62023CJ0789
РЕШЕНИЕ НА СЪДА (втори състав)
11 декември 2025 година (
*1
)
„Преюдициално запитване — Гражданство на Съюза — Член 21, параграф 1 ДФЕС — Право на свободно движение и на свободно пребиваване на територията на държавите членки — Условия за вписване в националния регистър на брачен договор, сключен в държава членка, различна от тази на вписването — Посочване на личния идентификационен номер на поне единия от съпрузите — Ограничаване — Обосноваване — Точност и автентичност на данните в националния регистър — Пропорционалност“
По дело C‑789/23 [Tatrauskė] (
i
)
с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 267 ДФЕС от Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Литовски върховен административен съд) с акт от 20 декември 2023 г., постъпил в Съда на 21 декември 2023 г., в рамките на производство по дело
I. J.
срещу
„Registrų centras“ VĮ
СЪДЪТ (втори състав),
състоящ се от: K. Jürimäe (докладчик), председател на състава, K. Lenaerts, председател на Съда, изпълняващ функцията на съдия от втори състав, F. Schalin, M. Gavalec и Z. Csehi, съдии,
генерален адвокат: M. Szpunar,
секретар: A. Calot Escobar,
предвид изложеното в писмената фаза на производството,
като има предвид становищата, представени:
–
за литовското правителство, от K. Dieninis и V. Kazlauskaitė-Švenčionienė, в качеството на представители,
–
за Европейската комисия, от E. Montaguti и A. Steiblytė, в качеството на представители,
след като изслуша заключението на генералния адвокат, представено в съдебното заседание от 22 май 2025 г.,
постанови настоящото
Решение
1
Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 21, параграф 1 ДФЕС.
2
Запитването е отправено в рамките на спор между I. J. и Registrų centras VĮ (Служба по вписванията, Литва) относно отказа на последната по заявлението на I. J. за вписване в националния регистър на брачните договори на данни относно брачния ѝ имуществен режим.
Правна уредба
Правото на Съюза
3
Член 21, параграф 1 ДФЕС предвижда:
„Всеки гражданин на Съюза има право свободно да се движи и да пребивава в рамките на територията на държавите членки при спазване на ограниченията и условията, предвидени в Договорите, и на мерките, приети за тяхното осъществяване“.
Литовското право
Граждански кодекс
4
Член 3.101 от Lietuvos Respublikos civilinis kodeksas (Граждански кодекс на Република Литва, наричан по-нататък „Гражданският кодекс“) е озаглавен „Брачен договор“ и гласи:
„Брачният договор е споразумение между съпрузите, което определя техните имуществени права и задължения по време на брака, както и след развод или законна раздяла (раздяла)“.
5
Член 3.103 от Гражданския кодекс е озаглавен „Форма на брачния договор“ и гласи следното:
„1.   Брачният договор се сключва с нотариален акт.
2.   Брачният договор и измененията в него се вписват в Регистъра на брачните договори […].
3.   Брачният договор и измененията в него са противопоставими на трети лица само ако договорът и измененията в него са вписани в Регистъра на брачните договори. Това правило не се прилага, ако към момента на сключване на правен акт третите лица са знаели за брачния договор или за измененията в него“.
Наредба за Регистъра на брачните договори
6
С Lietuvos Respublikos Vyriausybės nutarimas Nr. 1284 „Dėl Vedybų sutarčių registro nuostatų patvirtinimo“ (Постановление № 1284 на Министерския съвет на Република Литва за одобряване на Наредба за Регистъра на брачните договори) от 13 август 2002 г. (Žin., 2002 г., бр. 82-3523) правителството на Република Литва приема Наредбата за Регистъра на брачните договори. Тази наредба е изменена, като според запитващата юрисдикция приложимата към спора в главното производство редакция е тази от 10 септември 2015 г., изменена с Lietuvos Respublikos Vyriausybės nutarimas Nr. 773 (Постановление № 773 на Министерския съвет на Република Литва) от 8 юли 2020 г. (TAR, 2020 г., бр. 2020-15562) (наричана по-нататък „Наредбата за Регистъра на брачните договори“).
7
Съгласно точка 13 от Наредбата за Регистъра на брачните договори:
„Подлежащи на вписване в Регистъра обстоятелства са:
13.1. брачните договори;
[…]
13.3. фактите на делба на имущество, предвидени в [Гражданския кодекс]“.
8
Точка 17 от тази наредба предвижда:
„В Регистъра се обработват следните данни за делба на имущество:
17.1.
идентификационният код на делбата на имущество;
17.2.
основанието за делбата на имущество (споразумение или съдебно решение);
17.3.
датата на удостоверяване на споразумението за делба на общо имущество (споразумение за делба) или датата на съдебното решение за делба на общо имущество (решение за делба на имущество);
17.4.
личните данни (личен идентификационен номер, собствено и фамилно име; ако в Регистъра на населението липсват лични данни, дата на раждане, собствено име, фамилно име) на физическите лица, които са сключили споразумение за делба или на чието имущество е извършена делба със съдебно решение;
[…]
17.7.
собственото и фамилното име на нотариуса и наименованието на нотариалната кантора, в която е удостоверено споразумението за делба, неговото изменение или прекратяване, или наименованието на съда, постановил решението за делба на имущество;
[…]
17.9.
правният режим, установен със споразумението за делба или с решението за делба на имущество;
[…]
17.12.
датата и часът на вписването на делбата на имущество в Регистъра или заличаването ѝ от Регистъра, както и на регистрацията или изменението на данните за делбата“.
9
Глава IV от посочената наредба урежда вписването в Регистъра на подлежащите на регистрация юридически факти и актове. В тази глава се съдържат по-специално точки 67 и 68, които гласят следното:
„67. Брачен договор или договор за съжителство, сключен в чужда държава, може да бъде вписан в Регистъра, ако съдържа личния идентификационен номер, даден от Регистъра на населението на Литва, на поне една от страните по договора.
68. Когато един от съпрузите или съжителстващите лица желае да впише брачен договор или договор за съжителство, заверен в чужда държава, да впише изменения в такъв договор или да впише данни относно прекратяването на такъв договор, той може да предостави данните за вписване в Регистъра лично или чрез упълномощено лице, по пощата или по електронен път, по ред, определен от администратора на Регистъра“.
Спорът в главното производство и преюдициалният въпрос
10
Жалбоподателката в главното производство е гражданка на Съюза, вписана в Регистъра на населението на Литва. В това си качество тя има личен идентификационен номер, издаден от администратора на този регистър, както и лична карта, в която е посочен този номер.
11
През 2006 г. жалбоподателката в главното производство и C. B., италиански гражданин, сключват брак в Италия. Бракът е вписан в брачния регистър на италианска община. Извлечението от акта за брак съдържа бележка, съгласно която съпрузите са избрали режим на разделност на имуществото.
12
Разглежданият брак е вписан в службата за гражданско състояние в Литва.
13
На 15 февруари 2022 г. жалбоподателката в главното производство подава до Службата по вписванията заявление за вписване в Регистъра на брачните договори на юридически факт, отнасящ се до нейния брачен имуществен режим, а именно делбата на имущество между съпрузите.
14
С решение от 9 март 2022 г. Службата по вписванията отхвърля това заявление с мотива, от една страна, че физическите лица не са оправомощени да предоставят на Службата по вписванията данни за делбата на имущество между съпрузи, поради което разглежданата делба на имущество не може да бъде вписана в Регистъра на брачните договори по искане на жалбоподателката в главното производство. От друга страна, тя пояснява, че извлечението от акта за брак, представено от жалбоподателката в главното производство, може да бъде вписано в Регистъра на брачните договори като брачен договор, при условие че се представи заверено от нотариус или друго компетентно длъжностно лице в Италия допълнение към акта за брак, съдържащо литовския личен идентификационен номер на поне единия от съпрузите.
15
Впоследствие жалбоподателката в главното производство представя копие на електронно писмо, от което е видно, че е подала заявление до съответната служба по гражданското състояние в Италия за издаване на извлечение от акта за брак, което да съдържа литовския ѝ личен идентификационен номер, посочен в нейната лична карта. Тази служба по гражданското състояние отказала да посочи този номер в извлечението от акта за брак, с мотива, че не може да провери автентичността на личния идентификационен номер на жалбоподателката в главното производство.
16
При това положение последната подава жалба пред Vilniaus apygardos administracinis teismas (Окръжен административен съд Вилнюс, Литва) срещу решението от 9 март 2022 г. С решение от 29 юни 2022 г. тази жалба е отхвърлена като неоснователна с мотива по-специално, че условията за вписване в Регистъра на брачните договори на „сключен в чужда държава договор“, предвидени в точка 67 от Наредбата за Регистъра на брачните договори, не са изпълнени, тъй като в брачния договор не е посочен литовският личен идентификационен номер на поне една от страните по договора.
17
Жалбоподателката в главното производство обжалва това съдебно решение пред запитващата юрисдикция, Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Литовски върховен административен съд).
18
Като начало тази юрисдикция отбелязва, че жалбоподателката в главното производство всъщност цели да впише в Регистъра на брачните договори не делбата на имущество, за която са се споразумели съпрузите, а брачния си договор, сключен в държава членка, различна от Република Литва. Правното ѝ положение се уреждало от точка 68 от Наредбата за Регистъра на брачните договори, съгласно която единият от съпрузите може да поиска вписването в Регистъра на брачните договори на брачен договор, заверен „в чужда държава“.
19
В това отношение тя отбелязва, че за такова вписване се прилага условието по точка 67 от Наредбата в съответния брачен договор да бъде посочен литовският личен идентификационен номер на поне една от страните по договора.
20
Запитващата юрисдикция обаче констатира, че литовският личен идентификационен номер на жалбоподателката в главното производство не е посочен в акта ѝ за брак поради отказа на съответната служба по гражданското състояние в Италия да впише тази информация, поради което условието по точка 67 от посочената наредба не е изпълнено.
21
Тази юрисдикция отбелязва, че такова условие обаче е предвидено само за брачните договори, сключени извън Литва, и че Наредбата за Регистъра на брачните договори не предвижда никаква алтернатива, що се отнася до установяването на самоличността на страните по сключен „в чужда държава“ брачен договор.
22
При това положение посочената юрисдикция иска да се установи дали може да се счита, че въведената с Наредбата за Регистъра на брачните договори правна уредба може да ограничи признатото на всички граждани на Съюза право да се движат и да пребивават свободно на територията на държавите членки, закрепено в член 21, параграф 1 ДФЕС.
23
При тези обстоятелства Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Литовски върховен административен съд) решава да спре производството и да постави на Съда следния преюдициален въпрос:
„Трябва ли член 21, параграф 1 от Договора за функционирането на Европейския съюз да се тълкува в смисъл, че не допуска национална правна уредба, съгласно която брачен договор, сключен в друга държава — членка на Европейския съюз, не може да бъде вписан в Регистъра на брачните договори, ако този договор не съдържа личния идентификационен номер, даден от Регистъра на населението на Република Литва, на поне една от страните по договора, когато при обстоятелства като тези в настоящия случай компетентните органи на държавата членка, в която е сключен брачният договор, отказват да предоставят извлечение от този договор, допълнено с релевантните лични идентификационни данни?“.
По допустимостта на преюдициалното запитване
24
Литовското правителство поддържа, че преюдициалното запитване е недопустимо. То изтъква, че след изменение на Наредбата за Регистъра на брачните договори с приемането на правна уредба, влязла в сила на 1 януари 2023 г., тази наредба вече не предвижда, че брачните договори, сключени в чужда държава, трябва да съдържат литовския личен идентификационен номер на поне единия от съпрузите, за да могат да бъдат вписани в националния регистър на брачните договори. Следователно преюдициалният въпрос бил ирелевантен и съответно вече не било необходимо Съдът да се произнася по него.
25
В отговор на искането на Съда за предоставяне на информация, отправено до запитващата юрисдикция на 16 октомври 2024 г., последната посочва, че тези изменения не са приложими ratione temporis за спора в главното производство.
26
Освен това тази юрисдикция уточнява, че жалбоподателката в главното производство не е оттеглила жалбата си и че съгласно информацията, с която разполага, същата не е подала ново заявление за вписване в Регистъра на брачните договори след влизането в сила на посоченото изменение. Следователно запитващата юрисдикция е длъжна да се произнесе по законосъобразността и правилността на решението от 9 март 2022 г.
27
В това отношение Съдът многократно подчертава, че въведеното с член 267 ДФЕС производство е инструмент за сътрудничество между Съда и националните юрисдикции, чрез който Съдът предоставя на националните юрисдикции насоки за тълкуването на правото на Съюза, необходими им за разрешаване на висящи пред тях спорове, и че основанието за отправяне на преюдициално запитване е не формулирането на консултативни становища по общи или хипотетични въпроси, а необходимостта от отговор за ефективното решаване на даден спор (вж. в този смисъл решения от 16 декември 1981 г., Foglia, 244/80, EU:C:1981:302, т. 18, и от 9 януари 2024 г., G. и др. (Назначаване на съдиите в общите съдилища в Полша), C‑181/21 и C‑269/21, EU:C:2024:1, т. 62).
28
Както следва от самия текст на член 267 ДФЕС, отправеното преюдициално запитване трябва да е „необходимо“, за да може запитващата юрисдикция да постанови „нейното решение“ по образуваното пред нея дело (решения от 17 февруари 2011 г., Weryński, C‑283/09, EU:C:2011:85, т. 35, и от 9 януари 2024 г., G. и др. (Назначаване на съдиите в общите съдилища в Полша), C‑181/21 и C‑269/21, EU:C:2024:1, т. 63).
29
Съдът припомня, че както от текста, така и от общия разум на член 267 ДФЕС следва, че преюдициалното производство предполага, че пред национална юрисдикция действително е висящ спор, по който тя трябва да постанови решение, в което да може да вземе предвид решението по преюдициалното запитване (вж. в този смисъл решения от 21 април 1988 г., Pardini, 338/85, EU:C:1988:194, т. 11, и от 9 януари 2024 г., G. и др. (Назначаване на съдиите в общите съдилища в Полша), C‑181/21 и C‑269/21, EU:C:2024:1, т. 64).
30
В случая от данните, посочени в точки 25 и 26 от настоящото решение, следва, че отговорът на Съда на поставения от запитващата юрисдикция въпрос е необходим, за да може тя да се произнесе в производството по жалбата, което все още е висящо пред нея.
31
От това следва, че преюдициалното запитване е допустимо.
По преюдициалния въпрос
32
С въпроса си запитващата юрисдикция иска по същество да се установи дали член 21, параграф 1 ДФЕС трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска правна уредба на държава членка, която предвижда за вписването в националния регистър на брачните договори на сключен в друга държава членка брачен договор условието в този договор да се посочва даденият от първата държава членка личен идентификационен номер на поне единия от съпрузите, при положение че такова условие не е предвидено за вписването в този регистър на сключен в същата държава членка брачен договор.
33
В това отношение следва да се припомни, че статутът на гражданин на Съюза, какъвто има жалбоподателката в главното производство по силата на член 20, параграф 1 ДФЕС, е основният статут на гражданите на държавите членки (вж. в този смисъл решения от 20 септември 2001 г., Grzelczyk, C‑184/99, EU:C:2001:458, т. 31, от 4 октомври 2024 г., Mirin, C‑4/23, EU:C:2024:845, т. 51, и от 29 април 2025 г., Комисия/Малта (Предоставяне на гражданство срещу инвестиции), C‑181/23, EU:C:2025:283, т. 92).
34
Посоченият статут позволява на тези от гражданите, които са в еднакво положение, да получават в приложното поле ratione materiae на Договора еднакво правно третиране, независимо от своето гражданство и без да се засягат изрично предвидените в това отношение изключения (вж. в този смисъл решения от 20 септември 2001 г., Grzelczyk, C‑184/99, EU:C:2001:458, т. 31, и от 25 юли 2018 г., A (Помощ за лице с увреждане), C‑679/16, EU:C:2018:601, т. 56).
35
Сред положенията, попадащи в приложното поле ratione materiae на правото на Съюза, се числят тези, свързани с упражняването на основните свободи, гарантирани от Договора, и по-специално свързаните със свободата на движение и на пребиваване на територията на държавите членки, предвидена в член 21 ДФЕС (решения от 24 ноември 1998 г., Bickel и Franz, C‑274/96, EU:C:1998:563, т. 15 и 16, и от 25 юли 2018 г., A (Помощ за лице с увреждане), C‑679/16, EU:C:2018:601, т. 57).
36
Съгласно действащото право на Съюза създаването на регистри на брачните договори и правилата за тяхното функциониране са от компетентността на държавите членки. При упражняването на тази компетентност обаче последните трябва да спазват правото на Съюза, и по-конкретно разпоредбите на Договора за функционирането на ЕС относно признатото на всеки гражданин на Съюза право да се движи и да пребивава на територията на държавите членки, като за целта признаят гражданското състояние на лицата, установено в друга държава членка съгласно правото на последната (вж. в този смисъл решения от 2 октомври 2003 г., Garcia Avello, C‑148/02, EU:C:2003:539, т. 25, от 14 декември 2021 г., Столична община, район Панчарево, C‑490/20, EU:C:2021:1008, т. 52, и от 4 октомври 2024 г., Mirin, C‑4/23, EU:C:2024:845, т. 53).
37
В случая е безспорно, че в качеството си на гражданин на Съюза жалбоподателката в главното производство е упражнила свободата си на движение. При упражняването на това право тя е сключила брачен договор в Италия, който понастоящем желае да бъде вписан в Регистъра на брачните договори в Литва.
38
Вписването е отказано с мотива, че в договора не е посочен даденият от последната държава личен идентификационен номер на поне единия от съпрузите.
39
Първо, от акта за преюдициално запитване е видно, че условието в брачния договор да е посочен личният идентификационен номер на поне единия от съпрузите, е предвидено само за брачните договори, сключени в държава членка, различна от тази на вписването.
40
Второ, следва да се отбележи, както по същество посочва генералният адвокат в точки 59, 61 и 77 от заключението си, че формата на официален акт се урежда от правото на държавата членка, в която е съставен този акт. Съответно изпълнението на условието за посочване на личния идентификационен номер на поне единия от съпрузите в брачен договор зависи от формалните изисквания, предвидени в закона по мястото на сключване на договора.
41
В случая в националната правна уредба на държавата членка на вписването, а именно Република Литва, се прави разграничение между, от една страна, сключените на нейна територия брачни договори, които могат да бъдат вписани в Регистъра на брачните договори без особени изисквания за посочване на дадения от тази държава членка личен идентификационен номер, и от друга страна, сключените в друга държава членка договори, в които трябва да се посочва такъв номер, независимо от формалните изисквания, предвидени в закона по мястото на сключване на договора.
42
В това отношение Съдът многократно е постановявал, че национална правна уредба, с която някои граждани на държава членка се поставят в по-неблагоприятно положение единствено поради обстоятелството, че са упражнили правото си на свободно движение и пребиваване в друга държава членка, представлява ограничение на правата, признати на всеки гражданин на Съюза с член 21, параграф 1 ДФЕС (вж. в този смисъл решения от 18 юли 2006 г., De Cuyper, C‑406/04, EU:C:2006:491, т. 39, и от 19 ноември 2020 г., ZW, C‑454/19, EU:C:2020:947, т. 30).
43
Както обаче отбелязва по същество генералният адвокат в точка 54 от заключението си, невъзможността за вписване на брачен договор в Регистъра на брачните договори оказва въздействие върху правното положение на съпрузите, като ги лишава от възможността да се възползват от предвидена в националното право мярка, която позволява да се осигури защитата на имуществените им интереси.
44
Ето защо следва да се констатира, че правна уредба на държава членка, която предвижда за вписването в националния регистър на брачните договори на сключен в друга държава членка брачен договор условието в този договор да се посочва даденият от първата държава членка личен идентификационен номер на поне единия от съпрузите, въвежда разлика в третирането между гражданите на тази държава членка, които са упражнили правото си на движение и пребиваване, и тези, които не са го направили.
45
Тази разлика в третирането може да засегне и дори да ограничи правото на движение и пребиваване на гражданите на Съюза по смисъла на член 21, параграф 1 ДФЕС.
46
При все това съгласно постоянната съдебна практика ограничение на правото на движение и пребиваване на гражданите на Съюза, което не е обусловено от гражданството на съответните лица, може да бъде обосновано, ако се основава на обективни съображения от общ интерес и е пропорционално на легитимно следваната от разглежданото национално законодателство цел. Една мярка е пропорционална, когато позволява да се осъществи преследваната цел и същевременно не надхвърля необходимото за постигането ѝ (вж. в този смисъл решения от 18 юли 2006 г., De Cuyper, C‑406/04, EU:C:2006:491, т. 40 и 42, и от 19 ноември 2020 г., ZW, C‑454/19, EU:C:2020:947, т. 36).
47
В това отношение следва да се отбележи, че литовското правителство твърди, че условието в брачния договор, сключен в държава членка, различна от тази на вписването, да бъде посочен личният идентификационен номер на поне единия от съпрузите, има за цел да позволи установяването на самоличността на сключилите този договор лица, както и да гарантира точността и автентичността на данните в Регистъра на брачните договори. Във връзка с това то уточнява, че посоченото условие е продиктувано от факта, че данните за брачните договори, сключени в държава членка, различна от тази на вписването, могат да бъдат предоставени от самите физически лица, докато данните за сключените в Литва брачни договори могат да бъдат предоставени само от нотариус, който е удостоверил брачния договор, или от съд чрез специален софтуер.
48
Както отбелязва по същество генералният адвокат в точки 46, 65 и 66 от заключението си, регистрите на брачните договори гарантират точността и автентичността на вписаните в тях данни, като по този начин чрез осигуряваната с тях публичност допринасят за гарантиране на правната сигурност, поради което може да се приеме, че създаването на тези регистри се основава на обективни съображения от общ интерес, които могат да обосноват ограничение на признатото на всички граждани на Съюза право да се движат и пребивават свободно на територията на държавите членки, закрепено в член 21, параграф 1 ДФЕС.
49
Следователно, доколкото личният идентификационен номер е информация, която гарантира точното установяване на самоличността на физическите лица, изискването за посочването му в брачния договор, когато последният е сключен в държава членка, различна от тази на вписването, и е предоставен в Регистъра на брачните договори от самите физически лица, се оказва годно за постигане на целта, преследвана с разглежданата в главното производство национална правна уредба, да се гарантират точността и автентичността на данните в този регистър.
50
За сметка на това, що се отнася до въпроса дали това условие е необходимо, следва да се отбележи, както посочва генералният адвокат в точка 74 от заключението си, че личният идентификационен номер не е единствената информация, която позволява да се гарантира точното установяване на самоличността на лицето, желаещо да впише брачния си договор в Регистъра на брачните договори. Други посочени в този договор данни, като например собственото име, фамилното име, датата и мястото на раждане на това лице, както и евентуално номера на документа, използван при сключването на брачния договор, могат да гарантират точността и автентичността на данните в Регистъра, като това обаче следва да бъде проверено от запитващата юрисдикция.
51
Ако случаят е такъв, трябва да се приеме, че условието личният идентификационен номер на поне единия от съпрузите да бъде посочен в брачния договор, сключен в държава членка, различна от тази на вписването, надхвърля необходимото за постигането на преследваната цел.
52
С оглед на изложеното по-горе на поставения въпрос следва да се отговори, че член 21, параграф 1 ДФЕС трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска правна уредба на държава членка, която предвижда за вписването в националния регистър на брачните договори на сключен в друга държава членка брачен договор условието в този договор да се посочва даденият от първата държава членка личен идентификационен номер на поне единия от съпрузите, при положение че такова условие не е предвидено за вписването в този регистър на сключен в същата държава членка брачен договор и че посочените в договора данни позволяват да се установи самоличността на лицата, които са го сключили.
По съдебните разноски
53
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.
По изложените съображения Съдът (втори състав) реши:
Член 21, параграф 1 ДФЕС трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска правна уредба на държава членка, която предвижда за вписването в националния регистър на брачните договори на сключен в друга държава членка брачен договор условието в този договор да се посочва даденият от първата държава членка личен идентификационен номер на поне единия от съпрузите, при положение че такова условие не е предвидено за вписването в този регистър на сключен в същата държава членка брачен договор и че посочените в договора данни позволяват да се установи самоличността на лицата, които са го сключили.
Подписи
(
*1
)	Език на производството: литовски.
(
i
)	Името на настоящото дело е измислено. То не съвпада с истинското име на никоя от страните в производството.