62004CC0201_CS
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. V této žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce předkládá Hof van Beroep te Antwerpen (odvolací soud Antverpy) řadu otázek týkajících se výkladu článku 221 celního kodexu Společenství(2) .
2. Původní řízení se týká nároku na vybrání řady celních dluhů vzniklých mezi lety 1992 a 1994, o jejichž existenci však odpovědný celní zástupce ani celní orgány nevěděli až do roku 1995, kdy vyšlo najevo, že dané zboží ve skutečnosti nesplňovalo podmínky pro bezcelní dovoz. Podle celního zástupce nebyla přinejmenším v případě některých dluhů částka celního dluhu sdělena včas nebo nebyly dodrženy některé procesní požadavky, což brání vybrání.
3. Podstatou předběžné otázky předkládajícího soudu je tedy s ohledem na uvedené argumenty následující:
– Musí sdělení následovat po zaúčtování částky cla, nebo mu může předcházet?
– Je-li dlužníkovi sdělena částka po uplynutí předepsané lhůty tří let, zaniká dluh, nebo je pouze nevymahatelný?
– Musí členské státy vymezit způsob, jakým musí být částka sdělena? Pokud takové vymezení neexistuje, jaká kritéria musí být splněna?
4. Jedna z předběžných otázek rovněž předložená předkládajícím soudem se však týká použitelnosti celního kodexu ratione temporis ; některé celní dluhy vznikly před dnem 1. ledna 1994, kdy se celní kodex stal použitelným, ačkoli řízení pro vybrání cla bylo zahájeno až po tomto dni.
Celní právní úprava Společenství
5. Jak platná právní úprava, tak právní úprava, která jí byla nahrazena, obsahuje ustanovení upravující následné vybrání celního dluhu, tedy výběr cla po prvotním propuštění dováženého, nebo vyváženého zboží, které dalo vznik celnímu dluhu.
Celní kodex
6. Celní kodex Společenství byl přijat v roce 1992 za účelem nahrazení ustanovení dříve obsažených ve větším počtu nařízení a směrnic jediným, jednodušším, úplnějším a soudržnějším souborem pravidel. V souladu s článkem 253 se použije ode dne 1. ledna 1994.
7. Kapitola 3 (články 217 až 232) hlavy VII tohoto kodexu je nazvaná „Vybrání celního dluhu“. Oddíl 1 uvedené kapitoly (články 217 až 221) se týká „Zaúčtování částky cla a její sdělení dlužníkovi“.
8. Článek 217 odst. 1 celního kodexu stanoví:
„Celní orgány vypočtou výši dovozního cla nebo vývozního cla vyplývající z celního dluhu (dále jen ‚částku cla‘), jakmile mají potřebné údaje, a zapíší [zapíšou] ji do účetních dokladů nebo na jiný rovnocenný nosič údajů (zaúčtování)“.
9. Články 218 a 219 se týkají časových lhůt pro zaúčtování částky cla.
10. Článek 220 tohoto kodexu se vztahuje na situace, v nichž je (správné) zaúčtování částky cla zpožděno. Podle čl. 220 odst. 1:
„Nebyla-li částka cla vyplývající z celního dluhu zaúčtována v souladu s články 218 a 219 nebo byla-li zaúčtována ve výši, která je nižší než částka dlužná ze zákona, zaúčtuje se částka cla, která má být vybrána nebo dovybrána, do dvou dnů ode dne, kdy se celní orgány o této situaci dověděly a mohou vypočítat částku dlužnou ze zákona a určit dlužníka (dodatečné zaúčtování). [...]“
11. Znění čl. 221 odst. 1 a 3 v rozhodné době(3) bylo následující:
„1. Jakmile je částka cla zaúčtována, musí být odpovídajícím postupem sdělena dlužníkovi.
[...]
3. Sdělení dlužníkovi nelze provést po uplynutí lhůty tří let ode dne vzniku celního dluhu. Avšak, jestliže celní orgány nemohly určit přesnou částku cla dlužnou ze zákona následkem trestného činu, lze toto sdělení provést i po uplynutí zmíněné tříleté lhůty, pokud to platné předpisy dovolují.“
Předchozí právní úprava
12. Před vstupem celního kodexu v platnost byla obdobná pravidla obsažena v nařízení Rady (EHS) č. 1697/79(4) a č. 1854/89(5), přičemž obě byla zrušena čl. 251 odst. 1 celního kodexu ke dni 1. ledna 1994.
Nařízení č. 1697/79
13. Jak bylo stanoveno v jeho čl. 1 odst. 1, nařízení č. 1697/79 vymezilo podmínky, za kterých měly příslušné orgány přistoupit k vybrání dovozního nebo vývozního cla po propuštění zboží, které z jakéhokoliv důvodu nebylo požadováno od osoby povinné k zaplacení cla ze zboží navrženého v celním prohlášení do celního režimu s povinností platit toto clo.
14. Podle čl. 1 odst. 2 písm. c) se pro účely nařízení „zaúčtováním částky cla“ rozumí „správní akt, kterým je řádně vyměřena částka dovozního nebo vývozního cla, která má být vybrána příslušnými orgány.“ (neoficiální překlad)
15. Článek 2 stanovil:
„1. Pokud příslušné orgány shledají, že celek nebo část dovozního cla nebo vývozního cla dlužného podle právních předpisů ze zboží navrženého v celním prohlášení do celního režimu s povinností platit toto clo nebyly požadovány od osoby povinné k zaplacení cla, přijmou úkon směřující k vybrání nezaplacené částky cla.
Nicméně takové opatření nelze přijmout po uplynutí lhůty tří let od data zaúčtování částky cla, původně požadované po osobě povinné k zaplacení cla, nebo pokud neproběhlo zaúčtování, od data vzniku celního dluhu za uvedené zboží.
2. Ve smyslu odstavce 1 se úkon směřující k vybrání cla provede tak, že se dotčené osobě oznámí částka dovozního nebo vývozního cla, kterou je povinná zaplatit“. (neoficiální překlad)
Nařízení č. 1854/89
16. Článek 1 odst. 1 nařízení č. 1854/89 stanovil, že toto nařízení se týkalo „zaúčtování a podmínek platby dovozního nebo vývozního cla při vzniku celního dluhu“.
17. Článek 1 odst. 2 písm. c) uvedeného nařízení definoval „zaúčtování cla“ jako „zápis celním orgánem částky dovozního nebo vývozního cla odpovídající celnímu dluhu do účetních dokladů nebo na jiný rovnocenný nosič údajů“. (neoficiální překlad)
18. Podle čl. 2 odst. 1 tohoto nařízení:
„Celní orgán vypočítá každou částku dovozního nebo vývozního cla při vzniku celního dluhu – dále jen ‚částka cla‘, jakmile má potřebné údaje a tento orgán ji také zaúčtuje“. (neoficiální překlad)
19. Ustanovení článků 3 a 4 nařízení č. 1854/89 byla v zásadě totožná s ustanoveními článků 218 a 219 celního kodexu.
20. Podle článku 5 uvedeného nařízení:
„Nebyla-li částka cla vyplývající z celního dluhu zaúčtována v souladu s články 3 a 4 nebo byla-li zaúčtována ve výši, která je menší než částka dlužná podle právních předpisů, zaúčtuje se částka cla, která má být vybrána nebo dodatečně vybrána, do dvou dnů ode dne, kdy se celní orgány o této situaci dozvěděly a jsou v postavení, kdy mohou vypočítat částku dlužnou podle právních předpisů a určit osobu povinnou k zaplacení cla. [...]“ (neoficiální překlad)
21. Článek 6 odst. 1 téhož nařízení stanovil:
„Ihned po zaúčtování je částka cla vhodným postupem sdělena osobě povinné k jejímu zaplacení.“ (neoficiální překlad)
Skutkové okolnosti a řízení
22. Při několika příležitostech mezi dny 9. dubna 1992 a 23. června 1994, společnost Molenbergnatie NV (dále jen „Molenbergnatie“), jako celní zástupce jednající na účet jiné společnosti, předložila celní prohlášení o dovozu do Belgie videokazet pocházejících z Macaa (Čína).
23. Každý dovoz byl předmětem „Osvědčení o původu, formulář A“ vydaného příslušným orgánem v Macau, a byl tedy podle obecného systému preferenčních celních sazeb pro zboží pocházející z rozvojových zemí osvobozen od cla.
24. V březnu 1992 však vyšetřování zastoupení Společenství v Macau naznačilo, že dané kazety nesplňovaly požadovaná kritéria původu, aby byly kvalifikovány k uvedenému zacházení.
25. Následně výbor pro otázky původu(6) sdělil členským státům, ačkoli ne dříve než dne 10. srpna 1994, že se preferenční clo nepoužije na uvedené zboží, které vzhledem k tomu, že pochází z Číny, podléhá jak dovoznímu, tak antidumpingovému clu.
26. Doporučeným dopisem ze dne 27. února 1995 informovaly belgické celní orgány společnost Molenbergnatie o uvedené situaci, aniž by učinily odkaz na celní kodex, ale stanovily částky dovozního a antidumpingového cla, v celkové výši 712 228 BEF a 7 451 403 BEF.
27. Belgické království ve svém vyjádření uvádí, že částky byly zaúčtovány dne 7. března 1995. Společnost Molenbergnatie ve svém vyjádření uvádí, že datum zaúčtování částky cla nelze ověřit, protože belgické orgány odmítly předložit doklad o zaúčtování.
28. Dne 29. září 1995 celní orgány poslaly společnosti Molenbergnatie výzvu k zaplacení uvedených částek(7), přičemž výslovně konstatovaly, že tato žádost je založena na čl. 220 odst. 1 celního kodexu.
29. Společnost Molenbergnatie tento požadavek zpochybnila a věc nyní projednává Hof van Beroep, který žádá o rozhodnutí o následujících předběžných otázkách:
„1) Jsou články 217 až 232 celního kodexu Společenství [...] použitelné na vybrání celního dluhu, který vznikl před 1. lednem 1994, ale k jehož vybrání nedošlo nebo jehož vybrání nezačalo před tímto datem?
2) Pokud bude na první otázku odpovězeno kladně, musí být sdělení uložené článkem 221 celního kodexu Společenství provedeno vždy až po zaúčtování částky cla nebo, jinak řečeno, musí sdělení uloženému článkem 221 celního kodexu Společenství vždy předcházet zaúčtování částky cla?
3) Vede opožděné sdělení částky cla dlužníkovi, tj. po uplynutí lhůty tří let stanovené čl. 221 odst. 3 celního kodexu Společenství [...] k nemožnosti provést vybrání příslušného celního dluhu nebo k zániku tohoto dluhu nebo k jinému právnímu důsledku, třebaže celní orgány byly schopny stanovit během této lhůty přesnou částku cla dlužného podle právních předpisů?
4) Musí členské státy vymezit podmínky, za kterých musí být provedeno sdělení částky cla dlužníkovi vyžadované článkem 221 celního kodexu Společenství? V případě kladné odpovědi, může členský stát, který nevymezil podmínky, za kterých musí být provedeno sdělení částky cla dlužníkovi vyžadované článkem 221 celního kodexu Společenství, tvrdit, že jakýkoliv dokument uvádějící částku cla, který je oznámen dlužníkovi (po zaúčtování), se považuje za sdělení částky cla dlužníkovi ve smyslu článku 221 celního kodexu Společenství, i když tento dokument nijak neodkazuje na článek 221 celního kodexu Společenství ani neupřesňuje, že se jedná o sdělení částky cla dlužníkovi?“
30. Společnost Molenbergnatie, Belgické království a Komise předložily písemná vyjádření. Nikdo nepožádal o slyšení a žádné jednání se nekonalo.
První otázka: použitelnost článků 217 až 232 celního kodexu
31. Je nesporné, že pouze ustanovení celního kodexu se mohou použít na vybrání celního dluhu, který vznikl po 1. lednu 1994.
32. Protože prvních šest dluhů však vzniklo před 1. lednem 1994, vyvstává otázka, zda se má jejich vybrání, zahájené až po uvedeném dni, řídit předchozími právními předpisy, nebo celním kodexem.
33. Výchozím bodem pro analýzu musí být zásada, kterou Soudní dvůr důsledně dodržoval, že procesní pravidla se obecně použijí na všechny spory probíhající v době, kdy vstoupí v platnost, zatímco hmotněprávní pravidla se naopak obvykle nepoužijí na situace existující před jejich vstupem v platnost(8) .
34. Belgické království tvrdí, že články 217 až 232 celního kodexu obsahují pouze hmotněprávní pravidla, která se tedy nepoužijí na celní dluhy vzniklé z dovozů před dnem 1. ledna 1994.
35. Molenbergnatie a Komise nicméně odkazují na věc Salumi(9) a jsou toho názoru, že dané články obsahují „jak procesní, tak hmotněprávní pravidla, která tvoří nedělitelný celek a jejichž jednotlivá ustanovení nelze posuzovat izolovaně, pokud jde o jejich časovou působnost(10) “. V souladu s judikaturou má být k takovým článkům přistupováno tak, že se vztahují na situace existující před jejich vstupem v platnost pouze tehdy, existují-li dostatečně jasné náznaky, že mají mít zpětný účinek(11), přičemž takové náznaky v daných ustanoveních ani jinde v celním kodexu neexistují.
36. Oba tyto přístupy tedy vedou k závěru, že články 217 až 232 celního kodexu se nepoužijí na situace existující před dnem 1. ledna 1994.
37. Nicméně účastníci řízení se rozcházejí, pokud jde o okamžik, kdy relevantní situace vznikla.
38. Podle Belgického království a Komise uvedená „situace“ vznikla okamžikem, kdy vznikl celní dluh z dovozu (v šesti případech před 1. lednem 1994). Molenbergnatie tvrdí, že uvedenou „situací“ je řízení pro vybírání cla, které bylo zahájeno v okamžiku, kdy byla zaúčtována částka celního dluhu (ve všech případech po 1. lednu 1994).
39. Nemohu však souhlasit s tvrzením Belgického království, že daná pravidla jsou všechna hmotněprávní a odchyluji se od názoru Molenbergnatie a Komise, pokud jde o použitelnost přístupu ve věci Salumi na projednávanou věc.
40. Zaprvé a nejpodstatněji, pravidla obsažená v článcích 217 až 232 celního kodexu se mi jeví jako převážně a celkem zjevně procesní povahy. Pouze několik z uvedených pravidel se týká hmotných práv nebo povinností, a – v tomto bodě rovněž nesouhlasím s Komisí – žádné z nich nelze nalézt v článku 221, jehož se týkají zbývající otázky vnitrostátního soudu. (Je pravda, že pokud by odpověď na třetí otázku byla ta, že celní dluh zanikl, bylo by to hmotněprávní pravidlo, ale nemyslím, že jde o takový případ – viz bod 73 a následující níže).
41. Tento faktor by sám o sobě mohl být považován za dostatečný důvod pro zachování běžné zásady a pro nepoužití procesních pravidel předcházejících právních předpisů na projednávanou věc.
42. Dále však považuji přístup ve věci Salumi, podle kterého by se mělo se souborem hmotněprávních a procesních pravidel zacházet tak, jako by všechna pravidla byla hmotněprávní, za nepřiměřený v projednávané věci.
43. Zaprvé se domnívám, že uvedený přístup je obecně třeba používat opatrně. Pokud bychom se jím řídili příliš liberálně, hrozilo by zpochybnění základního rozlišení mezi uplatněním nových procesních pravidel na probíhající řízení, ale neuplatnění nových hmotněprávních pravidel na dříve existující situace. Mnohá ustanovení obsahují jak hmotněprávní, tak procesní pravidla, ale přístup ve věci Salumi je relevantní pouze tehdy, pokud jsou tato pravidla spolu neoddělitelně spojená.
44. Za účelem určení, zda je to případ projednávané věci, nemůže být dostačující nahlížet na kombinovaná pravidla izolovaně; musejí být rovněž porovnána s předchozím režimem před tím, než může být rozhodnuto, zda lze procesní aspekty nezávisle uplatnit na řízení zahájené podle uvedeného režimu.
45. V tomto ohledu lze podle mého názoru odlišit přechod od předchozích právních předpisů Společenství k celnímu kodexu od dřívějšího přechodu od nesourodého souboru vnitrostátních pravidel ke sjednoceným právním předpisům Společenství, což byl případ výše uvedené věci Salumi.
46. Řízení probíhající v době vstupu v platnost nařízení č. 1697/79 byla upravena rozličnými vnitrostátními pravidly o následném vybrání, zejména pokud jde o povinnost přistoupit k vybrání v časových lhůtách, ve kterých se mělo vybrání uskutečnit; dokonce ani pravidla o vzniku celního dluhu nebyla dosud harmonizována(12) . Jak Soudní dvůr poukázal v bodě 14 výše uvedeného rozsudku ve věci Salumi, uplatnit nová pravidla Společenství na taková řízení by v rozporu se zásadou rovnosti a spravedlnosti mělo za následek – v závislosti na rozdílech ve vnitrostátní praxi zahájení řízení – neodůvodněné rozdíly v zacházení s ohledem na transakce uskutečněné ve srovnatelných situacích.
47. K tomu nedošlo v projednávané věci, neboť právní předpisy a řízení před rokem 1994 byly jednotné v celém Evropském společenství a nyní jsou ve velkém rozsahu jednoduše shrnuty v celním kodexu. Za uvedených okolností nevidím žádnou potřebu odchýlit se od základnější zásady tím, že se články 217 až 232 celního kodexu budou považovat za nedělitelný celek, jehož procesní složky nelze uplatňovat na řízení probíhající v době jejich vstupu v platnost. Dokonce i v rozsahu, v jakém se uvedené složky liší od dříve účinných procesních pravidel, jejich uplatnění ex nunc
nezpůsobuje žádný rozpor, neboť fungují v rámci harmonizovaného a převážně nezměněného rámce. A lze znovu zdůraznit, že zde dotčená ustanovení jsou ustanovení článku 221, která jsou výlučně procesní.
48. Pokud by se v projednávané věci postupovalo podle přístupu ve věci Salumi, mělo by to navíc určité problematické nebo překvapující důsledky.
49. Například by to znamenalo uznat, že 16 ze 253 článků celního kodexu tvoří samostatný a nedělitelný celek, ačkoli tvoří pouze dvě z pěti kapitol hlavy týkající se celních dluhů, která je sama o sobě soudržnou jednotkou v rámci kodexu, který byl specificky navržen jako soubor práva.
50. Rovněž by to znamenalo – v projednávaném případě, ale se vší pravděpodobností v jakémkoli jiném případě, který by mohl nastat, pokud jde o dotčenou právní úpravu – oživení procesních ustanovení zrušeného opatření, za účelem jejich uplatnění na řízení, která ještě neprobíhala v době zrušení, a na situaci, o jejíž existenci se tehdy nevědělo. Takový výsledek určitě nevyžadují požadavky právní jistoty a legitimních očekávání a lze jej dokonce považovat za protichůdný. Je-li tomu obecně tak, že nová procesní pravidla se uplatňují na probíhající řízení, musí to být a fortiori
pravda v řízeních, která teprve mají být zahájena.
51. Konečně poukazuji na to, že ve věci Nizozemsko v. Komise(13) Soudní dvůr posuzoval řadu ustanovení celního kodexu – včetně dotčeného článku 221 – spolu s jim odpovídajícími ustanoveními předcházejících právních předpisů. Ačkoli jasně uvedl, že procesní pravidla měla být uplatňována na řízení probíhající ke 1. lednu 1994, avšak hmotněprávní pravidla neměla být uplatňována retroaktivně, Soudní dvůr se nesnažil postupovat podle přístupu ve ve výše uvedené věci Salumi, ale zacházel s každým pravidlem odděleně. Přestože rozsudek Nizozemsko v. Komise neuvádí pro uvedený přístup žádný důvod, lze předpokládat, že úvahy popsané výše byly relevantní.
52. Proto jsem toho názoru, že odpověď na první otázku vnitrostátního soudu by měla být taková, že procesní pravidla obsažená v článcích 217 až 232 celního kodexu Společenství se uplatňují na vybrání celního dluhu vzniklého před 1. lednem 1994; hmotněprávní pravidla se neuplatní na situace existující před vstupem uvedených pravidel v platnost.
53. Protože pravidla dotčená v ostatních předběžných otázkách se všechna zdají být, alespoň při analýze, procesní povahy, měl by se tedy uplatnit článek 221 celního kodexu; nicméně při přezkumu uvedených otázek posoudím jak uvedené ustanovení, tak předcházející právní úpravu.
Druhá otázka: časový sled zaúčtování a sdělení dlužníkovi
54. Druhá otázka vnitrostátního soudu se týká věci načasování.
55. V každém případě jak podle předchozí, tak podle stávající právní úpravy, je‑li jasné, že vznikl celní dluh, avšak nebyl zaúčtován, musí být zaúčtován do dvou dnů ode dne, kdy celní orgány(14) mohou zjistit částku a dlužníka, a musí být okamžitě oznámen dlužníkovi(15) . Takové oznámení však nyní nelze platně učinit po uplynutí více než tří let po dni vzniku celního dluhu(16) ; dříve byla promlčecí lhůta tři roky od „zaúčtování“ ve smyslu nařízení č. 1697/79(17) .
56. První dovoz se uskutečnil dne 9. dubna 1992. Do tří let od uvedeného data, dne 27. února 1995, celní orgány informovaly Molenbergnatie o tom, že clo je splatné. Podle belgické vlády zaúčtovaly částku dne 7. března 1995, stále ve lhůtě tří let. Poté poslaly výzvu k zaplacení dne 29. září 1995, po uplynutí tří let od prvního dovozu, ale stále ve lhůtě tří let od zbývajících dovozů.
Nařízení č. 1697/79
57. Komise, která je toho názoru, že otázku je nutné zodpovědět v kontextu nařízení č. 1697/79, uvádí usnesení Soudního dvora ve věci Antero(18) : „Pojem ‚zaúčtování‘ použitý v čl. 1 odst. 2 písm. c) a ve druhém pododstavci čl. 2 odst. 1 [nařízení č. 1697/79] odkazuje na správní akt určující částku dovozního nebo vývozního cla, která má být vybrána příslušnými orgány, a nikoli zápis uvedené částky celními orgány do účetních knih nebo jiného rovnocenného nosiče údajů. Takový zápis není nutnou předběžnou podmínkou pro uskutečnění zpětného vybrání celního dluhu“.
58. Je třeba dodat, že ve věci William Hinton & Sons(19) citované ve výše uvedeném usnesení zaujal Soudní dvůr stanovisko, že pro posuzované účely je zaúčtování správním aktem, který nemusí nutně sestávat ze skutečného zápisu do účetních knih, který však předchází sdělení a vybrání tak, že je třeba na něj nahlížet, že byl přijat nejpozději ke dni, kdy je částka celního dluhu sdělena osobě odpovědné za zaplacení.
59. Ať tedy bylo sdělení uskutečněno dopisem ze dne 27. února 1995 nebo dopisem ze dne 29. září 1995, je třeba nahlížet na zaúčtování pro účely nařízení č. 1697/79 tak, že mu předcházelo.
60. Nicméně může existovat jednodušší přístup k otázce, o níž má rozhodovat vnitrostátní soud, pokud se skutečně uplatní nařízení č. 1697/79 a pokud, jak uvádí belgická vláda ve svých vyjádřeních, byla částka celního dluhu ve skutečnosti zapsána do účetních knih dne 7. března 1995.
61. Podle nařízení č. 1697/79 je lhůta pro zahájení úkonu směřujícího k vybrání cla „tři roky ode dne zaúčtování částky původně požadované od osoby odpovědné za zaplacení nebo, pokud nedošlo k zaúčtování, ode dne vzniku celního dluhu týkajícího se uvedeného zboží“.
62. Na uvedeném základě je jasné, že výzva k zaplacení ze dne 29. září 1995, jejíž platnost se jinak nezdá být zpochybněna Molenbergnatie, byla zaslána po a ve lhůtě tří let od skutečného zaúčtování ze dne 7. března 1995 – pokud lze uvedené datum zjistit – které samo bylo provedeno ve lhůtě tří let od všech uvedených dovozů.
Celní kodex
63. Druhá otázka vnitrostátního soudu však specificky směřuje k výkladu článku 221 celního kodexu, který je podle mého názoru použitelný spíše než nařízení č. 1697/79.
64. V takovém případě není lhůta tři roky ode dne zaúčtování, ale tři roky ode dne vzniku celního dluhu, tedy ode dne dovozu(20) . Vyvstává tak otázka, zda dopis ze dne 27. února 1995 může být platným sdělením vzhledem k tomu, že zjevně předcházel zaúčtování, zatímco ustanovení celního kodexu předpokládají zaúčtování před sdělením.
65. Výše uvedená usnesení ve věcech Antero a Hinton byla založena na pojmu „zaúčtování“, který je vlastní nařízení č. 1697/79, tedy správní akt, kterým je řádně vyměřena částka dovozního nebo vývozního cla, která má být vybrána, o němž se logicky předpokládá, že byl přijat před sdělením této částky.
66. Článek 217 odst. 1 celního kodexu však definuje tentýž pojem jako akt, kterým „[celní] orgány […] zapíší [zapíšou] [výši cla] do účetních dokladů nebo na jiný rovnocenný nosič údajů“, což je definice jasně odvozená z nařízení č. 1854/89, a nikoli z nařízení č. 1697/79 – „zaúčtování do účetní knihy nebo jiného prostředku používaného místo účetních knih“.
67. Proto se zdá nemožné považovat pro účely celního kodexu zaúčtování za uskutečněné v kterémkoli jiném okamžiku než v okamžiku, kdy došlo ke skutečnému zapsání na vhodný nosič údajů.
68. Podle čl. 221 odst. 1 celního kodexu má být výše cla sdělena dlužníkovi, „jakmile je částka cla zaúčtována“. Toto znění podpořené jinými jazykovými verzemi nemůže odkazovat na jiný sled událostí než na zápis následovaný sdělením.
69. Nedomnívám se, že uvedený výklad je ovlivněný výše uvedeným rozsudkem ve věci De Haan(21), citovaným ve výše uvedené věci Antero, nebo rozsudkem ve věci Covita(22), citovaným ve věci De Haan, v tom smyslu, že nedodržení lhůt stanovených v článcích 3 a 5 nařízení č. 1854/89 nebrání úkonu směřujícímu k následnému vybrání částky cla, neboť uvedené lhůty jsou relevantní pouze tehdy, pokud jde o vztahy mezi členskými státy a Společenstvím, s cílem zajistit rychlé a jednotné provádění pravidel celními orgány.
70. Zaprvé, lhůty, na které se v uvedených věcech odkazuje, se týkají zaúčtování v určené lhůtě poté, co se orgány dozvěděly o existenci dluhu, nikoli sdělení dlužníkovi v určené lhůtě od zaúčtování. Zadruhé, článek 221 celního kodexu je novým ustanovením s novou strukturou; staví definici zaúčtování odvozenou z nařízení č. 1854/89 do přímého vztahu se lhůtou pro sdělení dlužníkovi odvozenou z nařízení č. 1697/79 a nelze jej vykládat tak, že se týká pouze vztahů mezi členskými státy a Společenstvím.
71. Proto se domnívám, že odpověď na druhou otázku vnitrostátního soudu by měla být v tom smyslu, že článek 221 celního kodexu Společenství vyžaduje, aby výše cla byla zaúčtována předtím, než je sdělena dlužníkovi.
72. V projednávané věci byl tedy dopis ze dne 27. února 1995 poslaný ve tříleté lhůtě ve všech případech, ale nepředcházelo mu platné zaúčtování; dopis ze dne 29. září 1995 byl poslaný ve tříleté lhůtě ve vztahu ke všem dovozům kromě prvního a předcházelo mu platné zaúčtování, mohou-li orgány stanovit, že dnem zaúčtování bylo 7. března 1995.
Třetí otázka: právní důsledky sdělení uskutečněného více než tři roky po dni vzniku celního dluhu
73. Článek 221 odst. 3 celního kodexu stanoví, že sdělení dlužníkovi normálně(23) nelze provést po uplynutí lhůty tří let ode dne vzniku celního dluhu, v tomto případě od dovozu. Vnitrostátní soud se táže, jaké jsou právní důsledky sdělení po uvedené lhůtě, a podrobněji, zda celní dluh zaniká, nebo je pouze nevymahatelný.
74. K prvnímu dovozu došlo dne 9. dubna 1992. Na základě odpovědí na první dvě otázky, které navrhuji, nelze mít za to, že bylo uskutečněno platné sdělení ve lhůtě tří let od uvedeného data, ačkoli se nezdá, že tento problém vzniká v ostatních případech, pokud mohou orgány prokázat zaúčtování ke dni 7. března 1995. Pokud by mělo být nicméně použito nařízení č. 1697/79, byla by lhůta podle uvedeného nařízení v každém případě dodržena – viz body 57 až 62 výše.
75. Molenbergnatie, Belgické království a Komise souhlasí, že účinkem uplynutí tříleté lhůty není zánik dluhu, ale jeho další nevymahatelnost. To se mi zdá být správnou analýzou.
76. Jak poukazuje Belgické království, je tato obsažena v rozsudku Soudního dvora ve věci SPKR(24) . Odpovídající pravidlo v nařízení č. 1697/79 bylo navíc popsáno Soudním dvorem ve věci Conserchimica(25) jako „pravidlo promlčení“. A jak bylo poznamenáno ve všech třech souborech vyjádření, články 233 a 234 celního kodexu vyčerpávajícím způsobem vyjmenovávají situace, ve kterých může dojít k zániku celního dluhu; nezahrnují však uplynutí časové lhůty stanovené v čl. 221 odst. 3 tohoto kodexu.
77. Nicméně je třeba připomenout, že rovněž podle čl. 221 odst. 3 celního kodexu může být sdělení za určitých podmínek učiněno až po uplynutí tří let, pokud následkem trestného činu nemohly orgány určit dlužnou částku. A podle platného znění uvedeného ustanovení(26) je lhůta přerušena na dobu trvání řízení o jakémkoli opravném prostředku proti rozhodnutí celních orgánů. Uplynutí tříleté lhůty tedy není za všech okolností překážkou vybrání, což je faktor, který potvrzuje, že dluh uplynutím tříleté lhůty nezaniká.
78. Odpověď na třetí otázku vnitrostátního soudu by tedy měla být, že pokud částka splatného cla není sdělena dlužníkovi ve lhůtě tří let stanovené v čl. 221 odst. 3 celního kodexu, celní dluh nezaniká, ale již nelze přijmout opatření vedoucí k jeho vybrání, s výjimkou případů výslovně uvedených v daném článku.
Čtvrtá otázka: forma oznámení
79. Podstatou čtvrté otázky vnitrostátního soudu je, zda členské státy musejí vymezit „vhodné postupy“, v souladu se kterými má být dlužníkovi sdělena částka cla, a v případě záporné odpovědi, zda může být sdělením jakýkoli dokument poslaný dlužníkovi, který uvádí částku cla, i když neodkazuje na článek 221 celního kodexu nebo neuvádí, že se jedná o sdělení částky splatného cla.
80. Tato otázka je relevantní pro původní řízení pouze tehdy, pokud bylo sdělení uskutečněno v rámci příslušné tříleté lhůty a v ostatních ohledech bylo platné.
81. Naznačil jsem(27), že pokud se použije, jak si myslím, celní kodex, dopis ze dne 27. února 1995 byl poslaný ve tříleté lhůtě ve všech případech, ale nepředcházelo mu platné zaúčtování, a dopis ze dne 29. září 1995 byl poslaný ve tříleté lhůtě ve vztahu ke všem dovozům kromě prvního a předcházelo mu platné zaúčtování, mohou-li orgány stanovit, že dnem zaúčtování bylo 7. března 1995. Pokud by se nicméně použila předcházející právní úprava, oběma dopisům předcházelo platné „zaúčtování“ ve smyslu nařízení č. 1697/79.
82. Článek 221 odst. 1 celního kodexu uvádí, že výše cla musí být sdělena dlužníkovi „odpovídajícím postupem“; znění čl. 6 odst. 1 nařízení č. 1854/89 se mírně liší, avšak rozdíly, které se mění podle jazykových verzí, se nezdají být jakkoli podstatné. Článek 2 odst. 2 nařízení č. 1697/79 stanovil, že opatření pro vybrání se provede „tak, že se dotčené osobě oznámí částka dovozního nebo vývozního cla, kterou je povinna zaplatit“.
83. V uvedeném znění není možné spatřit jakoukoli povinnost členského státu definovat jakoukoli zvláštní formu nebo postup sdělení. Právní úprava Společenství rovněž žádnou zvláštní formu nebo postup nestanoví.
84. Nicméně podle celního kodexu a nařízení č. 1854/89 musí být postup „vhodný“.
85. Molenbergnatie a Komise důrazně tvrdí, že v každém případě, za účelem zajištění právní jistoty a ochrany legitimního očekávání, musí být dlužník schopen jasně zjistit povahu, důvody a účinky sdělení, jakož i datum, kdy tyto účinky nastávají. Nicméně, jak poukazuje Komise, v případě neexistence jakýchkoli zvláštních pravidel v tomto ohledu je soulad s uvedenými kritérii skutečností, kterou musí posoudit příslušný vnitrostátní soud.
86. Odpověď na čtvrtou otázku vnitrostátního soudu by proto měla být, že členské státy nemusejí vymezit formu, ve které musí být částka cla sdělena dlužníkovi pro účely článku 221 celního kodexu, nicméně uvedené sdělení musí být učiněno takovým způsobem, aby dlužník mohl jasně zjistit jeho povahu, důvody a účinky, zejména pokud jde o částku cla, událost, na jejímž základě celní dluh vznikl, a datum, kdy toto sdělení nabývá účinnosti.
Závěry
87. Jsem proto toho názoru, že Soudní dvůr by měl na otázky Hof van Beroep te Antwerpen odpovědět takto:
„1) Na vybrání celního dluhu vzniklého před dnem 1. ledna 1994 se vztahují procesní pravidla obsažená v článcích 217 až 232 celního kodexu Společenství; hmotněprávní pravidla se nevztahují na situace existující před jejich vstupem v platnost.
2) Článek 221 celního kodexu vyžaduje, aby částka cla byla zaúčtována před jejím sdělením dlužníkovi.
3) Pokud splatná částka celního dluhu není sdělena dlužníkovi v průběhu tříleté lhůty stanovené v čl. 221 odst. 3 celního kodexu, celní dluh nezaniká, ale již nelze přijmout opatření vedoucí k jeho vybrání, kromě případů výslovně stanovených v uvedeném článku.
4) Členské státy nemusejí vymezit formu, ve které musí být částka cla sdělena dlužníkovi pro účely článku 221 celního kodexu. Nicméně uvedené sdělení musí být učiněno takovým způsobem, aby dlužník mohl jasně zjistit jeho povahu, důvody a účinky, zejména pokud jde o částku cla, událost, na jejímž základě celní dluh vznikl, a datum, kdy toto sdělení nabývá účinnosti.“
(1) .
(2)  –	Nařízení Rady (EHS) č. 2913/92 ze dne 12. října 1992, kterým se vydává celní kodex Společenství (Úř. věst. L 302, s. 1; Zvl. vyd. 02/04, s. 307).
(3)  –	Odstavec 3 byl po uplynutí rozhodné doby v projednávané věci nahrazen novými odstavci 3 a 4 prostřednictvím nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 2700/2000 ze dne 16. listopadu 2000 (Úř. věst. L 311, s. 17; Zvl. vyd.
02/10, s. 239).
(4)  –	Nařízení Rady (EHS) č. 1697/79 ze dne 24. července 1979 o vybírání dovozního nebo vývozního cla po propuštění zboží, které nebylo požadováno od osoby zodpovědné za zaplacení cla ze zboží navrženého v celním prohlášení do celního režimu s povinností platit toto clo (Úř. věst. L 197, s. 1) (neoficiální překlad) .
(5)  –	Nařízení (EHS) č. 1854/89 ze dne 14. června 1989 o účtování a podmínkách platby dovozního nebo vývozního cla vyplývajícího z celního dluhu (Úř. věst. L 186, s. 1).
(6)  –	Zřízený článkem 12 nařízení Rady (EHS) č. 802/68 ze dne 27. června 1968 o společné definici pojmu „původ zboží“ (Úř. věst., L 148, s. 1).
(7)  –	S malou úpravou směrem vzhůru v případě dovozního cla na částku 712 243 BEF.
(8)  –	Viz novější příklad, rozsudek ze dne 1. července 2004, Tsapalos a Diamantaki, (C‑361/02 a C‑362/02, Sb. rozh. s. I‑6405, bod 19 a tam citovaná judikatura).
(9)  –	Rozsudek ze dne 12. listopadu 1981, Salumi (212/80 až 217/80, Recueil, s. 2735, body 6 až 12); viz rovněž rozsudek ze dne 6. listopadu 1997, Conserchimica (C‑261/96, Recueil, s. I‑6177, body 14 až 22). Oba rozsudky se vztahují k nařízení č. 1697/79.
(10)  –	Rozsudek Salumi, výše uvedený v poznámce pod čarou 9, bod 11.
(11)  –	Tamtéž, bod 12.
(12)  –	To bylo provedeno směrnicí Rady 79/623/EHS ze dne 25. června 1979 o harmonizaci právních a správních předpisů týkajících se celního dluhu (Úř. věst. 1979 L 179, s. 31), která měla být provedena do dne 1. ledna 1982.
(13)  –	Rozsudek ze dne 13. března 2003 (C‑156/00, Recueil, s. I‑2527; viz zejména body 35, 36 a 62 až 67).
(14)
–	Článek 220 odst. 1 celního kodexu; článek 5 nařízení č. 1854/89.
(15)
–	Článek 221 odst. 1 celního kodexu; čl. 6 odst. 1 nařízení č. 1854/89.
(16)  –	Článek 221 odst. 3 celního kodexu.
(17)  –	Článek 2 odst. 1 druhý pododstavec nařízení č. 1697/79.
(18)  –	Usnesení ze dne 8. července 2002 (C‑203/01, nezveřejněné ve Sbírce rozhodnutí); viz Úř. věst. 2002 C 274, s. 16.
(19)  –	Usnesení ze dne 11. října 2001 (C‑30/00, Recueil, s. I‑7511, body 45 a 46).
(20)  –	Přesněji data přijetí celního prohlášení (viz čl. 201 odst. 2 celního kodexu).
(21)  –	Rozsudek ze dne 7. září 1999 (C‑61/98, Recueil, s. I‑5003, bod 34).
(22)  –	Rozsudek ze dne 26. listopadu 1998 (C‑370/96, Recueil, s. I‑7711, body 36 a 37).
(23)  –	Viz bod 77 níže.
(24)  –	Rozsudek ze dne 14. listopadu 2002 (C‑112/01, Recueil, s. I‑10655, zejména body 30 až 32).
(25)  –	Výše uvedený v poznámce pod čarou 9, bod 20.
(26)  –	Viz poznámku pod čarou 3.
(27)  –	Viz bod 72 tohoto stanoviska.