62003CJ0221_ET
Pooled
Kohtuotsuse põhistus
Resolutiivosa
Pooled
Kohtuasjas C‑221/03,
mille esemeks on EÜ artikli 226 alusel 22. mail 2003 esitatud liikmesriigi kohustuse rikkumise hagi,
Euroopa Ühenduste Komisjon, esindaja: G. Valero Jordana, keda abistasid advokaadid M. van der Woude ja T. Chellingsworth, kohtudokumentide kättetoimetamise aadress Luxembourgis,
hageja,
versus
Belgia Kuningriik, esindaja: A. Snoecx, hiljem E. Dominkovits,
kostja,
EUROOPA KOHUS (kolmas koda),
koosseisus: koja esimees A. Rosas, kohtunikud A. Borg Barthet, S. von Bahr, J. Malenovský ja A. Ó Caoimh (ettekandja),
kohtujurist: L. A. Geelhoed,
kohtusekretär: R. Grass,
arvestades kirjalikus menetluses ja 12. jaanuari 2005. aasta kohtuistungil esitatut,
olles 3. märtsi 2005. aasta kohtuistungil ära kuulanud kohtujuristi ettepaneku,
on teinud järgmise
otsuse
Kohtuotsuse põhistus
1. Euroopa Ühenduste Komisjon palub oma hagiavalduses Euroopa Kohtul tuvastada, et kuna Belgia Kuningriik ei ole võtnud vajalikke meetmeid, et täielikult ja korrektselt rakendada nõukogu 12. detsembri 1991. aasta direktiivi 91/676/EMÜ veekogude kaitsmise kohta põllumajandusest lähtuva nitraadireostuse eest (EÜT L 375, lk 1; ELT eriväljaanne 15/02, lk 68; edaspidi „direktiiv”) artikli 3 lõikeid 1 ja 2 ning artikleid 4, 5 ja 10 Flandria piirkonna suhtes ning direktiivi artikli 3 lõikeid 1 ja 2 ning artiklit 5 Valloonia piirkonna suhtes, on Belgia Kuningriik rikkunud direktiivist tulenevaid kohustusi.
Õiguslik raamistik
Ühenduse õigusnormid
2. Artikli 1 kohaselt on direktiivi eesmärk põllumajandusest lähtuvatest nitraatidest põhjustatud või tingitud veereostuse vähendamine ning edasise veereostuse ärahoidmine.
3. Direktiivi artikli 2 punkt j sätestab:
„Käesolevas direktiivis kasutatakse järgmisi mõisteid:
[…]
j) reostus – lämmastikuühendite vahetu või kaudne sattumine põllumajandusest veekeskkonda, mis ohustab inimeste tervist, kahjustab elusressursse ja veeökosüsteeme, halvendab keskkonna kasutamist puhkeaja veetmiseks või häirib vee teisi õiguspäraseid kasutusviise”.
4. Direktiivi artikli 3 lõiked 1, 2, 4 ja 5 sätestavad:
„1. Liikmesriigid määravad I lisas sätestatud kriteeriumide põhjal kindlaks veekogud, mis on reostunud, ja veekogud, mida reostus võib mõjutada, kui artikli 5 kohaseid meetmeid ei võeta.
2. Liikmesriigid määravad kahe aasta jooksul pärast käesoleva direktiivi teatavakstegemist tundlikeks aladeks kõik sellised maa-alad oma territooriumil, kust lõikes 1 määratletud veekogud saavad oma vee ja mis soodustavad nende veekogude reostumist. Nad teatavad sellest esmasest määramisest komisjonile kuue kuu jooksul.
[…]
4. Liikmesriigid vaatavad läbi, muudavad või täiendavad tundlike alade nimistut, kui see on vajalik ja vähemalt üks kord nelja aasta jooksul, et võtta arvesse muutusi ja tegureid, mida nimistu eelmise läbivaatamise, muutmise või täiendamise ajal ei olnud võimalik ette näha. Nad teatavad komisjonile kõikidest nimistu muudatustest või täiendustest kuue kuu jooksul.
5. Liikmesriigid on vabastatud tundlike alade kindlaksmääramise kohustusest, kui nad koostavad ja rakendavad artiklis 5 osutatud tegevusprogramme kooskõlas käesoleva direktiiviga kogu oma riigi territooriumil.”
5. Selleks et tagada kõikide veekogude üldine kaitse reostuse eest, koostavad liikmesriigid direktiivi artikli 4 lõike 1 punkti a kohaselt kahe aasta jooksul pärast direktiivi teatavakstegemist hea põllumajandustava eeskirja või eeskirjad, mida põllumajandustootjad täidavad vabatahtlikkuse alusel ning mille sätted hõlmavad vähemalt direktiivi II lisa punktis A nimetatud punkte.
6. Direktiivi artikkel 5 sätestab:
„1. Artiklis 1 määratletud eesmärkide saavutamiseks peavad liikmesriigid käivitama määratud tundlike alade suhtes tegevusprogrammid kahe aasta jooksul pärast artikli 3 lõikes 2 osutatud tundlike alade esmast määramist või ühe aasta jooksul pärast artikli 3 lõikes 4 osutatud iga järgmist määramist.
[…]
3. Tegevusprogrammides võetakse arvesse järgmist:
a) olemasolevaid teaduslikke ja tehnilisi andmeid eelkõige põllumajandusest ja muudest allikatest pärinevate lämmastikukoguste kohta;
b) keskkonnatingimusi kõnealuse liikmesriigi asjakohastes piirkondades.
4. Tegevusprogramme rakendatakse nelja aasta jooksul pärast käivitamist ning need koosnevad järgmistest kohustuslikest meetmetest:
a) III lisas kirjeldatud meetmed;
b) liikmesriikide poolt artikli 4 kohaselt kehtestatud hea põllumajandustava eeskirjades sätestatud meetmed, välja arvatud meetmed, mis on asendatud III lisas kirjeldatud meetmetega.
5. Peale selle võtavad liikmesriigid tegevusprogrammide raames täiendavalt või tõhusamalt meetmeid, mida nad vajalikuks peavad, kui algusest peale on selge või tegevusprogrammide rakendamise käigus saab selgeks, et lõikes 4 osutatud meetmed ei ole artiklis 1 määratletud eesmärkide saavutamiseks küllaldased. Kõnealuseid meetmeid valides võtavad liikmesriigid arvesse nende tõhusust ja kulusid võrreldes muude võimalike ennetusmeetmetega.
[…]”.
7. Direktiivi artikkel 10 on sõnastatud järgmiselt:
„1. Liikmesriigid esitavad komisjonile käesoleva direktiivi teatavakstegemisele järgneva nelja aasta ja pärast seda iga järgneva nelja aasta kohta V lisas kirjeldatud teavet sisaldava aruande.
2. Käesoleva artikli kohane aruanne esitatakse komisjonile kuue kuu jooksul pärast käsitletava perioodi lõppu.”
8. Artikli 3 lõikes 1 osutatud veekogude kindlaksmääramise kriteeriume käsitleva I lisa punkt A sätestab:
„Artikli 3 lõikes 1 osutatud veekogud määratakse kindlaks muu hulgas järgmiste kriteeriumide abil:
1) kas mage pinnavesi ja eelkõige selline pinnavesi, mida kasutatakse või kavatsetakse kasutada joogivee võtmiseks, sisaldab või võib sisaldada direktiivis 75/440/EMÜ sätestatud nitraadikontsentratsioonist rohkem nitraate, kui artikli 5 kohaseid meetmeid ei võeta;
2) kas põhjavee nitraadisisaldus on või võib olla üle 50 mg/l, kui artikli 5 kohaseid meetmeid ei võeta;
3) kas looduslikud mageveejärved, muud mageveekogud, suudmealade vesi, rannikuvesi ja merevesi on eutrofeerunud või võib lähitulevikus eutrofeeruda, kui artikli 5 kohaseid meetmeid ei võeta.”
9. Direktiivi II lisa „Hea põllumajandustava eeskiri (eeskirjad)” punkt A sätestab:
„Hea põllumajandustava eeskiri või eeskirjad, mille eesmärgiks on nitraadireostuse vähendamine, arvestades samal ajal ühenduse eri piirkondades valitsevaid tingimusi, peaksid sisaldama järgmistes punktides kirjeldatud sisuga sätteid, kuivõrd need on asjakohased:
1) ajavahemikud, mil väetiste kasutamine põllumajandusmaal ei ole asjakohane;
2) väetiste kasutamine tugeva kaldega maa-alal;
[…]
4) väetiste kasutamise tingimused vooluveekogude lähedal;
[…].”
10. Direktiivi III lisa „Artikli 5 lõike 4 punktis a osutatud tegevusprogrammidesse lisatavad meetmed” on järgmine:
„1. Kõnealused meetmed hõlmavad reegleid järgmise kohta:
1) ajavahemikud, mil teatavat tüüpi väetiste kasutamine põllumajandusmaal on keelatud;
2) loomasõnnikumahutite mahutavus; see peab olema suurem, kui nõutakse sellise pikima ajavahemiku puhul, mil sõnniku laotamine on tundlikel aladel keelatud, välja arvatud juhul, kui suudetakse pädevale asutusele tõestada, et sõnnikukogus, mis ületab mahutite tegelikku mahutavust, kõrvaldatakse viisil, mis ei kahjusta keskkonda;
3) väetiste põllumajandusmaal kasutamise piirangud, mis on kooskõlas hea põllumajandustavaga ja arvestavad asjaomase tundliku ala omadusi ning eelkõige:
a) mulla omadusi ja tüüpi ning maapinna kallet;
b) kliimatingimusi, sademeid ja niisutamist;
c) maakasutust ja põllumajandustavasid, sealhulgas külvikordade süsteeme;
ning need piirangud põhinevad järgmises kahes punktis määratletu omavahelisel tasakaalul:
i) põllukultuuride eeldatav lämmastikuvajadus
ning
ii) lämmastikukogus, mida põllukultuurid saavad mullast ja väetistest ning mis vastab:
– lämmastikukogusele mullas sel hetkel, mil põllukultuur hakkab lämmastikku olulisel määral kasutama (suured kogused talve lõpus),
– mullas oleva orgaanilise lämmastiku varude netomineralisatsiooni teel tekkinud lämmastikukogusele,
– täiendavatele loomasõnnikust pärit lämmastikuühenditele,
– täiendavatele keemilistest ja muudest väetistest pärit lämmastikuühenditele.
2. Nende meetmetega tagatakse iga põllumajandusettevõtte või loomühiku puhul, et loomasõnniku hulk, mida igal aastal maale laotatakse, sealhulgas loomade enda poolt, ei ületa teatavat konkreetset kogust hektari kohta.
See kogus ühe hektari kohta on sõnnikukogus, mis sisaldab 170 kg lämmastikku. Kuid:
a) esimeses nelja-aastases tegevusprogrammis võivad liikmesriigid lubada sõnnikukogust, mis sisaldab 210 kg lämmastikku;
b) esimese nelja-aastase tegevusprogrammi ajal ja pärast seda võivad liikmesriigid lubada eespool osutatud kogustest erinevaid koguseid. Need kogused peavad olema sellised, et nad ei piira artiklis 1 määratletud eesmärkide saavutamist, ning neid tuleb põhjendada objektiivsete kriteeriumide abil, nagu näiteks:
– pikad kasvuperioodid,
– suure lämmastikuvajadusega põllukultuurid,
– sademete suur netohulk tundlikul alal,
– erakordselt tugeva denitrifikatsiooniga mullad.
Kui liikmesriik lubab punkti b alusel erinevat kogust, teavitab ta sellest komisjoni, kes kontrollib selle põhjendatust artiklis 9 sätestatud korras.
[…]”.
11. Direktiivi V lisas „Teave, mis peab sisalduma artiklis 10 osutatud aruannetes” on loetletud järgmine teave:
„1. Avaldus vastavalt artiklile 4 võetud ennetusmeetmete kohta.
2. Kaart, millel on näha järgmine:
a) artikli 3 lõike 1 ja I lisa järgi kindlaksmääratud veekogud ning iga sellise veekogu puhul see, millist I lisas loetletud kriteeriumidest kasutati selle veekogu kindlaksmääramiseks;
b) määratud tundlike alade asukohad, eristades olemasolevad ja pärast eelmise aruande esitamist määratud alad.
3. Artikli 6 alusel toimunud seire tulemuste kokkuvõte koos põhjendustega selle kohta, miks iga tundlik ala selleks määrati, ning tundlike alade nimistu muudatused või täiendused.
4. Vastavalt artiklile 5 koostatud tegevusprogrammide kokkuvõte, mis sisaldab eelkõige järgmist:
a) artikli 5 lõike 4 punktides a ja b nõutavad meetmed;
b) III lisa punktis 4 nõutav teave;
c) vastavalt artikli 5 lõikele 5 võetud mis tahes täiendavad või tõhusamad meetmed;
d) vastavalt artikli 5 lõikele 6 toimunud seire tulemuste kokkuvõte;
e) liikmesriikide oletused ajakava kohta, mille jooksul vastavalt artikli 3 lõikele 1 kindlaksmääratud veekogud eeldatavasti reageerivad tegevusprogrammi meetmetele, ning nende oletustega kaasneva ebakindluse määr.”
12. Direktiivi artikli 12 lõike 1 kohaselt peavad liikmesriigid jõustama direktiivi täitmiseks vajalikud õigus‑ ja haldusnormid kahe aasta jooksul alates direktiivi teatavakstegemisest ning teatama sellest viivitamata komisjonile.
13. Artikli 12 lõike 1 joonealusest märkusest nähtub, et direktiiv tehti liikmesriikidele teatavaks 19. detsembril 1991.
Siseriiklikud õigusnormid
14. Direktiivi rakendamine on Belgia Kuningriigi eri piirkondade pädevuses ning rannikuvee ja merevee osas Belgia föderaalvõimude pädevuses.
Flandria piirkond
15. Põhiline direktiivi rakendamist käsitlev Flandria õigusakt on 23. jaanuari 1991. aasta dekreet keskkonna kaitsmise kohta väetistest lähtuva reostuse eest ( Moniteur belge, 28.2.1991), muudetud 11. mai 1999. aasta dekreediga, millega muudetakse 23. jaanuari 1991. aasta dekreeti keskkonna kaitsmise kohta väetistest lähtuva reostuse eest ja 28. juuni 1985. aasta dekreeti keskkonnalubade kohta ( Moniteur belge, 20.8.1999, lk 30 995, edaspidi „väetisedekreet”).
16. Väetisedekreedi artiklid 15–15 quater määravad kindlaks kriteeriumid, mille põhjal Flandria piirkond piiritleb tundlikud alad Flandria õigusaktide mõttes, eristades nelja järgmist kategooriat:
– tundlikud „veealad” (väetisedekreedi artikli 15 lõiked 2–7);
– ökoloogilist huvi pakkuvad põllumajandusalad (väetisedekreedi artikkel 15 bis );
– tundlikud „loodusalad” (väetisedekreedi artikkel 15 ter ) ning
– fosfaatidest küllastunud alad (väetisedekreedi artikli 15 quater
lõige 2).
17. Belgia valitsuse vasturepliigist nähtub, et direktiivi kohaselt määrati tundlikuks alaks üksnes tundlikud „veealad”, mida ei eitatud ka avalikul kohtuistungil.
18. Väetisedekreedi artikli 15 lõiked 2 ja 4 sätestavad, et Flandria valitsus määrab tundlikud „veealad”, lähtudes direktiivi I lisas loetletud kriteeriumidest.
19. Dekreedi artikli 15 lõige 6 täpsustab, et „vastavalt [selle artikli] lõigetele 2–5 määratakse järgmised tundlikud veealad” ning loetleb kolme liiki tundlikud veealad, s.o:
– veevõtualad ning I, II või III tüüpi põhjavee kaitsealad, mis on piiritletud vastavalt 24. jaanuari 1984. aasta dekreedile põhjavee majandamise meetmete kohta;
– joogivee tootmiseks mõeldud pinnavee subhüdrograafilised valgalad, mis on piiritletud vastavalt 26. märtsi 1971. aasta seadusele pinnavee saastekaitse kohta ning
– rangemaid norme eeldavad nitraaditundliku pinnasega alad, mille on kindlaks määranud Flandria valitsus ja mis on piiritletud vastavalt 24. jaanuari 1984. aasta dekreedile põhjavee majandamise meetmete kohta.
20. Tundlikud „veealad” on konkreetselt määratud Flandria valitsuse 31. märtsi 2000. aasta otsuse, millega kehtestatakse aladega seotud piirangud, artiklites 2, 6, 9 ja 10, nagu on ette nähtud 23. jaanuari 1991. aasta dekreedi keskkonna kaitsmise kohta väetistest lähtuva reostuse eest artiklites 13 bis, 15, 15 bis, 15 quater, 15 quinquies
ja 17 ( Moniteur belge, 26.4.2000, lk 13 199), samuti eeskirjades, millele see viitab. Kõnealuse otsuse artikli 20 kohaselt see „jõustub alates 1. jaanuarist 2000”.
21. Täiendavad tundlikud „veealad” määrati Flandria valitsuse 14. juuni 2002. aasta otsuses, mis käsitleb tundlike veealade kontrollimist, uuesti läbivaatamist ja laiendamist, nagu see on sätestatud 23. jaanuari 1991. aasta dekreedi keskkonna kaitsmise kohta väetistest lähtuva reostuse eest artikli 15 lõigetes 3, 4 ja 5 ( Moniteur belge, 17.7.2002, lk 32 340).
22. Väetisedekreedi artiklis 17 on sätestatud üksikasjalikud eeskirjad väetiste kasutamise kohta. Dekreedi artikli 17 lõiked 1, 2 ja 7 määravad kindlaks ajavahemikud, mil on keelatud teatud tüüpi väetiste kasutamine viljelusmaal. Väetisedekreedi artikli 17 kogu tekst kehtestati 11. mai 1999. aasta dekreedi artikliga 23.
23. Sõnnikuhoidlate mahutavust käsitlevad Flandria normid on sätestatud 1. juuni 1995. aasta otsuse, millega kehtestatakse üldised ja valdkondlikud keskkonnahügieenisätted – „Vlarem II” ( Moniteur belge, 31.7.1995, edaspidi „Vlarem II”), artikli 5.9.2.3 lõikes 1. Vlarem II on korduvalt muudetud, eelkõige 19. septembri 2003. aasta otsusega, millega muudetakse Flandria valitsuse 6. veebruari 1991. aasta otsust keskkonnalubasid käsitlevate Flandria eeskirjade kehtestamise kohta ja Flandria valitsuse 1. juuni 1995. aasta otsust, millega kehtestatakse üldised ja valdkondlikud keskkonnahügieenisätted ( Moniteur belge, 10.10.2003, lk 49 393).
Valloonia piirkond
24. Valloonia valitsuse 5. mai 1994. aasta otsuse, mis käsitleb veekogude kaitsmist põllumajandusest lähtuva nitraadireostuse eest ( Moniteur belge, 28.6.1994), artikkel 3 sätestab, et Valloonia piirkonna pädev minister määrab Valloonia piirkonna territooriumil tundlikud alad vastavalt selle otsuse artiklis 4 sätestatud kriteeriumidele. Kriteeriumid on võetud direktiivi I lisast.
25. 5. mai 1994. aasta otsuse artikkel 6 sätestab, et hiljemalt 19. detsembril 1995 võtab nimetatud minister vastu tundlike alade suhtes kohaldatavad kohustuslikud tegevusprogrammid.
26. 5. mai 1994. aasta otsuse artiklites 6 ja 7 on loetletud meetmed, mis peavad kuuluma tegevusprogrammi.
27. Ministri mõlema 28. juuni 1994. aasta otsuse artikkel 3, millega määrati tundlikuks alaks Brüsseli põhjaveekiht ja Crétacé de Hesbaye põhjaveekiht ( Moniteur belge, 31.12.1995 ja 4.1.1995)__ sätestab, et ametiasutused koostavad määratud tundlike alade suhtes kohaldatava tegevusprogrammi 19. detsembriks 1995, millest alates muutub see kohustuslikuks. Eelkõige hõlmab see 5. mai 1994. aasta otsuse artiklites 6 ja 7 ettenähtud tegevusprogrammiga seotud meetmeid.
28. Valloonia valitsuse 10. oktoobri 2002. aasta otsusega lämmastiku keskkonnasõbraliku käitlemise kohta põllumajanduses ( Moniteur belge, 29.11.2002, lk 54 075) võeti vastu Valloonia piirkonnas määratud tundlike alade suhtes kohaldatav tegevusprogramm.
Asjaolud ja kohtueelne menetlus
29. Käesolev hagi käsitleb direktiivi Belgia õigusesse ülevõtmisega seotud kahte rikkumismenetlust, mis algatati viitenumbrite 94/2239 ja 97/4750 all.
30. Rikkumismenetluse 94/2239 raames saatis komisjon 18. mail 1995 Belgia Kuningriigile märgukirja ning 28. oktoobril 1997 täiendava märgukirja. Olles läbi vaadanud Belgia Kuningriigi vastused, saatis komisjon 23. novembril 1998 Belgia Kuningriigile põhjendatud arvamuse, kutsudes teda võtma arvamuse järgimiseks vajalikke meetmeid kahe kuu jooksul arvamuse kättesaamisest. Põhjendatud arvamuses leidis komisjon, et Belgia Kuningriik ei ole võtnud direktiivi artikli 3 lõike 2 ning artiklite 4, 5, 6 ja 12 rakendamiseks vajalikke meetmeid. Direktiivi artikli 3 lõike 2 ning artiklite 5 (Flandria piirkonna ja pealinna Brüsseli piirkonna puhul) ja 6 osas viitab komisjon rikkumismenetlusele 97/4750.
31. Rikkumismenetluse 97/4750 raames saatis komisjon 28. oktoobril 1998 Belgia Kuningriigile märgukirja, milles ta esitas menetluses 94/2239 esitatud etteheidetele sarnaseid etteheiteid. Nimetatud märgukirjas leidis komisjon, et Belgia Kuningriik ei ole võtnud direktiivi artiklite 3, 5, 6, 10 ja 12 rakendamiseks vajalikke meetmeid. Belgia ametiasutused vastasid märgukirjale mitme kirjaga, mis käsitlesid nii Flandria piirkonda kui ka Valloonia piirkonda ja pealinna Brüsseli piirkonda. Komisjon esitas 9. novembril 1999 põhjendatud arvamuse, milles ta väitis, et direktiivi artikleid 3, 5, 6, 10 ja 12 on rikutud, ning kutsus Belgia Kuningriiki võtma arvamuse järgimiseks vajalikke meetmeid kahe kuu jooksul arvamuse kättesaamisest.
32. Komisjoni hagiavaldusest nähtub, et Belgia valitsus palus 23. detsembri 1999. aasta kirjas tähtaja pikendamist ühe kuu võrra, et vastata 9. novembri 1999. aasta põhjendatud arvamusele. Kohtuistungil kinnitas komisjon, et ta ei pikendanud tähtaega.
33. Kuna komisjoni ei rahuldanud Belgia ametiasutuste vastused põhjendatud arvamustele Flandria piirkonna ja Valloonia piirkonna osas, otsustas komisjon esitada käesoleva hagi.
Hagi vastuvõetavus
34. Kõigepealt tuleb märkida, et vastavalt kodukorra artikli 92 lõikele 2 võib Euroopa Kohus igal ajal omal algatusel kaaluda, kas esineb asja läbivaatamist takistavaid asjaolusid (10. mai 2001. aasta otsus kohtuasjas C‑152/98: komisjon vs.
Madalmaad, EKL 2001, lk I‑3463, punkt 22).
35. Komisjon märkis hagiavalduses, et ta arvestas õigusnorme, mis võeti vastu käesolevas hagis käsitletavates rikkumismenetlustes määratud tähtaegade möödumise järel, et kohus saaks tõdeda tõstatatud probleemide jätkumist praeguse ajani. Komisjon kinnitas ka kohtuistungil, et seetõttu käsitlevad paljud hagiavalduses esitatud argumendid õiguslikke arenguid, mis toimusid pärast põhjendatud arvamustes määratud tähtaegade möödumist.
36. Sellega seoses tuleb märkida, et vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale on kohtueelse menetluse eesmärk anda asjaomasele liikmesriigile võimalus esiteks täita ühenduse õigusest tulenevaid kohustusi ja teiseks kasutada oma kaitseõigust komisjoni esitatud etteheidete vastu (eespool viidatud kohtuotsus komisjon vs. Madalmaad, punkt 23).
37. Väljakujunenud kohtupraktikast tuleneb veel, et kohtueelse menetluse nõuetekohasus on oluline tagatis, mille EÜ asutamisleping on ette näinud mitte üksnes asjaomase liikmesriigi õiguste kaitseks, vaid ka tagamaks, et võimaliku kohtumenetluse esemeks oleks selgelt piiritletud vaidlus. Ainult nõuetekohase kohtueelse menetluse alusel saab Euroopa Kohus võistleva menetluse käigus otsustada, kas liikmesriik on tõepoolest rikkunud konkreetseid kohustusi, nagu komisjon väidab (vt eelkõige 9. novembri 1999. aasta otsus kohtuasjas C‑365/97: komisjon vs.
Itaalia, EKL 1999, lk I‑7773, punkt 35, ja 10. aprilli 2003. aasta otsus kohtuasjas C‑392/99: komisjon vs. Portugal, EKL 2003, lk I‑3373, punkt 133).
38. EÜ artikli 226 kohase hagi eseme piiritleb järelikult selles sättes ettenähtud kohtueelne menetlus. Seega ei saa hagiavalduse aluseks olla muud etteheited kui need, mis esitati kohtueelse menetluse käigus (vt selle kohta 11. juuli 1984. aasta otsus kohtuasjas 51/83: komisjon vs.
Itaalia, EKL 1984, lk 2793, punkt 4, ja eespool viidatud kohtuotsus komisjon vs. Madalmaad, punkt 23).
39. Selline nõue ei tähenda aga, et põhjendatud arvamuses ja hagiavalduses nimetatud siseriiklikud õigusnormid peavad igal juhul olema identsed. Kui õigusnorme on nende kahe menetlusstaadiumi vahelisel ajal muudetud, siis piisab sellest, kui uued õigusnormid, mille liikmesriik võttis vastu pärast põhjendatud arvamuse esitamist ning mida vaidlustatakse hagiavalduses, jätavad täies mahus kehtima kohtueelses menetluses vaidlustatud õigusnormidega kehtestatud süsteemi (vt 1. detsembri 1965. aasta otsus kohtuasjas 45/64: komisjon vs.
Itaalia, EKL 1965, lk 1057; 5. juuli 1990. aasta otsus kohtuasjas C‑42/89: komisjon vs.
Belgia, EKL 1990, lk I‑2821; 17. novembri 1992. aasta otsus kohtuasjas C‑105/91: komisjon vs.
Kreeka, EKL 1992, lk I‑5871, punkt 13; 10. septembri 1996. aasta otsus kohtuasjas C‑11/95: komisjon vs.
Belgia, EKL 1996, lk I‑4115, punkt 74).
40. Veel on Euroopa Kohus otsustanud, et hagi on vastuvõetav, kui see käsitleb uusi siseriiklikke meetmeid, millega on põhjendatud arvamuse esemeks olevasse regulatsiooni viidud sisse erandid, mis etteheiteid põhjustanud olukorda osaliselt parandavad. Hagi vastuvõetamatuks tunnistamine sellises olukorras võimaldaks liikmesriigil takistada liikmesriigi kohustuste rikkumise asjas algatatud menetlust, muutes iga põhjendatud arvamuse saamise järel vähesel määral oma õigusakte, samas kui kritiseeritavad õigusnormid kehtiksid edasi (vt 1. veebruari 2005. aasta otsus kohtuasjas C‑203/03: komisjon vs.
Austria, kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punkt 30).
41. See ei kehti aga selliste etteheidete suhtes, mis on põhjendatud arvamuses esitatud etteheidetega võrreldes uued ja käsitlevad pärast põhjendatud arvamuse esitamist vastuvõetud siseriiklikke meetmeid, mille eesmärk on parandada etteheidete aluseks olnud olukorda.
42. Neil asjaoludel ja eespool viidatud kohtupraktikat arvestades tuleb kontrollida iga hagiavalduses esitatud väite vastuvõetavust, et teha kindlaks, mil määral võib kohus seda arvesse võtta.
Põhiküsimus
43. Komisjon esitas oma hagi toetuseks neli väidet, mis tulenevad direktiivi artikli 3 lõigete 1 ja 2 ning artiklite 4, 5 ja 10 rikkumisest. Täpsemalt põhinevad need väited järgmistel asjaoludel:
– veekogude, mis on reostunud, ja veekogude, mida reostus võib mõjutada, kindlaks määramata jätmine (direktiivi artikli 3 lõige 1 koostoimes direktiivi I lisaga) ning tundlike alade ebaõige ja mittetäielik määramine (direktiivi artikli 3 lõige 2 koostoimes direktiivi I lisaga);
– vajakajäämised Flandria hea põllumajandustava eeskirjas (direktiivi artikkel 4 koostoimes direktiivi II lisaga);
– vajakajäämised Flandria piirkonna ja Valloonia piirkonna tegevusprogrammides (direktiivi artikkel 5 koostoimes direktiivi III lisaga) ning
– komisjonile esitatud Flandria piirkonna aruande mittetäielikkus (direktiivi artikkel 10 koostoimes direktiivi V lisaga).
Väide, et rikutud on direktiivi artiklit 3 koostoimes direktiivi I lisaga
Poolte argumendid
– Flandria piirkond
44. Komisjon heidab Belgia Kuningriigile ette, et Belgia Kuningriik ei määranud direktiivi artikli 3 lõike 1 kohaselt kindlaks veekogusid, mis on reostunud, ja veekogusid, mida reostus võib mõjutada, kui artikli 5 kohaseid meetmeid ei võeta.
45. Komisjoni arvates peab selliste veekogude kindlaksmääramine ja tundlike alade mä äramine artikli 3 lõigete 1 ja 2 mõttes toimuma nimetatud artiklis ettenähtud menetluse kohaselt. Menetlusel on kaks kohustuslikku staadiumi: esiteks, veekogude, mis on reostunud, ja veekogude, mida reostus võib mõjutada, kindlaksmääramine liikmesriigi poolt ja teiseks, niimoodi kindlaks määratud veekogude põhjal tundlike alade määramine. Flandria piirkond, kes määras kohe tundlikud alad, jättis vahele direktiivi artikli 3 lõikes 1 kirjeldatud esimese staadiumi.
46. Lisaks sellele leiab komisjon, et väetisedekreedi artikli 15 lõige 4 piirdub Flandria ametiasutuste volitamisega määrama kindlaks veekogusid, mis on reostunud, ja veekogusid, mida reostus võib mõjutada, ning määrama tundlikke alasid. Sellisest volitusest ei piisa direktiivi ülevõtmiseks ja rakendamiseks. Flandria piirkonnas määrati tundlikud alad esmakordselt alles 31. märtsi 2000. aasta otsusega.
47. Komisjon leiab veel, et kuigi Flandria piirkond määras 31. märtsi 2000. aasta otsusega mitu tundlikku ala, ei olnud see määramine kooskõlas direktiivi artikli 3 lõikega 2. Esiteks ei järgitud nimetatud artiklis ettenähtud menetlust. Teiseks ei võetud täielikult arvesse selles artiklis ettenähtud kriteeriume, mille tulemusel on Flandria piirkonnas määratud tundlike alade pindala üldiselt ebapiisav.
48. Komisjon märgib ka seda, et talle ei teatatud 14. juuni 2002. aasta otsusest, millega täiendavalt määrati tundlikke alasid.
49. Pealegi ei ole tundlike alade määramine nimetatud otsuses esineval kujul kooskõlas menetluse või kriteeriumidega, mis on sätestatud artiklis 3 koostoimes direktiivi I lisaga. Veekogud, mis selle otsusega määrati veekogudeks, mis on reostunud või mida reostus võib mõjutada, ei olnud kindlaks määratud vastavalt direktiivi artikli 3 lõikele 1, mille tõttu määrati samas otsuses loetletud tundlikud alad asjaomaste veekogude ebaõige ja mittetäieliku kindlaksmääramise põhjal.
50. Belgia valitsus ei eita, et 9. novembri 1999. aasta põhjendatud arvamuses määratud tähtaja jooksul ei määranud Flandria piirkond kindlaks veekogusid, mis on reostunud või mida reostus võib mõjutada. Kuid ta väidab, et 14. juuni 2002. aasta otsuse vastuvõtmise järel on Flandria piirkonna territooriumil asuvad veekogud, mis on reostunud või mida reostus võib mõjutada, kindlaks määratud. Ta tunnistab, et Flandria piirkond määras nimetatud otsuses tundlikud alad, ilma et ta oleks eelnevalt kindlaks määranud veekogusid, mis on reostunud või mida reostus võib mõjutada, kuid ta õigustab oma käitumist sellega, et direktiivi artiklis 3 ettenähtud kaks staadiumi moodustavad terviku.
51. Muu hulgas ei eita ta, et kuni 14. juuni 2002. aasta otsuse vastuvõtmiseni olid tundlikeks „veealadeks” määratud ainult alad, mida kasutatakse või võidakse kasutada vee võtmiseks. Kuid ta leiab, et direktiivi artiklis 1 ettenähtud eesmärgid on saavutatud, kuna „ökoloogilist huvi pakkuvate põllumajandusalade”, tundlike „loodusalade” ja fosfaatidest küllastunud alade suhtes kehtivad ranged meetmed.
– Valloonia piirkond
52. Komisjon väidab, et veekogude, mis on reostunud, ja veekogude, mida reostus võib mõjutada, kindlaksmääramine on seotud ainult osa Valloonia piirkonna territooriumiga ning on toimunud hilinemisega.
53. Sellega seoses viitab komisjon 20. septembri 1996. aasta aruandele, mis esitati talle direktiivi artikli 10 kohaselt ning millest nähtub, et aruande koostamise ajal olid Herve’i piirkonna, Comines‑Warnetoni valla ja Condrozi osas uuringud veel pooleli. Komisjoni arvates oleks need kolm ala tulnud määrata tundlikuks alaks hiljemalt 20. detsembril 1993. Comines-Warnetoni vald ja Lõuna-Namuri lõunaosa (Condroz) määrati tundlikuks alaks 19. märtsil 2002. Kuid Lõuna-Namuri lääneosa, s.o „Sambre’i ja Meuse’i vaheline” piirkond määrati tundlikuks alaks ainult osaliselt, kuigi uuringust „Verification of vulnerable zones identified under the nitrate directive and sensitive areas identified under the urban waste water treatment directive” (edaspidi „ERM uuring”), mille uurimisasutus Environmental Resources Management 2002. aasta veebruaris komisjoni jaoks koostas, nähtub, et nitraaditase on seal sama kõrge kui idaosas. Herve’i piirkonda ei ole ka hagiavalduse esitamise kuupäevaks määratud tundlikuks alaks.
54. Komisjon lisab, et tundlikuks alaks määrati ebapiisav osa Crétacé de Hesbaye territooriumist, samas kui ERM uuringu kohaselt pidanuks tundlik ala olema ka lääneosa.
55. Veel väidab komisjon, et direktiivi artikli 3 vastaselt ei arvestanud Valloonia ametiasutused ranniku‑ ja merevee eutrofeerumist, kui nad määrasid kindlaks veekogud, mis on reostunud või mida reostus võib mõjutada, ja kui nad määrasid tundlikud alad. Komisjon rõhutab, et merereostuse vähendamist käsitleva 1972. aasta Oslo konventsiooni ja maismaalt lähtuvat merereostust käsitleva 1974. aasta Pariisi konventsiooni rakendamise eest vastutavatele komisjonidele on Belgia valitsus ise tunnistanud, et Belgia rannikul ja Schelde suudmes on probleeme eutrofeerumisega. Arvestades seda, et Belgia ranniku- või merevee eutrofeerumise on põhjustanud toitained, mis on sinna viidud suure koguse saasteveega, mida on mõjutanud põllumajandusest lähtuv nitraadireostus, oleksid pädevad piirkondlikud asutused pidanud määrama tundlikeks aladeks need alad Valloonia piirkonna territooriumil, mille veed voolavad Põhjamerre ja millel on osa selles reostuses.
56. Belgia valitsus eitab, et Valloonia põhjaveega seotud tundlikud alad oleksid määratud hilinemisega ja leiab, et tundlike alade nimekirja muudeti ja täiendati vastavalt direktiivi artikli 3 lõikele 4, kuid ta kinnitab, et võtab komisjoni sellekohased argumendid teadmiseks ja palub 1999. aastast alates võetud meetmete arvestamist.
57. Belgia valitsus ei eita, et ranniku- ja merevesi on eutrofeerunud, kuid ta leiab, et Valloonia piirkonnas asuvaid alasid, mille veed sinna voolavad ja millel on osa selles reostuses, ei pea määrama tundlikeks aladeks, sest Valloonia vooluveekogude eutrofeerumist ja nitraadisisaldust mõjutavad suuresti kodumajapidamised ja tööstus. Sellega seoses viitab ta veel Valloonia põllumajanduse tähtsusetule osale Põhjamere eutrofeerumises ning Valloonia piirkonna võetud „meetmetele, mis on vajalikud selle tähtsusetu osa tõkestamiseks”.
Euroopa Kohtu hinnang
– Flandria piirkond
58. Kõigepealt tuleb märkida, et 14. juuni 2002. aasta otsus, mida käsitleb oluline osa komisjoni esimesest väitest, võeti vastu pärast põhjendatud arvamustes määratud tähtaegade möödumist. Järelikult tuleb seetõttu, et 9. novembri 1999. aasta põhjendatud arvamuses nimetatud rikkumistega võrreldes heidab komisjon oma esimese väite ühe osaga Belgia Kuningriigile ette täiendavaid rikkumisi, lükata väite see osa käesoleva otsuse punktides 34–42 esitatud põhjustel vastuvõetamatuse tõttu tagasi.
59. Peale selle nähtub toimikust, et kuigi, nagu komisjon väidab, Flandria piirkond määras tundlikud alad enne 14. juuni 2002. aasta otsuse vastuvõtmist, toimus kõnealune konkreetne määramine alles 31. märtsi 2000. aasta otsuse vastuvõtmisega, s.o pärast 9. novembri 1999. aasta põhjendatud arvamuses määratud tähtaja möödumist.
60. Kuigi on tõsi, et 31. märtsi 2000. aasta otsus jõustus tagasiulatuvalt 1. jaanuaril 2000, s.o enne 9. novembri 1999. aasta põhjendatud arvamuses määratud tähtaja möödumist, on siiski vaieldamatu, et nimetatud tähtaja lõppemise kuupäeval kõnealust otsust ei eksisteerinud. Et liikmesriigid ei saaks vältida EÜ artikli 226 alusel algatatud rikkumismenetlust, ei ole lubatav, et õigus- ja haldusnormide vastuvõtmine nende poolt pärast komisjoni põhjendatud arvamuses määratud tähtaja lõppemise kuupäeva võiks pelgalt asjaolu tõttu, et need jõustatakse tagantjärele, kujutada endast ülevõtmismeedet, mida Euroopa Kohus peaks sel kuupäeval esineva kohustuste rikkumise tuvastamisel arvesse võtma. Seega ei saa rikkumishagi raames arvestada 31. märtsi 2000. aasta otsuse sätteid.
61. Samuti järeldub sellest, et komisjoni hagis esitatud konkreetseid etteheiteid 31. märtsi 2000. aasta otsuse kohta ei saa Euroopa Kohus käesoleva otsuse punktides 34–42 esitatud põhjustel arvesse võtta.
62. Neil asjaoludel tuleb hagi läbi vaadata üksnes selles osas, milles see käsitleb olukorda 9. novembri 1999. aasta põhjendatud arvamuses määratud tähtaja lõppedes.
63. Toimikust nähtub, et nimetatud tähtaja lõppedes reguleerisid tundlike alade määramist direktiivi mõttes väetisedekreedi artikli 15 lõiked 2–6. Selle artikli lõigete 2 ja 4 alusel oli Flandria valitsus volitatud määrama tundlikud „veealad”, lähtudes direktiivi I lisas loetletud kriteeriumidest. Peale selle on dekreedi artikli 15 lõikes 6 nimetatud kolm tundlike alade kategooriat, mida korratakse käesoleva otsuse punktis 19. Nagu komisjon märgib, on neile kolme tüüpi aladele ühine see, et need asuvad aladel, mida kasutatakse või võidakse kasutada vee võtmiseks.
64. Sellega seoses tuleb märkida, et Euroopa Kohus on juba leidnud, et direktiivi artikli 3 lõigetest 1 ja 2 koostoimes direktiivi I lisaga tuleneb, et liikmesriigid peavad täitma muu hulgas järgmised kohustused:
– määrama veekogudeks, mis on reostunud või mida reostus võib mõjutada, kui artikli 5 kohaseid meetmeid ei võeta, mitte ainult sellised veekogud, mida kasutatakse joogivee võtmiseks, vaid kõik magedad pinnaveed ning põhjaveed, mille nitraadisisaldus on või võib olla üle 50 mg/l ning
– määrama tundlikeks aladeks kõik nende territooriumil teada olevad alad, kust saavad oma vee veekogud, mis on vastavalt direktiivi artikli 3 lõikele 1 määratud kindlaks kui veekogud, mis on reostunud või mida reostus võib mõjutada, või valima direktiivi artiklis 5 ettenähtud tegevusprogrammide käivitamise ja rakendamise kogu oma riigi territooriumil (vt selle kohta 2. oktoobri 2003. aasta otsus kohtuasjas C‑322/00: komisjon vs. Madalmaad, EKL 2003, lk I‑11267, punkt 34).
65. Sellest järeldub, et pelgalt volitamine – nagu väetisedekreedi artiklis 15 – määrata kindlaks veekogud, mis on reostunud või mida reostus võib mõjutada, ning määrata tundlikud alad ei ole direktiivi ülevõtmiseks ja rakendamiseks piisav. Direktiivi artikli 3 lõigete 1 ja 2 sõnastusest tuleneb, et ühelt poolt veekogude, mis on reostunud või mida reostus võib mõjutada, kui artikli 5 kohaseid meetmeid ei võeta, kindlaksmääramine ja teiselt poolt niiviisi kindlaksmääratud veekogude põhjal tundlike alade määramine on kumbki eraldi kohustus, mis tuleb täita konkreetselt ja eraldi.
66. Tuleb tõdeda, ja Belgia valitsus ei eita seda, et 9. novembri 1999. aasta põhjendatud arvamuses määratud tähtaja lõppedes ei olnud Flandria piirkond määranud kindlaks veekogusid, mis on reostunud või mida reostus võib mõjutada, kui artikli 5 kohaseid meetmeid ei võeta.
67. Veel tuleb märkida, et Belgia valitsus ei eita, et 9. novembri 1999. aasta põhjendatud arvamuses määratud tähtaja lõppedes käsitlesid asjakohased Flandria õigusaktid üksnes alasid, mida kasutatakse või võidakse kasutada vee võtmiseks. Sellest järeldub, et alad, mis ei kuulu väetisedekreedi artikli 15 lõikes 6 nimetatud kategooriatesse, kuid mis on direktiivi artikli 3 lõike 2 kohaselt alad, kust saavad oma vee veekogud, mis on määratletud kui veekogud, mis on reostunud või mida reostus võib mõjutada, on meelevaldselt ja ebaõigesti jäetud direktiivi kohaldamisalast välja. Nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 56 õigesti märgib, on selline olukord direktiiviga vastuolus.
68. Neil asjaoludel tuleb tõdeda, et Flandria piirkonna suhtes on komisjoni esimene väide põhjendatud selles osas, milles see käsitleb Flandria piirkonna olukorda 9. novembri 1999. aasta põhjendatud arvamuses määratud tähtaja lõppedes.
– Valloonia piirkond
69. Kõigepealt tuleb märkida, et tundlike alade määramine Valloonia piirkonna poolt 19. märtsil 2002, millest tuleneb „Sambre’i ja Meuse’i vahelise” piirkonna tundlikuks alaks mittemääramist käsitlev komisjoni etteheide, toimus pärast 9. novembri 1999. aasta põhjendatud arvamuses määratud tähtaja möödumist. Seega ei saa Euroopa Kohus seda argumenti käesoleva otsuse punktides 34–42 esitatud põhjustel arvesse võtta.
70. Peale selle heidab komisjon Valloonia piirkonnale ette seda, et tundlikuks alaks määrati ebapiisav osa Crétacé de Hesbaye territooriumist. Kuid kõnealust etteheidet ei leidu üheski põhjendatud arvamuses.
71. Kuna väite selle osaga heidab komisjon Belgia Kuningriigile ette rikkumist, mida ei mainita põhjendatud arvamuses, tuleb väite see osa käesoleva otsuse punktides 34–42 esitatud põhjustel vastuvõetamatuse tõttu tagasi lükata.
72. Valloonia piirkonnas 9. novembri 1999. aasta põhjendatud arvamuses määratud tähtaja lõppedes valitsenud olukorra osas käsitlevad komisjoni etteheited ühelt poolt põhjavett ja teiselt poolt Belgia rannikuvett ja merevett.
73. Esiteks, põhjavee kohta tuleb märkida, nagu nähtub ka käesoleva otsuse punktist 64, et direktiivi artikli 3 lõikest 1 koostoimes direktiivi I lisaga tuleneb, et liikmesriigid peavad määrama veekogudeks, mis on reostunud või mida reostus võib mõjutada, kui artikli 5 kohaseid meetmeid ei võeta, kõik magedad pinnaveed ning põhjaveed, mille nitraadisisaldus on või võib olla üle 50 mg/l. Direktiivi artikli 3 lõike 2 kohaselt peavad nad määrama tundlikud alad veekogude põhjal, mis on kindlaks määratud vastavalt direktiivi artikli 3 lõikele 1, välja arvatud juhul, kui nad valivad direktiivi artiklis 5 ettenähtud tegevusprogrammide käivitamise ja rakendamise kogu oma riigi territooriumil.
74. Toimikust nähtub, et 1994. aastal läbiviidud menetlus, mille käigus määrati kindlaks veekogud ja seejärel tundlikud alad, ei olnud piisav teatud piirkondades: Herve’i piirkonnas, Condrozis ja Comines-Warnetoni vallas.
75. Valloonia piirkonna vastusest 28. oktoobri 1998. aasta märgukirjale nähtub, et pärast esialgset, 1994. aasta Valloonia uuringut korraldatud uuringute andmetel avastati nendes piirkondades nitraadisisalduse piirmäära – 50 mg/l – oluline ületamine, mis tõestab, et direktiivi artikli 3 lõike 2 kohaselt oleks pidanud määrama tundlikuks alaks suurema osa Valloonia territooriumist. Herve’i piirkonnas määrati mitmes veevõtukohas suurem nitraadisisaldus kui 50mg/l ning neid alasid, kus seda ülemmäära üldse ei ületatud, oli vähe. Comines-Warnetoni vallas avastatud nitraadisisaldused varieerusid 63 ja 92 mg/l vahel ning Condrozis registreeriti mitme mõõtmise käigus piirmäärast 50 mg/l suuremaid näite. Samas vastuses mainib Valloonia piirkond tõsise reostuse esinemist „Sambre’i ja Meuse’i vahelises” piirkonnas, kus registreeriti näite, mis ületasid 50 mg/l.
76. Vaidlust ei ole selles, et 9. novembri 1999. aasta põhjendatud arvamuses määratud tähtaja lõppedes ei olnud neid kolme piirkonda tundlikuks alaks määratud.
77. Neil asjaoludel tuleb tõdeda, et 9. novembri 1999. aasta põhjendatud arvamuses määratud tähtaja lõppedes ei olnud Belgia Kuningriik täitnud oma kohustusi määrata kõik põhjaveed direktiivi artikli 3 lõike 1 kohaselt veekogudeks, mis on reostunud või mida reostus võib mõjutada, ning määrata sama artikli lõike 2 kohaselt tundlikud alad.
78. Seda tõdemust ei saa kummutada Belgia valitsuse argumendid.
79. Belgia valitsuse argument, et kõnealuseid piirkondi käsitlevad uuringud ei olnud veel lõppenud, ei saa õigustada seda, et Belgia Kuningriik jättis täitmata direktiivi artiklist 3 tulenevad kohustused. Selle artikli lõiked 1 ja 2 näevad ette kohustuse määrata kindlaks veekogud, mis on reostunud või mida reostus võib mõjutada, kui artikli 5 kohaseid meetmeid ei võeta, ning määrata tundlikeks aladeks kõik direktiivi artikli 3 lõike 2 tingimustele vastavad alad. See kohustus eeldab selle täitmiseks vajalike andmete kogumist.
80. Nõustuda ei saa ka Belgia valitsuse argumendiga, mis tugineb direktiivi artikli 3 lõikele 4. Selles sättes peetakse silmas vaid olukorda, kui liikmesriik vaatab läbi ning vajadusel muudab või täiendab olemasolevat määratud tundlike alade nimistut, et võtta arvesse muutusi ja tegureid, mida varasema määramise ajal ei olnud võimalik ette näha. Kuid selles ei peeta silmas direktiivi artiklis 3 ettenähtud algset menetlust, mis hõlmab veekogude kindlaksmääramise, mis on reostunud või mida reostus võib mõjutada, ning niimoodi kindlaks määratud veekogude põhjal tundlike alade määramise.
81. Teiseks, Belgia ranniku‑ ja merevett käsitlevate komisjoni etteheidete kohta tuleb kõigepealt märkida, et direktiivi neljandas põhjenduses on otsesõnu mainitud Põhjamere kaitset.
82. Tuleb tõdeda, et Belgia valitsus ei eita seda, et Põhjameri üldiselt ning eelkõige Belgia ranniku‑ ja merevesi on eutrofeerunud, ega seda, et need saavad oma vee Valloonia piirkonna teatud aladelt, mis soodustavad nende reostumist.
83. Kostja vastuses väidab Belgia valitsus, et viimati nimetatud alasid ei tule määrata tundlikeks aladeks, sest Valloonia vooluveekogude eutrofeerumist ja nitraadisisaldust mõjutavad suuresti kodumajapidamised ja tööstus.
84. Sellega seoses tuleb märkida, nagu Euroopa Kohus on juba leidnud, et direktiiviga on vastuolus, kui reostunud veekogude kindlaksmääramisel piirdutakse juhtumitega, mil suurem nitraadisisaldus kui 50 mg/l on tingitud ainult põllumajandusest, samas kui direktiiv näeb otseselt ette, et artiklis 5 ettenähtud tegevusprogrammides võetakse arvesse põllumajandusest ja muudest allikatest pärinevaid lämmastikukoguseid (29. aprilli 1999. aasta otsus kohtuasjas C‑293/97: Standley jt, EKL 1999, lk I‑2603, punkt 31). Järelikult ei piisa direktiivi kohaldamise välistamiseks ainult asjaolust, et Valloonia veekogude nitraadisisaldust mõjutavad ka olme- ja tööstusjäätmed.
85. Belgia valitsus viitab ka Valloonia põllumajanduse tähtsusetule osale Põhjamere eutrofeerumises.
86. Sellega seoses tuleb märkida, et Belgia valitsuse esitatud dokumendi kohaselt on Valloonia põllumajandusest pärit 19% kogu lämmastikust Meuse’i jõgikonnas ja 17% kogu lämmastikust Schelde jõgikonnas. Need kaks jõge voolavad läbi Valloonia piirkonna ja suubuvad Põhjamerre. Tuleb tõdeda, et need määrad, kuigi need moodustavad vähemusosa, ei ole kaugeltki tähtsusetud.
87. Eespool viidatud Standley jt otsuse punktist 35 nähtub, et direktiivi kohaldatakse juhtudel, kui põllumajandusest pärit lämmastikuühendite heitmed suurendavad oluliselt reostumist.
88. Põhjamere eutrofeerumine on tingitud arvukatest teguritest, mis eraldi käsitletuna moodustavad vähemusosa. Belgia valitsuse seisukoha omaksvõtt läheks seega vastuollu direktiivi ühe otsese eesmärgiga – Põhjamere kaitsega.
89. Seetõttu ei saa selle argumendiga nõustuda.
90. Belgia valitsus juhib tähelepanu ka mitmesugustele meetmetele, mille eesmärk on vähendada Valloonia piirkonna osa ranniku- ja merevee eutrofeerumises, eelkõige Valloonia programmile lämmastiku keskkonnasõbraliku käitlemise kohta põllumajanduses, samuti arvukatele keskkonnakaitsemeetmetele põllumajanduses.
91. Sellega seoses piisab tõdemusest, et need meetmed – tarvitsemata uurida nende võimalikku kasulikku mõju vee reostumise seisukohalt – ei ole seda laadi, et korvata veekogude kindlaks määramata jätmist ja tundlike alade määramata jätmist seoses nende mõjuga Belgia ranniku‑ ja mereveele.
92. Neil asjaoludel tuleb tõdeda, et määrates kindlaks veekogusid, mis on reostunud või mida reostus võib mõjutada, ja määrates tundlikke alasid Valloonia piirkonnas, ei võtnud Valloonia ametiasutused arvesse ranniku- ja merevee eutrofeerumist, rikkudes sellega direktiivi artiklit 3. Nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 31 märkis, tähendab tõdemus, et piirkonnad on kohaldanud direktiivi hilinenult või ebapiisavalt, seda, et Belgia Kuningriik on rikkunud oma kohustusi.
93. Seetõttu tuleb kooskõlas komisjoni väidetega tõdeda, et esiteks puudutas veekogude kindlaksmääramine ja tundlike alade määramine ainult ühte osa Valloonia piirkonna territooriumist ning teiseks ei võetud selle käigus arvesse ranniku- ja merevett.
94. Eeltoodut silmas pidades tuleb järeldada, et direktiivi artikli 3 (koostoimes direktiivi I lisaga) rikkumisele tuginev komisjoni väide – niivõrd, kuivõrd see on vastuvõetav – on põhjendatud nii Flandria piirkonna kui ka Valloonia piirkonna osas.
Väide, et rikutud on direktiivi artiklit 4 koostoimes direktiivi II lisaga
Poolte argumendid
95. Komisjon heidab Belgia Kuningriigile ette, et Flandria hea põllumajandustava eeskiri – nagu see tuleneb Flandria õigusnormidest, muu hulgas väetisedekreedist – ei sisalda direktiivi II lisas nõutud sätteid, eelkõige järgmist:
– ajavahemikud, mil väetiste kasutamine ei ole asjakohane;
– tugeva kaldega maa-alal väetiste kasutamise tingimusi käsitlevad reeglid;
– väetiste kasutamise tingimused veega küllastunud, üleujutatud, külmunud või lumega kaetud maa-alal;
– vooluveekogude lähedal väetiste kasutamist käsitlevad reeglid.
96. Seoses väite esimese osaga väidab komisjon, et ilma põhjendamata jätab Flandria hea põllumajandustava eeskiri väetiste kasutamise keeluaegade kohaldamisalast välja teatud väetiseliigid, muu hulgas sõnniku, „keemilised väetised kaetud viljelusmaa puhul” ning muud väetised, mis „sisaldavad lämmastikku sellisel kujul, et väetise kasutamise aastal eraldub ainult piiratud osa kogu lämmastikust”.
97. Seoses väite teise osaga väidab komisjon, et Flandria hea põllumajandustava eeskiri ei sisalda piisavaid tugeva kaldega maa-alal väetiste kasutamise tingimusi käsitlevaid reegleid. Kuigi väetisedekreedi artikli 17 lõige 5 keelab väetiste kasutamise vooluveekogude äärsetel harimata nõlvadel, puuduvad igasugused meetmed, mis käsitleksid väetiste kasutamist vooluveekogude äärsetel tugeva kaldega haritud maa-aladel või maa-aladel, mis ei asu vooluveekogude ääres.
98. Seoses väite kolmanda osaga, mis käsitleb väetiste kasutamise tingimusi veega küllastunud, üleujutatud, külmunud või lumega kaetud maa-alal, heidab komisjon ette seda, et väetisedekreedi artikli 17 lõike 1 punktis 5 sisalduv väetiste kasutamise keeld puudutab ainult „viljelusmaad”.
99. Väite neljandas osas, mis on seotud vooluveekogude lähedal väetiste kasutamist käsitlevate reeglitega, leiab komisjon, et väetisedekreedi artikli 17 lõike 1 punktis 7 ettenähtud viiemeetrine distants vooluveekogu ülemisest kaldast ei ole direktiivi artiklis 1 ettenähtud eesmärgi saavutamiseks piisav.
100. Belgia valitsus väidab omalt poolt, et väetisedekreedi artiklis 17 sätestatud meetmed ehk Flandria hea põllumajandustava eeskirja põhiosa on kohaldatavad kogu Flandria territooriumil ja sisaldavad direktiivi II lisas ettenähtud kohustuslikke sätteid. Artiklist 17 tulenevad kohustused tehti põlluharijatele teatavaks 2000. aasta detsembris väljaantud brošüüris ning kogu Flandria piirkonnas korraldati arvukaid teabepäevi.
101. Ajavahemike osas, mil väetiste kasutamine ei ole asjakohane, leiab Belgia valitsus, et „kaetud viljelusmaa puhul keemiliste väetiste” kasutamisega kogu aasta jooksul ei kaasne märkimisväärset lämmastiku vette sattumise ohtu. Kasvuhoonete („kaetud viljelusmaa”) kasutajad kasutavad keemilisi väetisi tegelikult ainult kasvuperioodil. Sõnniku ja väetiste puhul, mis „sisaldavad lämmastikku sellisel kujul, et väetise kasutamise aastal eraldub ainult piiratud osa kogu lämmastikust”, viitab Belgia valitsus Flandria õigusnormide muutmisele 15. märtsil 2002 ja 28. märtsil 2003.
102. Tugeva kaldega maa-alal väetiste kasutamise tingimustega seoses viitab Belgia valitsus väetisedekreedi artikli 17 lõike 4 punktile 1, mis sätestab, et „väetiste kasutamisel tuleb vältida väetiste leostumist”. Ta leiab, et neis tingimustes oleks tugeva kaldega maa-alal väetiste kasutamist käsitlevate täiendavate reeglite kehtestamine ülearune ning viiks ülereguleerimiseni.
103. Vastuseks komisjoni etteheitele, et Flandria õigusnormides sätestatud väetiste kasutamise tingimused veega küllastunud, üleujutatud, külmunud või lumega kaetud maa-alal puudutavad ainult viljelusmaad, väidab Belgia valitsus, et väetisedekreedi artikli 2 punkti 2 kohaselt hõlmab mõiste „viljelusmaa” (dekreedi hollandikeelses versioonis „cultuurgrond”) igasugust põllukultuuride kasvatamiseks ettenähtud maad, olenemata taimeliigist.
104. Vooluveekogude lähedal väetiste kasutamist käsitlevate reeglitega seoses märgib Belgia valitsus, et direktiivis ei ole täpsustatud, milline peaks olema distants vooluveekogust, et vältida reostumist. Ta leiab, et direktiivi artiklis 1 ettenähtud eesmärkide saavutamiseks on viiemeetrine distants piisav.
Euroopa Kohtu hinnang
105. Kõigepealt tuleb sedastada, et kuna vaadeldav väide sõnastati üksnes rikkumismenetluse 94/2239 käigus, on direktiivi artikli 4 (koostoimes direktiivi II lisaga) väidetava rikkumise tuvastamisel asjakohane see tähtaeg, mis määrati Belgia Kuningriigile 23. novembri 1998. aasta põhjendatud arvamuses.
106. Toimikust nähtub, et 19. veebruari 1999. aasta vastuses 23. novembri 1998. aasta põhjendatud arvamusele on Belgia ametiasutused tunnistanud, et komisjoni etteheite aluseks olevad neli elementi puudusid Flandria hea põllumajandustava eeskirjas. Veel teatasid nad, et Flandria õigusnorme muudetakse selles osas lähitulevikus.
107. On tõsi, et Euroopa Kohtule esitatud kirjalikes märkustes eitas Belgia valitsus selle väite põhjendatust ja viitas sellega seoses teatavatele väetisedekreedi artikli 17 sätetele. Siiski tuleb tõdeda, et nagu nähtub käesoleva otsuse punktist 22, kehtestati need sätted 11. mai 1999. aasta dekreediga, mida ei võetud vastu enne 23. novembri 1998. aasta põhjendatud arvamuses määratud tähtaja möödumist.
108. Seega ei ole vaja kontrollida, kas need väetisedekreedi artikli 17 sätted kujutavad endast direktiivi III lisas ettenähtud kohustuste õiget kohaldamist, nagu väidab Belgia valitsus. Euroopa Kohus on korduvalt leidnud, et kohustuste rikkumist tuleb hinnata vastavalt sellele, milline on olukord liikmesriigis põhjendatud arvamuses määratud tähtaja lõpul, ning hilisemaid muudatusi õigusnormides ei saa Euroopa Kohus arvesse võtta (vt eelkõige 25. mai 2000. aasta otsus kohtuasjas C‑384/97: komisjon vs.
Kreeka, EKL 2000, lk I‑3823, punkt 35).
109. Seega tuleb vaadeldavat väidet pidada põhjendatuks.
Väide, et rikutud on direktiivi artiklit 5 koostoimes direktiivi III lisaga
Poolte argumendid
– Flandria piirkond
110. Selle väitega seoses väidab komisjon, et Flandria tegevusprogramm, mis koosneb erinevatest Flandria õigusaktide sätetest, sealhulgas väetisedekreet ja Vlarem II, ei ole kõigi Flandria piikonna määratud tundlike alade suhtes täielikult kohaldatav ning ei vasta mitmes aspektis direktiivi artikli 5 nõuetele koostoimes direktiivi III lisaga seoses järgmisega:
– ajavahemikud, mil teatavat tüüpi väetiste kasutamine on keelatud;
– sõnnikuhoidlate mahutavus;
– väetiste kasutamise piirangud, mis arvestavad asjaomase tundliku ala omadusi ning
– aastas kasutatava sõnniku maksimumkogus.
111. Flandria tegevusprogrammi vajakajäämisi täpsustades väidab komisjon, et teatavatel Flandria piirkonna määratud tundlikel aladel kohaldatakse Flandria tegevusprogrammi ainult osaliselt. Näiteks direktiivi III lisa punktis 2 ettenähtud väetisekoguse aastast piirmäära (170 kg lämmastikku hektari kohta) ei kohaldata „ökoloogilist huvi pakkuvatel põllumajandusaladel”, „loodusaladel” ega „fosfaatidest küllastunud aladel”.
112. Veel väidab komisjon, et väetisedekreedi artikli 17 lõike 7 kohaselt ei puuduta teataval ajavahemikul sõnniku laotamise keeld tahket sõnnikut.
113. Sõnnikuhoidlate mahutavuse kohta leiab komisjon, et Vlarem II artikli 5.9.2.3 lõige 1 ei vasta direktiivi III lisa punkti 1 alapunkti 2 nõuetele, sest see näeb ette miinimummahutavuse üksnes virtsa jaoks ja mitte tahke sõnniku jaoks.
114. Veel väidab komisjon, et Flandria piirkonna tundlikel aladel laotada lubatud väetiste maksimumkoguste kindlaksmääramisel ei arvestatud direktiivi III lisa punkti 1 alapunktis 3 ettenähtud kriteeriume, eelkõige kriteeriumi, mis käsitleb tasakaalu põllukultuuride eeldatava lämmastikuvajaduse ja lämmastikukoguse vahel, mida põllukultuurid saavad mullast ja väetistest.
115. Viimaseks väidab komisjon, et väljaspool tundlikke „veealasid” aastas laotada lubatud sõnniku maksimumkogused ei vasta direktiivi III lisa punkti 2 nõuetele.
116. Sõnniku laotamise keeluaegade puudumise osas leiab Belgia valitsus, et komisjoni argumendid ei ole enam asjakohased pärast 28. märtsi 2003. aasta dekreedi vastuvõtmist, millega muudetakse 23. jaanuari 1991. aasta dekreeti keskkonna kaitsmise kohta väetistest lähtuva reostuse eest ( Moniteur belge, 8.5.2003, lk 24 953), mis kehtestab ajavahemiku, mil sõnniku laotamine on keelatud.
117. Sõnnikuhoidlate mahutavuse osas viitab Belgia valitsus Vlarem II muutmisele 19. septembri 2003. aasta otsusega, mis näeb ette kolmekuulise mahutavuse sõnniku puhul ja kuuekuulise mahutavuse muude tahkete jäätmete puhul.
118. Belgia valitsus eitab, et väetiste kasutamise piirangute kehtestamisel ei arvestanud Flandria piirkond lämmastikukogust, mida põllukultuurid saavad mullast. Ta leiab, et komisjoni etteheide põhineb sellel, et Flandria valitsuse vastust komisjonile kohtueelse menetluse käigus on loetud valesti. Belgia valitsus on seisukohal, et teaduslikus põhjenduses, millest Flandria piirkond lähtus, on võetud arvesse mullas olevaid varusid, eelkõige mullaprofiilis enne taimede kasvuperioodi algust leiduvat mineraallämmastikku.
119. Tundlikel aladel aastas kasutatava sõnniku maksimumkogusega seoses on komisjon oma vasturepliigis märkinud, et tundlike „loodusalade” ja „ökoloogilist huvi pakkuvate põllumajandusalade” määramine ei põhinenud direktiivi kriteeriumidel. Seetõttu leiab ta, et neid alasid käsitlevad komisjoni argumendid ei ole asjakohased. „Fosfaatidest küllastunud” tundlike aladega seoses tunnistab Belgia valitsus, et direktiivi III lisa punktis 2 ettenähtud piirmäära – 170 kg lämmastikku hektari kohta aastas – Flandria õigusnormides otseselt ei esine. Kuid ta leiab, et piirang, mis lubab neil aladel kastutada fosfaatväetisi maksimaalselt kuni 40 kg hektari kohta aastas, de facto
kehtestab väetistest pärineva maksimaalse lämmastikukoguse piiranguks 170 kg hektari kohta aastas.
– Valloonia piirkond
120. Komisjon väidab, et Valloonia piirkonna tegevusprogramm võeti 10. oktoobri 2002. aasta otsusega vastu hilinenult, st pärast põhjendatud arvamustes määratud tähtaegade möödumist.
121. Veel väidab komisjon, et see otsus on ebapiisav, arvestades direktiivi artikli 5 nõudeid koostoimes direktiivi II ja III lisaga.
122. Belgia valitsus võtab komisjoni argumendid teadmiseks ning leiab, et arvesse tuleks võtta alates 1999. aastast tehtud jõupingutusi, näiteks Valloonia programmi lämmastiku keskkonnasõbraliku käitlemise kohta põllumajanduses.
Euroopa Kohtu hinnang
– Flandria piirkond
123. Tuleb tõdeda, et väide on vastuvõetav osas, milles see käsitleb olukorda Flandria piirkonnas 9. novembri 1999. aasta põhjendatud arvamuses määratud tähtaja lõppedes. Kuigi komisjon näib oma hagiavalduses olevat seisukohal, et 31. märtsi 2000. aasta otsus määratleb reeglid, mis kujutavad endast Flandria tegevusprogrammi, nähtub toimikust, et komisjoni sellealased etteheited käsitlevad tegevusprogrammi, nagu see oli sätestatud väetisedekreedi artiklis 17 ja Vlarem II-s. Kohtueelne menetlus 97/4750 oli seotud Flandria tegevusprogrammi kõnealuse versiooniga.
124. Seetõttu on vaja kontrollida vaadeldava väite toetuseks esitatud komisjoni argumentide põhjendatust.
125. Argumendi osas, et Flandria tegevusprogramm ei ole kohaldatav „ökoloogilist huvi pakkuvatel põllumajandusaladel”, „loodusaladel” ega „fosfaatidest küllastunud aladel”, tuleb tõdeda, et vastupidi komisjoni arvamusele ei määratud neid alasid tundlikeks aladeks direktiivi mõttes. Kohaldatavatest Flandria õigusnormidest – eelkõige väetisedekreedi artiklitest 15 bis, 15 ter
ja 15 quater
nähtub, et vastupidi Belgia valitsuse esitatud kostja vastusest esialgu jäänud muljele ei põhinenud nende alade määramine direktiivi kriteeriumidel.
126. Kuna vastupidi komisjoni väitele oli Flandria tegevusprogramm kohaldatav kõigil Flandria piirkonna aladel, mis olid määratud tundlikeks aladeks direktiivi mõttes, tuleb komisjoni väide selles osas tagasi lükata.
127. On tõsi, et Flandria piirkonna tundlike alade ebapiisava määramise tulemusel kitseneb vastavalt direktiivi III lisa asjakohaste sätete kohaldamisala. Kuid nagu komisjon isegi kohtuistungil tunnistas, ei tähenda see ebapiisavus direktiivi artikli 5 (koostoimes direktiivi III lisaga) rikkumist, vaid direktiivi artikli 5 (koostoimes artikliga 3) rikkumist, ning sellist rikkumist komisjon käesoleva hagi raames ei tõstatanud.
128. Seoses direktiivi III lisa punkti 1 alapunktiga 1 ei eita Belgia valitsus, et 9. novembri 1999. aasta põhjendatud arvamuses määratud tähtaja lõppedes ei kohaldatud teataval ajavahemikul sõnniku laotamise keeldu tahke sõnniku suhtes. Väite osas, et selline keeld sisaldus 28. märtsi 2003. aasta dekreedis, piisab märkimisest, et käesoleva otsuse punktis 108 viidatud väljakujunenud kohtupraktika kohaselt ei saa Euroopa Kohus rikkumishagi käsitledes võtta arvesse hilisemaid muudatusi õigusnormides.
129. Seoses direktiivi III lisa punkti 1 alapunktiga 2 ei eita Belgia valitsus, et kõnealuse tähtaja lõppedes ei olnud sõnnikuhoidlate mahutavust käsitlevad Flandria piirkonna õigusnormid kooskõlas selle sätte nõuetega. Väite osas, et 19. septembri 2003. aasta otsusega muudetud Vlarem II nägi alates nimetatud kuupäevast ette direktiivi kohase mahutavuse, tuleb uuesti märkida, et käesoleva otsuse punktis 108 viidatud väljakujunenud kohtupraktika kohaselt ei saa Euroopa Kohus rikkumishagi käsitledes võtta arvesse hilisemaid muudatusi õigusnormides.
130. Seoses direktiivi III lisa punkti 1 alapunktiga 3 on Euroopa Kohus juba märkinud, et vastavalt direktiivi artikli 5 lõike 4 punktile a koostoimes III lisa punkti 1 alapunktiga 3 hõlmavad tegevusprogrammidesse lülitatavad meetmed väetiste kasutamise piiranguid, mis põhinevad tasakaalul põllukultuuride eeldatava lämmastikuvajaduse ja lämmastikukoguse vahel, mida põllukultuurid saavad mullast ja väetistest (eespool viidatud 2. oktoobri 2003. aasta otsus kohtuasjas komisjon vs.
Madalmaad, punkt 71).
131. Toimikust nähtub, et Flandria piirkonna õigusnormid ei arvestanud tegelikke lämmastikuvarusid mullas. 28. oktoobri 1998. aasta märgukirjale antud Flandria piirkonna 24. detsembri 1998. aasta vastusele lisatud „väetamisnormide teadusliku põhjenduse” kohaselt „ei arvesta normid tegelikke reserve mullas”. Seda ühemõttelist tõdemust ei kummuta Belgia valitsuse väide, et kõnealused normid põhinevad „eeldusel, et reservid mullas on tasakaalus”, kuna selle eelduse vastavust tegelikkusele ei ole mingil viisil tõestatud.
132. Seega tuleb tõdeda, et Flandria piirkonna tundlikel aladel laotada lubatud väetiste maksimumkoguste kindlaksmääramisel ei arvestatud direktiivi III lisa punkti 1 alapunktis 3 ettenähtud kriteeriume, eelkõige kriteeriumi, mis käsitleb tasakaalu põllukultuuride eeldatava lämmastikuvajaduse ja lämmastikukoguse vahel, mida põllukultuurid saavad mullast ja väetistest.
133. Seoses direktiivi III lisa punktiga 2, mis käsitleb aastas kasutatava sõnniku maksimumkogust, tuleb meenutada, et Flandria piirkonna määratud „ökoloogilist huvi pakkuvad põllumajandusalad”, „loodusalad” ja „fosfaatidest küllastunud alad” ei olnud määratud tundlikeks aladeks direktiivi mõttes, nagu nähtub käesoleva otsuse punktidest 17 ja 125. Vaidlust ei ole selles, et asjakohase tähtaja lõppedes kohaldati piirmäära – 170 kg lämmastikku hektari kohta aastas – tundlike „veealade” suhtes, s.o ainsate alade suhtes, mis olid Flandria piirkonnas määratud direktiivi kohaselt. Seetõttu tuleb pidada põhjendamatuks komisjoni etteheidet, et seda piirmäära ei kohaldatud kõikide Flandria piirkonna tundlike alade suhtes.
134. Eeltoodut arvesse võttes tuleb tõdeda, et peale etteheite, et Flandria piirkonna tegevusprogramm – eelkõige tundlikel aladel aastas kasutatava sõnniku maksimumkogus – on selles piirkonnas ainult osaliselt kohaldatav, on komisjoni väide, et rikutud on direktiivi artiklit 5 koostoimes direktiivi III lisaga, põhjendatud selles osas, milles see käsitleb olukorda Flandria piirkonnas 9. novembri 1999. aasta põhjendatud arvamuses määratud tähtaja lõppedes.
– Valloonia piirkond
135. Kõigepealt tuleb tõdeda, et 10. oktoobri 2002. aasta otsus, mida käsitlevad paljud komisjoni hagis esitatud konkreetsed väited, võeti vastu pärast põhjendatud arvamustes määratud tähtaegade möödumist. Seetõttu tuleb käesoleva otsuse punktides 34–42 esitatud põhjustel vastuvõetamatuse tõttu tagasi lükata väite need osad, millega komisjon heidab Belgia Kuningriigile ette täiendavaid rikkumisi, võrreldes põhjendatud arvamuses märgitud rikkumistega.
136. Ülejäänud osas piisab märkimisest, et Belgia valitsus ei eita, et Valloonia tegevusprogramm võeti vastu pärast 9. novembri 1999. aasta põhjendatud arvamuses määratud tähtaja möödumist.
137. Neil asjaoludel tuleb tõdeda, et komisjoni väide, et rikutud on direktiivi artiklit 5 koostoimes direktiivi III lisaga, on põhjendatud selles osas, milles see käsitleb olukorda Flandria piirkonnas ja Valloonia piirkonnas 9. novembri 1999. aasta põhjendatud arvamuses määratud tähtaja lõppedes.
Väide, et rikutud on direktiivi artiklit 10 koostoimes direktiivi V lisaga
138. Komisjon leiab, et direktiivi artikli 10 kohaselt talle esitatud Flandria piirkonda käsitlevas aruandes puudusid järgmised elemendid:
– direktiivi V lisa punkti 2 alapunktis a ettenähtud kaart, millel on näha direktiivi artikli 3 lõike 1 järgi kindlaksmääratud veekogud;
– direktiivi artikli 6 kohaselt elluviidud seireprogrammide kokkuvõte;
– direktiivi artikli 5 lõike 6 alusel elluviidud seireprogrammide tulemuste kokkuvõte ja
– oletused ajakava kohta, mille jooksul tegevusprogrammis ettenähtud meetmed annavad eeldatavasti tulemusi.
139. Belgia valitsus ei vaidle sellele väitele vastu.
140. Neil asjaoludel tuleb tõdeda, et kuna Belgia Kuningriik esitas komisjonile puuduliku aruande, mis ei olnud kooskõlas direktiivi artikliga 10, rikkus Belgia Kuningriik direktiivi sellest sättest tulenevaid kohustusi.
141. Kõike eeltoodut arvesse võttes tuleb tõdeda, et Belgia Kuningriik on rikkunud direktiivist tulenevaid kohustusi, kuna ta ei võtnud
– Flandria piirkonna suhtes direktiivi artikli 4 täielikuks ja korrektseks rakendamiseks vajalikke meetmeid 23. novembri 1998. aasta põhjendatud arvamuses määratud tähtaja lõppedes ning direktiivi artikli 3 lõigete 1 ja 2 ning artiklite 5 ja 10 täielikuks ja korrektseks rakendamiseks vajalikke meetmeid 9. novembri 1999. aasta põhjendatud arvamuses määratud tähtaja lõppedes ning
– Valloonia piirkonna suhtes direktiivi artikli 3 lõigete 1 ja 2 ning artikli 5 täielikuks ja korrektseks rakendamiseks vajalikke meetmeid 9. novembri 1999. aasta põhjendatud arvamuses määratud tähtaja lõppedes.
142. Veel tuleb tõdeda, et hagi on vastuvõetamatu selles osas, milles komisjon esitab uusi väiteid, võrreldes põhjendatud arvamuses esitatud etteheidetega.
143. Väide, et rikutud on direktiivi artiklit 5 koostoimes direktiivi III lisaga, on põhjendamatu selles osas, milles kinnitatakse, et Flandria piirkonna tegevusprogramm – eelkõige tundlikel aladel aastas kasutatava sõnniku maksimumkogus – on selles piirkonnas ainult osaliselt kohaldatav.
Kohtukulud
144. Kodukorra artikli 69 lõike 2 alusel on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud.
145. Kodukorra artikli 69 lõike 3 esimese lõigu alusel võib Euroopa Kohus määrata kulude jaotuse või jätta kummagi poole kohtukulud tema enda kanda, kui osa nõudeid rahuldatakse ühe poole, osa teise poole kasuks.
146. Käesolevas asjas tuleb tõdeda, et komisjon on olulise osa oma hagist ja kirjalikest märkustest pühendanud uutele väidetele, võrreldes põhjendatud arvamuses esitatud etteheidetega, kuigi talle oli hästi teada, nagu ta oma hagiavalduses ja kohtuistungil tunnistas, et rikkumist EÜ artikli 226 mõttes hinnatakse ainult põhjendatud arvamuse määratud tähtaja lõpu seisuga. Niisuguse käitumisega sundis ta kostjat tegema olulisi pingutusi, et vastata täiendavatele väidetele, võrreldes kohtueelses menetluses esitatud väidetega.
147. Kuid sellest hoolimata ja vaatamata asjaolule, et osa hagist tunnistati vastuvõetamatuks ja osa kolmandast väitest tuleb tagasi lükata, tuleb tõdeda, et põhiosas on komisjoni hagi põhjendatud.
148. Neil asjaoludel tuleb kohtukulud välja mõista Belgia Kuningriigilt.
Resolutiivosa
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (kolmas koda) otsustab:
1. Kuna Belgia Kuningriik ei võtnud
– Flandria piirkonna suhtes nõukogu 12. detsembri 1991. aasta direktiivi 91/676/EMÜ veekogude kaitsmise kohta põllumajandusest lähtuva nitraadireostuse eest artikli 4 täielikuks ja korrektseks rakendamiseks vajalikke meetmeid 23. novembri 1998. aasta põhjendatud arvamuses määratud tähtaja lõppedes ning direktiivi artikli 3 lõigete 1 ja 2 ning artiklite 5 ja 10 täielikuks ja korrektseks rakendamiseks vajalikke meetmeid 9. novembri 1999. aasta põhjendatud arvamuses määratud tähtaja lõppedes ning
– Valloonia piirkonna suhtes direktiivi artikli 3 lõigete 1 ja 2 ning artikli 5 täielikuks ja korrektseks rakendamiseks vajalikke meetmeid 9. novembri 1999. aasta põhjendatud arvamuses määratud tähtaja lõppedes,
on Belgia Kuningriik rikkunud sellest direktiivist tulenevaid kohustusi.
2. Hagi on vastuvõetamatu selles osas, milles komisjon esitab uusi väiteid, võrreldes põhjendatud arvamuses esitatud etteheidetega.
3. Põhjendamatu on direktiivi 91/676 artikli 5 koostoimes direktiivi III lisaga rikkumist käsitleva väite see osa, milles kinnitatakse, et Flandria piirkonna tegevusprogramm – eelkõige tundlikel aladel aastas kasutatava sõnniku maksimumkogus – on selles piirkonnas ainult osaliselt kohaldatav.
4. Mõista kohtukulud välja Belgia Kuningriigilt.