61989CC0342_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
++++
Hr. praesident,
De herrer dommere,
1. De af Forbundsrepublikken Tyskland og Den Italienske Republik rejste annullationssoegsmaal giver Domstolen anledning til at fastsaette omfanget af Kommissionens befoejelser, for saa vidt angaar kontrollen med udgifter afholdt af Den Europaeiske Udviklings- og Garantifond for Landbruget (herefter benaevnt "EUGFL").
2. I begge sager er der nedlagt paastand om delvis annullation af Kommissionens beslutning K(89)1525 af 30. august 1989 om udbetaling af forskud paa grundlag af de bogfoerte udgifter, der finansieres gennem EUGFL, Garantisektionen.
3. Tilblivelseshistorien for de retlige betingelser for EUGFL' s finansiering af udgifterne kan bidrage til forstaaelsen af denne tvist. Oprindelig bestemte Raadets forordning (EOEF) nr. 729/70 (1), at de noedvendige midler stilles til raadighed for medlemsstaterne, for at de udbetalende kontorer og organer paa EUGFL' s vegne kan foretage de noedvendige udbetalinger (2). Paa grund af vanskeligheder i forbindelse med Faellesskabets budget for regnskabsaaret 1987 indfoerte Raadet ved forordning (EOEF) nr. 3183/87 (3) en overgangsordning med en saakaldt "midlertidig finansiering" af medlemsstaterne. Ifoelge denne ordning finansieres de midler, der skal daekke udgifterne under EUGFL, Garantisektionen, af medlemsstaterne i overensstemmelse med deres udbetalende kontorers behov (4). Paa grundlag af de afholdte udgifter udbetaler Kommissionen "forskud ... senest den tredje arbejdsdag i den anden maaned efter den maaned, hvor de udbetalende organer har afholdt udgiften" (5). Denne overgangsordning blev kort tid efter gjort endelig ved Raadets forordning (EOEF) nr. 2048/88 (6).
4. Da Faellesskabet saaledes ikke laengere betalte EUGFL' s udgifter forud, maatte Kommissionen tilpasse gennemfoerelsesforordningerne. Kommissionens forordning (EOEF) nr. 3184/83 (7) blev derfor afloest af Kommissionens forordning (EOEF) nr. 2776/88 (8). Ifoelge sidstnaevnte forordnings artikel 3, stk. 1, skal "medlemsstaterne ... senest den anden arbejdsdag i hver uge pr. telefax [meddele] Kommissionen de samlede udgifter, der er betalt fra maanedens begyndelse til udgangen af den foregaaende uge". Ifoelge artikel 3, stk. 3, skal medlemsstaterne ligeledes "senest den 10. i hver maaned pr. telefax [meddele] Kommissionen de samlede udgifter, der er betalt i den foregaaende maaned". Paa grundlag af disse oplysninger og i henhold til artikel 4 "traeffer Kommissionen beslutning og udbetaler de maanedlige forskud". Kommissionen kan udsaette udbetalingen af forskud til de medlemsstater, der fremsender ovennaevnte meddelelser med forsinkelse, eller hvis meddelelserne indeholder uoverensstemmelser, som kraever yderligere kontrol.
5. Ved den anfaegtede beslutning naegtede Kommissionen som maanedlige forskud for juli 1989 at udbetale de beloeb, der svarede til de af medlemsstaterne fremsendte meddelelser, og foretog i denne forbindelse forskellige nedsaettelser. Ifoelge en senere meddelelse (9) undersoegte Forvaltningskomitéen for Maelk og Mejeriprodukter de af medlemsstaterne fremsendte meddelelser vedroerende anvendelsen af ordningen om tillaegsafgift paa maelk for perioden fra den 1. april 1988 til den 31. marts 1989. Paa grundlag af de fremsendte oplysninger anslog Kommissionens tjenestegrene det samlede beloeb af tillaegsafgiften for denne periode til 500 mio. ECU. "For at sikre en betydelig sikkerhedsmargen" nedsatte Kommissionen foreloebig dette beloeb til 220 mio. ECU og fordelte derefter beloebet mellem medlemsstaterne i forhold til de beloeb, de skulle have betalt til daekning af de saaledes anslaaede afgifter. Herved blev Den Italienske Republiks maanedlige forskud nedsat med 47 164 600 000 LIT og Forbundsrepublikken Tysklands forskud med 34 236 729,47 DM. Det bemaerkes, at ifoelge det af den tyske og den italienske regerings befuldmaegtigede under den mundtlige forhandling oplyste var kontrollen i forbindelse med afslutningen af regnskaberne for regnskabsaaret 1989 endnu ikke afsluttet.
6. Den Italienske Republik og Forbundsrepublikken Tyskland har gjort gaeldende, at forordning nr. 729/70 er blevet tilsidesat. Yderligere har den tyske regering fremsat endnu et anbringende, der stoettes paa mangelfuld begrundelse af den anfaegtede beslutning. Jeg skal behandle disse anbringender successivt.
7. Ifoelge det foerste anbringende havde Kommissionen ikke kompetence til at nedsaette de maanedlige forskud og var hermed forpligtet til at udbetale de beloeb, der var angivet i medlemsstaternes meddelelser. En saadan kompetence kan hverken udledes af forordning nr. 729/70 eller af de oevrige faellesskabsretlige bestemmelser.
8. Kommissionen har anfoert, at dens kompetence til at nedsaette de maanedlige forskud fremgaar saavel af Domstolens faste praksis - hvorefter alene udgifter, der er afholdt i overensstemmelse med Faellesskabets regler, kan anerkendes som paahvilende EUGFL (10) - som af artikel 2 og 3 i forordning nr. 729/70, hvorefter finansieringen af restitutioner ved udfoersel og interventioner goeres betinget af, at Faellesskabets regler er overholdt. Til stoette for sin opfattelse har Kommissionen ogsaa henvist til artikel 6 i Raadets beslutning 88/377/EOEF af 24. juni 1988 om budgetdisciplin (11) og til artikel 97 i finansforordning af 21. december 1977 vedroerende De Europaeiske Faellesskabers almindelige budget (12) (herefter benaevnt "finansforordningen").
9. Efter min mening kan man straks se bort fra finansforordningens artikel 97. Det bestemmes nemlig her, at "de af de administrative organer afholdte udgifter i medfoer af artikel 4 i forordning (EOEF) nr. 729/70 goeres til genstand for en forpligtelse pr. kapitel, artikel og konto saavel som for en betalingskontering efter gennemgang af de af medlemsstaterne fremsendte opgoerelser i overensstemmelse med de i henhold til artikel 5, stk. 3, i naevnte forordning vedtagne gennemfoerelsesbestemmelser ..." (13). Jeg skal ligeledes henvise til gennemfoerelsesbestemmelserne til forordning nr. 729/70 og saaledes til forordning nr. 2776/88.
10. Jeg mener heller ikke, at artikel 6 i Raadets beslutning 88/377 er relevant. For at sikre, at retningslinjerne paa landbrugsomraadet (14) overholdes, indfoertes herved et alarmsystem for udviklingen af EUGFL' s udgifter. Det hedder i bestemmelsen: "Saafremt udviklingen i de faktiske udgifter overstiger den beregnede profil, eller der er fare herfor, anvender Kommissionen de forvaltningsbefoejelser, den har til raadighed, herunder ogsaa de befoejelser, den har i medfoer af stabiliserende foranstaltninger, for at rette op paa situationen. Hvis disse foranstaltninger ikke er tilstraekkelige, undersoeger Kommissionen, hvorledes landbrugsstabilisatorerne fungerer i den paagaeldende sektor, og forelaegger om noedvendigt forslag for Raadet med henblik paa at styrke foranstaltningernes virkning" (15). Det skal blot bemaerkes, at bestemmelsen ikke tillaegger Kommissionen nye befoejelser paa forvaltningsomraadet, men blot opfordrer den til at anvende de befoejelser, den allerede har til raadighed, i budgetmaessigt oejemed.
11. Saa vidt jeg kan se, fremgaar det heller ikke udtrykkeligt af forordning nr. 729/70 eller af gennemfoerelsesforordningen nr. 2776/88, at Kommissionen har mulighed for at nedsaette de maanedlige forskud. Foerstnaevnte forordnings artikel 5, stk. 2, litra a), bestemmer blot, at "Kommissionen [traeffer] kun beslutning om de maanedlige forskud i betragtning af de udgifter, der er afholdt". Artikel 4, stk. 1, i forordning nr. 2776/88 bestemmer, at Kommissionen "paa grundlag af de oplysninger, der er fremsendt i overensstemmelse med artikel 3 (16), traeffer ... beslutning og udbetaler de maanedlige forskud paa grundlag af de bogfoerte udgifter" (17). Man skal ikke i denne forbindelse laegge for meget i udtrykket "traeffer beslutning og udbetaler"; udtrykket "traeffer beslutning" vedroerer her Kommissionens budgetmaessige kompetence til at anvise udgiften, idet faellesskabsretten respekterer princippet om adskillelse mellem anvisningsberettigede og regnskabsfoerere (18). Ved forordning nr. 2776/88 tillaegges Kommissionen alene - som allerede naevnt - kompetence til at udsaette udbetalingen af forskud, saafremt der ikke foreligger oplysninger fra en medlemsstat, og til at foretage korrektioner, saafremt der bestaar uoverensstemmelser mellem de forskellige meddelelser, staten har fremsendt i den foregaaende maaned.
12. Ifoelge min opfattelse er det eneste relevante princip, der kan begrunde Kommissionens kompetence til at nedsaette forskuddene, princippet om, at EUGFL ikke kan finansiere foranstaltninger, der er i strid med Faellesskabets regler. Dette princip, som Domstolen ofte har bekraeftet i sin praksis (19), er fastsat i artikel 2, stk. 1, i forordning nr. 729/70, for saa vidt angaar eksportrestitutioner, i samme forordnings artikel 3, stk. 1, for saa vidt angaar interventioner, og i forordningens artikel 4, stk. 2, for saa vidt angaar bestemmelsen om, at de noedvendige midler stilles til raadighed for medlemsstaterne. Det centrale i det problem, der nu skal tages stilling til, er saaledes spoergsmaalet, om det af dette princip, der bl.a. er fastsat i ovennaevnte bestemmelser, kan udledes, at Kommissionen har kompetence til at nedsaette de maanedlige forskud.
13. De finansielle virkninger af dette spoergsmaal er alt andet end ubetydelige. Det er ikke noedvendigt at erindre om, at der inden for den faelles landbrugspolitik ofte er tale om betragtelige beloeb. Mens artikel 5, stk. 2, litra b), i forordning nr. 729/70 bestemmer, at afslutningen af regnskaberne skal foretages inden udloebet af det foelgende aar, har Domstolen i oevrigt i denne forbindelse allerede fastslaaet:
"Da der ikke er knyttet nogen sanktioner til en manglende overholdelse af fristen, kan denne ... kun anses som en ordensforskrift, medmindre en medlemsstats interesser herved kraenkes" (20).
I praksis overskrides denne frist ofte. Regnskabsafslutningsproceduren, der alene har hjemmel i forordning nr. 729/70, som ikke indeholder naermere gennemfoerelsesbestemmelser, foreskriver ikke, at der skal opkraeves rente af de beloeb, som i givet fald burde vaere udbetalt som maanedlige forskud til en medlemsstat, eller som, paa den anden side, ikke skulle afholdes af EUGFL. I de foreliggende sager skal Domstolen saaledes i det vaesentlige afgoere, om det er medlemsstaterne eller Faellesskabet, som skal baere finansieringen af de udgifter, som umiddelbart forekommer at vaere afholdt i strid med Faellesskabets regler.
14. Lad det vaere sagt straks: I det omfang, hvori aabenbare overtraedelser af faellesskabsreglerne for den faelles landbrugspolitik paa grundlag af en snaever fortolkning af artikel 5, stk. 2, i forordning nr. 729/70 og artikel 4, stk. 1, i forordning nr. 2776/88 ville indebaere, at Faellesskabet for en periode, der ofte overskrider adskillige aar, skal finansiere en praksis, som paa ingen maade kan betragtes som paahvilende EUGFL, er det efter min opfattelse i overensstemmelse med Domstolens praksis under disse omstaendigheder at tillaegge Kommissionen kompetence til - inden for visse graenser - ikke at udbetale det fulde beloeb af de maanedlige forskud. Kompetencen, der dels stoettes paa Domstolens faste praksis, dels, som allerede naevnt, paa artikel 2, stk. 1, artikel 3, stk. 1, og artikel 4, stk. 2, i forordning nr. 729/70, maa kunne udoeves, naar Kommissionen bl.a. paa grundlag af de oplysninger, den har modtaget i henhold til forordningens artikel 8 og 9 (21), er fast overbevist om, at der foreligger en overtraedelse af faellesskabsreglerne. Da der er tale om en midlertidig foranstaltning, eftersom den ikke foregriber de beslutninger, der skal traeffes i forbindelse med afslutningen af regnskaberne, skal overtraedelsen efter min mening vaere aabenbar. Saaledes kan Kommissionens nye fortolkning af gamle regler f.eks. ikke begrunde udstedelsen af saadanne beslutninger, som i saa fald vil kraenke medlemsstaternes berettigede forventning (22).
15. Med andre ord foreligger der her en ny anvendelse af grundsaetningen "fraus omnia corrumpit". Mens det er klart, at medlemsstaterne ikke er ansvarlige for svig, som kan begaas paa deres omraade, er det mindre klart, hvorfor Faellesskabet i aarevis skulle vaere forpligtet til at baere finansieringen af udgifter i forbindelse med saadanne overtraedelser. Det ville i oevrigt vaere i strid med princippet om ligebehandling af de erhvervsdrivende. I ovennaevnte dom i sagen Nederlandene mod Kommissionen (23) henviste Domstolen foerst til princippet, hvorefter artikel 1, 2 og 3 i forordning nr. 729/70
"kun [tillader] Kommissionen at anerkende saadanne beloeb som paahvilende EUGFL, som er udbetalt i henhold til de regler, der er opstillet i de forskellige sektorer for landbrugsprodukter, hvorfor alle andre beloeb, isaer beloeb, som de nationale myndigheder fejlagtigt har ment sig bemyndiget til at udbetale inden for rammerne af den faelles markedsordning, paahviler medlemsstaterne".
Herefter fastslog Domstolen:
"Denne strenge fortolkning af betingelserne for at anerkende udgifter som paahvilende EUGFL noedvendiggoeres desuden af formaalet med forordning nr. 729/70. Da gennemfoerelsen af den faelles landbrugspolitik skal sikre, at de erhvervsdrivende i medlemsstaterne behandles lige, kan en medlemsstats nationale myndigheder ikke via en vid fortolkning af en bestemt retsforskrift begunstige de erhvervsdrivende i denne stat til skade for erhvervsdrivende i andre medlemsstater, hvor der anvendes en strengere fortolkning" (24).
16. Jeg mener i oevrigt, at Domstolen allerede har udtalt, at Kommissionen endog inden indledningen af proceduren til afslutning af regnskaberne er forpligtet til at naegte finansiering gennem EUGFL af udgifter, der er i strid med faellesskabsreglerne. I ovennaevnte dom i sagen Danmark mod Kommissionen (25) udtalte Domstolen:
"Det ... kan betyde, at uregelmaessigheder foerst opdages lang tid efter de omstaendigheder, der ligger til grund for dem. Saa laenge regnskaber ikke er behoerigt afsluttet, har Kommissionen i henhold til artikel 2 i forordning nr. 729/70 pligt til at afvise at lade EUGFL finansiere udgifterne til restitutioner, der ikke er blevet udbetalt i overensstemmelse med de faellesskabsretlige regler. Denne forpligtelse falder ikke bort, blot fordi afslutningen af regnskaberne sker efter udloebet af fristen i forordningens artikel 5" (26).
17. Efter min opfattelse er det noedvendigt her at fremsaette to uddybende bemaerkninger. For det foerste skal Kommissionen under udoevelsen af denne kompetence overholde kontradiktionsprincippet. Som anfoert af Kommissionen traeffes disse beslutninger ganske vist efter hoering af EUGFL-komitéen. Den afgivne udtalelse kan imidlertid ikke sammenlignes med den i denne henseende mere tilfredsstillende procedure, som foelges ved afslutningen af regnskaberne. Under denne procedure underrettes medlemsstaten om de konstaterede uregelmaessigheder og kan individuelt fremsaette sine bemaerkninger over for Kommissionens tjenestegrene. Medlemsstaten faar ligeledes tilsendt udkast til beslutninger, som beroerer den. Det maa dog indroemmes, at en saadan mekanisme ikke fuldt ud kan overfoeres paa udfaerdigelsen af beslutninger om at nedsaette de maanedlige forskud. Artikel 4, stk. 2, i forordning nr. 2776/88 bestemmer nemlig, at "forskuddene paa de bogfoerte udgifter udbetales senest den tredje arbejdsdag i den anden maaned efter den maaned, hvor de udbetalende kontorer og organer har afholdt udgifterne", mens de noedvendige oplysninger skal fremsendes til Kommissionen senest den 20. i den maaned, der foelger efter den maaned, hvor udgifterne er afholdt (27). Kommissionen har saaledes forholdsvis kort tid til at handle. Kravet om, at overtraedelsen af faellesskabsreglerne skal vaere aabenbar, goer det i oevrigt mindre paakraevet at foretage en indgaaende hoering af den beroerte medlemsstats kompetente tjenestegrene. Efter min opfattelse er den blotte anmodning om en udtalelse fra EUGFL-komitéen tilstraekkelig til at overholde kontradiktionsprincippet, forudsat at komitéen goeres bekendt med Kommissionens udkast til beslutning og med de oplysninger, som Kommissionen paataenker at laegge til grund for en nedsaettelse af forskuddene.
18. For det andet kan en beslutning, der - som allerede naevnt - er en midlertidig foranstaltning, ikke som saadan skade en medlemsstat, saafremt det ved afslutningen af regnskaberne klart fremgaar, at forskuddene ikke burde vaere nedsat. I saa fald paahviler det efter min mening derfor Kommissionen at bringe medlemsstaten tilbage i den situation, som den befandt sig i, saafremt Kommissionen ikke havde udoevet sin kompetence paa forkert grundlag. Ikke blot boer nedsaettelsesbeloebet ved afslutningen af regnskaberne "korrigeres i positiv retning" til gunst for den beroerte medlemsstat, men denne har ogsaa krav paa godtgoerelse for den finansielle byrde, som uretmaessigt belastede dens budget som foelge af nedsaettelserne. Kommissionen har med andre ord pligt til at kreditere medlemsstaten de paagaeldende beloeb med tillaeg af rente i henhold til regler, som det paahviler Kommissionen at fastsaette. Jeg skal yderligere tilfoeje, at saadanne situationer efter min opfattelse kun sjaeldent vil opstaa, naar henses til kravet om aabenbar overtraedelse.
19. Det er efter min mening under disse forudsaetninger, at Kommissionen ud fra det princip, at foranstaltninger i strid med faellesskabsreglerne ikke kan finansieres gennem EUGFL, maa antages at have kompetence til at nedsaette de maanedlige forskud.
20. Jeg skal nu undersoege, om Kommissionen har overholdt disse krav ved udstedelsen af den anfaegtede beslutning, hvorved det dog skal understreges, at de sagsoegende stater i det vaesentlige anfaegter selve princippet om, at Kommissionen skulle have kompetence til at nedsaette forskuddene, og ikke det berettigede i at anvende en saadan kompetence i det foreliggende tilfaelde.
21. Som Kommissionen anfoerer i skrivelsen af 12. oktober 1989, fremgaar det af de oplysninger, der er indgaaet til Forvaltningskomitéen for Maelk og Mejeriprodukter, at der er sket en kvoteoverskridelse paa ca. 1,6 mio. tons. Kommissionen har saaledes anslaaet det samlede beloeb af de tillaegsafgifter, der skal opkraeves for regnskabsaaret 1988/1989, til ca. 500 mio. ECU. De beloeb, medlemsstaterne krediterede EUGFL som foelge af denne afgift, var imidlertid betydelig lavere. Som det vil huskes, nedsatte Kommissionen det anslaaede beloeb til 220 mio. ECU, som den fordelte mellem medlemsstaterne. Forskellen mellem de angivne beloeb og de saaledes anslaaede beloeb blev fradraget forskuddene for juli 1989. Det er saaledes paa grundlag af de til Kommissionens raadighed staaende statistiske oplysninger vedroerende stoerrelsen af Faellesskabets maelkeproduktion og de betydelige forskelle i medlemsstaternes meddelelser om tillaegsafgiften, at Kommissionen fastslog, at der forelaa en aabenbar overtraedelse af faellesskabsreglerne. De sagsoegende stater, som skal loefte bevisbyrden, har intet fremfoert, som kan rejse tvivl om rigtigheden af Kommissionens vurdering.
22. Med hensyn til overholdelsen af kontradiktionsprincippet bemaerkes foerst, at medlemsstaterne er repraesenteret i Forvaltningskomitéen for Maelk og Mejeriprodukter og derfor kunne faa kendskab til de af komitéen modtagne oplysninger, at hoeringen af EUGFL-komitéen var skriftlig, og at Kommissionen i dette oejemed den 14. august 1989 til medlemsstaterne faxede tre tabeller over de meddelte udgifter og de paataenkte nedsaettelser (28).
23. Anbringendet om, at forordning nr. 729/70 er tilsidesat, kan derfor ikke tiltraedes. Jeg skal derfor allerede nu foreslaa, at Kommissionen frifindes i den af Den Italienske Republik anlagte sag.
24. Forbundsrepublikken Tyskland har til stoette for sin paastand fremsat endnu et anbringende, hvorved den goer gaeldende, at den anfaegtede beslutning ikke er begrundet. Forbundsrepublikken henviser til Domstolens praksis, hvorefter pligten til at begrunde faellesskabsbeslutninger
"ikke kun tjener til beskyttelse af de personer, som er undergivet Domstolens domsmyndighed, men desuden har til formaal i fuldt omfang at muliggoere den retlige efterproevelse, der paahviler Domstolen som foelge af Traktaten" (29).
Ifoelge Forbundsrepublikken indeholder brevvekslingen mellem parterne ikke en tilstraekkelig uddybning af grunden til Kommissionens nedsaettelse af forskuddene (30), og Kommissionens meddelelse vedroerende den naermere begrundelse for beslutningen kan ikke tages i betragtning, da den foerst blev fremsat efter beslutningen (31).
25. Det skal understreges, at Domstolen ganske vist regelmaessigt henviser til den af sagsoegeren citerede praksis, men at den ogsaa anerkender, at den begrundelse, som kraeves i henhold til Traktatens artikel 190, ikke skal angive "alle de forskellige relevante faktiske eller retlige momenter" og at den
"skal vurderes ikke blot i forhold til ordlyden, men ligeledes i forhold til den sammenhaeng, hvori den indgaar, samt alle de retsregler, som gaelder paa det paagaeldende omraade" (32).
26. Med hensyn til regnskabsafslutningsproceduren har Domstolen allerede fastslaaet, at regeringerne selv medvirkede direkte i processen forud for beslutningens vedtagelse og derfor kendte Kommissionens begrundelse for at afslaa at lade EUGFL finansiere de omtvistede udgifter (33). Denne medvirken er mindre udpraeget i den foreliggende sag. Den bestod simpelt hen i, at medlemsstaterne var repraesenteret i Forvaltningskomitéen for det beroerte produkt og i EUGFL-komitéen. Ikke desto mindre maa denne medvirken, efter min opfattelse, have vaeret tilstraekkelig til, at medlemsstaterne havde kendskab saavel til de faktiske omstaendigheder, der begrundede en nedsaettelse af forskuddene, som til det retlige grundlag for selve princippet om en saadan nedsaettelse. "Annexe à la fiche de renseignements 'Habilitation' - FEOGA - Garantie avances" viser, at Italien og Tyskland under den skriftlige hoering af EUGFL-komitéen bestred retsgrundlaget for udkastet til beslutningen. Domstolen har imidlertid i sin praksis kun lagt vaegt paa, at medlemsstaten har medvirket i processen forud for beslutningens vedtagelse, i det omfang, at den herved faar kendskab til de faktiske og retlige momenter, der danner grundlag for beslutningen, for saaledes i givet fald at kunne udoeve sin soegsmaalsret. Det maa noedvendigvis fastslaas, at de sagsoegende medlemsstater i den foreliggende sag havde fuldt kendskab til begrundelsen for den anfaegtede beslutning.
27. For saa vidt angaar begrundelsen, maa Kommissionens meddelelse af 12. oktober 1989 derimod lades ude af betragtning. Meddelelsen indeholder udelukkende en formalisering af Kommissionens "teori" vedroerende det punkt, medlemsstaterne anfaegtede under hoeringen af EUGFL-komitéen, nemlig Kommissionens mulighed for at nedsaette de maanedlige forskud. Det er i oevrigt tvivlsomt, om Domstolen kan inddrage meddelelsen i sin bedoemmelse, for saa vidt som den allerede har fastslaaet, at
"begrundelsen principielt skal meddeles den paagaeldende samtidig med den afgoerelse, der indeholder et klagepunkt" (34).
28. Forbundsrepublikken Tysklands andet anbringende til stoette for paastanden kan saaledes heller ikke tiltraedes.
29. Jeg skal derfor foreslaa Domstolen,
1) at Kommissionen frifindes i de af Forbundsrepublikken Tyskland og Den Italienske Republik rejste annullationssoegsmaal til proevelse af Kommissionens beslutning K(89)1525 af 30. august 1989 om udbetaling af forskud paa de bogfoerte udgifter, der finansieres gennem EUGFL, Garantisektionen, og
2) at sagsoegerne tilpligtes at betale sagens omkostninger.
(*) Originalsprog: fransk.
(1) Af 21.4.1970 om finansiering af den faelles landbrugspolitik (EFT 1970 I, s. 196).
(2) Artikel 4, stk. 2.
(3) Af 19.10.1987 om saerlige bestemmelser for finansieringen af den faelles landbrugspolitik (EFT L 304, s. 1).
(4) Artikel 4, stk. 2, sidste afsnit, i forordning nr. 729/70, som indsat ved artikel 1 i forordning nr. 3183/87.
(5) Artikel 5, stk. 2, litra a), sidste afsnit, i forordning nr. 729/70, som indsat ved artikel 1 i forordning nr. 3183/87.
(6) Af 24.6.1988 om aendring af forordning (EOEF) nr. 729/70 om finansiering af den faelles landbrugspolitik (EFT L 185, s. 1).
(7) Af 31.10.1983 om ordningen med forskud paa de udgifter, der finansieres gennem Den Europaeiske Udviklings- og Garantifond for Landbruget, EUGFL, Garantisektionen (EFT L 320, s. 1).
(8) Af 7.9.1988 om de oplysninger, som medlemsstaterne skal fremsende med henblik paa bogfoering af de udgifter, der finansieres gennem Den Europaeiske Udviklings- og Garantifond for Landbruget, Garantisektionen (EFT L 249, s. 9).
(9) VI/340/89 af 12.10.1989 fra Generaldirektoratet for Landbrug - EUGFL.
(10) Jf. f.eks. Domstolens domme af 15.12.1987 (sag 326/85, Nederlandene mod Kommissionen, Sml. s. 5091, praemis 7, og sag 332/85, Tyskland mod Kommissionen, Sml. s. 5143, praemis 7) og dom af 24.3.1988 (sag 347/85, Det Forenede Kongerige mod Kommissionen, Sml. s. 1749, praemis 11).
(11) EFT L 185, s. 29.
(12) EFT L 356, s. 1.
(13) Min fremhaevelse.
(14) Dvs. den maksimale stigning i udgifterne for EUGFL.
(15) Min fremhaevelse.
(16) Det bemaerkes, at der her er tale om medlemsstaternes ugentlige og maanedlige meddelelser om de afholdte udgifter.
(17) O.a.: Til den enslydende franske tekst ("La Commission décide uniquement les avances mensuelles sur la prise en compte des dépenses effectuées") svarer i den danske version af forordningerne nr. 3183/87 og nr. 2048/88 om aendring af forordning nr. 729/70: "...traeffer Kommissionen dog udelukkende beslutning om de maanedlige forskud paa konteringen af de udgifter, der er afholdt ..." (forordning nr. 3183/87) og "... traeffer Kommissionen kun beslutning om de maanedlige forskud i betragtning af de udgifter, der er afholdt ..." (forordning nr. 2048/88). Den tyske tekst i de to forordninger er heller ikke helt identisk.
(18) Finansforordningens artikel 21.
(19) Jf. fodnote 10.
(20) Dom af 27.1.1988 (sag 349/85, Danmark mod Kommissionen, Sml. s. 169, praemis 19).
(21) Som Domstolen har fastslaaet, kan Kommissionen "paa ethvert tidspunkt" goere brug heraf (dom af 21.2.1989, sag 214/86, Graekenland mod Kommissionen, Sml. s. 367, punkt 2 i sammendraget).
(22) For saa vidt angaar anvendelsen af samme princip ved afslutningen af regnskaberne, henvises til ovennaevnte dom i sag 349/85, praemis 16.
(23) Sag 326/85.
(24) Praemis 7, min fremhaevelse; se ogsaa ovennaevnte dom i sag 332/85, praemis 7.
(25) Sag 349/85.
(26) Praemis 19, min fremhaevelse.
(27) Artikel 3, stk. 5, i forordning nr. 2776/88.
(28) Forbundsrepublikken Tysklands staevning, s. 5, og bilag V, litra a), b) og c); bilag III til Den Italienske Republiks staevning.
(29) Dom af 20.3.1959 (sag 18/57, Nold, Sml, 1954-1964, s. 131).
(30) Staevningen, punkt 6.5.2.
(31) Staevningen, punkt 6.5.3.
(32) Dom af 25.10.1984 (sag 185/83, Rijksuniversiteit, Groningen, Sml. s. 3623, praemis 38).
(33) Dom af 14.1.1981 (sag 819/79, Tyskland mod Kommissionen, Sml. s. 21, praemis 20 og 21) samt ovennaevnte dom i sag 347/85, praemis 60.
(34) Dom af 26.11.1981 (sag 195/80, Michel mod Parlamentet, Sml. s. 2861, praemis 22).