62002CC0464_ET
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Käesolevas kohtuasjas on komisjon esitanud EÜ artikli 226 alusel hagi Taani vastu seoses õigusaktide ja halduspraktikaga, mis reguleerivad teises liikmesriigis registreeritud mootorsõidukite kasutamist Taanis selle residentide poolt.
2. Selline olukord tekib kõige sagedamini siis, kui Taani resident töötab teises liikmesriigis asutatud ettevõtja juures ja see tööandja soovib anda töötajale äriotstarbeliseks või nii äriotstarbeliseks kui isiklikuks kasutuseks mootorsõiduki, mis on tööandja nimel registreeritud viimase tegevuskoha liikmesriigis.
Menetluse taust
3. Taanis tuleb uue mootorsõiduki ostmisel maksta registreerimismaks, mis arvutatakse mootorsõiduki väärtuse alusel. Maksumäär on 105% ostuhinnast (sh käibemaks ja muud maksud, mis moodustavad kokku 34%) kord aastas kehtestatava piirmäärani ja 180% piirmäära ületavalt osalt.(2) Kuigi mõnedes liikmesriikides on kehtestatud samasugune, kuigi oluliselt väiksem maks, ei ole sellist maksu Rootsis ega Saksamaal, millel on otsene maanteeühendus Taaniga.
4. Õigusnormide kohaselt, mida kohaldati Taanis enne 1. juulit 1999 ja mida endiselt kohaldatakse kindlaksmääratud juhtudel (edaspidi „algsed õigusnormid”),(3) ei või Taani resident kasutada teises liikmesriigis registreeritud mootorsõidukit ilma loata, mida võib anda vaid juhul, kui mootorsõidukit kasutatakse peamiselt väljaspool Taanit ja kui Taanis registreerimise ettekirjutusest loobumiseks on väga erilised põhjused. On ilmne, et luba antakse põhiliselt vaid otseseks edasi-tagasi sõiduks Saksamaa või Rootsi piirist mootorsõiduki juhi elukohani nädalavahetustel ja puhkepäevadel; mootorsõidukit ei või kasutada muul isiklikul otstarbel. Piirangute eiramist karistatakse trahviga. Kui Taani resident soovib ettevõtjale kuuluvat mootorsõidukit, mille teises liikmesriigis asutatud ettevõtja on andnud tema kasutusse, kasutada olukordades, kus kavandatud kasutus ei vasta loa andmise tingimustele, on algsete õigusnormide kohaselt tema ainus võimalus registreerida mootorsõiduk uuesti Taanis ja maksta täies ulatuses registreerimismaks.
5. Algseid õigusnorme muudeti 1999. aastal nii,(4) et Taani resident võib kasutada tööandja nimel teises liikmesriigis registreeritud mootorsõidukit Taanis tingimusel, et ta saab selleks loa ja et töö kõnealuse ettevõtja juures on tema põhitegevus. Nimetatud tingimus on täidetud, kui töötaja töötab täiskohaga asjaomase tööandja juures või saab selle töö eest vähemalt poole oma tuludest. Taani väidab, et põhitegevuse kriteeriumi otsustati kohaldada selleks, et vähendada nii palju kui võimalik sätete kuritarvitamise võimalust.
6. Luba, mida peab kaasas kandma ja mille peab nõudmisel politseile esitama, väljastatakse vaid pärast Taani registreerimismaksust teatava osa moodustava maksu tasumist. Maksu võib arvutada kahel viisil.
7. Esiteks, kui mootorsõidukit kasutatakse vaid äriotstarbel, makstakse päevakaupa makstavat maksu, mille määr on autodele ja mootorratastele 60 Taani krooni (ligikaudu 8 eurot) ja veoautodele 30 Taani krooni (ligikaudu 4 eurot) ning seda makstakse iga päeva eest, mil mootorsõidukit kasutatakse Taanis.
8. Teiseks, kui ja nii kaua kuni mootorsõidukit kasutatakse nii isiklikul kui äriotstarbel, tuleb maksta täies ulatuses selline maks, mida makstaks mootorsõiduki uuesti registreerimisel Taanis, ja seda tuleb maksta kvartalimaksetena, millest iga osa moodustab 3% maksu kogusummast, koos lisamaksuga, mis on 1,5% veel tasumata summast; lisaks tuleb maksta ühekordse maksuna ühe kvartalimakse suurune summa ja lisamaksu suurune tagatis. Ringkirja(5) kohaselt loetakse töötaja igapäevast liikumist tema Taanis asuva elukoha ja teises liikmesriigis asuva töökoha vahel mootorsõiduki kasutamiseks isiklikul otstarbel; selline kasutusotstarve tähendab seega, et päevakaupa makstavat maksu ei saa kohaldada.
9. Mõlemal juhul on maksukohustuslane tööandja.
10. Muudetud õigusnormide kohaselt on loa saamise kord järgmine. Kohalikule tolli- ja maksuasutusele tuleb esitada kirjalik avaldus, milles täpsustatakse, kas see on seotud päevakaupa või kord kvartalis makstava maksuga. Avaldusele tuleb lisada tööandja tõend, milles selgitatakse üksikasjalikult töösuhte tingimusi ja märgitakse eelkõige, et kõnealune töö on töötaja põhitegevus.
11. Kord kvartalis makstava maksu puhul, mida arvutatakse mootorsõiduki väärtuse alusel, teeb tolliasutus ajutise hindamise, mis üldiselt ei eelda mootorsõiduki enda nägemist; pärast seda antakse peagi luba. Tolliasutusest sõltumatu mootorsõidukite hindamise asutus teeb seejärel lõpliku hindamise.
12. Kui avaldus on korras, väljastatakse luba automaatselt. Lisaks antakse tuuleklaasile kinnitatavad kleebised, millel on mootorsõiduki registreerimisnumber. Päevakaupa makstava maksu puhul peab tööandja või töötaja märkima kleebisele mootorsõiduki kasutamise kuupäeva, et mootorsõidukit saaks sellel kuupäeval seaduslikult Taanis kasutada. Kord kvartalis makstava maksu puhul antakse üks kleebis iga perioodi kohta, milleks on luba antud (kuni kaheks aastaks).
13. Kui Taani resident, kes kasutab välismaal registreeritud mootorsõidukit, ei suuda esitada luba ega tuuleklaasi kleebiseid, peab ta maksma trahvi; lisaks võidakse tema mootorsõiduk arestida.
14. Algseid õigusnorme kohaldatakse juhul, kui muudetud õigusnormides sätestatud põhitegevuse tingimus ei ole täidetud.
15. Komisjon palub Euroopa Kohtul tuvastada, kas Taani on rikkunud EÜ artiklist 10 koosmõjus artikliga 39 tulenevaid kohustusi, kuna oma õigusaktide ja halduspraktika alusel Taani 1) ei võimalda naaberliikmesriigis töötavatel ja Taanis elukohta omavatel töötajatel äri‑ või isiklikul otstarbel kasutada ettevõtjale kuuluvat mootorsõidukit, mis on registreeritud selles naaberliikmesriigis, kus asub tööandja, ja 2) võimaldab teises Euroopa Liidu liikmesriigis töötavatel ja Taanis elukohta omavatel töötajatel äri‑ ja/või isiklikul otstarbel kasutada mootorsõidukit, ja eelkõige ettevõtjale kuuluvat mootorsõidukit, mis on registreeritud teises liikmesriigis, kus asub tööandja, ainult tingimusel, et i) see töö on nende põhitegevus ning ii) sellelt mootorsõidukilt makstakse maksu.
16. Eeldan, et taotletud otsuse esimene osa seondub algsete õigusnormidega ja teine muudetud õigusnormidega.
EÜ artikli 39 kohaldamisala
17. Komisjon väidab peamiselt, et nii algsed kui muudetud õigusnormid on vastuolus EÜ artiklis 39 sätestatud töötajate liikumisvabadusega, kuna nendega piiratakse nii töötajate õigust otsida tööd teises liikmesriigis kui ka tööandjate õigust võtta tööle Taanis elavaid töötajaid.
18. Taani, keda toetab menetlusse astunud Soome, väidab esiteks, et nii algsed kui ka muudetud õigusnormid asuvad väljaspool EÜ artikli 39 kohaldamisala, kuna need ei mõjuta tööturule ligipääsu. Taani väidab eelkõige, et asjaomaste õigusnormidega ei piirata Taani residendi juurdepääsu teiste liikmesriikide tööturgudele ega takistata teistes liikmesriikides asutatud ettevõtjatel võtta tööle Taani residente, vaid nendega reguleeritakse ainult seda, kuidas Taani residendid kasutavad ettevõtjale kuuluvaid teises liikmesriigis registreeritud mootorsõidukeid Taanis.
19. Pärast seda, kui komisjon ja Taani olid esitanud oma menetlusdokumendid käesolevas asjas, tegi Euroopa Kohus otsuse kohtuasjas Van Lent.(6) Kõnealuses kohtuasjas, mis puudutas sellise mootorsõiduki kasutamist, mille Luksemburgis asuv tööandja oli andnud kasutada Belgia residendile, otsustas Euroopa Kohus, et EÜ artikkel 39 välistab sellised siseriiklikud eeskirjad, millega keelatakse liikmesriigis elaval töötajal kasutada naaberliikmesriigis registreeritud mootorsõidukit, mis kuulub liisingufirmale ja mille on töötaja kasutusse andnud tema tööandja, kes asub sarnaselt liisingufirmale selles teises liikmesriigis.
20. Käesolevas asjas peetud kohtuistungil püüdis Taani eristada Van Lenti kohtuasja peamiselt selle alusel, et Belgia tolleaegsete eeskirjade kohaselt ei saanud asjaomase mootorsõiduki kasutaja registreerida mootorsõidukit enda nimele Belgias, kuna registreerimisavalduse võis esitada vaid mootorsõiduki omanik, kellel pidi olema Belgia käibemaksukohustuslasena registreerimise number või kelle registreeritud asukoht pidi olema Belgias. Taani muudetud õigusnormide kohaselt on seevastu ettevõtja mootorsõiduki kasutajal lubatud registreerida ettevõtjale kuuluvat mootorsõidukit.
21. Leian siiski, et see vahe ei ole asjakohane. Euroopa Kohus sedastas küll Van Lenti kohtuasjas, et Belgia õigusnormide kohaselt ei võinud töötaja registreerida mootorsõidukit Belgias, kuna ta ei olnud selle omanik ja et omanik ehk liisingufirma ei võinud seda registreerida, kuna ta ei asunud Belgias ja tal ei olnud Belgia käibemaksukohustuslasena registreerimise numbrit.(7) Euroopa Kohus sedastas siiski ka, et „sellised eeskirjad võivad sundida liikmesriigis asuvat tööandjat loobuma teises liikmesriigis elava töötaja töölevõtmisest sellega kaasnevate suuremate kulude ja haldusprobleemide tõttu”.(8)
22. See analüüs kehtib samuti käesolevas asjas, kus teises liikmesriigis asutatud tööandja võib anda Taanis elava töötaja käsutusse – kuigi ainult äriotstarbel – ettevõtjale kuuluva mootorsõiduki vaid juhul, kui töötaja on valmis kas i) registreerima mootorsõiduki uuesti Taanis ja maksma põhjendamatult suurt registreerimismaksu või ii) järgima loa saamise korda ja maksma kas päevakaupa makstavat maksu või registreerimismaksuga peaaegu võrdset, kord kvartalis makstavat maksu koos intressi ja tagatisega.
23. Nagu komisjon märgib, mõjutavad sätted, mis käesolevas asjas takistavad või raskendavad töötajal teha oma erialast tööd, koormates tema võimalikku tööandjat kas administratiivselt või majanduslikult, töötaja võimalust tööd saada. Euroopa Kohus on üldiselt sedastanud, et asutamislepingu sätted, mis käsitlevad töötajate liikumisvabadust, on mõeldud liikmesriikide kodanike jaoks kogu Euroopa Ühenduse piires mis tahes erialase töö tegemise lihtsustamiseks ja sellega on vastuolus meetmed, mis võivad kahjustada ühenduse kodanike huve, kes soovivad tegeleda majandustegevusega mõne teise liikmesriigi territooriumil.(9)
24. Kuigi Taani nõustub, et õigusnorme eraldi hinnates võib tunduda, et need õigusnormid sunnivad teises liikmesriigis asuvat tööandjat loobuma Taanis elava töötaja tööle võtmisest, väidab ta, et õigusnorme ei tohiks eraldi hinnata ja et nendel puudub selline mõju, kui arvestada töötasu ja muid soodustusi laiemas kontekstis.
25. Leian, et seda argumenti ei tule siiski eraldi käsitleda. Nagu Euroopa Kohus on sedastanud kohtuasjas Clean Car Autoservice,(10) peab töötaja õigusega saada tööd ilma diskrimineerimiseta kaasnema tööandja õigus võtta töötajaid tööle vastavalt töötajate liikumisvabaduse sätetele; neid sätteid võidakse kergesti eirata, kui liikmesriigid saaksid nendest mööda hiilida, kehtestades lihtsalt tööandjatele tingimused, mida see töötaja, keda tööandja soovib tööle võtta, peab täitma ja mis – kui need seonduvad otseselt töötajaga – kujutavad endast EÜ artiklis 39 sätestatud töötajate liikumisvabaduse piirangut.
26. Nimetatud põhimõtted kehtivad minu arvates samamoodi ka käesolevas asjas, kus liikmesriigi õigusnormides sätestatakse diskrimineerivate tingimuste asemel töötasu või soodustustega seotud tingimused, mis võivad sundida teises liikmesriigis asuvat tööandjat loobuma esimeses liikmesriigis elava töötaja töölevõtmisest. Võib lisada, et luba tuleb saada ja päevakaupa tasutav maks maksta isegi siis, kui ettevõtjale kuuluv mootorsõiduk on mõeldud vaid äriotstarbeliseks kasutamiseks; isegi niisugusel juhul, kui mootorsõiduki andmist töötaja kasutusse ei saa käsitleda üldise töötasu ja soodustuste paketi osana, tundub seetõttu peaaegu kindlalt, et – nagu väidab komisjon – kui töö eeldab töötajalt ärisõite Taani või Taani kaudu, võtab Saksamaal (või Rootsis) asuv tööandja meelsamini tööle oma riigis elavaid töötajaid.
27. Seetõttu leian, et käesolevas asjas käsitletavad õigusnormid kuuluvad EÜ artikli 39 kohaldamisalasse ja on põhimõtteliselt sellega vastuolus.
28. Leian, et kuna õigusnormid on vastuolus EÜ artikliga 39 nende piirava mõju tõttu, ei tule käsitleda Taani teise võimalusena esitatud väidet, mille kohaselt õigusnormid ei ole diskrimineerivad. Nimetatud väite sisust olenemata on selge, et EÜ artikkel 39 keelab mitte üksnes liikmesriikide töötajate vahelise kodakondsusel põhineva diskrimineerimise töölepingute sõlmimisel, töötasu- ja muudes töötingimustes, vaid ka siseriiklikud õigusnormid, mida kohaldatakse küll asjaomaste töötajate kodakondsusest olenemata, kuid mis piiravad nende liikumisvabadust.(11) Seega, isegi kui Taanil oleks õigus, väites, et õigusnormid ei ole diskrimineerivad, on need siiski vastuolus EÜ artikliga 39.
29. Kuna komisjoni esitatud hagi võib rahuldada EÜ artikli 39 alusel, ei tee ma ettepanekut käsitleda eraldi komisjoni väidet, mille kohaselt Taani õigusnormid on vastuolus EÜ artikliga 10.
Võimalik põhjendus
30. Taani väidab edasise võimalusena, et kõnealused õigusnormid on põhjendatud.
31. Siseriiklikud meetmed, mis oleksid muidu vastuolus EÜ artikliga 39, võivad siiski olla õiguspärased, kui neil oleks asutamislepinguga kooskõlas olev õiguspärane eesmärk ja kui meetmeid saaks põhjendada ülekaaluka avaliku huviga tingimusel, et selle kohaldamine oleks asjaomase eesmärgi saavutamiseks sobiv ega läheks kaugemale sellest, mis on eesmärgi saavutamiseks vajalik.(12) Taani väidab täpsemalt, et õigusnormidega taotletakse õiguspärast eesmärki ja need ei ole ebaproportsionaalsed.
32. Esiteks tuleneb Taani sõnul Euroopa Kohtu praktikast, et Taani mootorsõidukite registreerimismaks on kooskõlas ühenduse õigusega,(13) et registreerimine kaasneb maksustamisõiguse teostamisega ja et olukorras, kus ühes liikmesriigis asuvalt ettevõtjalt liisitud mootorsõidukit kasutatakse tegelikult teise liikmesriigi teedevõrgus, võib viimane nõuda selle mootorsõiduki registreerimist oma territooriumil.(14) Taani väite kohaselt tuleneb sellest, et liikmesriigid võivad seaduslikult tagada oma õigusnormide asjakohase kohaldamise selles valdkonnas ja eelkõige maksu maksmise.
33. Kuigi Euroopa Kohus sedastas kohtuasjades komisjon versus
Taani ja De Danske Bilimportører, et Taani mootorsõidukite registreerimismaks ei ole vastu olus EÜ artiklitega 28 ja 90, ei tähenda see siiski tingimata, et see maks ei piira töötajate liikumisvabadust, olles vastuolus EÜ artikliga 39, või et sellised piirangud on tingimata põhjendatud ja proportsionaalsed. Samuti võib märkida, et käesolev asi ei puuduta registreerimismaksu tavalist korda, vaid selle kohaldamist teises liikmesriigis asuva omaniku poolt seal liikmesriigis registreeritud mootorsõidukitele. Lisaks on selge, et liikmesriigid peavad oma maksustamisõigust mootorsõidukite maksustamise valdkonnas, mis ei ole ühtlustatud, teostama kooskõlas ühenduse õigusega; tõepoolest on Euroopa Kohus seda sõnaselgelt sedastanud kohtuasjas Cura Anlagen,(15) mis on üks neist kohtuasjadest, millele Taani tugineb. Seetõttu ei piisa sellest, kui Taani viitab oma õigusele kehtestada registreerimismaks, vaid ta peab ka tõendama, et ta on kasutanud seda õigust nõuetekohaselt.
34. Sama argument kehtib Soome väite kohta, mille kohaselt kuulub mootormootorsõidukite maksustamine liikmesriigi pädevusse.
35. Teiseks väidab Taani, et õigusnormide mis tahes piirav mõju tuleneb vajadusest tagada see, et Taani residendid ei hiiliks kõrvale registreerimiskohustusest. Nende eeskirjade puudumisel võiksid Taani residendid vältida maksu maksmist, asutades teises liikmesriigis äriühinguid või filiaale, mille kaudu nad ostaksid ja kasutaksid teises liikmesriigis registreeritud mootorsõidukeid Taanis.
36. On tõsi, et liikmesriigid võivad keelata liikumisvabaduse sätetel põhinevate õiguste teostamise isikutel, kes on süüdi kuritarvitamises või pettuses. Seda võib teha siiski vaid juhtumipõhiselt, kui sellise käitumise kohta on olemas tõendid. Pelga kuritarvitamise või pettuse võimalusega ei või õigustada üldist piirangut, mis takistaks ühenduse õiguste heauskset teostamist.(16) Sellised piirangud on igal juhul ebaproportsionaalsed, kuna need teevad võimatuks ühenduse õiguste õiguspärase teostamise.
37. Kolmandaks väidab Taani, et õigusnormid takistavad maksudest kõrvalehoidmist, mis on tema hinnangul ligikaudu 15 miljardit Taani krooni (1997. aasta andmed). Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt ei saa põhivabaduse teostamise piirangut kunagi õigustada maksutulu vähenemisega.(17)
38. Neljandaks väidab Taani, et põhitegevuse tingimus, mis peab olema täidetud, et kohaldada muudetud õigusnorme, vastab proportsionaalsuse põhimõttele. Selle tingimuse eesmärk on, et töötaja, kes kasutab ettevõtjale kuuluvat sõidukit, teeb tegelikku tööd sellele tööandjale, kellelt ta on selle sõiduki saanud, kuna lihtsalt formaalne töösuhe ei ole piisav. Kõnealune tingimus on objektiivne ning kergesti kontrollitav. Taani lisab, et kui muudetud õigusnormid oleksid kohaldatavad kõigi Taanis elavate isikute suhtes, kes töötavad osalise või täistööajaga teises liikmesriigis, oleks rikkumisi oluliselt raskem vältida. Ta leiab, et niisugusel juhul peaks politsei kontrollima iga välisriigi registreerimismärgiga mootorsõidukit, mida Taani residendid Taanis kasutavad, tegemaks kindlaks, kas need juhid tõepoolest töötavad osalise või täistööajaga teises liikmesriigis, mis oleks kohatu.
39. See argument ei ole veenev. Minu arvates oleks toimivaks ja vähem piiravaks lahenduseks selline kord, mis võimaldaks hinnata töösuhte tegelikkust ja kus tegeliku töösuhte korral ei tuleks maksu maksta.
40. Pealegi, kui töötaja põhitegevus ei ole selle tööandja juures, kes on andnud tema kasutusse ettevõtjale kuuluva mootorsõiduki, eeldab mootorsõiduki kasutamine isiklikul otstarbel, ka igapäevaseks töölesõiduks, mootorsõiduki uuesti registreerimist Taanis. Sellist lähenemisviisi võib vaevalt pidada õigustatuks. Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt kaitseb EÜ artikkel 39 ka osalise tööajaga ja madalapalgalisi töötajaid;(18) ja kuivõrd asjaomased õigusnormid piiravad selliste töötajate liikumisvabadust, on need vastuolus asutamislepinguga, olenemata sellest, et töö, millest tulenevalt on ettevõtjale kuuluv mootorsõiduk antud töötaja kasutusse, ei ole siseriiklike õigusnormide kohaselt kõnealuse töötaja põhitegevus.
41. Ka muudetud õigusnormide kohaldamise korral tuleb saada luba teises liikmesriigis registreeritud, ettevõtjale kuuluva mootorsõiduki jaoks, enne kui Taani resident võib seda isegi lühiajaliselt Taanis kasutada ja kuigi mootorsõiduk tagastatakse korrapäraselt tööandjale. Isegi igapäevaseid töösõite töötaja elukoha ja töökoha vahel käsitatakse ilmselt isiklikul otstarbel kasutamisena ja seega tuleb maksu maksta kord kvartalis, kuigi ettevõtjale kuuluvat mootorsõidukit kasutatakse vaid sellel otstarbel. Jällegi tundub, et nõue ületab selle, mis on vajalik Taani taotletud eesmärkide saavutamiseks. Sama märkus kehtib selle kohta, et õigusnormid ei arvesta üldse isikliku ja äriotstarbelise kasutamise erinevaid proportsioone.
42. Lõpuks väidab Taani, et Euroopa Kohus on kohtuasjas Cura Anlagen sedastanud,(19) et tarbimismaks, mis on proportsionaalne sellega, kui kaua on mootorsõiduk olnud registreeritud selles riigis, kus teda kasutatakse, vastab proportsionaalsuse põhimõttele; tema hinnang, mille kohaselt selles asjas kõne all olnud maks oli ebaseaduslik, põhines eelkõige sellel, et maksu suurus ei olnud proportsionaalne asjaomase registreerimise kestusega. Taani teeb nende väidete alusel järelduse, et registreerimismaksu puudutavad Taani õigusnormid, mida kohaldatakse teises liikmesriigis registreeritud mootorsõidukitele, ei ole vastuolus asutamislepingu liikumisvabaduse sätetega.
43. Leian siiski, et Euroopa Kohtu otsus tarbimislaenu seaduslikkuse kohta kohtuasjas Cura Anlagen, mille tasumine oli registreerimise tingimus, ei oma käesolevas asjas tähtsust. Tarbimismaks erineb oma laadilt mootorsõiduki registreerimismaksust; Cura Anlageni kohtuasjas käsitletud tarbimismaksu eesmärk oli tagada keskkonnasõbralik käitumine eramootorsõidukite ostmisel ja liisimisel, kuna maksumäär kinnitati mootorsõiduki kütusetarbimise alusel.
44. Mis puudutab proportsionaalsust, siis märgiksin ettepaneku korras järgmist. Tuleb meeles pidada, et registreerimismaks on eriti kõrge, mida Taani tõesti möönab, ja see võib eespool nimetatud põhjustel mõjutada oluliselt seda, et teistes liikmesriikides asuvad ettevõtjad ei soovi võtta tööle Taani residente. Kuigi õigusnormidega püütakse seeläbi saavutada asutamislepinguga kooskõlas olev õiguspärane eesmärk ja õigusnormid on põhjendatud ülekaaluka avaliku huviga, mida minu arvates ei ole käesolevas asjas tõendatud, leian, et oleks väga raske väita, et need õigusnormid oleksid taotletava eesmärgi saavutamiseks sobivad ega läheks kaugemale sellest, mis on eesmärgi saavutamiseks vajalik.
Ettepanek
45. Lähtudes eeltoodud põhjendustest teen Euroopa Kohtule ettepaneku:
1. tuvastada, et kuna Taani Kuningriik oma õigusaktide ja halduspraktika alusel 1) ei võimalda Taanis elukohta omavatel ja teises liikmesriigis töötavatel töötajatel isiklikul või äriotstarbel kasutada ettevõtjale kuuluvat mootorsõidukit, mis on registreeritud selles naaberliikmesriigis, kus asub tööandja, ja 2) võimaldab Taanis elukohta omavatel ja teises liikmesriigis töötavatel töötajatel isiklikul ja/või äriotstarbel kasutada Taanis mootormootorsõidukit, eelkõige ettevõtjale kuuluvat mootorsõidukit, mis on registreeritud teises liikmesriigis, kus asub tööandja, ainult tingimusel, et i) see töö on nende põhitegevus ning ii) sellelt mootorsõidukilt makstakse maksu, siis rikub Taani Kuningriik EÜ artiklist 10 koosmõjus artikliga 39 tulenevaid kohustusi;
2. mõista komisjoni kohtukulud välja Taani Kuningriigilt;
3. jätta Soome Vabariigi kohtukulud tema enda kanda.
(1) .
(2)
–	Maksu üksikasjade osas vt kohtujuristi 27. veebruari 2003. aasta ettepanek kohtuasjas C‑383/01: De Danske Bilimportører, milles otsus tehti 17. juunil 2003 (EKL 2003, lk I‑6065, punkt 11).
(3)
–	Eelkõige justiitsministri 10. jaanuari 1992. aasta otsuse nr 18, mis on asendatud transpordiministri 24. juuni 1996. aasta otsusega nr 592, artiklid 105a ja 106.
(4)
–	2. juuni 1999. aasta seadusega nr 385 ja transpordiministri 21. juuni 1999. aasta otsusega nr 502.
(5)
–	28. juuni 1999. aasta ringkiri nr 102, mis on asendatud aktsiisimaksu juhendiga ja 20. septembri 2001. aasta ringkirjaga nr 172.
(6)
–	2. oktoobri 2003. aasta otsus kohtuasjas C‑232/01 (EKL 2003, lk I‑11525).
(7)
–	Kohtuotsus, punkt 18.
(8)
–	Kohtuotsus, punkt 20.
(9)
–	Vt 29. aprilli 2004. aasta otsus kohtuasjas C‑387/01: Weigel ja Weigel (EKL 2004, lk I‑4891, punkt 52 ja osundatud kohtupraktika).
(10)
–	7. mai 1998. aasta otsus kohtuasjas C‑350/96 (EKL 1998, lk I‑2521, punktid 20 ja 21).
(11)
–	Eespool 9. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Wiegel ja Wiegel, punktid 50 ja 51.
(12)
–	15. detsembri 1995. aasta otsus kohtuasjas C‑415/93: Bosman (EKL 1995, lk I‑4921, punkt 104 ja osundatud kohtupraktika).
(13)
–	11. detsembri 1990. aasta otsus kohtuasjas C‑47/88: komisjon v.
Taani (EKL 1990, lk I‑4509) ja eespool 2. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus De Danske Bilimportører.
(14)
–	21. märtsi 2002. aasta otsus kohtuasjas C‑451/99: Cura Anlagen (EKL 2002, lk I‑3193, punktid 41 ja 42).
(15)
–	Eespool 14. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus, punkt 40.
(16)
–	Vt näiteks 17. juuli 1997. aasta otsus kohtuasjas C‑28/95: Leur‑Bloem (EKL 1997, lk I‑4161, punktid 39–44), 26. septembri 2000. aasta otsus kohtuasjas C‑478/98: komisjon v.
Belgia (EKL 2000, lk I‑7587, punkt 45) ja 21. novembri 2002. aasta otsus kohtuasjas C‑436/00: X ja Y (EKL 2002, lk I‑10829, punkt 62).
(17)
–	12. detsembri 2002. aasta otsus kohtuasjas C‑385/00: De Groot (EKL 2002, lk I‑11819, punkt 103 ja osundatud kohtupraktika) ja eespool 16. joonealuses märkuses viidatud otsus kohtuasjas X ja Y, punkt 50.
(18)
–	23. märtsi 1982. aasta otsus kohtuasjas 53/81: Levin (EKL 1982, lk 1035), 3. juuni 1986. aasta otsus kohtuasjas 139/85: Kempf (EKL 1986, lk 1741) ja 3. juuli 1986. aasta otsus kohtuasjas 66/85: Lawrie‑Blum (EKL 1986, lk 2121).
(19)
–	Eespool 14. joonealuses märkuses viidatud kohtuasi, otsuse punkt 69 ja resolutiivosa.