Неокончателна редакция
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
J. RICHARD DE LA TOUR
представено на 19 март 2026 година(1)
Дело C‑808/24 [Zálečta](i)
M. R.
срещу
Ministerstvo vnútra Slovenskej republiky
(Преюдициално запитване, отправено от Okresný súd Lučenec (Районен съд Лученец, Словакия)
„ Преюдициално запитване — Социална политика — Директива
2003/88/ЕО — Организация на работното време — Член 2, точка 1 — Работно време — Член 6, буква б) — Максимална продължителност на седмичното работно време — Защита на безопасността и здравето на работниците — Работно време на пожарникарите и спасителите — Дежурство на работното място, което не е включено в работното време — Едновременно нарушаване на ограничението за продължителността на седмичното работно време — Право на обезщетение за неимуществени вреди, упражнено срещу държава членка за нарушение на правото на Съюза — Неправилно транспониране — Условия — Определяне на размера на обезщетението “
I.      Въведение
1.        Служител на общински пожаро-спасителен корпус в Словакия предявява срещу държавата пред Okresný súd Lučenec (Районен съд Лученец, Словакия) иск за обезщетение за неимуществени вреди, които счита, че е претърпял поради неправилното транспониране в словашкия правен ред на Директива 2003/88/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 4 ноември 2003 година относно някои аспекти на организацията на работното време(2).
2.        Отправеното от тази юрисдикция преюдициално запитване се отнася до тълкуването на член 2, точка 1 във връзка с член 6, буква б)
от тази директива и до начините на обезщетяване на твърдяната вреда. Така на Съда отново са зададени въпроси относно условията за ангажиране на отговорността на държава членка във връзка с работното време на пожарникар, работещ в публичния сектор.
3.        Затова ще предложа на Съда да се опре на принципите, припомнени по-специално в решение от 25 ноември 2010 г., Fuß(3), за да постанови, че:
–        от тези две разпоредби от Директива 2003/88 само с член 6, буква б) може да бъдат предоставени индивидуални права на частноправните субекти, които да породят за тях право на обезщетение поради нарушаване на тази разпоредба от съответната държава членка,
–        само неимуществената вреда, причинена от превишаване на максималното седмично работно време, определено в член 6, буква б) от тази директива, може да бъде основание за обезщетяване в случай на нарушаване от държава членка на член 2, точка 1 от посочената директива и
–        определянето на размера на обезщетението, дължимо поради това превишаване, е от обхвата на националното право при спазване на принципите на равностойност и ефективност.
II.    Правна уредба
А.      Правото на Съюза
4.        Член 2, точка 1 от Директива 2003/88 определя „работно[то] време“ като „всеки период, през който работникът работи на разположение на работодателя и изпълнява своята дейност или задължения, в съответствие с националното законодателство и/или практика“.
5.        Член 6 от тази директива, озаглавен „Максимална продължителност на седмично работно време“, предвижда:
„Държавите членки предприемат необходимите мерки, за да гарантират, че при съблюдаване на необходимостта от опазване на безопасността и здравето на работниците:
a)      продължителността на седмичното работно време се ограничава чрез законови, подзаконови или административни разпоредби, или чрез колективни трудови договори или споразумения между социалните партньори;
б)      средното работно време за всеки седемдневен период, включително извънредния труд, не надвишава 48 часа“.
Б.      Словашкото право
6.        Член 85, параграф 1 от Zákon č. 315/2001 Z. z. o Hasičskom a záchrannom zbore (Закон № 315/2001 за пожаро-спасителния корпус) от 2 юли 2001 г. (наричан по-нататък „Закон № 315/2001“) гласи:
„Работното време на служителя [от пожаро-спасителния корпус] е времето, през което той е на служба и е на разположение на административния орган“.
7.        Съгласно член 86, параграф 2 от този закон(4):
„Ако разпределението на работното време е неравномерно, продължителността на времето на служба не може да надвишава 18 часа на ден служба. Общата продължителност на изпълнение на службата и на непосредствено следващото я възложено дежурство в мястото на изпълнение на службата не може да надвишава 24 часа
на ден служба“.
8.        Член 92, параграф 1 от посочения закон предвижда:
„При разпределението на времето на
служба административният орган определя
за служителя [от пожаро-спасителния корпус] времето на дежурство в рамките на посочената служба
на мястото на изпълнение на службата, непосредствено следващо изпълнението на службата, съгласно член 86, параграф 2“.
9.        Член 122, параграф 3 от Закон № 315/2001 гласи:
„[…] възнаграждение за дежурство не се полага за времето, през което, докато то е носено, е изпълнявана службата; такова изпълнение на службата представлява извънреден труд при изпълнение на службата“.
III. Фактите по спора в главното производство и преюдициалните въпроси
10.      M. R., служител на общински пожаро-спасителен корпус, предявява иск за обезщетение за неимуществена вреда, произтичаща от факта, че времето на дежурство, полагано от него на работното място, не е включено в работното му време(5), в нарушение на член 2, точка 1 от Директива 2003/88, което според M. R. е довело и до нарушение на член 6, буква б) от тази директива. Вредата, която изтъква, е изведена от неправилното транспониране на първата от тези разпоредби, което довело до превишаване на максималната продължителност на седмичното работно време, както е определена във втората от посочените разпоредби. M. R. не претендира парично обезщетение на последното посочено основание.
11.      С решение от 20 декември 2023 г.
Okresný súd Lučenec (Районен съд Лученец) — запитващата юрисдикция, постановява, първо, че словашката правна уредба позволява на работодателя на M. R. да не отчита времето на дежурство като работно време, в нарушение на член 2, точка 1 от Директива 2003/88, както е тълкуван от Съда(6). На следващо място, той счита, че такова нарушение поражда право на обезщетение само ако работното време на M. R., включващо времето на дежурство, превишава максималната продължителност на седмичното работно време, в нарушение на член 6, буква б) от тази директива.
12.      Накрая, запитващата юрисдикция приема за установено, че през спорния период времето, през което M. R. е бил на работа, в това число и времето на положените дежурства, надвишава максималния срок от 28 дни, предвиден в член 6, буква б)
във връзка с член 2, точка 1
от посочената директива и че нарушаването на тези разпоредби се е отразило на личния и семейния живот на M. R. Поради това тя постановява държавата да му плати определени суми като обезщетение за претърпяната от него неимуществена вреда както на това основание, така и
във връзка със загуба на надеждата за изменение на законодателството.
13.      С определение от 30 май 2024 г.
Krajský súd v Banskej Bystrici (Окръжен съд Банска Бистрица, Словакия), който се произнася по подадената от държавата въззивна жалба, отменя решението от 20 декември 2023 г. с мотива, че запитващата юрисдикция се е произнесла ultra petita. Той посочва, че M. R. не се позовава нито на право, изведено от загубата на надежда за законодателно изменение, нито на право на обезщетение за неимуществената вреда, свързана с броя отработени часове над определената в член 6, буква б) от Директива 2003/88 граница. По-нататък, той приема, че неимуществената вреда, причинена от противоречието на националното право с член 2, точка 1 от тази директива, е основание за обезщетение, без да е необходимо да се установява нарушение на член 6, буква б) от посочената директива.
14.      Делото е върнато за ново разглеждане на запитващата юрисдикция, която се съмнява в правилността на такова тълкуване. Тя уточнява, че то се отразява както върху възникването на правото на обезщетение, така и върху основата за изчисляване на обезщетението в зависимост от това дали въпросното право е свързано с броя отработени часове над определената в член 6, буква б) от същата директива граница.
15.      При тези условия Okresný súd Lučenec (Районен съд Лученец) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)      Представлява ли обстоятелството, че по силата на националната правна уредба дежурството на работник не се включва в работното време в противоречие с член 2, точка 1 от Директива [2003/88] основание за иск за обезщетение срещу държавата членка за нарушение на правото на Съюза, без да е необходимо да се доказва, че спрямо работника едновременно е нарушен член 6, буква б) от тази директива?
2)      При утвърдителен отговор на предходния въпрос, трябва ли при определянето на подходящия размер на обезщетението националният съд да вземе предвид броя на часовете на дежурствата, който поради националната правна уредба не е бил включен в работното време на работника, или пък размерът на дължимото обезщетение от държавата членка трябва да се определи спрямо продължителността на незаконосъобразното положение, създадено с националната правна уредба, която позволява дежурствата да не се включват в работното време на работника в противоречие с Директива 2003/88?
3)      При отрицателен отговор на [първия въпрос], трябва ли при определянето на подходящия размер на обезщетението националният съд да вземе предвид броя на часовете, в които е имало нарушение на член 6, буква б) от Директива 2003/88, или пък размерът на дължимото обезщетение от държавата членка трябва да се определи спрямо продължителността на незаконосъобразното положение, създадено с националната правна уредба, която позволява дежурствата да не се включват в работното време на работника в противоречие с посочената директива?“.
16.      Писмени становища представят словашкото правителство, Ирландия и Европейската комисия.
IV.    Анализ
17.      Тъй като запитващата юрисдикция е сезирана с иск за обезщетение за вреди, причинени от нарушение на правото на Съюза от държава членка, следва да се изложат общите правила, приложими в тази област, преди да бъдат разгледани последователно първият преюдициален въпрос и в зависимост от предложения отговор на същия —
единият или другият допълващ го въпрос относно критериите за определяне на обезщетението, което би се дължало.
А.      Общите въпроси в областта на ангажиране на отговорността на държава членка в случай на нарушение на правото на Съюза, и по-конкретно на Директива 2003/88
18.      Първо, следва да се провери дали запитващата юрисдикция не изтъква особени предпоставки за ангажиране на отговорността на държавата, предвидени в националното право при по-малко ограничителни условия от предвидените в правото на Съюза(7).
19.      Второ, ако случаят не е такъв, тогава са приложими принципите на правото на Съюза, припомнени от Съда, що се отнася до Директива 2003/88, а именно:
–        тази директива не съдържа разпоредби относно приложимите санкции при нарушение на предвидените в нея минимални изисквания, по-специално във връзка с продължителността на работното време, и следователно не съдържа специално правило относно поправянето на вредата, която евентуално е претърпяна от работниците в резултат на такова нарушение(8), и
–        все пак принципът на отговорност на държавата за вреди, причинени на частноправните субекти вследствие на нарушения на правото на Съюза, за което носи отговорност държавата, е присъщ на системата на договорите, на които се основава Съюзът(9).
20.      За да имат увредените лица право на обезщетение, Съдът е постановил, че трябва да са налице следните три условия(10):
–        предмет на нарушената правна норма на Съюза да е предоставянето на права на частноправните субекти(11),
–        нарушението на тази норма да е достатъчно съществено и
–        да съществува пряка причинно-следствена връзка между нарушението и претърпяната от частноправните субекти вреда.
21.      Трето, Съдът предоставя насоки на националните юрисдикции, за да преценят дали тези условия са изпълнени, за да се приеме, че съответната държава членка носи отговорност за вредите, претърпени от частноправните субекти поради нарушаване на правото на Съюза(12).
Б.      По първия преюдициален въпрос, който се отнася до първото условие за ангажиране на отговорността на държавата
22.      С първия си преюдициален въпрос запитващата юрисдикция по същество се стреми да установи дали член 2, точка 1 от Директива 2003/88 трябва да се тълкува в смисъл, че предметът му е предоставяне на индивидуални права на частноправните субекти, които може да породят за тях право на обезщетение по отношение на държава членка въз основа на принципа за отговорността на държавата за вреди, причинени на частноправните субекти вследствие на извършено от нея нарушение на правото на Съюза.
23.      Уточнявам, от една страна, че в случая е безспорно, че според определените в практиката на Съда критерии дежурствата на M. R. спадат към работното време по смисъла на член 2, точка 1 от тази директива, че словашката правна уредба не зачита правото на Съюза(13) и че средното седмично работно време, предвидено в член 6, буква б) от посочената директива, е превишено за част от посочения от M. R. период(14).
24.      От друга страна, словашкото право не предвижда особени условия, по-малко ограничителни от предвидените в правото на Съюза, за да се ангажира отговорността на държавата(15).
25.      Що се отнася до въпроса дали член 2, точка 1 от Директива 2003/88 предоставя на частноправните субекти права, на които те могат да се позоват пред националните съдилища, бих искал да отбележа, на първо място, че няма практика на Съда по тази разпоредба.
26.      На второ място, следва да се подчертае, че:
–        член 2, точка 1 от Директива 2003/88, както указва заглавието му, дава
определение на понятието „работно време“, като „всеки период, през който работникът работи на разположение на работодателя и изпълнява своята дейност или задължения в съответствие с националното законодателство и/или практика“(16),
–        това определение е тълкувано от Съда. Съгласно постоянната съдебна практика дежурството в своята цялост трябва да се квалифицира като „работно време“ по смисъла на Директива 2003/88, независимо от реално положения от работника труд през този период, когато той е длъжен да стои на работното си място на пряко разположение на своя работодател(17) или когато по време на дежурство, което дава в дома си, работникът е длъжен да се отзове на повикване от работодателя си в рамките на 8 минути(18). Следователно, що се отнася до времето на дежурство на пожарникарите, Съдът проверява във всеки отделен случай(19). Не е признат никакъв директен ефект на член 2, точка 1 от тази директива.
27.      Поради това, както всички страни, представили писмени становища, предлагам на Съда да приеме, че член 2, точка 1 от Директива 2003/88 се ограничава до това да определи понятието „работно време“. Сама по себе си тази разпоредба не предоставя индивидуални права, чието нарушаване би могло да е основание да се ангажира отговорността на държава членка за причинените на частноправните субекти вреди, ако тя не е спазила това определение в националната правна уредба.
28.      В това отношение съм съгласен и със становището на Ирландия, че тълкуването на член 2, точка 1 от тази директива „в смисъл, че с него се позволява автоматично поправяне на вредите, би довело до важни последици, включително защото дадена държава би била длъжна да изплати обезщетение дори при липсата на каквито и да е доказани вреди“(20).
29.      Вследствие на това, при липсата на
предоставяне с член 2, точка 1 от посочената директива на права в полза на частноправните субекти, вторият преюдициален въпрос става безпредметен. Затова няма основание да се отговаря на този въпрос.
В.      По третия преюдициален въпрос
30.      За да се отговори на този въпрос, който се отнася до начините на обезщетяване на претърпяната вследствие на твърдяното нарушение на правото на Съюза неимуществена вреда, следва предварително да се проучи дали условията за ангажиране на отговорността на държавата, предвидени в точка 20 от настоящото заключение, в резултат на нарушението на член 6, буква б) от Директива 2003/88(21), са изпълнени. Констатацията, че тя произтича от нарушението на член 2, точка 1 от тази директива, е без значение.
1.      По условията за ангажиране на отговорността на държавата в случай на нарушение на член 6, буква б) от Директива 2003/88
а)      Първо условие: нормата от правото на Съюза предоставя права на частноправните субекти
31.      Съдът е постановил, че член 6, буква б) от Директива 2003/88 представлява социалноправна норма на Съюза, с която на частноправните субекти се предоставят права, на които те могат пряко да се позовават пред националните юрисдикции с мотива, че „той налага на държавите членки горна граница относно средната продължителност на седмичното работно време, която трябва да важи за всеки работник, тъй като става въпрос за минимално изискване“(22).
б)      Второ условие: нарушението на тази норма трябва да бъде достатъчно съществено
32.      В решение Fuß(23) се припомня, че:
–        следва да се проучи дали нарушението на правото на Съюза е извършено при явно несъобразяване с практиката на Съда в съответната област(24), и
–        по принцип националните юрисдикции трябва да проверяват дали са изпълнени условията, при които държавите носят отговорност, произтичаща от нарушаването на правото на Съюза, освен ако по делото в главното производство, във връзка с което е отправено преюдициалното запитване, Съдът разполага с всички необходими данни, за да прецени дали фактите в конкретния случай трябва да бъдат квалифицирани като достатъчно съществено нарушение на правото на Съюза.
33.      В случая, като се произнася по исковата молба на M. R., която се отнася до периода на полагане на труд от 1 август 2020 г. до 30 юни 2023 г., запитващата юрисдикция приема за установено, от една страна, че M. R. е „прекарвал на служба общо 24 часа, от които точно 18 часа се включват в работното време“ съгласно член 86, параграф 2 от Закон № 315/2001(25), а часовете на дежурство не са отчетени като работно време. От друга страна, тя установява, че в това положение през шестмесечния референтен период продължителността на работното време на M. R. е надвишила предвидената в член 6, буква б) от Директива 2003/88 максимална
продължителност от 48 часа за седемдневен период(26).
34.      През този период обаче практиката на Съда във връзка с понятието „работно време“ на пожарникарите е достатъчно богата в смисъл, че „дейностите, осъществявани от оперативните екипи в обществените противопожарни служби, попадат в приложното поле на Директива 2003/88, така че по принцип член 6, буква б) от нея не допуска надвишаване на установената горна граница от 48 часа, предвидена за максималната продължителност на седмичното работно време, включително с полагането на дежурства“(27).
35.      При тези условия, щом като неспазването на изискванията по член 6, буква б) от Директива 2003/88 в разглеждания по делото в главното производство период е извършено при явно несъобразяване с практиката на Съда, би трябвало да се приеме, че то представлява достатъчно съществено нарушение на правото на Съюза. Следователно второто условие, което трябва да е налице, за да бъде признато право на обезщетение, също е изпълнено по делото в главното производство.
в)      Трето условие: наличие на причинно-следствена връзка между нарушението на член 6, буква б) от Директива 2003/88 и претърпяната вреда
36.      При положение че според запитващата юрисдикция надвишаването на продължителността на работното време на M. R. с 28 дни в референтния период „е имало обективно отражение върху неговия личен и семеен живот“(28), считам, че наличието на изискваната причинно-следствена връзка е доказано.
37.      Тъй като трите условия за ангажиране на отговорността на държавата, произтичаща от нарушението на член 6, буква б) от Директива 2003/88, са изпълнени(29), то на третия преюдициален въпрос относно начините на обезщетяване следва да се отговори.
2.      По начините на обезщетяване за нарушението на член 6, буква б) от Директива 2003/88
38.      Запитващата юрисдикция задава въпроси на Съда във връзка с факторите, които следва да се вземат предвид при определяне на размера на обезщетението за претендираната от M. R. неимуществена вреда. Тя обмисля като основа за изчисляване да се използва или броят часове, с които е превишена максималната продължителност на работното време, предвидена в член 6, буква б) от Директива 2003/88, или периодът от време, през който държавата членка не е изменила своята правна уредба, която допуска дежурството да не се включва в работното време.
39.      Затова следва да се припомни, първо, че Съдът е приел, че тази директива не съдържа специално правило относно поправянето на вредата, която евентуално е претърпяна от работниците в резултат на нарушение на предвидените в нея минимални изисквания, по-специално във връзка с продължителността на работното време(30).
40.      Второ, в решение Fuß Съдът постановява също, че:
–        „държавата е длъжна да отстрани по реда на националното право относно отговорността последиците от причинените вреди, като се има предвид, че установените от националните законодателства условия във връзка с поправянето на вредите не трябва да бъдат по-неблагоприятни от условията, отнасящи се до подобни вътрешноправни искове (принцип на равностойност), нито да бъдат уредени по начин, който прави получаването на обезщетение практически невъзможно или прекомерно трудно (принцип на ефективност)“(31),
–        „[щ]о се отнася до формата и начина за изчисляване на обезщетението, следва да се подчертае, че обезщетението за вреди, причинени на частноправни субекти в резултат от нарушаването на правото на Съюза, трябва да бъде равностойно на претърпяната вреда, така че да осигури ефективна защита на правата им“(32),
–        „при липсата на разпоредби на правото на Съюза в тази област, във вътрешния правен ред на всяка държава членка следва да се установят критериите, които позволяват да се определи обхватът на обезщетяването, като се спазват принципите на равностойност и ефективност“(33), и
–        „[о]т това следва, че в законодателствата на държавите членки трябва, при спазване на [тези] […] принципи, да се определи, от една страна, как да бъде обезщетен частноправният субект, претърпял вреда вследствие на нарушение на разпоредбите на Директива 2003/88 — с допълнителна почивка или парично обезщетение, и от друга страна, по какви правила да се изчисли това обезщетение“(34).
41.      Отбелязвам, че по делото, по което е постановено решение Fuß, претендираната вреда има имуществен характер(35) и Verwaltungsgericht Halle (Административен съд Хале, Германия) иска да се установи дали е възможно на г‑н GünterFuß да се предостави като обезщетение допълнителна почивка или парично обезщетение(36).
42.      В случая обаче
M. R. иска само да му бъде изплатено парично обезщетение за неимуществената вреда, претърпяна поради това, че словашката правна уредба е в нарушение на Директива 2003/88 при изчисляването на неговото работно време, в което не се включва времето на положените от него дежурства(37). В тези условия, за да се даде полезен отговор на запитващата юрисдикция, се поставят няколко въпроса: що се отнася до обезщетението за неимуществени вреди, трябва ли отговорът на Съда, припомнен в точка 40 (последно тире) от настоящото заключение, да бъде по-точен или различен? Тогава какви критерии би трябвало да се възприемат?
43.      В писмените си становища словашкото правителство, Ирландия и Комисията изразяват сходни позиции с някои нюанси.
44.      Комисията предлага да се отговори отново по начина, по който Съдът се е произнесъл в точки 93 и 94 от решение Fuß. Словашкото правителство подчертава необходимостта да се въведат две ограничения. От една страна, националните съдилища имат основание да следят за това защитата на гарантираните от правния ред на Съюза права да не води до неоснователно обогатяване(38). От друга страна, режимът на отговорност на държавите членки не изисква от тях да плащат на частноправните субекти обезщетения с наказателен характер, които надвишават претърпяната от тях реална вреда вследствие на нарушаването на тяхното право(39).
45.      Ирландия изтъква, че размерът на обезщетението трябва да се определи в зависимост от броя часове, които не са отчетени като „работно време“ в нарушение на член 6, буква б) от Директива 2003/88, който установява наличието на вреда и изпълнява изискването за ефективност. Тя счита, че критерият за продължителност на незаконосъобразното положение, произтичащо от националната правна уредба,
не трябва да се прилага.
46.      Що се отнася до последния критерий,
споделям становищата, че условията за ангажиране на отговорността на държавата за нарушение на правото на Съюза, и в частност
условието за наличие на причинно-следствена връзка между това нарушение и реално или конкретно претърпяната вреда, изключват възможността за обезщетение, свързано с периода, през който националната правна уредба не е приведена в съответствие с правото на Съюза от съответната държава членка.
47.      Впрочем, що се отнася до начина за изчисляване на обезщетението за нарушение на правото на Съюза, не виждам причина за допълване на практиката на Съда, въпреки че е установена неимуществена вреда. Следователно националните съдилища трябва да преценяват в съответствие с националното си право какво е подходящото обезщетение за претърпяната вреда, което е от естество да гарантира ефективната защита на правата на частноправните субекти(40).
48.      При това положение обезщетението за нарушение на член 6, буква б) от Директива 2003/88
не би трябвало да се изчислява системно въз основа на броя отработени часове над определената в него граница.
49.      Според мен единственият фактор, който следва да се вземе предвид, е предложеният от частноправните субекти в подкрепа на исковата им молба начин на изчисляване.
50.      Всъщност, несъмнено, претендираното обезщетение може да се основава, както в случая, на брой часове(41) във връзка с изтъкнатото засягане на личния и семейния живот вследствие на нарушението на член 6, буква б) от Директива 2003/88. Такова нарушение обаче би могло да причини други видове неимуществени вреди, като свързаните с физическо увреждане (например тежко заболяване) или психическо увреждане (например синдром на професионално изчерпване или депресивно състояние). В такъв случай размерът на обезщетението би могъл да се оценява
по различен начин, без да е налице пряка връзка с превишаване на времево ограничение.
51.      Поради това предлагам на Съда в отговор на третия преюдициален въпрос да приеме, като продължение на съдебната практика, въведена с решение Fuß(42), че по
националното право на съответната държава членка трябва да се определи, при спазване на принципите на равностойност и ефективност, начинът за изчисляване на размера на обезщетението за неимуществената вреда, причинена от тази държава в случай на нарушение на член 6, буква б) от Директива 2003/88.
V.      Заключение
52.      Предвид всички гореизложени съображения предлагам на Съда да отговори на поставените от Okresný súd Lučenec (Районен съд Лученец, Словакия) преюдициални въпроси по следния начин:
„1)      Член 2, точка 1 от Директива 2003/88/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 4 ноември 2003 година относно някои аспекти на организацията на работното време
трябва да се тълкува в смисъл, че
предметът му не е предоставяне на индивидуални права на частноправните субекти, които може да породят за тях право на обезщетение по отношение на държава членка въз основа на принципа за отговорността на държавата за вреди, причинени на частноправните субекти вследствие на извършено от нея нарушение на правото на Съюза.
2)      Когато нарушението на член 2, точка 1 от тази директива води до нарушение на член 6, буква б) от посочената директива, обезщетението, което дължат органите на държавите членки за вредите, които са причинили на частноправните субекти с тези нарушения на правото на Съюза, трябва да съответства на претърпените вреди. При липсата на разпоредби на правото на Съюза в тази област начинът за изчисляване на размера на обезщетението за твърдяната неимуществена вреда трябва да се определи по националното право на съответната държава членка, при спазване на принципите на равностойност и ефективност“.
1      Език на оригиналния текст: френски.
i      Името на настоящото дело е измислено. То не съвпада с истинското име на никоя от страните в производството.
2      ОВ L 299, 2003 г., стр. 9; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 7, стр. 3.
3      C‑429/09, наричано по-нататък „решение Fuß“, EU:C:2010:717.
4      Запитващата юрисдикция уточнява, че тази разпоредба урежда неравномерното разпределение на работното време на ищеца за период от шест месеца.
5      Запитващата юрисдикция уточнява в това отношение, че не е оспорено, че в периода на полагане на дежурства M. R. е бил длъжен да бъде на работното си място и да се държи на разположение на своя работодател, без да може да се отдалечава от това място.
6      Запитващата юрисдикция цитира решение от 21 февруари 2018 г., Matzak (C‑518/15, EU:C:2018:82).
7      Вж. решение Fuß(т. 66). Вж. също решение от 28 юни 2022 г., Комисия/Испания (Нарушение на правото на Съюза от законодателя) (C‑278/20, EU:C:2022:503, т. 179), в което Съдът постановява, че принципът на равностойност не може да обоснове задължение за държавите членки да допуснат пораждането на право на обезщетение при по-благоприятни условия от тези, предвидени в неговата съдебна практика.
8      Вж. решения Fuß (т. 44) и от 20 юни 2024 г., Artemis security (C‑367/23, EU:C:2024:529, т. 26).
9      Вж. решение Fuß (т. 45) и за общо припомняне на това основание,
решение от 22 декември 2022 г., Ministre de la Transition écologique и Premier ministre (Отговорност на държавата за замърсяването на въздуха) (C‑61/21, EU:C:2022:1015, т. 43).
10      Вж. по-специално решения Fuß (т. 47 и цитираната съдебна практика) и от 1 август 2025 г., Minister for Children, Equality, Disability, Integration and Youth и др. (C‑97/24, EU:C:2025:594, т. 27 и цитираната съдебна практика).
11      Вж. като неотдавнашен пример за случай, в който това първо условие не е изпълнено, решение от 22 декември 2022 г., Ministre de la Transition écologique и Premier ministre (Отговорност на държавата за замърсяването на въздуха) (C‑61/21, EU:C:2022:1015, т. 56). Съдът приема, че от разгледаните разпоредби на правото на Съюза относно пределно допустимите стойности за някои частици, вредни за човешкото здраве, нито изрично, нито имплицитно следва, че на частноправните субекти се предоставят индивидуални права, чието нарушаване би могло да ангажира отговорността на държава членка за вреди, причинени на тези субекти.
12      Вж. по-специално решение Fuß (т. 48).
13      Отбелязвам, че Комисията излага различно становище относно националната правна уредба.
14      Вж. точка 12 от настоящото заключение.
15      Вж. точка 18 от настоящото заключение.
16      Относно препращането към „националното законодателство и/или практика“ вж. решение от 9 март 2021 г., Stadt Offenbach am Mаin (Постоянно разположение на повикване на пожарникар) (C‑580/19, наричано по-нататък „решение Постоянно разположение на повикване на пожарникар“, EU:C:2021:183, т. 32 и цитираната съдебна практика, които се отнасят до забраната да се обвързва с условия или ограничения правото на надлежно отчитане на периодите на работа и съответно тези на почивка, за да се гарантират полезното действие на Директива 2003/88 и спазването на нейната цел). В точки 26—28 от това решение Съдът подчертава, че целта на тази директива е да определи минималните изисквания, предназначени да подобрят условията на живот и труд на работниците, и че с тези предписания в областта както на максималната продължителност на работното време, така и на минималната продължителност на почивката посочената директива уточнява основното право, което е изрично прогласено в член 31, параграф 2 от Хартата на основните права на Европейския съюз.
17      Вж. в частност решение Постоянно разположение на повикване на пожарникар (т. 36 и цитираната съдебна практика).
18      Вж. решение от 21 февруари 2018 г., Matzak (C‑518/15, EU:C:2018:82, т. 66). Вж. също решение Постоянно разположение на повикване на пожарникар (т. 36, 38 и 39). В резюме, общият критерий е „по-малко свобода да управлява времето, през което […] професионални[те] услуги [на работника] не се изискват“.
19      Вж. също решения Постоянно разположение на повикване на пожарникар (т. 41 и 42) и от 11 ноември 2021 г., Dublin City Council (C‑214/20, EU:C:2021:909, т. 43—45 и 48).
20      Курсивът е мой. Ирландия подчертава финансовото отражение на такова тълкуване. Всяка държава членка обаче следва да реши дали иска да приеме по-благоприятни разпоредби (вж. т. 18 от настоящото заключение). Освен това може да се приеме, че начинът за заплащане на работниците за периодите на дежурство не се урежда от Директива 2003/88, а от приложимите разпоредби на националното право. Следователно тя допуска, що се отнася до периодите на дежурства, за които като цяло би трябвало да се счита, че не попадат
в обхвата на понятието „работно време“ за целите на прилагането на тази директива, правна уредба да предвижда все пак
например изплащането на съответния работник на парична сума като компенсация за
неудобствата, причинени през тези периоди на дежурство,
на организацията на неговото време и на личните му интереси. Вж. решение Постоянно разположение на повикване на пожарникар (т. 57 и 58 и цитираната съдебна практика).
21      Вж. точка 23 от настоящото заключение.
22      Вж. решение Fuß (т. 49 и 50).
23      Вж. решение Fuß (т. 52 и 53 и цитираната съдебна практика).
24      Вж. и решение от 1 август 2025 г., Minister for Children, Equality, Disability, Integration and Youth и др. (C‑97/24, EU:C:2025:594, т. 30).
25      Вж. точка 7 от настоящото заключение.
26      След запознаване, въз основа на данните, предоставени от словашкото правителство, с решението на запитващата юрисдикция от 20 декември 2023 г.
(вж. т. 11 от настоящото заключение), достъпно на следния интернет адрес: (https://www.justice.gov.sk/sudy-a-rozhodnutia/sudy/sud_141/rozhodnutia/ae74e401‑6f01‑447a-afff-174757c1bc7a:d7df1744-bda4‑4193‑8022‑29e14a926b6d/ (т. 4 и 17), и с определение на Krajský súd v Banskej Bystrici (Окръжен съд Банска Бистрица) от 30 май 2024 г.
(вж. т. 13 от настоящото заключение), достъпно на следния интернет адрес:
https://www.justice.gov.sk/sudy-a-rozhodnutia/sudy/sud_138/rozhodnutia/d18ccc21-de3d-4606‑9661-d5ab2077894d:80ac45f7‑45b5‑49d5-aed7-cc4094dbaba7 (т. 7.2), може да се потвърдят сведенията, предоставени от запитващата юрисдикция в точка 8 от акта за преюдициално запитване, които, изглежда, се различават от тези, съдържащи се в точка 13 от същия акт.
27      Вж. решение Fuß (т. 57).
28      Вж. точка 12 от настоящото заключение.
29      Вж. точка 20 от настоящото заключение.
30      Вж. решение Fuß (т. 44, 96 и 98). Вж. за припомняне на тази констатация в случай на иск за обезщетение, предявен срещу работодател,  който е нарушил националните разпоредби, защитаващи полагащите нощен труд работници, с които се прилага правото на Съюза, решение от 20 юни 2024 г., Artemis security (C‑367/23, EU:C:2024:529, т. 26 и 27).
31      Решение Fuß (т. 62). Вж. и цитираната съдебна практика. Вж. също решение от 28 юни 2022 г., Комисия/Испания (Нарушаване на правото на Съюза от законодателя) (C‑278/20, EU:C:2022:503, т. 176—184).
32      Решение Fuß (т. 92). Вж. и цитираната съдебна практика. Курсивът е мой.
33      Решение Fuß (т. 93). Вж. и цитираната съдебна практика. Курсивът е мой.
34      Решение Fuß (т. 94). Курсивът е мой.
35      Вж. решение Fuß (т. 23).
36      Вж. решение Fuß (т. 30, трети преюдициален въпрос).
37      Вж. точки 10 и 13 от настоящото заключение.
38      Словашкото правителство цитира решение от 21 март 2023 г., Mercedes-Benz Group (Отговорност на производителите на автомобили, снабдени с измервателно-коригиращи устройства) (C‑100/21, EU:C:2023:229, т. 94).
39      Словашкото правителство цитира по аналогия решение от 4 октомври 2024 г., Агенция по вписванията
(C‑200/23, EU:C:2024:827, т. 153).
40      Вж. относно обезщетението за неимуществени вреди, за които се твърди, че са причинени от администратора на данни, решение от 4 октомври 2024 г., Patērētāju tiesību aizsardzības centrs (C‑507/23, EU:C:2024:854, т. 37). Съдът приема, че член 82, параграф 1 от Регламент (ЕС) 2016/679 на Европейския парламент и на Съвета от 27 април 2016 година относно защитата на физическите лица във връзка с обработването на лични данни и относно свободното движение на такива данни и за отмяна на Директива 95/46/EО (Общ регламент относно защитата на данните) (ОВ L 119, 2016 г., стр. 1) трябва да се тълкува в смисъл, че поднасянето на извинение може да представлява подходящо обезщетение за неимуществени вреди на основание на тази разпоредба, по-специално когато е невъзможно да се възстанови положението, съществувало преди настъпването на вредата, при условие че тази форма на обезщетяване може да компенсира изцяло претърпяната от субекта на данни вреда.
41      Запитващата юрисдикция уточнява, че „[с]поред въззивния съд в действителност [M. R.] отправя искането си, като посочва, че се позовава на право, произтичащо за него от трайното накърняване на правата, свързани с личността му. Той иска да бъде обезщетен за неимуществената вреда, чийто размер е изчислен от него в зависимост от броя часове на дежурствата, в които действително е полагал труд и които в нарушение на член 2, точка 1 и на член 6, буква б) от Директива 2003/88, не са били отчетени в работното му време“. Курсивът е мой.
42      Вж. решение Fuß (т. 98).