62006CC0306
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
M. POIARES MADURO
esitatud 18. oktoobril 2007 (
1
)
Kohtuasi C-306/06
01051 Telecom GmbH
versus
Deutsche Telekom AG
„Direktiiv 2000/35/EÜ — Hilinenud maksmisega võitlemine äritehingute puhul — Artikli 3 lõike 1 punkti c alapunkt ii — Hilinenud maksmine — Pangaülekanne — Kuupäev, mil makse tuleb lugeda sooritatuks”
1.
Käesoleva eelotsusetaotlusega esitab Oberlandesgericht Köln (Saksamaa) Euroopa Kohtule küsimuse parlamendi ja nõukogu 29. juuni 2000. aasta direktiivi 2000/35/EÜ (
2
) hilinenud maksmisega võitlemise kohta äritehingute puhul artikli 3 lõike 1 punkti c alapunkti ii tõlgendamise kohta.
2.
Sisuliselt küsitakse Euroopa Kohtult, kas eespool viidatud säte, mille kohaselt on mitmetes keeleversioonides ja eelkõige saksakeelses versioonis võlausaldajal õigus saada hilinenud maksmise eest intressi, kui „ta ei ole saanud makstavat summat õigel ajal, välja arvatud juhul, kui viivituse eest ei vastuta võlgnik”, tähendab, et pangaülekandega tasumise korral peab maksmisele kuuluv summa olema tähtaegselt võlausaldaja kontole krediteeritud või piisab viivitusintressi ärahoidmiseks või lõpetamiseks tähtaegselt tehtud maksekorraldusest.
3.
Tuleb kohe täpsustada, et kuigi see küsimus võib olla üllatav teatud keeleversioonides, (
3
) milles ei ole alati viidatud makstava summa õigeaegsele saamisele, ei sea see kahtluse alla käesoleva kohtuasja keskset küsimust, milleks on riskide jaotumine võlausaldaja ja võlgniku vahel olukorras, kus viimane maksmisega hilinemise eest ei vastuta.
I. Põhikohtuasi, õiguslik raamistik ja eelotsuse küsimus
4.
Põhikohtuasjas, mille poolteks on 01051 Telecom GmbH (edaspidi „hageja”) ja Deutsche Telekom AG (edaspidi „Deutsche Telekom”), käsitletakse viivitusintressi maksmise küsimust. Need kaks äriühingut osutavad avalikkusele või võrguoperaatoritele suunatud teenuseid. Deutsche Telekom osutab lisaks ka arvete esitamise teenuseid sellistele operaatoritele nagu hageja.
5.
1998. aastast on kahe kõnealuse operaatori vahel vastastikuse sidumise leping, mille kohaselt esitavad pooled kõnealuse lepingu alusel osutatud teenuste eest vastastikku arved ning arvutavad selle alusel maksmisele kuuluvad summad. Seda lepingut on korduvalt muudetud. Lepingu viimane versioon, mis kannab kuupäeva 26. juuni 2002, näeb artiklis 17.5 maksmise hilinemise osas ette:
„Maksmine loetakse hilinenuks 30 päeva pärast arve esitamist ja kättesaamist, välja arvatud juhul, kui see on vastava teatamisega juba tuvastatud.”
6.
Lisaks sõlmisid pooled 2001. aastal arvete esitamise ja võlgade sissenõudmise lepingu, mille punkt 8 näeb ette:
„Lepingupartner võib kalendrikuu 15. päeval või viimasel päeval esitada Deutsche Telekomile arve talle osutatud teenuste eest summas, mis on Deutsche Telekomi poolt heaks kiidetud ning millele on lisatud käibemaks. Arvel märgitud summa tuleb krediteerida arves märgitud kontole või tasaarvestada hiljemalt 30 päeva jooksul pärast arve kättesaamist.”
7.
Hagejaks olev äriühing on seisukohal, et arvete esitamise ja võlgade sissenõudmise lepingu eespool nimetatud sätet tuleb kohaldada vastastikuse sidumise lepingu raames, nii et maksmise hilinemise või viivitusintressi maksmise kohustuse ärahoidmine või lõppemine sõltub muude tingimuste kõrval arvel esitatud summa kättesaamisest või arvestuskande tegemisest. Samuti leiab ta, et tal on õigus nõuda Deutsche Telekomilt viivitusintressi maksmist pärast tasaarvestuse tegemist saadud jääksummalt juhul, kui 30. päeval pärast arve kättesaamist ei ole maksmisele kuuluvat summat täies ulatuses tema arvele üle kantud.
8.
Kostja on vastupidisel seisukohal ning leiab, et sellist kokkulepet ei ole. Ta väidab, et tasus maksmisele kuuluvad summad vastastikuse sidumise lepingu alusel, esitades tähtaegselt oma pangale maksekorraldused, mille viimane ka kätte sai.
9.
Nii esimese astme kohus kui apellatsioonikohus leidsid, et arvete esitamise ja võlgade sissenõudmise lepingu üleviimine vastastikuse sidumise lepingusse on välistatud. Neil asjaoludel ja olukorras, kus vastastikuse sidumise lepingus puuduvad täpsustused aja kohta, millal viivitusintressi pangaülekandega maksmise korral arvestama hakatakse, kuulub kohaldamisele siseriiklik õigus.
10.
Saksa tsiviilseadustiku (Bürgerliches Gesetzbuch, edaspidi „BGB”) § 269 sätestab:
„(1)   Kui soorituskohta ei ole määratud ja see ei tulene ka asjaoludest, iseäranis võlasuhte olemusest, peab sooritus toimuma kohas, kus oli võlasuhte tekkimise ajal võlgniku asukoht.
(2)   Kui kohustus on tekkinud võlgniku majandustegevuses, asendab juhul, kui võlgniku äriline tegevuskoht asub muus kohas, asukohta tegevuskoht.
(3)   Ainuüksi asjaolust, et võlgnik võttis üle saatekulud, ei saa tuletada, et koht, kuhu saatmine peab toimuma, peab olema soorituskoht.”
11.
BGB § 270 on sõnastatud järgmiselt:
„(1)   Kahtluse korral peab võlgnik raha omal riisikol ja kulul võlausaldaja asukohta toimetama.
(2)   Kui nõue on tekkinud võlausaldaja majandustegevuses, asendab juhul, kui võlausaldaja äriline tegevuskoht asub muus kohas, asukohta tegevuskoht.
(3)   Kui peale võlasuhte tekkimist toimunud võlausaldaja asukoha või tegevuskoha muutmisega suurenevad kättetoimetamise kulud või risk, peab võlausaldaja esimesel juhul kandma lisakulud, teisel juhul riski.
(4)   Sätted soorituskoha kohta jäävad puutumata.”
12.
Siseriiklikus kohtupraktikas ja õigusteoorias omandatud tähenduses tuleneb neist paragrahvidest, et pangaülekandega maksmise korral, nagu käesoleval juhul, loetakse sooritus tähtaegselt tehtuks, kui (i) maksekorraldus on saabunud võlgniku krediidiasutusse enne tähtaja lõppu, (ii) võlgniku kontol on piisav summa või selle summa ulatuses krediit ja (iii) võlgniku krediidiasutus võtab maksekorralduse vastu. Teisiti öeldes ei ole makse sooritatuks lugemiseks vajalik, et summa oleks füüsiliselt võlausaldaja kontole krediteeritud.
13.
Direktiivi 2000/35 ülevõtmisega muudetud kujul sätestab BGB § 286:
„(1)   Kui võlgnik ei täida oma kohustust võlausaldaja poolt pärast tähtaja lõppu esitatud meeldetuletuse peale, siis on ta meeldetuletuse alusel viivituses. Soorituse saamise eesmärgil hagi esitamine ja makseteatise esitamine loetakse meeldetuletusega samaväärseks.
(2)   Meeldetuletus ei ole vajalik, kui:
1)
soorituse tähtaeg on määratud kalendri järgi,
2)
sooritusele peab eelnema teatud sündmus ja soorituse teostamiseks on määratud vastav tähtaeg, nii et alates nimetatud sündmuse toimumisest on võimalik tähtaeg arvestada kalendri järgi,
3)
võlgnik keeldub otsustavalt ja lõplikult oma kohustuse täitmisest,
4)
kohene viivituses olijaks lugemine on õigustatud erandjuhtudel ja võttes arvesse mõlema poole huve.
(3)   Võlgnik on viivituses hiljemalt 30 päeva pärast tähtaja lõppu ja arve või samaväärse maksetaotluse esitamist, kui ta ei ole eelnevalt sooritust teinud; tarbijast võlgniku puhul kehtib see üksnes juhul, kui arvel või maksetaotluses on märgitud selle täpne tagajärg. Kui arve või maksetaotluse kättesaamise kuupäev ei ole kindel, on võlgnik, kes ei ole tarbija, viivituses hiljemalt 30 päeva pärast tähtaja lõppu ja vastusoorituse saamist.
(4)   Võlgnik ei ole viivituses, kui sooritust ei toimu asjaolude tõttu, mille eest ta ei vastuta.”
14.
Direktiiv 2000/35 hilinenud maksmise kohta, mis on sel kujul üle võetud, näeb muu hulgas artiklis 3 ette:
„1.   Liikmesriigid tagavad, et:
a)
punkti d kohast intressi tuleb maksta alates päevast, mis järgneb lepingus fikseeritud maksekuupäevale või maksetähtaja lõpule;
b)
kui maksekuupäev või -tähtaeg ei ole lepingus kindlaks määratud, tuleb intressi hakata maksma automaatselt ilma, et selleks oleks vaja meeldetuletust:
i)
30 päeva pärast kuupäeva, mil võlgnik sai kätte arve või samaväärse maksetaotluse või
ii)
kui arve või samaväärse maksetaotluse kättesaamise kuupäev ei ole kindel, siis 30 päeva pärast kauba või teenuste kättesaamist või
iii)
kui võlgnik saab arve või samaväärse maksetaotluse kätte enne kaupu või teenuseid, siis 30 päeva pärast kaupade või teenuste kättesaamist või [täpsustatud tõlge]
iv)
kui seaduse või lepinguga on ette nähtud heakskiitmise või kontrollimise kord, millega kinnitatakse kauba või teenuse vastavust lepingule ja kui võlgnik saab arve või samaväärse maksetaotluse kätte enne sellise heakskiitmise või kontrollimise kuupäeva või sel kuupäeval, siis 30 päeva pärast nimetatud toimingu kuupäeva;
c)
võlausaldajal on õigus saada hilinenud maksmise eest intressi, kuivõrd:
i)
ta on täitnud oma lepingulised ja juriidilised kohustused ja
ii)
ta ei ole saanud makstavat summat õigel ajal, välja arvatud juhul, kui viivituse eest ei vastuta võlgnik;
[…]”
15.
Landgericht Bonn rahuldas osaliselt äriühingu 01051 Telecomi hagi, leides, et direktiivi 2000/35 artikli 3 lõike 1 punkti c alapunkt ii, mille kohaselt on võlausaldajal hilinenud maksmise korral õigus saada intressi, kui ta ei ole saanud nõutavat summat õigel ajal, viitab sellele, et juhul, kui ta ei ole makstavat summat õigel ajal kätte saanud, on viivitusintressi arvestamise alguseks asjaolu, et võlausaldaja ei ole makstavat summat õigel ajal saanud ja seda isegi juhul, kui maksekorraldus on tehtud tähtaegselt.
16.
Apellatsiooniastmes märkis Oberlandesgericht Köln, et direktiivile 2000/35 saab antud juhul tugineda üksnes vastastikuse sidumise lepingu lünkade täitmiseks ning leidis, et direktiivi artikli 3 lõike 1 punkti c alapunkt ii võib olla ka kooskõlas Saksa õiguses ülekaaluka tõlgendusega, mille kohaselt on pangaülekandega maksmise korral oluline maksekorralduse hilinenud tegemine, mitte summa hilinenud kättesaamine. Eespool nimetatud artikkel, mis täpsustab, et intressi ei maksta, kui võlgnik „viivituse eest ei vastuta”, näitab eelotsusetaotluse esitanud kohtu arvates, et makse, sh hilinenud makse, võib lugeda võlausaldaja jaoks tähtaegselt „kättesaaduks”, kui võlgnik on teinud kõik vajaliku, et makstav summa kantaks üle õigel ajal.
17.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus tunnistab siiski, et asjaomase sätte tõlgendamine ei ole ühetaoline. Eelkõige võivad mõisted saksa, prantsuse ja inglise keeles vastavalt erhalten, reçu, received viidata sellele, et hilinenud maksmise vältimiseks direktiivi tähenduses peab summa laekuma võlausaldajale enne kohaldatava tähtaja lõppu.
18.
Neil asjaoludel otsustas Oberlandesgericht Köln kohtuliku arutamise peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse:
„Kas Euroopa Parlamendi ja nõukogu 29. juuni 2000. aasta direktiivi 2000/35/EÜ hilinenud maksmisega võitlemise kohta äritehingute puhul artikli 3 lõike 1 punkti c alapunktiga ii on kooskõlas selline siseriiklik õigusnorm, mille kohaselt ei sõltu võlgniku pangaülekandega sooritatud makse, mis hoiab ära maksmisega hilinemise tekke või lõpetab juba tekkinud maksmisega hilinemise, sellest hetkest, millal rahasumma võlausaldaja kontole krediteeritakse, vaid hetkest, millal võlgnik teeb tema kontol piisavate vahendite või vastava summa ulatuses krediidilimiidi olemasolu korral panga poolt vastuvõetud maksekorralduse?”
II. Õiguslik analüüs
19.
Enne sisulise analüüsi juurde tulemist tuleb kõigepealt uurida eelotsuse küsimuse vastuvõetavust.
A. Vastuvõetavus
20.
Kuigi esitatud eelotsuse küsimuse vastuvõetavus ei paista poolte märkuste põhjal vaieldav, väärib see siiski sügavamat uurimist.
21.
Eraõiguslike isikute vaheliste vaidluste osas tuleb võtta arvesse asjaolu, et vastavalt Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikale ei saa direktiivi kui sellisega anda isikutele nendevahelistes suhetes õigusi ja panna kohustusi. (
4
) Euroopa Kohus meenutas seda põhimõtet QDQ Media kohtuotsuses (
5
) vastusena eelotsuse küsimusele, mis puudutas samuti direktiivi 2000/35 tõlgendamist.
22.
Sellega seoses märkis Euroopa Kohus kindlalt, et vastavalt EÜ artiklis 10 sätestatud kooskõlalise tõlgendamise ja lojaalse koostöö põhimõtetele on siseriiklik kohus, kellel palutakse tõlgendada siseriiklikku õigust, kohustatud seda tegema võimalikult suures ulatuses asjakohase direktiivi sõnastust ja eesmärki arvestades, et saavutada direktiiviga sätestatud eesmärk. (
6
)
23.
Sellist kohustust ei sea põhikohtuasjas kahtluse alla asjaolu, et direktiivi 2000/35 ülevõtmise tähtaeg ei olnud asjaolude ilmnemise ajal veel lõppenud.
24.
Alates Inter-Environnement Wallonie kohtuotsusest (
7
) on Euroopa Kohus EÜ artikli 10 teise lõigu ja EÜ artikli 249 alusel leidnud, et ülevõtmise tähtaja jooksul peavad adressaatideks olevad liikmesriigid hoiduma selliste sätete vastuvõtmisest, mis võiksid tõsiselt kahjustada direktiivis ette nähtud tulemuse saavutamist. See kehtib veelgi enam, kui Euroopa Kohtule esitatud küsimus ei puuduta siseriikliku õigusnormi võimalikku välistamist, vaid selle tõlgendamist olukorras, kus see on asjaomases õiguskorras juba kahtlusi tekitanud. Lisaks on Euroopa Kohus täpsustanud, et:
„alates kuupäevast, mil direktiiv on jõustunud, peavad liikmesriikide kohtud niipalju kui võimalik hoiduma tõlgendamast riigi õigust viisil, mis võib pärast ülevõtmise tähtaja möödumist tõsiselt kahjustada selle direktiiviga järgitava eesmärgi saavutamist”. (
8
)
25.
Põhikohtuasjas otsustas liikmesriigi seadusandja BGB § 286 vastuvõtmisega võtta direktiiv 2000/35 üle ennetavalt. Sellises olukorras leiab Euroopa Kohus, et:
„Seega peab siseriiklik kohus siseriikliku õiguse ning eelkõige selliste õigusaktide rakendamisel, mis on vastu võetud direktiiviga kehtestatud nõuete täitmiseks, tõlgendama siseriiklikku õigust võimalikult suures ulatuses, arvestades asjakohase direktiivi sõnastust ja eesmärki, et saavutada direktiiviga sätestatud tulemus ning seeläbi täita EÜ artikli 249 kolmanda lõigu nõudeid.” (
9
)
26.
Neil asjaoludel peab kohus ülevõetavate sätete tõlgendamisel vastavalt direktiivile võtma arvesse liikmesriigi seadusandja tahet, kes soovis kiiret ülevõtmist. (
10
) Kuna BGB §-e 269, 270 ja 286 võib tõlgendada mitmeti, siis sõltub kohtuasja lahendus suuresti Euroopa Kohtu poolt direktiivi hilinenud maksmise kohta artikli 3 lõike 1 punkti c alapunktile ii antud tõlgendusest, mistõttu tuleb Euroopa Kohtule esitatud küsimust pidada asjakohaseks.
B. Direktiivi 2000/35 artikli 3 lõike 1 punkti c alapunkti ii tõlgendamine
27.
Sisuliselt palutakse Euroopa Kohtul määratleda, millisest pangaülekandega teostatud makse etapist võib kaubandustehingu raames tehtud makse sooritatuks lugeda nii, et see ei anna sellest tulenevalt alust viivitusintressi nõudmiseks direktiivi 2000/35 tähenduses.
28.
Hageja ja Euroopa Ühenduste Komisjon pooldavad direktiivi 2000/35 artikli 3 lõike 1 punkti c alapunkti ii ranget mõistmist, leides, et see säte paneb võlgnikule kohustuse tagada, et makstav summa oleks tähtaja lõppedes võlausaldaja valduses. Teisiti öeldes on üksnes hetk, mil raha krediteeritakse reaalselt võlausaldaja kontole, sellise tähendusega, mis lõpetab või hoiab ära viivitusintressi maksmise.
29.
On tõsi, et nimetatud artikli sõnasõnaline tõlgendamine enamikus keeleversioonides näib seda seisukohta toetavat, täpsustades, et võlgnikul on õigus saada viivitusintressi, kui ta ei „ole saanud makstavat summat õigel ajal”. Ühenduse seadusandja poolt valitud sõnastus lubab tõepoolest arvata, et makstav summa peab olema õigeks ajaks krediteeritud võlausaldaja kontole, et lõpetada viivitusintressi nõudmise õigus.
30.
Selle väite toetuseks tuleb ka märkida, et nagu ilmneb direktiivi 2000/35 seitsmendast, kuueteistkümnendast, üheksateistkümnendast ja kahekümnendast põhjendusest, on sellise nõude eesmärk tagada võlausaldaja kaitse selliste hilinenud maksmiste vastu, kuna need hilinemised kujutavad endast „takistust ühisturu nõuetekohasele toimimisele” (
11
). Grammatiline ja teleoloogiline tõlgendamine näivad esmapilgul toetavat nõuet, et makstav summa tuleb reaalselt tasuda selliselt, et võlausaldajal on võimalik tema kontole kantud summa oma valdusse saada.
31.
Siiski paneb selline tõlgendus võlgnikule vastutuse, mis ei peaks olema tema vastutus. See paneb viimasele kohustuse näha ette täpsed tähtajad, mis on erinevates asjaomastes krediidiasutustes ülekannete teostamiseks vajalikud. Kuigi võib eeldada, et maksekorralduse tegija peab eeldama tema krediidiasutuse tõttu tekkinud maksmisega hilinemisi, ei kehti see hilinemiste puhul, mille on põhjustanud võlausaldaja krediidiasutus või võlausaldaja ise. Selline tõlgendus oleks vastuolus ka Euroopa Parlamendi ja nõukogu 27. jaanuari 1997. aasta direktiivis 97/5/EÜ kreeditkorraldusega tehtud välismaksete kohta (
12
) antud tõlgendusega, mille kohaselt eeldatakse maksmise hilinemise korral võlausaldaja krediidiasutuse vastutust, mitte võlausaldaja oma. (
13
)
32.
Sellele vaatamata võib lahenduse välja lugeda Euroopa Kohtule tõlgendamiseks esitatud artikli teisest osast, mille kohaselt on võlausaldajal, kes ei ole makstavat summat õigel ajal kätte saanud, õigus saada viivitusintressi, „välja arvatud juhul, kui viivituse eest ei vastuta võlgnik”. Kohtuistungil väljendas komisjon ka seisukohta, mille kohaselt võib artikli 3 lõike 1 punkti c alapunkti ii tõlgendada selliselt, et sellega kehtestatakse põhimõte, mille kohaselt peab pangaülekandega maksmise korral hilinemise ärahoidmiseks või lõpetamiseks maksmisele kuuluv summa õigel ajal võlausaldaja kontole laekuma, välja arvatud juhtudel, mida tuleb veel täpsustada, kus vastutus maksmisega hilinemise eest ei ole omistatav võlgnikule. Selline tõlgendus eeldab siiski eraldusjoont direktiivi artikli 3 lõike 1 punkti c alapunkti ii kahe osa vahel ning põhimõtte ja selle erandi vahel, mis ei määratle asjaolusid, mille puhul ei loeta võlgnikku vastutavaks.
33.
Mulle näib, et selline tõlgendus ei ole vastuvõetav kahel põhimõttelisel põhjusel. Esiteks ja vaatamata selgele arengule pangaülekannete tähtaegade ja läbipaistvuse küsimuses (
14
) on võlgnikul käesoleval ajal siiski võimatu kindlalt välja selgitada kuupäev, millal võlausaldaja krediidiasutus tema rahasummad võlausaldaja kontole kannab. Seetõttu kahjustaks sellise põhimõtte rakendamine, milles sisalduv nõue on üksnes hinnanguline, õiguskindluse põhimõtet. Veelgi enam, vastavalt võlgniku vastutuse puudumise tuvastamiseks toodud kriteeriumidele võib viidatud lähenemine tekitada õiguskindluse puudumist nii võlgniku kui võlausaldaja jaoks. Kui on võimalik, et võlgnik satub olukorda, kus tal ei ole võimalik määratleda hetke, millal ta on oma kohustusest vabastatud, võib võlausaldajale samuti tekkida risk, mida ta ei saa kontrollida juhul, kui hilinenud maksmine on omistatav võlgniku krediidiasutusele.
34.
Teiseks jätaks esitatud tõlgendus liikmesriikide hinnata asjaolud, mille puhul ei vastuta hilinenud maksmise eest võlgnik. Kuigi neid erandeid tuleb tõlgendada kitsalt, võivad sellega taas tekkida liikmesriikidevahelised erinevused, mis on otseselt vastuolus direktiiviga 2000/35 sätestatud ühtlustamiseesmärgiga ning üldisemalt ühisturu nõuetekohase toimimisega. Kümnendas põhjenduses on märgitud: „kui siseriiklike ja piiriüleste tehingute suhtes kohaldataks märkimisväärselt erinevaid eeskirju, põhjustaks see konkurentsikahjustusi”. See oleks nii juhul, kui vastutusest vabastamise üle tuleks otsustada siseriikliku õiguse raames, mida reguleerivad õigusnormid on erinevad.
35.
Lisaks sellele, kuigi direktiivis on mitmel korral viidatud siseriiklikele õiguskordadele ja vaatamata sellele, et see piirdub hilinenud maksmise vastase võitluse küsimuses üksnes miinimumnõuete sätestamisega, ei nähtu sellist viidet artikli 3 lõike 1 punkti c alapunktist ii. Seega tuleneb nii ühenduse õiguse ühetaolise kohaldamise nõudest kui võrdsuse põhimõttest, et vastutuse mõiste hilinenud maksmise valdkonnas on ühenduse õiguse autonoomne mõiste, mida tuleb tõlgendada ühetaoliselt. (
15
)
36.
Igal juhul tuleb meenutada, et direktiiv 2000/35 on vastu võetud EÜ artiklile 95 tuginedes. Sellest tulenevalt on direktiivi eesmärk tõesti liikmesriikide õigusnormide ühtlustamine. Sel eesmärgil on direktiivi ülesanne eemaldada ühisturu nõuetekohase toimimise takistused, mis tulenevad muu hulgas liikmesriikide õiguskordade vahelistest erinevustest. Artikli 3 lõike 1 punkti c alapunkti ii tõlgendamine viisil, mis jätaks liikmesriikidele pädevuse sisustada mõiste „makstava summa saamine õigel ajal” nagu ka olukorrad, millal võlgniku vastutus hilinenud maksmise eest on välistatud, seaks — nagu on juba rõhutatud — liikmesriikide õigusnormide vahel taas sisse erinevused, mida ühenduse seadusandja on soovinud vältida.
37.
Samamoodi ei vastaks direktiivi eesmärkidele seisukoht, et üksnes maksekorralduse tegemine, mille võlgniku krediidiasutus on vastu võtnud, vabastab võlgniku oma kohustusest. Selline tõlgendus vähendaks direktiivi kasulikku mõju. Direktiivi eesmärk on keelata „lepinguvabaduse kuritarvitamine võlausaldaja kahjuks”. (
16
) Sellist kuritarvitamist iseloomustab muu hulgas asjaolu, et „tagatakse võlgnikule täiendav maksevalmidus võlausaldaja arvelt” (
17
). Käsitlus, mille kohaselt toob üksnes makstava summa hilinenud ülekanne, mitte hilinenud laekumine kaasa viivitusintressi maksmise, lubaks võlgnikul teha ülekande alles tähtaja viimasel päeval, eeldusel et ta saab oma krediidiasutuselt tähtaegselt kinnituse. Selline oportunistlik käitumine tooks kaasa direktiivis nimetatud lepinguvabaduse kuritarvitamise, lubades võlgnikul kasutada rahalisi ressursse päeva või päevade jooksul, mis eelnevad tähtaja viimasel päeval tehtud ülekandele, samas kui makstav summa peaks direktiivi kohaselt olema selleks kuupäevaks „kätte saadud”. (
18
) Samuti on ekslik Saksa valitsuse argument, mille kohaselt ei kahjustaks maksekorralduse tegemise lugemine makse tegemiseks direktiivi eesmärke. Selle õigusakti eesmärk ei ole seada võlgnikku soodsamasse olukorda, lubades tal kasutada rahalisi ressursse kuni tähtaja viimase päevani, vaid tagada võlausaldajale makstava summa kättesaamine maksetähtaja jooksul.
38.
Lisaks asetab direktiivi 2000/35 artikli 3 lõike 1 punkti c alapunkti ii selline tõlgendus võlausaldaja viivitusintressi nõudmise kuupäeva osas õiguslikult ebakindlasse olukorda. Kuigi intressi tuleb hilinenud maksekorralduse puhul maksta automaatselt, peab võlausaldajale olema teada kuupäev, millal maksekorraldus maksja krediidiasutusele edastati. Selle teabe saamiseks peaks võlausaldaja makse täpse kuupäeva väljaselgitamise tarvis seega astuma samme, et saada koopia lepingust, millega maksekorraldus vastu võeti. Jättes kõrvale asjaolu, et selline samm muudaks viivitusintressi nõudmise automaatset iseloomu, on siiski raske eitada, et see toob kaasa täiendavaid halduskohustusi võlausaldajale — või ka võlgnikule, kui on kindel, et ta tagab vajaliku teabe —, samas kui direktiivi 2000/35 otsene eesmärk on vältida sellist täiendavat haldus- ja finantskoormat. (
19
)
39.
Seega soovitan Euroopa Kohtul otsustada vahepealse lahenduse kasuks, mis tagaks õiglase riskide jaotuse võlausaldaja ja võlgniku vahel.
40.
Suhtelise järjekindluse tõttu, millega direktiivi 2000/35 enamikus keeleversioonides on leidnud kasutamist väljend „sai summa kätte”, ning direktiivi eesmärgi tõttu on keeruline mitte mõista sellist nõuet viisil, millest tulenevalt peab rahasumma olema võlgniku kontolt eemaldatud ning jõudma võlausaldajani. Aga juhul, kui Euroopa Kohus leiab kooskõlas direktiiviga krediidikorraldusega tehtud välismaksete kohta ja kooskõlas rahvusvahelises eraõiguses selle mõiste kasutamisega, et võlgnikku ei saa lugeda vastutavaks võlausaldaja ja tema krediidiasutuse vaheliste suhete eest, siis tundub olevat õigustatud asuda seisukohale, et see kohustus on täidetud, kui summa on jõudnud võlausaldaja krediidiasutusse ilma, et see oleks tingimata juba kantud võlausaldaja kontole.
41.
Seda tõlgendust toetab direktiivi artikli 3 lõike 1 punkti c alapunkti ii teine pool, mis väidab, et makstava summa maksetähtpäeval puudumine ei too kaasa viivitusintressi maksmist juhul, kui tähtaja ületamise eest ei vastuta võlgnik. Kuigi ta saab oma krediidiasutusega sõlmitud lepingu raames täpselt välja uurida kuupäeva, millal raha võlgniku krediidiasutusele edastati, ei ole tal seevastu võimalik mõjutada tähtaegu, mille jooksul võlausaldaja krediidiasutus summad võlausaldaja kontole kannab.
42.
Selline direktiivi 2000/35 artikli 3 lõike 1 punkti c alapunkti ii esimese osa tõlgendamine selle sätte teist osa silmas pidades võimaldab tagada suhtelise õiguskindluse võlausaldaja ja võlgniku vahelistes suhetes, kuna võlausaldajal on krediidiasutusega sõlmitud lepingust lähtuvalt kindlus kuupäeva osas, millal ta on oma kohustuse täitnud ning võlausaldajal on oma krediidiasutusega sama tagatis talle makstava summa kontole laekumise osas ilma, et nende kummagi suhted oma vastava krediidiasutusega ei hakkaks segama poolte omavahelisi suhteid. Mulle tundub, et pakutud tõlgendus tagab riskide õiglase jaotumise kriteeriumi alusel, mis võtab arvesse lepingupoolt, kellel on parem võimalus ette näha ja kontrollida riski ilmnemist.
III. Ettepanek
43.
Võttes arvesse eespool toodud kaalutlusi, soovitan Euroopa Kohtul vastata Oberlandesgericht Kölni esitatud eelotsuse küsimusele järgmiselt:
Parlamendi ja nõukogu 29. juuni 2000. aasta direktiivi 2000/35/EÜ hilinenud maksmisega võitlemise kohta äritehingute puhul artikli 3 lõike 1 punkti c alapunkt ii näeb ette, et selleks, et pangaülekandega teostatud makse hoiaks ära või lõpetaks viivitusintressi, peab makstav summa jõudma tähtaegselt võlausaldaja krediidiasutusse.
(
1
)	Algkeel: prantsuse.
(
2
)	EÜT L 200, lk 35; ELT eriväljaanne 17/01, lk 226.
(
3
)	Vt eelkõige portugalikeelset versiooni, milles direktiivi 2000/35 artikli 3 lõike 1 punkti c alapunkt ii on sõnastatud lihtsalt „O atraso seja imputável ao devedor”.
(
4
)	Vt eelkõige 26. veebruari 1986. aasta otsus kohtuasjas 152/84: Marshall (EKL 1986, lk 723); 13. novembri 1990. aasta otsus kohtuasjas C-106/89: Marleasing (EKL 1990, lk I-4135) ja 5. oktoobri 2004. aasta otsus liidetud kohtuasjades C-397/01–C-403/01 : Pfeiffer jt (EKL 2004, lk I-8835).
(
5
)	10. märtsi 2005. aasta otsus kohtuasjas C-235/03 (EKL 2005, lk I-1937).
(
6
)	10. aprilli 1984. aasta otsus kohtuasjas 14/83: von Colson ja Kamann (EKL 1984, lk 1891, punkt 26); eespool viidatud kohtuotsus Marleasing, punkt 8; eespool viidatud kohtuotsus Pfeiffer jt, punkt 113, ja 4. juuli 2006. aasta otsus kohtuasjas C-212/04: Adeneler jt (EKL 2006, lk I-6057, punkt 108).
(
7
)	18. detsembri 1997. aasta otsus kohtuasjas C-129/96 (EKL 1997, lk I-7411, punkt 50), mida hiljem on kinnitatud eelkõige 8. mai 2003. aasta otsuses kohtuasjas C-14/02: ATRAL (EKL 2003, lk I-4431, punkt 58).
(
8
)	Eespool joonealuses märkuses nr 6 viidatud kohtuotsus Adeneler jt, punkt 123.
(
9
)	Eespool joonealuses märkuses nr 4 viidatud kohtuotsus Pfeiffer jt, punkt 113.
(
10
)	Eespool joonealuses märkuses nr 4 viidatud otsus Pfeiffer jt ning joonealuses märkuses nr 6 viidatud otsus Adeneler jt.
(
11
)	Vt eelkõige direktiivi 2000/35 üheksas ja kümnes põhjendus, nagu need on toodud juba ka komisjoni 12. mai 1995. aasta soovituses 95/198/EÜ äritehingute maksetähtaegade kohta (EÜT L 127, lk 19).
(
12
)	EÜT L 43, lk 25; ELT eriväljaanne 06/02, lk 305.
(
13
)	Vt eelkõige direktiivi 97/5 artikli 6 lõiked 2 ja 3, samuti artikli 7 lõige 3.
(
14
)	Selles küsimuses saab uurida komisjoni aruannet Euroopa Parlamendile ja nõukogule direktiivi 97/5 rakendamise kohta (KOM (2002) 663 (lõplik)). Selles raportis on tuvastatud, et pea 90% ülekannetest laekuvad sihtpunkti soovitud ajal ja 8% kolme päeva jooksul pärast määratud tähtaega (punkt 3.7.2.1). Lisaks on tuvastatud, et need ülekanded kestsid keskmiselt 2,97 päeva; 95,4% jõudsid kohale kuue tööpäeva jooksul vastavalt tähtajale, mis on direktiivis 97/5 üldnormina sätestatud (punkt 3.8.2). Vt samuti ettepanek direktiivi makseteenuste kohta (KOM (2005) 603 (lõplik)), eriti selle direktiivi artiklid 26, 28 ja 60, mis sätestavad teenuseosutaja täpse teavitamiskohustuse makse saaja suhtes, mis puudutab eelkõige „osutatava makseteenuse sooritamisaega” (artikli 26 lõike 1 punkti a alapunkt ii). Eelnõus soovitakse nõuda ka maksja makseteenuse pakkujalt tagamist, et pärast aktseptimist krediteeritakse tellitud summa makse saaja maksekontole vähemalt esimese aktseptimisele järgneva tööpäeva lõpuks (artikkel 60).
(
15
)	Vt eelkõige 19. septembri 2000. aasta otsus kohtuasjas C-287/98: Linster (EKL 2000, lk I-6917, punkt 43); 11. märtsi 2003. aasta otsus kohtuasjas C-40/01: Ansul (EKL 2003, lk I-2439, punkt 26) ja 14. juuni 2007. aasta otsus kohtuasjas C-246/05: Armin Häupl (EKL 2007, lk I-4673, punkt 43).
(
16
)	Direktiivi 2000/35 üheksateistkümnes põhjendus.
(
17
)	Idem.
(
18
)	 Vt selle kohta ka Mengozzi, P., I ritardi di pagamento nelle transazioni commerciali: L’interpretazione delle norme nazionali di attuazione delle direttive comunitarie, Padova, CEDAM, 2007, lk 15.
(
19
)	Direktiivi 2000/35 seitsmes põhjendus.