61986J0308
RETSMØDERAPPORT
i sag 308/86 (
*1
)
I — Faktiske omstændigheder og retsforhandlinger
Lambert, der driver en kvæghandelsvirksomhed i Storhertugdømmet Luxembourg, solgte i 1981-1983 kvæg til Nederlandene og Forbundsrepublikken Tyskland. Som betaling modtog han pengesedler, såvel i fremmed mønt (DM, HFL) som i belgiske /luxembourgske francs (herefter benævnt »BFR /LFR«).
Der blev rejst straffesag mod Lambert ved tribunal d'arrondissement de Diekirch for ved dette forhold at have overtrådt bestemmelserne i artikel 8, stk. 2, i regulativ I vedrørende ind- og udførsel (herefter benævnt »regulativ I«). Dette regulativ er udstedt af Institut belgo-luxembourgeois de change (Det Belgisk-Luxembourgske Vekselinstitut, herefter benævnt »IBLC«), som i henhold til den storhertugelige anordning af 20. juli 1945 udøver valutakontrollen.
I henhold til artikel 8, stk. 2, i regulativ I skal betaling i forbindelse med vareeksport ske på følgende måde:
a)
...
b)
Betaling i fremmed mønt skal såvel inden for Den Belgisk-Luxembourgske Økonomiske Unions område som i udlandet ske via kontooverførsel eller ved check. Senest otte dage efter modtagelsen af valuta skal denne veksles på det regulerede marked...
c)
Betaling i belgiske eller luxembourgske francs skal ske ved debitering af en »konvertibel« udlandskonto hos en godkendt bank.
Ved bestemmelsen om, at betaling navnlig ikke må ske i pengesedler, skal artikel 8 i regulativ I sikre, at en eksportør, der er etableret inden for Den Belgisk-Luxembourgske Økonomiske Union (Union économique belgo-luxembourgeoise, herefter benævnt »UEBL«), hjemtager de ham tilkommende beløb via det regulerede marked og ikke via det frie marked.
Det bemærkes, at valutaordningen inden for UEBL siden 1955 specielt opererer med et dobbelt valutamarked, nemlig et såkaldt reguleret marked for løbende betalinger — navnlig i forbindelse med varehandelen — og et såkaldt frit marked for valutaoverførsler i forbindelse med kapitalbevægelser. På det første marked holdes vekselkursen inden for de grænser, der er fastsat inden for det Europæiske Monetære System, i givet fald via Den Belgiske Nationalbanks indgreb på dette marked. På det andet marked fastsættes vekselkursen på grundlag af princippet om udbud og efterspørgsel.
Lambert modtog i strid med forskrifterne i artikel 8, stk. 2, i regulativ I betaling i pengesedler og hjemtog de modtagne beløb via det frie marked. Han opnåede herved en valutagevinst på omkring fem mio. BFR /LFR. Under en del af det omhandlede tidsrum lå kurserne på fremmed valuta på det frie marked undtagelsesvis ca. 10% over de respektive valutaers kurser på det regulerede marked. Konjunkturerne inden for UEBL havde på dette tidspunkt ført til en særlig mærkbar svækkelse af BFR /LFR, og denne svækkelse havde været væsentlig mere markant på det frie marked end på det regulerede marked.
Ved dom af 17. maj 1985 ikendte tribunal de Diekirch Lambert en bøde og anordnede konfiskation af de fem mio. BFR /LFR, der svarede til det ved forseelsen opnåede udbytte. Både Lambert og Anklagemyndigheden indankede dommen for Storhertugdømmets cour d'appel. Denne har besluttet at udsætte sagen og forelægge fem præjudicielle spørgsmål for Domstolen. Spørgsmålene har følgende ordlyd:
1)
Er det i strid med princippet om liberalisering af betalinger, der vedrører udveksling af varer inden for Fællesskabet, jfr. EØF-Traktatens artikel 67, stk. 2, og artikel 106, stk. 1, at en person, der er hjemmehørende inden for Den Belgisk-Luxembourgske Økonomiske Unions område, er forpligtet til at veksle udenlandsk valuta, der er modtaget som betaling for varer solgt i Tyskland og i Nederlandene, på det regulerede marked via godkendte banker, når det beløb, der endeligt modtages i indenlandsk mønt, er ca. 5-10% mindre end det beløb, som eksportøren kunne have opnået på det frie marked?
2)
Udgør det en hindring for liberaliseringen af betalinger, at afregning for eksport som nævnt ovenfor ikke må ske i pengesedler, hverken i valuta eller i indenlandsk mønt?
3)
Finder princippet om forbud mod forskelsbehandling i EØF-Traktatens artikel 7 anvendelse på omvendt forskelsbehandling, dvs. på nationale foranstaltninger, hvis — ganske vist utilsigtede — virkning er, at eksportørerne i vedkommende medlemsstat faktisk stilles ringere end eksportører i andre medlemsstater?
4)
Må en sådan form for omvendt diskrimination anses for stridende mod de fællesskabsprincipper, der fremgår af EØF-Traktatens artikel 3, litra a) og f) — dvs. afskaffelse af foranstaltninger med tilsvarende virkning som told ved varers udførsel samt gennemførelse af en ordning, der sikrer, at konkurrencen ikke fordrejes inden for det fælles marked — såfremt den pågældende forbudsbestemmelse efter sine virkninger, men ikke som følge af det særlige formål, den skal tilgodese, indebærer en væsentlig begunstigelse af erhvervsdrivende i andre medlemsstater og herved direkte eller indirekte, aktuelt eller potentielt kan hindre samhandelen mellem medlemsstaterne?
5)
Finder standstill-bestemmelserne i EØF-Traktatens artikler 5, 31, 32 og 34 anvendelse på de i spørgsmål 1 og 2 omtalte foranstaltninger, der er truffet, før Traktaten trådte i kraft, men som efter dette tidspunkt har ført til alvorlige forvridninger, idet der som følge af forskellen mellem kurserne på det frie og det regulerede marked er forekommet afvigeiser på indtil ca. 5-10% mellem fakturaprisen udtrykt i valuta og modværdien heraf i national mønt, således som det i den foreliggende sag var tilfældet i 1981, 1982 og 1983?
Som det fremgår af forelæggelseskendelsen, rejser den nationale ret i det væsentlige to spørgsmål.
For det første spørges, om et forbud mod at modtage betaling i pengesedler på det frie marked — jfr. bestemmelsen i artikel 8 i regulativ I — ikke indirekte begrænser de løbende betalinger i forbindelse med vareeksporten fra UEBL's område. Retten har i denne forbindelse bemærket, at det omhandlede forbud vil føre til en væsentlig nedsættelse af den af eksportøren kalkulerede pris, når valutakurserne på det regulerede marked afviger væsentligt fra kurserne på det frie marked.
For det andet spørges, om et sådant forbud ikke indirekte medfører en omvendt diskrimination, der rammer eksportører inden for UEBL i forhold til deres konkurrenter i de andre medlemsstater, der eksporterer til de samme aftagere. Den nationale ret har anført, at eftersom disse konkurrenter ikke er undergivet de begrænsninger, der følger af et dobbelt valutamarked, kan de hjemtage deres udenlandske valuta til en bedre kurs og herved opnå en konkurrencefordel, der ikke beror på rent erhvervsmæssige forhold. Den nationale ret ønsker på denne baggrund fastslået, om de omhandlede bestemmelser, der reelt — omend utilsigtet — diskriminerer over for eksportører inden for UEBL's område, er omfattet af EØF-Traktatens artikel 7 eller artikel 3, litra a) og f), henholdsvis EØF-Traktatens artikler 5, 31, 32 og 34.
II — Skriftlige indlæg for Domstolen
Der er i nærværende sag indgivet skriftlige indlæg af Anklagemyndigheden i Luxembourg, af den luxembourgske, den belgiske og den italienske regering og af Kommissionen.
De luxembourgske og de belgiske myndigheder har samarbejdet ved udarbejdelsen af deres indlæg, der indgår i indlægget fra IBLC. Anklagemyndigheden har fremsendt en kopi af sidstnævnte indlæg og erklæret i det hele at henholde sig hertil. For at forenkle fremstillingen henvises i nærværende rapport til IBLC's indlæg.
IBLC, den italienske regering og Kommissionen har først fremsat nogle generelle bemærkninger om spørgsmålet, hvorvidt et dobbelt valutamarked som sådant er traktatmæssigt. De har derefter i deres indlæg konkret taget stilling til de fem præjudicielle spørgsmål.
A — Almindelige bemærkninger om en dobbelt valutamarkedsordnings forenelighed med EØF- Traktaten
IBLC har citeret Kommissionens svar på det skriftlige spørgsmål 2131/84 (EFT C 193 af 1.8.1985, s. 23) og anført, at et dobbelt valutamarked ikke er uforeneligt med fællesskabsretten. Det første direktiv af 1960 vedrørende frigørelse af kapitalbevægelser (EFT 1959-1962, s. 47) tillader tværtimod, at valutaoverførsler i tilknytning til kapitalbevægelser sker på et frit valutamarked, forudsat at kurserne, der anvendes på dette marked, ikke afviger væsentligt og for længere tidsrum fra de kurser, der gælder på det regulerede marked ved betalinger for løbende transaktioner.
IBLC anfører i sine indledende bemærkninger endvidere, at en ordning med et dobbelt valutamarked kun kan fungere tilfredsstillende, såfremt de to markeder kan holdes nøje adskilt. Bestemmelserne vedrørende proceduren for betalinger ved løbende transaktioner er netop påkrævet for at sikre, at sådanne betalinger alene sker over det regulerede marked.
Den italienske regering har ligeledes generelt anført, at medlemsstaterne efter det første direktiv om frigørelse af kapitalbevægelserne kan anvende et dobbelt valutamarked. I henhold til det nævnte direktiv kan medlemsstaterne navnlig forbeholde det frie marked for betalinger vedrørende kapitalbevægelser og herved gøre sådanne betalinger dyrere, end hvis de blev foretaget på det regulerede marked. Hovedmarkedet, og som det også kunne kaldes, det »normale« marked er derfor det regulerede marked, mens det frie marked blot er et marked for øvrige transaktioner.
Kommissionen har indgående argumenteret for, at medlemsstaterne efter EØF-Traktaten lovligt kan anvende en ordning med et dobbelt valutamarked.
Kommissionen har først bemærket, at en medlemsstat i henhold til EØF-Traktaten fortsat har kompetence til at fastsætte valutakurssystemet for sin mønt efter egen bestemmelse.
Principielt indebærer den nævnte kompetence imidlertid ikke en beføjelse til at indføre en ordning med flere valutakurser, nemlig en ordning, hvorefter valutamarkedet ved fastsættelse af flere valutakurser opdeles på grundlag af kriterier vedrørende de underliggende transaktioners art eller vedrørende betalingernes afsendelses- eller modtagelsessted. Det fælles marked, der hviler på princippet om fri samhandel mellem medlemsstaterne, indebærer nemlig, at der som hovedregel anvendes en og samme valutakurs ved alle liberaliserede transaktioner.
Det nævnte princip ligger til grund for direktiverne vedrørende frigørelse af kapitalbevægelserne, selvom direktiverne tillader medlemsstaterne at oprette et frit marked ved siden af det regulerede marked.
Kommissionen har i denne forbindelse anført, at det i henhold til 1960-direktivets artikel 1, stk. 2, afsnit 1, påhviler medlemsstaterne at sikre, at samtlige frigjorte kapitalbevægelser sker »på basis af de valutakurser, der gælder ved betalinger for løbende transaktioner«. Bestemmelsen fastslår således principielt, at frigjorte kapitalbevægelser og løbende betalinger som udgangspunkt skal ske efter en og samme vekselkurs. Kommissionen har anført, at det følger af direktivets artikel 1, stk. 2, afsnit 2, at medlemsstaterne dog kan gøre undtagelse fra dette princip, forudsat at de kurser, der anvendes ved frigjorte kapitalbevægelser, ikke afviger væsentligt og for længere tidsrum fra de kurser, der gælder ved betalinger for løbende transaktioner.
Medlemsstaternes adgang til at oprette et dobbelt valutamarked er således undergivet snævre grænser.
Kommissionen har endvidere anført, at en ordning med et dobbelt valutamarked under alle omstændigheder kun har mening, såfremt et af markederne — som udgangspunkt det regulerede marked — udgør det normale marked, hvor alle betalinger vedrørende liberaliserede løbende transaktioner foreskrives afviklet. En medlemsstat har således ikke alene ret, men også pligt til at påse, at sådanne betalinger alene afvikles over det regulerede marked.
Kommissionen finder ligeledes, at en nøje adskillelse af markederne er en forudsætning for, at en ordning med et dobbelt valutamarked kan fungere hensigtsmæssigt. Såfremt en eksportør gives mulighed for frit at vælge marked, brydes denne adskillelse. Såfremt eksportørerne frit kunne vælge marked, måtte nemlig også importørerne kunne kræve en sådan valgfrihed. Dette ville føre til spekulation og kontraspekulation, hvilket hurtigt ville fjerne kursforskellene mellem de to markeder. Disse ville følgelig smelte sammen til ét marked.
B — Særlige bemærkninger vedrørende de stillede præjudicielle spørgsmål
1.
Spørgsmålet om, hvorvidt forbudet mod at modtage betaling i pengesedler på det frie marked i henhold til IBLC-regulativ I er til hinder for den fri afvikling af løbende betalinger som hjemlet i EØF-Traktatens artikel 106 (spørgsmål 1 og 2)
IBLC har indledningsvis anført, at en eksportør i henhold til bestemmelserne i artikel 8 i regulativ I har fuld valgfrihed mellem BFR /LFR og udenlandsk valuta ved betaling for eksportforretninger. Såfremt eksportøren vælger at modtage betaling i valuta, skal han i henhold til artikel 8 som hovedregel derefter omveksle valutaen i BFR /LFR, idet han dog efter omstændighederne kan beholde valutaen med henblik på senere afregning af løbende transaktioner i udlandet. Artikel 8 er derfor i overensstemmelse med EØF-Traktatens artikel 106, stk. 1. Denne foreskriver nemlig blot, at »hver medlemsstat [forpligter] sig til at tillade betalinger, som vedrører udveksling af varer... i den medlemsstats valuta, i hvilken fordringshaveren eller adressaten opholder sig«.
For så vidt angår det forhold, at der til forbudet mod at modtage betaling i pengesedler er knyttet en forpligtelse til at modtage betaling via bank, har IBLC under henvisning til Domstolens dom af 11. november 1981 (Casati, 203/80, Smi. s. 2595, præmis 24) for det første anført, at en medlemsstat ikke efter EØF-Traktatens artikel 106, stk. 1, skal tillade betaling i pengesedler, når en sådan betalingsform ikke er påkrævet af hensyn til de frie varebevægelser, og — for det andet — at denne betalingsform ikke er sædvanlig i forbindelse med erhvervsmæssige transaktioner, hvorfor den ikke kan anses for påkrævet ud fra nævnte hensyn.
IBLC har endelig anført, at Domstolen i dommen af 31. januar 1984 (Luisi og Carbone, de forenede sager 286/82 og 26/83, Sml. s. 377, præmis 31) har fastslået, at medlemsstaterne har beholdt beføjelsen til at kontrollere, at valutaoverførsler, der angives at vedrøre liberaliserede betalinger, ikke i virkeligheden anvendes til gennemførelse af kapitalbevægelser, der ikke er tilladt. Forbudet i artikel 8 i regulativ I mod at modtage betaling for eksporterede varer i pengesedler skal netop muliggøre en sådan kontrol.
Den italienske regering har indledningsvis anført, at EØF-Traktatens artikel 67 ikke finder anvendelse i en sag som den foreliggende. Under henvisning til dommen af 31. januar 1984 (jfr. ovenfor, præmis 21) har den italienske regering understreget sondringen mellem kapitalbevægelser, der omhandles i EØF-Traktatens artikel 67, og løbende betalinger, der omhandles i EØF-Traktatens artikel 106.
Med hensyn til bestemmelsen i artikel 8 i regulativ I om anvendelse af det regulerede marked ved betalinger sondrer den italienske regering dernæst mellem fremmed mønt og BFR /LFR. Regeringen har i denne forbindelse henvist til præmis 28 i dommen af 31. januar 1984 (jfr. ovenfor), hvorefter »betalinger, der foretages i et tredjelands valuta... ikke [omfattes] af (EØF-Traktatens artikel 106)«. Den italienske regering antager på dette grundlag, at betalinger i et andet lands valuta end det, hvori fordringshaveren eller betalingsmodtageren opholder sig, ikke omfattes af EØF-Traktatens artikel 106. I nærværende sag er kun betalinger i BFR /LFR omfattet; betalinger i udenlandsk mønt er ikke omfattet.
Forskriften i artikel 8 i regulativ I om, at betalinger i BFR /LFR skal ske via det regulerede marked, er iøvrigt i overensstemmelse med EØF-Traktatens artikel 106. Den italienske regering har lige som IBLC i denne forbindelse henvist til præmis 31 i dommen af 31. januar 1984 (jfr. ovenfor), hvorefter det må anerkendes, at medlemsstaterne har kompetence til at kontrollere, at valutaoverførsler, der angives at ske til liberaliserede betalinger, ikke anvendes på anden måde, således at der er tale om kapitalbevægelser, der ikke er tilladt.
Kommissionen anser EØF-Traktatens artikel 67 for uanvendelig med samme begrundelse som anført af den italienske regering.
Kommissionen har anført, at EØF-Traktatens artikel 106, stk. 1, først og fremmest skal tjene det formål at sikre køberens ret til at bringe den mængde valuta ud af importlandet, der er nødvendig for at betale sælgeren. Bestemmelsen er således i det væsentlige stilet til den stat, hvortil importen sker (konkret Forbundsrepublikken Tyskland og Nederlandene). Den nævnte ret til frit at udføre valuta må imidlertid modsvares af, at sælgeren, henholdsvis fordringshaveren eller betalingsmodtageren, frit kan indføre sine tilgodehavender i eksportstaten, og EØF-Traktatens artikel 106, stk. 1, må antages også at være rettet til denne stat (konkret Storhertugdømmet).
Det anførte bekræftes iøvrigt af EØF-Traktatens artikel 106, stk. 2. I henhold til denne bestemmelse anvendes »i det omfang udvekslingen af varer... kun er begrænset af restriktioner vedrørende de hertil knyttede betalinger, ... bestemmelserne (i kapitlet om) ophævelse af kvantitative restriktioner... analogt«. I den foreliggende sag skal bestemmelserne i artikel 8 i regulativ I bedømmes i lyset af EØF-Traktatens artikel 106, stk. 1 og 2, i forening med EØF-Traktatens artikel 34 om afskaffelse af udførselsrestriktioner.
Kommissionen finder lige som IBLC, at det klart fremgår af dommene af 11. november 1981 (Casati, jfr. ovenfor) og af 31. januar 1984 (Luisi og Carbone, jfr. ovenfor), at artikel 8 i regulativ I ikke strider mod de nævnte bestemmelser. I henhold til disse afgørelser er en medlemsstat ikke forpligtet til at tillade, at betalinger vedrørende varetransaktioner sker ved pengesedler. En medlemsstat kan tværtimod forbyde denne betalingsform i kraft af sin beføjelse til at kontrollere, at de omhandlede betalinger faktisk sker på det regulerede marked.
Kommissionen har anført, at det ganske vist udtales i præmis 34 i dommen af 31. januar 1984, at kontrollen ikke vil kunne gennemføres således, at den indebærer, at de traktatfæstede friheder gøres illusoriske eller i praksis kommer til at bero på forvaltningens skøn. Efter Kommissionens opfattelse har et forbud mod betaling i pengesedler imidlertid ikke disse konsekvenser, idet de erhvervsdrivende kan benytte andre betalingsformer, der tilmed er mere sædvanlige ved erhvervsmæssige transaktioner.
2.
Spørgsmålet om, hvorvidt forbudet i IBLC-regulativ I mod at modtage betaling i pengesedler på det frie marked indebarer omvendt diskrimination og dermed strider mod forbudet mod enhver forskelsbehandling på grundlag af nationalitet, som navnlig fastslået i EØF-Traktatens artikel 3, litra a) og f) og artikel 7 (spørgsmål 3, 4 og 5)
a)
EØF-Traktatens artikel 3, litra a) og f) og artikel 7 (spørgsmål 3 og 4)
IBLC har anført, at en eventuel forskel i behandlingen af eksportørerne inden for UEBL og disses konkurrenter, der eksporterer til de samme markeder, i den her omhandlede situation skyldes forskelle i medlemsstaternes lovgivning. Det fremgår af en hel fast retspraksis, som blandt andet er fastholdt i dommen af 25. januar 1983 (Smit, 126/82, Sml. s. 73, præmis 27), at en sådan ulighed ikke strider mod EØF-Traktatens artikel 7, såfremt den mere restriktive lovgivning finder anvendelse på alle, der henhører under deres anvendelsesområde, efter objektive kriterier og uden hensyn til nationalitet.
Selv om bestemmelserne i artikel 8 i regulativ I måtte antages at diskriminere over for eksportører hjemmehørende inden for UEBL, er en sådan omvendt diskrimination under alle omstændigheder ikke forbudt efter EØF-Traktaten. Domstolen har således fastslået, at omvendt diskrimination ikke er forbudt ved de frie varebevægelser, og det kan ikke forholde sig anderledes med hensyn til den frie afvikling af løbende betalinger.
Ifølge IBLC ville der tværtimod foreligge diskrimination over for konkurrenter i andre medlemsstater, såfremt man ville lægge den af Lambert hævdede opfattelse til grund, hvorefter eksportører inden for UEBL skal gives ubegrænset adgang til det frie marked med henblik på kontrahering og afvikling af deres transaktioner på dette marked. De ville herved til forskel fra deres konkurrenter få mulighed for at opnå en kursgevinst på dette marked.
IBLC har iøvrigt anført, at en sådan konkurrencefordel, der udgør en ugrundet berigelse, er i strid med princippet om ensartethed på prisområdet, som er fastslået inden for den fælles landbrugspolitik.
Den italienske regering har ligeledes anført, at der ikke foreligger forskelsbehandling over for eksportører inden for UEBL i den i EØF-Traktatens artikel 7 forudsatte betydning, eftersom de omhandlede forskrifter anvendes uafhængigt af fordringshaverens nationalitet. Der foreligger heller ingen foranstaltning med tilsvarende virkning som told i den i EØF-Traktatens artikel 3, litra a), forudsatte betydning og heller ingen konkurrenceforvridning i forhold til disse eksportører i betydningen i EØF-Traktatens artikel 3, litra f). Det tilsigtes nemlig ved bestemmelserne på ingen måde at pålægge eksportørerne en økonomisk byrde, men i det højeste at hindre, at de opnår en gevinst, der ikke har hjemmel i nogen fællesskabsretslig bestemmelse eller grundsætning.
Kommissionen har først anført, at der ikke kan tillægges EØF-Traktatens artikel 3, litra a) og f), nogen selvstændig betydning, for så vidt som indholdet heraf konkretiseres i andre, mere specifikke bestemmelser i EØF-Traktaten.
Heller ikke EØF-Traktatens artikel 7 er ifølge Kommissionen relevant i denne forbindelse, eftersom de omhandlede bestemmelser finder forskelsløs anvendelse på alle berørte erhvervsdrivende uanset disses nationalitet. Kommissionen har ligeledes henvist til dommen af 25 januar 1983 (Smit, jfr. ovenfor) og anført, at EØF-Traktatens artikel 7 ikke finder anvendelse på tilfælde af forskelsbehandling, der skyldes forskelle mellem de nationale lovgivninger.
Kommissionen har iøvrigt anført, at forskriften om, at eksportører inden for UEBL skal benytte det regulerede marked ved hjemtagelse af tilgodehavender, der udgør betaling for eksporterede varer, ikke nødvendigvis virker til deres skade. I begyndelsen af 1970'erne var de officielle kurser således klart gunstigere end kurserne på det frie marked.
b)
Standstill-bestemmelserne i EØF-Trakta tens artikler 5, 31, 32 og 34 (spørgsmål 5)
IBLC har anført, at den blotte opretholdelse af en lovreguleret ordning, der fandtes, længe inden Traktaten trådte i kraft, ikke kan anses for stridende mod standstill-princippet. Den omstændighed, at ordningens virkninger registreres i forbindelse med, at vekselkurserne på det frie marked på et senere tidspunkt afviger fra kurserne på det regulerede marked, kan ikke føre til nogen anden bedømmelse.
Den italienske regering har ikke fremsat bemærkninger vedrørende dette spørgsmål.
Kommissionen har anført, at hverken EØF-Traktatens artikel 5, hvis indhold under alle omstændigheder må konkretiseres ved andre bestemmelser i EØF-Traktaten, eller EØF-Traktatens artikler 31 og 32, der kun omhandler vareindførsler, finder anvendelse.
Kommissionen har mere generelt anført, at der ikke opstår spørgsmål om anvendelsen af nogen standstill-regel overhovedet, i det omfang det lægges til grund, at de omhandlede bestemmelser ikke indebærer nogen begrænsning i den fri afvikling af de løbende betalinger.
III — Besvarelse af et spørgsmål stillet af Domstolen
På Domstolens anmodning har den luxembourgske regering fremlagt en grafisk fremstillling for perioden 1980-1985 af udviklingen i valutakursen for BFR /LFR over for såvel DM som HFL, dels på det frie, dels på det regulerede marked.
R. Joliét
Refererende dommer
(
*1
) – Processprog: Fransk.