62001CO0001_DA
Parter
Dommens præmisser
Afgørelse om sagsomkostninger
Afgørelse
Parter
I sag C-1/01 P,
Asia Motor France SA under konkursbehandling, Chemille (Frankrig),
André-François Bach, som likvidator for den af Jean-Michel Cesbron, Chemille, drevne virksomhed under konkursbehandling
og
Monin automobiles SA under konkursbehandling, Bourg-de-Péage (Frankrig),
ved advokat J.-C. Fourgoux, og med valgt adresse i Luxembourg,
appellanter,
angående appel af dom afsagt den 26. oktober 2000 af De Europæiske Fællesskabers Ret i Første Instans (Femte Afdeling) i sag T-154/98, Asia Motor France m.fl. mod Kommissionen (Sml. II, s. 3453), hvori der er nedlagt påstand om ophævelse af denne dom,
de andre parter i appelsagen:
Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber ved G. Marenco og F. Siredey-Garnier, som befuldmægtigede, og med valgt adresse i Luxembourg,
sagsøgt i første instans,
Europe auto services SA (EAS), Livange (Luxembourg),
sagsøger i første instans,
har
DOMSTOLEN (Anden Afdeling)
sammensat af afdelingsformanden, V. Skouris, og dommerne R. Schintgen (referende dommer) og N. Colneric,
generaladvokat: F.G. Jacobs
justitssekretær: R. Grass,
efter at have hørt generaladvokaten,
afsagt følgende
Kendelse
Dommens præmisser
1 Ved appelskrift indleveret til Domstolens Justitskontor den 3. januar 2001 har Asia Motor France SA, A.-F. Bach som likvidator for Jean-Michel Cesbron's virksomhed og Monin Automobiles SA i medfør af artikel 49 i EF-statutten for Domstolen iværksat appel af dom afsagt af Retten i Første Instans den 26. oktober 2000, sag T-154/98, Asia Motor France m.fl. mod Kommissionen (Sml. II, s. 3453, herefter »den appellerede dom«), hvorved Retten ikke tog appellanternes påstand om annullation af Kommissionens beslutning af 15. juli 1998 om afvisning af de af appellanterne og Europe auto services SA (herefter »EAS«) indgivne klager over konkurrencestridig adfærd i henhold til EF-traktatens artikel 85 (nu artikel 81 EF) (herefter »den omtvistede beslutning«) til følge og ikke gav dem medhold i, at de kunne forbeholde sig ret til at kræve erstatning for lidt tab.
Faktiske omstændigheder
2 Appellanterne og EAS importerede og solgte japanske køretøjer i Frankrig, der var bragt i fri omsætning i andre medlemsstater i Fællesskabet, såsom Kongeriget Belgien og Storhertugdømmet Luxembourg. De er nu under konkursbehandling.
3 Da J.-M. Cesbron anså sig for offer for en ulovlig aftale indgået mellem fem franske importører af japanske biler, nemlig Sidat Toyota France, Mazda France Motors, Honda France, Mitsubishi Sonauto og Richard Nissan SA, indgav han den 18. november 1985 en klage til Kommissionen på grundlag af traktatens artikel 85.
4 Den 29. november 1988 indgav appellanterne og EAS en ny klage over de samme fem importører. Det fremgår af den appellerede doms præmis 4, at ophavsmændene til denne klage navnlig gjorde gældende, at de fem ovennævnte importører af japanske biler over for de franske myndigheder havde påtaget sig en forpligtelse til på det franske marked ikke at sælge et antal biler, der oversteg 3% af det antal biler, der var indregistreret på det samlede franske område i løbet af det foregående kalenderår. De nævnte importører skulle endvidere være blevet enige om at opdele denne kvote mellem sig i henhold til forud fastlagte regler under udelukkelse af de konkurrerende virksomheder, der ønskede at sælge japanske biler i Frankrig af andre mærker end dem, der solgtes af deltagerne i den påståede aftale.
5 Kommissionen blev frifundet i den første sag, som appellanterne og EAS anlagde ved Retten navnlig med påstand om, at Kommissionen havde afholdt sig fra at træffe en afgørelse på grundlag af traktatens artikel 85 i forhold til dem, ved dom af 18. september 1992, Asia Motor France m.fl. mod Kommissionen (sag T-28/90, Sml. II, s. 2285), idet Retten fastslog, at der ikke fandtes grund til at tage stilling til de i stævningen nedlagte påstande, eftersom Kommissionen ved skrivelse af 5. december 1991 havde meddelt appellanterne og EAS sin beslutning om at afvise deres klager.
6 Det fremgår desuden af den appellerede doms præmis 13, at afvisningen af klagerne navnlig var begrundet i, at de fem indklagede importørers handlinger var en integrerende del af de franske offentlige myndigheders politik vedrørende import af japanske biler til Frankrig, og at myndighederne ikke alene fastsatte det totale antal biler, der kunne indføres til Frankrig hvert år, men også den måde, hvorpå bilerne blev fordelt.
7 Ved dom af 29. juni 1993, Asia Motor France m.fl. mod Kommissionen (sag T-7/92, Sml. II, s. 669, herefter »Asia Motor France II-dommen«), annullerede Retten beslutningen af 5. december 1991, for så vidt den vedrørte traktatens artikel 85.
8 I Asia Motor France II-dommen fastslog Retten i præmis 55, efter at den i dommens præmis 48 havde bemærket, at de franske myndigheders påstand, hvorefter virksomhederne ikke havde nogen form for selvstændighed i forvaltningen af de regler, der var fastsat af de franske myndigheder, ikke var støttet af nogen form for dokumentbevis, at den anfægtede beslutning, hvorved klagerne afvistes under henvisning til, at de indklagede virksomheder ikke havde nogen selvstændighed eller »handlefrihed«, selv om dette var i strid med de præcise og omfattende bevisdata, som klagerne forelagde til Kommissionens bedømmelse, var behæftet med en åbenbar faktisk vildfarelse, hvilket førte Kommissionen til med urette at anvende traktatens artikel 85 på de indklagede virksomheders adfærd.
9 Efter at Kommissionen som følge af Asia Motor France II-dommen havde foretaget nye undersøgelser navnlig hos de franske myndigheder, meddelte den ved skrivelse af 13. oktober 1994 appellanterne og EAS en beslutning om atter at afvise deres klager. Denne beslutning indeholdt den samme begrundelse, som er angivet i denne kendelses præmis 6.
10 Retten annullerede ved dom af 18. september 1996, sag T-387/94, Asia Motor France m.fl. mod Kommissionen (Sml. II, s. 961, herefter »Asia Motor France III-dommen«), Kommissionens nye beslutning for så vidt den afviste de af appellanterne og EAS indgivne klager.
11 I denne dom konstaterede Retten:
- at de franske myndigheder selv havde bekræftet, at ingen regel i fransk ret pålagde importørerne af japanske køretøjer til det franske hovedland den adfærd, hvorover der var klaget (præmis 64)
- at Kommissionen grundede sin afgørelse af 13. oktober 1994, for så vidt den angik klagerne vedrørende importen af japanske køretøjer til det franske hovedland, på de samme elementer, som blev lagt til grund for konklusionen i Kommissionens tidligere beslutning af 5. december 1991 om, at de indklagede virksomheder ikke havde nogen autonomi eller »handlefrihed« (præmis 66)
- at ingen oplysning i sagen gjorde det muligt at fastslå, at et indirekte pres faktisk var blevet udøvet over for importørerne ved at fratage dem deres godkendelse eller ved at udelukke dem fra standardtypegodkendelsesordningen for nye modeller, og at dette spørgsmål ikke var blevet gjort til genstand for nogen form for efterprøvelse hos de franske myndigheder eller hos importørerne til det franske hovedland under den administrative procedure (præmis 68)
- at Kommissionen i retsmødet havde præciseret, at forvaltningens beslutning om ikke at godkende andre japanske mærker end de pågældende fem importørers var en integrerende del af det gennemførte arrangement om at begrænse de japanske bilers andel af hovedlandets marked til 3% og kunne anses for »modstykket« til importørernes accept af den af forvaltningen ønskede politik, hvilket fra en umiddelbar betragtning syntes at udelukke tilstedeværelsen af uimodståeligt pres udøvet af de franske myndigheder (præmis 69).
12 Retten fastslog på grundlag af det forudgående, at »beslutningen [af 13. oktober 1994] i mangel af nye oplysninger om importordningen anvendt i det franske hovedland ikke hviler på objektive, relevante og samstemmende indicier, som viser, at de franske myndigheder ensidigt har udøvet et uimodståeligt pres over for de pågældende virksomheder, for at de skulle udvise den adfærd, hvorover der er klaget« (præmis 70). Retten fastslog tillige, at »i mangel af omstændigheder, der viser tilstedeværelsen af et uimodståeligt pres [...] som havde tvunget importørerne til at acceptere en begrænsning af deres import, må adfærden hos importører, som under hensyn til samtlige relevante risici og fordele retter sig efter den franske forvaltnings ønsker, anses for at udgøre et forretningsmæssigt valg« (præmis 71, andet punktum).
13 Under disse omstændigheder fandt Retten, at Kommissionen havde udøvet et åbenbart urigtigt skøn ved på grundlag af de oplysninger, den havde til rådighed, at antage, at adfærden hos de godkendte importører i det franske hovedland var uselvstændig i en sådan grad, at den af denne grund faldt uden for traktatens artikel 85, stk. 1 (præmis 71, første punktum).
14 Som følge af Asia Motor France III-dommen indledte Kommissionen en ny supplerende undersøgelse af appellanterne og EAS's klager, og meddelte - henset til de besvarelser, som importørerne afgav på de begæringer om oplysninger, som de var blevet tilstillet - ved skrivelse af 16. juli 1998 ophavsmændene til klagerne den omtvistede beslutning.
15 Det fremgår af den appellerede doms præmis 52, at denne beslutning bl.a. var begrundet i følgende betragtninger:
»[...] i den pågældende periode har de franske myndigheder ved begyndelsen af hvert år for hver af de godkendte importører fastsat det antal motorkøretøjer, som den pågældende importør havde ret til at importere. De franske myndigheder var således eneansvarlig for fordelingen af den samlede kvote på 3%. I modsætning til hvad klagerne har anført, har importørerne ikke selv foretaget en opdeling af kvoten, men har skullet respektere de salgskvoter, som de ensidigt blev tildelt af myndighederne. Herved bekræftes det, at for så vidt angår opdelingen af den samlede kvote har der ikke foreligget en samordnet praksis mellem de fem importører og som følge heraf heller ikke en aftale som omhandlet i artikel 85, stk. 1. (Punkt 6)
[...] presset fra de franske myndigheders side blev ikke udøvet på gruppen af importører, for at de skulle blive enige om at overholde kvoten på 3%, men [...] udøvet på hver enkelt importør, for at han ikke overskred sin del af kvoten som fastsat af myndighederne. For at overholde kvoten var det således ikke nødvendigt, at importørerne kontaktede hinanden. (Punkt 12).«
Forhandlingerne for Retten og den appellerede dom
16 Ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 23. september 1998 nedlagde appellanterne og EAS påstand om dels, at den omtvistede beslutning blev annulleret, og dels, at det blev fastslået, at de forbeholdt sig ret til at kræve erstatning for lidt tab.
17 Ved kendelse af 21.5.1999, sag T-154/98, Asia Motor France m.fl. mod Kommissionen (Sml. II, s. 1703), admitterede Retten dette søgsmål, for så vidt det støttedes på et anbringende om et åbenbart urigtigt skøn og på et anbringende om en tilsidesættelse af EF-traktatens artikel 176 (nu artikel 233 EF).
18 Hvad angår den appellerede dom fastslog Retten i dommens præmis 42-45, at det anbringende, appellanterne og EAS for første gang havde fremført i replikken, og hvorefter den frist, inden for hvilken Kommissionen havde taget stilling til deres klager var urimelig, hvorfor den havde tilsidesat det almindelige fællesskabsretlige princip om, at enhver person har ret til en rettergang inden for en rimelig frist (jf. bl.a. dom af 17.12.1998, sag C-185/95 P, Baustahlgewebe mod Kommissionen, Sml. I, s. 8417, præmis 21), var et nyt anbringende, som var fremsat under sagen. Retten afviste derfor dette anbringende.
19 Retten bemærkede i den appellerede doms præmis 46, som svar på det af appellanterne og EAS fremførte anbringende, hvorefter Retten af egen drift skal efterprøve, om der foreligger en tilsidesættelse af dette princip, da der er tale om en grundrettighed, der er sikret ved den europæiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder (herefter »menneskerettighedskonventionen«), og som i medfør af artikel F, stk. 1 og 2, i traktaten om Den Europæiske Union (efter ændring nu artikel 6, stk. 1 og 2, EU) skal overholdes af Unionen, at den af egen drift skal efterprøve, om der foreligger væsentlige formelle mangler og bl.a. om de proceduremæssige garantier, som er tildelt i henhold til Fællesskabets retsorden, er tilsidesat. Retten fandt imidlertid, at da den allerede havde taget stilling til de anbringender, som på behørig vis var fremført i stævningen (jf. kendelsen i sagen Asia Motor France m.fl. mod Kommissionen), var det i denne sag ufornødent at foretage en sådan efterprøvelse af egen drift.
20 Dernæst udtalte Retten i den appellerede doms præmis 48, at det inden for rammerne af et søgsmål, som er anlagt i medfør af traktatens artikel 173 (efter ændring nu artikel 230 EF), ikke tilkommer Fællesskabets retsinstanser at fastslå, at en af parterne forbeholder sig ret til at anlægge et erstatningssøgsmål, og tog derfor ikke appellanternes påstand om, at Retten skulle foretage en sådan konstatering, til følge.
21 Endelig undersøgte Retten, om de to anbringender, som den i kendelsen i sagen Asia Motor France m.fl. mod Kommissionen havde admitteret, var begrundede.
22 Med hensyn til anbringendet om et åbenbart urigtigt skøn bemærkede Retten i den appellerede doms præmis 79, 80, 81 og 84, at Kommissionen havde modtaget flere nye oplysninger som led i den undersøgelse, den havde foretaget, som følge af Asia Motor France III-dommen, og den udledte heraf i præmis 85, at Kommissionens konklusion i den omtvistede beslutning, hvorefter appellanternes klager måtte afvises, idet der ikke forelå en aftale som omhandlet i traktatens artikel 85, stk. 1, hvilede på objektive, relevante og samstemmende indicier.
23 Retten tilføjede i den appellerede doms præmis 87, at de nye oplysninger, som blev indhentet under den supplerende undersøgelse, faktisk gjorde det muligt på ny at bedømme de forhold, som Retten ved afsigelsen af Asia Motor France II-dommen og Asia Motor France III-dommen havde tillagt stor bevisværdi i henseende til den sandsynlige eksistens af en viljesmæssig overensstemmelse.
24 Navnlig hvad angår det forhold, der er omhandlet i den appellerede doms præmis 69, hvorefter de fem indklagede importører skulle have modtaget en »modydelse« bestående i den franske forvaltnings beslutning om ikke at godkende andre japanske bilmærker end deres, fastslog Retten i den appellerede doms præmis 89, at »Kommissionens forklaring under retsmødet, hvorefter den franske forvaltning søgte at afbøde de ubehagelige virkninger af den iværksatte politik, fornuftigvis [må] accepteres«.
25 Med hensyn til anbringendet om, at Kommissionen i strid med traktatens artikel 176 ikke havde gennemført de foranstaltninger, der var nødvendige til opfyldelse af Asia Motor France III-dommen, konstaterede Retten i den appellerede doms præmis 103, at Kommissionen, som følge af Asia Motor France III-dommen og navnlig den kritik, som denne doms præmis 68 indeholdt af Kommissionen, og hvorefter Kommissionen hverken hos »de franske myndigheder eller hos importørerne til det franske hovedland« havde efterprøvet, om det pres, som de franske myndigheder havde udøvet over for importørerne, havde tvunget disse til at acceptere en begrænsning af deres import, netop direkte havde opfordret de pågældende importører til bl.a. at redegøre for, om de var blevet udsat for et sådant pres, og i givet fald om de havde kunnet modstå det. Retten tilføjede, at det var åbenbart, at påstanden om, at de spørgsmål, som Kommissionen stillede i denne forbindelse, var »uvedkommende« og »ledende«, måtte forkastes, eftersom de tydeligvis var formuleret ud fra præmisserne i Asia Motor France III-dommen, og at det ikke af denne doms præmisser kunne udledes, at Kommissionen som led i sin supplerende undersøgelse nødvendigvis burde have indhentet yderligere oplysninger hos de franske myndigheder.
26 Retten forkastede i den appellerede doms præmis 104 ligeledes argumentet om, at de under den supplerende undersøgelse indhentede oplysninger skulle være uvæsentlige, og at Kommissionen ikke havde behandlet dem på ansvarlig vis, idet den henviste til, at den allerede i den appellerede doms præmis 78-90 havde fastslået, at disse oplysninger - sammen med de oplysninger, som Kommissionen allerede var i besiddelse af - i tilstrækkelig grad retligt underbyggede Kommissionens konklusion, hvorefter de nævnte klager måtte afvises, idet der ikke forelå en adfærd, som er forbudt i henhold til traktatens artikel 85, stk. 1.
27 Retten frifandt derfor Kommissionen i det hele.
Appellen
28 I appelskrifttet har appellanterne nedlagt påstand om, at den appellerede dom ophæves og den omtvistede beslutning annulleres, samt at Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.
29 Appellanterne har anført to anbringender til støtte for appellen. Det første er støttet på en tilsidesættelse af grundrettighederne, det andet på en »åbenbar faktisk og retlig vildfarelse, en forvansket, selvmodsigende og utilstrækkelig begrundelse, samt tilsidesættelse af traktatens artikel 176«.
30 Herudover har appellanterne gjort gældende, at »det [ikke] er [...] klart, hvad der hindrede Retten i at fastslå, at appellanterne forbeholdt sig ret til egenhændigt at kræve erstatning i henhold til artikel 288 [...] EF«.
31 Kommissionen har nedlagt påstand om frifindelse i det hele, og at appellanterne tilpligtes at betale sagens omkostninger.
Domstolens bemærkninger
32 I medfør af procesreglementets artikel 119 kan Domstolen, såfremt det er åbenbart, at appellen skal afvises eller forkastes, når som helst ved begrundet kendelse beslutte at afvise eller forkaste den uden at indlede den mundtlige forhandling.
Første anbringende
33 Appellanterne har med deres første anbringende foreholdt Retten, at den ikke af egen drift har undersøgt anbringendet om princippet om en rimelig frist og følgelig har tilsidesat retten til en retfærdig og offentlig rettergang, der bl.a. er fastsat i menneskerettighedskonventionens artikel 6, stk. 1, og som Domstolen i præmis 21 i dommen i sagen Baustahlgewebe mod Kommissionen har anerkendt som et almindeligt gældende princip i fællesskabsretten.
34 Det skal herved alene bemærkes, at Domstolen allerede har fastslået, at det forhold, at der medgår eventuel urimelig lang tid til behandlingen af en klage, der bl.a. er indgivet over, at traktatens artikel 85, stk. 1, er tilsidesat, principielt ikke påvirker selve indholdet af den endelige beslutning, som Kommissionen træffer. Medmindre der foreligger særlige omstændigheder, ændrer længden af denne periode nemlig ikke ved de elementer i sagens realitet, som godtgør - eller afkræfter - at konkurrencereglerne er tilsidesat, eller som begrunder, at Kommissionen undlader at iværksætte en undersøgelse (kendelse af 13.12.2000, sag C-39/00 P, SGA mod Kommissionen, Sml. I, s. 11201, præmis 44).
35 Under disse omstændigheder har Retten i den appellerede doms præmis 46 med føje undladt af egen drift at undersøge anbringendet om, at proceduren for Kommissionen har taget urimeligt lang tid.
36 Det første anbringende skal derfor forkastes, da det er åbenbart, at det er uden grundlag.
Andet anbringende
37 Med deres andet anbringende har appellanterne gjort gældende, at Asia Motor France II-dommen og Asia Motor France III-dommen, »som Kommissionen ikke har appelleret, har fastlagt en række konstateringer og ræsonnementer, der uden videre skal lægges til grund, og som der ikke må ses bort fra og ikke må forvanskes eller bestrides«. De henviser herved til visse passager i dommene, hvoraf det fremgår, at det var nødvendigt at godtgøre, at de indklagede importører »ikke havde nogen selvstændighed« og »ikke havde nogen handlefrihed«, at der ikke fandtes nogen lovgivning eller praksis, der pålagde importørerne at begrænse deres markedsandel, samt at samme importører som følge af et forretningsmæssigt valg deltog i et »arrangement«, hvori den franske forvaltnings beslutning om ikke at godkende andre japanske mærker end de pågældende importørers, var »modstykket« til deres »løfte« om selvbegrænsning.
38 Appellanterne har gjort gældende, at Retten ved at anerkende den forklaring, som Kommissionen gav under retsmødet, og hvorefter den franske forvaltning ved beslutningen om at nægte importen af andre japanske biler ville »afbøde de ubehagelige virkninger af den iværksatte politik«, »blot har gentaget, hvad der var lagt til grund i dens to foregående domme«. Det er derfor åbenbart, at Retten herved har foretaget en klart urigtig retlig subsumption af de faktiske omstændigheder, at den uden videre har forvansket ord såsom »arrangement«, »modstykke«, »engagement« [...] og »forretningsmæssigt valg« og har modsagt sig selv, som om der ikke var fastslået noget og hverken retligt eller faktisk var lagt noget til grund.
39 Det bemærkes herved for det første, at appellanterne med deres andet anbringende nærmere bestemt foreholder Retten, at den ikke har bekræftet de konstateringer, den gjorde i Asia Motor France II-dommen og Asia Motor France III-dommen, og dermed ikke har annulleret den omtvistede beslutning, samt på grundlag af disse konstateringer, har fastslået, at de tidligere beslutninger af 5. december 1991 og 13. oktober 1994 var behæftet med en åbenbar faktisk vildfarelse, hvilket førte til, at Kommissionen svævede i en retsvildfarelse med hensyn til, om traktatens artikel 85 skulle anvendes på de indklagede importørers adfærd.
40 For det andet bemærkes, at det fremgår af denne kendelses præmis 22, at Retten i den appellerede dom udtrykkeligt gjorde opmærksom på de nye oplysninger, som Kommissionen modtog som led i den supplerende undersøgelse, den foretog efter Asia Motor France III-dommen, og hvorefter den kunne fastslå, og denne gang med rette, at appellanternes klager kunne forkastes, idet de savnede grundlag.
41 Det bemærkes for det tredje, at det i henhold til fast retspraksis alene er Retten, der er kompetent til dels at fastlægge de faktiske omstændigheder i sagen, når ses bort fra tilfælde, hvor den indholdsmæssige urigtighed af dens konstateringer følger af akterne i den sag, den behandler, dels at tage stilling til disse faktiske omstændigheder. Rettens vurdering af de faktiske omstændigheder er følgelig ikke - medmindre de er gengivet forkert - et retsspørgsmål og dermed ikke undergivet Domstolens prøvelsesret (dom af 15.6.2000, sag C-237/98 P, Dorsch Consult mod Rådet og Kommissionen, Sml. I, s. 4549, præmis 35, og kendelse af 13.12.2000, sag C-44/00 P, Sodima mod Kommissionen, Sml. I, s. 11231, præmis 38).
42 Det må imidlertid konstateres, at appellanterne på ingen måde har bestridt rigtigheden af de nye oplysninger, som Retten har lagt til grund for at fastslå, at Kommissionen i den omtvistede beslutning med føje endeligt har afvist de klager, den var forelagt.
43 Da det således er åbenbart, at det andet anbringende savner grundlag, skal det forkastes.
Rettens afvisning af at fastslå, at appellanterne forebeholder sig ret til at anlægge erstatningssøgsmål mod Kommissionen
44 Det skal herved alene bemærkes, at et appelskrift ikke alene præcist skal angive, hvilke elementer der anfægtes i den dom, som påstås ophævet, men tillige de retlige argumenter, der særligt støtter denne påstand (kendelsen i sagen Sodima mod Kommissionen, præmis 39).
45 Det må imidlertid konstateres, at da appellanterne blot har anført, at »det [ikke] er [...] klart, hvad der hindrede Retten i at fastslå, at appellanterne forbeholdt sig ret til egenhændigt at kræve erstatning i henhold til artikel 288 [...] EF«, har de ikke opfyldt det i den foregående præmis anførte krav.
46 Appellen skal derfor afvises for så vidt den er rettet mod Rettens afvisning af at give appellanterne medhold i, at de forbeholdt sig ret til at anlægge erstatningssøgsmål mod Kommissionen.
47 Det følger af det anførte, at det er åbenbart, at appellen dels skal afvises, dels forkastes, og at den derfor skal forkastes i henhold til procesreglementets artikel 119.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
48 I henhold til procesreglementets artikel 69, stk. 2, som ifølge artikel 118 finder anvendelse i appelsager, pålægges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt påstand herom. Da Kommissionen har nedlagt påstand om, at appellanterne tilpligtes at betale sagens omkostninger, og appellanterne har tabt sagen, bør det pålægges dem at betale sagens omkostninger.
Afgørelse
På grundlag af disse præmisser
kender
DOMSTOLEN (Anden Afdeling)
for ret:
1) Appellen forkastes.
2) Asia Motor France SA, André-François Bach som likvidator for J.-M. Cesbron's virksomhed, og Monin automobiles SA betaler sagens omkostninger.