62004CJ0517_DA
Parter
Dommens præmisser
Afgørelse
Parter
I sag C-517/04,
angående en anmodning om præjudiciel afgørelse i henhold til artikel 234 EF, indgivet af College van Beroep voor het bedrijfsleven (Nederlandene) ved afgørelse af 15. december 2004, indgået til Domstolen den 20. december 2004, i sagen:
Visserijbedrijf D. J. Koornstra & Zn. vof
mod
Productschap Vis,
har
DOMSTOLEN (Anden Afdeling)
sammensat af afdelingsformanden, C.W.A. Timmermans, og dommerne J. Makarczyk, R. Silva de Lapuerta (refererende dommer), P. Kūris og J. Klučka,
generaladvokat: C. Stix-Hackl
justitssekretær: ekspeditionssekretær L. Hewlett,
på grundlag af den skriftlige forhandling og efter retsmødet den 19. januar 2006,
efter at der er afgivet indlæg af:
– Visserijbedrijf D. J. Koornstra & Zn. vof ved advocaat E.J. Rotshuizen
– Productschap Vis ved advocaat P.C.H. van Schooten
– den nederlandske regering ved H.G. Sevenster, C.A.H.M. ten Dam og C.M. Wissels, som befuldmægtigede
– den græske regering ved G. Kanellopoulos og M. Tassopoulou, som befuldmægtigede
– Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber ved M. van Beek og F. Clotuche-Duvieusart, som befuldmægtigede,
og efter at generaladvokaten har fremsat forslag til afgørelse i retsmødet den 7. marts 2006,
afsagt følgende
Dom
Dommens præmisser
1. Anmodningen om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af artikel 25 EF og 90 EF.
2. Anmodningen er indgivet under en sag mellem selskabet Visserijbedrijf D. J. Koornstra & Zn. vof (herefter »Koornstra«) og Productschap Vis angående en afgift, som sidstnævnte har pålagt Koornstra for transport af rejer til Danmark i regnskabsåret 2000.
Retsforskrifter
3. Productschap Vis er en offentligretlig nederlandsk erhvervsorganisation, der er oprettet for virksomheder, der udfører fiskeri, forarbejder fisk til produkter, der med eller uden videre forarbejdning kan tjene til menneskeføde eller dyrefoder, og handler med fisk eller produkter, der er fremstillet af fisk, og som med eller uden videre forarbejdning kan tjene til menneskeføde.
4. Artikel 2, stk. 1, i bekendtgørelse af 2000 om finansiering af rejesier og rejepillere på fiskeauktioner (Verordening financiering garnalenzeven en garnalenkrakers visafslagen 2000, herefter »bekendtgørelsen«) bestemmer:
»En erhvervsdrivende, der med et nederlandsk fiskerfartøj transporterer rejer, skal fra den første mandag efter datoen for denne bekendtgørelses ikrafttræden, af de af ham transporterede rejer, der sælges til konsum, betale en afgift på 0,01 NLG pr. kg til Productschap.«
5. Bekendtgørelsens artikel 3, stk. 1, bestemmer, at provenuet fra afgiften er bestemt til finansiering af Productschap Vis’ anskaffelse af rejesier og rejepillere og af installeringen og vedligeholdelsen af disse rejesier og rejepillere.
Tvisten i hovedsagen og de præjudicielle spørgsmål
6. Koornstra er en erhvervsdrivende, der med fiskerfartøjet Elizabeth transporterer rejer. Ifølge virksomhedens opgørelse af 1. august 2002 transporterede Koornstra 52 984 kg rejer i regnskabsåret 2000, hvoraf 28 774 kg blev solgt på auktion i Nederlandene, og 24 210 kg blev leveret direkte til handelen i Danmark.
7. I medfør af bekendtgørelsens artikel 2, stk. 1, pålagde Productschap Vis ved afgørelse af 19. september 2002 Koornstra en afgift på 109,86 EUR af disse 24 210 kg rejer.
8. Koornstra klagede ved skrivelse af 25. oktober 2002 over denne afgørelse.
9. Ved afgørelse af 19. marts 2003 (herefter den »anfægtede afgørelse«) afviste Productschap Vis Koornstras klage.
10. Ved stævning af 25. april 2003 anlagde Koornstra sag til prøvelse af den anfægtede afgørelse ved College van Beroep voor het bedrijfsleven. Da sidstnævnte er i tvivl om foreneligheden af den i bekendtgørelsens artikel 2, stk. 1, omhandlede afgift (herefter »den omtvistede afgift«) med fællesskabsretten har den besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»1) Er en afgift som den i denne sag omhandlede, som en erhvervsdrivende skal betale i en medlemsstat for transport af rejer med et fiskerfartøj, der er registreret i denne medlemsstat, og som skal sikre finansieringen af rejesier og rejepillere i denne medlemsstat, forenelig med fællesskabsretten, navnlig artikel 25 EF og artikel 90 EF, når afgiften også skal betales for rejer, der af en sådan erhvervsdrivende transporteres til andre steder i Fællesskabet?
2) Er det af betydning for besvarelsen af det foregående spørgsmål:
a) hvor rejerne er fanget
b) at rejerne efter transport til et andet sted i Fællesskabet transporteres til den medlemsstat, hvori fiskerfartøjet er registreret
c) at der ved transport til et andet sted i Fællesskabet også dér er betalt for siningen og pilningen af rejerne?«
Om de præjudicielle spørgsmål
11. Med disse spørgsmål, der behandles under ét, ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om en afgift som den i hovedsagen omhandlede kan udgøre en afgift med tilsvarende virkning som told i artikel 25 EF’s forstand eller en diskriminerende intern afgift, der er forbudt i medfør af artikel 90 EF.
12. Indledningsvis bemærkes, at bestemmelserne vedrørende afgifter med tilsvarende virkning og bestemmelserne vedrørende diskriminerende afgifter ikke kan anvendes kumulativt, hvorfor én og samme afgift ikke samtidig kan henhøre under de to grupper, således som traktaten er opbygget (dom af 17.9.1997, sag C-347/95, UCAL, Sml. I, s. 4911, præmis 17, af 22.5.2003, sag C-355/00, Freskot, Sml. I, s. 5263, præmis 39, og af 27.11.2003, forenede sager C-34/01 – C-38/01, Enirisorse, Sml. I, s. 14243, præmis 59).
13. Det skal derfor først undersøges, om den omtvistede afgift kan anses for en afgift med tilsvarende virkning som told ved udførsel i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 23 EF og 25 EF. Hvis dette ikke er tilfældet, skal det derefter undersøges, om afgiften udgør en diskriminerende intern afgift, der er forbudt i medfør af artikel 90 EF.
14. Det er i hovedsagen ubestridt, at den omtvistede afgift ikke opkræves som følge af, at varerne overskrider den pågældende medlemsstats grænse, men at den systematisk og ensartet pålægges rejer, der transporteres med et nederlandsk fiskerfartøj, uanset om de er bestemt for hjemmemarkedet eller til eksport, og at provenuet af denne afgift skal finansiere Productschap Vis’ anskaffelse af rejesier og rejepillere og af installeringen og vedligeholdelsen af disse rejesier og rejepillere.
15. Ifølge fast retspraksis er enhver økonomisk byrde, der ikke er told i egentlig forstand, som pålægges ensidigt og belaster varer som følge af grænseoverskridelsen, hvor lav den end måtte være og uanset benævnelse eller opkrævningsmåde, en afgift med tilsvarende virkning i den i artikel 23 EF og 25 EF forudsatte betydning, selv om den ikke opkræves til fordel for staten (UCAL-dommen, præmis 18, dom af 9.9.2004, sag C-72/03, Carbonati Apuani, Sml. I, s. 8027, præmis 20, og af 8.11.2005, sag C-293/02, Jersey Produce Marketing Organisation, Sml. I, s. 9543, præmis 55).
16. En sådan afgift er imidlertid ikke en afgift med tilsvarende virkning som told, men en intern afgift i artikel 90 EF’s forstand, såfremt den er et led i en generel intern afgiftsordning, der systematisk og efter objektive kriterier anvendes på kategorier af produkter, uanset disses oprindelse eller bestemmelsessted (dom af 23.4.2002, sag C-234/99, Nygård, Sml. I, s. 3657, præmis 19, og Carbonati Apuani-dommen, præmis 17).
17. Der fremgår i denne forbindelse også af Domstolens praksis, at det med henblik på den retlige subsumption af en afgift, der rammer indenlandske produkter, der forarbejdes eller afsættes på hjemmemarkedet, og indenlandske produkter, der eksporteres uforarbejdet, efter samme kriterier, kan være nødvendigt at tage hensyn til det formål, hvortil afgiftsprovenuet skal anvendes (Nygård-dommen, præmis 21).
18. Når provenuet af en sådan afgift er bestemt til at finansiere aktiviteter, der i særlig grad er til fordel for de af de indenlandske, afgiftsbelagte produkter, der forarbejdes eller afsættes på hjemmemarkedet, kan dette nemlig medføre, at afgiften, der opkræves efter de samme kriterier, alligevel er en diskriminerende beskatning i det omfang, den afgiftsbyrde, der påhviler de produkter, der forarbejdes eller afsættes på hjemmemarkedet, opvejes af de fordele, som afgiften skal finansiere, hvorimod afgiftsbyrden for produkter, der eksporteres uforarbejdet, udgør en nettobyrde (Nygård-dommen, præmis 22).
19. Såfremt de fordele, som opnås ved anvendelsen af provenuet af en afgift, der er en del af en generel, intern afgiftsordning og systematisk rammer indenlandske produkter, der forarbejdes eller afsættes på hjemmemarkedet, og produkter, der eksporteres uforarbejdet, fuldt ud udligner den byrde, som det indenlandske produkt, der forarbejdes eller afsættes på hjemmemarkedet, bærer, når det bringes i omsætning, udgør afgiften en afgift med tilsvarende virkning som told, der er omfattet af forbuddet efter artikel 23 EF og 25 EF. Derimod er en sådan afgift i strid med forbuddet mod forskelsbehandling i artikel 90 EF, såfremt de fordele, som de indenlandske produkter, der forarbejdes eller afsættes på hjemmemarkedet, opnår ved anvendelsen af afgiftsprovenuet, kun delvis udligner den byrde, der påhviler dem (Nygård-dommen, præmis 23).
20. Såfremt fordelene for den indenlandske produktion, der forarbejdes eller afsættes på hjemmemarkedet, fuldt ud udligner den byrde, der påhviler denne produktion, må den afgift, der opkræves af produktet, anses for ulovlig i sin helhed, idet den er en afgift med tilsvarende virkning som told. Såfremt fordelene derimod delvis udligner den byrde, der påhviler de indenlandske produkter, der forarbejdes eller afsættes på hjemmemarkedet, skal den afgift, der opkræves af de eksporterede indenlandske produkter – og som principielt er lovlig – anses for forbudt, for så vidt som den udligner denne byrde og skal nedsættes forholdsmæssigt (jf. i denne retning UCAL-dommen, præmis 23, og Nygård-dommen, præmis 42).
21. For at kriteriet om udligning kan anvendes hensigtsmæssigt og korrekt, må det undersøges, om det fulde provenu af den pågældende afgift på de indenlandske produkter, der forarbejdes eller afsættes på hjemmemarkedet, opgjort i penge i en bestemt referenceperiode, svarer til de fordele, der udelukkende kommer disse varer til gode (dom af 17.9.1997, sag C-28/96, Fricarnes, Sml. I, s. 4939, præmis 27, og Nygård-dommen, præmis 43).
22. Hvad angår de principper, som er gengivet i det foregående, påhviler det således den forelæggende ret at sikre sig, at de indenlandske produkter, der forarbejdes eller afsættes på hjemmemarkedet, ikke faktisk – som de eneste eller i forholdsmæssigt større omfang end eksporterede indenlandske produkter – opnår en fordel som følge af ydelserne fra det organ, der modtager den omtvistede afgift, som helt eller delvis kan udligne byrden ved denne afgift (jf. i denne retning UCAL-dommen, præmis 26, og Fricarnes-dommen, præmis 29).
23. Det fremgår af forelæggelseskendelsen, at rejesinings- og rejepilningsanlæg, der finansieres ved den omtvistede afgift, udelukkende er til fordel for virksomheder, der transporterer rejer til Nederlandene.
24. Desuden anser den forelæggende ret det også for fastslået, at virksomheder, der med nederlandske fiskerfartøjer transporterer rejer til andre medlemsstater, ikke drager fordel af disse anlæg, selv om de pålægges den omtvistede afgift.
25. Heraf følger, at den omtvistede afgift pålægger varer, der er bestemt til udførsel, en større byrde end den, der bæres af varer, der er bestemt for det nederlandske marked.
26. Såfremt det derfor forholder sig således, at de fordele, som opnås ved anvendelsen af provenuet fra den omtvistede afgift, fuldt ud udligner den byrde, som virksomheder, der med nederlandske fiskerfartøjer transporterer rejer, der er bestemt til forarbejdning eller afsætning på hjemmemarkedet, bærer, udgør anvendelsen af afgiften på varer, der er bestemt til udførsel, en afgift med tilsvarende virkning som told, der er omfattet af forbuddet efter artikel 23 EF og 25 EF, og som må anses for ulovlig i sin helhed. Derimod er en sådan afgift i strid med forbuddet mod forskelsbehandling i artikel 90 EF, såfremt de fordele, som de indenlandske produkter, der forarbejdes eller afsættes på hjemmemarkedet, opnår ved anvendelsen af afgiftsprovenuet, kun delvis udligner den byrde, der påhviler dem.
27. Det sted, hvor rejerne fanges, den omstændighed, at rejerne efter transport til en anden medlemsstat efterfølgende transporteres til den medlemsstat, hvor fiskerfartøjet er indregistreret, og den omstændighed, at der i tilfælde af transport til en anden medlemsstat også skal betales for sining og pilning af rejerne i denne medlemsstat, har ingen betydning for denne vurdering.
28. De præjudicielle spørgsmål skal derfor besvares med, at en afgift, der opkræves af et offentligretligt organ i en medlemsstat i henhold til kriterier, der er identiske for indenlandske produkter, der er bestemt for hjemmemarkedet, eller for udførsel til andre medlemsstater, udgør en afgift med tilsvarende virkning som told ved udførsel, der er forbudt efter artikel 23 EF og 25 EF, hvis provenuet fra denne afgift anvendes til at finansiere aktiviteter, som kun kommer indenlandske produkter, der er bestemt til hjemmemarkedet, til gode, og såfremt de fordele, som opnås ved anvendelsen af provenuet fra afgiften, fuldt ud udligner den byrde, som disse produkter bærer. Derimod er en sådan afgift i strid med forbuddet mod forskelsbehandling i artikel 90 EF, såfremt de fordele, som de indenlandske produkter, der forarbejdes eller afsættes på hjemmemarkedet, opnår ved anvendelsen af afgiftsprovenuet, kun delvis udligner den byrde, der påhviler dem.
Sagens omkostninger
29. Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør led i den sag, der verserer for den forelæggende ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagens omkostninger. Bortset fra nævnte parters udgifter kan de udgifter, som er afholdt i forbindelse med afgivelse af indlæg for Domstolen, ikke erstattes.
Afgørelse
På grundlag af disse præmisser kender Domstolen (Anden Afdeling) for ret:
En afgift, der opkræves af et offentligretligt organ i en medlemsstat i henhold til kriterier, der er identiske for indenlandske produkter, der er bestemt for hjemmemarkedet, eller for udførsel til andre medlemsstater, udgør en afgift med tilsvarende virkning som told ved udførsel, der er forbudt efter artikel 23 EF og 25 EF, hvis provenuet fra denne afgift anvendes til at finansiere aktiviteter, som kun kommer indenlandske produkter, der er bestemt til hjemmemarkedet, til gode, og såfremt de fordele, som opnås ved anvendelsen af provenuet fra afgiften, fuldt ud udligner den byrde, som disse produkter bærer. Derimod er en sådan afgift i strid med forbuddet mod forskelsbehandling i artikel 90 EF, såfremt de fordele, som de indenlandske produkter, der forarbejdes eller afsættes på hjemmemarkedet, opnår ved anvendelsen af afgiftsprovenuet, kun delvis udligner den byrde, der påhviler dem.