62017CC0509
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
MACIEJ SZPUNAR
esitatud 23. jaanuaril 2019 (
1
)
Kohtuasi C‑509/17
Christa Plessers
versus
PREFACO NV,
Belgische Staat
(eelotsusetaotlus, mille on esitanud arbeidshof te Antwerpen (Antwerpeni kõrgem töökohus, Belgia))
Eelotsusetaotlus – Direktiiv 2001/23/EÜ – Artiklid 3–5 – Ettevõtjate üleminek – Töötajate õiguste kaitse – Erandid – Maksejõuetusmenetlus – Saneerimismenetlus ülemineku kaudu kohtu järelevalve all – Ettevõtja täielik või osaline säilitamine – Liikmesriigi õigusakt, millega on omandajal lubatud pärast üleminekut võtta töötajad üle omal valikul
I. Sissejuhatus
1.
Käesolevas kohtuasjas on arbeidshof te Antwerpen (Antwerpeni kõrgem töökohus, Belgia) esitanud Euroopa Kohtule eelotsuse küsimuse direktiivi 2001/23/EÜ (
2
) artiklite 3–5 tõlgendamise kohta.
2.
See küsimus esitati seoses kohtuvaidlusega, mille pooled on Christa Plessers ja Belgias asukohta omav äriühing Prefaco NV, ja mis puudutab C. Plessersi koondamise õiguspärasust.
3.
Seda küsimust käsitledes tuleb Euroopa Kohtul teist korda arutada direktiivi 2001/23 artikli 5 lõikes 1 ette nähtud erandi kohaldamist riigisisesele ettevõtja restruktureerimise protsessile. Täpsemalt tuleb Euroopa Kohtul analüüsida selle õigusnormi seisukohast ettevõtja üleminekut „saneerimismenetluses ülemineku kaudu kohtu järelevalve all“. Kui Euroopa Kohus leiab, et see menetlus ei kuulu direktiivi 2001/23 artikli 5 lõikes 1 ette nähtud erandi alla, peab ta selle direktiivi artiklites 3 ja 4 töötajatele ette nähtud kaitsesüsteemi seisukohast kaaluma omandajale liikmesriigi õiguses antud võimalust valida töötajad, kelle ta soovib ülemineku korral üle võtta.
II. Õiguslik raamistik
A.
Liidu õigus
4.
Direktiivi 2001/23 artiklis 3 on ette nähtud:
„1.   Võõrandaja töölepingust või töösuhtest tulenevad õigused ja kohustused, mis kehtivad ülemineku kuupäeval, lähevad sellise ülemineku tagajärjel üle omandajale. […]“.
5.
Direktiivi artikli 4 lõikes 1 on sätestatud:
„1.   Ettevõtja, ettevõtte või nende osa üleminek ei saa iseenesest olla koondamise põhjuseks võõrandaja või omandaja poolt. Käesolev säte ei takista sellist koondamist, mis võib toimuda majanduslikel, tehnilistel või organisatsioonilistel põhjustel, mis toovad kaasa muudatusi tööjõus.
Liikmesriigid võivad sätestada, et esimest lõiku ei kohaldata teatud liiki töötajate suhtes, keda liikmesriikide seadused või tava ei kaitse koondamise eest.“
6.
Selle direktiivi artikli 5 lõige 1 on sõnastatud järgmiselt:
„1.   Kui liikmesriigid ei näe ette teisiti, ei kohaldata artikleid 3 ja 4 ettevõtte, äriühingu või ettevõtte või äriühingu osa ülemineku suhtes, kui võõrandaja vastu on algatatud pankrotimenetlus või analoogiline maksejõuetusmenetlus võõrandaja varade likvideerimiseks, mis toimub pädeva asutuse järelevalve all (kelleks võib olla pädeva asutuse määratud pankrotihaldur).“
B.
Belgia õigus
7.
31. jaanuari 2009. aasta seaduse ettevõtjate tegevuse jätkumise kohta (wet betreffende de continuïteit van de ondernemingen) (
3
) (edaspidi „LCE“) artiklis 22 on sätestatud:
„Kuni kohus ei ole saneerimisavalduse üle otsustanud, olenemata sellest, kas hagi esitatakse või täitmine algatatakse enne või pärast hagiavalduse esitamist:
–
ei saa välja kuulutada võlgniku pankrotti ja – äriühingu puhul – ei saa äriühingut kohtulikult lõpetada;
–
võlgniku vallas- või kinnisvara ei tohi realiseerida pärast täitmist.“
8.
LCE artiklis 60 on ette nähtud:
„Kohtuotsuses, millega määratakse üleminek, nimetatakse kohtu järelevalveisik, kelle ülesanne on korraldada ja viia üleminek läbi võlgniku nimel ja arvel. Kohtuotsuses määratakse kindlaks ülemineku ese või jäetakse see kohtu järelevalveisiku otsustada. […]“.
9.
LCE artikli 61 lõikes 4 on märgitud:
„Omandaja valib, millised töötajad ta soovib üle võtta. See valik peab lähtuma tehnilistest, majanduslikest ja organisatsioonilistest põhjustest ning tuleb teha ilma keelatud eristamiseta, eriti üle antud ettevõtjas või ettevõtja osas töötajate esindajana tegutsemise alusel.
Niisuguse keelatud eristamise puudumist loetakse tõendatuks, kui üle läinud ettevõtjas või ettevõtja osas töötanud ja omandaja valitud töötajate ja nende esindajate suhtarv jääb valitud töötajate koguarvus samaks.“
III. Faktilised asjaolud, eelotsuse küsimus ja menetlus Euroopa Kohtus
10.
C. Plessers töötas alates 17. augustist 1992 juhtimisarvestuse juhatajana äriühingus Echo NV Houthalen-Helchteren (Belgia).
11.
23. aprillil 2012 algatas rechtbank van koophandel te Hasselt (Hasselti kaubanduskohus, Belgia) Echo avalduse alusel kohtuliku saneerimismenetluse, pidades silmas kokkuleppemenetlust LCE alusel. Sellele äriühingule võimaldati menetlus peatada kuni 23. oktoobrini 2012 kaasa arvatud. Seejärel pikendati peatamist kuni 22. aprillini 2013 kaasa arvatud.
12.
Enne selle tähtaja möödumist, 19. veebruaril 2013 rahuldas rechtbank van koophandel te Hasselt (Hasselti kaubanduskohus) Echo taotluse muuta kokkuleppega üleminek üleminekuks kohtu järelevalve all.
13.
22. aprillil 2013 andis rechtbank van koophandel te Hasselt (Hasselti kaubanduskohus) kohtu järelevalveisikutele loa vallas- ja kinnisvara üle kanda ühele kahest Echo ülevõtmise kandidaadist, Prefacole. Prefaco oli teinud ettepaneku võtta üle 164 töötajat, s.o umbes kaks kolmandikku kõikidest Echo töötajatest. Ülevõtmisleping allkirjastati 22. aprillil 2013. Lepingu lisasse 9 oli lisatud ülevõetavate töötajate nimekiri. C. Plessersi nime selles nimekirjas ei ole.
14.
Lisaks on lepingus üleminekukuupäeva kohta ette nähtud „kahe tööpäeva jooksul pärast“ rechtbank van koophandel Hasselti (Hasselti kaubanduskohus) „loa andmise kohtuotsuse kuupäeva“.
15.
23. aprillil 2013 võttis Prefaco ülevõetud töötajatega telefoni teel ühendust, paludes neil järgneval päeval tööle ilmuda. Prefaco kinnitas 24. aprillil 2013 seda ülevõtmist kirjalikult. Samamoodi võeti telefoni teel ühendust töötajatega, keda ei olnud üle võetud ja kohtu järelevalveisikud teatasid neile 24. aprilli 2013. aasta kirjaga, et Prefaco ei olnud neid üle võtnud. Kirja sõnastus oli järgmine:
„Käesolev kiri on ametlik teade vastavalt LCE artikli 64 lõikele 2. Selliselt lõpetatakse [Echo] tegevus alates 22. aprillist 2013. Kuna eespool nimetatud omandajad ei ole Teid üle võtnud, tuleb Teil käesolevat kirja käsitada lepingu ülesütlemisena tööandja [Echo] poolt. [Echo] võimaliku võlausaldajana on soovitatav, et Te esitaksite allakirjutanud kohtu järelevalveisikutele nõude […]“.
16.
Kohtu järelevalveisikud saatsid C. Plessersile ka vormi, milles on märgitud lepingu ülesütlemise kuupäevaks 23. aprill 2013.
17.
C. Plessers väitis, et Prefaco oli hakanud Houthalen-Helchterenis asuvat ettevõtet käitama juba alates 22. aprillist 2013, mil rechtbank van koophandel te Hasselt (Hasselti kaubanduskohus) tegi kohtuotsuse, aga Prefaco vaidleb sellele vastu.
18.
C. Plessers nõudis 7. mai 2013. aasta kirjas Prefacolt, et ta tööle võetaks.
19.
Prefaco vastas 16. mai 2013. aasta kirjaga, viidates LCE artikli 61 lõike 4 kohaldumisele, mis annab omandajale õiguse valida töötajad, keda ta soovib või ei soovi üle võtta, tingimusel ühelt poolt, et selline valik on tingitud tehnilistest, majanduslikest või organisatsioonilistest põhjustest, ja teiselt poolt, et ei toimu keelatud eristamist. Prefaco viitas muu hulgas samuti sellele, et tal ei ole mingit kohustust C. Plessers pärast Echoga sõlmitud töölepingu ülesütlemist uuesti tööle võtta.
20.
Kuna kokkuleppele ei jõutud, esitas C. Plessers 11. aprilli 2014. aasta hagiavaldusega arbeidsrechtbank te Antwerpenile (Antwerpeni töökohus) hagi.
21.
Lisaks kutsus C. Plessers 24. juulil 2015 sundkorras menetlusse astuma Belgia riigi.
22.
Arbeidsrechtbank te Antwerpen (Antwerpeni töökohus) tunnistas 23. mai 2016. aasta kohtuotsusega kõik C. Plessersi nõuded põhjendamatuteks ja mõistis temalt välja kõik kohtukulud. C. Plessers esitas selle kohtuotsuse peale apellatsioonkaebuse arbeidshof te Antwerpen, afdeling Hasseltile (Antwerpeni kõrgem töökohus, Hasselti kohtumaja, Belgia).
23.
Nendel tingimustel otsustaski arbeidshof te Antwerpen, afdeling Hasselt (Antwerpeni kõrgem töökohus, Hasselti kohtumaja) 14. augusti 2017. aasta otsusega, mis saabus Euroopa Kohtu kantseleisse 21. augustil 2017, menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse:
„Kas [LCE] artikli 61 lõikega 4 ülevõtjale antud valikuõigus on kooskõlas direktiiviga [2001/23] ja eriti selle direktiivi artiklitega 3 ja 5, kui see „kohtulik saneerimine ülemineku kaudu kohtu järelevalve all“ toimub eesmärgiga säilitada võõrandajast ettevõtja või selle tegevus täielikult või osaliselt?“
24.
Kirjalikud seisukohad on esitanud põhikohtuasja pooled, Belgia valitsus ja Euroopa Komisjon. Kohtuistungil, mis peeti 3. oktoobril 2018, osalesid, et oma seisukohad suuliselt esitada, kõik pooled peale Prefaco.
IV. Õiguslik analüüs
A.
Esitatud küsimuse sisu
25.
Prefaco väidab oma kirjalikes seisukohtades, et C. Plessers ei saa tugineda direktiivile 2001/23, et välistada riigisisese selge õigusnormi kohaldamine, ja et esitatud küsimus on järelikult põhikohtuasja lahendamiseks asjassepuutumatu.
26.
Siinkohal tuleb meelde tuletada, et väljakujunenud kohtupraktikast tuleneb, et kuigi on tõsi, et kuna tegu on eraõiguslike isikute vahelise vaidlusega, ei saa direktiiv ise tekitada eraõiguslikule isikule kohustusi ja sellele ei saa järelikult tema vastu tugineda, on samuti tõsi, et direktiivist tulenev liikmesriigi kohustus saavutada vastavas direktiivis ette nähtud eesmärgid ning liikmesriigi kohustus võtta kõik vajalikud üld- või erimeetmed, et tagada selle kohustuse täitmine, on siduv kõigile liikmesriigi võimuorganitele, kaasa arvatud kohtutele vastavalt nende pädevusele. Sellest järeldub, et riigisisese õiguse kohaldamisel peavad liikmesriikide kohtud selle tõlgendamisel võtma arvesse riigisisest õigust tervikuna ja kasutama riigisiseses õiguses tunnustatud tõlgendusmeetodeid, et tõlgendada riigisisest õigust võimalikult suures ulatuses direktiivi sõnastust ja eesmärki arvestades, et saavutada direktiivis ette nähtud tulemus (
4
).
27.
Sellest tuleneb minu arvates, et seda liikmesriikide kohtute kohustust arvestades on eelotsusetaotluse esitanud kohtu küsimus põhikohtuasja lahendamiseks asjassepuutuv.
28.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus palub oma eelotsuse küsimusega Euroopa Kohtult sisuliselt selgitada, kas LCE artikli 61 lõige 4 on direktiivi 2001/23 artiklitega 3 ja 5 kooskõlas. Selliselt sõnastatud küsimusega palub eelotsusetaotluse esitanud kohus Euroopa Kohtul võtta seisukoht riigisisese õigusnormi kooskõla kohta liidu õigusega.
29.
Tuletan meelde, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt põhineb ELTL artiklis 267 kehtestatud koostöökord liikmesriikide kohtute ja Euroopa Kohtu ülesannete selgel eristamisel. Selle artikli alusel algatatud menetluse raames on riigisiseste õigusnormide tõlgendamine liikmesriikide kohtute, mitte Euroopa Kohtu ülesanne, ning Euroopa Kohus ei ole pädev otsustama, kas riigisisesed õigusnormid on liidu õigusnormidega kooskõlas. Teisest küljest on Euroopa Kohus pädev andma liikmesriigi kohtule kõik Euroopa Liidu õiguse tõlgendamiseks vajalikud juhtnöörid, mille alusel on liikmesriigi kohtul võimalik hinnata asjaomaste riigisiseste õigusnormide kooskõla Euroopa Liidu õigusega. Kuigi, nagu ma just rõhutasin, eelotsusetaotluse esitanud kohtu küsimuse sõnasõnalises tähenduses palutakse Euroopa Kohtul otsustada, kas riigisisene õigusnorm on liidu õigusega kooskõlas, ei takista teda samas miski andmast eelotsusetaotluse esitanud kohtule tarvilikku vastust, jagades sellele kohtule liidu õiguse tõlgendamiseks juhtnööre, mis võimaldavad tal endal otsustada, kas liikmesriigi õigus on liidu õigusega kooskõlas (
5
).
30.
Tuletan samuti meelde, et selles liikmesriikide kohtute ja Euroopa Kohtu vahelises koostöös on Euroopa Kohtu ülesanne tõlgendada kõiki liidu õiguse sätteid, mida liikmesriikide kohtud vajavad oma kohtuasjade lahendamiseks, isegi kui need kohtud ei ole selliseid sätteid Euroopa Kohtule esitatud küsimustes otseselt maininud (
6
).
31.
Järelikult, vaatamata sellele, et eelotsusetaotluse esitanud kohus on oma küsimuses piirdunud ainult direktiivi 2001/23 artiklite 3 ja 5 tõlgenduse küsimisega, ei takista see asjaolu Euroopa Kohtul esitada liikmesriigi kohtule kõiki liidu õiguse tõlgendamise aspekte, mis võivad olla tarvilikud liikmesriigi kohtu menetluses oleva kohtuasja lahendamiseks, olenemata sellest, kas liikmesriigi kohus nendele oma küsimuses viitas või mitte (
7
).
32.
Seda kohtupraktikat silmas pidades ja eelotsusetaotluses esitatud teavet arvestades on minu arvates vaja, et Euroopa Kohus sõnastab talle esitatud küsimuse ümber. Teen seega ettepaneku mõista eelotsusetaotluse esitanud kohtu küsimust nii, et sellega soovitakse sisuliselt teada, kas direktiivi 2001/23, eriti selle artikleid 3 ja 4 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus niisugune riigisisene õigusnorm, nagu on kõne all põhikohtuasjas, mis näeb ettevõtja ülemineku korral saneerimismenetluses ülemineku kaudu kohtu järelevalve all, mida kohaldatakse eesmärgiga säilitada võõrandajast ettevõtja või selle tegevus täielikult või osaliselt, ette omandaja õiguse valida töötajad, kelle ta soovib üle võtta.
33.
Sellele küsimusele vastamiseks on minu arvates oluline kõigepealt kontrollida, kas direktiivi 2001/23 artikli 5 lõige 1 on kohaldatav ettevõtja üleminekule, mis toimub saneerimismenetluses ülemineku kaudu kohtu järelevalve all, ja järelikult, kas sellest õigusnormist tulenev erand on käesoleval juhul kohaldatav. Selle direktiivi artiklites 3 ja 4 ette nähtud töötajate õiguste kaitse on nimelt ettevõtja ülemineku korral kohaldatav ainult siis, kui see menetlus ei vasta selles õigusnormis nõutud tingimustele.
34.
Euroopa Kohtule seisukohad esitanud pooled olid eelotsuse küsimusele antava vastuse suhtes vastanduvatel seisukohtadel.
35.
C. Plessers ja komisjon väidavad sisuliselt, et põhikohtuasjas kõne all olev üleminek ei vasta direktiivi 2001/23 artikli 5 lõike 1 tingimustele. Nad leiavad, et Euroopa Kohtu praktikast, eelkõige kohtuotsusest Federatie Nederlandse Vakvereniging jt (
8
) tuleneb, et põhikohtuasjas kõne all olevat kohtulikku saneerimismenetlust ei algatatud mitte vara likvideerimise abil võlausaldajatele hüvitise maksmiseks, vaid asjaomase ettevõtja tegevuse jätkamiseks. Seepärast leiavad nad, et see menetlus ei kuulu direktiivi 2001/23 artikli 5 lõike 1 kohaldamisalasse.
36.
Belgia valitsus ja Prefaco seevastu väidavad, et saneerimismenetlust ülemineku kaudu kohtu järelevalve all tuleb pidada likvideerimismenetluseks ja et seega vastab põhikohtuasjas vaidluse all olev üleminek direktiivi 2001/23 artikli 5 lõikes 1 osutatud tingimustele.
37.
Nendel asjaoludel pean vajalikuks kõigepealt esitada mõned üldised kaalutlused ettevõtjate restruktureerimise protsesside arengu kohta Euroopa Liidus. Need kaalutlused näivad mulle tarvilikud mitte ainult direktiivi 2001/23 õigusliku raamistiku määratlemiseks, vaid ka kõnealuse menetluse konteksti mõistmiseks. Nende kaalutluste alusel käsitlen seejärel direktiivi 2001/23 artikli 5 lõike 1 kohaldatavust ja põhjuseid, mille pärast on õigustatud selles artiklis ette nähtud erand kohaldamata jätta. Lõpuks käsitlen selle direktiivi artiklitega 3 ja 4 töötajatele antud õiguste kaitse süsteemi ulatust.
B.
Ettevõtjate restruktureerimise protsessi areng liidus
38.
Euroopa Liidu Nõukogu võttis 1974. aastal majanduskriisi oludes vastu otsuse, mis nägi ette hulga meetmeid, mille komisjon kohustus nõukogule nimetatud aasta jooksul esitama (
9
). Nende meetmete hulgas oli kaks direktiiviettepanekut liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta, millest esimene käsitles kollektiivseid koondamisi (
10
) ja teine õiguste ja eeliste kaitset ettevõtjate omandiõiguse vahetumise korral, eelkõige ühinemise korral (
11
). Need direktiivid kehtestati 1970ndate aastate jooksul töötajate õiguste kaitseks, reaktsioonina pärast 1970ndate alguse majanduskriisi toimunud restruktureerimistele (
12
). 1980ndatel võeti vastu kolmas direktiiv: direktiiv 80/987/EMÜ (
13
) tööandja maksejõuetuse kohta, täiendades nii niinimetatud „restruktureerimise direktiive“. Kõikide nende direktiivide põhjendustest nähtus, et liikmesriikide vahel kollektiivse koondamise korra ja menetluste ning töötajate kaitse osas tööandja restruktureerimise või maksejõuetuse korral endiselt esinevad erinevused võivad otseselt mõjutada ühisturu toimimist.
39.
Need direktiivid vaadati 1990ndatel ja 2000ndate aastate alguses üle (
14
). Nendesse tehtud muudatustes võeti arvesse restruktureerimiste riikideülest mõõdet, tugevdades nende ennetusmehhanisme (
15
). Konkreetselt direktiivi 77/187 muudeti kõigepealt direktiiviga 98/50/EÜ (
16
) ja seejärel kodifitseeriti direktiiviga 2001/23 (
17
).
40.
Nende kolme direktiivi eesmärk oli ühelt poolt hõlbustada ettevõtjate restruktureerimisi, et muuta neid konkurentsivõimelisemateks ja tõhusamateks, ning teiselt poolt käsitleda restruktureerimisotsuste negatiivseid tagajärgi ja leevendada nende mõju (
18
). Sel viisil aitasid need direktiivid majanduslanguse šokki pehmendada ja leevendada kriisi ajal toimunud restruktureerimistehingute negatiivseid sotsiaalseid tagajärgi (
19
). Tuleks märkida, et komisjon esitas hiljuti sama käsitlusviisi kohaselt (
20
) direktiiviettepaneku ennetavate restruktureerimisraamistike kohta ettevõtjate kaitse kultuuri tugevdamiseks (
21
).
41.
See ettevõtjate nii riikide kui ka liidu tasemel restruktureerimise protsesside arengu meeldetuletus võimaldab täielikult hoomata direktiivi 2001/23 konteksti, et analüüsida eelotsusetaotluse esitanud kohtu eelotsuse küsimust.
C.
Direktiivi 2001/23 artikli 5 lõikes 1 ette nähtud erandi kohaldatavus
1. Erandi väljatöötamine kohtupraktikas
42.
Algselt ei olnud direktiivis 77/187 ette nähtud erandit selle direktiivi kohaldamisest ettevõtja ülemineku korral pankrotimenetluse või analoogse menetluse raamistikus. Niisugune erand lisati direktiivi 77/187 teksti alles direktiiviga 98/50, sellest sai direktiivi 77/187 artikkel 4a, ja see on nüüdseks ette nähtud direktiivi 2001/23 artikli 5 lõikes 1. Direktiivi 98/50 põhjenduse 3 kohaselt oli selle direktiivi eesmärk muuta direktiivi 77/187, nimelt „pidades silmas Euroopa Kohtu praktikat“, mida ma järgnevalt seega lühidalt käsitlen (
22
).
43.
Euroopa Kohus töötas selle erandi direktiivi 77/187 tagatistest välja oma kohtuotsustes Abels (
23
), d’Urso jt (
24
), Spano jt (
25
) ja Dethier Équipement (
26
). Kõigepealt otsustas Euroopa Kohus, olles meelde tuletanud, et selle direktiivi eesmärk oli takistada seda, et restruktureerimine toimub ühtsel turul töötajate kahjuks, (
27
) ja põhjendanud seda erandit pankrotiõiguse eripäraga, et direktiivi 77/187 ei kohaldata „ettevõtjate üleminekule […] olukorras, kus on välja kuulutatud võõrandaja pankrot eesmärgiga likvideerida võõrandaja vara pädeva kohtu järelevalve all“ (
28
), ilma et see piiraks siiski liikmesriikide võimalust kohaldada niisugusele üleminekule autonoomselt selle direktiivi põhimõtteid (
29
). Euroopa Kohus täpsustas, et direktiiv 77/187 on siiski kohaldatav ettevõtja üleminekule maksetähtaja pikendamise menetluse raames, mis toimub „pankrotile eelnevas staadiumis, mille puhul kohtu kontroll on piiratum ning mille eesmärk on esmajoones kaitsta ettevõtte vara ja vajaduse korral jätkata ettevõtte tegevust tulevikus“ (
30
).
44.
Euroopa Kohus täpsustas seejärel, et liikmesriikide õigussüsteemide erinevusi arvestades ei võimalda direktiivi 77/187 kohaldamisala kindlaks määrata ainuüksi kriteerium, mis puudutab selle kontrolli ulatust, mida kohus menetluse üle teostab (
31
). Euroopa Kohus kinnitas, et järelikult on otsustav kriteerium, mida tuleb arvesse võtta selleks, et teha kindlaks, kas direktiiv 77/187 on kohaldatav ettevõtja üleminekule haldus- või kohtumenetluse raames, kõnealuse menetlusega taotletav eesmärk (
32
). Selle põhjal leidis Euroopa Kohus, et üleminek menetluse raames, mis on algatatud võlgniku vara likvideerimiseks võlausaldajate nõuete kollektiivse tasumise eesmärgil, jääb direktiivi 77/187 kohaldamisalast välja ja et seevastu üleminek, mis toimub menetluse raames, mille „eesmärk on ennekõike“ tagada ettevõtja äritegevuse jätkumine, kuulub selle direktiivi kohaldamisalasse (
33
).
45.
Euroopa Kohus kinnitas seejärel seda kriteeriumit ja täpsustas, et arvestades tõika, et kõne all oleva menetluse eesmärk oli soodustada ettevõtte tegevuse jätkumist seisundi edaspidise paranemise huvides ning et erinevalt pankrotimenetlusest ei hõlmanud see kohtulikku kontrolli, ettevõtte vara haldamise meetmeid ega tasumise edasilükkamist, ei olnud selle menetluse majandusliku ja sotsiaalse eesmärgi tõttu järelikult põhjendatud, et asjaomase ettevõtja ülemineku korral jäid selle „töötajad ilma neile [direktiiviga 77/187] ette nähtud õigustest“ (
34
).
46.
Lõpuks lisas Euroopa Kohus menetluse eesmärgi kriteeriumile teise võimalusena „menetluse normide“ arvessevõtmise kriteeriumi. Nii otsustas ta, et lisaks menetluse eesmärgi kriteeriumile „tuleb ka arvestada kõnealuse menetluse norme ja iseäranis neid, mille tagajärg on ettevõtte tegevuse jätkumine või lõppemine, ning direktiivi 77/187 eesmärke“ (
35
).
47.
Lähtudes eelkirjeldatud kohtupraktika põhimõtetest, mille on välja töötanud Euroopa Kohus, ja mis on kodifitseeritud direktiivi 2001/23 artikli 5 lõikes 1, tulebki tõlgendada selles õigusnormis sätestatud erandit.
2. Direktiivi 2001/23 artikli 5 lõike 1 tõlgendamine
48.
Pärast seda, kui eelmistes punktides nimetatud kohtupraktika põhimõtted kodifitseeriti direktiivi 2001/23 artikli 5 lõikes 1, tõlgendas Euroopa Kohus seda õigusnormi esimest korda 22. juuni 2017. aasta kohtuotsuses Federatie Nederlandse Vakvereniging jt (
36
). Selles kohtuotsuses otsustas Euroopa Kohus direktiivi 2001/23 kohaldatavuse üle ettevõtja üleminekule, mis toimus pärast pankroti väljakuulutamist Madalmaade õiguses ette nähtud pre-pack-tehingu kontekstis, kus tehing oli ette valmistatud enne pankroti väljakuulutamist (
37
).
49.
Sellega seoses sedastas Euroopa Kohus esiteks, et direktiivi 2001/23 põhjendusest 3 tuleneb, et direktiivi eesmärk on kaitsta töötajaid, tagades eelkõige nende õiguste kaitse tööandja vahetumise korral. Selleks on ühelt poolt direktiivi artikli 3 lõike 1 esimeses lõigus ette nähtud, et võõrandaja töölepingust või töösuhtest tulenevad õigused ja kohustused, mis kehtivad ülemineku kuupäeval, lähevad sellise ülemineku tagajärjel üle omandajale. Teiseks kaitseb direktiivi 2001/23 artikli 4 lõige 1 töötajaid igasuguse koondamise eest, mille võõrandaja või omandaja võtab ette ainuüksi ülemineku tõttu. Euroopa Kohus märkis samuti, et direktiivi 2001/23 artikli 5 lõige 1 näeb erandina ette, et selle direktiivi artiklite 3 ja 4 kaitsekorda ei kohaldata ettevõtja ülemineku suhtes, mis toimub selles sättes täpsustatud tingimustel, kui liikmesriigid ei näe ette teisiti (
38
).
50.
Euroopa Kohus kontrollis teiseks, kas selles kohtuasjas kõne all olev menetlus vastab direktiivi 2001/23 artikli 5 lõikes 1 ette nähtud tingimustele. Kui Euroopa Kohus oli tuvastanud, et riigisiseste õigusnormide kohaselt oli pre-pack-tehing ette valmistatud enne pankroti väljakuulutamist, kuid oli tehtud pärast seda, ning et seepärast võib see tehing kuuluda mõiste „pankrotimenetlus“ alla direktiivi 2001/23 artikli 5 lõike 1 tähenduses, asus Euroopa Kohus siiski seisukohale, et kuna selle tehingu põhieesmärk on pankrotis ettevõtja säilitamine, ei vasta see tehing nõudele, et kõnealune menetlus peab olema algatatud võõrandaja varade likvideerimiseks. Selle kohta täpsustas Euroopa Kohus, et ainuüksi asjaolu, et pre-pack-tehingu eesmärk on ka maksimeerida võlausaldajate nõuete rahuldamine, ei saa muuta seda võõrandaja varade likvideerimiseks algatatud menetluseks direktiivi 2001/23 artikli 5 lõike 1 tähenduses. Euroopa Kohus leidis samuti, et selle tehingu raames ei vasta asjaolu, et avalik-õiguslik asutus ei teosta ajutise halduri ja ajutise pankrotikohtuniku suhtes kontrolli, direktiivi 2001/23 artikli 5 lõikes 1 kehtestatud niisuguse avaliku-õigusliku asutuse kontrolli tingimusele (
39
).
51.
Neid elemente arvestades otsustas Euroopa Kohus, et niisugune pre-pack-tehing ei vasta kõikidele selles õigusnormis ette nähtud tingimustele ja et järelikult ei või direktiivi 2001/23 artiklites 3 ja 4 ette nähtud kaitsekorrast erandit teha (
40
).
52.
Seda tehes kinnitas Euroopa Kohus oma varasemas kohtupraktikas (
41
) välja kujundatud tõlgendamiskriteeriumeid, kohandades neid kõnealuse Madalmaade õiguses ette nähtud pre-pack-tehingu eripärale, eriti mis puutub kõnealuse menetluse avaliku kontrolli astmesse (
42
) ja eesmärki, kusjuures seda viimast pidas Euroopa Kohus põhikriteeriumiks, ilma et ta võtaks selle menetluse raames arvesse subsidiaarsuse kriteeriumit selle tehingu tingimuste suhtes (
43
).
3. Direktiivi 2001/23 artiklites 3 ja 4 ette nähtud töötajate kaitse korra kohaldatavus ettevõtja ülemineku korral, mis toimub saneerimismenetluses ülemineku kaudu kohtu järelevalve all
53.
Esitatud kaalutluste põhjal analüüsin nüüd, kas ettevõtja üleminek, mis toimub saneerimismenetluses ülemineku kaudu kohtu järelevalve all, nagu on kõne all põhikohtuasjas, kuulub direktiivi 2001/23 artikli 5 lõikes 1 ette nähtud erandi alla või mitte ning kas järelikult selle direktiivi artiklites 3 ja 4 ette nähtud töötajate kaitse kord on niisugusele olukorrale kohaldatav või mitte. Tuleb seega kontrollida, kas põhikohtuasjas kõne all olev menetlus vastab direktiivi 2001/23 artikli 5 lõikes 1 sätestatud kumulatiivsetele tingimustele (
44
).
54.
Siinkohal tuleb meelde tuletada, et kuna selle õigusnormiga muudetakse töötajate kaitse kord teatavatel ettevõtja ülemineku juhtudel põhimõtteliselt kohaldamatuks ja kaldutakse selliselt direktiivi 2001/23 aluseks olevast põhieesmärgist kõrvale, tuleb seda õigusnormi tingimata tõlgendada kitsalt (
45
).
a) Sissejuhatavad märkused
55.
Ükski põhikohtuasja pooltest ei väitnud, et saneerimismenetlust ülemineku kaudu kohtu järelevalve all võib käsitada pankrotimenetlusena (
46
). Prefaco väitis siiski, et LCEga ette nähtud menetlus on „ajutine kaitsering pankroti vastu“ ja et viimati nimetatud menetlus on väga sarnane põhikohtuasjas kõne all oleva menetlusega.
56.
Belgia valitsus väidab, et saneerimismenetlus ülemineku kaudu kohtu järelevalve all on sõnaselgelt märgitud määruse (EÜ) nr 1346/2000 (
47
) B lisas Belgia puhul nimetatud likvideerimismenetluste hulgas ja et kuna selle menetluse laad on selles lisas kehtestatud, kuulub see menetlus direktiivi 2001/23 artikli 5 lõike 1 kohaldamisalasse.
57.
Ma ei jaga seda seisukohta. Minu arvates ei ole küsimuses, kas põhikohtuasjas kõne all olevat menetlust saab kvalifitseerida likvideerimismenetluseks, määrav, et seda menetlust on nimetatud määruse nr 1346/2000 B lisas.
58.
Siinkohal tuleb kõigepealt nentida, et kohtualluvuse eeskirjad ja liidu rahvusvahelise eraõiguse normidega ette nähtud kohaldatav õigus ei piira mingil määral riigisiseste materiaalõiguse normide kohaldamist. Määrus nr 1346/2000 kuulub õiguslikku raamistikku, mille kaudu Euroopa Liit arendab õigusalast koostööd tsiviil- ja kaubandusasjades, millel on piiriülene mõju, samas kui direktiiviga 2001/23 ühtlustatakse materiaalõiguse normid ja see direktiiv kehtib põhimõtteliselt kõigi ettevõtjate üleminekute kohta. Seepärast on selle direktiiviga kehtestatud liidus töötajate kaitse „universaalne standard“ ettevõtja ülemineku raames (
48
). Teiseks, kui maksejõuetus- või likvideerimismenetlus on kantud määruse nr 1346/2000 A või B lisasse, siis tuleb arvestada, et see kuulub selle määruse kohaldamisalasse ja seda menetlust tuleb seega käsitada maksejõuetuse või likvideerimise olukorraks ainult „selle määruse tähenduses“ (
49
).
59.
Käesoleval juhul, nagu käesoleva ettepaneku punktist 7 nähtub, ei saa seni, kuni kohus ei ole saneerimisavalduse üle otsustanud, võlgniku pankrotti välja kuulutada ja – äriühingu puhul – ei saa äriühingut kohtulikult lõpetada. Järelikult ei vasta käesoleva ettepaneku punktides 42–51 analüüsitud kohtupraktika seisukohast niisugune menetlus, mis võib välja viia pankrotini, ilma et selline tagajärg oleks siiski süstemaatiline, tingimusele, et võõrandaja suhtes peab olema algatatud pankrotimenetlus või analoogne menetlus (
50
), ning seega ei kuulu see menetlus mõiste „pankrotimenetlus“ alla direktiivi 2001/23 artikli 5 lõike 1 tähenduses (
51
).
60.
Asun nüüd analüüsima, kas põhikohtuasjas kõne all olev menetlus vastab direktiivi 2001/23 artikli 5 lõikes 1 sätestatud tingimusele.
b) Võõrandaja suhtes peab olema algatatud pankrotimenetlus või analoogne maksejõuetusmenetlus võõrandaja vara likvideerimiseks
61.
Direktiivi 2001/23 artikli 5 lõikes 1 on nõutud, et võõrandaja suhtes peab olema algatatud pankrotimenetlus või analoogne maksejõuetusmenetlus tema vara likvideerimiseks. Selles suhtes, nagu Euroopa Kohtu praktikast nähtub, ei vasta menetlus, mille eesmärk on asjaomase ettevõtja tegevuse jätkumine, sellele tingimusele (
52
).
62.
Mis puutub nende kahte tüüpi menetluse erinevustesse, siis on Euroopa Kohus otsustanud, et menetluse eesmärk on tegevuse jätkumine, kui sellega soovitakse säilitada ettevõtte või tema elujõuliste osade tegevus. Seevastu varade likvideerimise menetluse eesmärk on maksimeerida võlausaldajate nõuete kollektiivne rahuldamine. Kuigi konkreetses menetluses ei ole välistatud nende kahe eesmärgi teatav kattumine, on ettevõtte tegevuse jätkumise eesmärgiga menetluse põhieesmärk igal juhul asjaomase ettevõtte säilitamine (
53
).
63.
Selleks et kindlaks määrata, kas käesoleval juhul on võõrandaja suhtes algatatud pankrotimenetlus või analoogne maksejõuetusmenetlus tema vara likvideerimiseks, tuleb arvesse võtta järgmisi asjaolusid.
64.
Esiteks nähtub Belgia valitsuse kirjalikest seisukohtadest, et LCE artikli 23 kohaselt algatatakse kohtulik saneerimismenetlus kohe, kui ettevõtja tegevuse jätkumine on ohus. Selle sätte kohaselt eeldatakse, et see jätkumine on igal juhul ohus, kui netovara on kahjumi tõttu vähenenud alla poole äriühingu kapitalist. LCE artikli 16 kohaselt on saneerimismenetluse eesmärk säilitada kohtuniku kontrolli all „raskustes oleva ettevõtte kogu või osalise tegevuse järjepidevus“. See võimaldab anda tööandjale, kelle ettevõtte puhul tunnistatakse, et see on „raskustes“ selle õigusnormi tähenduses, mitu kuud pikendust selleks, et võimaldada tal sõlmida kompromiss või jõuda võlausaldajatega kokkuleppele saneerimiskavas, või võimaldada üleminek kohtuliku järelevalve all, nagu on kõne all põhikohtuasjas. Lisaks, nagu nähtub LCE artiklist 22, võimaldab see pikendus tööandjal teha ümberkorraldusi, olles seejuures kaitstud võlausaldajate võetud rakendusmeetmete eest, ja eelkõige äriühingu pankroti väljakuulutamise eest (
54
).
65.
Teiseks tuleb rõhutada, et eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib, et vastavalt LCE artikli 59 lõike 1 esimesele lõigule on kohtu järelevalve all ülemineku kaudu toimuva saneerimismenetluse eesmärk „ettevõtja või selle tegevuse täielik või osaline“ üleminek ja et selleks võib anda korralduse kohus, et „tagada [selle tegevuse] jätkumine, kui võlgnik annab selleks nõusoleku saneerimisavalduses või hiljem menetluse käigus“ (
55
).
66.
Kolmandaks ja viimaseks on oluline märkida, nagu rõhutas eelotsusetaotluse esitanud kohus, et käesoleval juhul on selge, et rechtbank van koophandel te Hasselt (Hasselti kaubanduskohus) andis korralduse üleminekuks kohtuliku järelevalve all eesmärgiga säilitada vastavalt LCE artikli 59 lõike 1 esimesele lõigule äriühing Echo või selle tegevus täielikult või osaliselt.
67.
Seepärast järeldan ma, et sellist menetlust tuleb pidada menetluseks, mille põhieesmärk on raskustes ettevõtja täielikult või osaliselt säilitamine, mistõttu ei saa sellele vastavalt käesoleva ettepaneku punktis 44 ja 50 viidatud kohtupraktikale direktiivi 2001/23 artikli 5 lõiget 1 kohaldada.
c) Pankrotimenetlus või analoogne maksejõuetusmenetlus peab toimuma ametiasutuse kontrolli all
68.
Direktiivi 2001/23 artikli 5 lõikes 1 ette nähtud kolmanda tingimuse kohta märgin, et Euroopa Kohtule esitatud toimikust nähtub, et vastavalt LCE artiklile 60 määratakse kohtuotsuses, millega antakse korraldus üleminekuks, kohtu järelevalveisik, kes vastutab ülemineku korraldamise ja läbiviimise eest „võlgniku nimel ja arvel“ (
56
). Nendel tingimustel olen ma arvamusel, et niisugune kontroll, mille ulatus on piiratum, ei vasta niisuguse ametiasutuse poolse kontrolli tingimusele, mis on sätestatud direktiivi 2001/23 artikli 5 lõikes 1 (
57
).
69.
Eespool öeldust nähtub, et niisugune saneerimismenetlus ülemineku kaudu kohtu järelevalve all, nagu on kõne all põhikohtuasjas, ei vasta kõikidele direktiivi 2001/23 artikli 5 lõikes 1 ette nähtud tingimustele, mida tuleb kontrollida eelotsusetaotluse esitanud kohtul, ja et järelikult ei saa selle direktiivi artiklites 3 ja 4 ette nähtud kaitsekorrast erandit teha.
D.
Omandaja võimalus valida töötajad, kelle ta soovib üle võtta, direktiivi 2001/23 artiklite 3 ja 4 seisukohast
70.
Eelotsusetaotlusest nähtub, et LCE artikli 61 lõike 4 alusel võib omandaja valida töötajad, kelle ta soovib üle võtta, tingimusel et valik rajaneb ühest küljest tehnilistel, majanduslikel ja organisatsioonilistel põhjustel, ning teiselt poolt, et see tehakse ilma keelatud eristamiseta. Seda õigusnormi arvestades tekib küsimus, kas direktiivi 2001/23 artiklitega 3 ja 4 on lubatud omandajal valida, nii nagu tuleneb LCE artikli 61 lõikest 4, töötajaid, kelle ta soovib üle võtta.
71.
Sellele küsimusele vastamiseks tuleb kõigepealt meelde tuletada, nagu Euroopa Kohus on korduvalt otsustanud, et direktiivi 2001/23 eesmärk on tagada töötajate õiguste kaitse tööandja vahetumise korral nii, et neil oleks võimalik jätkata uue tööandja juures töötamist samadel tingimustel, nagu oli kokku lepitud võõrandajaga (
58
). Selle direktiivi eesmärk on tagada nii palju kui võimalik töölepingu jätkumine omandajaga ilma muudatusteta, et asjaomased töötajad ei satuks vähem soodsasse olukorda ainuüksi üleminekust tulenevalt (
59
). Pealegi, nagu Euroopa Kohus on juba otsustanud, kuna see kaitse on avaliku huvi küsimus ning ei ole seega töölepingu poolte otsustada, tuleb direktiivi eeskirju ja eelkõige neid, mis käsitlevad töötajate kaitset koondamise vastu ettevõtja ülemineku korral, pidada imperatiivseteks selles mõttes, et neist ei ole lubatud erandit teha selliselt, et see kahjustab töötajaid (
60
).
72.
Samas tuleb samuti meelde tuletada, et – nagu nähtub direktiivi 2001/23 artikli 3 lõike 1 esimese lõigu sõnastusest – puudutab kaitse, mille tagamine on nimetatud direktiivi eesmärk, üksnes töötajaid, kellel on ülemineku kuupäeval kehtiv tööleping või töösuhe (
61
). Järelikult, kui vastupidine erisäte ei näe ette teisiti, „saavad direktiivile 2001/23 tugineda üksnes töötajad, kellel on ülemineku kuupäeval kehtiv tööleping või töösuhe. Töölepingu või töösuhte olemasolu või puudumist sellel kuupäeval tuleb hinnata riigisisese õiguse alusel, kuid sealjuures kehtib siiski nõue pidada kinni selle direktiivi imperatiivsetest sätetest, mis reguleerivad töötajate kaitset töölepingu ülesütlemise korral ettevõtte ülemineku tõttu“ (
62
).
73.
Käesoleval juhul märgib eelotsusetaotluse esitanud kohus ühelt poolt, et ülemineku kuupäevaks oli määratud 22. aprill 2013, (
63
) ja teiselt poolt, et C. Plessersi tööleping lõppes 24. aprillil 2013. See kohus rõhutab, et „ei ole vähimatki kahtlust, et ülemineku kuupäeval (22. aprill 2013) oli C. Plessers [võõrandajaga (Echo)] töölepinguga seotud“. See kohus märgib samuti, et kohtu järelevalveisikud ütlesid töölepingu C. Plessersiga üles 24. aprillil 2013. Järelikult tuleb C. Plessers lugeda ülemineku kuupäeval võõrandaja töötajaks, millest tulenevalt läksid direktiivi 2001/23 artikli 3 alusel nimelt võõrandajast tööandja (Echo) kohustused tema suhtes automaatselt üle omandajale (Prefaco) (
64
).
74.
Direktiivi 2001/23 artikli 4 lõikes 1 ette nähtud kaitse kohta tuleneb sellest õigusnormist ühelt poolt, et võõrandaja või omandaja ei või kasutada ettevõtja üleminekut iseenesest koondamise põhjusena, ja teiselt poolt, et see säte ei takista sellist koondamist, mis võib toimuda majanduslikel, tehnilistel või organisatsioonilistel põhjustel, mis toovad kaasa muudatusi tööjõus (
65
).
75.
Siinkohal olgu öeldud, nagu ka Euroopa Kohus on juba otsustanud, et selleks et teha kindlaks, kas tööleping öeldi direktiivi 2001/23 artikli 4 lõiget 1 rikkudes üles üksnes ülemineku tõttu, tuleb arvesse võtta töölepingu lõpetamise objektiivseid asjaolusid (
66
). Seega tuleneb niisugusel juhul nagu vaidluse all olev käesoleva ettepaneku punktidest 15 ja 73, et kõnealune koondamine jõustus kaks päeva pärast üleminekukuupäeva.
76.
Samuti tuleneb Euroopa Kohtu praktikast, et ei piisa tõendamisest, et töölepingu lõpetamine on tingitud majanduslikest, tehnilistest või organisatsioonilistest põhjustest. Tuleb samuti tõendada, et need põhjused ei tulene otseselt ettevõtja üleminekust, mis oleks direktiivi 2001/23 artikli 4 lõike 1 rikkumine. Teisisõnu tuleb tõendada, et kõnealune koondamine on põhjustatud täiendavatest asjaoludest, mis lisanduvad nimetatud üleminekule. Just neid „täiendavaid asjaolusid“ võibki seega määratleda „majanduslike, tehniliste või organisatsiooniliste põhjustena“ nimetatud artikli 4 lõike 1 tähenduses (
67
).
77.
Seevastu on LCE artikli 61 lõike 4 alusel ainult omandajal õigus valida töötajad, kelle ta soovib või ei soovi üle võtta, isegi kui see valik tuleb teha tehnilistel, majanduslikel ja organisatsioonilistel põhjustel. Näib, et liikmesriigi õigusakt ei sea selle valiku ulatusele a priori piiranguid. Nagu aga komisjon õigesti märkis, on liikmesriigi kohtu kohus tagada direktiivi 2001/23 kasulik mõju. Sellest tulenevalt peaks liikmesriigi kohus saama ise hinnata majanduslikel, tehnilistel või organisatsioonilistel põhjustel koondamise vajadust, mis – nagu näib – ei ole käesoleval juhul nii. See oleks tal võimalik üksnes siis, kui kõik ettevõtja üleminekust puudutatud pooled teataksid talle ammendavalt õigustavad põhjused. Ainult soov vähendada ettevõtja ülevõtmise kulusid või ennetada või piirata rahalisi probleeme ei ole järelikult õigustava põhjusena vastuvõetav (
68
). Lubada omandajal valida töötajad, kelle ta soovib üle võtta, muudaks direktiivi 2001/23 artiklid 3 ja 4 sisutühjaks. Menetlused, mis ei kuulu selle direktiivi kaitsekorda, on nimelt pankroti- või maksejõuetusmenetlused, mille eesmärk on võõrandaja vara likvideerimine ja mida reguleerib põhimõtteliselt direktiiv 2008/94. Seevastu, kuna kõnealuse menetluse eesmärk on ettevõtja tegevuse jätkumine, ei kuulu see menetlus direktiivi 2001/23 artikli 5 lõikes 1 sätestatud erandi alla ja järelikult on omandaja võimalus töötajaid valida vastuolus selle direktiivi artiklitega 3 ja 4 ja seega selle kasuliku mõjuga.
78.
Sellest tulenevalt olen ma arvamusel, et direktiivi 2001/23, eriti selle artikleid 3 ja 4, tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus niisugused riigisisesed õigusnormid, nagu on kõne all põhikohtuasjas, mis näevad ettevõtja ülemineku korral, mis toimub saneerimismenetluse raames ülemineku kaudu kohtu järelevalve all võõrandaja või tema tegevuse täielikult või osaliselt säilitamiseks, omandajale ette õiguse valida töötajad, kelle ta soovib üle võtta.
V. Ettepanek
79.
Esitatud põhjendustest lähtudes teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata arbeidshof te Antwerpeni (Antwerpeni kõrgem töökohus, Belgia) küsimustele järgmiselt:
1.
Nõukogu 12. märtsi 2001. aasta direktiivi 2001/23/EÜ ettevõtjate, ettevõtete või nende osade üleminekul töötajate õigusi kaitsvate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta artikli 5 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et saneerimismenetlus ülemineku kaudu kohtu järelevalve all, nagu on kõne all põhikohtuasjas, ei vasta kõikidele selles õigusnormis sätestatud tingimustele, nii et selle puhul ei saa direktiivi artiklites 3 ja 4 ette nähtud kaitsekorrast erandit teha.
2.
Direktiivi 2001/23, eriti selle artikleid 3 ja 4, tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus niisugused riigisisesed õigusnormid, nagu on kõne all põhikohtuasjas, mis näevad ettevõtja ülemineku korral, mis toimub saneerimismenetluse raames ülemineku kaudu kohtu järelevalve all, võõrandaja või tema tegevuse täielikult või osaliselt säilitamiseks, omandajale ette õiguse valida töötajad, kelle ta soovib üle võtta.
(
1
)	Algkeel: prantsuse.
(
2
)	Nõukogu 12. märtsi 2001. aasta direktiiv ettevõtjate, ettevõtete või nende osade üleminekul töötajate õigusi kaitsvate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta (EÜT 2001, L 82, lk 16; ELT eriväljaanne 05/04, lk 98).
(
3
)	Belgisch Staatsblad, 9.2.2009, lk 8436.
(
4
)	Vt 19. aprilli 2016. aasta kohtuotsus DI (C‑441/14, EU:C:2016:278, punktid 30 ja 31 ning seal viidatud kohtupraktika).
(
5
)	Vt eelkõige 15. oktoobri 2015. aasta kohtuotsus Iglesias Gutiérrez ja Rion Bea (C‑352/14 ja C‑353/14, EU:C:2015:691, punktid 21 ja 22 ning seal viidatud kohtupraktika).
(
6
)	Vt 21. juuni 2016. aasta kohtuotsus New Valmar (C‑15/15, EU:C:2016:464, punkt 28), ja 28. juuni 2018. aasta kohtuotsus Crespo Rey (C‑2/17, EU:C:2018:511, punkt 40).
(
7
)	Vt eelkõige 16. juuli 2015. aasta kohtuotsus Abcur (C‑544/13 ja C‑545/13, EU:C:2015:481, punkt 33), ja 10. mai 2017. aasta kohtuotsus Chavez-Vilchez jt (C‑133/15, EU:C:2017:354, punkt 48).
(
8
)	22. juuni 2017. aasta kohtuotsus (C‑126/16, EU:C:2017:489).
(
9
)	Nõukogu 21. jaanuari 1974. aasta otsus sotsiaalvaldkonna tegevuskava kohta (EÜT 1974, C 13, lk 1).
(
10
)	Nõukogu 17. veebruari 1975. aasta direktiiv 75/129/EMÜ kollektiivseid koondamisi käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta (EÜT 1975, L 48, lk 29).
(
11
)	Nõukogu 14. veebruari 1977. aasta direktiiv 77/187/EMÜ ettevõtjate, ettevõtete või nende osade üleminekul töötajate õigusi kaitsvate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta (EÜT 1977, L 61, lk 26). See direktiiv asendati direktiiviga 2001/23.
(
12
)	Vt eelkõige Blanpain, R., European Labour Law, Wolters Kluwer, 2010, lk 680.
(
13
)	Nõukogu 20. oktoobri 1980. aasta direktiiv töötajate kaitset tööandja maksejõuetuse korral käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta (EÜT 1980, L 283, lk 23; ELT eriväljaanne 05/01, lk 217).
(
14
)	Direktiivi 75/129 muudeti nõukogu 24. juuni 1992. aasta direktiiviga 92/56/EMÜ (EÜT 1992, L 245, lk 3) ja kodifitseeriti nõukogu 20. juuli 1998. aasta direktiiviga 98/59/EÜ kollektiivseid koondamisi käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta (EÜT 1998, L 225, lk 16; ELT eriväljaanne 05/03, lk 327). Direktiivi 80/987 muudeti 1980ndate ja 2000ndate aastate jooksul mitu korda ja oluliselt (vt selle direktiivi I lisa A ja B osa). Selguse ja ratsionaalsuse huvides see direktiiv kodifitseeriti Euroopa Parlamendi ja nõukogu 22. oktoobri 2008. aasta direktiiviga 2008/94/EÜ töötajate kaitse kohta tööandja maksejõuetuse korral (ELT 2008, L 283, lk 36).
(
15
)	Vt ettepanek: nõukogu 8. septembri 1994. aasta direktiiv ettevõtjate, ettevõtete või nende osade üleminekul töötajate õigusi kaitsvate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta, KOM(94) 300 (lõplik), lk 3. Vt ka Rodière, P., Droit social de l’Union européenne, LDGD, 2014, lk 422, ja Barnard, C., EU Employment Law, 4. trükk, Oxford University Press, 2012, lk 577.
(
16
)	Nõukogu 29. juuni 1998. aasta direktiiv 98/50/EÜ, millega muudetakse direktiivi 77/187 (EÜT 1998, L 201, lk 88).
(
17
)	Mõni aasta hiljem avaldati komisjoni 17. jaanuari 2012. aasta roheline raamat „Restruktureerimine ja valmisolek muutusteks: mida on eelnev kogemus meile õpetanud?“, KOM(2012) 7 (lõplik) (edaspidi „roheline raamat“). Sellest dokumendist nähtub, et selle eesmärk oli nimelt „anda […] panus kõikide asjaomaste poolte vahelise sünergia parandamisse restruktureerimise ja muutustega kohanemisega seotud probleemidega tegelemisel“ (lk 2).
(
18
)	Vt Barnard, C., op. cit., lk 577: „In this respect the Directives were intended both to encourage a greater degree of industrial democracy and to provide an element of social protection.“
(
19
)	Komisjoni teatis Euroopa Parlamendile, nõukogule, Euroopa Majandus- ja Sotsiaalkomiteele ning Regioonide Komiteele „Muutusteks ja restruktureerimiseks valmisolekut käsitlev ELi kvaliteediraamistik“, COM(2013) 882 final, lk 5. Vt ka Barnard, C., op. cit., lk 578.
(
20
)	Rohelise raamatu jätkuks ja järgides Euroopa Parlamendi üleskutset ELTL artikli 225 alusel parlamendi 15. jaanuari 2013. aasta resolutsioonis töötajate teavitamise ja nendega konsulteerimise ning restruktureerimise ettevalmistamise ja juhtimise kohta (mida nimetatakse ka „Cercasi raportiks“) esitas komisjon muutusteks ja restruktureerimiseks valmisoleku raamistiku eesmärgiga hõlbustada investeeringuid inimkapitali ning võimaldada paigutada inimressursse ümber suure kasvupotentsiaaliga valdkondadesse ja kvaliteetsetesse töökohtadesse vastavalt strateegiale „Euroopa 2020“, COM(2013) 882 final, lk 3.
(
21
)	Ettepanek: [Euroopa] Parlamendi ja nõukogu direktiiv, milles käsitletakse ennetava restruktureerimise raamistikke, uue võimaluse andmist ning restruktureerimise, maksejõuetuse ja maksekohustustest vabastamise menetluste tõhususe suurendamise meetmeid ning millega muudetakse direktiivi 2012/30/EL, COM(2016) 723 final. Selle ettepaneku põhjendustest 1, 2 ja 12 nähtub, et selle eesmärk on eelkõige eemaldada kapitali vaba liikumise ja asutamisvabaduse kasutamise takistused, mis on tingitud erinevustest liikmesriikide õigusnormide ning ennetava restruktureerimise, maksejõuetuse ja uue võimaluse andmise menetluste vahel. Seda silmas pidades on selles ettepanekus rõhutatud, et tulevase direktiiviga tagatakse, et rahalistes raskustes olevatel elujõulistel ettevõtjatel oleks juurdepääs tõhusatele riiklikele ennetava restruktureerimise raamistikele, mis võimaldavad neil tegevust jätkata.
(
22
)	Vt kohtujurist Mengozzi ettepanek kohtuasjas Federatie Nederlandse Vakvereniging jt (C‑126/16, EU:C:2017:241, punktid 41–48).
(
23
)	7. veebruari 1985. aasta kohtuotsus (C135/83, EU:C:1985:55). Selles kohtuasjas arutati ettevõtja võõrandamist pankrotimenetluse raames, mida reguleeris Madalmaade õigus. Vt ka 7. veebruari 1985. aasta kohtuotsus Wendelboe jt (19/83, EU:C:1985:54, punkt 10); 7. veebruari 1985. aasta kohtuotsus Botzen jt (186/83, EU:C:1985:58, punkt 9) ja 7. veebruari 1985. aasta kohtuotsus Industriebond FNV ja Federatie Nederlandse Vakbeweging (179/83, EU:C:1985:57, punkt 7).
(
24
)	25. juuli 1991. aasta kohtuotsus (C‑362/89, EU:C:1991:326). Selles kohtuotsuses otsustas Euroopa Kohus direktiivi 77/187 kohaldatavuse üle Itaalia õiguses ette nähtud ettevõtjate erakorralise haldamise korral.
(
25
)	7. detsembri 1995. aasta kohtuotsus (C‑472/93, EU:C:1995:421). Selles kohtuasjas tuli Euroopa Kohtul kindlaks määrata, kas direktiiv 77/187 on kohaldatav niisuguse ettevõtja üleminekule, mille puhul on Itaalia õiguse alusel tuvastatud kriisiolukord. Vt sama õigusakti kohta 11. juuni 2009. aasta kohtuotsus komisjon vs. Itaalia (C‑561/07, EU:C:2009:363).
(
26
)	12. märtsi 1998. aasta kohtuotsus (C‑319/94, EU:C:1998:99). See kohtuasi puudutas direktiivi 77/187 kohaldatavust ettevõtja üleminekule Belgia äriühingute kohtuliku likvideerimise menetluses.
(
27
)	7. veebruari 1985. aasta kohtuotsus Abels (135/83, EU:C:1985:55, punktid 14 ja 18). Vt ka 25. juuli 1991. aasta kohtuotsus d’Urso jt (C‑362/89, EU:C:1991:326, punkt 23).
(
28
)	7. veebruari 1985. aasta kohtuotsus Abels (135/83, EU:C:1985:55, punktid 16, 23 ja 30). Vt ka 25. juuli 1991. aasta kohtuotsus d’Urso jt (C‑362/89, EU:C:1991:326, punkt 23).
(
29
)	7. veebruari 1985. aasta kohtuotsus Abels (135/83, EU:C:1985:55, punkt 30).
(
30
)	7. veebruari 1985. aasta kohtuotsus Abels (135/83, EU:C:1985:55, punktid 28–30), ning vt ka kohtujurist Mengozzi ettepanek kohtuasjas Federatie Nederlandse Vakvereniging jt (C‑126/16, EU:C:2017:241, punkt 44).
(
31
)	Vt 25. juuli 1991. aasta kohtuotsus d’Urso jt (C‑362/89, EU:C:1991:326, punkt 25).
(
32
)	Vt 25. juuli 1991. aasta kohtuotsus d’Urso jt (C‑362/89, EU:C:1991:326, punkt 26). Vt ka 7. detsembri 1995. aasta kohtuotsus Spano jt (C‑472/93, EU:C:1995:421, punkt 24). Tuleks märkida, et eespool viidatud kohtuotsuses d’Urso oli kõnealuse menetluse eesmärk anda ettevõtjale teatav stabiilsus, mis võimaldaks tal tagada oma tegevus tulevikus (punkt 32). Eespool viidatud kohtuotsuses Spano oli eesmärk ettevõtja majandusliku käitamise jätkumine ilma tootmistegevuse olulise katkestuseta, soodustades nii selle hiljem ülevõtmist (punktid 27 ja 28).
(
33
)	25. juuli 1991. aasta kohtuotsus d’Urso jt (C‑362/89, EU:C:1991:326, punktid 31 ja 32). Vt ka kohtujurist Van Gerveni ettepanek, kohtuasjas d’Urso jt (C‑362/89, EU:C:1991:228, punkt 25).
(
34
)	7. detsembri 1995. aasta kohtuotsus Spano jt (C‑472/93, EU:C:1995:421, punktid 24–30). Vt ka 25. juuli 1991. aasta kohtuotsus d’Urso jt (C‑362/89, EU:C:1991:326, punktid 31 ja 32).
(
35
)	12. märtsi 1998. aasta kohtuotsus Dethier Équipement (C‑319/94, EU:C:1998:99, punktid 25–31). Euroopa Kohus otsustas, et kuigi selles kohtuasjas oli kõnealuse menetluse eesmärk vara likvideerimine, oli kohtulikult likvideeritava ettevõtte olukorral mitmeid märkimisväärseid erinevusi võrreldes maksejõuetu ettevõtja olukorraga, eriti mis puudutab likvideerija määramist ja ülesandeid. Vt nende erinevuste kohta selle kohtuotsuse punkt 9. Vt ka 12. novembri, 1998. kohtuotsus, Europièces (C‑399/96, EU:C:1998:532, punktid 26, 31 ja 32), milles Euroopa Kohus kohaldas Belgia õiguses ette nähtud vabatahtlikule likvideerimismenetlusele 12. märtsi 1998. aasta kohtuotsuses Dethier Équipement (C‑319/94, EU:C:1998:99) välja arendatud kriteeriumeid.
(
36
)	C‑126/16, EU:C:2017:489.
(
37
)	Selle pre-pack-tehingu eesmärk on valmistada väga üksikasjalikult ette ettevõtja võõrandamise kõikvõimalikud üksikasjad, et pärast pankroti väljakuulutamist oleks võimalik kiirelt taaskäivitada jätkusuutlikud ettevõtte üksused, vältimaks katkestust, mille põhjustaks tegevuse järsk lõpetamine pankroti väljakuulutamise hetkel, et säiliksid ettevõtte väärtus ja töökohad. 22. juuni 2017. aasta kohtuotsus Federatie Nederlandse Vakvereniging jt (C‑126/16, EU:C:2017:489, punkt 49).
(
38
)	Vt 22. juuni 2017. aasta kohtuotsus Federatie Nederlandse Vakvereniging jt (C‑126/16, EU:C:2017:489, punktid 38–40). Käesoleva kohtuasja kohta tuleb märkida, et eelotsusetaotlusest ei nähtu, et asjaomane liikmesriik oleks kasutanud võimalust rakendada direktiivi 2001/23 artiklites 3 ja 4 kehtestatud töötajate kaitse korda asjaoludel, mis õigustavad selle direktiivi artikli 5 lõike 1 kohaldamist, mida tuleb kontrollida eelotsusetaotluse esitanud kohtul. Järelikult on see õigusnorm kohaldatav niisugusele asjale, nagu on kõne all põhikohtuasjas, siiski tingimusel, et menetlus vastab selles sättes kehtestatud tingimustele (vt punktid 42 ja 43), mida ma analüüsin järgnevalt. Vt selle direktiivi artikli 5 lõiked 2 ja 3. Kõnealuste õigusnormide kohta vt 28. jaanuari 2015. aasta määrust Gimnasio Deportivo San Andrés (C‑688/13, EU:C:2015:46, punkt 55).
(
39
)	Vt 22. juuni 2017. aasta kohtuotsus Federatie Nederlandse Vakvereniging jt (C‑126/16, EU:C:2017:489, punktid 46–57).
(
40
)	Vt 22. juuni 2017. aasta kohtuotsus Federatie Nederlandse Vakvereniging jt (C‑126/16, EU:C:2017:489, punkt 58).
(
41
)	Vt käesoleva ettepaneku punktid 42–47.
(
42
)	Euroopa Kohus märkis, et Euroopa Kohtule esitatud toimikust nähtub, et pre-pack-tehingut ei hallatud mitte kohtu kontrolli all, vaid seda haldas ettevõtja juhtkond, kes pidas läbirääkimisi ja võttis vastu otsuseid, mis valmistasid ette maksejõuetu ettevõtja müüki (punkt 54).
(
43
)	Vt subsidiaarsuse kriteeriumi kohta 12. märtsi 1998. aasta kohtuotsus Dethier Équipement (C‑319/94, EU:C:1998:99, punktid 25–31). Vt ka käesoleva ettepaneku punkt 46.
(
44
)	Vt 22. juuni 2017. aasta kohtuotsus Federatie Nederlandse Vakvereniging jt (C‑126/16, EU:C:2017:489, punkt 44).
(
45
)	Vt 22. juuni 2017. aasta kohtuotsus Federatie Nederlandse Vakvereniging jt (C‑126/16, EU:C:2017:489, punkt 41 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
46
)	Näib, et ainult komisjon on põhimõtteliselt sellel seisukohal oma kirjalikes seisukohtades, millest nähtub, et „üleminekut kohtu järelevalve all […] tuleb käsitada pankrotimenetlusena […]“. Komisjon märkis siiski kohtuistungil, et tema seisukohtades on trükiviga, mis võib jätta mulje, et ta pooldab seda seisukohta, ja ta märkis, et tema seisukohtade punkti 28 tuleb lugeda järgmiselt: „[Ü]leminekut kohtu järelevalve all ei või käsitada pankrotimenetlusena […]“. (Kohtujuristi kursiiv).
(
47
)	Nõukogu 29. mai 2000. aasta määrus maksejõuetusmenetluse kohta (EÜT 2000, L 160, lk 1; ELT eriväljaanne 19/01, lk 191), mida on muudetud nõukogu 9. juuni 2011. aasta rakendusmäärusega (EL) nr 583/2011 (ELT 2011, L 160, lk 52) (edaspidi „määrus nr 1346/2000“). Prefaco viitab ka määruse nr 1346/2000 A ja C lisadele, kus C lisas on täpsustatud, et põhikohtuasjas kõne all olevas menetluses määratud kohtu järelevalveisikut tuleb pidada pankrotihalduriks.
(
48
)	Vt mõistete järjepidevuse kohta liidu õiguses minu 22. jaanuari 2019. aasta ettepanek kohtuasjas Pillar Securitisation (C‑694/17, EU:C:2019:44, punktid 49 ja 50).
(
49
)	Vt 22. novembri 2012. aasta kohtuotsus Bank Handlowy ja Adamiak (C‑116/11, EU:C:2012:739, punktid 34 ja 35). Selles kohtuotsuses leidis Euroopa Kohus, et Prantsuse kaitsemeetmete sauvegarde menetlus kuulub määruse nr 1346/2000 kohaldamisalasse, sest see on loetletud selle määruse A lisas loetletud menetluste hulgas. Siiski on mõned autorid väljendanud kahtlust selles, kas see menetlus vastab nimetatud määruse artikli 1 lõikes 1 sätestatud tingimustele. Vt eelkõige Jault-Seseke, F., „Le règlement 2015/848: le vin nouveau et les vieilles outres“, Revue critique de droit international privé, 2016, lk 21, punkt 18; Burkhard, H., Oberhammer, P., Bariatti, S., Koller, Ch., Björn, L., Requejo Isidro, M., Villata, F.C. (toimetajad), The Implementation of the New Insolvency Regulation: Improving Cooperation and Mutual Trust, Nomos, 2017, lk 65.
(
50
)	Rohkest Belgia kohtupraktikast, millele viitab oma kirjalikes seisukohtades C. Plessers, nähtub, et üleminek kohtu järelevalve all „toimub enne pankrotti ja selle eesmärk ongi just seda äärmuslikku otsust vältida“. Vt selle kohta Vandersnickt, C., Overgang van onderneming krachtens overeenkomst. Het materieel toepassingsgebied van de richtlijn 2001/23/EG, seeria „Sociale praktijkstudies“, Malines, Wolters‑Kluwer, 2015, lk 116.
(
51
)	C. Plessersi kirjalikest seisukohtadest ilmnes, et nii ettevalmistavates materjalides kui ka Belgia kohtupraktikas on alati tunnistatud, et põhikohtuasjas kõne all olev menetlus ei ole likvideerimismenetlus, vaid on „ette nähtud pankroti alternatiivina“. Vt Doc Parl., Chambre, 2007, DEC 52 0160/001, lk 7. See dokument, millele on Euroopa Kohtule esitatud toimikus viidatud, ja kohtuistungil komisjoni nimetatud ametlik veebisait restruktureerimismenetluste kohta on kättesaadav järgmisel aadressil: http://socialsante.wallonie.be/surendettement/professionnel/?q=procedures-restructuration-reorganisation. Vt ka parlamendi koja 2008-09, dokument DOC 52-0160/055, lk 32.
(
52
)	Vt eelkõige 25. juuli 1991. aasta kohtuotsus d’Urso jt (C‑362/89, EU:C:1991:326, punktid 31 ja 32); 7. detsembri 1995. aasta kohtuotsus Spano jt (C‑472/93, EU:C:1995:421, punkt 25), ja 22. juuni 2017. aasta kohtuotsus Federatie Nederlandse Vakvereniging jt (C‑126/16, EU:C:2017:489, punkt 47).
(
53
)	Vt 22. juuni 2017. aasta kohtuotsus Federatie Nederlandse Vakvereniging jt (C‑126/16, EU:C:2017:489, punkt 48). Vt ka kohtujurist Mengozzi ettepanek kohtuasjas Federatie Nederlandse Vakvereniging jt (C‑126/16, EU:C:2017:241, punktid 57).
(
54
)	Vt käesoleva ettepaneku punkt 11.
(
55
)	Vt käesoleva ettepaneku punktid 11 ja 12. Kohtujuristi kursiiv.
(
56
)	Vt käesoleva ettepaneku punkt 8. Nimelt, kui järelevalveisik on kohtu nimetatud, püüab ta leida ja taotleb pakkumisi, „tagades esmajärjekorras ettevõtja tegevuse täieliku või osalise säilimise, võttes arvesse võlausaldajate õigusi“ (LCE artikli 62 esimene lõik). Kui sarnaseid pakkumisi on palju, eelistab järelevalveisik pakkumist, mis tagab töökohtade püsimise vastavalt läbiräägitud sotsiaalkokkuleppele (LCE artikli 62 teine lõik).
(
57
)	Vt 7. veebruari 1985. aasta kohtuotsus Abels (135/83, EU:C:1985:55, punkt 28). Vt ka käesoleva ettepaneku punkt 43.
(
58
)	Vt 27. novembri 2008. aasta kohtuotsus Juuri (C‑396/07, EU:C:2008:656, punkt 28 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
59
)	Vt 17. detsembri 1987. aasta kohtuotsus Ny Mølle Kro (287/86, EU:C:1987:573, punkt 25); 26. mai 2005. aasta kohtuotsus Celtec (C‑478/03, EU:C:2005:321, punkt 26) ja 7. augusti 2018. aasta kohtuotsus Colino Sigüenza (C‑472/16, EU:C:2018:646, punkt 48).
(
60
)	Vt 10. veebruari 1988. aasta kohtuotsus Foreningen af Arbejdsledere i Danmark (324/86, EU:C:1988:72, punkt 14): „Sellest järeldub, et asjaomastel töötajatel ei ole õigust neile direktiiviga antud õigustest loobuda, ja et neid õigusi ei ole lubatud vähendada, isegi töötajate nõusolekul“ (punkt 15). Vt ka 14. novembri 1996. aasta kohtuotsus Rotsart de Hertaing (C‑305/94, EU:C:1996:435, punkt 17) ja 12. märtsi 1998.aasta kohtuotsus Dethier Équipement (C‑319/94, EU:C:1998:99, punkt 40).
(
61
)	Vt 7. augusti 2018. aasta kohtuotsus Colino Sigüenza (C‑472/16, EU:C:2018:646, punkt 49).
(
62
)	Vt eelkõige 15. juuni 1988. aasta kohtuotsus Bork International jt (101/87, EU:C:1988:308, punkt 17), ja 7. augusti 2018. aasta kohtuotsus Colino Sigüenza (C‑472/16, EU:C:2018:646, punkt 50).
(
63
)	Eelotsusetaotluse esitanud kohtu sõnul kehtib asjaolu, et ülevõtmislepingus on üleminekukuupäevaks märgitud „kahe tööpäeva jooksul pärast loa andmise kohtuotsuse kuupäeva“, ainult lepingupoolte vahel ja sellele ei saa tugineda kolmandate isikute vastu, kes ei olnud selle lepingu pooled, nagu C. Plessers. See kohus lisab, et kohtu järelevalveisikud kinnitasid oma 24. aprilli 2013. aasta kirjas C. Plessersile samuti, et Echo tegevus oli lõppenud alates 22. aprillist 2013. Vt selle kohta käesoleva ettepaneku punkt 15.
(
64
)	Tuleks meelde tuletada, et faktilisi asjaolusid hindama selleks, et kindlaks teha, kas direktiiv 2001/23 on kohaldatav, on pädev eelotsusetaotluse esitanud kohus, võttes arvesse Euroopa Kohtu antud tõlgendamiselemente. Vt 15. juuni 1988. aasta kohtuotsus Bork International jt (101/87, EU:C:1988:308, punkt 19).
(
65
)	Vt eelkõige 16. oktoobri 2008. aasta kohtuotsus Kirtruna ja Vigano (C‑313/07, EU:C:2008:574, punkt 45). Euroopa Kohtu praktikast tuleneb, et asjaolu, et ettevõtja on tunnistatud kriisis olevaks, ei tähenda tingimata ja alati muudatusi tööjõus direktiivi 2001/23 artikli 4 lõike 1 tähenduses. Järelikult ei kujuta ettevõtte kriisis olevaks tunnistamise menetlus endast tingimata ja alati majanduslikku, tehnilist või organisatsioonilist põhjust, mis toob kaasa muudatusi tööjõus selle õigusnormi tähenduses. 11. juuni 2009. aasta kohtuotsus komisjon vs. Itaalia (C‑561/07, EU:C:2009:363, punkt 36).
(
66
)	Vt 15. juuni 1988. aasta kohtuotsus Bork International jt (101/87, EU:C:1988:308, punkt 18) ja 7. augusti 2018. aasta kohtuotsus Colino Sigüenza (C‑472/16, EU:C:2018:646, punkt 53).
(
67
)	Vt 16. oktoobri 2008. aasta kohtuotsus Kirtruna ja Vigano (C‑313/07, EU:C:2008:574, punktid 45 ja 46). Selles kohtuotsuses otsustas Euroopa Kohus, et direktiivi 2001/23 artikli 3 lõige 1 ei nõua ettevõtja ülemineku korral ettevõtja võõrandaja ning kolmanda isiku vahel sõlmitud äriruumide üürilepingu säilitamist, isegi kui nimetatud lepingu lõpetamise korral on oht, et see toob kaasa omandajale üle läinud töölepingute lõpetamise. Peale selle leidis Euroopa Kohus, et juhtumitel, mil koondamise põhjustavad täiendavad asjaolud, nagu kokkuleppe puudumine omandaja ja üürileandjate vahel uue üürilepingu osas, võimatus leida uusi äriruume või võimatus viia töötajaid üle tööle teistesse kauplustesse, võib need põhjused kvalifitseerida „majanduslikeks, tehnilisteks või organisatsioonilisteks põhjusteks“ direktiivi 2001/23 artikli 4 lõike 1 tähenduses.
(
68
)	Kohtujurist Van Gerveni sõnul ei ole mingit põhjust arvata, et „direktiiviga [on lubatud] mis tahes koondamine majanduslikel, tehnilistel või organisatsioonilistel põhjustel. Direktiiviga on nimelt sõnaselgelt keelatud koondamised, mis tulenevad ettevõtja üleminekust. Ainult siis, kui koondamised oleksid nagunii toimunud, näiteks, kui need on juba otsustatud enne, kui ettevõtja üleminek üldse kõne alla tuleb, oleks neile erand kohaldatav. Direktiivi artiklile 4 ei saa seega tugineda argumendina ettevõtja ülemineku tõttu osa töötajate koondamiseks“ (kohtujurist Van Gerveni ettepanek kohtuasjas (C‑362/89, EU:C:1991:228, punkt 35). Vt joonealune märkus 65.