62023CJ0560
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (prvního senátu)
18. prosince 2025 (
*1
)
„Řízení o předběžné otázce – Nařízení (EU) č. 604/2013 – Určení členského státu příslušného k posuzování žádosti o mezinárodní ochranu – Článek 29 odst. 1 – Lhůta pro přemístění – Určení počátku běhu šestiměsíční lhůty – Podání opravného prostředku, který má odkladný účinek, k soudu – Nová okolnost, na kterou byl upozorněn soudní orgán, u něhož byl podán tento opravný prostředek – Zrušení původního rozhodnutí o přemístění a vrácení věci příslušnému správnímu orgánu – Přijetí druhého rozhodnutí o přemístění, proti kterému byl rovněž podán opravný prostředek znějící na neplatnost – Dopad na počítání lhůty pro přemístění“
Ve věci C‑560/23 [Tang] (
i
),
jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná na základě článku 267 SFEU rozhodnutím Flygtningenævnet (Komise pro uprchlíky, Dánsko) ze dne 8. září 2023, došlým Soudnímu dvoru dne 8. září 2023, v řízení
H (ved DRC Dansk Flygtningehjælp)
proti
Udlændingestyrelsen,
SOUDNÍ DVŮR (první senát),
ve složení: F. Biltgen, předseda senátu, T. von Danwitz (zpravodaj), místopředseda Soudního dvora, I. Ziemele, F. Schalin a S. Gervasoni, soudci,
generální advokát: J. Richard de la Tour,
za soudní kancelář: C. Strömholm, radová,
s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 6. února 2025,
s ohledem na vyjádření, která předložili:
–
za H (ved DRC Dansk Flygtningehjælp): M. Melin a C. Vester Kofoed, jako poradci, ve spolupráci s: J. Goldschmidt, advokat,
–
za dánskou vládu: D. Elkan, M. Jespersen, C. A.-S. Maertens a J. Sandvik Loft, jako zmocněnci,
–
za francouzskou vládu: R. Bénard a O. Duprat-Mazaré, jako zmocněnci,
–
za rakouskou vládu: A. Posch, J. Schmoll a M. Kopetzki, jako zmocněnci,
–
za švýcarskou vládu: L. Lanzrein a V. Michel, jako zmocněnci,
–
za Evropskou komisi: A. Katsimerou, B. Schima a C. Vang, jako zmocněnci,
po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 8. května 2025,
vydává tento
Rozsudek
1
Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článku 27 a čl. 29 odst. 1 a 2 nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 604/2013 ze dne 26. června 2013, kterým se stanoví kritéria a postupy pro určení členského státu příslušného k posuzování žádosti o mezinárodní ochranu podané státním příslušníkem třetí země nebo osobou bez státní příslušnosti v některém z členských států (Úř. věst. 2013, L 180, s. 31, dále jen „nařízení Dublin III“).
2
Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi afghánským státním příslušníkem H a Udlændingestyrelsen (Služba pro cizinecké záležitosti, Dánsko) ohledně rozhodnutí této Služby o přemístění H do Rumunska.
Právní rámec
Protokol o postavení Dánska a Dohoda mezi Evropským společenstvím a Dánským královstvím
3
Podle článků 1 a 2 Protokolu (č. 22) o postavení Dánska není nařízení Dublin III pro Dánské království závazné.
4
Podle článku 2 Dohody mezi Evropským společenstvím a Dánským královstvím o kritériích a mechanismech pro určení státu příslušného pro posuzování žádosti o azyl podané v Dánsku nebo jiném členském státě Evropské unie a o systému Eurodac pro porovnávání otisků prstů za účelem účinného uplatňování Dublinské úmluvy (Úř. věst. 2006, L 66, s. 38), která byla schválena jménem Společenství rozhodnutím Rady 2006/188/ES ze dne 21. února 2006 (Úř. věst. 2006, L 66, s. 37), nicméně platí, že nařízení Dublin III se vztahuje na vztahy mezi Evropskou unií a Dánským královstvím.
5
Podle čl. 48 prvního pododstavce nařízení Dublin III bylo tímto nařízením zrušeno nařízení Rady (ES) č. 343/2003 ze dne 18. února 2003, kterým se stanoví kritéria a postupy pro určení členského státu příslušného k posuzování žádosti o azyl podané státním příslušníkem třetí země v některém z členských států (Úř. věst. 2003, L 50, s. 1; Zvl. vyd. 19/06 s. 109), které podle svého článku 24 nahradilo Úmluvu o určení státu příslušného k posuzování žádosti o azyl podané v některém z členských států Evropských společenství, podepsanou v Dublinu dne 15. června 1990 (Úř. věst. 1997, C 254, s. 1).
Nařízení Dublin III
6
Body 4, 5 a 19 odůvodnění nařízení Dublin III zní:
„(4)
Podle závěrů [Evropské rady] z Tampere by měl tento společný evropský azylový systém v krátké době rovněž zahrnovat jasnou a proveditelnou metodu určení členského státu příslušného k posuzování žádosti o azyl.
(5)
Tato metoda by měla být založena na objektivních a spravedlivých kritériích jak pro členské státy, tak pro dotčené osoby. Mělo by být zejména možné urychleně určit příslušný členský stát tak, aby byl zaručen účinný přístup k řízení o poskytnutí mezinárodní ochrany a aby nebyl ohrožen cíl urychleného vyřízení žádostí o mezinárodní ochranu.
[…]
(19)
Měly by být stanoveny právní záruky a právo na účinný opravný prostředek, pokud jde o rozhodnutí o přemístění dotyčné osoby do příslušného členského státu, aby byla zaručena účinná ochrana jejích práv v souladu zejména s článkem 47 Listiny základních práv Evropské unie [(dále jen ‚Listina‘)]. Pro zajištění souladu s mezinárodní právem by měl účinný opravný prostředek proti takovému rozhodnutí zahrnovat jak přezkum toho, jak je uplatňováno toto nařízení, tak přezkum po právní i skutkové stránce v členském státě, do kterého je žadatel přemisťován.“
7
Článek 18 tohoto nařízení, nadepsaný „Povinnosti příslušného členského státu“, stanoví:
„1.   Členský stát příslušný podle tohoto nařízení je povinen:
[…]
c)
přijmout zpět za podmínek stanovených v článcích 23, 24, 25 a 29 státního příslušníka třetí země nebo osobu bez státní příslušnosti, jejíž žádost se posuzuje a která vzala svou žádost zpět a učinila žádost v jiném členském státě, nebo která se nachází na území jiného členského státu bez povolení k pobytu;
[…]“
8
Článek 27 uvedeného nařízení, nadepsaný „Opravné prostředky“, stanoví:
„1.   Žadatel nebo jiná osoba uvedená v čl. 18 odst. 1 písm. c) nebo d) má právo na podání účinného opravného prostředku k soudu co do skutkové i právní stránky ve formě odvolání proti rozhodnutí o přemístění nebo jeho přezkumu.
[…]
3.   Pro účely odvolání proti rozhodnutí o přemístění nebo přezkumu tohoto rozhodnutí, členské státy ve svých vnitrostátních právních předpisech stanoví:
a)
že na základě podání odvolání nebo žádosti o přezkum získává dotčená osoba právo zůstat v daném členském státě, dokud nebude rozhodnuto o odvolání nebo o přezkumu; nebo
b)
automatický odklad přemístění na určitou a přiměřenou dobu, během níž soud po důkladném a pečlivém posouzení rozhodne, zda má být s odvoláním nebo přezkumem spojen i nadále odkladný účinek; nebo
c)
že dotčená osoba může v přiměřené lhůtě požádat soud o odložení výkonu rozhodnutí o přemístění, dokud nebude rozhodnuto o jejím odvolání nebo o přezkumu. Členské státy zajistí, aby účinný opravný prostředek v podobě odkladu přemístění byl v platnosti až do přijetí rozhodnutí o první žádosti o odklad. Jakékoli rozhodnutí o odložení výkonu rozhodnutí o přemístění musí být přijato v přiměřené lhůtě, která zároveň umožní důkladné a pečlivé posouzení žádosti. Rozhodnutí neodložit výkon rozhodnutí o přemístění musí obsahovat důvody, na nichž je založeno.
4.   Členské státy mohou stanovit, že příslušné orgány mohou z úřední moci rozhodnout o odložení výkonu rozhodnutí o přemístění do doby, než bude rozhodnuto o odvolání nebo o přezkumu.
[…]“
9
Článek 29 tohoto nařízení, nadepsaný „Další podmínky a lhůty“, stanoví:
„1.   Přemístění žadatele nebo jiné osoby uvedené v čl. 18 odst. 1 písm. c) nebo d) z dožadujícího členského státu do příslušného členského státu se provádí po konzultaci dotyčných členských států v souladu s vnitrostátním právem dožadujícího členského státu, jakmile je to z praktického hlediska možné, avšak nejpozději šest měsíců od přijetí [vyhovění] žádosti jiným členským státem o převzetí dotyčné osoby nebo o její přijetí zpět nebo od vydání konečného rozhodnutí o opravném prostředku nebo o přezkumu, pokud má podle čl. 27 odst. 3 odkladný účinek.
[…]
2.   Pokud k přemístění nedojde během šestiměsíční lhůty, příslušnému členskému státu zanikne jeho povinnost převzít nebo přijmout dotyčnou osobu zpět a příslušným státem se stává dožadující členský stát. […]“
Spor v původním řízení a předběžná otázka
10
H je afghánský státní příslušník, který přijel dne 25. dubna 2021 do Dánska, kde téhož dne podal žádost o mezinárodní ochranu. Podle údajů v databázi Eurodac byl H již dne 5. března 2021 zaregistrován jako žadatel o azyl v Rumunsku.
11
Dne 24. června 2021 proto Služba pro cizinecké záležitosti požádala Rumunsko o přijetí H zpět podle čl. 18 odst. 1 písm. c) nařízení Dublin III.
12
Dne 7. července 2021 Rumunsko s přijetím H zpět souhlasilo.
13
Dne 19. července 2021 rozhodla Služba pro cizinecké záležitosti podle čl. 18 odst. 1 písm. c) nařízení Dublin III o přemístění H do Rumunska. Téhož dne podal H proti tomuto rozhodnutí odvolání u Flygtningenævnet (Komise pro uprchlíky, Dánsko), která je v projednávané věci předkládajícím soudem. Toto odvolání mělo podle čl. 27 odst. 3 písm. a) tohoto nařízení odkladný účinek.
14
Dne 28. února 2022 informovalo Rumunsko všechny členské státy, že od 1. března 2022 pozastaví veškerá přemisťování do Rumunska prováděná podle nařízení Dublin III, a to kvůli konfliktu na Ukrajině a zvýšenému přílivu uprchlíků do Rumunska.
15
Dne 15. března 2022 vrátil předkládající soud věc Službě pro cizinecké záležitosti k opětovnému posouzení, aby zaujala stanovisko mimo jiné i k tomu, jaký dopad má na rozhodnutí o přemístění H do Rumunska všeobecné oznámení rumunských orgánů uvedené v předchozím bodě.
16
Dne 8. dubna 2022 Služba pro cizinecké záležitosti znovu rozhodla podle čl. 18 odst. 1 písm. c) nařízení Dublin III o přemístění H do Rumunska. Téhož dne podal H proti tomuto rozhodnutí odvolání u předkládajícího soudu. Toto odvolání mělo podle čl. 27 odst. 3 písm. a) tohoto nařízení odkladný účinek.
17
Dne 24. května 2022 informovalo Rumunsko všechny členské státy, že od pozastavení přemisťování do Rumunska podle uvedeného nařízení upouští.
18
Dne 2. prosince 2022 potvrdil předkládající soud legalitu rozhodnutí Služby pro cizinecké záležitosti ze dne 8. dubna 2022.
19
Dne 2. února 2023 podal H žádost o obnovu řízení, a to z toho důvodu, že šestiměsíční lhůta stanovená v čl. 29 odst. 1 prvním pododstavci nařízení Dublin III, v níž musí být provedeno přemístění žadatele o azyl z dožadujícího členského státu do příslušného členského státu, uplynula už toho dne, kdy Služba pro cizinecké záležitosti přijala dne 8. dubna 2022 druhé rozhodnutí o přemístění. H je proto toho názoru, že k meritornímu posouzení jeho žádosti o azyl je nyní podle čl. 29 odst. 2 tohoto nařízení příslušné Dánské království.
20
Po obnovení řízení předkládající soud znovu potvrdil platnost rozhodnutí Služby pro cizinecké záležitosti ze dne 8. dubna 2022. Měl za to, že tato šestiměsíční lhůta začala běžet až od okamžiku vydání jeho konečného rozhodnutí ze dne 2. prosince 2022.
21
Předkládající soud se na žádost DRC Dansk Flygtningehjælp (Dánská rada pro uprchlíky, Dánsko) rozhodl opět obnovit řízení za účelem opětovného posouzení výkladu pravidel týkajících se lhůty stanovené v čl. 29 odst. 1 a 2 nařízení Dublin III ve spojení s článkem 27 tohoto nařízení.
22
V tomto ohledu předkládající soud podotýká, že i když je v těchto ustanoveních uvedeno, že k přemístění žadatele o azyl musí dojít ve lhůtě šesti měsíců od vydání konečného rozhodnutí o opravném prostředku nebo o přezkumu, pokud má odkladný účinek, nejsou v nich obsažena žádná pravidla, která by výslovně upravovala situaci, kdy se soudní orgán rozhodne vrátit věc příslušnému správnímu orgánu k opětovnému posouzení. Podle předkládajícího soudu přitom takové vrácení věci může přispět k tomu, aby byla žadatelům o mezinárodní ochranu zajištěna účinná soudní ochrana, neboť mohou v jeho důsledku dosáhnout nového dvouinstančního posouzení dané věci.
23
V této souvislosti předkládající soud uvádí, že v souladu s vnitrostátní právní úpravou dotčenou ve věci v původním řízení může být rozhodnutí o přemístění zrušeno a věc vrácena příslušnému správnímu orgánu k opětovnému posouzení tehdy, pokud byly soudu, jemuž byla věc předložena, sděleny nové důležité informace týkající se tohoto rozhodnutí. V projednávaném případě přitom bylo vrácení věci odůvodněno vnějšími a nepředvídatelnými okolnostmi souvisejícími s tím, že poté, co příslušný členský stát vyhověl žádosti o přemístění, v obecné rovině pozastavil přemisťování podle nařízení Dublin III kvůli konfliktu na Ukrajině a přílivu uprchlíků do tohoto členského státu.
24
Za těchto podmínek se Flygtningenævnet (Komise pro uprchlíky) rozhodla přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
„Musí být pravidla [týkající se počítání lhůt] stanovená v čl. 29 odst. 1 a 2 [nařízení Dublin III] vykládána v tom smyslu, že šestiměsíční lhůta stanovená v čl. 29 odst. 1 druhém případě tohoto nařízení začíná běžet od vydání konečného rozhodnutí ve věci samé za situace, kdy takový odvolací orgán dožadujícího členského státu, jako je orgán uvedený v článku 27 [zmíněného] nařízení, vrátil věc týkající se přemístění [příslušnému správnímu orgánu], který následně přijal nové rozhodnutí o přemístění po více než šesti měsících ode dne, kdy mu bylo doručeno rozhodnutí příslušného členského státu o vyhovění žádosti o přijetí zpět – zejména pokud je vrácení odůvodněno skutečností, že příslušný členský stát, který původně vyhověl žádosti o přemístění, následně přijal rozhodnutí o všeobecném pozastavení přemisťování prováděného na základě [nařízení Dublin III] – a kdy rozhodnutí o vyhoštění dotyčného cizince byl přiznán odkladný účinek?“
Řízení před Soudním dvorem
25
Flygtningenævnet (Komise pro uprchlíky) v žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce požádala Soudní dvůr o projednání věci ve zrychleném řízení podle článku 105 jednacího řádu Soudního dvora.
26
Dne 15. prosince 2023 předseda Soudního dvora po vyslechnutí soudce zpravodaje a generálního advokáta tuto žádost zamítl.
27
Dne 27. listopadu 2023 zaslal Soudní dvůr Flygtningenævnet (Komise pro uprchlíky) žádost o vysvětlení, v níž ji vyzval, aby objasnila, zda má povahu „soudu“ ve smyslu článku 267 SFEU.
28
Flygtningenævnet (Komise pro uprchlíky) na tuto žádost odpověděla dne 8. ledna 2024.
K předběžné otázce
29
Podstatou jediné otázky předkládajícího soudu je, zda musí být čl. 29 odst. 1 a 2 nařízení Dublin III vykládán v tom smyslu, že pokud vnitrostátní soud, u kterého byl podán opravný prostředek znějící na neplatnost, který má odkladný účinek, rozhodne s konečnou platností o materiální legalitě druhého rozhodnutí o přemístění, které bylo přijato poté, co bylo zrušeno první rozhodnutí o přemístění týkající se téže osoby, a to pouze kvůli změně okolností rozhodujících pro správné uplatnění tohoto nařízení, což vedlo k vrácení věci příslušnému správnímu orgánu k opětovnému posouzení, začíná šestiměsíční lhůta pro přemístění stanovená v čl. 29 odst. 1 uvedeného nařízení běžet
–
dnem, kdy bylo s konečnou platností rozhodnuto o materiální legalitě tohoto druhého rozhodnutí o přemístění, nebo
–
dnem, kdy bylo zrušeno první rozhodnutí o přemístění.
30
Úvodem je třeba podotknout, že předkládající soud si klade otázku, které ze dvou rozhodnutí přijatých vnitrostátním soudem je rozhodující pro uplatnění šestiměsíční lhůty pro přemístění dle druhého případu uvedeného v čl. 29 odst. 1 tohoto nařízení. H v podstatě tvrdí, že tento druhý případ již ve věci v původním řízení nelze použít. Domnívá se, že po zrušení prvního rozhodnutí o přemístění začala lhůta pro přemístění běžet znovu podle prvního případu uvedeného v tomto ustanovení, a to ode dne, kdy Rumunsko souhlasilo s jeho přijetím nazpět, tedy od 7. července 2021.
31
Nejprve je třeba připomenout, že čl. 29 odst. 1 první pododstavec nařízení Dublin III stanoví, že přemístění dotčené osoby do příslušného členského státu se provádí v souladu s vnitrostátním právem dožadujícího členského státu, jakmile je to z praktického hlediska možné, avšak nejpozději šest měsíců od vyhovění žádosti jiným členským státem o převzetí této osoby nebo o její přijetí zpět nebo od vydání konečného rozhodnutí o opravném prostředku, pokud má podle čl. 27 odst. 3 tohoto nařízení odkladný účinek.
32
Ze samotného znění čl. 29 odst. 1 prvního pododstavce uvedeného nařízení, a to zejména ze skutečnosti, že mezi výrazy „přijetí [vyhovění]“ žádosti jiným členským státem a „vydání konečného rozhodnutí“ o opravném prostředku nebo o přezkumu je uvedena spojka „nebo“, vyplývá – jak uvedl generální advokát v bodě 34 svého stanoviska – že oba časové okamžiky uvedené v tomto ustanovení, od nichž může začít běžet šestiměsíční lhůta pro přemístění, představují dva případy, které se navzájem vylučují.
33
Kromě toho je třeba podotknout, že pokud jde o druhý případ, v uvedeném ustanovení se odkazuje na okamžik, kdy se rozhodnutí o opravném prostředku podaném proti rozhodnutí o přemístění stalo konečným, avšak není v něm provedeno žádné rozlišení podle toho, k jakému výsledku soudní orgán při rozhodování o opravném prostředku dospěl. Ze znění tohoto ustanovení zejména nikterak nevyplývá, že by druhý případ již nebylo možné použít, když soudní orgán rozhodnutí o přemístění zruší.
34
Pokud je proti rozhodnutí o přemístění podáno odvolání s odkladným účinkem podle čl. 27 odst. 3 nařízení Dublin III, z čl. 29 odst. 1 prvního pododstavce tohoto nařízení vyplývá, že šestiměsíční lhůta pro přemístění neběží od vyhovění žádosti o převzetí nebo přijetí zpět, ale odchylně, od vydání konečného rozhodnutí o opravném prostředku podaném proti rozhodnutí o přemístění. Uvedená lhůta tedy v tomto případě začíná běžet až od okamžiku, kdy soudní rozhodnutí o opravném prostředku podaném proti rozhodnutí o přemístění nabude právní moci po vyčerpání opravných prostředků stanovených právním řádem dotčeného členského státu [v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 30. března 2023, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Pozastavení lhůty pro přemístění v odvolacím řízení), C‑556/21, EU:C:2023:272, body 23 a 24, jakož i citovaná judikatura].
35
Dále je třeba připomenout, že tento odklad počítání běhu lhůty pro přemístění až do rozhodnutí o opravném prostředku podaném proti rozhodnutí o přemístění umožňuje zajistit rovnost zbraní a účinnost řízení o opravném prostředku tím, že zaručuje, že tato lhůta neuplyne, když byl výkon rozhodnutí o přemístění znemožněn tím, že byl proti tomuto rozhodnutí podán opravný prostředek s odkladným účinkem [v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 30. března 2023, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Pozastavení lhůty pro přemístění v odvolacím řízení), C‑556/21, EU:C:2023:272, bod 35].
36
Výklad, kterého se dovolává H, by přitom rovnost zbraní a účinnost řízení o opravném prostředku, které má zajistit druhý případ uvedený v čl. 29 odst. 1 prvním pododstavci nařízení Dublin III, mohl zpochybnit. Vzhledem k tomu, že zrušení rozhodnutí o přemístění soudním orgánem by podle tohoto výkladu vedlo k tomu, že by lhůta pro přemístění začala běžet znovu od okamžiku, kdy příslušný členský stát vyhověl žádosti o přijetí zpět, důsledkem tohoto výkladu by mohlo být právě to, že by šestiměsíční lhůta pro přemístění mohla uplynout v okamžiku, kdy by již nebylo možné toto rozhodnutí vykonat v důsledku podání opravného prostředku znějícího na neplatnost, který má odkladný účinek. Tak by tomu bylo mimo jiné i ve věci v původním řízení, neboť podle uvedeného výkladu by tato lhůta uplynula již 7. února 2022, kdy stále probíhalo řízení o opravném prostředku znějícím na neplatnost prvního rozhodnutí o přemístění.
37
Na rozdíl od toho, co tvrdí H, je třeba nakonec podotknout, že z judikatury vycházející z rozsudku ze dne 30. března 2023, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Pozastavení lhůty pro přemístění v odvolacím řízení) (C‑556/21, EU:C:2023:272), nikterak nevyplývá, že by v důsledku zrušení rozhodnutí o přemístění na základě opravného prostředku znějícího na neplatnost, který má odkladný účinek, nebylo možné použít druhý případ uvedený v čl. 29 odst. 1 prvním pododstavci nařízení Dublin III.
38
V tomto ohledu je pravda, že Soudní dvůr v bodě 29 uvedeného rozsudku konstatoval, že v případě, kdy bylo rozhodnutí o přemístění zrušeno v prvním stupni, již neexistuje rozhodnutí o přemístění, jehož výkon by mohl být odložen v rámci řízení o opravném prostředku ve druhém stupni. Situace, ve které byl vydán uvedený rozsudek, se však od situace dotčené ve věci v původním řízení podstatně liší. Z bodů 29 a 39 téhož rozsudku totiž vyplývá, že se Soudní dvůr vyjadřoval k možnosti uplatnit na základě čl. 27 odst. 4 tohoto nařízení v rámci řízení o opravném prostředku ve druhém stupni předběžná opatření, a to v situaci, kdy opravný prostředek v prvním stupni neměl odkladný účinek. Naproti tomu v projednávaném případě podal H dva opravné prostředky znějící na neplatnost obou rozhodnutí o přemístění dotčených ve věci v původním řízení, které oba měly odkladný účinek, v důsledku čehož bylo vyloučeno použití prvního případu uvedeného v čl. 29 odst. 1 prvním pododstavci zmíněného nařízení, takže bylo třeba přejít ke druhé alternativě, kterou je opravný prostředek proti původnímu rozhodnutí o přemístění a po jeho zrušení opravný prostředek podaný proti druhému rozhodnutí o přemístění.
39
Po tomto upřesnění je třeba posoudit položenou otázku týkající se uplatnění druhého případu uvedeného v čl. 29 odst. 1 prvním pododstavci nařízení Dublin III.
40
V prvé řadě je třeba uvést, že za účelem určení toho, od jakého okamžiku začíná běžet šestiměsíční lhůta pro přemístění, je v tomto ustanovení – pokud jde o druhý případ – poukázáno toliko na vydání konečného rozhodnutí o opravném prostředku, pokud má odkladný účinek.
41
Jak v podstatě uvedl generální advokát v bodě 40 svého stanoviska, uvedené ustanovení tedy neobsahuje žádná zvláštní pravidla pro počítání této lhůty, pokud soudní orgán – poté, co zrušil první rozhodnutí o přemístění a vrátil věc příslušnému správnímu orgánu k opětovnému posouzení pouze kvůli změně okolností rozhodujících pro správné uplatnění nařízení Dublin III, k níž došlo po přijetí tohoto rozhodnutí – rozhodne o legalitě druhého rozhodnutí o přemístění přijatého ve vztahu k téže osobě po tomto zrušení a vrácení dané věci.
42
Ve druhé řadě je třeba podotknout, že podle čl. 27 odst. 1 nařízení Dublin III má žadatel o mezinárodní ochranu právo na podání účinného opravného prostředku k soudu co do skutkové i právní stránky ve formě odvolání proti rozhodnutí o přemístění nebo jeho přezkumu.
43
Z druhé věty bodu 19 odůvodnění tohoto nařízení v tomto ohledu vyplývá, že pro zajištění souladu s mezinárodní právem by měl účinný opravný prostředek proti rozhodnutí o přemístění zahrnovat jak přezkum toho, jak je uplatňováno uvedené nařízení, tak přezkum po právní i skutkové stránce v členském státě, do kterého je žadatel přemisťován. Článek 27 odst. 1 téhož nařízení, vykládaný ve světle tohoto bodu odůvodnění, tak přiznává dotyčné osobě právo na soudní přezkum legality rozhodnutí o přemístění.
44
Vzhledem k vazbě, která v rámci režimu zavedeného nařízením Dublin III existuje mezi zakotvením opravných prostředků s odkladným účinkem podle čl. 27 odst. 1 a 3 tohoto nařízení a odkladem lhůty pro přemístění podle čl. 29 odst. 1 prvního pododstavce druhého případu tohoto nařízení, již Soudní dvůr rozhodl, že tato lhůta pro přemístění se musí počítat nikoliv od předběžného soudního rozhodnutí odkládajícího provedení řízení o přemístění, ale až od soudního rozhodnutí, kterým je rozhodnuto o opodstatněnosti návrhu, který je předmětem tohoto řízení a které již nemůže bránit jeho provedení (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 29. ledna 2009, Petrosian, C‑19/08, EU:C:2009:41, body 46 a 50).
45
V tomto ohledu je pravda, že použití vnitrostátní právní úpravy, podle které soudní orgán za nových okolností rozhodujících pro správné uplatnění nařízení Dublin III zruší rozhodnutí o přemístění a vrátí věc příslušnému správnímu orgánu k opětovnému posouzení, může vést k existenci dvou rozhodnutí o přemístění a k podání dvou různých opravných prostředků. Nicméně vzhledem k tomu, že předmětem obou těchto po sobě následujících rozhodnutí je přemístění téhož žadatele o mezinárodní ochranu v návaznosti na rozhodnutí příslušného členského státu o vyhovění žádosti o jeho přijetí zpět, vše nasvědčuje tomu – jak uvedl generální advokát v bodě 44 svého stanoviska – že uvedená rozhodnutí jsou součástí jediného řízení.
46
V rámci takového jediného řízení přitom musí být rozhodnutí, kterým soudní orgán zruší první rozhodnutí o přemístění pouze kvůli změně okolností rozhodujících pro správné uplatnění nařízení Dublin III a vrátí věc k opětovnému posouzení, považováno za mezitímní rozhodnutí, které příslušnému správnímu orgánu umožňuje posoudit případné dopady těchto nových okolností na přemístění dotyčné osoby, avšak řízení o tomto přemístění s konečnou platností neukončí.
47
Ve třetí řadě je třeba uvést, že i když z čl. 29 odst. 1 a 2 nařízení Dublin III vyplývá, že unijní normotvůrce zamýšlel usnadnit rychlý výkon rozhodnutí o přemístění, nemění to nic na tom, že neměl v úmyslu obětovat soudní ochranu žadatelů o mezinárodní ochranu kvůli požadavku urychleného vyřízení jejich žádosti a že za účelem zajištění této ochrany stanovil, že výkon těchto rozhodnutí může být v určitých případech odložen [rozsudky ze dne 29. ledna 2009, Petrosian, C‑19/08, EU:C:2009:41, bod 48, jakož i ze dne 30. března 2023, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Pozastavení lhůty pro přemístění v odvolacím řízení), C‑556/21, EU:C:2023:272, bod 19 a citovaná judikatura]. Tato ustanovení tak musí být vykládána ve světle práva na účinnou soudní ochranu zaručeného v článku 47 Listiny.
48
Podle ustálené judikatury kromě toho platí, že při neexistenci unijní právní úpravy v dané oblasti sice přísluší vnitrostátnímu právnímu řádu, aby na základě zásady procesní autonomie členských států a s výhradou dodržení zásad rovnocennosti a efektivity upravil procesní podmínky soudních řízení určených k zajištění ochrany individuálních práv vyplývajících z unijního právního řádu, avšak členské státy jsou odpovědné za to, aby v každém případě zajistily dodržování práva na účinnou soudní ochranu uvedených práv, jak jej zakotvuje článek 47 Listiny [obdobně, pokud jde o právo na opravný prostředek zaručené v článku 46 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2013/32/EU ze dne 26. června 2013 o společných řízeních pro přiznávání a odnímání statusu mezinárodní ochrany (Úř. věst. 2013, L 180, s. 60), viz rozsudek ze dne 3. července 2025, Al Nasiria, C‑610/23, EU:C:2025:514, bod 51 a citovaná judikatura].
49
Unijní normotvůrce provedl v článku 27 nařízení Dublin III harmonizaci pouze některých procesních podmínek opravného prostředku k soudu co do skutkové i právní stránky ve formě odvolání proti rozhodnutí o přemístění nebo jeho přezkumu, jichž musí mít dotyčná osoba možnost využít. V tomto článku zejména neuvedl, zda a za jakých podmínek je soud, u něhož byl tento opravný prostředek podán, povinen zohlednit okolnosti, které nastaly po přijetí uvedeného rozhodnutí [v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 15. dubna 2021, État belge (Skutečnosti, které nastaly po přijetí rozhodnutí o přemístění), C‑194/19, EU:C:2021:270, body 38 a 40].
50
Z toho vyplývá, že pokud jde o zohlednění okolností, které nastaly po přijetí rozhodnutí o přemístění, každý členský stát vázaný nařízením Dublin III musí upravit své vnitrostátní právo způsobem, který žadatelům o mezinárodní ochranu umožní uplatnit jejich právo na účinný opravný prostředek, jak je zaručeno tímto článkem 47 a konkretizováno článkem 27 nařízení Dublin III ve spojení s bodem 19 jeho odůvodnění (obdobně viz rozsudek ze dne 3. července 2025, Al Nasiria, C‑610/23, EU:C:2025:514, bod 52 a citovaná judikatura).
51
V tomto ohledu je třeba připomenout, že Soudní dvůr v bodě 49 rozsudku ze dne 15. dubna 2021, État belge (Skutečnosti, které nastaly po přijetí rozhodnutí o přemístění) (C‑194/19, EU:C:2021:270), rozhodl, že tato ustanovení brání vnitrostátní právní úpravě, která stanoví, že soud rozhodující o žalobě na neplatnost podané proti rozhodnutí o přemístění nemůže při posuzování této žaloby zohlednit okolnosti, které nastaly po přijetí tohoto rozhodnutí a jsou rozhodující pro správné uplatnění tohoto nařízení, ledaže tato právní úprava počítá se specifickým opravným prostředkem, který vede k ex nunc posouzení situace dotyčné osoby, jehož výsledky jsou závazné pro příslušné orgány, které může být provedeno poté, co nastaly takové okolnosti. Jak vyplývá z bodu 47 téhož rozsudku, takovými rozhodujícími okolnostmi jsou mimo jiné i ty, které brání výkonu rozhodnutí o přemístění do jiného členského státu, než je dožadující členský stát, nebo které zakládají příslušnost dožadujícího členského státu.
52
Judikatura připomenutá v předchozím bodě se mutatis mutandis použije i na vnitrostátní právní úpravu, podle které v případě nových informací týkajících se takových okolností soudní orgán zruší rozhodnutí o přemístění a vrátí věc příslušnému správnímu orgánu k opětovnému posouzení, aby tyto informace vzal do úvahy. Za těchto podmínek nemůže takové rozhodnutí o zrušení a vrácení věci k takovému novému posouzení představovat konečné rozhodnutí o opravném prostředku ve smyslu čl. 29 odst. 1 prvního pododstavce nařízení Dublin III.
53
Soudní dvůr dále rozhodl, že vzhledem k cíli uvedenému v bodě 19 odůvodnění nařízení Dublin III, který spočívá v zaručení účinné ochrany dotčených osob v souladu s článkem 47 Listiny, a k cíli zmíněnému v bodě 5 odůvodnění tohoto nařízení, který spočívá v urychleném určení členského státu příslušného k posuzování žádosti o mezinárodní ochranu, musí mít žadatel k dispozici účinný a rychlý opravný prostředek, který mu umožní uplatnit okolnosti, které nastaly po přijetí rozhodnutí o přemístění, pokud je jejich zohlednění rozhodující pro správné použití uvedeného nařízení. Povinnost stanovit rychlý a účinný opravný prostředek splňuje mimo jiné i vnitrostátní právní úprava, která žadateli umožňuje dovolávat se takových okolností v opravném prostředku podaném proti rozhodnutí o přemístění [v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 15. dubna 2021, État belge (Skutečnosti, které nastaly po přijetí rozhodnutí o přemístění), C‑194/19, EU:C:2021:270, body 35 a 36, jakož i citovaná judikatura].
54
Splnění povinnosti stanovit rychlý a účinný opravný prostředek přitom v zásadě nebrání to, že ve vnitrostátní právní úpravě je stanoveno, že po zrušení původního rozhodnutí o přemístění soudním orgánem a vrácení věci příslušnému správnímu orgánu k opětovnému posouzení musí tento správní orgán přezkoumat přemístění dotyčné osoby s ohledem na okolnosti, které nastaly po přijetí tohoto rozhodnutí. Má-li být však tato povinnost splněna, je třeba – jak uvedl generální advokát v bodě 54 svého stanoviska – aby bylo vnitrostátní právo upraveno tak, že příslušný správní orgán provede požadované opětovné posouzení věci bez zbytečného prodlení a soudní orgán, kterému je věc předložena, rozhodne v krátké lhůtě (obdobně, pokud jde o právo na opravný prostředek zaručené v článku 46 směrnice 2013/32, viz rozsudek ze dne 25. července 2018, Alheto, C‑585/16, EU:C:2018:584, bod 148).
55
Délka správního a soudního řízení týkajícího se přemístění dotyčné osoby pak v žádném případě nemůže jako celek překročit meze toho, co je nezbytné s ohledem na cíle, pro které bylo zahájeno.
56
Taková vnitrostátní právní úprava zejména nemůže – jak uvedl generální advokát v bodě 55 svého stanoviska – orgánům dožadujícího členského státu umožnit, aby se vyhnuly své odpovědnosti tím, že by věc vracely příslušnému správnímu orgánu k opětovnému posouzení opakovaně, aniž by kdy bylo v řízení o udělení mezinárodní ochrany rozhodnuto. Taková právní úprava by totiž mohla ohrozit naplňování cíle urychleného vyřízení žádostí o mezinárodní ochranu, který je uveden v bodě 5 odůvodnění nařízení Dublin III a zaručuje účinný přístup k řízení o poskytnutí mezinárodní ochrany. Taková právní úprava by kromě toho rovněž mohla zpochybnit účinnost soudní ochrany zaručené v článku 47 Listiny a v článku 27 nařízení Dublin III ve spojení s bodem 19 odůvodnění tohoto nařízení.
57
V této souvislosti je ještě třeba připomenout, že lhůta pro přemístění stanovená v čl. 29 odst. 1 nařízení Dublin III rozhodujícím způsobem přispívá k dosažení cíle urychleného vyřízení žádostí o mezinárodní ochranu, který je uveden v bodě 5 odůvodnění tohoto nařízení, neboť zaručuje, že řízení o převzetí nebo přijetí zpět budou provedena bez zbytečného prodlení. Tato závazná lhůta, a zejména pravidlo stanovené v čl. 29 odst. 2 uvedeného nařízení svědčí o tom, že podle unijního normotvůrce je třeba, aby byly takové žádosti dle okolností posuzovány jiným členským státem, než který je určen za příslušný podle kritérií stanovených v kapitole III tohoto nařízení (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 13. listopadu 2018, X a X, C‑47/17 a C‑48/17, EU:C:2018:900, body 69 a 70).
58
Z informací uvedených v žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce v projednávané věci vyplývá, že Služba pro cizinecké záležitosti přijala druhé rozhodnutí o přemístění H dne 8. dubna 2022, tedy méně než čtyři týdny po zrušení původního rozhodnutí o přemístění a vrácení věci této Službě k opětovnému posouzení, k němuž došlo dne 15. března téhož roku. S výhradou ověření předkládajícím soudem tedy vše nasvědčuje tomu, že Služba pro cizinecké záležitosti provedla požadované opětovné posouzení bez zbytečného prodlení.
59
Kromě toho je třeba podotknout, že vzhledem k úvahám uvedeným v bodech 54 a 55 tohoto rozsudku je na předkládajícím soudu, aby s přihlédnutím ke všem relevantním okolnostem věci v původním řízení ověřil, zda lze mít za to, že pokud zamítl opravný prostředek znějící na neplatnost druhého rozhodnutí o přemístění ze dne 8. prosince 2022, rozhodl o tomto opravném prostředku v krátké lhůtě, i když u něj byl podán téměř osm měsíců předtím a i když už dne24. května 2022 Rumunsko informovalo všechny členské státy o tom, že upouští od pozastavení přemisťování do této země podle nařízení Dublin III. Dále bude muset předkládající soud ověřit, zda délka řízení o přemístění H, které od 7. července 2021, kdy Rumunsko vyhovělo žádosti o přijetí tohoto žadatele zpět, trvalo téměř 17 měsíců, nepřekročila jako celek meze toho, co bylo nezbytné s ohledem na cíle, pro které bylo zahájeno.
60
Kdyby však předkládající soud konstatoval, že řízení o přijetí zpět nebylo provedeno bez zbytečného prodlení, musel by žádost o mezinárodní ochranu posoudit jiný členský stát než ten, který byl určen za příslušný podle kritérií stanovených v kapitole III nařízení Dublin III.
61
S ohledem na všechny výše uvedené úvahy je třeba na položenou otázku odpovědět tak, že čl. 29 odst. 1 a 2 nařízení Dublin III musí vykládán v tom smyslu, že pokud vnitrostátní soud, u kterého byl podán opravný prostředek znějící na neplatnost, který má odkladný účinek, rozhodne s konečnou platností o materiální legalitě druhého rozhodnutí o přemístění, které bylo přijato poté, co bylo zrušeno první rozhodnutí o přemístění týkající se téže osoby, a to pouze kvůli změně okolností rozhodujících pro správné uplatnění tohoto nařízení, což vedlo k vrácení věci příslušnému správnímu orgánu k opětovnému posouzení, začíná šestiměsíční lhůta pro přemístění stanovená v čl. 29 odst. 1 uvedeného nařízení běžet dnem, kdy bylo s konečnou platností rozhodnuto o materiální legalitě tohoto druhého rozhodnutí.
Má-li být zaručeno, že délka řízení týkajícího se přemístění dotyčné osoby nepřekročí jako celek meze toho, co je nezbytné s ohledem na cíle, pro které bylo zahájeno, musí být toto druhé rozhodnutí o přemístění a konečné rozhodnutí o opravném prostředku znějícím na neplatnost tohoto rozhodnutí přijaty v krátké lhůtě.
K nákladům řízení
62
Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.
Z těchto důvodů Soudní dvůr (první senát) rozhodl takto:
Článek 29 odst. 1 a 2 nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 604/2013 ze dne 26. června 2013, kterým se stanoví kritéria a postupy pro určení členského státu příslušného k posuzování žádosti o mezinárodní ochranu podané státním příslušníkem třetí země nebo osobou bez státní příslušnosti v některém z členských států,
musí vykládán v tom smyslu, že
pokud vnitrostátní soud, u kterého byl podán opravný prostředek znějící na neplatnost, který má odkladný účinek, rozhodne s konečnou platností o materiální legalitě druhého rozhodnutí o přemístění, které bylo přijato poté, co bylo zrušeno první rozhodnutí o přemístění týkající se téže osoby, a to pouze kvůli změně okolností rozhodujících pro správné uplatnění tohoto nařízení, což vedlo k vrácení věci příslušnému správnímu orgánu k opětovnému posouzení, začíná šestiměsíční lhůta pro přemístění stanovená v čl. 29 odst. 1 uvedeného nařízení běžet dnem, kdy bylo s konečnou platností rozhodnuto o materiální legalitě tohoto druhého rozhodnutí.
Má-li být zaručeno, že délka řízení týkajícího se přemístění dotyčné osoby nepřekročí jako celek meze toho, co je nezbytné s ohledem na cíle, pro které bylo zahájeno, musí být toto druhé rozhodnutí o přemístění a konečné rozhodnutí o opravném prostředku znějícím na neplatnost tohoto rozhodnutí přijaty v krátké lhůtě.
Podpisy
(
*1
) – Jednací jazyk: dánština.
(
i
) – Název projednávané věci je fiktivní. Neodpovídá skutečnému jménu žádné ze zúčastněných stran.