EUROOPA KOHTU OTSUS31. märts 1971(*)Autotranspordi Euroopa lepingKohtuasjas 22/70_Euroopa Ühenduste Komisjon,
esindaja: komisjoni õigustalituse asepeadirektor Gérard Olivier,
kohtudokumentide kättetoimetamise aadress Luxembourgis: õigusnõunik
Emile Reuter, boulevard Royal 4_hageja_versusEuroopa Ühenduste Nõukogu,
esindaja: nõukogu õigusnõustaja, nõukogu peasekretariaadi peadirektor
Ernst Wohlfart, keda abistas nõukogu peasekretariaadi direktor
Jean-Pierre Puissochet, kohtudokumentide kättetoimetamise aadress
Luxembourgis: Euroopa Investeerimispanga õigustalituse direktor
J. N. Van den Houten, place de Metz 2_kostja_mille
esemeks on nõue tühistada nõukogu 20. märtsi 1970. aasta
toimingud, mis on seotud rahvusvahelisel maanteeveol töötava sõiduki
meeskonna tööalase Euroopa kokkuleppe üle EMÜ liikmesriikide poolt
peetud läbirääkimiste ja kokkuleppe sõlmimisega_EUROOPA KOHUS_koosseisus:
president R. Lecourt, kodade esimehed A. M. Donner ja
A. Trabucchi, kohtunikud R. Monaco, J. Mertens de
Wilmars, P. Pescatore (ettekandja) ja H. Kutscher_kohtujurist: A. Dutheillet de Lamothe_kohtusekretär: A. Van Houtte_on teinud järgmiseotsuse[…]Põhjendused1        Euroopa
Ühenduste Komisjon taotles 19. mail 1970. aastal esitatud hagis,
et tühistataks nõukogu 20. märtsi 1970. aasta toimingud, mis
on seotud ühenduse liikmesriikide poolt Ühinenud Rahvaste
Organisatsiooni Euroopa Majanduskomisjoni egiidi all peetud
läbirääkimistega rahvusvahelisel maanteeveol töötava sõiduki meeskonna
tööalase Euroopa kokkuleppe üle ja kokkuleppe sõlmimisega (AETR).2        Nõukogu
poolt esitatud esmaseks vastuväiteks on, et hagi on vastuvõetamatu,
kuna asutamislepingu artikli 173 esimese lõigu mõttes ei kujuta
vaidlusalused toimingud endast vaidlustatavat akti.3        Selle
küsimuse üle otsustamiseks tuleks kõigepealt kindlaks teha, kelle
pädevusse mainitud kuupäeval kuulus läbirääkimiste pidamine ja
AETR-kokkuleppe sõlmimine.4        Nimetatud
toimingute õiguslik tagajärg on erinev olenevalt sellest, kas neid
toiminguid loetakse ühendusele antud volituste kasutamiseks või endiselt
liikmesriikidele kuuluva pädevuse kooskõlastatud kasutamise
väljenduseks.5        Vastuvõetamatuse
vastuväite üle otsustamiseks on seetõttu vaja kõigepealt kindlaks teha,
kas kõnealuste toimingute tegemise kuupäeval olid läbirääkimiste
pidamise ja AETR-kokkuleppe sõlmimise volitused ühendusel või
liikmesriikidel. 1.     Lähteküsimus6        Komisjon
on seisukohal, et asutamislepingu artiklit 75, millega anti
ühendusele volitused, mis üldsõnaliselt määratletuna peavad silmas ühise
transpordipoliitika rakendamist, tuleb kõnealuses valdkonnas kohaldada
ühtviisi nii välissuhetele kui ka sisemeetmetele.7        Komisjon
arvab, et kõnealuse sätte kasulik mõju võiks saada kahjustatud, kui
selle sättega antavad volitused, eelkõige õigus kehtestada „kõiki muid
kohaseid sätteid” nimetatud artikli lõike 1 punkti c
tähenduses, ei laieneks kokkulepete sõlmimisele kolmandate riikidega. 8        Isegi
kui väidetakse, et esialgu ei hõlmanud need volitused kogu transpordi
valdkonda, võivad need volitused muutuda üldvolitusteks ja
ainupädevuseks sedamööda, kuidas nimetatud valdkonnas hakatakse
rakendama ühist poliitikat.9        Nõukogu
omalt poolt väidab, et kuna ühendusel on üksnes need volitused, mis
talle on antud, ei saa tal olla õigust sõlmida kokkuleppeid kolmandate
riikidega, kui asutamislepingus ei ole seda selgesõnaliselt sätestatud.10      Nõukogu
arvates käsitletakse artiklis 75 üksnes ühendusesiseseid meetmeid
ja artiklit ei saa tõlgendada nii, nagu annaks see volitused sõlmida
rahvusvahelisi kokkuleppeid.11      Isegi
kui see oleks teisiti, ei saaks kõnealused volitused olla üldvolitused
ega ainupädevus, vaid oleksid parimal juhul konkureerivad liikmesriikide
pädevusega.12      Et
asutamislepingus puuduvad erisätted läbirääkimiste pidamise ja
rahvusvaheliste kokkulepete sõlmimise kohta transpordipoliitika
valdkonnas – kuhu oma olemuselt kuulub AETR-kokkulepe –, tuleb pöörduda
kolmandate riikidega suhtlemist reguleeriva ühenduse õiguse üldise
süsteemi poole.13      Artikkel 210 sätestab, et „ühendus on juriidiline isik”.14      See
asutamislepingu üld- ja lõppsätetele pühendatud kuuenda osa algusesse
paigutatud säte tähendab, et välissuhetes on ühendusel volitused astuda
lepingulistesse suhetesse kolmandate riikidega kõikidel eesmärkidel, mis
on määratletud asutamislepingu esimeses osas, mida kuues osa täiendab.15      Selleks,
et konkreetsel juhul otsustada ühenduse volituste üle sõlmida
rahvusvahelisi kokkuleppeid, tuleb ühtviisi arvesse võtta nii kogu
asutamislepingu ülesehitust kui ka lepingu materiaalõiguslikke norme.16      Need
volitused ei tulene üksnes asutamislepingu vastavatest selgesõnalistest
sätetest – nagu artiklid 113 ja 114 tolli- ja kaubanduskokkulepete
ning artikkel 238 assotsiatsioonilepingute kohta –, vaid võivad
tuleneda ka asutamislepingu muudest sätetest ning ühenduse
institutsioonide poolt nende sätete alusel vastu võetud õigusaktidest.17      Pärast
seda, kui komisjon võtab asutamislepinguga ettenähtud ühise poliitika
elluviimiseks vastu sätted, millega kehtestatakse mis tahes kujul
ühiseid eeskirju, ei ole liikmesriikidel enam õigust ei üksikult ega
isegi koos võtta kolmandate riikide ees niisuguseid kohustusi, mis neid
eeskirju riivavad.18      Sedamööda,
kuidas selliseid ühiseid eeskirju kasutusele võetakse, jääb ainult
ühendusele õigus võtta ja täita kolmandate riikide ees niisuguseid
lepingulisi kohustusi, mis mõjutavad kogu ühenduse õigussüsteemi
kohaldamisala.19      Asutamislepingu
sätete rakendamisel ei tohi ühendusesiseste meetmete süsteemi eraldada
välissuhete süsteemist.20      Artikli 3
punktis e on ühenduse eesmärkide hulgas eraldi märgitud ühise
transpordipoliitika kasutuselevõtt.21      Vastavalt
artiklile 5 peavad liikmesriigid ühelt poolt võtma kõik vajalikud
meetmed, et tagada asutamislepingust või ühenduse institutsioonide
aktidest tulenevate kohustuste täitmine, teiselt poolt aga hoiduma
kõikidest meetmetest, mis võiksid kahjustada asutamislepingu eesmärkide
saavutamist.22      Nende
sätete kõrvutamisel ilmneb, et niipea kui asutamislepingu eesmärkide
saavutamiseks on kehtestatud ühenduse eeskirjad, ei või liikmesriigid
ühenduse institutsioonidest mööda minnes võtta kohustusi, mis võiksid
neid eeskirju riivata või muuta nende ulatust.23      Vastavalt
artiklile 74 tuleb asutamislepingu eesmärgid transpordi valdkonnas
saavutada ühise poliitika kaudu.24      Sel
eesmärgil paneb asutamislepingu artikli 75 lõige 1 nõukogule
kohustuse kehtestada ühised eeskirjad ja lisaks sellele „kõik muud
asjakohased sätted”.25      Sama
sätte punkti a tähenduses tuleb neid ühiseid eeskirju kohaldada
„liikmesriigi territooriumile või sealt välja kulgeva rahvusvahelise
transpordi suhtes, samuti läbi ühe või mitme liikmesriigi territooriumi
kulgeva rahvusvahelise transpordi suhtes”.26      Kõnealune
säte käsitleb nii kolmandast riigist lähtuvat kui ka sinna suunduvat
transporti selles osas, mis kulgeb ühenduse territooriumil.27      Seega
eeldatakse, et ühenduse volitused laienevad rahvusvahelis-õiguslikele
suhetele ja hõlmavad seetõttu kõnealuses valdkonnas ka vajaduse sõlmida
kokkuleppeid asjaomaste kolmandate riikidega.28      Kuigi
artiklid 74 ja 75 tõepoolest ei anna ühendusele ühemõtteliselt
rahvusvaheliste kokkulepete sõlmimise volitusi, andis nõukogu määruse
nr 543/69 teatavate maanteevedusid käsitlevate sotsiaalõigusnormide
ühtlustamise kohta (EÜT L 77, lk 49) jõustumine
25. märtsil 1969 ühendusele vajalikud volitused sõlmida selle
määrusega reguleeritud valdkonnas kokkuleppeid kolmandate riikidega.29      Kõnealuste
volituste andmist väljendab sõnaselgelt nimetatud määruse
artikkel 3, milles sätestatakse, et „ühendus astub mis tahes
läbirääkimistesse kolmandate riikidega, mis võivad osutuda vajalikuks
käesoleva määruse rakendamiseks”.30      Et
AETR-kokkuleppe ainevald kuulub määruse nr 543/69
reguleerimisalasse, on ühendusel alates nimetatud määruse jõustumisest
olnud volitused pidada läbirääkimisi ja sõlmida kõnealune kokkulepe.31      Need
ühenduse volitused välistavad liikmesriikide konkureeriva pädevuse,
sest kõik ühenduse institutsioonidest mööda minnes võetud meetmed on
vastuolus ühisturu ühtsuse ja ühenduse õiguse ühetaolise kohaldamise
põhimõttega.32      Hagi vastuvõetavuse küsimus tuleb lahendada ülaltoodud õigusliku olukorra põhjal. 2.     Hagi vastuvõetavus33      Nõukogu
vaidlustab hagi vastuvõetavuse mitme põhjendusega, mis rajanevad
kõnealuste toimingute olemusel, ja teise võimalusena komisjoni huvi
väidetaval puudumisel kõnealuses küsimuses, tema varasemal hoiakul ja
hagi aegumise alusel. a) Väide 20. märtsi 1970. aasta toimingute olemuse kohta34      Nõukogu
on seisukohal, et 20. märtsi 1970. aasta toimingud ei kujuta
endast artikli 173 esimese lõigu esimese lauses nimetatud
vaidlustatavat akti.35      Neid
toiminguid ei saa oma vormi, eesmärgi ega sisu poolest pidada
määruseks, otsuseks ega direktiiviks artikli 189 tähenduses.36      Tegelikkuses
ei olnud need toimingud midagi rohkemat, kui liikmesriikidevahelise
poliitika kooskõlastamine nõukogu raames ning sellisena ei tekitanud
need mingeid õigusi, ei kehtestanud kohustusi ega muutnud õiguslikku
olukorda.37      Väidetavalt
on see järeldus seda tähtsam, et institutsioonidevahelise vaidluse
korral tuleb hagi vastuvõetavust hinnata eriti rangelt.38      Artikli 173
kohaselt peab Euroopa Kohus kontrollima „nõukogu […] õigusaktide
seaduslikkust, välja arvatud soovitused ja arvamused”.39      Et
ainsad küsimused, mille puhul ei saa liikmesriigid ja institutsioonid
esitada tühistamishagi, on „soovitused ja arvamused”, mis vastavalt
artikli 189 viimasele lõigule ei ole siduvad, siis käsitleb
artikkel 173 vaidlustatavate aktidena kõiki institutsioonide poolt
vastuvõetud meetmeid, millel on kavandatavalt õiguslikud tagajärjed.40      Sellise
vaidlustamise eesmärk on tagada, et asutamislepingu tõlgendamisel ja
kohaldamisel peetaks kinni seadusest, nagu nõuab artikkel 164.41      Selle
eesmärgiga ei oleks kooskõlas tõlgendada hagi vastuvõetavuse tingimusi
nii kitsendavalt, et see oleks piiratud üksnes artiklis 189
nimetatud liiki aktidega.42      Sellepärast
peab kõikide institutsioonide poolt võetud meetmete puhul, millel on
kavandatavalt õiguslikud tagajärjed, olema võimalik esitada hagi nende
tühistamiseks, olenemata nende meetmete olemusest või vormist.43      Kõnealuste toimingute olemuse üle tuleb otsustada ülaltoodu valguses.44      20. märtsi
1970. aasta istungil jõudis nõukogu pärast nõukogu liikmete ja
komisjoni esindaja arvamustevahetust mitmele „järeldusele”, millised
peaksid olema liikmesriikide valitsuste seisukohad otsustavatel
AETR-kokkulepe sõlmimisega seotud läbirääkimistel. 45      Need
meetmed käsitlesid osaliselt läbirääkimiste eesmärki ning osaliselt
läbirääkimiste korda.46      Läbirääkimiste
eesmärgi osas asus nõukogu seisukohale, et tuleb saavutada
AETR-kokkuleppe kohandamine vastavalt ühenduse määrusele, välja arvatud
teatavad määruses lubatavad erandid, mille peab heaks kiitma ühendus.47      Võttes
arvesse seatud eesmärki, kutsus nõukogu komisjoni üles õigel ajal ja
vastavalt asutamislepingu artikli 75 sätetele esitama vajalikke
ettepanekuid määruse nr 543/69 muutmiseks.48      Mis
puutub läbirääkimistesse, siis otsustas nõukogu vastavalt oma
varasematel istungitel vastuvõetud tegevuskavale, et läbirääkimised
tuleks lõpule viia kuuel liikmesriigil, kes saaksid AETR-kokkuleppe
osalisteks.49      Läbirääkimiste
ajal ja kokkuleppe sõlmimisel pidid liikmeriigid tegutsema ühiselt ning
pidevalt kooskõlastama oma seisukohti vastavalt tavalisele korrale
tihedas koostöös ühenduse institutsioonidega, kusjuures eesistujana pidi
toimima nõukogu eesistujaliikmesriigi delegatsioon.50      Protokollist
ei ilmne, et komisjon oleks esitanud vastuväiteid nõukogu poolt
määratletud läbirääkimiste eesmärgi suhtes.51      Küll
aga tegi komisjon selgesõnalise reservatsiooni läbirääkimiste korra
osas, väites, et komisjoni arvamuse kohaselt ei ole nõukogu seisukoht
kooskõlas asutamislepinguga, eelkõige selle artikliga 228.52      Eelnevast
järeldub, et nõukogu toimingud olid seotud küsimusega, mis kuulub
ühenduse pädevusse, ning liikmesriigid ei saanud seetõttu tegutseda
ühistest institutsioonidest mööda minnes.53      Seega
näib, et nõukogu poolt määratletud läbirääkimiste eesmärgi osas ei
saanud 20. märtsi 1970. aasta toimingud olla üksnes vabatahtliku
kooskõlastamise väljendus või selle tunnustamine, vaid nende eesmärk oli
kehtestada nii institutsioonide kui ka liikmesriikide suhtes siduva
iseloomuga tegevuskava, mis lõpuks pidi kajastuma määruses.54      Oma
järelduste läbirääkimiste korda käsitlevas osas võttis nõukogu vastu
meetmed, millega oli teatavatel tingimustel võimalik teha erandeid
asutamislepinguga kehtestatud kolmandate riikidega peetavate
läbirääkimiste ja kokkulepete sõlmimise korrast.55      Seega
tõid 20. märtsi 1970. aasta toimingud kaasa konkreetsed õiguslikud
tagajärjed nii ühenduse ja liikmesriikide vahelistes suhetes kui ka
institutsioonidevahelistes suhetes.a)     Muud väited vastuvõetavuse kohta56      Nõukogu
väite kohaselt tõestab 20. märtsi 1970. aasta toimingute
tühistamise võimalike tagajärgede analüüs, et nimetatud toimingutel ei
olnud mingeid õiguslikke tagajärgi.57      Niisugune
toimingute tühistamine kaotaks ära liikmesriikidevahelise
kooskõlastamise tunnustamise, kuid ei mõjutaks selle kooskõlastamise
tegelikku asetleidmist ega nende riikide edasist tegevust
AETR-kokkuleppe sõlmimisega seotud läbirääkimistel.58      Nõukogu
väidab, et kuna komisjoni hagi ei saa saavutada oma eesmärki, puudub
huvi selle esitamiseks.59      Artikkel 174
sätestab: „kui hagi on põhjendatud, tunnistab Euroopa Kohus
asjassepuutuva õigusakti tühiseks”.60      Kui
seda tehtaks, tunnistataks nõukogu toimingud olematuks, kuivõrd Euroopa
Kohus on need tühistanud; vaidluse pooled asetataks siis
lähtepositsioonidele ja nad peaksid vaidlusalused küsimused uuesti läbi
vaatama, et lahendada need kooskõlas ühenduse õigusega.61      Seetõttu pole kahtlust, et komisjonil on huvi hagimenetluse jätkamiseks.62      Edasi
on nõukogu arvamusel, et komisjonil ei ole enam õigust niisugust hagi
esitada, sest komisjon vastutab ise kõnealuse olukorra eest seetõttu, et
jättis õigel ajal ühenduse volituste kasutamiseks vajalikud meetmed
võtmata ega esitanud nõukogule asjakohaseid ettepanekuid.63      Et
komisjoni poolt Euroopa Kohtu ette toodud küsimused on seotud ühenduse
institutsioonilise ülesehitusega, ei saa hagi vastuvõetavus sõltuda
hageja varasemast tegevusetusest või vigadest.64      Pealegi
võib nõukogu esitatud vastuväiteid hinnata üksnes vaidluse eseme
sisulise uurimise käigus.65      Lõpuks
on nõukogu esitanud väite, et hagi on aegunud sel põhjusel, et
20. märtsi 1970. aasta toimingutega ei tehtud midagi muud, kui
vaid konstateeriti nõukogu varasematel istungjärkudel – viimane neist
toimus 17. ja 18. märtsil 1969 – sätestatud põhimõtteid.66      20. märtsi
1970. aasta toiminguid ei saa siiski pidada lihtsalt varasemate
toimingute kinnituseks, sest 25. märtsi 1969. aasta määrus
nr 543/69 muutis otsustavalt ühenduse ja liikmesriikide vahelist
pädevuse jaotust läbirääkimiste küsimuses.67      Neist kaalutlustest lähtudes on hagi vastuvõetav. 3.     Vaidluse põhiküsimus68      Sisuliselt
vaidlustab komisjon 20. märtsi 1970. aasta toimingute kehtivuse
põhjendusega, et nendega rikuti asutamislepingu sätteid, eelkõige
artikleid 75, 228 ja 235, mis käsitlevad volituste jaotust nõukogu
ja komisjoni vahel, ja sellest tulenevalt neid õigusi, mida
AETR-kokkuleppe sõlmimisega seotud läbirääkimistel oleks pidanud
kasutama komisjon. a) Väide artiklite 75 ja 228 rikkumise kohta69      Komisjon
väidab, et artikli 75 alusel ühendusele antud volitusi arvestades
pidanuks ühendus AETR-kokkuleppega seotud läbirääkimisi pidama ja
kokkuleppe sõlmima artikli 228 lõikes 1 määratletud korras.70      Kuigi
nõukogu võib nende sätete kohaselt iga juhtumi puhul otsustada, kas on
otstarbekas kolmandate riikidega kokkulepet sõlmida, ei ole tal õigust
otsustada, kas kasutada valitsustevahelisi või ühenduse kanaleid.71      Otsustades
kasutada valitsustevahelisi kanaleid, muutis nõukogu komisjonile
võimatuks täita komisjonile asutamislepinguga antud ülesannet kolmandate
riikidega peetavate läbirääkimiste vallas.72      Et
asutamislepingus puuduvad erisätted, mida kohaldada kõnealuse
kokkuleppe üle peetavate läbirääkimiste ja kokkuleppe rakendamise
suhtes, tuleb vastavad eeskirjad tuletada asutamislepingu niisuguste
artiklite üldisest mõttest, mis käivad AETR-kokkulepe sõlmimisega seotud
läbirääkimiste kohta.73      AETR-kokkuleppe
sõlmimisega seotud läbirääkimiste pidamise ja kokkuleppe rakendamise
volituste jaotus ühenduse institutsioonide vahel tuleb kindlaks määrata
nii ühist transpordipoliitikat käsitlevaid sätteid kui ka ühenduse poolt
sõlmitavaid kokkuleppeid reguleerivaid sätteid arvestades.74      Vastavalt
artikli 75 lõikele 1 on nõukogu ülesandeks kehtestada määrusega
või muul viisil asjakohased sätted ühise transpordipoliitika
rakendamiseks, tehes otsuse komisjoni ettepaneku alusel ning pärast
konsulteerimist majandus- ja sotsiaalkomitee ja assambleega.75      Kui
tuleb sõlmida kokkuleppeid ühe või mitme riigi või rahvusvahelise
organisatsiooniga, peab vastavalt artikli 228 lõikele 1
läbirääkimisi komisjon ja sõlmib kokkuleppeid nõukogu, kui komisjonile
antud ulatuslikematest volitustest ei tulene teisiti.76      Lisaks,
kuna läbirääkimised toimusid Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni Euroopa
Majanduskomisjoni egiidi all, tuleb arvesse võtta ka artikli 116
esimest lõiku, mille kohaselt peavad liikmesriigid pärast
üleminekuperioodi lõppu kasutama „majandusalaste rahvusvaheliste
organisatsioonide raames üksnes ühismeedet”, kusjuures selle ühismeetme
rakendamine kuulub nõukogu pädevusse, kelle otsused põhinevad komisjoni
ettepanekutel.77      Nende
eri sätete kõrvutamisel ilmneb, et kui tegemist on ühise poliitika
küsimusega, peavad liikmesriigid igal juhul astuma ühiseid samme
ühenduse huvide kaitseks.78      Sellest
ühise tegutsemise põhimõttest peeti 20. märtsi 1970. aasta
toimingutes kinni, mistõttu selles mõttes ei anna need alust
mingisuguseks kriitikaks.79      Pealegi,
neist sätetest tervikuna ja eelkõige artikli 228 lõikest 1
järeldub, et kokkulepete sõlmimise õigus kuulus nõukogule.80      Komisjonilt
nõuti kahesugust tegutsemist – esiteks pidi ta kasutama oma õigust
ettepanekuid teha, mis tuleneb artikli 75 lõikest 1 ja
artikli 116 esimesest lõigust, ja teiseks toimima läbirääkijana
artikli 228 lõike 1 esimese lõigu kohaselt.81      Niisugune
institutsioonidevaheline volituste jaotamine oleks nõutav üksnes juhul,
kui läbirääkimised toimuksid ajal, mil ühendusele antud volitused on
jõustunud kas tulenevalt asutamislepingust või institutsioonide poolt
võetud meetmetest.82      Sellega
seoses tuleb silmas pidada, et AETR-kokkuleppe varasem versioon
koostati 1962. aastal – ajal, mil selle kokkuleppe sõlmimine kuulus
liikmesriikide pädevusse, sest ühine transpordipoliitika ei olnud veel
küllaldaselt arenenud.83      Kõnealused
toimingud moodustasid osa läbirääkimiste sellest etapist, mille eesmärk
ei olnud välja töötada uut kokkulepet, vaid teha 1962. aasta versiooni
muudatusi, mis olid vajalikud selleks, et kõik kokkuleppe osalised
saaksid selle ratifitseerida.84      AETR-kokkuleppe
sõlmimisega seotud läbirääkimisi iseloomustab seega asjaolu, et nende
algus ja märkimisväärne osa Euroopa Majanduskomisjoni egiidi all
toimunud tööst leidis aset enne seda, kui määrusega nr 543/69 anti
volitused ühendusele.85      Seetõttu
ilmneb, et 20. märtsil 1970 tegutses nõukogu olukorras, kus tal ei
olnud enam täielikku tegutsemisvabadust suhetes samadel läbirääkimistel
osalevate kolmandate riikidega.86      Kui
läbirääkimiste selles etapis oleks asjaomastele kolmandatele riikidele
teatatud, et ühenduses on nüüd uus pädevuse jaotus, siis võinuks see
seada ohtu läbirääkimiste eduka lõpetamise, mida nõukogu arutelu käigus
tunnistas tegelikult ka komisjoni esindaja.87      Sellises
olukorras oleksid pidanud kaks institutsiooni, kelle volitused olid
otseselt kõne all – nimelt nõukogu ja komisjon –, jõudma kokkuleppele
koostöö asjakohaste meetodite osas vastavalt 8. aprilli 1965. aasta
Euroopa Ühenduste ühtse nõukogu ja ühtse komisjoni asutamislepingu
artiklile 15, et tagada ühenduse huvide kõige tõhusam kaitse.88      20. märtsi
1970. aasta istungi protokollist selgub, et artiklitega 75 ja 116
talle antud õigust esitada ettepanekuid komisjon ametlikult ei
kasutanud.89      Samuti ei nõudnud ta artikli 228 lõike 1 alusel läbirääkimiste pidamise õigust.90      Seetõttu
tuleb tunnistada, et pidades läbirääkimisi ja sõlmides samaaegselt
kokkuleppe nõukogu kehtestatud korras, tegutsesid ja tegutsevad
liikmesriigid ühenduse nimel ja huvides vastavalt oma kohustustele, mis
on sätestatud asutamislepingu artiklis 5.91      Seega
võib järeldada, et sellises olukorras liikmesriikide ühise tegevuse
kasuks otsustades ei rikkunud nõukogu oma kohustusi, mis tulenevad
artiklitest 75 ja 228.92      Neil asjaoludel tuleb kõnealune väide tagasi lükata. b) Muud komisjoni esitatud väited (artikkel 235; põhjenduse puudumine)93      Teise
võimalusena väidab komisjon, et kui nõukogu ei tuginenud oma tegevuses
artiklile 75, oleks ta ühise transpordipoliitika rakendamisest
tulenevaid nõudeid arvesse võttes pidanud kasutama vähemalt talle
artikliga 235 antud volitusi.94      Nõukogu
omakorda on seisukohal, et kuna liikmesriikidel oli ühismeetme võtmise
võimalus, ei olnud vaja seda sätet kasutada; pealegi ei esitanud
komisjon kunagi sellekohast ettepanekut, nagu osundatud sättes on
nõutud.95      Kuigi
artikliga 235 antakse nõukogule volitused võtta mis tahes
„kohaseid meetmeid” ka välissuhete vallas, ei seata nõukogule sellega
kohustust, vaid antakse võimalus, mille kasutamatajätmine ei saa
mõjutada toimingute kehtivust.96      Seetõttu tuleb nimetatud väide tagasi lükata.97      Lisaks
väidab komisjon, et vaidlustatud toimingute puhul ei ole näidatud
õiguslikku alust, millel need põhinevad, ega ole esitatud põhjendust.98      Niisugused
nõuded on esitatud artiklis 190 määruste, direktiivide ja otsuste
kohta ning neid ei või laiendada erilist laadi aktidele, nagu seda on
20. märtsi 1970. aasta toimingud.99      Komisjoni
osalemine nõukogu tegelikus töös võimaldas talle kõik õiguslikud
tagatised, mis artikkel 190 tagab kolmandatele isikutele, keda
selles artiklis märgitud aktid puudutavad.100    Seetõttu tuleb hagi jätta rahuldamata. 4.     Kohtukulud101    Kodukorra
artikli 69 lõike 2 alusel on kohtuvaidluse kaotanud pool
kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud.102    Käesolevas kohtuasjas ei ole kumbki pool kohtukulude hüvitamist nõudnud.103    Seetõttu jäävad kummagi poole kohtukulud tema enda kanda.Esitatud põhjendustest lähtudes_võttes arvesse menetlusdokumente_kuulanud ära ettekandja-kohtuniku ettekande_kuulanud ära poolte kohtukõned_kuulanud ära kohtujuristi ettepaneku_võttes
arvesse Euroopa Majandusühenduse asutamislepingut, eriti selle
artikleid 3, 5, 6, 74, 75, 111, 113, 114, 116, 164, 173, 174, 189,
190, 210, 228, 235 ja 238, samuti 8. aprilli 1965. aasta
Euroopa Ühenduste ühtse nõukogu ja ühtse komisjoni asutamislepingu
artiklit 15_võttes arvesse Euroopa Ühenduste Kohtu kodukorda_EUROOPA KOHUSotsustab:1.      Jätta hagi rahuldamata.2.      Kumbki pool kannab ise oma kohtukulud.LecourtDonnerTrabucchiMonacoMertens de Wilmars      PescatoreKutscherKuulutatud avalikul kohtuistungil 31. märtsil 1971 Luxembourgis.Kohtusekretär       PresidentA. Van Houtte       R. Lecourt* Kohtumenetluse keel: prantsuse.