62006CJ0526
EUROOPA KOHTU OTSUS (seitsmes koda)
13. detsember 2007 (
*1
)
„Tolliseadustik ja rakendusmäärus — Ühenduse transiit — Rikkumine — Tõend transiidieeskirjade järgimise või rikkumise koha kohta — Sellise tõendi esitamiseks kolmekuulise tähtaja andmata jätmine — Tollimaksude tagasimaksmine — Mõiste „seadusest tulenev””
Kohtuasjas C-526/06,
mille esemeks on EÜ artikli 234 alusel Hoge Raad der Nederlanden’i (Madalmaad) 22. detsembri 2006. aasta otsusega esitatud eelotsusetaotlus, mis saabus Euroopa Kohtusse, menetluses
Staatssecretaris van Financiën
versus
Road Air Logistics Customs BV,
EUROOPA KOHUS (seitsmes koda),
koosseisus: koja esimees U. Lõhmus (ettekandja), kohtunikud J. Klučka ja A. Ó Caoimh,
kohtujurist: D. Ruiz-Jarabo Colomer,
kohtusekretär: R. Grass,
arvestades kirjalikku menetlust,
arvestades kirjalikke märkusi, mille esitasid:
—
Road Air Logistics Customs BV, esindajad: advocaat K. Winters ja adviseur J. Hollebeek,
—
Madalmaade valitsus, esindajad: H. G. Sevenster ja C. ten Dam,
—
Euroopa Ühenduste Komisjon, esindaja: J. Hottiaux, keda abistas avocat F. Tuytschaever,
arvestades pärast kohtujuristi ärakuulamist tehtud otsust lahendada kohtuasi ilma kohtujuristi ettepanekuta,
on teinud järgmise
otsuse
1
Eelotsusetaotlus puudutab nõukogu 12. oktoobri 1992. aasta määruse (EMÜ) nr 2913/92, millega kehtestatakse ühenduse tolliseadustik (EÜT L 302, lk 1; ELT eriväljaanne 02/04, lk 307; edaspidi „tolliseadustik”) artikli 236 lõike 1 esimese lõigu tõlgendamist.
2
See taotlus on esitatud Staatssecretaris van Financiën (rahanduse riigisekretär) ja Road Air Logistics Customs BV (edaspidi „Road Air”) vahelise kohtuvaidluse raames, mis puudutab tollimaksude tagasimaksmise taotlust.
Ühenduse õigus
3
Tolliseadustiku artikkel 20 lõige 1 sätestab:
„Tollivõla tekkimisel seaduse alusel tasumisele kuuluvad tollimaksud põhinevad Euroopa ühenduste tollitariifistikul.”
4
Tollivõla tekkimist puudutavad sätted on ette nähtud tolliseadustiku VII jaotise 2. peatükis. Need sätted kirjeldavad eelkõige sellise võla tekkimise asjaolusid, määratlevad võlgniku, samuti võla tekkimise hetke ja koha.
5
Tolliseadustiku artikkel 203 sätestab:
„1.   Tollivõlg impordil tekib, kui:
—
kaup, millelt tuleb tasuda imporditollimaks, viiakse ebaseaduslikult tollijärelevalve alt välja.
2.   Tollivõlg tekib kauba tollijärelevalve alt väljaviimise hetkel.
[…]”
6
Tolliseadustiku artikli 214 lõike 1 kohaselt:
„Kui käesolevas seadustikus ei ole otseselt sätestatud teisiti ja ilma et see piiraks lõike 2 kohaldamist, määratakse kaubalt tasumisele kuuluv impordi- või eksporditollimaksu summa, võttes aluseks arvestuspõhimõtted, mis on selle kauba puhul kohaldatavad ajal, kui selle suhtes tekib tollivõlg.”
7
Tolliseadustiku artikkel 215 enne 10. maid 1999 kehtinud redaktsioonis on sõnastatud järgmiselt:
„1.   Tollivõlg tekib kohas, kus ilmnevad asjaolud, mis toovad kaasa tollivõla tekkimise.
2.   Kui lõikes 1 nimetatud kohta ei ole võimalik määrata, loetakse tollivõlg tekkinuks kohas, kus toll otsustab, et kaup on olukorras, mis toob kaasa tollivõla tekkimise.
3.   Kui kauba suhtes kohaldatavat tolliprotseduuri ei lõpetata, loetakse tollivõlg tekkinuks kohas, kus kaup:
—
sellele protseduurile suunati
või
—
selle protseduuri alusel ühendusse tuuakse.
4.   Kui tolli käsutuses olev teave võimaldab tal kindlaks teha, et tollivõlg tekkis juba siis, kui kaup oli varem teises kohas, loetakse tollivõlg tekkinuks kohas, mida võib pidada kauba asukohaks kõige varasemal ajahetkel, kui tollivõla tekkimist on võimalik kindlaks teha.”
8
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 13. aprilli 1999. aasta määrus (EÜ) nr 955/1999, millega muudetakse määrust nr 2913/92 välistransiidiprotseduuri osas (EÜT L 119, lk 1; ELT eriväljaanne 02/09, lk 221), mis on kohaldatav alates, asendas tolliseadustiku artikli 215 sõnastuse uuega, mis varasemat sõnastust oluliselt ei muutnud. Artikli 215 uue redaktsiooni lõiked 1 ja 2 kordavad vastavalt selle artikli vana redaktsiooni lõikeid 1–3 ja lõiget 4. Siiski lisati ka uus lõige 3, mis on sõnastatud järgmiselt:
„Artikli 217 lõikes 1 osutatud toll on selle liikmesriigi toll, kus tollivõlg tekkis või loetakse tekkinuks käesoleva artikli kohaselt.”
9
Tolliseadustiku artikli 236 lõike 1 esimene lõik näeb ette:
„Impordi- või eksporditollimaks makstakse tagasi, kui on kindlaks tehtud, et selle summa tasumise ajal ei tulenenud see summa seadusest või selle summa kohta tehti arvestuskanne vastuolus artikli 220 lõikega 2.”
10
Komisjoni 2. juuli 1993. aasta määruse (EMÜ) nr 2454/93, millega kehtestatakse rakendussätted nõukogu määrusele nr 2913/92 (EÜT L 253, lk 1; ELT eriväljaanne, lk 02/06, lk 3; edaspidi „rakendusmäärus”), artikli 378 lõike 1 kohaselt:
„Ilma et see piiraks seadustiku artikli 215 kohaldamist, käsitatakse eeskirjade rikkumise või eiramise kohana järgmist kohta, kui kaubasaadetist sihttolliasutusele ei esitata ja eeskirjade rikkumise või eiramise kohta ei ole võimalik tuvastada:
—
liikmesriik, kus asub lähtetolliasutus,
või
—
liikmesriik, kus asub ühendusse sisenemise kohal paiknev vahetolliasutus, kellele on esitatud transiiditeatis,
kui artikli 379 lõikes 2 kehtestatud tähtaja jooksul ei esitata tollile tõendeid transiidieeskirjade järgimise või eeskirjade tegeliku rikkumise või eiramise koha kohta.”
11
Rakendusmääruse artikkel 379 sätestab:
„1.   Kui sihttolliasutusele kaubasaadetist ei esitata ja eeskirjade rikkumise või eiramise kohta ei ole võimalik tuvastada, teatab lähtetolliasutus printsipaalile sellest võimalikult kiiresti ning igal juhul enne ühenduse transiidideklaratsiooni registreerimiskuupäevale järgneva üheteistkümnenda kuu lõppu.
2.   Lõikes 1 osutatud teade peab eelkõige sisaldama tähtaega, milleks tuleb lähtetolliasutuse tollile esitada tõendid transiidieeskirjade järgimise või selle koha kohta, kus eeskirjade rikkumine või eiramine tegelikult toimus. Tähtaeg on kolm kuud alates lõikes 1 nimetatud teatamiskuupäevast. Kui nimetatud tähtaja lõpuks kõnesolevat tõendit ei esitata, võtab pädev liikmesriik meetmed, et tasutaks asjaomased tolli- ja muud maksud. Juhtudel, kui lähtetolliasutus ei paikne kõnealuses liikmesriigis, teatab nimetatud asutus sellest liikmesriigile.”
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimus
12
Ajavahemikus 1998. aasta aprill kuni 1999. aasta oktoober k.a esitas Road Air erinevate klientide nimel 31 ühenduse välis- ja sisetransiidideklaratsiooni, koostades selleks tollideklaratsioone T1 ja T2. Kõikides deklaratsioonides oli lähtetolliasutusena märgitud Roosendaali (Madalmaad) tolliasutus.
13
Neist kaubasaadetistest, millega seoses ei olnud tolliprotseduur lõpetatud, oli kolmel juhul tegemist välistransiidiga, mille sihttolliasutus asus Madalmaadest erinevas liikmesriigis. Neist kahel juhul tuvastas sihttolliasutus puuduse. Kolmanda osas ei saanud lähtetolliasutus deklaratsiooni T1 viiendat eksemplari.
14
Seoses nende kolme kaubasaadetisega teavitas Roosendaali maksu- ja tollinspektor (edaspidi „inspektor”) ajavahemikus 24. juunist 1999 kuni Road Air’i maksunõuetest tollimaksu tasumiseks ühenduse transiidiprotseduuri rikkumise tõttu. Vastupidiselt rakendusmääruse artiklis 379 sätestatule ei olnud Road Air’ile saadetud teadetes märgitud, et viimasel on võimalus esitada tõend koha kohta, kus eeskirjade rikkumine või eiramine tegelikult toimus.
15
16. novembril 2001 esitas Road Air vastavalt tolliseadustiku artiklile 236 taotluse sissenõutud tollimaksude ning nimetatud maksunõuetes määratud trahvide tagasimaksmiseks. See taotlus jäeti inspektori otsusega rahuldamata. Pärast vaide esitamist kinnitati rahuldamata jätmise otsus . aasta otsusega.
16
Road Air esitas selle otsuse peale 10. detsembril 2002 kaebuse Gerechtshof te Amsterdam’ile (Amsterdami apellatsioonikohus). See kohus tunnistas . aasta otsusega kaebuse osaliselt põhjendatuks.
17
Staatssecretaris van Financiën esitas Gerechtshof te Amsterdam’i otsuse peale kassatsioonkaebuse Hoge Raad der Nederlanden’ile. Road Air omakorda esitas vastukassatsioonkaebuse.
18
Eelotsusetaotluse esitanud kohtu sõnul sedastas Gerechtshof te Amsterdam, et Road Air’ile ei olnud tõepoolest antud kolmekuulist tähtaega, et esitada tõendid koha kohta, kus eeskirjade rikkumine või eiramine tegelikult toimus. Järelikult ei olnud inspektor järginud rakendusmääruse artiklist 379 tulenevat kohustust, mistõttu ei olnud tal õigust põhikohtuasjas vaidlusaluseid tollimakse sisse nõuda. Gerechtshof te Amsterdam jõudis järeldusele, et asjaomasele isikule saadetud maksunõuetes märgitud summad ei tulenenud seadusest tolliseadustiku artikli 236 lõike 1 mõttes.
19
Hoge Raad der Nederlanden leiab siiski, et Euroopa Kohtu praktika alusel ei ole võimalik piisava kindlusega sedastada, et Gerechtshof te Amsterdam’i argumendid on põhjendatud. Eelkõige kaalub ta 20. oktoobri 2005. aasta otsusest kohtuasjas C-247/04: Transport Maatschappij Traffic (EKL 2004, lk I-9089) tuleneva kohtupraktika kohaldatavust käesolevas asjas.
20
Neil asjaoludel otsustas Hoge Raad der Nederlanden menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse:
„Kas ühenduse tolliseadustiku artiklis 236 kasutatavat mõistet „ei tulene seadusest” tuleb tõlgendada nii, et see hõlmab ka juhtumi, kus tollivõla tekkimise koht ei olnud kindlaks määratud kooskõlas tolliseadustiku rakendusmääruse asjakohaste sätetega?”
Eelotsuse küsimus
21
Esitatud küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada seda, kas tolliseadustiku artikli 236 lõike 1 esimest lõiku tuleb tõlgendada nii, et asjaolu, et liikmesriigi toll ei olnud rakendusmääruse artikli 379 kohaselt kindlaks määranud tollivõla tekkimise kohta, toob kaasa selle, et tollimaksu summa ei tulene seadusest.
22
Kõigepealt tuleb meenutada, et Euroopa Kohus on eespool viidatud kohtuotsuse Transport Maatschappij Traffic punktis 29 ja resolutiivosas leidnud, et impordi- või eksporditollimaks tuleneb tolliseadustiku artikli 236 lõike 1 esimese lõigu tähenduses seadusest siis, kui tollivõlg on tekkinud tolliseadustiku VII jaotise 2. peatükis kindlaks määratud tingimustel ja tollimaksu summa on võimalik kindlaks määrata ühise tollitariifistiku alusel, vastavalt tolliseadustiku II jaotise sätetele.
23
Eelotsusetaotlusest nähtub, et Hoge Raad der Nederlanden on esitanud oma küsimuse eelpool nimetatud kohtupraktikast lähtudes. See kohus küsib seega, kas asjaolust, et tolliseadustiku artikkel 215 asub VII jaotises 2. peatükis, võiks tuleneda, et kui tollivõla tekkimise aluseks oleva eeskirjade rikkumise või eiramise koha kindlaksmääramisel ei ole täidetud üks kindlaksmääramisega seotud tingimustest, siis ei ole täidetud kriteerium, mis tuleneb käesoleva kohtuotsuse punktis 22 viidatud kohtupraktikast.
24
Road Air’i arvates tuleneb tolliseadustiku ülesehitusest ilmselgelt, et selle VII jaotise 2. peatüki kõik sätted, mille hulgas on need, mis on seotud tollivõla tekkimise koha kindlaksmääramisega, on vajalikud tollivõla tekkimise tuvastamiseks.
25
Selle väitega ei saa nõustuda. Nimetatud 2. peatüki artiklites 201–205 ja 209–211 on sätestatud erinevad tollivõla tekkimise asjaolud. Need sätted täpsustavad iga juhtumi puhul tollivõla tekkimise hetke. Ükski nimetatud peatüki sätetest ega ka tolliseadustiku ülesehitus ei võimalda järeldada, et tolliseadustiku artiklis 215 ja rakendusmääruses reguleeritud tollivõla tekkimise koha kindlaks määramata jätmine takistab tollivõla tekkimist.
26
Tegelikult nähtub artikli 215 ja rakendusmääruse artiklite 378 ja 379 sõnastusest ning Euroopa Kohtu praktikast, et tollivõla tekkimise koha kindlaksmääramine võimaldab määrata, milline liikmesriik on pädev tollivõlga sisse nõudma (vt selle kohta 21. oktoobri 1999. aasta otsus kohtuasjas C-233/98: Lensing & Brockhausen, EKL 1999, lk I-7349, punkt 30). Sellest järeldub, et kuigi tolliseadustiku artikkel 215 asub VII jaotise 2. peatükis, ei näe see artikkel ette tollivõla tekkimise eeltingimusi. Selle sättega määratakse kindlaks territoriaalne pädevus tollivõla summa sissenõudmiseks.
27
Mis puudutab mõistet „seadusest tulenev”, siis tuleb sedastada, et see hõlmab vastavalt tolliseadustiku artikli 20 lõikele 1 ja artikli 214 lõikele 1 kaubalt tasumisele kuuluvat impordi- või eksporditollimaksu summat, mis määratakse, võttes aluseks arvestuspõhimõtted, mis on selle kauba puhul kohaldatavad ajal, kui selle suhtes tekib tollivõlg. Järelikult, kuna on olemas tollivõla tekkimise aluseks olev asjaolu, võib seadusest tuleneva tollimaksu summa Euroopa Ühenduste tollitariifistiku alusel kindlaks määrata.
28
Toimikust ja Euroopa Kohtule esitatud märkustest ilmneb, et põhikohtuasjas kõnealune kaup ei jõudnud sihtkohta ja transiidieeskirjade eiramist ei ole vaidlustatud. Sellega seoses tuleb meenutada, et Euroopa Kohtu praktika kohaselt tekib eeskirjade sellise eiramise, mis seisneb tollijärelevalve alt ebaseaduslikus väljaviimises, tagajärjel tolliseadustiku artikli 203 lõike 1 kohaselt alati tollivõlg (vt selle kohta 11. juuli 2002. aasta otsus kohtuasjas C-371/99: Liberexim, EKL 2002, lk I-6227, punkt 52).
29
Võttes arvesse eespool viidatud kohtuotsusest Transport Maatschappij Traffic tulenevat praktikat, järeldub eelnevast, et olukorras, kus tollivõlg tekkis vastavalt tolliseadustiku artikli 203 lõikele 1 ja kui imporditollimaksu summa on võimalik kindlaks määrata, kohaldades kaubaga seotud maksustamiselemente Euroopa Ühenduste tollitariifistiku alusel, on see summa tolliseadustiku artikli 236 lõike 1 mõttes seadusest tulenev, olgugi et liikmesriigi toll ei ole tollivõla tekkimise kohta kindlaks määranud kooskõlas rakendusmääruse artikliga 379.
30
Siiski tuleb eelotsuse esitanud kohtule tarviliku vastuse andmiseks sedastada, et kuigi tollivõla tekkimist ei takista tollivõla tekkimise koha kindlaks määramata jätmine, on vastutava printsipaali teavitamine rakendusmääruse artikli 379 lõikes 2 ette nähtud kolmekuulisest tähtajast sellegipoolest tolli poolt tollivõla sissenõudmise eeltingimus (vt analoogia põhjal 20. jaanuari 2005. aasta otsus kohtuasjas C-300/03: Honeywell Aerospace, EKL 2005, lk I-689, punkt 23).
31
Euroopa Kohus on juba leidnud, et rakendusmääruse artikli 378 lõike 1 ja artikli 379 lõike 2 sõnastusest tuleneb, et lähtetolliasutuse poolt vastutava printsipaali teavitamine tähtajast, mille jooksul nõutud tõendid tuleb esitada, on kohustuslik ning see peab eelnema tollivõla sissenõudmisele (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsused Lensing & Brockhausen, punkt 29; Honeywell Aerospace, punkt 24, ja 8. märtsi 2007. aasta otsus kohtuasjas C-44/06: Gerlach, EKL 2007, lk I-2071, punkt 33).
32
Euroopa Kohus on muu hulgas rõhutanud, et tähtaja andmise eesmärk on kaitsta vastutava printsipaali huve, et võimaldada tal vajadusel esitada kolme kuu jooksul tõendid transiidieeskirjade järgimise kohta või eeskirjade rikkumise või eiramise tegeliku koha kohta (vt selle kohta 14. novembri 2002. aasta otsus kohtuasjas C-112/01: SPKR, EKL 2002, lk I-10655, punkt 38; . aasta otsus kohtuasjas C-460/01: komisjon vs. Madalmaad, EKL 2001, lk I-2613, punkt 62, ja eespool viidatud kohtuotsus Gerlach, punkt 34).
33
Sellest tuleneb, et liikmesriik, kus asub lähtetolliasutus, võib imporditollimaksu sisse nõuda üksnes siis, kui ta on vastutavat printsipaali eelnevalt teavitanud tõendite esitamiseks antud kolmekuulisest tähtajast ning kui viimane ei ole neid tõendeid selle tähtaja jooksul esitanud (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsused Lensing & Brockhausen, punkt 31, ja Gerlach, punkt 35).
34
Selles osas märgib Euroopa Ühenduste Komisjon õigesti, et rakendusmääruse artikli 379 rikkumine toob kaasa selle, et tollil ei ole õigust tollimaksu sisse nõuda.
35
Kõike eelnevat arvestades tuleb esitatud küsimusele vastata, et tolliseadustiku artikli 236 lõike 1 esimest lõiku tuleb tõlgendada nii, et asjaolu, et liikmesriigi toll ei määranud rakendusmääruse artikli 379 kohaselt kindlaks tollivõla tekkimise kohta, ei tähenda seda, et tollimaksu summa ei tulene seadusest.
36
Liikmesriik, kus asub lähtetolliasutus, võib sellegipoolest imporditollimaksu sisse nõuda üksnes siis, kui ta on rakendusmääruse artikli 379 lõike 2 kohaselt vastutavat printsipaali eelnevalt teavitanud eeskirjade rikkumise või eiramise koha kohta tõendite esitamiseks antud kolmekuulisest tähtajast ning neid tõendeid ei ole selle tähtaja jooksul esitatud.
Kohtukulud
37
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus poolelioleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotamise siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule märkuste esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (seitsmes koda) otsustab:
Nõukogu 12. oktoobri 1992. aasta määruse (EMÜ) nr 2913/92, millega kehtestatakse ühenduse tolliseadustik, artikli 236 lõike 1 esimest lõiku tuleb tõlgendada nii, et asjaolu, et liikmesriigi toll ei määranud komisjoni . aasta määruse (EMÜ) nr 2454/93, millega kehtestatakse rakendussätted nõukogu määrusele nr 2913/92, artikli 379 kohaselt kindlaks tollivõla tekkimise kohta, ei tähenda seda, et tollimaksu summa ei tulene seadusest.
Liikmesriik, kus asub lähtetolliasutus, võib sellegipoolest imporditollimaksud sisse nõuda üksnes siis, kui ta eelnevalt on määruse nr 2454/93 artikli 379 lõike 2 kohaselt vastutavat printsipaali teavitanud eeskirjade rikkumise või eiramise tegeliku koha kohta tõendite esitamiseks antud kolmekuulisest tähtajast ning kui viimane ei ole neid tõendeid selle tähtaja jooksul esitanud.
Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: hollandi.