Soud: Nejvyšší soud 
Datum rozhodnutí: 06/01/2017 
Spisová značka: 20 Cdo 776/2017 
ECLI: ECLI:CZ:NS:2017:20.CDO.776.2017.1 
Typ rozhodnutí: USNESENÍ 
Heslo: Výkon rozhodnutí cizozemského soudu 
Dotčené předpisy: čl. 38 bod 1 Nařízení (ES) č. 44/2001 
čl. 32 Nařízení (ES) č. 44/2001 
Kategorie rozhodnutí: A  
Podána ústavní stížnost  
datum 
podání spisová značka soudce zpravodaj výsledek datum 
rozhodnutí 
08/17/2017 IV. ÚS 2607/17 JUDr. Vladimír Sládeček - - 
 
 
20 Cdo 776/2017  
 
U S N E S E N Í  
 
Nejvyšší soud České republiky rozhodl v senátě složeném z předsedy JUDr. Zbyňka Poledny a soudců JUDr. Miroslavy Jirmanové, 
Ph.D., a JUDr. Ivany Kudrnové v exekuční věci oprávněné International Property Invest, spol. s. r. o., se sídlem v Praze 1, 
náměstí Republiky č. 1078/1, identifikační číslo osoby 64581748, zastoupené JUDr. Danielem Weinholdem, Ph.D., advokátem se 
sídlem v Praze 1, Na Florenci č. 2116/15, proti povinné Atos IT Solutions and Services, s. r. o., se sídlem v Praze 4, Doudlebská č. 
1699/5, identifikační číslo osoby 44851391, zastoupené JUDr. Otou Kunzem, advokátem se sídlem v Praze 3, Vinohradská č. 89/90, 
o návrhu na prohlášení vykonatelnosti a exekučním návrhu pro pohledávku ve výši 1 307 427,88 EUR s příslušenstvím, vedené u 
Obvodního soudu pro Prahu 4 pod sp. zn. 13 EXE 1004/2015, o dovolání povinné proti usnesení Městského soudu v Praze ze dne 
16. prosince 2016, č. j. 12 Co 156/2016-98, takto:  
 
 
I. Usnesení Městského soudu v Praze ze dne 16. prosince 2016, č. j. 12 Co 156/2016-98, se mění tak, že usnesení Obvodního soudu 
pro Prahu 4 ze dne 22. února 2016, č. j. 13 EXE 1004/2015-6, se mění tak, že návrh na prohlášení vykonatelnosti rozhodnutí 
vydaného Okresním soudem ve Floridsdorfu, Rakouská republika, dne 14. listopadu 2014, sp. zn. 12 E 1396/14g-2, na území České 
republiky, se zamítá, že žádný z účastníků nemá právo na náhradu nákladů řízení před soudem prvního stupně, a že oprávněná je 
povinna zaplatit povinné na nákladech odvolacího řízení 6 534 Kč do 3 dnů od právní moci tohoto usnesení k rukám JUDr. Oty 
Kunze, advokáta se sídlem v Praze 3, Vinohradská č. 89/90.  
 
II. Oprávněná je povinna zaplatit povinné na náhradě nákladů dovolacího řízení 2 178 Kč do 3 dnů od právní moci tohoto usnesení 
k rukám JUDr. Oty Kunze, advokáta se sídlem v Praze 3, Vinohradská č. 89/90. 
O d ů v o d n ě n í : 
 
 
Obvodní soud pro Prahu 4 usnesením ze dne 22. února 2016, č. j. 13 EXE 1004/2015-6, prohlásil rozhodnutí vydané Okresním 
soudem ve Floridsdorfu, Rakouská republika, dne 14. listopadu 2014, sp. zn. 12 E 1396/14g-2, za vykonatelné na území České 
republiky. Dospěl k závěru, že byly splněny všechny formální náležitosti stanovené nařízením Rady (ES) č. 44/2001 ze dne 22. 
prosince 2000, o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (dále též jen „Nařízení“) 
pro prohlášení rozhodnutí za vykonatelné, s tím, že nerozhodoval o návrhu oprávněné na nařízení exekuce, neboť dle novely 
exekučního řádu platné od 1. ledna 2013 soud již nenařizuje exekuci, nýbrž na návrh exekutora jej pověřuje provedením exekuce.  
 
K odvolání povinné Městský soud v Praze usnesením ze dne 16. prosince 2016, č. j. 12 Co 156/2016-98, potvrdil usnesení soudu 
prvního stupně. K námitkám odvolatelky, že oprávněná návrhem na prohlášení vykonatelnosti rakouského rozhodnutí o nařízení 
exekuce fakticky usiluje o exekuci rozsudků Knížecího zemského soudu ve Vaduzu, Lichtenštejnské knížectví, které nelze vzhledem 
k tomu, že Lichtenštejnské knížectví není členem Evropské unie, rovněž mezi Českou republikou a Lichtenštejnským knížectvím 
nebyla uzavřena dvoustranná smlouva o právní pomoci, ani nejsou účastníky mnohostranné smlouvy o právní pomoci a neexistuje 
mezi těmito státy vzájemnost, prohlásit za vykonatelné, uvedl, že postup oprávněné neshledal za obcházení zákona, nýbrž za využití 
možností, které jí poskytuje jak rakouský, tak český právní řád. Soud prvního stupně tak podle názoru odvolacího soudu postupoval 
správně, když se zabýval pouze zjištěním, zda rakouské rozhodnutí splňuje náležitosti potřebné pro prohlášení vykonatelnosti, a 
když dospěl k závěru, že prohlášení vykonatelnosti je zcela v souladu s čl. 32 Nařízení, které mimo jiné umožňuje prohlásit 
vykonatelným rozhodnutí, jímž byl nařízen soudem členského státu výkon rozhodnutí. Dle odvolacího soudu přitom z Nařízení 
nevyplývá, že rozhodnutí, podle něhož by byl výkon rozhodnutí v členském státě nařízen, tedy exekuční titul, by muselo být vydáno 
v členském státě Evropské unie, případně ve státě, s nímž je dodržována v právních vztazích vzájemnost. 
 
Usnesení odvolacího soudu napadla povinná v celém rozsahu dovoláním, ve kterém (mimo jiné) namítá nesprávný právní závěr 
odvolacího soudu, že usnesení o nařízení exekuce je podřaditelné pod čl. 32 Nařízení, neboť zprostředkované exekuční řízení není 
možné, a nelze tak v jednom státě rozhodnout o nařízení exekuce s tím, že v dalším státě bude toto rozhodnutí vykonáno. Dle názoru 
povinné je postup oprávněné zjevně účelový, protože oprávněná si je vědoma nemožnosti vykonatelnosti rozsudků soudu 
Lichtenštejnského knížectví. Navrhla, aby dovolací soud usnesení odvolacího soudu a soudu prvního stupně zrušil a přiznal 
dovolatelce náhradu nákladů řízení.
Oprávněná se k dovolání povinné vyjádřila tak, že se ztotožňuje s právním posouzením věci odvolacím soudem i soudem prvního 
stupně a navrhla, aby dovolací soud dovolání povinné odmítl pro nepřípustnost, případně zamítl.  
 
Nejvyšší soud České republiky jako soud dovolací (§ 10a o. s. ř.) dovolání projednal a rozhodl o něm podle občanského soudního 
řádu ve znění účinném od 1. ledna 2014 (srov. čl. II bod 2 zákona č. 293/2013 Sb., kterým se mění zákon č. 99/1963 Sb., občanský 
soudní řád, ve znění pozdějších předpisů, a některé další zákony), a po zjištění, že dovolání proti pravomocnému usnesení 
odvolacího soudu bylo podáno oprávněnou osobou (účastníkem řízení) ve lhůtě uvedené v ustanovení § 240 odst. 1 o. s. ř. a že jde o 
rozhodnutí, proti kterému je dovolání přípustné podle ustanovení § 237 o. s. ř., neboť napadené rozhodnutí závisí na vyřešení otázky 
procesního práva, a to zda lze účinky nařízení exekuce v jiném státě rozšiřovat na území České republiky, která nebyla doposud v 
judikatuře Nejvyššího soudu vyřešena, přezkoumal napadené usnesení ve smyslu ustanovení § 242 o. s. ř. bez nařízení jednání (§ 
243 odst. 1 věta první o. s. ř.) a dospěl k závěru, že dovolání je opodstatněné.  
 
Projednávanou věc je třeba i v současné době posuzovat podle nařízení Rady (ES) č. 44/2001 ze dne 22. prosince 2000 o příslušnosti 
a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech – s ohledem na to, že se v dané věci jedná o návrh na 
prohlášení vykonatelnosti rozhodnutí (exekučních titulů), která byla vydána v řízení zahájeném před 10. lednem 2015 (srov. usnesení 
Nejvyššího soudu ze dne 13. října 2016, sp. zn. 20 Cdo 3795/2016). 
 
V projednávané věci podala oprávněná dne 11. listopadu 2015 návrh na prohlášení vykonatelnosti rozhodnutí Okresního soudu ve 
Floridsdorfu, Rakouská republika, ze dne 14. listopadu 2014, č. j. 12 E 1396/14g-2, kterým byla nařízena exekuce přikázáním 
pohledávky z účtu povinné a prodejem movitých věcí povinné, to vše pro vymožení pohledávky oprávněné ve výši 1 307 427,88 
EUR s příslušenstvím. Exekuce byla nařízena podle vykonatelných rozsudků Knížecího soudu ve Vaduzu, Lichtenštejnské knížectví, 
ze dne 30. prosince 2003, sp. zn. 02 CG.2001.408 ON 65, ze dne 25. srpna 2004, sp. zn. 02 CG.2001.408 ON 79, ze dne 2. června 
2005, sp. zn. 02 CG.2001.408 ON 92, ze dne 11. prosince 2006, sp. zn. 01 CG.2005.194 ON 56, ze dne 29. ledna 2009, sp. zn. 01 
CG 2005.194 ON 106, ze dne 3. září 2009, sp. zn. 01 CG.2005.194 ON 120, ze dne 12. listopadu 2008, sp. zn. 08 CG.2006.27 ON 
92, ze dne 20. května 2010, sp. zn. 08 CG.2006.27 ON 102, které byly prohlášeny za vykonatelné na území Rakouské republiky dne 
27. ledna 2014, sp. zn. Ne7/14p, na základě dohody mezi Rakouskou republikou a Lichtenštejnským knížectvím o uznávání a 
výkonu soudních rozhodnutí. Oprávněná zároveň navrhla nařízení exekuce na základě výše uvedeného exekučního titulu a pověření 
soudního exekutora Mgr. Jana Pekárka, Exekutorský úřad Praha 10, vedením exekuce. 
 
Podle ustanovení čl. 38 bodu 1 Nařízení rozhodnutí vydané v jednom členském státě, které je v tomto státě vykonatelné, bude 
vykonáno v jiném členském státě poté, co zde bylo na návrh kterékoli zúčastněné strany prohlášeno za vykonatelné. 
 
Prohlášení vykonatelnosti je řízením, které se zahajuje na návrh, a jeho výsledkem je prohlášení cizího rozhodnutí za vykonatelné 
nebo zamítnutí návrhu. V případě, že je rozhodnutí za vykonatelné prohlášeno, lze vést výkon rozhodnutí nebo exekuci. Zároveň 
platí, že prohlášení vykonatelnosti je omezeno pouze na stát, v němž k němu došlo. Chce-li oprávněný vést exekuci ve více 
členských státech Evropské unie, musí o prohlášení vykonatelnosti požádat v každém z nich samostatně. Ze zásady omezenosti 
prohlášení vykonatelnosti pouze na stát uznání též vyplývá, že následně vedená exekuce může být provedena pouze v rámci tohoto 
státu. Nařízení neumožňuje, aby exekuce nařízená soudem jednoho členského státu byla fakticky provedena na území jiného 
členského státu Evropské unie, neboť tím by bylo zasaženo do jeho svrchovanosti. U výkonu rozhodnutí prodejem movitých věcí a 
nemovitostí je tato zásada vcelku samozřejmá, platí však stejně bezvýhradně u výkonu rozhodnutí přikázáním pohledávky (Viktor 
Vaške: Uznání a výkon cizích rozhodnutí v České republice, 1. vydání, Praha: C. H. Beck, 2007, 491 s., s. 67). 
 
Podle ustanovení čl. 32 Nařízení pro účely tohoto nařízení se "rozhodnutím" rozumí každé rozhodnutí vydané soudem členského 
státu bez ohledu na to, je-li označeno jako rozsudek, usnesení, příkaz nebo nařízení výkonu rozhodnutí, včetně rozhodnutí o 
nákladech řízení vydaného soudním úředníkem. 
 
Rozhodnutím se rozumí pouze akt státní moci, jenž autoritativním způsobem potvrzuje, zakládá, mění či ruší práva a povinnosti 
účastníků občanskoprávního či obchodního právního vztahu. Zároveň se musí jednat o rozhodnutí vydané soudem členského státu 
Evropské unie, a to až po vstupu nařízení v platnost v obou státech. 
 
V závěru příkladného výčtu typů rozhodnutí je v české jazykové verzi ustanovení čl. 32 Nařízení uvedeno nařízení výkonu 
rozhodnutí. Odborná literatura uvádí, že uznání a prohlášení nařízení výkonu rozhodnutí vykonatelným přichází ovšem v úvahu 
pouze ohledně těch výroků, které jsou titulem pro jiné, samostatné exekuční řízení. V českém právu je takovým výrokem kupříkladu 
výrok o nákladech výkonu rozhodnutí k vymožení nepeněžitého plnění, jestliže oprávněný nenavrhl výkon rozhodnutí též k jejich 
vymožení (§ 339 odst. 2 o. s. ř.); v takovém případě mu je soud v usnesení o nařízení výkonu rozhodnutí pouze přizná a tento výrok 
je titulem pro samostatný výkon rozhodnutí. Vlastní výrok o nařízení exekuce režimu Nařízení nepodléhá. V České republice tudíž 
nelze přiznat žádné (ani hmotněprávní) účinky kupříkladu rozhodnutí, kterým soud členského státu Evropské unie přikázal dlužníku 
povinného se sídlem v České republice zaplatit pohledávku povinného (s účinky splnění dluhu) přímo oprávněnému, nebo 
rozhodnutí, kterým tento soud zakázal bance se sídlem v České republice vyplácet peněžní prostředky povinnému. Zároveň nelze 
postupovat ani tak, že by české usnesení o nařízení výkonu rozhodnutí přikázáním pohledávky bylo v jiném členském státě Evropské 
unie prohlášeno vykonatelným a následně vykonáno, neboť nejde o exekuční titul ve smyslu čl. 32 Nařízení (Viktor Vaške: Uznání a 
výkon cizích rozhodnutí v České republice, 1. vydání, Praha: C. H. Beck, 2007, 491 s., s. 30-35). 
 
V projednávané věci oprávněná navrhla prohlásit rozhodnutí rakouského soudu o nařízení exekuce přikázáním pohledávky z účtu 
povinné a prodejem movitých věcí povinné vykonatelným na území České republiky. Dovolací soud se přiklání k závěru odborné 
literatury, že chce-li oprávněná vést exekuci ve více členských státech Evropské unie, musí v každém z nich samostatně požádat o
prohlášení vykonatelnosti exekučního titulu. Následně vedená exekuce může být provedena pouze v rámci státu, v němž byla 
nařízena. Jestliže byla v cizím státě nařízena exekuce podle cizozemského rozhodnutí, nelze daný výrok o nařízení exekuce prohlásit 
vykonatelným na území České republiky.  
 
Jelikož všechny výroky vykonávaného rozhodnutí jsou akty provádění vlastní exekuce, přičemž jako takové do režimu Nařízení na 
základě čl. 32 nespadají, bylo na místě návrh oprávněné na prohlášení vykonatelnosti zamítnout, neboť účinky nařízení exekuce ve 
členském státě Evropské unie nelze rozšiřovat na území jiného členského státu Evropské unie. Chce-li oprávněná dosáhnout 
exekučního postižení peněžních prostředků povinné na účtech v České republice, může tak učinit pouze český soud v exekuci 
nařízené jím na podkladě cizozemského exekučního titulu, jenž byl v České republice prohlášen vykonatelným. 
 
Vzhledem k tomu, že usnesení odvolacího soudu není správné, neboť spočívá na chybném právním posouzení věci, a protože na 
základě dosavadních výsledků řízení je možné o věci rozhodnout, Nejvyšší soud napadené usnesení Městského soudu v Praze ze dne 
16. prosince 2016, č. j. 12 Co 156/2016-98, změnil tak, že usnesení Obvodního soudu pro Prahu 4 ze dne 22. února 2016, č. j. 13 
EXE 1004/2015-6, změnil tak, že návrh na prohlášení vykonatelnosti rozhodnutí vydaného Okresním soudem ve Floridsdorfu, 
Rakouská republika, dne 14. listopadu 2014, sp. zn. 12 E 1396/14g-2, na území České republiky, zamítl.  
 
Jelikož dovolací soud změnil usnesení soudu prvního stupně i odvolacího soudu, rozhodl i o nákladech řízení před těmito soudy (§ 
243c odst. 3, § 224 odst. 2 a § 142 odst. 1 o. s. ř.). Oprávněná s návrhem na prohlášení vykonatelnosti exekučního titulu neuspěla, 
takže povinné přísluší jako procesně úspěšné straně sporu právo na náhradu účelně vynaložených nákladů, avšak povinné v řízení 
před soudem prvního stupně žádné náklady nevznikly, proto dovolací soud rozhodl, že žádný z účastníků nemá právo na jejich 
náhradu.  
 
Povinná s odvoláním uspěla, takže jí přísluší jako procesně úspěšné straně sporu právo na náhradu účelně vynaložených nákladů 
odvolacího řízení. Při stanovení výše této náhrady vycházel dovolací soud z úvahy, že při absenci zvláštního právního předpisu o 
sazbách odměny za zastupování stanovených paušálně pro řízení v jednom stupni je namístě postup podle ustanovení § 151 odst. 2 
věty první části věty za středníkem o. s. ř., tj. výši náhrady nákladů řízení určil podle vyhlášky č. 177/1996 Sb., o odměnách 
advokátů a náhradách advokátů za poskytování právních služeb (advokátní tarif), ve znění účinném v době poskytnutí jednotlivých 
úkonů právní služby (srov. například rozsudek velkého senátu občanskoprávního a obchodního kolegia Nejvyššího soudu z 15. 
května 2013, sp. zn. 31 Cdo 3043/2010, uveřejněný pod č. 73/2013 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek). Tarifní hodnota, z níž 
se vypočítává mimosmluvní odměna za úkon právní služby v odvolacím řízení, činí v souladu s ustanovením § 9 odst. 1 advokátního 
tarifu částku 10 000 Kč (srov. usnesení Nejvyššího soudu ze dne 1. října 2015, sp. zn. 26 Cdo 3078/2015). Odměna za zastoupení z 
tarifní hodnoty vypočtena podle ustanovení § 7 bod 4. a § 11 odst. 1 písm. k) advokátního tarifu činí 1 500 Kč za jeden úkon právní 
služby. Odměna byla přiznána za 3 úkony, a to za převzetí zastoupení, podání odvolání a za účast u jednání odvolacího soudu dne 6. 
října 2016, tedy ve výši 4 500 Kč, dále náklady zastoupení činí 3 x 300 Kč za hotové výdaje podle ustanovení § 13 odst. 3 
advokátního tarifu a částku 1 134 Kč představující 21 % daň z přidané hodnoty z částky 5 400 Kč. Celkem byly náklady za právní 
zastoupení povinné v odvolacím řízení určeny částkou ve výši 6 534 Kč. 
 
O náhradě nákladů dovolacího řízení dovolací soud rozhodl podle ustanovení § 243c odst. 3, § 224 odst. 1, § 151 odst. 1, § 142 odst. 
1 o. s. ř. Tarifní hodnota, z níž se vypočítává mimosmluvní odměna za úkon právní služby v dovolacím řízení, činí v souladu s 
ustanovením § 9 odst. 1 advokátního tarifu částku 10 000 Kč (srov. usnesení Nejvyššího soudu ze dne 1. října 2015, sp. zn. 26 Cdo 
3078/2015). Odměna za zastoupení z tarifní hodnoty vypočtena v souladu s ustanovením § 7 bod 4. advokátního tarifu na částku ve 
výši 1 500 Kč za jeden úkon právní služby. Odměna byla v souladu s ustanovením § 11 odst. 1 písm. k) přiznána za 1 úkon, a to za 
podání dovolání, tedy ve výši 1 500 Kč, dále náklady zastoupení činí 1 x 300 Kč za hotové výdaje podle ustanovení § 13 odst. 3 
advokátního tarifu a částku 378 Kč představující 21 % daň z přidané hodnoty z částky 1 800 Kč. Celkem byly náklady za právní 
zastoupení povinné v dovolacím řízení určeny částkou ve výši 2 178 Kč. 
 
Proti tomuto usnesení není přípustný opravný prostředek. 
V Brně dne 1. 6. 2017 
 
JUDr. Zbyněk Poledna 
předseda senátu