62005CC0194
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
Г-Н J. MAZÁK
представено на 22 март 2007 година (
1
)
Дело C-194/05
Комисия на Европейските общности
срещу
Италианска република
„Неизпълнение на задължения от държава-членка — Околна среда — Директиви 75/442/ЕИО и 91/156/ЕИО — Понятие за отпадък — Пръст и камъни от изкопни работи, предназначени за повторно използване“
I — Въведение
1.
С настоящия иск Комисията иска да се установи, че Италианската република не е изпълнила задълженията си по член 1, буква а) от Директива 75/442/ЕИО на Съвета от 15 юли 1975 година относно отпадъците (
2
), изменена с Директива 91/156/ЕИО на Съвета от 18 март 1991 година (
3
) (наричана по-нататък „Директива 75/442“ или „Директивата“), доколкото член 10 от Закон № 93 от 2001 г. и член 1, параграфи 17 и 19 от Закон № 443 от 2001 г. изключват от приложното поле на националната правна уредба относно отпадъците пръстта и камъните от изкопни работи, предназначени за действително повторно използване за земни работи, работи по запълване, насипни работи и за използване като добавъчни материали, с изключение на материалите от замърсени обекти и възстановена земна повърхност, в които концентрацията на замърсители надхвърля установените в действащата правна уредба приемливи граници.
2.
Така Съдът е сезиран с ново дело относно понятието „отпадък“ в общностното право. Предвид факта, че не съществува и не може да съществува изчерпателно определение на понятието „отпадък“ и поради това въпросът дали дадено вещество е отпадък трябва да се разрешава за всеки отделен случай с оглед на всички обстоятелства, Съдът със сигурност и в бъдеще ще има пълна възможност за размисъл относно значението на този термин.
3.
Централният въпрос по настоящото дело е в каква степен и при какви обстоятелства може да се приеме, че вещество, което е използвано повторно за определени цели, не попада в обхвата на понятието „отпадък“ по смисъла на Директивата. Следователно това дело се отнася до разграничението, което трябва да се направи между оползотворяването на отпадъците и обичайната промишлена обработка на продукт или по-точно на страничен продукт, който не е отпадък.
4.
В това отношение настоящото дело е тясно свързано с дело C-195/05, по което също представям заключение днес и към което препращам и тук, доколкото двете дела се припокриват (
4
).
II — Приложимо законодателство
А — Директива 75/442
5.
Член 1, буква а) от Директива 75/442 предвижда следното:
„а)
„отпадък“ означава всяко вещество или предмет от категориите, посочени в приложение І, които притежателят изхвърля, възнамерява или се изисква да изхвърли.
Комисията, като действа съгласно процедурата по член 18, не по-късно от 1 април 1993 г. изготвя списък на отпадъците, които принадлежат към категориите, изброени в приложение І. Този списък периодично се преразглежда и ако е необходимо, се актуализира по същата процедура;“ [неофициален превод]
6.
Приложение І към Директива 75/442, озаглавено „Категории отпадъци“, включва в категория Q16 — „[в]сякакви материали, вещества или продукти, които не са включени в посочените по-горе категории“. [неофициален превод]
7.
В списъка на отпадъците, който е в сила понастоящем и е приет от Комисията съгласно член 1, буква а) от Директива 75/442 (
5
), в глава 17 от него — една от главите, която изброява отпадъците в зависимост от техния източник и се отнася до „строителни отпадъци и отпадъци от разрушаване (включително от изграждане на пътища)“ — се посочват „пръст и сондажни остатъци“ (раздел 17 05), и по-специално „пръст и камъни, съдържащи опасни вещества“ (рубрика 17 05 03), както и „пръст и камъни, освен тези, споменати в 17 05 03“ (рубрика 17 05 04).
Б — Национално законодателство
8.
В Италия обезвреждането на отпадъците е уредено със Законодателен декрет № 22 от 5 февруари 1997 г. (
6
) (наричан по-нататък „Законодателен декрет № 22/97“).
9.
Член 6, параграф 1, буква а) от Законодателен декрет № 22/77 определя понятието „отпадък“, както следва:
„За целите на настоящия декрет
а)
„отпадък“ означава всяко вещество или предмет от категориите, посочени в приложение А, които притежателят изхвърля, възнамерява или се изисква да изхвърли.“
10.
Член 8, параграф 1 от Законодателен декрет № 22/97 изключва от приложното поле на този декрет определени вещества или материали, доколкото за тях съществува специална правна уредба, в това число, съгласно точка b), „отпадъци, резултат от проучване, екстракция, третиране и съхранение на минерални ресурси и дейността на каменни кариери“.
11.
С член 10 от Закон № 93 от 23 март 2001 г. за установяване на разпоредби в областта на околната среда (наричан по-нататък „Закон № 93“) се добавя точка f bis) към член 8, параграф 1 от Законодателен декрет № 22/97. Съгласно тази точка от приложното поле на този декрет се изключват inter alia следните вещества, изброени в нея:
„пръст и камъни от изкопни работи, предназначени за действително използване за земни работи, работи по запълване, насипни работи и за използване като добавъчни материали, с изключение на материалите от замърсени обекти и възстановена земна повърхност, в които концентрацията на замърсители надхвърля установените в действащите разпоредби приемливи граници“.
12.
Член 1, параграф 17 от Закон № 443 от 21 декември 2001 г., озаглавен „Делегиране на правителството на правомощия в областта на инфраструктурите и съоръженията за стратегическо производство […]“ (наричан по-нататък „Закон № 443“) предвижда, че член 8, параграф 1, точка f bis) от Законодателен декрет № 22/97 трябва да се тълкува:
„в смисъл, че пръстта и камъните от изкопни работи, и по-специално от подземни галерии, не представляват отпадъци и следователно се изключват от приложното поле на посочения законодателен декрет, дори когато по време на производствения цикъл са замърсени от замърсяващи околната среда вещества, които са резултат от изкопната дейност, дейността по сондиране и строителната дейност, доколкото средният състав на общата маса не показва концентрация на замърсители, която надхвърля горните граници, предвидени в действащите разпоредби“.
13.
Освен това член 1, параграф 19 от Закон № 443 предвижда:
„[щ]о се отнася до посочените в параграф 17 материали, под действително използване за земни работи, работи по запълване, насипни работи и за използване като добавъчни материали се разбира и използването в различни промишлени производствени цикли, включително работи по запълване на експлоатирани кариери, както и дейност по изсипване в друг обект, за която на определено основание компетентният административен орган е издал разрешение, при условие че са спазени предвидените в параграф 18 граници и че изсипването е извършено съгласно правилата за преустрояване на съответния обект с оглед на защита на околната среда.“
14.
Член 1, параграфи 17 и 19 от Закон № 443 е изменен с член 23 от Закон № 306 от 31 октомври 2003 г. (наричан по-нататък „Закон № 306“).
III — Досъдебна процедура и съдебно производство
15.
С официално уведомително писмо от 27 юни 2002 г. Комисията уведомява италианското правителство, че според нея член 10 от Закон № 93 във връзка с член 1, параграфи 17 и 19 от Закон № 443 нарушават Директива 75/442, като изключват от приложното поле на националната правна уредба относно отпадъците пръстта и камъните от изкопни работи, предназначени за определени действия, свързани с повторно използване.
16.
След като италианските власти не отговарят на официалното уведомително писмо, на 19 декември 2002 г. Комисията изпраща мотивирано становище, като приканва Италианската република да се съобрази с Директивата в срок от два месеца, считано от получаването на това становище.
17.
В отговор от 5 март 2003 г. на мотивираното становище италианските власти изпращат на Комисията законопроект за изменение на националната правна уредба относно пръстта от изкопни работи. На съвместно заседание от 25 юни 2003 г. Комисията поддържа, че посоченият законопроект запазва стеснително тълкуване на понятието за отпадък, поради което противоречи на Директивата. С писмо от 3 февруари 2004 г. италианските власти изпращат на Комисията екземпляр от новия текст на изменения закон, а именно Закон № 306, както е уведомена Комисията в писмото от 5 март 2003 г.
18.
Тъй като преценява, че положението продължава да бъде незадоволително, Комисията предявява настоящия иск с искова молба, постъпила в секретариата на 2 май 2005 г.
IV — Анализ на твърдяното неизпълнение на задължения
А — Основни доводи на страните
19.
Комисията твърди, че италианското законодателство относно отпадъците, по-специално член 10 от Закон № 93 във връзка с член 1, параграфи 17 и 19 от Закон № 443, нарушава Директива 75/442 — макар въведените със Закон № 306 изменения да са взети предвид — тъй като a priori и общо изключва от приложното поле на националната правна уредба относно отпадъците пръстта и камъните от изкопни работи, предназначени за определени действия, свързани с повторно използване, като последицата от това е, че за тези материали не се прилагат предвидените в Директивата разпоредби, свързани с управлението на отпадъци.
20.
Комисията смята, че въпросните материали, посочени в европейския каталог на отпадъците, са материали, които притежателят иска да изхвърли и които поради това попадат в обхвата на определението за отпадък, съдържащо се в Директива 75/442. Според Комисията не е релевантно обстоятелството, че тези материали са изключени от приложното поле на италианската правна уредба относно отпадъците само доколкото са предназначени за действително повторно използване за земни работи, работи по запълване, насипни работи и за използване като добавъчни материали.
21.
Комисията твърди, че съдържащото се в италианското законодателство определение за отпадъци е по-тясно от понятието за отпадък по смисъла на Директивата, според тълкуването му в практиката на Съда. Според тази съдебна практика (
7
), за да се приеме, че определен остатък не е отпадък, а е страничен продукт, който притежателят не изхвърля, е необходимо да се прецени степента на вероятност за повторно използване на този остатък, но най-вече е нужно да се провери дали действително е използван повторно в същия производствен процес.
22.
Обратно на тази съдебна практика, разглежданото в настоящия случай изключване се прилага и при повторно използване на тези остатъци в различни производствени цикли, включително работи по запълване на експлоатирани кариери, както и дейност по изсипване в друг обект, за която компетентният национален орган е издал разрешение.
23.
Накрая Комисията твърди, че въведените със Закон № 306 изменения не са довели до съществена промяна, що се отнася до твърдяното неизпълнение на задължения.
24.
Италианското правителство поддържа най-напред, че настоящият иск е недопустим, тъй като счита, че Комисията не е взела предвид измененията, въведени със Закон № 306, приет на 31 октомври 2003 г., тоест в хода на производството за установяване на неизпълнение на задължения.
25.
По съществото на спора това правителство твърди, че италианското законодателство е в съответствие с понятието „отпадък“, както е определено в Директива 75/442.
26.
Като се основава на практиката на Съда (
8
), италианското правителство поддържа, че във връзка с общностното понятие за отпадък са предвидени основателни изключения в случаите на странични продукти, които предприятието не желае „да изхвърли“ като отпадъци.
27.
Според това правителство внимателно разглеждане на практиката на Съда показва, че условията, необходими за класифицирането на остатък като страничен продукт, а не като отпадък, се изразявали не в повторното използване на тези материали в рамките на същия производствен процес, от който произхождат, а в увереността, че те ще бъдат повторно използвани без предварителна преработка. Като странични продукти трябва да се класифицират остатъците, които със сигурност са използвани без предварителна преработка в производствен процес, който е различен от процеса, от който те произхождат, но във всички случаи се осъществява едновременно с последния или най-малкото в момент, който позволява да се гарантира своевременното повторно използване.
28.
Италианското правителство подчертава, че в настоящия случай основната цел на националния законодател е осъществяването на обществено строителство и че преместването на пръст и предназначението на пръстта от изкопни работи представлява вероятно най-важната част от тези проекти. Следователно обстоятелството, че отговарящите за проектите лица носят задължението да ги завършат, гарантира действителното повторно използване на пръстта от изкопни работи и материалите за насипни дейности.
29.
Спорното законодателство, без да предвижда общо изключване, определя точно — във фазата на планирането и контрола за изпълнението на строителните работи — хипотезите, в които за пръстта и камъните от изкопни работи не се прилагала правната уредба относно отпадъците, доколкото те се явяват материали, които могат да бъдат повторно използвани съгласно последователен план, с който предварително и конкретно се оценявало въздействието върху околната среда и здравето.
Б — Съображения
30.
Най-напред относно възражението за недопустимост, повдигнато от италианското правителство, с мотива че Комисията не е взела предвид измененията, въведени със Закон № 306, приет на 31 октомври 2003 г., тоест след изтичане на срока, определен в мотивираното становище — следва да се напомни, че съгласно постоянната съдебна практика наличието на неизпълнение на задължения от държава-членка трябва да се преценява с оглед на положението на държавата-членка към момента на изтичането на срока, даден в мотивираното становище, и последващи промени не се вземат предвид от Съда (
9
).
31.
Следователно Комисията не е била длъжна в рамките на настоящото производство да вземе предвид измененията, въведени със Закон № 306, който не е предмет на съдебен контрол в настоящото дело. В това отношение следва да се отбележи, че в исканията на Комисията не е упоменат Закон № 306 и макар да заявява, че този закон не е довел до промяна, що се отнася до твърдяното неизпълнение на задължения, тя подчертава както в репликата си, така и в съдебното заседание, че не оспорва Закон № 306 в рамките на настоящото производство.
32.
Поради това следва да се разгледа въпросът дали спорното италианско законодателство относно отпадъците, а именно Закон № 93 и Закон № 443, ограничава незаконосъобразно понятието „отпадък“, както е определено в Директива 75/442, като изключва от приложното си поле пръстта и камъните от изкопни работи, предназначени за определени действия, свързани с повторно използване.
33.
Ще започна с кратко описание на основните характеристики на понятието „отпадък“ по смисъла на Директива 75/442, както е уточнено от Съда (
10
).
34.
Първо, от постоянната съдебна практика следва по-конкретно, че отговорът на въпроса дали вещ или материал трябва да се счита за отпадък по смисъла на Директивата зависи от това дали притежателят му го изхвърля, възнамерява или се изисква да го изхвърли. Този фактор трябва да се установи с оглед на всички обстоятелства. По този въпрос Съдът извежда определен брой критерии и насоки, от които да е възможно да се направи извод за наличието на изхвърляне или за намерението за това. Така обстоятелството, че определено вещество е остатък от производство, тоест продукт, чието добиване като такъв не е било поставено като основна цел от производителя, представлява по правило доказателство, че притежателят на това вещество го е изхвърлил или има намерение да го изхвърли (
11
).
35.
При все това вещ, материал или суровина, получени в резултат от процес по екстракция или от производствен процес, чието основно предназначение не е производството им, могат и да бъдат не остатък, а страничен продукт, който предприятието възнамерява да използва или с който да търгува в последващ процес, при изгодни за него условия, без действия по предварителна преработка. Предвид задължението понятието „отпадък“ да се тълкува разширително повторното използване на вещ, материал или суровина трябва съгласно съдебната практика да бъде сигурна и да се явява продължение на производствения процес или на процеса на използване. Дадено вещество може обаче да не се счита за отпадък, ако е използвано със сигурност за нуждите на икономически оператори, различни от този, който го е създал (
12
).
36.
Както посочих в становището си по дело C-195/05, от решаващо значение за класифицирането на вещество като страничен продукт е в крайна сметка наличието на доказателство за това, че разглежданото вещество по-скоро има икономическа стойност за притежателя, отколкото да представлява тежест, от която той желае да се освободи, независимо дали става въпрос за последваща експлоатация или използване с оглед на основната дейност, или за търгуване при изгодни за него условия (
13
).
37.
Накрая трябва винаги да се има предвид, че от гледна точка на целите на Директивата понятието „отпадък“ не може да се тълкува стеснително (
14
).
38.
За да се върнем към въпроса за спорната в настоящото производство национална правна уредба, последната изключва пръстта и камъните от изкопни работи от приложното поле на разпоредбите относно отпадъците, при положение че тези материали са предназначени за повторно използване за земни работи, работи по запълване, насипни работи и за използване като добавъчни материали.
39.
В това отношение трябва да се отбележи, че дори да се приеме, че въпросните материали действително са били предназначени за повторно използване, само от това обстоятелство не може да се направи автоматично и общо изводът, както правилно посочва Комисията, че тези материали не са отпадъци.
40.
Всъщност спорното законодателство, по-специално член 1, параграф 19 от Закон № 443, ясно предвижда широк кръг от случаи, включително тези, при които пръстта и камъните от изкопни работи са изсипани в друг обект.
41.
Освен това изискванията относно действителното повторно използване изглежда се срещат в различен правен контекст или произтичат от различен правен контекст като националната правна уредба относно общественото строителство — от която италианското правителство изобщо не цитира конкретна норма — или съдържанието на специфични проекти, свързани с изкопаване на пръст и камъни. Вследствие на това се откриват широки възможности по отношение на обстоятелствата и условията по съответното повторно използване. Това поражда сериозни съмнения относно сигурното повторно използване във всеки конкретен случай.
42.
По-специално, както подчертава италианското правителство в хода на съдебното заседание, дори да се предположи, че предишното правителство е предприело мерки за ускоряване на общественото строителство в Италия като цяло, в спорната правна уредба не се съдържа разпоредба, която да предвижда, че в конкретен случай материалите от изкопни работи трябва да се използват повторно в определен срок. В този контекст следва да се напомни, че в Решение по дело Palin Granit, в което каменни отломки, произхождащи от експлоатация на кариера, са квалифицирани като „остатъци от екстракция“ и следователно като отпадъци, Съдът отдава значение на продължителността на складиране и подчертава, че действията по дългосрочно складиране представляват тежест за притежателя и потенциално причиняват именно замърсяването на околната среда, чието ограничаване се цели с Директивата (
15
).
43.
С оглед на тези фактори не може да се предполага общо и a priori — дори да е възможно това да е вярно в определени хипотези — че в случаите, обхванати от въведеното със Закон № 93 и Закон № 443 изключение, пръстта и камъните от изкопни работи са странични продукти, които поради намерението за повторното им използване по-скоро имат икономическа стойност за притежателя или представляват облага за него, отколкото да са тежест, от която той желае да се освободи. Всъщност с оглед на спорното законодателство и на представените от италианското правителство обяснения изобщо не съществува императивно съображение, за да се предполага, че по правило при повторното използване на тази пръст и камъни от изкопни работи притежателят извлича от повторното им използване по-голяма полза, отколкото ползата, произтичаща от възможността той да се освободи от тях, тоест да ги изхвърли. Следователно в тези случаи въпросните действия, свързани с повторно използване, трябва всъщност да се разглеждат като обезвреждане или оползотворяване на отпадъците по смисъла на Директива 75/442.
44.
Следователно италианското законодателство относно отпадъците води, както твърди Комисията, до това да се изключат от класифициране като производствени отпадъци остатъците, които отговарят на определението за отпадък, съдържащо се в Директива 75/442.
45.
Доколкото въведената от италианското законодателство дерогация относно пръстта и камъните от изкопни работи, предназначени за определени действия, свързани с повторно използване, представлява всъщност презумпция, по силата на която тези материали не са отпадъци по смисъла на Директивата, следва да се отбележи, че ефективността на член 174 ЕО и на Директивата би била застрашена, ако националният законодател трябва да използва като доказателствени средства законови презумпции, последицата от които би била да се ограничи приложното поле на Директивата и поради това да не бъдат обхванати материали, вещества и продукти, които точно отговарят на определението на термина „отпадък“ по смисъла на Директивата (
16
).
46.
По-нататък, относно изявлението на италианското правителство в съдебното заседание, според което въпросните действия — основно обществено строителство като насипни работи и изграждане на тунели — са уредени от голям брой национални разпоредби, следва да се отбележи, че това може да доведе до изключване на съответните материали от приложното поле на Директивата само ако те спадат към някоя от категориите отпадъци, изброени в член 2, параграф 1 от Директивата. Случаят обаче явно не е такъв, тъй като пръстта и камъните, произхождащи от тези действия, не представляват отпадъци, „резултат от проучване, екстракция, третиране и съхранение на минерални ресурси“ или от „дейността на каменни кариери“ по смисъла на член 2, параграф 1, буква б) подточка ii) от Директивата.
47.
Освен това италианското правителство не сочи в каква степен различните разпоредби от националното право, приложими спрямо разглежданите проекти или строителни работи, имат отношение, както изисква съдебната практика, към управлението на отпадъците като такива и постигат равнище на защита на околната среда, поне равностойно на това, което се цели в Директивата (
17
).
48.
Накрая, относно довода на италианското правителство, според който прилагането на правния режим на отпадъците би означавало предприятията, осигуряващи обезвреждане на отпадъците, или тези, които притежават разрешение да ги превозват или да ги събират, да се окажат принудени да участват в строителните работи, което би могло да увеличи значително разходите, Комисията основателно подчертава, че този проблем произтича по-скоро от италианското законодателство, отколкото от Директивата. При спазване на изискванията за регистрация или ако е необходимо, за получаване на разрешение, притежателят или производителят на отпадъци може просто сам да ги оползотвори или обезвреди в съответствие с разпоредбите на Директивата (
18
).
49.
По изложените по-горе съображения достигам до заключението, че твърдението на Комисията за неизпълнение на задължения е основателно.
V — Заключение
50.
Поради това предлагам на Съда да постанови следното:
„1)
Италианската Република не е изпълнила задълженията си по член 1, буква а) от Директива 75/442/ЕИО на Съвета от 15 юли 1975 година относно отпадъците, изменена с Директива 91/156/ЕИО на Съвета от 18 март 1991 година, доколкото член 10 от Закон № 93 от 2001 г. и член 1, параграфи 17 и 19 от Закон № 443 от 2001 г. изключват от приложното поле на националната правна уредба относно отпадъците пръстта и камъните от изкопни работи, предназначени за действително повторно използване за земни работи, работи по запълване, насипни работи и за използване като добавъчни материали, с изключение на материалите от замърсени обекти и възстановена земна повърхност, в които концентрацията на замърсители надхвърля установените в действащата правна уредба приемливи граници.
2)
Осъжда Италианската република да заплати съдебните разноски.“
(
1
)	Език на оригиналния текст: английски.
(
2
)	ОВ L 194, стр. 39.
(
3
)	ОВ L 78, стр. 32.
(
4
)	Заключение от 22 март 2007 г. по дело Комисия/Италия, висящо пред Съда.
(
5
)	Решение 2000/532/ЕО на Комисията от 3 май 2000 година за замяна на Решение 94/3/ЕО за установяване на списък на отпадъците в съответствие с член 1, буква а) от Директива 75/442/ЕИО на Съвета относно отпадъците и Решение 94/904/ЕО на Съвета за установяване на списък на опасните отпадъци в съответствие с член 1, параграф 4 от Директива 91/689/ЕИО на Съвета относно опасните отпадъци (ОВ L 226, стр. 3; Специално издание на български език, 2007 г., глава 15, том 6, стр. 69, наричан по-нататък „европейски каталог на отпадъците“).
(
6
)	Редовна притурка към GURI № 38 от 15 февруари 1997 г.
(
7
)	В това отношение Комисията се позовава по-конкретно на Решение по дело Niselli (C-457/02, Recueil, стр. I-10853), на Решение по дело Palin Granit (C-9/00, Recueil, стр. I-3533) и на Решение по дело AvestaPolarit Chrome (C-114/01, Recueil, стр. I-8725).
(
8
)	По-конкретно Решение по дело Palin Granit, посочено по-горе в бележка под линия 7, Решение по дело AvestaPolarit Chrome, посочено по-горе в бележка под линия 7 и Решение по дело Niselli, посочено по-горе в бележка под линия 7.
(
9
)	Вж. по-конкретно Решение от 9 декември 2004 г. по дело Комисия/Франция (C-177/03, Recueil, стр. I-11671, точка 19) и Решение от 18 януари 2007 г. по дело Комисия/Швеция (C-104/06, Recueil, стр. I-671, точка 28).
(
10
)	За по-подробни данни и справки препращам към моето заключение по дело C-195/05, точки 36—55.
(
11
)	По тези въпроси вж. по-конкретно Решение по дело Palin Granit, посочено по-горе в бележка под линия 7, точки 22—25 и Решение от 15 юни 2000 г. по дело ARCO Chemie Nederland и др. (C-418/97 и C-419/97, Recueil, стр. I-4475, точки 83 и 84); вж. също точки 36—45 от заключението ми по дело C-195/05.
(
12
)	По тези въпроси вж. по-конкретно Решение по дело Niselli, посочено по-горе в бележка под линия 7, точки 44, 45 и 52 и Решение от 8 септември 2005 г. по дело Комисия/Испания (C-416/02, Recueil, стр. I-7487, точка 90); вж. също точки 46—54 от заключението ми по дело C-195/05.
(
13
)	Вж. по-специално точки 52 и 55 от заключението ми по дело C-195/05.
(
14
)	Вж. по-конкретно Решение по дело Palin Granit, посочено по-горе в бележка под линия 7, точка 23.
(
15
)	Вж. по-конкретно решение по дело Palin Granit, посочено по-горе в бележка под линия 7, точки 38 и 39.
(
16
)	Вж. в този смисъл Решение по дело ARCO Chemie Nederland и др., посочено по-горе в бележка под линия 11, точка 42.
(
17
)	Вж. по-конкретно Решение по дело AvestaPolarit Chrome, посочено по-горе в бележка под линия 7, точка 61.
(
18
)	Вж. по-специално член 8 от Директива 75/442. Относно задължението за регистрация, наложена на организациите или на предприятията, които по занятие превозват отпадъци, независимо дали отпадъците се създават от самите тях или от трети лица, вж. Решение от 9 юни 2005 г. по дело Комисия/Италия (С-270/03, Recueil, стр. I-5233).