62019CJ0181_RES
Дело C‑181/19
Jobcenter Krefeld — Widerspruchsstelle срещу JD
(Преюдициално запитване, отправено от Landessozialgericht Nordrhein-Westfalen)
Решение на Съда (голям състав) от 6 октомври 2020 година
„Преюдициално запитване — Свободно движение на хора — Работници — Регламент (ЕС) № 492/2011 — Член 7, параграф 2 — Равно третиране — Социални предимства — Член 10 — Деца, посещаващи училище — Директива 2004/38/ЕО — Член 24 — Социално подпомагане — Регламент (ЕО) № 883/2004 — Член 4 — Член 70 — Специални парични обезщетения, независещи от вноски — Работник мигрант, който издържа деца, посещаващи училище в приемащата държава членка“
Свободно движение на хора — Работници — Право на пребиваване на членовете на семейството — Дете на работник мигрант или на бивш работник мигрант, което преминава курс на обучение в приемащата държава членка — Родител, който в действителност упражнява родителските права върху това дете — Право на пребиваване, основано само на член 10 от Регламент № 492/2011 — Задължение да са изпълнени условията, определени в Директива 2004/38 — Липса — Изгубване на качеството на работник на родителя — Липса на последици
(член 10 от Регламент № 492/2011 на Европейския парламент и на Съвета, Директива 2004/38 на Европейския парламент и на Съвета)
(вж. т. 35, 37—39 и 49)
Свободно движение на хора — Работници — Равно третиране — Социални предимства — Понятие — Социална помощ, която има за цел да гарантира достатъчно средства за издръжка на получаващите я лица — Включване
(член 7, параграф 2 от Регламент № 492/2011 на Европейския парламент и на Съвета)
(вж. т. 41 и 42)
Свободно движение на хора — Работници — Равно третиране — Социални предимства — Получатели — Дете на работник мигрант или на бивш работник мигрант, което преминава курс на обучение в приемащата държава членка — Родител, който в действителност упражнява родителските права върху това дете — Изгубване на качеството на работник на родителя — Липса на последици
(член 45 ДФЕС, член 7, параграф 2 и член 10 от Регламент № 492/2011 на Европейския парламент и на Съвета)
(вж. т. 43—48, 50—55)
Свободно движение на хора — Работници — Равно третиране — Социални предимства — Национална правна уредба, която изключва бивш работник мигрант и децата му — всичките придобили самостоятелно право на пребиваване, поради факта че децата посещават училище в приемащата държава членка — от кръга на лицата с право на помощи за покриване на разходите им за издръжка — Недопустимост — Обосноваване — Дерогиране на принципа на равно третиране на гражданите на Съюза в областта на социалното подпомагане — Неприложимост — Гражданин на Съюза с право на пребиваване и в качеството си на търсещо работа лице — Липса на последици
(член 7, параграф 2 и член 10 от Регламент № 492/2004 на Европейския парламент и на Съвета; член 24, параграф 2 от Директива 2004/38 на Европейския парламент и на Съвета)
(вж. т. 55, 58—65, 69—73, 77 и 79; т. 1 от диспозитива)
Социално осигуряване — Работници мигранти — Равно третиране по смисъла на член 4 от Регламент № 883/2004 — Приложно поле — Специални парични обезщетения без плащане на вноски — Включване
(член 3, параграф 3, член 4 и член 70, параграф 2 от Регламент № 883/2004 на Европейския парламент и на Съвета)
(вж. т. 83)
Социално осигуряване — Работници мигранти — Равно третиране — Национална правна уредба, която изключва бивш работник мигрант и децата му — всичките придобили самостоятелно право на пребиваване, поради факта че децата посещават училище в приемащата държава членка — от кръга на лицата с право на помощи за покрива на разходите им за издръжка — Недопустимост — Обосноваване — Дерогиране на принципа на равно третиране на гражданите на Съюза в областта на социалното подпомагане — Неприложимост
(член 3, параграфи 1 и 3, член 4 и член 70, параграф 2 от Регламент № 883/2004 на Европейския парламент и на Съвета; член 24, параграф 2 от Директива 2004/38 на Европейския парламент и на Съвета)
(вж. т. 84—89; т. 2 от диспозитива)
Резюме
Бивш работник мигрант и неговите деца — всичките придобили право на пребиваване, поради факта че децата посещават училище — не могат автоматично да бъдат изключени от кръга на лицата, които имат право на основни социални помощи по националното право, с мотива че този работник е станал безработен
JD е полски гражданин и от 2013 г. живее с двете си ненавършили пълнолетие дъщери в Германия, където те посещават училище. През 2015 г. и 2016 г. JD работи като наето лице в тази държава членка на две места, преди да стане безработен. От септември 2016 г. до юни 2017 г. семейството получава по-специално помощи за основна социална закрила по германската правна уредба, като JD получава „обезщетение за безработица“ (Arbeitslosengeld II), а децата му — „социално обезщетение“ (Sozialgeld). От 2 януари 2018 г. JD отново работи на пълно работно време в Германия.
JD иска от компетентния германски орган Jobcenter Krefeld да му изплати посочените помощи и за периода от юни до декември 2017 г. Искането му обаче е отхвърлено с мотива, че през спорния период JD не е имал качеството на работник, а е пребивавал в Германия в качеството си на търсещо работа лице. JD подава жалба срещу това решение, която е уважена. Jobcenter Krefeld подава въззивна жалба пред Landessozialgericht Nordrhein-Westfalen (Висш съд по социалноосигурителни спорове провинция Северен Рейн-Вестфалия, Германия).
Сезиран с преюдициално запитване от последната юрисдикция, в решение, постановено от голям състав на 6 октомври 2020 г., Съдът уточнява правата на бивш работник мигрант, който издържа посещаващите училище в приемащата държава членка свои деца, с оглед на Регламент № 492/2011 (
1
), Регламент № 883/2004 (
2
) и Директива 2004/38 (
3
).
В това отношение, след като отбелязва, че разглежданите помощи за социална закрила могат да се квалифицират като „социално предимство“ по смисъла на Регламент № 492/2011, Съдът приема, на първо място, че този регламент не допуска национална правна уредба, която при всякакви обстоятелства и автоматично изключва от кръга на лицата с право да получават споменатите помощи бивш работник мигрант и децата му, въпреки че всичките са придобили по силата на този регламент (
4
) самостоятелно право на пребиваване, поради факта че децата посещават училище.
За да стигне до този извод, Съдът най-напред припомня, че правото на пребиваване на децата на (бивш) работник мигрант, признато им с оглед гарантиране на правото им на достъп до образование, и производното право на пребиваване на родителя, който упражнява родителските права върху тях, възниква първоначално поради качеството на работник на този родител. Веднъж придобито обаче, това право става самостоятелно и продължава да съществува и след изгубването на споменатото качество. По-нататък Съдът приема, че лицата, които имат такова право на пребиваване, се ползват и от предвиденото в Регламент № 492/2011 (
5
) право на равно третиране с местните граждани в областта на предоставянето на социални предимства, дори и вече да не могат да се позоват на качеството си на работник, с оглед на което първоначално са придобили правото си на пребиваване. Такова тълкуване не допуска следователно да се стигне до положение, при което лице — което възнамерява да напусне със семейството си своята държава членка по произход, за да отиде да работи в друга държава членка — може да бъде изложено на риск, ако загуби качеството си на работник, да трябва да прекъсне обучението на децата си и да се завърне в държавата си по произход, тъй като не може да се ползва от предвидените от националното право социални помощи, които биха им позволили да разполагат с достатъчно средства за издръжка.
Накрая, Съдът постановява, че в случай като разглеждания приемащата държава членка не може да се позове на предвидената в Директива 2004/38 (
6
) дерогация на принципа на равно третиране в областта на социалното подпомагане. Тази дерогация допуска да се откаже предоставянето на социално подпомагане на някои категории лица — като например на придобилите право на пребиваване по силата на споменатата директива като търсещи работа в приемащата държава членка — за да се избегне превръщането им в неприемлива тежест за системата за социално подпомагане на тази държава членка. Посочената дерогация трябва обаче да се тълкува стриктно и може да се прилага само за придобилите право на пребиваване въз основа на споменатата директива лица. В случая по настоящото дело заинтересованите лица несъмнено са придобили право на пребиваване по силата на тази директива (
7
) с оглед на качеството на съответния родител на търсещо работа лице. Тъй като обаче могат да се позоват и на самостоятелно право на пребиваване на основание Регламент № 492/2011, споменатата дерогация не може да им бъде противопоставена. В този смисъл национална правна уредба, която ги изключва от кръга на лицата с право на помощи за социална закрила, въвежда забранена от споменатия регламент разлика в третирането им в областта на социалните предимства спрямо местните граждани (
8
).
На второ място, Съдът приема, че (бивш) работник мигрант и децата му — всички те имащи право на пребиваване на основание на Регламент № 492/2011 и включени в социалноосигурителна схема в приемащата държава членка — се ползват от предвиденото от Регламент № 883/2004 (
9
) право на равно третиране. Отказът да им бъде предоставено каквото и да било право на разглежданите помощи за социална закрила представлява следователно разлика в третирането спрямо местните граждани. Тази разлика в третирането противоречи на последния посочен регламент (
10
), тъй като по същите причини като изложените от Съда в контекста на Регламент № 492/2011 дерогацията по Директива 2004/38 (
11
) не може да се приложи към положението на такъв работник и на неговите посещаващи училище деца.
(
1
)	Регламент (ЕС) № 492/2011 на Европейския парламент и на Съвета от 5 април 2011 година относно свободното движение на работници в Съюза (ОВ L 141, 2011 г., стр. 1).
(
2
)	Регламент (ЕО) № 883/2004 на Европейския парламент и на Съвета от 29 април 2004 година за координация на системите за социално осигуряване (ОВ L 166, 2004 г. стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 7, стр. 82).
(
3
)	Директива 2004/38/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 29 април 2004 година относно правото на граждани на Съюза и на членове на техните семейства да се движат и да пребивават свободно на територията на държавите членки, за изменение на Регламент (ЕИО) № 1612/68 и отменяща директиви 64/221/ЕИО, 68/360/ЕИО, 72/194/ЕИО, 73/148/ЕИО, 75/34/ЕИО, 75/35/ЕИО, 90/364/ЕИО, 90/365/ЕИО и 93/96/ЕИО (ОВ L 158, 2004 г., стр. 77; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 7, стр. 56).
(
4
)	Член 10 от Регламент № 492/2011.
(
5
)	Член 7, параграф 2 от Регламент № 492/2011.
(
6
)	Член 24, параграф 2 от Директива 2004/38.
(
7
)	Член 14, параграф 4, буква б) от Директива 2004/38.
(
8
)	Член 7, параграф 2 във връзка с член 10 от Регламент № 492/2011.
(
9
)	Член 4 от Регламент № 883/2004.
(
10
)	Член 4 от Регламент № 883/2004.
(
11
)	Член 24, параграф 2 от Директива 2004/38