62002CC0288_ET
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
Määrus nr 3577/92
–
Merekabotaaž
–
Teenuste osutamise vabadus
–
Teises registris või rahvusvahelises registris registreeritud laevad
–
Saarekabotaaž
–
Laevapere
–
Vastuvõtva riigi pädevus
1. Käesolevas kohtuasjas heidab Euroopa Ühenduste Komisjon Kreeka Vabariigile ette nõukogu 7. detsembri 1992. aasta määruse (EMÜ) nr 3577/92 teenuste osutamise vabaduse põhimõtte kohaldamise kohta merevedudel liikmesriikides (merekabotaaž) (edaspidi „määrus nr 3577/92” või lihtsalt „määrus”)(2), artiklitest 1, 3 ja 6 tulenevate kohustuste rikkumist.
I. Õiguslik raamistik
Ühenduse õigusnormid
2. Eesmärgiga kaotada „liikmesriikides […] mereveoteenuste osutamise piirangud” (kolmas põhjendus) võttis nõukogu vastu määruse nr 3577/92, mille artikli 1 lõige 1 sätestab:
„Alates 1. jaanuarist 1993 kehtib vabadus osutada mereveoteenuseid liikmesriigis (merekabotaaž) ühenduse laevaomanike suhtes, kelle laevad on liikmesriigi registrisse kantud ja kes sõidavad liikmesriigi lipu all, eeldusel et need laevad vastavad kõikidele selles liikmesriigis ettenähtud kabotaažitingimustele […]”.
3. Artikkel 2 täpsustab seejärel, et:
„Käesolevas määruses kasutatakse järgmisi mõisteid:
1) mereveoteenused liikmesriigis (merekabotaaž) – teenused, mida tavaliselt osutatakse tasu eest, eelkõige:
a) mandrikabotaaž: reisijate- või kaubavedu meritsi sadamate vahel, mis asuvad ühe ja sama liikmesriigi mandril või põhiterritooriumil, ilma peatusteta saartel;
[…]
c) saarekabotaaž: reisijate- või kaubavedu meritsi:
– ühe ja sama liikmesriigi mandril ning ühel või enamal saarel asuvate sadamate vahel,
– ühe ja sama liikmesriigi saartel asuvate sadamate vahel;
Ceutat ja Melillat käsitatakse saartel asuvate sadamatena.
[…]”.
4. Artikkel 3 sätestab muu hulgas, et:
„1. Kõikide mandrikabotaaži- ja matkelaevade laevaperega seotud küsimuste eest vastutab riik, kus laev on registrisse kantud (lipuriik), välja arvatud laevad kogumahutavusega alla 650, mille puhul võib rakendada vastuvõtva riigi tingimusi.
2. Kõikide saarekabotaažilaevade laevaperega seotud küsimuste eest vastutab riik, kus laev osutab mereveoteenuseid (vastuvõttev riik).
[…]”.
5. Artikkel 6 näeb teatud riikide mereveoteenuste osutamise vabaduse kehtestamiseks vajalike „jõupingutuste” kergendamise eesmärgil (kaheksas põhjendus) ette kabotaažituru järkjärgulise avamise lõunapoolsetes liikmesriikides. Nimetatud artikkel sätestab:
„1. Erandina ei rakendata järgmiste mereveoteenuste puhul, mida osutatakse Vahemerel ja piki Hispaania, Portugali ja Prantsusmaa rannikut, ajutiselt käesolevat määrust:
– matkelaevateenused kuni 1. jaanuarini 1995,
– strateegiliste kaupade (nafta, naftatooted ja joogivesi) vedu kuni 1. jaanuarini 1997,
– teenused, mida osutavad laevad kogumahutavusega alla 650, kuni 1. jaanuarini 1998,
– regulaarsed reisijateveo- ja parvlaevateenused kuni 1. jaanuarini 1999.
2.	Erandina ei rakendata saarekabotaaži puhul Vahemerel ja kabotaaži puhul Kanaari saarte, Assooride ja Madeira, Ceuta ja Melilla, Prantsuse Atlandi ookeani rannikul asuvate saarte ja Prantsuse ülemeredepartemangude vahel ajutiselt käesolevat määrust kuni 1. jaanuarini 1999.
3.	Sotsiaal-majandusliku ühtekuuluvuse tõttu pikendatakse lõikes 2 sätestatud erandit, mis käsitleb regulaarseid reisijateveo- ja parvlaevateenuseid ja teenuseid, mida osutavad laevad kogumahutavusega alla 650, Kreeka puhul kuni 1. jaanuarini 2004.”(3)
Siseriiklikud õigusnormid
6. Kreeka avaliku mereõiguse koodeks (edaspidi „KDND”)(4) artikkel 165 näeb ette, et:
„1. Õigus vedada reisijaid Kreeka sadamate vahel, sealhulgas õigus vedada Kreeka sadamate vahel väljaspool Kreekat asuvatest sadamatest saabuvaid või sellistesse sadamatesse suunduvaid reisijaid, kui neil on läbisõidupilet, kuulub Kreeka liinide laevadele kooskõlas käesoleva peatüki sätetega.
[…]
6. Õigus võtta Kreeka sadamatest peale reisijaid merematkeks teistesse Kreeka sadamatesse kuulub Kreeka reisilaevadele. See kehtib ka siis, kui merematke järgmisteks sihtkohtadeks on väljaspool Kreekat asuvad sadamad, eeldusel, et reis lõppeb Kreeka sadamas. Teiste riikide lipu all sõitvate reisilaevade reisijate pardale võtmiseks, meramatketeks ja reisijate pardalt lahkumiseks võib anda loa presidendi dekreediga sel eesmärgil kehtestatud tingimustel. Turismilaevu (jahid ja väikesed turismipaadid) reguleerivad erisätted.
Õigus teha merematkeid mandril asuvate Kreeka sadamate vahel saartel peatumata on üle 650-tonnise kogumahutavusega reisilaevadel, mis on registreeritud teistes Euroopa Ühenduse liikmesriikides ja mis sõidavad nende riikide lipu all, tingimusel et nimetatud laevad vastavad kõigile käsitletavates riikides kabotaažiteenuste osutamiseks vajalikele tingimustele.”(5)
7. Käesoleval juhul tuleb ära märkida ka kolm 1998. aastal Ypourgeio Emporikis Naftilias’e (merekaubanduse ministeerium) poolt vastu võetud ja sadamaametitele suunatud ringkirja.
8. Esimene neist on 4. augusti 1998. aasta ringkiri nr 1151.65/1/98 pealkirjaga „Ühenduse lipu all merekabotaažiga tegelevate kaubalaevade ja tsisternlaevade tegevus.” See ringkiri tuletab esiteks meelde, et määrus nr 3577/92 on Kreeka õiguskorra lahutamatu osa ja on iga vasturääkiva sätte suhtes ülimuslik. Lisaks liigitatakse sellega Peloponnesose sadamad saarel asuvateks sadamateks (artikkel 2.1.1). Lõpetuseks näeb nimetatud ringkiri ette, et Kreeka vetes kabotaažiga tegelemiseks peab teises registris või rahvusvahelises registris registreeritud laevade reeder esitama tõendi, et asjaomane laev võib lipuriigis transpordiga tegeleda (artikkel 2.1.2).
9. Järgnev, 18. detsembri 1998. aasta ringkiri nr 1151.65/2/98 pealkirjaga „Ühenduse lipu all Kreeka vetes ringsõite (merematkeid) teostavate reisilaevade, turismilaevade ja matkelaevade tegevus”, sätestab pärast esimese ringkirja Peloponnesosega seonduvate sätete kordamist, artiklis 2.4.1 et:
„Üldiselt kohalduvad meie riigi mandril asuvate sadamate ja saarte vahelisi või erinevate saartel asuvate sadamate vahelisi merematkeid korraldavate ühenduse reisi-, turismi- ja merematkelaevade laevapere koosseisule Kreeka (kui vastuvõtva riigi) õigusaktid, seevastu mandril asuvate sadamate vahelistele merematketele kohalduvad lipuriigi õigusaktid.”(6)
10. 21. detsembri 1998. aasta ringkiri nr 2311.10/10/98 pealkirjaga „Ühenduse lipu all merekabotaažiga tegelevate kaubalaevade, tsisternlaevade ja matkelaevade laevapere” näeb ette, et siseriiklikud ametiasutused väljastavad laevaomaniku taotlusel vastavalt tonnaaži käsitlevatele siseriiklikele sätetele tõendi laeva kogumahutavuse mõõtmise kohta, mille alusel Kreeka sadamaametid arvutavad laevapere vajaliku koosseisu.
11. Lõpetuseks tuleb meelde tuletada, et Kreeka õiguskorra kooskõlla viimiseks määruse nr 3577/92 sätetega võttis Kreeka Vabariik vastu presidendi dekreedi nr 344/2003 (FEK 314 A, 31.12.2003, edaspidi „dekreet nr 344/2003”), millega muudeti mitmeid KDND sätteid, muu hulgas eespool viitatud artiklit 165.
II. Asjaolud ja menetlus
12. Pärast Kreeka ametiasutustelt teabe nõudmist määruse nr 3577/92 rakendamise kohta pärast 1. jaanuari 1999, saatis komisjon 3. mail 2000 Kreeka Vabariigile märgukirja, milles ta viitas erinevatele Kreeka siseriiklikus õiguses sisalduvatele vastuoludele nimetatud määruse sätetega.
13. Nimetatud kirjale järgnes 18. juulil 2001 põhjendatud arvamus.
14. Kuna Kreeka Vabariigi vastused ja selgitused ei rahuldanud komisjoni, siis palus komisjon 9. augustil 2002 esitatud hagis Euroopa Kohtul tuvastada, et:
„– reserveerides õiguse tegeleda reisijateveoga Kreeka mandril asuvate sadamate vahel vaid Kreeka reisilaevadele ning õiguse teostada enama kui 650‑tonnise kogumahutavusega reisilaevadega merematkeid Kreeka saarte vahel vaid Kreeka reisilaevadele;
– nõudes teises registris või rahvusvahelises registris registreeritud ühenduse laevadelt lipuriigi ametiasutuse väljaantud tõendit, et see laev võib osutada kabotaažiteenuseid;
– lugedes Peloponnesost saareks;
– kohaldades tsisternlaevadele, kaubalaevadele, reisilaevadele ning turismilaevadele, samuti ühenduse matkelaevadele, mis tegelevad merekabotaažiga, oma siseriiklikke sätteid kui laevapere osas vastuvõttev riik ja kohustades laevaomanikke esitama taotluse kaubalaevade kontrolliametile (DEEP) laeva kogumahutavuse mõõtmiseks, et Kreeka ametivõimud hindaks laevapere koosseisu,
on Kreeka Vabariik rikkunud määruse (EMÜ) nr 3577/92 artiklitest 1, 3 ja 6 tulenevaid kohustusi”.
15. Kirjalikus menetluses loobus komisjon neljanda väite teisest osast mõningate Kreeka valitsuse poolt esitatud selgituste põhjal.
16. 25. märtsi 2004. aasta Euroopa Kohtu istungil teatas komisjon, et kuna Kreeka Vabariik võttis vastu dekreedi nr 344/2003, siis loobub ta lisaks ka esimesest väitest. Selles osas täpsustas komisjon, et neljanda väite esimese osaga heidetakse Kreeka Vabariigile ette enda kui vastuvõtva riigi laevaperealaste õigusaktide rakendamist ainuüksi saartevaheliste merematketega tegelevatele ühenduse matkelaevadele kogumahutavusega üle 650 tonni.
17. Nimetatud komisjonipoolsete täpsustuste tulemusena palutakse Euroopa Kohtul hinnata vaid komisjoni teise ja kolmanda väite ning neljanda väite esimese osa põhjendatust.
III. Õiguslik analüüs
Teine väide
18. Teise väitega heidab komisjon Kreeka Vabariigile ette seda, et ta nõuab reederitelt, kes kasutavad teises registris või rahvusvahelises registris registreeritud teise liikmesriigi laevu ja soovivad osutada kabotaažiteenuseid Kreeka vetes, ebaseaduslikult tõendi esitamist selle kohta, et sellised laevad võivad lipuriigis kabotaaži teostada.
19. Selles osas meenutaksin esiteks seda, et määruse nr 3577/92 artikli 1 alusel saavad mereveoteenuste osutamise vabadust kasutada vaid ühenduse laevaomanikud, kelle laevad „on liikmesriigi registrisse kantud ja kes sõidavad liikmesriigi lipu all” ning „vastavad kõikidele selles liikmesriigis ettenähtud kabotaažitingimustele”. Sellist liiki teenuste vabaks osutamiseks ei piisa ainult sellest, et laev on siseriiklikku registrisse kantud, lisaks sellele on vajalik, et nimetatud registrisse kandmise tulemusel võib laev teostada siseriiklikku kabotaaži.
20. Tuletaksin muuhulgas meelde, et liikmesriikides on lisaks „esimestele registritele” olemas ka nn „teised registrid” ja „rahvusvahelised registrid”. Kõikides liikmesriikides võivad esimestesse registritesse kantud laevad teostada siseriiklikku kabotaaži ning vastavad seetõttu määruses teistes liikmesriikides kabotaaži teostamiseks ettenähtud tingimustele. Teistesse registritesse ja rahvusvahelistesse registritesse kantud laevade olukord on seevastu erinev. Kui teatud liikmesriikides annab nimetatud registritesse kandmine õiguse siseriikliku kabotaaži teostamiseks, siis teistes liikmesriikides on kabotaaži teostamise õigus piiratud või isegi välistatud.
21. Selles kontekstis märgiksin, et komisjon ja Kreeka valitsus on üksmeelel, et liikmesriigid võivad võtta määruse nr 3577/92 korrektseks ülevõtmiseks vajalikke meetmeid, eelkõige meetmeid, mille eesmärk on teha kindlaks, kas teises liikmesriigis mereveoteenuseid osutada soovival laeval on lipuriigis õigus teostada kabotaaži artikli 1 tähenduses. Komisjon ja Kreeka valitsus on samuti üksmeelel, et sellised meetmed peavad olema kooskõlas proportsionaalsuse põhimõttega, st olema „sobiv[ad], et tagada taotletava eesmärgi saavutamist, ega tohi minna kaugemale sellest, mis on vajalik, et seda eesmärki saavutada”.(7)
22. Seevastu erineb poolte hinnang loomulikult Kreeka Vabariigi poolt võetud meetme kooskõla osas nimetatud põhimõttega.
23. Komisjoni arvates ei ole vaidluse all oleva tõendi esitamise kohustuse kehtestamine vajalik, kuna liikmesriikidel on siseriiklike teisi registreid ja rahvusvahelisi registreid reguleerivate õigusaktide kohta piisavalt teavet tänu kaheaastastele ettekannetetele määruse nr 3577/92 rakendamise kohta, mida komisjon peab nõukogule iga kahe aasta tagant esitama vastavalt määruse artiklile 10.(8)
24. Igal juhul on määruse korrektse rakendamise tagamiseks hageja institutsiooni arvates olemas muid, nimetatud tõendi esitamise kohustusest vähem piiravaid meetmeid.
25. Eelkõige võiks kõne alla tulla:
– laevaomaniku kohustus esitada vastuvõtva riigi ametiasutustele koopia lipuriigi õigusaktidest, millest tuleneb, et teistesse registritesse või rahvusvahelistesse registritesse kantud laevad võivad nimetatud riigis osutada kabotaažiteenuseid;
– tava sisseviimine, mille kohaselt liikmesriikide pädevad ametiasutused igal aastal konsulteerivad käsitletavat valdkonda reguleerivate õigusaktide arengu osas;
– mitteametlik konsulteerimine komisjoniga.
26. Minu arvates ei saa seda komisjoni teesi siiski arvesse võtta.
27. Esiteks ei saa nõustuda väitega, mille kohaselt tõendi nõudmine on üleliigne, kuna liikmesriigid omavad juba sellekohast teavet tänu ettekannetele määruse nr 3577/92 rakendamise kohta.
28. Nagu Kreeka valitsus õigustatult märkis, avaldatakse sellised ettekanded iga kahe aasta tagant ja neis kirjeldatakse avaldamisele eelneva kahe aasta jooksul liikmesriikides sisseviidud seadusemuudatusi. Seetõttu saavad liikmesriigid siseriiklike õigusaktide muudatustest, eelkõige käsitlevate registritega seonduvatest muudatustest, teada pärast nende vastuvõtmist kuni kaheaastase hilinemisega.
29. Erinevalt tõendi esitamisest ei võimalda nimetatud ettekanded seega vastuvõtval riigil usaldusväärselt kindlaks teha, kas teatud ühenduse laeval on lipuriigis kabotaaži teostamise õigus sel hetkel nimetatud riigis tegelikult kehtivate õigusaktide alusel.
30. Veelgi enam. Nagu Kreeka valitsus näitas, võib tõendil põhinev süsteem teatud asjaoludel olla laevaomanike jaoks soodsam kui komisjoni ettekannetel põhinev süsteem ja olla seega sobiv kabotaažiteenuste vaba osutamise paremaks tagamiseks.
31. Seda eriti juhul, kui pärast ettekande avaldamist muudetakse teistesse või rahvusvahelistesse registritesse kantud laevade siseriikliku kabotaaži teostamise õigust välistavaid või piiravaid siseriiklikke õigusakte nii, et nimetatud laevadel tekib õigus nende teenuste osutamiseks. Sellisel juhul peaks vastuvõttev riik viimases kättesaadavas ettekandes sisalduva teabe alusel keelama ühenduse laevadele ligipääsu kabotaažile; selline olukord on välistatud vahepeal lipuriigis mereveoteenuste osutamiseks õiguse tekkimist tõendava tõendi esitamise korral.
32. Vähem piiravate meetmete osas, mida Kreeka Vabariik komisjoni arvates oleks võinud tõendi esitamise kohustuse asemel kehtestada, tuleb märkida järgmist.
33. Nagu Kreeka valitsus, nii kahtlen ka mina esiteks selles, et ühenduste laevaomanikele kohustuse kehtestamine esitada Kreeka ametiasutustele koopia lipuriigi kehtivatest õigusaktidest oleks Kreeka õigusaktidega ettenähtud lahendusest vähem piirav. Huvitatud isik peaks esiteks tõlkima asjaomase õigusakti ning seejärel peaksid vastuvõtva riigi ametiasutused seda õigusakti tõlgendama. Selline lahendus põhjustaks väga tõenäoliselt huvitatud suuremaid kulutusi ja oleks igal juhul tunduvalt aeganõudvam ning tooks endaga kaasa suurema vea tegemise võimaluse võrreldes lihtsa tõendi esitamisega selle kohta, et teatud teise registrisse kantud laeval on või ei ole õigust kabotaaži teostamiseks.
34. Lisaks sellele leian, et iga-aastase siseriiklike ametiasutuste vahelise konsulteerimise tava ei oleks samuti vähem piirav. Selline konsulteerimine, sarnaselt eespool mainitud kaheaastastele ettekannetele, ei võimaldaks kindlaks teha, kas ühenduse laeval on lipuriigis kabotaaži teostamise õigus sel hetkel nimetatud riigis tegelikult kehtivate õigusaktide alusel. Lisaks sellele võib ka see soovitatud meetod panna ühenduse laevaomanikud ebasoodsamasse olukorda juhul, kui pärast konsulteerimist viiakse sisse seadusemuudatus, mis annab nende laevadele õiguse siseriikliku kabotaaži teostamiseks.
35. Lõpetuseks märgiksin komisjoniga otse konsulteerimise võimaluse osas esiteks seda, et nagu see institutsioon ise tunnistas, saab komisjon huvitatud riikidele teisi ja rahvusvahelisi registreid reguleerivate õigusaktide arengu kohta teavet anda vaid siis, kui liikmesriigid on komisjonile kohe seadusemuudatustest teatanud.
36. Lisaks sellele, kui tõendi esitamine võimaldab vastuvõtval riigil kohe ja ühemõtteliselt kontrollida artiklis 1 ettenähtud siseriikliku kabotaaži teostamise õiguse olemasolu tingimust, siis teabenõude esitamine komisjonile ja komisjoni vastuse ootamine oleks tõenäoliselt tunduvalt aeganõudvam ja seetõttu ka kulukam.
37. Lõppkokkuvõttes tundub mulle, et võrreldes komisjoni soovitatud alternatiivsete meetmetega, on tõendi esitamisel paremini tagatud nõutavatele tingimustele vastavus, mis eelnevast nähtuvalt muudel juhtudel ohverdataks äärmiselt ebatõenäolise, kui mitte olematu, lihtsustamise nimel.
38. Eespool esitatud põhjustel leian, et komisjoni teine väide tuleks tagasi lükata.
Kolmas väide
39. Kolmanda väitega heidab komisjon Kreeka Vabariigile ette Peloponnesose lugemist saareks ja selle alusel määruse artikli 6 lõike 3, mis kehtestas erandi liberaliseerimisest teatud kabotaažiteenuste osas Kreeka saarte
vahel kuni 1. jaanuarini 2004, ebaseaduslikku kohaldamist nimetatud piirkonna sadamatele.
40. Komisjon leiab, et Peloponnesost ei saa lugeda saareks, kuna ta on ülejäänud Kreekast eraldatud kunstliku kanaliga, olles lisaks ülejäänud Kreekaga püsivalt ühendatud teede- ja raudteedevõrguga.
41. Kreeka valitsus väidab seevastu, et Peloponnesose puhul on tegemist saarega just nimelt seetõttu, et ta on merest täiesti ümbritsetud ning et asjaolu, et see tuleneb inimtegevusest, ei oma selles osas tähtsust. Nimetatud valitsus lisab muu hulgas, et määruse artiklis 2 loetakse „saartel asuvateks sadamateks” Aafrika mandril asuvaid Ceuta ja Melilla sadamaid. Seega oleks vastuoluline lugeda neid sadamaid „saartel asuvateks” ning samas käsitleda merest täiesti ümbritsetud Peloponnesosel asuvaid sadamaid mandril asuvate sadamatena.
42. Kostjast valitsus rõhutab muu hulgas seda, et Kreeka teatud saarte vaheliste kabotaažiteenuste puhul on artikli 6 lõikes 3 sätestatud liberaliseerimisest tehtav erand sotsiaal-majandusliku ühtekuuluvuse tõttu õigustatud. Seega oleks nimetatud eesmärgiga kooskõlas erandi kohaldamine ka väga madala arenguindeksiga Peloponnesose piirkonnale.
43. Omalt poolt ütlen esiteks, et kuna määruses nr 3577/92 puuduvad muud täpsemad viited mõiste „saar” kohta, siis tundub veenvam ja mõistlikum komisjoni seisukoht, mis välistab Peloponnesose käsitlemise saarena.
44. Ajalooliselt oli Peloponnesos geograafilisest vaatepunktist vaieldamatult poolsaar, mis eraldati hiljem ülejäänud Kreekast kunstliku kanaliga. Kuid ka pärast sellist eraldamist ei muutunud asjaolu, et nimetatud piirkonna näol on tegemist poolsaarega. Isegi kui mitte arvestada seda, et Peloponnesost ülejäänud Kreekast eraldav kanal on vaid mõnikümmend meetrit lai, tuleb märkida, et Peloponnesos on erinevalt saartest Mandri-Kreekaga maismaaühenduste abil struktuuriliselt seotud ja omab sellega seega püsivaid ühendusi. Vaatamata kunstlikule eraldamisele leian ma seega, et Peloponnesost tuleks jätkuvalt käsitleda poolsaarena.
45. Väide, et määruse artikkel 2 loeb Ceuta ja Melilla sadamad „saartel asuvateks sadamateks” ei ole arvestatav. Isegi kui Aafrika mandri suhtes on nimetatud linnade sadamate puhul tegemist mandril asuvate sadamatega, siis on samuti õige see, et Euroopa mandri ja eriti Ibeeria poolsaare suhtes tuleb neid lugeda „saartel asuvateks sadamateks”, sest neil puudub maismaaühendus Hispaaniaga. Seega on nimetatud sadamate olukord erinev nende sadamate olukorrast, mis, nagu korduvalt mainitud, asuvad ülejäänud Kreekaga püsivalt ühendatud Peloponnesosel.
46. Esitatud tõlgendusele ei saa minu arvates vastu vaielda ka toetudes saartele tehtavat erandit õigustavatele majanduslikele põhjustele, mis väidetavalt laienevad Peloponnesosele selle madala arenguindeksi tõttu.
47. Kui Vahemere saarte vahelisele kabotaažile kuni 1. jaanuarini 1999 ja teatud Kreeka saarte vahelistele veoteenustele kuni 1. jaanuarini 2004 liberaliseerimisest tehtud erandit (artikli 6 lõiked 2 ja 3) oleks laiendatud kõikidele lõunapoolsete liikmesriikide piirkondadele, mida tehniliselt ei saa lugeda „saarteks”, kuid mille majandusliku arengu indeksid on madalad, siis olles vastuolus määruse nr 3577/92 eesmärkidega, piiraks see oluliselt ja õigusliku aluse puudumise tõttu põhjendamatult siseriiklike kabotaažiturgude avamist, mida ühenduse seadusandja soovis saavutada.
48. Arvan seega, et komisjoni kolmas väide tuleb tunnistada vastuvõetavaks.
Neljanda väite esimene osa
49. Neljanda väite esimese osaga heidab komisjon Kreeka Vabariigile kui vastuvõtvale riigile ette seda, et ta kohaldas siseriiklikke laevaperealaseid õigusakte sellistele ühenduse matkelaevadele kogumahutavusega üle 650 tonni, mis teostasid selle riigi saartevahelisi merematkeid.
50. Komisjoni arvates on see vastuolus määruse artikli 3 lõikes 1 sätestatuga. Selle sätte kohaselt reguleerivad kõiki matkelaevade laevaperega seonduvaid küsimusi lipuriigi seadused olenemata sellest, kas laevad osutavad teenuseid mandrile või saartele suunduvatele matkelaevadele.
51. Kreeka Vabariik väidab seevastu, et määruse artikli 3 lõike 1 kohaselt kohalduvad lipuriigi laevaperealased õigusaktid üksnes matkelaevadele, mis peatuvad mandril asuvates sadamates; seevastu saartel asuvates sadamates peatuvate laevade suhtes kohalduvad artikli 3 lõike 2 kohaselt vastuvõtva riigi õigusnormid.
52. Ma leian, et komisjoni seisukoht on kõnealuse sätte tekstiga paremini kooskõlas.
53. Nagu hageja õigustatult märkis, sätestab nimetatud tekst selgelt, et lipuriik vastutab kõigi „mandrikabotaaži- ja matkelaevade ” laevaperega seotud küsimuste eest.(9) Õigusnormi teksti alusel vastutab lipuriik seega kõigi matkelaevade eest, piiramata seda vastutust mandril asuvates sadamates peatuvate laevadega.
54. Kui selline tõlgendus oleks ekslik, siis muutuks kõnealuses õigusnormis sisalduv täpsustus „ja matkelaevade” sisutühjaks. Kui ühenduse seadusandja oleks soovinud panna lipuriigile vastutuse „mandrit teenindavate” matkelaevade eest ning vastuvõtvale riigile vastutuse „saari teenindavate” matkelaevade eest, siis oleks ta võinud piirduda esimeses lõikes viitega mandrikabotaažiga tegelevatele laevadele (mille hulka kuuluvad ka mandril peatuvad merematkelaevad) ja teises lõikes saarekabotaažiga tegelevatele laevadele (mille hulka kuuluvad ka saartel peatuvad merematkelaevad).
55. Lõikes 1 toodud täpsustusel on seega iseseisev õigustloov ulatus, kuna sellega kehtestatakse lipuriigi pädevus reguleerida ka saartel asuvates sadamates peatuvate matkelaevade laevaperealaseid küsimusi, välja arvatud – nagu samas õigusnormis on täpsustatud – ainult alla 650-tonnise kogumahutavusega laevad.
56. Minu arvates tuleks seega tunnistada komisjoni neljanda väite esimene osa vastuvõetavaks.
IV. Kohtukulud
57. Kodukorra artikli 69 lõike 3 alusel võib Euroopa Kohus määrata kulude jaotuse või jätta kummagi poole kohtukulud tema enda kanda, kui osa nõudeid rahuldatakse ühe poole, osa teise poole kasuks. Kuna, nagu eespool öeldud, ma arvan, et nii Kreeka Vabariigi kui ka komisjoni nõuded tuleb osaliselt rahuldada, siis tundub mulle mõistlik teha ettepanek, et mõlemad pooled kannavad oma kohtukulud ise.
V. Ettepanek
58. Tuginedes eelnevale, teen Euroopa Kohtule ettepaneku langetada järgmine otsus:
1. Lugedes Peloponnesose saareks ja kohaldades vastuvõtva riigina saarte vahelisi merematkeid teostavatele enam kui 650-tonnise kogumahutavusega ühenduse matkelaevadele enda siseriiklikke laevaperealaseid õigusnorme, on Kreeka Vabariik rikkunud nõukogu 7. detsembri 1992. aasta määruse (EMÜ) nr 3577/92 teenuste osutamise vabaduse põhimõtte kohaldamise kohta merevedudel liikmesriikides (merekabotaaž) artiklitest 1, 3 ja 6 tulenevaid kohustusi.
2. Ülejäänud osas jätta hagi rahuldamata.
3. Kumbki pool kannab oma kohtukulud ise.
(1) .
(2) –	EÜT L 364, lk 7.
(3) –	Tuletan meelde, et Kreeka otsustas avada ühenduse laevaomanikele määruse artikli 6 lõikes 3 viidatud saarekabotaaži teenused enne 2004. aasta lõppu. 27. juunil 2001 avaldatud seaduse nr 2932/2001 I osa näeb tegelikult ette, et nimetatud teenused liberaliseeritakse 2002. aasta 1. novembrist.
(4) –	Dekreetseadus nr 187/1973 (FEK A 261), muudetuna presidendi dekreetidega nr 113/97 (FEK A 99) ja nr 84/98 (FEK A 77).
(5) –	Mitteametlik tõlge.
(6) – Mitteametlik tõlge.
(7) –	Vt 20. veebruari 2001. aasta otsus kohtuasjas C‑205/99: Analir (EKL 2001, lk I-1271, punkt 25). Vt ka 25. juuli 1991. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑1/90 ja C‑176/90: Aragonesa de Publicidad Exterior ja Publivía (EKL 1991, lk I‑4151, punkt 16); 31. märtsi 1993. aasta otsus kohtuasjas C‑19/92: Kraus (EKL 1993, lk I-1663, punkt 32) ja 30. novembri 1995. aasta otsus kohtuasjas C‑55/94: Gebhard (EKL 1995, lk I-4165, punkt 37).
(8) –	Tänaseks on esitatud neli ettekannet: komisjoni 7. septembri 1995. aasta ettekanne nõukogule
määruse 3577/92 (teenuste osutamise vabaduse põhimõtte kohaldamise kohta merevedudel liikmesriikides) rakendamise kohta (1993–1994) (KOM(1995) 383 lõplik); komisjoni 17. juuni 1997. aasta ettekanne nõukogule määruse 3577/92 (teenuste osutamise vabaduse põhimõtte kohaldamise kohta liikmesriikides (merekabotaaž), (1995–1996) ja saarekabotaaži liberaliseerimise sotsiaal-majandusliku mõju kohta) rakendamise kohta (KOM(1997) 296 lõplik); 2. märtsi 2000. aasta kolmas ettekanne nõukogu määruse 3577/92 (teenuste osutamise vabaduse põhimõtte kohaldamise kohta merekabotaažile (1997–1998)) rakendamise kohta (KOM(2000) 99 lõplik) ja 24. aprilli 2002. aasta neljas ettekanne määruse nr 3577/92 (teenuste osutamise vabaduse põhimõtte kohaldamise kohta merekabotaažile (1999–2000)) rakendamise kohta (KOM(2002) 203 lõplik).
(9) –	Kohtujuristi kursiiv.