Věc C‑321/24
BC
proti
S. C. P. Attal et Associés
[žádost o rozhodnutí o předběžné otázc, kterou podal Tribunal Judiciaire de Paris (Francie)]
Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 30 října 2025
„ Řízení o předběžné otázce – Volný pohyb kapitálu – Článek 63 odst. 1 SFEU – Dědictví – Povinné využití služeb notáře za účelem vyhotovení přiznání k dědické dani v jiném členském státě, než je stát, ve kterém bylo zahájeno dědické řízení – Právní úprava tohoto členského státu, která stanoví, že odměna tohoto notáře je vypočtena z veškerých hrubých aktiv v pozůstalosti – Souběžný výkon daňové pravomoci členskými státy – Neexistence omezení volného pohybu kapitálu“
1.        Volný pohyb kapitálu a plateb – Ustanovení Smlouvy – Působnost – Odměna notáře za vyhotovení přiznání k dědické dani – Pozůstalost zahrnující majetek ve dvou členských státech, který podléhá dědické dani v každém z těchto států – Povinné využití služeb notáře pro vyhotovení přiznání k dědické dani v jednom z uvedených států – Situace, která vykazuje zahraniční prvek – Zaplacení odměny notáři, které nevede k přeshraničnímu pohybu kapitálu, avšak souvisí s přeshraniční povahou dědictví – Zahrnutí
(Článek 63 odst. 1 SFEU)
(viz body 29–33)
2.        Volný pohyb kapitálu a plateb – Omezení – Odměna notáře za vyhotovení přiznání k dědické dani – Pozůstalost zahrnující majetek ve dvou členských státech, který podléhá dědické dani v každém z těchto států – Povinné využití služeb notáře pro vyhotovení přiznání k dědické dani v jednom z uvedených států – Odměna notáře vypočítávána z veškerých hrubých aktiv v pozůstalosti bez ohledu na místo, kde se předmětný majetek nachází – Právní úprava, která se bez rozdílu uplatní na vnitrostátní a přeshraniční situace – Neexistence diskriminace – Přiznání k dědické dani, které se podle úmluvy o zamezení dvojímu zdanění a vnitrostátního práva vztahuje na veškerý majetek v pozůstalosti – Nezohlednění odměny zaplacené notáři usazenému v jiném členském státě a vypočtené rovněž z veškerých hrubých aktiv v pozůstalosti – Nevýhoda vyplývající ze souběžného výkonu daňové pravomoci členských států – Neexistence omezení
(Článek (63 odst. 1 SFEU)
(viz body 39–47 a výrok)
Shrnutí
V rámci sporu týkajícího se zpochybnění odměny francouzského notáře, jehož využití je povinné v rámci přeshraničního dědictví zahrnujícího majetek nacházející se ve Francii a Belgii, se Soudní dvůr vyjádřil ke slučitelnosti vnitrostátní právní úpravy, která stanoví, že odměna notáře vyhotovujícího přiznání k dědické dani se vypočítá na základě veškerých hrubých aktiv v pozůstalosti, aniž je zohledněna odměna zaplacená notáři usazenému v jiném členském státě, vypočtená rovněž z veškerých hrubých aktiv v pozůstalosti, s článkem 63 SFEU.
BC, s bydlištěm ve Francii, je po smrti své sestry, která měla bydliště v Belgii, jedinou dědičkou movitého a nemovitého majetku nacházejícího se jak ve Francii, tak v Belgii.
Řízení o dědictví bylo zahájeno v Belgii notářem se sídlem v tomto členském státě. Jako protiplnění za přiznání k dědické dani vyhotovené tímto notářem, mu BC zaplatila odměnu vypočtenou z hodnoty veškerých hrubých aktiv v pozůstalosti zahrnující majetek nacházející se ve Francii a Belgii v souladu s belgickou právní úpravou.
BC byla kromě toho podle francouzského práva povinna využít služeb notáře usazeného ve Francii k podání přiznání k dědické dani v tomto členském státě pro účely výpočtu francouzské dědické daně.
BC podala žalobu k tribunal judiciaire de Paris (soud prvního stupně v Paříži), jenž je předkládajícím soudem, kterou zpochybňuje způsob výpočtu odměny francouzského notáře. Domáhá se toho, aby tato odměna byla vypočtena z hrubých aktiv, která odpovídají jen majetku nacházejícímu se ve Francii, a nikoli z veškerých hrubých aktiv v pozůstalosti.
Závěry Soudního dvora
Soudní dvůr nejprve konstatoval, že dotčená situace spadá pod pohyb kapitálu ve smyslu čl. 63 odst. 1 SFEU.
Z judikatury totiž vyplývá, že daňové zacházení s dědictvím spadá pod ustanovení Smlouvy o FEU týkající se pohybu kapitálu s výjimkou případů, kdy jeho podstatné prvky zůstávají v hranicích jediného členského státu(1).
V projednávané věci má sporné dědictví, které je předmětem řízení, jež bylo zahájeno v Belgii, které připadá osobě s bydlištěm ve Francii a které zahrnuje majetek nacházející se ve Francii a Belgii, který v každém z těchto členských států podléhá dědické dani, přeshraniční povahu.
Tato přeshraniční povaha není podle Soudního dvora zpochybněna skutečností, že odměna notáře usazeného ve Francii není součástí majetku v pozůstalosti a nevede k přeshraničnímu pohybu kapitálu, jelikož tento notář je odměňován nezávisle a odděleně od notáře usazeného v Belgii.
Přiznání k dědické dani vyhotovené notářem ve Francii totiž uvádí movitý a nemovitý majetek nacházející se jak ve Francii, tak v zahraničí, aby francouzské daňové správě umožnilo vypočítat dědickou daň, zejména na základě relevantních ustanovení francouzsko-belgické smlouvy o zamezení dvojímu zdanění v oblasti dědické daně(2).
Zapojení notáře ve Francii je tedy nezbytnou etapou k výpočtu této daně, takže způsob výpočtu odměny notářů, která je určena na základě veškerých hrubých aktiv v pozůstalosti takto označených notářem, je neoddělitelně spjat s přeshraniční povahou dotčeného dědictví.
Vzhledem k tomu, že dotčená situace spadá pod volný pohyb kapitálu, Soudní dvůr dále zkoumal, zda francouzská právní úprava týkající se způsobu výpočtu odměny notářů v oblasti přiznání k dědické dani je v takové situaci omezením pohybu kapitálu zakázaným článkem 63 SFEU.
Soudní dvůr nejprve uvedl, že dotčená právní úprava není diskriminační, jelikož nezavádí žádné rozdílné zacházení mezi čistě vnitrostátními a přeshraničními situacemi. Odměna notáře je totiž odměnou, která je v zásadě odpovídající a spravedlivá za poskytnutí služby notářem a je v každém případě vypočítávána na základě veškerých hrubých aktiv v pozůstalosti bez ohledu na místo, kde se dotčený majetek nachází.
Je pravda, že taková právní úprava může znevýhodnit přeshraniční situace tím, že vede k tomu, že dědic může být v případě přeshraničního dědictví nucen zaplatit odměnu notářům v každém z členských států, v nichž se nachází majetek tvořící pozůstalost, a nést tak větší zátěž než v případě čistě vnitrostátního dědictví.
Odměna notáře ve Francii se však vypočítává na základě veškerých hrubých aktiv v pozůstalosti z toho důvodu, že v přiznání k dědické dani vyhotoveném tímto notářem musí být sepsán tento majetek, aby francouzská daňová správa mohla vypočítat dědickou daň, a to na základě francouzsko-belgické smlouvy. Tato odměna musí být tedy v souladu s judikaturou Soudního dvora(3) považována za nevýhodu ve formě dodatečných nákladů, které vyplývají ze souběžného výkonu daňové pravomoci Francouzské republiky a Belgického království. Při neexistenci harmonizace na úrovni Evropské unie přitom takové nevýhody nepředstavují omezení svobod pohybu, pokud takový souběžný výkon daňových pravomocí není diskriminační.
Vzhledem k tomu, že dotčená právní úprava není diskriminační a dodatečné náklady, které s sebou nese, se vztahují stejným způsobem na přeshraniční pohyb kapitálu mezi Francií a Belgií i na vnitrostátní pohyb kapitálu v rámci Francie, nezavádí uvedená právní úprava omezení volného pohybu kapitálu zakázané čl. 63 odst. 1 SFEU.
1      V tomto smyslu viz rozsudky ze dne 23. února 2006, van Hilten-van der Heijden (C‑513/03, EU:C:2006:131, bod 41), ze dne 21. prosince 2021, Finanzamt V (Dědictví – Částečné snížení základu daně a odpočet povinných dílů) (C‑394/20, EU:C:2021:1044, bod 29), jakož i ze dne 12. října 2023, BA (Dědictví – Sociální bytová politika v Unii) (C‑670/21, EU:C:2023:763, bod 38).
2      Smlouva mezi Francií a Belgií o zamezení dvojímu zdanění a úpravě některých dalších otázek v oblasti dědické daně a registračních poplatků podepsaná v Bruselu dne 20. ledna 1959.
3      Obdobně viz rozsudky ze dne 8. září 2005, Mobistar a Belgacom Mobile (C‑544/03 a C‑545/03, EU:C:2005:518, bod 31), jakož i ze dne 22. září 2022, Admiral Gaming Network a další (C‑475/20 až C‑482/20, EU:C:2022:714, bod 43 a citovaná judikatura).