61981C0249
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
F. CAPOTORTI
FREMSAT DEN 15. SEPTEMBER 1982 (
1
)
Høje Domstol.
1.
Nærværende sag er anlagt af Kommissionen i henhold til EØF-traktatens artikel 169, stk. 2, og angår en påstand om, at republikken Irland har overtrådt artikel 30 i nævnte traktat ved at have taget forskellige, navnlig reklameprægede skridt til fremme af irske varer. Det skal herved først og fremmest afgøres, om foranstaltninger af den nævnte art er omfattet af begrebet »foranstaltninger med tilsvarende virkning som kvantitative indførselsrestrik-tioner«.
For så vidt angår de faktiske omstændigheder i sagen, skal jeg erindre om, at Kommissionen ved skrivelse af 28. maj 1979 indledte den i EØF-traktatens artikel 169, stk. 1, omhandlede procedure og opfordrede den irske regering til at fremsætte sine bemærkninger vedrørende retmæssigheden i henhold til fællesskabsretten af forskellige foranstaltninger, den havde truffet inden for rammerne af det i januar 1978 bebudede treårsprogram for fremme af afsætningen af irske varer. På siderne 3 og 4 i denne skrivelse anførtes specielt, at Kommissionen anså de i det følgende nævnte foranstaltninger for at være i strid med artikel 30:
a)
indførelsen af en mærkat med påskriften »Guaranteed Irish«, samt den ordning, ifølge hvilken en forbruger kan rette henvendelse til Irish Goods Council — en sammenslutning, der finansieres og kontrolleres af den irske regering — såfremt han ønsker at klage over varer, der er forsynet med den nævnte mærkat;
b)
oprettelsen af den såkaldte »Shoplink-Service«, hvorigennem forbrugerne på fem kontorer i Dublin, Cork, Limerick, Waterford og Galway kan få oplysninger om varer, der produceres i Irland;
c)
forskellige reklamefremstød for irske varer, der iværksættes af Irish Goods Council;
d)
de udstillingsfaciliteter, der udelukkende tilbydes for nationale varer på House Trade Centre i Dublin, en institution, der råder over et indrettet udstillingsareal på over to kvadratkilometer, og som drives af Irish Goods Council.
Ved skrivelse af 20. juli 1979 meddelte den irske regering, at det var korrekt, at den i 1978 havde vedtaget et treårsprogram til fremme af afsætningen af irske produkter; den stod i begreb med at give varer indført fra Fællesskabet adgang til de udstillingsfaciliteter, Ireland House Trade Centre kunne byde på og var også indstillet på, at de skulle være omfattet af »Shoplink-Service«-ordningen. Dette blev imidlertid ikke til noget. Kommissionen fastslog derfor i sin begrundede udtalelse af 25. februar 1981, at de irske myndigheder ikke havde afskaffet de anførte foranstaltninger, og udtrykte det som sin opfattelse, at Irland havde overtrådt EØF-traktatens artikel 30.
På et møde den 5. maj 1981 mellem tjenestemænd fra Kommissionen og irske embedsmænd kunne de sidstnævnte meddele, at den irske regering havde besluttet at afskaffe både »Shoplink-Service«-ordningen og udstillingsmulighederne på Ireland House Trade Centre. Vedrørende de to resterende typer foranstaltninger fremkom der ikke yderligere forsikringer eller oplysninger fra den irske regering. Kommissionen har derfor den 15. september 1981 besluttet at anlægge den sag, som jeg skal undersøge i det følgende.
2.
Den afskaffelse af nogle af de irske foranstaltninger, der blev meddelt Kommissionen den 5. maj 1981, har naturligvis gjort tvisten mindre omfangsrig. På den anden side er reklamefremstødene tilsyneladende ikke bragt til ophør efter afslutningen af treårsprogrammet 1978-1981. I den forbindelse skal der henvises til, at Irish Goods Council i alt fald fra 1978 har finansieret og organiseret en omfattende reklamekampagne for irske varer, som de handlende er blevet opfordret til at sælge og forbrugerne til at købe. Reklamefremstødet er blevet gennemført i dagspressen og i andre blade og i fjernsyn og radio; i Irish Times fra den 24. juni 1981 kunne man f.eks. læse: »Insist on ’Guaranteed Irish’ products — Tip the balance«, mens man i fjernsyns- og radioreklamen brugte sloganet »Tip just a few purchases over to Irish products and tip jobs in Ireland's favour«. Jeg skal bemærke, at et af denne reklamekampagnes formål utvivlsomt gik ud på at lade indenlandske varer komme til i stedet for indførte varer. Dette fremgår klart af den tale, industriministeren Desmond O'Malley holdt den 18. januar 1978; ministeren fastslog ved denne lejlighed bl.a., at regeringens målsætning med treårsprogrammet til fordel for irske varer var »et stigende forbrug af irske varer i stedet for indførte varer, omfattende op til 3 % af det samlede forbrug og en tilsvarende stigning i industriens omsætning«. Den 9. april 1981 udtalte miljøministeren Raphael Burke sig i samme retning i omtalen af regeringens initiativer til »at skaffe bedre vilkår for andre varer end importvarer«. Han meddelte navnlig, at en arbejdsgruppe bestående af repræsentanter for producentorganisationerne, arbejdstagerne og det offentlige havde fået til opgave at »undersøge, ved hvilke midler indførte varer kan erstattes i forbruget, således at forbruget af irske varer stiger« og havde fremlagt et »intensivt program«, der bl.a. omfattede udarbejdelsen af en fortegnelse over irske byggematerialer. Ifølge den irske regerings oplysninger har denne gruppe dog afsluttet sit arbejde i juni 1981.
På baggrund af de oplysninger, der er fremkommet, mener jeg, at det i nærværende sag først og fremmest er følgende faktiske forhold af en mere permanent beskaffenhed, der skal undersøges: den irske regering kontrollerer og finansierer i væsentligt omfang Irish Goods Council; denne institution virker på mange forskellige måder for at sætte skub i salget af irske produkter. Den irske regering har støttet dens propagandafremstød bl.a. gennem forskellige officielle tilkendegivelser og gennem et vist samarbejde fra de kompetente ministres side.
3.
Hvilken juridisk status har Irish Goods Council efter irsk ret? Der er tale om en sammenslutning (nærmere betegnet et »Company limited by guarantee and not having a share capital«), hvori deltager et antal repræsentanter for handelsforetagender (company managers, company executives, accountants), og som optager nye medlemmer — enkeltpersoner eller selskaber —, sammenslutningens vigtigste formål er at fremme salget af irske varer og tjenesteydelser i Irland, at yde et bidrag til en forbedring af irske varers tekniske standard og kvalitet (og af emballerings-, distributions- og markeds-føringsmetoder) og at virke for udbredelsen af kendskabet til irske varer og tjenesteydelser (jfr. Memorandum of association, artikel 2, litra b), c), d), e)).
Mellem den irske regering og Irish Goods Council er forbindelserne meget snævre. Det vil herved være tilstrækkeligt at nævne, at en hvilken som helst ændring af stiftelsesakten og vedtægterne (benævnt henholdsvis »Memorandum« og »Articles of association«) kræver godkendelse fra industriministeren — der i visse tilfælde først skal have en udtalelese fra finansministeren — (artikel 4 i Memorandum of association); at samtlige medlemmer af direktionen udnævnes af industriministeren, hvem det også påhviler at vælge den administrerende direktør (artiklerne 32 og 44 i Articles of association); at revisorerne udnævnes efter godkendelse fra industriministeren, der først skal have indhentet en udtalelse fra finansministeren (artikel 60 i Articles of association), og at de af regeringen ydede tilskud til sammenslutningens budget i perioden 1978-1981 udgjorde mellem fire femtedele og femsjettedele af sammenslutningens samlede midler (dette fremgår af den irske regerings besvarelse af spørgsmål fra Domstolen; og det fremgår navnlig af den tabel, der angiver regeringsfinansieringen ved siden af industriens tilskud).
På baggrund af disse oplysninger synes Irish Goods Council at fremtræde som en offentlig institution, der opfylder en række økonomisk prægede hjælpefunktioner. Sammenslutningen udgør efter en mere nøjagtig beskrivelse et instrument, der a) forfølger mål, der er de samme som eller parallelle med flere af de mål, som den irske regering selv forfølger vedrørende udviklingen af den hjemlige økonomiske aktivitet og b) kan bruges eller påvirkes af denne regering. Dette betyder imidlertid ikke, at sammenslutningens status er den samme, som den der tilkommer en offentlig »myndighed«. Der er ikke tale om et statsorgan; sammenslutningen har ingen beføjelser over for borgerne og udsteder ikke akter, der kan binde private. Det er således efter min mening korrekt, at Irish Goods Council's initiativer kan anskues på samme måde som den irske regerings initiativer, navnlig i tilfælde, hvor de indgår i et program der åbent bakkes op af de ministerielle myndigheder (således som tilfældet har været i den foreliggende sag); men det må ikke glemmes, at sammenslutningen kun er et hjælpeinstrument for staten, og at den ikke kan træffe foranstaltninger, der kan betragtes som retsakter udstedt af en offentlig myndighed.
4.
På grundlag af det ovenfor anførte kan det fastslås, at den irske regerings finansiering af Irish Goods Council ikke udgør en adfærd, der selvstændigt kan bedømmes ud fra fællesskabsretten, men blot er et af flere beviser for forbindelsen mellem nævnte regering og nævnte sammenslutning. Jeg kan derfor ikke tilslutte mig det synspunkt, der er kommet til udtryk i Kommissionens svar på de spørgsmål, Domstolen har stillet den, og hvorefter den anførte finansiering i og for sig skulle udgøre en foranstaltning med tilsvarende virkning, jfr. artikel 30. Det er ganske afgjort ikke den offentlige finansiering af Irish Goods Council, der lægger hindringer i vejen for indførslerne fra andre medlemsstater; det er snarere forskellige af denne sammenslutnings initiativer, der kan få skadelige virkninger for handelen i Fællesskabet, og offentlig finansiering er en vigtig faktor i forbindelse med spørgsmålet om, hvilken forbindelse der er mellem disse nævnte initiativer og den irske regering.
Efter afklaringen på dette punkt skal jeg vende mig til denne sags centrale spørgsmål, nemlig om et reklamefremstød for indenlandske varer, der kan antages at være inspireret af regeringen i en medlemsstat, enten fordi det varetages af en institution, som finansieres og kontrolleres af denne regering, eller fordi nogle ministre i deres taler er med til at holde det i gang, og offentlige myndigheder yder teknisk bistand, er omfattet af forbudet mod foranstaltninger med tilsvarende virkning som kvantitative ¡udførselsrestriktioner (EØF-traktatens artikel 30).
Jeg må straks anføre, at dette spørgsmål efter min mening ikke kan afgøres på grundlag af de argumenter, Kommissionen har fremført, og som den støtter på Kommissionens direktiv 70/50 af 22. december 1969 om »afskaffelse af foranstaltninger med tilsvarende virkning som kvantitative importrestriktioner, der ikke omfattes af andre bestemmelser truffet i medfør af EØF-traktaten«. I direktivets artikel 2, stk. 2, hedder det, at direktivet »omfatter... foranstaltninger, der begunstiger indenlandske varer, eller som med eller uden betingelser giver dem en fortrinsstilling i en anden form end støtte«; hertil hører bl.a., jfr. samme artikel, stk. 3, litra k), foranstaltninger, der »skaber hindringer for privatpersoners køb alene ved importerede varer eller opfordrer til udelukkende at købe indenlandske varer eller påbyder et sådant køb, eller giver det en fortrinsstilling«. Præamblen til direktivet indeholder i anden betragtning herom den forklaring, at »ved tilskyndelser skal forstås enhver handling udgået fra en offentlig myndighed, som uden at binde dens modtager juridisk foranlediger, at denne indtager en bestemt holdning«. Selv om det faktisk ikke er forkert at anse den citerede bestemmelse i stk. 3, litra k) for en regulær fortolkning af begrebet foranstaltning med tilsvarende virkning, jfr. EØF-traktatens artikel 30 (og altså som en fortolkning, der er almengyldig og bindende), må det kunne betvivles, at den reklame, nærværende sag drejer sig om, og som er blevet foranstaltet af en institution, med tilknytning til den irske regering, men uden en offentlig myndigheds beføjelser, kan betegnes som en handling udgået fra en offentlig myndighed, der kan foranledige, at den personkreds, som den henvender sig til, indtager en bestemt holdning. En sådan handling minder mere om en henstilling fra et overordnet forvaltningsorgan til underordnede tjenestegrene, der skal tilskynde disse sidste til kun at indkøbe indenlandske varer. Men bortset herfra må det konstateres, at Kommissionen ikke har været beføjet til i egne regler at definere begrebet foranstaltning med tilsvarende virkning som en kvantitativ restriktion.
Det omhandlede direktiv blev udstedt af Kommissionen under henvisning til artikel 33, stk. 7, i EØF-traktaten. Til denne bestemmelse henvises der såvel i præamblens første led som i selve overskriften til retsakten (hvori direktivet angives som udstedt »under henvisning til bestemmelserne i artikel 33, stk. 7, i traktaten«). I denne bestemmelse hedder det imidlertid, at »Kommissionen udsteder direktiver for fremgangsmåden og tempoet for afviklingen mellem medlemsstaterne af de foranstaltninger med tilsvarende virkning som kontingenter, der består på tidspunktet for denne traktats ikrafttræden«. Den opgave, der blev betroet Kommissionen gik altså kun ud på at fastlægge fremgangsmåden og tempo- et for afviklingen af foranstaltninger med tilsvarende virkning. Jeg mener ikke, at dette indebar, at Kommissionen var beføjet til at fastlægge rækkevidden af begrebet »foranstaltninger« i artikel 30.
Kommissionen har hertil bemærket, at da det af hensyn til fastlæggelsen af tempi og procedure for afviklingen af foranstaltningerne var absolut nødvendigt at angive rækkevidden af terminologien »foranstaltninger med tilsvarende virkning som kvantitative restriktioner« måtte det også være en opgave for Kommissionen at gennemføre artikel 30 også på dette materielt væsentlige punkt. Et sådant ræsonnement forekommer mig imidlertid ikke acceptabelt. Udstedelsen af processuelle regler — der ifølge artikel 32, stk. 2, kun skulle være virksomme i overgangsperioden — er én ting; en retsanordning, der drejer sig om det materielretlige område for en så indviklet bestemmelse som artikel 30 er noget helt andet. Det nytter ikke noget at indvende, som Kommissionen gør, at medlemsstaterne aldrig har anfægtet direktivet fra 1969; medlemsstaternes stiltiende accept kan ikke udbedre den ulovlighed, hvormed en retsakt, der er udstedt uden den fornødne kompetence, er behæftet, og desuden har der ikke hidtil foreligget nogen retstvist, i hvilken der har været spørgsmål om retmæssigheden ifølge artikel 30 af uforpligtende foranstaltninger fra offentlige myndigheders side. Jeg er derfor fortsat af den opfattelse, at den angivelse, der indgår i Kommissionens direktiv 70/50 ikke kan spille nogen rolle for løsningen af nærværende sags spørgsmål; den angivelse kan ikke være udtryk for andet end at Kommissionen fortolker artikel 30 på ensartet måde.
5.
Domstolen har for nylig haft lejlighed til at beskæftige sig med reklamens indflydelse på afsætningen af indførte varer; jeg skal herved henvise til Domstolens dom af 10. juli 1980 i sag 152/78, Kommissionen mod Den franske Republik (Sml. 1980, s. 2299). I denne sag skulle det afgøres, om en begrænsning i henhold til national ret af adgangen til at reklamere for bestemte produkter (alkoholholdige drikkevarer) var egnet til at begrænse importens omfang, fordi den påvirkede afsætningsmulighederne for de indførte produkter, også selv om den ikke direkte var knyttet til importen). Domstolen fastslog, at nationale regler af denne art kan udgøre en foranstaltning med tilsvarende virkning som en kvantitativ restriktion, jfr. EØF-traktatens artikel 30 (se præmisserne II- 14). Det er imidlertid vigtigt at fremhæve, at selv om de regler, Domstolen tog stilling til, havde hensyn til reklame, var der tale om bindende retsregler, nemlig som nævnt lovbestemmelser, ved hvilke reklamering for visse varer skulle begrænses. Der er derfor tale om en af den slags afgørelser, ved hvilke bestemte former for bindende offentlige indgreb fastslås at udgøre foranstaltninger med tilsvarende virkning.
Kommissionen har gjort gældende, at den omhandlede dom indeholder en anerkendelse af, at reklamen påvirker indførslernes omfang og konkluderer på grundlag heraf, at en stat overtræder EØF-traktatens artikel 30 i og med at den bakker reklameforanstaltninger for indenlandske varer op. Jeg synes ikke, at der er meget hold i dette ræsonnement. En konstatering af, at reklamen kan påvirke forbruget og dermed indførslerne, giver udtryk for en elementær økonomisk regel, men det er ikke hermed godtgjort, at et fremstød for salg af indenlandske varer, der foretages i form af reklamer, der financières af det offentlige, uden videre er omfattet af begrebet foranstaltninger med tilsvarende virkning som kvantitative restriktioner, jfr. artikel 30. Jeg er derfor fortsat af den overbevisning, at nævnte afgørelse af 10. juli 1980 ikke kan påberåbes til støtte for en fortolkning af det omtvistede begreb, hvorefter dette også skulle omfatte reklameforanstaltninger af den i nærværende sag omhandlede art.
6.
Den irske regerings repræsentant har gjort gældende, at de »foranstaltninger«, artikel 30 handler om, udelukkende kan være bindende retsakter udstedt af offentlige myndigheder. Den har herved henvist til Domstolens praksis og navnlig til Domstolens dom af 11. juli 1974 i sag 8/74, Dassonville (Sml. 1974, s. 837), hvorefter »enhver af medlemsstaternes bestemmelser for handelen, som direkte eller indirekte, øjeblikkeligt eller potentielt, kan hindre samhandelen i Fællesskabet« må betragtes som en foranstaltning med en tilsvarende virkning som kvantitative restriktioner (præmis 5). På linje hermed ligger Domstolens domme af 8. juli 1975 i sag 4/75 Rewe-Zentralfinanz (Sml. 1975, s. 843) og af 20. maj 1976 i sag 104/75, de Peijper (Sml. 1976, s. 613); i førstnævnte sag ansås nationale regler om obligatorisk plantesundhedskontrol, der gennemføres ved grænsen for planteprodukter fra en anden medlemsstat, for en foranstaltning med tilsvarende virkning, og i sidstnævnte sag antoges det, at også en national lovgivning eller praksis, som har til følge, at importen kanaliseres på en sådan måde, at kun visse erhvervsdrivende kan importere, mens andre er afskåret herfra, udgør en foranstaltning i strid med artikel 30. Det er værd at mærke sig, at de Peijper-dommen behandler lovbestemmelser og administrativ praksis på samme måde; i begge tilfælde er der tale om myndighedsudøvelse, der er bindende, hvilket retfærdiggør, at de med henblik på afgørelsen i nævnte sag behandles under ét.
Den irske regering mener, at denne praksis indeholder en anvisning, hvorefter blotte reklameforanstaltninger, der er retligt uforbindende, ikke er omfattet af anvendelsesområdet for artikel 30. Efter min mening kan det imidlertid i det højeste fastslås, at Domstolen hidtil ikke har haft lejlighed til at tage stilling til, hvorledes det forholder sig med medlemsstaternes reklameforanstaltninger til støtte for indenlandske varer. Det er med andre ord korrekt, at alle de sager, i hvilke Domstolen er nået til det resultat, at der forelå foranstaltninger med tilsvarene virkning i den i artikel 30 forudsatte betydning, har drejet sig om lovgivningsforanstaltninger eller administrative akter, der i et vist omfang var retligt forpligtende. Det er imidlertid også korrekt, at Domstolen ikke hidtil har skullet tage stilling til anvendeligheden af artikel 30 på statslige foranstaltninger uden bindende karakter. Spørgsmålet henstår altså uafgjort.
Løsningen af dette problem må efter min mening søges tilvejebragt på grundlag af tre overvejelser. For det første må spørgsmålet om, hvorvidt de i artiklerne 30 og 34 nævnte »foranstaltninger« tilsvarer kvantitative restriktioner afgøres under fastholdelse af, at der i begge tilfælde er tale om akter udstedt af offentlige myndigheder, der handler inden for rammerne af deres beføjelser. Jeg mener, at den udstrækning, Domstolen har givet begrebet foranstaltninger med tilsvarende virkning gennem konstateringen af, at de kan virke direkte eller indirekte, aktuelt eller potentielt ind på samhandelen er berettiget, så længe man har med myndighedernes retsakter at gøre. Altså f.eks. lovgivning, forvaltningsakter, administrativ praksis. Man ville derimod gå for vidt, såfremt man ved at henføre initiativer, der ikke er taget under offentlig myndighedsudøvelse under begrebet »foranstaltninger« kunne antage, at en indirekte forbindelse til statslig virksomhed kunne medføre, at reklame for indenlandske varer også var en mulig, indirekte hindring for indførslerne.
For det andet mener jeg, at man må lægge vægt på ordlyden af artikel 36 (»bestemmelserne i artiklerne 30-34 er ikke til hinder for sådanne forbud eller restriktioner vedrørende indførsel, udførsel eller transit, som er begrundet i hensynet til...«), eftersom denne bestemmelse som bekendt gælder i snæver sammenhæng med artiklerne 30 og 34, og etablere et område, inden for hvilket visse kvantitative restriktioner og visse foranstaltninger med tilsvarende virkning er tilladt. Begge slags foranstaltninger er forudsætningsvis omfattet af ordene »forbud eller restriktioner«, men disse ords betydning kan ikke udvides til også at omfatte tilskyndelser.
For det tredje mener jeg, at traktatens system med adskillelsen af reglerne om frie varebevægelser og konkurrencereglerne er udtryk for, at man har villet sondre mellem to forskellige typer hindringer for handelen inden for Fællesskabet, nemlig på den ene side hindringer hidført ved statslige myndigheders foranstaltninger, og på den anden side handlinger, der begrænser eller fordrejer konkurrencen, og som kan udgå ikke blot fra virksomhederne men også fra staterne, når der er tale om støtte. Jeg anser det i nærværende sag for indlysende, at den adfærd, der kritiseres, ikke så meget har karakter af en af offentlige myndigheder indført handelshindring, men mere af offentlig støtte til indenlandske producenter med det formål at give dem fordele i konkurrencen med udenlandske producenter. Således bedømt skal der knyttes endnu et par kommentarer til spørgsmålet.
7.
Som bekendt bestemmes det i EØF-traktatens artikel 92, stk. 1, at »... statsstøtte eller støtte, som ydes ved hjælp af statsmidler under enhver tænkelig form, og som fordrejer eller truer med at fordreje konkurrencevilkårene ved at begunstige visse virksomheder eller visse produktioner, [er] uforenelig med fællesmarkedet i det omfang, den påvirker samhandelen mellem medlemsstaterne«. Denne bestemmelse er flere gange blevet fortolket som om orderne »visse virksomheder eller visse produktioner« havde en meget snæver betydning, eller med andre ord som om det alene var støttet til enkelte sektorer, der blev erklæret for en med fællesmarkedet uforenelig statsstøtte. Denne fortolkning er efter min opfattelse forkert. Det vil herved være tilstrækkeligt at nævne, at man mellem de former for støtte, der erklæres forenelige eller muligvis forenelige med fællesmarkedet (stk. 2 og stk. 3 i artikel 92) finder forskellige former for støtte, der afgjort ikke gælder enkelte sektorer (f.eks. støtte, hvis formål er at råde bod på skader, der er forårsaget af naturkatastrofer og støtte, der er nødvendig for at opveje alvorlige økonomiske ulemper foien medlemsstat); det ses ikke, hvorfor det skulle være nødvendigt udtrykkelig at nævne sådanne former for støtte, hvis den generelle regel om forenelighed i stk. 1 i omhandlede artikel kun handlede om støtte til enkelte sektorer. Går man lidt ud over ordlyden af artikel 92, finder jeg det i al fald velbegrundet at antage, at der findes et almindeligt princip, hvorefter offentlig støtte til national produktion er forbudt, medmindre man da vil acceptere det meningsløse resultat, at støtte til enkelte sektorer er forbudt, mens støtte i videre omfang er lovlig. Jeg skal endelig henvise til Domstolens udtalelse i dommen af 10. december 1969 i de forenede sager 6 og 11/69, Kommissionen mod Den franske Republik (Sml. 1969, s. 143); »medlemsstaterne har med artikel 92 vedtaget, at al statsstøtte under enhver tænkelig form, som fordrejer eller truer med at fordreje konkurrencevilkårene, er uforenelige med Fællesskabet« (præmis 18: nævnte sag drejede sig om en præferencesats for rediskontering af udestående fordringer i forbindelse med udførsel, hvilken sats en medlemsstat havde indført udelukkende for indenlandske varer, og Domstolen fastslog, at der hermed forelå en støtte af den i artikel 92 omhandlede art).
Det i nærværende sag omhandlede reklamefremstød, som er sat i gang og finansieres af den irske regering, udgør efter min mening bestemt en form for støtte, der skal vurderes i lyset af EØF-traktatens artikel 92. Fremstødet erstatter jo de reklameforanstaltninger, som de enkelte irske producenter (eller af regeringen egentlig uafhængige producentsammenslutninger) lovligt kunne sætte i gang, og fremstødet nedsætter naturligvis de irske producenters omkostninger — og fordrejer dermed konkurrencen på fællesmarkedet — i det omfang reklameomkostningerne afholdes af en sammenslutning, der er nært knyttet til staten.
Kommissionen har i sin besvarelse af spørgsmål fra Domstolen anført, at den irske regerings finansiering af Irish Goods Council ikke kan anses for en støtte i den i artikel 92 forudsatte betydning. Dette er formelt korrekt, eftersom nævnte institution ikke er en virksomhed, der modtager offentlig støtte men en sammenslutning af særlig beskaffenhed, som forsøgsvis beskrevet ovenfor. Afgørende er det imidlertid, at sammenslutningens reklamemæssige virksomhed i det hele taget repræsenterer en form for støtte, såfremt denne institution kan anses for at være blevet til ved den irske regerings foranstaltning, hvilket jeg som sagt mener, den er (eller i al fald i det omfang, i hvilket den finansieres med offentlige midler).
8.
Det resultat, jeg er nået til, indebærer, at Kommissionen i den foreliggende sag skulle have fulgt den ved EØF-traktatens artikel 93 fastlagte procedure. Den har foretrukket at gå frem efter artikel 169, idet den herved har gjort gældende, at republikken Irland har overtrådt artikel 30: af de ovenanførte grunde mener jeg, at der ikke foreligger en sådan overtrædelse. Jeg må derfor foreslå Domstolen, at den frifinder sagsøgte og tilpligter Kommissionen at afholde sagens omkostninger.
(
1
) – Oversat fra italiensk.