62020CC0211
ĢENERĀLADVOKĀTA DŽOVANNI PITRUCELLAS[GIOVANNI PITRUZZELLA]
SECINĀJUMI,
sniegti 2022. gada 7. aprīlī (
1
)
Lieta C‑211/20 P
Eiropas Komisija
pret
Valencia Club de Fútbol, SAD
Apelācija – Valsts atbalsts – Atbalsts konkrētiem profesionālā futbola klubiem – LESD 107. panta 1. punkts – Jēdziens “priekšrocība” – Valsts garantijas – Paziņojums par garantijām – Uz tirgu orientēta garantijas cena – Pierādīšanas pienākums – Komisijas rūpības pienākums
1.
Šīs lietas priekšmets ir Eiropas Komisijas iesniegtā apelācijas sūdzība, ar kuru šī iestāde lūdz Tiesu atcelt 2020. gada 12. marta spriedumu Valencia Club de Fútbol/Komisija (T‑732/16, EU:T:2020:98; turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”), ar kuru Eiropas Savienības Vispārējā tiesa pēc Valencia Club de Fútbol, SAD (turpmāk tekstā – “Valencia CF”) iesniegtā prasības pieteikuma atcēla Komisijas Lēmumu (ES) 2017/365 (2016. gada 4. jūlijs) par valsts atbalstu SA.36387 (2013/C) (ex 2013/NN) (ex 2013/CP), ko Spānija sniegusi Valencia Club de Fútbol, SAD, Hércules Club de Fútbol, SAD, un Elche Club de Fútbol, SAD (
2
) (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”).
2.
Šī apelācijas sūdzība ļaus Tiesai pārbaudīt Paziņojumā par [LESD 107. un 108.] panta piemērošanu valsts atbalstam garantiju veidā (
3
) (turpmāk tekstā – “Paziņojums par garantijām”) definēto metodoloģiju, pēc kuras ir vērtējama valsts atbalsta esamība gadījumā, ja pastāv ad hoc [jeb individuāla] valsts garantija, metodoloģiju, kuru saskaņā ar pārsūdzētajā spriedumā pausto Vispārējās tiesas viedokli Komisija nav ievērojusi. Turklāt Tiesai būs iespēja vēl vairāk precizēt savas judikatūras tvērumu saistībā ar pierādīšanas pienākumu un Komisijas rūpības pienākumu, konstatējot priekšrocības esamību, it īpaši saistībā ar ad hoc piešķirto valsts garantiju.
I. Atbilstošās tiesību normas
3.
Papildus LESD 107. pantam šajā lietā ir būtisks Paziņojuma par garantijām 2.1., 2.2., 3.1., 3.2., 4.1. un 4.2. punkts.
II. Faktiskie apstākļi un apstrīdētais lēmums
4.
Strīda pamatā esošie faktiskie apstākļi ir izklāstīti pārsūdzētā sprieduma 1.–10. punktā, uz kuriem es atsaucos sīkākai informācijai. Šīs tiesvedības vajadzībām vienīgi atgādināšu turpmāk minēto.
5.
Valencia CF ir profesionālā futbola klubs, kura juridiskā adrese ir Valensijā, Spānijā. Fundación Valencia ir bezpeļņas organizācija, kuras galvenais mērķis ir saglabāt, izplatīt un veicināt Valencia CF ar sportu saistītos, kulturālos un sociālos aspektus, kā arī tā saikni ar tā līdzjutējiem.
6.
2009. gada 5. novembrīInstituto Valenciano de Finanzas (turpmāk tekstā – “IVF”), kas ir Generalitat Valenciana (Valensijas autonomā apgabala pašvaldība, Spānija) finanšu iestāde, nodrošināja Fundación Valencia garantiju bankas aizdevumam 75 miljonu EUR apmērā, kuru piešķīra Bancaja (tagad – Bankia) un kuru tas izmantoja, lai kapitāla palielināšanas nolūkā iegūtu 70,6 % no Valencia CF kapitāla daļām (turpmāk tekstā – “1. pasākums”) (
4
).
7.
Ar garantiju tika segta visa aizdevuma pamatsumma, kā arī procenti un garantētā darījuma izmaksas. Par to Fundación Valencia ik gadu bija jāmaksā IVF garantijas prēmija 0,5 % apmērā. Turklāt IVF kā pretgarantiju otrā līmeņa ķīlā saņēma Valencia CF kapitāla daļas, ko bija iegādājies Fundación Valencia. Pamatā esošā aizdevuma termiņš bija seši gadi. Pamatā esošā aizdevuma procentu likme vispirms, pirmajā gadā, bija 6 %, pēc tam 1 gada “Euro Interbank Offered Rate” (EURIBOR), to papildinot ar 3,5 % likmi un nosakot minimālo 6 % likmi. Tika piemērota arī saistību maksa 1 % apmērā. Atmaksas grafikā tika paredzēts sākt atmaksāt procentus no 2010. gada augusta, kā arī atmaksāt pamata aizdevuma summu divās 37,5 miljonu EUR lielās daļās, attiecīgi 2014. gada 26. augustā un 2015. gada 26. augustā. Garantēto aizdevumu (pamatsummu un procentus) bija paredzēts atmaksāt, pārdodot Valencia CF kapitāla daļas, ko iegādājies Fundación Valencia.
8.
2010. gada 10. novembrīIVF palielināja savu garantiju Fundación Valencia interesēs par 6 miljoniem EUR (turpmāk tekstā – “4. pasākums”) (
5
).
9.
Saņēmusi informāciju par šīm garantijām, Komisija ar 2006. gada 4. jūlija lēmumu uzsāka izmeklēšanu (turpmāk tekstā – “lēmums par procedūras uzsākšanu”) (
6
), lai pārbaudītu šo garantiju saderību ar Savienības tiesību normām valsts atbalsta jomā. Izmeklēšanas gaitā Komisija saņēma informāciju un apsvērumus inter alia no Spānijas Karalistes, IVF, Valencia CF un Fundación Valencia.
10.
Ar apstrīdēto lēmumu Komisija inter alia secināja, ka 1. pasākums un 4. pasākums ir prettiesisks valsts atbalsts.
11.
Minētajā lēmumā Komisija vispirms secināja, ka 1. un 4. pasākuma apstiprināšanas laikā Valencia CF bija nonācis grūtībās (
7
). Tomēr tas nebija ārkārtīgi lielās grūtībās saskaņā ar Paziņojuma par garantijām 2.2. punktu un 4.1. punkta a) apakšpunktu (
8
). Neskatoties uz to, Komisija secināja, ka, ņemot vērā, ka šis klubs pirms pasākumu īstenošanas bija finansiālās grūtībās, var uzskatīt, ka tā kredītreitings bija kategorijā “CCC” saskaņā ar reitingu aģentūras Standard & Poor’s reitingu tabulu (
9
).
12.
Pēc tam apstrīdētā lēmuma 85.–87. apsvērumā, kas ir ietverti 7.1.2. sadaļā “Izvēles priekšrocība” [Selektīva priekšrocība], Komisija uzskatīja:
“(85)
Attiecībā uz atbalsta elementu pasākumos, no kuriem visi bija saistīti ar valsts garantijām, Komisija ņem vērā 2.2. un 3.2. punktu [..] paziņojumā par garantijām. [Minētajā paziņojumā] ir noteikts, ka Komisijai ir pietiekams pamats uzskatīt, ka valsts atbalsta nav, ja ir izpildīti konkrēti nosacījumi, piemēram, aizņēmējam nav finansiālu grūtību un garantija aptver ne vairāk kā 80 % aizdevuma vai citu finanšu saistību nenomaksātās daļas. Taču, ja aizņēmējs nesamaksā garantijas riska cenu, tas gūst priekšrocību. Turklāt, ja nebūtu valsts garantijas, finansiālās grūtībās nonācis aizņēmējs nevarētu atrast finanšu iestādi, kas vispār būtu gatava tam aizdot.
(86)
Šajā ziņā Komisija nepiekrīt Spānijas argumentam par to, ka bija izpildīti nosacījumi, kas minēti [..] paziņojumā par garantijām. Piemērojot šos kritērijus konkrētajā gadījumā, Komisija konstatē, ka:
a)
Valencia CF, [..] 1., [..] un 4. pasākuma īstenošanas laikā bija [nonācis] finansiālās grūtībās (sk. iepriekš minēto 70.–82. apsvērumu);
b)
kā liecina 7.–9. apsvērumā minētā informācija, garantijas sedza vairāk nekā 100 % pamatā esošo aizdevumu summas;
c)
ņemot vērā Valencia CF [..] grūtības un jo īpaši augsto parāda un pašu kapitāla attiecību vai faktu, ka attiecīgo pasākumu īstenošanas laikā [tam] bija negatīvs pašu kapitāls, gada garantijas prēmijas 0,5–1 % apmērā par attiecīgajām garantijām neatspoguļo garantēto aizdevumu maksātnespējas risku.
(87)
Pamatojoties uz iepriekš minēto, Komisija uzskata, ka, īstenojot 1., [..] un 4. pasākumu, nav ievēroti nosacījumi, kas minēti [..] paziņojumā par garantijām, tādēļ secina, ka atbalsta saņēmēji nebūtu saņēmuši tādu atbalstu no tirgus atbilstīgi šādiem pašiem noteikumiem, tādējādi atbalsta saņēmēji guva nepienācīgu priekšrocību.”
13.
Apstrīdētā lēmuma 93. apsvērumā, kas ir ietverts 7.2. sadaļā “Atbalsta elements kvantitatīvā izteiksmē”, ir paredzēts:
“(93)
Saskaņā ar 4.2. punktu [..] paziņojumā par garantijām Komisija uzskata, ka katras garantijas atbalsta apmērs ir vienāds ar garantijas dotācijas elementu, t.i., apmēram to veido atšķirība starp, no vienas puses, ar valsts garantiju iegūtā aizdevuma procentu likmi plus garantijas maksu un, no otras puses, procentu likmi, kas tiktu piemērota aizdevumam bez valsts garantijas. Komisija norāda, ka, ņemot vērā nelielo skaitu līdzīgu tirgū novērotu darījumu, šāds rādītājs nenodrošinās jēgpilnu salīdzinājumu. Tādēļ Komisija izmantos atbilstīgo atsauces likmi, kas ir 1000 bāzes punkti, ņemot vērā visu trīs futbola klubu grūtības un aizdevumu nodrošinājumu ļoti zemo vērtību, plus 124–149 bāzes punkti, kas bija Spānijas bāzes likme atbalsta pasākumu īstenošanas laikā. Katra aizdevuma nodrošinājums patiešām bija ķīla uz klubos iegūtajām kapitāla daļām. Taču klubi bija nonākuši grūtībās, t.i., tie veica darbības, kas noveda pie zaudējumiem, un tiem nebija ticama dzīvotspējas plāna, kas liecinātu, ka šīs darbības novedīs pie to kapitāla daļu īpašnieku peļņas. Tādēļ šo klubu zaudējumi aptvēra šo klubu kapitāla daļu vērtību, tātad šo kapitāla daļu vērtība kā aizdevuma nodrošinājumam bija tuvu nullei. Pamatojoties uz Komisijas aprēķiniem, novērtējamo pasākumu atbalsta apmērs ir [..] Valencia CF gadījumā (EUR 19,193 miljoni 1. pasākumam [..]”.
III. Tiesvedība Vispārējā tiesā un pārsūdzētais spriedums
14.
Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2016. gada 20. oktobrī, Valencia CF cēla prasību atcelt apstrīdēto lēmumu, savas prasības pamatojumam izvirzot astoņus pamatus.
15.
Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 116.–138. punktā, kuri tiek apstrīdēti ar aplūkojamo apelācijas sūdzību, apmierināja – vienīgi ar atsauci uz 1. pasākumu (
10
) – pirmā pamata trešo daļu, kurā Valencia CF apgalvoja, ka Komisija ir kļūdaini uzskatījusi, ka 1. pasākums netika piešķirts par tirgus cenu.
16.
Vispirms – Vispārējā tiesa uzskatīja, ka no Paziņojuma par garantijām izriet, ka vispirms ir jāidentificē iespējamā tirgus cena vai nu garantijas, vai pamatā esošā aizdevuma līmenī, un ar to ir jāsalīdzina strīdīgā darījuma nosacījumi, lai noteiktu, vai finansiālās izmaksas, kas aizņēmējam rodas, ir mazākas nekā tās, kas tam būtu radušās, ja tam šis pats finansējums un šī pati garantija būtu jāiegūst par tirgus cenu. Vispārējās tiesas skatījumā, šajā nolūkā saskaņā ar Paziņojuma par garantijām 3.2. punkta d) apakšpunktu un 4.2. punktu Komisijai, pirmkārt, ir jāpārbauda, vai cena, ko maksā par garantiju, ir vismaz tikpat augsta kā atbilstošais garantijas prēmijas standarts, kuru var konstatēt finanšu tirgos; otrkārt, ja šāda standarta nav, tai ir jāsalīdzina garantētā aizdevuma kopējās finanšu izmaksas (tostarp aizdevuma procenti un garantijas prēmija) ar līdzīga negarantēta aizdevuma tirgus cenu; visbeidzot, treškārt, ja nav līdzīga negarantēta aizdevuma tirgus cenas, ir jāizmanto atsauces likme (
11
).
17.
Pēc šādiem ievada apsvērumiem Vispārējā tiesa, atsaucoties uz apstrīdētā lēmuma 85. apsvērumu un 86. apsvēruma c) punktu, konstatēja, ka Komisija argumentācijā saistībā ar priekšrocības raksturojumu nekur nav norādījusi, kāda ir bijusi tirgus cena, atbilstoši kurai tā novērtēja aplūkoto prēmiju, un nav izvērtējusi arī ķīlu, kas IVF tika piešķirta kā pretgarantija. Vispārējā tiesa uzskatīja, ka Komisija ir vienīgi veikusi prasītāja finansiālās situācijas vērtējumu, lai, ņemot vērā IVF izmaksātās garantijas prēmijas apmēru, secinātu, ka tā neatbilst tirgus nosacījumiem. Pēc tam Vispārējā tiesa konstatēja, ka Komisija savā atbildē procesa organizatorisko pasākumu ietvaros ir apstiprinājusi, ka tā uzskatīja, ka, ņemot vērā prasītāja, kas bija grūtībās nonācis uzņēmums, finansiālo situāciju, nebija tādas tirgus cenas, kuru varētu izmantot par atsauci garantijas prēmijai. Tādējādi Vispārējā tiesa secināja, ka, nosakot, vai IVF izmaksātā prēmija ietver priekšrocību, Komisija, pirmkārt, ir atturējusies ņemt vērā garantijas un pamatā esošā aizdevuma būtisko īpašību kopumu, īpaši aizņēmēja sniegto nodrošinājumu esamību, un, otrkārt, nav noskaidrojusi tirgus cenu, ar kuru salīdzināt aplūkoto prēmiju, uzskatīdama, ka grūtībās nonākušam uzņēmumam šādas cenas nav (
12
).
18.
Pēc tam pārsūdzētā sprieduma 130.–133. punktā Vispārējā tiesa konstatēja, ka Komisija apstrīdētā lēmuma 93. apsvērumā, aprēķinot strīdīgā atbalsta apmēru, ir veikusi detalizētāku analīzi. Tomēr, atsaucoties uz Komisijas atbildi saistībā ar procesa organizatoriskajiem pasākumiem, kā arī uz atbildi uz tiesas sēdes laikā uzdoto jautājumu, kurā Komisija atsaucās uz lēmuma par procedūras uzsākšanu saturu, Vispārējā tiesa uzskatīja, pirmkārt, ka Komisija nav pētījusi, vai pastāv “atbilstošs garantijas prēmijas standarts, ko var konstatēt finanšu tirgos”. Vispārējās tiesas skatījumā, Komisija turpretī ir prezumējusi, ka neviena finanšu iestāde nesniegtu garantiju grūtībās nonākušam uzņēmumam, lai gan Paziņojumā par garantijām nav paredzēta vispārēja prezumpcija, saskaņā ar kuru grūtībās nonākušā uzņēmuma gadījumā nevar būt tirgus cenas. Otrkārt, Vispārējā tiesa atzina, ka Komisija ir uzskatījusi, ka tā ir izpildījusi savus izmeklēšanas pienākumus saistībā ar līdzīga negarantēta aizdevuma tirgus cenas esamību, vienīgi pauzdama savas šaubas šajā ziņā lēmumā par procedūras uzsākšanu.
19.
Tāpēc Vispārējā tiesa kritizēja Komisiju, pirmkārt, par to, ka tā nav ievērojusi Paziņojumu par garantijām, prezumēdama, ka neviena finanšu iestāde nesniegs nodrošinājumu grūtībās nonākušam uzņēmumam un ka tādējādi tirgū netiek piedāvāts nekāds atbilstošs garantijas prēmijas standarts. Otrkārt, Vispārējā tiesa uzskatīja, ka Komisija nav arī izpildījusi savu pienākumu veikt visaptverošu novērtējumu, ņemot vērā visus elementus, kuri ir būtiski konkrētajā lietā (
13
).
20.
Treškārt, pārsūdzētā sprieduma 135.–137. punktā Vispārējā tiesa kritizēja Komisiju arī par to, ka tā nav juridiski pietiekami pierādījusi konstatējumu, saskaņā ar kuru bija izslēgts, ka pastāvētu tirgus cena līdzīgam negarantētam aizdevumam. Šajā ziņā Vispārējā tiesa uzskatīja, ka lēmumā par procedūras uzsākšanu Komisija ir vienīgi paudusi savas šaubas par līdzīgu darījumu esamību, neuzdodama jautājumus attiecīgajai dalībvalstij vai citiem informācijas avotiem saistībā ar tādu aizdevumu esamību, kas būtu līdzīgi aizdevumam, kurš ir pamatā strīdīgajam darījumam, lai gan tai bija pilnvaras to darīt. Turklāt, Vispārējās tiesas skatījumā, Komisija netika norādījusi ne uz vienu citu informāciju, kas būtu iegūta administratīvā procesa laikā un kas pamatotu tās konstatējumu saistībā ar salīdzināmu darījumu nepietiekamību (
14
).
21.
Pamatojoties uz šiem apsvērumiem Vispārējā tiesa apmierināja Valencia CF izvirzīto pirmo pamatu un atcēla apstrīdēto lēmumu, ciktāl tas attiecas uz 1. pasākumu.
IV. Lietas dalībnieku prasījumi
22.
Apelācijas sūdzībā Komisija lūdz Tiesu atcelt pārsūdzēto spriedumu daļā, kurā Vispārējā tiesa ir atcēlusi apstrīdēto lēmumu, ciktāl tas attiecas uz 1. pasākumu, nosūtīt lietu atkārtotai izskatīšanai Vispārējā tiesā un atlikt lēmuma par tiesāšanās izdevumiem pieņemšanu.
23.
Valencia CF lūdz Tiesu: galvenokārt – atzīt Komisijas iesniegto apelācijas sūdzību par nepieņemamu, pakārtoti – pilnībā noraidīt šo apelācijas sūdzību, kā arī piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
24.
Spānijas Karaliste lūdz Tiesu noraidīt Komisijas apelācijas sūdzību un piespriest tai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
V. Apelācijas sūdzības analīze
A.
Īss lietas dalībnieku argumentu izklāsts
25.
Apelācijas sūdzībā Komisija izvirza vienīgo apelācijas sūdzības pamatu, apgalvojot, ka pārsūdzētā sprieduma 124.–138. punktā Vispārējā tiesa ir pārkāpusi Savienības tiesības, kļūdaini interpretējot LESD 107. panta 1. punktu, it īpaši saistībā ar priekšrocības esamības pierādīšanu. Komisijas vienīgais pamats ir sadalīts trijās daļās.
26.
Pirmajā daļā Komisija apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir kļūdaini interpretējusi apstrīdēto lēmumu un Paziņojumu par garantijām. Komisija norāda, ka, ņemot vērā garantētā darījuma īpašo raksturu, tirgū tā nav konstatējusi aplūkojamajai garantijai līdzīgus darījumus, kā arī šīs garantijas pamatā esošajam aizdevumam līdzīgus negarantētus aizdevumus. Tomēr pretēji tam, ko ir nospriedusi Vispārējā tiesa, Komisija nekad neesot uzskatījusi, ka līdzīgai garantijas prēmijai nav tirgus cenas un ka tātad neviens tirgus dalībnieks nesniegtu garantiju Valencia CF. Tieši pretēji, no apstrīdētā lēmuma 93. apsvēruma a) punkta izrietot, ka Komisija bija aprēķinājusi, cik liela būtu aplūkojamajai garantijai piemērojamā tirgus procentu likme. Šajā ziņā no Paziņojuma par garantijām izrietot, ka dažos īpašos gadījumos Komisija varētu uzskatīt, ka konkrētai garantijai nav tirgus cenas, taču apstrīdētā lēmuma gadījumā tā nav bijis (
15
).
27.
Pārsūdzētā sprieduma 124.–130. punktā izklāstītie vērtējumi tādējādi esot balstīti uz kļūdainu apstrīdētā lēmuma interpretāciju. Konkrēti, pārsūdzētā sprieduma 124. punktā Vispārējā tiesa esot veikusi apstrīdētā lēmuma lasījumu nepilnīgi un selektīvi. Tā esot izolētā veidā ņēmusi vērā 85. apsvēruma pēdējo teikumu, kas, lai arī ir neprecīzs, tomēr nav apstrīdētā lēmuma pamatā. Minētā lēmuma pamatā esot par garantiju samaksātās cenas nepietiekamība, nevis neiespējamība iegūt tirgū garantiju vai aizdevumu. Komisija neapšauba, ka tirgus cena var būt pat tad, ja garantija tiek piešķirta grūtībās nonākušajam uzņēmumam. Tāpēc pārsūdzētā sprieduma 127.–129. punktam nav nozīmes.
28.
Turklāt pārsūdzētajā spriedumā esot kļūdaini interpretēts Paziņojums par garantijām, attiecībā uz kuru Vispārējā tiesa esot aprobežojusies ar dažu īsu fragmentu kopsavilkumu, neievērojot tā loģiku. Pirmkārt, Vispārējā tiesa esot kļūdaini uzskatījusi, ka atsauces likmju izmantošana ir pielīdzināma prezumpcijai, savukārt šo likmju izmantošana bija neatņemama sastāvdaļa empīriskā darbībā, kuras mērķis bija noteikt garantijas tirgus cenas rādītāju. Otrkārt, Vispārējā tiesa esot interpretējusi Paziņojumu par garantijām kļūdaini, it kā tajā būtu paredzēta stingra hierarhija starp tirgus metodēm un atsauces metodēm atbalsta esamības un apmēra noteikšanai. Tomēr visu tajā paredzēto metožu mērķis esot bijis garantijas tirgus cenas noteikšana, un tās pamatojoties uz tirgus datiem. Treškārt, atsauces likmes izmantošana nenozīmējot, ka nav izpildīts pienākums veikt visaptverošu novērtējumu, kurā ir ņemti vērā visi šajā gadījumā būtiskie elementi.
29.
Vienīgā apelācijas pamata otrajā daļā Komisija apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu saistībā ar pienākumu pierādīt no ad hoc garantijas izrietošās priekšrocības esamību un saistībā ar Komisijas rūpības pienākumu. Konkrēti, Vispārējā tiesa esot uzlikusi Komisijai pārmērīgu pierādīšanas pienākumu, lai pierādītu, ka valsts garantija netika piešķirta ar tirgus nosacījumiem.
30.
Komisija uzsver, ka aplūkojamajā gadījumā tā, pirmkārt, lēmumā par [procedūras] uzsākšanu izteica šaubas par līdzīgu garantiju esamību finanšu tirgū un norādīja, ka šķiet, ka tirgus dalībnieki nevēlējās uzņemties labuma guvēju maksātnespējas risku. Otrkārt, Komisija arī aicināja dalībvalsti un ieinteresētās personas izteikt apsvērumus par šo jautājumu, lūdzot Spānijas Karalisti sniegt tai visu atbalsta vērtējumam būtisko informāciju. Treškārt, Komisijas skatījumā, Fundación Valencia savos apsvērumos attiecībā uz lēmumu par procedūras uzsākšanu izteica šaubas par līdzīgu garantiju esamību tirgū.
31.
Komisijas skatījumā, lai pierādītu priekšrocības esamību judikatūras izpratnē, tā izpilda savu pierādīšanas pienākumu, ja – kā aplūkojamajā gadījumā – lēmumā par procedūras uzsākšanu tā izklāsta argumentāciju, kas ir balstīta uz garantiju saņēmušā uzņēmuma grūtībām un uz šīs garantijas raksturojumu, no kā tā izsecina uzņēmuma reitingu, un ja tā aicina dalībvalsti un ieinteresētās personas izteikt šajā saistībā apsvērumus, lūdzot sniegt visu atbalsta vērtējumam būtisko informāciju, un ja nekas lietas materiālos neliecina, ka tirgū ir līdzīgi darījumi (apstāklis, ko apstiprinātu arī ieinteresētās personas). Tādos apstākļos rūpības pienākums neliekot Komisijai meklēt pierādījumus, kuru esamība ir maz ticama vai vienīgi hipotētiska. Neesot nekāda loģiska iemesla, kādēļ tādos apstākļos Komisijai turklāt būtu pienākums īstenot savas pilnvaras attiecībā pret dalībvalsti, ieinteresētajām trešām personām vai arī citiem [informācijas] avotiem. Lēmumā par procedūras uzsākšanu izteiktais aicinājums esot pietiekams, lai dalībvalsts un/vai ieinteresētās personas paziņotu tai par līdzīgiem darījumiem, ja tādi ir. Principā dalībvalstij, kura apgalvo, ka ir rīkojusies kā racionāls privātais operators, kas darbojas tirgus ekonomikas apstākļos, ir jāpārbauda, vai tirgū ir līdzīgi darījumi. Valsts iestādes un pasākuma adresāts esot labākā situācijā nekā Komisija, lai konstatētu līdzīgu darījumu esamību. Turklāt Komisijai nevarot lūgt iesniegt negatīvus pierādījumus. Šāda pieeja esot apstiprināta gan Tiesas, gan Vispārējās tiesas judikatūrā.
32.
Vispārīgāk, attiecībā uz atbalsta esamības pierādīšanu, Komisija uzskata, ka tai ir jāizmanto savas īpašās izmeklēšanas pilnvaras vienīgi tad, ja tai nav pietiekamu pierādījumu, kas apliecinātu atbalsta esamību, ja tai ir zināms, ka pastāv būtisks pierādījums, kura nav tās rīcībā un kurš var ietekmēt tās vērtējumu par atbalsta esamību, vai ja var pamatoti pieņemt, ka tās rīcībā esošie dati ir nepilnīgi. Aplūkojamajā gadījumā nav iestājusies neviena no šīm situācijām.
33.
Vienīgā apelācijas pamata trešajā daļā Komisija apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir sagrozījusi faktus, kad pārsūdzētā sprieduma 137. punktā tā secināja, ka “Komisija nenorāda ne uz vienu citu informāciju, kas būtu iegūta administratīvā procesa laikā un kas pamatotu tās konstatējumu saistībā ar salīdzināmu darījumu nepietiekamību”. Faktiski tiesas sēdes laikā Vispārējā tiesā Komisija esot atsaukusies uz šo secinājumu 30. punktā minētajām Fundación Valencia paustajām šaubām par līdzīgu garantiju esamību tirgū, kas ir viens no pierādījumiem, ar kuriem tā esot pamatojusi savu lēmumu.
34.
Valencia CF vispirms izvirza iebildumu par nepieņemamību, kurā apgalvo, ka apelācijas sūdzība ir jāatzīst par nepieņemamu. Pēc būtības Valencia CF un Spānijas Karaliste apstrīd Komisijas argumentus.
B.
Juridiskā analīze
1. Par apelācijas sūdzības pieņemamību
35.
Vispirms ir jāanalizē Valencia CF izvirzītais iebildums par apelācijas sūdzības nepieņemamību.
36.
Valencia CF apgalvo, pirmkārt, ka Komisija nav pietiekami precīzi identificējusi tos pārsūdzētā sprieduma motīvu daļas punktus, kurus tā apstrīd. Otrkārt, Valencia CF apgalvo, ka, tā kā Paziņojums par garantijām nav pozitīvo Savienības tiesību instruments, tā iespējamo pārkāpumu nevar kvalificēt kā tiesību jautājumu, kuru Tiesa varētu analizēt apelācijas ietvaros. Treškārt, Valencia CF skatījumā, Komisija ir vienīgi atkārtojusi Vispārējā tiesā jau izvirzītos pamatus un argumentus un tās nolūks esot panākt jaunu faktu vērtējumu, kas apelācijas instancē ir nepieņemami.
37.
Uzskatu, ka Valencia CF izvirzītais iebildums par nepieņemamību ir jānoraida.
38.
Pirmkārt, savā apelācijas sūdzībā Komisija skaidri norāda pārsūdzētā sprieduma punktus un fragmentus, uz kuriem attiecas tās iebildumi. Turklāt, kā izriet no šo secinājumu 25.–33. punkta, apgalvotās tiesību kļūdas, kuras Komisija pārmet Vispārējai tiesai, skaidri izriet no tās argumentācijas.
39.
Faktiski Komisija pirmkārt apstrīd Vispārējās tiesas izdarīto apstrīdētā lēmuma interpretāciju. Šajā ziņā Tiesa jau ir nospriedusi, ka pamati, kas vērsti pret Komisijas lēmuma interpretāciju, kuru veikusi Vispārējā tiesa, apelācijas ietvaros ir pieņemami (
16
). Komisija apstrīd arī Vispārējās tiesas izdarīto Paziņojuma par garantijām interpretāciju. Šajā ziņā ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru īpašajā valsts atbalsta jomā Komisijai ir saistoši tās pieņemtie pamatprincipi un paziņojumi, ciktāl tie atbilst Līguma noteikumiem (
17
). No tā izriet – tā kā Vispārējā tiesa ir kritizējusi Komisiju par Paziņojuma par garantijām neievērošanu, pamats, kura mērķis ir apstrīdēt minētā paziņojuma interpretāciju, ir jāuzskata par pieņemamu. Tāpat pierādījumu jomā piemērojamo normu apgalvota neievērošana ir tiesību jautājums, kas apelācijas tiesvedības stadijā ir pieņemams (
18
).
40.
No iepriekš minētā izriet, ka, pretēji Valencia CF apgalvojumiem Komisijas apelācijas sūdzība nav vērsta uz to, lai atkārtotu pirmajā instancē jau izvirzītos pamatus un argumentus vai lai apšaubītu Vispārējās tiesas izdarīto faktu un pierādījumu vērtējumu.
2. Pēc būtības: par vienīgo apelācijas sūdzības pamatu
41.
Pēc būtības es uzskatu, ka, lai atbildētu uz argumentiem, kurus Komisija izvirza savā apelācijas sūdzībā, vispirms ir jāizdara daži apsvērumi par Paziņojumu par garantijām (a) sadaļa), kā arī jāatgādina daži judikatūrā izstrādātie principi par pierādīšanas pienākumu un Komisijas rūpības pienākumu vērtējumā par priekšrocības esamību LESD 107. panta 1. punkta izpratnē (b) sadaļa). Pēc tam, pamatojoties uz minēto, analizēšu vienīgo apelācijas sūdzības pamatu, kuru izvirza Komisija (c) sadaļa).
a) Par Paziņojumu par garantijām
42.
No Paziņojuma par garantijām 1.1. punkta izriet, ka tajā ir sniegtas norādes par principiem un metodoloģiju, uz kuriem Komisija pamatojas, piemērojot valsts garantijām Līgumu tiesību normas valsts atbalsta jomā. Saskaņā ar šo secinājumu 39. punktā atgādināto judikatūru, tas ir saistošs Komisijai, bet ne Tiesai (
19
).
43.
Kā izriet no minētā paziņojuma 2.1. un 2.2. punkta, valsts garantijas priekšrocība ir tā, ka valsts uzņemas ar garantētā aizdevuma maksātnespēju saistīto risku. Šāda riska uzņemšanās parasti būtu jāatlīdzina ar atbilstīgu maksu jeb prēmiju. Priekšrocība LESD 107. panta 1. punkta izpratnē rodas, ja ir pilnīga vai daļēja atteikšanās no šādas prēmijas, kādēļ rodas gan valsts līdzekļu samazinājums, gan labums uzņēmumam.
44.
Saskaņā ar Tiesas judikatūru (
20
) no Paziņojuma par garantijām izriet (
21
), ka vērtējumam par priekšrocības un tātad atbalsta esamību pamatā ir “princips par ieguldītāju, kas darbojas tirgus ekonomikas apstākļos”. Šī vērtējuma mērķis ir pārbaudīt, vai garantija ir piešķirta ar nosacījumiem, kuri būtu pieņemami privātajam operatoram, kas darbojas normālos tirgus ekonomikas apstākļos.
45.
Šim nolūkam Paziņojumā par garantijām ir paredzēta analīze, kuras mērķis ir, pirmkārt, noteikt, vai saprātīgs privātais ieguldītājs piešķirtu vai nepiešķirtu saņēmējam līdzīgu garantiju ar tādiem pašiem nosacījumiem un tādu pašu cenu kā aplūkojamajai garantijai. Ja ne, tad pastāv priekšrocība un līdz ar to atbalsts, kas otrajā posmā ir jāizsaka kvantitatīvi, nosakot, par kādu cenu īpašajos konkrētā gadījuma apstākļos saprātīgs privātais ieguldītājs, iespējams, būtu piešķīris līdzīgu garantiju. Atbalsta summa parasti būs vienāda ar starpību starp cenu, kas faktiski tika samaksāta par garantiju, un cenu, ko par šādas garantijas piešķiršanu pieprasītu saprātīgs privātais ieguldītājs.
46.
Paziņojuma par garantijām struktūrā ir ievērota šī divu posmu shēma. Faktiski vispirms tā 3. punktā ir norādīti daži kumulatīvie nosacījumi, kuru gadījumā valsts atbalsta nav. Attiecībā tieši uz individuālajām [jeb ad hoc] garantijām kā pamatlietā aplūkojamā garantija Paziņojuma par garantijām 3.2. punktā ir paredzēts, ka tad, ja ir izpildīti konkrētie tajā minētie nosacījumi, ir pietiekams pamats uzskatīt, ka valsts atbalsta nav. Šie nosacījumi ir: aizņēmējam nav finansiālu grūtību (a) apakšpunkts), garantiju izsniedzot, var pienācīgi noteikt tās apmēru (b) apakšpunkts), garantija aptver ne vairāk par 80 % no aizdevuma (c) apakšpunkts) un par garantiju tiek maksāta uz tirgu orientēta cena (d) apakšpunkts).
47.
Paziņojumā par garantijām nav skaidri norādītas šo nosacījumu neizpildes sekas. Tomēr ir jāuzskata – ja viens vai vairāki no šiem nosacījumiem nav izpildīti, tas automātiski un obligāti nenozīmē, ka pastāv valsts atbalsts. Viena vai vairāku no šiem nosacījumiem neizpilde norāda, ka ir atbalsta esamības pazīme, kas nozīmē nepieciešamību pēc detalizētākas analīzes. Šādā kontekstā 3.2. punkta d) apakšpunktā minētais nosacījums – proti, ka par garantiju tiek maksāta uz tirgu orientēta cena – ir īpaši būtisks. Ja tas nav izpildīts, proti, ja attiecīgā valsts garantija ir piešķirta par cenu, kas ir zemāka nekā tirgus cena, šķiet neapšaubāmi, ka attiecīgais pasākums var piešķirt tā adresātam priekšrocību un tāpēc veido valsts atbalstu.
48.
Paziņojuma par garantijām 3.2. punkta d) apakšpunktā ir detalizēti izklāstīti kritēriji, kas jāizmanto, lai noteiktu, vai attiecīgā garantija ir piešķirta par cenu, kas ir uz tirgu orientēta, vai ne.
49.
Šī apakšpunkta pirmajā un otrajā daļā ir norādīts, ka šajā nolūkā vispirms ir jāpārbauda, vai ir “atbilstošais garantijas prēmijas standarts, ko var konstatēt finanšu tirgos”. Ja šādu standartu nevar konstatēt, tad “garantētā aizdevuma kopējās finanšu izmaksas, tostarp aizdevuma procenti un garantijas prēmija, jāsalīdzina ar līdzīga negarantēta aizdevuma tirgus cenu”.
50.
Pēc tam minētā apakšpunkta trešajā daļā ir precizēts, ka abos gadījumos atbilstīgās tirgus cenas noteikšanai ir jāanalizē garantijas un tās pamatā esošā aizdevuma būtiskās īpašības, kam it īpaši būtu jāļauj klasificēt aizņēmēju, izmantojot riska reitingu.
51.
Ja, ņemot vērā saistībā ar minētajiem standartiem veikto analīzi, Komisija secina, ka piešķirtā garantija sniedz saņēmējam priekšrocību LESD 107. panta 1. punkta izpratnē, otrajā posmā atbalsta summa ir jāizsaka kvantitatīvi. Paziņojuma par garantijām 4. punktā ir dotas norādes par kritērijiem, kas ir izmantojami šādai kvantitatīvai izteikšanai.
52.
Kā jau ir minēts, tajā ir paredzēts, ka atbalsta summa parasti būs vienāda ar starpību starp cenu, kas faktiski tika samaksāta par garantiju, un cenu, ko par šādas garantijas piešķiršanu pieprasītu saprātīgs privātais ieguldītājs.
53.
Tomēr dažos gadījumos ir iespējams, ka – ja uzņēmums ir nonācis ārkārtīgi lielās grūtībās un tātad iespēja, ka aizņēmējs nevarēs atmaksāt aizdevumu, ir īpaši augsta – neviens saprātīgs privātais ieguldītājs garantiju nepiešķirtu. Šādā gadījumā, kas ir paredzēts Paziņojuma par garantijām 2.2. punktā un 4.1. punkta a) apakšpunktā, garantijas tirgus cenas nav, jo neviens ieguldītājs nebūtu gatavs to piešķirt. Šāda veida situācijā, kas saskaņā ar Paziņojuma par garantijām 4.1. punkta a) apakšpunkta formulējumu, rodas tikai “īpašos gadījumos”, atbalsta summa var izrādīties tikpat liela kā pašas garantijas summa. Tas ir skaidrojams ar to, ka, pirmkārt, tā kā nav tirgus cenas par šādas garantijas piešķiršanu, atbalsta summa nevar būt noteikta kā starpība starp faktiski samaksāto cenu un parametru, kas neeksistē. Otrkārt, tā kā neizpildes risks ir īpaši augsts, valstij, visticamāk, būs pienākums samaksāt visu garantēto summu (
22
).
54.
Neskarot šo īpašo gadījumu, lai izteiktu atbalstu kvantitatīvi, ir jāidentificē garantijas piešķiršanas tirgus cena, ar ko ir jāsalīdzina par attiecīgo garantiju faktiski samaksātā cena.
55.
Šajā ziņā Paziņojuma par garantijām 4.2. punktā ir norādīts – ja tirgū netiek sniegtas garantijas attiecīgajam darījumu veidam, nav arī datu par garantijas tirgus cenu. Tas ir jāsaprot nevis tādā nozīmē kā šo secinājumu 53. punktā aprakstītā situācija, bet drīzāk tādā nozīmē, ka tirgus cena nav “empīriski” pieejama, taču to var noteikt. Šādā gadījumā atbalsts ir jāizsaka kvantitatīvi, aprēķinot “starpību starp attiecīgo tirgus procentu likmi, kādu šis uzņēmums maksātu, ja nebūtu garantijas, un procentu likmi, kādu tas iegūst, izmantojot valsts garantiju, pēc tam, kad ņemtas vērā visas samaksātās prēmijas”. Saskaņā ar šo pašu minētā paziņojuma punktu, “ja nav tirgus procentu likmes un ja dalībvalsts vēlas izmantot atsauces likmi kā aizstājēju, [..] nosacījumi, kas minēti paziņojumā par atsauces likmēm [..], ir izmantojami, lai aprēķinātu atbalsta intensitāti attiecībā uz individuālu garantiju”.
b) Judikatūras principi par pieradīšanas pienākumu un par Komisijas rūpības pienākumu saistībā ar priekšrocības esamības pierādīšanu
56.
Saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru Komisijai ir jāsniedz pierādījumi par valsts atbalsta esamību LESD 107. panta 1. punkta nozīmē un tātad arī pierādījumi, ka ir izpildīts nosacījums par priekšrocības piešķiršanu saņēmējiem (
23
).
57.
Turklāt no pastāvīgās judikatūras izriet – ja ir piemērojams privātā ieguldītāja princips, Komisijai tostarp ir pienākums, ņemot vērā attiecīgās dalībvalsts sniegto informāciju, pierādīt, ka šī principa piemērošanas nosacījumi ir izpildīti (
24
).
58.
Šajā nolūkā Komisijai ir jāveic visaptverošs vērtējums, ņemot vērā visus elementus, kuri ir būtiski konkrētajā lietā un kuri tai ļauj noteikt, vai uzņēmums, kas saņem labumu, acīmredzami nebūtu saņēmis ar šāda privātā ieguldītāja atvieglojumiem līdzīgus atvieglojumus (
25
). Saskaņā ar judikatūru privātā ieguldītāja kritērija piemērošanā nozīme ir tikai informācijai un paredzamajām attīstības tendencēm brīdī, kad ticis pieņemts lēmums veikt attiecīgo pasākumu (
26
).
59.
Šajā ziņā Komisijai LESD pamatnoteikumu valsts atbalsta jomā labas piemērošanas nolūkā apšaubīto pasākumu izmeklēšanas procedūra ir jāveic rūpīgi un objektīvi, lai galīgā lēmuma pieņemšanas brīdī tās rīcībā būtu iespējami pilnīgākie un ticamākie pierādījumi šāda lēmuma pieņemšanai (
27
).
60.
It īpaši, kad šķiet, ka varētu būt piemērojams privātā komersanta kritērijs, Komisijai ir jālūdz attiecīgā dalībvalsts tai sniegt visu atbilstošo informāciju, kas tai ļautu pārbaudīt, vai ir izpildīti šī kritērija piemērošanas nosacījumi (
28
).
61.
Faktiski, tā kā Komisijai nav vienmēr tieši zināmi apstākļi, kādos lēmums par konkrēta pasākuma veikšanu ir ticis pieņemts, tai šī kritērija piemērošanas mērķiem ir lielā mērā jābalstās uz objektīviem un pārbaudāmiem elementiem, kurus norādījusi konkrētā dalībvalsts, lai pierādītu, ka privātā ieguldītāja kritērija piemērošanas nosacījumi ir izpildīti (
29
).
62.
Tomēr, pat ja šī iestāde ir saskārusies ar dalībvalsti, kura, neizpildot sadarbības pienākumu, tai nav iesniegusi informāciju, ko tā ir tai likusi sniegt, tai savi lēmumi ir jāpamato ar pietiekami ticamiem un saskaņotiem pierādījumiem, kas ir pietiekams pamats, lai secinātu, ka uzņēmums ir guvis priekšrocību, kura ir valsts atbalsts, un kas tādējādi var pamatot tās izdarītos secinājumus (
30
).
63.
Faktiski, ņemot vērā, ka attiecīgā atbalsta atgūšanai no tā saņēmēja ir mērķis novērst konkurences izkropļojumus, ko radījusi noteikta konkurences priekšrocība, un tādējādi atjaunot situāciju, kāda bija pirms šā atbalsta piešķiršanas, Komisija nedrīkst pieņemt, ka uzņēmums ir ieguvis no priekšrocības, kura ir valsts atbalsts, pamatojoties vienīgi uz negatīvu pieņēmumu, kas sakņojas tādas informācijas trūkumā, kura ļautu izdarīt pretēju secinājumu, ja trūkst citu pierādījumu, kas ļautu pozitīvi pierādīt šādas priekšrocības esamību (
31
).
c) Par vienīgo apelācijas sūdzības pamatu
64.
Vienīgais pamats, kuru Komisija izvirza pret pārsūdzēto spriedumu, ir jāanalizē, ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus.
65.
Lai pārbaudītu Vispārējās tiesas izdarītās analīzes pareizību, ņemot vērā Komisijas iesniegtos iebildumus, manuprāt, ir jāsāk ar apstrīdētā lēmuma pārbaudi, ņemot vērā pārsūdzēto spriedumu.
66.
Šajā ziņā apstrīdētā lēmuma 7.1.2. sadaļā Komisija vispirms konstatēja selektīvas priekšrocības esamību un pēc tam 7.2. sadaļā izteica atbalstu kvantitatīvi.
67.
Lēmuma 7.1.2. sadaļas ietvaros, 73.–77. apsvērumā, Komisija vispirms konstatēja, ka Valencia CF bija nonācis grūtībās, bet 80. apsvērumā izslēdza, ka tas būtu ārkārtīgi lielās grūtībās. Šajā saistībā pārsūdzētā sprieduma 51.–106. punktā Vispārējā tiesa noraidīja Valencia CF izvirzītos argumentus, ar kuriem tika apšaubīta Komisijas veiktā minētā uzņēmuma grūtību analīze. Šī sprieduma daļa netiek apstrīdēta, tāpēc uz to neattiecas šī apelācijas sūdzība.
68.
Pēc tam apstrīdētā lēmuma 81.–83. apsvērumā Komisija secināja, ka šo grūtību dēļ varēja uzskatīt, ka Valencia CF reitings bija kategorijā “CCC” saskaņā ar standarta metodoloģiju, kuru izmanto reitinga aģentūras (konkrēti, Standard & Poor’s). Lai gan Valencia CF apstrīdēja šo analīzi gan sava prasības pieteikuma pirmajā instancē pirmā pamata trešajā daļā – kuru Vispārējā tiesa apmierināja –, gan savā atbildes rakstā šīs apelācijas ietvaros, ir jānorāda, ka pārsūdzētajā spriedumā Vispārējā tiesa neapšaubīja šo analīzi un no tās izrietošo secinājumu. Tāpēc tā neietilpst šajā apelācijā.
69.
Pēc tam apstrīdētā lēmuma 85. apsvērumā – kas ir citēts šo secinājumu 12. punktā – Komisija atsaucās uz Paziņojumu par garantijām, minot, ka tās analīze ir balstīta uz to, kā arī atgādinot dažus tā principus. Pārsūdzētā sprieduma 124. punktā Vispārējā tiesa min šo apsvērumu un it īpaši tā pēdējo teikumu. Kā ir atzinusi pati Komisija, šis pēdējais teikums ir acīmredzami neprecīzs (
32
).
70.
Tomēr konkrētā gadījuma patiesā analīze ir ietverta apstrīdētā lēmuma 86. un 87. apsvērumā.
71.
Precīzāk, 86. apsvērumā Komisija konstatē, ka Paziņojuma 3.2. punktā norādītie standarti nav izpildīti. Konkrēti, Komisija konstatē, ka: a) Valencia CF ir grūtībās nonācis uzņēmums (skat. Paziņojuma par garantijām 3.2. punkta a) apakšpunktu), b) garantijas sedz vairāk nekā 100 % pamatā esošo aizdevumu summas (skat. minētā paziņojuma 3.2. punkta c) apakšpunktu) un c) garantijas prēmija 0,5 % apmērā neatspoguļo garantētā aizdevuma maksātnespējas risku un tādējādi garantijas cenu nevar uzskatīt par cenu, kas orientēta uz tirgu (skat. minētā paziņojuma 3.2. punkta d) apakšpunktu).
72.
Pamatojoties uz šo analīzi, 87. apsvērumā Komisija secina, ka aplūkojamie pasākumi neatbilst nosacījumiem, kas minēti Paziņojumā par garantijām, un “ka atbalsta saņēmēji nebūtu saņēmuši tādu atbalstu no tirgus atbilstīgi šādiem pašiem noteikumiem”.
73.
No iepriekš izklāstītās analīzes izriet, ka pārsūdzētā sprieduma 125. punktā Vispārējā tiesa ir pareizi konstatējusi, ka argumentācijā saistībā ar priekšrocības raksturojumu, proti, apstrīdētā lēmuma 7.1.2. sadaļā, Komisija nekur nenorāda, kāda ir tirgus cena, atbilstoši kurai tā novērtēja aplūkoto prēmiju.
74.
Vienīgi apstrīdētā lēmuma 93. apsvērumā – proti, 7.2. sadaļā, kas ir veltīta atbalsta elementam kvantitatīvā izteiksmē, – Komisija norāda, ka “procentu likm[e], kas tiktu piemērota aizdevumam bez valsts garantijas [..], nenodrošinās jēgpilnu salīdzinājumu”, “ņemot vērā nelielo skaitu līdzīgu tirgū novērotu darījumu”.
75.
Šajā saistībā ir jāatgādina, kā minēts šo secinājumu 48.–50. punktā, ka saskaņā ar Paziņojumu par garantijām, nosakot, vai, piemērojot “principu par ieguldītāju, kas darbojas tirgus ekonomikas apstākļos”, par garantiju tiek maksāta uz tirgu orientēta cena, vispirms ir jāpārbauda, vai “cena, ko maksā par garantiju, ir vismaz tikpat augsta kā atbilstošais garantijas prēmijas standarts, ko var konstatēt finanšu tirgos”, un, ja šādu standartu nevar konstatēt, “garantētā aizdevuma kopējās finanšu izmaksas, tostarp aizdevuma procenti un garantijas prēmija, ir jāsalīdzina ar līdzīga negarantēta aizdevuma tirgus cenu”.
76.
Paziņojuma par garantijām sistēmā šo atsauces cenu (proti, “garantijas prēmijas standarta, ko var konstatēt finanšu tirgos” un, tā neesamības gadījumā, “līdzīga negarantēta aizdevuma tirgus cenas”) konstatēšana šķiet – gadījumā, ja tās ir iespējams identificēt – izšķiroša attiecīgās garantijas kvalificēšanai par valsts atbalstu.
77.
Šajā saistībā no lietas materiāliem, kā arī no pārsūdzētā sprieduma 125. un 131. punkta izriet, ka procesa organizatorisko pasākumu ietvaros Vispārējā tiesa tieši iztaujāja Komisiju, lai pārbaudītu minētā secinājuma – kas ir ietverts apstrīdētā lēmuma 93. apsvērumā un no kā būtībā izriet, ka nav “līdzīgu negarantētu aizdevumu”, kuri varētu būt izmantojami kā standarts, lai noteiktu, vai par attiecīgo garantiju samaksātā cena bija vai nebija, orientēta uz tirgu, – pamatojumu.
78.
Uz šo jautājumu Komisija atbildēja, ka, ņemot vērā Valencia CF, grūtībās nonākuša uzņēmuma, finansiālo situāciju, tā uzskatīja, ka nav tirgus cenas, kura varētu kalpot kā atsauce attiecīgajai prēmijai. Pēc tam savā atbildē Komisija precizēja, ka, “citiem vārdiem sakot, nav izdevies atrast līdzīgus darījumus ar finanšu iestāžu maksātām prēmijām, ņemot vērā, ka šīs iestādes neatbalsta tik riskantus darījumus, kādi ir darījumi, ar ko tiek sniegta garantija uzņēmumiem, kuriem ir “CCC” reitings”. Pēc tam Komisija izdarīja atsauci uz Paziņojuma par garantijām 3.3. punktu, no kura izriet, ka nav tirgus atsauces likmes aizdevumiem, kas tiek piešķirti uzņēmumiem ar “CCC” reitingu. Šī iestāde arī piebilda, ka administratīvās lietas materiālos nekas neliecinot par pretējo.
79.
No šīs atbildes uz Vispārējās tiesas jautājumu izriet, ka no apstākļa, ka, pamatojoties uz tās izdarīto analīzi, “var uzskatīt” (
33
), ka Valencia CF reitings bija kategorijā “CCC”, Komisija būtībā secināja, ka neviena finanšu iestāde nebūtu atbalstījusi tik riskantu darījumu kā garantijas sniegšana Valencia CF un ka tāpēc šī iemesla dēļ, kā arī tādēļ, ka lietas materiālos nekas neliecinot par pretējo, bija jāizslēdz, ka pastāv “līdzīgi negarantēti aizdevumi”, kuri varētu būt izmantojami kā standarts salīdzināšanai ar aplūkojamo garantiju.
80.
Šajā saistībā ir jānorāda, ka, neskatoties uz apstākli, ka šī argumentācija, kas pamato apstrīdētā lēmuma 93. apsvērumā ietverto secinājumu, apstrīdētā lēmuma tekstā nekur nav minēta, šķiet, ka tās pamatā ir apsvērumi, kas varētu būt definēti kā “loģiski ticami”, bet kas patiesībā nav balstīti uz reāliem pierādījumiem.
81.
Patiešām, var – kā to apgalvo Komisija – pamatoti uzskatīt, ka parasti finanšu iestādes neslēdz garantijas darījumus ar uzņēmumiem, kuriem ir “CCC” reitings, arī ja faktiski šī apgalvojuma pamatojumam Komisija vienīgi atsaucas uz Paziņojuma par garantijām 3.3. punktu. Tomēr aplūkojamajā gadījumā secinājums, ka nav “līdzīgu negarantētu aizdevumu”, kuri varētu būt izmantojami kā salīdzināšanas standarts, lai noteiktu, vai par attiecīgo garantiju samaksātā cena bija vai nebija orientēta uz tirgu, kaut kādā mērā ir pamatots uz dubulto slēdzienu, proti: pirmkārt, slēdzienu, ka, ņemot vērā Valencia CF finansiālās grūtības, “var uzskatīt”, ka šī uzņēmuma reitings bija kategorijā “CCC”, tātad šo reitingu Valencia CF piešķīra pati Komisija (
34
), un, otrkārt, slēdzienu kā no šī reitinga piešķiršanas izrietošās sekas, ka neviena finanšu iestāde nenoslēgtu līdzīgu darījumu ar Valencia CF.
82.
Es šaubos par to, vai secinājums, kas ir pamatots vienīgi uz šo loģiski ticamo apsvērumu, var tikt uzskatīts par atbilstošu prasībām saistībā ar pienākumu pierādīt priekšrocības esamību un Komisijas rūpības pienākumu, kuras izriet no šo secinājumu 56.–63. punktā minētās judikatūras.
83.
Faktiski, kā minēts šo secinājumu 57. punktā, Komisijai ir pienākums pierādīt, ka privātā operatora principa piemērošanas nosacījumi nav izpildīti. Šis pienākums, atbilstoši interpretācijai judikatūrā, liek Komisijai pamatoties uz pierādījumiem, kuri ļautu pozitīvi pierādīt priekšrocības esamību, un nevar ļaut tai aprobežoties tikai ar slēdzieniem, lai arī ticamiem, vai arī pamatoties uz negatīvām prezumpcijām, ja šī iestāde nespēj pierādīt, ka praksē tā ir vismaz mēģinājusi pārbaudīt šo slēdzienu pamatotību, izmantojot pietiekami ticamus un saskaņotus pierādījumus, kuri ir pietiekams pamats tās izdarītajiem secinājumiem un kuri tādējādi var pamatot šos secinājumus. Faktiski no šo secinājumu 59. punktā atgādinātās pastāvīgās judikatūras izriet, ka Komisijai izmeklēšanas procedūra ir jāveic rūpīgi un objektīvi, lai galīgā lēmuma pieņemšanas brīdī tās rīcībā būtu iespējami pilnīgākie un ticamākie pierādījumi šāda lēmuma pieņemšanai. Komisijai uzliktais rūpības pienākums neļauj tai pamatot savus secinājumus vienīgi ar “loģiski ticamu” apsvērumu, pat minimāli nemēģinot iegūt konkrētu informāciju, kas pamatotu tās secinājumu.
84.
Šajā ziņā es nepiekrītu šo secinājumu 31. punktā minētajai Komisijas tēzei, saskaņā ar kuru būtu jāuzskata, ka tādā situācijā kā šajā gadījumā tā ir izpildījusi savu pierādīšanas pienākumu un ir ievērojusi savu rūpības pienākumu judikatūras izpratnē. Manā skatījumā, tādā gadījumā kā pamatlietā Komisija nevar secināt, pamatojoties uz deduktīviem apsvērumiem, ka nav “līdzīgu negarantētu aizdevumu”, kuri varētu būt izmantojami kā standarts, lai noteiktu, vai par attiecīgo garantiju samaksātā cena bija orientēta uz tirgu, aprobežojoties ar dalībvalstij un ieinteresētajiem subjektiem adresēto lūgumu iesniegt apsvērumus par lēmumu par procedūras uzsākšanu un par tajā ietvertajiem secinājumiem, un ar norādi, ka nekas lietas materiālos neliecina, ka tirgū būtu līdzīgi darījumi.
85.
Patiešām, kā tas izriet no šo secinājumu 57. un 61. punktā minētās judikatūras, faktiski valsts atbalsta jomā Komisija lielā mērā pamatojas uz dalībvalsts iesniegto informāciju. Tomēr, pirmkārt, no šo secinājumu 60. punktā minētās judikatūras izriet arī, ka Komisijai ir jālūdz attiecīgajai dalībvalstij tai sniegt visu atbilstošo informāciju, kas tai ļautu pārbaudīt, vai ir izpildīti privātā ieguldītāja principa piemērošanas nosacījumi. Man nešķiet, ka vienkāršs lūgums izteikt apsvērumus par lēmumu par procedūras uzsākšanu būtu pielīdzināms šādam informācijas pieprasījumam. Otrkārt, no šo secinājumu 62. punktā minētās judikatūras tāpat izriet, ka, arī ja attiecīgā dalībvalsts nesadarbojas, Komisijai savi lēmumi ir katrā ziņā jāpamato ar pietiekami ticamiem un saskaņotiem pierādījumiem, kas ir pietiekams pamats tās secinājumiem. Tāpēc tā nevar pamatoties vienkārši uz deduktīviem apsvērumiem, kas ir loģiski ticami.
86.
Tas nenozīmē, ka Komisijai būtu jāmeklē pierādījumi, kuru esamība ir vienīgi hipotētiska, vai ka tai būtu pienākums īstenot savas īpašās izmeklēšanas pilnvaras ārpus gadījumiem, kad tas ir nepieciešams. Tas nozīmē vienkārši to, ka tai uzliktais rūpības pienākums neļauj tai tādā gadījumā kā šajā lietā pamatoties tikai uz loģiski ticamiem apsvērumiem, pat minimāli juridiski nepierādot – un pat nemēģinot juridiski pierādīt – savu secinājumu ar konkrētu informāciju, kas varētu pamatot tās secinājumu, saskaņā ar kuru bija jāizslēdz, ka būtu “līdzīgi negarantēti aizdevumi”, kas varētu būt izmantojami kā standarts salīdzināšanai ar aplūkojamo garantiju.
87.
No visa iepriekš minētā izriet, ka nevar uzskatīt, kā to apgalvo Komisija, ka Vispārējā tiesa būtu pieļāvusi tiesību kļūdu un uzlikusi šai iestādei pārmērīgu pierādīšanas pienākumu, pārsūdzētā sprieduma 135. punktā secinot, ka Komisija kļūdījās, apstrīdētā lēmuma 93. punktā izslēgdama tirgus cenas esamību līdzīgam negarantētam aizdevumam, “ņemot vērā nelielo skaitu līdzīgu tirgū novērotu darījumu”, jo šāds konstatējums nebija juridiski pietiekami pierādīts. No tā izriet, ka Komisijas vienīgā apelācijas pamata otrā daļa ir jānoraida.
88.
Šī Komisijas pieļautā kļūda saistībā ar elementu, kas – kā norādīts šo secinājumu 75. un 76. punktā, ar atsauci uz 48.–50. punktu – ir izšķirošs Paziņojumā par garantijām paredzētajā analīzē tādas valsts garantijas kā aplūkojamā kvalificēšanai par valsts atbalstu, manā skatījumā, ir pietiekama arī, lai pamatotu Vispārējās tiesas secinājumu pārsūdzētā sprieduma 134. punktā, saskaņā ar kuru šajā gadījumā Komisija nav ievērojusi minēto paziņojumu. Faktiski analīzē, kas atbilst minētajam paziņojumam, būtu rūpīgi jāpārbauda līdzīga negarantēta aizdevuma tirgus cenas iespējamā esamība. No tā izriet, ka arī Komisijas vienīgā apelācijas pamata pirmā daļa, manuprāt, ir katrā ziņā jānoraida.
89.
Runājot par Komisijas vienīgā apelācijas pamata trešo daļu, kas ir apkopota šo secinājumu 33. punktā un attiecas uz apgalvojumu, ka Vispārējā tiesa esot sagrozījusi faktus, ir jāatgādina, ka Tiesas pastāvīgajā judikatūrā ir noteikts, ka sagrozīšanai ir acīmredzami jāizriet no lietas materiāliem un nav no jauna jāizvērtē fakti un pierādījumi (
35
).
90.
Komisija apgalvo, ka Vispārējā tiesa – pārsūdzētā sprieduma 137. punktā nospriežot, ka Komisija nav norādījusi nevienu citu informāciju, kas būtu iegūta administratīvā procesa laikā un kas pamatotu tās konstatējumu saistībā ar salīdzināmu darījumu nepietiekamību, – ir sagrozījusi faktus, jo Komisija esot pamatojusies arī uz šaubām par līdzīgu garantiju esamību tirgū, kuras Fundación Valencia pauda savos apsvērumos par lēmumu par procedūras uzsākšanu.
91.
Šajā ziņā ir jānorāda, pirmkārt, ka ne apstrīdētajā spriedumā, ne iepriekš minētajā Komisijas atbildē uz Vispārējās tiesas noteiktajiem procesa organizatoriskajiem pasākumiem nav nekādas atsauces uz iespējamām šaubām, kuras paudusi Fundación Valencia. Otrkārt un katrā ziņā, vienkārši lasot Komisijas minēto Fundación Valencia apsvērumu fragmentu, ir konstatējams, ka tā ir vienīgi norādījusi, ka tai “nav zināms”, vai tirgū ir vai nav līdzīgas salīdzināmas garantijas, nevis, kā to apgalvo Komisija, izteikusi šaubas par to esamību. Manā skatījumā, šādos apstākļos Vispārējai tiesai nevar pārmest faktu sagrozīšanu un tādējādi arī Komisijas vienīgā apelācijas pamata trešo daļu nevar apmierināt.
92.
Nobeigumā, no visa iepriekš minētā izriet, ka, manā skatījumā, Komisijas vienīgais apelācijas pamats nav pamatots. Tādējādi uzskatu, ka apelācijas sūdzība ir jānoraida.
VI. Par tiesāšanās izdevumiem
93.
Atbilstoši Tiesas Reglamenta 184. panta 2. punktam, ja apelācijas sūdzība nav pamatota, Tiesa lemj par tiesāšanās izdevumiem. Atbilstoši šī paša reglamenta 138. panta 1. punktam, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā saskaņā ar šī reglamenta 184. panta 1. punktu, lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs.
94.
Atbilstoši Reglamenta 140. panta 1. punktam, kurš saskaņā ar šī paša reglamenta 184. panta 1. punktu ir piemērojams apelācijas tiesvedībā, dalībvalstis, kas ir iestājušās lietā, sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas.
95.
Tā kā šajā lietā Komisijai spriedums ir nelabvēlīgs, tai jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, kā to ir prasījis Valencia CF. Spānijas Karaliste kā persona, kas iestājusies lietā pirmajā instancē, sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.
VII. Secinājumi
96.
Pamatojoties uz iepriekš minētajiem apsvērumiem, ierosinu Tiesai lemt šādi:
–
Apelācijas sūdzību noraidīt.
–
Eiropas Komisijas sedz savus, kā arī atlīdzina Valencia Club de Fútbol, SAD tiesāšanās izdevumus.
–
Spānijas Karaliste sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.
(
1
)	Oriģinālvaloda – itāļu.
(
2
)	OV 2017, L 55, 12. lpp.
(
3
)	OV 2008, C 155, 10. lpp.
(
4
)	Skat. apstrīdētā lēmuma 6.–8. apsvērumu un pārsūdzētā sprieduma 9. punktu.
(
5
)	Detalizētāk skat. apstrīdētā lēmuma 12. un 13. apsvērumu un pārsūdzētā sprieduma 5. un 9. punktu.
(
6
)	OV 2014, C 69, 99. lpp.
(
7
)	Kopienas pamatnostādņu par valsts atbalstu grūtībās nonākušu uzņēmumu glābšanai un pārstrukturēšanai (OV 2004, C 244, 2. lpp.) izpratnē; skat. apstrīdētā lēmuma 73.–77. apsvērumu.
(
8
)	Skat. apstrīdētā lēmuma 80. apsvērumu.
(
9
)	Apstrīdētā lēmuma 81.–83. apsvērums un 25. zemsvītras piezīme.
(
10
)	Kā izriet no pārsūdzētā sprieduma 50. un 140. punkta, faktiski Vispārējā tiesa ir uzskatījusi, ka pirmais pamats ir nepieņemams, ciktāl tas attiecas uz 4. pasākumu.
(
11
)	Kas tiek noteikta atbilstoši Paziņojumam par atsauces likmes un diskonta likmes noteikšanas metodes pārskatīšanu (OV 2008, C 14, 6. lpp.). Skat. pārsūdzētā sprieduma 121.–123. un 133. punktu.
(
12
)	Pārsūdzētā sprieduma 124. un 125. punkts.
(
13
)	Skat. pārsūdzētā sprieduma 134. punktu.
(
14
)	Skat. pārsūdzētā sprieduma 135.–138. punktu.
(
15
)	Komisija atsaucas uz Paziņojuma 4.1. punkta a) apakšpunktu un kā piemēru citē lēmumu, kas ir nesenā 2020. gada 26. marta sprieduma Larko/Komisija (C‑244/18 P, EU:C:2020:238, 92.–119. punkts) priekšmets.
(
16
)	Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2020. gada 26. marts, Larko/Komisija (C‑244/18 P, EU:C:2020:238, 102. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
17
)	Skat. tostarp spriedumu, 2010. gada 2. decembris, Holland Malt/Komisija (C‑464/09 P, EU:C:2010:733, 47. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
18
)	Skat. tostarp spriedumu, 2008.gada 10. jūlijs, Bertelsmann un Sony Corporation of America/Impala (C‑413/06 P, EU:C:2008:392, 44. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
19
)	Šajā nozīmē skat. tostarp spriedumu, 2002. gada 7. marts, Itālija/Komisija (C‑310/99, EU:C:2002:143, 52. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
20
)	Šajā nozīmē skat. tostarp spriedumu, 2014. gada 3. aprīlis, Francija/Komisija (C‑559/12 P, EU:C:2014:217, 96. punkts).
(
21
)	Skat. konkrēti Paziņojuma par garantijām 3.1. punktu.
(
22
)	Šāda veida situācija bija radusies gadījumā, par kuru tika pieņemts 2020. gada 26. marta spriedums Larko/Komisija (C‑244/18 P, EU:C:2020:238, 92.–119. punkts). Šajā nozīmē skat. arī attiecīgo 2018. gada 1. februāra spriedumu Larko/Komisija (T‑423/14, EU:T:2018:57, 180.–194. punkts).
(
23
)	Skat. tostarp spriedumu, 2021. gada 4. marts, Komisija/Fútbol Club Barcelona (C‑362/19 P, EU:C:2021:169, 62. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
24
)	Skat. spriedumu, 2020. gada 10. decembris, Comune di Milano/Komisija (C‑160/19 P, EU:C:2020:1012, 110. punkts), kā arī, šajā nozīmē, spriedumu, 2020. gada 26. marts, Larko/Komisija (C‑244/18 P, EU:C:2020:238, 65. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
25
)	Spriedums, 2020. gada 26. marts, Larko/Komisija (C‑244/18 P, EU:C:2020:238, 66. punkts).
(
26
)	Šajā nozīmē skat. spriedumus, 2012. gada 5. jūnijs, Komisija/EDF (C‑124/10 P, EU:C:2012:318, 105. punkts), un 2020. gada 10. decembris, Comune di Milano/Komisija (C‑160/19 P, EU:C:2020:1012, 112. punkts).
(
27
)	Skat. tostarp spriedumus, 2010. gada 2. septembris, Komisija/Scott, C‑290/07 P, EU:C:2010:480, 90. punkts), un 2020. gada 26. marts, Larko/Komisija (C‑244/18 P, EU:C:2020:238, 67. punkts).
(
28
)	Skat. tostarp spriedumus, 2017. gada 20. septembris, Komisija/Frucona Košice (C‑300/16 P, EU:C:2017:706, 24. punkts); 2020. gada 26. marts, Larko/Komisija (C‑244/18 P, EU:C:2020:238, 68. punkts); 2020. gada 10. decembris, Comune di Milano/Komisija (C‑160/19 P, EU:C:2020:1012, 104. punkts). Šajā nozīmē skat. arī spriedumus, 2012. gada 5. jūnijs, Komisija/EDF (C‑124/10 P, EU:C:2012:318, 104. punkts), kā arī 2018. gada 6. marts, Komisija/FIH Holding un FIH Erhvervsbank, (C‑579/16 P, EU:C:2018:159, 47. punkts).
(
29
)	Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2020. gada 10. decembris, Comune di Milano/Komisija (C‑160/19 P, EU:C:2020:1012, 112. punkts).
(
30
)	Skat. spriedumus, 2009. gada 17. septembris, Komisija/MTU Friedrichshafen (C‑520/07 P, EU:C:2009:557, 54.–56. punkts), un 2020. gada 26. marts, Larko/Komisija (C‑244/18 P, EU:C:2020:238, 69. punkts).
(
31
)	Spriedumi, 2009. gada 17. septembris, Komisija/MTU Friedrichshafen (C‑520/07 P, EU:C:2009:557, 57. un 58. punkts); 2020. gada 26. marts, Larko/Komisija (C‑244/18 P, EU:C:2020:238, 70. punkts), kā arī 2020. gada 10. decembris, Comune di Milano/Komisija (C‑160/19 P, EU:C:2020:1012, 111. punkts).
(
32
)	Manā skatījumā, minētajā teikumā ir neprecīzi parafrāzēts Paziņojuma par garantijām 2.2. punktā ietvertais teikums, kas attiecas uz tādām situācijām kā šo secinājumu 55. punktā minētās, kad uzņēmums ir ārkārtīgi lielās grūtībās. Kā pati Komisija ir konstatējusi apstrīdētā lēmuma 80. apsvērumā, aplūkojamajā gadījumā tas nav noticis.
(
33
)	Skat. apstrīdētā lēmuma 83. apsvērumu.
(
34
)	Šajā ziņā ir jāatzīmē – Valencia CF un Spānijas Karaliste norāda, ka Bancaja, kredītiestāde, kas izsniedza aizdevumu, bija piešķīrusi reitingu “BB”.
(
35
)	Skat. tostarp spriedumu, 2021. gada 11. novembris, Autostrada Wielkopolska/Komisija un Polija (C‑933/19 P, EU:C:2021:905, 94. punkts un tajā minētā judikatūra).