62022CC0088
ĢENERĀLADVOKĀTES JULIANAS KOKOTES [JULIANE KOKOTT]
SECINĀJUMI,
sniegti 2023. gada 4. maijā (
1
)
Lieta C‑88/22 P
QB
pret
Eiropas Komisiju
Apelācija – Civildienests – Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) apakšpunkts – Ekspatriācijas pabalsts – Jēdziens “galvenā profesionālā darbība” – Jēdziens “darbs citas valsts labā”
I. Ievads
1.
Lai sāktu darbu Eiropas Savienībā, tās ierēdņiem bieži vien jāatstāj sava izcelsmes dalībvalsts un jāizveido dzīvesvieta dienesta dalībvalstī. Lai kompensētu ar to saistītās neērtības un ļautu pieņemt darbā dalībvalstu pilsoņus no ģeogrāfiski pēc iespējas plašākas teritorijas, Savienības likumdevējs Eiropas Savienības Civildienesta noteikumu (turpmāk tekstā – “Civildienesta noteikumi”) (
2
) 69. pantā ir ieviesis ekspatriācijas pabalstu. Tā nosacījumi ir noteikti Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) un b) apakšpunktā. Atbilstīgi Eiropas Savienības Pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtības 20. panta 2. punktam kopsakarā ar Civildienesta noteikumu 69. pantu šie noteikumi pēc analoģijas ir piemērojami pagaidu darbiniekiem.
2.
Saskaņā ar Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) apakšpunktu ekspatriācijas pabalstu piešķir ierēdņiem, kuri nav un nekad nav bijuši tās valsts pilsoņi, kuras teritorijā atrodas vieta, kur viņi strādā (turpmāk tekstā – “darbavietas valsts”) (pirmais ievilkums), un kuri piecus gadus, kas beidzas sešus mēnešus līdz viņa dienesta attiecību uzsākšanai, pastāvīgi nedzīvoja vai pamatā nebija nodarbināti šīs valsts Eiropas teritorijā (turpmāk tekstā – “atsauces laikposms”) (otrā ievilkuma pirmais teikums). Šajā ziņā gan neņem vērā apstākļus, kas rodas darba rezultātā, kas veikts kādas citas valsts vai kādas starptautiskās organizācijas labā (otrā ievilkuma otrais teikums). Tātad, ja atsauces laikposmā darbavietas valstī tiek veikta galvenā profesionālā darbība vai tajā atrodas pastāvīgā dzīvesvieta, tad tas principā noved pie ekspatriācijas pabalsta zaudēšanas. Tomēr tas nav spēkā tad, ja ierēdnis atsauces laikposmā ir veicis darbu citas valsts vai starptautiskas organizācijas labā. Šāds darbs tātad “neitralizē” galveno profesionālo darbību vai pastāvīgu dzīvesvietu darbavietas valstī, saglabājot ierēdņa tiesības uz ekspatriācijas pabalsta saņemšanu. Tāpēc Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta otrā ievilkuma otro teikumu es turpmāk tekstā saukšu arī par “neitralizēšanas noteikumu”.
3.
Tomēr kāda ir situācija tāda ierēdņa gadījumā, kurš piecu gadu atsauces laikposmā kā Polijas tiesnesis bija norīkots darbā Krajowa Szkola Sadownictwa i Prokuratury (Valsts tiesnešu un prokuroru skola; turpmāk tekstā – “KSSiP”), bet vienlaikus ieņēma ģenerālsekretāra amatu Eiropas Tiesiskās apmācības tīklā (turpmāk tekstā – “EJTN”), kas ir saskaņā ar Beļģijas tiesībām dibināta starptautiska bezpeļņas organizācija ar juridisko adresi Briselē un kas bija ierēdņa vēlākā darbavieta? Kur šādā situācijā ierēdnis izšķirošajā atsauces laikposmā veica galveno profesionālo darbību? Ja nu šīs darbības vieta ir Beļģijā, vai šī darbība tad ir uzskatāma par darbu citas valsts vai starptautiskas organizācijas labā, kas ļautu ierēdnim piemērot neitralizēšanas noteikumu?
4.
Uz šiem jautājumiem Tiesai jāatbild šajā apelācijas tiesvedībā, ar kuru apelācijas sūdzības iesniedzējs vēršas pret Vispārējās tiesas 2021. gada 8. decembra spriedumu (
3
) (turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”).
II. Atbilstošās tiesību normas
5.
Šajā lietā atbilstošās tiesību normas veido Civildienesta noteikumi.
6.
Civildienesta noteikumu 69. panta pirmajā teikumā ir paredzēts:
“Ekspatriācijas pabalsts ir 16 % no kopsummas, ko veido pamatalga, apgādnieka pabalsts un apgādājamā bērna pabalsts, uz ko attiecīgajam ierēdnim ir tiesības.”
7.
Atbilstīgi Eiropas Savienības Pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtības 20. panta 2. punktam Civildienesta noteikumu 69. pants par ekspatriācijas pabalstu ierēdņiem pēc analoģijas ir piemērojams pagaidu darbiniekiem.
8.
Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. un 2. punkts ir formulēts šādi:
“1.   Ekspatriācijas pabalstu izmaksā 16 % apmērā no kopējās ierēdnim izmaksātās pamatalgas, apgādnieka pabalsta un apgādājamā bērna pabalsta summas:
a)
ierēdņiem:
–
kuri nav un nekad nav bijuši tās valsts pilsoņi, kuras teritorijā atrodas vieta, kur viņi strādā, un
–
kuri piecus gadus, kas beidzas sešus mēnešus līdz viņa dienesta attiecību uzsākšanai, pastāvīgi nedzīvoja vai pamatā nebija nodarbināti šīs valsts Eiropas teritorijā. Piemērojot šo noteikumu, neņem vērā apstākļus, kas rodas darba rezultātā, kas veikts kādas citas valsts vai kādas starptautiskās organizācijas labā;
b)
ierēdņiem, kuri ir vai ir bijuši tās valsts pilsoņi, kuras teritorijā atrodas vieta, kur viņi strādā, bet kuri 10 gadus, kas beidzas ar dienesta attiecību uzsākšanas dienu, pastāvīgi dzīvoja ārpus šīs valsts Eiropas teritorijas tādu iemeslu dēļ, kas nav dienesta pienākumu veikšana kādas valsts vai kādas starptautiskās organizācijas labā.
[..]
2.   Ierēdnis, kurš nav un nekad nav bijis tās valsts pilsonis, kuras teritorijā viņš strādā, un kurš neatbilst 1. punktā minētajiem nosacījumiem, ir tiesīgs uz ārvalstnieka pabalstu, kas vienāds ar vienu ceturtdaļu no ekspatriācijas pabalsta.”
III. Tiesvedības priekšvēsture un pārsūdzētais spriedums
9.
Šīs tiesvedības priekšvēsture ir aprakstīta pārsūdzētā sprieduma 3.–13. punktā, un to var apkopot šādi.
10.
No 2005. gada apelācijas sūdzības iesniedzējs, kam ir Polijas pilsonība, ieņēma tiesneša amatu pirmās instances tiesā Polijā.
11.
No 2009. gada marta apelācijas sūdzības iesniedzējs ar Polijas Tieslietu ministrijas lēmumu bija norīkots darbā KSSiP. Tā ir Polijas valsts centrālā organizācija, kuras mērķis ir nodrošināt vispārējo tiesu un prokuratūras locekļu apmācību Polijā.
12.
2013. gada decembrī Polijas Tieslietu ministrija un EJTN noslēdza vienošanos, ar kuru apelācijas sūdzības iesniedzējam tika uzticēta EJTN ģenerālsekretāra amata pienākumu pildīšana. EJTN ir saskaņā ar Beļģijas tiesībām dibināta starptautiska bezpeļņas organizācija, kurai nav juridiskas personas statusa un kuras juridiskā adrese ir Briselē. Tās mērķis ir izstrādāt Eiropas mēroga tālākizglītības programmas jurisdikciju locekļiem un darbiniekiem. EJTN locekļi var būt tādas dalībvalstu institūcijas, kuru kompetencē ir tiesnešu un prokuroru tālākizglītība vai kuras ir iesaistītas juridiskajā tālākizglītībā Savienības līmenī.
13.
Attiecībā uz darbības veikšanas vietu bija paredzēts, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja klātbūtne būtu nepieciešama ne tikai KSSiP mītnes vietā Polijā, bet arī EJTN telpās Briselē un jebkurā citā vietā, kur norisinātos EJTN darbības vai kur apelācijas sūdzības iesniedzēja klātbūtne būtu uzskatāma par EJTN interesēs esošu.
14.
Turklāt no 2014. gada 1. janvāra līdz 2019. gada 31. decembrim apelācijas sūdzības iesniedzējs kā vadošais eksperts darbojās arī KSSiP Starptautiskā sadarbības centrā. Viņam bija uzticēts nodrošināt pienācīgu sadarbību un veikt darbības, kas izriet no KSSiP pievienošanās EJTN.
15.
Apelācijas sūdzības iesniedzējs ar ģimeni no 2014. gada 1. janvāra līdz 2019. gada 30. jūnijam dzīvoja Briselē. 2019. gada jūnijā, kad apelācijas sūdzības iesniedzēja amata pilnvaras EJTN bija beigušās, viņš ar ģimeni atgriezās Polijā.
16.
Apelācijas sūdzības iesniedzējs 2020. gada 1. janvārī stājās dienestā Eiropas Komisijā kā pagaidu darbinieks.
17.
Ar 2020. gada 6. aprīļa lēmumu (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”) Atalgojuma un individuālo tiesību birojs (PMO) pēc tam, kad prasītājs sāka strādāt Komisijā, piešķīra viņam ārvalstnieka pabalstu saskaņā ar Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 2. punktu, bet ne ekspatriācijas pabalstu.
18.
2020. gada 16. jūnijā apelācijas sūdzības iesniedzējs lūdza veikt mediāciju ar PMO par ekspatriācijas pabalstu, kam PMO nevēlējās piekrist.
19.
2020. gada 3. jūlijā apelācijas sūdzības iesniedzējs saskaņā ar Civildienesta noteikumu 90. panta 2. punktu iesniedza sūdzību par apstrīdēto lēmumu.
20.
Ar 2020. gada 3. novembra lēmumu Komisijas institūcija, kura ir pilnvarota noslēgt darba līgumus (turpmāk tekstā – “iecēlējinstitūcija”) noraidīja šo sūdzību.
21.
Ar prasības pieteikumu, kurš Vispārējās tiesas kancelejā tika iesniegts 2021. gada 2. februārī, apelācijas sūdzības iesniedzējs cēla prasību saskaņā ar LESD 270. pantu. Prasības pieteikumā viņš lūdza atcelt apstrīdēto lēmumu un lēmumu, ar kuru tika noraidīta viņa sūdzība, ciktāl Komisija bija atteikusi ekspatriācijas pabalsta piešķiršanu.
22.
Ar pārsūdzēto spriedumu Vispārējā tiesa noraidīja prasību un piesprieda apelācijas sūdzības iesniedzējam segt tiesāšanās izdevumus.
23.
Pirmo pamatu, kas balstīts uz pamatojuma norādīšanas pienākuma pārkāpumu, Vispārējā tiesa noraidīja kā nepamatotu, jo pamatojuma trūkumu apstrīdētajā lēmumā atsverot pietiekamā apmērā sniegtais pamatojums lēmumā par sūdzības noraidīšanu.
24.
Arī otro pamatu, ar kuru apelācijas sūdzības iesniedzējs pārmeta Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta pārkāpumu, Vispārējā tiesa uzskatīja par nepamatotu. Šajā ziņā tā, tāpat kā iepriekš Komisija apstrīdētajā lēmumā, uzskatīja, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja galvenās profesionālās darbības veikšanas vieta atsauces laikposmā esot bijusi Briselē un ka apelācijas sūdzības iesniedzēja veiktais darbs neesot bijis darbs citas valsts vai starptautiskas organizācijas labā.
25.
Visbeidzot, Vispārējā tiesa kā nepamatotu noraidīja arī trešo pamatu, ar kuru apelācijas sūdzības iesniedzējs Komisijai pārmeta acīmredzamu kļūdu vērtējumā. Pamatojumā tā izklāstīja, ka Komisija esot pareizi piemērojusi Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) apakšpunktu un ka tai šajā ziņā neesot bijis nekādas rīcības brīvības.
IV. Apelācijas tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi
26.
Ar apelācijas sūdzību, kas Tiesas kancelejā tika saņemta 2022. gada 8. februārī, apelācijas sūdzības iesniedzējs pārsūdzēto spriedumu pārsūdzēja.
27.
Apelācijas sūdzības iesniedzēja prasījumi Tiesai ir šādi:
–
atcelt pārsūdzēto spriedumu un anulēt Komisijas 2020. gada 6. aprīļa un 2020. gada 3. novembra lēmumus vai, pakārtoti, nodot lietu atpakaļ izskatīšanai Vispārējā tiesā;
–
piespriest Komisijai segt savus tiesāšanās izdevumus, kā arī atlīdzināt apelācijas sūdzības iesniedzēja tiesāšanās izdevumus abās instancēs.
28.
Komisijas prasījumi Tiesai ir šādi:
–
noraidīt apelācijas sūdzību;
–
piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
29.
Lietas dalībnieki ir pauduši viedokli rakstveidā. Tiesa nerīkoja tiesas sēdi, jo, ņemot vērā rakstveida tiesvedību, tai nekāda papildu informācija nav nepieciešama.
V. Izvērtējums
30.
Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) apakšpunktā ir paredzēta ekspatriācijas pabalsta piešķiršana Savienības ierēdņiem, kuri nav un nekad nav bijuši tās valsts pilsoņi, kurā viņi strādā, un kuri piecus gadus, kas beidzas sešus mēnešus līdz viņa dienesta attiecību uzsākšanai, pastāvīgi nedzīvoja vai pamatā nebija nodarbināti šīs valsts Eiropas teritorijā vai kuru labā ir piemērojams neitralizēšanas noteikums.
31.
PMO piešķīra apelācijas sūdzības iesniedzējam ārvalstnieku pabalstu pēc tam, kad viņš sāka strādāt Komisijā, bet ne ekspatriācijas pabalstu, jo neuzskatīja, ka ir izpildīti Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta priekšnosacījumi. Sūdzību, ko pret šo lēmumu iesniedza apelācijas sūdzības iesniedzējs, iecēlējinstitūcija noraidīja.
32.
Apelācijas sūdzības iesniedzējs šo lēmumu nesekmīgi ir apstrīdējis Vispārējā tiesā un tagad vēršas pret viņa pirmajā instancē pausto argumentu noraidīšanu Vispārējā tiesā.
33.
Ar savu vienīgo apelācijas sūdzības pamatu, kas būtībā ir tāds pats kā otrais pamats Vispārējā tiesā, apelācijas sūdzības iesniedzējs pārmet Vispārējai tiesai Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta pārkāpumu. Šim apelācijas sūdzības pamatam ir divas daļas.
34.
Pirmkārt, apelācijas sūdzības iesniedzējs apgalvo, ka Vispārējā tiesa esot kļūdaini noteikusi viņa galvenās profesionālās darbības veikšanas vietu, jo tā faktiski esot bijusi Polijā, nevis Beļģijā.
35.
Otrkārt, Vispārējā tiesa esot nepareizi definējusi nosacījumus, kas ir attiecināmi uz “darbu citas valsts labā”, un neesot ņēmusi vērā apelācijas sūdzības iesniedzēja darbību Polijas valsts labā, kā arī viņa tiesneša statusu.
36.
Turpretī tas, vai EJTN ir “starptautiska organizācija” Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta otrā ievilkuma otrā teikuma izpratnē, nav strīda priekšmets, un tāpēc nav jāizskata (
4
).
37.
Turpinājumā es vispirms izklāstīšu argumentus, kāpēc Vispārējā tiesa ir pamatoti lēmusi, ka apelācijas sūdzības iesniedzējs atsauces periodā savu galveno profesionālo darbību veica Beļģijā (A.). Tāpēc apelācijas sūdzības iesniedzējam tiesības uz ekspatriācijas pabalstu saskaņā ar Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) apakšpunktu varētu pienākties tikai tad, ja viņa Beļģijā veiktais darbs būtu bijis darbs citas valsts labā, jo tad viņam tiktu piemērots neitralizēšanas noteikums. Es to pārbaudīšu otrajā daļā (B.).
A. Galvenā profesionālā darbība
38.
Apelācijas sūdzības iesniedzēja ieskatā Vispārējā tiesa esot kļūdaini pieņēmusi, ka viņš, atsauces laikposmā strādādams EJTN, arī savu galveno profesionālo darbību esot veicis Briselē.
39.
Saskaņā ar Vispārējās tiesas argumentāciju, kas sniegta pārsūdzētā sprieduma 62.–74. punktā, apelācijas sūdzības iesniedzējs kā EJTN ģenerālsekretārs veica daudz administratīvu un reprezentatīvu uzdevumu, kas aizņēma lielu daļu viņa darba laika un prasīja viņa klātbūtni ne tikai Polijā, bet tostarp arī EJTN birojos Briselē un citviet. Tas atspoguļojoties arī algas apmērā, ko galu galā esot izmaksājis EJTN. Turklāt EJTN esot nodrošinājis apelācijas sūdzības iesniedzējam dienesta dzīvokli Briselē. No šiem apstākļiem izrietot, ka darbs EJTN labā neesot bijis tikai sekundāra vai pakārtota darbība vai darbība cita tiesību subjekta labā. Apelācijas sūdzības iesniedzējs neesot iesniedzis nekādus pierādījumus par uzdevumiem vai darbībām, ko viņš atsauces laikposmā būtu veicis KSSiP labā. Tāpēc apelācijas sūdzības iesniedzējs savu galveno profesionālo darbību esot veicis EJTN labā Briselē.
40.
Par to šaubas nespējot radīt nedz tas, ka apelācijas sūdzības iesniedzējs, pildot amata pienākumus Briselē, galvenokārt saskāries ar ārvalstniekiem un veicis daudz komandējumu Eiropā, nedz arī viņa norādījums uz to, ka viņš nerunājot tekoši nevienā no Beļģijas oficiālajām valodām, nedz tas, ka viņa sieva saglabājusi darba līgumu ar Polijas tiesu. Šie apstākļi neļaujot secināt, ka apelācijas sūdzības iesniedzējs būtu veicis citas darbības nekā tās, kas ir nozīmīgas EJTN amata pienākumu pildīšanai.
41.
Arī apstāklis, ka apelācijas sūdzības iesniedzējs atsauces periodā saglabāja Polijas tiesneša statusu, nenozīmējot, ka viņa galvenā profesionālā darbība būtu veikta Polijā. Šis statuss neesot bijis nesavienojams ar viņam uzticētajiem pienākumiem EJTN. Turklāt apelācijas sūdzības iesniedzējs kā EJTN ģenerālsekretārs esot bijis pakļauts EJTN koordinācijas komitejas kontrolei.
42.
Apelācijas sūdzības iesniedzēja ieskatā šajā secinājumā ir pieļauta tiesību kļūda. Pienākumus EJTN labā viņš esot pildījis KSSiP uzdevumā. Turklāt EJTN esot tikai valsts institūciju apvienība ar pakārtotu nozīmi. Starp EJTN un tā ģenerālsekretāru nepastāvot arī nekādas juridiskās saiknes. Drīzāk esot jāņem vērā, ka laikā, kamēr viņš strādājis EJTN, viņš turpināja saglabāt valsts tiesneša statusu, bija nodarbināts Polijas valsts labā un atradās KSSiP uzraudzībā. Visbeidzot, tiesu varas neatkarības un objektivitātes princips nepieļaujot pieņēmumu, ka apelācijas sūdzības iesniedzējs savu galveno profesionālo darbību būtu veicis EJTN labā.
43.
Turpinājumā es vispirms sniegšu skaidrojumu, kā ir nosakāma galvenās profesionālās darbības veikšanas vieta Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta izpratnē (1.). Uz šā skaidrojuma pamata es pēc tam izklāstīšu argumentāciju, kāpēc Vispārējā tiesa ir pareizi pieņēmusi, ka apelācijas sūdzības iesniedzējs atsauces periodā savu galveno profesionālo darbību veica Briselē (2.).
1.
Galvenās profesionālās darbības veikšanas vietas noteikšanas kritēriji
44.
Tiesa līdz šim vēl nav nepārprotami izskatījusi jautājumu par to, kā noteikt galvenās profesionālās darbības veikšanas vietu un kuri kritēriji ir noteicoši, lai kvalificētu darbību par galveno profesionālo darbību Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta izpratnē.
45.
Saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru, interpretējot Savienības tiesību normu, ir jāņem vērā ne tikai tās teksts, bet arī tās konteksts un šo normu ietverošā tiesiskā regulējuma mērķi (
5
). Šai ziņā ir jāņem vērā, ka Savienības tiesību normas ir izstrādātas vairākās valodās un ka dažādās valodu versijas ir vienlīdz saistošas, tāpēc neviena no tām nevar pretendēt uz prioritāti un var būt nepieciešams valodu versiju salīdzinājums (
6
).
46.
No tiesību normas formulējuma izriet, ka darbība turpmākajā darba valstī ir jāveic kā galvenā profesionālā darbība. Nepietiek tikai ar sekundāru vai pakārtotu darbību. Ja ierēdnis attiecīgajā atsauces laikposmā pirms darba uzsākšanas ir veicis vairākas darbības, ir jānosaka, kura no šīm darbībām bija vai ir viņa galvenā profesionālā darbība. Tā var būt tikai viena darbība. Lai noteiktu, kura no veiktajām darbībām ir galvenā profesionālā darbība, primāri noteicošs ir patērētā darba laika kritērijs. Citus aspektus, piemēram, darbību apmēru un algas līmeni, šajā ziņā var uzskatīt par netiešiem pierādījumiem (
7
).
47.
Tāpat saskaņā ar tiesību normas formulējumu izšķiroša ir šīs darbības veikšanas vieta darbavietas valsts Eiropas teritorijā.
48.
To apstiprina arī ekspatriācijas pabalsta jēga un mērķis. Saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru “ekspatriācijas pabalsta mērķis ir kompensēt īpašas izmaksas un nelabvēlīgus apstākļus, kas rodas, stājoties darbā Savienības iestādēs ierēdņiem, kuriem šī iemesla dēļ ir jāmaina dzīvesvieta savā valstī uz dzīvesvietu darbavietas valstī un jāintegrējas citā vidē. Tas, vai ir izpildīti ekspatriācijas pabalsta piešķiršanas nosacījumi, ir atkarīgs arī no [ierēdņu] subjektīvās situācijas, proti, viņa integrācijas pakāpes jaunajā vidē, kas izriet, piemēram, no viņa [...] galvenās profesionālās darbības veikšanas. Tātad ekspatriācijas pabalsta piešķiršanas mērķis ir kompensēt faktiski radušos nevienlīdzību starp ierēdņiem, kas ir integrējušies sabiedrībā darbavietas valstī, un tiem, kas nav.” (
8
)
49.
Līdz ar to tas, ka ierēdnis jau pirms darba uzsākšanas ir ticis “ekspatriēts” (
9
), t.i., viņa integrācija darbavietas atrašanās valstī jau ir notikusi, tādējādi pamatojot ekspatriācijas pabalsta atteikumu, ir apstāklis, kas var izrietēt no galvenās profesionālā darbības veikšanas šajā valstī. Vide, kurā ierēdnis darbojas, šajā gadījumā viņam nav jauna (
10
). Tomēr pietiekama integrācijas pakāpe parasti ir sasniegta tikai tad, ja runa nav tikai par sekundāru vai pakārtotu darbību, bet gan galvenokārt veikto darbību. Izšķirīgi kritēriji šādu galvenokārt veikto darbību noteikšanai tostarp ir patērētais darba laiks un ar to korespondējošais algas līmenis (
11
).
50.
Personas integrācija kādā vietā ir tieši atkarīga no tās faktiskajiem dzīves un darba apstākļiem. Darba nosacījumu tiesiskais regulējums un ieinteresētās personas statuss darba tiesību ziņā to ietekmē tikai netieši. Ņemot vērā iepriekš izklāstīto ekspatriācijas pabalsta mērķi, man šķiet jēgpilni galvenās profesionālās darbības veikšanas vietas noteikšanā vadīties pēc faktiskajiem elementiem. Šajā ziņā it īpaši būtiska ir vieta, kur persona faktiski veica darbu, pildot parakstīto līguma aktu (
12
).
2.
Brisele kā galvenās profesionālās darbības veikšanas vieta
51.
Tā kā apelācijas sūdzības iesniedzējs Vispārējai tiesai nav pārmetis faktu sagrozīšanu, pārsūdzētajā spriedumā izdarītie konstatējumi ir saistoši. Šā sprieduma 6., 8. un 64.–66. punktā Vispārējā tiesa ir konstatējusi, ka apelācijas sūdzības iesniedzējs tika iecelts EJTN ģenerālsekretāra amatā, pamatojoties uz vienošanos starp Polijas tieslietu ministru un EJTN. Tādējādi apelācijas sūdzības iesniedzējs lielu daļu sava darba laika pavadīja EJTN galvenajā mītnē Briselē. Šai nolūkā EJTN viņam piešķīra dienesta dzīvokli Briselē, kurā viņš ar ģimeni dzīvoja atsauces laikposmā. Lai gan apelācijas sūdzības iesniedzējs, kā izriet no pārsūdzētā sprieduma 42.–44. punkta, arī veikdams darbību EJTN, turpināja saņemt algu tieši no Polijas pirmās instances tiesas, EJTN līdz ievērojamai maksimālai summai Polijai to galu galā atmaksāja. Šī summa, ņemot vērā ģenerālsekretāra darbības profilu, atbilst atalgojumam par galveno profesionālo darbību.
52.
No tā Vispārējā tiesa secināja, ka apelācijas sūdzības iesniedzējs darbību EJTN nodrošināja galvenokārt organizācijas mītnē Briselē. Apelācijas sūdzības iesniedzējs apelācijas sūdzībā šo konstatējumu neapšaubīja.
53.
Kā Vispārējā tiesa ir konstatējusi pārsūdzētā sprieduma 67. punktā, šis konstatējums nav pretrunā tam, ka apelācijas sūdzības iesniedzējs, pildot amata pienākumus Briselē, galvenokārt nonāca saskarsmē ar ārvalstniekiem vai tam, ka viņš ir norādījis, ka tekoši nerunā nevienā no Beļģijas oficiālajām valodām. Lai gan šie aspekti faktiski var ietekmēt apelācijas sūdzības iesniedzēja integrāciju Briselē, tie neietekmē viņa darbības veikšanas vietu. Turklāt to neņemšana vērā nav pretrunā nedz Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta mērķim, nedz tā regulējuma kontekstam. Proti, sasaiste ar galveno profesionālo darbību kalpo arī tam, lai definētu vienkāršu un objektīvu kritēriju, pēc kura novērtēt tādu ierēdņu situāciju, kuri, uzsākot darbību ES, ir spiesti integrēties jaunā vidē (
13
). Tādējādi tiek ņemta vērā tiesiskās drošības nepieciešamība.
54.
Arī daudzie komandējumi, ko apelācijas sūdzības iesniedzējs veica Eiropā, neapšauba secinājumu, ka viņš savu darbību EJTN labā galvenokārt veica Briselē. Ja darbību raksturo tieši ceļošana un pakalpojumu sniegšana dažādās vietās, tad nebūtu izslēdzams, ka atsevišķos gadījumos pastāvīga vieta, kur tiek veikta galvenā profesionālā darbība, nemaz nepastāv. Tomēr šajā gadījumā nekādas pazīmes par to neliecina, it īpaši tādēļ, ka saskaņā ar pārsūdzētā sprieduma 66. punkta konstatējumiem apelācijas sūdzības iesniedzējs visā atsauces laikposmā ar ģimeni dzīvoja EJTN nodrošinātajā dienesta dzīvoklī Briselē.
55.
Visbeidzot, nav nozīmes arī apstāklim, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja sieva šajā laikposmā saglabāja darba līgumu ar Polijas tiesu, jo galvenās profesionālās darbības vietas noteikšanā izšķiroši var būt tikai tie apstākļi, kas ir raksturīgi viņa paša personai un kam ir profesionāls raksturs. Šajā ziņā nav nozīmes viņam tuvas personas, piemēram, viņa sievas, darba attiecībām (
14
).
56.
Turklāt no šo secinājumu 51. punktā minētajiem Vispārējās tiesas konstatējumiem izriet, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja darbība EJTN nebija tikai sekundāra vai pakārtota darbība, bet gan viņa galvenā profesionālā darbība Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta izpratnē.
57.
Kā Vispārējā tiesa, nepieļaudama tiesību kļūdas, ir pieņēmusi pārsūdzētā sprieduma 65. un 66. punktā, no lielā uzdevumu skaita, kas jāveic EJTN ģenerālsekretāram, kā arī no attiecīgā algas līmeņa izriet, ka ģenerālsekretāra uzdevumu pildīšana ir uzskatāma par galveno profesionālo darbību, nevis tikai sekundāru profesionālo vai papildu darbību. Pavēršot šo secinājumu otrādi, izriet, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja kā KSSiP vadošā eksperta darbība Polijā bija tikai sekundāra profesionālā darbība un tādējādi nebija būtiska Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta piemērošanai.
58.
Pretēji apelācijas sūdzības iesniedzēja viedoklim galvenās profesionālās darbības noteikšanā izšķiroši nav tas, kura tiesību subjekta labā darbība primāri tika veikta. Kā iepriekš konstatēts 48.–50. punktā, ekspatriācijas pabalsta mērķis profesionālās darbības veikšanas vietas noteikšanā liek vadīties pēc faktiskajiem elementiem. Izšķiroša ir vieta, kurā tiek veikts darbs.
59.
Līdz ar to tam, vai apelācijas sūdzības iesniedzēja EJTN labā pildītie pienākumi tika veikti KSSiP un līdz ar to galu galā Polijas valsts uzdevumā, nav nozīmes darbības vietas noteikšanā; nozīme tam ir vien jautājumā par to, vai apelācijas sūdzības iesniedzējs ir veicis darbu citas valsts labā. Citiem vārdiem sakot, apelācijas sūdzības iesniedzēja galvenās profesionālās darbības veikšanas vieta atsauces laikposmā atrodas Briselē pat tad, ja seko apelācijas sūdzības iesniedzēja argumentācijai, ka viņš tam uzticētos pienākumus primāri veica KSSiP un tikai sekundāri EJTN labā. Līdz ar to apelācijas sūdzības iesniedzēja argumentiem, kas iepriekš rezumēti 42. punktā, nav nozīmes apelācijas sūdzības iesniedzēja galvenās profesionālās nodarbošanās vietas noteikšanā.
3.
Starpsecinājumi
60.
No visa iepriekš minētā izriet, ka Vispārējā tiesa ir pareizi pieņēmusi, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja galvenās profesionālās darbības vieta atsauces laikposmā atradās Briselē.
B. Darbs citas valsts labā
61.
Tāpat apelācijas sūdzības iesniedzējs uzskata, ka Vispārējā tiesa esot kļūdaini definējusi nosacījumus, kas ir jāattiecina uz “darbu citas valsts labā”. Turklāt Vispārējā tiesa neesot ņēmusi vērā viņa darbību Polijas valsts labā, kā arī tiesneša statusu.
62.
Saskaņā ar pārsūdzētā sprieduma 78.–83. punktā sniegtajiem konstatējumiem jēdziens “valsts” Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta izpratnē paredz valsti tikai kā juridisku personu un vienotu starptautisko tiesību subjektu, kā arī tās pārvaldes iestādes. Darbs starptautiskas bezpeļņas organizācijas, kas dibināta saskaņā ar Beļģijas tiesībām, piemēram, EJTN, labā neietilpstot šajā jēdzienā. Tādējādi Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) apakšpunkts neesot piemērojams darbam, ko apelācijas sūdzības iesniedzējs veicis EJTN labā.
63.
Apelācijas sūdzības iesniedzējs uzskata, ka judikatūra neatbalsta šādu Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta šauru interpretāciju. Turklāt esot jāņem vērā, ka varas dalīšanas principa dēļ tiesu varas locekļi nevar būt integrēti valsts pastāvīgajā pārstāvniecībā. Vispārējās tiesas interpretācija esot izslēgusi iespēju, ka tiesu varas pārstāvji varētu izmantot Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta otrā ievilkuma otrajā teikumā paredzēto izņēmumu. Tādējādi jēdziens “darbs, kas veikts kādas citas valsts labā” esot jāinterpretē tādējādi, ka tas ietver visus apstākļus, kas izriet no darbības citas valsts labā, neierobežojot šo darbu ar tādu darbu, kas veikts saistībā ar šīs valsts oficiālo pārstāvību.
64.
Turklāt Vispārējā tiesa, lemdama, ka darbs EJTN labā neietilpst jēdzienā “darbs, kas veikts kādas citas valsts labā”, neesot ņēmusi vērā apelācijas sūdzības iesniedzēja darbību Polijas valsts labā, kā arī viņa tiesneša statusu. Pildīdams EJTN ģenerālsekretāra uzdevumus un pienākumus, apelācijas sūdzības iesniedzējs vienlaikus esot pildījis pienākumus, kurus viņam bija uzticējusi KSSiP.
65.
Turpinājumā es vispirms vēlreiz izklāstīšu, kādas prasības ir izvirzāmas kritērijam “darbs, kas veikts kādas citas valsts labā” (1.). Šajā kontekstā es it īpaši izskaidrošu, ka tam ir nepieciešams veikt darbību šīs citas valsts struktūrā darbavietas valstī. Tālāk es izklāstīšu argumentāciju, kāpēc apelācijas sūdzības iesniedzējs atsauces laikposmā nav veicis darbu citas valsts labā (2.).
1.
Prasības attiecībā uz kritēriju “darbs, kas veikts kādas citas valsts labā”
a)
Noteikuma formulējums, jēga un mērķis
66.
Kā ģenerāladvokāts Ī. Bots [Y. Bot] ir detalizēti paskaidrojis, “valsts” jēdziens ir plašs vai šaurs atkarībā no apstākļiem, kuros tas tiek piemērots (
15
). Tādēļ to nevar atdalīt no frāzes, kuras neatņemama sastāvdaļa tas ir, lai to interpretētu atsevišķi; drīzāk jēdziens “darbs, kas veikts kādas citas valsts labā” ir jāaplūko kā viens veselums un jāinterpretē, ņemot vērā noteikuma, kura neatņemama sastāvdaļa tas ir, sistemātiku un mērķus (
16
).
67.
Kā izklāstīts šo secinājumu 48. punktā, ekspatriācijas pabalsta mērķis ir kompensēt īpašas izmaksas un nelabvēlīgus apstākļus, kas, stājoties darbā Savienības iestādēs, rodas ierēdņiem, kuriem šī iemesla dēļ ir jāintegrējas citā vidē. Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta otrā ievilkuma otrā teikuma neitralizēšanas noteikumā ir iekļauts vērtējums, “ka šādā ekspatriācijas situācijā atrodas arī ierēdnis, kas, lai gan darbavietas valsts Eiropas teritorijā dzīvojis vai veicis profesionālo darbību piecus gadus, kas beidzas sešus mēnešus pirms viņa dienesta attiecību uzsākšanas, tomēr veica darbu kādas citas valsts [..] labā” (
17
). Aiz tā slēpjas prezumpcija, ka, veicot šo darbu, attiecīgā persona saglabā īpašu sasaisti ar šo citu valsti. Šī sasaiste kavē stingras sasaistes rašanos ar darbavietas valsti un attiecīgi šīs personas pietiekamu integrāciju darbavietas valsts sabiedrībā (
18
). Citiem vārdiem sakot, šādā situācijā tiek pieņemts, ka ierēdnis darbavietas valstī joprojām ir pakļauts “svešumam”, kas attaisno to, ka pret viņu izturas tāpat kā pret ierēdņiem, kas šajā valstī ir jaunpienācēji, un saglabā viņa tiesības uz ekspatriācijas pabalsta izmaksu.
68.
Kā šo prezumpciju var pamatot, vadoties pēc attiecīgo noteikumu mērķiem un sistemātikas?
69.
Pirmkārt, kā pamatojums ir aplūkojams apstāklis, ka darbība ārvalstīs citas valsts labā parasti tiek veikta tikai uz noteiktu laiku un ka tādējādi ieinteresētajai personai nav intereses izveidot stingru sasaisti ar šo darbavietas valsti. Otrkārt, īpašā darba vide, kurā ieinteresētā persona, kas veic darbu citas valsts labā, atrodas darbavietas valstī, var apgrūtināt sociālo integrāciju šajā valstī. Treškārt, neitralizēšanas noteikums ņem vērā nepieciešamību veicināt Savienības iestāžu spēju pieņemt jaunus darbiniekus un saglabāt šāda darba pievilcību arī citu valstu, ne tikai iestāžu mītnes valsts pilsoņu acīs, pat ja viņi uz ierobežotu laiku jau ir veikuši darbu darbavietas valstī (
19
).
70.
Kā ģenerāladvokāts P. Mengoci jau ir konstatējis, šādi pamatošanas mēģinājumi kā tādi tomēr izrādās nepietiekami, jo tie nespēj izskaidrot tādu ieinteresēto personu, kas veic darbu ārvalstīs citu valstu vai starptautisko organizāciju labā un līdz ar to gūst labumu no neitralizēšanas noteikuma, labāko pozīciju iepretī tādu ieinteresēto personu stāvoklim, kuras veic darbu citu tiesību subjektu labā un līdz ar to nevar izmantot neitralizēšanas noteikumu (
20
).
71.
Cits veids, kā izskaidrot šo diferenciāciju, būtu uzskatīt neitralizēšanas noteikumu par tādas privilēģijas piešķiršanu citām valstīm un starptautiskām organizācijām, kura izpaustos kā īpašs tiesiskais regulējums, kas piemērojams tādu personu labā, kas strādājušas to struktūrās, un kuras mērķis būtu atvieglot citu valstu un starptautisko organizāciju personāla ģeogrāfisko mobilitāti (
21
).
72.
Tomēr pretrunā šādai interpretācijai ir Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta b) apakšpunkts, kuram ir cita darbības joma nekā a) apakšpunktam. Ja a) apakšpunkta priekšnosacījums ir, ka ierēdnis nav darbavietas valsts pilsonis, tad b) apakšpunkts paredz ekspatriācijas pabalsta piešķiršanu gadījumos, kad ierēdnis ir darbavietas valsts pilsonis. Saskaņā ar to ierēdņi tikai izņēmuma gadījumā saņem ekspatriācijas pabalstu, proti, ja viņi 10 gadus, kas beidzas ar dienesta attiecību uzsākšanas dienu, pastāvīgi dzīvoja ārpus šīs valsts Eiropas teritorijas tādu iemeslu dēļ, kas nav dienesta pienākumu veikšana kādas valsts vai kādas starptautiskās organizācijas labā. Šis cits iemesls tātad nevar būt saistīts ar darbības veikšanu valsts vai starptautiskas organizācijas dienestā.
73.
Tādējādi Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta darbības jomā ierēdnis gūst labumu no tā, ka viņš ir strādājis citas valsts vai starptautiskas organizācijas labā, jo šis noteikums principā saglabā viņa tiesības uz ekspatriācijas pabalstu; turpretī Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta b) apakšpunkta darbības jomā iepriekšēja darbība valsts vai starptautiskas organizācijas labā viņam ir nelabvēlīga, jo tā viņam liedz šīs tiesības (
22
). Tātad nevar būt runa par to, ka darbs, kas veikts kādas citas valsts vai starptautiskas organizācijas labā, būtu vispārīgi privileģēts.
74.
Tātad no a) un b) apakšpunkta noteikumu sistemātikas izriet, ka no darbavietas valsts pilsonības esamības vai neesamības ir atkarīgs tikai tas, kuram laikposmam ir nozīme, vērtējot pastāvīgo dzīvesvietu vai galveno profesionālo darbību pirms dienesta attiecību sākšanas un tādējādi būšanas “svešumā” kritēriju dienesta attiecību sākšanas brīdī (
23
). Tāpat kā persona bez darbavietas valsts pilsonības, pastāvīgi dzīvojot vai veicot galveno profesionālo darbību šajā valstī atsauces laikposmā, var izveidot īpašu saikni ar šo valsti un tāpēc atcelt (tiesības [uz pabalstu] pamatojošo) “svešuma” kritēriju, arī šīs valsts pilsonis desmit gadu nepārtrauktas prombūtnes laikā var zaudēt savu īpašo saikni ar valsti, kuras pamatā ir pilsonība, un izpildīt “svešuma” kritēriju, atgriežoties tajā kā darbavietas valstī (
24
). Tomēr šī darbība, kas vai nu rada (a) apakšpunkts), vai atceļ (b) apakšpunkts) īpašu sasaisti ar darbavietas valsti, tieši nevar būt darbs vai dienesta pienākumu veikšana citas valsts labā. Likumdevējs tātad pieņēma, ka darbs vai dienesta pienākumu veikšana citas valsts labā nevar radīt īpašu sasaisti ar valsti, kurā šī darbība tiek veikta.
75.
Tādējādi, skatot kopsakarā ar Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta b) apakšpunktu, var secināt, ka likumdevējs situāciju, kas izriet no a) apakšpunktā paredzētā darba citas valsts vai starptautiskas organizācijas labā, ir privileģējis tikai tāpēc, ka šajos gadījumos tas kā parastu ir pieņēmis tādu situāciju, kurā ieinteresētās personas īpašā sasaiste ar šo citu valsti vai starptautisko organizāciju kavē tai pietiekamu integrēšanos darbavietas valsts sabiedrībā un ka tādēļ tā tajā paliek “sveša”.
76.
Šis iedalījums ir veikts tiesiskās drošības apsvērumu dēļ un atbilst nepieciešamībai pārbaudīt ekspatriācijas pabalsta piešķiršanu, pamatojoties uz objektīviem un viegli piemērojamiem kritērijiem (
25
). Tas neizslēdz iespēju, ka atsevišķos gadījumos šis iedalījums var novest pie tā, ka ierēdņi nesaņem ekspatriācijas pabalstu, lai gan viņu situācija ir līdzīga Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) apakšpunktā ietvertajiem gadījumiem (
26
), ja šie ierēdņi tieši pirms stāšanās darbā Eiropas Savienībā ir veikuši darbību cita tiesību subjekta labā, kas nav dienesta pienākumu veikšana citas valsts vai starptautiskas organizācijas labā (
27
).
b)
Nepieciešamība veikt darbību šīs citas valsts struktūrā
77.
Ņemot vērā šos izvirzītos mērķus, kādas tad ir prasības, kas ir jāizpilda attiecībā uz darbu citas valsts labā?
1) Līdzšinējā Tiesas judikatūra
78.
Spriedumā Komisija/Hosman‑Chevalier Tiesa konstatēja, ka attiecīgā ierēdņa darbavietas valstī citas valstis “pārstāv vēstniecības vai diplomātiskās misijas, kā arī pastāvīgās pārstāvniecības starptautiskajās organizācijās” (
28
).
79.
Tādējādi tā secināja, ka persona, kas, lai gan nebija nodarbināta šīs valsts centrālajā administrācijā, bija šīs valsts pastāvīgās pārstāvniecības locekle, ir jāuzskata par tādu, kas ir veikusi darbu par labu šai valstij (
29
). Šajā ziņā Tiesa uzskatīja, ka nav nozīmes tam, kādi bija īpašie pienākumi, ko persona pildīja pastāvīgajā pārstāvniecībā (
30
). Tā drīzāk balstījās uz personas privileģēto statusu, kas tai nodrošināja dažādas privilēģijas un imunitātes saskaņā ar 1961. gada 18. aprīļa Vīnes konvenciju par diplomātiskajiem sakariem un tādējādi Tiesas uzskatā radīja tās īpašu sasaisti ar valsti (
31
). Turklāt Tiesa arī nolēma, ka neesot nepieciešama tiešas juridiskas saiknes esamība starp ieinteresēto personu un attiecīgo valsti (
32
).
80.
Pamatojoties uz to, Tiesa spriedumos Salvador García/Komisija, Herrero Romeu/Komisija, Salazar Brier/Komisija un De Bustamante Tello/Padome nolēma, ka jēdziena “darbs citas valsts labā” interpretācijā būtisks ir vien fakts, ka darbs ir veikts valsts pastāvīgajā pārstāvniecībā (
33
). Tomēr šis izteikums ir jālasa, ņemot vērā izlemto lietu īpatnības, un, manuprāt, to nedrīkst saprast pārāk šauri. Jebkurā gadījumā saskaņā ar iepriekš 78. punktā izklāstīto izpratni ir jāietver arī darbs vēstniecībās un diplomātiskajās misijās.
81.
Bet vai visos gadījumos ir nepieciešams, lai attiecīgais darbs tiktu veikts citas valsts labā šīs citas valsts struktūrā darbavietas valstī, it īpaši, piemēram, vēstniecībā, diplomātiskajā misijā vai pastāvīgajā pārstāvniecībā?
2) Formulējums “darbs citas valsts labā”
82.
Formulējums “darbs citas valsts labā” to obligāti nepieprasa. Šajā ziņā, vismaz vācu valodas versijā, pastāv atšķirība no Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta b) apakšpunkta, kurā – šaurāk – ir runa par darbību kā “in einer Dienststelle eines Staates” [dienesta pienākumu veikšanu kādas valsts [..] labā]. Līdzīgas nianses ir atrodamas arī citās valodu versijās. Tā franču valodas versijā Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) apakšpunkts ir formulēts kā “services effectués pour un autre État” (
34
), bet Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta b) apakšpunkts – “l’exercice de fonctions dans un service d’un État” (
35
).
83.
No tā Vispārējā tiesa spriedumā Vardakas/Komisija secināja, ka a) apakšpunktā izvēlētais jēdziens esot jāinterpretē plaši, bet b) apakšpunktā izvēlētais jēdziens – šauri (
36
). Tomēr šāda atšķirīga interpretācija man nešķiet obligāta, jo, kā izklāstīts iepriekš 72.–75. punktā, gan a), gan b) apakšpunkta pamatā ir viena un tā pati doma, ka, veicot darbu vai dienesta pienākumus (citas) valsts labā, starp personu un šo valsti saglabājas īpaša sasaiste, kas neļauj tai pietiekami integrēties šīs darbības veikšanas valstī. Neraugoties uz atšķirīgo formulējumu, tas liecina par to, ka a) un b) apakšpunktā lietotajiem jēdzieniem jāpiešķir vienāds saturs.
84.
Turklāt atšķirības citu valodu versijās nav tik viennozīmīgas. Tā, piemēram, angļu valodas versijā Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) apakšpunktā runa ir par “work done for another State”, bet Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta b) apakšpunktā – par “duties in the service of a State”, savukārt nīderlandiešu valodas versijā – par “diensten, verricht voor een andere staat” (a) apakšpunktā) un “functie in dienst van een staat” (b) apakšpunktā).
3) Neitralizēšanas noteikuma jēga un mērķis
85.
Manuprāt, neitralizēšanas noteikuma loģika liecina par nepieciešamību, ka persona darbavietas valstī būtu tieši nodarbināta citas valsts struktūrā. Kā iepriekš izklāstīts 67. un turpmākajos punktos, neitralizēšanas noteikums, vadoties pēc objektīviem un vienkāršiem kritērijiem, ietver prezumpciju, ka persona saglabā īpašu sasaisti ar citu valsti. Saskaņā ar prasīto tipizējošo pieeju šī prezumpcija šķiet pamatota tikai tad, ja darbība tiek veikta tieši citas valsts struktūrā, pat ja nav nepieciešama tiešas juridiskas saiknes esamība starp ieinteresēto personu un valsti (
37
). Ja turpretī darbība, lai gan citas valsts uzdevumā un uz tās rēķina, tiek veikta trešā struktūrā vai dažādās struktūrās, tas vājina starp personu un valsti pastāvošo sasaisti.
86.
Citāds redzējums tiesību aktu piemērošanu padarītu daudz sarežģītāku un radītu bažas par ievērojamas tiesiskās nedrošības iestāšanos. Ja darbību citas valsts labā darbavietas valstī neuzskatītu par nepieciešamu, būtu grūti noteikt, kādos gadījumos faktiski pastāv darbs citas valsts labā.
87.
Šai nolūkā nepietiktu ar statusa vai darba attiecībām ar šo citu valsti, jo nešķiet izslēgts, ka atsevišķos gadījumos darbs citas valsts labā var tikt veikts arī pašnodarbinātības (
38
) vai darba attiecību ar trešo personu ceļā. Turklāt šāds redzējums būtu pretrunā Tiesas līdzšinējai judikatūrai, saskaņā ar kuru tieši nav nepieciešama tiešas juridiskas saiknes esamība starp ieinteresēto personu un attiecīgo valsti (
39
).
88.
Šādu gadījumu uzticama noteikšana būtu tikpat grūta, ja vadītos pēc konkrēti veiktajām darbībām. Tādā gadījumā būtu jāveic šādu darbību faktiskais novērtējums, kas būtu pretrunā nepieciešamībai pēc vienkāršiem tiesību aktu piemērošanas kritērijiem. Turklāt man šķiet, ka veiktā darbība ir daudz mazāk nozīmīgs apstāklis integrācijai darbavietas valstī nekā citi faktori, piemēram, darba vide vai personas statuss un attiecīgā gadījumā ar to saistītās priekšrocības un privilēģijas. Citiem vārdiem sakot, man nešķiet, ka konkrētā veiktā darbība kā tāda un neatkarīgi no tās satura spētu pamatot prezumpciju par tādas īpašas sasaistes esamību ar citu valsti, kura nepieļautu integrāciju darbavietas valstī. Šajā ziņā Tiesa jau ir arī nolēmusi, ka nav nozīmes tam, kādi īpašie pienākumi ir pildīti attiecīgajā struktūrā (
40
).
4) Starpsecinājumi
89.
No tā es secinu, ka neitralizēšanas noteikuma piemērošanai ir nepieciešams, lai darbavietas valstī darbs būtu veikts šīs citas valsts struktūrā (
41
). Tas, vai šai citas valsts struktūrai darbavietas valstī obligāti ir jābūt vēstniecībai, diplomātiskajai misijai vai pastāvīgajai pārstāvniecībai, kas, šķiet, izriet no Tiesas līdzšinējās judikatūras un ko Vispārējā tiesa ir pieņēmusi arī pārsūdzētā sprieduma 78.–83. punktā, vai arī tā var būt arī citas valsts atbildībā esoša cita veida valstiska struktūra, piemēram, militārā bāze ārvalstīs vai ārvalsts skola, nav būtiski lēmuma pieņemšanai šajā lietā (
42
).
2.
Šī kritērija piemērošana apelācijas sūdzības iesniedzēja situācijai
90.
Vai apelācijas sūdzības iesniedzēja atsauces laikposmā veiktā darbība, vērtējot pēc šādas mērauklas, ir darbs Polijas valsts labā?
91.
Šajā gadījumā nav šaubu, ka apelācijas sūdzības iesniedzējs, veicot darbību Briselē, joprojām saglabāja Polijas tiesneša statusu. Tomēr, kā izriet no manas līdzšinējās argumentācijas, izšķirošais kritērijs neitralizēšanas noteikuma piemērošanai nav nedz konkrētā darbība, ko veic persona, nedz tās īpašās tiesiskās attiecības ar šo citu valsti, bet gan tās iekļautība šīs citas valsts struktūrā darbavietas valstī.
92.
Saskaņā ar pārsūdzētā sprieduma 64., 66. un 73. punktā izdarītajiem konstatējumiem apelācijas sūdzības iesniedzējs atsauces laikposmā lielu daļu savas darbības veica EJTN birojā Briselē. Turklāt viņš bija pakļauts EJTN koordinācijas komitejas kontrolei, kurai bija tiesības apturēt viņa amata pilnvaras un ierosināt pilnsapulcei to izbeigšanu. Šie apstākļi liecina, ka Beļģijā viņš bija integrēts EJTN struktūrā. Kā izriet no pārsūdzētā sprieduma 3. un 82. punkta, EJTN ir saskaņā ar Beļģijas tiesībām dibināta starptautiska bezpeļņas organizācija, kuras mērķis ir izstrādāt Eiropas mēroga tālākizglītības programmas tās locekļiem un to jurisdikcijās esošajiem darbiniekiem. Tādēļ tā nav Polijas valsts struktūra.
93.
Apelācijas sūdzības iesniedzēja arguments, ka Vispārējās instances tiesas interpretācija, saskaņā ar kuru esot nepieciešama iekļautība kādas dalībvalsts pastāvīgajā pārstāvniecībā, no neitralizēšanas noteikuma piemērošanas izslēgtu visus tiesu varas locekļus, nav pretrunā šeit iegūtajam rezultātam.
94.
Pirmkārt, šajā gadījumā galu galā neatbildēts var palikt jautājums par to, vai vispār ir nepieciešama iekļautība vēstniecībā, diplomātiskajā misijā vai pastāvīgajā pārstāvniecībā vai arī pietiek ar iekļautību citā valsts struktūrā darbavietas valstī.
95.
Otrkārt, nešķiet izslēgts, ka arī tiesu varas locekļi, neraugoties uz tiesnešu neatkarību, var tikt iekļauti šādā struktūrā, piemēram, norīkojuma dēļ. Par to liecina paša apelācijas sūdzības iesniedzēja piemērs, kura tiesneša neatkarību neietekmēja tas, ka viņš savas – no tās atdalāmās – darbības ietvaros EJTN labā tika integrēts EJTN struktūrā un pakļauts tā koordinācijas komitejas kontrolei.
96.
Treškārt, nepieciešamība piemērot neitralizēšanas noteikumu pēc objektīviem un vienkāršiem kritērijiem ļautu izslēgt noteiktas personu kategorijas, tāpat kā, piemēram, netiek ņemts vērā arī darbs tīri privātajā sektorā. Proti, kā iepriekš izklāstīts 67. un turpmākajos punktos, neitralizēšanas noteikums tieši nav jāizprot kā privilēģijas piešķiršana, bet gan tikai kā aspekts, kas parastā gadījumā veido pamatu pieteicēja īpašajai sasaistei ar citu valsti. Ja uz apelācijas sūdzības iesniedzēju neattiektos Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta, bet gan b) apakšpunkta darbības joma, tad identiski interpretējamā jēdziena “dienesta pienākumu veikšana kādas valsts labā” plaša interpretācija viņam būtu tieši nelabvēlīga (
43
).
97.
Pretēji apelācijas sūdzības iesniedzēja uzskatam Vispārējā tiesa arī nav pieļāvusi tiesību kļūdu, pieņemot, ka EJTN labā veiktais darbs esot vienīgais būtiskais faktors, neņemdama vērā apelācijas sūdzības iesniedzēja tiesneša statusu un juridisko saikni starp viņu un Polijas valsti.
98.
Jo, kā izklāstīts iepriekš, kritērija “darbs, kas veikts kādas citas valsts labā” piemērošanai izšķirošs nav ieinteresētās personas statuss un tās juridiskā saikne ar citu valsti. Tāpēc arī nav jāņem vērā, ka apelācijas sūdzības iesniedzējs atsauces laikposmā joprojām bija nodarbināts kā pirmās instances tiesas tiesnesis Polijas valstī un savu algu saņēma tieši no pirmās instances tiesas.
3.
Starpsecinājumi
99.
Tādējādi Vispārējā tiesa nav pieļāvusi tiesību kļūdu, lemjot, ka Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta otrā teikuma otrajā ievilkumā paredzētais izņēmums attiecībā uz “darbu citas valsts labā” nav piemērojams darbam, ko apelācijas sūdzības iesniedzējs veica EJTN labā.
VI. Par tiesāšanās izdevumiem
100.
No iepriekš izklāstītajiem apsvērumiem izriet, ka apelācijas sūdzība ir noraidāma. Līdz ar to Tiesa lemj par tiesāšanās izdevumiem atbilstoši Tiesas Reglamenta 184. panta 2. punktam. Saskaņā ar Tiesas Reglamenta 138. panta 1. punktu, kas, pamatojoties uz Tiesas Reglamenta 184. panta 1. punktu, ir piemērojams arī apelācijas tiesvedībā, lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Komisija ir iesniegusi attiecīgu prasījumu, apelācijas sūdzības iesniedzējam ir jāpiespriež segt savus tiesāšanās izdevumus un atlīdzināt Komisijas tiesāšanās izdevumus.
VII. Secinājumi
101.
Rezumējot ierosinu Tiesai lemt šādi:
1.
Apelācijas sūdzību noraidīt.
2.
Apelācijas sūdzības iesniedzējs sedz tiesāšanās izdevumus apelācijas tiesvedībā.
(
1
)	Oriģinālvaloda – vācu.
(
2
)	Regula Nr. 31 (EEK), 11 (EAEK), ar kuru nosaka Eiropas Ekonomikas kopienas un Eiropas Atomenerģijas kopienas Civildienesta noteikumus un Pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtību (OV 1962, P 45, 1385. lpp.).
(
3
)	Spriedums, 2021. gada 8. decembris, QB/Komisija (T‑71/21, nav publicēts, EU:T:2021:868).
(
4
)	Šajā ziņā ir jāatsaucas, piemēram, uz Vispārējās tiesas 1993. gada 30. marta spriedumu Vardakas/Komisija (T‑4/92, EU:T:1993:29), kurā Vispārējā tiesa ir lēmusi, ka Comité européen de normalisation, kas ir saskaņā ar Beļģijas tiesībām dibināta starptautiska bezpeļņas organizācija, ir “starptautiska organizācija” Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta otrā ievilkuma otrā teikuma izpratnē.
(
5
)	Spriedumi, 2012. gada 14. jūnijs, Banco Español de Crédito (C‑618/10, EU:C:2012:349, 61. punkts), 2016. gada 14. janvāris, Vodafone (C‑395/14, EU:C:2016:9, 40. punkts), 2018. gada 25. janvāris, Komisija/Čehijas Republika (C‑314/16, EU:C:2018:42, 47. punkts), 2022. gada 15. marts, Autorité des marchés financiers (C‑302/20, EU:C:2022:190, 63. punkts), un 2023. gada 12. janvāris, Österreichische Post (Informācija par personas datu saņēmējiem) (C‑154/21, EU:C:2023:3, 29. punkts).
(
6
)	Šajā nozīmē skat. spriedumus, 2021. gada 26. janvāris, Hessischer Rundfunk (C‑422/19 un C‑423/19, EU:C:2021:63, 65. punkts), un 2023. gada 17. janvāris, Spānija/Komisija (C‑632/20 P, EU:C:2023:28, 40.–42. punkts.)
(
7
)	Atsevišķos gadījumos ir iespējams, ka ierēdņa galveno profesionālo darbību nevar noteikt, jo viņš veic vairākas darbības laika ziņā vienādā apjomā. Šādos gadījumos nekas nebūtu pretrunā tam, ka viena no šīm darbībām ekspatriācijas pabalsta piešķiršanas atsauces laikposmā tiek veikta turpmākajā darbavietas valstī.
(
8
)	Spriedumi, 2008. gada 24. janvāris, Adam/Komisija (C‑211/06 P, EU:C:2008:34, 38. un 39. punkts), 2007. gada 21. jūnijs, Komisija/Hosman-Chevalier (C‑424/05 P, EU:C:2007:367, 35. un 36. punkts), 2007. gada 29. novembris, Salvador García/Komisija (C‑7/06 P, EU:C:2007:724, 43. un 44. punkts), Salazar Brier/Komisija (C‑9/06 P, EU:C:2007:726), 41. un 42. punkts, Herrero Romeu/Komisija (C‑8/06 P, EU:C:2007:725, 37. un 38. punkts), De Bustamante Tello/Padome (C‑10/06 P, EU:C:2007:727, 33. un 34. punkts), un 2021. gada 25. marts, Alvarez y Bejarano u.c./Komisija (C‑517/19 P un C‑518/19 P, EU:C:2021:240, 69. punkts); skat. arī spriedumus, 1994. gada 15. septembris, Magdalena Fernández/Komisija (C‑452/93 P, EU:C:1994:332, 20. punkts), un 2022. gada 15. septembris, Brown/Komisija un Padome (C‑675/20 P, EU:C:2022:686, 46. punkts).
(
9
)	Ģenerāladvokāta P. Mengoci [M. Mengozzi] secinājumi lietā Komisija/Hosman‑Chevalier (C‑424/05 P, EU:C:2007:169, 44. punkts, 23. zemsvītras piezīme).
(
10
)	Skat. Vispārējās tiesas spriedumu, 2019. gada 28. februāris, Pozza/Parlaments (T‑216/18, nav publicēts, EU:T:2019:118, 39. punkts).
(
11
)	Šajā nozīmē skat. Vispārējās tiesas spriedumus, 2005. gada 30. jūnijs, Olesen/Komisija (T‑190/03, EU:T:2005:264, 34. punkts), un 2019. gada 28. februāris, Pozza/Parlaments (T‑216/18, nav publicēts, EU:T:2019:118, 50. punkts).
(
12
)	Šajā nozīmē skat. Vispārējās tiesas spriedumus, 2020. gada 25. novembris, UI/Komisija (T‑362/19, nav publicēts, EU:T:2020:562, 53. punkts); līdzīgi Vispārējās tiesas spriedumā, 2004. gada 13. decembris, E/Komisija (T‑251/02, EU:T:2004:357, 57. un 72. punkts).
(
13
)	Spriedums, 1988. gada 31. maijs, Nuñez/Komisija (211/87, EU:C:1988:275, 10. punkts), Vispārējās tiesas spriedumi, 1992. gada 8. aprīlis, Costacurta Gelabert/Komisija (T‑18/91, EU:T:1992:56, 41. punkts), 2000. gada 13. aprīlis, Reichert/Parlaments (T‑18/98, EU:T:2000:113, 25. punkts), 2001. gada 3. maijs, Liaskou/Padome (T‑60/00, EU:T:2001:129, 52. punkts), 2005. gada 30. jūnijs, Olesen/Komisija (T‑190/03, EU:T:2005:264, 61. punkts), un 2020. gada 25. novembris, UI/Komisija (T‑362/19, nav publicēts, EU:T:2020:562, 37. punkts).
(
14
)	Skat. rīkojumu, 2021. gada 6. jūlijs, Karpeta‑Kovalyova/Komisija (C‑717/20 P, nav publicēts, EU:C:2021:542, 11. un 12. punkts).
(
15
)	Ģenerāladvokāta Ī. Bota secinājumi apvienotajās lietās Salvador García/Komisija (C‑7/06 P), Herrero Romeu/Komisija (C‑8/06 P), Salazar Brier/Komisija (C‑9/06 P) un De Bustamante Tello/Padome (C‑10/06 P) (EU:C:2007:324, 123.–131. punkts).
(
16
)	Spriedumi, 2007. gada 29. novembris, Salvador García/Komisija (C‑7/06 P, EU:C:2007:724, 42. punkts), HerreroRomeu/Komisija (C‑8/06 P, EU:C:2007:725, 36. punkts), un SalazarBrier/Komisija (C‑9/06 P, EU:C:2007:726, 40. punkts); ģenerāladvokāta Ī. Bota secinājumi apvienotajās lietās Salvador García/Komisija (C‑7/06 P), Herrero Romeu/Komisija (C‑8/06 P), Salazar Brier/Komisija (C‑9/06 P) un De BustamanteTello/Padome (C‑10/06 P) (EU:C:2007:324, 136. punkts).
(
17
)	Spriedumi, 2007. gada 21. jūnijs, Komisija/Hosman‑Chevalier (C‑424/05 P, EU:C:2007:367, 37. punkts), 2007. gada 29. novembris, Salvador García/Komisija (C‑7/06 P, EU:C:2007:724, 45. punkts), Herrero Romeu/Komisija (C‑8/06 P, EU:C:2007:725, 39. punkts), Salazar Brier/Komisija (C‑9/06 P, EU:C:2007:726, 43. punkts), De Bustamante Tello/Padome (C‑10/06 P, EU:C:2007:727, 35. punkts), un 2008. gada 24. janvāris, Adam/Komisija (C‑211/06 P, EU:C:2008:34, 40. punkts).
(
18
)	Spriedumi, 2007. gada 21. jūnijs, Komisija/Hosman‑Chevalier (C‑424/05 P, EU:C:2007:367, 38. punkts), 2007. gada 29. novembris, Salvador García/Komisija (C‑7/06 P, EU:C:2007:724, 46. punkts), Herrero Romeu/Komisija (C‑8/06 P, EU:C:2007:725, 40. punkts), Salazar Brier/Komisija (C‑9/06 P, EU:C:2007:726, 44. punkts), De Bustamante Tello/Padome (C‑10/06 P, EU:C:2007:727, 36. punkts), un 2008. gada 24. janvāris, Adam/Komisija (C‑211/06 P, EU:C:2008:34, 41. punkts).
(
19
)	Par šiem apsvērumiem skat. jau P. Mengoci secinājumus lietā Komisija/Hosman‑Chevalier (C‑424/05 P, EU:C:2007:169, 54.–56. punkts).
(
20
)	Ģenerāladvokāta P. Mengoci secinājumi lietā Komisija/Hosman‑Chevalier (C‑424/05 P, EU:C:2007:169, 57. punkts).
(
21
)	Šajā nozīmē skat. ģenerāladvokāta P. Mengoci secinājumus lietā Komisija/Hosman Chevalier (C‑424/05 P, EU:C:2007:169, 57. punkts).
(
22
)	Izskatāmajā lietā spēkā ir Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta darbības joma, jo apelācijas sūdzības iesniedzējs nav savas darbavietas valsts (Beļģijas) pilsonis, bet gan Polijas pilsonis. Tā kā atsauces laikposmā viņš savu galveno profesionālo darbību veica Beļģijā, viņam nav tiesību uz ekspatriācijas pabalstu, ja vien viņš nav veicis darbu citas valsts (vai starptautiskas organizācijas) labā. Šajos apstākļos viņam par labu nāktu frāzes “darbs, kas veikts kādas citas valsts labā” plaša interpretācija. Ja runa šeit būtu par darba uzsākšanu Polijā un apelācijas sūdzības iesniedzējs būtu veicis savu galveno profesionālo darbību Beļģijā vismaz desmit gadu ilgā laikposmā, tad viņam pienāktos ekspatriācijas pabalsts tikai tad, ja viņš nebūtu veicis darbību valsts vai starptautiskas organizācijas dienestā. Šīs frāzes plaša interpretācija pie šādas lietas uzbūves – kāda nepastāv šajā gadījumā – viņam tātad būtu nelabvēlīga.
(
23
)	Šajā nozīmē izsmeļoši skat. manus secinājumus lietā Brown/Komisija (C‑675/20 P, EU:C:2022:287, 36.–42. un 50. punkts).
(
24
)	Skat. manus secinājumus lietā Brown/Komisija (C‑675/20 P, EU:C:2022:287, 40. un 41. punkts).
(
25
)	Skat. ģenerāladvokāta P. Mengoci secinājumus lietā Komisija/Hosman‑Chevalier (C‑424/05 P, EU:C:2007:169, 90. punkts); par šo apsvērumu attiecībā uz “galvenās profesionālās darbības” kritērija interpretāciju skat. arī šo secinājumu 53. punktu.
(
26
)	Skat. jau spriedumu, 1981. gada 15. janvāris, Vutera/Komisija (1322/79, EU:C:1981:6, 9. punkts); Vispārējās tiesas spriedums, 2004. gada 13. decembris, E/Komisija (T‑251/02, EU:T:2004:357, 126. punkts).
(
27
)	Piemērs tam būtu privāta uzņēmuma darbinieka norīkošana darbā šā uzņēmuma ārvalstu birojā uz noteiktu laiku. Tā Vispārējā tiesa 2004. gada 13. decembra spriedumā E/Komisija (T‑251/02, EU:T:2004:357) nolēma, ka persona, kas bija kāda Anglijas advokātu biroja Londonā darbinieks un uz noteiktu laiku tika norīkota darbā šī biroja Briseles praktizēšanas vietā, nevarot gūt labumu no neitralizēšanas noteikuma.
(
28
)	Spriedums, 2007. gada 21. jūnijs, Komisija/Hosman‑Chevalier (C‑424/05 P, EU:C:2007:367, 39. punkts).
(
29
)	Spriedums, 2007. gada 21. jūnijs, Komisija/Hosman‑Chevalier (C‑424/05 P, EU:C:2007:367, 42. punkts).
(
30
)	Spriedums, 2007. gada 21. jūnijs, Komisija/Hosman‑Chevalier (C‑424/05 P, EU:C:2007:367, 44. punkts).
(
31
)	Spriedums, 2007. gada 21. jūnijs, Komisija/Hosman‑Chevalier (C‑424/05 P, EU:C:2007:367, 42. un 43. punkts); skat. arī spriedumus, kas uz to atsaucas, 2007. gada 29. novembris, Salvador García/Komisija (C‑7/06 P, EU:C:2007:724, 51. punkts), Herrero Romeu/Komisija (C‑8/06 P, EU:C:2007:725, 45. punkts), Salazar Brier/Komisija (C‑9/06 P, EU:C:2007:726, 49. punkts), un De Bustamante Tello/Padome (C‑10/06 P, EU:C:2007:727, 41. punkts).
(
32
)	Spriedums, 2007. gada 21. jūnijs, Komisija/Hosman‑Chevalier (C‑424/05 P, EU:C:2007:367, 45. punkts).
(
33
)	Spriedumi, 2007. gada 29. novembris, Salvador García/Komisija (C‑7/06 P, EU:C:2007:724, 56. un 60. punkts), Herrero Romeu/Komisija (C‑8/06 P, EU:C:2007:725, 50. un 54. punkts), Salazar Brier/Komisija (C‑9/06 P, EU:C:2007:726, 54. un 58. punkts), un De Bustamante Tello/Padome (C‑10/06 P, EU:C:2007:727, 46. un 50. punkts).
(
34
)	Atbilstoši formulējumi ir atrodami, piemēram, arī itāļu valodas versijā (“servizi effettuati per un altro Stato”), spāņu valodas versijā (“servicios prestados a otro Estado”) un portugāļu valodas versijā (“serviços prestados a um outro Estado”).
(
35
)	Atbilstoši formulējumi ir atrodami, piemēram, arī itāļu valodas versijā (“esercizio di funzioni al servizio di uno Stato”), spāņu valodas versijā (“ejercicio de funciones al servicio de un Estado”) un portugāļu valodas versijā (“exercício de funções num serviço de qualquer Estado”).
(
36
)	Vispārējās tiesas spriedums, 1993. gada 30. marts, Vardakas/Komisija (T‑4/92, EU:T:1993:29, 36. punkts); tāpat arī spriedums, 2019. gada 28. novembris, Wywiał‑Prząda/Komisija (T‑592/18, EU:T:2019:820, 35. punkts).
(
37
)	Spriedums, 2007. gada 21. jūnijs, Komisija/Hosman‑Chevalier (C‑424/05 P, EU:C:2007:367, 45. punkts).
(
38
)	Šajā ziņā Tiesa vienā lietā ir nolēmusi, ka uz konsultāciju darbību pašnodarbinātas personas statusā Komisijas labā piemēro izņēmumu, kas attiecas uz darbu starptautiskas organizācijas labā, skat. spriedumu, 1995. gada 14. decembris, Diamantaras/Komisija (T‑72/94, EU:T:1995:212, 52. punkts).
(
39
)	Spriedums, 2007. gada 21. jūnijs, Komisija/Hosman‑Chevalier (C‑424/05 P, EU:C:2007:367, 45. punkts).
(
40
)	Spriedums, 2007. gada 21. jūnijs, Komisija/Hosman‑Chevalier (C‑424/05 P, EU:C:2007:367, 44. punkts).
(
41
)	Tas, vai darbs kādas valsts politiskās apakšstruktūras labā, piemēram, reģionu, autonomo kopienu vai citu vietējo vienību valdības labā, ietilpst neitralizēšanas noteikuma darbības jomā, nav būtiski lēmuma pieņemšanai šajā lietā. Tāpēc neatbildēts šeit var palikt jautājums par to, vai Tiesa savos 2007. gada 29. novembra spriedumos Salvador García/Komisija (C‑7/06 P, EU:C:2007:724), Herrero Romeu/Komisija (C‑8/06 P, EU:C:2007:725), Salazar Brier/Komisija (C‑9/06 P, EU:C:2007:726) un De BustamanteTello/Padome (C‑10/06 P, EU:C:2007:727) ir pamatoti uz to atbildējusi noliedzoši.
(
42
)	Šajā ziņā būtu vērts apsvērt nepieciešamību izšķirt, vai attiecīgais darbs ir saistīts ar noteiktām privilēģijām un imunitāti, kas var izrietēt, piemēram, no 1961. gada 18. aprīļa Vīnes Konvencijas par diplomātiskajām attiecībām vai citiem starptautiskiem līgumiem, jo šajos gadījumos katrā ziņā pastāv pietiekami būtiska atšķirība no personām, kuras privāta – fiziska vai juridiska – persona uz laiku norīko darbā ārvalstīs un kuras tur strādā, piemēram, filiālē. Turklāt kritērijs par noteiktu privilēģiju un imunitātes esamību par labu personai ļautu objektīvi un skaidri piemērot neitralizēšanas noteikumu.
(
43
)	Par to skat. manu argumentāciju 71.–73. punktā.