62023CJ0143_RES
Lieta C‑143/23
KIunFApret
Volkswagen Bank GmbH
un
Mercedes‑Benz Bank AG
(Landgericht Ravensburg (Vācija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Tiesas (ceturtā palāta) 2025. gada 30. oktobra spriedums
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Patērētāju aizsardzība – Kredītlīgums transportlīdzekļa iegādei – Direktīva 2008/48/EK – 10. panta 2. punkta l) apakšpunkts – Prasības attiecībā uz līgumā iekļaujamo informāciju – Pienākums precizēt nokavējuma procentu likmi – 14. panta 1. punkts – Atteikuma tiesības – Atteikuma termiņa sākums, ja nav norādes par nokavējuma procentu likmi – Atteikuma tiesību ļaunprātīga izmantošana – Atteikuma tiesību izmantošanas sekas attiecībā uz kredītlīgumu, kas saistīts ar transportlīdzekļa pirkuma līgumu – Patērētāja pienākumi pret kreditoru – Finansētās preces vērtības samazināšanās kompensācijas aprēķināšanas metode – 14. panta 3. punkta b) apakšpunkts – Procentu maksājumi pēc atteikšanās no kredītlīguma, kas saistīts ar preču piegādes līgumu
Patērētāju aizsardzība – Patēriņa kredītlīgumi – Direktīva 2008/48 – Prasības attiecībā uz līgumā iekļaujamo informāciju – Pienākums norādīt nokavējuma procentu likmi konkrētu procentu veidā – Informācijas par nokavējuma procentu likmi neesība līgumā vai šīs likmes vēlāka nepaziņošana patērētājam – Atteikuma termiņa nesākšanās
(Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2008/48 7., 9. un 31. apsvērums, 10. panta 2. punkta l) apakšpunkts un 14. panta 1. punkta otrās daļas b) apakšpunkts)
(skat. 66.–75. punktu un rezolutīvās daļas 1. punktu)
Patērētāju aizsardzība – Patēriņa kredītlīgumi – Direktīva 2008/48 – Prasības attiecībā uz līgumā iekļaujamo informāciju – Pienākums norādīt nokavējuma procentu likmi konkrētu procentu veidā – Informācijas par nokavējuma procentu likmi neesība līgumā vai šīs likmes vēlāka nepaziņošana patērētājam – Atteikuma termiņa nesākšanās – Patērētāja atteikuma tiesību ļaunprātīga izmantošana viņa rīcības no līguma noslēgšanas līdz atteikumam dēļ – Neesība
(Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2008/48 10. panta 2. punkta l) apakšpunkts un 14. panta 1. punkts)
(skat. 78., 79. un 82.–85. punktu un rezolutīvās daļas 2. punktu)
Patērētāju aizsardzība – Patēriņa kredītlīgumi – Direktīva 2008/48 – Atteikuma tiesības – Atteikšanās no kredītlīguma, kas saistīts ar transportlīdzekļa pirkuma līgumu, sekas – Kompensējoša atlīdzība par vērtības samazināšanos, kas patērētājam ir jāmaksā kreditoram, atdodot transportlīdzekli atpakaļ – Aprēķina metode – Valsts judikatūra, kurā paredzēts no transportlīdzekļa pārdošanas cenas atskaitīt pirkuma cenu, ko izplatītājs samaksājis transportlīdzekļa atpakaļatdošanas brīdī – Nepieļaujamība – Nosacījums
(Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2008/48 3. panta n) punkts, 10. panta 2. punkta l) apakšpunkts un 14. panta 1. punkts)
(skat. 89.–100. punktu un rezolutīvās daļas 3. punktu)
Patērētāju aizsardzība – Patēriņa kredītlīgumi – Direktīva 2008/48 – Atteikuma tiesības – Atteikšanās no kredītlīguma, kas saistīts ar transportlīdzekļa pirkuma līgumu, sekas – Noteikumu par šīm sekām pilnīga saskaņošana – Neesība
(Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2008/48 35. apsvērums, 2. panta 1. punkts un 3. punkta n) apakšpunkts un 14. panta 3. punkta b) apakšpunkts)
(skat. 103.–110. punktu un rezolutīvās daļas 4. punktu)
Patērētāju aizsardzība – Patēriņa kredītlīgumi – Direktīva 2008/48 – Atteikuma tiesības – Atteikšanās no kredītlīguma, kas saistīts ar transportlīdzekļa pirkuma līgumu, sekas – Valsts tiesiskais regulējums, kurā patērētājam paredzēts pienākums maksāt aizdevējam aizdevuma procentus par laikposmu no līdzekļu izmaksas līdz transportlīdzekļa atdošanai atpakaļ – Pieļaujamība
(Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2008/48 8. apsvērums un 14. panta 1. punkts un 3. punkta b) apakšpunkts)
(skat. 113.–119. punktu un rezolutīvās daļas 5. punktu)
Rezumējums
Saņēmusi Landgericht Ravensburg (Rāvensburgas apgabaltiesa, Vācija) lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, Tiesa, ņemot vērā Direktīvu 2008/48 (
1
), lemj par atteikuma termiņa sākumu, kā arī par iespēju kā ļaunprātīgu kvalificēt patērētāja atteikšanos no kredītlīguma, kas saistīts ar transportlīdzekļa pirkuma līgumu. Turklāt tā izvērtē šo tiesību īstenošanas sekas un it īpaši precizē patērētāja pienākumus pret kreditoru.
Saskaņā ar 2019. gada 1. marta un 2017. gada 30. novembra pieteikumiem KI un FA attiecīgi ar Mercedes Benz Bank un Volkswagen Bank (turpmāk tekstā – “attiecīgās bankas”) noslēdza kredītlīgumus, lai iegādātos mehānisko transportlīdzekli privātai lietošanai. Kredītu summas tika pārskaitītas tieši automašīnu izplatītājiem, no kuriem transportlīdzekļi tika iegādāti un kuri darbojās kā attiecīgo banku kredīta starpnieki. Nevienā no kredītlīgumiem skaitlisku procentu formā nebija norādīta līguma noslēgšanas brīdī spēkā esošā nokavējuma procentu likme.
Pēc avansa maksājumu un kredīta ikmēneša maksājumu veikšanas KI un FA 2019. gada 31. oktobra un 2020. gada 20. jūlija vēstulēs norādīja, ka izmantos savas atteikuma tiesības attiecībā uz minētajiem kredītlīgumiem. Proti, viņi uzskatīja, ka valsts tiesībās paredzētais atteikuma termiņš vēl nav sācies, jo šajos līgumos konkrēti nebija minēta nokavējuma procentu likme.
KI un FA vērsās iesniedzējtiesā, lūdzot atmaksāt aizdevuma ikmēneša maksājumus, kas samaksāti līdz atteikumam no attiecīgajiem kredītlīgumiem, un izplatītājam veikto avansa maksājumu, kā arī konstatēt, ka viņiem šī atteikuma dēļ nav jāmaksā nekāda summa saskaņā ar šiem līgumiem neatkarīgi no tā, vai runa ir par aizņemto kapitālu vai procentiem. Savukārt KI arī apgalvoja, ka tam nav jākompensē iegādātā transportlīdzekļa vērtības samazinājums.
Iesniedzējtiesa visupirms jautā, vai gadījumā, ja aizņēmējs izmanto savas atteikuma tiesības attiecībā uz kredītlīgumu, kas saistīts ar transportlīdzekļa pirkuma līgumu, kreditors var pieprasīt kompensāciju par šī transportlīdzekļa vērtības samazināšanos un attiecīgā gadījumā – kādā apmērā. Turpinājumā tā vaicā par atteikuma termiņa sākumu, ja nav minēta attiecīgo kredītlīgumu noslēgšanas brīdī piemērojamā nokavējuma procentu likme. Turklāt iesniedzējtiesai ir šaubas par iespēju patērētāja atteikuma tiesību izmantošanu kvalificēt kā ļaunprātīgu, ja viņš turpina izmantot transportlīdzekli līdz brīdim, kad valsts tiesas būs pieņēmušas nolēmumu par atteikuma spēkā esību, un atsakās maksāt kompensāciju par transportlīdzekļa vērtības samazinājumu šīs izmantošanas dēļ. Visbeidzot tā vēlas noskaidrot, vai ar Direktīvu 2008/48 ir pilnībā saskaņots kredītņēmēja pienākums maksāt pamatsummas procentus, tostarp tad, ja finansētais kredīts ir saistīts ar preču pirkuma līgumu. Noliedzošas atbildes gadījumā iesniedzējtiesa jautā, vai ar šo direktīvu ir saderīgs tas, ka aizņēmējam pēc tam, kad tas ir izmantojis savas atteikuma tiesības attiecībā uz kredītlīgumu, kas saistīts ar transportlīdzekļa pirkuma līgumu, ir pienākums maksāt pirmajā minētajā līgumā paredzētos nokavējuma procentus par laikposmu no brīža, kad transportlīdzekļa pārdevējam ir pārskaitīti aizņemtie līdzekļi, līdz dienai, kad šis transportlīdzeklis tiek atdots atpakaļ kreditoram vai pārdevējam.
Tiesas vērtējums
Pirmām kārtām, lemjot par atteikuma termiņa sākumu (
2
), Tiesa atgādina, ka tas sākas tikai dienā, kad patērētājs ir saņēmis Direktīvas 2008/48 10. pantā paredzēto informāciju (
3
). Tādējādi, ja informācija, ko kreditors sniedzis patērētājam saskaņā ar šīs direktīvas 10. panta 2. punktu, izrādās nepilnīga vai kļūdaina, šo termiņu sāk skaitīt tikai tad, ja šīs informācijas nepilnīgums vai kļūdainums nevar ietekmēt patērētāja spēju novērtēt tiesību un pienākumu, kas viņam paredzēti attiecīgajā direktīvā, apjomu. Tomēr situācija, kad sniegtā informācija ir nepilnīga vai kļūdaina, jānošķir no situācijas, kad prasītā informācija nav sniegta vispār.
Attiecībā uz to, ka kredītlīgumā jābūt minētai šī līguma noslēgšanas brīdī piemērojamā nokavējuma procentu likmei, Tiesa atgādina, ka pienākums norādīt šo likmi konkrētu procentu veidā (
4
) ļauj patērētājam uzzināt par viņa iespējamā maksājuma kavējuma sekām. Proti, šīs procentu likmes minēšana konkrētas procentuālās daļas veidā ir būtiska, lai patērētājs varētu novērtēt savu līgumsaistību apmēru, it īpaši attiecībā uz finansiālajām sekām, kas varētu rasties, ja viņš neizpildīs savas maksājumu saistības vai kavēsies tās izpildīt. Tādējādi šī informācija var ietekmēt ne tikai patērētāja lēmumu noslēgt līgumu, bet arī viņa spēju organizēt saņemtā aizdevuma atmaksu. Līdz ar to Tiesa nospriež, ka Direktīvas 2008/48 14. panta 1. punktā paredzētais atteikuma termiņš nesākas, ja kredītlīgumā konkrētā procentuālā izteiksmē nav minēta līguma noslēgšanas brīdī piemērojamā nokavējuma procentu likme, un tas tā ir tik ilgi, kamēr šī informācija patērētājam nav pienācīgi paziņota.
Otrām kārtām, Tiesa izskata jautājumu par to, vai patērētājs, iespējams, ir ļaunprātīgi izmantojis savas atteikuma tiesības. Atgādinājusi, ka ieinteresētās personas nedrīkst krāpnieciskā vai ļaunprātīgā nolūkā atsaukties uz Savienības tiesību normām, tā uzsver, ka kreditors nevar pamatoti uzskatīt, ka, ņemot vērā ievērojamo laikposmu starp līguma noslēgšanu un atteikuma tiesību izmantošanu, patērētājs ir ļaunprātīgi izmantojis šīs tiesības, ja kāda no Direktīvas 2008/48 10. panta 2. punktā paredzētajām obligātajām norādēm nav bijusi iekļauta kredītlīgumā un nav pienācīgi paziņota vēlāk, neatkarīgi no tā, vai patērētājs nezināja par savām atteikuma tiesībām. Šādos apstākļos kreditors nevar atsaukties uz atteikuma tiesību izmantošanas ļaunprātīgumu, ja kredītlīgumā nav norādīta kredītlīguma noslēgšanas brīdī piemērojamā nokavējuma procentu likme – kas ir viens no obligāti norādāmajiem informācijas elementiem – konkrētā procentuālā izteiksmē. Attiecīgā gadījumā atteikuma termiņš faktiski nav sācies. Līdz ar to Tiesa secina, ka Direktīvas 2008/48 14. panta 1. punkts nepieļauj, ka kreditors var pamatoti atsaukties uz to, ka patērētājs ir ļaunprātīgi izmantojis atteikuma tiesības patērētāja rīcības dēļ laikā no līguma noslēgšanas līdz atteikuma tiesību izmantošanai vai pat pēc to izmantošanas, ja norāde par šī līguma noslēgšanas brīdī piemērojamo konkrēto nokavējuma procentu likmi nav iekļauta kredītlīgumā un nav pienācīgi paziņota arī pēc tam.
Trešām kārtām, Tiesa uzskata, ka Direktīvas 2008/48 14. panta 1. punktam, lasot to efektivitātes principa kontekstā, ir pretrunā tāda valsts judikatūra, saskaņā ar kuru gadījumā, ja patērētājs izmanto atteikuma tiesības attiecībā uz kredītlīgumu, kas saistīts ar transportlīdzekļa pirkuma līgumu, kompensācijas summa par vērtības samazināšanos, kas patērētājam ir jāmaksā kreditoram, atdodot transportlīdzekli atpakaļ, tiek aprēķināta, atskaitot no transportlīdzekļa pārdošanas cenas, ko izplatītājs piemērojis pārdošanas brīdī, pirkuma cenu, ko izplatītājs samaksā patērētājam brīdī, kad šis transportlīdzeklis tiek atdots tam atpakaļ, ja šī aprēķina metode ietver elementus, kas nav saistīti ar šī transportlīdzekļa izmantošanu.
Šādi nospriezdama, Tiesa uzsver, ka Direktīvā 2008/48 nav noteikumu, kas reglamentē patērētāja atteikšanās no saistīta kredītlīguma ietekmi uz preces piegādes līgumu. Līdz ar to dalībvalstu kompetencē ir risināt jautājumus, kuri saistīti ar preces, kas finansēta no kredīta, atdošanu vai jebkuru citu ar to saistītu jautājumu, ar nosacījumu, ka valsts tiesību akti un judikatūra, kas regulē atteikuma tiesību izmantošanas sekas, neapdraud nedz šo tiesību efektivitāti, nedz iedarbīgumu, tādējādi padarot to izmantošanu praktiski neiespējamu vai pārmērīgi grūtu. Tā tas būtu gadījumā, ja kompensācijas summa par preces vērtības samazināšanos, kas patērētājam ir jāmaksā kreditoram preces atdošanas brīdī, izrādās nesamērīga ar šīs preces pirkuma cenu.
Šajā kontekstā Tiesa precizē, ka kompensācijas, kas var tikt pieprasīta no patērētāja pēc atteikuma tiesību izmantošanas, samērīguma novērtējums jāveic pēc detalizētas analīzes, ņemot vērā attiecīgās preces lietošanas kārtību un transportlīdzekļa stāvokli tā atpakaļatdošanas brīdī, it īpaši iespējamus mehāniskus bojājumus vai estētiskas izmaiņas, kas radušās šīs izmantošanas dēļ. Šajā ziņā tas vien, ka šādi noteiktā kompensācijas summa var būt augsta salīdzinājumā ar patērētāja transportlīdzekļa iegādes cenu, pats par sevi nevar pierādīt, ka šī kompensācija ir nesamērīga un ka minētās atlīdzības aprēķināšanas metode atteikuma tiesību izmantošanu padara praktiski neiespējamu vai pārmērīgi grūtu. Tas tā ir ar nosacījumu, ka šīs kompensācijas apmērs objektīvi atspoguļo šī transportlīdzekļa faktisko vērtības samazinājumu, kas izriet no tā, ka patērētājs to lieto, un no tā stāvokļa atpakaļatdošanas brīdī.
Savukārt aprēķina metode, kas balstīta vienīgi uz konstatēto transportlīdzekļa pirkuma un tālākpārdošanas cenu starpību un kas ietver tādus ar šī transportlīdzekļa izmantošanu nesaistītus elementus kā automašīnu tirgotāja vienpusēji noteiktais uzcenojums un tālākpārdošanas izmaksas, kā arī pievienotās vērtības nodoklis, neļauj novērtēt transportlīdzekļa vērtības samazināšanos, kas radusies tā lietošanas dēļ. Turklāt, ciktāl šie elementi rodas pat gadījumā, ja pirms atteikuma tiesību izmantošanas transportlīdzeklis nemaz nav ticis reģistrēts un izmantots, šķiet, ka šī metode patērētājam rada slogu, kas izriet vienīgi no viņa atteikuma tiesību izmantošanas. Šādos apstākļos tāda kompensējošas atlīdzības par preces vērtības samazināšanos aprēķināšanas metode var radīt kompensācijas apmēru, kas nav samērīgs ar šīs preces pirkuma cenu, un padarīt atteikuma tiesību izmantošanu praktiski neiespējamu vai pārmērīgi grūtu.
Ceturtām kārtām, Tiesa konstatē, ka Direktīvā 2008/48 nav pilnībā saskaņoti noteikumi par juridiskajām sekām, kādas var rasties, patērētājam izmantojot savas tiesības atteikties no kredītlīguma, kas saistīts ar transportlīdzekļa pirkuma līgumu. Šajā ziņā tā atgādina, ka minētajā direktīvā nav ietvertas tiesību normas, kas reglamentētu sekas, kādas preču piegādes līgumam rada tas, ka patērētājs izmanto šīs tiesības saistībā ar kredītlīgumu, kas saistīts ar šo preču piegādes līgumu. Konkrēti, Direktīvā 2008/48 nav precizēta nedz rīcība ar finansēto preci, nedz iespējamā mijiedarbība starp saistīto kredītlīgumu un transportlīdzekļa pirkuma līgumu (
5
). Turklāt nevienā šīs direktīvas tiesību normā nav aplūkota situācija, kad patērētāja izmantotās atteikuma tiesības būtu saistītas ar pašu saistīto kredītlīgumu. Tā kā šajā jautājumā nav īpaša Savienības tiesiskā regulējuma, Direktīvā 2008/48 paredzētā patērētāju aizsardzības īstenošanas kārtība saskaņā ar dalībvalstu procesuālās autonomijas principu ir attiecināma uz to iekšējo tiesību sistēmu. Līdz ar to dalībvalstīm, ievērojot līdzvērtības un efektivitātes principus, ir jāprecizē šo tiesību izmantošanas sekas ar preču piegādes līgumu saistīta kredītlīguma ietvaros, tostarp atbilstošā gadījumā attiecībā uz pienākumu samaksāt uzkrātos procentus par aizņemto kapitālu, kā arī tā izpildes kārtību.
Visbeidzot, piektām kārtām, Tiesa norāda, ka ar Direktīvas 2008/48 14. panta 1. punktu ir saderīgs tāds valsts tiesiskais regulējums, atbilstoši kuram pēc atteikšanās no kredītlīguma, kas saistīts ar transportlīdzekļa pirkuma līgumu, patērētājam ir pienākums maksāt pirmajā minētajā līgumā noteiktos aizdevuma procentus par laikposmu no kredīta summas izmaksas finansētā transportlīdzekļa pārdevējam līdz brīdim, kad transportlīdzeklis tiek atdots atpakaļ kreditoram vai pārdevējam. Proti, Direktīvas 2008/48 14. panta 3. punkta b) apakšpunkta pirmā teikuma mērķis ir nodrošināt līdzsvaru starp patērētāju aizsardzību un kredīta piedāvājumu brīvu apriti. Šādos apstākļos patērētājam iespējami uzlikts pienākums maksāt nokavējuma procentus, kas aprēķināti, balstoties uz līdzekļu piešķiršanas faktisko ilgumu, ļauj saglabāt līgumisko līdzsvaru un neļauj vienai pusei, izmantojot savas atteikuma tiesības, nepamatoti iedzīvoties, kaitējot otrai pusei, un tādējādi tas nodrošina taisnīgu to sloga un peļņas sadali, kas izriet no kredītlīguma izpildes, pat ja tā ir daļēja un pagaidu. Pirmkārt, kreditors uz laiku ir atteicies no transportlīdzekļa pārdevējam samaksātā kredīta summas par labu patērētājam, un tas viņam nozīmē līdzekļu imobilizāciju un finanšu riska uzņemšanos. Otrkārt, par aizņemto kapitālu uzkrātie procenti nav sods, bet gan atlīdzība par piekļuvi kredītam, kas principā ir maksas darījums neatkarīgi no atteikuma tiesību izmantošanas.
(
1
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2008/48/EK (2008. gada 23. aprīlis) par patēriņa kredītlīgumiem un ar ko atceļ Padomes Direktīvu 87/102/EEK (OV 2008, L 133, 66. lpp.).
(
2
)	Kā paredzēts Direktīvas 2008/48 14. panta 1. punktā.
(
3
)	Direktīvas 2008/48 14. panta 1. punkta otrās daļas b) apakšpunkts.
(
4
)	Saskaņā ar Direktīvas 2008/48 10. panta 2. punkta l) apakšpunktu.
(
5
)	Direktīvas 2008/48 14. panta 3. punkta b) apakšpunkta pirmais teikums.