62002CC0460_CS
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Projednávanou žalobou se Komise Evropských společenství domáhá určení, že Italská republika nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají ze směrnice Rady 96/67/ES ze dne 15. října 1996 o přístupu na trh odbavovacích služeb na letištích Společenství(2) (dále jen „směrnice“).
2. Na podporu své žaloby Komise uplatňuje, že Italská republika porušila několik ustanovení směrnice jednak tím, že opomněla stanovit:
– maximální dobu v délce sedmi let pro výběr poskytovatelů služeb pozemního odbavování v souladu s čl. 11 odst. 1 písm. d) směrnice;
a jednak tím, že přijala zejména dvě vnitrostátní ustanovení, která jsou v rozporu se směrnicí:
– sociální opatření neslučitelné s článkem 18 směrnice;
– přechodná ustanovení, která směrnice nepřipouští.
I – Právní rámec
A – Právní úprava Společenství
3. Podle pátého bodu odůvodnění směrnice je jejím cílem otevírání přístupu na trh pozemního odbavování na každém letišti umístěném na území členského státu(3) za účelem snížení provozních nákladů leteckých společností a zlepšení kvality jejich služeb poskytovaných uživatelům letišť. Tento svobodný přístup musí být zaváděn postupně(4) .
4. V rámci otevírání přístupu na trh pozemního odbavování mohou členské státy při dodržení cíle směrnice přijmout opatření k zajištění bezpečnosti a pořádku, požadavků na ochranu životního prostředí a dostatečné úrovně sociální ochrany(5) .
5. Ve smyslu této směrnice(6) se:
„[…]
d) ‚uživatelem letiště‘ rozumí jakákoliv fyzická nebo právnická osoba provozující leteckou přepravu cestujících, pošty nebo nákladu z daného letiště nebo do daného letiště;
e) ‚pozemním odbavováním‘ se rozumí služby poskytované na letišti uživatelům letiště, jak jsou popsány v příloze;
f) ‚odbavováním vlastními silami‘ se rozumí stav, kdy si uživatel letiště sám přímo zajišťuje jednu nebo více kategorií služeb pozemního odbavování a neuzavírá žádnou smlouvu jakéhokoliv druhu s třetí osobou pro poskytování těchto služeb; pro účely této definice není za třetí osobu mezi samotnými uživateli letiště považován uživatel, který:
– má většinový podíl u jiného uživatele nebo
– kdy většinový podíl u obou drží jediný subjekt.
g) ‚poskytovatelem služeb pozemního odbavování‘ rozumí jakákoliv fyzická nebo právnická osoba poskytující třetím osobám jednu nebo více kategorií služeb pozemního odbavování.“
6. Toto otevření přístupu na trh letištních služeb však není absolutní; členské státy totiž mohou stanovit odchylky, a omezit tak počet poskytovatelů nebo vyhradit některé služby pozemního odbavování pro jediného poskytovatele(7) . V souladu s čl. 6 odst. 2 a čl. 7 odst. 2 směrnice tak může členský stát omezit počet poskytovatelů služeb pozemního odbavování nejméně na dva nebo vyhradit odbavování vlastními silami pro nejméně dva uživatele letiště. V souladu se směrnicí lze toto omezení uplatnit pouze na služby odbavování zavazadel, manipulace na rampě, manipulace s pohonnými hmotami a oleji a odbavování nákladu a pošty.
7. Ve svém článku 9 upravuje směrnice možnost členských států stanovit odchylky od otevření přístupu na trh letištních služeb, jestliže zvláštní omezení, zejména kapacitní, znemožňují otevření trhu, jaké doporučuje směrnice. Odchylkou lze omezit počet poskytovatelů služeb pozemního odbavování nebo vyhradit odbavování vlastními silami pro určité uživatele letiště, či dokonce zakázat provádění odbavování vlastními silami. Tyto odchylky podléhají postupu oznamování Komisi.
8. Směrnice ve svém článku 11 upravuje zvláštní postup, založený na objektivních kritériích, výběru poskytovatelů oprávněných k poskytování služeb pozemního odbavování, je-li jejich počet omezen v důsledku rozhodnutí členského státu v souladu s výše uvedenými ustanoveními. Poskytovatelé se podle směrnice vybírají na dobu nejvýše sedmi let.
9. Směrnice poskytuje členským státům možnost podmínit činnost poskytovatele služeb nebo uživatele provádějícího odbavování vlastními silami schválením veřejným orgánem nezávislým na řídícím orgánu letiště(8) .
10. Konečně je třeba zdůraznit, že článek 18 směrnice stanoví:
„Aniž je dotčeno uplatňování této směrnice, mohou členské státy v souladu s ostatními právními předpisy Společenství přijmout nezbytná opatření k zajištění ochrany práv pracujících a ochrany životního prostředí.“
B – Vnitrostátní právní úprava
11. Výše uvedená směrnice byla v Itálii provedena legislativním nařízením č. 18 ze dne 13. ledna 1999, jímž se provádí směrnice (dále jen „LN 18/99“)(9) .
12. Řádným plněním požadavků LN 18/99 je pověřen vnitrostátní veřejný orgán Ente nazionale per l’aviazone civile (Národní úřad civilního letectví, dále jen „ENAC“).
13. Italská republika se rozhodla využít omezení počtu poskytovatelů, které vyplývá z čl. 6 odst. 2 směrnice, přičemž na výběr poskytovatelů použila zvláštní postup podle článku 11 směrnice(10) . LN 18/99 rovněž stanoví podmínky pro schvalování poskytovatelů služeb pozemního odbavování.
14. Článek 14 LN 18/99 se konkrétněji týká sociální ochrany a stanoví:
„1. Při zaručení svobodného přístupu na trh služeb pozemního odbavování je třeba během 30 měsíců, které následují od data vstupu v platnost tohoto nařízení, zajistit zachování úrovně zaměstnanosti a kontinuitu pracovněprávních vztahů se zaměstnanci předchozího provozovatele.
2. Kromě případu převodu organizační složky podniku každý převod činností týkajících se jedné nebo více kategorií služeb pozemního odbavování uvedených v přílohách A a B zahrnuje převod zaměstnanců předcházejícího poskytovatele služeb, určených dotyčnými subjekty ve shodě s odborovými organizacemi zaměstnanců, na jeho nástupce, poměrně k části provozu nebo činností převzatých tímto nástupcem.“
15. Článek 20 LN 18/99 konečně obsahuje následující přechodné ustanovení:
„Smluvní podmínky zaměstnanců služeb pozemního odbavování platné ke dni 19. listopadu 1998, které stanoví více organizačních a smluvních režimů, zůstávají zachovány až do uplynutí doby, na kterou byly příslušné smlouvy uzavřeny, bez možnosti jejich prodloužení a v každém případě na dobu nepřekračující šest let.“
II – Postup před zahájením soudního řízení
16. V návaznosti na zevrubnou stížnost Associazione per i diritti degli utenti e consumatori (Sdružení na obranu práv uživatelů a spotřebitelů) podanou dne 29. března 1999 Komise ověřila příslušná ustanovení LN 18/99, jimiž byla směrnice provedena. Komise shledala několik případů porušení práva Společenství, načež italské vládě zaslala výzvu dopisem ze dne 3. května 2000.
17. Jelikož Komise nebyla s odpovědí italské vlády spokojena, zaslala jí dopisem ze dne 24. července 2001 odůvodněné stanovisko. Italská vláda zaslala Komisi několik přípisů prostřednictvím svého stálého zastoupení. Mezi zástupci příslušných oddělení Komise a odborníky italského ministerstva dopravy následně proběhly schůzky, v jejichž průběhu italská vláda předložila návrhy na změny ustanovení LN 18/99.
18. Podle přípisu stálého zastoupení ze dne 10. května 2002 si italské orgány vyhradily, že budou informovat o dalším vývoji ve věci, a potvrdily svou vůli stávající porušování ukončit. Jelikož Komise nebyla o následujícím vývoji uvědomena, dne 19. prosince 2002 podala na základě článku 226 ES projednávanou žalobu.
III – Žaloba
19. Komise ve své žalobě uplatňuje vůči členskému státu tři žalobní důvody. Domáhá se, aby Soudní dvůr určil, že Italská republika:
– neprovedla v LN 18/99 maximální dobu v délce sedmi let pro výběr poskytovatelů služeb pozemního odbavování, v souladu s čl. 11 odst. 1 písm. d) směrnice;
– zavedla v článku 14 LN 18/99 sociální opatření neslučitelné s článkem 18 směrnice, a
– upravila v článku 20 LN 18/99 přechodná ustanovení, která směrnice nepřipouští.
20. Dopisem ze dne 19. ledna 2004 sdělila Italská vláda Soudnímu dvoru, že zákon č. 306 ze dne 31. října 2003, kterým se mění LN 18/99, konečně zakotvil výslovný odkaz na maximální dobu v délce sedmi let pro výběr poskytovatelů.
21. Dopisem došlým kanceláři Soudního dvora dne 24. března 2004 vzala Komise svou žalobu částečně zpět, pokud se jedná o první žalobní důvod(11) . Italská vláda s tímto částečným zpětvzetím vyslovila souhlas dopisem ze dne 22. dubna 2004.
22. Nejdříve tedy posoudím druhý a poté třetí žalobní důvod Komise.
A – K žalobnímu důvodu vycházejícímu z přijetí sociálního opatření neslučitelného se směrnicí
1. Argumenty účastníků řízení
23. Komise Italské republice vytýká přijetí článku 14 LN 18/99, který je neslučitelný se směrnicí, a zejména s jejím článkem 18. Článek 14 ukládá poskytovatelům služeb pozemního odbavování povinnost zaručit převod zaměstnanců předcházejícího poskytovatele služeb, a to poměrně k rozsahu převzatých činností.
24. Taková povinnost překračuje rámec dovolený článkem 18 směrnice a rovněž rámec směrnice 2001/23/ES o sbližování právních předpisů členských států týkajících se zachování práv zaměstnanců v případě převodů podniků, závodů nebo částí podniků nebo závodů(12) . Článek 14 LN 18/99 stanoví povinnost vždy při převodu činností převést zaměstnance, to znamená ve všech případech, a nikoli jen v případech, kde to ukládá směrnice o převodu podniků.
25. V rámci cíle spočívajícího v otevření přístupu na trh služeb pozemního odbavování tato povinnost podle názoru Komise zvýhodňuje již zavedené podniky, které nemusejí přebírat zaměstnance jiného podniku; poskytovatelé, kteří mají zájem vstoupit na trh, si totiž nemohou své zaměstnance vybrat, protože jsou povinni převzít zaměstnance předcházejícího poskytovatele. Podle Komise taková situace představuje pro každého nového soutěžitele omezení volného poskytování služeb.
26. Italská vláda tvrdí, že opatření sociální ochrany obsažená v článku 14 LN 18/99 nebrání cíli směrnice a ve skutečnosti jsou konkrétním projevem pravomoci svěřené členských státům v článku 18 směrnice. Tento článek krom toho podle italské vlády zapadá do rámce postupného procesu zavedeného směrnicí.
27. Italská vláda uvádí, že článek 14 je třeba zasadit do kontextu LN 18/99, které bylo vydáno v situaci, kdy jednak země vykazuje značnou míru nezaměstnanosti a jednak pro letištní činnosti jsou příznačné již dlouhodobě zavedené kolektivní smlouvy. Podle italských orgánů bylo proto třeba provést postupnou změnu vzhledem k výrazné přítomnosti odborů, která může potenciálně způsobit otřesy. Italská vláda měla v úmyslu postupovat v této souvislosti umírněně se stanovením přechodného opatření pro práva zaměstnanců, kteří by jinak nemohli být italským právním řádem chráněni(13) .
28. Osmý a dvacátý čtvrtý bod odůvodnění, jakož i článek 18 směrnice podle italské vlády poskytují členským státům možnost stanovit dodatečné záruky vedle záruk již upravených právem Společenství, pokud se jedná o ochranu práv zaměstnanců(14) . Prováděcí vnitrostátní ustanovení musejí povinně zajistit rovnováhu mezi dvěma zásadními požadavky, a sice požadavkem na liberalizaci trhu služeb pozemního odbavování a požadavkem na ochranu práv zaměstnanců. Italské orgány takto zpochybňují postoj Komise, podle nějž údajně převažuje cíl liberalizace.
29. Je třeba zdůraznit, že v přípisu stálého zastoupení ze dne 31. října
2001(15) italské orgány navrhovaly nahrazení článku 14 LN 18/99 povinností, kterou by bylo třeba konkrétně vymezit a jejímž cílem by bylo, aby každý nový podnikatel, který by měl zájem na poskytování služeb pozemního odbavování, po určitou dobu upřednostňoval zaměstnance předcházejícího podniku, kteří zůstali bez zaměstnání(16) .
2. Posouzení
30. Za účelem posouzení druhého žalobního důvodu je třeba přezkoumat dosah článku 18 směrnice. Dále je třeba stanovit, jak má být dosah tohoto ustanovení vykládán. Je třeba legislativní činnost členských států považovat za podřízenou realizaci cílů směrnice, jak tvrdí Komise? Nebo má být naopak uvedený článek shodně s postojem italské vlády vykládán tak, že členským státům poskytuje prostor pro samostatnou legislativní činnost, pokud se jedná o sociální ochranu v rámci provádění směrnice?
31. Shodně s Komisí se domnívám, že tato opatření nesmějí zpochybňovat cíle a užitečný účinek směrnice. V souladu s výkladovými metodami Soudního dvora(17) posoudím znění článku 18 uvedené směrnice, jakož i její uspořádání a cíle, abych pak na základě tohoto posouzení stanovil dosah dotčeného ustanovení.
32. Jak již bylo uvedeno, článek 18 stanoví, že „aniž je dotčeno uplatňování této směrnice, mohou členské státy v souladu s ostatními právními předpisy Společenství přijmout nezbytná opatření k zajištění ochrany práv pracujících“. Toto ustanovení je třeba posuzovat ve spojení s dvacátým čtvrtým bodem odůvodnění směrnice, který stanoví, že „členské státy si musí zachovat pravomoc k zajištění dostatečné úrovně sociální ochrany zaměstnanců podniků, které poskytují služby pozemního odbavování“.
33. Ze znění těchto ustanovení vyplývá, že členské státy mohou v rámci provádění uvedené směrnice přijmout opatření sociální ochrany. Znění těchto ustanovení však členským státům nesvěřuje neomezenou legislativní pravomoc v oblasti sociální ochrany. Uvedená pravomoc je totiž ohraničena třemi podmínkami. Členský stát předně nesmí při výkonu výše uvedené pravomoci narušovat uplatňování celé směrnice. Dále musí dodržovat ustanovení práva Společenství. A konečně, opatření přijatá v rámci této pravomoci musejí být nezbytná pro zajištění ochrany práva pracujících.
34. V souladu s první podmínkou nesmí provádění legislativní pravomoci členských států bránit realizaci cílů směrnice, které posoudím dále. Druhá podmínka obsažená v ustanoveních článku 18 směrnice odkazuje na povinnost dodržovat ostatní ustanovení práva Společenství, pokud se členské státy rozhodnou přijmout sociální opatření. Členské státy tedy v rámci provádění sociálních opatření, o nichž rozhodly, nesmějí porušit směrnici o převodu podniků. Uvedené ustanovení konečně požaduje, aby vnitrostátní opatření bylo přiměřené.
35. Na základě systematického výkladu ustanovení o sociální ochraně lze zdůraznit místo, jež ve struktuře směrnice zaujímá článek 18. Poznamenávám, že článek 18 je takřka jedním z posledních článků směrnice(18) . Směrnice na prvním místě upravuje rozsah působnosti přístupu na trh pozemního odbavování a význam pojmů obsažených ve směrnici, veškerá ustanovení směrnice pak obsahují pravidla Společenství, která mají členské státy uplatňovat v rámci otevírání přístupu na trh pozemního odbavování. Tato ustanovení jsou četná a týkají se jak výběru poskytovatelů, schválení a odchylek, tak pravidel přístupu k zařízením.
36. Zájem na sociální ochraně je vyjádřen teprve po všech ustanoveních týkajících se přístupu na trh pozemního odbavování a po požadavku na dodržování spolehlivosti a bezpečnosti ze strany členských států(19) .
37. V této souvislosti je znění článku 18 ve vztahu k uspořádání směrnice jednoznačné. Tento článek je třeba chápat jako vyjádření obavy, která je sice skutečná, ale pouze doplňující k provedení celé směrnice. Tato analýza je dle mého mínění rovněž v souladu s cíli tohoto předpisu.
38. Komise správně připomíná, že směrnice sleduje dvojí cíl, jak se uvádí v bodech odůvodnění tohoto aktu. Jedná se o postupné uskutečňování volného přístupu na trh a dále o zavedení účinné a poctivé hospodářské soutěže na trhu pozemního odbavování(20) . Rovněž jsem konstatoval, že veškerá ustanovení se týkají podrobné úpravy přístupu na trh pozemního odbavování. Úvahy o sociální ochraně jsou tedy doplňkové. Jak ovšem nesprávně uvádí Italská republika, nejedná se o upřednostnění zájmu na liberalizaci před ochranou zaměstnanců v rámci směrnice. Podle mého názoru se cíl směrnice týká pouze trhu pozemního odbavování. Ustanovení směrnice byla přijata k zajištění jeho otevření.
39. Tento cíl směrnice nesmí být podle mého mínění narušen přijetím sociálních opatření ze strany členských států na základě článku 18. Podle mého názoru však článek 14 LN 18/99 uskutečňování cíle směrnice narušuje.
40. Italské ustanovení podle vysvětlení italských orgánů nebrání liberalizaci odvětví pozemního odbavování; směřuje pouze k uskutečnění postupného přechodu od starého systému na nový, aniž by se dramaticky přetrhávaly zaměstnanecké vztahy. Italská republika nesouhlasí s argumenty Komise, že by sporná právní úprava mohla narušovat hospodářskou soutěž na trhu letištních služeb ve prospěch již zavedených podniků a ke škodě případných konkurentů. Podle italské vlády totiž zásada volné hospodářské soutěže nemůže těmto subjektům sloužit za záminku, aby se oprostily od omezení, která v daném odvětví činnosti ukládají právní předpisy v sociální oblasti(21) .
41. Připomínám však, že článek 14 LN 18/99 přechodně stanoví(22), že k zachování úrovně zaměstnanosti a kontinuity pracovněprávních vztahů se zaměstnanci předchozího provozovatele „[k]romě případu převodu organizační složky podniku každý převod činností týkajících se jedné nebo více kategorií služeb pozemního odbavování uvedených v přílohách A a B zahrnuje převod zaměstnanců předcházejícího poskytovatele služeb, určených dotyčnými subjekty ve shodě s odborovými organizacemi zaměstnanců, na jeho nástupce, poměrně k části provozu nebo činností převzatých tímto nástupcem“. Tato ustanovení tedy upravují dodatečnou sociální ochranu k sociální ochraně vyplývající ze směrnice o převodu podniků. Tato dodatečná sociální ochrana může být založena na článku 18 směrnice za předpokladu, že budou splněny shora uvedené podmínky.
42.  Vnitrostátní ustanovení práva v praxi každému novému konkurentu ukládá jakožto dodatečnou sociální ochranu povinnost převzít zaměstnance předcházejícího poskytovatele služeb poměrně k převzaté části provozu nebo činností. Shodně s Komisí se domnívám, že taková povinnost může ohrozit otevření trhu pozemního odbavování a vést k narušení užitečného účinku směrnice. Účelem směrnice je otevřít hospodářské soutěži trh, který byl v minulosti monopolní. Toto rozhodnutí, které má být provedeno postupně, je zvláštní v tom smyslu, že dovoluje novým podnikům převzít činnosti dosud vykonávané jediným subjektem. Jak zdůrazňuje Komise, toto postupné otevírání má umožnit racionální využívání letištních infrastruktur a snížení nákladů.
43. Italské opatření však podle mého názoru a rovněž podle tvrzení Komise vede ke znevýhodnění nových potenciálních konkurentů ve vztahu k již zavedeným podnikům. Podnikům majícím zájem o vstup na trh pozemního odbavování totiž není dovoleno vybrat si vlastní zaměstnance. V rámci dotčených činností, tedy poskytování služeb, je hledisko výběru zaměstnanců rozhodující, neboť právě zaměstnanci jsou pověřeni poskytováním služeb. Italské opatření tím, že novým podnikům majícím zájem o proniknutí na nový konkurenční trh omezuje výběr a svobodu organizovat své zaměstnance, zavádí omezení s vážnými důsledky pro tyto podniky. Tato omezení povedou ke znevýhodnění těchto nových podniků ve prospěch již zavedeného podniku. Takové vnitrostátní opatření tedy skutečně vede k omezení volnosti nových konkurentů, neboť jim ukládá povinnosti v tak zásadní věci, jakou je organizování vlastních zaměstnanců.
44. Krom toho se domnívám, že Komise správně tvrdí, že italské opatření překračuje rámec opatření, která lze považovat za nezbytná na ochranu práv pracovníků v souladu s článkem 18 směrnice.
45. Toto opatření totiž upravuje sice poměrně k převzatým činnostem, avšak nepodmíněně systematické přebírání zaměstnanců novým poskytovatelem služeb. Podle mého názoru jsou tato ustanovení nepřiměřená. Z tohoto hlediska není bez zájmu si povšimnout, že italská vláda v rámci postupu před zahájením soudního řízení navrhla nahrazení ustanovení článku 14 LN 18/99 zavedením „povinnosti nového podnikatele, který má v úmyslu přijmout zaměstnance, aby po určitou dobu upřednostňoval zaměstnance předcházejícího podniku, kteří zůstali bez zaměstnání“(23) . Tato alternativa k současným ustanovením článku 14 LN 18/99 by novým konkurenčním podnikům poskytla možnost větší pružnosti.
46. Čistě pro informaci, domnívám se –
jak to zmínila již Komise na jednání – že je také možné předpokládat jako alternativu vnitrostátní opatření, které by, namísto aby novému podniku uložilo povinnost převzít zaměstnance, rozdělilo zátěž a obavy související s ochranou práv zaměstnanců předcházejícího poskytovatele mezi tohoto poskytovatele a nového poskytovatele. Nový podnik by tak spolu s podnikem, od nějž činnost převzal, a případně s odbory mohl navrhnout přeřazení nebo odškodnění některých zaměstnanců. Takové opatření by mělo tu výhodu, že by uloženou sociální zátěží neodrazovalo nové podniky, které mají v úmyslu proniknout na nový trh otevřený hospodářské soutěži.
47. Žalobnímu důvodu Komise vycházejícímu z přijetí sociálního opatření neslučitelného se směrnicí v italském prováděcím aktu je tedy třeba vyhovět.
B – K žalobnímu důvodu vycházejícímu ze zavedení přechodných ustanovení, která směrnice nepřipouští
48. Komise ve své žalobě měla za to, že ustanovení článku 20 LN 18/99 porušují směrnici v rozsahu, v němž umožňují podnikům, jejichž „organizační systémy jsou odlišné“, působit v oblasti odbavování vlastními silami souběžně s uživateli provozujícími odbavování vlastními silami vybranými v souladu s ustanoveními této směrnice. Komise uvádí, že italské orgány poukazují na dočasnou a okrajovou povahu těchto ustanovení, jakož i na svůj záměr tento článek zrušit.
49. Směrnice jasně vymezuje, které kategorie provozovatelů služeb pozemního odbavování je možné považovat za poskytovatele služeb pozemního odbavování a které za provozovatele odbavování vlastními silami. Subjekty, které nesplňují kritéria stanovená směrnicí, mohou působit pouze jako poskytovatelé služeb pro třetí osoby. Směrnice totiž neupravuje možnost členských států přijmout přechodná opatření pro podniky, jejichž „organizační systémy jsou odlišné“. Stanovením takových přechodných opatření LN 18/99 zavedlo ustanovení odporující znění směrnice.
50. Článek 20 LN 18/99 je tedy se směrnicí neslučitelný. Žalobní důvod Komise založený na tomto článku je proto opodstatněný.
IV – Závěry
51. S přihlédnutím k výše uvedeným úvahám navrhuji, aby Soudní dvůr rozhodl následovně:
„1) Italská republika tím, že v článku 14 legislativního nařízení č. 18 ze dne 13. ledna 1999 zavedla neslučitelné sociální opatření, nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z článku 18 směrnice Rady 96/67/ES ze dne 15. října 1996 o přístupu na trh odbavovacích služeb na letištích Společenství.
2) Italská republika tím, že v článku 20 legislativního nařízení č. 18 ze dne 13. ledna 1999 stanovila přechodná ustanovení, která směrnice nepřipouští, porušila uvedenou směrnici.
3) Italské republice se ukládá náhrada nákladů řízení.“
(1) .
(2)
–	Úř. věst. 1996, L 272, s. 36; Zvl. vyd. 07/02, s. 496. Její čl. 23 odst. 1 stanoví, že členské státy uvedou v účinnost právní a správní předpisy nezbytné pro dosažení souladu s touto směrnicí nejpozději do jednoho roku ode dne zveřejnění v Úředním věstníku Evropských společenství ..
(3)
–	Článek 1 odst. 1 směrnice.
(4)
–	Desátý bod odůvodnění.
(5)
–	Jedenáctý, dvacátý druhý a dvacátý čtvrtý bod odůvodnění.
(6)
–	Článek 2.
(7)
–	Viz články 6 a 9 směrnice.
(8)
–	Článek 14 směrnice, který požaduje, aby kritéria stanovená členskými státy pro získání tohoto souhlasu byla v souladu s určitými zásadami, jako je zákaz diskriminace, dodržování sledovaného cíle a záruka zajištění přístupu na trh nebo provádění odbavování vlastními silami v souladu s ustanoveními směrnice.
(9)
–	GURI ze dne 4. února 1999, č. 28 (běžný doplněk).
(10)
–	Článek 4 odst. 2 a čl. 11 odst. 1 LN 18/99.
(11)
–	K částečnému zpětvzetí ze strany Komise došlo před jednáním konaným dne 25. března 2004, na němž Komise své zpětvzetí připomenula. V souladu s ustálenou judikaturou Soudního dvora může ke zpětvzetí, a tím spíše i k částečnému zpětvzetí dojít během písemné části řízení anebo později. Viz zejména rozsudek ze dne 23. května 1996, Komise v. Řecko (C‑331/94, Recueil, s. I-2675, body 5 a 6).
(12)
–	Směrnice Rady ze dne 12. března 2001 (Úř. věst., L 82, s. 16; Zvl. vyd. 05/04, s. 98, dále jen „směrnice o převodu podniků“). Opatření upravená v článku 14 LN 18/99 lze totiž odůvodnit pouze v rámci provádění směrnice o převodu podniků. Komise však zdůrazňuje, že v projednávaném případě se italská opatření vztahují na jakoukoli situaci, při níž dochází k převodu činností, to znamená v mnohem širším rozsahu, než je tomu podle směrnice o převodu podniků. V rámci směrnice o převodu podniků je provádění převodu přísně vymezeno. Tak například pou há skutečnost, že poskytované služby jsou obdobné, nemůže vést k závěru, že se jedná o převod hospodářské entity. Na základě pouhé podobnosti činností nelze učinit závěr, že se jedná o převod ve smyslu směrnice o převodu podniků a že se má uplatnit povinnost zachování práv zaměstnanců.
(13)
–	Bod 3.2 žalobní odpovědi, který je rovněž obsažen v přípisu stálého zastoupení č. 8679 ze dne 18. července 2000 a který Komise převzala ve své žalobě, bod 34.
(14)
–	Bod 3.4 žalobní odpovědi.
(15)
–	Č. 13444.
(16)
–	Tento záměr však prozatím nebyl uskutečněn, jak zdůrazňuje Komise v bodě 45 své žaloby.
(17)
–	Viz zejména rozsudky ze dne 19. října 1995, Hönig (C‑128/94, Recueil, s. I‑3389, bod 9); ze dne 23. března 2000, Berliner Kindl Brauerei (C‑208/98, Recueil, s. I‑1741); ze dne 12. října 2000, Cooke (C‑372/98, Recueil, s. I­8683), a ze dne 29. dubna 2004, Plato Plastik (C‑341/01, dosud nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí).
(18)
–	Dvacátý druhý a dvacátý čtvrtý bod odůvodnění, které rovněž odkazují na možnost členských států upravit v rámci směrnice sociální ochranu, jsou také jedny z posledních bodů odůvodnění.
(19)
–	Konstatuji rovněž, že se jedná o vzorový článek, který je obsažen v jiné právní úpravě Společenství jako doplňková úvaha určená členským státům. Viz například v tomto smyslu článek 15 návrhu směrnice Evropského parlamentu a Rady o přístupu na trh přístavních služeb [KOM (2001) 35 konečné, Úř. věst. C 154, s. 290].
(20)
–	Pátý bod odůvodnění směrnice stanoví, že příznivým důsledkem tohoto dvojího cíle bude snížení provozních nákladů leteckých společností a zlepšení kvality jejich služeb poskytovaných uživatelům. Tohoto dvojího cíle bylo v praxi dosaženo, jak to dosvědčuje studie provedená Komisí v souladu s článkem 22 směrnice,	 http://www.europa.eu.int/comm/transport/air/rules/doc/consultation_groundhandling_en.pdf v bodě 1.2.
(21)
–	Strana 7 žalobní odpovědi a rozsudek ze dne 25. ledna 2001, Liikenne (C‑172/99, Recueil, s.  I‑745, bod 22).
(22)
–	První odstavec článku 14 omezuje jeho použití na prvních 30 měsíců, které následují od data vstupu v platnost LN 18/99.
(23)
–	Bod 45 žaloby.