós joggal
A Bíróság nagytanácsa a 2019. június 24‑i Bizottság kontra Lengyelország ítéletben (C‑619/18) helyt adott a Bizottság által a Lengyel Köztársasággal szemben benyújtott kötelezettségszegés megállapítása iránti keresetnek, amely konkrétan annak megállapítására irányult, hogy e tagállam – mivel egyrészt a legfelsőbb bíróság bíráinak nyugdíjkorhatárát csökkentő intézkedésnek az e bíróságra 2018. április 3. előtt kinevezett, hivatalban lévő bírákra való alkalmazásáról rendelkezett, másrészt az említett bíróság bírái aktív szolgálatának az újonnan megállapított nyugdíjkorhatáron túli meghosszabbítására vonatkozóan a köztársasági elnök számára diszkrecionális jogkört biztosított – nem teljesítette az EUSZ 19. cikk (1) bekezdésének második albekezdéséből eredő kötelezettségeit.
A Bizottság azt rótta fel a Lengyel Köztársaságnak, hogy ezen intézkedésekkel a bírói függetlenség elvének és különösen a bírák elmozdíthatatlansága elvének megsértésével megsértette a fent hivatkozott rendelkezésből eredő, a tagállamokra háruló kötelezettségeket.
A Bíróság ítéletében először az EUSZ 19. cikk (1) bekezdése második albekezdésének alkalmazásáról és terjedelméről foglalt állást. A Bíróság e tekintetben emlékeztetett arra, hogy e rendelkezés minden tagállam számára előírja, hogy meg kell teremtenie azokat a jogorvoslati lehetőségeket, amelyek az uniós jog által szabályozott területeken különösen az Európai Unió Alapjogi Chartája 47. cikkének értelmében vett hatékony bírói jogvédelem biztosításához szükségesek. Konkrétan az EUSZ 19. cikk (1) bekezdésének második albekezdése értelmében minden tagállamnak biztosítania kell, hogy jogorvoslati rendszerében, az uniós jog által szabályozott területeken az uniós jog értelmében vett „bíróságnak” minősülő fórumok, amelyek tehát az uniós jog alkalmazására vagy értelmezésére vonatkozó kérdésekről határozhatnak, teljesítik a hatékony bírói jogvédelem követelményeit, a jelen esetben ilyen bíróság a lengyel legfelsőbb bíróság. A Bíróság egyébiránt megjegyezte, hogy annak biztosítása érdekében, hogy e bíróság maga ilyen védelmet nyújtson, alapvető fontosságú e szerv függetlenségének védelme, amint azt az Alapjogi Charta 47. cikkének második bekezdése is megerősíti. A bíróságok függetlenségére vonatkozó követelmény – amely a bírói hivatás velejárója – a hatékony bírói jogvédelemhez való jog és a tisztességes eljáráshoz való alapvető jog lényegéből következik, amely döntő jelentőségű a jogalanyok uniós jogból eredő valamennyi joga védelmének biztosítása és a tagállamok EUSZ 2. cikkben felsorolt közös értékeinek, különösen pedig a jogállamiság értékének a megőrzése szempontjából.
A Bíróság ezt követően pontosította e követelmény terjedelmét. E tekintetben kimondta, hogy az ebből eredő függetlenségi és pártatlansági garanciák olyan szabályok meglétét igénylik – különösen, ami az érintett fórum összetételét, a kinevezést, a megbízatás időtartamát, valamint az elfogultsági okokat, a kizárási okokat és a tagok elmozdítását illeti –, amelyek a jogalanyok számára biztosítják minden, az említett fórum külső tényezők általi befolyásolhatóságára, valamint az ütköző érdekek vonatkozásában való semlegességére vonatkozó jogos kétség kizárását. Különösen a bírák ezen, bármely külső beavatkozással vagy nyomással szembeni nélkülözhetetlen szabadsága megkövetel bizonyos olyan megfelelő garanciákat, mint az elmozdíthatatlanság, amelyek az ítélethozatal feladatával megbízott személyek védelmére szolgálnak. Az elmozdíthatatlanság ezen elve megköveteli többek között, hogy a bírák hivatalban maradhassanak mindaddig, amíg nem érik el a kötelező nyugdíjkorhatárt, vagy a megbízatásuk lejártáig, ha az határozott időre szól. Ezen, nem teljesen abszolút jellegű elv alól kizárólag akkor lehet kivételt tenni, ha jogszerű és kényszerítő indokok igazolják, tiszteletben tartva az arányosság elvét. A Bíróság ebben az ügyben megállapította, hogy a vitatott reformnak az a következménye, hogy a legfelsőbb bíróságon hivatalban lévő bírák igazságszolgáltatási feladatainak ellátása idő előtt megszűnik és e reform csak akkor engedhető meg, ha jogszerű céllal igazolható és e céllal arányos, valamint ha a jogalanyokban nem vetnek fel a fent említettekhez hasonló, jogos kétségeket. Márpedig a Bíróság azt állapította meg, hogy a legfelsőbb bíróság bíráinak nyugdíjkorhatárát csökkentő intézkedésnek az e bíróságon már hivatalban lévő bírákra való alkalmazása nem felel meg e feltételeknek, többek között mivel nem igazolható jogszerű céllal. Következésképpen a Bíróság kimondta, hogy az említett alkalmazás sérti a bírák elmozdíthatatlanságának elvét, amely a függetlenségük szerves részét képezi.
A Bíróság végezetül a köztársasági elnöknek a legfelsőbb bíróságról szóló új törvényben a tekintetben biztosított diszkrecionális jogkörről foglalt állást, hogy az e törvénnyel megállapított új nyugdíjkorhatáron túl meghosszabbítsa e bíróság bíráinak aktív szolgálatát. A Bíróság megállapította, hogy kizárólag a tagállamok dönthetnek arról, hogy engedélyezik‑e az ilyen meghosszabbítást, ugyanakkor, ha ilyen mechanizmus mellett döntenek, gondoskodniuk kell arról, hogy az ilyen meghosszabbításra vonatkozó feltételek és részletes szabályok ne veszélyeztethessék a bírói függetlenség elvét. E tekintetben az a körülmény, hogy az olyan szerv, mint a köztársasági elnök, rendelkezik azon hatáskörrel, hogy engedélyezze vagy megtagadja az esetleges ilyen meghosszabbítást, önmagában kétségtelenül nem elegendő az említett elv sérelme fennállásának megállapításához. Mindazonáltal biztosítani kell, hogy az ilyen határozatok elfogadására vonatkozó érdemi feltételek és eljárási szabályok olyanok legyenek, hogy az egyénekben ne merüljön fel jogos kétség az érintett bírák függetlenségét illetően. E célból különösen fontos, hogy az említett feltételeket és eljárási szabályokat oly módon alakítsák ki, hogy e bírák mentesek legyenek minden olyan késztetéstől, hogy a függetlenségüket veszélyeztető külső beavatkozásnak vagy nyomásnak engedjenek. Az ilyen eljárási szabályoknak tehát különösen lehetővé kell tenniük az utasításokban megnyilvánuló közvetlen befolyás kizárását, és az olyan közvetett befolyás kizárását is, amely hatással lehet az érintett bírák határozataira. Márpedig a legfelsőbb bíróságról szóló új törvényt illetően a Bíróság megállapítja, hogy e törvény értelmében e bíróság bírái aktív szolgálatának meghosszabbítása immár a köztársasági elnök olyan diszkrecionális jellegű határozatától függ, amelyet nem kell indokolni, és amely nem lehet bírósági jogorvoslat tárgya. A nemzeti igazságszolgáltatási tanácsnak a köztársasági elnök határozatának meghozatalát megelőző, e törvényben előírt beavatkozását illetően a Bíróság hangsúlyozza, hogy a bíró feladatai ellátásának a rendes nyugdíjkorhatáron túli meghosszabbítására vonatkozó eljárással összefüggésben az ilyen fórum beavatkozása főszabály szerint olyannak bizonyulhat, hogy hozzájárul ezen eljárás objektívvé tételéhez. Ez csak akkor történhet azonban meg, ha az említett fórum megfelel bizonyos feltételeknek, nevezetesen maga független a jogalkotó és végrehajtó hatalomtól, továbbá azon hatóságtól, amelynek állásfoglalást ad ki, valamint az ilyen állásfoglalást objektív és releváns kritériumok alapján adják ki, és az megfelelő indokolást tartalmaz, így alkalmas arra, hogy objektív felvilágosítást adjon e hatóság határozathozatalához. A Bíróság ebben az ügyben elegendőnek tartja annak megállapítását, hogy a nemzeti igazságszolgáltatási tanács állásfoglalásai, tekintettel az indokolás hiányára, nem járulhatnak hozzá ahhoz, hogy a köztársasági elnök objektív tájékoztatást kapjon a legfelsőbb bíróságról szóló törvény által ráruházott hatáskör gyakorlása keretében, olyannyira, hogy e hatáskör jogos kétségeket ébreszt nevezetesen a jogalanyokban az érintett bírák külső tényezők általi befolyásolhatatlanságát, valamint az előttük esetlegesen ütköző érdekek vonatkozásában való semlegességét illetően.