62007CC0415
ĢENERĀLADVOKĀTA DAMASO RUISA-HARABO KOLOMERA
[DÁMASO RUIZ-JARABO COLOMER] SECINĀJUMI,
sniegti 2008. gada 27. novembrī (
1
)
Lieta C-415/07
Lodato Gennaro & C. SpA
pret
Istituto nazionale della previdenza sociale (INPS), SCCI
“Valsts atbalsts nodarbinātībai — Pamatnostādnes attiecībā uz atbalstu nodarbinātībai — Valstu reģionālā atbalsta pamatnostādnes — Regula (EK) Nr. 2204/2002 — “Darba vietu izveidošanas” jēdziens — Darba vietu skaita palielināšanas aprēķināšana”
I — Ievads
1.
Tribunale di Nocera Inferiore [Nočeres Inferiore tiesa] (Itālija) Tiesai uzdotais prejudiciālais jautājums sniedz alternatīvu izvēlēties starp divām metodēm, kā aprēķināt uzņēmuma “darba vietu izveidošanas” indikatoru, kam ir jābūt pozitīvam, lai saņemtu atbalstu darba vietu radīšanai: pirmā metode salīdzina divu gadu — gada pirms un gada pēc pieņemšanas darbā, par ko var saņemt atbalstu, — vidējo darbinieku skaitu, bet otrā — iepriekšējā gada vidējo rādītāju atskaita no konkrēta darbinieku skaita darbā pieņemšanas dienā.
2.
Viena no šīs šķietami tehniskās lietas īpatnībām ir tajā, ka Itālijas tiesa kā pamatu lūgtajai analīzei norāda tikai uz noteikumiem, kam nav normatīva rakstura (Pamatnostādnes par atbalstu nodarbinātībai (
2
) un Pamatnostādnes par valsts reģionālo atbalstu (
3
)), un normu, kas lietas notikumu laikā vēl nebija spēkā (Regula (EK) Nr. 2204/2002) (
4
).
3.
Visbeidzot, tiek minēts Līgums. EKL 87. un 88. pants ir obligātais šajā jomā piemērojamais tiesiskais regulējums (“hard law”), bet pamatnostādnēm ir indikatīvs raksturs šo pantu interpretācijai (“soft law”). Abu aprēķina metožu pretnostatīšana ar pašu Līgumu nav pārāk lietderīga, jo vienas formulas saderīgums ar pamattiesībām ne vienmēr nozīmē otras nesaderīgumu.
4.
Mazāk duālistiskā veidā valsts tiesa cenšas noskaidrot valsts nodarbinātībai paredzētā atbalsta sistēmas vispārējai loģikai visatbilstošāko interpretāciju, kuras daži noteikumi redzami pamatnostādņu un izņēmuma regulu citātos.
II — Atbilstošās tiesību normas
A — Kopienu tiesiskais regulējums
1) Komisijas pamatnostādnes
5.
Atbilstošās tiesību normas ietver divus paziņojumus, ar kuriem Komisija publicēja pamatnostādnes, kuru mērķis ir vadīt tās darbību, paziņojot par dalībvalstu saskaņā ar EKL 88. pantu (agrākajā redakcijā — EKL 93. pants) paziņotā atbalsta saderīgumu ar līgumiem. Tās ir Pamatnostādnes par atbalstu nodarbinātībai un Pamatnostādnes par valsts reģionālo atbalstu.
a) Pamatnostādnes par atbalstu nodarbinātībai
6.
Šīs pamatnostādnes cenšas nodrošināt zināmu saskaņotību starp konkurences tiesību normām un tādas politikas īstenošanu, kas vajadzīga, lai cīnītos pret bezdarbu Eiropā, ar “labvēlīgu attieksmi pret atbalstu darba vietu radīšanai”, jo, lai gan rodas risks kavēt konkurenci Kopienā, tās veicina nodarbinātības izaugsmi (20. punkts).
7.
To 17. punktā ir norādīts, ka “darba vietu izveidošana” ir darba vietu skaita tīrais [neto] pieaugums, proti, “attiecīgā uzņēmuma papildu darba vietas attiecībā pret attiecīgā uzņēmuma darbinieku skaitu (vidējais noteiktā laikposmā)”.
b) Pamatnostādnes par valsts reģionālo atbalstu
8.
Šīs otrās pamatnostādnes regulē atbalsta piešķiršanu atsevišķos ģeogrāfiskos reģionos un atšķirībā no Pamatnostādnēm par atbalstu nodarbinātībai saista jaunās darba vietas ar sākotnēju ieguldījumu (4.11. punkts).
9.
Arī šajās pamatnostādnēs ir “darba vietu izveidošanas” jēdziens. To 4.12. punktā tas ir definēts kā darba vietu skaita neto pieaugums uzņēmumā “attiecībā pret vidējo skaitu konkrētā laikposmā”, atskaitot tādējādi “no acīmredzama attiecīgajā laikposmā radīto darba vietu skaita tajā pašā laikposmā samazinātās darba vietas”. 33. piezīmē (kas ir ievietota šajā punktā) ir precizēts, ka “darba vietu skaits atbilst gada darba vienību skaitam (GDV), proti, darbinieku skaitam gadā”, kur nepilna laika un sezonas darbs veido GDV daļas.
2) Izņēmuma regulas
10.
Īstenojot tiesības, ko tai piešķir Padomes Regula (EK) Nr. 994/98 (
5
), Komisija ir pieņēmusi divas kategoriju izņēmuma regulas, atļaujot konkrētos gadījumos atkāpties no prasības par iepriekšēju EK līguma 88. panta 3. punkta atbalsta paziņošanu. Tādējādi Komisijas Regula (EK) Nr. 70/2001 (
6
) attiecas uz atbalstu, kas piešķirts maziem un vidējiem uzņēmumiem, un Regula (EK) Nr. 2204/2002 — valsts atbalstu nodarbinātībai.
a) Regula (EK) Nr. 70/2001
11.
Saskaņā ar Regulas Nr. 70/2001 4. panta 6. punktu, lai atbalsta shēma maziem un vidējiem uzņēmumiem saņemtu atbrīvojumu, ir jābūt izpildītiem diviem nosacījumiem: ieguldījumu projektam jāizraisa darbinieku skaita tīrs pieaugums attiecīgajā uzņēmumā, salīdzinot ar vidējo pieaugumu iepriekšējos 12 mēnešos, un radītās darbavietas ir jāsaglabā vismaz piecus gadus (b) un c) apakšpunkts).
12.
2. panta g) punkta izpratnē “darbinieku skaits” ir gada darba vienību (GDV) skaits.
b) Regula (EK) Nr. 2204/2002
13.
Regulas Nr. 2204/2002 4. panta 4. punktā ir prasīts, lai izveidotās darba vietas apliecina darbinieku skaita neto pieaugumu attiecīgajā iestādē un uzņēmumā, salīdzinot ar vidējo skaitu pēdējo 12 mēnešu laikā, un ka izveidotās darba vietas saglabā “vismaz trīs gadus vai divus gadus MVU [mazu un vidēju uzņēmumu] gadījumā” (a) un b) apakšpunkts).
14.
Šīs regulas 2. panta e) punktā ir atkārtots “darbinieku skaita” jēdziens, kas iekļauts Regulas Nr. 70/2001 2. panta g) punktā.
B — Itālijas tiesiskais regulējums un Komisijas lēmumi
15.
Itālijas 1998. gada 23. decembra likuma Nr. 448/98 (
7
) 3. panta 5. punktā ir noteikts, ka par jauniem darbiniekiem, kas pieņemti darbā 1999., 2000. un 2001. gadā, kas palielina to darbinieku skaitu, kas bija reāli nodarbināti, visiem privātiem uzņēmumiem un publiskiem ekonomiskiem veidojumiem, kas darbojas Kampānijas, Bazilikatas, Sicīlijas, Puļjas, Kalabrijas un Sardīnijas reģionos piešķir iespēju trīs gadu laikā no darbinieka darbā pieņemšanas datuma saņemt atbrīvojumu no to maksājumiem Istituto nazionale della previdenza sociale (Valsts sociālā nodrošinājuma iestāde; turpmāk tekstā — “INPS”) par atalgojumu, kam piemēro iemaksas Fondo pensioni lavoratori dipendenti (Algoto darbinieku pensiju fonds). Šī norma piemērojama arī Abruci un Molizes reģionos, tomēr tikai par 1999. gadu.
16.
Tā sākotnējā redakcijā šī paša likuma 3. panta 6. punkts pakārtoja šī atbalsta piešķiršanu virknei prasību, kuru starpā bija prasība, ka pat nesen izveidotam uzņēmumam bija jāpaplašina savs pilna laika un ar uz nenoteiktu laiku noslēgtu līgumu strādājošo darbinieku skaits. Uzņēmumiem, kas jau bija nodibināti 1998. gada 31. decembrī, izaugsmi aprēķina proporcionāli strādājošo darbinieku skaitam (a) apakšpunkts), un ar nosacījumu, ka “atbilstoši jaunu darbinieku pieņemšanai sasniegtais nodarbinātības līmenis nesamazinās laikposmā, kad tiek saņemtas priekšrocības” (c) apakšpunkts).
17.
Itālijas Republika 1998. gada 16. decembrī paziņoja Eiropas Komisijai par aprakstītās atbalsta shēmas ieviešanu.
18.
Uzskatu apmaiņas rezultātā starp Itālijas iestādēm un Kopienas iestādēm prasība par algoto darbinieku skaita pieaugumu tika pārformulēta šādi: uzņēmumam, pat ja tas ir izveidots nesen, ir jāpalielina pilna laika darbinieku skaits. Darba vietu izveidošana tiek aprēķināta saskaņā ar vidējo sabiedrības darbinieku skaitu 12 mēnešos pirms pieņemšanas darbā. Šo darbinieku vidējais skaits tiek izteikts GDV.
19.
Komisija 1999. gada 10. augustā nolēma necelt iebildumus pret ar Itālijas likumu Nr. 448/98 izveidoto atbalsta shēmu, kā rezultātā tika uzskatīts, ka attiecībā uz ar sākotnēju ieguldījumu nesaistītu atbalstu “shēma atbilst nosacījumam par darba vietu skaita neto pieaugumu, jo atbalsts tiek piešķirts par papildu darbiniekiem attiecībā uz uzņēmuma darbinieku skaitu iepriekšējos 12 mēnešos”.
20.
Ar 2002. gada 6. decembra lēmumu Komisija deva arī savu piekrišanu Itālijas likuma Nr. 448/01 44. pantam (
8
), ar ko tika pagarināta Likumā Nr. 448/98 noteiktā atbalsta sniegšana.
III — Pamata lieta un prejudiciālais jautājums
21.
Sabiedrība Lodato Genaro & C. s.p.a. (turpmāk tekstā — “Lodato”) pamatā nodarbojas ar tomātu konservu izgatavošanu Kampānijas reģionā. Tās darbībai ir būtisks sezonas kāpums mēnešos, kad tomāti nogatavojas un var tikt konservēti (
9
), tādēļ tai ir jāalgo daudzi sezonas strādnieki.
22.
Uzņēmums saņēma Itālijas likumā Nr. 448/98 un Nr. 448/01 paredzēto valsts atbalstu nodarbinātībai — vispirms atbrīvojumu no sociālā nodrošinājuma iemaksām septiņiem darbiniekiem un pēc tam — vēl diviem darbiniekiem.
23.
INPS2005. gada 21. novembrī sagatavoja ziņojumu, kurā apsūdzēja Lodato iepriekš minētā valsts tiesiskā regulējuma pārkāpšanā. INPS uzskatīja, ka uzņēmums neatbilda atbalsta saņemšanas nosacījumiem, jo, aprēķinot darbinieku skaitu, lai noteiktu, vai tas bija radījis darba vietu skaita pieaugumu, tas nebija ņēmis vērā sezonas strādniekus.
24.
Par lietu atbildīgie inspektori uzskatīja, ka neviena no pieņemšanām darbā, par kurām uzņēmums saņēma atbrīvojumus no iemaksām, nebija palielinājusi darbinieku skaitu, ko attiecībā uz katru jaunu darbā pieņemto darbinieku aprēķina, pamatojoties uz vidējo GDV gadā pirms viņa pieņemšanas darbā un kopējo darbinieku skaitu dienā, kad viņš pieņemts darbā uzņēmumā.
25.
Lodato pārsūdzēja INPS lēmumu Tribunale di Nocera Inferiore Darba lietu palātā. Pamatojot savu prasību, tā apgalvo, ka administrācija izmantoja nesaskanīgus kritērijus tā vietā, lai salīdzinātu vidējo GDV gadā pirms pieņemšanas darbā un gadā pēc pieņemšanas darbā. Tāpat tā apgalvo, ka sezonas strādnieki ir ņemti vērā kā GDV daļas.
26.
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ieņem nostāju, uzskatot par kļūdainu INPS apgalvojumu, ka sezonas strādnieki neesot ņemti vērā, un uzskatot, ka INPS izmantotā metode ir diskriminējoša attiecībā pret uzņēmumiem, kuru darbība ir sezonāla, piebilstot, ka “GDV gadā pirms pieņemšanas darbā un GDV gadā pēc pieņemšanas darbā salīdzinājums šķiet atbilstošāks atbalsta mērķim, kas ir izveidot jaunas un ilgstošas darba vietas”. Tajā tomēr ir uzsvērts, ka ir iespējams strīds par piemērojamā Kopienu tiesiskā regulējuma precīzu interpretāciju, uzdodot Tiesai šādu prejudiciālo jautājumu:
“Vai Kopienu tiesības, kas noteiktas Pamatnostādnēs par atbalstu nodarbinātībai, Pamatnostādnēs par valstu reģionālo atbalstu un Komisijas 2002. gada 12. decembra Regulā (EK) Nr. 2204/2002 par Eiropas Kopienas dibināšanas līguma 87. un 88. panta piemērošanu attiecībā uz valsts atbalstu nodarbinātībai, ir jāinterpretē tādā nozīmē, ka, lai varētu noteikt, vai ir palielinājies darba vietu skaits, ir jāsalīdzina vidējais GDV skaits gadā pirms jaunu darbinieku pieņemšanas darbā ar vidējo GDV gadā pēc jaunu darbinieku pieņemšanas darbā. Vai arī tās ir jāinterpretē tādā nozīmē, ka salīdzinājums ir jāveic, vai arī to var veikt, starp vidējo GDV gadā pirms jaunu darbinieku pieņemšanas darbā un precīzu uzņēmuma darbaspēka skaitu dienā, kurā tika pieņemts darbā attiecīgais darbinieks?”
IV — Tiesvedība Tiesā
27.
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu Tiesas kancelejā tika reģistrēts 2007. gada 10. septembrī.
28.
Rakstveida apsvērumus iesniedza sabiedrība Lodato, INPS, Komisija un Itālijas valdība.
29.
2008. gada 21. oktobra tiesas sēdē mutvārdu apsvērumus izteica Lodato, INPS, Itālijas Republikas un Komisijas pārstāvji.
V — Prejudiciālā jautājuma analīze
A — Par prejudiciālā jautājuma pieņemamību
30.
Tribunale di Nocera Inferiore izskatāmā lieta ir par administratīvu aktu, ar kuru Lodato likts atmaksāt, pamatojoties uz Likumu Nr. 448/98 un Nr. 448/01, saņemtā atbalsta nodarbinātībai summu sakarā ar šajās normās paredzētās prasības palielināt uzņēmuma darbinieku skaitu neizpildi.
31.
Ar šiem Itālijas likumiem ieviesto atbrīvojumu no sociālā nodrošinājuma maksājumiem shēmu ir apstiprinājusi Komisija, tāpēc šobrīd nav jāanalizē tās atbilstība Kopienu tiesībām, bet gan jāprecizē aprēķina veids, lai novērtētu, vai ir radītas darba vietas, kas nozīmē, ka ir jāpiemēro Eiropas tiesību normas.
32.
Šī iemesla dēļ Itālijas tiesa vērsās Tiesā ar prejudiciālu jautājumu, lai saņemtu interpretāciju noteikumiem bez normatīva spēka (Pamatnostādnes par atbalstu nodarbinātībai un Pamatnostādnes par valsts reģionālo atbalstu) un noteikumam, kas vēl nebija spēkā faktisko apstākļu laikā (Regula Nr. 2204/2002).
33.
Nebūtu jāiebilst pret pamatošanos uz Pamatnostādnēm par atbalstu nodarbinātībai un Pamatnostādnēm par valsts reģionālo atbalstu. Komisija vadījās no abām, piešķirot nihil obstat Itālijas likumam Nr. 448/98. Tribunale di Nocera Inferiore līdz ar to ir jāpamatojas uz šīm pamatnostādnēm, lai noteiktu, vai administratīvs lēmums atbilst Kopienu tiesībām.
34.
Spriedumā lietā Grimaldi (
10
) Tiesa apstiprināja savu kompetenci prejudiciālā ceļā interpretēt soft law aktus, kas pieņemti saskaņā ar Līgumu (
11
), norādot, ka šiem aktiem nav atņemta juridiskā iedarbība, jo valsts tiesām “tie jāņem vērā”, lai atrisinātu to izskatāmās lietas, it īpaši, ja tie paskaidro valsts normas, kas pieņemtas, lai nodrošinātu to ieviešanu, vai ja tie papildina juridiski saistošas Kopienu tiesību normas (
12
).
35.
Tomēr pamatnostādnes nav Kopienu tiesību avots in stricto senso. Kā Tiesa ir vairākkārt norādījusi, Komisija var sev noteikt vadlīnijas savas rīcības brīvības izmantošanai ar tādiem aktiem kā pamatnostādnes, ja tajās ir norādes tās rīcībai, kas neatšķiras no Līguma un kas veicina tās rīcības pārskatāmības nodrošināšanu, paredzamību un tiesisko drošību, pat ja tās nav Tiesai saistošas, tās ir derīgs līdzeklis tās argumentācijā (
13
).
36.
Judikatūrā ir arī piebilsts, ka, publiskojot šādas normas, Komisija automātiski ierobežo savu rīcības brīvību un nevar atkāpties no šīm normām, to nepamatojot. Pretējā gadījumā tā tiktu sodīta par tādu tiesību principu kā vienlīdzīgas attieksmes principa un tiesiskās paļāvības aizsardzības principa pārkāpumu. Tādējādi nevar izslēgt, ka “zināmos apstākļos un atkarībā no to satura šādiem vispārējiem uzvedības noteikumiem ir tiesiskās sekas” (
14
).
37.
Pamatnostādnes par valsts atbalstu nodarbinātībai un Pamatnostādnes par valsts reģionālo atbalstu tādējādi ir obligāts interpretācijas instruments, lai noteiktu atbalsta nodarbinātībai loģikai visatbilstošāko aprēķina metodi.
38.
Papildus Komisijas pamatnostādnēm Tribunale di Nocera Inferiore norāda uz regulu par kategoriju izņēmumiem pēc valsts atbalsta shēmas, par ko ir strīds, apstiprināšanas (Regula Nr. 2204/2002). Šajā sakarā Eiropas Komisija apgalvo, ka lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu nav pieņemams tiktāl, ciktāl tas attiecas uz regulas interpretāciju, kam nav nozīmes pamata tiesvedības atrisināšanai.
39.
Pretrunīgā regula, kas atbrīvo no EKL 88. panta 3. punkta paziņošanas pienākuma virkni valsts atbalstu nodarbinātībai, bija spēkā no 2003. gada sākuma līdz 2006. gada 31. decembrim (11. pants). Tādējādi nav šaubu, ka tā nebija piemērojama aplūkotajiem atbrīvojumiem no sociālā nodrošinājuma maksājumiem laikā no 1988. līdz 2001. gadam, kādēļ Itālijas iestādes iesniedza Komisijai Likumu Nr. 448/98 un Nr. 448/01 to satura novērtēšanai.
40.
Tikai Līgums un ar norādītajām īpatnībām pamatnostādnes ļauj novērtēt tajā laikā Komisijas pieņemto lēmumu spēkā esamību. Tomēr, nosakot šajā jomā Līguma mērķiem vispiemērotāko aprēķina formulu, Tiesa var izmantot interpretatīvus parametrus, kas izriet no sekundāro tiesību normas, kas pieņemta saskaņā ar EKL 87. un 88. pantu, lai gan tā vēl nebija stājusies spēkā faktisko apstākļu laikā.
41.
Turklāt saskaņā ar pastāvīgo judikatūru (
15
) valsts tiesai, ņemot vērā lietas īpatnības, ir jānovērtē gan vajadzība pēc prejudiciāla nolēmuma pirms sprieduma pasludināšanas, gan uzdoto jautājumu atbilstība, kas tiktu noraidīti tikai tad, ja pierādītos, ka lūgtajai Kopienu tiesību interpretācijai nav nekādas saistības ar realitāti un tiesvedības priekšmetu; apstākļi, kuru, manuprāt, šajā lietā nav.
B — Par “darba vietu izveidošanas” aprēķina metodi
42.
EKL 87. panta 1. punkta atbalsta jēdziens ietver valsts iestāžu piešķirtas priekšrocības, kuras dažādās formās atvieglo slogu, kas parasti gulstas uz uzņēmuma budžetu (
16
).
43.
Konkrētāk, Tiesa ir precizējusi, ka ražošanas nozares uzņēmumu sociālā nodrošinājuma maksājumu samazinājums ir atbalsts Līguma izpratnē, ja tas ir vērsts uz šo uzņēmumu daļēju atbrīvošanu no sociālā nodrošinājuma maksājumiem, kas nav pamatota ar šīs sistēmas raksturu vai struktūru, vai tās sociālo raksturu (
17
).
44.
Atbalsts nodarbinātībai, ko veido atbrīvojumi no sociālā nodrošinājuma maksājumiem, līdz ar to ietilpst EKL 87. panta 1. punkta piemērošanas jomā un tiek uzskatīts par nesaderīgu ar kopējo tirgu, jo rada vai draud radīt konkurences izkropļojumus. Tomēr atbalstu, kas paredzēts darba vietu izveidošanai, var pamatot ar EKL 87. panta 3. punkta izņēmumiem.
45.
Lai atvieglotu EKL 87. panta un 88. panta izpratni, Komisija izstrādāja abas prejudiciālajā jautājumā minētās pamatnostādnes, nodrošinot lielāku pārskatāmību atbalsta paziņošanā, kā arī saskaņu starp konkurences normām un atbilstošo politiku cīņai ar bezdarbu Eiropā.
46.
Pamatnostādnes par atbalstu nodarbinātībai un Pamatnostādnes par valsts reģionālo atbalstu nosaka atbalsta darba vietu izveidošanai nosacījumus, lai Komisija atbalstu atļautu (
18
). Abi dokumenti ir vienoti, pieprasot darba vietu skaita neto pieaugumu un izmantojot salīdzinošā aprēķina metodes.
47.
Kā tika paskaidrots, iesniedzējtiesa iesniedz Tiesai divas alternatīvas metodes “darba vietu izveidošanas” koeficienta aprēķināšanai: Lodato aizstāvēto, kas pretnostata vidējo GDV gadā pirms pieņemšanas darbā, kas dod tiesības uz atbalstu, ar vidējo GDV gadā pēc pieņemšanas darbā; un Itālijas INPS izvēlēto, lai radītu līdzsvaru starp iepriekšējā gada pirms darbā pieņemšanas vidējo GDV un darbinieku skaitu uzņēmumā dienā, kad notiek darbinieka pieņemšana darbā, kas dod tiesības uz atvieglojumiem.
1) Pamatnostādnes, izņēmuma regulas un matemātiskā loģika ir par labu Lodato aizstāvētajam risinājumam
48.
Pamatnostādņu vispārīga analīze parāda trūkumus INPS piemērotajā formulā.
49.
Pamatnostādņu par atbalstu nodarbinātībai 17. punktā ir noteikts, ka neto pieaugums rodas, ja ir “papildu darba vieta attiecībā pret uzņēmuma darbinieku (laikposma vidējo) skaitu”.
50.
Pamatnostādnēs par valsts reģionālo atbalstu, kas ir nedaudz precīzākas, ir norādīts, ka vidējais aprēķins tiek veikts par gadu, ieviešot jēdzienu “gada darba vienības” (GDV), kas atbilst pilnu laiku nodarbināto darbinieku skaitam, ņemot vērā, ka “nepilna laika darbs un sezonas darbs ir GDV daļa” (33. piezīme).
51.
Šo pamatnostādņu 4.12 punktā ir skaidri definēta darba vietu radīšana kā “darba vietu skaita neto pieaugums noteiktā uzņēmumā, salīdzinot vidējo darba vienību skaitu noteiktā laikposmā”, kas nozīmē, ka “visas šajā laikposmā zaudētās darbavietas ir jāatskaita no tajā pašā laikposmā izveidoto darbavietu skaita”.
52.
Rīcība man šķiet vienkārša: lai konstatētu iespējamo darbinieku skaita pieaugumu, pietiek no “attiecīgajā laikposmā” darbā pieņemto darbinieku kopējā skaita atskaitīt zaudēto darbinieku skaitu. Tomēr pašas 1998. gada pamatnostādnes vedina piemērot šādus aprēķinus gada vidējā radītāja (GDV) aprēķinam, kas kā daļas ietver arī nepilna laika darbiniekus un sezonas strādniekus. Šī nianse sarežģī darbības, jo strikta matemātiskā loģika prasa, lai visu atskaitīšanu veiktu no diviem viendabīgiem lielumiem: šajā gadījumā saistībā ar simetriskiem un vienāda garuma laika intervāliem, pretējā gadījumā iegūstot izkropļotu rezultātu, kas pat visniecīgākajā mērā neatspoguļo ticamu realitāti.
53.
Kopsavilkumā, kā rakstveida apsvērumos pamatoti norādīja Komisija, pamatnostādnes paredz salīdzinājumu starp diviem šādiem laikposmiem: vienu pirms jaunu darbinieku pieņemšanas darbā un otru — pēc šī notikuma, tāpēc būtu pretēji pamatnostādņu garam un mērķim, turklāt aritmētiski absurdi, salīdzināt vidējo nodarbinātības līmeni kādā laikposmā ar skaitli, kas atbilst noteiktam kalendāra datumam.
54.
Pat ja Regula Nr. 2204/2002 nav piemērojama apstrīdētajam atbalstam ratione temporis, tā apstiprina šādu atskaitīšanu. Šīs regulas 4. panta 4. punkta a) apakšpunktā ir izskaidrotas šeit diskutētās problēmas, precizējot, ka “izveidotās darba vietas apliecina tīru [neto] strādājošo skaita pieaugumu [..], salīdzinot ar vidējo skaitu pēdējo 12 mēnešu laikā”. Pirmais salīdzināšanas elements ir vidējais darbinieku skaits iepriekšējā gadā, kas kombinēts ar GDV izmantošanu [ko no jauna piemēro regulas 2. panta e) punkts], kas apstiprina ideju, ka, lai noteiktu, vai ir izveidotas darba vietas, ir jāizmanto divi vidējie gada lielumi.
55.
Tādējādi, ja Regulas Nr. 2204/2002 4. panta 4. punkta a) apakšpunktā aizstājam vārdus “strādājošo skaits” ar tā ekvivalentu (agrākajā redakcijā — 2. pants) “gada darba vienību skaits (GDV)”, teksts nerada šaubas: “radītajām darba vietām ir jāatspoguļo [neto] gada darba vienību skaita pieaugums [..], salīdzinot ar vidējo skaitu pēdējo 12 mēnešu laikā” (
19
).
56.
Prasītājas pamata lietā norādītā aprēķina metode labāk ņem vērā matemātikas likumus un Kopienas iestāžu aizvien skaidrāk vispirms Komisijas pamatnostādnēs un vēlāk regulās par kategoriju izņēmumiem izteikto vēlmi.
2) INPS risinājums var nobīdīt malā uzņēmumus, kuru darbība ir sezonāla
57.
Neskarot iepriekš minēto, ir papildu arguments Lodato tēzes atbalstam, kas slēpjas INPS formulas iespējamajā diskriminējošā raksturā.
58.
Kā Tiesa norādīja nesenā spriedumā lietā Nuova Agricast (
20
), EKL 88. panta procedūrai nebūtu jānoved pie Līgumam pretēja rezultāta. Tādējādi Komisija nevar atzīt par saderīgu ar kopējo tirgu valsts atbalstu, kas pārkāpj citus Līguma noteikumus vai kas pārkāpj tādus Kopienu tiesību vispārējos principus kā vienlīdzīgas attieksmes princips.
59.
Tomēr pastāvīgā judikatūra apstiprina klasisko “aristotelisma diskriminācijas jēdzienu” (
21
) tādējādi, ka vienlīdzības princips ir pārkāpts, ja līdzīgas situācijas tiek aplūkotas atšķirīgi vai atšķirīgas situācijas tiek aplūkotas līdzīgi (
22
). Līdz ar to ir jāpārbauda, vai nevienlīdzība ir objektīvi pamatota.
60.
Kā norādīts Itālijas tiesas prejudiciālajā jautājumā, salīdzinājums starp vidējo GDV gadā pirms pieņemšanas darbā un darbinieku skaitu darbā pieņemšanas datumā ir skaidri nelabvēlīgs tādiem uzņēmumiem kā Lodato, kas veic sezonālas darbības un kam līdz ar to nodarbinātības līknē ir izteiktākas virsotnes, kas sakrīt ar laikposmiem, kuros to darbība ir visaktīvākā. Ar Itālijas iestāžu piedāvāto mehānismu darbā pieņemšanas brīdim gandrīz nav nekādas nozīmes uzņēmumam ar lielākā vai mazākā mērā konstantu darbinieku skaitu visa gada garumā; tomēr sabiedrībai, kuras personāls ievērojami mainās no mēneša uz mēnesi, iespējas saņemt atbalstu ievērojami samazinās, ja jaunā darbinieka pieņemšana darbā notiek dienā, kad algoto darbinieku skaits ir zemāks par iepriekšējā gada vidējo (kas tā ir bieži mēnešos, kad nav aktīvas darbības).
61.
Itālijas Republika rakstveida apsvērumos apgalvo, ka šis ierobežojums apstrīdēto atbrīvojumu iegūšanai uzņēmumiem, kuru darbs ir atkarīgs no sezonas, ir saskanīgs ar atbalsta shēmas ratio, jo gan Komisijas piešķirtā atļauja, gan Regula Nr. 2204/2002 ir pamatota tikai uz stabilu nodarbinātību.
62.
Es nepiekrītu šim viedoklim. Uzskatu, ka INPS prakse rada nevienlīdzību, kas ir pretēja atbalsta nodarbinātībai garam, un var kavēt iecerēto ekonomisko attīstību.
63.
Kā izriet no Regulas Nr. 2204/2002, šī veida valsts atbalsts cenšas sekmēt nodarbinātību Kopienas un dalībvalstu ekonomikas un sociālās politikas ietvaros. Pamatojoties uz EKL 87. panta 3. punktu, regula pamato to, ka valsts iestādes “ievieš pasākumus, lai mudinātu uzņēmumus veidot jaunas darba vietas” (preambulas piektais apsvērums), tādējādi aktivizējot ekonomiku ar darba faktoru.
64.
Lai novērtētu nelabvēlīgas attieksmes ietekmi uz sezonas strādniekiem, ir jānosaka, vai ar šo atbalstu cenšas veicināt visa veida nodarbinātību (tādā gadījumā nebūtu pareizi atraidīt uzņēmumus, kas izmanto pagaidu darbu) vai tikai nodarbinātību uz nenoteiktu laiku. Itālijas valdība aizstāv šo pēdējo ideju, atsaucoties uz Regulas Nr. 2204/2002 4. panta 4. punkta b) apakšpunktu, saskaņā ar kuru atvieglojumi ir iespējami, ja izveidotās darba vietas saglabā vismaz trīs gadus vai mazo un vidējo uzņēmumu gadījumā — divus gadus.
65.
Es tomēr uzskatu, ka šis apstāklis nav noteicošais. Kopienu iestādes vienmēr ir pakārtojušas atbalsta piešķiršanu darba vietu izveidošanai tam, lai izveidotās darba vietas saglabātos noteiktu laiku. 1995. gada pamatnostādņu 21. punktā ir atsauce uz pienākumu saglabāt “jaunizveidoto darba vietu minimālu laiku”; un 1998. gada pamatnostādņu 4.14. punktā jau precīzāk prasīta to saglabāšana piecus gadus (
23
).
66.
Katrā ziņā Lodato varēja piemērot atbrīvojumus tikai tad, ja pierādīja, ka jaunie darbinieki saņēma algu minimālo laikposmu (reģionālā atbalsta gadījumā — piecus gadus). Tikai šīs pastāvīgās darba vietas iekļaujas darba vietu skaita neto pieauguma aprēķinā, kas ir atbalsta piešķiršanas nosacījums sine qua non.
67.
Jebkura jauna darba vieta kalpo pieauguma pastiprināšanai, ja tā dod zināmu stabilitāti un ļauj novērtēt atbilstoši savai vērtībai sniegto ieguldījumu. No 1995. gada pamatnostādņu 21. punkta trešā ievilkuma, kurā Komisija pauž savu nodomu dot priekšroku uz nenoteiktu laiku noslēgtiem līgumiem, kā arī līgumiem, kas noslēgti uz pietiekami ilgu laiku, un līgumiem, kuros ir pienākums saglabāt darba vietu minimālu laikposmu, izriet nosacījumi, kas nodrošina radīto darba vietu stabilitāti.
68.
Dažreiz sezonas darba izmantošana uzņēmumam ir neizbēgama. Tā tas ir daudzos lauksaimniecības un lauksaimniecības produktu uzņēmumos (kā konservu fabrikas), tomēr arī atsevišķos tūrisma jomas uzņēmumos, kas labākajā sezonā gadu no gada pieņem darbā vienas un tās pašas personas. Nešķiet, ka Kopienas likumdevējs vēlas sodīt šī veida uzņēmumus, kas ir ekonomiskā progresa dzinējs daudzās dalībvalstīs, liedzot tiem atbalstu nodarbinātībai (
24
).
69.
Tādēļ nekas neliedz piešķirt atvieglojumus sezonas darbam, ja tiek pierādīta tā turpinātība un tas tiek iekļauts kā GDV daļa.
70.
Šādā situācijā uzskatu, ka pamatnostādnēs ir pietiekami noteikumi, lai nodrošinātu sabiedrības prasītājas radīto darba vietu pienācīgu novērtēšanu, un ka Itālijas iestāžu aizstāvētā aprēķina metode izkropļo šī mehānisma labu darbību.
71.
Iepriekš minētā argumentācija arī pierāda, kā jau norādīts iepriekš, darbinieku skaita darbā pieņemšanas dienā nebūtiskumu, jo mērķis nav konstatēt, vai šajā konkrētajā datumā darbinieku skaits bija lielāks nekā vidējais iepriekšējā gadā, bet gan novērtēt, vai sociālā nodrošinājuma maksājumu atbrīvojumu sistēma ļauj uzņēmumam palielināt nodarbinātības rādītāju, vērtību, ko, pirmkārt, novērtē katru gadu un kas, otrkārt, ietver ne tikai pastāvīgi uz pilnu laiku algotos darbiniekus, bet arī (atbilstošā proporcijā) uz noteiktu laiku nodarbinātos, sezonas un uz nepilnu laiku nodarbinātos.
VI — Secinājumi
72.
Ievērojot izklāstītos apsvērumus, ierosinu Tiesai uz Tribunale di Nocera Inferiore prejudiciālo jautājumu atbildēt, ka:
Kopienu tiesības Pamatnostādnēs par atbalstu nodarbinātībai, Pamatnostādnēs par valsts reģionālo atbalstu un Komisijas 2002. gada 12. decembra Regulā (EK) Nr. 2204/2002 par Eiropas Kopienas dibināšanas līguma 87. un 88. panta piemērošanu attiecībā uz valsts atbalstu nodarbinātībai ir jāinterpretē tādējādi, ka, lai novērtētu, vai ir palielinājies darba vietu skaits, vidējais GDV gadā pirms pieņemšanas darbā ir jāsalīdzina ar vidējo GDV nākamajā gadā pēc pieņemšanas darbā.
(
1
)	Oriģinālvaloda — spāņu.
(
2
)	Komisijas Paziņojums 95/C 334/04 (OV C 334, 4. lpp.).
(
3
)	Komisijas Paziņojums 98/C 74/06 (OV C 74, 9. lpp.).
(
4
)	Komisijas 2002. gada 12. decembra Regula (EK) Nr. 2204/2002 par Eiropas Kopienas dibināšanas līguma 87. un 88. panta piemērošanu attiecībā uz valsts atbalstu nodarbinātībai (OV L 337, 3. lpp.).
(
5
)	1998. gada 7. maija Regula (EK) Nr. 994/98 par Eiropas Kopienas līguma 92. un 93. panta piemērošanu noteiktām horizontālā valsts atbalsta kategorijām (OV L 142, 1. lpp.).
(
6
)	2001. gada 12. janvāra Regula (EK) Nr. 70/2001 par EK līguma 87. un 88. panta piemērošanu valsts atbalstam maziem un vidējiem uzņēmumiem (OV L 10, 33. lpp.).
(
7
)	1998. gada 29. decembraGaceta ufficiale della Repubblica italiana Nr. 302 kārtējais pielikums.
(
8
)	2001. gada 29. decembraGaceta ufficiale della Repubblica italiana Nr. 332 kārtējais pielikums.
(
9
)	Parasti no jūlija līdz oktobrim.
(
10
)	1989. gada 13. decembra spriedums lietā 322/88 (Recueil, 4407. lpp., 8. un 18. punkts).
(
11
)	Spriedums lietā Grimaldi bija par Komisijas ieteikumiem, kuros nebija nevienas atsauces uz citām piemērojamām tiesību normām, atšķirībā no dažām iepriekš izskatītām lietām, piemēram, 1976. gada 15. jūnija spriedumā lietā 113/75 Frecassetti (Recueil, 983. lpp.) un spriedumā lietā 90/76 Ufficio van Ameyde/UCI (Recueil, 1091. lpp.). Neraugoties uz nostāju daļā doktrīnas (piemēram, Senden, L., Soft law in European Community Law, Oxford-Portland, 2004, 391. lpp.), nav būtisku iebildumu pret šīs judikatūras attiecināšanu arī uz citiem soft law veidiem, piemēram, pamatnostādnēm.
(
12
)	Par šo pienākumu “ņemt vērā” Kopienas soft law aktus un ievērot to atbilstošo interpretāciju — Alonso García, R., El soft law comunitario, Revista de Administración Pública Nr. 154, 2001. gada janvāris-aprīlis; un Sarmiento, D., El soft law administrativo, Thomson-Civitas, Madride, 2008, 86. lpp.
(
13
)	1993. gada 24. marta spriedums lietā C-313/90 CIRFS u.c./Komisija (Recueil, I-1125. lpp., 34. un 36. punkts); spriedums lietā C-288/96 Vācija/Komisija (Recueil, I-8237. lpp., 62. punkts); spriedums lietā C-310/99 Itālija/Komisija (Recueil, I-2289. lpp., 52. punkts); un spriedums lietā C-387/97 Komisija/Grieķija (Recueil, I-5047. lpp., 87. un 89. punkts).
(
14
)	2005. gada 28. jūnija spriedums apvienotajās lietās C-189/02 P, C-202/28 P, no C-205/02 P līdz C-208/02 P un C-213/02 P Dansk Rørindustri A/S u.c./Komisija (Krājums, I-5425. lpp., 211. punkts); spriedums apvienotajās lietās no 181/86 līdz 184/86 Del Plato u.c./Komisija (Recueil, 4991. lpp., 10. punkts); spriedums apvienotajās lietās no 80/81 līdz 83/81 un no 182/82 līdz 185/82 Adam u.c./Komisija (Recueil, 3411. lpp., 22. punkts); un spriedums lietā C-171/00 P Liberós/Komisija (Recueil, I-451. lpp., 35. punkts).
(
15
)	1981. gada 16. jūnija spriedums lietā 126/80 Salonia (Recueil, 1563. lpp., 6. punkts); spriedums lietā C-186/90 Durighello (Recueil, I-5773. lpp., 9. punkts); spriedums lietā C-343/90 Lourenço Dias (Recueil, I-4673. lpp., 18. punkts); spriedums lietā C-18/93 Corsica Feries (Recueil, I-1783. lpp., 14. punkts); spriedums lietā C-297/93 Grau-Hupka (Recueil, I-5535. lpp., 19. punkts); spriedums lietā C-415/93 Bosman (Recueil, I-4921. lpp., 61. punkts); spriedums lietā C-291/96 Grado un Bashir (Recueil, I-5531. lpp., 12. punkts); spriedums lietā C-36/99 Idéal Tourisme (Recueil, I-6049. lpp., 20. punkts).
(
16
)	1999. gada 17. jūnija spriedums lietā C-75/97 Beļģija/Komisija (Recueil, I-3671. lpp., 47. punkts); spriedums lietā C-251/97 Francija/Komisija (Recueil, I-6639. lpp., 35. punkts); spriedums lietā C-256/97 DM Transport (Recueil, I-3913. lpp., 19. punkts); spiedums lietā C-241/94 Kimberly Clark (Recueil, I-4551. lpp., 34. punkts); spriedums lietā C-387/92 Banco Exterior de España (Recueil, I-877. lpp., 13. punkts); un spriedums lietā 30/59 De Gezamenlijke Steenkolenmijnen in Limburg/Augstā iestāde (Recueil, 91. lpp.).
(
17
)	Iepriekš minētais spriedums lietā Beļģija/Komisija, 48. punkts; iepriekš minētais spriedums lietā Francija/Komisija, 36. un 37. punkts; iepriekš minētais spriedums lietā Kimberly Clark, 21. punkts; un 1974. gada 2. jūlija spriedums lietā 173/73 Itālija/Komisija (Recueil, 709. lpp., 28. un 33. punkts).
(
18
)	Tās atšķirtas ar to, ka Pamatnostādnēs par valsts reģionālo atbalstu papildus tam, ka tās ir paredzētas noteiktām teritorijām un to attīstībai, ir noteikts pienākums, lai radītās darba vietas būtu saistītas ar sākotnējo ieguldījumu.
(
19
)	Tāda pati ir Regula Nr. 70/2001, kura arī atsaucas uz GDV un salīdzinājumu ar “vidējo pēdējos 12 mēnešos” (2. panta g) punkts un 4. panta 6. punkta b) apakšpunkts).
(
20
)	2008. gada 15. aprīļa spriedums lietā C-390/06 (Krājums, I-2577. lpp.). Šajā pašā sakarā skat. spriedumu lietā C-204/97 Portugāle/Komisija (Recueil, I-3175. lpp., 41. punkts) un spriedumu lietā C-456/00 Francija/Komisija (Recueil, I-11949. lpp., 30. punkts).
(
21
)	Craig, P. EU Administrative Law. Oxford University Press, 2006, 579. lpp.
(
22
)	1959. gada 17. decembra spriedums lietā 14/59 Société des fonderies de Pont-à-Mousson (Recueil, 445. lpp.).
(
23
)	Ar Regulu Nr. 2204/2002 tiek atcelts šis piecu gadu noteikums, nosakot trīs gadus vai divas gadus maziem un vidējiem uzņēmumiem (preambulas 18. apsvērums un 4. panta 4. punkta b) apakšpunkts).
(
24
)	Atbalsts nodarbinātībai ir pamatlīdzeklis cīņā pret nedeklarēto darbu, kas ir ļoti izplatīts ar sezonas darbu saistītajās jomās. Šajā sakarā skat. Komisijas Paziņojumu par nedeklarēto darbu (COM(98)219).