62007CC0239
STANOVISKO GENERÁLNÍ ADVOKÁTKY
JULIANE KOKOTT
přednesené dne 12. června 2008 (
1
)
Věc C-239/07
Řízení o kontrole ústavnosti
zahájené
Juliusem Sabatauskasem a dalšími
„Vnitřní trh s elektřinou — Směrnice 2003/54/ES — Článek 20 — Přenosové a distribuční soustavy — Přístup třetích osob — Povinnosti členských států — Volný přístup třetích osob k soustavám pro přenos a distribuci elektřiny“
I – Úvod
1.
Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2003/54/ES ze dne 26. června 2003 o společných pravidlech pro vnitřní trh s elektřinou (dále jen „směrnice 2003/54“) (
2
) upravuje mimo jiné přístup třetích osob k elektrizačním soustavám. V rámci přezkumu úpravy týkající se připojení k soustavě ve vnitrostátním prováděcím zákoně žádá Lietuvos Respublikos Konstitucinis Teismas (Ústavní soud Litevské republiky) o výklad směrnice.
2.
Sporná vnitrostátní právní úprava stanoví, že se zákazníci musí v první řadě nechat připojit k distribuční soustavě. Přímý přístup k nadřazené přenosové soustavě získá zákazník pouze tehdy, pokud provozovatel distribuční soustavy odmítne připojení ke své soustavě z technických důvodů. Pro určité zákazníky by však bylo atraktivnější si svobodně vybrat připojení k přenosové soustavě, aby nemuseli nést náklady na přepojení do distribuční soustavy. Není jasné, zda čl. 20 odst. 1 směrnice 2003/54, který upravuje přístup třetích osob k soustavě, zajišťuje příslušné právo volby.
II – Právní rámec
A – Právo Společenství
3.
Článek 2 směrnice 2003/54 obsahuje mimo jiné následující definice pojmů:
„3)
‚přenosem‘ [se rozumí] přeprava elektřiny propojenou přenosovou soustavou velmi vysokého napětí a vysokého napětí s cílem dodávek elektřiny konečným spotřebitelům nebo distribučním podnikům, avšak s vyloučením dodávek samotných;
[…]
5)
‚distribucí‘ [se rozumí] přenos elektřiny distribuční soustavou vysokého, středního a nízkého napětí s cílem jejích dodávek zákazníkům, avšak s vyloučením dodávek samotných;
[…]
12)
‚oprávněnými zákazníky‘ [se rozumějí] zákazníci, kteří mohou volně nakupovat elektřinu od dodavatele, jehož si zvolí ve smyslu článku 21 této směrnice;
[…]
18)
‚uživatelem soustavy‘ [se rozumí] fyzická nebo právnická osoba napájející přenosovou nebo distribuční soustavu nebo zásobovaná z některé z nich;
19)
‚dodávkami‘ [se rozumí] prodej, včetně dalšího prodeje, elektřiny zákazníkům;
[…]“
4.
Článek 3 směrnice upravuje povinnosti veřejné služby, které členské státy mohou uložit elektroenergetickým podnikům, a ochranu spotřebitele. Odstavce 2, 3, 5 a 8 tohoto ustanovení znějí následovně (výňatek):
„2.   S plným ohledem na související ustanovení Smlouvy, zejména na její článek 86, mohou členské státy uložit z důvodů obecného hospodářského zájmu podnikům působícím v elektroenergetice povinnosti veřejné služby, které se mohou týkat bezpečnosti, včetně zabezpečení dodávek, pravidelnosti, kvality a cen dodávek, jakož i ochrany životního prostředí, včetně energetické účinnosti a ochrany klimatu. Tyto povinnosti musí být jasně vymezeny, být průhledné, nediskriminační, kontrolovatelné a zaručovat rovnost přístupu pro elektroenergetické podniky Evropské unie k zákazníkům v jednotlivých členských státech.
3.   Členské státy zabezpečí, aby alespoň všichni zákazníci v domácnostech, a pokud to členské státy uznají za vhodné, i malé podniky (především podniky s méně než 50 zaměstnanci a s ročním obratem nebo bilanční sumou nejvýše 10 milionů eur) mohli využívat univerzální služby, což znamená mít na jejich území právo na dodávky elektřiny ve stanovené kvalitě za přiměřené, jednoduše a jasně srovnatelné a průhledné ceny. […] Členské státy uloží distribučním podnikům povinnost připojit zákazníky do své soustavy za podmínek a při dodržení sazeb stanovených postupem podle čl. 23 odst. 2.
[…]
5.   Členské státy přijmou vhodná opatření na ochranu konečných spotřebitelů, a zejména zabezpečí, aby existovaly dostatečné záruky na ochranu ohrožených spotřebitelů, včetně opatření na zabránění jejich odpojení. […] Členské státy zabezpečí vysokou úroveň ochrany zákazníka, zejména s ohledem na průhlednost týkající se smluvních podmínek, obecných informací a mechanismů řešení sporů. Členské státy zajistí, aby oprávněný zákazník byl skutečně schopen přejít k jinému dodavateli. Tato opatření musí zahrnovat opatření uvedená v příloze A, alespoň pokud jde o zákazníky v domácnostech.
[…]
8.   Členské státy se mohou rozhodnout neuplatňovat články 6, 7, 20 a 22, pokud by jejich použití právně nebo fakticky bránilo plnění povinností uložených elektroenergetickým podnikům z důvodů obecného hospodářského zájmu a pokud tím rozvoj obchodu nebude ovlivněn do té míry, že by to bylo v rozporu se zájmy Společenství. Zájmy Společenství mimo jiné zahrnují hospodářskou soutěž s ohledem na oprávněné zákazníky v souladu s touto směrnicí a s článkem 86 Smlouvy.“
5.
Článek 5 obsahuje následující technické předpisy:
„Členské státy zajistí, aby byla definována technická bezpečnostní kritéria a aby byly vypracovány a zveřejněny technické předpisy stanovící minimální technické konstrukční a provozní požadavky na připojení k síti výrobních zařízení, distribučních soustav, přímo připojených zákazníků, propojovacích vedení a přímých vedení. Tyto technické předpisy zabezpečí interoperabilitu systémů a musí být objektivní a nediskriminační. […]“
6.
Článek 20 směrnice upravuje přístup třetích osob k přenosové a distribuční soustavě následovně:
„1.   Členské státy zajistí zavedení systému pro přístup třetích osob k přenosové a distribuční soustavě na základě zveřejněných sazeb použitelných na oprávněné zákazníky a používaných objektivně a bez diskriminace mezi uživateli soustavy. Členské státy zajistí, aby tyto sazby nebo metody pro jejich výpočet byly před vstupem v platnost schváleny v souladu s článkem 23 a aby tyto sazby a metody – jsou-li schváleny jen metody – byly před vstupem v platnost zveřejněny.
2.   Provozovatel přenosové nebo distribuční soustavy může odmítnout přístup, pokud postrádá nezbytnou kapacitu. Pro takové odmítnutí musí být řádně podložené důvody, zejména s ohledem na článek 3. Pokud je to žádoucí a pokud došlo k odmítnutí přístupu, zajistí členské státy, aby provozovatel přenosové nebo distribuční soustavy poskytl náležité informace o opatřeních, která budou nezbytná k posílení soustavy. Osobě požadující takové informace může být účtován přiměřený poplatek odrážející náklady na jejich poskytnutí.“
7.
Článek 21 odst. 1 směrnice nařizuje postupné otevírání trhu. Podle něj byly členské státy povinny do 1. července 2004 rozšířit skupinu oprávněných zákazníků na všechny zákazníky mimo domácnosti a do konečně na všechny zákazníky.
B – Vnitrostátní právo
8.
K provedení směrnice 2003/54 byl zákon o elektřině změněn s účinností od 10. července 2004. Článek 15 odst. 2 zákona stanoví:
„Provozovatel přenosové soustavy musí zajistit, aby podmínky pro připojení zařízení elektrických generátorů, provozovatelů distribuční soustavy a zákazníků k přenosové soustavě byly v souladu se zákonnými požadavky a nebyly diskriminační. Zařízení zákazníka může být připojeno k přenosové soustavě pouze tehdy, pokud provozovatel distribuční soustavy odmítne, z důvodu stanovených technických nebo provozních požadavků, připojit k distribuční soustavě zařízení zákazníka, který je usazen na území uvedeném v licenci provozovatele distribuční soustavy.“
III – Spor v původním řízení, předběžná otázka a řízení
9.
V Litvě jsou zařízení převážné většiny zákazníků připojena k distribuční soustavě jednoho ze dvou provozovatelů distribuční soustavy. Mimoto pět průmyslových podniků disponuje licencí provozovatele distribuční soustavy a provozuje oblastní soustavy k zásobování obyvatelstva na velmi malém území nebo zásobování vlastních podniků. K přenosové soustavě je kromě provozovatelů distribuční soustavy (
3
) připojeno šest průmyslových podniků s vysokou spotřebou elektřiny. Jejich připojení bylo provedeno ještě v době existence SSSR, kdy se ještě nerozlišovalo mezi přenosovou a distribuční soustavou. Podle nového znění zákona o elektřině z roku 2004 zůstaly tyto podniky nadále připojeny k přenosové soustavě. Nová připojení k této soustavě jsou od té doby možná pouze na základě čl. 15 odst. 2 zákona.
10.
Dne 28. října 2004 podala skupina poslanců Seimas (litevský parlament) – dále jen „navrhovatelé“ – u Konstitucinis Teismas návrh na přezkoumání otázky, zda je čl. 15 odst. 2 zákona o elektřině v souladu s ústavou a se směrnicí 2003/54.
11.
Navrhovatelé mají za to, že ze směrnice vyplývá nárok zákazníka vybrat si svobodně soustavu, ke které si přeje být připojen. Seimas jako další zúčastněný se naopak domnívá, že tuto otázku směrnice neupravuje, nýbrž může být svobodně upravena členskými státy. V této souvislosti se odkazuje na dopis D/1255 A. Piebalgse, člena Evropské komise odpovědného za energii, ze dne 21. prosince 2005. Na otázku podniku komisař v tomto dopise uvedl: „Směrnice 2003/54 nezavazuje k tomu, aby bylo zákazníkovi uděleno právo vybrat si podle svého uvážení mezi připojením k přenosové soustavě nebo připojením k distribuční soustavě. Zákazník má právo být připojen k elektrické soustavě; o konkrétním provedení je třeba rozhodnout na základě zásady subsidiarity.“
12.
Podle názoru předkládajícího soudu potvrzuje znění čl. 20 odst. 1 směrnice 2003/54 názor navrhovatelů. Soud poukazuje dále na sociální cíle, které zákonodárce Společenství sleduje zejména v článku 3 směrnice. To zohledňuje vnitrostátní právní úprava tím, že chrání malé zákazníky před zdražením využívání soustavy. Poplatky za soustavu jsou uloženy jednotně všem zákazníkům, kteří odebírají elektřinu přes příslušnou soustavu. Pokud by se velkoodběratelé mohli připojit neomezeně k přenosové soustavě namísto k distribuční soustavě, vedlo by to ke snížení množství elektřiny vedené distribuční soustavou, a tím ke zvýšení nákladů na soustavu pro zbývající zákazníky.
13.
Vzhledem k těmto pochybnostem týkajícím se výkladu předložil Konstitucinis Teismas Soudnímu dvoru Evropských společenství žádost o rozhodnutí o následující předběžné otázce:
„Je třeba článek 20 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2003/54/ES ze dne 26. června 2003 o společných pravidlech pro vnitřní trh s elektřinou a o zrušení směrnice 96/92/ES vykládat tak, že členské státy musí přijmout právní úpravu, která přiznává třetím osobám právo vybrat si, zda chtějí být připojeny k soustavě pro přenos elektřiny, nebo k soustavě pro distribuci elektřiny, a že provozovatel dotčené soustavy je povinen umožnit jim přístup k této soustavě, pokud má elektrická soustava nezbytnou kapacitu?“
14.
V řízení před Soudním dvorem podali písemná vyjádření navrhovatelé v původním řízení, litevská, italská a finská vláda, jakož i Komise Evropských společenství a – s výjimkou italské vlády – se zúčastnili rovněž jednání.
IV – Právní posouzení
A – Přípustnost
15.
Podle ustálené judikatury z článku 234 ES vyplývá, že vnitrostátní soudy jsou oprávněny obrátit se na Soudní dvůr, pouze pokud před nimi probíhá spor a pokud rozhodují v rámci řízení, které má být ukončeno rozhodnutím, jež má charakter soudního rozhodnutí. (
4
)
16.
O postavení Konstitucinis Teismas jako soudu neexistují žádné pochybnosti. Ústavní soudy spadají rovněž do pojmu „soud“ ve smyslu článku 234 ES. (
5
)
17.
Krom toho je Konstitucinis Teismas ve sporu v původním řízení rovněž příslušný k vydání rozhodnutí, které má charakter soudního rozhodnutí. Nezáleží na tom, zda má řízení o přezkumu legality předpisů na návrh skupiny poslanců Seimas kontradiktorní charakter (
6
). Rozhodující je spíše, že řízení není správním řízením, v němž je účastníkem sporu na straně jedné jednotlivec a na straně druhé soud ve funkci správního orgánu (
7
). Krom toho soud nemůže být činný jako čistě poradní orgán (
8
).
18.
V tomto ohledu je třeba konstatovat, že původní řízení se týká přezkumu zákona, který již vstoupil v platnost. Nejedná se tedy o slyšení ústavního soudu během zákonodárného procesu. V řízení o přezkumu legality předpisů je ústavní soud naopak oprávněn prohlásit vnitrostátní zákon s účinností erga omnes za nepoužitelný, jak vysvětluje soud v žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce.
19.
Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce je tedy přípustná.
B – K předběžné otázce
20.
Před liberalizací trhu s elektřinou existovaly v mnoha členských státech oblastní monopoly dodavatelů elektřiny. Podnik poskytoval všechny služby nezbytné pro dodávky zákazníkům ve své oblasti. Vyráběl a prodával elektřinu a dodával ji přes vlastní elektrizační soustavy všem zákazníkům, kteří k nim byli připojeni.
21.
K liberalizaci vnitřního trhu s elektřinou stanovila již směrnice 96/92 (
9
), že postupně stále více zákazníků bude mít možnost vybírat si „jako oprávnění zákazníci“ svobodně svého dodavatele, od kterého odebírají elektřinu. V současnosti vyjadřují tento základní znak liberalizace body 4 a 20 odůvodnění směrnice 2003/54:
„(4)
Svobody, které evropským občanům zaručuje Smlouva (volný pohyb zboží, volný pohyb služeb a právo usazování), jsou možné jedině na zcela otevřeném trhu, který umožňuje spotřebitelům vybírat si své dodavatele a všem dodavatelům svobodně zásobovat své zákazníky.
[…]
(20)
Spotřebitelé elektřiny by měli mít možnost vybírat si svobodně svého dodavatele.
[…]“
22.
Aby byla zákazníkům umožněna svobodná volba dodavatele, musel být přirozený monopol zavedených podniků, který vyplýval z kontroly nad soustavou, zrušen tím, že třetím osobám bylo přiznáno právo na nediskriminační přístup k soustavě. Otevření soustav pro třetí osoby je tedy rozhodujícím předpokladem pro vytvoření vnitřního trhu s elektřinou, jak zdůrazňuje zákonodárce Společenství zejména v sedmém bodě odůvodnění směrnice 2003/54 (
10
). Zákazník tak již není závislý pouze na dodávce podnikem, k jehož soustavě byl připojen, nýbrž může si vybrat jiného dodavatele, který mu dodá elektřinu přes tuto soustavu.
23.
Znění čl. 20 odst. 1 směrnice 2003/54, který upravuje přístup třetích osob k soustavě, však není z různých hledisek zcela jasné. Nejprve je třeba objasnit, zda pojem „třetí osoby“ zahrnuje pouze výrobce a dodavatele, nebo rovněž zákazníky. Hlavní otázkou potom je, co je třeba chápat pod pojmem „přístup k přenosové a distribuční soustavě“. Je přitom v podstatě sporné, zda tento pojem zahrnuje rovněž právo zákazníka na svobodný výběr soustavy, ke které si přeje být připojen.
K pojmu „třetí osoby“ ve smyslu čl. 20 odst. 1 směrnice 2003/54
24.
Finská vláda se domnívá, že pojem „třetí osoby“ v čl. 20 odst. 1 směrnice 2003/54 se týká výrobců resp. dodavatelů, kteří nenáleží k vertikálně integrovanému podniku, který provozuje dotčenou soustavu a krom toho plní současně funkci výroby a dodávky elektřiny (
11
). Ustanovení zakazuje, aby vertikálně integrovaný podnik znevýhodňoval tyto třetí osoby vůči vlastním výrobním a dodavatelským stranám při přístupu k soustavám. Práva na přístup zákazníka toto ustanovení neupravuje.
25.
Německé znění čl. 20 odst. 1 směrnice tento výklad zřejmě přímo nevylučuje. Zejména by mohla být část „die Zugangsregelung gilt für alle zugelassenen Kunden“ chápána v tom smyslu, že přístup třetích výrobců, resp. dodavatelů platí s ohledem na zásobování všech oprávněných zákazníků (
12
). Jinými slovy: provozovatel soustavy by mohl výrobcům nebo dodavatelům odmítnout přístup k soustavě, pokud zamýšlejí zásobovat neoprávněné zákazníky (
13
). Zdá se, že v některých jiných jazykových zněních se odkaz na oprávněné zákazníky má týkat pouze úpravy sazeb poplatků za užívání soustavy, ale nikoli samotného práva na přístup (
14
).
26.
Citované části však nemohou být vytrženy z kontextu. Je třeba naopak zohlednit, že v ustanovení se dále hovoří o „zavedení systému pro přístup […] na základě […] kritérií používaných objektivně a bez diskriminace mezi uživateli soustavy.“ [Kurziva provedena autorkou tohoto stanoviska.]
27.
Navrhovatelé poukazují správně na to, že pojem „uživatel soustavy“ podle čl. 2 bodu 18 směrnice 2003/54 zahrnuje jak osoby, které napájejí přenosovou nebo distribuční soustavu, tak i osoby, které jsou z nich zásobovány. Článek 20 odst. 1 směrnice tedy přiznává rovněž zákazníkům právo na nediskriminační přístup k soustavě tím, že zahrnuje do svého rozsahu působnosti všechny uživatele soustavy.
28.
Jak v této souvislosti zdůrazňuje litevská vláda, musí být totiž pro účely uskutečnění cíle směrnice, a to umožnit zákazníkovi si svobodně vybrat dodavatele (
15
), umožněn oběma stranám tohoto dodavatelského vztahu bez překážky přístup k soustavě (
16
). Právo na přístup by totiž nemělo pro dodavatele smysl, pokud by zákazník, který má být zásobován, neměl právo na přístup k soustavě.
29.
Opačný názor, který zastává finská vláda, je tedy nutno odmítnout.
Požadavky čl. 20 odst. 1 směrnice 2003/54 na přístup, resp. připojení k soustavě
30.
Podle čl. 15 odst. 2 zákona o elektřině existuje nárok na nediskriminační připojení k přenosové soustavě pouze tehdy, pokud provozovatel distribuční soustavy odmítl připojit dotčeného zákazníka. Předtím, než může být přezkoumáno, zda čl. 20 odst. 1 směrnice brání tomuto omezení volby soustavy, je třeba objasnit výchozí otázku, zda ustanovení vůbec upravuje připojení k soustavě.
31.
Na rozdíl od názoru navrhovatelů a zřejmě i italské vlády mají totiž litevská a finská vláda i Komise za to, že je třeba rozlišovat mezi připojením a přístupem; v článku 20 směrnice je upraven pouze přístup. Komise ve svém písemném vyjádření sice ještě sdílela názor navrhovatelů, že právo na nediskriminační přístup podle článku 20 směrnice brání rovněž omezením ohledně volby připojení k soustavě. Od tohoto názoru však následně na jednání upustila a připojila se k Finsku a Litvě.
32.
Názor litevské a finské vlády, jakož i Komise se opírá o znění čl. 20 odst. 1 směrnice, který zmiňuje pouze přístup. Přístup a připojení přitom nelze považovat za synonyma. Jak uvedení zúčastnění totiž správně uvedli, oba pojmy jsou ve směrnici využívány s různým významem.
33.
To se ukazuje obzvláště jasně v čl. 23 odst. 2 písm. a) směrnice, který regulačním orgánům ukládá povinnost stanovit nebo schválit podmínky pro „připojení nebo přístup k vnitrostátním soustavám, včetně sazeb za přenos a distribuci“ předtím, než vstoupí v platnost. Pokud by měly pojmy „připojení“ a „přístup“ stejný význam, nemusely by na tomto místě být uvedeny vedle sebe.
34.
Pojem „přístup k soustavě“ zahrnuje přitom právo využívat soustavu na přepravu elektřiny nebo na její odběr za úplatu. Článek 20 je ústředním ustanovením směrnice pro přístup k soustavě, bez něhož by liberalizace trhu s elektřinou nebyla možná. Provozovatel přenosové nebo distribuční soustavy smí odmítnout přístup podle čl. 20 odst. 2 směrnice pouze tehdy, pokud soustava nemá dostatečnou kapacitu.
35.
Zvláštní ustanovení pro připojení k soustavě se nacházejí naproti tomu v čl. 3 odst. 3 třetí větě směrnice, který ukládá distribučním podnikům povinnost (veřejné služby) připojit ke své soustavě všechny zákazníky v domácnostech a ostatní malé odběratele. Článek 5 směrnice krom toho členským státům ukládá, aby vydaly technické předpisy pro připojení k soustavě, které zabezpečí interoperabilitu systémů a jsou objektivní a nediskriminační. Konečně mají regulační orgány podle čl. 23 odst. 1 písm. c) a f) směrnice určité povinnosti kontroly ohledně podmínek připojení.
36.
Z celkového pohledu na toto ustanovení vyplývá, že pojem „připojení“ znamená vytvoření fyzického spojení mezi soustavou a zařízeními zákazníků, výrobními zařízeními, jinými soustavami a ostatními zařízeními.
37.
Článek 20 odst. 1 směrnice tedy připojení k soustavě podle jeho jasného znění neupravuje přímo. Je však třeba ještě jednak přezkoumat, zda neomezené právo na připojení k přenosové soustavě vyplývá z předpisů o připojení k soustavě (
17
). Dále by mohly z čl. 20 odst. 1 směrnice vyplývat nepřímé podmínky pro připojení, jelikož připojení k soustavě je předpokladem pro výkon práva na přístup.
38.
Ustanovení o připojení k soustavě mají v podstatě technickou povahu a nepřiznávají obecné právo na připojení k soustavě podle volby zákazníka. Pouze z čl. 3 odst. 3 třetí věty směrnice by mohlo vyplývat právo určitých zákazníků na připojení k distribuční soustavě, ale nikoli k přenosové soustavě.
39.
Článek 5 zavazuje krom toho k vydání nediskriminačních právních předpisů o připojení k soustavě. Z toho vyplývá, že srovnatelní zákazníci, tedy zejména zákazníci s příslušným množstvím a charakteristikou odběru, musí být připojeni k určité soustavě rovněž za stejných podmínek. Pokud příslušná vnitrostátní ustanovení poruší tento zákaz diskriminace, existuje pravděpodobně nárok znevýhodněných uživatelů soustavy na rovné zacházení se zvýhodněnou skupinou, který je založen přímo na směrnici, což však lze posoudit pouze na základě konkrétních případů.
40.
Z ustanovení o přístupu k soustavě v čl. 20 odst. 1 směrnice by mohlo krom toho vyplývat nepřímo právo volby s ohledem na připojení k soustavě, pokud by bez tohoto práva volby byl rovněž znemožněn přístup.
41.
Účel přístupu k soustavě pro třetí osoby spočívá – jak bylo uvedeno – v tom, že si zákazník může vybrat svobodně dodavatele, od kterého odebírá elektřinu. Svobodná volba dodavatele však nesouvisí přímo se soustavou, ke které je zákazník připojen. Koneční spotřebitelé sice mohou být v zásadě zásobováni rovněž přes přenosovou soustavu, jak vyplývá z čl. 2 bodu 3 směrnice. Volba dodavatele však zůstává stejně tak zajištěna, pokud je zákazník připojen k distribuční soustavě. Dodavatel je totiž oprávněn dodat zákazníkům elektřinu přes přenosovou a distribuční soustavu.
42.
Systém pro přístup třetích osob k přenosové a distribuční soustavě, který členské státy musí podle čl. 20 odst. 1 směrnice zavést, tedy nepředpokládá, že každý zákazník má nárok na připojení k přenosové soustavě. Členský stát může naopak svobodně zavést systém se zřetelem k technickým možnostem tak, aby každý zákazník mohl být připojen ke vhodné soustavě, přes níž může odebírat elektřinu od dodavatele podle své volby.
43.
Členský stát přitom může zohlednit rovněž obecné zájmy, jako např. rovnoměrné zatížení infrastruktury a přiměřené rozdělení nákladů na soustavu, aniž by to vyžadovalo použití výjimky stanovené v čl. 3 odst. 8 směrnice. To by bylo nutné pouze tehdy, pokud by se vnitrostátní úprava odchylovala od čl. 20 odst. 1.
44.
Podle čl. 20 odst. 1 druhé části věty směrnice však musí být ustanovení o přístupu třetích osob k soustavě použito objektivně a bez diskriminace mezi uživateli soustavy. To nevylučuje, aby někteří zákazníci měli přímý přístup k přenosové soustavě (např. provozovatelé distribuční soustavy nebo někteří velcí zákazníci), zatímco jiní mají pouze nepřímý přístup k přenosové soustavě přes distribuční soustavu. Při poskytnutí přímého přístupu k přenosové, resp. k distribuční soustavě nemůže příslušný provozovatel soustavy pouze svévolně rozlišovat, nýbrž musí postupovat podle objektivních kritérií, jako je množství a charakter odběru.
45.
Navrhovatelé dále uvádějí, že zákon o elektřině z roku 2004 umožňuje manipulace při stanovení nákladů na provoz distribučních soustav. Na základě možnosti připojit se k přenosové soustavě místo k distribuční soustavě by bylo možné zamezit zatížení neodůvodněnými náklady na soustavu.
46.
Toto tvrzení, které se v žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce neobjevilo, by – i kdyby bylo správné – nezpochybnilo zde obhajované řešení. Za účelem zajištění přiměřeného stanovení poplatku za využívání soustavy a kontroly nákladů, které je v tomto ohledu třeba zohlednit, zavedla směrnice 2003/54 úpravu poplatků. „Soutěž mezi soustavami“ není naproti tomu smysluplné řešení k tomu, aby se zamezilo neoprávněnému stanovení struktury nákladů na provoz soustavy. Přechod k jiné soustavě (přenosové soustavě) se správným stanovením poplatků, který by byl pro některé velkoodběratele technicky možný, nemění nic na bezdůvodném zatížení ostatních zákazníků, nýbrž jej ještě posiluje.
V – Závěry
47.
Na předběžnou otázku Lietuvos Respublikos Konstitucinis Teismas je tedy třeba odpovědět následovně:
„Článek 20 odst. 1 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2003/54/ES ze dne 26. června 2003 o společných pravidlech pro vnitřní trh s elektřinou nebrání vnitrostátní právní úpravě, která nediskriminujícím způsobem stanoví, že zařízení zákazníka budou připojena k přenosové soustavě pouze tehdy, pokud provozovatel distribuční soustavy z důvodu stanovených technických nebo provozních požadavků odmítne připojit k distribuční soustavě zařízení zákazníka, který je usazen na území uvedeném v licenci provozovatele distribuční soustavy.“
(
1
) – Původní jazyk: němčina.
(
2
) – Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2003/54/ES ze dne 26. června 2003 o společných pravidlech pro vnitřní trh s elektřinou a o zrušení směrnice 96/92/ES – Prohlášení o likvidaci odpadů a zacházení s odpady (Úř. věst. L 176, s. 37; Zvl. vyd. 12/02, s. 211).
(
3
) – Z předkládacího rozhodnutí nelze bez pochybností vyvodit, zda jsou k přenosové soustavě připojeny všechny podniky s licencí provozovatele distribuční soustavy, tedy rovněž pět průmyslových podniků.
(
4
) – Usnesení ze dne 5. března 1986, Greis Unterweger (318/85, Recueil, s. 955, bod 4); rozsudky ze dne, Job Centre (C-111/94, Recueil, s. I-3361, bod 9); ze dne, Salzmann (C-178/99, Recueil, s. I-4421, bod 14); ze dne, Längst (C-165/03, Sb. rozh. s. I-5637, bod 25), a ze dne, Standesamt Niebüll (C-96/04, Sb. rozh. s. I-3561, bod 13).
(
5
) – Např. rakouský Verfassungsgerichtshof a belgický Cour d’arbitrage, nyní Cour constitutionnelle, opakovaně předložily Soudnímu dvoru žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce, aniž by byly pochybnosti o jejich postavení jako soudu (srov. např. rozsudek ze dne 20. května 2003, Österreichischer Rundfunk a další [C-465/00, C-138/01 a C-139/01, Recueil, s. I-4989], a ze dne, Gouvernement de la Communauté française a Gouverment wallon, (C-212/06, Sb. rozh. s. I-1683)].
(
6
) – Rozsudky ze dne 17. května 1994, Corsica Ferries (C-18/93, Recueil, s. I-1783, bod 12), a Standesamt Niebüll (citovaný v poznámce pod čarou č. 4, bod 13).
(
7
) – Srov. rozsudky Job Centre (citovaný v poznámce pod čarou č. 4, bod 11), Salzmann (citovaný v poznámce pod čarou č. 4, bod 15) a Standesamt Niebüll (citovaný v poznámce pod čarou č. 4, bod 14).
(
8
) – Srov. usnesení Greis Unterweger (citované v poznámce pod čarou č. 4, bod 4).
(
9
) – Směrnice Evropského parlamentu a Rady 96/92/ES ze dne 19. prosince 1996 o společných pravidlech pro vnitřní trh s elektřinou (Úř. věst. L 27, s. 20; Zvl. vyd. 12/02, s. 3).
(
10
) – Bod 7 odůvodnění zní: „Pro dotvoření vnitřního trhu s elektřinou má prvořadý význam nediskriminační přístup k soustavě provozovatele přenosové nebo distribuční soustavy. Provozovatel přenosové nebo distribuční soustavy se může skládat z jednoho nebo více podniků.“ Srov. rovněž rozsudek ze dne 22. května 2008, citiworks (C-439/06, Sb. rozh. s. I-3913, body 42 až 44), jakož i stanovisko generálního advokáta Mazáka ze dne v této věci (body 72 až 74). Srov. obecně k významu nediskriminačního přístupu k soustavě třetích osob rovněž rozsudek ze dne, VEMW a další (C-17/03, Sb. rozh. s. I-4983, body 42 až 46).
(
11
) – Srov. k definici „vertikálně integrovaný podnik“ čl. 2 bod 21 směrnice 2003/54.
(
12
) – Srov. v tomto smyslu např. rovněž francouzské znění: „Les États membres veillent à ce que soit mis en place, pour tous les clients éligibles, un système d'accès des tiers aux réseaux de transport et de distribution. Ce système, fondé sur des tarifs publiés, doit être appliqué objectivement et sans discrimination entre les utilisateurs du réseau.“
(
13
) – Jelikož – za předpokladu řádného provedení směrnice 2003/54 – od 1. července 2007 neexistují již neoprávnění zákazníci, není tato situace již prakticky významná.
(
14
) – Srov. např. italské a španělské znění čl. 20 odst. 1 první věty směrnice 2003/54:
„Gli Stati membri garantiscono l'attuazione di un sistema di accesso dei terzi ai sistemi di trasmissione e di distribuzione basato su tariffe pubblicate, praticabili a tutti i clienti idonei, ed applicato obiettivamente e senza discriminazioni tra gli utenti del sistema.“
„Los Estados miembros garantizarán la aplicación de un sistema de acceso de terceros a las redes de transporte y distribución basado en tarifas publicadas, aplicables a todos los clientes cualificados de forma objetiva y sin discriminación entre usuarios de la red.“
(
15
) – Viz výše bod 22.
(
16
) – Srov. v tomto smyslu rozsudek citiworks (citovaný v poznámce pod čarou č. 10, bod 43, s odkazem na bod 72 stanoviska generálního advokáta Mazáka v této věci).
(
17
) – Předkládající soud sice nepožadoval výklad jiných ustanovení směrnice 2003/54 než jejího článku 20. Podle ustálené judikatury však Soudní dvůr pro to, aby soudu, který mu položil předběžnou otázku, poskytl užitečnou odpověď, může zohlednit i normy práva Společenství, na které vnitrostátní soud ve své otázce neodkázal (rozsudky ze dne 20. března 1986, Tissier, 35/85, Recueil, s. 1207, bod 9; ze dne, Teckal, C-107/98, Recueil, s. I-8121, bod 39, a ze dne, Abraham a další, C-2/07, Sb. rozh. s. I-1197, bod 24).