62024CJ0115_RES
Kohtuasi C‑115/24
UJ
versus
Österreichische Zahnärztekammer
(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Oberster Gerichtshof)
Euroopa Kohtu (neljas koda) 11. septembri 2025. aasta kohtuotsus
Eelotsusetaotlus – Rahvatervis – Piiriülene tervishoiuteenus – Direktiiv 2011/24/EL – Artikli 3 punktid d ja e – Tervishoiuteenuse osutamine telemeditsiini kaudu – Mõiste „telemeditsiin“ – Telemeditsiini kaudu osutatav piiriülene tervishoiuteenus – Kompleksne ravi, mis sisaldab telemeditsiini kaudu ja kohapeal osutatavaid tervishoiuteenuseid – Ravi osutav liikmesriik – Direktiiv 2000/31/EÜ – Infoühiskonna teenus – Direktiiv 2005/36/EÜ – Kutsekvalifikatsioonid – Teenuste osutamise vabadus – Kohaldamisala – ELTL artikkel 56
Eelotsuse küsimused – Vastuvõetavus – Piirid – Küsimused, mis ei ole põhikohtuasja esemega seotud – Liidu õigusakti kohaldatavust puudutavad küsimused – Kohtuasja sisulist poolt käsitlevad küsimused
(ELTL artikkel 267)
(vt punkt 57)
Rahvatervis – Piiriülene tervishoiuteenus – Direktiiv 2011/24 – Telemeditsiini kaudu osutatav piiriülene tervishoiuteenus – Kompleksne ravi, mis sisaldab telemeditsiini kaudu osutatavaid tervishoiuteenuseid – Kriteeriumid – Tervishoiuteenuste osutamine sellise teenuseosutaja poolt, kes asub muus kui patsiendi kindlustajaliikmesriigis – Selliste teenuste osutamine vahemaa tagant ning eranditult info- ja kommunikatsioonitehnoloogiat kasutades
(Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2011/24, põhjendus 10 ja artikli 1 lõige 1, artikli 3 punktid a, d ja e ning artikli 7 lõige 7, direktiivid 2000/31 ja 2015/1535)
(vt punktid 63–70, 73, 74, 82–84 ja 90–93 ning resolutsiooni punkt 1)
Rahvatervis – Piiriülene tervishoiuteenus – Direktiiv 2011/24 – Kohaldamisala – Piiriüleste tervishoiuteenuste kulude hüvitamise piiramine – Puudumine – Tervishoiuteenuse osutamine telemeditsiini kaudu – Liidu õigusnormide ja selliste teenuste osutaja asukoha liikmesriigi õigusnormide kohaldatavus
(Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2009/31, artikli 2 punkt e ja artikli 3 lõige 1, ning direktiiv 2011/24, põhjendus 10 ja artikli 1 lõige 1, artikli 2 punkt e, artikli 3 punkt d ning artikkel 7)
(vt punktid 95, 96, 99, 102, 103, 106 ja 107 ning resolutsiooni punktid 2 ja 3)
Isikute vaba liikumine – Asutamisvabadus – Teenuste osutamise vabadus – Töötajad – Kutsekvalifikatsioonide tunnustamine – Direktiiv 2005/36 – Kohaldamisala – Telemeditsiini kaudu osutatav piiriülene tervishoiuteenus – Välistamine – Ühes liikmesriigis asuv teenuse osutaja, kes palub teises liikmesriigis asuval teenuse osutajal osutada tervishoiuteenust viimasena nimetatud liikmesriigis elavale patsiendile – Välistamine
(Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2005/36, artikkel 5, ja direktiiv 2011/24)
(vt punktid 109–118 ja resolutsiooni punkt 4)
Kokkuvõte
Euroopa Kohus, kellele Oberster Gerichtshof (Austria kõrgeim üldkohus) esitas eelotsusetaotluse, tegi otsuse mitme Euroopa Liidu teisese õiguse akti tõlgendamise kohta telemeditsiini puudutavas ja üha laienevas valdkonnas, mida on Euroopa Kohtu praktikas seni vähe käsitletud.
Austrias asuv hambaarst UJ, kellel on õigus osutada seal hambaraviteenuseid, osaleb partnerina hambaraviteenuste osutamises, mida osutavad selles liikmesriigis kaks Saksamaa äriühingut, kes kuuluvad kogu maailmas hambameditsiini valdkonnas tegutsevate ettevõtjate kontserni. Üks nendest äriühingutest, Urban Technology GmbH, reklaamib oma veebisaidil hambumuse korrigeerimist kapedega, mida tehakse DrSmile’i kaubamärgi all turustatavate hambakapede abil. Tema veebisaidi kaudu saavad potentsiaalsed kliendid broneerida vastuvõtuaja nn partnerhambaarsti juurde Austrias – nagu UJ. Sellise vastuvõtu ajal koostab nimetatud hambaarst oma praksises anamneesi, konsulteerib, teeb lõualuu 3D-skaneerimise ja kaperaviks vajalikud eeltoimingud. Seejärel saadab ta pildimaterjali ja soovituse kaperavi kohta teisele äriühingule, DZK Deutsche Zahnklinik GmbH-le.
DZK Deutsche Zahnklinikul on Saksa õiguse kohaselt tegevusluba ja muud vajalikud load, et pidada Saksamaal hambakliinikut. Patsientidega sõlmib raviteenuse osutamise lepingu ainult see äriühing. Ta saab hambakaped Urban Technologylt, kes omakorda tellib need kolmandatelt isikutelt, ja tagab pärast hambakapede paigaldamist patsientide edasise ravi DZK Deutsche Zahnkliniku mobiilirakenduse abil. Tal on lepinguline suhe partnerhambaarstiga ja ta tasub osutatud teenuste eest.
Österreichische Zahnärztekammer (Austria hambaarstide liit) esitas sellega seoses Landesgericht Klagenfurtile (Klagenfurti esimese astme kohus, Austria) UJi vastu hagi rikkumise lõpetamiseks koos hagi tagamise taotlusega, et keelata tal igasugune otsene või kaudne osalemine hambaravis, millega tegelevad Austrias välismaised äriühingud, kellel ei ole Austria õiguses nõutud tegevuslube. Kuna hagi tagamise taotlus jäeti rahuldamata, esitas ta määruskaebuse Oberlandesgericht Grazile (liidumaa kõrgeim kohus Grazis, Austria), kes rahuldas hagi tagamise taotluse, seejärel esitas UJ määruskaebuse kõrgeimale kohtule, kes pöördus eelotsusetaotlusega Euroopa Kohtusse.
Euroopa Kohtu hinnang
Esimesena võttis Euroopa Kohus seisukoha telemeditsiini kaudu osutatava piiriülese tervishoiuteenuse mõiste kohta direktiivi 2011/24 tähenduses (
1
).
Pärast märkimist, et mõiste „telemeditsiin“ on liidu õiguse autonoomne mõiste, rõhutas Euroopa Kohus esiteks, et grammatilise tõlgendamise järgi viitab selle sõna tavapärane tähendus juba oma etümoloogiast tulenevalt meditsiiniteenustele, mida osutatakse vahemaa tagant, kusjuures just eesliide „tele-“ viitab üksteisest eemal olemisele. Selleks, et telemeditsiiniteenus kuuluks piiriülese tervishoiuteenuse mõiste alla, on samuti vajalik, et seda osutatakse või see on määratud muus liikmesriigis kui kindlustajaliikmesriik.
Mis puudutab teiseks kontekstipõhist tõlgendamist, siis märkis Euroopa Kohus, et direktiivis 2011/24 on ette nähtud üldreegel, mida kohaldatakse põhimõtteliselt kõigile tervishoiuteenustele ja mille kohaselt on ravi osutav liikmesriik see liikmesriik, kelle territooriumil tervishoiuteenust tegelikult osutatakse. Telemeditsiini puhul lubab see direktiiv aga teha erandi, mille kohaselt loetakse, et tervishoiuteenust osutatakse liikmesriigis, kus tervishoiuteenuse osutaja asub. See erand, mida tuleb tõlgendada kitsalt, tähendab, et ravi osutav liikmesriik tuleb muu kui telemeditsiini abil osutatava ravi korral kindlaks määrata territooriumi alusel, kus tervishoiuteenust tegelikult osutatakse.
Euroopa Kohus märkis samuti, et kuna tervishoiuteenuse mõiste võib hõlmata väga erinevaid teenuseid, saab telemeditsiini raames osutatav teenus järelikult kuuluda piiriüleste tervishoiuteenuste hulka. Lisaks on direktiivi 2011/24 sätetes selgelt ette nähtud, et telemeditsiini kaudu osutatud või määratud tervishoiuteenused võivad kuuluda selles direktiivis määratletud „piiriüleste tervishoiuteenuste“ hulka (
2
).
Lisaks täpsustas Euroopa Kohus seoses infoühiskonna teenuste mõistega (
3
), et piiriüleseid tervishoiuteenuseid, mida teenuse osutaja osutab patsiendile nende üheaegsel kohalolul samas kohas, isegi kui need sisaldavad info- ja kommunikatsioonitehnoloogia kasutamist, ei saa pidada info- ja kommunikatsiooniühiskonna teenusteks ning seega ei saa need kuuluda telemeditsiini mõiste alla direktiivi 2011/24 tähenduses. Seevastu tervishoiuteenus, mida tegelikult osutatakse nende tehnoloogiate abil vahemaa tagant, st ilma teenuse osutaja ja patsiendi üheaegse füüsilise viibimiseta samas kohas, võib kuuluda infoühiskonna teenuse mõiste ja seega ka mõiste „telemeditsiin“ alla isegi siis, kui seda osutatakse kompleksse ravi käigus, mis sisaldab ka tervishoiuteenuseid, mida osutab patsiendiga füüsiliselt samas kohas olev teenuse osutaja.
Mis puudutab kolmandaks teleoloogilist tõlgendamist, siis rõhutas Euroopa Kohus, et telemeditsiin on meditsiiniline tegevus, mis on käsitletaval juhul piiriülene ja mis võimaldab ellu viia ühe direktiivi 2011/24 eesmärkidest, nimelt hõlbustada juurdepääsu tervishoiuteenustele, mida osutatakse liikmesriigis, kus asub nimetatud teenuse osutaja, mis on aga teine kui kindlustajaliikmesriik, kus elavad patsiendid, kellele see teenus on mõeldud. Sellega seoses leidis Euroopa Kohus, et sellise meditsiinilise tegevuse olemuse ja eripära tõttu, mis tuleneb tervishoiuteenuste vahemaa tagant osutamisest, st ilma tervishoiutöötaja ja patsiendi üheaegse kohalolekuta samas kohas, ning info- ja kommunikatsioonitehnoloogia kasutamisest, on liidu seadusandja seega näinud ette ravi osutava liikmesriigi ja sellise praktika suhtes kohaldatava õiguse kindlaksmääramise erandi.
Neljandaks märkis Euroopa Kohus, et direktiivi 2011/24 asjaomaste sätete tekkelugu ja eelkõige mõiste „telemeditsiin“ määratlus õigusakti ettevalmistavates materjalides toetab samuti järeldust, et selle mõiste puhul on määrav tegur asjaolu, et tervishoiuteenust osutab patsiendile muus liikmesriigis kui kindlustajaliikmesriigis asuv tervishoiuteenuse osutaja vahemaa tagant ja seega ilma patsiendi ja teenuse osutaja üheaegse füüsilise kohalolekuta info- ja kommunikatsioonitehnoloogia abil.
Seega leidis Euroopa Kohus kokkuvõtvalt, et direktiivi 2011/24 kohaselt kuuluvad piiriülese telemeditsiiniteenuse mõiste alla selle sätte tähenduses üksnes tervishoiuteenused, mida osutab patsiendile vahemaa tagant tervishoiuteenuse osutaja, kes asub muus liikmesriigis kui patsiendi kindlustajaliikmesriik, ja seega ilma patsiendi ja teenuse osutaja üheaegse füüsilise kohalolekuta samas kohas, kasutades eranditult info- ja kommunikatsioonitehnoloogiat.
Teisena täpsustas Euroopa Kohus direktiivi 2011/24 kohaldamisala.
Sellega seoses märkis ta ühelt poolt, et nii selle direktiivi eesmärgist kui ülesehitusest endast tuleneb, et direktiivi kohaldamisala ja seega selle sätte ulatus, milles on määratletud „ravi osutav liikmesriik“ (
4
), ei piirdu piiriüleste tervishoiuteenuste kulude hüvitamisega. Teiselt poolt tegi ta järelduse, et kuna piiriüleseid tervishoiuteenuseid, mis kuuluvad telemeditsiini alla, peetakse osutatuks liikmesriigis, kus tervishoiuteenuse osutaja asub, peavad need vastama selle liikmesriigi õigusaktidele ning kvaliteedi- ja ohutusstandarditele ning -juhistele, samuti ohutusstandardeid käsitlevatele liidu õigusaktidele. Lisaks märkis Euroopa Kohus, et nii direktiivi 2011/24 kui ka direktiivi 2000/31 kohaselt reguleerivad tervishoiuteenuse osutamist telemeditsiini abil selle liikmesriigi õigusnormid, kus on teenuse osutaja asukoht, kuna see võib vastata mõistele „infoühiskonna teenus“.
Kolmandana ja viimasena võttis Euroopa Kohus seisukoha direktiivis 2005/36 (
5
) ette nähtud teenuste osutamise vabaduse põhimõtte kohaldamisala kohta kutsekvalifikatsioonide tunnustamise raames.
Selle kohta märkis ta, et nimetatud direktiiv ei ole kohaldatav piiriülese telemeditsiiniteenuse osutaja ega liikmesriigis asuva teenuse osutaja suhtes, kes ise mujale asumata laseb teises liikmesriigis asuval teenuse osutajal viimati nimetatud liikmesriigis elavale patsiendile kohapeal tervishoiuteenuseid osutada.
Nimelt on direktiivis 2005/36 ühelt poolt sõnaselgelt ette nähtud, et direktiivi sätteid, mis käsitlevad teenuste osutamise vabadust, kohaldatakse üksnes juhul, kui teenuse osutaja asub vastuvõtva liikmesriigi territooriumile. Telemeditsiin eeldab aga tingimata, et tervishoiuteenust osutatakse ilma teise riiki asumata. Teiselt poolt järeldas Euroopa Kohus, et käsitletaval juhul ei võimalda ükski asjaolu asuda seisukohale, et tervishoiuteenuse osutaja asub vastuvõtva liikmesriigi territooriumile, kui see teenuse osutaja osutab seal teenust teise selles riigis asuva teenuse osutaja vahendusel.
(
1
)	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 9. märtsi 2011. aasta direktiivi 2011/24/EL patsiendiõiguste kohaldamise kohta piiriüleses tervishoius (ELT 2011, L 88, lk 45) artikli 3 punktid d ja e.
(
2
)	Vt direktiivi 2011/24 artikli 7 lõige 7, milles on ette nähtud, et kindlustajaliikmesriik võib piiriüleste tervishoiuteenuste, „sealhulgas telemeditsiini kaudu saadud tervishoiuteenuste“ kulude hüvitamist sooviva kindlustatud isiku suhtes kehtestada samu tingimusi, mis on kehtestatud selles riigis osutatud ravile. Seega kinnitab väljend „sealhulgas telemeditsiini kaudu saadud tervishoiuteenuste“ seda järeldust.
(
3
)	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 8. juuni 2000. aasta direktiivi 2000/31/EÜ infoühiskonna teenuste teatavate õiguslike aspektide, eriti elektroonilise kaubanduse kohta siseturul („direktiiv elektroonilise kaubanduse kohta“) (EÜT 2000, L 178, lk 1; ELT eriväljaanne 13/25, lk 399), artikli 2 kohaselt, koostoimes Euroopa Parlamendi ja nõukogu 9. septembri 2015. aasta direktiivi (EL) 2015/1535, millega nähakse ette tehnilistest eeskirjadest ning infoühiskonna teenuste eeskirjadest teatamise kord (ELT 2015, L 241, lk 1), artikli 1 lõike 1 punktiga b ja I lisaga.
(
4
)	Direktiivi 2011/24 artikli 3 punkt d.
(
5
)	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 7. septembri 2005. aasta direktiiv 2001/36/EÜ kutsekvalifikatsioonide tunnustamise kohta (ELT 2005, L 255, lk 22).