62025TJ0064
ROZSUDEK TRIBUNÁLU (osmého senátu)
14. ledna 2026 (
*1
)
„Ochranná známka Evropské unie – Řízení o prohlášení neplatnosti – Slovní ochranná známka Evropské unie Leone – Relativní důvod neplatnosti – Právo na starší jméno podle rakouského práva – Článek 60 odst. 2 písm. a) nařízení (EU) 2017/1001“
Ve věci T‑64/25,
Lisa Leone, s bydlištěm ve Vídni (Rakousko),
Giorgio Leone, s bydlištěm ve Vídni,
Leone & Leone OG, se sídlem ve Vídni,
zástupci: F.-M. Orou, advokát,
žalobci,
proti
Úřadu Evropské unie pro duševní vlastnictví (EUIPO), zástupci: D. Stojanova-Valčanova, jako zmocněnkyně,
žalovanému,
přičemž další účastnicí řízení před odvolacím senátem EUIPO byla
Incom, se sídlem v Ajdovščině (Slovinsko),
TRIBUNÁL (osmý senát),
ve složení: I. Gâlea, předseda, T. Tóth (zpravodaj) a L. Spangsberg Grønfeldt, soudci,
za soudní kancelář: V. Di Bucci, vedoucí,
s přihlédnutím k písemné části řízení,
s ohledem na to, že účastníci řízení ve lhůtě tří týdnů od okamžiku, kdy jim bylo doručeno sdělení o ukončení písemné části řízení, nepodali žádost o konání jednání, a poté, co na základě čl. 106 odst. 3 svého jednacího řádu stanovil, že bude rozhodováno bez konání ústní části řízení,
vydává tento
Rozsudek
1
Žalobou podanou na základě článku 263 SFEU se žalobci Lisa Leone, Giorgio Leone a společnost Leone & Leone OG domáhají zrušení rozhodnutí druhého odvolacího senátu Úřadu Evropské unie pro duševní vlastnictví (EUIPO) ze dne 27. listopadu 2024 (věc R 971/2023-2) (dále jen „napadené rozhodnutí“).
Skutečnosti předcházející sporu
2
Dne 19. ledna 2022 podali žalobci u EUIPO návrh na prohlášení neplatnosti ochranné známky Evropské unie zapsané na základě přihlášky podané dne 26. února 2020 pro slovní označení Leone.
3
Výrobky, na které se vztahuje zpochybněná ochranná známka a pro které byl podán návrh na prohlášení neplatnosti, náležely do třídy 30 ve smyslu Niceské dohody o mezinárodním třídění výrobků a služeb pro účely zápisu ochranných známek ze dne 15. června 1957 ve znění změn a doplňků a zahrnovaly hlavně zmrzlinu a různé zmrzlinové výrobky.
4
Důvodem uplatněným na podporu návrhu na prohlášení neplatnosti byl důvod uvedený v čl. 60 odst. 2 písm. a) nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) 2017/1001 ze dne 14. června 2017 o ochranné známce Evropské unie (Úř. věst. 2017, L 154, s. 1), ve spojení s ustanoveními rakouských právních předpisů, a sice § 43 Allgemeines bürgerliches Gesetzbuch (rakouský všeobecný občanský zákoník), § 9 Gesetz gegen den unlauteren Wettbewerb (zákon proti nekalé hospodářské soutěži) ze dne 22. listopadu 1984 (BGB1, 448/1984) (dále jen „rakouský spolkový zákon proti nekalé hospodářské soutěži“) a § 12 Markenschutzgesetz (zákon o ochraně ochranných známek) ze dne 30. listopadu 1970 (BGB1, 260/1970) (dále jen „rakouský zákon o ochraně ochranných známek“).
5
Návrh na prohlášení neplatnosti byl založen na následujících starších právech chráněných podle rakouského práva:
–
právu na jméno Leone, příjmení Lisy a Giorgio Leone, užívané posledně uvedenými v rámci obchodních transakcí;
–
právu na obchodní firmu Leone & Leone OG, společnosti založené podle rakouského práva, zapsané do rejstříku dne 27. září 2012, jejímiž společníky jsou Lisa a Giorgio Leone a jejímž předmětem podnikání je výroba a prodej zmrzlinových výrobků;
–
právu na jméno Leones užívané v rámci obchodních transakcích od 28. října 2013 a umístěné na prodejnách zmrzliny žalobců, jakož i na výrobcích, které tito žalobci uvádějí na trh.
6
Dne 9. března 2023 zrušovací oddělení návrh na prohlášení neplatnosti zamítlo v plném rozsahu. V podstatě mělo za to, že důkazy předložené žalobci neprokazují, že význam nebo rozsah užívání nárokovaných jmen v rámci obchodních činností ve zmrzlinářském odvětí, která jsou uvedena v bodě 5 výše, jsou dostatečné k doložení toho, že mají „zájem hodný ochrany“, který by mohl být porušen, jak je vyžadováno použitelným rakouským právem. Zrušovací oddělení mělo tedy za to, že nemůže existovat nebezpečí, že si relevantní veřejnost spojí zpochybněnou ochrannou známku z hospodářského či jiného hlediska s žalobci.
7
Dne 8. května 2023 podali žalobci u EUIPO odvolání proti rozhodnutí zrušovacího oddělení.
8
Napadeným rozhodnutím odvolací senát odvolání zamítl z důvodu, že starší práva uplatněná žalobci, která jsou uvedena v bodě 5 výše, spadají do působnosti čl. 60 odst. 1 písm. c) nařízení 2017/1001, a nespadají tedy do působnosti čl. 60 odst. 2 písm. a) tohoto nařízení, takže návrh na prohlášení neplatnosti založený na posledně uvedeném ustanovení je neopodstatněný.
Návrhová žádání účastníků řízení
9
Žalobci navrhují, aby Tribunál:
–
zrušil napadené rozhodnutí;
–
uložil EUIPO náhradu nákladů řízení.
10
EUIPO navrhuje, aby Tribunál:
–
zamítl žalobu;
–
uložil žalobcům náhradu nákladů řízení v případě předvolání k jednání.
Právní otázky
11
Na podporu své žaloby uplatňují žalobci dva důvody, z nichž první vychází z porušení čl. 94 odst. 1 nařízení 2017/1001 a druhý z porušení čl. 60 odst. 2 písm. a) tohoto nařízení.
12
Nejprve je třeba posoudit druhý žalobní důvod.
13
V rámci druhého žalobního důvodu žalobci tvrdí, že odvolací senát porušil čl. 60 odst. 2 písm. a) nařízení 2017/1001 z důvodu, že měl nesprávně za to, že se toto ustanovení týká ochrany jména jakožto atributu osobnosti, ale nechrání jej v rámci jeho využití pro obchodní účely, čímž se odchýlil od rozsudku ze dne 5. července 2011, Edwin v. OHIM (C‑263/09 P, EU:C:2011:452), a dále že nezohlednil jejich vysvětlení týkající se vnitrostátního práva, nezohlednil důkazy týkající se významného využití nárokovaných jmen pro obchodní účely a dospěl nesprávně k závěru, že důkazy, které předložili, neprokazují, že „[jejich] zájmy hodné ochrany [byly] poškozeny“.
14
EUIPO má za to, že odvolací senát měl správně za to, že starší práva uplatňovaná žalobci nespadají do působnosti čl. 60 odst. 2 písm. a) nařízení 2017/1001. Tato práva měla být uplatněna na základě čl. 60 odst. 1 písm. c) tohoto nařízení ve spojení s čl. 8 odst. 4 uvedeného nařízení, který se vztahuje na nezapsané ochranné známky a jiná označení užívaná v obchodním styku, jako jsou především obchodní jména či názvy, obchodní firmy, doménová jména a jiná označení, která mohou sloužit jako obchodní identifikátory nebo k identifikaci hospodářské činnosti vykonávané jejich vlastníkem. Naproti tomu přístup, který zvolili žalobci, podle EUIPO vede k obcházení práva Evropské unie. Tento přístup jim totiž údajně umožňuje dovolávat se práva na obchodní identifikátory bez toho, aby podléhali podmínkám stanoveným v čl. 8 odst. 4 téhož nařízení, a zvláště podmínce týkající se prokázání užívání, jehož význam není pouze místní.
15
Pokud jde konkrétně o obchodní firmu společnosti Leone & Leone OG a jméno Leones, které jsou identifikátory společnosti a podniku, EUIPO tvrdí, že uvedená práva jsou „typickými“ právy, na která se vztahuje čl. 60 odst. 1 písm. c) nařízení 2017/1001 ve spojení s čl. 8 odst. 4 uvedeného nařízení. Tento závěr je podpořen zejména § 9 rakouského spolkového zákona proti nekalé hospodářské soutěži, jakož i § 12 a § 32 rakouského zákona o ochraně ochranných známek v rozsahu, v němž tato ustanovení výslovně odkazují na ochranu „obchodních identifikátorů“. Kromě toho skutečnost, že samotní žalobci se dovolávají ochrany proti „záměně v přisouzení původu“, tedy situaci, v níž by relevantní veřejnost byla uvedena v omyl ohledně obchodního původu příslušných výrobků, podle EUIPO znamená, že uplatňovaná starší práva mají ve skutečnosti funkci „označení uplatňovaných jako obchodní identifikátory“. Pokud jde dále o příjmení Leone, žalobci se tohoto jména nedovolávali z titulu jeho funkce identifikace konkrétní osoby, ale ve skutečnosti se dovolávali ochrany označení, které spočívá v tomto příjmení užívaném v obchodním styku.
Úvodní poznámky
16
Článek 60 odst. 2 nařízení 2017/1001 stanoví následující:
„Ochranná známka EU se [...] prohlásí za neplatnou na základě návrhu podaného u [EUIPO] nebo na základě protinávrhu v řízení o porušení práv, může-li být její užívání zakázáno na základě jiného staršího práva podle právních předpisů Unie nebo vnitrostátních [právních] předpisů, kterými se ochrana tohoto práva řídí, zejména:
a)
práva na jméno,
b)
práva k vlastní podobě,
c)
práva autorského,
d)
práva k průmyslovému vlastnictví.“
17
Z článku 16 odst. 1 písm. c) nařízení Komise v přenesené pravomoci (EU) 2018/625 ze dne 5. března 2018, kterým se doplňuje [nařízení 2017/1001] a zrušuje nařízení v přenesené pravomoci (EU) 2017/1430 (Úř. věst. 2018, L 104, s. 1), vyplývá, že v případě návrhu na prohlášení neplatnosti podle čl. 60 odst. 2 nařízení 2017/1001 předloží navrhovatel zejména následující údaje: důkazy o nabytí, pokračující existenci a rozsahu ochrany příslušného staršího práva, jakož i relevantní důkazy prokazující, že navrhovatel je oprávněn návrh podat, a v případě, že se starší právo uplatňuje podle práva členského státu, jasnou identifikaci obsahu tohoto vnitrostátního práva předložením publikací příslušných ustanovení nebo judikatury.
18
Navrhovatel je povinen předložit EUIPO nejen údaje svědčící o tom, že splňuje podmínky požadované podle vnitrostátních právních předpisů, o jejichž použití žádá, aby mohl dát zakázat užívání ochranné známky Evropské unie na základě staršího práva, ale také údaje dokládající, co je obsahem těchto právních předpisů (rozsudky ze dne 5. července 2011, Edwin v. OHIM, C‑263/09 P, EU:C:2011:452, bod 50, a ze dne 30. června 2015, Gambling Commission v. OHIM, T‑404/10 RENV, nezveřejněný, EU:T:2015:445, bod 29).
19
V případě, kdy je návrh na prohlášení neplatnosti ochranné známky Evropské unie založen na starším právu chráněném normou vnitrostátního práva, je na příslušných odděleních EUIPO, aby posoudila, zda jsou údaje předložené navrhovatelem k doložení obsahu uvedené normy rozhodné a nakolik jsou významné. Tribunál provádí úplný přezkum tohoto posouzení (rozsudek ze dne 30. června 2015, Gambling Commission v. OHIM, T‑404/10 RENV, nezveřejněný, EU:T:2015:445, bod 30; v tomto smyslu viz rovněž rozsudek ze dne 5. července 2011, Edwin v. OHIM, C‑263/09 P, EU:C:2011:452, body 51 a 52).
20
Mimoto za okolností, kdy EUIPO může příslušet, aby přihlédl zejména k vnitrostátním právním předpisům členského státu, ve kterém starší právo, na kterém je založen návrh na prohlášení neplatnosti, požívá ochrany, je EUIPO povinen obeznámit se z moci úřední, způsobem, který považuje za účelný, s vnitrostátními právními předpisy dotyčného členského státu, pokud je takové obeznámení nezbytné pro posouzení podmínek použití dotčeného důvodu neplatnosti, zejména věcné správnosti tvrzených skutečností nebo důkazní síly předložených písemností [rozsudek ze dne 20. ledna 2021, Jareš Procházková a Jareš v. EUIPO – Elton Hodinářská (MANUFACTURE PRIM 1949), T‑656/18, nezveřejněný, EU:T:2021:17, bod 27 a citovaná judikatura]. Tuto povinnost se případně obeznámit z moci úřední s vnitrostátními právními předpisy má EUIPO v případě, že již má k dispozici údaje týkající se těchto předpisů buď ve formě tvrzení týkající se jejich obsahu, nebo ve formě důkazů předložených v rámci diskuze, jejichž důkazní síla byla uplatněna [rozsudek ze dne 20. března 2013, El Corte Inglés v. OHIM – Chez Gerard (CLUB GOURMET), T‑571/11, EU:T:2013:145, bod 41; viz rovněž rozsudek ze dne 2. prosince 2020, Monster Energy v. EUIPO – Nanjing aisiyou Clothing (Znázornění škrábance ve tvaru drápu), T‑35/20, nezveřejněný, EU:T:2020:579, bod 83 a citovaná judikatura].
21
Na úvod je třeba v projednávané věci uvést, že odvolací senát v bodě 20 napadeného rozhodnutí z důvodů hospodárnosti řízení rozhodl, že se nebude vyjadřovat k individuálnímu oprávnění každého ze žalobců dovolávat se každého z dotčených starších práv. Odvolací senát měl v bodech 47 až 50 napadeného rozhodnutí za to, že vzhledem k tomu, že všechna starší práva uplatněná žalobci spadají do působnosti čl. 60 odst. 1 písm. c) nařízení 2017/1001, a nespadají tedy do působnosti čl. 60 odst. 2 písm. a) téhož nařízení, musí být návrh na prohlášení neplatnosti založený na posledně uvedeném ustanovení zamítnut v plném rozsahu. Oprávnění žalobců podat návrh na prohlášení neplatnosti tedy není předmětem projednávaného sporu. Z toho důvodu jsou argumenty žalobců, jejichž cílem je prokázat takové oprávnění, irelevantní.
22
Kromě toho je třeba konstatovat, že staršími právy uvedenými v bodě 5 výše jsou zaprvé příjmení Leone, které se shoduje s názvem podniku v oblasti výroby a prodeje zmrzliny, který vlastní Lisa a Giorgio Leone jakožto fyzické osoby rakouské státní příslušnosti, zadruhé Leone a Leone OG, a sice obchodní firma rakouské společnosti, jejímiž vlastníky jsou Lisa a Giorgio Leone a jejímž předmětem podnikání je výroba a prodej zmrzliny a zatřetí Leones, který je zejména označením provozovny umístěným na prodejnách žalobců ve Vídni (Rakousko) za účelem prodeje zmrzliny.
23
Po tomto upřesnění je třeba zkoumat argumenty žalobců, kterými v podstatě zpochybňují zaprvé výklad čl. 60 odst. 2 písm. a) nařízení 2017/1001 provedený odvolacím senátem a zadruhé posouzení uvedeného senátu týkající se vnitrostátních právních předpisů.
K výkladu čl. 60 odst. 2 písm. a) nařízení 2017/1001
24
V bodě 30 napadeného rozhodnutí odvolací senát konstatoval, že žalobci založili návrh na prohlášení neplatnosti na třech starších právech podle rakouského práva uvedených v bodě 5 výše a uplatnili důvod neplatnosti uvedený v čl. 60 odst. 2 písm. a) nařízení 2017/1001, vykládaném ve spojení s rakouskými právními předpisy uvedenými v bodě 4 výše.
25
V bodech 31, 32 a 47 až 49 napadeného rozhodnutí odvolací senát poté, co ocitoval čl. 5 odst. 4 směrnice Evropského parlamentu a Rady (EU) 2015/2436 ze dne 16. prosince 2015, kterou se sbližují právní předpisy členských států o ochranných známkách (Úř. věst. 2015, L 336, s. 1), uvedl, že čl. 5 odst. 4 písm. a) uvedené směrnice zahrnuje „práva využívaná v obchodním styku“, zatímco čl. 5 odst. 4 písm. b) téže směrnice zahrnuje „jiná práva než starší práva využívaná v obchodním styku“, jako je „právo na jméno“. Dodal, že takové rozlišení provádí rovněž jak čl. 60 odst. 1 písm. c) nařízení 2017/1001, který odkazuje na čl. 8 odst. 4 tohoto nařízení, tak čl. 60 odst. 2 písm. a) téhož nařízení. Měl za to, že vzhledem k tomu, že toto rozlišení je obsaženo v nařízení 2017/1001, není klasifikace práva uplatněného podle vnitrostátních právních předpisů rozhodující. Vzhledem k tomu, že čl. 60 odst. 2 písm. a) nařízení 2017/1001 se týká jmen jakožto „osobnostního“ práva, je návrh žalobců na prohlášení neplatnosti založený na tomto ustanovení neopodstatněný.
26
Žalobci zpochybňují tento předpoklad, na němž je napadené rozhodnutí hlavně založeno a podle něhož v podstatě návrh na prohlášení neplatnosti, kterým je uplatňováno „právo na jméno“ využívané v „obchodním styku“, nemůže být založen na čl. 60 odst. 2 písm. a) nařízení 2017/1001.
27
Podle judikatury je třeba pro účely výkladu ustanovení unijního práva vzít v úvahu nejen jeho znění, ale i jeho kontext a cíle sledované právní úpravou, jejíž je součástí (viz rozsudek ze dne 10. července 2014, D. a G., C‑358/13 a C‑181/14, EU:C:2014:2060, bod 32 a citovaná judikatura).
28
Zaprvé, pokud jde o znění čl. 60 odst. 2 písm. a) nařízení 2017/1001, připomenuté v bodě 16 výše, je třeba konstatovat, že Soudní dvůr již rozhodl, že výraz „právo na jméno“ neposkytuje žádnou oporu pro restriktivní výklad, podle kterého se tento článek týká tohoto práva pouze jako atributu osobnosti, nikoli však majetkového využití jména (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 5. července 2011, Edwin v. OHIM, C‑263/09 P, EU:C:2011:452, bod 33).
29
Mimoto čl. 60 odst. 2 písm. a) nařízení 2017/1001 ani žádné jiné ustanovení unijního práva nevymezují obsah „práva na jméno“, ani podmínky vyžadované k tomu, aby bylo možné na tomto základě nechat zakázat užívání ochranné známky Evropské unie. Naproti tomu uvedené ustanovení odkazuje za tímto účelem na vnitrostátní právní předpisy, což jasně vyplývá ze slovního spojení „jiného staršího práva podle [...] vnitrostátních [právních] předpisů, kterými se ochrana tohoto práva řídí“.
30
EUIPO může prohlásit ochrannou známku Evropské unie za neplatnou na základě návrhu dotyčné osoby, může-li být její užívání zakázáno zejména na základě práva na jméno chráněného vnitrostátními právními předpisy [rozsudky ze dne 14. května 2009, Fiorucci v. OHIM – Edwin (ELIO FIORUCCI), T‑165/06, EU:T:2009:157, bod 41, a ze dne 29. června 2017, Cipriani v. OHIM – Hotel Cipriani (CIPRIANI), T‑343/14, EU:T:2017:458, bod 73].
31
Kromě toho formulace „právo na jméno“ podle čl. 60 odst. 2 písm. a) nařízení 2017/1001 a priori nevylučuje, že se toto právo může podle vnitrostátních právních předpisů vztahovat nejen na příjmení, ale také na taková obchodní jména či názvy, jako je obchodní firma společnosti nebo právnické osoby nebo jméno či název, pod nímž vystupuje podnik, nezávisle na právním postavení tohoto subjektu, nebo také označení provozovny. Toto konstatování platí tím spíše, že při neexistenci harmonizace na unijní úrovni se ochrana obchodního jména či názvu řídí vnitrostátním právem (rozsudek ze dne 10. července 2025, Purefun Group, C‑365/24, EU:C:2025:558, bod 31).
32
Zadruhé, pokud jde o kontextuální výklad, je třeba konstatovat, že struktura čl. 60 odst. 2 nařízení 2017/1001 je v rozporu s výkladem, který odvolací senát použil v napadeném rozhodnutí.
33
Z judikatury Soudního dvora totiž vyplývá, že podle čl. 60 odst. 2 nařízení 2017/1001 může být ochranná známka Evropské unie prohlášena za neplatnou na základě návrhu dotyčné osoby, která uplatní „jiné starší právo“. K upřesnění charakteru takového staršího práva vyjmenovává uvedené ustanovení čtyři práva, pomocí příslovce „zejména“ přitom upozorňuje na skutečnost, že tento výčet není taxativní. Mezi uvedenými příklady je vedle práva na jméno a práva k vlastní podobě zmíněno také autorské právo a právo k průmyslovému vlastnictví (rozsudek ze dne 5. července 2011, Edwin v. OHIM, C‑263/09 P, EU:C:2011:452, bod 34).
34
Z tohoto demonstrativního výčtu vyplývá, že příkladmo uvedená práva mají chránit zájmy různého druhu. U některých z nich, jako je autorské právo a právo průmyslového vlastnictví, jsou hospodářské aspekty chráněny před porušením v obchodní oblasti jak vnitrostátními právními řády, tak právem Unie (rozsudek ze dne 5. července 2011, Edwin v. OHIM, C‑263/09 P, EU:C:2011:452, bod 35).
35
Z toho plyne, že v případě, kdy je uplatněno právo na jméno, znění a struktura čl. 60 odst. 2 písm. a) nařízení 2017/1001 nedovolují, aby se použití tohoto ustanovení omezovalo jen na případy, kdy zápis ochranné známky Evropské unie koliduje s právem, jehož výlučným účelem je ochrana jména jakožto atributu osobnosti dotyčné osoby (rozsudek ze dne 5. července 2011, Edwin v. OHIM, C‑263/09 P, EU:C:2011:452, bod 36).
36
Kromě toho výraz „jiné starší právo“, který je uveden v čl. 60 odst. 2 nařízení 2017/1001, zavádí rozlišení mezi právy vyjmenovanými v tomto článku, mezi něž patří „právo na jméno“, a právy uvedenými v čl. 60 odst. 1 uvedeného nařízení, včetně čl. 60 odst. 1 písm. c), který odkazuje na čl. 8 odst. 4 tohoto nařízení, a sice na „nezapsanou ochrannou známku nebo jiné označení užívané v obchodním styku“.
37
Článek 8 odst. 4 nařízení 2017/1001 odkazuje na „nezapsanou ochrannou známku“. Tento výraz, vykládaný ve světle článku 4 uvedeného nařízení, jenž popisuje označení, která mohou tvořit ochrannou známku Evropské unie, a zejména čl. 4 písm. a) téhož nařízení, musí být chápán tak, že označuje označení, jehož funkcí je rozlišit výrobky nebo služby jednoho podniku a výrobky nebo služby jiných podniků a zaručit tak obchodní původ výrobků nebo služeb.
38
I když článek 4 nařízení 2017/1001 stanoví, že „osobní jména“ mohou tvořit ochranné známky, nic to nemění na tom, že ochranná známka tvořená jménem osoby má jako údaj o obchodním původu výrobků nebo služeb jí označených funkci odlišnou od funkce, kterou má jméno osoby jako takové, které slouží k identifikaci určité osoby (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 14. května 2009, ELIO FIORUCCI, T‑165/06, EU:T:2009:157, body 47 a 48; v tomto smyslu a obdobně viz rovněž rozsudek ze dne 30. března 2006, Emanuel, C‑259/04, EU:C:2006:215, bod 48).
39
Dále čl. 8 odst. 4 nařízení 2017/1001 odkazuje také na „jiné označení užívané v obchodním styku“. V tomto ohledu může mít rovněž obchodní firma, obchodní jméno či název nebo označení provozovny za určitých podmínek povahu označení, jejichž funkcí je rozlišit výrobky nebo služby jednoho podniku a výrobky nebo služby jiných podniků. Podle judikatury přitom účelem obchodní firmy, obchodního jména či názvu nebo označení provozovny není samo o sobě odlišit výrobky nebo služby. Účelem obchodní firmy je totiž identifikovat společnost, zatímco účelem obchodního jména či názvu nebo označení provozovny je označit podnik. Pokud se tedy užívání obchodní firmy, obchodního jména či názvu nebo označení provozovny omezuje na identifikaci společnosti nebo na označení podniku, nemůže být považováno za užívání „pro výrobky nebo služby“ ve smyslu článku 4 nařízení 2017/1001 [rozsudek ze dne 18. července 2017, Savant Systems v. EUIPO – Savant Group (SAVANT), T‑110/16, nezveřejněný, EU:T:2017:521, bod 25 a citovaná judikatura]. Označení, které tvoří obchodní firmu, může být však užíváno takovým způsobem, aby se vytvořila spojitost mezi tímto označením a výrobky uváděnými na trh nebo poskytovanými službami. Pokud je totiž tato podmínka splněna, skutečnost, že je slovní prvek užíván jako obchodní jméno či název podniku, nevylučuje, že může být užíván jako ochranná známka a plní základní funkci označovat výrobky nebo služby, nebo jako označení, které poskytuje svému vlastníkovi právo zakázat užívání ochranné známky ve smyslu čl. 8 odst. 4 nařízení 2017/1001 [rozsudek ze dne 26. července 2023, Guma Holdings v. EUIPO – XTB (XTRADE), T‑67/22, nezveřejněný, EU:T:2023:436, bod 54].
40
Z toho vyplývá, že na jména, včetně obchodních jmen či názvů, se může vztahovat výraz „nezapsaná ochranná známka nebo jiné označení užívané v obchodním styku“ ve smyslu čl. 60 odst. 1 písm. c) nařízení 2017/1001 ve spojení s čl. 8 odst. 4 tohoto nařízení, pokud jsou užívána v obchodním styku jako označení určená k označení výrobků nebo služeb a mají zaručit obchodní původ těchto výrobků nebo služeb.
41
Naproti tomu taková jména, užívaná zejména v obchodním styku za účelem identifikace osoby nebo podniku jako takových, nespadají pod tuto definici a mohou spadat do působnosti „práva na jméno“ podle čl. 60 odst. 2 písm. a) nařízení 2017/1001, jehož přesný obsah a podmínky k zajištění dodržování takového práva jsou vymezeny výlučně s ohledem na použitelné vnitrostátní právní předpisy.
42
Na rozdíl od závěru odvolacího senátu není tedy rozlišení mezi staršími právy, uvedenými na jedné straně v čl. 60 odst. 1 písm. c) nařízení 2017/1001 ve spojení s čl. 8 odst. 4 tohoto nařízení a na druhé straně v čl. 60 odst. 2 písm. a) téhož nařízení, založeno na užívání či neužívání starších práv v obchodním styku nebo obchodních transakcích, ale na rozdílné povaze, která charakterizuje příslušné důvody neplatnosti uvedené v těchto článcích.
43
Navíc vzhledem k tomu, že odvolací senát založil svůj závěr, že se čl. 60 odst. 2 nařízení 2017/1001 nevztahuje na starší práva, pokud jsou využívána v obchodním styku, na čl. 5 odst. 4 písm. a) a b) směrnice 2015/2436, je třeba poukázat na to, že čl. 5 odst. 4 této směrnice zní takto:
„Členský stát může stanovit, že se ochranná známka nezapíše, a je-li zapsána, může být prohlášena za neplatnou, pokud a v rozsahu, v němž:
a)
přede dnem podání přihlášky pozdější ochranné známky nebo dnem vzniku práva přednosti uplatněného ve vztahu k přihlášce pozdější ochranné známky byla nabyta práva k nezapsané ochranné známce nebo jinému označení užívanému v obchodním styku a tato nezapsaná ochranná známka nebo jiné označení dává svému vlastníkovi právo zakázat užívání pozdější ochranné známky;
b)
užívání ochranné známky může být zakázáno na základě jiného staršího práva, než jsou práva uvedená v odstavci 2 a v písmenu a) tohoto odstavce, zejména:
i)
práva na jméno,
ii)
práva k vlastní podobě,
iii)
práva autorského,
iv)
práva průmyslového vlastnictví.“
44
Kromě toho, že tyto důvody neplatnosti jsou pro členské státy fakultativní, což vyplývá z použití výrazu „může“ v čl. 5 odst. 4 směrnice 2015/2436, které by tedy měly mít možnost je zachovat nebo zavést do svých právních předpisů, tento článek provádí rozlišení obdobné rozlišení uvedenému v bodě 36 výše.
45
Naproti tomu výklad odvolacího senátu uvedený v bodě 25 výše, podle něhož se čl. 5 odst. 4 písm. b) směrnice 2015/2436 vztahuje na „jiná práva než starší práva využívaná v obchodním styku“, neodpovídá znění tohoto ustanovení, které podobně jako čl. 60 odst. 2 písm. a) nařízení 2017/1001 konkrétně vylučuje pouze „nezapsané ochranné známky nebo jiná označení užívaná v obchodním styku“, uvedené v čl. 5 odst. 4 písm. a) směrnice 2015/2436.
46
Zatřetí, pokud jde o výklad založený na cílech sledovaných právní úpravou, je třeba poznamenat, že závěr učiněný v bodech 42 a 44 výše je podpořen cílem a systematikou nařízení 2017/1001. Cílem pravidel o ochranných známkách Evropské unie je totiž zejména přispívat k systému nenarušené hospodářské soutěže v Unii, ve kterém musí být každý podnik schopen nechat si k tomu, aby si získal zákazníky kvalitou svých výrobků nebo služeb, zapsat jako ochranné známky označení umožňující spotřebiteli odlišit bez možnosti záměny tyto výrobky nebo služby od výrobků nebo služeb, které mají jiný původ (viz rozsudek ze dne 12. září 2019, Koton Mağazacilik Tekstil Sanayi ve Ticaret v. EUIPO, C‑104/18 P, EU:C:2019:724, bod 45 a citovaná judikatura).
47
Článek 60 odst. 1 písm. c) nařízení 2017/1001 ve spojení s čl. 8 odst. 4 tohoto nařízení se vztahuje na případ střetu mezi nezapsanou ochrannou známkou nebo jiným označením užívaným v obchodním styku a ochrannou známkou Evropské unie. Tento střet se tedy týká označení, která mají totožnou povahu a totožnou základní funkci, a sice rozlišit výrobky a služby jednoho podniku a výrobky a služby jiných podniků. Takový střet není považován za způsobilý narušit hospodářskou soutěž na vnitřním trhu, zejména pokud nezapsaná ochranná známka nebo jiné označení nejsou užívány v obchodním styku, nebo je jejich význam pouze místní, což je podmínka, jejíž dodržování se zkoumá podle jednotných standardů stanovených nařízením 2017/1001 a v souladu se zásadami, ze kterých vychází systém zavedený tímto nařízením.
48
Pro srovnání, jak je uvedeno v bodech 32 až 34 výše, čl. 60 odst. 2 nařízení 2017/1001 se vztahuje na případy střetu mezi ochrannou známkou Evropské unie a jinými právy rozdílné povahy, která mají jinou funkci než rozlišit výrobky a služby jednoho podniku a výrobky a služby jiných podniků. Článek 60 odst. 2 písm. a) uvedeného nařízení se vztahuje zejména na případ, kdy je „právo na jméno“, případně využívané v obchodním styku za účelem identifikace osoby nebo podniku jako takových, chráněno před potenciálními obchodními zásahy způsobenými existencí ochranné známky Evropské unie. V takovém případě obsah a podmínky uplatnění takového práva vůči pozdější ochranné známce Evropské unie vyplývají na základě odkazu uvedeného v tomto ustanovení z vnitrostátních právních předpisů, kterými se ochrana tohoto práva řídí.
49
V tomto ohledu je nutné odmítnout argumenty EUIPO založené na čl. 14 odst. 1 písm. a) nařízení 2017/1001, jejichž cílem je omezit působnost „práva na jméno“. Je pravda, že čl. 14 odst. 1 písm. a) uvedeného nařízení stanoví, že ochranná známka Evropské unie „neopravňuje vlastníka, aby zakázal třetí osobě užívat v obchodním styku [...] své jméno či adresu, jedná-li se o fyzickou osobu“. Článek 14 odst. 2 uvedeného nařízení stanoví, že takové užívání musí být „v souladu s poctivými obchodními zvyklostmi nebo zvyklostmi v daném odvětví“. Cílem tohoto ustanovení je právě zajistit, aby ochranná známka nemohla sloužit jako základ pro zákaz fyzické osobě, aby užívala své jméno [rozsudek ze dne 26. července 2023, Rada Perfumery v. EUIPO – Prada (RADA PERFUMES), T‑439/22, nezveřejněný, EU:T:2023:441, bod 68]. Jak je nicméně uvedeno v bodě 31 výše, čl. 60 odst. 2 písm. a) nařízení 2017/1001 především neodkazuje pouze na právo na jméno „fyzických osob“, ale obsahuje, pokud jde o obsah „práva na jméno“, neutrální formulaci, přičemž v tomto ohledu odkazuje na vnitrostátní právní předpisy.
50
Článek 60 odst. 2 písm. a) nařízení 2017/1001 se mimoto vztahuje na případ střetu mezi starším právem na jméno a pozdější ochrannou známkou Evropské unie, zatímco čl. 14 odst. 1 písm. a) uvedeného nařízení upřesňuje rozsah výlučných práv přiznaných ochrannou známkou Evropské unie tím, že omezuje možnost vlastníka uvedené ochranné známky zakázat fyzické osobě, aby užívala své jméno v obchodním styku. Tato dvě ustanovení mají tedy rozdílnou působnost.
51
Na rozdíl od toho, co tvrdí EUIPO, je nutné nakonec poznamenat, že odvolací senát nevycházel z konkrétního posouzení důkazů předložených žalobci, které se týkají způsobů užívání jmen uplatňovaných jako základ návrhu na prohlášení neplatnosti, když měl za to, že v rámci jejich užívání mají tato jména výlučně povahu označení, jejichž funkcí je odlišit výrobky, které uvádějí na trh, a nikoli identifikovat fyzickou nebo právnickou osobu nebo podnik jako takové. Odůvodnění proto nelze před Tribunálem účinně doplnit nebo nahradit za účelem doplnění případně nedostatečného odůvodnění obsaženého v napadeném rozhodnutí. Pokud měl odvolací senát v úmyslu založit napadené rozhodnutí na takových úvahách, měl tak učinit výslovně [v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 5. října 2022, Puma v. EUIPO – CMS (CMS Italy), T‑711/20, nezveřejněný, EU:T:2022:604, bod 134 a citovaná judikatura].
52
Z výše uvedeného vyplývá, že odvolací senát se dopustil nesprávného právního posouzení, když měl za to, že ochrana podle čl. 60 odst. 2 písm. a) nařízení 2017/1001 se nemůže vztahovat na „právo na jméno“ pouze z toho důvodu, že nárokovaná jména byla užívána zejména v obchodním styku, přičemž v souladu s judikaturou citovanou v bodech 17 až 20 výše nepřezkoumal zejména věcnou správnost tvrzených skutečností s cílem konkrétně prokázat povahu starších práv uplatňovaných jako základ návrhu na prohlášení neplatnosti, ani požadovaný obsah a podmínky vyplývající z vnitrostátních právních předpisů, jejichž použití je vyžadováno, aby bylo možné nechat zakázat užívání ochranné známky Evropské unie.
K posouzení odvolacího senátu týkajícímu se vnitrostátního práva
53
Je třeba ostatně posoudit výtky žalobců směřující proti odůvodnění napadeného rozhodnutí, podle něhož informace o vnitrostátních právních předpisech, které předložili, nelze v žádném případě vykládat v tom smyslu, že uplatňovaná starší práva mohla být chráněna jako „právo na jméno“ podle čl. 60 odst. 2 písm. a) nařízení 2017/1001 ve spojení s dovolávaným rakouským vnitrostátním právem.
54
Odvolací senát měl v bodech 37 až 42 napadeného rozhodnutí v podstatě za to, že § 43 rakouského všeobecného občanského zákoníku se vztahuje na případy, kdy je bráněno osobnímu užívání jména. Pokud přitom „jednotlivci“ zahájí obchodní transakce vlastním jménem, nabývá takové jméno „sekundární význam“ a není již považováno za „pouhé příjmení“. Podle odvolacího senátu je ochrana jmen a jiných označení užívaných v obchodním styku upravena v § 12 a § 32 rakouského zákona o ochraně ochranných známek a § 9 odst. 1 rakouského spolkového zákona proti nekalé hospodářské soutěži, přičemž tyto vnitrostátní předpisy jsou relevantní pro účely použití čl. 8 odst. 4 nařízení 2017/1001. Podle odvolacího senátu bylo tedy možné dovolávat se § 43 rakouského všeobecného občanského zákoníku za účelem uplatnění „práva na jméno“ pouze v rozsahu, v němž neexistovala zvláštní ochrana jména podle práva ochranných známek a pokud nositel jména neužíval své jméno v obchodním styku. Kromě toho se nelze dovolávat ostatních výše uvedených ustanovení rakouského práva za účelem ochrany práva na jméno ve smyslu čl. 60 odst. 2 písm. a) nařízení 2017/1001, jelikož výslovně odkazují zejména na ochranu „obchodních identifikátorů“ v „obchodním styku“, což odpovídá právům, na která se vztahuje čl. 8 odst. 4 uvedeného nařízení.
55
Je přitom třeba konstatovat, že tyto úvahy odvolacího senátu vycházejí z téhož nesprávného předpokladu, jako je předpoklad, který byl konstatován v bodě 52 výše, podle něhož užívání jména v obchodním styku postačuje k vyloučení jeho ochrany podle čl. 60 odst. 2 písm. a) nařízení 2017/1001.
56
Posouzení ustanovení vnitrostátních právních předpisů provedené odvolacím senátem v napadeném rozhodnutí tedy nemůže podpořit závěr, že právo na jméno podle rakouského práva nespadá do působnosti čl. 60 odst. 2 písm. a) nařízení 2017/1001.
57
S ohledem na vše výše uvedené je tudíž třeba druhému žalobnímu důvodu vyhovět a napadené rozhodnutí zrušit, aniž je třeba rozhodnout o prvním žalobním důvodu.
K nákladům řízení
58
Podle čl. 134 odst. 1 jednacího řádu Tribunálu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že žalobci požadovali náhradu nákladů řízení a EUIPO neměl ve věci úspěch, je důvodné posledně uvedenému uložit náhradu nákladů řízení.
Z těchto důvodů
TRIBUNÁL (osmý senát)
rozhodl takto:
1)
Rozhodnutí druhého odvolacího senátu Úřadu Evropské unie pro duševní vlastnictví (EUIPO) ze dne 27. listopadu 2024 (věc R 971/2023-2) se zrušuje.
2)
EUIPO se ukládá náhrada nákladů řízení.
Gâlea
Tóth
Spangsberg Grønfeldt
Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 14. ledna 2026.
Podpisy
(
*1
) – Jednací jazyk: angličtina.