61974J0048
I sag nr. 48/74
angående en anmodning, som i henhold til EØF-traktatens artikel 177 af Conseil d'État i Frankrig er indgivet til Domstolen for i den sag, som verserer for den nævnte ret mellem
M. CHARMASSON, bosat i Rungis (Val-de-Marne),
og
FINANS- OG ØKONOMIMINISTEREN, Paris,
at opnå en præjudiciel afgørelse vedrørende fortolkningen af EØF-traktatens artikler 33, 43, 45 og 46 om nationale markedsordninger, afsiger
DOMSTOLEN
sammensat af: præsidenten, R. Lecourt, afdelingsformændene, C. Ó Dálaigh og Mackenzie Stuart, dommerne, A. M. Donner, R. Monaco (refererende), J. Mertens de Wilmars, P. Pescatore, H. Kutscher og M. Sørensen,
generaladvokat: J.-P. Warner
justitssekretær: A. Van Houtte
følgende
DOM
Sagsfremstilling
Forelæggelseskendelsen og de skriftlige indlæg afgivet i henhold til artikel 20 i statutten for EØF-Domstolen kan sammenfattes således:
I — De faktiske omstændigheder og skriftvekslingen
1.
Det franske bananmarked er som led i statslige foranstaltninger forbeholdt den nationale produktion samt tredjelande, der »opretholder særlige fobindelser« med Frankrig. De mængder, som stammer herfra, er normalt tilstrækkelige til at dække det franske forbrug. Et muligt underskud dækkes gennem åbning af et kontingent.
Charmasson indgav den 26. april 1969 en klage til Kommissionen for at foranledige denne til at intervenere over for den franske regering ved at fastslå, at bestemmelserne i Rom-traktaten og Yaoundé-konventionen af 20. juli 1963 (JO 1964, nr. 93, s. 1431) overtrædes hvad angår import til Frankrig af bananer fra Zaïre, Somalia og Surinam. Det fremgår af denne klage, at Charmasson navnlig importerede bananer fra Zaïre og Somalia, stater associeret med Fællesskabet i medfør af ovennævnte Yaoundé-konvention, såvel som fra Surinam, et territorium, der indgår i kategorien oversøiske lande og territorier (OLT), som er associeret ifølge EØF-traktatens artikel 131. Charmasson kunne altså alene foretage import fra disse lande inden for rammerne af de af den franske regering åbnede kontingenter og i den udstrækning, disse var åbnet.
Charmasson har til støtte for sin klage i det væsentlige fremhævet, at der er sket overtrædelse:
—
af Yaoundé-konventionen, der i sin artikel 5 blandt andet bestemmer, at »en ce qui concerne l'élimination des restrictions quantitatives, les États membres appliquent aux importations des produits originaires des États associés les dispositions correspondantes du traité« (
1
);
—
af Rådets beslutning af 25. februar 1964 (artikel 4) om associeringen af OLT med Fællesskabet (JO 1964, nr. 93, s. 1472), der fastsatte tilsvarende bestemmelser som i ovennævnte artikel 5 i Yaoundé-konventionen;
—
Rom-traktatens bestemmelser om ophævelse af de kvantitative restriktioner og navnlig bestemmelserne i artikel 33.
Kommissionen mente ud fra princippet om, at de af en national markedsordning omfattede produkter ikke hører under anvendelsesområdet for EØF-traktatens artikel 33, at den burde undersøge, hvorvidt der fandtes en national markedsordning for bananer i Frankrig. Den havde faktisk i 1968 fået forelagt en forespørgsel fra den franske regering med henblik på at få fastslået, at der fandtes en sådan ordning i Frankrig.
Kommissionen besvarede Charmasson's klage i skrivelse af 15. juli 1970 og bekræftede, at den havde konstateret, at der ved traktatens ikrafttræden fandtes en national markedsordning for bananer i Frankrig, samt at bestemmelserne i traktatens artikel 33 om ophævelse af kontingenter følgelig ikke skulle anvendes i det foreliggende tilfælde.
2.
I mellemtiden åbnede de franske myndigheder ved en meddelelse til importørerne, som blev offentliggjort i Journal Officiel af 28. oktober 1969, et kontingent til import af friske bananer med oprindelse i og hidrørende fra andre fremmede lande end dem, der var berettiget til en fortrinsbehandling i henhold til artikel 86 i bekendtgørelse af 30. januar 1967 fra »generaldirektøren for told og indirekte afgifter«, bortset fra Spanien og Rhodesia. Charmasson har ved en summarisk stævning indgivet den 29. december 1960 samt ved et supplerende indlæg af 19. september 1970 anmodet Conseil d'État i Frankrig om at annullere ovennævnte meddelelse på grund af kompetenceoverskridelse. Som støtte for sit søgsmål gjorde han blandt andet gældende, at der forelå en krænkelse af Yaoundé-konventionen og EØF-traktaten.
Conseil d'État der fandt, at sagens løsning var forbundet med en fortolkning af fællesskabsretten for så vidt angår problemet om, dels hvorvidt eksistensen i en medlemsstat af en national markedsordning for et bestemt landbrugsprodukt kan forhindre, at traktatens artikel 33 finder anvendelse på det pågældende produkt, dels hvorvidt det franske marked for bananer efter den indklagede meddelelse kan anses for reguleret af en national markedsordning i den i traktatartiklerne 43, 45 og 46 forudsatte betydning, besluttede den 28. juni 1974 at udsætte sagen og forelægge følgende spørgsmål for Domstolen:
»1.
Er den omstændighed, at der i en medlemsstat findes en national markedsordning i den i Rom-traktatens artikler 43, 45 og 46 forudsatte betydning til hinder for, at denne traktats artikel 33 finder anvendelse på det pågældende produkt, og
2.
såfremt dette er tilfældet, hvilke egenskaber kendetegner da en sådan national markedsordning.«
3.
Forelæggelsesafgørelsen er indgået til Domstolen den 5. juli 1974.
Den franske regering, repræsenteret af finans- og økonomiministeren, og Kommissionen for De europæiske Fællesskaber, repræsenteret af dens juridiske rådgiver, Bernard Paulin, har i henhold til artikel 20 i statutten for EØF-Domstolen afgivet skriftlige indlæg.
På grundlag af den refererende dommers rapport og efter at have hørt generaladvokaten har Domstolen besluttet at indlede den mundtlige forhandling uden forudgående bevisførelse.
II — Skriftlige indlæg i henhold til artikel 20 i protokollen vedrørende statutten for Domstolen
A — Indlæg fra den franske regering
Vedrørende det første spørgsmål bemærker den franske regering efter at have henvist til bestemmelserne i traktatens artikel 33, navnlig for så vidt angår globaliseringen og den gradvise kontingentforhøjelse, at de er et led i den fællesskabsretlige ordning om oprettelse af toldunionen og finder anvendelse på alle varer, der har deres oprindelse i medlemsstaterne eller er i fri omsætning i disse. Det fremgår imidlertid med al tydelighed, at traktatens artikel 38, stk. 2 tillader undtagelsesforanstaltninger for de landbrugsprodukter, som er defineret i stk. 1. Disse foranstaltninger, som følger af traktatens artikler 39-46, har et andet indhold end de almindelige bestemmelser om oprettelsen af fællesmarkedet.
Den franske regering mener efter at have henledt opmærksomheden på artikel 45 i traktaten at kunne slutte, at de produkter, som omfattes af en national markedsordning i en medlemsstat i henhold til nævnte ordning ikke er omfattet af de almindelige bestemmelser vedrørende den gradvise afskaffelse af de kvantitative importrestriktioner. Denne fortolkning bekræftes af artikel 60, stk. 2 i den som bilag til Bruxelles-traktaten vedføjede akt om de nye medlemsstaters tiltrædelse. Den bekræftes i øvrigt af EF-Kommissionens opfattelse, som denne kom til udtryk den 29. november 1960 som svar på et skriftligt spørgsmål stillet i Europa-Parlamentet (JO 16. december 1960), såvel som af Domstolens praksis, navnlig i dommen af 14. december 1962 i de forenede sager 2 og 3/62. Vedrørende det andet spørgsmål bemærker den franske regering, at traktatens artikel 40, stk. 3, selv om der hverken i traktatteksten eller i fransk lovgivning findes nogen juridisk definition af begrebet markedsordning, dog opregner et ikke udtømmende antal elementer, som kan udgøre en fælles markedsordning. Denne skulle gøre det muligt at nå de i traktatens artikel 39 tilsigtede mål, nemlig:
—
at sikre en rationalisering af landbrugsproduktionen,
—
at sikre beskæftigelsen,
—
at sikre producenterne en rimelig levestandard,
—
at sikre en stabilisering af markedet,
—
at sikre forsyningerne,
—
at sikre rimelige forbrugerpriser.
Mangelen på en klar, juridisk definition af begrebet markedsordning skyldes de mangeartede situationer, som findes på landbrugsområdet, samt den mangfoldighed af tekniske løsninger, som skal iværksættes for at organisere markederne. Der kan faktisk ikke benyttes identiske metoder og fremgangsmåder for produkter, der er så forskellige som f.eks. korn, oksekød, frugt og grønsager osv.
Ikke desto mindre har såvel Domstolen som EF-Kommissionen udtalt sig nærmere om, hvad de forstår ved en fælles eller national markedsordning. Den franske regering drager, efter at have henvist til den af Domstolen den 13. november 1964 afsagte dom i de forenede sager 90 og 91/63 samt til Kommissionens ovennævnte svar, den slutning, at en markedsordning bør opfylde målsætningen i traktatens artikel 39 og iværksætte et sammenhængende system af foranstaltninger, som er egnet til at opfylde denne målsætning. Derefter henviser den franske regering til de nationale bestemmelser, som er blevet indført i Frankrig siden 1931 inden for den pågældende sektor, med henblik på spørgsmålet om, hvorvidt de viser tilstedeværelsen af en national ordning af bananmarkedet. Efter at have gjort detaljeret rede for såvel de enkelte elementer som følgerne af denne regulering konkluderer den franske regering angående den givne definition af begrebet national markedsordning, at der i Frankrig fandtes en national markedsordning inden 1958, som lige til nu er blevet uafbrudt forbedret. D'herrer Colonna di Palliano og Mansholt nåede til et lignende resultat i en meddelelse af 12. maj 1969 til kommissionsmedlemmerne. Sådan gik det i øvrigt til, at forslaget om en konstatering af, at der ved Rom-traktatens ikrafttræden allerede fandtes en national ordning af bananmarkedet, fra den 22. maj 1969 blev anset for godkendt af Kommissionen. Endelig har Kommissionens repræsentanter under møder i EAMA-gruppen i 1970 selv benyttet en sådan national ordnings eksistens som støtte for at imødegå nederlandske krav.
B — Indlæg fra EF-Kommissionen
Kommissionen præciserer først, at de til den fælles ordning associerede staters rettigheder på den dato, hvor den under retsforhandlingerne i hovedsagen anfægtede meddelelse til importører blev udstedt, ikke længere hørte under artikel 5 i Yaoundé-konventionen eller artikel 4 i Rådets beslutning af 25. februar 1964, da disse to retsakters gyldighed var begrænset til 31. maj 1969. Associeringsrådet har ved beslutning af 28. maj 1969, truffet i henhold til nævnte konventions artikel 60, stk. 2, besluttet at lade de i afsnit I indeholdte bestemmelser om samhandelen forblive gældende indtil den nye konventions ikrafttræden og allersenest indtil den 30. juni 1970. Samme dag blev der af EF-Rådet vedtaget en tilsvarende beslutning til gavn for OLT (JO 1969, nr. L 130, s. 64). Følgelig skulle de fællesskabsretlige bestemmelser vedrørende afskaffelsen af de kvantitative restriktioner på tidspunktet for den omtvistede meddelelse anvendes på produkter fra de associerede stater, lande og territorier i henhold til de ovennævnte beslutninger af 28. maj 1969.
Kommissionen finder, at det for at kunne påbegynde undersøgelsen af første spørgsmål er nødvendigt at have definitionen af begrebet »national markedsordning« samt alle de foranstaltninger, som regulerer bananmarkedet i Frankrig, for øje. Den finder det således tilrådeligt at indlede med en undersøgelse af det andet spørgsmål.
1. Vedrørende det andet spørgsmål
a)
Kommissionen bemærker, at man, hvad angår begrebet national markedsordning, allerede råder over et antal momenter, som gør det muligt at nå frem til en definition. Disse momenter kan udledes:
—
af Domstolens praksis, navnlig af dommen af 13. november 1963 i de forenede sager 90 og 91/63. Den i denne dom indeholdte definition er imidlertid blot givet af Domstolen til brug for dens overvejelser vedrørende EØF-traktatens artikel 12: den kan således hverken anses for udtømmende eller for endelig. Kommissionen ønsker netop, at Domstolen fuldender sin definition ved at udtale, at de foranstaltninger og retsmidler, som udgør den nationale markedsordning, indebærer garantier for de pågældende producenters beskæftigelse og levestandard. Der er her tale om et generelt princip, som også ligger til grund for traktatens artikel 43, stk. 3, litra a). Selv om producenternes ret til lignende garantier som dem, der ydes af den nationale ordning, ikke er absolut i tilfælde af, at Rådet beslutter at afskaffe denne ordning, står det ikke desto mindre fast, at princippet i en sådan ret ikke kan anfægtes;
—
af et svar, som Kommissionen har givet hr. Vredeling i 1960. Den i dette svar indeholdte definition af begrebet national markedsordning er imidlertid ifølge flere forfattere upræcis, for så vidt som den henviser til bestemmelserne om »salget af et bestemt landbrugsprodukt«. At regulere et marked består faktisk i at indvirke ikke alene på afsætningen men også på dette markeds forskellige bestanddele: udbud, efterspørgsel, priser. På den anden side bør en markedsordning ikke udelukke indgriben, der tilsigter at regulere en bestående tilstand.
Man kunne endvidere tilføje, at Kommissionens definition ikke klart angiver, at de foranstaltninger, der udgør en sådan ordning, skal være udstedt eller i det mindste godkendt af staten. Endelig er denne definition måske på andre punkter unødigt omstændelig. Den genspejler i øvrigt en divergerende opfattelse mellem Kommissionen og medlemsstaterne vedrørende spørgsmålet, om en kontingentordning, som er mere eller mindre åben alt efter årene, behovet, den nationale høst osv…, er tilstrækkelig til at udgøre en national markedsordning. Hvis det er tvivlsomt, om en markedsordning kun kan indeholde ét system, er det derimod sikkert, at en kontingentordning principielt ikke i sig selv er tilstrækkelig til at kendetegne landbrugspolitikken i en bestemt sektor samt yde passende garantier »for de pågældende producenters beskæftigelse og levestandard« (artikel 43, stk. 3, litra a) i traktaten). Det er i øvrigt lykkedes Kommissonen at gøre dette synspunkt gældende over for medlemsstaterne.
Kommissionen foreslår på grundlag af dette indlæg at besvare det andet spørgsmål på følgende måde:
»En national markedsordning består af regulere markedet for et bestemt landbrugsprodukt ved at yde garantier for de en helhed af systemer og retsmidler, hvorved en stat tilsigter at kontrollere og pågældende producenters beskæftigelse og levestandard«.
b)
Efter således at have defineret begrebet »national markedsordning« analyserer Kommissionen på siderne 14-16 i sit indlæg bestemmelserne for bananmarkedet i Frankrig for at forklare, hvorfor den af sin i 1969 indledte undersøgelse havde udledt, at disse bestemmelser udgjorde en national markedsordning i EØF-traktatens betydning allerede inden dennes ikrafttræden.
2. Vedrørende det første spørgsmål
Kommissionen bemærker indledningsvis, at det ikke er muligt at undersøge dette spørgsmål i sin helhed, men at man i analysen bør sondre mellem de to bestemmelser i EØF-traktatens artikel 33, som udtrykkeligt er citeret af Conseil d'État i præmisserne til dets afgørelse, nemlig:
—
den i stk. 1, første afsnit nævnte »globalisering af kontingenterne« samt
—
reglen om den »gradvise kontingentforøgelse«, som den navnlig fremgår af stk. 3.
Da sidstnævnte bestemmelse ifølge Kommissionens opfattelse er af størst betydning, foretrækker den at behandle den først.
a) Hvorvidt tilstedeværelsen af en national markedsordning forhindrer anvendelsen af traktatens artikel 33, stk. 3
Kommissionen er overbevist om, at dette spørgsmål bør besvares bekræftende. De grunde, der berettiger denne overbevisning, støttes både på artiklerne 45 og 43 og på det generelle formål med EØF-traktatens landbrugsbestemmelser, navnlig artikel 38, stk. 4.
Efter Kommissionens opfattelse indebærer artikel 45 i traktaten et dobbelt aspekt: et positivt ved at den for at udvikle samhandelen mellem medlemsstaterne med varer, der er underkastet en national markedsordning, indeholder regler for afslutning af langtidsaftaler eller -kontrakter, hvis nærmere fremgangsmåde er beskrevet i stk. 2 og 3; et negativt for så vidt som den klart underforstår, at de pågældende medlemsstater, så længe en fælles ordning ikke er trådt i stedet for de eventuelt eksisterende nationale markedsordninger, i stedet for at afslutte langtidsaftaler eller -kontrakter kan bevare de restriktioner for samhandelen, som følger af deres nationale ordning. Mens muligheden for at afslutte langtidsaftaler eller -kontrakter er tidsbegrænset (til overgangsperiodens første etape), er princippet om opretholdelse af de nationale ordninger eller visse af deres elementer (kvantitative restriktioner) fortsat gyldigt i mangel af en fælles ordning.
Denne fortolkning støttes af traktatens artikel 43, stk. 3, litra a), som netop indeholder en bestemmelse om, at en fælles ordning kan afløse nationale ordninger, forudsat at den fælles ordning yder »tilsvarende garantier for de pågældende producenters beskæftigelse og levestandard …«. Disse garantier følger åbenbart ikke i tilstrækkelig grad alene af traktatbestemmelserne om frie varebevægelser. Faktisk omfatter en national markedsordning pr. definition garantier, som medfører eller kan medføre restriktioner for samhandelen. Eftersom man alene kan pålægge de pågældende medlemsstater at afskaffe disse restriktioner under forbehold af, at de indfører tilsvarende garantier, optræder artikel 43, stk. 3 således som en »lex specialis«, der finder anvendelse forud for »lex generalis« i artikel 33, stk. 3. En anden fortolkning, som giver artikel 33 forrang, ville berøve artikel 43, stk. 3 enhver nyttevirkning.
Kort sagt er det almindelige indhold af artiklerne 38-46 i traktaten således, at det for landbrugsprodukters vedkommende ikke er muligt at oprette fællesmarkedet alene ved en automatisk anvendelse af de i traktatens artikler 12-37 fastsatte bestemmelser. Det er netop derfor, at artikel 38, stk. 4 indeholder en bestemmelse om, at »fællesmarkedets funktion og udvikling skal… ledsages af udformningen af en … fælles landbrugspolitik«. At dette er nødvendigt viser sig navnlig ved produkter, for hvilke en medlemsstat, i stedet for at lade de nationale markedsmekanismer have frit spil eller alene at intervenere i kortsigtet øjemed, har udformet en egentlig politik og oprettet en national markedsordning.
Når dette er sagt, tilføjer Kommissionen, at den således foreslåede løsning bør nuanceres, så det fremgår, at den i artikel 45 og 43, stk. 3 indeholdte undtagelse fra at anvende artikel 33, stk. 3 begrænses til de nationale markedsordninger, som fandtes ved traktatens ikrafttræden.
Disse betragtninger bekræftes for øvrigt af den ved de nye medlemsstaters indtræden i Fællesskabet indførte regulering, og navnlig af artikel 60, stk. 2 i tiltrædelsesakten, der findes som bilag til Bruxelles-traktaten.
b) Hvorvidt tilstedeværelsen af en national markedsordning hindrer anvendelsen af traktatens artikel 33, stk. 1, første afsnit
Mens kontingentforøgelsen utvivlsomt gør indgreb i den nationale markedsordning og følgelig i de lovlige interesser, som denne beskytter, ser det ikke ved første øjekast ud til, at globaliseringen af kontingenterne skader de franske producenter fra de franske oversøiske departementer (OD).
Man kunne følgelig slutte, at de to regler i traktatens artikel 33 kan adskilles. En sådan konklusion synes dog ved nærmere eftertanke ubegrundet, idet selve ordlyden af traktatens artikel 33 tjener til støtte for, at de nævnte bestemmelser er uadskillelige. Artikel 33, stk. 1 indeholder, efter at princippet om kontingentglobaliseringen er fremstillet i første afsnit, i andet afsnit bestemmelse om, at »samtidig forhøjer medlemsstaterne disse globalkontingenter …«. Det følger af den logiske sammenhæng mellem disse to bestemmelser, at de to regler er indbyrdes forbundne. Globaliseringen kan alene forklares ved den fremgangsmåde, som skal følges for gradvist at forhøje de eksisterende kontingenter og til slut afskaffe dem. Den har herudover intet formål og i hvert fald ingen interesse for udsigten til at skabe et fællesmarked, hvis normale gennemførelse skal ske i løbet af overgangsperiodens tolv år. Der har vedrørende Fællesskabets relationer med EAMA netop ikke været tale om dette perspektiv.
Da de to pågældende bestemmelser er uadskillelige, følger det, at en national ordning, der modarbejder bestemmelsen om den gradvise forhøjelse af kontingenterne, ligeledes modarbejder bestemmelsen om deres globalisering.
Det er grunden til, at ånd og bogstav i den første Yaoundé-konventions artikel 5 forleder til den tanke, at konventionens forfattere alene har haft omfanget af de kontingenter for øje, som medlemsstaterne skal indrømme de associerede stater. Kommissionen tilføjer for øvrigt, at det vil få uacceptable følger for den pågældende markedsordning at anvende reglen om globalisering i nærværende sag, uden at det for så vidt er til fordel for de ikke-privilegerede associerede stater. Den tilstand, dette vil medføre, vil være så meget mere absurd på et juridisk plan, som en hel national markedsordning, dvs. de enkelte elementer, den består af, ifølge det princip, Domstolen har udtalt i sin ovennævnte dom af 13. november 1964, på en måde er stivnet i den tilstand, hvori den befandt sig den 1. januar 1958. Selv om også reglen om globalisering skulle anvendes, kan Frankrig, som har ret til at opretholde sin markedsordning for bananer, ikke i denne ordning indføje nogen foranstaltninger (herunder dem, hvortil Domstolen synes at henvise i nævnte dom) for at udligne følgerne af en sådan anvendelse og således undgå, at den nævnte ordning forstyrres.
Kommissionen slutter på grundlag af disse betragtninger, at princippet om opretholdelsen af den pågældende nationale markedsordning bør have forrang for de samlede forskrifter i traktatens artikel 33.
De uregelmæssigheder, som vil kunne følge af dette princips anvendelse, har set ud fra traktatfædrenes synspunkt været i høj grad forbigående, da indførelsen af den fælles landbrugspolitik og navnlig af en fælles ordning for bananmarkedet skulle ske inden den 1. januar 1970. Det, at denne frist ikke er blevet overholdt af Fællesskabet, kan ikke skade det princip, som er nedfældet i selve traktaten.
Kommissionen foreslår, at det første spørgsmål besvares på følgende måde:
»Tilstedeværelsen i en medlemsstat af en national markedsordning for et bestemt produkt kan udgøre en hindring for anvendelse af EØF-traktatens artikel 33 på dette produkt, forudsat at den nævnte ordning stammer fra før 1. januar 1958«.
III — De mundtlige forhandlinger
Charmasson, repræsenteret af advokat Paul François Ryziger, og Kommissionen for De europæiske Fællesskaber har afgivet mundtlige indlæg i retsmødet den 24. oktober 1974.
Ved denne lejlighed har Charmasson især gjort følgende gældende:
Vedrørende det første spørgsmål
—
Den af Kommissionen fremsatte teori, hvorefter traktatens artikel 45 indeholder et dobbelt aspekt, positivt og negativt, kan ikke opretholdes. Den fører for øvrigt til det selvmodsigende resultat, at en medlemsstat, der ikke har afsluttet langtidsaftaler eller -kontrakter, ustraffet kan dække sig under denne artikels negative aspekt og således blokere den af traktaten ønskede liberaliseringsproces for samhandelen.
—
Således udelukker artikel 45 ikke nødvendigvis, at traktatens artikel 33 finder anvendelse. Faktisk er disse to bestemmelser indbyrdes alternative, således at man, såfremt der ikke i henhold til artikel 45 er afsluttet langtidsaftaler eller -kontrakter, er inde under artikel 33. I en sådan situation kan det ikke antages, at de nationale ordninger vil kunne stride mod artikel 33's anvendelse.
Vedrørende det andet spørgsmål
—
Alene de nationale ordninger, som fandtes den 1 januar 1958, kan anses for nationale ordninger i EØF-traktatens forstand. Følgelig skal de elementer, som udgør en sådan ordning, alene ses i forbindelse med den situation, som forelå på nævnte dato.
—
Det er herefter forkert, når Kommissionen opfordrer Domstolen til at besvare det andet spørgsmål under hensyntagen til andre faktiske og retlige kendsgerninger end dem, som forelå den 1. januar 1958. Selv om det er korrekt, at Domstolens svar skal forsyne den nationale domsmyndighed med alle de elementer, som er nødvendige for den til afgørelse af sagen, er det ikke mindre sandt, at Conseil d'État i det foreliggende tilfælde selv nøjagtigt har klarlagt det franske bananmarkeds tilstand den 1. januar 1958.
—
Det er korrekt, at bestemmelsen af en national markedsordning kræver, at der til begrebet national ordning overføres de momenter, som udgør den fælles markedsordning, og som de følger af traktatens bestemmelser, navnlig af artiklerne 39, 40 og 43. Under hensyntagen til disse momenter såvel som til Domstolens praksis i de forenede sager 90 og 91/63, der er afgjort ved dom af 13. november 1964, anses en national ordning for eksisterende i traktatens forstand, når:
—
den gælder på dagen for. traktatens ikrafttræden,
—
den indebærer anvendelsen af flere mekanismer,
—
disse mekanismer er blevet »indført« af de offentlige myndigheder og ikke blot' af de pågældende erhverv,
—
disse mekanismer bevirker, at afsætningsmulighederne øges, forsyningerne sikres og forbrugerne sikres rimelige priser (jf. traktatens artikel 39),
—
de samtidig med at være i overensstemmelse med disse mål indeholder garantier for de pågældende producenters beskæftigelse og levestandard (jf. artikel 43, stk. 3 a).
Generaladvokaten har fremsat sit forslag til afgørelse i retsmødet den 12. november 1974.
Præmisser
1
Conseil d'État i Frankrig har ved kendelse af 28. juni 1974, indgået til Domstolens justitskontor den 5. juli 1974, i henhold til EØF-traktatens artikel 177 stillet to spørgsmål om fortolkningen af traktatens bestemmelser vedrørende de nationale markedsordninger for landbruget samt de frie varebevægelser.
2
Det fremgår af sagens akter, at tvisten i hovedsagen angår lovligheden af de kvantitative restriktioner, som anvendes af Den franske Republik for banan-import fra tredjelande bortset fra dem, der opretholder særlige forbindelser med Frankrig;
3
de bestemmelser, der gennem disse restriktioner er direkte inddraget i sagen, er artikel 5 i konventionen mellem Fællesskabet og de associerede afrikanske stater samt Madagascar, som blev underskrevet i Yaoundé den 20. juli 1963, samt artikel 4 i Rådets beslutning af 25. februar 1964 om associering af de oversøiske lande og territorier med Fællesskabet;
4
disse bestemmelser, som var ens udformet, og som i henhold dels til en beslutning af 28. maj 1969 fra Associeringsrådet, dels til en beslutning af samme dato fra EØF-Rådet gjaldt på tidspunktet for sagsanlægget, foreskriver, at medlemsstaterne i henseende til afskaffelsen af de kvantitative restriktioner skal anvende de tilsvarende traktatbestemmelser på den pågældende import;
5
de stillede spørgsmål skal følgelig besvares inden for rammerne af disse bestemmelser.
Vedrørende det første spørgsmål
6
Det første spørgsmål går ud på, om den kendsgerning, at der i en medlemsstat findes en national markedsordning, som forudsat i traktatens artikler 43, 45 og 46, vil kunne udgøre en hindring for anvendelse af nævnte traktats artikel 33 på de pågældende produkter, dvs. om de nationale markedsordninger på landbrugsområdet kan forhindre, at bestemmelserne om den gradvise afskaffelse af kontingenterne gennemføres.
7
a)
Det bestemmes i artikel 38, stk. 2 i traktatens afsnit II, at »bestemmelserne vedrørende fællesmarkedets oprettelse finder anvendelse på landbrugsvarer, medmindre andet er bestemt i artiklerne 39-46;«
8
det fremgår af denne bestemmelse, navnlig sammenholdt med artikel 42, at landbrugsprodukter i mangel af modstående bestemmelse er underlagt reglerne om fællesmarkedets oprettelse, herunder artikel 33.
9
Medlemsstaterne skal i henhold til artikel 40, stk. 1 fastlægge den fælles landbrugspolitik senest ved udløbet af overgangsperioden;
10
de nationale markedsordninger kan ifølge traktatens artikler 43 og 46 opretholdes midlertidigt, mens man afventer, at der under de i artikel 43, stk. 3 angivne betingelser oprettes en fælles ordning i henhold til artikel 40, stk. 2;
11
det bestemmes imidlertid i artikel 45, at »udviklingen af samhandelen« for så vidt angår varer, som er genstand for en national ordning, i mellemtiden i løbet af den første etape fremmes ved afslutning af langtidsaftaler eller -kontrakter mellem eksporterende og importerende medlemsstater;
12
det bestemmes i samme artikels stk. 2, at der skal ske en »forøgelse« af importen beregnet på grundlag af en bestemt referenceperiode;
13
det ville være i strid med disse bestemmelsers ånd og bogstav at tillade, at de nationale ordninger i mangel af langtidsaftaler eller -kontrakter endeligt unddrages reglerne om afskaffelse af de kvantitative restriktioner, således at de kan modarbejde det i nævnte artikels stk. 1 og 2 udtrykte grundlæggende princip om udviklingen af samhandelen.
14.
b)
Det følger af traktatens artikel 40, stk. 1, at den fælles ordning af markederne for landbrugsvarer skal udvikles gradvis i løbet af overgangsperioden og i henhold til artikel 38, stk. 4 ledsages af udviklingen af fællesmarkedet for landbrugsvarer i overensstemmelse med traktatens grundlæggende mål, herunder det, der er nævnt i artikel 3, litra d;
15
selv om det er bestemt i traktaten, at den nationale ordning kan opretholdes i afventen af oprettelsen af en fælles ordning, er denne opretholdelse følgelig alene forudset for tiden indtil overgangsperiodens udløb, på hvilket tidspunkt den fælles landbrugspolitik skal være endeligt udformet;
16
det fremgår i øvrigt af disse bestemmelser, at den nationale ordning i løbet af nævnte periode i videst muligt omfang skal tilpasses fællesmarkedets krav med henblik på at fremme udformningen af den fælles landbrugspolitik;
17
følgelig er de afvigelser fra traktatens almindelige regler, som en national ordning kan medføre, alene provisorisk tilladt i den udstrækning, hvori de er nødvendige for ordningens funktion og ikke hindrer de ændringer, som udformningen af den fælles landbrugspolitik indebærer;
18
den omstændighed, at nævnte politik ikke er endeligt udformet inden for den frist, som er givet i traktatens artikel 40, stk. 1, skærper, i stedet for at berettige, de misforhold, som kan følge af opretholdelsen af en national ordning, der i traktaten er udformet som en foranstaltning af forbigående karakter;
19
i betragtning af nævnte omstændighed er tilpasningen af den nationale ordning til reglerne om oprettelsen af fællesmarkedet så meget mere påkrævet, som mangelen på en fælles landbrugspolitik er i strid med påbudet i traktatens artikel 3, litra d.
20
Selv om en national markedsordning, som var gældende på traktatens ikrafttrædelsestidspunkt, følgelig i overgangsperioden kunne være til hinder for gennemførelsen af traktatens artikel 33, for så vidt som denne gennemførelse ville kunne skade nævnte markedsordnings funktion, kan dette dog ikke være tilfældet efter nævnte periodes udløb, fra hvilket tidspunkt artikel 33 skal gælde fuldt ud.
Vedrørende det andet spørgsmål
21
Domstolen anmodes ved det andet spørgsmål om nærmere at bestemme de elementer, som karakteriserer en national markedsordning.
22
En national markedsordning i den betydning, der er forudsat i artikel 43 ff, forudsætter, at der findes et kompleks af strukturindgreb, som gør det muligt at nå de af traktaten anerkendte mål;
23
den nationale ordning er i henhold til artikel 43, stk. 3 og 45, stk. 1 faktisk afløst af den fælles ordning, hvis denne for det pågældende produkts vedkommende yder tilsvarende garantier for de pågældende producenters beskæftigelse og levestandard, indeholder bestemmelser om sikring af afsætningen af deres produktion, samt i samhandelen inden for Fællesskabet sikrer tilsvarende vilkår som dem, der gælder på et nationalt marked;
24
som følge heraf er den nationale markedsordnings mål på nationalt plan analoge med dem, som den fælles ordning forfølger på fællesskabsplan, således som de er angivet i traktatens artikel 39;
25
forfølgelsen af sådanne mål påhviler ikke alene erhvervsorganisationerne men også det offentlige gennem hensigtsmæssige forholdsregler og forskrifter, selv om forvaltningen af dem overdrages organisationer af privatretlig art, som dog skal være under offentlig kontrol;
26
en national markedsordning defineres således som en helhed af retsmidler, der underlægger reguleringen af markedet for de pågældende produkter offentlig kontrol for, gennem forøgelse af produktiviteten og bedst mulig anvendelse af produktionsfaktorerne, især arbejdskraften at sikre producenterne en rimelig levestandard, stabilisere markederne og sikre forsyningerne samt rimelige priser for forbrugerne;
27
en fortsat opretholdelse af et simpelt kontingentsystem ud over overgangsperioden kan ikke opfylde disse betingelser.
Vedrørende sagsomkostningerne
28
De udgifter, der er afholdt af den franske regering og EF-Kommissionen, som har fremsat indlæg for Domstolen, kan ikke godtgøres;
29
da retsforhandlingerne i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den nationale ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagsomkostningerne.
På grundlag af disse præmisser
kender
DOMSTOLEN
vedrørende de spørgsmål, der er forelagt den af Conseil d'État i Frankrig ved afgørelse af 28. juni 1974, for ret:
1.
Selv om en national markedsordning, som var gældende på traktatens ikrafttrædelsestidspunkt i overgangsperioden kunne være til hinder for gennemførelsen af traktatens artikel 33, for så vidt som denne gennemførelse ville kunne skade nævnte markedsordnings funktion, kan dette dog ikke være tilfældet efter nævnte periodes udløb, fra hvilket tidspunkt artikel 33 skal gælde fuldt ud.
2.
En national markedsordning defineres som en helhed af retsmidler, der underlægger reguleringen af markedet for de pågældende produkter offentlig kontrol for, gennem forøgelse af produktiviteten og bedst mulig anvendelse af produktionsfaktorerne, især arbejdskraften at sikre producenterne en rimelig levestandard, stabilisere markederne og sikre forsyningerne samt rimelige priser for forbrugerne. En fortsat opretholdelse af et simpelt kontingentsystem ud over overgangsperioden kan ikke opfylde disse betingelser.
Lecourt
Ó Dálaigh
Mackenzie-Stuart
Donner
Monaco
Mertens de Wilmars
Pescatore
Kutscher
Sørensen
Afsagt i offentligt restmøde i Luxembourg den 10. december 1974.
A. Van Houtte
Justitssekretær
R. Lecourt
Præsident
(
1
) – Med henblik på afskaffelse af de kvantitative restriktioner for import af produkter fra de associerede stater anvender medlemsstaterne de hertil svarende traktatbestemmelser.