62024CJ0743_RES
Sag C-743/24 [Alchaster II] (
i
)
Minister for Justice and Equality
mod
MA
(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Supreme Court (Irland))
Domstolens dom (Store Afdeling) af 3. april 2025
»Præjudiciel forelæggelse – handels- og samarbejdsaftale mellem Den Europæiske Union og Det Europæiske Atomenergifællesskab på den ene side og Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland på den anden side – overgivelse af en person til Det Forenede Kongerige med henblik på strafforfølgning – risiko for tilsidesættelse af en grundlæggende rettighed – artikel 49, stk. 1, andet punktum i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder – det strafferetlige legalitetsprincip – ændring af ordningen for prøveløsladelse, der stiller den dømte person ringere«
Grundrettigheder – chartret om grundlæggende rettigheder – princippet om, at strafbare forhold og straffe skal have lovhjemmel – sikret ved både chartret om grundlæggende rettigheder og den europæiske menneskerettighedskonvention – samme betydning og omfang – et ved chartret sikret beskyttelsesniveau, som ikke tilsidesætter det, der er sikret ved nævnte konvention
(Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, art. 49, stk. 1)
(jf. præmis 24)
Retligt samarbejde i straffesager – handels- og samarbejdsaftalen med Det Forenede Kongerige – overgivelse af dømte eller mistænkte personer til de udstedende judicielle myndigheder – pligt til at overholde de grundlæggende rettigheder og retsprincipper – afslag på fuldbyrdelse af en arrestordre i tilfælde af risiko for tilsidesættelse af artikel 49, stk. 1, i chartret om grundlæggende rettigheder – betingelser – ændring med tilbagevirkende kraft af straffens omfang – reel risiko for en strengere straf end den oprindeligt idømte – pålæggelse af en strengere straf i tilfælde af ændring af ordningen for prøveløsladelse – betingelser
(Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, art. 49, stk. 1; handels- og samarbejdsaftalen mellem EU og Euratom på den ene side og Det Forenede Kongerige på den anden side)
(jf. præmis 25-47 og domskonkl.)
Resumé
Efter at være blevet forelagt en anmodning om præjudiciel afgørelse fra Supreme Court (øverste domstol, Irland) præciserede Domstolen (Store Afdeling) inden for rammerne af den fremskyndede procedure og i forbindelse med en arrestordre udstedt på grundlag af handels- og samarbejdsaftalen med Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland (
1
) begrebet pålæggelse af en strengere straf set i lyset af det strafferetlige legalitetsprincip, der er sikret ved artikel 49, stk. 1, andet punktum, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (
2
).
District Judge (distriktsdommer) ved Magistrates’ Courts of Northern Ireland (ret i første instans i Nordirland, Det Forenede Kongerige) udstedte fire arrestordrer mod MA for terrorhandlinger begået i 2020.
I 2022 traf High Court (ret i første instans, Irland) afgørelse om overgivelse af MA til Det Forenede Kongerige. MA iværksatte appel til prøvelse af denne afgørelse for den forelæggende ret, som forelagde Domstolen et præjudicielt spørgsmål vedrørende fortolkningen af handels- og samarbejdsaftalen, som Domstolen besvarede i Alchaster-dommen (
3
).
I den dom fastslog Domstolen, at en fuldbyrdende judiciel myndighed, når en person, der er omfattet af en arrestordre udstedt på grundlag af handels- og samarbejdsaftalen, påberåber sig en risiko for tilsidesættelse af chartrets artikel 49, stk. 1, i tilfælde af overgivelse til Det Forenede Kongerige på grund af en ændring af betingelserne for prøveløsladelse, som er indtrådt, efter at den lovovertrædelse, som den nævnte person retsforfølges for, angiveligt er blevet begået, skal foretage en selvstændig undersøgelse af, om denne risiko foreligger, inden den træffer afgørelse om fuldbyrdelsen af denne arrestordre. Henset til dette svar anmodede den forelæggende ret (
4
) Det Forenede Kongeriges myndigheder om at fremsende yderligere oplysninger om den lovgivning, som i tilfælde af MA’s overgivelse ville finde anvendelse vedrørende prøveløsladelse.
Det fremgik af svaret fra distriktsdommeren ved retten i første instans i Nordirland, at ifølge den lovgivning, der fandt anvendelse i Nordirland på det tidspunkt, hvor de i hovedsagen omhandlede lovovertrædelser angiveligt blev begået, skulle en ret, der idømte en tidsbestemt fængselsstraf, fastsætte en »periode med frihedsberøvelse«, der ikke kunne overstige halvdelen af den idømte straf, og ved hvis udløb den dømte person obligatorisk skulle prøveløslades. Derimod består en tidsbestemt fængselsstraf for en »nærmere fastsat terrorhandling« i henhold til den nye lovgivning, der finder anvendelse fra den 30. april 2021, herunder for lovovertrædelser begået før denne dato, af en »passende periode med frihedsberøvelse«, der fastsættes af retten, og af en yderligere periode på et år, hvor den domfældte har ret til prøveløsladelse, idet den samlede varighed af disse perioder ikke må overstige den maksimale varighed af den idømte fængselsstraf. Denne person kan desuden opnå prøveløsladelse efter at have afsonet to tredjedele af den»passende periode med frihedsberøvelse« og på betingelse af, at Parole Commissioners (prøveløsladelseskommissærerne, Det Forenede Kongerige) er af den opfattelse, at den domfældtes fortsatte frihedsberøvelse ikke er nødvendig for at beskytte samfundet.
Da den nærede tvivl om, hvorvidt disse ændringer kunne anses for udelukkende at vedrøre fuldbyrdelsen af straffe, eller om de derimod skulle anses for med tilbagevirkende kraft at ændre selve omfanget af den ifaldne straf, og om det indebar, at den berørte person ville blive idømt en hårdere straf end den straf, der var gældende på tidspunktet for de angivelige lovovertrædelser, således at der var tale om en tilsidesættelse af chartrets artikel 49, stk. 1, forelagde den forelæggende ret Domstolen et præjudicielt spørgsmål.
Domstolens bemærkninger
Domstolen erindrede indledningsvis om, at chartrets artikel 49 i det mindste indeholder de samme garantier som dem, der er fastsat i artikel 7 i den europæiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder (
5
), hvortil der skal tages hensyn som tærskel for minimumsbeskyttelse
Ved anvendelsen af EMRK’s artikel 7 skal der sondres mellem en foranstaltning, der udgør en »straf«, og en foranstaltning, der vedrører »fuldbyrdelsen« eller »anvendelsen« af straffen.
En foranstaltning vedrørende straffuldbyrdelse er kun uforenelig med chartrets artikel 49, stk. 1, andet punktum, hvis den med tilbagevirkende kraft medfører en ændring af selve omfanget af den straf, der ifaldes på det tidspunkt, hvor den pågældende lovovertrædelse angiveligt blev begået, hvilket således indebærer, at der pålægges en strengere straf end den, der oprindeligt ville ifaldes. Selv om dette ikke er tilfældet, når denne foranstaltning begrænser sig til at udsætte tidspunktet for, hvornår der kan ske prøveløsladelse, kan det forholde sig anderledes, bl.a. hvis den nævnte foranstaltning i det væsentlige ophæver muligheden for en prøveløsladelse, eller hvis den indgår i en helhed af foranstaltninger, der fører til en forværring af den iboende karakter af den straf, der oprindeligt ville ifaldes.
Den omstændighed, at en national lovgivning, der for så vidt angår lovovertrædelser, der er begået før dens ikrafttræden, foreskriver en forlængelse af den del af en fængselsstraf, der nødvendigvis skal afsones under frihedsberøvelse, før der kan træffes afgørelse om prøveløsladelse, medfører således ikke i sig selv en tilsidesættelse af chartrets artikel 49, stk. 1, andet punktum.
Det forelagte spørgsmål vedrørte imidlertid ændringer af en prøveløsladelsesordning, som også ændrede en regel, hvorefter en sådan løsladelse skulle ske automatisk, når halvdelen af straffen var afsonet. Selv om denne ændring af ordningen for prøveløsladelse i den foreliggende sag medførte en skærpelse af frihedsberøvelsen, skal denne omstændighed ikke nødvendigvis anses for at indebære pålæggelse af en strengere straf som omhandlet i chartrets artikel 49, stk. 1, andet punktum.
Denne betragtning følger af sondringen mellem begrebet »straf«, forstået som den sanktion, der er idømt, eller som kan blive idømt, og begrebet foranstaltninger vedrørende »fuldbyrdelse« eller »anvendelse« af straffen. Den gælder ikke alene for udsættelsen af tidspunktet for adgang til prøveløsladelse, men ligeledes for ændringer af andre betingelser, som en afgørelse om prøveløsladelse er underlagt.
I det omfang, disse ændringer ikke i det væsentlige afskaffer muligheden for en sådan løsladelse, og for så vidt som de ikke fører til en skærpelse af arten af den straf, der ville ifaldes på det tidspunkt, hvor de pågældende overtrædelser angiveligt blev begået, er deres anvendelse på lovovertrædelser begået før deres ikrafttræden således ikke i strid med chartrets artikel 49, stk. 1, andet punktum.
Hvad angår den første af disse to betingelser førte den indførte ændring hverken i henhold til loven eller i praksis til, at muligheden for prøveløsladelse i det væsentlige blev afskaffet.
Hvad angår den anden betingelse fremgik det ikke, at ændringen af den omhandlede ordning for prøveløsladelse, som ikke forlængede den maksimale varighed af en fængselsstraf, førte til en forværring af den iboende karakter af den straf, der oprindeligt ville ifaldes. Varigheden af den fængselsstraf, som straffedomstolen idømmer, udgør imidlertid såvel i henhold til den nye ordning som i henhold til den, der fandt anvendelse på det tidspunkt, hvor de pågældende lovovertrædelser angiveligt blev begået, den maksimale varighed, hvorunder den domfældte i sidste ende ville kunne frihedsberøves. Disse to ordninger for prøveløsladelse indebærer begge muligheden for, at den person, der har nydt godt af en sådan løsladelse, på ny frihedsberøves, hvis vedkommendes adfærd begrunder en tilbagekaldelse af denne løsladelse. Ingen af disse ordninger garanterer således denne person, at vedkommende forbliver på fri fod for en forud fastsat del af den fængselsstraf, der idømmes af straffedomstolen.
Derudover udgør kriteriet om den dømte persons farlighed, således som den vurderes på tidspunktet for den mulige prøveløsladelse, et almindeligt straffepolitisk kriterium, og det indebærer en vurdering af en anden art end den, der oprindeligt blev foretaget ved domfældelsen, og er derfor knyttet til straffuldbyrdelsen.
Domstolen konkluderede, at i henhold til chartrets artikel 49, stk. 1, andet punktum, udgør det ikke pålæggelse af en strengere straf, at en person, der idømmes en tidsbegrænset fængselsstraf, underlægges en ordning, der foreskriver, at denne person skal afsone mindst to tredjedele af en fastsat frihedsberøvelsesperiode, før vedkommende kan prøveløslades, at en sådan prøveløsladelse er betinget af, at en særlig myndighed vurderer, at den fortsatte frihedsberøvelse af den nævnte person ikke længere er nødvendig af hensyn til beskyttelsen af samfundet, og at samme person nødvendigvis prøveløslades ét år før afslutningen af den idømte straf, hvorimod den pågældende i henhold til de regler, der fandt anvendelse på gerningstidspunktet for de omhandlede lovovertrædelser, der angiveligt blev begået, automatisk ville blive prøveløsladt efter at have afsonet halvdelen af denne straf.
(
i
) – Den foreliggende sags navn er et vedtaget navn. Det svarer ikke til et navn på en part i sagen.
(
1
) – Handels- og samarbejdsaftale mellem Den Europæiske Union og Det Europæiske Atomenergifællesskab på den ene side og Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland på den anden side (EUT 2021, L 149, s. 10, herefter »handels- og samarbejdsaftalen«).
(
2
) – Herefter »chartret«.
(
3
) – Dom af 29.7.2024, Alchaster (C-202/24, EU:C:2024:649).
(
4
) – I henhold til handels- og samarbejdsaftalens artikel 613, stk. 2.
(
5
) – Konvention undertegnet i Rom den 4.11.1950 (herefter »EMRK«).