62012CC0032
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
Г-ЖА J. KOKOTT
представено на 28 февруари 2013 година (
1
)
Дело C-32/12
Soledad Duarte Hueros
срещу
Autociba SAи
Automóviles Citroen España SA
(Преюдициално запитване, отправено от Juzgado de Primera Instancia № 2 — Бадахос, Испания)
„Защита на потребителите — Директива 1999/44/ЕО — Член 3 — Права на потребителя при несъответствие на стоката с договора — Незначително несъответствие — Невъзможност за разваляне на договора — Служебно намаляване на цената“
I – Въведение
1.
Настоящото преюдициално запитване се отнася до тълкуването на Директива 1999/44/ЕО (
2
). По същество се дискутира въпросът дали съдът трябва служебно да намали цената на закупена стока с недостатъци (в конкретния случай кабриолет с пропусклив покрив), ако не е възможно разваляне на договора поради незначително несъответствие, но засегнатият потребител е предявил по съдебен ред единствено иск за разваляне на договора.
2.
В основата на настоящото преюдициално запитване е правната уредба на испанското гражданскопроцесуално право, което според изложението на запитващата юрисдикция в конкретния случай не допуска да се постанови заплащане на намалена цена. Следователно Съдът трябва да анализира дали в подобна ситуация Директива 1999/44 изисква от съда служебни действия.
3.
По този начин Директива 1999/44 за трети път е предмет на преюдициално запитване (
3
). За разлика от другите два случая обаче в настоящия не става дума за обхвата или обема на правата на потребителя, а за първи път — за тяхното предявяване по съдебен ред.
II – Правна уредба
А– Право на Съюза
4.
Съгласно съображение 1 целта на Директива 1999/44 е постигането на високо равнище на защита на потребителите. В съответствие с тази цел съображение 5 предвижда, че трябва да се създаде общ списък от минимални правила на потребителско право. Съображение 24 гласи, че държавите членки могат да приемат и прилагат по-строги разпоредби, за да осигурят още по-високо равнище на защита на потребителите.
5.
Член 3 от Директивата урежда правата на потребителя и гласи:
„1.   Продавачът отговаря пред потребителя за всяка липса на съответствие, която съществува в момента на доставка на стоките.
2.   В случай на липса на съответствие потребителят има право стоките да бъдат приведени в съответствие безплатно чрез ремонт или замяна, съгласно параграф 3, или да получи подходящо намаление на цената или договорът да бъде [развален] по отношение на тези стоки, в съответствие с параграфи 5 и 6.
[…]
5.   Потребителят може да поиска подходящо намаление на цената или да [развали] договора:
—
ако потребителят няма право на ремонт и замяна, или
—
ако продавачът не е предоставил компенсацията в разумен срок, или
—
ако продавачът не е предоставил компенсацията без значително неудобство за потребителя.
6.   Потребителят няма право да [развали] договора, ако липсата на съответствие е незначителна“.
6.
Член 8 от Директивата, озаглавен „Национално законодателство и минимална защита“ предвижда в параграф 2:
„Държавите членки могат да приемат или запазят в сила по-строги разпоредби в съответствие с Договора [за ЕО], в областта, уредена от настоящата директива, за да гарантират още по-високо ниво на защита на потребителите“.
Б– Национално право
7.
Испания въвежда Директива 1999/44 със Закон 23/2003 от 10 юли 2003 г. за гаранциите при продажба на потребителски стоки (Ley de Garantías en la Venta de Bienes de Consumo (
4
), наричан по-нататък „Закон 23/2003“) (
5
).
8.
В членове 4—8 от него се съдържат разпоредби, съответстващи на член 3 от Директива 1999/44. Съответстващите на член 3, параграфи 5 и 6 разпоредби относно намаляването на цената и развалянето на договора се съдържат в член 7 от Закон 23/2003.
9.
Испанският Граждански процесуален закон (Ley de Enjuiciamiento Civil, наричан по нататък „LEC“) (
6
) закрепва и принципа на диспозитивното начало (член 216 от LEC), който гласи, че съдът се произнася въз основа на представените факти, доказателства и исканията на страните. Член 218 от LEC регламентира принципа на съответствието и гласи, че съдебното решение не трябва да излиза извън предмета на исковата молба и останалите искания на страните, предявени в процеса.
10.
Член 400 от LEC предвижда, че когато предявеното с исковата молба право може да се основава на различни факти или правни основания, в исковата молба трябва да бъдат посочени всички, които са известни или могат да се посочат към момента на подаването ѝ. Не е възможно те да се изтъкват в последващ процес. Освен това тази норма регламентира силата на пресъдено нещо и предвижда, че фактите и правните основания, посочени в последващ процес, се считат за изтъкнати в предходен процес, ако са могли да бъдат посочени.
III – Факти и преюдициален въпрос
11.
Г-жа Soledad Duarte Hueros (наричана по-нататък: „г-жа Duarte“) придобива през юли 2004 г. от дружество Autociba S.A. (наричано по-нататък „Autociba“) автомобил от марката „Citroën“ на цена 14320 EUR. Превозното средство е модел „C3 Pluriel 1_4l“, който има подвижен покрив и по този начин може да се трансформира в кабриолет. Превозното средство е доставено на г-жа Duarte през август 2004 г. и е регистрирано на нейно име.
12.
Впоследствие автомобилът многократно е откарван в сервиз, тъй като при дъжд през покрива прониквала вода. Въпреки многократните ремонти (
7
) недостатъкът не е могъл да бъде отстранен. Поради това г-жа Duarte първоначално иска да ѝ бъде доставено ново превозно средство. Autociba отказва. Накрая, през март 2011 г. г-жа Duarte предявява срещу Autociba и производителя на превозното средство, Automóviles Citroën España (наричано по-нататък: „Citroën España“), иск за разваляне на договора за продажба и връщане на цената.
13.
Запитващата юрисдикция посочва, че съгласно Закон 23/2003 не е възможно да се постанови разваляне на договора за продажба, защото несъответствието е незначително. Г-жа Duarte имала право само на иск за намаление на цената. Съгласно испанското процесуално право обаче не може да се постанови намаляване на цената, тъй като г-жа Duarte е поискала единствено разваляне на договора и връщане на целия размер на цената, а не (поне при условие на евентуалност) намаляване на цената. Г-жа Duarte нямала възможност да иска намаляване на цената и в последващ съдебен процес. Съгласно LEC пречка за това са пределите на силата на пресъдено нещо, които обхващат всички искания, които биха могли да бъдат предявени в предходно производство, но това не е било направено.
14.
Поради това с определение от 13 януари 2012 г., постъпило в секретариата на Съда на 24 януари 2012 г., Juzgado de Primera Instancia № 2 — Бадaхос спира производството и поставя на Съда следния преюдициален въпрос:
„Ако потребител, чиято стока не е приведена в съответствие — защото въпреки многократни искания ремонтът не е извършен успешно — поиска по съдебен ред единствено разваляне на договора и такова разваляне не е възможно, поради това че несъответствието е незначително, може ли съдът служебно да постанови в полза на потребителя подходящо намаление на цената?“.
15.
В производството пред Съда Autociba, Комисията и испанското правителство представят писмени и устни становища. В писмената фаза на производството вземат участие също г-жа Duarte и френското, унгарското и полското правителство. Германското правителство е представило само устно становище.
IV – Правен анализ
А– По допустимостта
16.
Относно допустимостта на преюдициалното запитване следва да се посочи, че съгласно член 267 ДФЕС Съдът е компетентен само относно тълкуването на правото на Съюза. Текстът на преюдициалния въпрос обаче не се отнася до тълкуване на правото на Съюза, а по-скоро цели да се установи абстрактно дали националният съд може служебно да намали цената.
17.
Като се имат предвид обаче по-нататъшните разсъждения в преюдициалното запитване, подобно на испанското и полското правителство, разбирам преюдициалния въпрос като искане на запитващата юрисдикция да разбере дали Директива 1999/44 трябва да се тълкува в смисъл, че съдът следва да може служебно да намали цената, ако потребителят не е поискал това в процеса, но съгласно Директивата би имал такова право. Следователно с това уточнение във формулировката преюдициалният въпрос е допустим.
18.
Според мен формулировката на преюдициалния въпрос следва да се измени и в още един аспект: запитващата юрисдикция поставя въпроса дали Директивата допуска служебно намаляване, т.е. дали съдът може служебно да постанови намаляване. Все пак, за да се отговори правилно на този въпрос, трябва по-скоро да се анализира дали Директивата изисква служебно намаление, т.е дали националният съд трябва да постанови служебно намалението.
19.
Освен това Autociba, Citroën España и Ministerio Fiscal (
8
) оспорват допустимостта на преюдициалното запитване с аргумента, че испанският законодател е транспонирал Директивата в националното право, поради което настоящият случай се отнасял само до въпроси от националното право. Следователно Съдът нямал компетентност за тълкуване.
20.
Тази теза обаче не е вярна и дори противоречи на принципа за еднакво прилагане на правото на Съюза. Обстоятелството, че една директива е транспонирана в националното право, разбира се, не променя факта, че в крайна сметка разпоредбите се основават на правната уредба на Съюза. За да се запази еднаквото прилагане на правото на Съюза, за тълкуването на тези разпоредби е определящо как следва да се тълкува стоящата в основата им Директива. Единствено Съдът има компетентност да я тълкува. Следователно преюдициалното запитване е допустимо и от тази гледна точка.
21.
Накрая Autociba изтъква, че правото на намаляване на цената и на разваляне на договора било погасено по давност и поради това преюдициалното запитване било недопустимо. Принципно националното право определя кога правата, произтичащи от Директивата, се погасяват по давност, като следва да се съобрази минималният давностен срок от 2 години съгласно член 5, параграф 1 от Директивата. Единствено националният съд има компетентност да провери дали този срок действително е изтекъл или не. Освен това в производството по преюдициално запитване сезираният със спора национален съд следва да прецени дали за постановяване на неговото решение е необходимо преюдициално запитване. Следователно, след като поставените въпроси се отнасят до тълкуването на правото на Съюза, Съдът по принцип е длъжен да се произнесе (
9
). Запитващата юрисдикция не е отправила до Съда въпрос относно тълкуването на член 5, параграф 1, поради което евентуалното погасяване по давност на правата на г-жа Duarte е без значение за настоящото преюдициално производство и за допустимостта на преюдициалното запитване.
Б– По тълкуването на Директива 1999/44
22.
Запитващата юрисдикция иска да се установи дали Директива 1999/44 изисква съдът служебно да намали цената на стока с недостатъци, ако потребителят е предявил единствено иск за разваляне на договора, на което обаче няма право.
23.
В основата на преюдициалния въпрос е испанската гражданска процесуалноправна уредба. С предявения иск г-жа Duarte претендира единствено разваляне на договора за продажба и връщането на цялата цена, на което няма право, когато несъответствието е незначително (вж. член 7, второ изречение от Закон 23/2003 и съответстващия му член 3, параграф 6 от Директивата). Действително тя безспорно има право да поиска намаление на цената съгласно член 7, първо изречение от Закон 23/2003 (който отговаря на член 3, параграф 5 от Директивата). В исковата си молба обаче тя не е поискала такова намаление. Запитващата юрисдикция посочва, че съгласно действащия в испанското право принцип на съответствието (
10
) ѝ е забранено вместо разваляне на договора да постанови единствено намаление на цената. Съдът по-скоро е обвързан с конкретното искане на потребителя (
11
). Испанското процесуално право не допуска и изменение на иска. Съгласно член 400 от LEC възможността за предявяване на нов иск за намаляване на цената е изключена и поради действието на силата на пресъдено нещо в първия процес. Във връзка с това запитващата юрисдикция поставя въпроса дали този резултат е в съответствие с Директива 1999/44.
24.
Както правилно посочва испанското правителство, тук следователно трябва да се разграничат два въпроса: на първо място, какви права има г-жа Duarte съгласно Директивата, и на второ място, как съществуващото право може да се упражни по съдебен ред. Тъй като съгласно информацията, предоставена от запитващата юрисдикция, г-жа Duarte безспорно има право на иск за намаление на цената, а и запитващата юрисдикция е установила, че правото за разваляне на договора е изключено, настоящият случай се отнася само до втория въпрос, а именно как г-жа Duarte може да упражни по съдебен ред правото на иск, с което разполага.
25.
Съгласно съображение 1 цел на Директива 1999/44 е постигането на високо равнище на защита на потребителите (
12
). В случай на доставяне на стока с недостатъци и следователно в нарушение на договора, член 3 от Директивата предвижда многобройни права за потребителя. Директивата обаче не съдържа разпоредби относно предявяването на тези права по съдебен ред (
13
).
26.
Съгласно постоянната практика на Съда, при липсата на общностна правна уредба по въпроса, във вътрешния правен ред трябва да се посочат компетентните юрисдикции и да се определят процесуалните правила за съдебните производства, предназначени да гарантират защитата на правата, които страните в процеса черпят от Директива 1999/44 (
14
). При все това обаче държавите членки трябва да съблюдават принципите на равностойност и на ефективност (
15
).
27.
Следователно, както посочва френското правителство, в настоящия случай може да възникне задължение за служебно намаляване само ако възможността за това или вече съществува в националното право, или се изисква, за да се гарантира пълно действие на правото на Съюза. Тъй като, както е видно от преюдициалното запитване, испанското процесуално право не предвижда служебно постановяване на намаление, се поставя въпросът дали са спазени принципите на равностойност и на ефективност.
1. Съблюдаване на принципите на равностойност и на ефективност
28.
Принципът на равностойност означава, че конкретните процесуални правила относно съдебните производства, предназначени да гарантират защитата на правата, които страните в процеса черпят от правото на Съюза, не трябва да бъдат по-неблагоприятни от тези, които биха уреждали подобни вътрешноправни съдебни производства (
16
). В настоящия случай не е видно нарушение на принципа на равностойност. Напротив, разпоредбите от испанското процесуално право се прилагат независимо от това дали предмет на делото е субективно материално право, произтичащо от правото на Съюза или от националното право.
29.
Принципът на ефективност изисква националните процесуални норми да не правят практически невъзможно или изключително трудно упражняването на права, предоставени от правото на Съюза (
17
). При това трябва да се държи сметка за мястото на тази разпоредба в цялото производство, за неговото развитие и за особеностите му пред различните национални инстанции (
18
), както и, ако е необходимо, за принципите, които стоят в основата на националната съдебна система, като например принципа за гарантиране на правото на защита, принципа на правна сигурност и принципа на ефективното развитие на производството (
19
).
30.
Във връзка с това на първо място следва да се има предвид, че принципно г-жа Duarte е могла да предяви иск за намаление на цената (
20
). Искането за намаление е могло да се предяви и евентуално наред с иска за разваляне на договора за продажба. В отговор на въпрос испанското правителство пояснява, че предявяването на евентуален иск не е свързано с негативни последици за ищцата, като например по-високи съдебни разноски. Следователно испанското процесуално право принципно не изключва предявяването по съдебен ред на правата ѝ, произтичащи от Директивата. Напротив, всеки потребител има възможност да предяви по съдебен ред всички свои права, предоставени от Директивата, така че упражняването на тези права е възможно.
31.
Според мен обаче испанската процесуалноправна уредба прави изключително трудно упражняването на тези права.
32.
Наистина принципно не може да се оспори, че съдът е обвързан с конкретното искане на ищеца. Ако желае да постигне успех в процеса, ищецът трябва да предяви правилния иск. Това правило е израз на действащия както в испанското, така и в процесуалното право на много други държави членки принцип на диспозитивното начало, съгласно който страните са господари на процеса и починът за дадено дело им принадлежи Целта на този принцип е да гарантира правото на защита и ефективното развитие на производството, и по-конкретно да избегне забавяне, неизбежно свързано с преценката на нови основания (
21
) Съдът многократно е постановявал, че принципът на диспозитивното начало е съвместим с принципа на ефективност (
22
). Поради това по принцип може да се очаква потребителят да предяви по съдебен ред претенциите си и в този смисъл да предяви правилния иск, ако е необходимо и като евентуален. Това важи в още по-голяма степен за случаи като настоящия, в които участието на адвокат е задължително.
33.
Испанското процесуално право обаче е уредено по такъв начин, че дори една-единствена процесуална грешка, а именно предявяването на неправилен иск или непредявяването на евентуален иск, води до преклудиране на възможността да се защити по съдебен ред право, реално предоставено от Директивата. Този резултат е много краен и строг, особено като се има предвид, че целта на Директивата е да допринесе за създаване на високо равнище на защита на потребителите, а ми се струва и непропорционален по отношение на целта, преследвана със съответните норми.
34.
Според посоченото от запитващата юрисдикция, от една страна, по въпроса за придържането към петитума на исковата молба испанското право се основава на много тясно разбиране, според което съдът се произнася само по конкретно посоченото искане. От друга страна обаче, по отношение на пределите на силата на пресъдено нещо съществува широко разбиране, според което тя обхваща всички искове, които потребителят е можел да предяви, като преклудира възможността те да се предявят отново. Именно това води до изключително затрудняване на потребителя.
35.
Освен това разпоредбите надхвърлят необходимото за постигане на целите, които преследват. Обвързването с конкретен петитум на иска е с цел да се съблюдава правото на защита на ответника и да се насърчи разрешаването на правния спор. Докато гарантирането на правото на защита на ответника би било възможно и на по-късен процесуален стадий, например ако ответникът има възможност да се вземе становище по изменен иск, ищецът по-късно не разполага с възможност за правна защита поради действието на силата на пресъдено нещо. Несъмнено разпоредбите на LEC насърчават разрешаването на правния спор. В настоящия случай обаче изобщо не е видно да е налице значително забавяне на производството. Напротив, въпросът за намалението на цената се отнася до същите факти и същите страни както развалянето на договора, така че биха могли да се използват постигнатите до момента резултати в процеса. Драстичната мярка на пълно лишаване на потребителя от възможност за правна защита не е пропорционална на евентуалната незначителна опасност от забавяне на производството.
36.
В допълнение следва да се посочи още, че успехът на иска често зависи от събирането на доказателства в производството именно с оглед на фактическите въпроси, като например незначителността на несъответствието с договора, което не може да се предвиди при предявяването на иска. Настоящият случай ясно показва това: г-жа Duarte е поискала по съдебен ред развалянето на договора, тъй като заключение на експерти оценява несъответствието като значително. Събраните доказателства от компетентния съд са довели до друг извод. Поради това, за да изпълни изискванията на испанското процесуално право, така както са описани в преюдициалното запитване, потребителят би трябвало винаги да предяви, поне като евентуални, всички искове, които биха могли да се предявят. Само по такъв начин той може да е сигурен, че при всяко развитие на производството ще може да упражни правата, предоставени му от Директивата във връзка с конкретните факти. С оглед на последиците, които могат да настъпят при непредявяване на евентуален иск, упражняването на правата става изключително трудно и се нарушава принципът на ефективност.
2. Последици от нарушаването на принципа на ефективност
37.
Следователно се поставя въпросът как в настоящия случай може да се съобрази принципът на ефективност. Съдът вече е постановил, че в случай на нарушение на принципа на ефективност запитващата юрисдикция трябва да тълкува националните разпоредби доколкото е възможно по такъв начин, че те да спомагат за изпълнението на целта за гарантиране на ефективна съдебна защита на правата, които страните в процеса черпят от правото на Съюза (
23
). Ако това не е възможно, тя е длъжна по собствена инициатива да не приложи национална разпоредба, която им противоречи (
24
), в настоящия случай това означава разглежданите в главното производство национални процесуални норми, които предвиждат стриктно придържане към петитума на иска.
38.
Следователно запитващата юрисдикция следва да провери дали по пътя на тълкуването на националното процесуално право могат да се намерят мерки, които позволяват да се гарантира ефективната правна защита на потребителя и да се упражни правото, предоставено му от Директивата, независимо от веднъж сгрешения петитум на иска.
39.
При това обаче трябва да се зачита процесуалната автономия на държавите членки. При тълкуването на националното право следва да се съобразяват ценностите, заложени в съответната разпоредба от правото на държавата членка. Целта на нормата в испанското процесуално право е както да гарантира правото на защита на другата страна в процеса, така и да насърчи окончателното разрешаване на правния спор. Поради това не е необходимо на потребителя да се предоставят неограничени възможности да изменя, както намери за добре, иска си или да предявява нов иск. Подобен подход не съответства на правото на защита на другата страна. По-скоро е достатъчно, ако му се даде възможност, поне веднъж да може да реагира съобразно развитието на производството, като например съобразно резултата от събирането на доказателства. По този начин не се застрашава и окончателното разрешаване на правния спор.
40.
Запитващата юрисдикция предлага служебно намаляване на цената. Това несъмнено е възможност да се гарантира спазването на правата на потребителя. Този подход обаче би довел също и до силно ограничаване на диспозитивното начало и по този начин би засегнал съществено един от основните процесуални принципи на държавите членки. Ако няма изискване за конкретно искане, потребителят би могъл да има пасивно поведение и да чака съдът да му присъди субективното материално право, което той има. Подобно разбиране обаче излиза извън необходимото за осигуряване на защита на потребителя.
41.
Директивата всъщност не изисква правата, които се предоставят на потребителя в член 3, да му бъдат признати без действие от негова страна. Ако замисълът беше такъв, щяха да бъдат създадени съответните норми в Директивата. Тя обаче определя, от една страна, както правилно посочва полското правителство, че потребителят разполага с избор да реши кои права от Директивата желае да предяви по съдебен ред (вж. член 3, параграф 2 и параграф 5 от Директивата). От друга страна, в нея се приема, че за да предяви правата си, потребителят трябва да може да измине нормалния съдебен път (което обаче и е длъжен да направи, ако иска да упражни правата си), ако се налага дори под условието, че потребителят трябва да спазва определен срок за информиране (
25
). Принципът за ефективна правна защита също не изисква повече (
26
). Необходимо е само потребителят да може да предяви правата си. Това обаче вече включва и необходимостта той да го направи. Следователно Директивата не съдържа общо задължение за служебно намаляване.
42.
Задължение за намаляване не се извлича и от практиката на Съда във връзка с Директива 1993/13 (
27
), както се твърди от Комисията. За разлика от Комисията, аз не считам, че тази съдебна практика е приложима.
43.
Наистина двете директиви са сходни, доколкото и двете се отнасят до защитата на потребителите в търговския обмен и целта им е да постигнат високо равнище на защита на потребителите. Все пак въз основа на различните си цели на регулиране те не са сравними в степен, че да може да се приложи практиката на Съда във връзка с Директивата относно неравноправните клаузи.
44.
Докато целта на Директива 1993/13 е именно да се компенсира по-неизгодната позиция, в която се намира потребителят при сключването на договор с търговец, Директива 1999/44 се отнася до изпълнението на вече сключен договор. При това става дума за две много различни ситуации.
45.
Неравноправното положение към момента на сключване на договора наистина може да бъде отстранено само с намесата на трета страна (
28
). По правило потребителят не може да прецени дали една клауза е неравноправна или не. Ако от него се очакваше подобно знание и се изискваше да се позовава на нищожността на клаузата, прилагането на Директивата би било застрашено (
29
).
46.
Освен това търговците трябва да бъдат възпирани да използват неравноправни клаузи. Тази възпираща функция на Директива 1993/13 може да бъде изпълнена само ако опитът за използване на неравноправни клаузи „не си струва“ за търговеца. Това от своя страна може да се осигури само чрез намесата на трета страна. В противен случай за търговеца би било по-изгодно да използва неравноправни клаузи, с надеждата че потребителят не е наясно с правата, предоставени му по Директива 1993/13, и няма да се позове на нея в процеса, така че в крайна сметка неравноправната клауза все пак няма да бъде отменена. Без намесата на трета страна effet utile на Директива 1993/13 би бил нарушен.
47.
В рамките на Директива 1999/44 обаче е различно. От една страна, възпиращата функция, преследвана с действие на съда по служебен почин при изпълнението на договора, е неприложима. В повечето случаи лошото изпълнение на договора всъщност не зависи от волята на страните, особено когато едната страна по договора не е производител на стоката, няма влияние върху нейното качество и съответно по правило не знае за недостатъци, които не са очевидни.
48.
Освен това при изпълнението на договора потребителят не се намира в сходна слаба позиция. За разлика от неравноправния характер на дадена клауза, за потребителя е по-лесно да разпознае дали купената вещ е с договореното качество. Това е видимо и в настоящия случай, в който именно потребителят предявява правата си по съдебен ред. Напротив, в решенията, постановени във връзка с Директива 1993/13, винаги търговци са се позовавали на право, черпено от неравноправна клауза. Поради това действие по служебен почин не би засилило защитата на потребителя, а би му предоставило допълнително правно основание. Следователно от съдебната практика във връзка с Директива 1993/13 също не може да се изведе задължение за служебно намаляване при прилагане на Директива 1999/44.
49.
Ето защо според мен за спазване на принципа на ефективност е достатъчно, ако националното процесуално право може да се тълкува и прилага по начин, даващ на потребителя инструмент, който му позволява сам да предявява правата си. В това отношение може да се използва например възможността за изменение на иска, при необходимост и след съответно указване от страна на компетентната юрисдикция, ако националното право предвижда такова.
50.
Може да се направи и тълкуване на петитума на иска в смисъл, че искането за намаление е било включено в искането за разваляне на договора. При това обаче не става въпрос дали материалното право за намаление съгласно член 3, параграф 5, първа алтернатива от Директивата се съдържа в правото на разваляне на договора съгласно член 3, параграф 5, втора алтернатива. Това би било въпрос на тълкуване на правото на Съюза, който запитващата юрисдикция не е поставила. По-скоро става дума за това дали искането за разваляне на договора обхваща и искане за намаление „като минус“. Националният съд, който единствено е компетентен да тълкува националното процесуално право, следва да прецени дали исковата молба може да бъде тълкувана така в светлината на Директивата. В изложението на испанското правителство обаче не се сочи, че подобно тълкуване противоречи на испанското процесуално право (
30
). Напротив, испанското правителство посочва, че съответните разпоредби от LEC следва да се разбират в смисъл, че намалението също се обхваща от искането за разваляне на договора.
51.
Друга възможност би било тълкуването на националната разпоредба, която урежда действието на силата на пресъдено нещо в смисъл, че тя може да бъде разбирана тясно или широко, подобно на случая с придържането към конкретен петитум и с принципа на съответствието.
52.
Ако всички тези мерки все пак не могат да се приложат, като последно средство би могло да се мисли за служебно намаляване. Във всеки случай точно такъв подход не противоречи на Директивата. От съображения 1 и 5 по-скоро става ясно, че преследваното с нея високо равнище на защита на потребителите трябва да създаде само минимален стандарт за правата на потребителите. Поради това член 8, параграф 2 от Директивата дава свобода на държавите членки да приемат или запазят в сила по-строги разпоредби, за да гарантират още по-високо равнище на защита на потребителите (
31
). Следователно, ако процесуалното законодателство на държава членка предвижда служебно намаляване или национална юрисдикция прилага националното право по този начин, това би било в съответствие с Директивата.
53.
Независимо каква мярка ще избере националният съд, трябва да се съобразят два аспекта: на първо място, нито една мярка не може да бъде наложена против волята на ищеца. Правото на ефективна съдебна защита включва и възможността да не предявява правата си. Поради това трябва да се установи конкретната воля на потребителя. В настоящия случай това изглежда безпроблемно, тъй като г-жа Duarte всъщност желае да постигне намаление на цената. На второ място, не трябва да се пренебрегва правото на защита на другата страна. Във всеки случай трябва да ѝ се предостави поне възможност отново да даде становище по дадения въпрос, евентуално отново да направи искане.
Междинно заключение
54.
В обобщение може да се каже, че Директивата не съдържа задължение за служебно намаляване. Националният съд обаче трябва да предприеме мерки, които да позволят на потребителя да коригира неправилно искане, ако в противен случай той няма да може повече да предяви правата си, предоставени му от Директивата. При всички мерки, които трябва да се предприемат, следва да се съблюдава правото на защита на другата страна.
В– По незначителното несъответствие
55.
Запитващата юрисдикция установява, че развалянето на договора е невъзможно, защото става дума само за незначително несъответствие на превозното средство с договора. Тази констатация се оспорва от някои участници.
56.
Запитващата юрисдикция обаче не е поставила въпрос за тълкуване на член 3, параграф 6 от Директивата, който съдържа понятието „[незначителна] липса на съответствие“. Установяването на фактите и решението кои въпроси да бъдат поставени на Съда е задача единствено на запитващата юрисдикция.
57.
Тъй като въпросът дали несъответствието е незначително е въпрос на тълкуване на правото на Съюза, все пак си позволявам да направя следния коментар: Съдът все още не се е произнасял относно тълкуването на понятието „незначителна“ в член 3, параграф 6 от Директивата. Други европейски юрисдикции, включително и върховни (
32
), са се произнасяли по случаи, които изглеждат сравними, в смисъл че пропускането на вода не може да се разглежда като несъществен недостатък (
33
). При тези решения е било без значение обстоятелството, което е посочено от запитващата юрисдикция в преюдициалното запитване като аргумент за нейната констатация, че въпреки проникването на вода автомобилът продължава да е използваем като транспортно средство. Следователно с цел осигуряване на еднакво тълкуване на правото на Съюза щеше да е разумно, а със сигурност и полезно за разрешаването на висящия пред него правен спор, ако Juzgado de Primera Instancia № 2 — Бада'хос, беше поставил на Съда и преюдициален въпрос относно незначителното несъответствие и по този начин за тълкуването на член 3, параграф 6.
V – Заключение
58.
В заключение предлагам на Съда да отговори на преюдициалния въпрос, както следва:
„Директива 1999/44 следва да се тълкува в смисъл, че тя изисква националният съд, от който потребителят е поискал единствено разваляне на договора, което обаче не е възможно, поради това че несъответствието е незначително, да постанови подходяща мярка, за да направи възможно упражняването на правата, които потребителят черпи от Директивата. Задача на националния съд е да прецени чрез коя процесуална мярка може да се постигне тази цел. Винаги обаче трябва да се гарантира правото на защита на другата страна“.
(
1
)	Език на оригиналния текст: немски.
(
2
)	Директива на Европейския парламент и на Съвета от 25 май 1999 година относно някои аспекти на продажбата на потребителски стоки и свързаните с тях гаранции, ОВ L 171, стр. 12; Специално издание на български език, 2007 г., глава 15, том 5, стр. 89, наричана по-нататък „Директива 1999/44“ или „Директивата“.
(
3
)	Във връзка с другите две преюдициални запитвания относно Директива 1999/44 вж. Решение от 16 юни 2011 г. по дело Weber и Putz (C-65/09 и C-87/09, Сборник, стр. I-5257) и Решение от 17 април 2008 г. по дело Quelle (C-404/06, Сборник, стр. I-2685).
(
4
)	BOE (Boletín Oficial del Estado) № 165 от 11 юли 2003 г., стр. 27160.
(
5
)	Този закон, въпреки че понастоящем е отменен с Real Decreto Legislativo 1/2007 от 16 ноември 2007 г. за одобряване на преработения текст на Общ закон за защита на потребителите и ползвателите и други допълнителни закони (BOE № 287 от 30 ноември 2007 г., стр. 49181), е приложим към този случай, тъй като новата правна уредба е влязла в сила на 1 декември 2007 г., тоест след купуването на превозното средство.
(
6
)	Граждански процесуален закон № 1/2000 от 7 януари 2000 г., BOE № 7 от 8 януари 2000 г., стр. 575.
(
7
)	Според информацията от преюдициалното запитване, от ноември 2005 г. до юли 2008 г. автомобилът е бил най-малко пет пъти в сервиз.
(
8
)	Прокуратура
(
9
)	Решение от 8 септември 2010 г. по дело Winner Wettern (C-409/06, Сборник, стр. I-8015, точка 36) и Решение от 27 октомври 2009 г. по дело ČEZ (C-115/08, Сборник, стр. I-10265, точка 57) и посочената там съдебна практика.
(
10
)	Вж. член 218 от LEC.
(
11
)	Вж. член 216 от LEC.
(
12
)	Вж. по този въпрос и Решение на Съда по дело Quelle (посочено в бележка под линия 3, точка 36).
(
13
)	Както правилно посочва унгарското правителство, различен е например случаят на Директива 93/13/ЕИО на Съвета от 5 април 1993 година относно неравноправните клаузи в потребителските договори (ОВ L 95, 1993, стр. 29; Специално издание на български език, 2007 г., глава 15, том 2, стр. 273), която изрично предвижда в член 7, параграф 1, че държавите членки следва да осигурят подходящи и ефективни мерки за предотвратяване на употребата на неравноправни клаузи.
(
14
)	Вж. Решение от 18 март 2010 г. по дело Alassini (C-317/08-C-320/08, Сборник, стр. I-2213, точка 47), Решение от 15 април 2008 г. по дело Impact (C-268/06, Сборник, стр. I-2483, точка 44 и цитираната съдебна практика), Решение от 13 март 2007 г. по дело Unibet (C-432/05, Сборник, стр. I-2271, точка 39), Решение от 26 октомври 2006 г. по дело Mostaza Claro (C-168/05, Recueil, стр. I-10421, точка 24), както и Решение от 16 декември 1976 г. по дело Rewe (33/76, Recueil, стр. 1989, точка 5) и Решение по дело Comet (45/76, Recueil, стр. I-2043, точка 13).
(
15
)	Вж. Решение от 8 септември 2011 г. по дело Rosado Santana (C-177/10, Сборник, стр. I-7907, точка 89), Решение от 6 октомври 2009 г. по дело Asturcom Telecomunicaciones (C-40/08, Сборник, стр. I-9579, точка 38), Решение от 7 юни 2007 г. по дело Van der Weerd и др.(C-222/05-C-225/05, Сборник, стр. I-4233, точка 28), Решение по дело Mostaza Claro (посочено в бележка под линия 14, точка 24), Решение от 16 май 2000 г. по дело Preston и др. (C-78/98, Recueil, стр. I-3201, точка 31) и Решение от 14 декември 1995 г. по дело Van Schijndel и van Veen (C-430/93 и C-431/93, Recueil, стр. I-4705, точка 17).
(
16
)	Вж. по-специално Решение по дело Impact (посочено в бележка под линия 14, точка 44), Решение по дело Van der Weerd и др. (посочено в бележка под линия 15, точка 28), Решение от 14 декември 1995 г. по дело Peterbroeck (C-312/93, Recueil, стр. I-4599, точка 12) и Решение по дело Rewe (посочено в бележка под линия 14, точка 5).
(
17
)	Вж. Решение по дело Van Schijndel и van Veen (посочено в бележка под линия 15, точка 19).
(
18
)	Вж. Решение по дело Van Schijndel и van Veen (посочено в бележка под линия 15, точка 19).
(
19
)	Вж. Решение по дело Asturcom Telecomunicaciones (посочено в бележка под линия 15, точка 39), Решение от 3 септември 2009 г. по дело Fallimento Olimpiclub (C-2/08, Сборник, стр. I-7501, точка 27), както и Решение по дело Peterbroeck (посочено в бележка под линия 16, точка 14).
(
20
)	Вж. в този смисъл и член 216 от LEC, който предвижда, че съдът се произнася въз основа на фактите, доказателства и исканията на страните.
(
21
)	Решение от 17 декември 2009 г. по дело Martín Martín (C-227/08, Сборник, стр. I-11939, точка 20), Решение по дело Van der Weerd (посочено в бележка под линия 15, точка 35) и Решение по дело Van Schijndel и van Veen (посочено в бележка под линия 15, точка 21).
(
22
)	Вж. Решение по дело Van der Weerd (посочено в бележка под линия 15, точки 36 и 41) и Решение по дело Van Schijndel и van Veen (посочено в бележка под линия 15, точка 22).
(
23
)	Решение по дело Impact (посочено в бележка под линия 14, точка 54) и Решение по дело Unibet (посочено в бележка под линия 14, точка 44).
(
24
)	Решение от 20 октомври 2011 г. по дело Interedil (C-396/09, Сборник, стр. I-9915, точка 38) и Решение от 5 октомври 2010 г. по дело Елчинов (C-173/09, Сборник, стр. I-8889, точка 31).
(
25
)	Вж. член 5, параграф 2 от Директивата, който позволява на държавите членки да предвидят, че потребителят е длъжен да информира продавача в срок от два месеца след установяване на несъответствието с договора, че възнамерява да упражни правата си, произтичащи от Директивата.
(
26
)	Вж. в този смисъл и Решение от 15 април 2010 г. по дело Fritz (C-215/08, Сборник, стр. I-2497, точка 44) и Решение от 3 септември 2009 г. по дело Messner (C-489/07, Сборник, стр. I-7315, точка 25) в които Съдът постановява, че защитата на потребителя всъщност не е абсолютен принцип и съответните директиви нямат за цел да предоставят на потребителя права, които надхвърлят това, което е необходимо, за да може да се постигнат съответните преследвани цели.
(
27
)	Посочена в бележка под линия 13.
(
28
)	Вж. Решение от 27 юни 2000 г. по дело Océano Grupo Editorial S.A. (C-240/98-C-244/98, Recueil, стр. I-4941, точки 27 и 29).
(
29
)	Вж. Решение по дело Océano Grupo Editorial S.A. (посочено в бележка под линия 28, точка 26).
(
30
)	Комисията също споделя тази теза в становището си. При това тя се позовава на Решение на испанския Tribunal Supremo от 27 септември 2011 г., STS 7744/2011, стр. 14 и 15, в което той съотнася принципа на съответствието, предвиден в член 218 от LEC, спрямо принципа iura novit curia.
(
31
)	Вж. в този смисъл и съображение 24 от Директивата.
(
32
)	Вж. например Решение на германския Bundesgerichtshof от 5 ноември 2008 г., VIII ZR 166/07.
(
33
)	Няма достатъчно информация относно точната степен на несъответствие на превозното средство на г-жа Duarte с договора, поради което тук не може да се прецени действителната сравнимост на съответните фактически състави. Това обаче не важи за съответната правна аргументация относно оценката на несъответствието с договора.