62018CJ0394_RES
Sag C-394/18
I.G.I. Srl
mod
Maria Grazia Cicenia m.fl.
(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Corte d’appello di Napoli)
Domstolens dom (Anden Afdeling) af 30. januar 2020
»Præjudiciel forelæggelse – direktiv 82/891/EØF – artikel 12 og 19 – spaltning af anpartsselskaber – sikring af de rettigheder, som tilkommer kreditorer i det spaltede selskab – spaltningens ugyldighed – omstødelsessøgsmål (actio pauliana)«
Etableringsfrihed – selskaber – ordning for spaltning af aktieselskaber – direktiv 82/891 – spaltning ved stiftelse af nye selskaber – instrumenter til sikring af de rettigheder, som tilkommer kreditorer i det spaltede selskab – omstødelsessøgsmål (actio pauliana) anlagt af kreditorer, der ikke har gjort brug af de fastsatte beskyttelsesinstrumenter – lovlighed
(Rådets direktiv 82/891, som ændret ved direktiv 2007/63, art. 12, 21 og 22)
(jf. præmis 66-70 og 73-75 samt domskonkl. 1)
Etableringsfrihed – selskaber – ordning for spaltning af aktieselskaber – direktiv 82/891 – spaltning ved stiftelse af nye selskaber – bestemmelser om spaltningens ugyldighed – ugyldighed – begreb – omstødelsessøgsmål (actio pauliana) – ikke omfattet
(Rådets direktiv 82/891, som ændret ved direktiv 2007/63, 11. betragtning og art. 19, 21 og 22)
(jf. præmis 78, 80 og 82-88 samt domskonkl. 2)
Resumé
I dommen i I.G.I.-sagen (sag C-394/18), afsagt den 30. januar 2020, fortolkede Domstolen for første gang artikel 12 og 19 i sjette direktiv 82/891 (
1
). Domstolen fastslog, at disse artikler ikke er til hinder for, at kreditorer i et spaltet selskab, hvis rettigheder er stiftet forud for spaltningen, og som ikke har gjort brug af de instrumenter til beskyttelse af kreditorerne, som er fastsat i national lovgivning i medfør af dette direktivs artikel 12, anlægger et omstødelsessøgsmål (actio pauliana) efter, at spaltningen er gennemført, med henblik på at opnå, at denne spaltning erklæres uvirksom over for dem.
Parterne i tvisten i hovedsagen var på den ene side kreditorer i et spaltet selskab og på den anden side det nystiftede selskab, hvortil en del af det førstnævnte selskabs formue var overdraget. Disse kreditorer var af den opfattelse, at spaltningen havde ført til, at det spaltede selskab havde mistet en stor del af sin formue, og anlagde et omstødelsessøgsmål eller et såkaldt »actio pauliana«-søgsmål med henblik på at opnå, at spaltningen blev erklæret uvirksom i forhold til dem, og at iværksætte fuldbyrdelsesforanstaltninger eller retsbevarende foranstaltninger vedrørende de overdragne aktiver. De havde imidlertid ikke gjort brug af den mulighed for at rejse indsigelse mod spaltningen, som var fastsat i national ret inden for rammerne af gennemførelsen af sjette direktiv.
Da actio pauliana-søgsmålet eksisterer ved siden af de instrumenter til beskyttelse af kreditorerne, som er fastsat i EU-retten, rejste den forelæggende ret for det første spørgsmålet om forholdet mellem et sådant søgsmål og sjette direktivs artikel 12. I medfør af denne artikel skal medlemsstaterne fastsætte en passende ordning til sikring af de rettigheder, som tilkommer kreditorer i det spaltede selskab. Med henblik herpå skal de i det mindste bestemme, at disse kreditorer har krav på passende sikkerhed, såfremt den finansielle situation i de selskaber, der deltager i spaltningen, gør denne beskyttelse nødvendig. Eftersom actio pauliana-søgsmålet ikke er et af de beskyttelsesinstrumenter, som er fastsat i national lovgivning i medfør af denne artikel 12, opstod i den foreliggende sag spørgsmålet, om kreditorerne i hovedsagen havde ret til at anlægge et sådant søgsmål. For det andet nærede den forelæggende ret tvivl med hensyn til fortolkningen af sjette direktivs artikel 19, som fastsætter bestemmelserne om spaltningens gyldighed. Den rejste bl.a. spørgsmålet, om de strenge betingelser for at gøre spaltningens ugyldighed gældende også finder anvendelse på et actio pauliana-søgsmål, som ikke berører denne spaltnings gyldighed, men alene gør det muligt at få fastslået, at den ikke kan gøres gældende over for de kreditorer, der har anlagt dette søgsmål.
For så vidt angår de instrumenter, som er fastsat til beskyttelse af kreditorer i det spaltede selskab, fremhævede Domstolen, at sjette direktivs artikel 12 fastsætter en minimumsordning med henblik på sikring af de rettigheder, som tilkommer disse kreditorer, for så vidt angår fordringer, der er stiftet inden spaltningsplanens offentliggørelse, og som endnu ikke er forfaldne på tidspunktet for denne offentliggørelse. Medlemsstaterne kan derfor fastsætte supplerende beskyttelsesinstrumenter. Endvidere fremgår det ikke af den nævnte artikel 12, at manglende anvendelse af et af de beskyttelsesinstrumenter, som er fastsat i den nationale lovgivning i henhold til denne artikel, er til hinder for, at kreditorerne gør brug af andre beskyttelsesinstrumenter end dem, der er opregnet i denne artikel. Domstolen konkluderede således, at sjette direktivs artikel 12 i lyset af målet med dette direktiv om at beskytte kreditorerne mod at lide tab ved denne spaltning ikke udelukker, at kreditorer i et spaltet selskab kan anlægge et actio pauliana-søgsmål.
Domstolen præciserede imidlertid, at virkningerne af et sådant søgsmål ikke må være i strid med formålet med denne bestemmelse. I denne henseende bemærkede Domstolen, at artikel 12 ikke kræver, at beskyttelsen af kreditorer i nystiftede selskaber skal svare til beskyttelsen af kreditorer i det spaltede selskab. Sjette direktivs minimumsharmonisering af sikringen af de rettigheder, som tilkommer kreditorer i de selskaber, der deltager i spaltningen, er følgelig ikke til hinder for, at der i forbindelse med en spaltning ved stiftelse af et nyt selskab gives forrang til sikring af de rettigheder, der tilkommer kreditorerne i det spaltede selskab.
Hvad angår de bestemmelser om spaltningens ugyldighed, som er fastsat i sjette direktivs artikel 19, fortolkede Domstolen begrebet »ugyldighed«, som ikke er defineret i dette direktiv, under hensyn til den generelle sammenhæng, hvori det anvendes, og de mål, der forfølges med direktivet. Ifølge Domstolen henviser dette begreb til søgsmål, der tager sigte på annullation af en retshandel eller retsakt, medfører, at denne falder bort, og har retsvirkning for alle. Det actio pauliana-søgsmål, som kreditorerne i hovedsagen havde anlagt, gør det imidlertid alene muligt at få fastslået, at spaltningen og navnlig overdragelsen af bestemte aktiver, der indgik som et led i spaltningen, ikke kan gøres gældende over for dem. Dette søgsmål berører ikke gyldigheden af denne spaltning, medfører ikke, at den falder bort, og har ikke retsvirkning over for alle. Det er derfor ikke omfattet af begrebet »ugyldighed« i sjette direktivs artikel 19. Heraf følger, at bestemmelserne om spaltningens ugyldighed i dette direktivs artikel 19 ikke er til hinder for anlæggelsen af et sådant actio pauliana-søgsmål efter, at en spaltning er blevet gennemført.
(
1
) – Rådets sjette direktiv 82/891/EØF af 17.12.1982 på grundlag af traktatens artikel 54, stk. 3, litra g), om spaltning af aktieselskaber (EFT 1982, L 378, s. 47), som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2007/63/EF af 13.11.2007 (EUT 2007, L 300, s. 47).