62002CC0039_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
1. I overensstemmelse med den internationale konvention om begrænsning af rederes ansvar, vedtaget den 10. oktober 1957 i Bruxelles (2), kan en reder opnå, at hans ansvar for visse skader opstået i forbindelse med søfart begrænses til et beløb, der er defineret i nævnte konvention. Den foreliggende sag angår en situation, hvor redere har iværksat en ansvarsbegrænsningsprocedure ved retten på det sted, hvor deres fartøj er indregistreret, dvs. Nederlandene, samtidig med at skadelidte, der har lidt skade, der kan tilregnes dette fartøj, har anlagt erstatningssøgsmål vedrørende tabet ved en dansk ret.
2. Det er i denne sammenhæng, at Højesteret har forelagt Domstolen flere præjudicielle spørgsmål om fortolkningen af konventionen af 27. september 1968 om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handelssager (3) . Den forelæggende ret spørger således, om Bruxelles-konventionens artikel 21 om litispendens finder anvendelse i nærværende sag. Den forelæggende ret ønsker ligeledes oplyst, om den foreløbige kendelse afsagt af den nederlandske ret, hvorved der blev givet tilladelse til at oprette en ansvarsbegrænsningsfond, er en retsafgørelse i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i Bruxelles-konventionens artikel 25, og i hvilket omfang den kan anerkendes i Danmark.
I – Relevante retsforskrifter
A – 1957-konventionen
3. Ansvarsbegrænsning inden for søretten har længe været anerkendt i adskillige nationale lovgivninger som en nødvendighed, idet de risici, der er forbundet med sejlads, kan være af et sådant omfang, at de ikke kan forsikres i det hele (4) . Forskellene i de nationale lovgivninger på dette område og den internationale karakter af søtransporter førte staterne til at vedtage fælles regler i form af en første international konvention vedtaget i 1924, efterfulgt af 1957-konventionen (5) .
4. 1957-konventionen bestemmer, at ejeren af et skib kan begrænse sit ansvar for så vidt angår krav, der opstår som følge af en af de årsager, der opregnes i konventionen, medmindre den begivenhed, der har givet anledning til kravet, skyldes ejerens egen fejl eller forsømmelse. Blandt kravene findes beskadigelse af anden ejendom forårsaget ved en handling, forsømmelse eller fejl, begået af personer om bord i skibet, som er opstået i forbindelse med navigeringen af skibet. I henhold til 1957-konventionens artikel 1, nr. 7, skal den omstændighed, at ansvarsbegrænsning påberåbes, ikke anses for en indrømmelse af ansvar. De beløb, hvortil ejeren af et skib kan begrænse sit ansvar, er proportional med skibets størrelse i tons. Beløbene ansættes til et bestemt beløb fastsat i nævnte konvention, der afhænger af skadens art, ganget med størrelsen i tons. I tilfælde, hvor den skadegørende begivenhed kun har givet anledning til tingskade, kan ejerens ansvar begrænses til 1 000 francs pr. ton af skibets drægtighed (6) .
5. Når de samlede krav, som opstår ved en og samme hændelse, overstiger de således fastsatte ansvarsgrænser, kan det til disse ansvarsgrænser svarende samlede beløb etableres som en særskilt begrænsningsfond, som kun må benyttes til dækning af krav, med hensyn til hvilke ansvarsbegrænsning kan påberåbes. Denne fond fordeles mellem fordringshaverne forholdsmæssigt i forhold til deres anerkendte krav. Reglerne om oprettelse og fordeling af den eventuelle ansvarsbegrænsningsfond, såvel som alle procedureregler er undergivet den nationale lovgivning i den stat, i hvilken fonden oprettes (7) .
6. 1957-konventionen er blevet erstattet af konventionen om begrænsning af ansvaret for søretlige krav indgået i London den 19. november 1976 (8) .
B – Nederlandske bestemmelser
7. Ifølge de bestemmelser, der var gældende på tidspunktet for omstændighederne i hovedsagen, gjaldt der i medfør af nederlandsk lovgivning en ansvarsbegrænsningsprocedure, som omfattede tre trin. På det første trin skal ejeren af skibet eller rederen indsende en begæring til retten på det sted, hvor fartøjet er indregistreret, hvori han angiver det beløb, som han anmoder om, at hans ansvar skal begrænses til, samt navne og adresser på eventuelle kreditorer. Den ret, hvortil han har indgivet sin anmodning, træffer ved foreløbig kendelse beslutning om det beløb, som den begærende parts ansvar begrænses til, og pålægger ham at etablere en fond med dette beløb med tillæg af et beløb til dækning af renter og sagsomkostninger, eller at stille sikkerhed for et tilsvarende beløb. Retten udpeger ligeledes en dommerfuldmægtig og en likvidator. Den foreløbige kendelse samt begæringen skal ved anbefalet skrivelse meddeles til rederen og de kreditorer, som er nævnt i begæringen. Endvidere skal kendelsen offentliggøres i Statstidende og i en eller flere aviser. Den begærende part og de kreditorer, som på dette trin ønsker, at begæringen forkastes eller afvises, kan iværksætte appel til prøvelse af den foreløbige kendelse (9) . Der kan til prøvelse af afgørelsen i appelsagen iværksættes kassationsanke.
8. På næste trin anmodes kreditorerne om at anmelde deres krav. Kreditorerne kan ligeledes anfægte rederens ret til at gøre ansvarsbegrænsning gældende samt de beløb, som retten har fastsat begrænsningen til. På samme måde kan ejeren af skibet anfægte disse krav. Kravene og indsigelserne henvises til retten med henblik på afgørelse, enten direkte eller såfremt et af dommerfuldmægtigen foranlediget mæglingsforsøg ikke er lykkedes (10) . Dette trin afsluttes med en af likvidator udarbejdet udlodningsliste for de kreditorer, hvis krav er anerkendt. Disse kan anfægte udlodningen ved retten. Såfremt ingen kreditorer har meldt sig, afsiges der kendelse, som gør rederen berettiget til i fremtiden at afvise alle sager vedrørende den pågældende hændelse. Denne kendelse kan appelleres.
9. På det tredje trin vil enhver kreditor ved anbefalet skrivelse blive indbudt til at modtage det ham tildelte beløb. Disse kreditorer skal kræve deres del inden for ét år. Efter udlodning fra en begrænsningsfond til kreditorerne er rederen fritaget for yderligere hæftelse vedrørende den skadegørende hændelse.
C – Bruxelles-konventionen
10. Det fremgår af Bruxelles-konventionens præambel, at konventionen har til formål at lette gensidig anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i overensstemmelse med artikel 293 EF og inden for Fællesskabet at styrke retsbeskyttelsen for de der bosiddende personer. Det fremgår ligeledes af præamblen, at det med henblik herpå er nødvendigt at fastlægge den internationale kompetence for de kontraherende staters retter.
11. Bruxelles-konventionens artikel 2 indeholder hovedreglen, hvorefter det er retterne i den kontraherende stat, hvor sagsøgte har bopæl, der har kompetencen. Konventionens artikel 5 bestemmer, at en person »i sager om erstatning uden for kontrakt« kan sagsøges »ved retten på det sted, hvor skadetilføjelsen er foregået«.
12. I Bruxelles-konventionens artikel 6a tilføjes følgende:
»Retten i en kontraherende stat, der i henhold til denne konvention har kompetence til at afgøre sager om ansvar i forbindelse med brugen eller driften af et skib, eller enhver anden ret, som i henhold til lovgivningen i den pågældende stat træder i stedet for førstnævnte ret, afgør også krav om begrænsning af dette ansvar.«
13. Bruxelles-konventionen har endvidere til formål at undgå indbyrdes modstridende afgørelser. Det bestemmes således i konventionens artikel 21 vedrørende litispendens:
»Såfremt krav, der har samme genstand og hviler på samme grundlag, fremsættes mellem de samme parter for retter i forskellige kontraherende stater, skal enhver anden ret end den, ved hvilken sagen først er anlagt, på embeds vegne erklære sig inkompetent til fordel for denne ret.
Den ret, som herefter skulle erklære sig inkompetent, kan udsætte afgørelsen, såfremt den anden rets kompetence bestrides.«
14. Konventionens artikel 22 bestemmer, at såfremt krav, som er indbyrdes sammenhængende, fremsættes for retter i forskellige kontraherende stater, og sagerne verserer for disse retter i første instans, kan den ret, ved hvilken sagen senere er anlagt, udsætte afgørelsen. Denne ret kan ligeledes erklære sig inkompetent på visse betingelser. Ifølge artiklen forstås ved indbyrdes sammenhængende krav, krav, der er så snævert forbundne, at det er ønskeligt at behandle og påkende dem samtidigt for at undgå uforenelige afgørelser i tilfælde af, at kravene blev påkendt hver for sig.
15. Endelig fastsætter Bruxelles-konventionens i afsnit III en forenklet ordning for anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser. I konventionens artikel 25 defineres begrebet retsafgørelse på følgende måde:
»I denne konvention forstås ved »retsafgørelse« enhver afgørelse truffet af en ret i en kontraherende stat, uanset hvorledes den betegnes, såsom dom, kendelse eller fuldbyrdelsesordre, herunder justitssekretærens fastsættelse af sagsomkostninger.«
16. Bruxelles-konventionens artikel 26 bestemmer:
»Retsafgørelser, der er truffet i en kontraherende stat, skal anerkendes i de øvrige kontraherende stater, uden at der stilles krav om anvendelse af en særlig fremgangsmåde […]«
17. I samme konventions artikel 27 opregnes de betingelser, hvorunder disse afgørelser ikke anerkendes:
»En retsafgørelse kan ikke anerkendes:
[…]
2. såfremt det indledende processkrift i sagen eller en tilsvarende retsakt ikke forskriftsmæssigt er blevet forkyndt eller meddelt den udeblevne sagsøgte i så god tid, at han har kunnet varetage sine interesser under sagen
[…]«
II – Faktiske omstændigheder og sagens forløb
18. I maj 1985 udlagde selskabet Mærsk Olie & Gas A/S (herefter »Mærsk«) en olie- og en gasledning i Nordsøen. I løbet af juni 1985 fiskede et skib tilhørende firmaet M. de Haan og W. de Boer, ved de personlige indehavere Martinus de Haan og Willem de Boer (herefter »rederne«), i nærheden af rørledningerne. Mærsk konstaterede, at disse var blevet beskadiget. Ved skrivelse af 3. juli 1985 til rederne gjorde Mærsk rederne ansvarlige for omkostningerne ved reparationen af rørledningerne, der blev opgjort til 1 700 019 USD og 51 961,58 GBP.
19. Den 23. april 1987 indgav rederne begæring om ansvarsbegrænsning til Arrondissementsrechtbank Groningen (Nederlandene), som er retten på det sted, hvor deres fartøj var indregistreret. Den 27. maj 1987 afsagde retten kendelse, hvorved det blev fastslået, at redernes hæftelse foreløbigt var begrænset til et beløb på 52 417,40 NLG, og de blev pålagt at deponere beløb plus 10 000 NLG for at dække retsomkostningerne. Ved telex af 5. juni 1987 fra redernes advokater fik Mærsk meddelelse om denne kendelse.
20. Den 20. juni 1987 anlagde Mærsk sag ved Vestre Landret (Danmark) med påstand om, at rederne skulle erstatte den skade, der var forårsaget på rørledningerne.
21. Ved skrivelse af 24. juni 1987 appellerede Mærsk kendelsen om at oprette en ansvarsbegrænsningsfond, afsagt af den nederlandske ret den 27. maj 1987, med påstand om, at det blev fastslået, at retten ikke havde den fornødne kompetence. Den 6. januar 1988 stadfæstede den nederlandske appelret førsteinstansens kendelse.
22. Ved anbefalet skrivelse af 1. februar 1988 fra likvidator udpeget af denne ret fik Mærsk yderligere oplysninger om nævnte kendelse. Ved skrivelse af 25. april 1988 opfordrede likvidatoren Mærsk til at anmelde sit krav. Da Mærsk imidlertid ikke efterkom opfordringen, og da der ikke var blevet anmeldt yderligere krav, blev beløbet deponeret af rederne udbetalt til dem i december 1988.
23. Ved afgørelse af 27. april 1998 fastslog Vestre Landsret under henvisning til Bruxelles-konventionens artikel 21, stk. 2, at den ikke havde kompetence til at påkende sagen, og at den nederlandske ret var rette værneting. Vestre Landsret bemærkede for det første, at de nederlandske afgørelser af 27. maj 1987 og 6. januar 1988 må anses for retsafgørelser i den forstand, hvori dette udtryk benyttes i Bruxelles-konventionens artikel 25, idet Mærsk under sagen havde haft mulighed for at fremkomme med sine indsigelser. Vestre Landsret fastslog videre, at den nederlandske procedure og sagen for Vestre Landsret vedrørte samme parter, havde samme genstand og hvilede på samme grundlag. Vestre Landsret understregede i den forbindelse, at begge sager angår de samme faktiske omstændigheder, og at Mærsk under den nederlandske procedure havde kunnet gøre de samme anbringender gældende, som var gjort gældende for landsretten. Endelig bemærkede Vestre Landsret, at afgørelsen af, hvornår sagerne i medfør af Bruxelles-konventionens artikel 21 skal anses for anlagt, skal træffes på grundlag af hver af de involverede nationale domstoles egne retsplejeregler. Ifølge disse regler blev sagen for den nederlandske ret anlagt på datoen for redernes indgivelse af begæringen, dvs. den 23. april 1987, mens den danske sag først blev anlagt den 20. juni 1987.
24. Mærsk iværksatte appel til Højesteret til prøvelse af denne afgørelse. Mærsk har for det første gjort gældende, at den for Vestre Landsret anlagte sag i relation til Bruxelles-konventionens artikel 21 skal betragtes som først anlagt, idet en begrænsningsbegæring ikke er en sag i denne bestemmelses forstand, og subsidiært, at Mærsk først havde status som part den 24. juni 1987, hvor Mærsk iværksatte appel til prøvelse af afgørelsen af 27. maj 1987. Der kan således ikke blive tale om samme parter i artikel 21’s forstand, fordi Mærsk anlagde erstatningssøgsmål ved Vestre Landsret den 20. juni 1987. Mærsk har endelig gjort gældende, at betingelserne i Bruxelles-konventionens artikel 27, nr. 2, for anerkendelse af den nederlandske kendelse af 27. maj 1987 i Danmark ikke er opfyldt, fordi denne kendelse blev afsagt i strid med det helt grundlæggende kontradiktionsprincip.
25. Heroverfor har rederne gjort gældende, at Vestre Landsret var forpligtet til at erklære sig inkompetent til at behandle Mærsks søgsmål i medfør af Bruxelles-konventionens artikel 21. De har anført, at såvel nederlandsk ret som Bruxelles-konventionens artikel 6a giver Aronndissementsrechtbank Groningen kompetence til at pådømme sagens realitet, at Mærsk var kreditor i den ved denne ret anlagte sag, og at Mærsk appellerede kendelsen afsagt af denne. Rederne har subsidiært gjort gældende, at der ved afslutningen af den ved Aronndissementsrechtbank Groningen verserende begrænsningsprocedure forelå en retsafgørelse i den forstand, hvori udtrykket anvendes i Bruxelles-konventionens artikel 25, som skal anerkendes i Danmark. Eftersom denne kendelse må tillægges fuld materiel retskraft i Danmark, medfører det, at det danske søgsmål må afvises.
26. Endelig har rederne anført, at Mærsk ikke kan påberåbe sig manglende forkyndelse, idet Mærsk appellerede den nederlandske kendelse uden at fremsætte indsigelse om manglende forkyndelse. Rederne har videre gjort gældende, at spørgsmålet om behørig forkyndelse skal afgøres efter de dagældende nederlandske regler, og at disse er blevet overholdt, således at Mærsk reelt til stadighed var orienteret om de retsskridt, der blev foretaget i Nederlandene.
III – De præjudicielle spørgsmål
27. Højesteret har besluttet at udsætte sagen og at forelægge Domstolen følgende spørgsmål:
»1) Udgør en procedure om at oprette en ansvarsbegrænsningsfond efter begæring fra en reder i henhold til Bruxelles-konventionen af 10. oktober 1957 en sag som omhandlet i
artikel 21 i konventionen om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handelssager, når det af begæringen fremgår ved navns nævnelse, hvem der som potentielle skadelidte ville kunne blive berørt heraf?
2) Er en beslutning om at oprette en ansvarsbegrænsningsfond efter de i 1986 gældende hollandske processuelle regler en retsafgørelse i domskonventionens artikel 25’s forstand?
3) Kan en begrænsningsfond, der blev oprettet den 27. maj 1987 af en hollandsk domstol efter de dagældende hollandske processuelle regler uden forudgående forkyndelse for en berørt kreditor, i dag nægtes anerkendelse i en anden medlemsstat efter domskonventionens artikel 27, nr. 2?
4) Hvis spørgsmål 3 besvares bekræftende, afskærer det så den pågældende kreditors adgang til at påberåbe sig artikel 27, nr. 2, at den pågældende i den medlemsstat, der har oprettet begrænsningsfonden, efterfølgende har indbragt kompetencespørgsmålet for en højere ret uden at have gjort indsigelse om forkyndelsesmangler gældende?«
IV – Stillingtagen
A – Det første præjudicielle spørgsmål
28. Det 1. præjudicielle spørgsmål ønsker den forelæggende ret oplyst, om en procedure om at oprette en ansvarsbegrænsningsfond efter begæring fra en reder er omfattet af Bruxelles-konventionens artikel 21, når det af begæringen fremgår ved navns nævnelse, hvem der som potentielle skadelidte ville kunne blive berørt heraf.
29. Med spørgsmålet ønsker den forelæggende ret oplyst, om Vestre Landsret med rette erklærede sig inkompetent til fordel for den nederlandske ret under henvisning til Bruxelles-konventionens artikel 21. Den forelæggende ret ønsker således fastslået, om de betingelser, der er opregnet i denne artikel, var opfyldt for så vidt angår forholdet mellem ansvarsbegrænsningsproceduren iværksat af rederne ved den nederlandske ret og erstatningssøgsmålet anlagt af Mærsk ved den danske ret. Det første præjudicielle spørgsmål må forstås således, at den forelæggende ret i det væsentlige ønsker oplyst, om en procedure om at oprette en ansvarsbegrænsningsfond som den, der er iværksat i hovedsagen af rederne i medfør af nederlandsk ret ved fremsættelse af en begæring, der ved navns nævnelse udpeger den potentielle skadelidte, og et erstatningssøgsmål anlagt af denne skadelidte mod rederne er krav, der er fremsat mellem de samme parter, har samme genstand og hviler på samme grundlag, jf. Bruxelles-konventionens artikel 21.
30. Indledningsvis mener jeg ikke, det kan bestrides, at en procedure om at oprette en ansvarsbegrænsningsfond som den procedure, der var fastsat i nederlandsk ret på tidspunktet for de faktiske omstændigheder i sagen, er omfattet af artikel 21’s anvendelsesområde. Hverken denne bestemmelse eller andre bestemmelser i Bruxelles-konventionen definerer, hvilken type sager eller tvister der er omfattet af dens anvendelsesområde. I overensstemmelse med den franske sprogversion finder den anvendelse for »demandes« fremsat for retter. Anvendelsen af ordet »demandes«, som har en meget bred betydning på fransk, tyder på, at konventionens forfattere ikke har villet begrænse anvendelsesområdet for bestemmelserne om litispendens til visse særlige typer sager, men at de tværtimod har haft til hensigt, at alle former for procedurer, der kan fremsættes for en national ret, i bred forstand, uafhængigt af deres form og deres kvalifikation i henhold til national ret, skal være omfattet. Denne vurdering støttes ligeledes af de øvrige sprogversioner, hvor det tilsvarende begreb ligeledes er brede (11) . Desuden er det velkendt, at Bruxelles-konventionen har til formål at sikre den frie bevægelighed for retsafgørelser mellem de kontraherende stater, og at Domstolen til stadighed har gentaget (12), at artikel 21, såvel som de øvrige bestemmelser i konventionen vedrørende litispendens og sammenhængende krav, har til formål, at det i videst muligt omfang undgås, at der træffes uforenelige retsafgørelser i forskellige stater vedrørende samme spørgsmål. Bestemmelsen har til formål så vidt muligt og straks fra starten at forhindre, at en afgørelse afsagt i én kontraherende stat ikke kan anerkendes i en anden stat, fordi den er uforenelig med en afgørelse mellem de samme parter truffet i sidstnævnte stat. Det er under hensyn til dette formål, at Domstolen har fastslået, at artikel 21 skal fortolkes vidt, således at den principielt omfatter alle tilfælde af litispendens (13), og at det er tilstrækkeligt til, at en sådan situation foreligger, at de tre betingelser er opfyldt, nemlig at parterne i de to sager er de samme, og at de to krav har samme genstand og hviler på samme grundlag. Der opstilles ikke yderligere betingelser (14) .
31. Man kan således på grundlag af ordlyden af artikel 21 og de formål, der ligger til grund for denne bestemmelse, udlede, at det for at denne bestemmelse finder anvendelse – og for herved at sikre Bruxelles-konventionens effektive virkning og i videst muligt omfang undgå, at uforenelige afgørelser afsiges i forskellige stater – er tilstrækkeligt, at der for en ret faktisk fremsættes et krav med påstand om, at der afsiges en retsafgørelse, der har virkninger eller retlige konsekvenser i forhold til tredjemand, der er omfattet af dette krav. En procedure om at oprette en ansvarsbegrænsningsfond som den, der er fastsat i nederlandsk ret, mener jeg opfylder disse betingelser. En sådan procedure har nemlig til formål at gøre det muligt for en skibsejer eller reder at opnå, at deres ansvar som følge af en skade, som eventuelt er påført en eller flere kreditorer af dette fartøj, begrænses ved en retlig afgørelse til et beløb beregnet på grundlag af bestemmelserne i 1957-konventionen, således at disse kreditorer ikke længere for samme skadegørende handling kan kræve yderligere beløb ud over det, de kan få tildelt inden for rammerne af denne procedure. En sådan procedure har således til formål, at der træffes en retlig afgørelse, der har retsvirkninger i forhold til denne eller disse kreditorer. En procedure om at oprette en ansvarsbegrænsningsfond såsom den, der er iværksat i hovedsagen, er således som sådan omfattet af Bruxelles-konventionens artikel 21 (15) .
32. Det skal herefter undersøges, om de tre betingelser, nemlig samme parter, samme genstand og samme grundlag, er opfyldt i forholdet mellem en procedure som den, skibsejerne har iværksat ved indgivelse af en begæring, som ved navns nævnelse henviser til den potentielle skadelidte, og et erstatningssøgsmål anlagt af denne skadelidte mod disse skibsejere.
33. Det følger af ordlyden af Bruxelles-konventionens artikel 21, at disse tre betingelser er kumulative. Det er således tilstrækkeligt, at en enkelt af dem ikke er opfyldt, for at det kan fastslås, at der ikke er tale om litispendens. Således som det vil fremgå af nedenstående (16), mener jeg ikke, at de to sager, som den foreliggende sag vedrører, har samme genstand eller hviler på samme grundlag. Henset til formuleringen af det præjudicielle spørgsmål og Vestre Landsrets afgørelse om at erklære sig inkompetent, mener jeg imidlertid, det kan være til nytte for den forelæggende ret også at tage stilling til begrebet »samme parter«, således som samtlige parter desuden også har gjort det.
1. Begrebet »samme parter«
34. Det spørgsmål, der er opstået i nærværende sag, er, om Mærsk under de foreliggende omstændigheder, kan anses for at være part i proceduren om at oprette en ansvarsbegrænsningsfond alene af den grund, at Mærsk var nævnt i denne begæring, selv om den først blev forkyndt for Mærsk, efter at kendelsen af 27. maj 1987 var blevet afsagt af den nederlandske ret. Som beskrevet ovenfor er proceduren i henhold til dagældende nederlandsk ret ikke kontradiktorisk på det første trin, og den bliver det først på det andet trin, efter at kendelsen vedrørende begæringen om begrænsning er blevet afsagt, når kendelsen sammen med begæringen forkyndes for de kreditorer, som er opført ved navns nævnelse i sidstnævnte. Det skal således afgøres, om den omstændighed, således som rederne, den nederlandske og Det Forenede Kongeriges regering har gjort gældende, at Mærsk var nævnt i begæringen om ansvarsbegrænsning, gør det muligt at anse denne for part i ansvarsbegrænsningsproceduren allerede fra det ikke-kontradiktoriske trin i denne procedure, eller om Mærsk, således som Mærsk og Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber har gjort gældende, først kan anses for at have været part fra det øjeblik, hvor kendelsen og begæringen blev forkyndt for denne, eller subsidiært, fra det øjeblik, hvor Mærsk appellerede nævnte kendelse. Spørgsmålet er med andre ord, om der med en begæring som den, der blev indgivet af rederne til den nederlandske ret, i Bruxelles-konventionens artikel 21’s forstand er fremsat et krav for retten over for den eller de kreditorer, der er nævnt ved navns nævnelse heri. Besvarelsen af dette spørgsmål er afgørende for, om det er den nederlandske eller den danske ret, som er den ret, ved hvilken sagen først er anlagt. Det skal bemærkes, at i medfør af Bruxelles-konventionens artikel 21 kan indsigelsen om litispendens kun gøres gældende ved den ret, ved hvilken sagen er anlagt senere (17) .
35. I modsætning til Vestre Landsret og det Det Forenede Kongerige mener jeg ikke, at spørgsmålet, om Mærsk kan anses for at være part i proceduren om ansvarsbegrænsning alene af den grund, at Mærsk var nævnt i begæringen om ansvarsbegrænsning, skal afgøres på grundlag af bestemmelserne i national ret i henhold til Domstolens afgørelse i Zelger-dommen (18) . I dommen i sagen Gubisch Maschinenfabrik (19) og i Tatry-dommen (20) bemærkede Domstolen, at henset til Bruxelles-konventionens formål må begrebet »samme parter«, såvel som begreberne »samme genstand« og »samme grundlag« betragtes som selvstændige begreber i forhold til national ret. Jeg er tilbøjelig til at mene, at dette ikke kun gælder med henblik på vurderingen af begrebet samme parter, men ligeledes bør gælde med hensyn til vurderingen af, fra hvilket tidspunkt de berørte personer må anses for at være part i hver af de pågældende sager. Disse to aspekter forekommer mig nemlig at være tæt forbundne, i det omfang vurderingen af, om der er tale om samme parter i de to retssager, afhænger af, om de berørte personer kan anses for at være parter i hver af de to sager. Det er således Domstolen, der efter min mening bør definere de kriterier, som de pågældende nationale retter skal lægge til grund ved afgørelsen af dette sidste spørgsmål.
36. Hvad angår fastlæggelsen af disse kriterier må dette ikke føre til, at begrebet part i en sag defineres på en måde, der fremstår værende som i strid med de garantier, der er indeholdt i artikel 6 i den europæiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder og artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, der blev proklameret den 7. december 2000 i Nice (EFT 2000 C 364, s. 1), og hvorefter enhver har ret til rettergang. Det følger af fast retspraksis, at retten for alle til en retfærdig rettergang, som udspringer af disse grundlæggende rettigheder, er et grundlæggende princip i fællesskabsretten, som Domstolen har til opgave at sikre (21) . Domstolen har fastslået, at Bruxelles-konventionens formål om den frie bevægelighed for retsafgørelser ikke må opnås på bekostning af grundlæggende rettigheder, der er en integreret del af fællesskabsretten, såsom retten til kontradiktion (22) . Denne retspraksis, som vedrører fortolkningen af konventionens artikel 27 og de betingelser, hvorunder en stat kan nægte på sit område at anerkende en afgørelse truffet af en anden kontraherende stat, bør også kunne anvendes i forbindelse med artikel 21. Fastsættelsen af den ret, ved hvilken sagen først er anlagt, er nemlig ikke uden betydning for parternes situation, henset til den pligt, der påhviler den ret, ved hvilken sagen er anlagt senere, til at erklære sig inkompetent. Det skal i den forbindelse fremhæves, at hovedreglen i Bruxelles-konventionens artikel 2 om, at det er retten på det sted, hvor sagsøgte har bopæl, der er rette værneting, hviler på den formodning, at det i almindelighed er vanskeligere for sagsøgte at varetage sine interesser for en udenlandsk ret end for retten i en fremmed by i hans eget land (23) . Dette hensyn ligger til grund for hovedparten af de direkte kompetenceregler, der er fastsat i Bruxelles-konventionen. Man kan på dette grundlag slutte, at begrebet part i den forstand, hvori det anvendes i artikel 21, er undergivet den betingelse, at den berørte person har ret til at varetage sine interesser, dvs. at han deltager i en kontradiktorisk proces. Der ses ikke på grundlag af artikel 21’s formål og opbygning at kunne udledes tvingende grunde, som skulle kunne føre til en anden konklusion. Behovet for præcist at kunne fastsætte det tidspunkt, på hvilket der for hver af de pågældende retter er anlagt en sag for at kunne iværksætte den objektive ordning med automatisk henvisning, der er fastsat i denne artikel (24), mener jeg ikke tilsidesættes af princippet om, at der for en ret alene kan anses for at være fremsat et krav over for en part i artikel 21’s forstand, hvis dette krav medfører, at der indledes en kontradiktorisk procedure (25) .
37. Jeg slutter på dette grundlag, at i medfør af en procedure som den ansvarsbegrænsningsprocedure, der var gældende i nederlandsk ret i 1986, hvorefter et første ensidigt trin følges af et kontradiktorisk trin, er det først fra det tidspunkt, hvor alle formaliteter er gennemført med henblik på indkaldelse for retten af den eller de personer, der er nævnt i den oprindelige begæring, at denne eller disse personer kan anses for at være parter i sagen.
38. Denne vurdering har ligeledes den fordel, at den er i overensstemmelse med definitionen af begrebet »indledende processkrift i sagen«, som er fastlagt af Domstolen i relation til Bruxelles-konventionens artikel 27, nr. 2 (26), vedrørende betalingspålæg i forbindelse med inddrivelsesprocedurer i henholdsvis tysk og italiensk ret. På samme måde som den nederlandske ansvarsbegrænsningsprocedure indebar disse inddrivelsesprocedurer et ikke-kontradiktorisk trin efterfulgt af et kontradiktorisk trin. Efter disse procedurer kan en fordringshaver efter en begæring, som ikke meddeles modparten, opnå et fuldbyrdelsesfundament over for skyldneren. Betalingspålægget forkyndes eller meddeles for skyldneren, som kan fremsætte indsigelser inden for en vis frist. I dom af 16. juni 1981, Klomps (27), og af 13. juli 1995, Hengst Import (28), fastslog Domstolen, at begrebet »det indledende processkrift i sagen« jf. konventionens artikel 27, nr. 2, skal forstås således, at det betegner den eller de retsakter, hvis forskriftsmæssige og rettidige forkyndelse for eller meddelelse til sagsøgte sætter denne i stand til at gøre sine rettigheder gældende forud for, at der træffes en eksigibel retsafgørelse. Domstolen konkluderede på dette grundlag, at betalingspålægget »Zahlungsbefehl« i tysk ret og betalingspålægget »decreto ingiuntivo« i italiensk ret sammen med rekvirentens begæring om udstedelse heraf må antages at udgøre det indledende processkrift i sagen, som omhandlet i konventionens artikel 27, nr. 2. Det kan herefter i lyset af disse forhold antages, at en begæring som den, der blev indgivet af rederne til den nederlandske ret, ikke indebar, at der blev fremsat et krav for en ret over for den eller de kreditorer, der var nævnt i begæringen, i Bruxelles-konventionens artikel 21’s forstand, og at sagen først blev anlagt i forbindelse med meddelelsen til kreditorerne af kendelsen afsagt efter afslutningen af det ikke-kontradiktoriske trin.
39. Denne vurdering har følgende konsekvenser i den foreliggende sag. Mærsk kan ikke anses for at have været part i ansvarsbegrænsningsproceduren som følge af indgivelsen af begæringen om ansvarsbegrænsning til den nederlandske ret den 23. april 1987. Derimod blev den nederlandske rets kendelse af 27. maj 1987 meddelt Mærsk ved anbefalet skrivelse af 1. februar 1988 (29) . Endvidere appellerede Mærsk kendelsen den 24. juni 1987. Mærsk kan således anses for at have været part i nævnte procedure fra denne dato eller senest fra den 1. februar 1988. Idet Mærsk anlagde erstatningssøgsmål ved den danske ret den 20. juni 1987, er det således muligt i henhold til de danske processuelle regler, der finder anvendelse med henblik på fastsættelse af det tidspunkt, der skal tages i betragtning ved afgørelsen af, om en sag faktisk er anlagt, at det er Vestre Landsret, der skulle have anset sig for at være den ret, ved hvilken sagen først er anlagt.
2. Samme genstand og samme grundlag
40. Således som jeg allerede har anført ovenfor, mener jeg, at de to processer i denne sag ikke har samme genstand eller hviler på samme grundlag, jf. Bruxelles-konventionens artikel 21. Det følger af fast retspraksis, trods forskellighederne i sprogversionerne af artikel 21 (30), at begreberne samme genstand og samme grundlag udgør to forskellige begreber (31) . Der er som nævnt tale om selvstændige begreber, hv is indhold Domstolen har defineret. Domstolen har således præciseret, at begrebet »grundlag« omfatter de faktiske omstændigheder og den retsregel, der påberåbes til støtte for kravet (32) . For så vidt angår genstand, må forstås, hvad kravet går ud på (33) . Domstolen har imidlertid fastslået, at begrebet genstand ikke kan begrænses til tilfælde, hvor de to krav formelt er identiske. Domstolen har således fastslået, at et krav om opfyldelse af en salgskontrakt og et krav om, at nævnte kontrakt skulle ophæves, havde samme genstand, da kontraktens bindende karakter var kernen i begge sager, idet den ene var anlagt med det formål at gøre kontrakten virksom, og den anden med det formål at fjerne enhver virkning af kontrakten (34) . Domstolen har givet denne retspraksis en bred anvendelse på området for ansvar ved at fastslå, at to krav har samme genstand, når det ene går ud på, at det fastslås, at sagsøgeren ikke er ansvarlig for en af de sagsøgte påstået skade, og det andet – fremsat af de sagsøgte – går ud på, at sagsøgeren i den første sag er ansvarlig for skaden, og at han tilpligtes at betale erstatning (35) .
41. I overensstemmelse med det, Mærsk, Kommissionen og den forelæggende ret (36) har anført, mener jeg ikke, at de to procedurer i hovedsagen udgør én og samme sag i Bruxelles-konventionens artikel 21’s forstand. Hvad angår deres grundlag er de faktiske omstændigheder, der ligger til grund for de to procedurer, ganske vist i princippet identiske (37), men de retsregler, som ligger til grund for hver af de to omtvistede krav, er forskellige, fordi et erstatningssøgsmål anlægges på grundlag af reglerne om erstatning uden for kontrakt, som her, eller i kontrakt, mens en ansvarsbegrænsningsprocedure iværksættes på grundlag af 1957-konventionen og den nationale lovgivning, der gennemfører den i national ret.
42. På samme måde gælder det for så vidt angår genstand, at erstatningssøgsmålet er anlagt med henblik på at fastslå sagsøgtes ansvar for det påståede tab, og at tilpligte denne at betale erstatning herfor. Hovedformålet med dette søgsmål er således at fastslå, at der påhviler sagsøgte et ansvar. Det drejer sig om at få fastslået dette ansvar af en domstol. En ansvarsbegrænsningsprocedure har for sin del til formål at sikre, at det ansvar, som en skibsejer eller reder eventuelt kan ifalde på grund af søfartsaktivitet, begrænses til et beløb i overensstemmelse med nævnte konvention. Hovedformålet med en sådan procedure er således begrænsning af ansvaret. Det væsentligste formål for den person, der indgiver begæringen, er at få fordel af de beløbsgrænser, der er fastsat i nævnte konvention. Proceduren har således ikke til formål at bestride eksistensen af dette ansvar. Proceduren indebærer heller ikke, at der sker indrømmelse af ansvar (38) . Følgelig er spørgsmålet om eksistensen af et sådant ansvar slet ikke det centrale spørgsmål i denne procedure.
43. Det forhold, som den nederlandske regering har peget på, nemlig at der inden for rammerne af denne procedure tages stilling til, om kravene kan anerkendes, og at debitor kan gøre indsigelser mod disse, kan ikke ændre denne konklusion. Hvad for det første angår likvidators verificering af kravene mener jeg ikke, at denne verificering kan sidestilles med en sag mellem en kreditor og en debitor. Hvad videre angår den omstændighed, at debitor kan gøre indsigelser for så vidt angår eksistensen og størrelsen af skylden inden for rammerne af procedurens andet trin, mener jeg ikke, at dette er relevant, når henses til Domstolens praksis. Domstolen har nemlig fastslået, at der med henblik på at bedømme, om to krav, som er fremsat mellem de samme parter ved retter i forskellige kontraherende stater, har samme genstand, kun skal tages hensyn til de krav, som er fremsat af de respektive sagsøgere, og ikke til de indsigelser, en sagsøgt gør gældende (39) . Der er imidlertid intet i de oplysninger, den forelæggende ret har givet, eller i parternes indlæg, der viser, at den eventuelle kreditor på det tidspunkt, hvor kendelsen om tilladelse til etableringen af en ansvarsbegrænsningsfond meddeles til ham, får oplysning om, hvorvidt skibsejeren eller rederen vil bestride deres ansvar i den forbindelse. Det er derfor, at Domstolens ræsonnement i Tatry-dommen, som angik en sag om anerkendelse af ansvar og afvisning af ansvar, hvorefter den ene parts påstand om, at det fastslås, at han ikke er ansvarlig for en skade, forudsætningsvis indbefatter en påstand om, at erstatningspligten bestrides, efter min mening ikke kan overføres til en ansvarsbegrænsningsprocedure.
44. Under hensyn til ovenstående mener jeg ikke, at der er tale om litispendens i forholdet mellem en ansvarsbegrænsningsprocedure som den, der er iværksat i hovedsagen i henhold til nederlandsk ret, og et erstatningssøgsmål.
45. Det er ganske vist ikke usandsynligt, at en ansvarsbegrænsningsprocedure kan resultere i en afgørelse, som i et vist omfang er uforenelig med en afgørelse truffet i en anden kontraherende stat, idet en sådan procedure har til formål at hindre en kreditor i at inddrive sin fordring ud over det beløb, der kan tilkendes ham i medfør af 1957-konventionen. Den afgørelse, der træffes i henhold til denne procedure, kan således vise sig at være uforenelig med en endelig retsafgørelse afsagt i en anden kontraherende stat, hvorved skibsejeren eller rederen, hvis skib har forårsaget skaden, er blevet tilpligtet at erstatte denne med et beløb, der er større end den maksimale erstatningssum i henhold til konventionen. Denne omstændighed er imidlertid ikke tilstrækkelig til, at der kan antages at foreligge litispendens, når ikke alle betingelserne i Bruxelles-konventionens artikel 21 er opfyldt. Endvidere kan denne risiko for uforenelige afgørelser i vidt omfang undgås ved anvendelse af Bruxelles-konventionens artikel 22 om indbyrdes sammenhængende krav, som bestemmer, at når sager, som er indbyrdes tæt forbundne, verserer ved retterne i forskellige kontraherende stater, skal den ret, ved hvilken sagen senere er anlagt, udsætte sagen eller erklære sig inkompetent til fordel for den ret, ved hvilken sagen først er anlagt. Denne vurdering støttes ligeledes af Schlosser-rapporten (40), hvori det anføres, at det er Bruxelles-konventionens artikel 22, der finder anvendelse i tilfælde, hvor der i en stat er blevet startet en procedure med henblik på ansvarsbegrænsning, og der i en anden stat er anlagt sag med henblik på at få fastslået, at fordringen består (41) . Den ret, ved hvilken der senere anlægges erstatningssøgsmål, kan således i et sådant tilfælde erklære sig inkompetent til fordel for den ret, ved hvilken der er iværksat en ansvarsbegrænsningsprocedure. På samme måde kan den ret, ved hvilken der er iværksat en ansvarsbegrænsningsprocedure i det tilfælde – således som det forekommer at være tilfældet i den foreliggende sag (42) – hvor et erstatningssøgsmål er anlagt først, udsætte sagen, indtil afgørelsen i erstatningssagen er truffet. Således kunne ordningen vedrørende indbyrdes sammenhængende krav i disse to tilfælde gøre det muligt, at den ret, ved hvilken ansvarsbegrænsningsproceduren verserer, og hvor ansvarsbegrænsningsfonden er blevet etableret, vurderer eller undersøger, om denne begrænsning kan gøres gældende over for de pågældende kreditorer, og foretager en fordeling af denne fond. Under alle omstændigheder, således som den forelæggende ret har anført (43), er en ansvarsbegrænsningordning som den, der gjaldt i medfør af nederlandsk ret, ikke til hinder for, at kravene er blevet fastsat forudgående af en ret i en anden kontraherende stat.
46. I lyset af disse omstændigheder forslår jeg Domstolen at besvare det første præjudicielle spørgsmål med, at en procedure om at oprette en ansvarsbegrænsningsfond som den, der er iværksat af rederne i den foreliggende sag i henhold til nederlandsk ret ved indgivelse af en begæring, hvoraf det ved navns nævnelse fremgår, hvem der er potentielle skadelidte, og et erstatningssøgsmål anlagt af denne skadelidte mod disse skibsejere, er ikke krav, der har samme genstand og hviler på samme grundlag, som omhandlet i Bruxelles-konventionens artikel 21.
B – Det andet præjudicielle spørgsmål
47. Med det andet præjudicielle spørgsmål ønsker den forelæggende ret oplyst, om en beslutning om at oprette en ansvarsbegrænsningsfond efter de i 1986 gældende nederlandske processuelle regler er en retsafgørelse i Bruxelles-konventionens artikel 25’s forstand. Med dette spørgsmål ønsker den forelæggende ret, så vidt ses, oplyst, om kendelsen afsagt af Arrondissementsrechtbank Groningen den 27. maj 1987 skal anses for at være en retsafgørelse som omhandlet i denne artikel.
48. Som anført ovenfor definerer Bruxelles-konventionens artikel 25 begrebet »retsafgørelse« i konventionens forstand som »enhver afgørelse truffet af en ret i en kontraherende stat, uanset hvordan den betegnes, såsom dom, kendelse eller fuldbyrdelsesordre«. Der kan på grundlag af nævnte artikel udledes to kriterier, der er relevante med henblik på besvarelsen af det præjudicielle spørgsmål. For det første omfatter artikel 25 alle de afgørelser, uanset hvordan de betegnes i national ret, som falder ind under Bruxelles-konventionens materielle anvendelsesområde. Som det fremgår af Schlosser-rapporten (44), behøver det ikke dreje sig om en afgørelse, der helt eller delvis afslutter behandlingen i en instans. Bestemmelsen omfatter også retternes foreløbige afgørelser. En kendelse som den, der er genstand i den foreliggende sag, fastsætter midlertidigt et beløb, som en reders ansvar er begrænset til, og falder således ind under artikel 25’s anvendelsesområde.
49. Endvidere skal den pågældende retsakt hidrøre fra en ret i en kontraherende stat. Denne betingelse indebærer for det første, at det organ, som har vedtaget retsakten, har handlet på uafhængig måde i forhold til andre organer i denne stat. Vedrørende dette første punkt kan det ikke bestrides og er heller ikke bestridt, at Arrondissementsrechtbank Groningen har truffet den pågældende afgørelse inden for rammerne af sin domstolsrolle. Betingelsen indebærer for det andet, at den proces, der har ledt til vedtagelsen af denne retsakt, er forløbet under overholdelse af kontradiktionsprincippet. Dette krav udgør modstykket til den forenklede ordning for anerkendelse og fuldbyrdelse i anerkendelses- og fuldbyrdelsesstaten af afgørelser truffet i en anden kontraherende stat. Således som Domstolen fastslog i Denilauer-dommen (45), »[er det] på grund af de garantier, der tilstås sagsøgte under sagen i domsstaten, at konventionen i afsnit III er meget liberal med hensyn til anerkendelse og fuldbyrdelse«. Domstolen fastslog på dette grundlag, at konventionen i det væsentlige tager sigte på retsafgørelser, der, før der indgives begæring om anerkendelse eller fuldbyrdelse, på den ene eller anden betingelse er blevet truffet eller har kunnet træffes efter en kontradiktorisk sagsbehandling (46) .
50. Det er denne anden betingelse, som er genstand for diskussion i den foreliggende sag. Mærsk har gjort gældende, at kendelsen af 27. maj 1987 ikke er en retsafgørelse i Bruxelles-konventionens artikel 25’s forstand, fordi den blev truffet efter en ikke-kontradiktorisk procedure, uden at redernes begæring var blevet meddelt Mærsk forud. På samme måde som de øvrige parter hælder jeg til den opfattelse, at denne vurdering ikke stemmer overens med Domstolens praksis. Således fremgår det, efter min mening, af begrundelserne i Denilauler-dommen, at det afgørende er, om den pågældende retsakt er blevet truffet eller har kunnet træffes efter en kontradiktorisk sagsbehandling, før der fremsættes begæring om anerkendelse og fuldbyrdelse heraf i en anden stat. Denne vurdering støttes af Domstolens konklusion i Hengst Import-dommen, hvor Domstolen skulle tage stilling til den betalingspålægsprocedure efter italiensk ret, hvorefter, som nævnt, en fordringshaver efter en begæring, som indledningsvis ikke meddeles modparten, kan opnå et fuldbyrdelsesfundament over for skyldneren, et »decreto ingiuntivo« (47) . Domstolen fastslog, at der var tale om en retsafgørelse, der kan anerkendes og fuldbyrdes i henhold til konventionens afsnit III, idet den kunne være gjort til genstand for kontradiktorisk behandling i den stat, hvor den var truffet, forud for, at den søgtes anerkendt og begæredes fuldbyrdet i anerkendelses- og fuldbyrdelsesstaten (48) . Det følger heraf, at selv om det første trin i proceduren, der førte til vedtagelsen af den pågældende retsakt, var ensidigt, er det tilstrækkeligt for, at retsakten kan anses for at være en retsafgørelse i Bruxelles-konventionens artikel 25’s forstand og dermed kan behandles efter den forenklede procedure for anerkendelse og fuldbyrdelse, at proceduren havde kunnet være kontradiktorisk i domsstaten forud for, at retsakten søges fuldbyrdet i anerkendelses- og fuldbyrdelsesstaten.
51. Denne afgørelse mener jeg kan overføres på den ansvarsbegrænsningsprocedure, der var gældende i nederlandsk ret i 1986. På samme måde som ved den betalingspålægsprocedure, der er beskrevet ovenfor, får den kendelse, der afsiges efter det første ikke-kontradiktoriske trin, først virkning, efter den er meddelt kreditorerne, og sidstnævnte kan fremsætte indsigelser med henblik på ved den ret, der har afsagt kendelsen, at anfægte alle de dele, som kan være til skade for deres interesser, dvs. såvel debitors ret til ansvarsbegrænsning som beløbet for denne begrænsning. Ydermere kan kreditorerne appellere denne kendelse, når den er afsagt, og inden for rammerne af appelsagen anfægte kompetencen for den ret, der har afsagt kendelsen. Det er først efter, at afgørelserne afsagt af den ret, der tager stilling til disse indsigelser, er blevet endelige, at likvidator foretager en udlodning, som, efter at have fået retskraft, har til virkning at udslukke de kreditorers krav, som, selv om de har fået indkaldelse, ikke har fremsat deres krav, og som bevirker enhver anden inddrivelsesforretning fra de kreditorers side, der er opført på udlodningslisten, er afskåret.
52. Det er således først efter at kendelsen om ansvarsbegrænsning er blevet forkyndt for de kreditorer, der er nævnt i begæringen, at disse får mulighed for at bestride såvel ansvarsbegrænsningen som sådan som beløbet herfor, og efter at de er blevet opfordret til at gøre de krav gældende, som begrænsningen kunne være til hinder for, og som kunne udgøre en hindring for deres inddrivelse over for debitor vedrørende samme skadegørende begivenhed. Det kan heraf udledes, at ansvarsbegrænsningen, der er fastsat ved kendelse af den nederlandske ret, først kan være til hinder for andre inddrivelsesforanstaltninger foretaget af disse kreditorer, efter at den har været genstand for en kontradiktorisk sagsbehandling vedrørende realiteten.
53. I lyset af disse betragtninger foreslår jeg Domstolen at besvare det andet præjudicielle spørgsmål således, at en kendelse om at oprette en ansvarsbegrænsningsfond efter de i 1986 gældende nederlandske processuelle regler er en retsafgørelse som omhandlet i Bruxelles-konventionens artikel 25.
C – Tredje og fjerde præjudicielle spørgsmål
54. Jeg vil vurdere disse to spørgsmål samlet. Med det tredje spørgsmål ønsker den forelæggende ret oplyst, om en ansvarsbegrænsningsfond, som er oprettet uden forudgående forkyndelse for en berørt kreditor, kan nægtes anerkendt i en anden kontraherende stat efter Bruxelles-konventionens artikel 27, nr. 2. Såfremt det tredje spørgsmål besvares bekræftende, ønsker den forelæggende ret med det fjerde spørgsmål oplyst, om den pågældende kreditors adgang til at påberåbe sig artikel 27, nr. 2, afskæres, når denne har indbragt spørgsmålet om, hvorvidt den ret, der afsagde kendelsen om oprettelse af en ansvarsbegrænsningsfond, havde kompetence, for en højere ret uden at have gjort indsigelse om forkyndelsesmangler gældende.
55. Med disse spørgsmål ønsker den forelæggende ret for det første oplyst, om kendelsen af 27. maj 1987 kan nægtes anerkendt i en anden kontraherende stat i henhold til Bruxelles-konventionens artikel 27, nr. 2, af den grund, at den blev afsagt, uden at redernes begæring blev forkyndt forudgående for Mærsk. For det tilfælde, at dette spørgsmål må besvares bekræftende, ønsker den forelæggende ret for det andet oplyst, om den omstændighed, at Mærsk appellerede kendelsen og under appelsagen anfægtede kompetencen for den ret, der havde afsagt den, uden at gøre indsigelse om manglende forkyndelse af den tilgrundliggende begæring gældende, har til virkning, at bestemmelserne i artikel 27, nr. 2, ikke finder anvendelse.
56. Jeg vil minde om, at i henhold til artikel 27, nr. 2, kan retsafgørelser ikke anerkendes, såfremt det indledende processkrift i sagen ikke forskriftsmæssigt er blevet forkyndt eller meddelt den udeblevne sagsøgte i så god tid, at han har kunnet varetage sine interesser under sagen. Denne bestemmelse, som er en undtagelse til princippet om gensidig anerkendelse af retsafgørelser afsagt i de kontraherende stater, har til formål at sikre retten til kontradiktion. Det følger af fast retspraksis, at bestemmelsen har til formål at sikre, at en retsafgørelse ikke anerkendes eller fuldbyrdes på grundlag af konventionen, hvis sagsøgte ikke har haft mulighed for at varetage sine interesser under sagen for retten i domsstaten (49) . Bestemmelsen supplerer Bruxelles-konventionens artikel 20, der bestemmer, at retten, når en sagsøgt, der har bopæl på en anden kontraherende stats område, ikke giver møde, på embeds vegne skal erklære sig inkompetent, såfremt den ikke er kompetent efter reglerne i konventionen, samt at den skal udsætte påkendelsen, indtil det er fastslået, at den udeblevne sagsøgte har haft mulighed for at modtage det indledende processkrift i sagen i så god tid, at han har kunnet varetage sine interesser under sagen.
57. I forbindelse med vurderingen af det andet præjudicielle spørgsmål fremgik det, at kendelsen om ansvarsbegrænsning efter den nederlandske procedure, der fandt anvendelse på tidspunktet for de faktiske omstændigheder i hovedsagen, kan anses for at være en retsafgørelse i Bruxelles-konventionens artikel 25’s forstand, fordi denne kendelse kan være genstand for en kontradiktorisk sagsbehandling. Det er således forkyndelsen af denne kendelse, som gør det muligt for de berørte kreditorer at anfægte debitors ret til ansvarsbegrænsning og beløbet herfor ved den ret, der har afsagt kendelsen. På grundlag af Domstolens praksis blev det ovenfor ligeledes lagt til grund, at det inden for rammerne af den nederlandske ansvarsbegrænsningsprocedure er kendelsen ledsaget af begæringen, der skal anses for at være det indledende processkrift i sagen som omhandlet i artikel 27, nr. 2.
58. Disse omstændigheder mener jeg logisk set må føre til den konklusion, at den manglende forkyndelse af begæringen om ansvarsbegrænsning for de berørte kreditorer ikke kan danne grundlag for, at kendelsen om oprettelse af en ansvarsbegrænsningsfond ikke anerkendes, idet denne kendelse er blevet truffet eller har kunnet træffes efter en kontradiktorisk sagsbehandling vedrørende realiteten under de betingelser, der er nævnt ovenfor. Med andre ord finder Bruxelles-konventionens artikel 27, nr. 2, ikke anvendelse, hvis denne kendelse er blevet forskriftsmæssigt forkyndt for den berørte kreditor i så god tid, at han har kunnet varetage sine interesser. Det er således i kraft af forkyndelsen af kendelsen, at kreditor, der får kendelsen forkyndt, har kunnet blive part i ansvarsbegrænsningsproceduren ved førsteinstansretten, og at han har fået mulighed for at varetage sine interesser ved at fremsætte indsigelser med henblik på at anfægte debitors ret til ansvarsbegrænsning og beløbet herfor.
59. På grundlag af disse omstændigheder er jeg ligeledes tilbøjelig til at mene, at appel af denne kendelse til højere ret, som er begrænset til anfægtelse af kompetence for den første ret, ikke fritager for forskriftsmæssig forkyndelse af kendelsen. En sådan appel mener jeg ikke kan sidestilles med, at sagsøgte giver møde for retten i domsstaten som omhandlet i Bruxelles-konventionens artikel 27, nr. 2. Det følger af Domstolens praksis, at begrebet »den udeblevne sagsøgte« i Bruxelles-konventionens artikel 27, nr. 2, ikke skal fortolkes på grundlag af procesregler i national ret, men skal gives en fællesskabsdefinition (50) . I Sonntag-dommen gav Domstolen visse præciseringer vedrørende indholdet af begrebet »at give møde«. Den sag angik spørgsmålet, om en sagsøgt, der havde taget stilling til påstandene i en straffesag, hvor der ligeledes skulle tages stilling til skadelidtes borgerlige krav, også skulle anses for at have givet møde for så vidt angik de borgerlige krav, som sagsøgte ikke havde taget stilling til, men som var blevet behandlet på retsmødet, hvor sagsøgte ligeledes var til stede. Domstolen fastslog, at når en sagsøgt, der har kendskab til det borgerlige krav, der gøres gældende mod ham under en straffesag, under retsforhandlingerne gennem sin forsvarer tager stilling til de påstande, der er rejst mod ham, skal denne stillingtagen principielt betragtes, som om han har givet møde i sagen i sin helhed. Domstolen bemærkede dog nærmere, at dette imidlertid ikke udelukker, at sagsøgte kan nægte at svare i sagen for så vidt angår det borgerlige krav. Hvis han imidlertid ikke har gjort det, må hans stillingtagen til de strafferetlige påstande også betragtes som et fremmøde for så vidt angår de borgerlige krav (51) . Det var altså fordi sagsøgte havde taget stilling til påstandene i straffesagen, og herefter havde deltaget i retsmødet angående de borgerlige krav uden at fremsætte indsigelse imod dem, at Domstolen kunne fastslå, at den pågældende logisk set ligeledes havde givet møde i sidstnævnte sag.
60. Omstændighederne er ganske anderledes i en situation som i den foreliggende sag. I modsætning til den sagsøgte, der var tale om i Sonntag-dommen, har Mærsk ikke deltaget i retsmøder vedrørende skibsejerens ret til ansvarsbegrænsning og beløbet herfor. Sådanne retsmøder kan ikke have fundet sted, fordi, således som det er beskrevet ovenfor, de først skal finde sted efter afsigelsen af kendelsen, såfremt den pågældende rejser indsigelse vedrørende disse spørgsmål. Den omstændighed alene, at Mærsk fik kendskab til kendelsen af 27. maj 1987, eftersom Mærsk havde appelleret den, mener jeg derfor ikke kan sidestilles med, at Mærsk har givet møde for retten under et retsmøde, hvorunder disse spørgsmål er blevet rejst over for Mærsk eller dennes advokat, uden at de har fremsat indsigelser. Jeg ønsker ikke at anfægte antagelsen af, at en kendelse afsagt efter indgivelse af begæring efter en ikke-kontradiktorisk procedure kan anses for at være en retsafgørelse, fordi den kan være genstand for kontradiktorisk sagsbehandling efter afsigelsen. Denne retlige konstruktion, som gør det muligt at tage hensyn til de betalingspålægsprocedurer, der er gældende i adskillige kontraherende stater, modsvarer et reelt behov, navnlig med henblik på behandling af massesøgsmål. Imidlertid bør denne retlige konstruktion sikre en retfærdig balance mellem kreditorernes rettigheder og debitors ret til at varetage sine interesser. Jeg mener således, at en appel iværksat til prøvelse af en kendelse afsagt uden forudgående kontradiktorisk behandling, og hvor kendelsen endnu ikke er blevet forskriftsmæssigt forkyndt, ikke overflødiggør kravet om forkyndelse, når appellen kun angår spørgsmålet om kompetence for den ret, der har afsagt kendelsen, hvorved andre dele af kendelsen, som strider mod sagsøgtes interesser, ikke bliver genstand for kontradiktorisk sagsbehandling under appelsagen. Jeg mener på dette grundlag, at den appel, som er iværksat af Mærsk til prøvelse af kendelsen af 27. maj 1987 vedrørende spørgsmålet om rettens kompetence, ikke kan føre til, at det må antages, at Mærsk har givet møde i ansvarsbegrænsningsproceduren, hvorfor Bruxelles-konventionens artikel 27, nr. 2, heller ikke finder anvendelse. Appellen fritager således ikke for kravet om forskriftsmæssig forkyndelse for Mærsk af det indledende processkrift i sagen, dvs. kendelsen af 27. maj 1987.
61. I den forbindelse fremgår det af de oplysninger, der er givet af den forelæggende ret, at ved anbefalet skrivelse af 1. februar 1988 fra den af Arrondissementsrechtbank udpegede likvidator til Mærsks advokat »orienterede« likvidator om kendelsen af 27. maj 1987. Det er den kompetente ret i anerkendelses- og fuldbyrdelsesstaten, der skal tage stilling til, om denne anbefalede skrivelse kan anses for at være en forskriftsmæssig forkyndelse af nævnte kendelse. Det skal i den forbindelse mindes om, at dette spørgsmål skal vurderes af retten i anerkendelses- og fuldbyrdelsesstaten på grundlag af lovgivningen i domsstaten og de konventioner, der er gældende mellem de to pågældende stater (52) . Det er således på grundlag af de nederlandske regler om ansvarsbegrænsning, at denne vurdering skal foretages. Således som den nederlandske regering har understreget, var der ifølge artikel 10 i Haager-konventionen (53), som var gældende mellem Kongeriget Nederlandene og Kongeriget Danmark på det relevante tidspunkt, mulighed for at sende retslige dokumenter direkte med posten til personer i udlandet. Retten i anerkendelses- og fuldbyrdelsesstaten skal tage stilling til, om denne forkyndelse har fundet sted i så god tid, at sagsøgte har kunnet varetage sine interesser under sagen. Det skal hertil tilføjes, at retten i forbindelse med denne vurdering kan tage hensyn til enhver faktisk omstændighed såvel som parternes adfærd (54) .
62. I lyset af disse omstændigheder og af det forhold, at Mærsk blev opfordret til at fremsætte sit krav i den nederlandske procedure ved skrivelse af 25. april 1988, mener jeg ikke, at det er udelukket, at beslutningen om at afslutte den nederlandske ansvarsbegrænsningsprocedure ikke blot er til hinder for, at Mærsk forfølger sit krav i Nederlandene, men ligeledes må anerkendes i Danmark, og er til hinder for, at der i Danmark fuldbyrdes en dom, hvorved rederne måtte blive tilpligtet at betale erstatning til Mærsk som følge af den pågældende skadegørende begivenhed.
63. På grundlag af samtlige disse betragtninger mener jeg, at en kendelse om at oprette en ansvarsbegrænsningsfond i overensstemmelse med gældende nederlandsk lovgivning, uden at begæringen om ansvarsbegrænsning er blevet forkyndt for den pågældende kreditor, ikke kan nægtes anerkendt i en anden kontraherende stat på grundlag af Bruxelles-konventionens artikel 27, nr. 2, når kendelsen er blevet forskriftsmæssigt forkyndt i så god tid for denne kreditor, at han har kunnet varetage sine interesser under sagen, og navnlig anfægte skyldnerens ret til ansvarsbegrænsning og beløbet herfor. Den omstændighed, at kreditor har anlagt sag ved en højere ret med påstand om manglende kompetence for den ret, der har afsagt kendelsen om oprettelsen af en ansvarsbegrænsningsfond uden at have gjort indsigelse om manglende forudgående forkyndelse af begæringen om ansvarsbegrænsning, ophæver ikke pligten til forskriftsmæssigt og i god tid at forkynde denne kendelse for ham.
V – Forslag til afgørelse
64. I lyset af ovenstående betragtninger foreslår jeg Domstolen at besvare de præjudicielle spørgsmål, der er forelagt af Højesteret, på følgende måde:
»1) En procedure om at oprette en ansvarsbegrænsningsfond som den, der er iværksat af rederne i den foreliggende sag i henhold til nederlandsk ret ved indgivelse af en begæring, hvoraf det ved navns nævnelse fremgår, hvem der er potentielle skadelidte, og et erstatningssøgsmål anlagt af denne skadelidte mod disse skibsejere, er ikke krav, der har samme genstand og hviler på samme grundlag, som omhandlet i artikel 21 i konventionen af 27. september 1968 om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handelssager, som ændret ved konventionen af 9. oktober 1978 om Kongeriget Danmarks, Irlands og Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirlands tiltrædelse.
2) En kendelse om at oprette en ansvarsbegrænsningsfond efter de i 1986 gældende nederlandske processuelle regler er en retsafgørelse som omhandlet i denne konventions artikel 25.
3) En kendelse om at oprette en ansvarsbegrænsningsfond i overensstemmelse med gældende nederlandsk lovgivning, uden at begæringen om ansvarsbegrænsning er blevet forkyndt for den pågældende kreditor, kan ikke nægtes anerkendt i en anden kontraherende stat på grundlag af Bruxelles-konventionens artikel 27, nr. 2, når kendelsen er blevet forskriftsmæssigt forkyndt i så god tid for denne kreditor, at han har kunnet varetage sine interesser under sagen og navnlig anfægte skyldnerens ret til ansvarsbegrænsning og beløbet herfor. Den omstændighed, at kreditor har anlagt sag ved en højere ret med påstand om manglende kompetence for den ret, der har afsagt kendelsen om oprettelsen af en ansvarsbegrænsningsfond uden at have gjort indsigelse om manglende forudgående forkyndelse af begæringen om ansvarsbegrænsning, ophæver ikke pligten til forskriftsmæssigt og i god tid at forkynde denne kendelse for ham.«
(1) .
(2)
–	International Transport Treaties, suppl. 1-10 (januar 1986), s. 81 (herefter »1957-konventionen«).
(3)
–	(EFT 1978 L 304, s. 17). Konventionen som ændret ved konventionen af 9. oktober 1978 om Kongeriget Danmarks, Irlands og Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirlands tiltrædelse (EFT L 304, s. 1, og – den ændrede tekst – s. 77, herefter »Bruxelles-konventionen«).
(4)
–	Georges J., »La limitation de la responsabilité des propriétaires de bateaux«, Sauveplane Rome éditions Unidroit, 1959, s. 62.
(5)
–	1957-konventionen, som trådte i kraft den 31.5.1968, blev ratificeret af Kongeriget Nederlandene den 10.12.1965. Kongeriget Nederlandene fratrådte konventionen den 1.9.1989. Kongeriget Danmark var ligeledes kontraherende part til denne konvention fra den 1.3.1965 til den 1.4.1984. Konventionen var således ikke bindende for Kongeriget Danmark på tidspunktet for de faktiske omstændigheder i hovedsagen, dvs. i juni 1985. Den forelæggende ret har imidlertid ikke draget nogen konsekvenser af dette forhold, som den heller ikke nævner. Jeg vil derfor i forslaget til afgørelse se bort fra denne omstændighed.
(6)
–	Artikel 3.
(7)
–	Artikel 4.
(8)
–	International Transport Treaties, suppl. 1-10 (januar 1986), s. 255. Denne konvention trådte først i kraft i Danmark den 1.12.1986 og i Nederlandene den 1.9.1990. Denne konvention har udvidet retten til at nyde fordel af en begrænsning til andre personer. Konventionen bestemmer, at kun handlinger, som den ansvarlige har begået forsætligt eller groft uagtsomt, er udelukket fra begrænsning, og ansvarsgrænserne er i visse tilfældet hævet.
(9)
–	Den nederlandske regerings indlæg, punkt 32.
(10)
–	Den nederlandske regerings indlæg, punkt 40 og 41.
(11)
–	Jeg henviser navnlig til »Klagen« i den tyske sprogversion, »vorderingen« i den nederlandske sprogversion, »domande« i den italienske sprogversion, »proceedings« i den engelske sprogversion, »demandas« i den spanske sprogversion, »acções« i den portugisiske sprogversion, og »krav« i den danske sprogversion.
(12)
–	Dom af 8.12.1987, sag 144/86, Gubisch Maschinenfabrik, Sml. s. 4861, præmis 8, af 27.6.1991, sag C-351/89, Overseas Union Insurance m.fl., Sml. I, s. 3317, præmis 16, af 6.12.1994, sag C-406/92, Tatry, Sml. I, s. 5439, præmis 32, og af 9.12.2003, sag C-116/02, Gasser, endnu ikke trykt i Samling af Afgørelser, præmis 41.
(13)
–	Dommen i sagen Overseas Union Insurance m.fl., præmis 16.
(14)
–	Gubisch Maschinenfabrik-dommen, præmis 14, og dommen i sagen Overseas Union Insurance m.fl., præmis 15-18.
(15)
–	Det er ikke sikkert, at en sådan procedure kan finde sted inden for rammerne af konventionen vedtaget i London den 19.11.1976, fordi ansvarsbegrænsningen ifølge denne konventions artikel 10-12 ikke kan gøres gældende præventivt, således som det var muligt inden for rammerne af 1956-konventionen, men alene kan gøres gældende som forsvar i forbindelse med en erstatningssag. Ansvarsbegrænsningsfonde kan fastsættes ved den ret, ved hvilken erstatningssøgsmålet er anlagt, eller ved enhver anden kompetent myndighed i den stat, hvor nævnte søgsmål er anlagt.
(16)
–	Punkt 40-46.
(17)
–	Dom af 7.6.1984, sag 129/83, Zelger, Sml. s. 2397, præmis 14.
(18)
–	I denne dom fastslog Domstolen, at den ret, »ved hvilken sagen først er anlagt« i den forstand, hvori udtrykket anvendes i Bruxelles-konventionens artikel 21, er den ret, hvor der først må antages at foreligge et endeligt sagsanlæg, hvilken betingelse skal vurderes efter hver af de pågældende retters egen nationale lovgivning (præmis 16). Jeg mener, at denne besvarelse gælder for de tilfælde, hvor der ved to retter er iværksat kontradiktoriske procedurer. I den nævnte sag var spørgsmålet, om der i et sådant tilfælde skal tages hensyn til det tidspunkt, hvor retten modtager kravet, eller det tidspunkt, hvor dette krav forkyndes for sagsøgte.
(19)
–	Præmis 11.
(20)
–	Præmis 30.
(21)
–	Dom af 17.12.1998, sag C-185/95 – P, Baustahlgewebe mod Kommissionen, Sml. I, s. 8417, præmis 20 og 21, såvel som af 11.1.2000, forenede sager C-174/98 – P og C-189/98 – P, van der Wal mod Kommissionen, Sml. I, s. 1, præmis 17.
(22)
–	Dom af 11.6.1985, sag 49/84, Debaecker og Plouvier, Sml. s. 1779, præmis 10, såvel som af 28.3.2000, sag C-7/98, Krombach, Sml. I, s. 1935, præmis 43.
(23)
–	Jf. rapport fra P. Jenard om Bruxelles-konventionen, den såkaldte »Jenard-rapport« (EFT 1979, C 59, s 1, 18).
(24)
–	Dom af 8.5.2003, sag C-111/01, Gantner Electronic, Sml, I, s. 4207, præmis 30.
(25)
–	Det skal understreges, at Rådets forordning (EF) nr. 44/2001 af 22. december 2000 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område (EFT L 12, s. 1), som trådte i stedet for Bruxelles-konventionen den 1.3.2002, i artikel 30 bestemmer, at med henblik på anvendelsen af reglerne om litispendens og indbyrdes sammenhængende krav anses en sag for anlagt ved en ret i følgende to tilfælde: »1) på det tidspunkt, hvor det indledende processkrift i sagen eller et tilsvarende dokument indleveres til retten, forudsat at sagsøger ikke efterfølgende har undladt at træffe de foranstaltninger, der krævedes af ham, for at få dokumentet forkyndt for sagsøgte, eller 2) hvis det indledende processkrift i sagen eller et tilsvarende dokument skal forkyndes, før det indleveres til retten, på det tidspunkt, hvor dette dokument modtages af den myndighed, der er ansvarlig for forkyndelsen, forudsat at sagsøger ikke efterfølgende har undladt at træffe de foranstaltninger, der krævedes af ham, for at få dokumentet indleveret til retten.« Disse to tilfælde henviser således til en kontradiktorisk procedure.
(26)
–	Ifølge denne bestemmelse kan en retsafgørelse afsagt i en medlemsstat ikke anerkendes i en anden medlemsstat, såfremt det indledende processkrift i sagen ikke er blevet forskriftsmæssigt forkyndt eller meddelt den udeblevne sagsøgte i så god tid, at han har kunnet varetage sine interesser under sagen.
(27)
–	Sag 166/80, Sml. s. 1593, præmis 9.
(28)
–	Sag C-474/93, Sml. I, s. 2113, præmis 19.
(29)
–	Den forelæggende ret har i forelæggelseskendelsen anført, at »ved anbefalet brev af 1. februar 1988 […] til Mærsks advokat, orienterede likvidatoren om [kendelsen af 27. maj 1987]« (s. 14 i den franske version).
(30)
–	I den engelske sprogversion nævnes således kun »the same course of action«, og i den tyske sprogversion sondres der ikke mellem begreberne »objet« og »cause«.
(31)
–	Gubisch Maschinenfabrik-dommen, præmis 14.
(32)
–	Tatry-dommen, præmis 39.
(33)
–	Tatry-dommen, præmis 41.
(34)
–	Gubisch Maschinenfabrik-dommen, præmis 16.
(35)
–	Tatry-dommen, præmis 42.
(36)
–	Forelæggelseskendelsen, punkt 2.5.
(37)
–	Der er i den foreliggende sag tale om skade, som redernes fartøj i forbindelse med fiskeri i løbet af juni måned 1985 har forvoldt de rørledninger, som Mærsk har anlagt i Nordsøen.
(38)
–	Det bemærkes, at 1957-konventionens artikel 1, stk. 7, bestemmer, at »[d]en omstændighed, at ansvarsbegrænsning påberåbes, skal ikke anses for en indrømmelse af ansvar«.
(39)
–	Gantner-dommen.
(40)
–	Rapport fra professor dr. P. Schlosser om konventionen af 9. oktober 1978 om kongeriget Danmarks, Irlands og Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirlands tiltrædelse af konventionen om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handelssager, samt af protokollen om Domstolens fortolkning af denne konvention (EFT 1979, C 59, s. 71).
(41)
–	Punkt 129.
(42)
–	Vurderingen, hvorefter det ikke er begæringen om iværksættelse af en ansvarsbegrænsningsprocedure, der kan anses for at være det indledende processkrift i sagen ved den nederlandske ret, men derimod kendelsen af 27.5.1987, mener jeg også kan anvendes i forbindelse med Bruxelles-konventionens artikel 22.
(43)
–	Forelæggelseskendelsen, punkt 2.5.
(44)
–	Punkt 184.
(45)
–	Dom af 21.5.1980, sag 125/79, Sml. s. 1553, præmis 13.
(46)
–	Idem.
(47)
–	Efter italiensk ret forkyndes pålægget og begæringen for rekvisitus, som herefter kan fremsætte indsigelse inden for en vis frist. Hvis rekvisitus bestrider kravet, følges den borgerlige kontradiktoriske procedure i den borgerlige lovbog. Hvis rekvisitus ikke fremsætter indsigelse, forsyner retten pålægget med fuldbyrdelsespåtegning efter kreditors anmodning.
(48)
–	Hengst Import-dommen, præmis 14.
(49)
–	Klomps-dommen, præmis 9, dom af 12.11.1992, sag C-123/91, Minalmet, Sml. I, s. 5561, præmis 18, og af 21.4.1993, sag C-172/91, Sonntag, Sml. I, s. 1963, præmis 38.
(50)
–	Klomps-dommen, præmis 12 og 13, Minalmet-dommen, præmis 19-22, og Sonntag-dommen, præmis 39-44.
(51)
–	Præmis 41 og 42.
(52)
–	Klomps-dommen, præmis 15.
(53)
–	Konventionen af 15. november 1965 om forkyndelse i udlandet af retslige og udenretslige dokumenter i sager om civile eller kommercielle spørgsmål.
(54)
–	Klomps-dommen, præmis 20, såvel som Debaecker og Plouvier-dommen, præmis 20, 22, 27 og 31-33.