62005CJ0081_CS
Účastníci řízení
Odůvodnění rozsudku
Výrok
Účastníci řízení
Ve věci C‑81/05,
jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím Tribunal Superior de Justicia de Castilla y León (Španělsko) ze dne 28. ledna 2005, došlým Soudnímu dvoru dne 18. února 2005, v řízení
Anacleto Cordero Alonso
proti
Fondo de Garantía Salarial (Fogasa),
SOUDNÍ DVŮR (první senát),
ve složení P. Jann, předseda senátu, N. Colneric (zpravodajka), K. Lenaerts, E. Juhász a M. Ilešič, soudci,
generální advokát: A. Tizzano,
vedoucí soudní kanceláře: R. Grass,
s ohledem na vyjádření předložená:
– za Fondo de Garantía Salarial (Fogasa) A. Garcíou Trejem, jako poradcem zmocněným Abogados del Estado,
– za španělskou vládu E. Braquehaisem Conesou, jako zmocněncem,
– za Komisi Evropských společenství G. Rozetem a R. Vidalem Puigem, jako zmocněnci,
po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 27. dubna 2006,
vydává tento
Rozsudek
Odůvodnění rozsudku
1. Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu směrnice Rady 80/987/EHS ze dne 20. října 1980 o sbližování právních předpisů členských států týkajících se ochrany zaměstnanců v případě platební neschopnosti zaměstnavatele (Úř. věst. L 283, s. 23; Zvl. vyd. 05/01, s. 217) v původním znění (dále jen „směrnice 80/987“), jakož i ve znění pozměněném směrnicí Evropského parlamentu a Rady 2002/74/ES ze dne 23. září 2002 (Úř. věst. L 270, s. 10; Zvl. vyd. 05/04, s. 261, dále jen „pozměněná směrnice 80/987“).
2. Tato žádost byla podána v rámci sporu mezi A. Corderem Alonsem a Fondo de Garantía Salarial (Záruční mzdový fond, dále jen „Fogasa“), jehož předmětem je odmítnutí posledně uvedeného vyplatit mu na základě jeho subsidiární odpovědnosti odstupné za skončení pracovní smlouvy.
Právní rámec
Právní úprava Společenství
3. Článek 1 odst. 1 směrnice 80/987 stanoví, že „[t]ato směrnice se vztahuje na pohledávky zaměstnanců vyplývající z pracovních smluv nebo pracovních poměrů vůči zaměstnavatelům, kteří se nacházejí v platební neschopnosti ve smyslu čl. 2 odst. 1“.
4. Článek 2 odst. 2 uvedené směrnice upřesňuje, že se posledně uvedená nedotýká vnitrostátního práva, pokud jde o definice výrazů „zaměstnanec“, „zaměstnavatel“, „odměna“, „nabytá práva“ a „nabývaná práva“.
5. Článek 3 odst. 1 téže směrnice stanoví:
„Členské státy přijmou opatření nezbytná k tomu, aby záruční instituce zajišťovaly, s výhradou článku 4, úhradu nesplacených pohledávek zaměstnanců, které vyplývají z pracovních smluv nebo z pracovních poměrů a týkají se odměny za období před určeným dnem.“
6. Podle článku 4 směrnice 80/987 mohou členské státy omezit povinnost záručních institucí uvedenou v článku 3 této směrnice uhradit pohledávky tím, že ji omezí na úhradu odměny týkající se určité doby nebo tím, že stanoví horní hranice.
7. Článek 9 této směrnice stanoví, že tato směrnice „se nedotýká možnosti členských států uplatňovat nebo přijímat právní a správní předpisy, které jsou pro zaměstnance příznivější“.
8. V souladu s čl. 10 písm. a) téže směrnice se posledně uvedená nedotýká možnosti členských států „přijmout nezbytná opatření, aby se zabránilo zneužívání”.
9. Znění článku 3 pozměněné směrnice 80/987 je následující:
„Členské státy přijmou opatření nezbytná k tomu, aby záruční instituce zajišťovaly, s výhradou článku 4, úhradu nesplacených pohledávek zaměstnanců, které vyplývají z pracovních smluv nebo z pracovních poměrů, včetně, pokud tak stanoví vnitrostátní právo, odstupného při skončení pracovního poměru.
Záruční instituce přebírá nesplacené mzdové pohledávky za období přede dnem nebo případně po dni určeném členskými státy“.
10. V souladu se svým článkem 3 vstoupila směrnice 2002/74 v platnost dnem jejího vyhlášení v Úředním věstníku Evropských společenství, a sice dne 8. října 2002.
11. Článek 2 této směrnice stanoví:
„1. Členské státy uvedou v účinnost právní a správní předpisy nezbytné pro dosažení souladu s touto směrnicí do 8. října 2005. Neprodleně o nich uvědomí Komisi.
Členské státy použijí předpisy uvedené v prvním pododstavci na každý stav platební neschopnosti zaměstnavatele, který vznikne po dni vstupu těchto předpisů v platnost.
Tato opatření přijatá členskými státy musí obsahovat odkaz na tuto směrnici nebo musí být takový odkaz učiněn při jejich úředním vyhlášení. Způsob odkazu si stanoví členské státy.
2. Členské státy sdělí Komisi znění vnitrostátních předpisů, které přijmou v oblasti působnosti této směrnice.“
Vnitrostátní právní úprava
12. Článek 14 španělské ústavy stanoví základní právo na rovnost před zákonem.
13. Článek 26 odst. 1 a 2 královského legislativního nařízení 1/1995 ze dne 24. března 1995 o schválení přepracovaného znění zákona o statutu zaměstnanců (Estatuto de los Trabajadores, BOE č. 75, ze dne 29. března 1995, s. 9654), stanoví:
„1. Za mzdu se považují všechny hospodářské výhody, které zaměstnanci obdrží jako peněžité nebo věcné protiplnění za služby, které poskytují z titulu svého pracovního poměru na účet jiné osoby, pokud tyto výhody odměňují skutečnou práci bez ohledu na formu odměny nebo doby odpočinku považované za práci. […]
2. Z pojmu mzda jsou vyloučeny částky, které zaměstnanec dostane z titulu náhrady výdajů, které mu vzniknou při výkonu jeho profesní činnosti, dávky a náhrady ze sociálního zabezpečení a odstupné vyplývající z převedení na jinou práci, přerušení práce nebo z výpovědi.“
14. Článek 33 odst. 1, 2 a 8 statutu zaměstnanců stanoví:
„1. Záruční mzdový fond, autonomní instituce spadající pod Ministerstvo práce a sociálního zabezpečení, která je právnickou osobou a má způsobilost k právním úkonům s ohledem na dosažení svých cílů, vyplácí zaměstnancům částky mezd, které jsou jim dluženy z důvodu platební neschopnosti, pozastavení plateb, konkurzu nebo nuceného vyrovnání podnikatelů.
Pro účely předcházejícího pododstavce se za mzdu považuje částka jako taková uznaná v rámci smíru nebo soudním rozhodnutím ve všech případech uvedených v čl. 26 odst. 1, jakož i dodatečné odstupné z titulu „salarios de tramitación“, o kterém případně rozhodl příslušný soud, přičemž Fond nesmí v žádném případě vyplatit, společně nebo odděleně, částku vyšší, než je částka představující součin dvojnásobku mezioborové denní minimální mzdy a počtu dnů, za které nebyla mzda vyplacena, nejvíce však 120 dnů.
2. Záruční mzdový fond vyplatí v případech uvedených v předchozím odstavci odstupné, které bylo z důvodu výpovědi nebo skončení pracovní smlouvy v souladu s články 50, 51 a čl. 52 písm. c) tohoto zákona přiznáno rozsudkem nebo správním rozhodnutím ve prospěch zaměstnanců, v maximální hranici ve výši jednoho ročního platu, přičemž denní mzda, která slouží jako základ pro výpočet, nesmí překročit dvojnásobek mezioborové minimální mzdy.
Částka odstupného je pouze pro účely vyplacení Záručním mzdovým fondem v případě výpovědi nebo skončení pracovní smlouvy v souladu s článkem 50 tohoto zákona vypočtena na základě 25 dní za odpracovaný rok a nesmí překročit horní hranici uvedenou v předchozím pododstavci.
[…]
8. V případě podniků s méně než dvaceti pěti zaměstnanci Záruční mzdový fond vyplatí 40 % zákonného odstupného, na které mají nárok zaměstnanci, jejichž pracovní poměr byl ukončen následkem řízení zahájeného za použití článku 51 tohoto zákona nebo z důvodu stanoveného v bodu c) článku 52.
[…]“
15. Článek 52 bod c) statutu zaměstnanců, který taxativně vypočítává případy zániku pracovní smlouvy „z objektivních důvodů“, stanoví:
„Smlouva zaniká
[….]
c) v případě objektivně uznané nutnosti omezit pracovní místa z některého z důvodů uvedených v čl. 51 odst. 1 tohoto zákona a na počet nižší, než je počet stanovený týmž článkem.
Za tímto účelem zaměstnavatel přičítá zánik hospodářským důvodům s cílem umožnit vyřešení nepříznivé hospodářské situace nebo technickým, organizačním či výrobním důvodům s cílem překonat překážky bránící řádnému fungování podniku, buď z důvodu konkurenčního postavení posledně uvedeného na trhu nebo z důvodu požadavků týkajících se poptávky, díky lepší organizaci zdrojů.“
16. Zánik smlouvy z objektivních důvodů vyžaduje od zaměstnavatele z důvodů dodržení některých povinností stanovených v čl. 53 odst. 1 statutu zaměstnanců, mezi které patří
„[…]
b) poskytnout zaměstnanci […] odstupné za dvacet dní za každý rok práce, odstupné, které se vypočítá podle počtu měsíců za období nižší než jeden rok a s nejvýše dvanácti měsíčními splátkami.
[…]“
17. Článek 84 legislativního královského nařízení 2/1995 ze dne 7. dubna 1995 o schválení přepracovaného zákona o pracovněprávním řízení (Ley de Procedimiento laboral, BOE č. 86 ze dne 11. dubna 1995, s. 10695, dále jen „LPL“) stanoví, že po neúspěchu smírčího řízení před správním orgánem rozhodujícím předtím za použití článku 63 téhož nařízení, se musí uskutečnit nové smírčí řízení před příslušným soudním orgánem.
18. K datu položení žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce Španělské království nepřijalo žádné ustanovení obsahující odkaz na směrnici 2002/74, ani neoznámilo Komisi provedení uvedené směrnice.
Spor v původním řízení a předběžné otázky
19. Anacleto Cordero Alonso pracoval v podniku s méně než dvaceti pěti zaměstnanci. Z důvodu spojeného s hospodářskou situací podniku dostal výpověď. Soudní žaloba podaná A. Corderem Alonsem proti této výpovědi vedla ke smírčí dohodě uzavřené s žalovaným v původním řízení před soudem a jím později schválené, výsledkem čehož bylo udělení uvedené dohodě hodnoty rozsudku za účelem jejího nuceného výkonu rozhodnutí v případě neplnění. V této dohodě se strany dohodly, že budou respektovat skončení pracovního poměru z důvodů uplatněných zaměstnavatelem, a stanovily zejména odstupné zaměstnanci jeho zaměstnavatelem ve výši 5 540,06 eur.
20. Vzhledem k tomu, že zaměstnavatel nezaplatil dobrovolně dluh, který byl předmětem smírčí dohody, A. Cordero Alonso požádal o nucený soudní výkon uvedené dohody, následkem čehož byla z důvodu nedostatku majetku, který mohl být zabaven a prodán za účelem zaplacení částek dlužných zaměstnanci, prohlášena platební neschopnost zaměstnavatele.
21. Anacleto Cordero Alonso se tedy u Fogasa domáhal splacení dotčených dluhů. Fogasa mu přiznala 40 % odstupného za výpověď v souladu s čl. 33 odst. 8 statutu zaměstnanců, ale odmítl uhradit zbývajících 60 % z toho důvodu, že odstupné škody bylo přiznáno v rámci smíru, a nikoliv v rozsudku či správním rozhodnutí.
22. Žalobce v původním řízení tedy podal proti Fogasa žalobu u Juzgado de lo Social de Palencia, požaduje po tomuto fondu částku odpovídající 60 % odstupného dohodnutého v soudním smíru. Tento soud žalobu zamítl z toho důvodu, že Fogasa je legálně pouze povinen uhradit odstupné za skončení pracovní smlouvy, pokud byly toto odstupné přiznáno rozsudkem či správním rozhodnutím, ale nikoliv, jestliže bylo dohodnuto mezi stranami smíru. Anacleto Cordero Alonso se proti tomuto rozsudku odvolal k senátu pro sociální spory Tribunal Superior de Justicia de Castilla y León.
23. Tento soud podotýká, že Tribunal Constitucional ve svém rozsudku č. 306/1993 ze dne 25. října 1993 posuzoval slučitelnost čl. 33 odst. 2 statutu zaměstnanců s článkem 14 španělské ústavy. Podle Tribunal Constitucional neexistuje zásah do zásady rovnosti před zákonem, protože neexistuje rozdílné zacházení se shodnými situacemi. S ohledem na rozsudek ze dne 12. prosince 2002, Rodríguez Caballero (C‑442/00, Recueil, s. I‑11915) si předkládající soud klade otázku ohledně účinků přednosti práva Společenství a zejména jeho pravomoci nepoužít vnitrostátní zákon, který je v rozporu s právem Společenství, přestože neexistuje španělská procesní norma, která by mu takovou pravomoc svěřovala.
24. Jestliže taková pravomoc vyplývá z práva Společenství, je nezbytné určit, zda se právo Společenství i přes skutečnost, že se směrnice 80/987 výslovně netýká odstupného za skončení smlouvy, použije v projednávaném případu. V případě, že by se jednalo o případ použití práva Společenství, není jisté, zda se přednost posledně uvedeného před vnitrostátním právem vztahuje na normy upravující základní práva. Pokud by tomu tak bylo, bylo by nezbytné zjistit, zda je rozdílné zacházení v projednávaném případu odůvodněné. Tato otázka není výše uvedeným rozsudkem Rodríguez Caballero zcela zodpovězena, vzhledem k tomu, že ve věci v původním řízení se jedná o odstupné za skončení pracovní smlouvy. Pokud by bylo rozhodnuto, že takové odstupné nespadá do působnosti směrnice 80/987, bylo by nutné si položit otázku, zda španělský stát již uplatňuje směrnici 2002/74 v rozsahu, v jakém je již její obsah proveden do španělského práva. V případě kladné odpovědi vyvstávají stejné otázky, pokud jde o základní právo na rovnost před zákonem v případě, že by bylo rozhodnuto, že španělský stát při rozhodování v případu A. Cordera Alfonsa používá směrnici 80/987.
25. Za těchto okolností se Tribunal Superior de Justicia de Castilla y León rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1) Znamenají povinnost uložená členským státům přijmout veškerá obecná i zvláštní opatření k plnění povinností, které vyplývají ze Smlouvy nebo jsou důsledkem činnosti orgánů Společenství (článek 10 Smlouvy), jakož i zásada přednosti práva Společenství před vnitrostátním právem samy o sobě a bez nezbytnosti výslovných ustanovení ve vnitrostátním právu to, že vnitrostátním soudním orgánům je přiznána pravomoc nepoužít jakýkoliv druh vnitrostátních právních předpisů, který je v rozporu s právem Společenství, nezávisle na postavení těchto předpisů v hierarchii právních předpisů (nařízení, zákony, nebo dokonce i Ústava)?
2) a)	Jestliže mají španělské správní a soudní orgány rozhodnout o právu zaměstnance, jehož zaměstnavatel byl prohlášen za platebně neschopného, na získání odstupného, jež mu náleží při ukončení pracovní smlouvy, na základě záruky stanovené v případě platební neschopnosti vnitrostátními právními předpisy, uplatňují právo Společenství, ačkoliv směrnice 80/987/EHS ve svých člán cích 1 a 3 neuvažuje výslovně o odstupném při skončení smlouvy?
b) V případě kladné odpovědi, jsou španělské správní a soudní orgány při použití směrnice 80/987/EHS a vnitrostátních právních předpisů, které její ustanovení provádějí, vázány zásadou rovnosti před zákonem a nediskriminace, které vyplývají z práva Společenství a jejichž dosah je upřesněn jejich výkladem Soudním dvorem […], ačkoliv se tento výklad neshoduje s výkladem obdobného základního práva, přiznaného španělskou Ústavou, v judikatuře španělského Ústavního soudu?
c) V případě kladné odpovědi, ukládá základní právo na rovnost před zákonem vyplývající z práva Společenství povinnost rovného zacházení s těmi případy, v nichž byl nárok zaměstnance na odstupné při skončení smlouvy určen soudním rozhodnutím, a s jinými případy, v nichž je tento nárok výsledkem dohody mezi zaměstnancem a zaměstnavatelem uzavřené před soudem a jím schválené?
3) a)	Jestliže členský stát již před vstupem směrnice 2002/74/ES v platnost přiznával ve svých vnitrostátních právních předpisech zaměstnanci právo na ochranu ze strany záruční instituce v případě platební neschopnosti zaměstnavatele ve vztahu k odstupnému při ukončení smlouvy, lze mít za to, že od vstupu uvedené směrnice v platnost, tedy ode dne 8. října 2002, členský stát uplatňuje právo Společenství, ačkoliv neuplynula nejzazší lhůta k jejímu provedení, když rozhoduje o vyplacení tohoto odstupného při ukončení smlouvy ze strany záruční instituce v případě platební neschopnosti podniku prohlášené po 8. říjnu 2002?
b) V případě kladné odpovědi, jsou španělské správní a soudní orgány při použití směrnice [2002/74] a vnitrostátních právních předpisů, které její ustanovení provádějí, vázány zásadou rovnosti před zákonem a nediskriminace, které vyplývají z práva Společenství a jejichž dosah je upřesněn jejich výkladem Soudním dvorem […], ačkoliv se tento výklad neshoduje s výkladem obdobného základního práva, přiznaného španělskou Ústavou, v judikatuře španělského Ústavního soudu?
c) V případě kladné odpovědi, ukládá základní právo na rovnost před zákonem vyplývající z práva Společenství povinnost rovného zacházení s těmi případy, v nichž byl nárok zaměstnance na odstupné při ukončení smlouvy určen soudním rozhodnutím, a s jinými případy, v nichž je tento nárok výsledkem dohody mezi zaměstnancem a zaměstnavatelem uzavřené před soudem a jím schválené?“
Ke třetí otázce
26. Svojí třetí otázkou, kterou je třeba se zabývat nejdříve, se předkládající soud táže, jednak, ohledně časové použitelnosti pozměněné směrnice 80/987 [otázka 3 písm. a)] a jednak ohledně případné povinnosti na základě zásady Společenství rovnosti a nediskriminace, zacházet stejným způsobem s odstupnými za skončení smlouvy určenými soudním rozhodnutím a s odstupnými vyplývajícími z dohody mezi zaměstnanci a zaměstnavateli uzavřené před soudem a jím schválené [otázka 3 písm. b) a c)].
K časové použitelnosti pozměněné směrnice 80/987
27. V souladu s čl. 2 odst. 1 prvním pododstavcem směrnice 2002/74 členské státy uvedou v účinnost právní a správní předpisy nezbytné pro dosažení souladu s touto směrnicí do 8. října 2005.
28. Druhý pododstavec uvedeného odstavce stanoví, že členské státy použijí vnitrostátní předpisy uvedené v prvním pododstavci na každý stav platební neschopnosti zaměstnavatele, který vznikne po dni vstupu těchto předpisů v platnost. Za těchto podmínek stav platební neschopnosti zaměstnavatele a jeho důsledky tedy spadají do působnosti ratio temporis
pozměněné směrnice 80/987 ode dne jejího vstupu v platnost i před uplynutím lhůty pro její provedení stanovené v čl. 2 odst. 1 prvním pododstavci směrnice 2002/74.
29. Za patřící do působnosti směrnice 2002/74 musí být považovány nejen vnitrostátní předpisy, jejichž výslovným účelem je provedení uvedené směrnice, ale rovněž, od data vstupu v platnost této směrnice, vnitrostátní předpisy existující před tímto datem, které mohou zajistit dosažení souladu vnitrostátního práva s touto směrnicí.
30. Na základě čl. 3 prvního pododstavce pozměněné směrnice 80/987 členské státy přijmou opatření nezbytná k tomu, aby záruční instituce zajišťovaly, s výhradou článku 4, úhradu nesplacených pohledávek zaměstnanců, které vyplývají z pracovních smluv nebo z pracovních poměrů, včetně, pokud tak stanoví vnitrostátní právo, odstupného při skončení pracovního poměru.
31. Ačkoliv čl. 3 první pododstavec pozměněné směrnice 80/987 neukládá členskému státu povinnost stanovit ve svých vnitrostátních právních předpisech provádějících směrnici 2002/74, aby bylo zajištěno zaplacení odstupného za skončení pracovního poměru, je namístě se domnívat, že v rozsahu, v jakém dotčené vnitrostátní právní předpisy obsahují ustanovení, které činí takové odstupné součástí ochrany přiznané příslušnou záruční institucí, tento vnitrostátní předpis spadá ode dne 8. října 2002, data vstupu směrnice 2002/74 v platnost, do působnosti pozměněné směrnice 80/987.
32. Z toho vyplývá, že na takové ustanovení, jako je čl. 33 odst. 2 statutu zaměstnanců, který stanoví zaplacení odstupného zaměstnancům záruční institucí za určitých podmínek v případě výpovědi nebo skončení pracovní smlouvy, se vztahuje čl. 2 odst. 1 druhý pododstavec směrnice 2002/74, a spadá tedy do působnosti této směrnice, pokud jde o její použití na skutečnosti, které nastaly po datu jejího vstupu v platnost.
33. Tomuto výsledku neodporuje skutečnost, že podle čl. 2 odst. 1 třetího pododstavce směrnice 2002/74 vnitrostátní předpisy přijaté za účelem provedení směrnice, musí obsahovat odkaz na stávající směrnici při jejím přijetí nebo je k nim takový odkaz připojen při zveřejnění. Takové formální úvahy totiž nemohou vést ke snížení ochrany zaměstnanců sledované směrnicí 2002/74.
34. Na třetí otázku písm. a) je tedy třeba odpovědět tak, že pokud členský stát přiznal ve svém vnitrostátním právu před vstupem v platnost směrnice 2002/74 zaměstnancům právo na ochranu prostřednictvím záruční instituce v případě platební neschopnosti zaměstnavatele, pokud jde o odstupné za skončení pracovní smlouvy, uplatnění těchto právních přepisů v případě, že k platební neschopnosti zaměstnavatele došlo po vstupu v platnost této směrnice, spadá do působnosti pozměněné směrnice 80/987.
K porušení zásady rovnosti
35. Pokud vnitrostátní právní úprava spadá do rozsahu působnosti práva Společenství, musí být v souladu se základními právy, jejichž dodržování Soudní dvůr zajišťuje (viz v tomto ohledu výše uvedený rozsudek Rodríguez Caballero, bod 31 a uvedená judikatura).
36. Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že pokud jde o odstupné za skončení pracovní smlouvy, Fogasa jej vyplácí v případě platební neschopnosti zaměstnavatele pouze tehdy, je-li přiznané rozsudkem či rozhodnutím správního orgánu.
37. I když přísluší vnitrostátnímu právu upřesnit odstupné spadající do působnosti pozměněné směrnice 80/987, je tato možnost podřízena respektování základních práv, mezi které patří zejména obecná zásada rovnosti a nediskriminace (viz v tomto smyslu usnesení ze dne 13. prosince 2005, Guerrero Pecino, C‑177/05, Sb. rozh. s. I‑10887, body 25 a 26, jakož i uvedená judikatura). Tato zásada vyžaduje, aby se srovnatelnými situacemi nebylo zacházeno rozdílně, pokud toto rozdílné zacházení není objektivně odůvodněno (výše uvedený rozsudek Rodríguez Caballero, bod 32 a uvedená judikatura).
38. Soudní dvůr již rozhodl, že pokud podle dotyčné vnitrostátní právní úpravy musí být odstupné za neplatnou výpověď přiznané rozsudkem nebo správním rozhodnutím považováno podle vnitrostátního práva za odstupné při skončení pracovního poměru, na něž se vztahuje čl. 3 odst. 1 pozměněné směrnice 80/987, musí být odstupné stejné povahy, stanovené v průběhu takového smírčího soudního řízení, jako je řízení upravené v článku 84 LPL, také považováno za odstupné ve smyslu tohoto ustanovení (výše uvedené usnesení Guerrero Pecino, bod 30).
39. Totéž platí pro zákonné odstupné při skončení pracovní smlouvy.
40. Jednak jsou totiž všichni zaměstnanci, kteří ztratili své zaměstnání z důvodu skončení jejich pracovní smlouvy, ve srovnatelné situaci, jestliže jim není jejich zaměstnavatel schopen z důvodu své platební neschopnosti vyplatit odstupné, na které mají zákonný nárok. Krom toho, jak uvedl generální advokát v bodu 36 svého stanoviska, ani předkládající soud, ani účastníci řízení, kteří předložili svá vyjádření, neuplatnili jakýkoliv nový argument týkající se případného odůvodnění nerovného zacházení, který Soudní dvůr ještě neměl příležitost posoudit ve výše uvedeném rozsudku Rodríguez Caballero a v rozsudku ze dne 16. prosince 2004, Olaso Valero (C‑520/03, Sb. rozh. s. I‑12065), jakož i ve výše uvedeném usnesení Guerrero Pecino.
41. Vzhledem k tomu, že obecná zásada rovnosti a nediskriminace je zásadou práva Společenství, jsou členské státy vázány touto zásadou, jak je vykládána Soudním dvorem. To platí i tehdy, pokud je dotyčná vnitrostátní právní úprava podle judikatury ústavního soudu dotčeného členského státu v souladu s obdobným základním právem uznaným vnitrostátním právním řádem.
42. Na třetí otázku písm. b) a c) je tedy namístě odpovědět tak, že v rámci působnosti pozměněné směrnice 80/987 obecná zásada rovnosti, tak jak je uznána právním řádem Společenství, vyžaduje, aby v případě, že podle takové vnitrostátní právní úpravy, jako je právní úprava dotčená ve věci v původním řízení, nese odpovědnost za výplatu zákonného odstupného za skončení pracovní smlouvy, přiznaného rozsudkem, v případě platební neschopnosti zaměstnavatele záruční instituce, s odstupným stejné povahy, přiznaným v dohodě mezi zaměstnancem a zaměstnavatelem uzavřené před soudem a jím schválené, bylo zacházeno stejným způsobem.
K druhé otázce
43. Vzhledem k odpovědi na první otázku není třeba odpovídat na druhou otázku, která se týká původního znění směrnice 80/987.
K první otázce
44. Podstatou první otázky je případná povinnost předkládajícího soudu neuplatnit při použití práva Společenství, tak jak je vykládáno Soudním dvorem, vnitrostátní právo, které není v souladu ani s původním zněním směrnice 80/987, ani s jejím pozměněným zněním.
45. Jestliže byla konstatována diskriminace v rozporu s právem Společenství a pokud nebyly přijaty žádné předpisy na obnovení rovnosti zacházení, lze zásadu rovnosti zaručit pouze tím, že osobám patřícím do znevýhodněné kategorie jsou přiznány stejné výhody, jako jsou ty výhody, jaké využívají osoby patřící do zvýhodněné kategorie (výše uvedený rozsudek Rodríguez Caballero, bod 42).
46. V takovém případě je vnitrostátní soud povinen nepoužít jakékoli diskriminační vnitrostátní ustanovení, aniž by předtím byl povinen žádat o jeho zrušení zákonodárce či na něj musel počkat, a na příslušníky znevýhodněné skupiny uplatnit stejný režim, jaký využívají ostatní zaměstnanci (výše uvedený rozsudek Rodríguez Caballero, bod 43 a uvedená judikatura). Tato povinnost mu přísluší nezávisle na existenci ustanovení vnitrostátního práva, která mu přiznávají pravomoc tak učinit.
47. Na první otázku je tedy třeba odpovědět tak, že vnitrostátní soud musí ponechat nepoužitou vnitrostátní právní úpravu, která v rozporu se zásadou rovnosti, tak jak je uznána v právním řádu Společenství, vylučuje, aby příslušná záruční instituce nesla odpovědnost za výplatu odstupného za skončení pracovní smlouvy, přiznaného v dohodě mezi zaměstnanci a zaměstnavateli, uzavřené před soudem a jím schválené.
K nákladům řízení
48. Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení vzhledem ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.
Výrok
Z těchto důvodů Soudní dvůr (první senát) rozhodl takto:
1) Pokud členský stát přiznal ve svém vnitrostátním právu před vstupem v platnost směrnice Evropského parlamentu a Rady 2002/74/ES ze dne 23. září 2002, kterou se mění směrnice Rady 80/987/EHS, zaměstnancům právo na ochranu prostřednictvím záruční instituce v případě platební neschopnosti zaměstnavatele, pokud jde o odstupné za skončení pracovní smlouvy, uplatnění těchto právních přepisů v případě, že k platební neschopnosti zaměstnavatele došlo po vstupu v platnost této směrnice, spadá do působnosti směrnice Rady 80/987/EHS ze dne 20. října 1980 o sbližování právních předpisů členských států týkajících se ochrany zaměstnanců v případě platební neschopnosti zaměstnavatele, ve znění směrnice 2002/74.
2) V rámci působnosti směrnice 80/987, ve znění směrnice 2002/74 obecná zásada rovnosti, tak jak je uznána právním řádem Společenství, vyžaduje, aby v případě, že podle takové vnitrostátní právní úpravy, jako je právní úprava dotčená ve věci v původním řízení, nese odpovědnost za výplatu zákonného odstupného za skončení pracovní smlouvy, přiznaného rozsudkem, v případě platební neschopnosti zaměstnavatele záruční instituce, s odstupným stejné povahy, přiznaným v dohodě mezi zaměstnancem a zaměstnavatelem uzavřené před soudem a jím schválené, bylo zacházeno stejným způsobem.
3) Vnitrostátní soud musí ponechat nepoužitou vnitrostátní právní úpravu, která v rozporu se zásadou rovnosti, tak jak je uznána v právním řádu Společenství, vylučuje, aby příslušná záruční instituce nesla odpovědnost za výplatu odstupného za skončení pracovní smlouvy, přiznaného v dohodě mezi zaměstnanci a zaměstnavateli uzavřené před soudem a jím schválené.