62009CJ0322_LV
Puses
Sprieduma pamatojums
Rezolutīvā daļa
Puses
Lieta C‑322/09 P
par apelācijas sūdzību atbilstoši Tiesas Statūtu 56. pantam, ko 2009. gada 8. augustā iesniedza
NDSHT Nya Destination Stockholm Hotell & Teaterpaket AB, Stokholma (Zviedrija), ko pārstāv M. Merola [ M. Merola ] un L. Armati [ L. Armati ], avvocati,
apelācijas sūdzības iesniedzēja,
otra lietas dalībniece, kas piedalās tiesvedībā –
Eiropas Komisija, ko pārstāv L. Flinns [ L. Flynn ] un T. Šarfs [ T. Scharf ], pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā,
atbildētāja pirmajā instancē.
TIESA (trešā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs K. Lēnartss [ K. Lenaerts ], tiesneši D. Švābi [ D. Šváby ], E. Juhāss [ E. Juhász ], Dž. Arestis [ G. Arestis ] un T. fon Danvics [ T. von Danwitz ] (referents),
ģenerāladvokāte V. Trstenjaka [ V. Trstenjak ],
sekretāre L. Hjūleta [ L. Hewlett ], galvenā administratore,
ņemot vērā rakstveida procesu un 2010. gada 9. septembra tiesas sēdi,
ņemot vērā pēc ģenerāladvokātes uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
Sprieduma pamatojums
1. Savā apelācijas sūdzībā NDSHT Nya Destination Stockholm Hotell & Teaterpaket AB
(turpmāk tekstā – “ NDSHT ”) lūdz atcelt Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas (tagad – “Vispārējā tiesa”) 2009. gada 9. jūnija spriedumu lietā T‑152/06 NDSHT /Komisija (Krājums, II‑1517. lpp.; turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”), ar kuru tā par nepieņemamu ir atzinusi tās prasību atcelt lēmumu, kas esot iekļauts Eiropas Kopienu Komisijas 2006. gada 24. marta un 28. aprīļa vēstulēs, kuras adresētas NDSHT, un kas attiecas uz sūdzību par iespējami nelikumīgu valsts atbalstu, kuru Stokholmas pilsēta ir piešķīrusi Stockholm Visitors Board AB
(turpmāk tekstā – “apstrīdētais akts”).
Atbilstošās tiesību normas
2. Kā izriet no Padomes 1999. gada 22. marta Regulas (EK) Nr. 659/1999, ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus [EKL 88.] panta piemērošanai (OV L 83, 1. lpp.), kas grozīta ar Aktu par Čehijas Republikas, Igaunijas Republikas, Kipras Republikas, Latvijas Republikas, Lietuvas Republikas, Ungārijas Republikas, Maltas Republikas, Polijas Republikas, Slovēnijas Republikas un Slovākijas Republikas pievienošanās nosacījumiem un pielāgojumiem līgumos, kas ir Eiropas Savienības pamatā (OV 2003, L 236, 33. lpp.; turpmāk tekstā – “Regula Nr. 659/1999”), preambulas otrā apsvēruma, ar šo regulu tiek kodificēta un pastiprināta tāda prakse valsts atbalstu izskatīšanas jomā, ko saskaņā ar Tiesas judikatūru ir izveidojusi Komisija.
3. Atbilstoši šīs regulas 1. panta b) punkta i) apakšpunktam “pastāvošais atbalsts” ir, “neskarot 144. un 172. pantu Aktā par Austrijas, Somijas un Zviedrijas pievienošanos, kā arī 3. punktu IV pielikumā un minētā pielikuma papildinājumu, kas pievienots Aktam par Čehijas Republikas, Igaunijas, Kipras, Latvijas, Lietuvas, Ungārijas, Maltas, Polijas, Slovēnijas un Slovākijas pievienošanos, – jebkāds atbalsts, kas pastāv pirms [EK] Līguma stāšanās spēkā attiecīgajās dalībvalstīs, proti, atbalsta programmas un individuālais atbalsts, ko sākts īstenot pirms Līguma stāšanās spēkā un ko turpina īstenot pēc tās”.
4. Atbilstoši minētās regulas 1. panta h) punktam jēdziens “ieinteresētās personas” ir definēts kā “visas dalībvalstis un visas personas, uzņēmumi vai uzņēmumu apvienības, kuru intereses var ietekmēt atbalsta piešķīrums, jo īpaši attiecīgā atbalsta saņēmējs, konkurējošie uzņēmumi un arodapvienības”.
5. Regulas Nr. 659/1999 4. panta, kurš ir iekļauts tās II nodaļā ar nosaukumu “Procedūra attiecībā uz paziņotu atbalstu”, 1.–4. punktā ir noteikts:
“1. Komisija izskata paziņojumu, tiklīdz tas ir saņemts. Neskarot 8. pantu, Komisija pieņem lēmumu saskaņā ar šā panta 2., 3. vai 4. punktu.
2. Ja Komisija pēc iepriekšējas izskatīšanas konstatē, ka paziņotais pasākums nav atbalsts, tā nostiprina minēto konstatējumu ar lēmumu.
3. Ja Komisija pēc iepriekšējas izskatīšanas konstatē, ka nav šaubu par to, ka paziņotais pasākums, ciktāl uz to attiecas [EKL 87. panta 1. punkts], ir saderīgs ar kopējo tirgu, tā nolemj, ka pasākums ir saderīgs ar kopējo tirgu (turpmāk – “lēmums necelt iebildumus”). Lēmumā norāda, kuru no Līgumā paredzētajiem izņēmumiem piemēro.
4. Ja Komisija pēc iepriekšējas izskatīšanas konstatē, ka ir neskaidrības par to, vai paziņotais pasākums ir saderīgs ar kopējo tirgu, tā nolemj sākt procedūras saskaņā ar [EKL 88. panta 2. punktu] (turpmāk – “lēmums sākt formālu [oficiālu] izmeklēšanas procedūru”).”
6. Minētās regulas III nodaļā ir reglamentēta procedūra nelikumīga atbalsta jomā. Šīs nodaļas 10. panta 1. punktā ir noteikts:
“Ja – neatkarīgi no informācijas avota – Komisijas rīcībā ir ziņas par varbūtēji nelikumīgu atbalstu, tā tūlīt izskata minēto informāciju.”
7. Minētās III nodaļas 13. panta ar nosaukumu “Komisijas lēmumi” 1. punktā ir paredzēts:
“Iespējami nelikumīga atbalsta izskatīšana beidzas ar lēmumu saskaņā ar 4. panta 2., 3. vai 4. punktu. [..]”
8. Regulas Nr. 659/1999 VI nodaļas ar nosaukumu “Ieinteresētās personas” 20. panta 2. un 3. punktā ir noteikts:
“2. Ieinteresētās personas var informēt Komisiju [par] jebkādu varbūtēji nelikumīgu atbalstu un jebkādu varbūtēju atbalsta ļaunprātīgu izmantošanu. Ja Komisija uzskata, ka, pamatojoties uz tās rīcībā esošo informāciju, nav pietiekama pamata par attiecīgo gadījumu izdarīt secinājumus, Komisija par to informē ieinteresētās personas. Ja Komisija pieņem lēmumu par kādu gadījumu, pamatojoties uz sniegtās informācijas saturu, tā nosūta ieinteresētajai personai minētā lēmuma kopiju.
3. Pēc attiecīga lūguma visas ieinteresētās personas saņem visu to lēmumu kopijas, kas pieņemti saskaņā ar 4. un 7. pantu, 10. panta 3. punktu un 11. pantu.”
9. Atbilstoši Regulas Nr. 659/1999 25. pantam:
“Lēmumus, ko pieņem saskaņā ar II, III, IV, V un VII nodaļu, adresē attiecīgai dalībvalstij. [..]”
Tiesvedības rašanās fakti
10. NDSHT
ir Zviedrijā reģistrēta sabiedrība, kura ar savas tīmekļu vietnes starpniecību organizē tūrisma braucienus uz Stokholmu. Tā piedāvā visaptverošu pakalpojumu, kurā ietilpst viesnīcu istabu rezervēšana un tūrisma pakalpojumu karte, saukta par “Stockholm à la carte”, kura tās īpašniekiem ļauj izmantot vairākus pakalpojumus un infrastruktūras Stokholmas pilsētā, piemēram, muzejus un pilsētas transportu.
11. Stockholm Visitors Board AB
(turpmāk tekstā – “ SVB ”) ir Stokholmas pilsētai piederoša sabiedrība ar dažādām meitas sabiedrībām. Tās uzdevums ir sniegt tūrisma informāciju, kā arī veicināt tūrismu Stokholmas reģionā. Saistībā ar šāda veida darbībām tā veic arī komercdarbību, kas cita starpā ietver viesnīcu istabu rezervēšanu par pazeminātām cenām Stokholmā un ar tūrismu saistītu pakalpojumu kopuma tirdzniecību, izmantojot karti, sauktu par “Stockholm Card”, kura ļauj bez maksas apmeklēt tūrisma objektus un izmantot Stokholmas pilsētas infrastruktūras.
12. 2004. gada septembrī NDSHT Komisijai iesniedza informāciju par ikgadējām subsīdijām, ko Stokholmas pilsēta piešķīrusi SVB
2003.–2005. gadā, apgalvojot, ka šīs subsīdijas esot valsts atbalsts, kas ir piešķirts, pārkāpjot EKL 88. panta 3. punkta noteikumus. NDSHT
savā sūdzībā apliecināja, ka šo iespējamo valsts atbalstu veidojot ikgadējie kredīti no Stokholmas pilsētas budžeta par labu SVB, regulāra tās zaudējumu pirms nodokļu atvilkuma atlīdzināšana, ko veic SVB
mātes sabiedrība, un privileģēta pieeja tādām valsts infrastruktūrām kā šīs pilsētas maksas autostāvvietas. Pēc NDSHT
domām, SVB esot varējusi izmantot šo atbalstu, lai finansētu savus komercdarījumus, kuri tomēr konkurē ar citu valsts vai starptautisku uzņēmumu darījumiem, tādējādi radot konkurences izkropļojumus.
13. Komisija izskatīja NDSHT
sūdzību, ņemot vērā tās norādīto papildu informāciju un informāciju, ko Zviedrijas iestādes sniedza pēc Komisijas izteiktajiem lūgumiem sniegt informāciju.
14. 2006. gada 24. martā par jautājumu atbildīgais Komisijas Konkurences ģenerāldirektorāta direkcijas “Valsts atbalsts 1: Saskaņotība un konkurence” vadītājs (turpmāk tekstā – “par jautājumu atbildīgās Komisijas struktūrvienības vadītājs”) nosūtīja NDSHT vēstuli šādā redakcijā:
“[..]
Vēlos Jums darīt zināmu, ka, pamatojoties uz pieejamo informāciju, Konkurences ģenerāldirektorāta atbildīgās struktūrvienības ir secinājušas, ka nav pietiekama pamata turpināt Jūsu sūdzības izskatīšanu. [..]
No mūsu analīzes izriet, ka ar “Stockholm Card” un viesnīcu istabu rezervēšanu (izņemot autostāvvietas, kas iekļautas “Stockholm Card”) saistītās darbības ir veiktas tirgus apstākļos. Līdz ar to šīs darbības nav finansētas no valsts atbalsta EKL 87. panta 1. punkta izpratnē. Attiecībā uz dažu autostāvvietu bezmaksas lietošanu var apgalvot, ka tirdzniecība netiek ietekmēta un, pat ja tā būtu, šis atbalsts “Stockholm Card” ir ticis iekļauts labu laiku pirms Zviedrijas pievienošanās Eiropas Savienībai 1995. gadā un līdz ar to ir pastāvošs atbalsts. Turklāt kopš 2006. gada 1. janvāra šis pakalpojums “Stockholm Card” vairs nav iekļauts.
Attiecībā uz citām darbībām (tūrisma informācijas sniegšana utt.) šķiet, ka uz tām attiecas normas par pakalpojumiem ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi (PVTN). Nešķiet, ka būtu bijušas savstarpējas subsīdijas par labu saimnieciskajai darbībai. Gadījumā, ja atlīdzība par PVTN tiktu atzīta par valsts atbalstu, šāds atbalsts arī tomēr būtu piešķirts ar tādiem pašiem nosacījumiem labu laiku pirms 1995. gada un līdz ar to būtu pastāvošs atbalsts.
Kopumā detalizētās izpētes, ko mēs esam veikuši saistībā ar šo sūdzību, parāda, ka šajā gadījumā runa ir par pastāvošu atbalstu, nevis par nelikumīgu atbalstu un ka tas katrā ziņā ir saderīgs ar kopējo tirgu. Tā kā nav jāīsteno atbilstošo pasākumu procedūra, kas paredzēta EKL 88. panta 1. punktā, mēs neplānojam īstenot citus pasākumus šajā lietā.
[..]”
15. Ar 2006. gada 5. aprīļa vēstuli NDSHT darīja zināmu Komisijai, ka tā no 2006. gada 24. marta vēstules ir secinājusi, ka tās sūdzība ir noraidīta un ka, piemērojot Regulas Nr. 659/1999 13. pantu un 4. panta 2. un 3. punktu, ir pieņemts lēmums necelt iebildumus attiecībā uz apstrīdētajiem finanšu pasākumiem. NDSHT atbilstoši minētās regulas 20. pantam tāpat arī lūdza Komisiju tai nosūtīt šī lēmuma kopiju.
16. Ar 2006. gada 28. aprīļa vēstuli par šo jautājumu atbildīgās Komisijas struktūrvienības vadītājs sniedza atbildi NDSHT, atgādinot tai, ka no iesniegtās informācijas izriet, ka paziņotie pasākumi nav nelikumīgs valsts atbalsts un ka līdz ar to tai nevar adresēt Komisijas lēmumu, kurš pieņemts, piemērojot Regulas Nr. 659/1999 20. pantu.
Tiesvedība Vispārējā tiesā un pārsūdzētais spriedums
17. Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2006. gada 6. jūnijā, NDSHT lūdza atcelt apstrīdēto aktu, kā arī uzsākt oficiālu izmeklēšanas procedūru saskaņā ar EKL 88. panta 2. punktu.
18. Ar atsevišķu dokumentu Komisija atbilstoši Vispārējās tiesas Reglamenta 114. panta 1. punktam iesniedza iebildi par nepieņemamību, uz kuru NDSHT
atbildēja 2006. gada 9. novembrī.
19. NDSHT savos apsvērumos saistībā ar iebildi par nepieņemamību apgalvoja, ka apstrīdētais akts vienlaikus ir Komisijas galīgais atteikums uzsākt oficiālu izmeklēšanas procedūru, kura paredzēta EKL 88. panta 2. punktā, un lēmums izbeigt lietas izskatīšanu. Tādējādi apstrīdētais akts esot jāuzskata par lēmumu, kurš ietekmē NDSHT
tiesisko stāvokli. Līdz ar to tas esot apstrīdams akts EKL 230. panta izpratnē.
20. Ar pārsūdzēto spriedumu Vispārējā tiesa NDSHT
prasību noraidīja kā nepieņemamu un piesprieda tai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
21. Vispārējā tiesa nosprieda, ka, lai noteiktu, vai apstrīdētais akts ir apstrīdams akts, ņemot vērā tā būtību, ir jānosaka, vai runa ir par lēmumu Regulas Nr. 659/1999 4. panta izpratnē vai tikai par neformālu paziņojumu atbilstoši minētās regulas 20. panta 2. punkta otrajam teikumam.
22. Tā pārsūdzētā sprieduma 44. punktā apstiprināja, ka Komisijai, atbildot uz katru sūdzību, nav pienākuma pieņemt lēmumu Regulas Nr. 659/1999 4. panta izpratnē. Šāds pienākums esot tikai gadījumā, ja ir piemērojams regulas 13. pants. Tomēr tas tā neesot, ja sūdzība attiecas uz pastāvošu atbalstu. Tā paša sprieduma 64. punktā Vispārējā tiesa nosprieda, ka pienākums pieņemt lēmumu minētās regulas 4. panta izpratnē par sūdzību, kura attiecas uz pastāvošu atbalstu, ir pretrunā valsts atbalsta kontroles procesuālajai kārtībai.
23. No 2006. gada 24. marta un 28. aprīļa vēstuļu (turpmāk tekstā kopā – “apstrīdētās vēstules”) būtības izrietot, ka Komisija bija nolēmusi neatbildēt uz sūdzību, jo attiecīgais atbalsts ir pastāvošs atbalsts, uz ko attiecas EKL 88. panta 1. punktā paredzētā procedūra. Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 57. punktā norādīja, ka šajā gadījumā, ņemot vērā pastāvīgo judikatūru, Komisiju ar sūdzības palīdzību nevar piespiest adresēt attiecīgajai dalībvalstij ieteikumu veikt atbilstošus pasākumus, piemērojot Regulas Nr. 659/1999 18. pantu. Turklāt nevienā no šīs regulas tiesību normām, kuras piemērojamas pastāvoša atbalsta jomā, neesot paredzēta iespēja, ka Komisija šī atbalsta iepriekšējās izskatīšanas stadijas noslēgumā varētu pieņemt aktu, kas būtu atzīstams par lēmumu.
24. Visbeidzot, pārsūdzētā sprieduma 63. punktā Vispārējā tiesa precizēja, ka, tā kā apstrīdēto finanšu pasākumu sākotnējās izskatīšanas noslēgumā Komisija uzskatīja, ka tie ir jāuzskata par pastāvošu atbalstu, apstrīdētās vēstules nevar būt atteikums uzsākt EKL 88. panta 2. punktā paredzēto oficiālo izmeklēšanas procedūru.
25. Līdz ar to Vispārējā tiesa secināja, ka apstrīdētās vēstules ir jāuzskata nevis par lēmumu Regulas Nr. 659/1999 4. panta izpratnē, bet par neformālu paziņojumu tās 20. panta izpratnē. Tātad tās neesot apstrīdams akts EKL 230. panta izpratnē.
Lietas dalībnieku prasījumi Tiesā
26. Savā apelācijas sūdzībā, apstrīdot Komisijas veikto apstrīdēto pasākumu kvalifikāciju, NDSHT lūdz Tiesu pilnībā atcelt pārsūdzēto spriedumu, pēc tam, galvenokārt, apmierināt tās prasību pirmajā instancē un piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus vai, pakārtoti, tās prasību atzīt par pieņemamu, nodot lietu atpakaļ Vispārējai tiesai un atlikt lēmumu par tiesāšanās izdevumu atlīdzināšanu abās tiesvedībās.
27. Komisija lūdz noraidīt apelācijas sūdzību un piespriest NDSHT atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Par apelācijas sūdzību
28. NDSHT savas apelācijas sūdzības pamatojumam izvirza četrus pamatus.
29. Pirmais pamats attiecas uz apstrīdēto vēstuļu satura acīmredzamu sagrozīšanu. Ar savu otro pamatu apelācijas sūdzības iesniedzēja norāda, ka, uzskatot, ka apstrīdētais akts ir sagatavojošs akts, kas nav galīgs lēmums, par kuru varētu iesniegt prasību to atcelt, Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā. Ar trešo pamatu NDSHT pārmet Vispārējai tiesai, ka tā esot pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, jo esot uzskatījusi, ka Komisijas nostājas formulēšana ir jāuzskata par prasības noteikt atbilstošus pasākumus EKL 88. panta 1. punkta izpratnē noraidījumu. Visbeidzot, savā ceturtajā pamatā NDSHT norāda, ka Vispārējā tiesa esot pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, arī nolemjot, ka tas, ka Komisija apstrīdētos finanšu pasākumus ir atzinusi par pastāvošu atbalstu, liedzot apstrīdēt sūdzības noraidīšanu. Šāds risinājums esot balstīts uz kļūdu Regulas Nr. 659/1999 4., 10., 13. un 20. panta interpretācijā.
30. Tā kā apelācijas sūdzības otrais līdz ceturtais pamats ir cieši saistīti, tie ir jāizskata kopā.
Par otro līdz ceturto pamatu
Lietas dalībnieku argumenti
31. Atsaucoties it īpaši uz 2008. gada 17. jūlija spriedumu lietā C‑521/06 P Athinaïki Techniki /Komisija (Krājums, I‑5829. lpp.), NDSHT pārmet Vispārējai tiesai, ka tā, nolemjot, ka Komisijas atteikumam izskatīt tās sūdzību nepiemītot tāda lēmuma pazīmes, kam ir juridiski saistoša iedarbība, kas var ietekmēt tās intereses, un līdz ar to apstrīdama akta pazīmes EKL 230. panta izpratnē, esot pārkāpusi Regulas Nr. 659/1999 4., 10., 13. un 20. panta noteikumus.
32. Apelācijas sūdzības iesniedzēja otrajā pamatā norāda, ka Vispārējā tiesa esot pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, jo ir apstiprinājusi, ka apstrīdētais akts esot nevis galīgs lēmums, bet sagatavojošs akts. Tā apgalvo, ka Komisija – tieši pretēji – esot pabeigusi savu izskatīšanas procedūru un, nepadarot to formālu, esot pieņēmusi lēmumu, kura mērķis bija noraidīt sūdzību, jo piešķirtais finanšu atbalsts esot saderīgs ar kopējo tirgu.
33. Saistībā ar to apelācijas sūdzības iesniedzēja savā trešajā pamatā norāda, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 57. un nākamajos punktos esot pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, jo Komisijas nostājas formulēšanu ir kvalificējusi par prasības noteikt atbilstošus pasākumus EKL 88. panta 1. punkta izpratnē noraidījumu, nevis par atteikumu uzsākt oficiālu izmeklēšanas procedūru atbilstoši tā paša panta 2. punktam. Tāpat Vispārējā tiesa esot kļūdaini apstiprinājusi, ka sūdzības iesniedzējs nevar piespiest Komisiju pieņemt lēmumu iepriekšējās izskatīšanas stadijas noslēgumā.
34. Turklāt apelācijas sūdzības iesniedzēja sava ceturtā pamata ietvaros apgalvo, ka atbilstoši Regulas Nr. 659/1999 4., 10. un 13. pantam, kad Komisija uzsāk izskatīt sūdzību, kurā tiek norādīts uz iespējami nelikumīga atbalsta esamību, tai ir pienākums noslēgt iepriekšējas izskatīšanas stadiju, pieņemot lēmumu, kā tas ir apstiprināts iepriekš minētā sprieduma lietā Athinaïki Techniki /Komisija 40. punktā.
35. Šis pienākums pieņemt lēmumu attiecoties arī uz gadījumu, kad iepriekšējas izskatīšanas stadijas rezultātā Komisija uzskata, ka runa ir par pastāvošu atbalstu. Iespēju apstrīdēt Komisijas vēstuli, ar kuru ir atteikts uzsākt oficiālu izmeklēšanas procedūru, jo apstrīdētais atbalsts ir pastāvošs atbalsts, Tiesa esot apstiprinājusi savā 1993. gada 24. marta spriedumā lietā C‑313/90 CIRFS  u.c./Komisija ( Recueil, I‑1125. lpp.). Tādējādi apelācijas sūdzības iesniedzēja uzskata, ka Vispārējās tiesas veiktā interpretācija pārsūdzētā sprieduma 64. un nākamajos punktos, saskaņā ar kuru uzskats, ka tad, kad Komisija informē sūdzības iesniedzēju, ka tā sūdzība attiecas uz pastāvošu atbalstu, tā obligāti pieņem lēmumu Regulas Nr. 659/1999 4. panta izpratnē, ir pretrunā valsts atbalsta kontroles procesuālajai kārtībai, liecinot par dziļi kļūdainu šīs procesuālās sistēmas koncepciju. Šāda interpretācija nozīmējot, ka Komisija, kvalificējot apstrīdētos finanšu pasākumus par pastāvošu atbalstu, var izvairīties no Savienības tiesu kontroles, kas būtu acīmredzami nepieņemami.
36. Komisija vispirms atzīst, ka apstrīdētās vēstules neattiecoties uz visu apstrīdēto finanšu pasākumu kopumu un ka ar šīm vēstulēm tā neesot pieņēmusi lēmumu par pastāvošu atbalstu. Tieši pretēji, minētajās vēstulēs esot zināms skaits hipotētisku secinājumu, kas tādējādi neesot galīgi, turklāt nenosakot šiem dažādajiem pasākumiem identisku kvalifikāciju. Šajās pašās vēstulēs Komisija esot tikai īsumā izklāstījusi par sūdzību atbildīgās struktūrvienības nostāju, saskaņā ar kuru tā tobrīd neplānoja uz šo sūdzību atbildēt.
37. Turklāt NDSHT izvirzītais arguments, saskaņā ar kuru Komisija esot pieņēmusi lēmumu, kaut arī tam nav piešķīrusi formālu raksturu, esot nepieņemams, jo tas neesot ticis izvirzīts tiesvedības pirmajā instancē laikā.
38. Katrā ziņā Komisija apgalvo, ka tā neesot pieņēmusi lēmumu un esot sniegusi tikai pagaidu novērtējumu, un sūdzības izskatīšana esot pabeigta tikai 2006. gada decembrī. Turklāt attiecībā uz pastāvošu atbalstu tā neesot varējusi pieņemt tūlītēju lēmumu, bet tai vispirms, ja tā uzskata, ka pasākumi nav saderīgi ar kopējo tirgu, esot bijis jāinformē attiecīgā dalībvalsts pirms iespējamas atbilstošo pasākumu ierosināšanas. Tā kā Regulā 659/1999 nav paredzēta īpaša procedūra, kura jāievēro šādā gadījumā, vienīgais iespējamais risinājums, lai apstrīdētu apstrīdēto aktu, esot bijusi prasība sakarā ar bezdarbību.
39. Visbeidzot, Komisija apstrīd atsauču uz iepriekš minētajiem spriedumiem lietā CIRFS  u.c./Komisija, kā arī lietā Athinaïki Techniki /Komisija atbilstību, jo, konstatējot pastāvošus atbalstus, Komisija vairs nevarot uzsākt EKL 88. panta 2. punktā paredzēto oficiālo izskatīšanas procedūru.
Tiesas vērtējums
– Par NDSHT
izvirzītā argumenta, ka Komisijas lēmums nav padarīts formāls, pieņemamību
40. Pēc Komisijas domām, apelācijas sūdzības iesniedzējas izvirzītais arguments, saskaņā ar kuru tā savu apstrīdēto finanšu pasākumu izskatīšanu esot noslēgusi ar lēmumu, kurš nav padarīts formāls, neesot ticis izvirzīts Vispārējā tiesā un līdz ar to neesot pieņemams.
41. Šajā ziņā ir jānorāda, ka no Tiesas Statūtu 58. panta kopā ar Tiesas Reglamenta 113. panta 2. punkta noteikumiem izriet, ka apelācijas sūdzībā tās iesniedzējs var izvirzīt ikvienu nozīmīgu argumentu, ja vien ar apelācijas sūdzību netiek mainīts Vispārējā tiesā izskatītās prasības priekšmets (2007. gada 18. janvāra spriedums lietā C‑229/05 P PKK
un KNK /Padome, Krājums, I‑439. lpp., 66. punkts, kā arī 2007. gada 29. novembra spriedums lietā C‑8/06 P Herrero Romeu /Komisija, Krājums, I‑10333. lpp., 32. punkts).
42. Tomēr ir jākonstatē, ka pretēji tam, ko apgalvo Komisija, minētais arguments bija ietverts prasības pieteikumā, ko Vispārējā tiesā iesniedza NDSHT
un kura 29. punktā ir apgalvots, ka “saskaņā ar pastāvīgo judikatūru forma, kādā ir pieņemti akti vai lēmumi, neietekmē tiesības tos apstrīdēt”. Tātad, pat pieņemot, ka šis arguments apelācijas sūdzībā nav formulēts tāpat kā minētajā prasības pieteikumā, tas negroza Vispārējā tiesā izskatītā strīda priekšmetu.
43. No tā izriet, ka šis arguments ir pieņemams.
– Par lietas būtību
44. Apelācijas sūdzības iesniedzēja ar savu otro līdz ceturto pamatu būtībā vēlas pierādīt, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, jo ir uzskatījusi, ka apstrīdētajām vēstulēm nepiemīt apstrīdama akta pazīmes EKL 230. panta izpratnē.
45. Šajā ziņā Tiesa atkārtoti ir nospriedusi, ka prasību atcelt tiesību aktu EKL 230. panta izpratnē var celt attiecībā uz jebkuru iestāžu pieņemtu aktu – lai kāds arī būtu tā veids vai forma –, kas paredzēts tādu saistošu juridisku seku radīšanai, kuras var ietekmēt prasītāja intereses, konkrētā veidā mainot tā tiesisko stāvokli (it īpaši skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Athinaïki Techniki /Komisija, 29. punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī 2010. gada 26. janvāra spriedumu lietā C‑362/08 P Internationaler Hilfsfonds /Komisija, Krājums, I‑0000. lpp., 51. punkts).
46. Tāpat no pastāvīgās judikatūras par prasības atcelt tiesību aktu pieņemamību izriet, ka, lai kvalificētu apstrīdētos aktus, ir jāņem vērā pati to būtība (it īpaši skat. 1981. gada 11. novembra spriedumu lietā 60/81 IBM /Komisija, Recueil, 2639. lpp., 9. punkts, un 2000. gada 22. jūnija spriedumu lietā C‑147/96 Nīderlande/Komisija, Recueil, I‑4723. lpp., 27. punkts).
47. Turpretī formai, kādā ir pieņemts akts vai lēmums, principā nav nozīmes jautājumā par prasības atcelt tiesību aktu pieņemamību. Tādējādi attiecīgā akta kvalifikāciju principā nekādi neietekmē tas, vai šis akts atbilst noteiktām formālām prasībām, proti, it īpaši tam, vai autors to ir pienācīgi nosaucis un vai tajā ir minētas tiesību normas, kas veido tā juridisko pamatu. Tādējādi nav nozīmes tam, ka šis akts nav nosaukts par “lēmumu” vai ka tajā nav atsauces uz Regulas Nr. 659/1999 4. panta 2., 3. vai 4. punktu. Tāpat nav nozīmes tam, ka Komisija nav par attiecīgo aktu paziņojusi attiecīgajai dalībvalstij, pārkāpjot šīs regulas 25. panta noteikumus, jo šāda kļūda nevar mainīt minētā akta būtību (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Athinaïki Techniki /Komisija, 43. un 44. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
48. Turklāt apstrīdami akti EKL 230. panta izpratnē principā ir dokumenti, kuros galīgi ir noteikta Komisijas nostāja administratīvā procesa beigās un kuri ir paredzēti tādu saistošu juridisku seku radīšanai, kas var skart prasītāja intereses, izņemot starpdokumentus, kuru mērķis ir sagatavot galīgo lēmumu un kuriem nav šādu seku (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Athinaïki Techniki /Komisija, 42. punkts un tajā minētā judikatūra).
49. Attiecībā uz pasākumu, ko Komisija veic valsts atbalsta kontroles procedūras ietvaros, iespējams, galīgo un apstrīdamo raksturu vispirms ir jāatgādina, ka Komisijai atbilstoši Regulas Nr. 659/1999 10. panta 1. punktam ir jāveic izskatīšana, ja neatkarīgi no informācijas avota tās rīcībā ir informācija par iespējami nelikumīgu atbalstu. Pamatojoties uz šo tiesību normu, ar sūdzības izskatīšanu tiek uzsākta EKL 88. panta 3. punktā paredzētā iepriekšējās izskatīšanas stadija un Komisijai ir pienākums nekavējoties izvērtēt, vai atbalsts pastāv un vai tas ir saderīgs ar kopējo tirgu (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Athinaïki Techniki /Komisija, 37. punkts).
50. Regulas Nr. 659/1999 13. panta 1. punktā, kas ir piemērojams sūdzības par iespējami nelikumīgu atbalstu izskatīšanas ietvaros, Komisijai ir noteikts pienākums pabeigt šo iepriekšējas izskatīšanas stadiju, pieņemot lēmumu saskaņā ar šīs regulas 4. panta 2., 3. vai 4. punktu, proti, lēmumu, ar ko tiek atzīts, ka atbalsts nepastāv, lēmumu necelt iebildumus vai lēmumu uzsākt oficiālu izmeklēšanas procedūru, tā ka šai iestādei iepriekšējas izskatīšanas stadijā nav atļauts ilgstoši saglabāt bezdarbības stāvokli. Līdz ar to, pabeidzot iepriekšējas izskatīšanas stadiju, tai ir vai nu jāuzsāk EKL 88. panta 2. punktā paredzētā turpmākā izskatīšanas stadija, vai arī jāizbeidz lieta, pieņemot attiecīgu lēmumu (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Athinaïki Techniki /Komisija, 40. punkts un tajā minētā judikatūra).
51. Ja pēc sūdzības izskatīšanas Komisija konstatē, ka izmeklēšana neļauj konstatēt valsts atbalsta esamību EKL 87. panta izpratnē, tā netieši atsakās uzsākt EKL 88. panta 2. punktā paredzēto procedūru (šajā ziņā skat. 1998. gada 2. aprīļa spriedumu lietā C‑367/95 P Komisija/ Sytraval un Brink’s France, Recueil, I‑1719. lpp., 47. punkts).
52. Attiecībā uz Komisijas veikto konstatējumu, saskaņā ar kuru paziņotie pasākumi ir pastāvošs atbalsts, ir jākonstatē, ka uz pastāvošu atbalstu, protams, attiecas EKL 88. panta 1. punktā paredzētā pastāvīgā pārskatīšana un tas ir jāuzskata par likumīgu, kamēr Komisija nav konstatējusi tā nesaderību ar kopējo tirgu (skat. 1994. gada 9. augusta spriedumu lietā C‑44/93 Namur‑Les assurances du crédit, Recueil, I‑3829. lpp., 34. punkts, un 2001. gada 9. oktobra spriedumu lietā C‑400/99 Itālija/Komisija, Recueil, I‑7303. lpp., 48. punkts). Tomēr, kad tai ir iesniegta sūdzība, ar kuru ir apstrīdēts iespējami nelikumīgs atbalsts, Komisija, kvalificējot pasākumu par pastāvošu atbalstu, piemēro tam EKL 88. panta 1. punktā paredzēto procedūru un tādējādi netieši atsakās uzsākt EKL 88. panta 2. punktā paredzēto procedūru (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā CIRFS  u.c./Komisija, 25. un 26. punkts, kā arī 2002. gada 16. maija spriedumu lietā C‑321/99 P ARAP  u.c./Komisija, Recueil, I‑4287. lpp., 61. punkts).
53. Šāds lēmums, ar kuru tiek atteikts uzsākt EKL 88. panta 2. punktā paredzēto procedūru, ir galīgs, un to nav iespējams kvalificēt par vienkāršu pagaidu pasākumu (iepriekš minētie spriedumi lietā CIRFS  u.c./Komisija, 26. punkts, kā arī šajā ziņā lietā Athinaïki Techniki /Komisija, 54. un 58. punkts).
54. Šādā situācijā šajā tiesību normā paredzēto procesuālo garantiju saņēmēji var sagaidīt, ka tās tiks ievērotas, tikai tad, ja tiem ir iespēja šo lēmumu apstrīdēt Savienības tiesā saskaņā ar EKL 230. panta ceturto daļu. Šis princips ir piemērojams gan gadījumā, kad lēmums ir pieņemts tādēļ, ka Komisija uzskata, ka atbalsts ir saderīgs ar kopējo tirgu, gan tad, ja tā uzskata, ka ir izslēdzams pats atbalsta pastāvēšanas fakts (iepriekš minētais spriedums lietā Komisija/ Sytraval un Brink’s France, 47. punkts), vai ja tā uzskata, ka runa ir par pastāvošu atbalstu (šajā ziņā skat. iepriekš minētos spriedumus lietā CIRFS  u.c./Komisija, 27. punkts, kā arī lietā ARAP  u.c./Komisija, 62. punkts).
55. Šis konstatējums ir apstiprināts Regulas Nr. 659/1999 20. pantā, ar kuru ir reglamentētas ieinteresēto personu tiesības. Saskaņā ar šī panta 2. punkta otro un trešo teikumu Komisija, saņēmusi no šādas ieinteresētās personas informāciju par iespējami nelikumīgu atbalstu vai varbūtēji ļaunprātīgu atbalsta izmantošanu, vai nu uzskata, ka nav pietiekama pamata par attiecīgo gadījumu izdarīt secinājumus, un par to informē minēto ieinteresēto personu, vai arī pieņem lēmumu par kādu gadījumu, pamatojoties uz sniegtās informācijas saturu. No tā izriet, ka, kad Komisija ir izskatījusi šādu informāciju un ieņēmusi nostāju attiecībā uz to, tā pieņem lēmumu.
56. Līdz ar to par pieņemamu ir jāuzskata tāda prasība atcelt lēmumu, ar kuru ir atteikts uzsākt EKL 88. panta 2. punktā paredzēto procedūru, ko šī panta izpratnē ir cēlusi ieinteresētā persona, ja šīs prasības autors tādējādi tiecas aizstāvēt procesuālās tiesības, kuras tam izriet no šīs tiesību normas (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Athinaïki Techniki /Komisija, 36. punkts un tajā minētā judikatūra).
57. Šajā gadījumā ir skaidrs, ka Komisija apelācijas sūdzības iesniedzējas prasību ir izskatījusi, ņemot vērā pēdējās iesniegto papildu informāciju un informāciju, kuru pēc Komisijas lūguma sniegt informāciju iesniedza Zviedrijas iestādes. Sūdzības izskatīšanas beigās Komisija savā 2006. gada 24. marta vēstulē secināja, ka nav pietiekama pamata turpināt šo izskatīšanu, un piebilda, ka neparedz noteikt citus pasākumus šajā lietā. Turklāt savā 2006. gada 28. aprīļa vēstulē tā atgādināja, ka apstrīdētie finanšu pasākumi neesot nelikumīgs atbalsts.
58. Tā kā Komisija ir secinājusi, ka nav pietiekama pamata turpināt sūdzības izskatīšanu, no apstrīdētā akta būtības izriet, ka šī iestāde ir ieņēmusi galīgo nostāju par izskatāmajiem pasākumiem, tādējādi paužot savu vēlmi pabeigt iepriekšējo izskatīšanu. Izdarot šo konstatējumu, tā, kā tas izriet arī no šī sprieduma 52. punktā minētās judikatūras, netieši ir atteikusies uzsākt EKL 88. panta 2. punktā noteikto oficiālo izmeklēšanas procedūru.
59. Tomēr apelācijas sūdzības iesniedzēja kā ar sabiedrību, kura ir paziņoto pasākumu adresāte, konkurējošs uzņēmums neapstrīdami ir viena no ieinteresētajām personām EKL 88. panta 2. punkta izpratnē (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/ Sytraval un Brink’s France, 41. punkts, kā arī 2009. gada 9. jūlija spriedumu lietā C‑319/07 P 3F /Komisija, Krājums, I‑5963. lpp., 32. punkts), ņemot vērā šī jēdziena definīciju Regulas Nr. 659/1999 1. panta h) punktā.
60. Tātad ir jākonstatē, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, nospriežot, ka apstrīdētajam aktam nepiemīt tāda lēmuma pazīmes, kam ir juridiski saistoša iedarbība, kas var ietekmēt apelācijas sūdzības iesniedzējas intereses, un, it īpaši, ka tas neesot lēmums saskaņā ar Regulas Nr. 659/1999 4. pantu. No tā izriet, ka apstrīdētais akts ir jāuzskata par apstrīdamu aktu EKL 230. panta izpratnē.
61. No iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka otrais līdz ceturtais pamats, kurus NDSHT
ir izvirzījusi savas apelācijas sūdzības pamatojumam, ir pieņemami.
62. Turklāt, tā kā Tiesa šī sprieduma 52. un 60. punktā ir atgādinājusi, ka tāds lēmums kā apstrīdētais akts ir apstrīdams akts, pat ja ir konstatēts, ka sūdzības iesniedzēja paziņotie pasākumi ir pastāvošs atbalsts, par pirmo apelācijas sūdzības iesniedzējas izvirzīto pamatu attiecībā uz apstrīdēto vēstuļu sagrozīšanu vairs nav jālemj.
63. Šādos apstākļos pārsūdzētais spriedums ir jāatceļ.
Par lietas nodošanu Vispārējai tiesai
64. Atbilstoši Eiropas Savienības Tiesas Statūtu 61. panta pirmajai daļai Vispārējās tiesas nolēmuma atcelšanas gadījumā Tiesa pati var taisīt galīgo spriedumu lietā, ja to ļauj tiesvedības stadija, vai nodot lietu atpakaļ Vispārējai tiesai, lai tā taisītu spriedumu.
65. Tomēr Tiesa nevar izskatīt NDSHT celto prasību pēc būtības. Šis prasības aspekts, it īpaši jautājums par to, vai kļūdaini ir tas, ka Komisija nolēma neuzsākt EKL 88. panta 2. punktā paredzēto oficiālo izmeklēšanas procedūru, jo attiecīgie pasākumi ir pastāvošs atbalsts, kas katrā ziņā ir saderīgs ar kopējo tirgu, ir saistīts ar faktu vērtējumu, kas jāveic, pamatojoties uz pierādījumiem, kurus nav vērtējusi Vispārējā tiesa un kuri nav apspriesti Tiesā. Turpretī Tiesas rīcībā ir vajadzīgā informācija, lai taisītu galīgu spriedumu par iebildi par nepieņemamību, ko Komisija izteikusi tiesvedībā pirmajā instancē.
66. Šā sprieduma 44.–62. punktā izklāstīto iemeslu dēļ minētā iebilde par nepieņemamību, kas attiecas uz to, ka par apstrīdēto lēmumu nevar iesniegt prasību atcelt tiesību aktu, ir jānoraida.
67. Līdz ar to lieta ir jānodod atpakaļ Vispārējai tiesai, lai tā lemtu par NDSHT prasījumiem atcelt apstrīdētajās vēstulēs ietverto Komisijas lēmumu neturpināt izskatīt apelācijas sūdzības iesniedzējas iesniegto sūdzību par iespējami nelikumīgu valsts atbalstu, kuru Stokholmas pilsēta ir piešķīrusi SVB .
Par tiesāšanās izdevumiem
68. Tā kā lieta tiek nodota atpakaļ Vispārējai tiesai, lēmuma par tiesāšanās izdevumiem, kas ir saistīti ar šo apelācijas tiesvedību, pieņemšana ir jāatliek.
Rezolutīvā daļa
Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:
1) atcelt Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas 2009. gada 9. jūnija spriedumu lietā T‑152/06 NDSHT /Komisija;
2) noraidīt Eiropas Kopienu Komisijas iebildi par nepieņemamību, ko tā izvirzījusi Pirmās instances tiesā;
3) nodot lietu atpakaļ Eiropas Savienības Vispārējai tiesai, lai tā lemtu par tiem NDSHT Nya Destination Stockholm Hotell & Teaterpaket AB
prasījumiem atcelt 2006. gada 24. marta un 28. aprīļa vēstulēs ietverto Eiropas Kopienu Komisijas lēmumu neturpināt izskatīt prasību, ko šī sabiedrība iesniegusi attiecībā uz iespējami nelikumīgu valsts atbalstu, kuru Stokholmas pilsēta ir piešķīrusi Stockholm Visitors Board AB ;
4) lēmuma par tiesāšanās izdevumiem pieņemšanu atlikt.