null
STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA
MACIEJE SZPUNARA
přednesené dne 23. dubna 2026(1)
Věc C‑164/25
T–2 družba za ustvarjanje, razvoj in trženje elektronskich komunikacij in opreme d.o.o.
proti
TELEKOM SLOVENIJE, d.d.
[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, kterou podal Vrhovno sodišče Republike Slovenije (Nejvyšší soud Republiky Slovinsko)]
„ Řízení o předběžné otázce – Směrnice 2014/61/EU o opatřeních ke snížení nákladů na budování vysokorychlostních sítí elektronických komunikací – Přístup k existující fyzické infrastruktuře – Povinnost zajistit, aby kterákoli ze stran byla oprávněna předložit spor příslušnému vnitrostátnímu orgánu pro řešení sporů – Požadavek zastavit řízení vedené u vnitrostátního orgánu pro řešení sporů, pokud je věc předložena soudu – Zásada efektivity – Právo na účinnou právní ochranu“
I.      Úvod
1.        Cílem směrnice 2014/61/EU(2) je usnadnit a podnítit rychlé zavádění vysokorychlostních sítí elektronických komunikací, a to zejména podporou společného využívání existující fyzické infrastruktury.
2.        Za uvedeným účelem jsou členské státy povinny zavést mechanismus mimosoudního řešení sporů, který mohou využít obě strany sporu, pokud je jim odepřen přístup k fyzické infrastruktuře nebo pokud se nedohodnou na podmínkách takového přístupu.
3.        Co se stane, pokud jedna strana nejprve zahájí řízení u vnitrostátního orgánu pro řešení sporů (dále jen „orgán pro řešení sporů“), aby se domohla přístupu k fyzické infrastruktuře, načež se protistrana obrátí na soud s návrhem na určení, že takový přístup by poskytnut být neměl?
4.        Právě v tomto kontextu je podána projednávaná žádost o rozhodnutí o předběžné otázce. Zaprvé se předkládající soud táže, zda směrnice 2014/61 ukládá povinnost zahájit řízení nejprve u orgánu pro řešení sporů (dále jen „sukcesivní režim“), nebo zda si strany mohou zvolit mezi řízením u orgánu pro řešení sporů a soudním řízením (dále jen „paralelní režim“). Zadruhé, pokud je paralelní režim v souladu s uvedenou směrnicí, žádá předkládající soud o poskytnutí vodítka k výkladu zásady efektivity a článku 47 Listiny základních práv Evropské unie (dále jen „Listina“) ve světle vnitrostátního procesního pravidla, které vyžaduje zastavení mimosoudního řízení, pokud je věc se stejným předmětem následně předložena soudu.
II.    Právní rámec
A.      Unijní právo
5.        Body 2, 9, 11, 13, 14, 19, 34 a 39 odůvodnění směrnice 2014/61 znějí následovně:
„(2)      Členské státy, uznávajíce význam zavádění vysokorychlostního širokopásmového připojení, schválily ambiciózní cíle pro širokopásmový Internet […] zajistit, aby do roku 2020 měli všichni obyvatelé Evropy přístup k výrazně rychlejšímu internetu (rychlejší než 30 Mb/s), a aby nejméně polovina domácností v Unii měla internetové připojení rychlejší než 100 Mb/s.
[…]
(9)      Opatření, jejichž cílem je zvýšit efektivitu využití existující infrastruktury […] by měla poskytnout významný příspěvek k zajištění rychlého a rozsáhlého budování vysokorychlostních sítí elektronických komunikací […]
[…]
(11)      Cílem této směrnice je stanovit určitá minimální práva a povinnosti platné v celé Unii […] Při zajištění rovných podmínek by tím neměly být dotčeny stávající osvědčené postupy a opatření přijatá na vnitrostátní a místní úrovni, obsahující podrobnější ustanovení a podmínky, jakož i další opatření doplňující uvedená práva a povinnosti, v souladu se zásadou subsidiarity.
[…]
(13)      Pro provozovatele sítí elektronických komunikací, zejména nové účastníky na trhu, může být výrazně efektivnější opětovně využít pro účely zavádění sítí elektronických komunikací již existující fyzickou infrastrukturu včetně infrastruktury jiných veřejných služeb […]
(14)      Za účelem lepšího budování vysokorychlostních sítí elektronických komunikací na vnitřním trhu by tato směrnice měla stanovit práva pro poskytovatele veřejných komunikačních sítí na přístup k fyzické infrastruktuře bez ohledu na její umístění za spravedlivých a přiměřených podmínek […]
[…]
(19)      V případě neshody během obchodního jednání […] by každá ze stran měla mít možnost obrátit se na příslušný vnitrostátní orgán pro řešení sporů, jenž stranám uloží řešení, aby se zamezilo neodůvodněnému odepření ujednání nebo uložení nepřiměřených podmínek […]
[…]
(34)      V souladu se zásadou subsidiarity by touto směrnicí neměla být dotčena možnost, aby členské státy přidělily regulační úkoly v něm stanovené orgánům, jež jsou nejvíce způsobilé je plnit v souladu s vnitrostátním ústavním systémem rozdělení pravomocí a s požadavky stanovenými touto směrnicí.
[…]
(39)      Tato směrnice dodržuje základní práva a ctí zásady uznané zejména v Listině […], zejména […] a právo na účinnou právní ochranu. […]“
6.        Článek 1 odst. 1 až 3 uvedené směrnice stanoví:
„1.      Cílem této směrnice je usnadnit a podnítit zavádění vysokorychlostních sítí elektronických komunikací podporou společného využívání existující fyzické infrastruktury […]
2.      Tato směrnice stanoví minimální požadavky týkající se stavebních prací a fyzické infrastruktury s cílem sblížit některé aspekty právních a správních předpisů členských států v těchto oblastech.
3.      Členské státy mohou zachovat nebo zavést opatření v souladu s právními předpisy Unie, které jsou přísnější než minimální požadavky stanovené touto směrnicí s cílem lépe dosáhnout cíle uvedeného v odstavci 1.“
7.        Článek 3 odst. 2 až 5 uvedené směrnice stanoví:
„2.      Členské státy zajistí, aby na základě písemné žádosti podniku zajišťujícího nebo oprávněného zajišťovat veřejné komunikační sítě měl každý provozovatel sítě povinnost vyhovět všem přiměřeným žádostem o přístup ke své fyzické infrastruktuře pro účely budování prvků vysokorychlostních sítí elektronických komunikací, a to za spravedlivých a přiměřených podmínek včetně ceny. […]
3.      Členské státy vyžadují, aby každé odepření přístupu bylo založeno na objektivních, transparentních a přiměřených kritériích […]
4.      V případě, kdy byl odepřen přístup nebo kdy do dvou měsíců od data obdržení žádosti o přístup nebylo dosaženo dohody o konkrétních podmínkách včetně ceny, členské státy zajistí, aby kterákoli ze stran byla oprávněna předložit věc příslušnému vnitrostátnímu orgánu pro řešení sporů.
5.      Členské státy vyžadují, aby vnitrostátní orgán pro řešení sporů uvedený v odstavci 4 vydal, s řádným ohledem na zásadu proporcionality, závazné rozhodnutí ve věci sporu zahájeného podle odstavce 4, včetně stanovení spravedlivých a přiměřených podmínek i cen, je-li to na místě.
Vnitrostátní orgán pro řešení sporů vyřeší spor v nejkratší možné době a v každém případě do čtyř měsíců ode dne přijetí úplné žádosti s výjimkou mimořádných okolností, aniž je dotčena možnost kterékoli ze stran předložit věc soudu.“
8.        Článek 10 odst. 6 uvedené směrnice stanoví, že „[p]roti veškerým rozhodnutím přijatým příslušnými orgány uvedenými v tomto článku se lze odvolat k soudu v souladu s vnitrostátními právními předpisy“.
B.      Slovinské právo
9.        Směrnice 2014/61 byla do slovinského práva provedena zákonem o elektronických komunikacích (Zakon o elektronskih komunikacijah, dále jen „ZEKom-1“). Článek 93 odst. 3 až 5 a 7, čl. 217 odst. 3, čl. 218 odst. 6 a čl. 220a odst. 5 uvedeného zákona v podstatě odpovídají čl. 3 odst. 2 až 5 zmíněné směrnice. Kromě toho čl. 192 odst. 1 ZEKom-1 v podstatě odpovídá čl. 10 odst. 6 směrnice 2014/61.
10.      Článek
218 odst. 4 ZEKom-1 pak stanoví, že „pokud v průběhu řízení o řešení sporu před [Agenturou pro komunikační sítě a služby Republiky Slovinsko (Agencija za komunikacijska omrežja in storitve Republike Slovenije; dále jen „Agentura“)] jedna ze stran podá u příslušného soudu žalobu se stejným předmětem nebo vezme zpět již podaný návrh na řešení sporu, řízení k vyřešení sporu před Agenturou bude zastaveno“.
III. Skutkový stav, řízení a předběžné otázky
11.      Dne 19. listopadu 2020 požádala společnost Telekom Slovenije (dále jen „společnost Telekom“) o přístup k fyzické infrastruktuře telekomunikační sítě ve vlastnictví společnosti T‑2 družba za ustvarjanje, razvoj in trženje elektronskih komunikacij in opreme d.o.o. (dále jen „společnost T‑2“), což však společnost T‑2 dopisem ze dne 21. ledna 2021 odmítla.
12.      Dne 29. dubna 2021 podala Telekom u Agentury návrh na řešení sporu, v němž požadovala, aby Agentura uložila společnosti T‑2 povinnost poskytnout společnosti Telekom přístup k infrastruktuře společnosti T‑2.
13.      Dne 6. září 2021 podala společnost T‑2 ke Krajskému soudu v Lublani (Okrožno sodišče v Ljubljani, Slovinsko) žalobu na určení, že společnost Telekom nemá právo na přístup k fyzické infrastruktuře společnosti T‑2.
14.      Společnost Telekom namítla nedostatek pravomoci uvedeného soudu a tvrdila, že se jedná o správní věc, která nespadá do pravomoci občanskoprávních soudů.
15.      Dne 2. listopadu 2021 Agentura zastavila řízení, které u ní bylo zahájeno, s odůvodněním, že věc je obsahově totožná s žalobou podanou společností T‑2 u krajského soudu v Lublani (Okrožno sodišče v Ljubljani) a že řešením sporů Agenturou není dotčena pravomoc soudů.
16.      Společnost Telekom podala proti uvedenému rozhodnutí opravný prostředek ke Správnímu soudu Republiky Slovinsko (Upravno sodišče Republike Slovenije).
17.      Rozhodnutím ze dne 12. září 2023 uvedený soud opravný prostředek zamítl. Měl za to, že formulace „aniž je dotčena možnost kterékoli ze stran předložit věc soudu“ (dále jen „doložka zachování pravomoci soudu“), která je zakotvena v čl. 3 odst. 5 druhém pododstavci směrnice 2014/61, nepřipouští, aby bylo porušeno právo předložit věc soudu.
18.      Usnesením ze dne 25. února 2022 krajský soud v Lublani (Okrožno sodišče v Ljubljani) námitku nedostatku pravomoci vznesenou společností Telekom zamítl(3). Konstatoval, že rozhodnutí v uvedeném sporu bude mít dopad na vznik povinností mezi stranami, a věc tudíž spadá do pravomoci občanskoprávních soudů.
19.      Společnost Telekom podala proti uvedenému usnesení odvolání k Odvolacímu soudu v Lublani (Višje sodišče v Ljubljani, Slovinsko).
20.      Usnesením ze dne 9. června 2022 odvolací soud odvolání společnosti Telekom, a tedy námitce nedostatku pravomoci, kterou společnost Telekom vznesla, vyhověl. Odvolací soud v Lublani, (Višje sodišče v Ljubljani) rozhodl, že teleologický a kontextuální výklad směrnice 2014/61 nasvědčují záměru snížit náklady na budování vysokorychlostních sítí elektronických komunikací, že smyslem stanovení práva poskytovatelů sítí na přístup k fyzické infrastruktuře je urychlit zavádění takových sítí a za účelem urychlení přístupu byl zřízen zvláštní vnitrostátní orgán pro řešení sporů a byly stanoveny lhůty, v nichž musí uvedený orgán vydat rozhodnutí. Za takových okolností by byl restriktivní doslovný výklad podporující řešení sporů u obecných soudů bez stanovení lhůty pro rozhodnutí v rozporu se záměrem unijního normotvůrce. Navíc s přihlédnutím k tomu, že Agentura jedná jako veřejnoprávní orgán, když rozhoduje spor mezi provozovateli týkající se přístupu k fyzické infrastruktuře, dospěl uvedený soud k závěru, že dotčená věc je správní věcí, která nespadá do pravomoci občanskoprávních soudů.
21.      Společnost T‑2 podala proti zmíněnému usnesení kasační opravný prostředek k Nejvyššímu soudu Republiky Slovinsko (Vrhovno sodišče Republike Slovenije), který je předkládajícím soudem. Dne 14. září 2022 předkládající soud podání kasačního opravného prostředku společnosti T‑2 povolil.
22.      Předkládající soud má za to, že doložku zachování pravomoci soudů stanovenou v čl. 3 odst. 5 druhém pododstavci směrnice 2014/61 nelze vykládat pouze na základě jejího znění. Kromě toho je uvedený soud s ohledem na cíle zmíněné směrnice přesvědčen, že existuje několik možných výkladů.
23.      Za těchto okolností se předkládající soud rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1)      Musí být směrnice [2014/61], zejména věta ‚aniž je dotčena možnost kterékoli ze stran předložit věc soudu‘ uvedená v čl. 3 odst. 5 druhém pododstavci této směrnice, vykládána v tom smyslu, že brání takové vnitrostátní právní úpravě, podle níž má provozovatel sítě právo žádat o vyřešení sporu týkajícího se přístupu k existující fyzické infrastruktuře buď formou návrhu podaného k orgánu pro řešení sporů, nebo formou žaloby podané k obecnému soudu?
2)      Musí být čl. 3 odst. 5 druhý pododstavec směrnice [2014/61] ve světle zásad rovnocennosti a efektivity, jakož i článku 47 [Listiny] vykládán v tom smyslu, že brání takovému vnitrostátnímu procesnímu pravidlu, podle něhož bude řízení o řešení sporu před vnitrostátním orgánem pro řešení sporů zastaveno, pokud jedna ze stran v průběhu řízení o řešení sporu před tímto orgánem zahájí řízení se stejným předmětem u příslušného soudu?“
24.      Písemná vyjádření předložily společnosti Telekom a T‑2, dále italská a slovinská vláda, jakož i Evropská komise. Uvedené zúčastněné strany, s výjimkou italské vlády, se zúčastnily jednání, které se konalo dne 29. ledna 2026.
IV.    Posouzení
A.      K první předběžné otázce
1.      Úvodní poznámky
25.      První otázka odkazuje na směrnici 2014/61 obecně, zejména pak na doložku zachování pravomoci soudů zakotvenou v čl. 3 odst. 5 druhém pododstavci uvedené směrnice. Poskytnutí užitečné odpovědi předkládajícímu soudu podle mého názoru vyžaduje též výklad odstavce 4 uvedeného právního ustanovení(4).
26.      Podstatou první otázky předkládajícího soudu tedy je, zda čl. 3 odst. 4 a čl. 3 odst. 5 druhý pododstavec směrnice 2014/61 musí být vykládány v tom smyslu, že brání vnitrostátní právní úpravě, podle které má provozovatel sítě právo žádat o vyřešení sporu týkajícího se přístupu k existující fyzické infrastruktuře buď formou návrhu podaného k orgánu pro řešení sporů, nebo formou žaloby podané k soudu.
27.      Všechny zúčastněné strany s výjimkou společnosti Telekom navrhují odpovědět na tuto otázku záporně.
28.      Společnost Telekom naproti tomu v podstatě tvrdí, že cílů směrnice 2014/61 je možné dosáhnout jedině tak, že bude výlučná pravomoc k řešení sporů týkajících se přístupu k existující fyzické infrastruktuře svěřena orgánu pro řešení sporů, s výhradou možnosti podat odvolání proti rozhodnutí uvedeného orgánu ke správnímu soudu.
29.      Pro účely zodpovězení této otázky využiji obvyklou metodu výkladu Soudního dvora, v jejímž rámci zohledním nejen znění čl. 3 odst. 4 a čl. 3 odst. 5 druhého pododstavce směrnice 2014/61, ale i kontext, do něhož jsou uvedená ustanovení zasazena, a cíle sledované aktem, jehož je součástí(5).
2.      Znění čl. 3 odst. 4 a čl. 3 odst. 5 druhého pododstavce směrnice 2014/61
30.      Podle čl. 3 odst. 4 směrnice 2014/61 musí být kterákoli ze stran oprávněna předložit spor týkající se přístupu k existující fyzické infrastruktuře příslušnému orgánu pro řešení sporů.
31.      Článek 3 odst. 5 uvedené směrnice stanoví kritéria a zásady, které musí orgán pro řešení sporů dodržovat při plnění svých úkolů, přičemž v druhém pododstavci toto ustanovení nicméně dodává, že tak musí činit, „aniž je dotčena možnost kterékoli ze stran předložit věc soudu“.
32.      Podle mého názoru z výkladu obou uvedených odstavců článku 3 posuzovaných v jejich vzájemné souvislosti vyplývá, že se strany mohou rozhodnout, zda věc předloží orgánu pro řešení sporů, nebo soudu.
33.      Takový výklad má oporu i v porovnání znění čl. 3 odst. 4 a čl. 3 odst. 5 druhého pododstavce směrnice 2014/61 se zněním jiných ustanovení unijního práva, která tak, jak jsou vykládána Soudním dvorem, připouštějí paralelní režim, resp. vyžadují sukcesivní režim.
34.      Zaprvé
nařízení (EU) 2016/679(6) nabízí různé prostředky nápravy osobám, které tvrdí, že došlo k porušení uvedeného nařízení. V tomto ohledu čl. 77 odst. 1 zmíněného nařízení stanoví, že „[a]niž jsou dotčeny jakékoliv jiné prostředky správní nebo soudní ochrany“, má každý subjekt údajů právo podat stížnost u některého dozorového úřadu. Dále čl. 78 odst. 1 uvedeného nařízení stanoví, že každá fyzická nebo právnická osoba má mít právo na účinnou soudní ochranu proti právně závaznému rozhodnutí dozorového úřadu, které se jí týká, „[a]niž je dotčena jakákoli jiná správní či mimosoudní ochrana“. A konečně čl. 79 odst. 1 téhož nařízení zaručuje každému subjektu údajů právo na účinnou soudní ochranu, „[a]niž je dotčena jakákoli dostupná správní či mimosoudní ochrana, včetně práva na podání stížnosti u dozorového úřadu podle článku 77“(7).
35.      Soudní dvůr zdůraznil, že každý z uvedených procesních prostředků musí být možné uplatnit, „aniž jsou dotčeny“ ostatní prostředky. Soudní dvůr rovněž s ohledem na kontext a cíle sledované nařízením 2016/679 konstatoval, že výše uvedená ustanovení nestanoví přednostní nebo výlučnou pravomoc ani žádné pravidlo přednosti posouzení provedeného úřadem nebo soudem, které jsou v něm uvedeny, pokud jde o existenci porušení práv přiznaných dotčeným nařízením(8).
36.      Zadruhé podle směrnice 2001/14/ES(9) musí být systém zpoplatnění využívání železniční infrastruktury mimo jiné v souladu se zásadou rovného zacházení s železničními podniky(10). V této souvislosti čl. 30 odst. 2 uvedené směrnice stanoví, že „[ž]adatel má právo podat stížnost regulačnímu subjektu, pokud se domnívá, že se s ním nejedná poctivě, že je diskriminován nebo jinak poškozen, a zejména může podat odvolání proti rozhodnutím přijatým provozovatelem infrastruktury nebo případně železničním podnikem […]“. Dále platí, že podle odstavce 6 uvedeného ustanovení „[č]lenské státy přijmou nezbytná opatření k zajištění toho, aby rozhodnutí přijatá regulačním subjektem podléhala soudnímu přezkoumání“.
37.      Též s přihlédnutím ke kontextu a cílům sledovaným směrnicí 2001/14
Soudní dvůr konstatoval, že článek 30 uvedené směrnice přiznává regulačnímu subjektu výlučnou pravomoc rozhodovat spory týkající se systému zpoplatnění využívání železniční infrastruktury(11).
38.      Mám za to, že formulace použitá ve směrnici 2014/61, a tedy
režim jí zamýšlený, připomíná formulaci použitou v nařízení 2016/679 a liší se od formulace ve směrnici 2001/14. Je tedy možné dovodit, že směrnice 2014/61 nebrání existenci paralelního režimu.
39.      Rovněž však připouštím, že čl. 3 odst. 5 druhý pododstavec směrnice 2014/61 může být vykládán odlišně. Zejména podotýkám, že doložce zachovávající pravomoc soudů předchází odkaz na lhůtu, ve které musí orgán pro řešení sporů spor vyřešit. Kromě toho první pododstavec uvedeného ustanovení určuje rozsah rozhodnutí, které má orgán pro řešení sporů přijmout. Doložka zachování pravomoci soudů by tedy mohla být vykládána tak, že odkazuje na právo podat proti uvedenému rozhodnutí odvolání ke správnímu soudu.
40.      Některé ze zúčastněných stran nicméně tvrdily, že takovému výkladu brání čl. 10 odst. 6 směrnice 2014/61, a to právě z toho důvodu, že právo na podání odvolání je stanoveno v něm. To mne přivádí k posouzení kontextu, do něhož je čl. 3 odst. 4 a 5 směrnice 2014/61 zasazen.
3.      Kontext
a)      Článek 10 odst. 6 směrnice 2014/61
41.      Článek 10 odst. 6 směrnice 2014/61 stanoví, že proti veškerým rozhodnutím orgánu pro řešení sporů „se lze odvolat k soudu v souladu s vnitrostátními právními předpisy“. Znění uvedeného ustanovení se tedy liší od znění čl. 3 odst. 5 druhého pododstavce dotčené směrnice, který stanoví „možnost předložit věc soudu“.
42.      Z toho vyplývá, že čl. 3 odst. 5 druhý pododstavec směrnice 2014/61 umožňuje předložit spor (občanskoprávním) soudům, zatímco čl. 10 odst. 6 uvedené směrnice zaručuje právo podat odvolání proti rozhodnutí orgánu pro řešení sporů přijatému na základě čl. 3 odst. 4 a 5 uvedené směrnice.
43.      Je pravda, že čl. 10 odst. 6 směrnice 2014/61 zaručuje právo podat odvolání proti veškerým rozhodnutím orgánu pro řešení sporů, což zahrnuje i jiná rozhodnutí než rozhodnutí týkající se přístupu k existující fyzické infrastruktuře. Možnost předložit spor týkající se jiných záležitostí spadajících do působnosti uvedené směrnice orgánu pro řešení sporů je totiž zakotvena v čl. 4 odst. 6, čl. 5 odst. 4, čl. 6 odst. 4 a čl. 9 odst. 3 druhém pododstavci uvedené směrnice.
44.      Článek 3 odst. 5 druhý pododstavec a čl. 10 odst. 6 směrnice 2014/61 by přece jen mohly být vykládány tak, že mají odlišné oblasti působnosti, které se ovšem částečně překrývají: čl. 3 odst. 5 druhý pododstavec uvedené směrnice by se týkal pouze prostředků nápravy podaných proti rozhodnutím orgánu pro řešení sporů ohledně přístupu k existující fyzické infrastruktuře. Naproti tomu čl. 10 odst. 6 dotčené směrnice by se týkal všech odvolání proti veškerým rozhodnutím orgánu pro řešení sporů.
45.      Každé z ustanovení uvedených v bodě 43 tohoto stanoviska však obsahuje doložku zachování pravomoci soudů, která je podobná doložce zakotvené v čl. 3 odst. 5 druhém pododstavci směrnice 2014/61(12).
46.      Za předpokladu, že normotvůrce nepřijal nadbytečná ustanovení, mám tedy za to, že čl. 3 odst. 5 druhý pododstavec směrnice 2014/61 přiznává možnost předložit spor (občanskoprávním) soudům, zatímco čl. 10 odst. 6 uvedené směrnice zaručuje právo podat odvolání proti rozhodnutí orgánu pro řešení sporů přijatému na základě čl. 3 odst. 4 a 5 uvedené směrnice.
b)      Jiné akty v odvětví telekomunikací
47.      Uvedený závěr nachází zaprvé oporu v nařízení 2024/1309, kterým byla zrušena směrnice 2014/61(13). Jak totiž zdůraznil předkládající soud, z čl. 13 odst. 1 písm. a) a odst. 5 zmíněného nařízení podle všeho jasně vyplývá, že paralelní režim je v souladu s unijním právem.
48.      Článek 13 odst. 1 písm. a) nařízení 2024/1309 stanoví, že „[a]niž je dotčena možnost předložit věc soudu, každá strana má právo předložit příslušnému [orgánu pro řešení sporů] spor, který může vzniknout, pokud je odmítnut přístup k existující infrastruktuře nebo nebylo dosaženo dohody o konkrétních podmínkách včetně ceny“.
49.      Možnost obrátit se na soud již tedy není zakotvena v témže ustanovení, které stanoví požadavky na rozhodnutí orgánu pro řešení sporů(14). Případné pochybnosti o tom, zda takový přístup k soudům musí být vykládán jako právo podat proti takovému rozhodnutí odvolání, byly tedy tímto patrně rozptýleny.
50.      Kromě toho čl. 13 odst. 5 nařízení 2024/1309 stanoví, že „[t]ento článek doplňuje soudní opravné prostředky a postupy v souladu s článkem 47 [Listiny], aniž by jimi byly tyto soudní opravné prostředky a postupy dotčeny“.
51.      Dále podle čl. 14 odst. 10 prvního pododstavce uvedeného nařízení platí, že „[p]roti veškerým rozhodnutím přijatým příslušným orgánem se lze v souladu s vnitrostátními právními předpisy odvolat k plně nezávislému odvolacímu orgánu, včetně orgánu soudní povahy“. Podle druhého pododstavce uvedeného ustanovení „[p]rávem na opravný prostředek podle prvního pododstavce není dotčeno právo stran předložit spor příslušnému vnitrostátnímu soudu“.
52.      Podle mého názoru tedy nařízení 2024/1309 nebrání takovému paralelnímu režimu, jako je režim dotčený v projednávané věci.
53.      Je jistě pravda, že nařízení 2024/1309 není na projednávanou věc použitelné ratione temporis. Přípravné práce k uvedenému nařízení však nikterak nenaznačují, že byla zvažována změna přístupu. Je tedy důvodné dovozovat, že normotvůrce chtěl pouze vyjasnit režim řešení sporů týkajících se přístupu k existující fyzické infrastruktuře vyplývající ze směrnice 2014/61.
54.      Zadruhé podle čl. 26 odst. 5 směrnice (EU) 2018/1972(15) mimosoudní řešení sporů mezi podniky „nebrání žádné straně zahájit v dané věci soudní řízení“.
55.      Zatřetí podle čl. 34 odst. 1 směrnice 2002/22/ES(16) „[č]lenské státy zajistí, aby pro vyřizování nevyřešených sporů, jejichž účastníky jsou spotřebitelé a které se týkají záležitostí, na které se vztahuje [uvedená] směrnice, byly přístupné, průhledné, jednoduché a ne příliš nákladné mimosoudní postupy“. Podle odstavce 4 uvedeného ustanovení „[t]ímto článkem nejsou dotčena vnitrostátní soudní řízení“.
56.      Soudní dvůr vyložil článek 34 zmíněné směrnice v tom smyslu, že nebrání uplatnění sukcesivního režimu, ovšem neukládá ani povinnost jej uplatňovat(17).
57.      V oblasti podobné té, na kterou se vztahuje směrnice 2014/61, tedy unijní právo nebrání takovému paralelnímu režimu, jako je režim dotčený ve věci v původním řízení.
4.      Cíle směrnice 2014/61
58.      Zbývá posoudit, zda takový výklad potvrzují i cíle, které vedly k přijetí směrnice 2014/61.
59.      V tomto ohledu, jak vyplývá zejména z čl. 1 odst. 1 směrnice 2014/61, vykládaného ve světle bodů 2, 9, 13 a 14 jejího odůvodnění, je jejím cílem usnadnit a podpořit rychlé zavádění vysokorychlostních sítí elektronických komunikací, zejména podporou společného využívání existující fyzické infrastruktury.
60.      Je nutno připustit, jak zdůraznily společnost Telekom a předkládající soud, že uvedeného cíle by bylo lépe dosaženo, kdyby směrnice 2014/61 ukládala členským státům povinnost zavést sukcesivní režim. Cílem mimosoudních řízení je totiž rychleji řešit spory a snižovat náklady, čímž se usnadní přístup k fyzické infrastruktuře, a tím i rychlé zavádění sítí upravené uvedenou směrnicí(18).
61.      Z důvodů, které uvádím níže, se však nedomnívám, že by paralelní režim cílům směrnice 2014/61 odporoval.
62.      Zaprvé podle čl. 1 odst. 2 a 3 směrnice 2014/61 vykládaného ve světle bodu 11 jejího odůvodnění stanoví uvedená směrnice minimální požadavky týkající se přístupu k fyzické infrastruktuře. Harmonizace provedená dotčenou směrnicí proto podle všeho nezachází až tak daleko, aby vyžadovala zavedení sukcesivního režimu na úkor soudních řízení. Je pravda, že členské státy takový režim zavést mohou, nejsou ale povinny tak učinit. Mám za to, že k dosažení cílů dotčené směrnice v podstatě stačí učinit mimosoudní řízení dostupným; není nutné prohlásit je za závazné.
63.      V této souvislosti je třeba zdůraznit, že fungování a efektivita správních orgánů a soudů se mohou v jednotlivých členských státech lišit. Je tedy patrně rozumné přiznat členským státům v tomto ohledu určitý prostor pro uvážení. Některé členské státy mohou považovat zavedení sukcesivního režimu za vhodné k tomu, aby se snížila zátěž soudního systému, jiné nikoli(19).
64.      Zadruhé, jak tvrdí společnost Telekom, spory týkající se přístupu k existující fyzické infrastruktuře v oblasti telekomunikací mohou vyžadovat určitou úroveň odbornosti. Nedomnívám se však, že by vnitrostátní soud prvního stupně nebyl schopen takový úkol plnit, když je v zásadě vyžadováno nastavení spravedlivých a přiměřených podmínek přístupu (čl. 3 odst. 5 první a třetí pododstavec směrnice 2014/61). V každém případě stanovení poplatků za přístup k fyzické infrastruktuře telekomunikací patrně nevyžaduje centralizované sledování prováděné regulačním subjektem, jako tomu bylo třeba v případě poplatků za využívání železniční infrastruktury projednávaných ve věci, v níž byl vydán rozsudek CTL Logistics(20).
65.      Docházím tedy k závěru, že takový paralelní režim, jako je režim dotčený v projednávané věci, je v souladu s cíli směrnice 2014/61.
66.      Navrhuji tudíž odpovědět na první otázku tak, že čl. 3 odst. 4 a čl. 3 odst. 5 druhý pododstavec směrnice 2014/61 musí být vykládány v tom smyslu, že nebrání vnitrostátní právní úpravě, podle které má provozovatel sítě právo žádat o vyřešení sporu týkajícího se přístupu k existující fyzické infrastruktuře buď formou návrhu podaného k orgánu pro řešení sporů, nebo formou žaloby podané k obecnému soudu.
B.      Ke druhé předběžné otázce
1.      Úvodní poznámky
67.      Druhá otázka se týká čl. 3 odst. 5 druhého pododstavce směrnice 2014/61 vykládaného ve světle zásad rovnocennosti a efektivity a článku 47 Listiny. Považuji za nezbytné uvést v tomto ohledu dvě poznámky.
68.      Zaprvé vzhledem k tomu, že předkládající soud neuvedl žádnou skutečnost, která by Soudnímu dvoru umožňovala posoudit dodržení zásady rovnocennosti, je v projednávané věci předmětem posuzování pouze zásada efektivity.
69.      Zadruhé předkládající soud staví zásadu efektivity a článek 47 Listiny na roveň. To vyvolává otázku, zda je nezbytná analýza obou uvedených norem, nebo zda má být projednávaná věc posouzena z hlediska pouze jedné z nich(21).
70.      S ohledem na důvody uvedené v předkládacím rozhodnutí se nicméně domnívám, že předkládající soud se na jedné straně táže, zda zásada efektivity brání vnitrostátnímu procesnímu pravidlu, podle kterého musí být mimosoudní řízení zastaveno, pokud některá ze stran následně zahájí řízení se stejným předmětem u soudu. Na druhé straně má předkládající soud patrně pochybnosti o tom, zda by takové procesní pravidlo přesto nemohlo být nezbytné s ohledem na právo na účinnou právní ochranu, zejména z toho důvodu, aby se zabránilo vydání vzájemně neslučitelných rozhodnutí a bylo zajištěno dodržení zásady právní jistoty.
71.      V podstatě lze říci, že přinejmenším z pohledu předkládajícího soudu může existovat zjevný rozpor mezi zajištěním účinnosti práv vyplývajících ze směrnice 2014/61 a zaručením práva na účinnou právní ochranu(22). Je tedy nezbytné analyzovat dotčené vnitrostátní procesní pravidlo jak z hlediska zásady efektivity, tak z hlediska práva na účinnou právní ochranu, aby bylo nalezeno vyvážené řešení, které brání vzniku zjevného rozporu, na který upozorňuje předkládající soud.
72.      Podstatou druhé otázky předkládajícího soudu tedy je, zda čl. 3 odst. 5 druhý pododstavec směrnice 2014/61 a zásada efektivity musí být vykládány v tom smyslu, že brání vnitrostátnímu procesnímu pravidlu, podle něhož musí být řízení o řešení sporu před příslušným vnitrostátním orgánem pro řešení sporů zastaveno, pokud jedna ze stran v průběhu takového řízení před uvedeným orgánem zahájí řízení se stejným předmětem u příslušného soudu. V případě kladné odpovědi si předkládající soud klade otázku, zda není takové vnitrostátní procesní pravidlo přece jen vyžadováno článkem 47 Listiny.
2.      Zásada efektivity
73.      Již od vydání rozsudku Rewe-Zentralfinanz a Rewe-Zentral(23) podle ustálené judikatury Soudního dvora platí, že při neexistenci unijní právní úpravy v dané oblasti je na vnitrostátním právním řádu každého členského státu, aby určil příslušné soudy a upravil procesní podmínky soudních řízení určených k zajištění ochrany práv, která jednotlivcům vyplývají z unijního práva. Uvedené podmínky však nesmí být méně příznivé než ty, kterými se řídí obdobné situace vnitrostátní povahy (zásada rovnocennosti), a nesmí v praxi znemožňovat nebo nadměrně ztěžovat výkon práv přiznaných unijním právním řádem (zásada efektivity).
74.      Podmínkou uplatnění zásady efektivity tedy je, aby neexistovala žádná unijní procesní pravidla, která upravují prostředky určené k zajištění ochrany práv, která jednotlivcům vyplývají z unijního práva.
75.      Ve vztahu ke směrnici 2014/61 v tomto ohledu z mé analýzy první otázky vyplývá, že i) členské státy musí zavést mimosoudní řízení pro řešení sporů týkající se přístupu k fyzické infrastruktuře (čl. 3 odst. 4), ii) každá ze stran by měla mít právo podat odvolání proti rozhodnutí orgánu pro řešení sporů k soudu (čl. 10 odst. 6) a iii) každá strana by měla mít možnost předložit spor soudu (čl. 3 odst. 5 druhý pododstavec).
76.      Směrnice 2014/61 však nestanoví žádná pravidla přednosti, která by se měla uplatnit mezi prostředky nápravy podle bodů i) a iii) výše. Z toho vyplývá, že na veškerá vnitrostátní procesní pravidla určující takovou přednost se vztahuje zásada procesní autonomie, s výhradou dodržení zásad rovnocennosti a efektivity.
77.      V tomto ohledu podle ustálené judikatury Soudního dvora platí, že každý případ, ve kterém vystává otázka, zda vnitrostátní procesní předpis činí použití unijního práva nemožným, nebo jej nadměrně ztěžuje, je třeba posuzovat s přihlédnutím k úloze tohoto předpisu v celém řízení, průběhu řízení a zvláštnostem řízení před různými vnitrostátními orgány. Z hlediska uvedené analýzy je třeba případně zohlednit základní zásady vnitrostátního soudního systému jako například zásadu ochrany práva na obhajobu, zásadu právní jistoty a řádný průběh řízení(24).
78.      Za okolností projednávané věci je třeba připomenout, že podle bodu 9 odůvodnění směrnice 2014/61 by opatření, jejichž cílem je zvýšit efektivitu využití existující infrastruktury, měla poskytnout významný příspěvek k zajištění rychlého a rozsáhlého budování vysokorychlostních sítí elektronických komunikací, což je cílem této směrnice.
79.      Kterýkoli provozovatel sítě má tedy právo na přístup k fyzické infrastruktuře jiného provozovatele, pokud jsou splněny podmínky stanovené v čl. 3 odst. 2 směrnice 2014/61 a pokud v souladu s odstavcem 3 uvedeného ustanovení provozovatel infrastruktury neuvede žádné objektivní, transparentní a přiměřené důvody pro odepření přístupu.
80.      Zavedení řízení pro řešení sporů týkajících se přístupu k fyzické infrastruktuře, v jehož rámci musí orgán pro řešení sporů v zásadě rozhodnout v nejkratší možné době a v každém případě do čtyř měsíců(25), jednoznačně usnadňuje přístup k existující fyzické infrastruktuře, čímž dále podporuje dosažení účelu směrnice 2014/61.
81.      V projednávané věci společnost Telekom takové řízení zahájila, aby se domáhala přístupu k fyzické infrastruktuře společnosti T‑2. Společnost T‑2 následně předložila věc soudu a domáhala se určení, že společnost Telekom nemá právo na přístup k fyzické infrastruktuře společnosti T‑2. Podle vnitrostátního práva musí být za takových okolností řízení před orgánem pro řešení sporů automaticky zastaveno.
82.      Podle mého názoru tím dochází k nadměrnému ztížení, resp. praktickému znemožnění výkonu práva společnosti Telekom na včasný přístup k fyzické infrastruktuře společnosti T‑2, které je zaručeno v čl. 3 odst. 2 směrnice 2014/61 vykládaném ve světle bodu 9 odůvodnění. Navíc je tím narušena plná účinnost (užitečný účinek) institutu mimosoudního řešení sporů zakotveného v čl. 3 odst. 4 směrnice 2014/61(26).
83.      Možnost obrátit se na orgán pro řešení sporů a tím dosáhnout rychlého vyřešení sporu týkajícího se přístupu k fyzické infrastruktuře nebo podmínek takového přístupu, má totiž za cíl zajistit účinnost práva na přístup. V situaci, kdy se hospodářský subjekt de facto rozhodl předložit věc orgánu pro řešení sporů, a nikoli občanskoprávnímu soudu, je automatické zastavení řízení u orgánu pro řešení sporů poté, co protistrana věc se stejným předmětem předložila soudu, v rozporu se zásadou efektivity a plnou účinností čl. 3 odst. 4 směrnice 2014/61.
84.      V projednávané věci ze spisu, který má Soudní dvůr k dispozici, vyplývá, že řízení před orgánem pro řešení sporů a řízení před občanskoprávním soudem se týkají stejného předmětu. Žádná ze zúčastněných stran ostatně tuto premisu nezpochybnila. Ve skutečnosti lze dokonce žalobu na určení, že provozovateli sítě nemá být poskytnut přístup k fyzické infrastruktuře, považovat za pouhou obranu proti návrhu, který byl podán jako první u orgánu pro řešení sporů a je u něj projednáván, uplatněnou ve formě nezávislého řízení zahájeného u obecného soudu(27). V každém případě je na předkládajícím soudu, aby se ujistil, že se obě probíhající řízení týkají naprosto stejného předmětu a že neexistují žádné další důvody, které by odůvodňovaly následné zahájení řízení u soudu(28).
3.      Právo na účinnou právní ochranu
85.      V bodě 76 tohoto stanoviska jsem uvedl, že směrnice 2014/61 nestanoví žádná pravidla přednosti mezi mimosoudními postupy řešení sporů a soudními řízeními týkajícími se stejného předmětu.
86.      Je tedy v zásadě na členských státech, které se rozhodnou provést článek 3 směrnice 2014/61 zavedením paralelního režimu, aby přijaly pravidla určující praktické podmínky uplatňování prostředků nápravy zakotvených v uvedeném ustanovení.
87.      V projednávané věci vnitrostátní zákonodárce skutečně taková pravidla přijal. Z mé analýzy provedené v předchozím oddíle ovšem vyplývá, že uvedená pravidla mohou nadměrně ztěžovat nebo prakticky znemožňovat výkon práv přiznaných provozovatelům sítí, kteří se domáhají přístupu k existující fyzické infrastruktuře podle směrnice 2014/61. Za těchto okolností je v zásadě úkolem vnitrostátních orgánů, včetně soudů a příslušných orgánů pro mimosoudní řešení sporů, aby zajistily účinnou ochranu práv vyplývajících ze směrnice 2014/61 tím, že nebudou uplatňovat pravidlo vnitrostátního práva, podle kterého musí být řízení u orgánu pro řešení sporů zastaveno.
88.      Takovéto neuplatňování uvedeného pravidla, a tedy potřeba zajistit plnou účinnost směrnice 2014/61, mohou nicméně potenciálně vyvolat jistý problém: v případě neexistence pravidel přednosti vyvolává paralelní vedení dvou řízení týkajících se stejného předmětu riziko vydání vzájemně neslučitelných rozhodnutí, což způsobí právní nejistotu. Takovou situaci by bylo možné považovat za omezení práva na účinnou právní ochranu zaručeného článkem 47 Listiny(29).
89.      Z ustálené judikatury však vyplývá, že základní práva nejsou absolutními výsadami a mohou být předmětem omezení. Podle čl. 52 odst. 1 Listiny může být omezení práva na účinné prostředky nápravy před soudem ve smyslu článku 47 Listiny odůvodněné pouze tehdy, pokud je stanoveno zákonem, respektuje podstatu uvedeného práva a při dodržení zásady proporcionality je nezbytné a skutečně odpovídá cílům obecného zájmu, které uznává Evropská unie, nebo potřebě ochrany práv a svobod druhého(30).
90.      V projednávané věci, zaprvé zajištění účinnosti práva na přístup k existující fyzické infrastruktuře zaručeného v čl. 3 odst. 2 směrnice 2014/61, zejména tím, že provozovateli umožňuje dosáhnout rychlého vyřešení sporu týkajícího se takového přístupu, které je zaručeno
čl. 3 odst. 4 uvedené směrnice, nutně představuje cíl obecného zájmu, který Unie uznává.
91.      Zadruhé paralelní vedení dvou řízení je podle všeho k dosažení uvedeného cíle nezbytné. Lze tvrdit, že stanovení zásady přednosti prvního orgánu, kterému byla věc předložena a kterým byl v projednávané věci orgán pro řešení sporů, by zajistilo účinnost práva na přístup k fyzické infrastruktuře a současně snížilo riziko vydání vzájemně neslučitelných rozhodnutí(31). Tím by však bylo rovněž omezeno právo druhé strany na účinnou právní ochranu, neboť by to znamenalo přerušení nebo zastavení soudního řízení. Navíc vzhledem k tomu, že směrnice 2014/61 nestanoví žádná pravidla přednosti, nedomnívám se, že by členským státům nutně musela být uložena povinnost respektovat zásadu přednosti orgánu, kterému byla věc předložena jako prvnímu.
92.      Zatřetí mám za to, že riziko vydání vzájemně neslučitelných rozhodnutí snižují následující aspekty.
93.      Pokud je rozhodnutí orgánu pro řešení sporů vydáno před vydáním rozsudku soudu, bude uvedené rozhodnutí v prvé řadě závazné, a tedy vymahatelné provozovatelem, který se domáhá přístupu k fyzické infrastruktuře(32). Tím je cíl směrnice 2014/61 naplněn.
94.      Stejně tak, jak uvedla Komise na jednání, bude takové rozhodnutí jistě užitečné pro soud rozhodující v téže věci(33). S ohledem na odbornost orgánu pro řešení sporů totiž jeho rozhodnutí může vnitrostátní soud zbavit povinnosti vyžádat si znalecký posudek, a tím soudní řízení urychlit. Kromě toho, aniž jsou dotčena podrobnější vnitrostátní pravidla, která stanoví účinky správních rozhodnutí v občanskoprávním řízení, může vnitrostátní soud na rozhodnutí orgánu pro řešení sporů odkázat v rámci odůvodnění svého rozhodnutí(34).
95.      S výhradou dodržení zásad rovnocennosti a efektivity se také může uplatnit jakékoli jiné vnitrostátní procesní pravidlo, které je způsobilé snížit riziko vydání vzájemně neslučitelných rozhodnutí, zejména v případě podání odvolání proti rozhodnutí orgánu pro řešení sporů ke správnímu soudu(35).
96.      S ohledem na výše uvedené docházím k závěru, že čl. 3 odst. 5 druhý pododstavec směrnice 2014/61, vykládaný ve světle zásady efektivity, musí být vykládán v tom smyslu, že brání vnitrostátnímu procesnímu pravidlu, podle kterého musí být řízení o řešení sporu před příslušným vnitrostátním orgánem pro řešení sporů zastaveno, pokud jedna ze stran v průběhu takového řízení před uvedeným orgánem zahájí řízení se stejným předmětem u příslušného soudu. Takové vnitrostátní procesní pravidlo navíc není vyžadováno právem na účinnou právní ochranu zakotveným v článku 47 Listiny.
97.      Pokud Soudní dvůr navzdory mému návrhu dospěje k závěru, že zásada efektivity takovému vnitrostátnímu procesnímu pravidlu nebrání, resp. že takové pravidlo je článkem 47 Listiny vyžadováno, měl by předkládající soud přesto zajistit, aby jediným účelem soudního řízení zahájeného v době, kdy probíhá mimosoudní řízení týkající se stejného předmětu, nebylo to, aby byla strana, která se domáhá přístupu k fyzické infrastruktuře, zbavena možnosti rychlého vyřešení sporu. V tomto ohledu by měl předkládající soud zohlednit zejména skutečnosti uvedené v bodě 84 tohoto stanoviska.
98.      Dospěje-li předkládající soud k opačnému závěru, musí použít jakékoli vnitrostátní procesní pravidlo, které má k dispozici, aby zamezil zneužití řízení(36).
V.      Závěry
99.      S ohledem na všechny výše uvedené úvahy navrhuji Soudnímu dvoru, aby na předběžné otázky Nejvyššího soudu Republiky Slovinsko (Vrhovno sodišče Republike Slovenije) odpověděl následovně:
„1)      Článek 3 odst. 4 a čl. 3 odst. 5 druhý pododstavec směrnice Evropského parlamentu a Rady 2014/61/EU ze dne 15. května 2014 o opatřeních ke snížení nákladů na budování vysokorychlostních sítí elektronických komunikací
musí být vykládán v tom smyslu, že nebrání vnitrostátní právní úpravě, podle které má provozovatel sítě právo žádat o vyřešení sporu týkajícího se přístupu k existující fyzické infrastruktuře buď formou návrhu podaného k příslušnému vnitrostátnímu orgánu pro řešení sporů, nebo formou žaloby podané k obecnému soudu.
2)      Článek 3 odst. 5 druhý pododstavec směrnice 2014/61 ve světle zásady efektivity
musí být vykládán v tom smyslu, že brání vnitrostátnímu procesnímu pravidlu, podle kterého musí být řízení o řešení sporu před příslušným vnitrostátním orgánem pro řešení sporů zastaveno, pokud jedna ze stran v průběhu takového řízení před uvedeným orgánem zahájí řízení se stejným předmětem u příslušného soudu. Takové vnitrostátní procesní pravidlo není vyžadováno právem na účinnou právní ochranu zakotveným v článku 47 Listiny základních práv Evropské unie.“
1–      Původní jazyk: angličtina.
2–      Směrnice Evropského parlamentu a Rady ze dne 15. května 2014 o opatřeních ke snížení nákladů na budování vysokorychlostních sítí elektronických komunikací (Úř. věst. 2014, L 155, s. 1).
3–      Viz bod 14 tohoto stanoviska.
4–      V tomto smyslu viz rozsudky ze dne 20. března 1986, Tissier (35/85, EU:C:1986:143, bod 9), a ze dne 5. března 2026, Daraa (C‑458/24, EU:C:2026:146, bod 40).
5–      Rozsudky ze dne 17. listopadu 1983, Merck (292/82, EU:C:1983:335, bod 12), a ze dne 5. března 2026, Erdrich Umformtechnik (C‑828/24, EU:C:2026:154, bod 24).
6–      Nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) 2016/679 ze dne 27. dubna 2016 o ochraně fyzických osob v souvislosti se zpracováním osobních údajů a o volném pohybu těchto údajů a o zrušení směrnice 95/46/ES (obecné nařízení o ochraně osobních údajů) (Úř. věst. 2016, L 119, s. 1).
7–      Rozsudek ze dne 12. ledna 2023, Nemzeti Adatvédelmi és Információszabadság Hatóság (C‑132/21, EU:C:2023:2, bod 33, dále jen „rozsudek Nemzeti Adatvédelmi és Információszabadság Hatóság“).
8–      Rozsudek Nemzeti Adatvédelmi és Információszabadság Hatóság (body 34 a 35). Pokud jde o kontext a cíle sledované nařízením 2016/679, viz body 36 až 44 uvedeného rozsudku.
9–      Směrnice Evropského parlamentu a Rady ze dne 26. února 2001 o přidělování kapacity železniční infrastruktury, zpoplatnění železniční infrastruktury a o vydávání osvědčení o bezpečnosti (Úř. věst. 2001, L 75, s. 29, Zvl. vyd. 07/05, s. 404). Uvedená směrnice byla s účinností od 17. června 2015 zrušena a nahrazena směrnicí Evropského parlamentu a Rady 2012/34/EU ze dne 21. listopadu 2012 o vytvoření jednotného evropského železničního prostoru (Úř. věst. 2012, L 343, s. 32).
10–      V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 9. listopadu 2017, CTL Logistics (C‑489/15, EU:C:2017:834, bod 45).
11–      V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 9. listopadu 2017, CTL Logistics (C‑489/15, EU:C:2017:834, bod 86).
12–      Dále podotýkám, že všechna ustanovení směrnice 2014/61 upravující možnost obrátit se na orgán pro řešení sporů jsou nyní sloučena v článku 13 nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) 2024/1309 ze dne 29. dubna 2024 o opatřeních ke snížení nákladů na budování gigabitových sítí elektronických komunikací, o změně nařízení (EU) 2015/2120 a o zrušení směrnice 2014/61/EU (akt o gigabitové infrastruktuře) (Úř. věst. L, 2024/1309, oprava Úř. věst. L, 2024/90315). V tomto smyslu viz srovnávací tabulka obsažená v příloze uvedeného nařízení.
13–      Podle čl. 18 odst. 1 nařízení 2024/1309 a s výhradou odchylky stanovené v odstavci 2 uvedeného článku byla směrnice 2014/61 zrušena s účinkem ode dne 12. listopadu 2025.
14–      Viz bod 39 tohoto stanoviska.
15–      Směrnice Evropského parlamentu a Rady ze dne 11. prosince 2018, kterou se stanoví evropský kodex pro elektronické komunikace (Úř. věst. 2018, L 321, s. 36).
16–      Směrnice Evropského parlamentu a Rady ze dne 7. března 2002 o univerzální službě a právech uživatelů týkajících se sítí a služeb elektronických komunikací (směrnice o univerzální službě) (Úř. věst. 2002, L 108, s. 51; Zvl. vyd. 13/29, s. 367). Uvedená směrnice byla zrušena směrnicí 2018/1972. Článek 34 směrnice 2002/22 v podstatě odpovídá článku 25 směrnice 2018/1972.
17–      Rozsudek ze dne 18. března 2010, Alassini a další (C‑317/08 až C‑320/08, EU:C:2010:146, body 42 až 44, dále jen „rozsudek Alassini a další“).
18–      Obdobně viz rozsudek Alassini a další (body 45 a 65).
19–      Obdobně viz rozsudek Alassini a další (bod 64).
20–      Rozsudek ze dne 9. listopadu 2017 (C‑489/15, EU:C:2017:834, body 57 a 58).
21–      Soudní dvůr dosud neměl příležitost plně objasnit vztah mezi zásadou efektivity a právem na účinnou právní ochranu v situacích spadajících do rámce vnitrostátní procesní autonomie (viz mé stanovisko ve věci Finanmadrid EFC, C‑49/14, EU:C:2015:746, bod 85). Uvedenou otázkou se následně zabývalo několik generálních advokátů (zmíněných v mém stanovisku ve věci Finanmadrid EFC, C‑49/14, EU:C:2015:746, poznámka pod čarou 28) a rozsáhle bylo o této otázce
pojednáno v právnické literatuře (mimo jiné viz Prechal, S. a Widdershoven, R., „Redefining the Relationship between ‚Rewe-effectiveness‘ and Effective Judicial Protection“, Review of European Administrative Law, sv. 4, č. 2, 2011, s. 31 až 50, a Krommendijk, J., „Is there light on the horizon? The distinction between ‚Rewe effectiveness‘ and the principle of effective judicial protection in Article 47 of the Charter after Orizzonte“, Common Market Law Review, sv. 53, č. 5, 2016, s. 1395 až 1418). V této souvislosti měl Soudní dvůr na jedné straně za to, že požadavek efektivity v podstatě vyjadřuje obecnou povinnost členských států zajistit soudní ochranu práv, která jednotlivcům vyplývají z práva Unie (viz zejména rozsudek Alassini a další, bod 49). Kromě toho v rozsudcích, jako je například rozsudek ze dne 22. prosince 2010, DEB (C‑279/09, EU:C:2010:811, body 27 až 29), Soudní dvůr vycházel především ze zásady účinné soudní ochrany, přestože předkládající soud formuloval otázku pouze s odkazem na zásadu efektivity. Na druhé straně může být věc posuzována pouze z hlediska zásady efektivity, pokud například dotčené vnitrostátní pravidlo spadá do působnosti správního řízení (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 27. června 2018, Diallo, C‑246/17, EU:C:2018:499, bod 45). Kromě toho platí, že vnitrostátní procesní pravidlo nesplňující požadavek efektivity, které se může jevit jako méně přísné, je rovněž v rozporu s článkem 47 Listiny ve spojení s čl. 52 odst. 1 Listiny (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 3. dubna 2025, Barouk, C‑283/24, EU:C:2025:236, body 41 a 42). Další analyzování dotčeného vnitrostátního procesního pravidla ve světle článku 47 Listiny je tedy podle všeho nadbytečné. V některých specifických oblastech, jako je ochrana spotřebitele, však může ochrana přiznaná zásadou efektivity nahradit ochranu podle článku 47 Listiny (v tomto smyslu viz mé stanovisko ve věci Finanmadrid EFC, C‑49/14, EU:C:2015:746, body 89 až 92).
22–      Pokud jde o situace, v nichž jsou zásada efektivity a právo na účinnou právní ochranu patrně v rozporu a je nutné je uvést do souladu, viz Peers, S., Hervey, T., Kenner, J. A Ward, A. (eds.), The EU Charter of Fundamental Rights, A Commentary, Hart Publishing, 2021, s. 1258.
23–      Rozsudek ze dne 16. prosince 1976 (33/76, EU:C:1976:188).
24–      Rozsudek ze dne 14. prosince 1995, van Schijndel a van Veen (C‑430/93 a C‑431/93, EU:C:1995:441, bod 19).
25–      Článek 3 odst. 5 druhý pododstavec směrnice 2014/61.
26–      Obdobně viz rozsudek ze dne 14. dubna 2016, Sales Sinués a Drame Ba (C‑381/14 a C‑385/14, EU:C:2016:252, bod 36).
27–      Obdobně viz rozsudek ze dne 8. prosince 1987, Gubisch Maschinenfabrik (144/86, EU:C:1987:528, bod 16). Uvedený rozsudek se sice týká institutu překážky litispendence v kontextu Úmluvy ze dne 27. září 1968 o soudní příslušnosti a výkonu rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (Bruselská úmluva), nicméně ilustruje situaci, kdy je žaloba podána za účelem zablokování probíhajícího řízení zahájeného protistranou.
28–      K výrazu „stejný předmět“, byť v kontextu ustanovení, která jsou nyní čl. 29 odst. 1 nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 1215/2012 ze dne 12. prosince 2012 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (Úř. věst. 2012, L 351, s. 1) a čl. 136 odst. 1 nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) 2017/1001 ze dne 14. června 2017 o ochranné známce Evropské unie (Úř. věst. 2017, L 154, s. 1), viz rozsudek ze dne 19. října 2017, Merck (C‑231/16, EU:C:2017:771, body 39 a 40 a citovaná judikatura).
29–      V tomto smyslu viz rozsudek Nemzeti Adatvédelmi és Információszabadság Hatóság (body 51, 53 a 56) a rozsudek ze dne 13. července 2023, Ferrovienord (C‑363/21 a C‑364/21, EU:C:2023:563, bod 98). V judikatuře Evropského soudu pro lidská práva byla vzájemně neslučitelná soudní rozhodnutí vydaná v podobných věcech, byť se netýkala stejných účastníků řízení ani stejných skutkových okolností, vždy posuzována na základě zásady právní jistoty zakotvené v čl. 6 odst. 1 Evropské úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod, podepsané v Římě dne 4. listopadu 1950. V tomto smyslu viz rozsudek ESLP ze dne 20. října 2011, Nejdet Şahin a Perihan Şahin v. Turecko, CE:ECHR:2011:1020JUD001327905 body 56 až 58; rozsudek ESLP ze dne 29. listopadu 2016, Lupeni Greek Catholic Parish a další v. Rumunsko, CE:ECHR:2016:1129JUD007694311, bod 116; a rozsudek ESLP ze dne 8. června 2023, Aydin a další v. Turecko, CE:ECHR:2023:0516DEC002372111, bod 60.
30–      Rozsudek ze dne 27. září 2017, Puškár (C‑73/16, EU:C:2017:725, bod 62 a citovaná judikatura). Viz též rozsudky Alassini a další (bod 63) a Nemzeti Adatvédelmi és Információszabadság Hatóság (bod 51).
31–      Takový přístup je zakotven v článku 132 nařízení 2017/1001, který stanoví, že „[n]eexistují-li zvláštní důvody pokračovat v řízení“, je k rozhodnutí příslušná první instance, u níž byl spor o platnost ochranné známky EU zahájen [viz rozsudek ze dne 8. června 2023, LM (Protinávrh na prohlášení neplatnosti), C‑654/21, EU:C:2023:462, bod 53]. Pokud jde obecně o pravidla přednosti, viz stanovisko generálního advokáta J. Richarda de la Tour ve věci Nemzeti Adatvédelmi és Információszabadság Hatóság (C‑132/21, EU:C:2022:661, body 68 a 69).
32–      Viz čl. 3 odst. 5 první pododstavec směrnice 2014/61.
33–      V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 27. září 2017, Puškár (C‑73/16, EU:C:2017:725, bod 66).
34–      Rozsudek ze dne 27. října 2022, DB Station & Service (C‑721/20, EU:C:2022:832, bod 83).
35–      Obdobně viz rozsudek ze dne 13. července 2023, Ferrovienord (C‑363/21 a C‑364/21, EU:C:2023:563, bod 98).
36–      Pokud jde o srovnávací studii o zneužívání procesních práv, viz Taruffo, M., Abuse of Procedural Rights: Comparative Standards of Procedural Fairness, Kluwer Law International, 1999.