62021CC0083
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
MACIEJ SZPUNAR
esitatud 7. juulil 2022 (
1
)
Kohtuasi C‑83/21
Airbnb Ireland UC,
Airbnb Payments UK Ltd
versus
Agenzia delle Entrate,
menetluses osalesid:
Presidenza del Consiglio dei Ministri,
Ministero dell’Economia e delle Finanze,
Federazione delle Associazioni Italiane Alberghi e Turismo – Federalberghi,
Renting Services Group Srl,
Codacons – Coordinamento delle Associazioni e dei Comitati di tutela dell’ambiente e dei diritti degli utenti e dei consumatori
(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Consiglio di Stato (Itaalia kõrgeima halduskohtuna tegutsev riiginõukogu))
Eelotsus – Infoühiskonna teenused – Elektrooniline kaubandus – Kinnisvara vahendusportaal – Direktiiv 2000/31/EÜ – Artikli 1 lõike 5 punkt a – Direktiiv 2006/123/EÜ – Teenused siseturul – Artikli 2 lõige 3 – Neist direktiividest „maksustamise valdkonna“ väljajätmine – Direktiiv (EL) 2015/1535 – Tehnilistest eeskirjadest ning infoühiskonna teenuste eeskirjadest teatamise kord – Artikli 1 lõike 1 punktid e ja f – Mõisted „teenuseid puudutav eeskiri“ ja „tehnilised eeskirjad“ – Kinnisvara eluruumina kasutamiseks üürileandmine kuni 30 päevaks – Kinnisvaravahendusteenuste osutajatele pandud kohustused, kaasa arvatud veebiportaali kaudu, edastada üürilepingute andmed maksuametile ja pidada maksud kinni tehtud maksetelt – Maksuesindaja määramise kohustus teenuseosutajatel, kellel puudub Itaalias püsiv tegevuskoht – ELTL artikkel 56 – Teenuste osutamise vabadus – Piirav laad – Põhjendatus – Tõhus maksujärelevalve ja maksustamise vältimise vastane võitlus – Proportsionaalsus – ELTL artikli 267 kolmas lõik
Sissejuhatus
1.
Veebiplatvormid on nn infoühiskonna teenuste ehk teisisõnu internetipõhiste teenuste osutajad, võimaldades mitte ainult ettevõtjatel, vaid ka üksikisikutel, kes ei tegele majandustegevusega, pakkuda tarbijatele mitmesuguseid teenuseid, viies neid omavahel kokku.
2.
Nende platvormide areng on andnud paljudele üksikisikutele ühest küljest võimaluse osutada teenuseid väljaspool täiemahulist majandustegevust ning teisest küljest osutada nimetatud teenuseid hindadega, mis on sageli palju madalamad kui ettevõtjatel. Seega on need platvormid aidanud kaasa, kui mitte varem olematute turgude loomisele, siis vähemalt teatavate teenusturgude hüppelisele arengule, mis on tingitud nii pakkumise kui ka nõudluse suurenemisest. Samal ajal on nende teenuste ulatuslik areng süvendanud mitmeid sotsiaalseid, poliitilisi, halduslikke ja õiguslikke probleeme.
3.
Seega tekib küsimus, kuidas peaksid ka veebiplatvormid aitama lahendada oma tegevusest tingitud probleeme. Lahendusi tuleb otsida loomulikult kooskõlas seadusega, eelkõige liidu õigusega. Interneti kaudu osutatavatele teenustele on iseloomulik see, et neid on lihtsasti võimalik osutada piiriüleselt: veebis ei oma tähtsust, kus teenuseosutaja ja teenusesaaja geograafiliselt asuvad. Veebiplatvormide eripära seisneb selles, et interneti kaudu osutatavad ja seetõttu põhimõtteliselt piiriülesed teenused on tihedalt seotud nende kasutajate edasiste teenustega, kusjuures need on kõige sagedamini „reaalsed“ ja omavad konkreetset füüsilist asukohta. Seetõttu on veebiplatvormid muutnud suurel määral piiriüleste teenuste olemust, mitte ainult võimaldades teenuseid ulatuslikult osutada ja kasutada, vaid ka neid mitmekesistades, kuna nad on tihedalt seotud edasiste teenustega, millel puudub samasugune kvaliteet.
4.
Selline paradigma muutus nõuab ELi õiguse teatavate põhimõtete, sealhulgas teenuste osutamise vabaduse põhimõtte läbivaatamist, et tulla toime uute, veebiplatvormide tegevusest tingitud väljakutsetega. Käesolev kohtuasi annab Euroopa Kohtule võimaluse otsustada meetmete üle, mida liikmesriigid võivad võtta vastuseks ühele neist väljakutsetest, nimelt veebiplatvormide kaudu osutatavate teenuste maksustamise kohta.
Õiguslik raamistik
Liidu õigus
5.
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 8. juuni 2000. aasta direktiivi 2000/31/EÜ infoühiskonna teenuste teatavate õiguslike aspektide, eriti elektroonilise kaubanduse kohta siseturul (direktiiv elektroonilise kaubanduse kohta) (
2
) artikli 1 lõikes 1 ja lõike 5 punktis a on sätestatud:
„1.   Käesolev direktiiv püüab kaasa aidata siseturu nõuetekohasele toimimisele, tagades infoühiskonna teenuste vaba liikumise liikmesriikide vahel.
[…]
5.   Käesolevat direktiivi ei kohaldata:
a)
maksustamise valdkonna suhtes;
[…]“.
6.
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 12. detsembri 2006. aasta direktiivi 2006/123/EÜ teenuste kohta siseturul (
3
) artikli 1 lõikes 1 ja artikli 2 lõikes 3 on sätestatud:
„Artikkel 1
1.   Käesolev direktiiv kehtestab üldsätted, mis lihtsustavad teenuseosutajate asutamisvabaduse teostamist ja teenuste vaba liikumist, säilitades samas teenuste kõrge kvaliteedi.
[…]
Artikkel 2
[…]
3.   Käesolevat direktiivi ei kohaldata maksustamisvaldkonna suhtes.“
7.
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 9. septembri 2015. aasta direktiivi (EL) 2015/1535, millega nähakse ette tehnilistest eeskirjadest ning infoühiskonna teenuste eeskirjadest teatamise kord, (
4
) artikli 1 lõike 1 punktides b ja e–g on sätestatud:
„Käesolevas direktiivis kasutatakse järgmisi mõisteid:
[…]
b)
„teenus“ – infoühiskonna iga teenus ehk kõik vahemaa tagant elektroonilisel teel ja teenusesaaja isikliku taotluse alusel ning tavaliselt tasu eest osutatavad teenused;
[…]
e)
„teenuseid puudutav eeskiri“ – üldist laadi nõuded, mis puudutavad teenuste pakkumisele juurdepääsu ja nende pakkumist punkti b tähenduses, eelkõige aga teenusepakkujat, teenuseid ja teenuste tarbijat puudutavad sätted, välja arvatud sätted, mis ei puuduta otseselt nimetatud punktis määratletud teenuseid;
Käesoleva mõiste puhul:
i)
peetakse eeskirja konkreetselt infoühiskonna teenustele suunatuks, kui selle põhjenduste või regulatiivosa kõigi sätete või mõne üksiksätte konkreetseks eesmärgiks on reguleerida nimetatud teenuseid otsesel ja sihikindlal viisil;
ii)
eeskirja ei peeta konkreetselt infoühiskonna teenustele suunatuks, kui see puudutab nimetatud teenuseid ainult kaudselt ja juhuslikult;
f)
„tehnilised eeskirjad“ – tehnilised spetsifikatsioonid ja muud nõuded või teenuseid puudutavad eeskirjad, sealhulgas vastavad haldusnormid, mille järgimine turustamisel, teenuste pakkumisel, teenusepakkuja asutamisel või teenuste kasutamisel liikmesriigis või selle põhiosas on de jure või de facto kohustuslik, samuti liikmesriikide õigus- ja haldusnormid, mis keelavad toote valmistamise, impordi, turustamise, kasutamise või keelavad teenuste pakkumise või kasutamise või teenusepakkuja asutamise, välja arvatud need normid, mis on sätestatud artiklis 7;
De facto tehniliste eeskirjade hulka kuuluvad:
[…]
iii)
tehnilised spetsifikatsioonid, muud nõuded või teenuseid puudutavad eeskirjad, mis on seotud toodete või teenuste tarbimist mõjutavate fiskaal- või finantsmeetmetega, soodustades selliste tehniliste spetsifikatsioonide, muude nõuete või teenuseid puudutavate eeskirjade järgimist; siia ei kuulu siseriiklike sotsiaalkindlustussüsteemidega seotud tehnilised spetsifikatsioonid ega muud nõuded.
[…]
g)
„tehniliste eeskirjade eelnõu“ – tehnilise spetsifikatsiooni, muu nõude või teenuseid puudutava eeskirja tekst, sealhulgas haldusnormid, mis on koostatud eesmärgiga need tehniliste eeskirjadena jõustada või lõpuks jõustada lasta, ja mis on ettevalmistusetapis, kus saab veel teha olulisi muudatusi.“
8.
Selle direktiivi artikli 5 lõike 1 esimeses lõigus on ette nähtud:
„Piiramata artikli 7 kohaldamist, edastavad liikmesriigid viivitamata [Euroopa K]omisjonile kõik tehniliste eeskirjade eelnõud, välja arvatud siis, kui tegemist on rahvusvahelise või Euroopa standardi täieliku teksti ülevõtmisega, mille puhul piisab teatest asjaomase standardi kohta; nad teatavad komisjonile ka põhjused, miks selliste tehniliste eeskirjade jõustamine oli vajalik, kui neid põhjusi ei ole eelnõus juba selgitatud.“
Itaalia õigus
9.
24. aprilli 2017. aasta dekreetseaduse nr 50, muudetud 21. juuni 2017. aasta seadusega nr 96 – kiireloomulised finantsmeetmed, piirkondlikele ja kohalikele üksustele suunatud abimeetmed, täiendavad tegevused seismilisest tegevusest mõjutatud piirkondade toetamiseks ja arengumeetmed (decreto-legge n. 50 convertito con modificazioni dalla L. 21 giugno 2017, n. 96 – Disposizioni urgenti in materia finanziaria, iniziative a favore degli enti territoriali, ulteriori interventi per le zone colpite da eventi sismici e misure per lo sviluppo), (
5
) muudetud redaktsioonis (edaspidi „dekreetseadus nr 50“), artikliga 4 luuakse kinnisvara lühiajalise väljaspool majandustegevust üürileandmise maksukorraldus (edaspidi „vaidlusalune maksukorraldus“).
10.
Vaidlusalust maksukorraldust kohaldatakse eluruumide üürileandmise lepingute suhtes, mida füüsilised isikud sõlmivad väljaspool majandustegevust kuni 30 päevaks, olenemata sellest, kas need on sõlmitud otse üürnikega, kinnisvaravahendaja „või veebiportaalide haldajate kaudu“ (dekreetseaduse nr 50 artikli 4 lõige 1).
11.
Alates 1. juunist 2017 kohaldatakse sellistest üürilepingutest saadava tulu suhtes asendusmaksu võimaluse kasutamise korral fikseeritud maksumäära 21% tavapärase tulumaksu asemel (dekreetseaduse nr 50 artikli 4 lõige 2).
12.
Eespool nimetatud üüripakkumistele viitava kinnisvara vahendamisega tegelevad isikud, „samuti need, kes haldavad veebiportaale“, on kohustatud edastama andmed oma vahendaja kaudu sõlmitud üürilepingute kohta enne 30. juunit aastal, mis järgneb sellele aastale, millele need andmed viitavad. Andmete avaldamata jätmise, samuti nende ebatäieliku või ebatäpse edastamise eest määratakse rahatrahv (dekreetseaduse nr 50 artikli 4 lõige 4).
13.
Itaalias elavad isikud, kes tegelevad kinnisvara vahendamisega, „samuti need, kes haldavad veebiportaale“, peavad eespool nimetatud üürilepingute alusel tasumisele kuuluva üüri või tasu kogumisel või nende üüride ja tasude maksmise haldamisel pidama maksukogujana kinni 21% üüride ja tasude summast, mis makstakse makse saajale, ning tasuma need maksuametile. Juhul, kui ei kohaldata fikseeritud maksumääraga asendusmaksu, loetakse kinnipeetav maks ettemaksuks (dekreetseaduse nr 50 artikli 4 lõige 5).
14.
Sama tegevusega hõivatud mitteresidentidest isikud, kellel on Itaalias püsiv tegevuskoht, täidavad vaidlusalusest maksukorraldusest tulenevaid kohustusi oma püsiva tegevuskoha kaudu. Mitteresidentidest isikutel, kellel ei ole Itaalias püsivat tegevuskohta, on kohustus määrata maksustamise eest vastutavaks isikuks maksuesindaja. Kui maksuesindajat ei ole määratud, vastutavad Itaalia territooriumil elavad isikud, kes kuuluvad eespool nimetatud isikutega samasse konsortsiumi, solidaarselt viimastega üürilepingute alusel tasumisele kuuluvalt üürisummalt ja tasult maksu kinnipidamise ja tasumise eest (dekreetseaduse nr 50 artikli 4 lõige 5a).
15.
Dekreetseaduse nr 50 artikli 4 lõigete 4, 5 ja 5a rakendussätted tuleb kehtestada maksuameti juhi otsusega.
Faktilised asjaolud, menetlus ja eelotsuse küsimused
16.
Põhikohtuasja kaebajad Airbnb Ireland UC ja Airbnb Payments UK Ltd (edaspidi ühiselt „Airbnb“) kuuluvad ülemaailmsesse Airbnb konsortsiumi, mis haldab samanimelist kinnisvara vahendusportaali internetis. See portaal võimaldab ühelt poolt kokku viia üürileandjaid, kellel on majutuskohti, ja teiselt poolt isikud, kes otsivad seda tüüpi majutust, saades kliendilt majutuse eest makse enne üürimise algust, kandes selle üürileandjale üle pärast üürimise algust, kui üürnik ei ole seda vaidlustanud. (
6
)
17.
Airbnb esitas Tribunale amministrativo del Lazio (Lazio halduskohus, Itaalia) vastu kaebuse, paludes tühistada ühelt poolt maksuameti juhi 12. juuli 2017. aasta otsuse nr 132395, millega rakendati vaidlusalune maksukorraldus, ja teiselt poolt maksuameti 12. oktoobri 2017. aasta ringkirja nr 24 selle maksukorralduse tõlgendamise kohta.
18.
Oma kaebuse toetuseks väitis Airbnb, et vaidlusaluse maksukorraldusega on Itaalia õiguses kehtestatud „tehniline eeskiri“ või „teenuseid puudutav eeskiri“, millest oleks seega tulnud direktiivi 2015/1535 artikli 5 lõike 1 esimese lõigu kohaselt enne komisjoni teavitada. Airbnb väitis ka, et teabe edastamise ja maksukorraldusest tulenevad kohustused rikkusid teenuste osutamise vabaduse põhimõtet. Lisaks väitis Airbnb, et kohustus määrata maksuesindaja igal isikul, kes kasutab vahendamisel kinnisvara vahendusportaali ega ole Itaalia resident või oma seal asukohta, kujutab endast põhivabaduste, nagu teenuste osutamise vabaduse ebaproportsionaalset piiramist.
19.
Esimese astme kohus jättis 18. veebruari 2019. aasta otsusega kaebuse rahuldamata. Airbnb esitas selle kohtuotsuse peale apellatsioonkaebuse eelotsusetaotluse esitanud kohtusse.
20.
Euroopa Kohtusse 30. septembril 2019 saabunud otsusega esitas liikmesriigi kohus Euroopa Kohtule 11. juuli 2019. aasta eelotsusetaotluse, mis puudutab mitmeid liidu õiguse sätteid. Euroopa Kohus tunnistas selle taotluse 30. juuni 2020. aasta määrusega Airbnb Ireland ja Airbnb Payments UK (C‑723/19, ei avaldata, EU:C:2020:509) ilmselgelt vastuvõetamatuks, kuna seal puudus piisav teave esitatud küsimustele tarviliku vastuse andmiseks, märkides samas, et eelotsusetaotluse esitanud kohtul on võimalik esitada uus taotlus.
21.
Neil asjaoludel otsustas Consiglio di Stato (Itaalia kõrgeima halduskohtuna tegutsev riiginõukogu) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
Kuidas tõlgendada selliseid [direktiivis 2015/1535] kasutatud väljendeid nagu infoühiskonna teenuste „tehnilised eeskirjad“ ja infoühiskonna „teenuseid puudutav eeskiri“, täpsemini: kas neid tuleb tõlgendada nii, et need hõlmavad ka maksumeetmeid, mille otsene eesmärk ei ole reguleerida konkreetset infoühiskonna teenust, kuid mis mõjutavad siiski selle konkreetset osutamist liikmesriigis, sealhulgas kehtestades kõigile kinnisvaravahendajatele – seega ka ettevõtjatele, kelle asukoht ei ole selles riigis ja kes osutavad oma teenuseid veebis – kohustused, mis aitavad kaasa üürileandjate poolt tasumisele kuuluvate maksude tõhusale sissenõudmisele ning on selleks vajalikud, nimelt järgmised kohustused:
a)
koguda ja seejärel edastada liikmesriigi maksuhaldurile andmed vahendaja tegevuse tulemusel sõlmitud lühiajaliste üürilepingute kohta;
b)
pidada summadelt, mille üürnikud üürileandjatele tasuvad, maksuhaldurile tasumisele kuuluv osa kinni ja seejärel tasuda see riigikassasse?
2.
a)
Kas riigisisene meede, mis näeb Itaalias tegutsevatele kinnisvaravahendajatele – seega ka ettevõtjatele, kelle asukoht ei ole Itaalias ja kes osutavad oma teenuseid veebis – ette kohustuse koguda andmeid enda vahendusel sõlmitud lühiajaliste üürilepingute kohta ja edastada need seejärel maksuhaldurile, ning seda teenuse kasutajate poolt tasumisele kuuluvate otseste maksude sissenõudmisega seotud eesmärkidel, on vastuolus ELTL artiklis 56 ette nähtud teenuste osutamise vabaduse põhimõttega ning [direktiividest 2000/31 ja 2006/123] tulenevate analoogiliste põhimõtetega, kui neid peaks selles valdkonnas kohaldatavaks peetama?
b)
Kas riigisisene meede, mis näeb Itaalias tegutsevatele kinnisvaravahendajatele – seega ka ettevõtjatele, kelle asukoht ei ole Itaalias ja kes osutavad oma teenuseid veebis –, kes osalevad enda vahendusel sõlmitavatest lühiajalistest üürilepingutest tuleneva tasu maksmise etapis, ette kohustuse pidada neilt maksetelt maks kinni ning seejärel tasuda see maksuhaldurile, ning seda teenuse kasutajate poolt tasumisele kuuluvate otseste maksude laekumisega seotud eesmärkidel, on vastuolus ELTL artiklis 56 sätestatud teenuste osutamise vabaduse põhimõttega ning [direktiividest 2000/31 ja 2006/123] tulenevate analoogiliste põhimõtetega, kui neid peaks selles valdkonnas kohaldatavaks peetama?
c)
Kui eelmistele küsimustele vastatakse jaatavalt, siis kas ELTL artiklis 56 sätestatud teenuste osutamise vabaduse põhimõtet ning [direktiividest 2000/31 ja 2006/123] tulenevaid analoogilisi põhimõtteid, kui neid peaks selles valdkonnas kohaldatavaks peetama, võib selliste riigisiseste meetmetega, nagu eespool punktides a ja b kirjeldatud, kooskõlas liidu õigusega siiski piirata, kuna muidu oleks teenuse kasutajate poolt tasumisele kuuluvate otseste maksude kogumine ebatõhus?
d)
Kas ELTL artiklis 56 sätestatud teenuste osutamise vabaduse põhimõtet ning [direktiividest 2000/31 ja 2006/123] tulenevaid analoogilisi põhimõtteid, kui neid peaks selles valdkonnas kohaldatavaks peetama, võib kooskõlas liidu õigusega siiski piirata sellise riigisisese meetmega, mis kehtestab kinnisvaravahendajatele, kelle asukoht ei ole Itaalias, kohustuse määrata maksuesindaja, kes on kohustatud väljaspool Itaaliat asuva vahendaja nimel ja eest järgima eespool punktis b kirjeldatud riigisiseseid meetmeid, kuna muidu oleks teenuse kasutajate poolt tasumisele kuuluvate otseste maksude kogumine ebatõhus?
3.
Kas ELTL artikli 267 kolmandat lõiku tuleb tõlgendada nii, et kui menetluspool on tõstatanud liidu (esmase või teisese) õiguse tõlgendamise probleemi, lisades küsimuse täpse sõnastuse, jääb kohtule siiski õigus see küsimus ise täpselt sõnastada, määrates oma kaalutlusõiguse alusel ja oma parima äranägemise järgi iseseisvalt kindlaks asjasse puutuvad liidu õigusnormid, nendega potentsiaalselt vastuollu minevad riigisisesed õigusnormid ja eelotsuse küsimuse sõnastuse, tingimusel et ta jääb vaidlusküsimuse piiresse, või on ta kohustatud aktsepteerima küsimust nii, nagu taotleja on selle vormistanud?“
22.
Eelotsusetaotlus saabus Euroopa Kohtusse 9. veebruaril 2021. Kirjalikud seisukohad esitasid Airbnb, Federazione delle azioni Italiane Alberghi e Turismo – Federalberghi (Itaalia majutus- ja turismiühingute liit, edaspidi „Federalberghi“), Itaalia, Belgia, Tšehhi, Hispaania, Prantsuse, Madalmaade, Austria ja Poola valitsus, samuti komisjon. Airbnb, Federalberghi, Itaalia, Hispaania ja Prantsuse valitsus ning komisjon olid esindatud 28. aprillil 2022 toimunud kohtuistungil.
Analüüs
Esimene eelotsuse küsimus
23.
Oma esimese küsimusega küsib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt, kas direktiivi 2015/1535 artikli 1 lõike 1 punkti f tuleb tõlgendada nii, et „tehniline eeskiri“ kõnealuse sätte tähenduses on riigisisene õigusnorm, millega kehtestatakse lühiajaliste üürilepingute vahendajatele – sealhulgas neile, kes tegutsevad veebis – kohustus koguda ja edastada maksuametile andmeid vahendaja tegevuse tulemusena sõlmitud üürilepingute kohta ning – kui need vahendajad haldavad üürimakseid – kohustus kinni pidada teenuse kasutajalt üürileandjale tasumisele kuuluvalt summalt maks ja tasuda see riigikassale.
Direktiivi 2015/1535 kohaldatavus maksusätete suhtes
24.
Euroopa Kohus küsis kohtuistungil viibinud pooltelt ja huvitatud isikutelt direktiivi 2015/1535 kohaldatavuse kohta selliste meetmete suhtes nagu kõnealuse maksukorralduse meetmed, võttes arvesse asjaolu, et ELTL artikkel 114, mille lõige 1 on kõnealuse direktiivi õiguslik alus, välistab lõikes 2 selle artikli lõike 1 kohaldatavuse „maksusätete“ suhtes.
25.
Pean kohe alguses märkima, et nõustun eelkõige Prantsuse valitsuse väljendatud seisukohaga, et ELTL artikli 114 lõige 2 ei ole põhimõtteliselt vastuolus direktiivi 2015/1535 kohaldamisega maksumeetmete suhtes. Seda sätet tuleks tõlgendada viitena nende sätete ühtlustamisele, mida võiks kirjeldada „positiivse ühtlustamisena“. Selliseid meetmeid võetakse kaudsete maksude osas ELTL artikli 113 alusel.
26.
Direktiivi 2015/1535 abil ei saavutata aga sellist positiivset ühtlustamist. Nimetatud direktiiv piirdub eeskirjade kehtestamisega selleks, et takistada liikmesriikidel võtmast siseturu nõuetekohase toimimisega vastuolus olevaid meetmeid. Need eeskirjad sisaldavad menetluslikku kohustust teatada teatavatest sätetest eelnõu etapis, et tagada nende ennetav kontroll siseturu eeskirjade järgimise üle. Selline kontroll ei tähenda nende sätete ühtlustamist liidu õigusega, mida puudutab ELTL artikli 114 lõige 1. Direktiivi 2015/1535 ühtlustamine piirdub pigem liikmesriikide õigus- ja haldusnormide vastuvõtmise menetluseeskirjadega.
27.
Seega ei välista ELTL artikli 114 lõige 2 minu arvates direktiivi 2015/1535 kohaldatavust selliste maksusätete suhtes, nagu on käesolevas kohtuasjas kõne all.
Vaidlusaluse maksukorra sätete liigitamine „teenuseid puudutavateks eeskirjadeks“
28.
„Tehniliste eeskirjade“ alla direktiivi 2015/1535 artikli 1 lõike 1 punkti f tähenduses kuulub muu hulgas „teenuseid puudutav eeskiri“, nagu on määratletud kõnealuse direktiivi artikli 1 lõike 1 punktis e.
29.
Meeldetuletuseks: selle määratluse kohaselt on „teenuseid puudutavaks eeskirjaks“ üldist laadi nõuded, mis puudutavad infoühiskonna teenuste pakkumisele juurdepääsu ja nende pakkumist, eelkõige aga teenusepakkujat, teenuseid ja teenuste tarbijat puudutavad sätted, välja arvatud sätted, mis ei puuduta otseselt neid teenuseid.
30.
Sellest järeldub, et sellised teenused nagu Airbnb teenused on infoühiskonna teenused direktiivi 2015/1535 tähenduses. (
7
) Tuleb veel kindlaks teha, kas vaidlusaluse maksukorralduse alusel lühiajaliste üürilepingute vahendajatele kehtestatud erisugused kohustused vastavad muudele „teenuseid puudutava eeskirja“ määratluses toodud kriteeriumidele.
31.
Kas need kohustused on seotud infoühiskonna teenustega „otsesel ja sihikindlal viisil“ või ainult „kaudselt ja juhuslikult“ direktiivi 2015/1535 artikli 1 lõike 1 punktis e esitatud määratluse teise lõigu tähenduses, on pooltevaheline vaidlusküsimus.
32.
Ühest küljest väidab Federalberghi, et vaidlusalune maksukorraldus üksnes laiendab lühiajalistele üürilepingutele olemasolevat pikaajalistele üürilepingutele kohaldatavat süsteemi. Komisjoni sõnul ei ole selle süsteemi eesmärk reguleerida vahendusteenuseid kui selliseid, vaid maksustada tõhusalt kinnisvara üürimist, et vältida maksudest kõrvalehoidmist selles sektoris. Teisest küljest väidab ta, et eespool nimetatud korralduse alusel vahendajatele kehtestatud erisugused kohustused on sõnastatud tehnoloogiliselt neutraalselt selles mõttes, et need kohustused kehtivad nii veebipõhiselt kui ka muul viisil tegutsevatele vahendajatele. Selle poole sõnul ei ole internetiväliselt tegutsevate ettevõtjate kohalolek lühiajalise üüri turul ainult teoreetiline.
33.
Teisest küljest väidab Airbnb, et tegelikult on vaidlusalune maksukorraldus kehtestatud spetsiaalselt selleks, et hõlmata kinnisvara üürimist selliste veebiplatvormide vahendajate kaudu nagu Airbnb. Ma kaldun selle argumendiga nõustuma. Euroopa Kohtule esitatud toimikust selgub, et kõnealune maksukorraldus võeti vastu selleks, et võidelda massilise maksudest kõrvalehoidmise vastu üksikisikute vahel sõlmitud kinnisvara lühiajalise üürimise sektoris. On hästi teada, et just tänu sellistele veebiplatvormidele nagu Airbnb ja seega infoühiskonna teenustele on see sektor nii märkimisväärselt arenenud. Kui selles sektoris on olemas muul viisil tegutsevad vahendajad, peab nende turuosa minu arvates olema minimaalne.
34.
Seega ei puuduta põhikohtuasjas käsitletav olukord mitte ainult infoühiskonna teenuste suhtes juba olemasolevate eeskirjade kohaldamist internetiväliselt tegutsevate teenuseosutajate suhtes, (
8
) vaid selliste eeskirjade kehtestamist, mille eesmärk on lahendada konkreetselt veebikeskkonnas tekkinud probleeme ja mis on seega suunatud konkreetselt veebipõhiste teenuste osutajatele (
9
).
35.
Seega võivad minu arvamuse kohaselt vahendajatele kõnealuse maksukorra alusel pandud kohustused olla konkreetselt suunatud infoühiskonna teenustele, ilma et vaidlusaluste riigisiseste sätete tehnoloogianeutraalne sõnastus iseenesest saaks seda hinnangut muuta. (
10
)
36.
Selles analüüsis võetakse siiski arvesse ainult üht probleemi tahku, nimelt infoühiskonna teenuse osutajate eesmärki. Loomulikult võib sellisest lähenemisviisist piisata olukorras, kus on tegemist eeskirjadega, mille eesmärk on reguleerida juurdepääsu veebipõhisele tegevusele ja selle teostamist (
11
) või selline tegevus keelustada (
12
). Teisalt nõuab olukorras, nagu on kõne all põhikohtuasjas ja mida reguleerivad erisuguse eesmärguga sätted, „teenuste eeskirja“ väga keeruline määratlus minu arvates nüansirikkamat tõlgendamist selleks, et teha täpselt kindlaks, kas need sätted kuuluvad teavitamiskohustuse ja sanktsioneerimise alla, mis selle kohustusega võimaliku rikkumise korral kaasnevad, nimelt üksikisikutel sellistele sätetele (millest oleks tulnud teavitada) tuginemise võimatus. (
13
)
37.
Selline diferentseeritum tõlgendamine nõuab otsustamist, kas tehniliseks eeskirjaks peetava sätte konkreetne eesmärk on reguleerida juurdepääsu infoühiskonna teenusele või nende kasutamist. Direktiivi 2015/1535 artikli 1 lõike 1 punkti e esimese lõigu ja teise lõigu alapunkti i kombineeritud lugemine viib järelduseni, et selle teise sätte sõnastust, mille kohaselt „peetakse eeskirja konkreetselt infoühiskonna teenustele suunatuks, kui selle […] konkreetseks eesmärgiks on reguleerida nimetatud teenuseid otsesel ja sihikindlal viisil“, tuleb mõista kui nõuet, et neid teenuseid puudutaval eeskirjal oleks konkreetne eesmärk reguleerida otsesel ja sihikindlal viisil juurdepääsu nendele teenustele ja nende kasutamist, st selles esimeses sättes osutatud küsimustes.
38.
Mis puudutab vahendajate erinevaid kohustusi vaidlusaluse maksukorra alusel, siis jagan mõnede huvitatud isikute arvamust, kes on esitanud seisukohti käesolevas kohtuasjas, eelkõige Poola valitsuse seisukohta, mille kohaselt ei ole nende kohustuste konkreetne eesmärk reguleerida juurdepääsu kinnisvara vahendusteenustele või nende veebipõhist kasutamist.
39.
Esiteks, mis puudutab kohustust koguda ja esitada teavet, siis minu arvates ei ole selle eesmärk mingil juhul reguleerida juurdepääsu vahendusteenustele või nende teenuste kasutamist kinnisvara lühiajalise üürimise valdkonnas. Maksuametile teabe esitamise eesmärk ei ole reguleerida ega isegi kontrollida vahendaja, vaid ainult tema üürileandjate klientide tegevust. See kohustus on seega seotud vahendaja tegevusega üksnes „juhuslikult“ direktiivi 2015/1535 artikli 1 lõike 1 punkti e esimese lõigu ja teise lõigu punkti ii tähenduses. Kui nimetatud kohustus tuleneb otseselt Itaalias asuva füüsiliste isikute poolt üürile antava kinnisvaraga seotud vahendusteenuste kasutamisest, ei ole see siiski vastuolus Airbnb väitega võimaluse kohta seda tegevust teostada (
14
) ega määra selle teostamise viisi ega tingimusi. Sama kohustus tekib tegevuse teostamise tulemusena tagantjärele ega puuduta vahendaja suhteid oma klientidega, vaid ainult maksuametiga. (
15
)
40.
Teiseks, mis puutub maksu kinnipidamise kohustusse, siis on sellel ilmselgelt otsesem seos vahendusteenuse osutamisega, kuivõrd see hõlmab üürimaksete vahendamist. Nimetatud kohustuse täitmisega annab vahendaja üürileandjale üle mitte kogu saadud üürisumma, (
16
) vaid ainult selle ülejäänud osa pärast kinnipeetava maksu mahaarvamist.
41.
Samas ei ole maksu kinnipidamise kohustus ega teavitamiskohustus mõeldud vahendusteenuse reguleerimiseks, vaid üüritegevuse maksustamiseks. Maksu kinnipidamine vahendaja kaudu on ainult selle eesmärgi saavutamise vahend. See kohustus ning teabe kogumise ja edastamise kohustus puudutavad vahendusteenust niisiis ainult kaudselt. Sellega seoses tuleb märkida, nagu Prantsuse valitsus õigesti tegi, et maksu kinnipidamise meetodit kasutatakse üldiselt erinevates valdkondades, mis ei ole seotud infoühiskonna teenustega, nagu töösuhted või kapitalitulu maksustamine. Seega ei ole see vahend infoühiskonna teenuste jaoks eriomane.
42.
Väide, mille kohaselt asjaomane vahendaja on kohustatud kohaldama tehnilisi ja organisatsioonilisi menetlusi, et täita Airbnb tõstatatud vaidlusalusest maksukorrast tulenevaid kohustusi, ei muuda minu hinnangut kõnealuste kohustuste kohta direktiivi 2015/1535 seisukohast. Selliste menetluste vastuvõtmine kujutaks endast tõepoolest sisemeetmeid teenuseosutaja jaoks seoses tema suhetega selle ametiasutustega liikmesriigis, kus asub tema vahendusteenuse aluseks olevate teenuste osutamise koht. Sellised meetmed ei mõjuta siiski tema enda teenuste osutamist. See oleks nii ainult siis, kui teenuseosutaja suhtes kehtestatud lisakohustused sunniksid teda muutma oma teenuse osutamise viisi, näiteks küsima oma klientidelt lisateavet.
43.
Kolmandaks, seoses maksuesindaja määramise kohustusega ei ole eelotsusetaotluse esitanud kohus teda oma esimeses eelotsuse küsimuses maininud. Ammendavuse huvides märgin siiski, et kooskõlas direktiivi 2015/1535 artikli 1 lõike 1 punktiga e seoses esitatud analüüsiga ei kuulu see kohustus mõiste „teenuseid puudutav eeskiri“ alla, kuna selle eesmärk ei ole reguleerida juurdepääsu infoühiskonna teenusele või nende kasutamist, vaid see kujutab endast üksnes maksu kinnipidamise kohustusega tihedalt seotud teenuse osutamise halduslikku tagajärge.
Maksumeetmetega de facto seotud tehnilised eeskirjad
44.
Kohtuistungil arutati ka küsimust, kas kõnealusest maksukorraldusest vahendajatele tulenevaid kohustusi tuleks liigitada de facto„tehniliste eeskirjade“ hulka direktiivi 2015/1535 artikli 1 lõike 1 punkti f teise lõigu alapunkti iii tähenduses kui maksumeetmetega seotud teenuseid käsitlevad eeskirjad.
45.
Nagu Prantsuse valitsus on väitnud, kaasnevad selliste eeskirjadega aga maksumeetmed, mille eesmärk on mõjutada teatavate kaupade või teenuste tarbimist, näiteks keskkonnale vähem kahjulike või energiatõhusamate toodete osas. Kuid see ei ole vaidlusaluse maksukorralduse eesmärk. Nagu Itaalia valitsus veenvalt väidab, on selle eesmärk üksnes maksude kogumise lihtsustamine ja maksudest kõrvalehoidmise vastu võitlemine. Kõnealused kohustused on seega maksumeetmed selle sõna otseses mõttes ja neid ei saa kirjeldada kui „de facto tehnilisi eeskirju“. (
17
)
Ettepanek esimesele eelotsuse küsimusele vastamiseks
46.
Seetõttu teen ettepaneku vastata esimesele eelotsuse küsimusele, et direktiivi 2015/1535 artikli 1 lõike 1 punkti f koostoimes selle artikli 1 lõike 1 punktiga e tuleb tõlgendada nii, et „tehniline eeskiri“ kõnealuse sätte tähenduses ei ole riigisisene õigusnorm, millega kehtestatakse kinnisvara lühiajaliste üürilepingute vahendajatele – sealhulgas neile, kes tegutsevad veebis – kohustus koguda ja edastada maksuametile andmeid vahendaja tegevuse tulemusena sõlmitud üürilepingute kohta ning – juhul, kui need vahendajad haldavad üürimakseid – kohustus kinni pidada teenuse kasutajalt üürileandjale tasumisele kuuluvalt summalt maks ja tasuda see riigikassasse.
Teine eelotsuse küsimus
47.
Teises küsimuses küsib eelotsusetaotluse esitanud kohus, kas direktiive 2000/31 ja 2006/123 ning ELTL artiklit 56 tuleks tõlgendada nii, et nendega on vastuolus riigisisesed õigusnormid, mis kehtestavad kinnisvara lühiajaliste üürilepingute vahendajatele, sealhulgas neile, kes tegutsevad veebis, järgmised kohustused:
a)
koguda ja edastada maksuametile andmed vahendaja tegevuse tulemusena sõlmitud üürilepingute kohta;
b)
kui vahendajad haldavad üürimakseid, siis pidada kinni üürnikelt üürileandjatele tasutavalt summalt maks ja tasuda see riigikassasse, ning
c)
määrata maksuesindaja, kui kõnealusel vahendajal ei ole Itaalias püsivat tegevuskohta.
Teabe esitamise kohustus
48.
Seoses teabe kogumise ja edastamise kohustusega leidis Euroopa Kohus oma kohtuotsuses Airbnb Ireland, (
18
) et Belgia õigusnormid, millega kehtestati põhiasjas käsitletavate kohustustega sarnased kohustused, jäeti direktiivi 2000/31 kohaldamisalast välja, kuna need kuuluvad „maksustamise valdkonda“ nimetatud direktiivi artikli 1 lõike 5 punkti a tähenduses.
49.
Sama järelduse saab minu arvates teha ka seoses mõistega „maksustamisvaldkond“ direktiivi 2006/123 artikli 2 lõike 3 tähenduses, mistõttu asjaomased riigisisesed õigusnormid tuleks samuti selle direktiivi kohaldamisalast välja jätta.
50.
Lisaks sellele on Euroopa Kohtu seisukoht kohtuotsuses Airbnb Ireland, (
19
) et kõnealused Belgia õigusaktid ei ole ELTL artikliga 56 vastuolus, käesolevale asjale vahetult ülekantav.
Maksu kinnipidamise kohustus
51.
Kohtuotsuses Airbnb Ireland otsustas Euroopa Kohus, (
20
) et kinnisvara lühiajalise üürimise vahendusteenuste osutajatele kehtestatud teavitamiskohustus on direktiivi 2000/31 kohaldamisalast välja jäetud, kuna kuulub maksustamise valdkonda ja selle teabe saaja on maksuamet, tegemist on maksukohustusega ning teave, mille edastamine on sellega nõutud, on sisuliselt vastava õigusakti lahutamatu osa, kuna selle abil saab kindlaks teha tegeliku maksukohuslase, maksutatava summa ja sellest tulenevalt ka maksusumma.
52.
Sama kehtib a fortiori ka maksu kinnipidamise kohustuse kohta, mis on sõna otseses mõttes fiskaalse iseloomuga. Seega ei ole kahtlust, et see kohustus, nagu ka teavitamiskohustus, kuuluvad „maksustamise valdkonda“ direktiivi 2000/31 artikli 1 lõike 5 punkti a tähenduses ja „maksustamisvaldkonda“ direktiivi 2006/123 artikli 2 lõike 3 tähenduses.
53.
Seetõttu tuleks märkida, et maksu kinnipidamise kohustus on direktiivide 2000/31 ja 2006/123 kohaldamisalast välja jäetud.
54.
Seejärel leidis Euroopa Kohus seoses ELTL artikliga 56 kohtuotsuses Airbnb Ireland, et see säte ei välista kohustust koguda ja edastada teavet kinnisvaravahendaja kaudu, põhjusel et tema kohtupraktikas ei viidata ELTL artiklis 56 meetmetele, mille ainus mõju on katta kõnealuse teenuse osutamisega seotud lisakulusid ja mis mõjutavad ühtmoodi teenuste osutamist nii liikmesriikide vahel kui ka liikmesriigi sees. (
21
)
55.
Airbnb vaidleb oma seisukohtades siiski kaudselt Euroopa Kohtu järeldusele vastu, väites, et Euroopa Kohtu aluseks võetav kohtupraktika puudutab piiriüleste teenusepakkujate tegevusest tulenevaid makse ja tasusid ning et selles kohtupraktikas osutatud lisakulud olid otseselt tekkinud sellest maksustamisest. Airbnb sõnul ei tulene tema kohustused vaidlusaluse maksukorralduse alusel siiski mitte tema enda tegevuse, vaid tema üürileandjate klientide tegevuse maksustamisest. Airbnb väidab, et seega ei saa käesoleval juhul kohaldada kohtupraktikat, millel põhineb Airbnb Irelandi puudutava kohtuotsuse punkt 46.
56.
See väide ei ole alusetu, vähemalt maksu kinnipidamise kohustuse osas. See kohustus on tõepoolest teavitamiskohustusest kaalukam seetõttu, et sellega kaasneb rahaline vastutus mitte ainult maksu koguva riigi, vaid ka klientide ees. Seetõttu tundub mulle vajalik analüüsida selle kohustuse vastavust ELTL artiklile 56.
57.
Tuletan meelde, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on ELTL artikliga 56 vastuolus selliste riigisiseste meetmete kohaldamine, mis keelavad või takistavad selle vabaduse kasutamist või muudavad selle vähem atraktiivseks. (
22
)
58.
Esimesena väidab Airbnb, et vaidlusalune maksukorraldus, eelkõige maksude kinnipidamise nõue, on piiriüleste teenusepakkujate kaudne diskrimineerimine, kuna „peaaegu kõik“ Itaalia turul tegutsevad kinnisvara vahendamise platvormid ja „eelkõige need, kes haldavad ka makse“, on asutatud teistes liikmesriikides. Minu arvates tuleks seda argumenti mõista nii, et Airbnb sõnul diskrimineeris Itaalia seadusandja, kehtestades maksu kinnipidamise kohustuse üksnes üürimaksmist haldavatele vahendajatele, mitteresidendist platvorme, kes tavaliselt makse haldavad, võrreldes residentidest vahendajatega, kes seda enamasti ei tee.
59.
Selle väite aluseks oleva faktilise eelduse õigsust saab kontrollida ainult eelotsusetaotluse esitanud kohus. Sellest hoolimata ei näi Airbnb argument teenuste osutamise vabaduse seisukohast mulle põhjendatud.
60.
Esiteks, seoses maksu kinnipidamise kohustuse kehtestamisega üksnes maksu haldavatele vahendajatele oleks seda ilmselgelt keeruline nõuda vahendajatelt, kes sellist lisateenust ei paku. Minu arvates on kõige olulisem asjaolu siiski see, et vahendaja valik selle teenuse osutamiseks ei ole juhuslik, vaid vastupidi, selle puhul arvestatakse sarnaseid probleeme, mis sundisid Itaalia seadusandjat vaidlusalust maksukorraldust kehtestama.
61.
Nagu Airbnb oma tähelepanekutes tunnistab, tuleb tõepoolest märkida, et lühiajaliste üürilepingute puhul on riski tase palju kõrgem olukorras, kus neid lepinguid sõlmitakse füüsiliste isikute vahel, kui siis, kui üürileandja on ettevõtja ja üürnik on tarbija. Tõepoolest, esimesel juhul ei ole üürnikul alati võimalik enne kindlaks teha üürileandjale, kes ei ole turismiettevõtja, kuuluva kinnisvara kvaliteeti või isegi olemasolu ega kasutada tarbijatele antud kaitset; samas ei ole füüsilisest isikust üürileandjal sageli sellist suutlikkust, et tagada üüri tegelik tasumine üürniku poolt. Seega tagab vahendaja, et üürnik saab ruumidesse siseneda ainult tingimusel, et ta on üüri maksnud, ja et üürileandja saab oma raha alles pärast seda, kui üürnik on kinnisvara enda valdusesse võtnud, leides, et see vastab lepingu tingimustele; see mitte ainult ei lihtsusta maksmise korda, vaid loob ka turvalisuse tingimused, mis on vajalikud lühiajaliselt üüritava kinnisvara sektori kui massituru arendamiseks füüsiliste isikute poolt.
62.
Ent riigiasutusel, kes soovib sellise üüritegevuse suhtes makse kehtestada, tekivad sarnased probleemid. Suure hulga füüsiliste isikute tegevust, kelle suhtes ei kohaldata ettevõtjatele pandud erisuguseid kohustusi, on selle olemusest tingituna raske maksustamise eesmärgil kontrollida. Seetõttu on täiesti loogiline kehtestada maksude kinnipidamise kohustus üürimakseid haldavatele vahendajatele samadel põhjustel kui need, mille tõttu nad sellist teenust pakuvad.
63.
Teiseks, asjaolu, et enamik üürimakseid haldavatest vahendajatest asub muudes liikmesriikides kui see, kus üüritav kinnisvara asub, tuleneb sellest, et veebipõhiste teenuste osutamiseks ei ole vaja füüsilist ruumi, samuti on tegevus koondunud piiratud arvu veebiplatvormide majandusele omastesse üksustesse. (
23
) Teisest küljest ei eelda nende teenuste olemus, eelkõige seoses maksete haldamisega, et neid teenuseid osutaksid residentide asemel pigem mitteresidendid. Airbnb poolt viidatud kohtupraktikat, (
24
) mis puudutab võõrkeeleõpetajaid, st rühma, kuhu kuulub tõenäoliselt suur hulk välismaalasi, ei saa seega käesolevale juhule üle kanda.
64.
Teisena väidab Airbnb, et Itaalia seadusandja diskrimineeris residentidele ja mitteresidentidele ühesuguse maksu kinnipidamise kohustuse kehtestamisega viimaseid, kes on residentidest erisuguses olukorras, kuna Itaalial ei ole nende üle maksualast pädevust.
65.
See väide on minu arvates samuti alusetu. Kõnealune maksukorraldus ei puuduta Airbnb teenuste maksustamist, vaid nende teenuste aluseks oleva, Itaalia territooriumil asuva kinnisvara üüritegevuse maksustamist. Seega kuulub see süsteem kahtlemata Itaalia valitsuse maksualasesse pädevusse. Kuid selliste vahendajate nagu Airbnb osutatud teenused on lahutamatud üüritegevusest, sest neil puudub oma majanduslik väärtus. Seetõttu on minu arvates olemas seos, millest suuresti piisab, et võimaldada sellel liikmesriigil kehtestada vahendajatele kohustusi seoses tema territooriumil asuva kinnisvara üürilepingute maksustamisega ilma vahendajate tegevuskohta eristamata. (
25
) Seega ei ole mitteresidendid residentidega võrreldes erinevas olukorras.
66.
Seetõttu järeldan, et vaidlusaluse maksukorralduse alusel vahendajatele kehtestatud maksu kinnipidamise kohustus ei too kaasa mitteresidendist ettevõtjate diskrimineerimist. Teisest küljest tundub mulle, et seda kohustust võib pidada teenuste osutamise vabaduse riiveks, kuna see meede võib muuta selle vabaduse kasutamise vähem atraktiivseks.
67.
Selline kohustus nõuab asjaomastelt ettevõtjatelt uue rolli täitmist, sest nad ei vahenda enam ainult üürileandjaid ja üürnikke, vaid ka üürileandjaid ja maksuametit, mis tähendab suuremat rahalist vastutust ühelt poolt maksuameti ees maksu täpse tasumise eest ja teiselt poolt üürileandjate ees, kellel on õigus käsitada end maksukohustustest vabastatud isikuna vahendajate kinnipeetud maksu tõttu. Seega kaasneb teenuste osutamise vabaduse kasutamisega, eelkõige üürimaksete vahendamisega, täiendav risk, mida ei tekiks maksu kinnipidamise kohustuse puudumisel. (
26
)
68.
Ent vastupidi Airbnb väitele leian ma, et see riive on täiesti õigustatud. Itaalia valitsus rõhutab sellega seoses vajadust tagada kinnisvara lühiajalisest üürimisest saadava tulumaksu tõhus kogumine ja võidelda maksudest kõrvalehoidmise vastu selles sektoris. Tuleb märkida, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on selline eesmärk üldine huvi, mis võib õigustada siseturu vabaduse riivet. (
27
)
69.
Maksu kinnipidamine (või maksu ettemaksmine) tuluallikalt on üldiselt kasutatav maksustamisviis, mis mitte ainult ei taga tõhusat maksude kogumist, vaid kujutab endast ka maksumaksjate jaoks lihtsustavat ja õiguskindlust suurendavat meedet. Lisaks sellele ei kujuta kohustus kanda osa sellest rahast maksuametile ülemäära suurt koormust ettevõtja jaoks, kelle valduses on igal juhul maksustatav summa, nagu üürimakseid haldav kinnisvaravahendaja.
70.
Nagu mitmed huvitatud isikud on käesoleva kohtuasja kohta märkinud, on ka Euroopa Kohus tunnistanud, et maksu kinnipidamine on siseturu vabadust riivav meede. (
28
) Kui on tõsi, nagu Airbnb märgib, et see järeldus kehtib olukordade kohta, kus mitteresidentidest maksumaksjad said tulu riigisisestest allikatest, (
29
) siis ma ei näe põhjust, miks seda ei võiks kohaldada olukordades, mis iseloomustavad kõnealust põhikohtuasja. Maksu kogumise raskused ei ole tulene mitte ainult maksumaksja asukohast või elukohast, vaid ka mitmest muust tegurist, millest üks olulisemaid on maksumaksjate paljusus, kellest igaühel on sissetulek suhteliselt väike. Mulle tundub üsna ilmne, et maksusumma kogumine paljudelt väikestelt maksumaksjatelt nõuab palju rohkem jõupingutusi ja ressursse kui samasuguse summa kogumine ühelt suurelt maksumaksjalt. Seega on täiesti õiguspärane kasutada maksu kinnipidamise meetodit olukorras, kus üks vahendaja võtab vastu ja kannab maksustatava tulu üle mitmele maksumaksjale, isegi kui see tekitab vahendajale täiendavat halduskoormust. Samuti on selge, et selline meede võimaldab tõhusalt võidelda maksudest kõrvalehoidmise vastu, kuna ettevõtja, kes ei ole isiklikult huvitatud maksudest kõrvalehoidmisest, vastutab selle maksu maksuametile tasumise eest.
71.
Seega ei näi see maksu kinnipidamise kohustus mingil moel ebaproportsionaalne tõhusa maksukogumise ja maksudest kõrvalehoidmise vastase võitluse õiguspärase eesmärgi suhtes. Täpsemalt öeldes, mulle tundub, et Airbnb toetatud lahendus, mis hõlmab vahendajate ja maksuameti vahelisi vabatahtlikke kokkuleppeid teabe edastamiseks, on oma vabatahtliku iseloomu tõttu ilmselgelt vähem tõhus. Lõppude lõpuks ei saa maksustamine põhineda vabatahtlikkusel.
72.
Airbnb väitega seoses, et vahendajate kohustused vaidlusaluse maksukorralduse alusel, eelkõige maksu kinnipidamise kohustus, on ebajärjekindlad, tuleb märkida, et nende kohustustega seotud isikute ja üürilepingute liikide valik tuleneb vaidlusaluse maksukorralduse ulatusest ning kuulub asjaomase liikmesriigi ainupädevusse. (
30
) Lisaks sellele tuleks kehtestada erieeskirjad lühiajaliste üürilepingute kohta, mille majanduslik funktsioon erineb pikaajaliste üürilepingute omast, ning füüsiliste isikute kohta, kes ei tegutse ettevõtjana, sest minu arvates erineb nende maksukorraldus iseenesestmõistetavalt juriidiliste isikute ja ettevõtjate omast.
73.
Ja lõpuks, asjaolu, et sellise vahendaja nagu Airbnb suhtes võib teoreetiliselt kohaldada kohustusi, mis on sarnased käesolevas kohtuasjas käsitletud kohustustega, kuid teatud erinevustega üksikasjades eri liikmesriikide puhul, kus ta oma teenuseid pakub, tuleneb sellest, et need teenused, kuigi neid osutatakse vahemaa tagant, on nende aluseks oleva kinnisvara üüri teenused, mille osutamise ja eelkõige maksustamise tingimused ei ole liidu tasandil ühtlustatud. See ei sea siiski kahtluse alla minu järeldust, et meetmed, mida liikmesriigid võivad oma pädevuse piires nende kinnisvarateenuste reguleerimiseks võtta, on õigustatud.
74.
Lõpetuseks leian, et selline maksu kinnipidamise kohustus, nagu on ette nähtud vaidlusaluses maksukorralduses, ei ole vastuolus ELTL artikliga 56.
Maksuesindaja määramise kohustus
75.
Tuletan meelde, et vahendaja, kelle suhtes kehtib maksu kinnipidamise kohustus ja kes ei ole Itaalia resident, peab vaidlusaluse maksukorralduse alusel määrama selle kohustuse täitmiseks maksuesindaja. Itaalia valitsuse poolt kohtuistungil antud selgitustest ilmneb, et kuigi see ei ole õigusaktides sõnaselgelt sätestatud, peab esindaja olema Itaalia resident, sest vastasel juhul muutuks tema määramine tarbetuks.
76.
Maksuesindaja määramise kohustus on par excellence maksualane meede, mis on seotud maksu kinnipidamise kohustusega, ning sarnaselt kahe teise kohustusega, mis on vaidlusaluse maksukorralduse alusel vahendajatele pandud, kuulub see „maksustamise valdkonda“ direktiivi 2000/31 artikli 1 lõike 5 punkti a tähenduses ja „maksustamisvaldkonda“ direktiivi 2006/123 artikli 2 lõike 3 tähenduses, mistõttu see kohustus ei kuulu nende kahe direktiivi kohaldamisalasse.
77.
Tuleks siiski kontrollida, kas maksuesindaja määramise kohustus on kooskõlas ELTL lepingu artikliga 56.
78.
Sellega seoses väidab Airbnb kõigepealt, et selline kohustus, mida kohaldatakse ainult välisriikide residentide suhtes, diskrimineerib ainult teiste liikmesriikide teenuseosutajaid ja on seega vastuolus ELTL artikliga 56.
79.
Mind see argument ei veena. Maksustamise seisukohast ei ole mitteresidendid alati samas olukorras kui residendid, mis võib õigustada erinevat kohtlemist, ilma et see erinevus põhjustaks diskrimineerimist. (
31
)
80.
Küll aga on Euroopa Kohus kohtuotsuses komisjon vs. Hispaania juba leidnud, (
32
) et Hispaania õigusaktidega piiriülese teenuse osutajatele kehtestatud kohustus määrata maksuesindaja eelkõige teabe edastamiseks ja maksude kinnipidamiseks kujutab endast teenuste osutamise vabaduse ebaproportsionaalset piirangut ning on seega vastuolus ELTL artikliga 56.
81.
Olen arvamusel, et vastupidi Itaalia valitsuse väitele ei kujuta Euroopa Kohtu avaldus viidatud otsuses hinnangut „selles konkreetses kohtuasjas“, vaid see tuleneb tõepoolest ELTL artikli 56 tõlgendamise põhimõtete kohaldamisest maksuesindaja määramise kohustusele, mis on kehtestatud teistes liikmesriikides asuvatele teenuseosutajatele. Tegelikult tuleb märkida, et viidatud kohtuotsus juba põhineb ühel pretsedendil. (
33
) Nimetatud kahe kohtuasja puhul ei pidanud kohus aga asjaomaste õigusaktide erinevusi otsustavaks. (
34
) Lisaks sellele on Itaalia valitsuse poolsed maksuesindaja määramise kohustuse põhjendused sisuliselt identsed Hispaania valitsuse esitatud põhjendustega kohtuasjas, mille alusel otsus tehti, nimelt vajadus maksukontrolli järele ja maksupettuste vastane võitlus. (
35
)
82.
Sellest järeldub, et maksuesindaja määramise kohustus on vastuolus ELTL artikliga 56.
Vastus teisele eelotsuse küsimusele
83.
Eelnevatest kaalutlustest lähtudes teen ettepaneku vastata teisele eelotsuse küsimusele, et direktiivi 2000/31 artikli 1 lõike 5 punkti a ja direktiivi 2006/123 artikli 2 lõiget 3 tuleb tõlgendada nii, et riigisisesed õigusnormid, millega kehtestatakse kinnisvara lühiajaliste üürilepingute vahendajatele, sealhulgas neile, kes tegutsevad veebis, kohustus teabe kogumiseks ja edastamiseks, maksu kinnipidamiseks ja maksuesindaja määramiseks, nagu on ette nähtud kõnealuse maksukorralduse alusel, jäävad nimetatud direktiivide kohaldamisalast välja ning ELTL artiklit 56 tuleb tõlgendada nii, et kaks esimest kohustust erinevalt kolmandast kohustusest ei ole sellega vastuolus.
Kolmas eelotsuse küsimus
84.
Oma kolmandas küsimuses palus eelotsusetaotluse esitanud kohus selgitada, kas ELTL artiklit 267 tuleks tõlgendada nii, et juhul, kui üks pooltest tõstatab liidu õiguse tõlgendamise küsimuse, jääb liikmesriigi kohtule, kelle otsuseid ei saa riigisisese õiguse alusel edasi kaevata, õigus Euroopa Kohtule esitatavad eelotsuse küsimused ise koostada, või on ta kohustatud esitama need eelotsusetaotluse esitanud poole sõnastuses.
85.
Sellega seoses märgib eelotsusetaotluse esitanud kohus, et käesolevas asjas on pooled palunud esitada Euroopa Kohtule konkreetsed küsimused seoses liidu õiguse tõlgendamisega ning et tema arvates võib selle taotluse rahuldamata jätmine viia selleni, et tunnistatakse riigi ja seega Itaalia õiguskorras ka kohtuniku kui füüsilise isiku vastutust.
86.
Euroopa Kohtu väljakujunenud kohtupraktikast tuleneb siiski, et olukorras, kus liikmesriigi kohus, kelle otsused ei kuulu riigisisese õiguse alusel edasikaebamisele, peab esitama eelotsusetaotluse, kui tal tekib küsimusi liidu õiguse tõlgendamisega, on Euroopa Kohtule esitatavate küsimuste kindlaksmääramine ja koostamine ainult liikmesriigi kohtu ülesanne ning põhikohtuasja pooled ei saa ise küsimuste sisu kindlaks määrata. (
36
) ELTL artikliga 267 kehtestatud süsteem ei kujuta endast tegelikult õiguskaitsevahendit, mida liikmesriigi kohtus pooleli oleva menetluse pooled kasutada saaksid. Ainuüksi poole väide, et vaidlusi on tekitanud liidu õiguse tõlgendamine, ei tähenda asjaomase kohtu jaoks kohustust lugeda, et nimetatud küsimus on ELTL artikli 267 tähenduses kerkinud. (
37
) Sama kehtib ka küsimuste sisu kohta.
87.
Lisaks peab liikmesriigi kohus eelotsusetaotluse esitamisel järgima Euroopa Kohtu kodukorra artiklis 94 sätestatud eelotsusetaotluse sisu puudutavaid nõudeid, (
38
) mida ei pea oma eelotsuse küsimuste ettepanekute sõnastamisel järgima pooled. Seetõttu lasub nende nõuete järgimise kohustus üksnes liikmesriigi kohtul, vastasel juhul lükatakse see taotlus tagasi või loetakse teatud küsimused vastuvõetamatuks.
88.
Seetõttu teen ettepaneku, et kolmandale küsimusele tuleks vastata, et ELTL artiklit 267 tuleb tõlgendada nii, et juhul, kui üks pooltest tõstatab liidu õiguse tõlgendamise küsimuse, jääb liikmesriigi kohtule, kelle otsuseid ei saa riigisisese õiguse alusel edasi kaevata, õigus eelotsuse küsimused ise sõnastada.
Ettepanek
89.
Kõiki eelnevaid kaalutlusi arvestades teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Consiglio di Stato (Itaalia kõrgeima halduskohtuna tegutsev riiginõukogu) esitatud küsimustele järgmiselt:
1.
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 9. septembri 2015. aasta direktiivi (EL) 2015/1535, millega nähakse ette tehnilistest eeskirjadest ning infoühiskonna teenuste eeskirjadest teatamise kord, artikli 1 lõike 1 punkti f koostoimes selle direktiivi artikli 1 lõike 1 punktiga e tuleb tõlgendada nii, et „tehnilised eeskirjad“ kõnealuse sätte tähenduses ei ole riigisisene õigusnorm, millega kehtestatakse kinnisvara lühiajaliste üürilepingute vahendajatele – sealhulgas neile, kes tegutsevad veebis – kohustus koguda ja edastada maksuametile andmeid vahendaja tegevuse tulemusena sõlmitud üürilepingute kohta ning – kui need vahendajad haldavad üürimakseid – kohustus kinni pidada teenuse kasutajalt üürileandjale tasumisele kuuluvalt summalt maks ja tasuda see riigikassasse.
2.
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 8. juuni 2000. aasta direktiivi 2000/31/EÜ infoühiskonna teenuste teatavate õiguslike aspektide, eriti elektroonilise kaubanduse kohta siseturul (direktiiv elektroonilise kaubanduse kohta) artikli 1 lõike 5 punkti a ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu 12. detsembri 2006. aasta direktiivi 2006/123/EÜ teenuste kohta siseturul artikli 2 lõiget 3 tuleb tõlgendada nii, et riigisisesed õigusnormid, millega kehtestatakse kinnisvara lühiajaliste üürilepingute vahendajatele, sealhulgas neile, kes tegutsevad veebis, järgmised kohustused:
a)
koguda ja edastada maksuametile andmed vahendaja tegevuse tulemusena sõlmitud üürilepingute kohta;
b)
juhul kui vahendajad haldavad üürimakseid, pidada kinni üürnikelt üürileandjatele tasutavast summast maks ja tasuda see riigikassasse, ning
c)
määrata maksuesindaja, kui kõnealusel vahendajal puudub Itaalias püsiv tegevuskoht,
on kõnealuste direktiivide kohaldamisalast välja jäetud.
ELTL artiklit 56 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus riigisisesed õigusnormid, mis sätestavad punktides a ja b nimetatud kohustused, ning et sellega on vastuolus riigisisesed õigusnormid, mis sätestavad punktis c nimetatud kohustuse.
3.
ELTL artiklit 267 tuleb tõlgendada nii, et juhul, kui üks pooltest tõstatab liidu õiguse tõlgendamise küsimuse, jääb liikmesriigi kohtule, kelle otsuseid ei saa riigisisese õiguse alusel edasi kaevata, õigus eelotsuse küsimused ise sõnastada.
(
1
)	Algkeel: prantsuse.
(
2
)	EÜT 2000, L 178, lk 1; ELT eriväljaanne 13/25, lk 399.
(
3
)	ELT 2006, L 376, lk 36.
(
4
)	ELT 2015, L 241, lk 1.
(
5
)	GURI nr 144, 23.6.2017.
(
6
)	Täpsuse huvides, veebiportaali haldab liidu territooriumil Airbnb Ireland, samas põhikohtuasja asjaolude ilmnemise ajal haldas makseid Airbnb Payments UK.
(
7
)	19. detsembri 2019. aasta kohtuotsus Airbnb Ireland (C‑390/18, EU:C:2019:1112, resolutsiooni punkt 1).
(
8
)	Vt 3. detsembri 2020. aasta kohtuotsus Star Taxi App (C‑62/19, EU:C:2020:980, punktid 64–66).
(
9
)	Vt 12. septembri 2019. aasta kohtuotsus VG Media (C‑299/17, EU:C:2019:716, punkt 36).
(
10
)	Vt 12. septembri 2019. aasta kohtuotsus VG Media (C‑299/17, EU:C:2019:716, punkt 37).
(
11
)	Näiteks kõnealune juhtum, mille kohta tehti otsus 3. detsembril 2020, Star Taxi App (C‑62/19, EU:C:2020:980).
(
12
)	Näiteks kõnealune juhtum, mille kohta tehti otsus 12. septembril 2019, VG Media (C‑299/17, EU:C:2019:716).
(
13
)	See sanktsioon tuleneb kohtupraktikast. Vt eelkõige 30. aprilli 1996. aasta kohtuotsus CIA Security International (C‑194/94, EU:C:1996:172, resolutsiooni punkt 2).
(
14
)	Kui selle kohustusega kaasnevad sanktsioonid, ei keelata nendega siiski vahendustegevust, vaid nähakse ette ainult rahatrahv.
(
15
)	Kui mitte lugeda seda, et üürileandjatel lubatakse oma tegevust läbi viia maksuameti teadmata, kõnealuse vahendusteenuse oluliseks elemendiks. See tähendaks aga pettuse eeldamist.
(
16
)	Tema üürimakselt tehtud mahaarvamine.
(
17
)	Vt selle kohta 11. juuni 2015. aasta kohtuotsus Berlington Ungari jt (C‑98/14, EU:C:2015:386, punktid 96 ning 97).
(
18
)	27. aprilli 2022. aasta kohtuotsus (C‑674/20, edaspidi „kohtuotsus Airbnb Ireland, EU:C:2022:303, resolutsiooni punkt 1).
(
19
)	Nimetatud kohtuotsuse resolutsiooni punkt 2.
(
20
)	Vt selle kohtuotsuse punktid 32–34.
(
21
)	Selle kohtuotsuse punkt 46 ja seal viidatud kohtupraktika.
(
22
)	Vt 3. märtsi 2020. aasta kohtuotsus Google Ireland (C‑482/18, EU:C:2020:141, punkt 26).
(
23
)	Vt selle kohta Perrot, A., „L’économie digitale et ses enjeux: le point de vue de l’économiste“, AJ Contrats d’affaires Concurrence Distribution, nr 2, Dalloz Revues, veebruar 2016, lk 74.
(
24
)	26. juuni 2001. aasta kohtuotsus komisjon vs. Itaalia (C‑212/99, EU:C:2001:357).
(
25
)	Vt liikmesriikide maksualase pädevuse ulatuse kohta kohtujurist Kokott’i ettepanek kohtuasjas Google Ireland (C‑482/18, EU:C:2019:728, punktid 42–47).
(
26
)	Vt selle kohta 26. veebruari 2019. aasta kohtuotsus N Luxembourg 1 jt (C‑115/16, C‑118/16, C‑119/16 ja C‑299/16, EU:C:2019:134, punkt 159).
(
27
)	Vt selle kohta 26. veebruari 2019. aasta kohtuotsus N Luxembourg 1 jt (C‑115/16, C‑118/16, C‑119/16 ja C‑299/16, EU:C:2019:134, punkt 160).
(
28
)	26. veebruari 2019. aasta kohtuotsus N Luxembourg 1 jt (C‑115/16, C‑118/16, C‑119/16 ja C‑299/16, EU:C:2019:134, punkt 160 ning seal viidatud kohtupraktika).
(
29
)	Vt siiski 11. detsembri 2014. aasta kohtuotsus komisjon vs. Hispaania (C‑678/11, EU:C:2014:2434, punkt 47), milles Euroopa Kohus nõustus, kuigi obiter dictum’i kujul, piiriülese teenuse osutajate sellise kohustusega.
(
30
)	Vt selle kohta 16. märtsi 2021. aasta kohtuotsus komisjon vs. Poola (C‑562/19 P, EU:C:2021:201, punkt 38).
(
31
)	Vt residendist ja mitteresidendist maksumaksjate olukorra kohta eelkõige 14. detsembri 2006. aasta kohtuotsus Denkavit Internationaal ja Denkavit France (C‑170/05, EU:C:2006:783, punktid 23–25). Sama loogikat võib minu arvates kohaldada ka isikute suhtes, kes ei ole küll maksumaksjad, kuid vastutavad siiski riigikassale maksu ülekandmise eest.
(
32
)	11. detsembri 2014. aasta kohtuotsus (C‑678/11, EU:C:2014:2434, nimelt punktid 57–59 ja 61).
(
33
)	See tähendab 5. juuli 2007. aasta kohtuotsus komisjon vs. Belgia (C‑522/04, EU:C:2007:405).
(
34
)	Vt 11. detsembri 2014. aasta kohtuotsus komisjon vs. Hispaania (C‑678/11, EU:C:2014:2434, eriti punktid 54 ja 55).
(
35
)	Vt 11. detsembri 2014. aasta kohtuotsus komisjon vs. Hispaania (C‑678/11, EU:C:2014:2434, eriti punkt 44).
(
36
)	Pooltel on seevastu õigus pöörduda eelotsusetaotluse esitamiseks pädeva kohtuniku poole.
(
37
)	Vt hiljutine viide sellele kohtupraktikale, 6. oktoobri 2021. aasta kohtuotsus Consorzio Italian Management ja Catania Multiservizi (C‑561/19, EU:C:2021:799, punktid 53–58).
(
38
)	6. oktoobri 2021. aasta kohtuotsus Consorzio Italian Management ja Catania Multiservizi (C‑561/19, EU:C:2021:799, punktid 68 ning 69).