62016CC0133
STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA
MACIEJE SZPUNARA
přednesené dne 6. dubna 2017 (
1
)
Věc C‑133/16
Christian Ferenschild
proti
JPC Motor SA
[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Cour d’appel de Mons (odvolací soud v Mons, Belgie)]
„Řízení o předběžné otázce – Ochrana spotřebitelů – Směrnice 1999/44/ES – Použité zboží – Práva spotřebitele v případě rozporu zboží se smlouvou – Záruční lhůta s ohledem na rozpor zboží se smlouvou – Promlčecí lhůty“
I. Úvod
1.
V této žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce se Cour d’appel de Mons (odvolací soud v Mons, Belgie) táže, zda se pravidlo stanovené v čl. 5 odst. 1 druhé větě směrnice 1999/44 (
2
), podle kterého nesmí být promlčecí lhůta (
3
) pro nároky vyplývající z rozporu zboží se smlouvou kratší než dva roky po dodání zboží, vztahuje i na spotřebitelský trh s použitým zbožím.
2.
Odpovědí na otázku zformulovanou předkládajícím soudem bude Soudní dvůr moci objasnit, zda a do jaké míry se ochrana vztahuje na spotřebitele, který nakupuje použité zboží. Uplynutí promlčecích lhůt, jichž se žádost o rozhodnutí o předběžné otázce týká, může totiž vést k zániku práva nebo nemožnosti jeho uplatnění. V případě, že je spotřebitel v právu a nemá možnost toto právo uplatnit, může to pro něho představovat větší zátěž než v případě, že takové právo vůbec nemá (
4
).
II. Právní rámec
A. Unijní právo
3.
Podle bodů 16 a 17 odůvodnění směrnice 1999/44:
„(16)
[…] zvláštní charakter použitého zboží obecně znemožňuje jeho výměnu; […] u tohoto zboží nemá proto spotřebitel zpravidla nárok na náhradní plnění; […] členské státy mohou povolit smluvním stranám, aby pro takové zboží sjednaly kratší záruční dobu;
(17)
[…] je vhodné omezit dobu, během které prodávající odpovídá za rozpor se smlouvou, který nastal v okamžiku dodání zboží; […] členské státy mohou dále stanovit lhůtu, během které může spotřebitel uplatnit své nároky, nekončí-li tato lhůta před uplynutím dvou let od okamžiku dodání; […] stanoví-li vnitrostátní právní předpisy pro počátek lhůty jiný termín než okamžik dodání zboží, nesmí být celkové trvání lhůty stanovené vnitrostátními právními předpisy kratší než dva roky od okamžiku dodání.“
4.
Článek 2 směrnice, nadepsaný „Soulad se smlouvou“, v odstavci 1 stanoví:
„Prodávající je povinen předat spotřebiteli zboží, které je v souladu s kupní smlouvou.“
5.
V článku 3 směrnice 1999/44, nadepsaném „Práva spotřebitelů“, jsou v odstavcích 1 a 2 stanoveny důsledky takového nesouladu:
„1.   Prodávající odpovídá spotřebiteli za každý rozpor se smlouvou existující v okamžiku dodání spotřebního zboží.
2.   V případě rozporu se smlouvou má spotřebitel nárok buď na bezplatné uvedení spotřebního zboží do stavu odpovídajícího smlouvě prostřednictvím opravy, nebo náhradního dodání zboží podle ustanovení odstavce 3 nebo na přiměřené snížení kupní ceny nebo na odstoupení od smlouvy podle ustanovení odstavců 5 a 6.“
6.
Článek 5 uvedené směrnice, nadepsaný „Lhůty“, v odst. 1 uvádí, že:
„Prodávající odpovídá podle ustanovení článku 3 v případě, že se rozpor se smlouvou projeví ve lhůtě dvou let po dodání zboží. V případě, že se podle vnitrostátních předpisů nároky uvedené v čl. 3 odst. 2 promlčují, nesmí být promlčecí lhůta kratší než dva roky po dodání zboží.“
7.
Článek 7 odst. 1 směrnice 1999/44 stanoví:
„Smluvní podmínky nebo dohody sjednané s prodávajícím před oznámením rozporu se smlouvou, na jejichž základě pozbývají práva zaručená touto směrnicí přímo nebo nepřímo platnosti nebo jsou omezena, nejsou pro spotřebitele podle vnitrostátního práva závazné.
V případě použitého zboží mohou členské státy stanovit, že prodávající nebo spotřebitel si mohou sjednat smluvní podmínky nebo dohody, na jejichž základě prodávající odpovídá za vady zboží po kratší dobu, než je uvedena v čl. 5 odst. 1. Tato doba nesmí být kratší než jeden rok.“
B. Belgické právo
8.
Článek 1649c code civil (belgický občanský zákoník), který byl zaveden do belgického právního řádu zákonem ze dne 1. září 2004 (
5
), provádí čl. 3 odst. 1, čl. 5 odst. 1 a čl. 7 odst. 1 směrnice 1999/44. Toto ustanovení stanoví:
„§ 1. Prodávající odpovídá spotřebiteli za každý rozpor se smlouvou existující v okamžiku dodání zboží nebo zjištěný do dvou let od tohoto okamžiku.
[…]
V případě použitého zboží si prodávající a spotřebitel mohou odchylně od prvního pododstavce sjednat lhůtu kratší než dva roky, která však nesmí být kratší než jeden rok.
[…]
§ 3. Nárok spotřebitele je promlčen po uplynutí jednoho roku ode dne, kdy spotřebitel zjistil rozpor se smlouvou, nikoli však před uplynutím lhůty dvou let stanovené v paragrafu 1.“
III. Původní řízení
9.
Dne 21. září 2010 prodala společnost JPC Motor SA (dále jen „JPC“) Ch. Ferenschildovi ojetý automobil značky Volvo za cenu 14000 eur.
10.
Dne 22. září 2010 úřady odmítly Ch. Ferenschildovi dané vozidlo zaregistrovat, neboť v Schengenském informačním systému bylo toto vozidlo vedeno jako kradené.
11.
Nakonec se ukázalo, že vozidlo zakoupené Ch. Ferenschildem nebylo nikdy ukradeno. V roce 2007 nicméně došlo ke krádeži dokumentů vztahujících se k vozidlu, aby se „zlegalizoval“ nezákonný původ podobného vozidla v Itálii.
12.
Dne 7. ledna 2011 mohlo být vozidlo Ch. Ferenschilda zaregistrováno.
13.
Dne 12. března 2012 podal Ch. Ferenschild proti společnosti JPC žalobu k Tribunal de Commerce de Mons (obchodní soud v Mons, Belgie), kterou se domáhal zaplacení částky ve výši 5499,83 eura, tj. 2000 eur za ztrátu vyplývající z úhrady příliš vysoké ceny vozidla, 2999,83 eura za pronájem náhradního vozidla v období od 21. září 2010 do 14. ledna 2011 a 500 eur za správní poplatky a další náklady.
14.
Tribunal de Commerce de Mons (obchodní soud v Mons) zamítl jeho žalobu v plném rozsahu.
15.
Na základě odvolání podaného Ch. Ferenschildem Cour d’appel de Mons (odvolací soud v Mons) uznal, že vozidlo bylo stiženo vadou spočívající v rozporu se smlouvou ve smyslu ustanovení belgického občanského zákoníku, která provádějí směrnici 1999/44. Předkládající soud nicméně konstatoval, že tento rozpor byl odstraněn registrací vozidla. Zároveň bylo z moci úřední nařízeno znovuotevřít ústní část řízení s cílem umožnit stranám, aby se vyjádřily k otázce promlčení a rozsahu škod.
16.
V rámci řízení o předběžné otázce předkládající soud vyjadřuje pochybnosti ohledně promlčení nároků vyplývajících z rozporu vozidla zakoupeného Ch. Ferenschildem se smlouvou.
17.
Podle zjištění předkládajícího soudu totiž Ch. Ferenschild převzal vozidlo dne 21. září 2010, vadu zjistil dne 22. září 2010 a žalobu podal dne 12. března 2012.
18.
Podle belgického práva platí, že nárok spotřebitele vyplývající z rozporu zboží se smlouvou je v zásadě promlčen po uplynutí jednoho roku ode dne, kdy spotřebitel tento rozpor zjistil (článek 1649c § 3 belgického občanského zákoníku).
19.
Vzhledem k tomu, že žaloba byla podána dne 12. března 2012, tedy téměř 17 měsíců po zjištění rozporu zboží se smlouvou, měl by být tento nárok Ch. Ferenschilda považován za promlčený (
6
).
20.
Již citovaný čl. 1649c § 3 belgického občanského zákoníku in extenso stanoví, že nárok spotřebitele vyplývající z rozporu zboží se smlouvou je promlčen po uplynutí jednoho roku ode dne, kdy spotřebitel tento rozpor zjistil, nikoli však před uplynutím lhůty dvou let stanovené v čl. 1649c § 1 tohoto zákoníku.
21.
To by mohlo vést k závěru, že žaloba podaná dne 12. března 2012 ještě nebyla promlčena. K tomuto dni dosud neuplynula dvouletá lhůta počítaná ode dne dodání.
22.
Belgický zákonodárce tím, že provedl čl. 7 odst. 1 druhý pododstavec směrnice 1999/44 do čl. 1649c § 1 třetího pododstavce belgického občanského zákoníku, souhlasil s tím, že si strany smlouvy o prodeji použitého zboží mohou dohodnout kratší záruční lhůtu s ohledem na rozpor zboží se smlouvou, ale v žádném případě kratší než jeden rok.
23.
V projednávané věci strany uzavřely takovou dohodu v tom smyslu, že prodávající bude odpovědný za rozpor zboží se smlouvou po dobu jednoho roku ode dne jeho dodání.
24.
Předkládající soud poznamenal, že podle výkladu, v duchu kterého byla prováděna směrnice 1999/44, platí, že v případě, že si strany sjednají záruční lhůtu kratší než dva roky (například jeden rok), je třeba odkaz v čl. 1649c § 3 belgického občanského zákoníku na paragraf 1 tohoto ustanovení („nikoli však před uplynutím lhůty dvou let stanovené v paragrafu 1“) chápat jako lhůtu jednoho roku.
IV. Předběžná otázka a řízení před Soudním dvorem
25.
Za těchto okolností se Cour d’appel de Mons (odvolací soud v Mons) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
„Musí být ustanovení čl. 5 odst. 1 ve spojení s čl. 7 odst. 1 druhým pododstavcem směrnice Evropského parlamentu a Rady 1999/44/ES ze dne 25. května 1999 o některých aspektech prodeje spotřebního zboží a záruk na toto zboží vykládána v tom smyslu, že brání vnitrostátnímu právnímu ustanovení, které je vykládáno v tom smyslu, že v souvislosti s použitým zbožím umožňuje, aby v případě, že prodávající a spotřebitel sjednali záruční lhůtu kratší než dva roky, uplynula promlčecí lhůta k uplatnění nároku spotřebitele před uplynutím lhůty dvou let od dodání vadného zboží?“
26.
Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce došla Soudnímu dvoru dne 4. března 2016.
27.
Písemná vyjádření předložili Ch. Ferenschild, belgická a rakouská vláda, jakož i Evropská komise.
V. Analýza
28.
Svou otázkou se předkládající soud táže, zda čl. 5 odst. 1 a čl. 7 odst. 1 směrnice 1999/44 brání takovému výkladu ustanovení vnitrostátního práva, který – ve vztahu k použitému zboží – umožňuje uplynutí promlčecí lhůty před uplynutím dvou let ode dne dodání zboží, pokud se strany dohodly na tom, že záruční lhůta s ohledem na rozpor zboží se smlouvou – v zásadě trvající dva roky ode dne dodání zboží – bude zkrácena na jeden rok.
29.
Za účelem poskytnutí užitečné odpovědi předkládajícímu soudu je třeba se rozhodnout pro jednu ze dvou možností.
30.
První možnost předpokládá, že záruční lhůta prodávajícího s ohledem na rozpor zboží se smlouvou, jež je uvedena v čl. 5 odst. 1 první větě směrnice 1999/44, vymezuje období, v jehož průběhu nemůže dojít k vypršení „promlčecí lhůty“, které se týká čl. 5 odst. 1 druhá věta směrnice 1999/44. Zkrácení první z těchto lhůt má tedy za následek i zkrácení druhé z nich.
31.
Druhá možnost v podstatě předpokládá, že prvkem minimálního modelu ochrany spotřebitele v rámci směrnice 1999/44 – a to i pokud jde o použité zboží – je pravidlo, podle kterého „promlčecí lhůta“ pro uplatnění nároků vyplývajících z rozporu zboží se smlouvou nemůže v žádném případě uplynout před uplynutím dvou let ode dne dodání zboží. Dokonce i dohoda stran, podle které je prodávající – v případě použitého zboží – odpovědný za rozpor zboží se smlouvou zjištěný v době jednoho roku ode dne dodání, nemá za následek možnost uplynutí promlčecí lhůty před uplynutím dvou let od tohoto data.
A. K přípustnosti předběžné otázky
32.
Před další analýzou bych chtěl učinit několik úvodních poznámek. Zvláštní charakter rozporu zboží se smlouvou, jenž se měl týkat vozidla Ch. Ferenschilda, způsobuje nejistotu ohledně toho, zda projednávaná věc spadá do rozsahu působnosti směrnice 1999/44. Ačkoli ze závěrů uvedených v další části tohoto stanoviska bude zřejmé, že tyto obavy nejsou opodstatněné, úvahy na toto téma mohou mít nicméně význam pro vnitrostátní soud, pokud rozhodne, že se tato směrnice, přinejmenším přímo, nevztahuje na situaci vymezenou skutkovými okolnostmi této věci.
33.
Předkládající soud uvádí, že Ch. Ferenschild, aby zabránil námitce promlčení nároku – jak lze soudit z informací obsažených v předkládacím rozhodnutí – se po znovuotevření ústní části řízení odvolával na pravidla týkající se odpovědnosti za skryté vady („vice caché“).
34.
V některých právních systémech, včetně belgického práva, se – od odpovědnosti za rozpor zboží se smlouvou ve smyslu článku 3 směrnice 1999/44 – odlišuje odpovědnost za tzv. skryté vady (
7
). Vnitrostátní soud má však za to, že i kdyby byl nárok Ch. Ferenschilda založen na takovém alternativním právním základě, i tak by byl promlčen.
35.
Je na vnitrostátním soudu, aby posoudil účinky procesních úkonů učiněných dotyčným účastníkem řízení na základě vnitrostátních procesních pravidel. Tento soud nicméně konstatoval, že pro své rozhodnutí ve věci považuje za nezbytnou odpověď ze strany Soudního dvora. Chápu tedy názor předkládajícího soudu tak, že samotný odkaz na jiný právní základ nevede k takové změně žaloby, která by neumožňovala uplatnění ustanovení provádějících směrnici. Další část předkládacího rozhodnutí je totiž výlučně věnována výkladu ustanovení této směrnice.
36.
Je třeba rovněž uvést, že směrnice 1999/44 nečiní jasný rozdíl mezi odpovědností vyplývající z porušení povinnosti dodat zboží v souladu se smlouvou a odpovědností za porušení povinnosti dodat zboží bez skrytých vad (
8
). V rámci modelu přijatého v této směrnici se obě tyto kategorie považují za případ rozporu zboží se smlouvou, jenž upravuje článek 3 směrnice (
9
).
37.
Nedomnívám se, že by existovaly nějaké další důvody vedoucí k závěru, že se žádost o rozhodnutí o předběžné otázce netýká unijního práva. I kdybychom předpokládali, že se směrnice 1999/44 nevztahuje na právní vady, přičemž za takovou vadu lze považovat předání vozidla kupujícímu spolu s dokumenty, které byly použity za účelem „legalizace“ podobného vozidla, byla by předběžná otázka podle mého názoru stále přípustná.
38.
V některých členských státech se od faktických vad odlišuje zvláštní případ nesrovnalosti týkající se prodávané věci, která se označuje jako právní vada („défaut juridique“, „Rechtsmängel“). Někdy však zákonodárci nespojují s tímto odlišným případem žádné normativní důsledky, což ztěžuje vymezení hranice mezi faktickou a právní vadou. Stává se také, že je toto odlišení čistě teoretické. V každém případě se výskyt právní vady obecně týká situace, ve které je prodaná věc ve vlastnictví třetí osoby nebo je zatížena právem třetí osoby (
10
).
39.
Nejsem přesvědčen o tom, že se v projednávané věci jedná o takto vykládanou právní vadu. Kromě toho mám pochybnosti, zda se tato směrnice nevztahuje na právní vady ve výše uvedeném smyslu tohoto pojmu.
40.
Souhlasím však s posouzením předkládajícího soudu, který konstatoval, že se v tomto případě jedná o rozpor zboží se smlouvou ve smyslu článku 3 směrnice 1999/44. Směrnice ukládá prodávajícímu povinnost dodat zboží v souladu se smlouvou, což je třeba chápat jako dodání věci ve stavu, který umožňuje její použití v souladu s jejím zamýšleným účelem (
11
). Nemožnost zaregistrovat motorové vozidlo přitom v zásadě brání jeho běžnému používání.
41.
I kdyby bylo vozidlo v tomto případě stiženo právní vadou, a ta by nespadala pod pojem „rozpor zboží se smlouvou“ ve smyslu směrnice 1999/44, Soudní dvůr by přesto musel prohlásit, že má pravomoc odpovědět na otázku položenou vnitrostátním soudem. Belgický zákonodárce měl možnost přijmout řešení stanovená směrnicí s cílem vymezit práva spotřebitelů také s ohledem na případy, na které se samotná směrnice nevztahuje. Potřeba zajistit jednotný výklad unijního práva bez ohledu na okolnosti, za kterých se uplatní, mluví – v souladu s řadou judikatury Soudního dvora počínaje rozsudkem Dzodzi (
12
) – ve prospěch přípustnosti projednávané žádosti (
13
).
42.
Ve světle výše uvedeného se domnívám, že je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce Cour d’appel de Mons (odvolací soud v Mons) přípustná. To mi umožňuje přistoupit k dalšímu posouzení, které bych chtěl zahájit několika úvodními poznámkami. Mám za to, že umožní Soudnímu dvoru úplnější posouzení projednávané věci.
B. Úvodní poznámky
43.
Základním prvkem unijního systému v oblasti ochrany spotřebitele je režim odpovědnosti prodávajícího za rozpor zboží se smlouvou, který zavedla směrnice 1999/44.
44.
Ačkoliv směrnice vycházela z modelu minimální harmonizace, přispěla k dosažení vysoké úrovně ochrany spotřebitele ve všech členských státech. Tímto způsobem umožnila dosažení jednoho z hlavních cílů unijní politiky (
14
).
45.
Článek 3 odst. 1 směrnice 1999/44 ve spojení s čl. 2 odst. 1 téže směrnice je výrazem zásady pacta sunt servanda. Podle těchto ustanovení odpovídá prodávající za rozpor zboží s kupní smlouvou, pokud tento rozpor existoval v okamžiku dodání zboží. Tuto zásadu nemění pozdější zjištění vad. Stále je rozhodujícím okamžikem pro posouzení existence rozporu den dodání zboží.
46.
V rámci úpravy, která se zabývá odpovědností prodávajícího, je třeba rozlišovat mezi dvěma instituty spojenými s plynutím času: záruční lhůtou s ohledem na rozpor zboží se smlouvou a lhůtou, ve které je možné uplatnit nároky z důvodu tohoto rozporu, nazývanou též promlčecí lhůta („délai de prescription“, „Verjährungsfrist“, „limiation period“).
47.
Lhůta, které se týká čl. 5 odst. 1 první věta směrnice 1999/44, stanoví časový rámec, ve kterém se má projevit rozpor zboží se smlouvou. Za rozpor zjištěný po uplynutí této lhůty nenese prodávající odpovědnost.
48.
Promlčecí lhůta uvedená v čl. 5 odst. 1 druhé větě směrnice 1999/44 naproti tomu vymezuje období, během kterého může spotřebitel uplatnit nárok, jenž má vůči prodávajícímu s ohledem na rozpor zboží se smlouvou.
49.
Ustanovení určující počátek a konec záruční lhůty tedy poskytují odpověď na otázku, dokdy se musí rozpor zboží se smlouvou projevit, aby kupujícímu příslušely z tohoto důvodu specifické nároky vůči prodávajícímu. Úprava, jež se zabývá promlčecími lhůtami, určuje, kdy nejpozději může spotřebitel tyto nároky, jež mu vznikly během záruční lhůty, uplatnit.
C. K rozdílům mezi záruční a promlčecí lhůtou v rámci modelu ochrany spotřebitele, který byl zaveden směrnicí 1999/44
50.
Ve světle ustanovení směrnice 1999/44 slouží záruční lhůta prodávajícího s ohledem na rozpor zboží se smlouvou a lhůta uvedená v čl. 5 odst. 1 druhé větě směrnice různým účelům.
51.
První věta čl. 5 odst. 1 směrnice 1999/44 stanoví, že „[p]rodávající odpovídá […] v případě, že se rozpor se smlouvou projeví ve lhůtě dvou let po dodání zboží“ (
15
). V článku 5 odst. 1 druhé větě je naproti tomu stanoveno pravidlo, které se vztahuje k promlčecím lhůtám. Podle tohoto pravidla platí, že „[v] případě, že se podle vnitrostátních předpisů nároky uvedené v čl. 3 odst. 2 promlčují, nesmí být promlčecí lhůta kratší než dva roky po dodání zboží“.
52.
Směrnice 1999/44 vyžaduje stanovení nejméně dvouleté záruční lhůty prodávajícího s ohledem na rozpor zboží se smlouvou. Ponechává přitom na vnitrostátních zákonodárcích, aby časově ohraničili možnost spotřebitelů uplatňovat práva spojená s tímto rozporem zavedením promlčecích lhůt. Směrnice neklade ani žádné požadavky ohledně délky těchto lhůt. Avšak pokud jsou stanoveny, nesmí být – v souladu s čl. 5 odst. 1 druhou větou směrnice 1999/44 – kratší než dva roky po dodání zboží.
53.
Domnívám se, že již ze samotného znění druhé věty čl. 5 odst. 1 lze předjímat neexistenci jakékoli vazby mezi těmito lhůtami. Toto ustanovení neváže promlčecí lhůtu k záruční lhůtě uvedené v čl. 5 odst. 1 první větě, ale ke lhůtě dvou let počítané ode dne dodání. Druhá věta v čl. 5 odst. 1 směrnice 1999/44 nijak neodkazuje na první větu tohoto ustanovení, jež se týká záruční lhůty prodávajícího s ohledem na rozpor zboží se smlouvou.
54.
Tuto argumentační linii potvrzuje rovněž bod 17 odůvodnění směrnice, ve kterém se požadavek dvouleté lhůty ve vztahu k promlčecím lhůtám objevuje hned dvakrát – poprvé v obecnějším kontextu, ve kterém se potvrzuje, že takové lhůty lze ve vnitrostátních právních předpisech stanovit, a podruhé v souvislosti s případem, ve kterém se vnitrostátní normotvůrce rozhodl spojit počátek této lhůty s jiným časovým okamžikem než okamžikem dodání zboží.
55.
Jsem si vědom toho, že podobnost minimálních délek záručních a promlčecích lhůt, které v podstatě nemohou být kratší než dva roky po dodání zboží, může vést k závěru, že mezi nimi existuje úzká vazba.
56.
Podotýkám však, že dvouletá záruční lhůta prodávajícího s ohledem na rozpor zboží se smlouvou byla kompromisem, jenž měl sjednotit různá řešení přijatá v této oblasti v jednotlivých členských státech (
16
). Předpokládalo se však, že – i když je tato lhůta mnohem kratší než lhůty plnící podobnou funkci, které byly stanoveny v některých členských státech – s ohledem na přijatý model minimální harmonizace bude tato lhůta stačit k vymezení požadované úrovně ochrany spotřebitele (
17
).
57.
Samotná délka záruční lhůty, které se týká čl. 5 odst. 1 první věta směrnice 1999/44, vychází z Úmluvy OSN o smlouvách o mezinárodní koupi zboží ze dne 11. dubna 1980 (
18
), jejíž čl. 39 odst. 2 stanoví, že „[p]rávo kupujícího z vad zboží vždy zaniká, jestliže kupující neoznámí prodávajícímu vady zboží nejpozději do dvou let ode dne, kdy zboží bylo skutečně předáno kupujícímu, ledaže tato lhůta není v souladu se smluvní záruční lhůtou“.
58.
Model obsažený v úmluvě – který inspiroval unijního normotvůrce – není založen na předpokladu, že se nároky kupujícího nemohou promlčet před uplynutím záruční lhůty (
19
).
59.
Nedomnívám se rovněž, že se unijní normotvůrce snažil provázat tyto lhůty na základě předpokladu, že nároky nemohou být před uplynutím záruky promlčeny. Mezi záruční a promlčecí lhůtou existuje pouze jediná vazba spočívající v tom, že nárok – aby mohl být promlčen – musí vzniknout během záruční lhůty. Nic nemluví ve prospěch opačného vztahu. Takový vztah nepředpokládají ani ustanovení směrnice.
60.
Délku lhůty přijatou směrnicí 1999/44, před jejímž uplynutím nemohou být nároky promlčeny, lze vysvětlit pouze tak, že dvouletá lhůta byla považována za dostatečnou pro účely zajištění minimální úrovně ochrany spotřebitelů.
61.
Ve světle výše uvedených úvah mám za to, že prvkem ochrany spotřebitelů zaručené unijním právem je pravidlo, podle kterého nesmí být nároky spotřebitele vyplývající z rozporu zboží se smlouvou promlčeny před uplynutím dvou let ode dne dodání zboží.
D. Výklad čl. 7 odst. 1 druhého pododstavce směrnice 1999/44 jako ustanovení, jež má charakter výjimky
62.
Jsem přesvědčen o tom, že čl. 7 odst. 1 druhý pododstavec směrnice 1999/44, který stanoví možnost zkrácení záruční lhůty v souvislosti s použitým zbožím, neodůvodňuje přijetí odlišného výkladu.
1.
Rozsah působnosti odkazu stanoveného v čl. 7 odst. 1 druhé větě směrnice 1999/44
63.
Klíčový význam pro projednávanou žádost o rozhodnutí o předběžné otázce má výklad čl. 7 odst. 1 druhého pododstavce směrnice 1999/44, podle kterého „[v] případě použitého zboží mohou členské státy stanovit, že prodávající nebo spotřebitel si mohou sjednat smluvní podmínky nebo dohody, na jejichž základě prodávající odpovídá za vady zboží po kratší dobu než je uvedena v čl. 5 odst. 1“ a „[t]ato doba nesmí být kratší než jeden rok“.
64.
Ve svých písemných vyjádřeních Komise ovšem uvedla, že odkaz v čl. 7 odst. 1 druhém pododstavci na „dobu“ upravenou v čl. 5 odst. 1 je poměrně nešťastný, protože jednoznačně neřeší, k jaké lhůtě se vztahuje. Není jasné, zda mluví o lhůtě, v níž se musí rozpor zboží se smlouvou projevit (čl. 5 odst. 1 první věta), nebo o promlčecí lhůtě (čl. 5 odst. 1 druhá věta) (
20
).
65.
V některých jazykových verzích směrnice se v jejím čl. 7 odst. 1 druhém pododstavci stanoví možnost zkrácení lhůt týkajících se odpovědnosti prodávajícího („la responsabilité du vendeur“, „liability of the seller“, „responsabilità del venditore“). Tytéž výrazy byly použity v čl. 5 odst. 1 první větě směrnice, pokud jde o lhůty, v nichž se musí projevit rozpor zboží se smlouvou (
21
). Nemám tedy pochyb o tom, že se čl. 7 odst. 1 druhý pododstavec směrnice vztahuje pouze na záruční lhůtu stanovenou v první větě čl. 5 odst. 1, ale už nikoli na promlčecí lhůtu uvedenou ve druhé větě čl. 5 odst. 1.
66.
Tento přístup také podporuje analýza legislativního procesu, jenž vedl k přijetí směrnice 1999/44. Historie vzniku ustanovení unijního práva může podle ustálené judikatury Soudního dvora rovněž poskytnout informace relevantní pro jeho výklad (
22
).
67.
Původní návrh směrnice (
23
) neobsahoval žádná ustanovení, která by se zabývala obchodováním s použitým zbožím.
68.
V této fázi byla stanovena jednotná dvouletá záruční lhůta, jež zahrnovala všechny výrobky, na které se vztahovala směrnice.
69.
V průběhu navazujících prací Hospodářský a sociální výbor poukázal na to, že dvouletá záruční lhůta prodávajícího může být někdy příliš dlouhá vzhledem k povaze prodávaného zboží („la nature particulière du bien vendu“). Výbor navrhl, aby – odchylně od dvouleté lhůty – mohly strany zkrátit záruční lhůtu („la durée de cette garantie“) na dobu jednoho roku (
24
).
70.
Konečně v rámci společného postoje Rady a Parlamentu bylo zvoleno řešení v tomto duchu, které – pokud jde o použité zboží – umožňuje smluvní zkrácení lhůty uvedené v čl. 5 odst. 1 směrnice, pokud takovou možnost upravuje vnitrostátní právo. Avšak tato lhůta nesmí být kratší než jeden rok (čl. 7 odst. 1 druhý pododstavec). Jak legislativní dokumenty (
25
), tak bod 16 odůvodnění přijatého znění směrnice 1999/44 odůvodňují tuto odchylku zvláštním charakterem použitého zboží („tenir compte de leur spécificité“).
71.
Mám za to, že se v tomto ohledu vycházelo ze stanoviska Hospodářského a sociálnímu výboru, který zavedení podobného pravidla vysvětlil nutností rozlišit záruční lhůty s ohledem na zvláštní charakter určitého zboží. Jsem proto přesvědčen o tom, že se pravidlo stanovené v čl. 7 odst. 1 druhém pododstavci vztahuje na záruční lhůtu uvedenou v první větě čl. 5 odst. 1, a to v souladu s linií změn iniciovaných návrhem Hospodářského a sociálnímu výboru, který se týkal záruční lhůty prodávajícího („la durée de [...] garantie“).
72.
V této fázi úvah jsem tedy dospěl k závěru, že – na základě čl. 7 odst. 1 druhého pododstavce směrnice 1999/44 – mohou vnitrostátní zákonodárci zavést právní úpravu, která ve vztahu k prodeji použitého zboží umožňuje stranám zkrátit na dobu jednoho roku pouze záruční lhůtu uvedenou v čl. 5 odst. 1 první větě směrnice.
2.
Výklad čl. 7 odst. 1 druhého pododstavce směrnice 1999/44
73.
Ve světle čl. 5 odst. 1 první věty směrnice 1999/44 představuje dvouletá záruční lhůta prodávajícího s ohledem na rozpor zboží se smlouvou základní prvek minimální úrovně ochrany spotřebitele zaručené unijním právem. Jak vyplývá z čl. 7 odst. 1 prvního pododstavce směrnice, strany nemohou tuto lhůtu zkrátit nebo od ní upustit.
74.
Členské státy jsou však oprávněny stanovit ve formě výjimky vnitrostátní pravidlo, podle kterého si strany mohou v případě použitého zboží sjednat kratší záruční lhůtu prodávajícího. Tato lhůta však nesmí být kratší než jeden rok (čl. 7 odst. 1 druhý pododstavec).
75.
To znamená, že čl. 7 odst. 1 druhý pododstavec, který umožňuje stanovení kratších záručních lhůt prodávajícího s ohledem na rozpor zboží se smlouvou, musí být jako ustanovení výjimečné povahy předmětem restriktivního výkladu, který nemůže jít nad rámec toho, co je nezbytné k dosažení účelu, pro který bylo toto ustanovení přijato (
26
).
76.
Vzhledem k tomu, že rozhodnutí vnitrostátních zákonodárců dává stranám formou výjimky možnost, aby si sjednaly kratší záruční lhůtu, nelze toto právo rozšířit tak, aby zahrnovalo rovněž možnost zasahovat do úpravy týkající se promlčecí lhůty uvedené ve druhé větě čl. 5 odst. 1 směrnice. Vnitrostátní právo proto nemůže stranám kupní smlouvy umožnit, aby se odklonily od pravidla, podle kterého nesmí být práva spotřebitelů promlčena před uplynutím dvou let ode dne dodání zboží.
77.
Domnívám se, že směrnice také vylučuje přijetí jiných řešení, která vedou k podobným výsledkům. Zejména požadavek restriktivního výkladu čl. 7 odst. 1 druhého pododstavce směrnice 1999/44 brání tomu, aby okamžik, ve kterém může uplynout promlčecí lhůta, byl vázán k záruční lhůtě, pokud posledně uvedená lhůta může být samotnými stranami zkrácena na jeden rok.
78.
Tyto úvahy mě vedou k závěru, že výjimečný charakter čl. 7 odst. 1 druhého pododstavce směrnice 1999/44 brání takovému výkladu vnitrostátního práva, jenž by vedl k porušení pravidla, podle kterého promlčecí lhůta nesmí skončit před uplynutím dvou let ode dne dodání zboží.
E. Účel výjimky stanovené v čl. 7 odst. 1 druhém pododstavci směrnice 1999/44
79.
Nemyslím si, že by se měl přijmout širší výklad výjimky stanovené v čl. 7 odst. 1 druhém pododstavci směrnice 1999/44, který by se lišil od výše uvedeného výkladu, vezmeme-li v úvahu účel, pro který bylo toto ustanovení přijato.
1.
Výjimka stanovená v čl. 7 odst. 1 druhém pododstavci směrnice a smluvní rovnováha
80.
Z úvah učiněných v bodech 69 a 70 tohoto stanoviska vyplývá, že čl. 7 odst. 1 druhý pododstavec směrnice umožňuje zohlednit zvláštní charakter použitého zboží ve spotřebitelském prostředí.
81.
Tento požadavek je podle mého názoru diktován především snahou nalézt rovnováhu mezi zájmy prodávajícího a kupujícího tak, aby záruční lhůta prodávajícího nebyla nepřiměřená ve vztahu k povaze použitého zboží. Analýza bodu 17 odůvodnění směrnice mne vede k závěru, že samotné zavedení dvouleté záruční lhůty bylo motivováno obavou, že by odpovědnost prodávajícího mohla být stanovena příliš široce. Domnívám se, že tentýž argument měl vliv na přijetí řešení pro použité zboží, které umožňuje větší omezení odpovědnosti prodávajícího.
82.
Domnívám se proto, že účelem výjimky stanovené v čl. 7 odst. 1 druhém pododstavci směrnice 1999/44 není ani tak zohlednit zvláštní charakter použitého zboží, ale spíše umožnit stranám řízení smluvního rizika. Jde o to, aby – navzdory uzavření dohody o použitém zboží – se strany mohly odklonit od některých ustanovení obsažených ve směrnici. Povinnost, aby strany splnily všechny požadavky směrnice, by mohla být překážkou rozvoje trhu s použitým zbožím. Zachování vysoké úrovně ochrany spotřebitele je spojeno s poměrně vysokými náklady na provádění obchodních transakcí. To může odradit podnikatele od toho, aby se zapojili do tohoto druhu činnosti. Pokud by byly tyto náklady zahrnuty v ceně a zatěžovaly by spotřebitele, trh s použitým zbožím by ztratil svou základní charakteristiku, kterou je možnost nabídnout zboží za atraktivní ceny.
83.
Ve snaze o vysokou úroveň ochrany spotřebitele nelze proto ztrácet ze zřetele skutečnost, že rozvoj vnitřního trhu vyžaduje zachování rovnováhy mezi zájmy stran kupní smlouvy. V tomto duchu je vedena argumentace Soudního dvora, který při výkladu ustanovení směrnice 1999/44 uznává nutnost ochrany finančních zájmů prodávajícího (
27
).
84.
Otázkou je, zda snaha o zachování požadované rovnováhy mezi zájmy stran kupní smlouvy podporuje řešení, podle kterého má zkrácení záruční lhůty za následek zkrácení období dvou let, v jehož průběhu nesmí vypršet promlčecí lhůta.
85.
Na tuto otázku je třeba podle mého názoru odpovědět záporně.
86.
V samotné směrnici 1999/44 existuje celá řada řešení, která jsou vyjádřením snahy o zachování smluvní rovnováhy. Kromě dvouleté záruční lhůty s ohledem na rozpor zboží se smlouvou, která již byla zmíněna, je třeba ještě zmínit – jak připomněl Soudní dvůr v rozsudku Quelle (
28
) – možnost odmítnout výměnu zboží v čl. 3 odst. 3 směrnice v případě, že by zjednání nápravy znamenalo vznik nepřiměřených nákladů pro prodávajícího. Tuto řadu řešení doplnil Soudní dvůr ve svém rozsudku Gebr. Weber tvrzením, že článek 4 směrnice přiznává prodávajícímu právo postihu vůči výrobci, předcházejícímu prodávajícímu nebo jinému prostředníkovi (
29
).
87.
Zatímco směrnice usiluje o zachování smluvní rovnováhy, je zbavení spotřebitele všech prostředků právní ochrany krajní možnost, které se unijní normotvůrce snaží vyhnout.
88.
Analýza ustanovení směrnice, která se vztahují na použité zboží, vede k týmž závěrům.
89.
V samotné směrnici tak vidím – vedle možnosti zkrácení záruční lhůty – dva další příklady řešení, která mohou být důležitá v souvislosti s použitým zbožím.
90.
V bodě 16 odůvodnění směrnice 1999/44 se zdůrazňuje, že zvláštní charakter použitého zboží v zásadě znemožňuje jeho výměnu. V samotných ustanoveních směrnice je tato myšlenka obsažena v čl. 3 odst. 3, podle kterého může prodávající odmítnout výměnu zboží, pokud je to nemožné.
91.
Navíc čl. 5 odst. 3 směrnice 1999/44 stanoví možnost vyvrátit domněnku, že rozpor se smlouvou, který se projeví v průběhu šesti měsíců po dodání zboží, nastal již v okamžiku dodání, pokud by tato domněnka byla neslučitelná s charakterem zboží. Ještě před uplynutím lhůty pro provedení směrnice právní teorie poukázala na to, že toto ustanovení může být uplatněno ve vztahu k použitým věcem (
30
). Této možnosti využil také belgický zákonodárce. V článku 1649c § 4 belgického občanského zákoníku stanovil na úrovni vnitrostátního práva podmínku „neslučitelnosti s charakterem zboží“ a dodal, že při posouzení této neslučitelnosti je třeba přihlédnout k tomu, zda se jedná o nové či použité zboží.
92.
V každém případě zohlednění zvláštního charakteru použitého zboží nemá za cíl zbavit spotřebitele ochrany, která je mu zaručena, ale pouze omezit rozsah práv, která má (článek 3 odst. 3 směrnice 1999/44), a omezit odlehčení důkazního břemene (článek 5 odst. 3).
93.
Přijetí řešení, podle kterého má zkrácení záruční lhůty za následek zkrácení období, během které nesmí vypršet promlčecí lhůta, může naopak vést k tomu, že je spotřebitel zcela zbaven právních prostředků ještě před uplynutím dvou let ode dne dodání zboží.
94.
Ve světle těchto úvah se domnívám, že potřeba zohlednit zájmy obou stran kupní smlouvy neopravňuje k vyloučení pravidla, podle kterého nesmí být nároky spotřebitele promlčeny před uplynutím dvou let ode dne dodání zboží.
2.
Zohlednění zvláštního charakteru použitého zboží jako přímý účel výjimky v čl. 7 odst. 1 druhém pododstavci směrnice 1999/44
95.
Zavedení výjimky v čl. 7 odst. 1 druhém pododstavci směrnice 1999/44 mělo umožnit, jak již bylo zmíněno, zohlednit zvláštní charakter použitého zboží.
96.
Rakouská vláda ve svém písemném vyjádření uvádí, že pokud zavedení čl. 7 odst. 1 druhého pododstavce směrnice sloužilo takovému účelu, je třeba vázat kratší záruční lhůtu s ohledem na rozpor zboží se smlouvou k období, během kterého nesmí dojít k promlčení práv spotřebitelů. Při rozvádění tohoto argumentu tato vláda poukazuje na to, že vzhledem k charakteru použitých věcí, které již byly užívány, se na jedné straně zvyšuje pravděpodobnost vzniku rozporu se smlouvou, který existuje v okamžiku převzetí věci, a na druhé straně se postupem času bude obtížněji prokazovat, že rozpor existoval již v dané chvíli.
97.
Nemyslím si však, že tyto úvahy odůvodňují názor, že by lhůta uvedená v čl. 5 odst. 1 druhé větě směrnice 1999/44 měla být vázána k záruční lhůtě s ohledem na rozpor zboží se smlouvou.
98.
Pokud jde o zvýšenou pravděpodobnost vzniku rozporu zboží se smlouvou, již samotné omezení odpovědnosti prodávajícího takovým způsobem, že pokrývá pouze vady, jež se projeví do jednoho roku ode dne dodání, bere dostatečně v úvahu zvláštní charakter věcí, se kterými se již dříve obchodovalo. Tuto odpovědnost však – alespoň v kontextu zvýšené pravděpodobnosti vzniku rozporu plynutím času – nerozšiřuje samotné stanovení delších promlčecích lhůt. Promlčení tedy mohou podléhat pouze ty nároky, které vznikly v záruční lhůtě. Jinou otázkou je však nejistota, kterou musí prodávající snést v souvislosti s tím, zda se spotřebitel rozhodne využít prostředky právní ochrany, které mu přísluší.
99.
Nepřesvědčil mě ani argument týkající se obtíží při předkládání důkazů, jež vyplývají z plynutí času.
100.
Projednávaná věc se týká poměrně krátkých lhůt. Prokazují to okolnosti věci v původním řízení, kdy byla lhůta jednoho roku, počítaná ode dne převzetí zboží, překročena o necelých šest měsíců (
31
).
101.
Rovněž se domnívám, že takové důkazní obtíže, na které upozorňuje rakouská vláda, by nenarušily zájmy prodávajícího. Plynutí času vystavuje obtížím spojeným s prokázáním toho, že rozpor existoval již v době převzetí zboží, pouze spotřebitele. Pokud jde o použité věci, spotřebitel se může i tak setkat s tímto druhem obtíží. Například skutečnost, že se jedná o použitou věc, může způsobit, že se spotřebitel nebude moci dovolávat domněnky, podle které rozpor zboží se smlouvou nastal již v okamžiku dodání, i když se tento rozpor projeví v průběhu šesti měsíců po dodání této věci (
32
).
102.
Proto se domnívám, že snaha zachovat rovnováhu mezi stranami kupní smlouvy neodůvodňuje přijetí takového výkladu ustanovení směrnice 1999/44, který by vázal délku lhůty uvedené v čl. 5 odst. 1 druhé větě směrnice k délce lhůty v čl. 5 odst. 1 první větě, pokud by byla posledně uvedená lhůta stranami zkrácena na jeden rok.
103.
Vzhledem k výše uvedenému jsem toho názoru, že prvkem minimálního modelu ochrany spotřebitele vyplývajícího ze směrnice 1999/44 je pravidlo, podle kterého nesmí být spotřebitel před uplynutím dvou let ode dne dodání zboží zbaven možnosti uplatnit práva, která má vůči prodávajícímu v případě rozporu zboží se smlouvou.
VI. Závěry
104.
S ohledem na výše uvedené úvahy navrhuji Soudnímu dvoru, aby na předběžnou otázku položenou Cour d’appel de Mons (odvolací soud v Mons) odpověděl následovně:
„V souladu s druhou větou čl. 5 odst. 1 směrnice Evropského parlamentu a Rady 1999/44/ES ze dne 25. května 1999 o některých aspektech prodeje spotřebního zboží a záruk na toto zboží je prvkem minimálního modelu ochrany spotřebitele zaručeného unijním právem – a to rovněž ve vztahu k použitému zboží – pravidlo, podle kterého nesmí být spotřebitel před uplynutím dvou let ode dne dodání zboží zbaven možnosti uplatnit práva, která má vůči prodávajícímu v případě rozporu zboží se smlouvou.“
(
1
) – Původní jazyk: polština.
(
2
) – Směrnice Evropského parlamentu a Rady 1999/44/ES ze dne 25. května 1999 o některých aspektech prodeje spotřebního zboží a záruk na toto zboží (Úř. věst. 1999, L 171, s. 12; Zvl. vyd. 15/04, s. 223). Tato směrnice byla změněna směrnicí Evropského parlamentu a Rady 2011/83/EU ze dne 25. října 2011 o právech spotřebitelů (Úř. věst. 2011, L 304, s. 64). Tato změna se však použije pouze ve vztahu ke smlouvám uzavřeným po dni 13. června 2014 (článek 28 odst. 2). Navíc se provedené změny nevztahují na otázky, jichž se týká projednávaná žádost.
(
3
) – [Tato poznámka pod čarou se týká pouze polského znění tohoto stanoviska].
(
4
) – Parafrázuji zde slova E. Łętowské, která zdůrazňuje, že se ochrana spotřebitelů jako slabší strany ve smluvních závazcích nemůže omezovat na legislativní činnost. Je třeba se také postarat o to, aby byly spotřebitelům zajištěny účinné prostředky právní ochrany, poněvadž: „mít právo (teoreticky) a nemoci ho uplatnit, je mnohem větší deprivací (ztráta naděje plynoucí z bezmocnosti) než v případě, že takové právo vůbec neexistuje“. E. Łętowska, Wirtualizacja sądowej ochrony słabszych (Virtualizace soudní ochrany slabších), v Ochrona strony słabszej stosunku prawnego. Księga jubileuszowa ofiarowana Profesorowi Adamowi Zielińskiemu (Ochrana slabší strany právního vztahu. Jubilejní kniha věnovaná profesoru Adamu Zielinskému), redakce M. Boratyńska, Varšava, Wolters Kluwer SA 2016, s. 73.
(
5
) – Tento zákon vstoupil v platnost poté, co Soudní dvůr ve svém rozsudku ze dne 19. února 2004, Komise v. Belgie (C‑312/03, EU:C:2004:116), rozhodl, že Belgie tím, že neprovedla směrnici 1999/44 do dne 1. ledna 2002, nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z unijního práva.
(
6
) – Pouze na okraj bych chtěl uvést, že podle názoru předkládajícího soudu vyjádřeného v předkládacím rozhodnutí dvouletá záruční lhůta neběžela až do dne 7. ledna 2011, kdy bylo možné vozidlo zaregistrovat. Předkládající soud dále uvádí, že Ch. Ferenschild tvrdil, že tato lhůta rovněž neběžela v měsících následujících po tomto datu, kdy strany jednaly o rozporu se smlouvou. Předkládající soud tyto okolnosti při formulování předběžné otázku nezohlednil a nesnaží se ani získat vodítka k dopadu výše popsaných okolností na běh promlčecích lhůt. Ani samotná směrnice 1999/44 nestanoví zvláštní požadavky ohledně stavení promlčecích lhůt. Pouze bod 18 odůvodnění této směrnice uvádí, že „v případě opravy nebo náhradního dodání zboží, jakož i v případě dohody mezi prodávajícím a spotřebitelem o smírném narovnání, mohou členské státy rovněž prostřednictvím svých vnitrostátních právních předpisů stanovit, že lhůta, během které se musí projevit rozpor se smlouvou, bude zastavena nebo přerušena a zároveň může být stanovena promlčecí lhůta“.
(
7
) – V kontextu provádění směrnice 1999/44 viz D. Boden, Le retard pris par la Belgique pour transposer la directive 1999/44/CE «sur certains aspects de la vente et des garanties des biens de consommation», Zeitschrift für Gemeinschaftsprivatrecht, svazek 4, 2003–2004, s. 192; A. Pinna, La transposition en droit français, European Review of Private Law, svazek 9, č. 2, 2001, s. 224–231.
(
8
) – Návrh směrnice Evropského parlamentu a Rady o prodeji spotřebního zboží a zárukách na toto zboží, COM(95) 520 final – COD 96/0161, s. 11.
(
9
) – Dopady přijetí jednotné koncepce „rozporu zboží se smlouvou“ do jisté míry zmírňuje čl. 2 odst. 3 směrnice, podle kterého se nejedná o rozpor se smlouvou v případě, že spotřebitel v okamžiku uzavření smlouvy věděl o rozporu se smlouvou nebo pokud o něm rozumně nemohl nevědět. Viz S. Pelet, L’impact de la directive 99/44/EC relative à certains aspects de la vente et des garanties des biens de consommation sur le droit français, Revue européenne de droit de la consommation, svazek 1, 2000, s. 49–50.
(
10
) – Například ve světle § 435 Bürgerliches Gesetzbuch (německý občanský zákoník) je věc bez právních vad, jestliže třetí osoba nemůže vůči kupujícímu uplatnit ve vztahu k této věci žádná práva nebo může uplatnit pouze práva v rozsahu stanoveném v kupní smlouvě. V § 923 Allgemeines bürgerliches Gesetzbuch (rakouský občanský zákoník) je mezi okolnostmi vedoucími ke vzniku odpovědnosti prodávajícího uveden prodej cizí věci, jakož i zatajení informací kupujícímu o zatížení věci a nepravdivé ujišťování kupujícího o tom, že věc není nijak zatížena. Sale of Goods Act 1979 (zákon z roku 1979 o prodeji zboží), jenž až do nedávna platil ve Velké Británii, v článku 12 stanovil, že prodávající je odpovědný za to, že má právo věc zcizit (nebo že má toto právo v okamžiku převodu vlastnictví na kupujícího), jakož i za to, že v okamžiku prodeje nebude věc nijak zatížena a že nebude zatížena až do doby převodu vlastnictví na kupujícího. Dnes – alespoň pokud jde o smlouvy uzavírané se spotřebiteli – je tato problematika upravena podobným způsobem v čl. 17 odst. 2 Consumer Rights Act 2015 (zákon z roku 2015 o právech spotřebitelů). V souladu s článkem 5563 Kodeks cywilny (polský občanský zákoník) nese prodávající vůči kupujícímu odpovědnost v případě, že je prodaná věc ve vlastnictví třetí osoby nebo je zatížena právem třetí osoby. Konečně podle článku 41 Úmluvy OSN o smlouvách o mezinárodní koupi zboží, přijaté ve Vídni dne 11. dubna 1980 – která byla zdrojem inspirace pro unijního normotvůrce při vypracovávání směrnice 1999/44, o čemž bude ještě řeč v další části tohoto stanoviska – „prodávající musí dodat zboží, které není omezeno žádným právem nebo nárokem třetí osoby“. Tato ustanovení se odrážejí v modelových pravidlech evropského práva soukromého (Draft Common Frame of Reference), která byla vypracována mimo jiné za pomoci právně srovnávací metody. Článek 2:305 první věta ve spojení s čl. 2:301 písm. d) čtvrté knihy části A těchto pravidel stanoví, že za rozpor zboží se smlouvou se považuje zatížení věci právem nebo opodstatněným nárokem třetí osoby („The good must be free from any right or reasonably well founded claim of a third party“). Viz Principles, Definitions and Model Rules of European Private Law. Draft Common Frame of Reference (DCFR). Outline Edition, redakce Ch. Von Bar, E. Clive, H. Schulte-Nölke i in. (red.), Mnichov, Sellier European Law Publishers 2009, s. 282.
(
11
) – Viz čl. 2 odst. 2 písm. c) směrnice 1999/44.
(
12
) – Viz rozsudek ze dne 18. října 1990, Dzodzi, C‑297/88 a C‑197/89, EU:C:1990:360, body 38–41.
(
13
) – Viz rozsudky ze dne 17. července 1997, Giloy, C‑130/95, EU:C:1997:372, bod 28; a ze dne 7. ledna 2003, BIAO, C‑306/99, EU:C:2003:3, body 18–20, 92–94.
(
14
) – Viz bod 1 odůvodnění směrnice 1999/44, který odkazuje na článek 153 SEU, jenž byl nahrazen článkem 169 Smlouvy o fungování Evropské unie, a jehož význam nyní navíc potvrzuje článek 38 Listiny základních práv Evropské unie.
(
15
) – Kurziva provedena autorem tohoto stanoviska.
(
16
) – Důvodová zpráva k návrhu směrnice Evropského parlamentu a Rady o prodeji spotřebního zboží a zárukách na toto zboží, COM(95) 520 final – COD 96/0161, s. 12.
(
17
) – Viz důvodová zpráva k návrhu směrnice Evropského parlamentu a Rady o prodeji spotřebního zboží a zárukách na toto zboží, COM(95) 520 final – COD 96/0161, s. 9 a 16.
(
18
) – Důvodová zpráva k návrhu směrnice Evropského parlamentu a Rady o prodeji spotřebního zboží a zárukách na toto zboží, COM(95) 520 final – COD 96/0161, s. 13. Zdroj inspirace unijního normotvůrce při práci na směrnici 1999/44 byl také zaznamenán v právní teorii. Rovněž viz U. Magnus, The CISG’s Impact on European Legislation, v: The 1980 Uniform Sales Law: Old Issues Revisited in the Light of Recent Experiences, F. Ferrari (redakce), sellier european law publishers 2003, Milán, s. 135–141; C. Montfort, A la recherche d’une notion de conformité contractuelle. Etude comparée de la Convention de Vienne, de la directive 1999/44 et de certaines transpositions nationales, European Review of Private Law, svazek 4, 2006, s. 499.
(
19
) – Úmluva nijak neupravuje otázku promlčení nároků vyplývajících ze smluv o mezinárodní koupi zboží. Skutečnost, že tuto problematiku úmluva neupravuje, představuje tzv. externí mezeru, tj. mezeru, pro kterou by se řešení mělo hledat v právu rozhodném na základě norem mezinárodního práva soukromého. U. Magnus, CISG vs. CESL, v: CISG vs. Regional Sales Law Unification: With a Focus on the New Common Sales Law, U. Magnus (redakce), Mnichov 2012, s. 112–113. Konečně promlčení nároků vyplývajících ze smlouvy vymezené úmluvou budou upravovat ustanovení vnitrostátního práva. Není namístě zde představovat různé předpisy přijaté v jednotlivých členských státech. Není však pochyb o tom, že v tomto ohledu byla přijata různá řešení. Problematika promlčení se stala také předmětem samostatné úmluvy v podobě Úmluvy o promlčení při mezinárodní koupi zboží, která byla přijata v New Yorku dne 14. června 1974. Nechci zde zacházet do podrobností, pokud jde o způsob, jakým se použije. V každém případě může být namísto vnitrostátního práva použita k posouzení promlčení nároků vyplývajících ze smlouvy, spadajících do působnosti Úmluvy z roku 1980. Podle Úmluvy o promlčení je v souladu s jejím článkem 8 promlčecí lhůta v zásadě čtyřletá. Toto zjištění je o to důležitější, že mezi důvody, pro které bylo upuštěno od regulace otázky promlčení v Úmluvě z roku 1980, patřil předpoklad, že v tomto ohledu bude možné přizpůsobit ustanovení Úmluvy o promlčení tak, aby se obě úmluvy vzájemně doplňovaly. S. A. Kruisinga, What consumer and commercial sales law have in commmon? A comparaison of the EC Directive on consumer sales law and the UN Convention on contracts for the international sale of goods, European Review of Private Law, svazek 9, č. 2, 2001, s. 185.
(
20
) – V článku 7 odst. 1 druhém pododstavci francouzské jazykové verze směrnice 1999/44 se na čl. 5 odst. 1 odkazuje prostřednictvím pojmu „délai“, který byl použit ve druhé větě tohoto ustanovení ve výrazu „délai de prescription“. Stejně tak v anglické jazykové verzi čl. 7 odst. 1 směrnice odkazuje na dobu („period“) v čl. 5 odst. 1, když ve druhé větě ve vztahu k promlčecím lhůtám vystupuje výraz „limitation period“. Prost tohoto druhu nejednoznačnosti není ani polský překlad směrnice, který ve svém čl. 7 odst. 1 druhém pododstavci odkazuje na „okresy“ uvedené v čl. 5 odst. 1. V posledně uvedeném ustanovení se pojem „okres“ objevuje pouze při vymezení pravidel, pokud jde o „okresy przedawnienia“. V článku 7 odst. 1 druhém pododstavci španělské jazykové verze směrnice se odkazuje na čl. 5 odst. 1 za pomocí pojmu „plazo de responsabilidad por parte del vendedor menor que el establecido en el apartado 1 del artículo 5“, ačkoliv samotný pojem „plazo“ vystupuje v čl. 5 odst. 1 za účelem stanovení promlčecích lhůt („plazo de prescripción“). Pochybnosti může vyvolávat i italská jazyková verze směrnice. V jejím čl. 7 odst. 1 druhém pododstavci se na čl. 5 odst. 1 odkazuje prostřednictvím výrazu „periodo di tempo“. Takový pojem se však nevyskytuje v čl. 5 odst. 1, ve kterém se mluví o odpovědnosti prodávajícího v případě, že se rozpor zboží se smlouvou projeví ve lhůtě dvou let po dodání zboží (článek 5 odst. 1 první věta: „il difetto di conformità si manifesta entro il termine di due anni“), a o účincích promlčení (článek 5 odst. 1 druhá věta: „[…] prescrizione, questa non può intervenire[…]“). Chtěl bych poznamenat, že v některých jazykových verzích nepůsobí odkaz v čl. 7 odst. 1 směrnice 1999/44 takové výkladové problémy. Například v čl. 7 odst. 1 druhém pododstavci litevské jazykové verze směrnice se odkazuje na záruční lhůtu stanovenou v čl. 5 odst. 1 směrnice („trumpesnis pardavėjo atsakomybės laikotarpis nei tas, kuris nurodytas 5 straipsnio 1 dalyje“), zatímco v čl. 5 odst. 1 druhé větě této verze se odkazuje na promlčecí lhůty pomocí výrazu „senaties terminas“.
(
21
) – V případě německé jazykové verze směrnice může jako další vodítko posloužit znění druhé věty čl. 7 odst. 1 druhého pododstavce směrnice 1999/44. Ačkoli již první věta čl. 7 odst. 1 druhého pododstavce stanoví možnost zkrácení lhůt, jimiž je vázán prodávající podle čl. 5 odst. 1 směrnice („der Verkäufer weniger lange haftet als in Artikel 5 Absatz 1 vorgesehen“), ve druhé větě čl. 7 odst. 1 druhého pododstavce se navíc vysvětluje, že záruční lhůta („Haftungsdauer“) nemůže být kratší než jeden rok.
(
22
) – Viz rozsudek ze dne 2. září 2015, Surmačs, C‑127/14, EU:C:2015:522, bod 28.
(
23
) – Návrh směrnice Evropského parlamentu a Rady o prodeji spotřebního zboží a zárukách na toto zboží, COM(95) 520 final – COD 96/0161, s. 17 a násl.
(
24
) – Stanovisko Hospodářského a sociálního výboru k návrhu směrnice o některých aspektech prodeje spotřebního zboží a záruk na toto zboží (Úř. věst. 1997, C 66, s. 8 a 10).
(
25
) – Viz společný postoj Evropského parlamentu a Rady ze dne 24. září 1998 k přijetí směrnice o některých aspektech prodeje spotřebního zboží a záruk na toto zboží, č. 51/98 (Úř. věst. 1998, C 333, s. 50 a 54).
(
26
) – Viz rozsudek ze dne 1. března 2012, González Alonso, C‑166/11, EU:C:2012:119, bod 26 a citovaná judikatura.
(
27
) – Rozsudky ze dne 17. dubna 2008, Quelle, C‑404/06, EU:C:2008:231, bod 42, a ze dne 16. června 2011, Gebr. Weber a Putz, C‑65/09 a C‑87/09, EU:C:2011:396, bod 58. Rovněž viz stanoviska generální advokátky V. Trstenjak ve věci Quelle, C‑404/06, EU:C:2007:682, bod 48 a úvahy v poznámce pod čarou 32, a generálního advokáta J. Mazáka ve věci Gebr. Weber, C‑65/09, EU:C:2010:274, body 30, 85 a 86.
(
28
) – Rozsudek ze dne 17. dubna 2008, Quelle, C‑404/06, EU:C:2008:231, bod 42.
(
29
) – Rozsudek ze dne 16. června 2011, Gebr. Weber a Putz, C‑65/09 a C‑87/09, EU:C:2011:396, bod 58.
(
30
) – Bylo však zdůrazněno, že vyvrácení domněnky stanovené v tomto ustanovení se může týkat takového rozporu zboží se smlouvou, který vyplývá z použití věci, a nikoli – podle mého názoru – jakéhokoliv rozporu jako takového. D. Staudenmayer, The Directive on the Sale of Consumer Goods and Associated Guarantees — A Milestone in the European Consumer and Private Law, European Review of Private Law, svazek 4, 2000, s. 561.
(
31
) – V původním řízení, v rámci kterého vnitrostátní soud vydal předkládací rozhodnutí, žalobce uplatnil nárok dne 12. března 2012, k převzetí vozidla došlo dne 21. září 2010 a vada byla zjištěna dne 22. září 2010.
(
32
) – Viz bod 91 tohoto stanoviska.