61995TJ0152_DA
Parter
Dommens præmisser
Afgørelse om sagsomkostninger
Afgørelse
Parter
I sag T-152/95,
Odette Nicos Petrides Co. Inc., Kavala (Graekenland), ved advokaterne Édouard Didier og Joël Grangé, Paris, og med valgt adresse i Luxembourg hos advokat Carlos Zeyen, 67, rue Ermesinde,
sagsoeger,
mod
Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber ved Gérard Berscheid, Kommissionens Juridiske Tjeneste, som befuldmaegtiget, og med valgt adresse hos Carlos Gómez de la Cruz, Kommissionens Juridiske Tjeneste, Wagner-Centret, Kirchberg,
sagsoegt,
angaaende en paastand om, at Kommissionen i medfoer af EF-traktatens artikel 178 og artikel 215, stk. 2, tilpligtes at betale erstatning for det tab, der er forvoldt ved visse handlinger i forbindelse med dens forvaltning af den faelles markedsordning for raatobak i perioden 1990-1991,
har
DE EUROPAEISKE FAELLESSKABERS RET I FOERSTE INSTANS
(Fjerde Afdeling)
sammensat af afdelingsformanden, K. Lenaerts, og dommerne P. Lindh og J.D. Cooke,
justitssekretaer: fuldmaegtig J. Palacio González,
paa grundlag af den skriftlige forhandling og efter mundtlig forhandling den 2. maj 1997,
afsagt foelgende
Dom
Dommens præmisser
Retsforskrifter
1 Den 21. april 1970 vedtog Raadet forordning (EOEF) nr. 727/70 om oprettelse af en faelles markedsordning for raatobak (EFT 1970 I, s. 186, herefter »forordning nr. 727/70«). En af de vaesentligste mekanismer i denne faelles markedsordning er forpligtelsen for interventionsorganerne i medlemsstaterne til at opkoebe bladtobak, som er hoestet i Faellesskabet og ikke er afsat ad de normale kanaler, til interventionsprisen. Afsaetningen af den opkoebte tobak skal ske saaledes, at enhver forstyrrelse af markedet undgaas, og saaledes, at der sikres koeberne lige adgang til varerne og ligelig behandling (artikel 7, stk. 2, andet afsnit, i forordning nr. 727/70).
2 Artikel 3 i Raadets forordning (EOEF) nr. 327/71 af 15. februar 1971 om fastsaettelse af visse almindelige regler for kontrakter om den foerste bearbejdning og behandling, for oplagringskontrakter samt for afsaetningen af den tobak, som interventionsorganerne ligger inde med (EFT 1971 I, s. 70, herefter »forordning nr. 327/71«), bestemmer, at afsaetningen sker paa grundlag af prisbetingelser, der fastsaettes i hvert enkelt tilfaelde, bl.a. under hensyntagen til markedets udvikling og behov.
3 Artikel 1 i Kommissionens forordning (EOEF) nr. 3389/73 af 13. december 1973 om fastsaettelse af fremgangsmaaden og betingelserne for salg af den tobak, som interventionsorganerne ligger inde med (EFT L 345, s. 47, herefter »forordning nr. 3389/73«) - en forordning, som er blevet aendret flere gange - bestemmer:
»1. Tobak i baller, som interventionsorganerne ligger inde med, bringes i handelen paa ny ved licitation eller offentlige auktioner.
2. Ved licitation forstaas, at en kreds af interesserede opfordres til i indbyrdes konkurrence at afgive bud, idet tilslaget gives den, der afgiver det gunstigste bud, som er i overensstemmelse med denne forordning.
...«
4 I artikel 6, stk. 1, hedder det med hensyn til licitationernes forloeb:
»Inden for 15 dage efter udloebet af den frist, der er fastsat for indgivelse af bud, og i betragtning af buddene, fastsaettes ifoelge den i artikel 17 i forordning (EOEF) nr. 727/70 naevnte fremgangsmaade en minimumssalgspris for hvert parti eller besluttes, at licitationen skal vaere uden virkning.«
5 Oprindelig bestemte forordningens artikel 5, stk. 1:
»Hver af de bydende skal stille en sikkerhed paa 0,28 RE pr. kilo raatobak hos det paagaeldende interventionsorgan.«
6 Sikkerheden blev sat op til 0,339 ECU/kg ved Kommissionens forordning (EOEF) nr. 3263/85 af 21. november 1985 om aendring af forordning nr. 3389/73 (EFT L 311, s. 22). Uanset artikel 5, stk. 1, i forordning nr. 3389/73 blev den sat op til 0,7 ECU/kg tobak i baller ved Kommissionens forordning (EOEF) nr. 3040/91 af 15. oktober 1991 om aendring af forordning (EOEF) nr. 2436/91 om licitation med henblik paa salg til udfoersel af tobak i baller, som det tyske, det graeske og det italienske interventionsorgan ligger inde med (EFT L 288, s. 18, herefter »forordning nr. 3040/91«).
Faktiske omstaendigheder
7 Sagsoegeren er et graesk selskab, hvis hovedaktivitet er bearbejdning af og handel med tobak i Graekenland og i udlandet. I den omtvistede periode havde selskabet en fabrik, hvor det bearbejdede og oplagrede tobak, og endnu et lagercenter. Efter behov lejede det desuden forskellige smaa fabrikker og kontorer. Det arbejdede sammen med mellemmaend og andre agenter i Graekenland og i udlandet.
8 Den omtvistede periode begyndte i april 1990 og sluttede ved udloebet af 1991. I denne periode afholdt Kommissionen tre licitationer over tobak, som det graeske interventionsorgan laa inde med, og en fjerde licitation over tobak, som tre interventionsorganer i medlemsstaterne, herunder det graeske, laa inde med. Den 15. oktober 1991 vedtog den endvidere forordning nr. 3040/91, som forhoejede den sikkerhed, som hver af de bydende var forpligtet til at stille hos det paagaeldende interventionsorgan.
9 Den foerste af de omtvistede licitationer (herefter »den foerste licitation«) blev afholdt efter Kommissionens forordning (EOEF) nr. 899/90 af 5. april 1990 om udbydelse i licitation med henblik paa salg til udfoersel af tobak i baller, som det graeske interventionsorgan ligger inde med (EFT L 93, s. 7), og omfattede fire partier raatobak i baller fra hoesten 1986 og 1987 paa i alt 5 271 428 kg og fordelt efter sorter, som det graeske interventionsorgan laa inde med. Fristen for Kommissionens afgoerelse om tilslaget var fastsat til den 14. juni 1990. Det foerste parti omfattede 1 805 903 kg tobak. Det bestod af sorterne Mavra, Kaba Koulak (classic) og Elassona, Kaba Koulak (non classic), Katerini, Burley EL og Basmas. Det andet parti bestod af 1 519 836 kg tobak af de samme sorter, med undtagelse af sorten Basmas. Det tredje parti bestod af 1 519 991 kg tobak af de samme sorter som det andet parti. Det fjerde parti bestod af 425 698 kg tobak og kun af sorterne Mavra og Basmas. Sagsoegeren afgav bud paa det foerste og det andet parti (paa henholdsvis 76,11 DR og 63,11 DR pr. kg). Kommissionen besluttede imidlertid den 14. juni 1990 ikke at acceptere de bud, de bydende havde afgivet, med den begrundelse, at de foreslaaede priser indebar en risiko for forstyrrelse af markedet.
10 Den anden af de omtvistede licitationer (herefter »den anden licitation«) blev afholdt efter Kommissionens forordning (EOEF) nr. 1560/90 af 8. juni 1990 om udbydelse i licitation med henblik paa salg til udfoersel af tobak i baller, som det graeske interventionsorgan ligger inde med (EFT L 148, s. 7, herefter »forordning nr. 1560/90«). Den vedroerte de samme fire partier raatobak i baller. Fristen for Kommissionens afgoerelse om tilslaget var fastsat til den 9. august 1990. Sagsoegeren afgav bud paa det foerste og det fjerde parti (paa henholdsvis 91,11 DR og 101,11 DR pr. kg). Den 7. august 1990 gav Kommissionen en anden af de bydende tilslag paa det andet parti (til et beloeb af 102 DR pr. kg), men forkastede alle buddene paa det foerste, det tredje og det fjerde parti, idet den paaberaabte sig, at der var risiko for forstyrrelse af markedet.
11 Den tredje af de omtvistede licitationer (herefter »den tredje licitation«) blev afholdt over de sidste tre partier efter Kommissionens forordning (EOEF) nr. 2610/90 af 10. september 1990 om udbydelse i licitation med henblik paa salg til udfoersel af tobak i baller, som det graeske interventionsorgan ligger inde med (EFT L 248, s. 5). Fristen for Kommissionens afgoerelse om tilslaget var fastsat til den 12. november 1990. Sagsoegeren afgav bud paa de tre partier (paa henholdsvis 152,26 DR, 132,26 DR og 121,26 DR pr. kg). Dets bud paa det foerste parti var det hoejeste af de indgivne bud. Paa ny besluttede Kommissionen den 16. november 1990 ikke at acceptere de bud, der var afgivet af de bydende, med den begrundelse, at de priser, der var budt, risikerede at give anledning til en unormal udvikling paa markedet.
12 Den fjerde af de omtvistede licitationer (herefter »den fjerde licitation«) blev afholdt efter Kommissionens forordning (EOEF) nr. 2436/91 af 7. august 1991 om licitation med henblik paa salg til udfoersel af tobak i baller, som det tyske, det graeske og det italienske interventionsorgan ligger inde med (EFT L 222, s. 23, herefter »forordning nr. 2436/91«). Den samlede maengde paa 105 486 276 kg var opdelt i elleve partier, fordelt paa fire grupper. Hver gruppe af partier kunne foerst udbydes, naar der var givet tilslag for den foregaaende grupper. Maalet var at opnaa bud paa alle tobakssorter, saaledes at de mindst efterspurgte sorter skulle saelges foerst. I hvert parti var der tobakker af en bestemt sort, som de forskellige interventionsorganer i de forskellige beroerte medlemsstater laa inde med. Det sagsoegende selskab deltog i nogle af udbuddene i denne serie. Dets bud, som vedroerte en mindre maengde end den, der var fastsat for de paagaeldende partier, blev forkastet, fordi de ikke var i overensstemmelse med licitationsbetingelserne.
13 Efter at det sagsoegende selskab den 13. september 1991 havde skrevet til det medlem af Kommissionen, der var ansvarligt for landbrug, for at faa forordning nr. 2436/91 suspenderet uden dog at faa et efter selskabets mening tilfredsstillende svar, anlagde det sag ved Domstolen med paastand om annullation, dels af forordningen, dels af Kommissionens bekendtgoerelse af licitation nr. 91/C/213/04, offentliggjort i medfoer af den naevnte forordning (sag C-232/91). Det fremsatte endvidere en begaering om foreloebige forholdsregler i form af suspension af den anfaegtede forordning (sag C-232/91 R). Da det sagsoegende selskab ikke var individuelt beroert af de anfaegtede retsakter, blev dets paastand vedroerende realiteten afvist ved kendelse af 14. november 1991, forenede sager C-232/91 og C-233/91, Petridi og Kapnemporon Makedonias mod Kommissionen (Sml. I, s. 5351). Sagsoegerens begaering om foreloebige forholdsregler blev ikke taget til foelge, jf. kendelse af 10. januar 1992 (forenede sager C-232/91 R og C-233/91 R, ikke offentliggjort i Samling af Afgoerelser).
14 Ved Kommissionens forordning (EOEF) nr. 162/92 af 24. januar 1992 om aendring af forordning nr. 2436/91 (EFT L 18, s. 16) opdelte Kommissionen de sidste tre partier fra den fjerde licitation i ti partier med den begrundelse, at man kunne forvente en vaerdiforoegelse, hvis der skelnedes efter det aar, hvor tobakken var hoestet.
Retsforhandlinger og parternes paastande
15 Ved staevning indleveret til Rettens Justitskontor den 24. juli 1995 har sagsoegeren anlagt erstatningssoegsmaal mod Kommissionen i medfoer af EF-traktatens artikel 215, stk. 2.
16 Paa grundlag af den refererende dommers rapport har Retten (Fjerde Afdeling) besluttet at indlede den mundtlige forhandling uden forudgaaende bevisoptagelse. Den har dog anmodet de to parter om skriftligt at besvare en raekke spoergsmaal, som de behoerigt har besvaret.
17 Parterne har afgivet mundtlige indlaeg i det offentlige retsmoede den 2. maj 1997.
18 Sagsoegeren har nedlagt foelgende paastande:
- Det fastslaas, at sagsoegte har paadraget sig ansvar i medfoer af traktatens artikel 215, stk. 2.
- Sagsoegte tilpligtes derfor at erstatte det tab, det sagsoegende selskab har lidt, og at betale det et beloeb paa 20 403 788 ECU.
- Sagsoegte tilpligtes at betale sagens omkostninger.
19 I replikken har sagsoegeren desuden anmodet Retten om at paalaegge sagsoegte under retsforhandlingerne at fremlaegge:
- referaterne fra forvaltningskomitéernes moeder fra den 25. juli 1990 til den 30. januar 1992
- alle undersoegelser, interne notater, dokumenter vedroerende markedsanalyser og forvaltningen af interventionslagrene for tobak i den omhandlede periode
- alle interne dokumenter vedroerende planen om at saelge tobak til Rusland og al korrespondance mellem Kommissionen og Agrointorg samt al dokumentation vedroerende Ballot's rolle som mellemmand.
20 Det sagsoegende selskab har tilfoejet, at det ikke har noget at indvende imod, at der udmeldes en sagkyndig - saaledes at sagsoegte forskudsvis betaler udgifterne - til at vurdere det tab, det har lidt.
21 Kommissionen har nedlagt foelgende paastande:
- Erstatningssoegsmaalet afvises, for saa vidt som det vedroerer faktiske omstaendigheder og handlinger foretaget af sagsoegte foer den 23. juli 1990.
- Det fastslaas, at enkeltheder og oplysninger vedroerende arbejdet i Forvaltningskomitéen for Tobak skal lades ude af betragtning under den foreliggende sag.
- I oevrigt frifindes sagsoegte.
- Sagsoegeren tilpligtes at betale sagens omkostninger.
22 I duplikken har Kommissionen desuden nedlagt paastand om, at de nye paastande om fremlaeggelse af dokumenter og forskudsvis betaling af udgifterne til en eventuel sagkyndig erklaering afvises, eller - i mangel heraf - om frifindelse.
Sagens foraeldelse, for saa vidt som den vedroerer Kommissionens handlinger foer den 24. juli 1990
Parternes argumenter
23 Kommissionen har bestridt, at sagen kan antages til realitetsbehandling, for saa vidt som den vedroerer Kommissionens handlinger foer den 23. juli 1990, idet staevningen er indgivet den 24. juli 1995. Den har bemaerket, at der for erstatningssoegsmaal anlagt i henhold til traktatens artikel 215, stk. 2, gaelder en foraeldelsesfrist paa fem aar, der regnes fra den omstaendigheds indtraeden, som ligger til grund for kravet. Foraeldelsesfristen begynder at loebe, naar alle betingelserne for forpligtelsen til at betale erstatning er opfyldt. Med hensyn til den foerste licitation har Kommissionen anfoert, at beslutningen om ikke at give tilslag for buddene blev truffet den 14. juni 1990. Det tab, sagsoegeren paastaar at have lidt, var derfor tilstraekkelig kendt foer den 23. juli 1990. Foelgelig er sagen foraeldet, i hvert fald for saa vidt angaar den foerste licitation.
24 Det sagsoegende selskab har heroverfor anfoert, at det er de senere omstaendigheder, hvorunder dets bud blev forkastet, samt afbrydelsen af licitationsproceduren og vilkaarene for genoptagelsen af licitationerne, der anfaegtes. De forskellige fejl, Kommissionen har begaaet, er alle begaaet efter den 23. juli 1990. Tabet var ikke fuldt ud indtraadt, da Kommissionen forkastede dets bud den 14. juni 1990.
Rettens bemaerkninger
25 I henhold til artikel 43 i EF-statutten for Domstolen, som i medfoer af statuttens artikel 46 finder anvendelse paa Retten, foraeldes krav mod Faellesskabet, der stoettes paa ansvar uden for kontraktforhold, fem aar efter, at den omstaendighed, der ligger til grund for kravet, er indtraadt.
26 I den foreliggende sag har det sagsoegende selskab ikke i sine indlaeg soegt at godtgoere, hvorved beslutningen af 14. juni 1990 om at forkaste dets bud i forbindelse med den foerste licitation udgoer en retsstridig adfaerd fra Kommissionens side. Det sagsoegende selskab har nemlig i hele sin fremstilling beskaeftiget sig med de andre handlinger fra Kommissionens side, som det anfaegter.
27 I modsaetning til, hvad det sagsoegende selskab har erklaeret under droeftelserne om, hvorvidt dets soegsmaal kan antages til realitetsbehandling, har det ikke soegt at godtgoere, at der er en forbindelse mellem beslutningen af 14. juni 1990 og Kommissionens andre handlinger, som det anfaegter. Det har heller ikke paaberaabt sig, at der er en aarsagsforbindelse mellem beslutningen af 14. juni 1990 og det tab, det soeger erstattet.
28 Endelig tages der ved den beregning, som selskabet stoetter sig paa ved beregningen af den kraevede erstatning (jf. den sagkyndige erklaering i bilag nr. 121 til staevningen), ikke hensyn til den foerste licitation som saadan.
29 Under disse omstaendigheder kan sagsoegeren ikke uden naermere at forklare, hvilke forhold i den foreliggende sag der begrunder det, paaberaabe sig den retspraksis, hvorefter foraeldelsesfristen ikke begynder at loebe, foer det tab, der skal erstattes, er kendt (Domstolens dom af 27.1.1982, forenede sager 256/80, 257/80, 265/80, 267/80 og 5/81, Birra Wuehrer m.fl. mod Raadet og Kommissionen, Sml. s. 85, praemis 10).
30 Ved bedoemmelsen af, om sagen skal antages til realitetsbehandling, skal beslutningen af 14. juni 1990 derfor ikke betragtes som et element, der er uadskilleligt forbundet med en mere generel retsstridig adfaerd fra Kommissionens side.
31 Heraf foelger, at sagen boer afvises, for saa vidt som den vedroerer den foerste licitation.
Realiteten
32 Ifoelge Domstolens og Rettens faste praksis kan Faellesskabet kun ifalde ansvar uden for kontrakt, dersom en raekke betingelser er opfyldt, nemlig, at den adfaerd, som faellesskabsinstitutionen haevdes at have udvist, er retsstridig, at der reelt foreligger et tab, og at der er aarsagsforbindelse mellem denne adfaerd og det tab, der haevdes at vaere lidt (jf. Rettens dom af 13.12.1995, forenede sager T-481/93 og T-484/93, Exporteurs in Levende Varkens m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 2941, praemis 80).
33 Foer det afgoeres, om der foreligger en retsstridig adfaerd fra Kommissionens side, maa der tages stilling til, hvad der skal ske med de oplysninger, der hidroerer fra arbejdet i Forvaltningskomitéen for Tobak, og som sagsoegeren har paaberaabt sig under den foreliggende sag.
Sagsoegerens ret til at paaberaabe sig visse oplysninger
Parternes argumenter
34 Kommissionen er af den opfattelse, at sagsoegeren ikke er berettiget til at paaberaabe sig oplysninger, der hidroerer fra arbejdet i Forvaltningskomitéen for Tobak, fordi artikel 10 i forvaltningskomitéens forretningsorden bestemmer, at dens raadslagninger og afstemninger er fortrolige. Desuden har medlemmerne af komitéerne i medfoer af traktatens artikel 214 pligt til ikke at give oplysninger om forhold, som er tjenestehemmeligheder. Sagsoegeren har derfor hverken vaeret berettiget til at skaffe sig de omhandlede oplysninger eller - endnu mindre - til at benytte dem under den foreliggende sag. Traktatens artikel 214 har direkte virkning og gaelder uden tidsbegraensninger, og det er irrelevant, om sagsoegeren har modtaget moedereferaterne i god eller ond tro. Sagsoegeren har ikke kunnet vaere uvidende om, at de ikke var offentligt tilgaengelige, og at det derfor ikke var meningen, at de skulle udbredes.
35 Det sagsoegende selskab har gjort gaeldende, at det ikke havde kendskab til forretningsordenen for Forvaltningskomitéen for Tobak, eftersom den ikke var offentliggjort. Forretningsordenen kan derfor ikke goeres gaeldende over for selskabet. Endvidere er det ikke paa ulovlig maade kommet i besiddelse af moedereferaterne fra de forvaltningskomitéer, der er oprettet af de graeske myndigheder. Den graeske sammenslutning af virksomheder inden for tobaksindustrien udsender med regelmaessige mellemrum moedereferaterne til sine medlemmer uden at goere dem opmaerksom paa, at disse dokumenter er fortrolige. Sagsoegeren kan derfor retmaessigt fremlaegge disse dokumenter under forhandlingerne. Desuden ville det stride mod sund fornuft at opretholde fortroligheden mere end fire aar efter de faktiske omstaendigheder.
Rettens bemaerkninger
36 De eneste oplysninger fra raadslagningerne og afstemningerne i Forvaltningskomitéen for Tobak, som er relevante for afgoerelsen af sagen, er oplysningerne om buddene vedroerende det foerste, det andet og det fjerde parti i den anden licitation og det foerste parti i den tredje licitation.
37 Imidlertid bemaerkes, at de oplysninger, sagsoegeren har henvist til vedroerende disse bud, kendes fra andre kilder. Kommissionen har selv i sin besvarelse af et skriftligt spoergsmaal fra Retten bekraeftet, at sagsoegerens bud paa de foerste partier i den anden og tredje licitation var de hoejeste af de bud, Kommissionen modtog paa disse partier. Stoerrelsen af det bud, der blev antaget for det andet parti i den anden licitation, blev af Kommissionen meddelt sagsoegeren i beslutningen af 7. august 1990. Den omstaendighed, at sagsoegerens bud paa det fjerde parti i den anden licitation var det hoejeste af de bud, Kommissionen modtog, blev bekraeftet af Revisionsretten i dens saerberetning nr. 8/93 om den faelles markedsordning for raatobak (EFT 1994 C 65, s. 1, herefter »saerberetningen«). Endelig droeftes det andet og det fjerde parti i den anden licitation naermere i pkt. 4.53-4.55 i beretningen.
38 Alle disse oplysninger er derfor tilgaengelige uanset de graeske myndigheders eller organisationers handlinger.
39 Spoergsmaalet om, hvorvidt sagsoegeren var berettiget til at paaberaabe sig raadslagningerne og afstemningerne i forvaltningskomitéen er derfor irrelevant.
Retsstridigheden af Kommissionens adfaerd
40 Det sagsoegende selskab synes at vaere af den opfattelse, at Kommissionens paastaaede retsstridige adfaerd bestaar af en raekke handlinger i forbindelse med de forskellige licitationer. Det undersoeger ikke desto mindre hvert enkelt aspekt af denne adfaerd for sig. De forskellige aspekter af denne adfaerd maa derfor bedoemmes saerskilt med henblik paa at afgoere, om de er retsstridige, bortset fra beslutningen af 14. juni 1990 (jf. ovenfor, praemis 25-31). Desuden maa der foretages en undersoegelse af de klagepunkter, sagsoegeren har fremsat, dels med hensyn til den tid, der er gaaet mellem den tredje og den fjerde licitation, dels med hensyn til Kommissionens forhoejelse af sikkerheden.
Den anden licitation
- Parternes argumenter
41 Det sagsoegende selskab haevder, at Kommissionen ved den 7. august 1990 at forkaste dets bud i forbindelse med den anden licitation har tilsidesat proportionalitetsprincippet og ligebehandlingsprincippet.
42 Efter det sagsoegende selskabs opfattelse var det for det foerste - i modsaetning til, hvad Kommissionen har anfoert - ikke berettiget at forkaste dets bud under henvisning til en risiko for forstyrrelse af markedet. De midler, Kommissionen bragte i anvendelse, var ikke egnede til at virkeliggoere det tilstraebte formaal og gik ud over, hvad der var noedvendigt for at virkeliggoere dette formaal, hvilket er i strid med, hvad der kraeves for at overholde det i retspraksis opstillede proportionalitetsprincip (Domstolens dom af 8.4.1992, sag C-256/90, Mignini, Sml. I, s. 2651, praemis 16).
43 Da det hverken var hensigtsmaessigt eller noedvendigt at forkaste sagsoegerens bud, var dette derfor ikke i overensstemmelse med proportionalitetsprincippet.
44 Det sagsoegende selskab har henvist til, at dets bud paa det foerste parti blev forkastet, selv om det var det hoejeste. Desuden har det gjort gaeldende, at selv om man accepterede det argument, Kommissionen fremfoerte i sit svar paa saerberetningen, nemlig at vaerdien af det andet og det fjerde parti var den samme, var det latterligt at forkaste dets bud paa det fjerde parti, eftersom forskellen mellem de priser, der blev budt, var mindre end én drakme. Tvaertimod var dets bud paa det fjerde parti (mere end tre gange) hoejere end det, der blev antaget for det andet partis vedkommende. Det sagsoegende selskab henviser i denne forbindelse til et uddrag af saerberetningen (pkt. 4.55): »... Det afviste bud paa det daarligste parti [det fjerde parti] var under disse omstaendigheder et bedre tilbud end det, der blev accepteret for partiet af bedre kvalitet [det andet parti].« Selskabet har anfoert, at det fjerde parti kun udgjorde 425 tons, og har gjort gaeldende, at salget af en saadan maengde ikke kunne medfoere en forstyrrelse af markedet.
45 For det andet har sagsoegeren haevdet, at Kommissionen ved at forkaste dets bud paa det fjerde parti og acceptere buddet fra en anden af de bydende paa det andet parti klart har tilsidesat ligebehandlingsprincippet, som finder anvendelse i det foreliggende tilfaelde i medfoer af traktatens artikel 40, stk. 3, Faellesskabets retspraksis og artikel 7, stk. 2, i forordning nr. 727/70.
46 Kommissionen har for det foerste gjort gaeldende, at den ville goere det klart for de erhvervsdrivende, at den var parat til at genoptage tilslagene paa partierne, naar priserne var steget tilstraekkeligt. I oevrigt viste de priser, der til sidst blev opnaaet i de andre licitationer for de paagaeldende to sorter i det fjerde parti, at dens toeven var fuldt ud begrundet. Derimod var buddet paa det andet parti acceptabelt i betragtning af sammensaetningen af partiet og gennemsnitsprisen paa hver enkelt af de sorter, det var sammensat af, og sammenlignet med den pris, der blev budt for det tredje parti, som praktisk taget var sammensat paa samme maade som det andet parti.
47 For det andet har Kommissionen anfoert, at sagsoegeren generelt blander de forskellige tobakssorter sammen uden at tage hensyn til priserne paa dem. Ligebehandlingsprincippet er derfor ikke blevet tilsidesat som foelge af, at sagsoegerens bud paa det fjerde parti blev forkastet, og Kommissionen samtidig accepterede en af de bydendes bud paa det andet parti.
- Rettens bemaerkninger
48 I Domstolens og Rettens faste praksis anerkendes proportionalitetsprincippet som en af faellesskabsrettens almindelige grundsaetninger. I medfoer af dette princip skal de foranstaltninger, som traeffes i henhold til retsakter fra Faellesskabets institutioner, vaere egnede til at gennemfoere det tilsigtede maal og ikke gaa videre end noedvendigt i dette oejemed. Desuden kraeves i medfoer af proportionalitetsprincippet, at saafremt der er mulighed for at vaelge mellem flere egnede foranstaltninger, skal den mindst bebyrdende foranstaltning vaelges, og byrderne maa ikke vaere uforholdsmaessige i forhold til de tilsigtede maal (jf. dommen i sagen Exporteurs in Levende Varkens m.fl. mod Kommissionen, praemis 119).
49 Selv om det sagsoegende selskab i den foreliggende sag haevder, at Kommissionens beslutning om at forkaste dets bud paa det foerste og det fjerde parti var unoedvendig og uhensigtsmaessig, har det ikke naermere anfoert, i forhold til hvilket maal beslutningen havde denne karakter, og det fremfoerer heller ikke noget bevis herfor.
50 Det sagsoegende selskab har i realiteten gjort gaeldende, at Kommissionens beslutning af 7. august 1990 - som bygger paa den ret, Kommissionen i henhold til artikel 6, stk. 1, i forordning nr. 3389/73 har til at beslutte, at en licitation skal vaere uden virkning (jf. ovenfor, praemis 4) - i betragtning af prisniveauet for de fremsatte bud ikke er begrundet i et oenske om ikke at forstyrre markedet, men i dens uvidenhed om markedspriserne, saaledes som det fremgaar af dens beslutning om ikke at give selskabet tilslag paa det fjerde parti, men acceptere en anden af de bydendes mindre interessante bud paa det andet parti.
51 Selv om Kommissionen imidlertid faktisk var uvidende om markedspriserne, da den vedtog den omtvistede beslutning, paa grund af at den selv valgte at sammensaette tobakspartierne af forskellige sorter, saaledes som sagsoegeren haevder, ville dette ikke vaere af betydning ved bedoemmelsen af, om institutionen ved denne lejlighed har tilsidesat proportionalitetsprincippet.
52 Under alle omstaendigheder maa det konstateres, at et af formaalene med de gaeldende regler er at undgaa forstyrrelser af det paagaeldende marked (jf. artikel 7, stk. 2, andet afsnit, i forordning nr. 727/70). Det staar fast, at Kommissionens beslutning foerte til, at de erhvervsdrivende under den tredje licitation tilboed priser, der laa over dem, der var budt for de samme partier under den anden licitation (jf. ovenfor, praemis 10 og 11). Sagsoegeren kan derfor ikke paaberaabe sig en paastaaet uvidenhed om priserne fra Kommissionens side med henblik paa at goere gaeldende, at beslutningen af 7. august 1990 ikke er i overensstemmelse med maalsaetningen om ikke at forstyrre det omhandlede marked.
53 Heraf foelger, at der ikke kan gives sagsoegeren medhold i anbringendet om, at proportionalitetsprincippet er tilsidesat.
54 Med hensyn til ligebehandlingsprincippet, som ligeledes haevdes at vaere tilsidesat, bemaerkes, at det ifoelge fast retspraksis hoerer til faellesskabsrettens grundlaeggende principper og kraever, at ensartede situationer ikke behandles forskelligt, medmindre en forskellig behandling er objektivt begrundet (jf. Domstolens dom af 5.10.1994, sag C-280/93, Tyskland mod Raadet, Sml. I, s. 4973, praemis 67).
55 I det foreliggende tilfaelde bestod det andet og det fjerde parti, som sagsoegeren sammenligner, ikke af de samme tobakssorter. Som angivet i forordning nr. 1560/90 bestod det andet parti af Mavra, Kaba Koulak (classic) og Elassona, Kaba Koulak (non classic), Katerini og Burley EL, mens det fjerde parti bestod af Mavra og Basmas, saaledes at den eneste tobakssort, der forekom i begge partier, var sorten Mavra. Desuden var maengderne i de to partier klart forskellige, idet det andet parti var paa 1 519 836 kg tobak, mens det fjerde parti kun var paa 425 698 kg.
56 Desuden fandt Kommissionen paa grundlag af de oplysninger, den var i besiddelse af paa det paagaeldende tidspunkt, at sagsoegerens bud paa det fjerde parti var lavt, mens det, der blev fremsat paa det andet parti, var acceptabelt, isaer sammenlignet med den pris, der blev budt for det tredje parti, som var sammensat paa naesten samme maade som det andet parti, baade for saa vidt angik tobakssorterne og deres vaegt.
57 Endelig mente Kommissionen, at det - hvis man i det andet og det fjerde parti saa bort fra maengden af Mavra, som var naesten den samme i de to partier (306 491 kg i det andet parti og 333 872 kg i det fjerde parti) - fremgik, at sagsoegeren boed en lavere pris pr. kg for sorten Basmas i det fjerde parti end den pris, der blev budt pr. kg for de andre tobakssorter i det andet parti af den, der fik tilslag paa dette parti, skoent sorten Basmas var mere efterspurgt end de andre sorter i det andet parti, hvilket sagsoegeren ikke har bestridt. Sagsoegeren har ikke under den foreliggende sag godtgjort, i hvilken henseende dette skoen var aabenbart urigtigt, men har blot henvist til et uddrag af saerberetningen, hvorefter det afviste bud paa det fjerde parti var et bedre tilbud end det, der blev accepteret for det andet parti (jf. ovenfor, praemis 44), uden paa overbevisende maade at gendrive Kommissionens ovenfor anfoerte argumenter, som er i modstrid med konklusionen i uddraget af saerberetningen.
58 I denne forbindelse maa det understreges, at Kommissionen som den institution, der administrerer den faelles markedsordning for tobak, har pligt til at optraede forretningsmaessigt. Den skal afgoere, om buddene paa de partier, der udbydes i licitation, skal accepteres, under hensyntagen til alle de oplysninger, den er i besiddelse af paa det tidspunkt, hvor afgoerelsen traeffes. Ifoelge fast retspraksis har den et vidt skoen i den henseende, eftersom der er tale om afgoerelser, hvor der skal foretages en afvejning af forskellige forhold saasom de priser, der bydes for de forskellige partier, og udgifterne til oplagring af partier, der ikke saelges. Under disse omstaendigheder ifalder Faellesskabet ikke noedvendigvis ansvar - selv for afgoerelser, som senere maatte vise sig at vaere kritisable - medmindre institutionen har anlagt et aabenbart urigtigt skoen (jf. i denne forbindelse Domstolens dom af 11.3.1987, sag 27/85, Vandemoortele mod Kommissionen, Sml. s. 1129, praemis 31-34).
59 Da det sagsoegende selskab herefter ikke har godtgjort, at Kommissionen har behandlet to ensartede situationer forskelligt, kan det ikke i den foreliggende sag paaberaabe sig, at der foreligger en tilsidesaettelse af ligebehandlingsprincippet.
60 Det fremgaar af det foregaaende, at Kommissionens beslutning af 7. august 1990 om at forkaste sagsoegerens bud paa det foerste og det fjerde parti i den anden licitation ikke er retsstridig. Faellesskabet kan derfor ikke ifalde ansvar uden for kontraktforhold over for sagsoegeren som foelge af beslutningen.
Den tredje licitation
- Parternes argumenter
61 Under paaberaabelse af, at proportionalitetsprincippet ogsaa er tilsidesat for saa vidt angaar den tredje licitation, har sagsoegeren gjort gaeldende, at den omstaendighed, at Kommissionen den 16. november 1990 endnu en gang forkastede de afgivne bud med den begrundelse, at der var risiko for forstyrrelse af markedet, foerte til en unormal prisstigning og ekstraudgifter til oplagring og bevirkede, at Faellesskabet gik glip af betydelige midler. Sagsoegeren finder - i modsaetning til, hvad Kommissionen har haevdet - at de forhoejede bud hverken var unormale eller for hoeje i forhold til salgsprisen ved eksport. Tvaertimod var de en logisk konsekvens af, at buddene blev forkastet ved den foregaaende licitation.
62 Kommissionen har anfoert, at den forkastede alle buddene ved denne licitation, dels for at forsoege at saelge alle lagrene paa én gang, dels for senere at saelge sorterne enkeltvis for at faa fastlagt deres faktiske handelsvaerdi. Kommissionen har tilfoejet, at den - da markedet var usikkert paa det paagaeldende tidspunkt - foretrak at forkaste alle buddene for at udarbejde nye forslag.
- Rettens bemaerkninger
63 Selv om det sagsoegende selskab til stoette for sit anbringende om, at proportionalitetsprincippet er tilsidesat, ligesom for den anden licitations vedkommende goer gaeldende, at Kommissionens beslutning af 16. november 1990 var unoedvendig og uhensigtsmaessig, har det ikke praecist angivet, i forhold til hvilket maal beslutningen havde denne karakter, idet det snart generelt henviser til »de maal, der er opstillet for licitationsprocedurerne«, snart til maalsaetningen om, at »der ved licitationerne skal tages hensyn til markedets behov«.
64 Selv om Kommissionen faktisk var uvidende om markedspriserne, da den traf beslutningen af 16. november 1990, saaledes som sagsoegeren paa ny har gjort gaeldende, har denne omstaendighed ingen betydning ved bedoemmelsen af, om institutionen ved denne lejlighed har tilsidesat proportionalitetsprincippet (jf. ovenfor, praemis 50 og 51).
65 Desuden har sagsoegeren ikke fremfoert nogen beviser for, at Kommissionen - da den den 16. november 1990 besluttede at forkaste alle buddene for ikke at forstyrre markedet - ikke tog hensyn til markedets behov, saaledes som det er foreskrevet i artikel 3, litra c), i forordning nr. 327/71. Indtil det modsatte bevises, viser den omstaendighed, at Kommissionen havde til hensigt ikke at forstyrre markedet, imidlertid, at den tog hensyn til markedets udvikling og behov, i hvert fald som den bedoemte disse forhold paa dette tidspunkt.
66 Under alle omstaendigheder bemaerkes, at et af maalene med de gaeldende regler er ikke at forstyrre markedet (jf. ovenfor, praemis 52), og at Kommissionen i medfoer af artikel 6, stk. 1, i forordning nr. 3389/73 var berettiget til ikke at acceptere sagsoegerens bud paa det foerste parti, selv om det var det hoejeste, samt alle de andre bud, den havde modtaget.
67 Der kan derfor ikke gives sagsoegeren medhold i anbringendet om, at proportionalitetsprincippet er tilsidesat.
68 Hertil kommer, at det ikke har nogen betydning, at beslutningen af 16. november 1990 er truffet efter udloebet af den frist paa femten dage, der i artikel 6, stk. 1, i forordning nr. 3389/73 er fastsat for at traeffe afgoerelse efter licitationen. Da der ikke er knyttet nogen sanktioner til en manglende overholdelse af denne frist, kan den kun anses for en ordensforskrift, hvis manglende overholdelse ifoelge retspraksis ikke bevirker, at Kommissionen ifalder ansvar, medmindre den har gjort sig skyldig i forsoemmelser (Domstolens dom af 6.10.1993, sag C-55/91, Italien mod Kommissionen, Sml. I, s. 4813, praemis 69). I det foreliggende tilfaelde har sagsoegeren ikke engang anfoert, at Kommissionen har gjort sig skyldig i saadanne forsoemmelser, men har blot henvist til den manglende overholdelse af fristen i sit svar paa de skriftlige spoergsmaal, Retten har stillet.
69 Det fremgaar af det foregaaende, at Kommissionens beslutning af 16. november 1990 om at forkaste sagsoegerens bud paa de tre partier i den tredje licitation ikke er retsstridig. Faellesskabet kan derfor ikke ifalde ansvar uden for kontraktforhold over for sagsoegeren som foelge af beslutningen.
Den tid, der gik mellem den tredje og den fjerde licitation
- Parternes argumenter
70 Sagsoegeren har gjort gaeldende, at den tid, der gik mellem den tredje og den fjerde licitation, ikke var rimelig, fordi den foerte til stoerre lagre og dermed forstyrrede markedet betydeligt. Sagsoegeren har anfoert, at Kommissionen ved at forsoege at afslutte en handel med Sovjetunionen i strid med reglerne i artikel 7 i forordning nr. 727/70 og markedets behov har tilsidesat proportionalitetsprincippet, eftersom denne handel hverken var noedvendig eller hensigtsmaessig. Sagsoegeren har imoedegaaet de forskellige argumenter, Kommissionen har anfoert som begrundelse for forsinkelsen.
71 Kommissionen har anfoert, at der var flere aarsager til den tid, der gik mellem den tredje og den fjerde licitation, bl.a. enorme svingninger i prisniveauet mellem den tredje licitation og de foregaaende licitationer, droeftelserne mellem Kommissionen og den tidligere Sovjetunion med henblik paa at undersoege mulighederne for at saelge alle lagrene til denne, samt Kommissionens oenske om at afsaette alle interventionslagrene under ét, for at den nye markedsordning for tobak kunne faa en god start, efter at forholdene var stabiliseret.
- Rettens bemaerkninger
72 Faellesskabsinstitutionernes undladelser kan kun begrunde ansvar for Faellesskabet, saafremt institutionerne ikke har overholdt en i en faellesskabsretlig bestemmelse fastsat retlig forpligtelse til at handle (jf. Domstolens dom af 15.9.1994, sag C-146/91, KYDEP mod Raadet og Kommissionen, Sml. I, s. 4199, praemis 58).
73 I det foreliggende tilfaelde var der ingen bestemmelser i de gaeldende regler, der paalagde Kommissionen at afholde en licitation inden for en bestemt frist, hvilket sagsoegeren i oevrigt heller ikke har haevdet.
74 Under disse omstaendigheder maa det - uden at det er noedvendigt at undersoege, om Kommissionens forklaringer er velbegrundede - fastslaas, at det ikke var retsstridigt, at der gik elleve maaneder mellem den tredje og den fjerde licitation. Faellesskabet kan derfor ikke ifalde ansvar uden for kontraktforhold over for sagsoegeren af den grund.
Den fjerde licitation
- Parternes argumenter
75 Sagsoegeren finder for det foerste, at den maade, hvorpaa Kommissionen tilrettelagde den fjerde licitation, aabenbart og i udpraeget grad strider mod proportionalitetsprincippet, eftersom den faktisk indebar, at smaa og mellemstore virksomheder blev udelukket. De partier, der blev udbudt i forbindelse med den fjerde licitation, omfattede maengder af tobak, som interventionsorganer i en raekke medlemsstater sad inde med, og udgjorde saa stor en maengde, at kun multinationale koncerner, som havde tilstraekkelige faciliteter til at kunne eksportere fra hver af de medlemsstater, som sad inde med en del af de lagre, der blev udbudt til salg i forbindelse med licitationen, kunne deltage i denne. Kommissionen har indirekte erkendt dette ved at opdele de tre sidste partier, som der ikke blev givet tilslag paa ved den fjerde licitation, i ti nye partier ved den femte licitation, som der blev truffet beslutning om den 24. januar 1992 (jf. ovenfor, praemis 14).
76 Noedvendigheden af at stille sikkerhed i overensstemmelse med de krav, der stilles af en raekke interventionsorganer, foerte ligeledes til, at smaa og mellemstore virksomheder ikke kunne deltage i licitationen. Virksomheder af den stoerrelse, sagsoegerens virksomhed har, ville endvidere ved at erhverve saa store maengder blive paafoert oplagringsudgifter, der var uforenelige med virksomhedernes stoerrelse. Den maengde tobak, der blev udbudt til salg i forbindelse med den fjerde licitation, svarede til et produktionsaar i Graekenland og til en tredjedel af den aarlige produktion i Faellesskabet.
77 Sagsoegeren klager over, at der i forordningen om afholdelse af den fjerde licitation var fastsat en frist paa 20 dage mellem den dato, hvor licitationsbekendtgoerelsen blev offentliggjort, og den dato, der var fastsat for indgivelsen af bud, i stedet for den normale frist paa 45 dage i henhold til artikel 3 i forordning nr. 3389/73, som aendret ved Kommissionens forordning (EOEF) nr. 1344/75 af 27. maj 1975 (EFT L 137, s. 20). Denne kortere frist var et yderligere handicap for smaa og mellemstore virksomheder.
78 Det sagsoegende selskab afviser Kommissionens idé om, at det kunne have sluttet sig sammen med andre af de bydende med henblik paa at afgive et faelles bud. Det bemaerker, at Revisionsretten i sin saerberetning har understreget, at en sammenslutning af flere erhvervsdrivende udsatte Kommissionen for den risiko, at der blev oprettet karteller.
79 For det andet har sagsoegeren anfoert, at den maade, hvorpaa Kommissionen tilrettelagde den fjerde licitation, aabenbart og i udpraeget grad strider mod ligebehandlingsprincippet, naermere bestemt artikel 7, stk. 2, i forordning nr. 727/70, eftersom den indebar, at smaa og mellemstore virksomheder faktisk blev udelukket.
80 Kommissionen er for det foerste af den opfattelse, at den paa ingen maade har tilsidesat proportionalitetsprincippet, eftersom dens fremgangsmaade var hensigtsmaessig og noedvendig for en god forvaltning af den faelles markedsordning for tobak. Partiernes sammensaetning svarede noeje til markedets behov paa det paagaeldende tidspunkt. Kommissionen betvivler, at det som paastaaet af sagsoegeren var noedvendigt at raade over faciliteter i de forskellige medlemsstater for at kunne afgive ét bud. Ikke desto mindre er det indlysende, at det er lettere at eksportere fra det land, hvor tobakken er oplagret, og at det er rationelt at vaelge denne loesning for at goere administrationsudgifterne saa lave som muligt. Den omstaendighed, at der skal stilles sikkerhed hos forskellige interventionsorganer, udgoer derimod ikke en hindring for en virksomhed, som har erfaring i international handel. I oevrigt har mellemstore virksomheder deltaget i licitationerne og nogle af dem har faaet tilslag.
81 Kommissionen goer gaeldende, at den var berettiget til at forkorte fristen fra 45 dage til 20 dage, idet forordning nr. 2436/91 gyldigt kan fravige forordning nr. 3389/73, eftersom de begge var udstedt under henvisning til artikel 7, stk. 4, i forordning nr. 727/70, som bemyndiger Kommissionen til at fastsaette fremgangsmaaderne og betingelserne for interventionsorganernes afsaetning.
82 Desuden er der ifoelge Kommissionen forskel mellem en lovlig sammenslutning af erhvervsdrivende, som midlertidigt har sluttet sig sammen for at afgive et faelles bud, og et ulovligt kartel. Det er almindeligt, at virksomheder slutter sig sammen for i faellesskab at afgive bud paa et parti, som ingen af dem kunne aftage alene.
83 Endelig er der en raekke grunde til, at den nye fremgangsmaade, som blev fulgt ved den fjerde licitation, var berettiget.
84 Dels var der i Sovjetunionen en staerk efterspoergsel efter produkter af ringere kvalitet, hvilket gjorde det muligt at sammensaette homogene partier, mens det tidligere paa grund af overskuddet paa verdensmarkedet for tobak var noedvendigt at saelge partier bestaaende af forskellige sorter. For at goere forretninger var det noedvendigt at afgive bud paa alle partier, og dette maal kunne kun naas paa tilfredsstillende vis, hvis der blev udbudt store partier.
85 Dels spillede den umiddelbart forestaaende reform af den faelles markedsordning for tobak en stor rolle, navnlig den paataenkte afskaffelse af interventionsordningen, som ville indebaere salg af de lagre, interventionsorganerne stadig sad inde med. Det var noedvendigt at udbyde dem i licitation hurtigt og i fuldt omfang paa grund af de gunstige markedsvilkaar paa dette tidspunkt. Det var lettere at vurdere og afsaette et homogent produkt, fordi det passede til saerlige typer koebere og markeder.
86 For det andet finder Kommissionen af de samme grunde, at den ikke har tilsidesat ligebehandlingsprincippet ved afholdelsen af den fjerde licitation.
- Rettens bemaerkninger
87 Sagsoegeren har anfoert de samme argumenter til stoette for sine anbringender om, at proportionalitetsprincippet og ligebehandlingsprincippet er tilsidesat.
88 Der kan ikke gives sagsoegeren medhold i nogen af disse argumenter.
89 Sagsoegeren kan for det foerste ikke haevde, at den maengde tobak, som blev udbudt til salg i de forskellige partier ved den fjerde licitation, forhindrede smaa og mellemstore virksomheder i at deltage i denne. Det fremgaar af Kommissionens svar paa de skriftlige spoergsmaal fra Retten, at en raekke mellemstore virksomheder indgav bud, og at nogle af buddene blev accepteret af Kommissionen. Desuden fremgaar det af de samme svar, at der blev afgivet 20 gyldige bud ved den foerste licitation, 11 ved den anden, 14 ved den tredje og 25 ved den fjerde.
90 Sagsoegeren kan heller ikke haevde, at den geografiske spredning af de maengder tobak, som partierne bestod af, forhindrede smaa og mellemstore virksomheder i at deltage i den fjerde licitation. De praktiske vanskeligheder som foelge af den geografiske spredning af den tobak, der blev udbudt i licitation, var ikke af den stoerrelsesorden, sagsoegeren paastod, idet det fremgaar af forordning nr. 2436/91, at et enkelt interventionsorgan laa inde med seks partier ud af elleve, at to forskellige interventionsorganer laa inde med fire partier ud af elleve, og at tre forskellige interventionsorganer kun laa inde med et parti ud af elleve.
91 Sagsoegeren kan endelig ikke paaberaabe sig, at det var retsstridigt at forkorte fristen mellem licitationsbekendtgoerelsen og indgivelsen af bud fra 45 til 20 dage. Kommissionen var berettiget til at fravige artikel 3 i forordning nr. 3389/73, som aendret, i henhold til den vide skoensbefoejelse, der er tillagt den inden for den faelles landbrugspolitik (jf. Domstolens dom af 19.5.1992, forenede sager C-104/89 og C-37/90, Mulder m.fl. mod Raadet og Kommissionen, Sml. I, s. 3061, praemis 12). Sagsoegeren har ikke anfoert eller godtgjort, at Kommissionen har anlagt et aabenbart urigtigt skoen ved at finde det noedvendigt at forkorte den gaeldende frist for at kunne saelge partierne hurtigt, inden den nye markedsordning for tobak blev indfoert. Desuden gjaldt den forkortede frist for alle de beroerte virksomheder uanset deres stoerrelse. I oevrigt har sagsoegeren ikke naermere angivet, i hvilket omfang den forkortede frist skulle kunne begunstige virksomheder af en vis stoerrelse frem for andre.
92 Da Kommissionen har paavist, at mellemstore virksomheder har deltaget i licitationen, er det ufornoedent at tage stilling til lovligheden af et eventuelt faelles bud paa samme parti fra flere virksomheder.
93 Under alle omstaendigheder var de foranstaltninger, Kommissionen ved den fjerde licitation valgte at ivaerksaette med henblik paa at afsaette de maengder tobak, interventionsorganerne laa inde med, egnede til at virkeliggoere de maal, der forfulgtes, og de gik ikke ud over, hvad der var noedvendigt for at naa dem (jf. den ovenfor anfoerte dom i sagen Vandemoortele mod Kommissionen, praemis 34), i betragtning af, at de maengder, der var oplagret hos interventionsorganerne, faldt maerkbart i perioden mellem 1991 og 1992, og at de priser, der blev opnaaet ved den fjerde licitation - i hvert fald for nogle sorters vedkommende - var klart hoejere end dem, der blev budt ved de tidligere licitationer. Paa denne baggrund har Kommissionen ikke overskredet graenserne for sit skoen ved gennemfoerelsen af den faelles markedsordning for raatobak.
94 Det maa desuden fastslaas, at alle virksomhederne i tobakssektoren havde adgang til den fjerde licitation paa samme betingelser og efter de samme regler, og at den kunne afholdes paa en anden maade end de foregaaende licitationer, da Kommissionen frit kunne indrette sin politik efter udviklingen i markedsforholdene og de maal, der forfulgtes (jf. i denne forbindelse Domstolens dom af 17.12.1981, forenede sager 197/80, 198/80, 199/80, 200/80, 243/80, 245/80 og 247/80, Ludwigshafener Walzmuehle m.fl. mod Raadet og Kommissionen, Sml. s. 3211, praemis 40).
95 Heraf foelger, at der ikke kan gives sagsoegeren medhold i anbringenderne om, at proportionalitetsprincippet og ligebehandlingsprincippet er tilsidesat.
96 Det fremgaar af det foregaaende, at forordning nr. 2436/91 ikke er retsstridig, og at Faellesskabet derfor ikke kan ifalde ansvar uden for kontraktforhold over for sagsoegeren som foelge af forordningen.
Forhoejelsen af sikkerheden
- Parternes argumenter
97 Sagsoegeren har anfoert, at Kommissionen ved at forhoeje sikkerheden har tilsidesat proportionalitetsprincippet, idet forhoejelsen hverken var begrundet i udviklingen paa markedet eller i eksportrestitutionerne. Formaalet med sikkerheden er at sikre, at den bydende overholder de forpligtelser, der foelger af hans deltagelse i licitationen, og navnlig, at varen faktisk eksporteres. Ved at fastsaette sikkerheden til et ensartet beloeb, uanset hvilken sort tobak der var tale om, og dermed uanset dens vaerdi, godtgjorde Kommissionen, at det ikke var udviklingen paa markedet, der laa til grund for forhoejelsen.
98 Sagsoegeren er desuden af den opfattelse, at formaalet med forhoejelsen faktisk var at udelukke visse potentielle koebere, hvilket ogsaa viser, at der foreligger en tilsidesaettelse af ligebehandlingsprincippet.
99 Kommissionen har heroverfor anfoert, at sikkerheden paa ingen maade var for hoej, og at den var absolut noedvendig for at daekke forskellen mellem salgsprisen ved eksport og prisen paa faellesmarkedet, samt i det mindste virkningen af eksportrestitutionerne.
100 Kommissionen har desuden anfoert, at sagsoegeren har deltaget i den femte licitation, hvor der kraevedes en sikkerhed paa 0,7 ECU, hvilket beviser, at sagsoegeren slet ikke var udelukket fra interventionssalget.
101 Det sagsoegende selskab har heroverfor anfoert, at dets deltagelse i en licitation, hvor sikkerheden var fastsat til 0,7 ECU/kg, skyldes, at licitationen vedroerte en meget mindre maengde tobak.
- Rettens bemaerkninger
102 I foerste betragtning til forordning nr. 3040/91 har Kommissionen anfoert, at forhoejelsen af sikkerheden er begrundet i, at det er noedvendigt at tage hensyn til udviklingen paa markedet og i eksportrestitutionerne. Under den foreliggende sag har Kommissionen praeciseret, at forhoejelsen var begrundet i, at det var noedvendigt at sikre, at de bydende overholdt de forpligtelser, der fulgte af deres deltagelse i en licitation, og - da der var tale om en licitation med henblik paa eksport - at sikre, at varen faktisk blev eksporteret ud af Faellesskabet.
103 Det fremgaar dernaest af et svar fra Kommissionen paa et skriftligt spoergsmaal fra Retten, at sikkerheden og den salgspris, der blev opnaaet i forbindelse med de af Kommissionen afholdte licitationer, selv efter forhoejelsen af sikkerheden tilsammen var mindre end den koebspris, de paagaeldende interventionsorganer havde betalt for tobakken, hvilket sagsoegeren ikke har bestridt under retsmoedet.
104 Under disse omstaendigheder kan forhoejelsen af sikkerheden i henhold til forordning nr. 3040/91 ikke anses for urimelig.
105 Endelig maa det understreges, at Kommissionen ved forvaltningen af markedsordningen for tobak navnlig har pligt til at undgaa, at afsaetningen af tobakken forstyrrer markedet. Den omstaendighed, at der stilles strenge krav om sikkerhedsstillelse, er i princippet et tegn paa, at Kommissionen opfylder sin forpligtelse korrekt. Krav om sikkerhedsstillelse som dem, der er fastsat ved forordning nr. 3040/91, indebaerer noedvendigvis, at virksomheder, som ikke kan opfylde dem, udelukkes. En saadan udelukkelse, som er en naturlig foelge af ethvert krav om sikkerhedsstillelse, udgoer derfor ikke en tilsidesaettelse af ligebehandlingsprincippet (jf. Domstolens dom af 7.4.1992, sag C-358/90, Compagnia italiana alcool mod Kommissionen, Sml. I, s. 2457, praemis 54). Da der har vaeret smaa og mellemstore virksomheder blandt tilslagsmodtagerne ved den fjerde licitation, har kravene om sikkerhedsstillelse under alle omstaendigheder ikke i praksis udelukket saadanne virksomheder fra at deltage i denne licitation.
106 Heraf foelger, at der ikke kan gives sagsoegeren medhold i anbringenderne om, at proportionalitetsprincippet og ligebehandlingsprincippet er tilsidesat.
107 Det fremgaar af det foregaaende, at forordning nr. 3040/91 - for saa vidt som den har forhoejet sikkerheden - ikke er retsstridig, og at Faellesskabet derfor ikke kan ifalde ansvar uden for kontraktforhold over for sagsoegeren som foelge af forordningen.
108 Den anmodning, sagsoegeren har fremsat i replikken om, at der udmeldes en sagkyndig, og at Kommissionen opfordres til at fremlaegge yderligere dokumenter, kan ikke imoedekommes. Dels er de omhandlede dokumenter ikke noedvendige for afgoerelsen af sagen, dels ville det ikke tjene noget formaal at udmelde en sagkyndig, der skal vurdere det paastaaede tab, eftersom sagsoegeren ikke har bevist, at Kommissionens adfaerd, som sagsoegeren klagede over, var retsstridig.
109 Herefter maa Kommissionen frifindes i det hele, uden at der er grund til at undersoege, om de andre betingelser for, at Faellesskabet kan ifalde ansvar uden for kontraktforhold, er opfyldt, nemlig at der reelt foreligger et tab, og at der er aarsagsforbindelse mellem Kommissionens adfaerd og det tab, der haevdes at vaere lidt.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
110 I henhold til procesreglementets artikel 87, stk. 2, paalaegges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt paastand herom. Da sagsoegeren har tabt sagen, og Kommissionen har nedlagt paastand om, at sagsoegeren tilpligtes at betale sagens omkostninger, boer sagsoegeren doemmes til at betale sagens omkostninger.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
udtaler og bestemmer
RETTEN
(Fjerde Afdeling)
1) Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber frifindes.
2) Sagsoegeren betaler sagens omkostninger.