62022TJ0143
ROZSUDEK TRIBUNÁLU (čtvrtého senátu)
7. června 2023 (
*1
)
„Veřejná služba – Úředníci – Pozůstalostní důchod – Nepřiznání – Pozůstalý manžel/manželka – Podmínky pro vznik nároku – Délka trvání manželství – Námitka protiprávnosti – Článek 80 první pododstavec služebního řádu – Článek 2 přílohy VII služebního řádu – Sirotčí důchod – Nepřiznání – Pojem ‚vyživované dítě‘ – Nesprávné právní posouzení“
Ve věci T‑143/22,
OP, zástupce: F. Moyse, avocat,
žalobkyně,
proti
Evropskému parlamentu, zástupci: J. Van Pottelberge a M. Windisch, jako zmocněnci,
žalovanému,
podporovanému:
Radou Evropské unie, zástupci: M. Bauer a M. Alver, jako zmocněnci,
vedlejší účastnicí,
TRIBUNÁL (čtvrtý senát),
ve složení: R. da Silva Passos, předseda, I. Reine a T. Pynnä (zpravodajka), soudci,
za soudní kancelář: V. Di Bucci, vedoucí,
s přihlédnutím k písemné části řízení,
s ohledem na to, že účastníci řízení ve lhůtě tří týdnů od okamžiku, kdy bylo účastníkům řízení doručeno sdělení o ukončení písemné části řízení, nepodali žádost o konání jednání, a poté, co bylo podle čl. 106 odst. 3 jednacího řádu Tribunálu rozhodnuto, že o žalobě bude rozhodováno bez konání ústní části řízení,
vydává tento
Rozsudek (
1
)
1
Žalobou podanou na základě článku 270 SFEU se žalobkyně, OP, domáhá zrušení rozhodnutí Evropského parlamentu ze dne 7. června 2021 v rozsahu, v němž zamítá její žádost o pozůstalostní důchod z důvodu úmrtí jejího manžela, bývalého úředníka Parlamentu, a jménem svého syna A zrušení téhož rozhodnutí v rozsahu, v němž zamítá její žádost o sirotčí důchod pro jejich syna se zdravotním postižením (dále jen „napadené rozhodnutí“).
Skutečnosti předcházející sporu
2
Žalobkyně uzavřela v roce 1980 manželství s B. Manželství bylo rozvedeno v roce 2017. Dne 29. ledna 2021 se žalobkyně znovu provdala za B. Manželský pár měl čtyři děti, včetně jednoho syna uvedeného v bodě 1 výše, narozeného dne [důvěrné] (
2
). V roce 2015 byl tento syn belgickými orgány uznán za osobu se 66 % zdravotním postižením. V lékařském potvrzení o posouzení zdravotního postižení syna žalobkyně ze dne 9. dubna 2021 jeho lékař uvedl, že je zdravotně postižen [důvěrné] v rozsahu 90 %.
3
B byl bývalým úředníkem Parlamentu, který odešel do důchodu v červnu 2019. Dne 18. června 2020 byl uznán za vážně nemocného a dne [důvěrné] zemřel.
4
Dne 22. března 2021 udělil B své dceři plnou moc ke správě jeho vztahů se společným systémem zdravotního pojištění orgánů Evropských společenství (RCAM). Téhož dne kontaktovala e-mailem útvary Parlamentu, aby je informovala o zdravotním stavu svého otce, o novém sňatku svých rodičů a o existenci jejich čtyř dětí. Položila rovněž otázky týkající se nároku své matky na pozůstalostní důchod.
5
Dne 25. března 2021 zaslala dcera manželů e-mailem útvarům Parlamentu doplňující informace o svých rodičích. Rovněž uvedla, že bezprostředně hrozí smrt jejího otce a jedno z dětí jejích rodičů je zdravotně postižené. Zopakovala svou otázku týkající se nároku své matky na pozůstalostní důchod.
6
Dne 29. března 2021 zaslaly útvary Parlamentu dceři manželů dokumenty, které měly být vyplněny, aby aktualizovaly spis jejího otce. Dcera manželů odpověděla, že její otec zemřel před dvěma dny a položila otázky ohledně kroků, které je třeba učinit.
7
Dne 30. března 2021 útvary Parlamentu dceři manželů odpověděly a požádaly, aby žalobkyně vyplnila formulář zaslaný den předtím. Téhož dne dcera manželů zaslala útvarům Parlamentu vyplněné dokumenty, jakož i podpůrné doklady.
8
Téhož dne útvary Parlamentu potvrdily přijetí vyplněných dokumentů a zaslaly dceři manželů dokumenty, které měly být vyplněny za účelem podání žádosti, aby její bratr se zdravotním postižením získal sirotčí důchod. Ještě téhož dne dcera manželů zaslala útvarům Parlamentu jeden z těchto dokumentů, řádně vyplněný, a informovala je, že bude rovněž brzy předáno lékařské potvrzení.
9
Dne 9. dubna 2021 informoval Parlament e-mailem dceru manželů, že sirotčí důchod nemůže být jejímu bratrovi se zdravotním postižením přiznán z důvodu, že žádost nebyla doručena před úmrtím B.
10
Dne 15. dubna 2021 zaslala dcera manželů e-mail útvarům Parlamentu, ve kterém vzala na vědomí jejich odpověď týkající se sirotčího důchodu svého bratra, připomněla jim, že je již pět let zdravotně postižen, a zaslala jim dokumenty vyplněné jejich rodinným lékařem. Rovněž jim položila otázky ohledně úhrady léčebných výloh svého bratra a žalobkyně. Téhož dne útvary Parlamentu odpověděly, že úhrada léčebných výloh zdravotně postiženého syna manželů není možná, neboť v době úmrtí B nebyl vyživovaným dítětem. Téhož dne zaslala dcera manželů e-mailem útvarům Parlamentu odpověď, v níž poskytla doplňující informace o situaci své rodiny.
11
Dne 5. května 2021 informoval vedoucí oddělení důchodů a sociálního pojištění Parlamentu žalobkyni o svém rozhodnutí přiznat jí příspěvek v případě úmrtí podle článku 70 služebního řádu úředníků Evropské unie (dále jen „služební řád“).
12
Dne 7. června 2021 informovaly útvary Parlamentu napadeným rozhodnutím žalobkyni, že jednak v souladu s články 18 a 20 přílohy VIII služebního řádu jí nelze přiznat pozůstalostní důchod a jednak ani syn manželů se zdravotním postižením nemá nárok na sirotčí důchod, jelikož v době úmrtí B neexistovaly vyživované děti uznané oddělením pro individuální nároky Parlamentu.
13
Dne 10. srpna 2021 podala žalobkyně k Parlamentu stížnost, kterou se domáhala zaprvé zrušení napadeného rozhodnutí a zadruhé přiznání pozůstalostního důchodu jí samotné, jakož i sirotčího důchodu svému synovi.
14
Rozhodnutím ze dne 10. ledna 2022 Parlament stížnost žalobkyně zamítl (dále jen „rozhodnutí o zamítnutí stížnosti“). V tomto rozhodnutí Parlament s odkazem na znění článku 80 služebního řádu upřesnil, že dítě nemůže být uznáno za vyživované dítě podle čl. 2 odst. 5 přílohy VII služebního řádu, aniž byla administrativě za tímto účelem předložena žádost a administrativa ověřila splnění příslušných podmínek.
Návrhová žádání účastníků řízení
15
Žalobkyně navrhuje, aby Tribunál:
–
zrušil napadené rozhodnutí;
–
v případě potřeby zrušil rozhodnutí o zamítnutí stížnosti;
–
přiznal jí nárok na pozůstalostní důchod a přiznal nárok jejímu synovi, A, na sirotčí důchod;
–
uložil Parlamentu náhradu nákladů řízení.
16
Parlament navrhuje, aby Tribunál:
–
žalobu zamítl;
–
uložil žalobkyni náhradu nákladů řízení.
Právní otázky
[omissis]
K návrhovým žádáním znějícím na zrušení
22
Na podporu svých návrhových žádání znějících na zrušení předkládá žalobkyně šest žalobních důvodů směřujících k prokázání protiprávnosti napadeného rozhodnutí, které v podstatě vycházejí:
–
první, týkající se jejího pozůstalostního důchodu, z námitky protiprávnosti článků 18 a 20 přílohy VIII služebního řádu;
–
druhý, týkající se jejího pozůstalostního důchodu, z nesprávného použití článků 18 a 20 přílohy VIII služebního řádu;
–
třetí, týkající se jejího pozůstalostního důchodu, ze zjevně nesprávného posouzení její konkrétní situace;
–
čtvrtý, týkající se sirotčího důchodu jejího syna, z námitky protiprávnosti článku 2 přílohy VII služebního řádu;
–
pátý, týkající se sirotčího důchodu jejího syna, z nesprávného právního posouzení při použití článku 2 přílohy VII služebního řádu;
–
šestý, týkající se sirotčího důchodu jejího syna, který předkládá podpůrně, z porušení povinnosti Parlamentu jednat s náležitou péčí.
[omissis]
K pátému žalobnímu důvodu, vycházejícímu z nesprávného právního posouzení při použití článku 2 přílohy VII služebního řádu
[omissis]
– K opodstatněnosti pátého žalobního důvodu
79
Žalobkyně tvrdí, že se Parlament dopustil pochybení při použití článku 2 přílohy VII služebního řádu, když odůvodnil své odmítnutí přiznat sirotčí důchod jejímu synovi tím, že v době úmrtí jejího manžela nebyl uznán za jeho vyživované dítě.
80
Podle žalobkyně se totiž její syn nachází v situaci stanovené v čl. 2 odst. 5 přílohy VII služebního řádu, a sice v situaci dítěte, které z důvodu invalidity nemůže samo vydělávat na své živobytí, a to po celou dobu trvání invalidity. Požadavky čl. 2 odst. 3 písm. b) přílohy VII služebního řádu se tak nepoužijí, neboť dítě se zdravotním postižením má nárok na příspěvek automaticky. Parlament mimoto nesprávně požadoval, aby k uznání dítěte se zdravotním postižením došlo před smrtí jeho rodiče, který byl úředníkem, třebaže toto dítě bylo před touto smrtí nahlášeno útvarům Parlamentu. Útvary Parlamentu si vyžádaly dodatečné dokumenty až dva dny po úmrtí úředníka, třebaže okamžitá odpověď Parlamentu na dotazy dcery zesnulého úředníka mohla umožnit vyřízení administrativních formalit ještě před tímto úmrtím.
81
Parlament namítá, že pro přiznání sirotčího důchodu musí být dítě v době úmrtí úředníka „vyživováno“ v souladu s článkem 80 služebního řádu. V projednávaném případě úředník nikdy neučinil kroky k získání příspěvku na své zletilé dítě se zdravotním postižením. Ze systematiky a účelu čl. 2 odst. 5 přílohy VII služebního řádu přitom vyplývá, že o přiznání tohoto příspěvku se rozhoduje na základě žádosti, kterou úředník informuje administrativu o situaci svého dítěte, kterou poté orgán oprávněný ke jmenování ověří. Pouhá informace o existenci dítěte se zdravotním postižením bez průkazných dokumentů obsažená v e-mailu zaslaném administrativě dcerou bývalého úředníka, jehož plná moc se omezovala na vyřizování záležitostí týkajících se RCAM, nestačí k učinění závěru, že dítě musí být uznáno za vyživované.
82
V této souvislosti je třeba připomenout, že čl. 80 první pododstavec služebního řádu stanoví, že pokud úředník zemře a nezanechá manžela/manželku majícího/mající nárok na pozůstalostní důchod, „mají děti vyživované zemřelým/zemřelou v době jeho/jejího úmrtí ve smyslu článku 2 přílohy VII [služebního řádu] nárok na sirotčí důchod […]“.
83
Úvodem je třeba konstatovat, že mezi jednotlivými jazykovými verzemi čl. 80 prvního pododstavce služebního řádu existují rozdíly. Zatímco pouze francouzská, italská a rumunská verze tohoto ustanovení používají formulaci „děti uznané za vyživované děti“, ostatní jazykové verze výraz „uznané“ nepoužívají. Tak například německá verze odkazuje na „ unterhaltsberechtigte Kinder“, anglická verze na „children dependent on the deceased“, finská verze na „virkamiehen huollettavina olevat lapset“ a portugalská verze na „filhos que sejam considerados como estando a seu cargo“.
84
Podle ustálené judikatury Soudního dvora nemůže formulace použitá v jedné z jazykových verzí ustanovení unijního práva sloužit jako jediný základ pro výklad tohoto ustanovení ani jí nemůže být přiznána přednostní povaha oproti jiným jazykovým verzím. Ustanovení unijního práva musí být totiž vykládána a používána jednotně na základě znění vypracovaných ve všech unijních jazycích. V případě rozdílu mezi různými jazykovými verzemi předpisu unijního práva musí být dotčené ustanovení vykládáno v závislosti na kontextu a účelu právní úpravy, jejíž je součástí (viz rozsudek ze dne 12. září 2019, A a další, C‑347/17, EU:C:2019:720, bod 38 a citovaná judikatura; rozsudek ze dne 16. ledna 2018, SE v. Rada, T‑231/17, nezveřejněný, EU:T:2018:3, bod 34).
85
Článek 80 první pododstavec služebního řádu tak musí být vykládán s přihlédnutím k účelu tohoto ustanovení a zároveň ke kontextu, jehož je součástí.
86
Pokud jde o vymezení příjemců sirotčího důchodu, a sice vyživovaných dětí zesnulého úředníka, čl. 80 první pododstavec služebního řádu odkazuje na článek 2 přílohy VII služebního řádu jako celek, a nikoli pouze na odstavec 2 uvedeného článku, v němž je definován pojem „vyživované dítě“. Z důvodů soudržnosti právní úpravy služebního řádu je tedy třeba pro účely definice pojmu „vyživované dítě“ vycházet ze všech relevantních ustanovení článku 2 přílohy VII služebního řádu (rozsudek ze dne 20. ledna 2009, Klein v. Komise, F‑32/08, EU:F:2009:3, bod 39).
87
Je sice pravda, že čl. 2 odst. 5 přílohy VII služebního řádu výslovně odkazuje na příspěvek na vyživované dítě, zatímco odstavec 2 tohoto článku je formulován obecněji. Nic to však nemění na tom, že kritéria stanovená v čl. 2 odst. 5 přílohy VII jsou odůvodněná nejen v případě přiznání příspěvku na vyživované dítě, ale i v případě přiznání sirotčího důchodu. Od určitého věku totiž musí být děti schopny samy vydělávat na své živobytí a nesmí zatěžovat rozpočet Unie, což platí rovněž pro peněžité dávky stanovené v článku 80 služebního řádu (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 20. ledna 2009, Klein v. Komise, F‑32/08, EU:F:2009:3, bod 40).
88
Článek 2 odst. 2 přílohy VII služebního řádu definuje pojem „vyživované dítě“ tak, že vysvětluje, že se jedná o „manželské, nemanželské dítě nebo osvojené dítě úředníka, nebo jeho manžela/manželky, o které úředník skutečně pečuje“. Odstavec 3 písm. a) tohoto článku stanoví, že příspěvek na vyživované dítě se poskytuje automaticky na dítě mladší osmnáct let, zatímco odstavec 5 téhož článku se týká konkrétně situace zletilých dětí se zdravotním postižením, a stanoví, že „[n]emůže-li si dítě z důvodu vážné nemoci nebo invalidity samo vydělávat na své živobytí, je příspěvek vyplácen po celou dobu trvání nemoci nebo invalidity bez ohledu na věk dítěte“.
89
Mimoto pro účely použití čl. 2 odst. 5 přílohy VII služebního řádu přísluší orgánu oprávněnému ke jmenování, aby v každém jednotlivém případě a s přihlédnutím ke všem okolnostem daného případu určil, zda se jedná o vážnou nemoc nebo invaliditu, jež brání dotyčnému dítěti vydělávat si na své živobytí (rozsudek ze dne 21. října 2003, Birkhoff v. Komise, T‑302/01, EU:T:2003:276, bod 40).
90
V tomto ohledu výraz „je […] vyplácen“ použitý v čl. 2 odst. 5 přílohy VII služebního řádu neznamená, že zákonodárce hodlal zachovat nárok na příspěvek na dítě se zdravotním postižením, když dosáhne plnoletosti, avšak nezahrnuje situaci, kdy je dítě zdravotně postiženo po dosažení plnoletosti. Z judikatury totiž vyplývá, že ačkoli se toto ustanovení zjevně vztahuje na případ, kdy na sebe platby podle odstavce 3 a podle odstavce 5 navazují bez časového přerušení, není vyloučeno, že vyplácení dotčeného příspěvku může být přerušeno (rozsudek ze dne 30. listopadu 1994, Dornonville de la Cour v. Komise, T‑498/93, EU:T:1994:278, bod 33).
91
Je třeba dodat, že vyživované dítě ve smyslu čl. 2 odst. 2 přílohy VII služebního řádu, ať již se jedná o manželské, nemanželské nebo osvojené dítě úředníka nebo jeho manžela/manželky, o které úředník skutečně pečuje, zakládá nárok na vyplácení příspěvku na vyživované dítě, pokud o ně úředník skutečně pečuje a splňuje kromě toho jednu z podmínek vyjmenovaných v odstavcích 3 a 5 uvedeného článku. Musí tak být buď mladší 18 let, nebo být ve věku mezi 18 a 26 lety a studovat nebo se odborně vzdělávat, anebo být vážně nemocné či invalidní, což mu brání v tom, aby si samo vydělávalo na své živobytí. V každém z těchto tří případů služební řád nesvěřuje orgánu oprávněnému ke jmenování žádnou diskreční pravomoc k přiznání či nepřiznání dotčeného sirotčího důchodu, nýbrž mu svěřuje vázanou pravomoc v tom smyslu, že je povinen tento důchod přiznat, pokud zjistí, že jsou splněny podmínky, a nepřiznat jej, pokud splněny nejsou (obdobně viz rozsudky ze dne 21. října 2003, Birkhoff v. Komise, T‑302/01, EU:T:2003:276, bod 38, a ze dne 17. listopadu 2021, KR v. Komise, T‑408/20, nezveřejněný, EU:T:2021:788, bod 23).
92
Z článku 80 prvního pododstavce služebního řádu ve spojení s článkem 2 přílohy VII služebního řádu tak vyplývá, že nárok na sirotčí důchod v takovém případě, jako je případ syna žalobkyně, je vázán na splnění tří podmínek. První dvě podmínky jsou věcné v tom smyslu, že syn žalobkyně musí být vážně nemocen nebo invalidní, což mu brání v tom, aby si sám vydělával na své živobytí, a zesnulý úředník o něj musel skutečně pečovat. Třetí podmínka je časová v tom smyslu, že syn žalobkyně musel být úředníkem v době jeho úmrtí vyživován.
93
Argumenty Parlamentu, podle kterých je třeba doplnit další podmínku související s datem rozhodnutí o uznání postavení vyživovaného dítěte, nemají oporu v článku 80 služebního řádu ve spojení s článkem 2 přílohy VII služebního řádu s ohledem na kontext, do něhož tato ustanovení zapadají, a na jejich účel.
94
Nejprve je třeba poukázat na to, že čl. 80 třetí pododstavec služebního řádu stanoví, že pokud úředník nebo osoba mající nárok na starobní důchod zemře, ale podmínky stanovené v prvním pododstavci tohoto článku nejsou splněny, vyživované děti ve smyslu článku 2 přílohy VII služebního řádu mají nárok na sirotčí důchod v souladu s článkem 21 přílohy VIII služebního řádu. Toto ustanovení, které se týká téhož nároku na sirotčí důchod, neodkazuje na procesní podmínku týkající se existence rozhodnutí o uznání, které mělo být přijato před úmrtím úředníka.
95
Stejně tak článek 37 pracovního řádu ostatních zaměstnanců Evropské unie, který stanoví podobný mechanismus vyplácení sirotčího důchodu pro děti vyživované zaměstnanci Unie, nestanoví žádnou podmínku týkající se data uznání postavení vyživovaného dítěte. Naopak čl. 37 první pododstavec pracovního řádu ostatních zaměstnanců Evropské unie stanoví, že nárok na sirotčí důchod mají děti „považované za [zaměstnancem nebo osobou mající nárok na starobní důchod nebo příspěvek v invaliditě] vyživované v době úmrtí [tohoto zaměstnance nebo této osoby]“ za podmínek stanovených v článku 80 služebního řádu.
96
Je zajisté pravda, jak tvrdí Parlament, že příspěvek na vyživované dítě je poskytován automaticky v případě dítěte mladšího 18 let, ale v ostatních případech je poskytován na žádost dotyčného úředníka (rozsudek ze dne 14. prosince 1990, Brems v. Rada, T‑75/89, EU:T:1990:88, bod 23). Jediným účelem této žádosti je však umožnit orgánu oprávněnému ke jmenování ověřit, zda jsou splněny věcné a časové podmínky uvedené v bodě 92 výše, a v kladném případě přiznat příspěvek na vyživované dítě. Požadavek, podle kterého k uznání útvary Parlamentu mělo dojít před úmrtím, který tato ustanovení neukládají, představuje dodatečnou podmínku, kterou nelze za tímto účelem plnit.
97
Kromě toho uvedená ustanovení nestanoví, aby žádost měla nějakou zvláštní formu nebo aby k ní byly přiloženy podpůrné doklady. Tak například ze skutkových okolností věci, v níž byl vydán rozsudek Soudního dvora ze dne 30. listopadu 1994, Dornonville de la Cour v. Komise (T‑498/93, EU:T:1994:278), vyplývá, že příspěvek na vyživované dítě byl žalobkyni v uvedené věci přiznán se zpětnou účinností od okamžiku, kdy byla žalobkyně vyzvána k zaslání podpůrných dokladů.
98
Dále bylo rozhodnuto, že příspěvek na vyživované dítě plní společenský cíl, který je odůvodněn náklady vyplývajícími z aktuální a skutečné potřeby spjaté s dítětem a skutečnou péčí o něj (viz rozsudek ze dne 7. května 1992, Rada v. Brems, C‑70/91 P, EU:C:1992:201, bod 9 a citovaná judikatura). Přiznání sirotčího důchodu vyživovaným dětem zesnulého úředníka sleduje podobný cíl. Takový cíl by přitom nebyl splněn, kdyby orgán oprávněný ke jmenování mohl odmítnout přiznat sirotčí důchod z důvodů, které nesouvisejí se situací dítěte, jakož i s věcnými a časovými podmínkami, jak byly připomenuty v bodě 92 výše.
99
I když je pravda, že ustanovení unijního práva, která zakládají nárok na finanční dávky, musí být vykládána striktně (rozsudek ze dne 30. listopadu 1994, Dornonville de la Cour v. Komise, T‑498/93, EU:T:1994:278, bod 39), z výše uvedených úvah vyplývá, že v souladu se sociálním cílem sledovaným vyplácením sirotčího důchodu ve prospěch takového dítěte, které nemůže samo vydělávat na své živobytí, je pouze použití ustanovení článku 80 služebního řádu ve spojení s článkem 2 přílohy VII služebního řádu, které zohledňuje obecnou systematiku právní úpravy sirotčího důchodu, jakož i konkrétní situaci, v níž se dotyčná osoba nachází, a sice vážně nemocné nebo invalidní dítě (v tomto smyslu a obdobně viz rozsudky ze dne 30. listopadu 1994, Dornonville de la Cour v. Komise, T‑498/93, EU:T:1994:278, bod 39, a ze dne 29. listopadu 2011, Birkhoff v. Komise, T‑10/11 P, EU:T:2011:699, bod 50).
100
Výraz „v době jeho/jejího úmrtí“ použitý v čl. 80 prvním pododstavci služebního řádu musí být tudíž chápán tak, že se vztahuje k datu, k němuž je třeba posoudit, zda dítě zesnulého úředníka splňuje podmínky článku 2 přílohy VII služebního řádu, a nikoli k datu, k němuž musel orgán oprávněný ke jmenování přijmout rozhodnutí v tomto ohledu. To znamená, že pokud byly hmotněprávní podmínky vyživovaného dítěte splněny před úmrtím úředníka, není nezbytné, aby administrativní kroky, které je třeba podniknout za účelem získání příspěvku na vyživované dítě, byly učiněny před úmrtím.
101
Ze všech výše uvedených skutečností vyplývá, že Parlament tím, že odmítl přiznat sirotčí důchod synovi žalobkyně z důvodu, že v době úmrtí B nebyl ještě uznán za vyživované dítě posledně jmenovaného oddělením pro individuální nároky, nesprávně použil článek 80 služebního řádu ve spojení s článkem 2 přílohy VII služebního řádu.
102
Pátému žalobnímu důvodu je tudíž třeba vyhovět. Vzhledem k tomu, že se nepřiznání sirotčího důchodu zakládá na jediném důvodu a z výše uvedeného vyplývá, že tento důvod není opodstatněný, musí být napadené rozhodnutí zrušeno v rozsahu, v němž se týká nepřiznání sirotčího důchodu synovi žalobkyně, aniž je nezbytné rozhodnout o čtvrtém a šestém žalobním důvodu, jež rovněž směřují proti nepřiznání sirotčího důchodu.
– Závěr k návrhu na zrušení
[omissis]
104
Naproti tomu napadené rozhodnutí musí být zrušeno v rozsahu, v němž se týká nepřiznání sirotčího důchodu synovi žalobkyně, aniž je nezbytné rozhodnout o čtvrtém a šestém žalobním důvodu.
K návrhovým žádáním znějícím na uznání nároku žalobkyně na pozůstalostní důchod a nároku jejího syna na sirotčí důchod
105
Žalobkyně navrhuje, aby Tribunál uznal její nárok na pozůstalostní důchod a nárok jejího syna na sirotčí důchod. Rovněž navrhuje, aby Tribunál přiznal jejímu synovi uvedený důchod.
106
Článek 91 odst. 1 druhá věta služebního řádu přiznává unijnímu soudu ve sporech majetkoprávní povahy pravomoc soudního přezkumu v plné jurisdikci a pověřuje jej zejména úplným rozhodnutím o sporech, které mu byly předloženy, a umožňuje mu zabezpečit praktickou účinnost jím vydaných zrušujících rozsudků ve sporech týkajících se veřejné služby (viz rozsudek ze dne 20. května 2010, Gogos v. Komise, C‑583/08 P, EU:C:2010:287, body 49 a 50 a citovaná judikatura).
107
Unijní soud při výkonu své pravomoci soudního přezkumu v plné jurisdikci neukládá dotyčným orgánům nebo jiným subjektům soudní příkazy, ale má případně pravomoc je nahradit pro účely přijetí rozhodnutí, která nezbytně plynou ze závěrů, k nimž dospěje na základě svého právního posouzení sporu (rozsudek ze dne 24. listopadu 2021, KL v. EIB, T‑370/20, EU:T:2021:822, bod 113).
108
Je třeba připomenout, že podle judikatury představují „spory majetkoprávní povahy“ ve smyslu čl. 91 odst. 1 druhé věty služebního řádu nejen žaloby na náhradu škody zaměstnanců proti orgánu nebo jinému subjektu Unie, ale i všechny spory, které směřují k tomu, aby takový orgán nebo takový jiný subjekt zaplatil oprávněným osobám částku, o níž mají tyto osoby za to, že jim ji dluží na základě služebního řádu (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 18. prosince 2007, Weißenfels v. Parlament, C‑135/06 P, EU:C:2007:812, bod 65, a ze dne 20. května 2010, Gogos v. Komise, C‑583/08 P, EU:C:2010:287, bod 45).
109
Z toho vyplývá, že projednávaný spor, který se týká vyplácení pozůstalostního důchodu a sirotčího důchodu, je sporem majetkoprávní povahy.
[omissis]
111
Pokud jde o přiznání sirotčího důchodu, částečné zrušení napadeného rozhodnutí vyžaduje, aby Parlament přijal na základě článku 266 SFEU nové rozhodnutí o přiznání sirotčího důchodu synovi žalobkyně. Bude tedy příslušet orgánu oprávněnému ke jmenování, aby s ohledem na odůvodnění tohoto rozsudku znovu posoudil situaci syna žalobkyně za účelem ověření splnění podmínek uvedených v bodě 92 výše. V důsledku toho nelze v této fázi, kdy bude na orgánu oprávněném ke jmenování, aby toto posouzení provedl, dospět k závěru, že syn žalobkyně má nárok na sirotčí důchod (rozsudek ze dne 28. září 2011, Allen v. Komise, F‑23/10, EU:F:2011:162, bod 117; rovněž a contrario viz rozsudek ze dne 24. listopadu 2021, KL v. EIB, T‑370/20, EU:T:2021:822, bod 121).
112
Návrh žalobkyně na uznání nároku jejího syna na sirotčí důchod a na přiznání uvedeného důchodu je proto třeba zamítnout jako předčasný.
K nákladům řízení
113
Článek 134 odst. 3 jednacího řádu Tribunálu stanoví, že pokud měli účastníci řízení ve věci částečně úspěch i neúspěch, ponese každý z nich vlastní náklady řízení. Podle čl. 135 odst. 1 téhož jednacího řádu může Tribunál v souladu s požadavky ekvity rozhodnout, že účastník řízení, který neměl úspěch ve věci, ponese vlastní náklady řízení a nahradí pouze část nákladů řízení vynaložených druhým účastníkem řízení, nebo se mu náhrada nákladů řízení neuloží.
114
V projednávaném případě Parlament a žalobkyně neměly úspěch v části návrhových žádání. S ohledem na okolnosti projednávaného případu je důvodné rozhodnout, že Parlament ponese vlastní náklady řízení a nahradí náklady řízení vynaložené žalobkyní.
115
Rada ponese podle čl. 138 odst. 1 jednacího řádu vlastní náklady řízení.
Z těchto důvodů
TRIBUNÁL (čtvrtý senát)
rozhodl takto:
1)
Rozhodnutí Evropského parlamentu ze dne 7. června 2021 se zrušuje v rozsahu, v němž odmítá přiznat A sirotčí důchod.
2)
Ve zbývající části se žaloba zamítá.
3)
Parlament ponese vlastní náklady řízení a nahradí náklady vynaložené OP.
4)
Rada Evropské unie ponese vlastní náklady řízení.
da Silva Passos
Reine
Pynnä
Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 7. června 2023.
Podpisy
(
*1
) – Jednací jazyk: francouzština.
(
1
) – Jsou uvedeny pouze body tohoto rozsudku, jejichž zveřejnění Tribunál považuje za účelné.
(
2
) – Skryté důvěrné informace.