62014CC0577
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
M. CAMPOS SÁNCHEZ-BORDONA
fremsat den 19. juli 2016 (
1
)
Sag C-577/14 P
Brandconcern BV
mod
Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO)
»Appel — EU-varemærke — ordmærke »Lambretta« — begæring om fortabelse indgivet af Brandconcern BV — erklæring om delvis fortabelse«
1.
Et af kravene for registrering af et varemærke er, at de varer eller tjenesteydelser, for hvilke der ansøges om registrering for tegnet med fornødent særpræg, skal identificeres i ansøgningen. Erhvervsdrivende, varemærkemyndigheder og Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (herefter »EUIPO«) (
2
) anvender Nice-klassifikationen hertil (
3
).
2.
Nice-arrangementet indeholder en fortegnelse bestående af 34 vareklasser og 11 tjenesteydelsesklasser. Hver klasse indeholder generelle angivelser svarende til de sektorer, som varerne eller tjenesteydelserne tilhører. Klassifikationen indeholder også en alfabetisk fortegnelse over varer og tjenesteydelser, der angiver den klasse, som hver af disse tilhører.
3.
I Chartered Institute of Patent Attorneys-d (
4
) (herefter »IP Translator-dommen«) traf Domstolen afgørelse om fortolkningen af anvendelsen af klasseoverskrifterne i Nice-arrangementet som en faktor, der indvirker på beskyttelsesomfanget for en varemærkeregistrering. Domstolen opstillede en række retningslinjer, navnlig behovet for, at varemærkeansøgninger klart og præcist identificerer de varer og tjenesteydelser, for hvilke der ansøges om beskyttelse (
5
). Domstolen begrænsede dog ikke dommens tidsmæssige virkninger.
4.
I denne appel har virksomheden Brandconcern BV nedlagt påstand om ophævelse af Rettens dom af 30. september 2014 i Scooters India mod KHIM – Brandconcern (LAMBRETTA) (herefter »den appellerede dom«) (
6
), idet virksomheden har argumenteret for, at Retten begik en fejl, da den ikke anvendte retspraksis i IP Translator-dommen med tilbagevirkende kraft på en ansøgning til EUIPO om registrering i klasse 12. Brandconcern BV’s appel vil for det første give mulighed for, at der redegøres for retspraksis i IP Translator-dommen i generelle vendinger, og for det andet at der foretages en analyse af, om den retspraksis kan finde anvendelse på varemærker, der allerede er registreret.
5.
Under alle omstændigheder vil betydningen af dommen i appelsagen være begrænset i lyset af den nye udgave af artikel 28 i forordning nr. 207/2009 (
7
) efter ikrafttræden den 23. marts 2016 af forordning (EU) 2015/2424 (
8
). Artikel 28, stk. 8, søger at afhjælpe fortolkningsproblemerne i forbindelse med klassificeringen af varer og tjenesteydelser dækket af varemærker, der blev registreret inden datoen for afsigelse af IP Translator-dommen.
I – Relevante retsforskrifter
A – Forordning nr. 207/2009 om EU-varemærker
6.
For så vidt angår disse retsforhandlinger er EU-varemærker reguleret i forordning nr. 207/2009. Efterfølgende ændringer i medfør af forordning 2015/2424, som ændrede væsentlige aspekter af de tidligere regler om EF-varemærker (nu kaldet »EU-varemærker«) (
9
), finder ikke tidsmæssigt anvendelse på denne appel. Det er ikke desto mindre hensigtsmæssigt at henvise til den nye artikel 28 (»Angivelse og klassificering af varer og tjenesteydelser«), hvis stk. 8 bestemmer:
»8.   Indehavere af EU-varemærker, der er ansøgt om inden den 22. juni 2012, og som er registreret for en hel klasseoverskrift i Nice-klassifikationen, kan erklære, at det på ansøgningsdatoen var deres hensigt at søge om beskyttelse for andre varer eller tjenesteydelser end dem, der ud fra en ordlydsfortolkning er omfattet af den pågældende klasseoverskrift, forudsat at de varer eller tjenesteydelser, der udpeges, er medtaget i den alfabetiske fortegnelse for den pågældende klasse i den udgave af Nice-klassifikationen, der var gældende på ansøgningsdatoen.
Erklæringen indgives til kontoret senest den 24. september 2016 og angiver klart, præcist og specifikt andre varer og tjenesteydelser end dem, der ud fra en ordlydsfortolkning klart er omfattet af klasseoverskrifterne, og som oprindeligt var omfattet af indehaverens hensigt. […]
EU-varemærker, for hvilke der ikke er indgivet nogen erklæring inden for den i andet afsnit omhandlede frist, anses fra udløbet af nævnte frist kun for at omfatte varer eller tjenesteydelser, der ud fra en ordlydsfortolkning klart er omfattet af angivelserne i overskriften for den relevante klasse.«
7.
Artikel 51, der vedrører fortabelsesgrunde, findes i afsnit VI »Afkald, fortabelse og ugyldighed« og bestemmer:
»1.   EF-varemærkeindehaverens ret erklæres fortabt efter indgivelse af begæring herom til Harmoniseringskontoret eller ved fremsættelse af modkrav under en sag om varemærkekrænkelse:
a)
når der inden for en sammenhængende periode på fem år ikke inden for Fællesskabet er gjort reel brug af varemærket for de varer eller tjenesteydelser, for hvilke det er registreret, og der ikke foreligger rimelig grund til, at brug ikke har fundet sted […]
[…]
2.   Hvis fortabelsesgrunden kun er til stede for en del af de varer eller tjenesteydelser, for hvilke EF-varemærket er registreret, erklæres indehaverens ret kun fortabt for så vidt angår de pågældende varer eller tjenesteydelser.«
B – Gennemførelsesforordning (EF) nr. 2868/95 (
10
)
8.
Under overskriften »Fortegnelse over varer og tjenesteydelser« bestemmer regel 2:
»1.
Klassificeringen af varer og tjenesteydelser følger den klassificering, der er nævnt i artikel 1 i Nice-arrangementet vedrørende international klassificering af varer og tjenesteydelser til brug ved registrering af varemærker af 15. juni 1957, som revideret og ændret.
2.
Fortegnelsen over varer og tjenesteydelser skal være udformet således, at varernes og tjenesteydelsernes art klart fremgår, og således, at de enkelte varer og tjenesteydelser kun kan klassificeres i én af Nice-klassifikationens klasser.
3.
Varerne og tjenesteydelserne skal så vidt muligt grupperes efter Nice-klassifikationens klasser, idet nummeret på den klasse i klassifikationen, som den pågældende gruppe af varer og tjenesteydelser tilhører, anføres foran hver gruppe, og idet hver gruppe opføres i den rækkefølge, der er angivet i klassifikationen.
4.
Klassifikationen af varer og tjenesteydelser tjener kun administrative formål. Varer og tjenesteydelser må derfor ikke betragtes som værende af samme art, blot fordi de står opført i samme klasse i Nice-klassifikationen, og varer og tjenesteydelser bør derfor ej heller betragtes som værende forskellige, blot fordi de er opført i forskellige klasser i Nice-klassifikationen.«
C – Meddelelser fra EUIPO’s præsident
9.
EUIPO’s præsident udøver de beføjelser, han er tildelt i henhold til artikel 124 i forordning nr. 207/2009. For så vidt som det er relevant for denne sag, er de vigtigste beføjelser at træffe interne administrative bestemmelser og navnlig meddelelser [stk. 2, litra a)], der skal offentliggøres i EUIPO’s meddelelsesblad i overensstemmelse med forordningens artikel 89, stk. 1, litra b).
10.
Præsidenten vedtog og offentliggjorde meddelelse nr. 4/03 (
11
) for at forklare kontorets praksis vedrørende anvendelsen af klasseoverskrifter og følgerne heraf, når EF-varemærkeansøgninger eller -registreringer begrænses, der gives delvist afkald herpå, eller de er en del af indsigelses- eller fortabelsessager. Meddelelsens punkt IV, første og andet afsnit, har følgende ordlyd:
»De 34 vareklasser og 11 tjenesteydelsesklasser omfatter alle varer og tjenesteydelser, hvorfor brugen af alle de generelle angivelser i klasseoverskriften for en bestemt klasse indebærer, at der gøres krav på alle varerne eller tjenesteydelserne i denne bestemte klasse.
På samme måde vedrører brugen af en vis generel angivelse, der findes i klasseoverskriften, alle de varer eller tjenesteydelser, som er omfattet af denne generelle angivelse og er korrekt klassificeret i denne klasse. […]«
11.
Efter IP Translator-dommen, og selv om Domstolen heri fortolkede direktiv 2008/95/EF (
12
) og ikke forordning nr. 207/2009, offentliggjorde EUIPO’s præsident meddelelse nr. 2/12 (
13
), hvis punkt V anfører:
»For så vidt angår EF-varemærker, der er registreret inden denne meddelelses ikrafttræden, og som anvender alle de generelle angivelser, der findes i klasseoverskriften for en bestemt klasse, er EUIPO af den opfattelse, at ansøgerens hensigt i lyset af indholdet af den tidligere meddelelse 4/03 var at dække alle de varer og tjenesteydelser, der er omfattet af den alfabetiske fortegnelse for denne klasse i den udgave, der var i kraft på ansøgningstidspunktet.
Ovenstående ændrer ikke på anvendelsen af EF-varemærkeforordningens artikel 50.«
II – Tvistens baggrund
12.
Som det fremgår af den appellerede doms præmis 1-6, er Scooters India Ltd. indehaver af EF-ordmærket »Lambretta« (
14
), der blev ansøgt den 7. februar 2000 og registreret den 6. august 2002 under nummer 1495100.
13.
Ansøgningen om registrering var begrænset til Nice-arrangementets klasse 3, 12, 14, 18 og 25 som de varer, der skulle være dækket af varemærket. Hvad angår denne appel er det tilstrækkeligt, henset til, at Scooters India delvist trak sine påstande tilbage for Retten (
15
), at henvise til varerne i klasse 12, der er beskrevet således i Nice-arrangementet:
—
klasse 12: »køretøjer; befordringsmidler til brug på land, i luften eller i vandet«.
14.
Den 19. november 2007 indgav Brandconcern en begæring om delvis fortabelse af varemærket i henhold til artikel 50, stk. 1, litra a), og stk. 2, i forordning (EF) nr. 40/94 (
16
). Denne begæring om fortabelse omfattede bl.a. varer i klasse 12 og byggede på manglende reel brug af varemærket i en sammenhængende periode på fem år.
15.
Ved afgørelse af 24. september 2010 tog EUIPO’s annullationsafdeling påstanden til følge og erklærede varemærket delvist fortabt med virkning fra den 19. november 2007 for bl.a. varerne i klasse 12.
16.
Scooters India indgav en klage til EUIPO over afgørelsen af 24. september 2010 i henhold til artikel 58-64 i forordning nr. 207/2009.
17.
Ved afgørelse af 1. december 2011 (herefter »den omtvistede afgørelse«) forkastede Første Appelkammer ved EUIPO Scooters Indias klage undtagen for den del, der vedrørte »sæbe« i klasse 3 (i forhold til hvilken appelkammeret annullerede afgørelsen af 24.12.2010) (
17
).
18.
Appelkammeret begrundede forkastelsen af Scooters Indias klage med, at der ikke var fremlagt tilstrækkeligt bevis for reel brug af varemærket Lambretta i forbindelse med (bl.a.) varerne i klasse 12, hvilket betød, at registreringen skulle erklæres fortabt.
III – Den appellerede dom
19.
Ved stævning af 8. februar 2012 anlagde Scooters India sag ved Retten med påstand om annullation af appelkammerets afgørelse. Sagen blev støttet på et enkelt retligt anbringende om tilsidesættelse af artikel 51, stk. 2, i forordning nr. 207/2009, der var opdelt i to klagepunkter.
20.
I det første klagepunkt kritiserede Scooters India appelkammeret for ikke at have undtaget reservedele fra erklæringen om varemærkets fortabelse, hvorved virksomheden påstod, at EUIPO burde have anvendt det gældende kriterium på det tidspunkt, hvor ansøgningen blev indgivet i 2000. I henhold til dette kriterium dækker en ansøgning om registrering af et varemærke, hvis ansøgningen uden at sondre nævner alle varerne i klasseoverskriften, alle varerne i den alfabetiske fortegnelse over varer og tjenesteydelser dækket af denne klasse (herefter »alt-omfattet-kriteriet«).
21.
Retten analyserede dette klagepunkt. Retten undersøgte (
18
), om reservedele til scootere var omfattet af de i klasse 12 opregnede varer, og undersøgte derefter, om den af Scooters India indgivne ansøgning om registrering kunne afgøres på grundlag af alt-omfattet-kriteriet eller »ordlydskriteriet« (
19
), dvs. kun under hensyntagen til betydningen af de kategorier af varer, der udtrykkeligt er opregnet i den pågældende klasseoverskrift (i denne sag, køretøjer, befordringsmidler til brug på land, i luften og i vand).
22.
Retten henviste til IP Translator-dommen (
20
), hvoraf det følger, at en varemærkeansøger, som gør brug af alle de generelle angivelser i klasseoverskriften for en bestemt klasse i Nice-klassifikationen, skal præcisere, om ansøgningen omfatter samtlige varer eller tjenesteydelser, som er opført i den alfabetiske fortegnelse i denne bestemte klasse, eller blot visse af disse varer eller tjenesteydelser, og i sidstnævnte tilfælde skal ansøgeren anføre, hvilke varer eller tjenesteydelser i denne klasse der er omfattet (
21
).
23.
Henset til, at IP Translator-dommen blev afsagt efter de faktiske omstændigheder, der er omtvistet i sagen, undersøgte Retten, om dommen indvirkede på sagen, og fandt, at meddelelse nr. 2/12 fandt anvendelse i sagen, idet Retten i det væsentlige støttede sig til følgende argumenter: a) meddelelse nr. 4/03 forklarede blot kontorets praksis indtil tidspunktet for offentliggørelse heraf, b) meddelelse nr. 2/12 sondrede ikke mellem varemærker, der var registreret før og efter meddelelse nr. 4/03, og c) retssikkerhedsprincippet støttede anvendelsen af meddelelse nr. 2/12 på varemærker som Lambretta, der var registreret inden vedtagelsen af meddelelse nr. 4/03 (
22
).
24.
Retten fandt derfor, at det forhold, at ansøgningen om registrering af varemærket Lambretta, som nævnte alle kategorierne af varer i klasse 12, skal fortolkes således, at den dækkede alle varerne i den alfabetiske fortegnelse for denne klasse, hvilket endvidere var Scooters Indias hensigt. Retten bemærkede også, at selv om »reservedele til scootere« faktisk ikke findes i den alfabetiske varefortegnelse for klasse 12, idet fortegnelsen omfatter tilbehør og dele til køretøjer, såsom dæk, hjul og krumtaphuse, burde appelkammeret derfor have undersøgt, om der havde været reel brug af varemærket for reservedele. Eftersom der ikke blev foretaget en sådan undersøgelse i den omtvistede afgørelse, tog Retten det første klagepunkt i Scooter Indias annullationspåstand til følge (
23
).
25.
I det andet klagepunkt klagede Scooters India over, at appelkammeret begik en retlig fejl ved ikke at anvende Domstolens praksis, hvorefter faktisk brug af varemærket i forbindelse med løsdele bevarer indehaverens rettigheder til et varemærke for de varer, hvor disse løsdele indgår i sammensætningen (
24
).
26.
Retten forkastede det andet klagepunkt, fordi appelkammeret ikke havde undersøgt de fremlagte beviser for reservedele til scootere. Retten vejledte dog appelkammeret om, hvordan det skulle foretage undersøgelsen af brugen af varemærket Lambretta for reservedele, idet den bl.a. henviste til de i Ansul-dommen opstillede kriterier (
25
).
IV – Retsforhandlingerne for Domstolen og parternes påstande
27.
Den af Brandconcern iværksatte appel blev modtaget ved Domstolens Justitskontor den 11. december 2014, og EUIPO’s og Scooters Indias svarskrift blev modtaget henholdsvis den 10. marts 2015 og den 18. marts 2015.
28.
I overensstemmelse med artikel 175, stk. 1, i Domstolens procesreglement blev replikken indgivet den 4. juni 2015, og duplikken fra Scooters India og EUIPO blev indgivet henholdsvis den 8. juli 2015 og den 13. juli 2015.
29.
Brandconcern har principalt nedlagt påstand om: a) den appellerede dom ophæves, b) Scooters Indias søgsmål for Retten forkastes, og c) de øvrige parter tilpligtes at betale sagens omkostninger. Subsidiært har Brandconcern nedlagt påstand om, at den appellerede dom ophæves, for så vidt som den annullerede appelkammerets afgørelse af 1. december 2011, og EUIPO og Scooters India tilpligtes at betale sagens omkostninger.
30.
EUIPO har nedlagt påstand om: a) det andet appelanbringende afvises, b) appellen forkastes, og c) Brandconcern tilpligtes at betale sagens omkostninger.
31.
Scooters India har nedlagt påstand om, at appellen forkastes, og Brandconcern tilpligtes at betale sagens omkostninger.
32.
På anmodning af Brandconcern og Scooters India i henhold til procesreglementets artikel 76, stk. 1, blev der afholdt retsmøde den 11. maj 2016, hvor alle parterne fremsatte mundtlige argumenter.
V – Behandling af appellen
33.
Brandconcern har påstået, at Retten begik to retlige fejl: a) tilsidesættelse af artikel 51, stk. 1, litra a), sammenholdt med artikel 51, stk. 2, i forordning nr. 207/2009, og b) en formel mangel bestående i en uoverensstemmelse mellem sagsøgerens påstande og domskonklusionen, hvorfor Retten traf afgørelse ultra petita.
A – Det første anbringende om tilsidesættelse af artikel 51, stk. 1, litra a), sammenholdt med artikel 51, stk. 2, i forordning nr. 207/2009
1. Parternes argumenter
34.
Brandconcern har gjort gældende (
26
), at Retten begik en retlig fejl ved at finde, at EUIPO i overensstemmelse med retssikkerhedsprincippet havde pligt til at undersøge, om Scooters India havde gjort reel brug af varemærket for reservedele efter, at EUIPO havde godtaget, at registreringen af dette tegn også dækkede disse varer, hvilket byggede på ordlyden af klasse 12.
35.
Brandconcern har til støtte herfor henvist til IP Translator-dommen, hvor Domstolen traf afgørelse i henhold til en ordlydsfortolkning af den ordlyd, som varemærkeindehavere havde anvendt i ansøgningerne om registrering. Ifølge Brandconcern finder den dom ubetinget anvendelse i denne sag, og der skal ikke tages hensyn til de betragtninger om retssikkerhed, som Retten anførte i den appellerede dom.
36.
Brandconcern har påstået, at Retten ikke kan begrænse den tidsmæssige virkning af Domstolens dom, når sidstnævnte ikke tog et forbehold herom i sin egen afgørelse. Endvidere angav Scooters India ikke for Retten nogen præcedens til støtte for en sådan lempelse af retssikkerhedsprincippet, og den appellerede dom gør det heller ikke. I denne forbindelse kan Retten heller ikke støtte sig til sine egne domme for at begrænse virkningerne af en af Domstolens domme.
37.
Endelig har Brandconcern benægtet, at fortolkningen af en varemærkeansøgning skal tage hensyn til varemærkeindehaverens hensigt (
27
), hvilket strider mod EUIPO’s praksis forud for meddelelse nr. 2/12. Denne hensigt skal under alle omstændigheder vedrøre vare- og tjenesteydelsesfortegnelsen med henblik på med den størst mulige nøjagtighed at afgøre omfanget af den beskyttelse, som varemærkeindehaveren gør krav på, således som IP Translator-dommen efterfølgende fastsatte. Det er ikke muligt at råde bod på mangler i den oprindelige erklæring ved at henvise til en efterfølgende anmodning om notering af anciennitet eller til en appelsag.
38.
Kort sagt kunne Domstolen efter Brandconcerns opfattelse have vedtaget en »fremadrettet« fremgangsmåde i IP Translator-dommen som retningslinje for fortolkningen af varemærkeansøgninger, men det gjorde den ikke. Domstolen opstillede snarere en generel regel, idet den krævede klarhed og præcision i de i varemærkeansøgningerne medtagne angivelser, i lyset af hvilke sådanne ansøgninger skal fortolkes.
39.
EUIPO har forkastet Brandconcerns argumenter. Navnlig har EUIPO påstået, at IP Translator-dommen ikke valgte en af de to fremgangsmåder, nemlig alt-omfattet-kriteriet i meddelelse nr. 4/03 eller ordlydskriteriet. EUIPO har bemærket, at dommen omhandlede varemærkeansøgninger og ikke varemærker, der allerede var registreret, hvoraf følger, at kravene om klarhed og præcision frem for alt vedrører de førstnævnte og ikke på samme måde de sidstnævnte.
40.
Ifølge EUIPO antyder IP Translator-dommen, præmis 60, at ansøgerens hensigt er det væsentlige kriterium ved afgørelsen af det beskyttelsesomfang, som et varemærke giver. Mens det er ansøgerne, der skal fremlægge deres hensigt ved at opfylde kravene om klarhed og præcision, skal de kompetente myndigheder (varemærkemyndigheder) klarlægge denne hensigt i forhold til allerede registrerede varemærker. IP Translator-dommen kan ikke anvendes til at forhindre afklaringen af ansøgerens hensigt gennem en formodning. Retten så i denne forbindelse ikke bort fra vejledningen i IP Translator-dommen vedrørende varemærkeansøgninger, men modulerede den blot i forhold til registrerede varemærker.
41.
EUIPO har videre bemærket, at Scooters Indias hensigt var åbenbar, da virksomheden ansøgte om registrering af det tidligere britiske varemærke Lambretta, hvor det anmodede om notering af anciennitet for alle varer, herunder »motorkøretøjer, lastbiler og cykler samt dele og tilbehør hertil«.
42.
Scooters India har gjort gældende, at en fortolkning af IP Translator-dommen på den af Brandconcern foreslåede måde vil tilsidesætte retssikkerhedsprincippet og princippet om beskyttelse af den berettigede forventning for erhvervsdrivende, som støttede sig til varemærkemyndighedernes (ikke kun EUIPO’s) fremgangsmåde vedrørende angivelse af en klasseoverskrift som en forkortet henvisning til alle varer omfattet af denne klasse i henhold til den alfabetiske fortegnelse. Scooters India har videre gjort gældende, idet virksomheden har støttet sig til de samme argumenter som EUIPO, at Brandconcern har fortolket IP Translator-dommen forkert.
2. Undersøgelse af appelanbringendet
43.
Brandconcern har med det første appelanbringende gjort gældende, at den appellerede dom tilsidesætter artikel 51, stk. 1, litra a), sammenholdt med artikel 51, stk. 2, i forordning nr. 207/2009. Denne bestemmelse bestemmer, at der skal være gjort reel brug af varemærket i en periode på fem år for de varer eller tjenesteydelser, som det dækker (
28
).
44.
Mens udtrykket »reel brug« blev fortolket på omfattende og detaljeret vis i Ansul-dommen (
29
) og ikke er omtvistet i denne appel, skal henvisningen til »de varer eller tjenesteydelser, for hvilke [varemærket] er registreret«, stadig fortolkes.
45.
Eftersom EU-varemærkeansøgningen i henhold til artikel 26, stk. 1, litra c), i forordning nr. 207/2009 skal indeholde de varer og tjenesteydelser, for hvilke der ansøges om beskyttelse, for at tegnet kan registreres, har Brandconcern påstået, at vurderingen af denne ansøgning skal foretages i overensstemmelse med de kriterier, der blev opstillet i IP Translator-dommen.
46.
Der er to linjer i uenigheden vedrørende anvendelsen af IP Translator-dommen i denne sag: om dommen er tidsmæssigt relevant, og om den finder anvendelse ud fra et materielt synspunkt. Mens Brandconcern har argumenteret for, at dommen i sig selv ikke begrænser sine virkninger, og Retten følgelig ikke havde ret til at moderere dommens anvendelse på grund af retssikkerhed, har EUIPO henledt opmærksomheden på forskellen mellem de to tvisters genstand: en varemærkeansøgning (i IP Translator-dommen) og et registreret varemærke (i disse retsforhandlinger).
a) Den tidsmæssige begrænsning af virkningerne af Domstolens domme
47.
Det fremgår af fast retspraksis, at den fortolkning, som Domstolen foretager af en EU-retlig bestemmelse under udøvelse af sin kompetence i henhold til artikel 267 TEUF, skal belyse og præcisere betydningen og rækkevidden af den pågældende regel, således som den skal forstås og anvendes, henholdsvis burde have været forstået og anvendt fra sin ikrafttræden. Heraf følger, at den således fortolkede regel kan og skal anvendes endog i forbindelse med retsforhold, der er stiftet og består, før der afsiges dom vedrørende fortolkningsanmodningen, såfremt betingelserne for at forelægge en tvist for de kompetente domstole om anvendelsen af den nævnte regel i øvrigt er opfyldt (
30
).
48.
Den samme retspraksis angiver, at det kun er rent undtagelsesvis, at Domstolen under anvendelse af et almindeligt retssikkerhedsprincip, der er sikret i Den Europæiske Unions retsorden, vil finde anledning til at begrænse muligheden for at gøre en bestemmelse gældende, når kriteriet, at de berørte parter skal være i god tro, og at der skal være fare for alvorlige forstyrrelser, er opfyldt (
31
).
49.
Endelig tilkommer det i henhold til denne retspraksis Domstolen at fastsætte et bestemt tidspunkt, fra hvilket den fortolkning, som den har givet af en EU-retlig bestemmelse, skal have virkning, og en begrænsning af den tidsmæssige virkning af en sådan fortolkning kan kun antages at bestå på grundlag af selve den dom, der afgør fortolkningsspørgsmålet. Dette princip sikrer ligebehandling af medlemsstaterne og de øvrige retssubjekter i forhold til retten og opfylder derved endog de krav, der følger af retssikkerhedsprincippet (
32
).
50.
Kort sagt kan retspraksis om begrænsningen af virkningerne af en af Domstolens domme sammenfattes i de følgende punkter: a) Domstolens domme har principielt virkninger ex tunc, b) virkningerne af fortolkningen af en bestemmelse kan kun undtagelsesvist begrænses, c) det er kun Domstolen, der har kompetence til at vedtage en sådan begrænsning, og d) begrænsningen skal være udtrykkeligt angivet i den dom, som fortolker den pågældende bestemmelse.
51.
Det er korrekt, som Brandconcern har anført, at IP Translator-dommen ikke angiver nogen tidsmæssig begrænsning af dommens virkninger, hvoraf det følger, at den fortolkede bestemmelse umiddelbart også skal anvendes på retssituationer forud for dommen. Det er imidlertid slående, at ingen af partnerne i den præjudicielle sag (11 medlemsstater, Kommissionen, EUIPO og de to parter i hovedsagen) anmodede om en sådan begrænsning, som ville have krævet, at Domstolen skulle tage anmodningen til følge eller forkaste den, men dommen siger intet herom. Selv om der er plads til gisninger om grunden til denne tavshed, foretrækker jeg at undlade at begive mig ind på et område, som er rent spekulativt, og som derfor ikke er til stor nytte i disse retsforhandlinger.
52.
Det er imidlertid mere nyttigt at undersøge kontorets argument, som til støtte for Rettens dom kvalificerer virkningerne af IP Translator-dommen i disse retsforhandlinger: Mens den sag omhandlede en varemærkeansøgning, vedrører denne sag et varemærke, som allerede er registreret. Det skal derfor fastslås, hvad den dom faktisk betyder.
b) IP Translator-dommen
53.
Sagen omhandlede (
33
) en ansøgning om registrering af betegnelsen »IP Translator« som et nationalt varemærke. Ansøgningen identificerede de dækkede tjenesteydelser ved at anvende den generelle ordlyd af overskriften i Nice-klassifikationens klasse 41, dvs. »uddannelsesvirksomhed; undervisningsvirksomhed; underholdningsvirksomhed; sportsarrangementer og kulturelle arrangementer«.
54.
Registrar i Det Forenede Kongerige afslog ansøgningen på grundlag af de nationale bestemmelser, der svarer til artikel 3, stk. 1, litra b) og c), og stk. 3, i direktiv 2008/95. Registrar fortolkede ansøgningen i overensstemmelse med meddelelse nr. 4/03 (
34
) således, at den ikke kun dækkede tjenesteydelser af den art, som ansøgeren havde specificeret, men også enhver anden tjenesteydelse, der er omfattet af Nice-klassifikationens klasse 41, herunder oversættelsestjenester. Registrar konkluderede, at betegnelsen »IP Translator« manglede fornødent særpræg og var beskrivende for disse sidstnævnte tjenesteydelser.
55.
Varemærkeansøgeren (
35
) klagede over afgørelsen, idet ansøgeren påstod, at ansøgningen ikke specificerede og derfor ikke dækkede oversættelsestjenester i klasse 41. Ansøgeren gjorde af denne grund gældende, at Registrars afslag på registrering var misforstået, og at ansøgningen var blevet afslået med urette.
56.
I sit svar på de tre præjudicielle spørgsmål (som omformuleret) gjorde Domstolen følgende:
—
pålagde varemærkeansøgere en pligt til tilstrækkeligt klart og præcist at identificere de varer og tjenesteydelser, for hvilke der ansøges om varemærkebeskyttelse (
36
)
—
tillod ansøgeren at anvende de generelle angivelser i Nice-klassifikationens klasseoverskrifter, forudsat at en sådan identifikation i sig selv er tilstrækkelig klar og præcis (
37
), og
—
i denne situation, hvor en ansøger gør brug af alle de generelle angivelser i en bestemt klasseoverskrift, anførte Domstolen, at varemærkeansøgeren har pligt til at præcisere, om ansøgningen omfatter samtlige varer eller tjenesteydelser, som er opført i den alfabetiske fortegnelse i denne bestemte klasse, eller blot visse af disse varer eller tjenesteydelser (
38
).
57.
Jeg konkluderer på baggrund af læsningen af IP Translator-dommen for det første, at domskonklusionen skal forstås i sammenhæng med den tvist, som den løste, og som vedrørte et afslag på en varemærkeansøgning på grundlag af fortolkningen af de tjenesteydelsesklasser, for hvilke der blev ansøgt om beskyttelse. Navnlig beskriver dommen den måde, hvorpå en varemærkeansøger skal opfylde pligten til klart og præcist at angive den vare- eller tjenesteydelsesfortegnelse, for hvilken tegnet ønskes registreret (
39
).
58.
Selv om det tredje præjudicielle spørgsmål for det andet afspejlede tvisten mellem tilhængere af ordlydskriteriet og tilhængere af alt-omfattet-kriteriet (
40
) og opfordrede Domstolen til at deltage i denne drøftelse, afslog Domstolen elegant at efterkomme denne opfordring, idet den koncentrerede sit svar om ansøgningen og henviste problemet til varemærkemyndighedernes kompetenceområde (
41
).
59.
Det kan udledes af dommen, at Domstolen faktisk ikke støttede nogen af de omtvistede valgmuligheder. Endvidere gik Domstolen så vidt som til at udtrykke enighed i, at det var muligt at henvise generelt til klasserne, og anførte kun, at der skal være tilstrækkelig klarhed og præcision, uanset hvilken fortolkningsmetode der anvendes. Det skal indrømmes, at en sådan løsning i vidt omfang vedrører ordninger, der reguleres af alt-omfattet-kriteriet, eftersom en ansøger i henhold til denne løsning skal præcisere, om vedkommendes ansøgning tilsigter at dække samtlige de varer eller tjenesteydelser, der er opført i den alfabetiske fortegnelse for hver klasse, som er nævnt i ansøgningen, eller kun nogle af de varer eller tjenesteydelser, der er opført i denne fortegnelse (
42
). Jeg gentager dog, at domskonklusionen utvetydigt erklærede, at anvendelsen af generelle angivelser ikke er udelukket.
60.
For det tredje – omend måske mindre relevant – fortolkede IP Translator-dommen ikke en bestemt bestemmelse i direktiv 2008/95, men snarere varemærkeansøgeres pligt til klarhed og præcision i henhold til alle artikler i og betragtninger til denne lovtekst (
43
).
c) Anvendelsen i denne sag
61.
Er det muligt uden videre at anvende IP Translator-dommen i den situation, som gav anledning til disse retsforhandlinger? Jeg er enig i EUIPO’s forbehold i denne henseende af de grunde, som jeg nu vil redegøre for.
62.
Som jeg har anført, opstod IP Translator-sagen i sammenhæng med en ansøgning om registrering af et tegn med fornødent særpræg, som tilsigtede at beskytte bestemte tjenesteydelser. Hvad angår dette trin i varemærkeregistreringsproceduren pålagde Domstolen ansøgeren kravet om klarhed og præcision med henblik på at lette anvendelsen af andre af den relevante forordnings bestemmelser, såsom bestemmelserne om absolutte og relative registreringshindringer, hvorpå der i et efterfølgende trin kan støttes ret som grunde til varemærkets ugyldighed (
44
).
63.
Dette krav (
45
) vedrører grundlæggende ansøgeren. I IP Translator-dommen er det krav, der stilles til varemærkemyndighederne, svagere, og henvisningerne til disse nationale organer (»de kompetente myndigheder«) tilsigter enten at henlede opmærksomheden på forholdet mellem kravet om klare og præcise ansøgninger og opfyldelsen af varemærkemyndighedernes pligt til den forudgående behandling af ansøgninger (
46
) eller i tråd hermed at erindre varemærkemyndighederne om deres pligt til at foretage en konkret vurdering med henblik på at afgøre, om de generelle angivelser i klasseoverskrifterne opfylder kravene til klarhed og præcision (
47
). Disse krav afspejles dog ikke i domskonklusionen.
64.
I den sammenhæng får dommens præmis 60 (
48
), som forekommer at ugyldiggøre EUIPO’s praksis i henhold til meddelelse nr. 4/03 (der bygger på alt-omfattet-kriteriet), en betydning, som er i bedre overensstemmelse med resten af dommen. Sammenholdt med præmis 61 afslører kritikken sit sande omfang, som er advarslen om, at en sådan adfærd sætter det krav om klarhed og præcision, som varemærkeansøgerne er pålagt, på spil. Hvis der ikke var sådanne krav, når alle angivelserne i en klasseoverskrift anvendes, ville hverken ansøgeren eller tredjemand med sikkerhed kende omfanget af den beskyttelse, der afledes af anvendelsen af generelle angivelser.
65.
Risikoen ved anvendelse af alt-omfattet-fremgangsmåden eller -kriteriet er, at ansøgere undlader at opfylde deres pligt til klart at anføre de varer og tjenesteydelser, for hvilke de søger beskyttelse. Det er derfor nødvendigt at sikre, at ansøgerens pligt ikke erstattes med en løs administrativ praksis. I sammenhæng med dommen skal formålet dog forstås som en advarsel om ikke på det forudgående trin i behandlingen at godtage ansøgninger, som på grund af deres uklarhed ikke overholder kravet om klarhed og præcision ved identifikationen af de dækkede varer og tjenesteydelser. Det er min opfattelse, at dette er betydningen af præmis 62 i IP Translator-dommen.
66.
Efter min opfattelse er forskellen mellem de underliggende faktiske omstændigheder i IP Translator-sagen og denne sag (i den førstnævnte vedrørte de faktiske omstændigheder en varemærkeansøgning, og i denne sag vedrører de et registreret varemærke) til hinder for, at de konklusioner og kriterier, der er opstillet i den dom, anvendes i denne sag, hvilket fører til, at Brandconcerns første appelanbringende skal forkastes.
67.
Dette udfald er næppe overraskende i lyset af det forhold, at varemærkeansøgningen blev indgivet på et trin i varemærkeregistreringsproceduren, hvor det stadig er muligt at korrigere eller ændre ansøgningen, som det fremgår af artikel 43 i forordning nr. 207/2009. IP Translator-dommen bestyrker de nationale myndigheders pligt til på dette trin i deres behandling at sikre, at undersøgelsen af varemærker er streng og fuldstændig for at undgå, at der sker uretmæssige registreringer af varemærker (
49
). Eftersom deres opgave er at føre et præcist og formålstjenligt register (
50
), forekommer det logisk, at IP Translator-dommen indirekte bør tvinge dem til at sikre, at erhvervsdrivende indgiver ansøgninger, som overholder kravet om klarhed og præcision.
68.
Når et varemærke først er registreret, er fortolkningen af fortegnelsen over de varer og tjenesteydelser, som det beskytter, omfattet af en anden form for regel, herunder bl.a. forbuddet mod ændring af varemærket i artikel 48 i forordning nr. 207/2009. Konklusionerne i IP Translator-dommen er ikke nemme at forene med varemærkemyndighedernes rolle på dette trin. Det er netop forskellen mellem de to trin, som forklarer, at der ikke er nogen begrænsninger for virkningerne af IP Translator-dommen. Fortolkningen af den vare- og tjenesteydelsesfortegnelse, som findes i en ansøgning, der fortsat kan ændres, er ikke den samme som fortolkningen af den fortegnelse over varer og tjenesteydelser, der er dækket af et varemærke, som allerede er registreret, og som pr. definition er fastlagt og nærmest ikke kan ændres.
d) Følgeslutninger
69.
Hvis det således lægges til grund, at kontorets argument vedrørende betydningen af IP Translator-dommen for fortolkningen af den fortegnelse over varer og tjenesteydelser, der er dækket af registrerede varemærker, er korrekt, skal Brandconcerns hovedargument til støtte for det første appelanbringende forkastes, eftersom dommen omhandler forpligtelserne hos erhvervsdrivende, der indgiver en varemærkeansøgning.
70.
Appellantens klagepunkt bygger faktisk på en ufuldstændig forståelse af den appellerede dom, for dommen begrænser ikke de tidsmæssige virkninger af IP Translator-dommen, på trods af henvisningen i den appellerede doms præmis 24 til fast retspraksis herom og til det forhold, at IP Translator-dommen ikke indeholdt nogen henvisning til de tidsmæssige virkninger. Retten undersøgte blot, om EUIPO var berettiget til at anvende meddelelse nr. 4/03 på et varemærke, der var registreret før den 21. juni 2012, hvilket ville indebære anvendelse af alt- omfattet-kriteriet til at afgøre, om reservedele er omfattet af klasse 12, selv om der ikke udtrykkeligt er henvist hertil. Denne undersøgelse var en forudsætning for at fastslå, om appelkammeret burde have undersøgt de af Scooters India fremlagte beviser for reel brug af varemærket for sådanne dele.
71.
I denne sammenhæng behandlede den appellerede dom (
51
) meddelelse nr. 2/12, som den klassificerede som en »anvendelse af retssikkerhedsprincippet« i en situation, hvor EUIPO skulle forklare, hvordan det tilsigtede at afgøre omfanget af beskyttelsen for EU-varemærker, der var registreret før den 21. juni 2012, og som anvendte de generelle angivelser i Nice-arrangementets klasseoverskrifter.
72.
Senere forkastede den appellerede dom i præmis 28-34 den argumentation, at Scooters India ikke kunne støtte ret på princippet om beskyttelse af den berettigede forventning, fordi meddelelse nr. 4/03 blev offentliggjort efter, at virksomheden havde indgivet sin ansøgning. Retten fandt, at meddelelsen forklarede og konsoliderede den praksis, som EUIPO havde fulgt indtil det tidspunkt. Meddelelsen burde derfor også finde anvendelse på fortolkningen af den varefortegnelse, for hvilken Scooters India havde registreret varemærket Lambretta i 2002.
73.
Det kan udledes af ovenstående, at den appellerede dom sondrer mellem varemærker, der er ansøgt om, og varemærker, der allerede er beskyttede, uden herved at forsøge at begrænse de tidsmæssige virkninger af IP Translator-dommen. I lyset af den under punkt b) foreslåede fortolkning af IP Translator-dommen vedrørende det første appelanbringende kan Retten ikke beskyldes for at have tilsidesat de i den dom opstillede kriterier.
74.
EUIPO kunne derfor have anvendt alt-omfattet-kriteriet af hensyn til retssikkerheden, hvilket er et af EU-retsordenens principper, og have undersøgt Scooters Indias hensigt på tidspunktet for ansøgningens indgivelse. Retten begik ikke en retlig fejl, da den fandt, at EUIPO kunne anvende alt-omfattet-kriteriet på varemærker, der var registreret før den 21. juni 2012, eller ved at kræve, at appelkammeret skulle undersøge, om Scooters India havde gjort reel brug af varemærket Lambretta for reservedele.
75.
Jeg vil tillade mig at fremsætte en sidste betragtning: EU-lovgiver søgte ved at indføre den nye artikel 28, stk. 8, i forordning nr. 207/2009 (
52
) at afhjælpe de mangler i systemet, som gør det muligt for indehavere af varemærker, der var registreret før den 22. juni 2012 at afklare deres hensigt på ansøgningstidspunktet for så vidt angår de varer eller tjenesteydelser, der er nævnt i overskriften for den pågældende klasse, inden den 24. september 2016. Bestemmelsen giver derfor sådanne indehavere mulighed for at støtte sig til alt-omfattet-kriteriet med henblik på at fjerne enhver usikkerhed om det materielle beskyttelsesomfang (varer og tjenesteydelser) for deres intellektuelle ejendomsrettigheder. Bortset fra det forhold, at det ene instrument har lovmæssig karakter, og det andet ikke har det, er formålet det samme som det, EUIPO søgte at opfylde med meddelelse nr. 2/12.
76.
Det vil derfor være paradoksalt at ophæve Rettens dom – som Brandconcern har nedlagt påstand om – som fastslår den samme fremgangsmåde som lovgiver, når Scooters India stadig kan »afklare virksomhedens hensigt« over for EUIPO med henblik på at bekræfte, at hensigten er den samme som den af Retten identificerede. Det bør endvidere bemærkes, at lovgiver også har overholdt IP Translator-dommen ved at begrænse sit indgreb til varemærker, der allerede var registreret, inden dommen blev afsagt.
77.
Følgelig skal Brandconcerns første appelanbringende forkastes, eftersom det ikke er fastslået, at artikel 51, stk. 1, litra a), sammenholdt med artikel 51, stk. 2, i forordning nr. 207/2009 er tilsidesat.
B – Det andet appelanbringende om tilsidesættelse af begrundelsespligten på grund af manglende overensstemmelse
78.
Forkastelsen af det første appelanbringende betyder, at det andet anbringende, som Brandconcern har fremsat subsidiært skal undersøges.
1. Parternes argumenter
79.
Brandconcern har gjort gældende, at den appellerede dom er behæftet med en »formel mangel« (
53
), som indebærer, at afgørelsen er ultra petita (
54
), for Retten ville have annulleret den omtvistede afgørelse på trods af den konklusion, at Scooters India ikke havde brugt varemærket for varer omfattet af overskriften i klasse 12. Brandconcern har påstået, at den appellerede dom burde have stadfæstet den omtvistede afgørelse med hensyn til »køretøjer; befordringsmidler til brug på land, i luften eller i vandet« og kun have annulleret afgørelsen, for så vidt som den ikke undersøgte brugen af varemærket for andre varer i klasse 12, nemlig reservedele.
80.
EUIPO har for det første gjort gældende, at dette anbringende skal afvises, fordi Brandconcern ikke har anført de præmisser i den appellerede dom, som udtaler, at der ikke er gjort reel brug af varemærket Lambretta for de køretøjer eller befordringsmidler, der er henvist til. Eftersom virksomheden heller ikke har anført retshjemmelen for appelanbringendet, har EUIPO påstået, at kravene til, at anbringendet kan antages til realitetsbehandling i artikel 21 og artikel 53, stk. 1, i Domstolens statut ikke er opfyldt.
81.
Hvad angår det materielle har EUIPO gjort gældende, at Retten med rette annullerede den omtvistede afgørelse og behørigt hjemviste den til appelkammeret til undersøgelse af beviset for reel brug af varemærket for en underkategori af varer.
82.
Scooters India har sammenfaldende med EUIPO gjort gældende, at den anden retlige fejl ikke forefindes, og at der ikke er nogen reel forskel mellem denne og den første.
2. Undersøgelse af appelanbringendet
a) Skal anbringendet afvises?
83.
I modsætning til det af EUIPO påståede er det min opfattelse, at de væsentligste elementer i artikel 21 sammenholdt med artikel 53, stk. 1, i Domstolens statut og nærmere angivet i artikel 168 i Domstolens procesreglement er opfyldt. Selv om disse elementer ikke er fuldstændigt klart formuleret, og den form for formel fejl, som dommen er behæftet med, heller ikke er blevet særskilt angivet, er det min opfattelse, at Brandconcerns klagepunkt i det mindste kan antages til realitetsbehandling, for så vidt som det gøres gældende, at Retten gik videre i sin afgørelse end de af sagsøgeren nedlagte påstande.
84.
Det argument, der ligger til grund for det andet appelanbringende, er, at eftersom retsforhandlingerne for Retten kun vedrørte reservedele (og brugen af varemærket for sådanne dele), kunne den rimeligvis udlede – efter det af Brandconcerns påståede – at EUIPO’s konklusioner vedrørende beviset for reel brug af varemærket for køretøjer og befordringsmidler ikke var omfattet af annullationen, hvilket burde have hindret den appellerede dom i at annullere den omtvistede afgørelse i sin helhed.
85.
Denne kritik udgør en klage over uoverensstemmelse fra Rettens side, der efter Brandconcerns påstand traf afgørelse ultra petita (
55
), hvilket betyder, at det andet appelanbringende kan antages til realitetsbehandling.
b) Realiteten
86.
Efter min opfattelse kan det andet appelanbringende heller ikke tages til følge, fordi Retten ikke begik den påståede formelle fejl.
87.
Scooters India påstod, at Retten burde »annullere den omtvistede afgørelse, for så vidt som appelkammeret forkastede ansøgerens klage vedrørende varerne i klasse 12« (
56
) uden at foretage nogen sondring i denne henseende. Retten traf ikke afgørelse ultra petita i dommen ved at tage påstanden til følge, som den var formuleret.
88.
Endvidere er dommens præmis 44, som det andet appelanbringende henviser til, ikke en del af dommens ratio decidendi og har derfor ikke nogen væsentlig indvirkning på domskonklusionen. De præmisser, der førte til annullation af den omtvistede afgørelse, findes i et tidligere afsnit i dommen (
57
). I dommens præmis 44 begrænser Retten sig til, næsten pædagogisk, at forklare appelkammeret den form for undersøgelse, som det »bør« foretage. Tilsvarende forstærker præmis 43, hvor Retten også pålægger appelkammeret at søge vejledning i retspraksis i Ansul-dommen (
58
), denne didaktiske tone.
89.
I henhold til artikel 266 TEUF er det den institution, fra hvilken en annulleret retsakt hidrører, der »har pligt til at gennemføre de til dommens opfyldelse nødvendige foranstaltninger«. Med dette formål skal der ikke blot tages hensyn til domskonklusionen, men også til de præmisser, som har ført til domskonklusionen, og som danner det fornødne grundlag for denne i den forstand, at de er nødvendige, når det skal afgøres, hvad konklusionen helt præcist går ud på. Det er nemlig disse præmisser, som dels fastslår nøjagtig, hvilken bestemmelse der anses for ulovlig, dels angiver de nøjagtige grunde til den i konklusionen fastslåede ulovlighed, og som den pågældende institution skal tage hensyn til, når den udsteder en anden retsakt i stedet for den, der er blevet annulleret (
59
).
90.
Retten skal derfor ikke over for den pågældende institution angive, hvilke foranstaltninger institutionen skal træffe (
60
), hvilket ikke er til hinder for, at Retten giver institutionen visse retningslinjer for, hvordan den skal komme videre. I den situation er disse retningslinjer dog mere af informativ karakter, som det fremgår af den appellerede doms præmis 44.
91.
Endvidere er det vigtigt at henvise til Domstolens faste praksis, hvorefter den procedure, som skal til for at erstatte en annulleret retsakt, kan genoptages netop på det punkt, hvor ulovligheden indtrådte, og annullationen af en EF-retsakt ikke nødvendigvis berører de forberedende akter (
61
), hvoraf det følger, at appelkammeret var berettiget til at godtage beviser, der var fremlagt for varer omfattet af klasseoverskriften for klasse 12, hvis den måtte finde det hensigtsmæssigt.
92.
På baggrund af ovenstående betragtninger bør det andet appelanbringende forkastes.
VI – Sagens omkostninger
93.
I henhold til procesreglementets artikel 138, stk. 1, og 184, stk. 1, pålægges den tabende part i appellen at betale sagsomkostningerne, hvis der er nedlagt påstand herom. Eftersom jeg har foreslået, at Domstolen skal forkaste appellen, og idet EUIPO og Scooters India har nedlagt påstand om sagsomkostninger, skal Brandconcern tilpligtes at betale de to indstævntes omkostninger.
VII – Forslag til afgørelse
94.
På baggrund af ovenstående betragtninger foreslår jeg Domstolen at træffe følgende afgørelse:
»1)
Den af Brandconcern BV iværksatte appel til prøvelse af Rettens dom af 30. september 2014, sag T-51/12, Scooters India mod KHIM – Brandconcern (LAMBRETTA), forkastes.
2)
Brandconcern BV betaler de af Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO) og Scooters India Ltd afholdte omkostninger.«
(
1
) – Originalsprog: spansk.
(
2
) – Initialerne i kontorets navn på engelsk (European Union Intellectual Property Office) anvendes til at betegne det på alle andre sprog.
(
3
) – Nice-arrangementet vedrørende international klassificering af varer og tjenesteydelser til brug ved registrering af varemærker af 15.6.1957, som ændret den 28.9.1979 (De Forenede Nationers traktatsamling, bind 1154, nr. I-18200, s. 89, herefter »Nice-klassifikationen«, »arrangementet« eller blot »klassifikationen«).
(
4
) – Dom af 19.6.2012, Chartered Institute of Patent Attorneys (C-307/10, EU:C:2012:361). Sagen kendes under navnet på det ordmærke, som den vedrørte, nemlig »IP Translator«.
(
5
) – Jf. IP Translator-dommen, præmis 53 ff..
(
6
) – Sag T-51/12, EU:T:2014:844, ikke trykt i Sml.
(
7
) – Rådets forordning af 26.2.2009 om EF-varemærker (EUT 2009, L 78, s. 1).
(
8
) – Europa-Parlamentets og Rådets forordning af 16.12.2015 om ændring af Rådets forordning (EF) nr. 207/2009 om EF-varemærker og Kommissionens forordning (EF) nr. 2868/95 om gennemførelsesbestemmelser til Rådets forordning (EF) nr. 40/94 om EF-varemærker og om ophævelse af Kommissionens forordning (EF) nr. 2869/95 om de gebyrer, der skal betales til Harmoniseringskontoret for det indre marked (varemærker og mønstre) (EUT 2015, L 341, s. 21).
(
9
) – »EU-varemærker« i overensstemmelse med artikel 1, stk. 2, i forordning 2015/2424.
(
10
) – Kommissionens forordning af 13.12.1995 om gennemførelsesbestemmelser til Rådets forordning (EF) nr. 40/94 om EF-varemærker (EUT 1995, L 303, s. 1), som ændret ved Kommissionens forordning (EF) nr. 355/2009 af 31.3.2009 (EUT 2009, L 109, s. 3) (herefter »gennemførelsesforordningen«).
(
11
) – Meddelelse fra kontorets præsident nr. 4/03 af 16.6.2003 om anvendelse af klasseoverskrifter i fortegnelser over varer og tjenesteydelser for EF-varemærkeansøgninger og -registreringer.
(
12
) – Europa-Parlamentets og Rådets direktiv af 22.10.2008 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om varemærker (EUT 2008, L 299, s. 25).
(
13
) – Meddelelse fra EUIPO’s præsident nr. 2/12 af 20.6.2012, som har samme overskrift som meddelelse nr. 4/03, som den ophæver og erstatter. Meddelelse nr. 2/12 vil blive ophævet trinvist: en del med virkning fra 23.3.2016 og resten med virkning fra den 25.9.2016, hvor den vil blive erstattet af meddelelse fra kontorets præsident nr. 1/2016 af 8.2.2016 om gennemførelsen af EU-varemærkeforordningens artikel 28.
(
14
) – Scooters India har i svarskriftet anført, at ansøgningen påstod notering af anciennitet fra fem varemærker, der var registreret i Det Forenede Kongerige, navnlig nr. 874581 for motorkøretøjer, lastbiler og cykler samt dele og tilbehør hertil i klasse 12 og et varemærke, der var registreret i Italien.
(
15
) – Ifølge den appellerede dom, præmis 7, trak Scooters India sin påstand om annullation tilbage for de andre vare- og tjenesteydelsesklasser.
(
16
) – Rådets forordning (EF) nr. 40/94 af 20.12.1993 om EF-varemærker (EFT 1994, L 11, s. 1). Nu artikel 51, stk. 1, litra a), og stk. 2, i forordning nr. 207/2009.
(
17
) – På samme dato forkastede appelkammeret også Brandconcerns klage over annullationsafdelingens afgørelse.
(
18
) – Den appellerede dom, præmis 18 ff..
(
19
) – Når der henvises til disse to fremgangsmåder anvendes ofte de engelske udtryk »class-heading-covers-all-approach« for alt-omfattet-kriteriet og »class-heading-means-what-it-says-approach« for ordlydskriteriet. Jf. f.eks. F. Kramer, »§ 32« i Ekey/Bender/Fuchs-Wisseman (direktører), Markenrecht, (bind I), 3. udg., red. C.F. Müller, 2015, s. 65, punkt 649.
(
20
) – Retten citerede navnlig dommens præmis 56, som anfører, at direktiv 2008/95 dermed ikke er til hinder for brugen af generelle angivelser i Nice-klassifikationens klasseoverskrifter med henblik på at identificere de varer eller tjenesteydelser, for hvilke der søges om varemærkebeskyttelse, forudsat at identifikationen er tilstrækkelig klar og præcis til, at de kompetente myndigheder og de erhvervsdrivende kan fastlægge udstrækningen af den søgte beskyttelse.
(
21
) – IP Translator-dommen, præmis 61.
(
22
) – Den appellerede dom, præmis 27-34.
(
23
) – Den appellerede dom, præmis 35-38.
(
24
) – Dom af 11.3.2003, Ansul (C-40/01, EU:C:2003:145, især præmis 40-43).
(
25
) – Jf. ovenstående fodnote og den appellerede dom, præmis 44.
(
26
) – Selv om appellanten oprindeligt fremsatte anbringender om Scooters Indias brug af varemærket Lambretta for reservedele, vil der ikke blive henvist til disse anbringender, da de ikke forekommer at være relevante for løsningen af det første appelanbringende.
(
27
) – Jf. den appellerede dom, præmis 34.
(
28
) – Dom af 11.3.2003, Ansul (C-40/01, EU:C:2003:145, præmis 37).
(
29
) – Ibidem, præmis 36-42.
(
30
) – Dom af 23.10.2012, Nelson m.fl. (C-581/10 og C-629/10, EU:C:2012:657, præmis 88, og den deri nævnte retspraksis).
(
31
) – Dom af 14.4.2015, Manea (C-76/14, EU:C:2015:216, præmis 54, og den deri nævnte retspraksis) (som forkastede begrænsningen af de tidsmæssige virkninger), og af 28.4.2016, Borealis Polyolefine m.fl. (C-191/14, C-192/14, C-295/14, C-389/14 og C-391/14 – C-393/14, EU:C:2016:311, præmis 103) (som tillod begrænsningen af de tidsmæssige virkninger).
(
32
) – Dom af 23.10.2012, Nelson m.fl. (C-581/10 og C-629/10, EU:C:2012:657, præmis 90 og 91), og dom af 6.3.2007, Meilicke m.fl. (C-292/04, EU:C:2007:132, præmis 37).
(
33
) – Flere detaljer i dommens præmis 22-29, som sammenfatter tvistens faktiske omstændigheder.
(
34
) – Dommens præmis 33 anfører, at Registrar usædvanligt og kun denne gang fraveg sin sædvanlige praksis ved at anvende ordlydskriteriet.
(
35
) – Chartered Institute of Patent Attorneys.
(
36
) – IP Translator-dommen, præmis 38-49.
(
37
) – IP Translator-dommen, præmis 50-56.
(
38
) – IP Translator-dommen, præmis 57-63.
(
39
) – Hvad angår EU-varemærker findes denne pligt i artikel 26, stk. 1, litra c), i forordning nr. 207/2009 og gennemførelsesforordningens regel 2. IP Translator-dommen fortolkede direktiv 2008/95, som ikke indeholder en tilsvarende bestemmelse.
(
40
) – Spørgsmålet har følgende ordlyd: »Er det […] nødvendigt eller tilladeligt, at en sådan brug af de generelle ord i klasseoverskrifterne i [Nice-klassifikationen] fortolkes i overensstemmelse med meddelelse nr. 4/03 […]«, hvor det eksempel, der findes i denne meddelelse, er alt-omfattet-kriteriet.
(
41
) – Jeg er enig i A. Pohlmanns vurdering i »The Interpretation of the Nice Class headings in the European Union, or the Art of One Hand Clapping«, The Trademark Reporter, bind 15, nr. 4, INTA, juli-august 2015, s. 815 ff., især s. 828.
(
42
) – Dommens præmis 61.
(
43
) – Jf. især dommens præmis 38 og 42.
(
44
) – Dommens præmis 45 sammenholdt med præmis 43 og 44.
(
45
) – Kravet genfindes i hele dommen, og der henvises til det i sammenhæng med det andet spørgsmål (hvor det er pålagt i tilfælde, hvor ansøgeren identificerer de varer og tjenesteydelser, for hvilke der søges om beskyttelse, under henvisning til klassifikationen) og det tredje spørgsmål (hvor ansøgerne i disse tilfælde pålægges at præcisere, om ansøgningen dækker samtlige eller kun nogle af de varer eller tjenesteydelser, der er opført i den alfabetiske liste i den pågældende klasse). Jf. henholdsvis dommens præmis 53 og 61.
(
46
) – Dommens præmis 47.
(
47
) – Dommens præmis 55.
(
48
) – Affattet således: »[…] en situation, hvor udstrækningen af den beskyttelse, som varemærket giver, afhænger af, hvilken fortolkningsmåde den kompetente myndighed anvender, og ikke af ansøgerens reelle hensigt, [vil] kunne undergrave retssikkerheden for såvel ansøgeren som for udenforstående erhvervsdrivende«.
(
49
) – Dom af 10.3.2011, Agencja Wydawnicza Technopol (C-51/10 P, EU:C:2011:139, præmis 77).
(
50
) – Dom af 24.6.2004, Heidelberger Bauchemie (C-49/02, EU:2004:384, præmis 29).
(
51
) – Præmis 27.
(
52
) – Jf. punkt 6 i dette forslag til afgørelse.
(
53
) – Appelskriftets punkt 99.
(
54
) – Jeg indrømmer, at jeg nåede denne konklusion efter en forståelse pro actione af det andet appelanbringende, idet dettes begrundelse er ganske kompleks, og efter at have udspurgt appellanten særskilt om dette punkt under retsmødet.
(
55
) – Under retsmødet godtog Brandconcerns repræsentant, at den »formelle fejl« kunne kvalificeres som en ultra petita afgørelse. Det er bestemt muligt at påstå en sådan fejl under appellen, jf. dom af 10.4.2014, Kommissionen mod Siemens Österreich m.fl. og Siemens Transmission & Distribution m.fl. mod Kommissionen (C-231/11 P - C-233/11 P, EU:C:2014:256, præmis 115 ff.).
(
56
) – Som anført i denne appellerede doms præmis 7.
(
57
) – Jf. i denne forbindelse, dom af 12.7.2001, Kommissionen og Frankrig mod TF1 (C-302/99 P og C-308/99 P, EU:C:2001:408, præmis 26-29).
(
58
) – Dom af 11.3.2003, Ansul (C-40/01, EU:C:2003:145).
(
59
) – Dom af 26.4.1988, Asteris mod Kommissionen (97/86, EU:C:1988:199, præmis 27), og af 6.3.2003, Interporc mod Kommissionen (C-41/00 P, EU:C:2003:125, præmis 29).
(
60
) – Dom af 25.5.1993, Foyer culturel du Sart-Tilman mod Kommissionen (C-199/91, EU:C:1993:205, præmis 17).
(
61
) – Jf. dom af 12.11.1998, Spanien mod Kommissionen (C-415/96, EU:C:1998:533, præmis 31 og 32, og den deri nævnte retspraksis).