62021CC0618
ĢENERĀLADVOKĀTA ŽANA RIŠĀRA DELATŪRA[JEAN RICHARD DE LA TOUR]
SECINĀJUMI,
sniegti 2022. gada 15. decembrī (
1
)
Lieta C‑618/21
AR,
BF,
ZN,
NK Sp. z o.o., s.k.
,
KP,
RD Sp. z o.o.
,
pret
PK S.A.
,
CR,
SI S.A.
,
MB S.A.
,
PK S.A.
,
SI S.A.
,
EZ S.A.
(Sąd Rejonowy dla m.st. Warszawy w Warszawie (Galvaspilsētas Varšavas rajona tiesa Varšavā, Polija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Transportlīdzekļu īpašnieku civiltiesiskās atbildības apdrošināšana – Direktīva 2009/103/EK – 3. pants – Civiltiesiskā atbildība saistībā ar transportlīdzekļu izmantošanu – Transportlīdzekļu obligātā apdrošināšana – 18. pants – Tiesības izvirzīt tiešu prasījumu – Piemērojamība – Atlīdzības summas noteikšana – Hipotētiskās izmaksas – Iespēja izvirzīt dažus nosacījumus atlīdzības izmaksai – Transportlīdzekļa pārdošana
I. Ievads
1.
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2009/103/EK (2009. gada 16. septembris) par civiltiesiskās atbildības apdrošināšanu saistībā ar mehānisko transportlīdzekļu izmantošanu un kontroli saistībā ar pienākumu apdrošināt šādu atbildību (
2
) 18. pantu kopsakarā ar šīs direktīvas 3. pantu.
2.
Šī prasība tika iesniegta par strīdiem starp sešiem transportlīdzekļu īpašniekiem un to personu civiltiesiskās atbildības apdrošinātājiem, kuras ir atbildīgas par viņu transportlīdzekļiem nodarītajiem zaudējumiem.
3.
Šī lieta dod Tiesai iespēju pirmo reizi precizēt tiesību izvirzīt tiešu prasījumu pret apdrošināšanas sabiedrību – kas ir cietušajai personai, kura prasa atlīdzināt visus zaudējumus, ko izraisījis mehāniskais transportlīdzeklis, – piemērojamību.
4.
Šajos secinājumos izklāstīšu iemeslus, kādēļ uzskatu, ka Savienības tiesībām nav pretrunā tas, ka apdrošināšanas sabiedrība izmaksā atlīdzību tikai naudā un ka Direktīvas 2009/103 lietderīgā iedarbība tiktu apdraudēta, ja cietušās personas tiesības izvirzīt tiešu prasījumu būtu jāierobežo vai jāizslēdz tāpēc, ka bojātais transportlīdzeklis faktiski nav ticis remontēts.
II. Atbilstošās tiesību normas
A.
Direktīva 2009/103
5.
Direktīvas 2009/103 30. apsvērumā ir teikts:
“(30)
Tiesības atsaukties uz apdrošināšanas līgumu un izvirzīt tiešu prasību pret apdrošināšanas sabiedrību ir ļoti nozīmīgs faktors jebkura transportlīdzekļa negadījuma cietušo aizsardzībai. Lai veicinātu efektīvu un ātru prasījumu nokārtošanu un lai pēc iespējas izvairītos no dārgiem juridiskiem procesiem, tiesības izvirzīt tiešu prasību pret apdrošināšanas sabiedrību, kas sedz atbildīgās personas civiltiesisko atbildību, būtu jāparedz jebkuros mehānisko transportlīdzekļu negadījumos cietušajiem.”
6.
Šīs direktīvas 3. pantā “Transportlīdzekļu obligātā apdrošināšana” ir noteikts:
“Katra dalībvalsts, ievērojot 5. pantu, veic visus vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu to, ka civiltiesiskā atbildība par to transportlīdzekļu lietošanu, kas parasti atrodas tās teritorijā, ir apdrošināta.
Sedzamās atbildības apjomu un apdrošināšanas seguma noteikumus nosaka, pamatojoties uz pirmajā daļā minētajiem pasākumiem.
Katra dalībvalsts veic visus vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu to, ka apdrošināšanas līgums attiecas arī uz:
a)
jebkuriem zaudējumiem vai miesas bojājumiem, kas izraisīti citu dalībvalstu teritorijā, saskaņā ar šo valstu tiesību aktiem;
b)
jebkuriem zaudējumiem vai miesas bojājumiem, ko guvuši dalībvalstu pilsoņi tiešā braucienā starp divām teritorijām, kurās ir spēkā līgums, ja par šķērsoto teritoriju neatbild valsts apdrošinātāju apvienība; šajā gadījumā uz zaudējumiem vai miesas bojājumiem attiecas spēkā esošie noteikumi par obligāto apdrošināšanu dalībvalstī, kuras teritorijā transportlīdzeklis parasti atrodas.
Pirmajā daļā minētā apdrošināšana obligāti attiecas gan uz kaitējumu īpašumam, gan uz miesas bojājumiem.”
7.
Saskaņā ar minētās direktīvas 18. pantu “Tiesības izvirzīt tiešu prasījumu”:
“Dalībvalstis nodrošina, ka pusēm, kas cietušas 3. pantā minētā apdrošināta transportlīdzekļa izraisītā negadījumā, ir tiesības izvirzīt tiešu prasību pret apdrošināšanas sabiedrību, kas sedz atbildīgās personas civiltiesisko atbildību.”
B.
Polijas tiesības
8.
Kodeks cywilny (Civilkodekss) 363. panta 1. punktā ir noteikts:
“Zaudējumi ir jāsedz pēc cietušās puses izvēles, atjaunojot lietu iepriekšējo stāvokli vai samaksājot attiecīgu naudas summu. Tomēr, ja iepriekšējā stāvokļa atjaunošana nav iespējama vai tā radītu pārmērīgas grūtības vai izmaksas atbildīgajai pusei, cietušajai pusei ir tiesības tikai uz atlīdzību naudā.”
9.
Civilkodeksa 822. panta 1. un 4. punktā ir noteikts:
“1.   Civiltiesiskās atbildības apdrošināšanas līgumā apdrošinātājs apņemas izmaksāt līgumā paredzēto atlīdzību par zaudējumiem, kas nodarīti trešajām personām, attiecībā uz kurām apdrošinājuma ņēmējs vai apdrošinātais ir uzņēmies atbildību.
[..]
4.   Persona, kurai ir tiesības uz atlīdzinājumu saistībā ar apdrošināšanas gadījumu, uz kuru attiecas civiltiesiskās atbildības apdrošināšanas līgums, var iesniegt prasību tieši apdrošinātājam.”
III. Pamatlietu fakti un prejudiciālie jautājumi
10.
Sąd Rejonowy dla m.st. Warszawy w Warszawie (Galvaspilsētas Varšavas rajona tiesa Varšavā, Polija) tiek izskatīti seši strīdi. Piecu no šiem sešiem strīdiem priekšmets ir to apdrošināšanas sabiedrību, kuras ir atbildētājas pamatlietā un kuras sedz par satiksmes negadījumu, kas izraisījis kaitējumu mehāniskajiem transportlīdzekļiem, atbildīgās personas civiltiesisko atbildību, atteikums cietušajām personām, kuras ir prasītājas pamatlietā un kuras izmantoja savas Direktīvas 2009/103 18. pantā paredzētās tiesības izvirzīt tiešu prasījumu, segt mehānisko transportlīdzekļu remonta izmaksas, kas faktiski nav radušās. Iesniedzējtiesa šīs izmaksas dēvē par “hipotētiskām remonta izmaksām”.
11.
Sestais strīds no iepriekšējiem atšķiras tikai ar to, ka bojājumu izraisīja krītošas garāžas durvis, kuras krītot sasita prasītāja pamatlietā mehānisko transportlīdzekli.
12.
Šie strīdi rodas tāpēc, ka cietušās personas pieprasa finansiālu atlīdzību par viņu transportlīdzekļa bojājumiem, pamatojoties uz augstu remonta izmaksu (rezerves daļu un darbaspēka) aplēsi, nevis uz pierādījumiem par remonta izmaksām, t.i., faktiski radītajām izmaksām. Apdrošināšanas sabiedrības apgalvo, ka šī atlīdzība nedrīkst pārsniegt faktiski nodarīto zaudējumu apmēru, kas aprēķināts saskaņā ar tā dēvēto “diferenciālo” metodi. Tam jāatbilst starpībai starp bojātā transportlīdzekļa vērtību, kāda tam būtu bijusi, ja negadījums nebūtu noticis, un transportlīdzekļa pašreizējo vērtību tā bojātajā vai, kaut vai daļēji, saremontētajā stāvoklī.
13.
Iesniedzējtiesa norāda, ka saskaņā ar valsts tiesībām zaudējumu atlīdzības mērķis ir atjaunot cietušās personas īpašumam tādu vērtību, kāda tam būtu bijusi, ja zaudējumi nebūtu radušies, vienlaikus neļaujot šai personai iedzīvoties.
14.
Tomēr saskaņā ar Polijas judikatūru tiesas piešķir atlīdzību par transportlīdzekļiem nodarītajiem zaudējumiem hipotētisko remonta izmaksu līmenī, kas ievērojami pārsniegtu cietušās personas mantai nodarīto zaudējumu apmēru, kas noteikts, izmantojot diferenciālo metodi. Tas pats attiecas uz bojātā transportlīdzekļa, kuram cietušās personas nekad nākotnē nevarēs veikt remontu, pārdošanu.
15.
Iesniedzējtiesa uzskata, ka šo judikatūru, kas ir kritizējama tajā ziņā, ka tā atsevišķos gadījumos ļauj cietušajai pusei iedzīvoties, varētu pamatot ar Savienības tiesībās paredzēto īpašo ceļu satiksmes negadījumos cietušo aizsardzību. Tādējādi tā uzskata par nepieciešamu noskaidrot to cietušās personas tiesību tvērumu, kas izriet no tiesībām uz tiešu prasījumu, ko tā var izvirzīt pret apdrošināšanas sabiedrību.
16.
Šajā ziņā iesniedzējtiesa norāda, ka ir konflikts starp, no vienas puses, šīm tiesībām uz tiešu prasījumu, kas saistītas ar faktu, ka saskaņā ar Polijas tiesībām cietusī persona var izvirzīt divas atšķirīgas prasības pret nelaimes gadījuma izraisītāju, proti, izvirzīt prasību par zaudējumu atlīdzību un prasību natūrā, lai atjaunotu stāvokli, kāds bija pirms zaudējumu rašanās, un, no otras puses, principu, kas izriet no Polijas saistību tiesībām, atbilstoši kurām civiltiesiskās atbildības apdrošinātāja sniegtais pakalpojums ir “maksājums”, proti, finansiāls izpildījums.
17.
Iesniedzējtiesa tādējādi vēlas noskaidrot, vai Savienības tiesības pieļauj tās valsts tiesību normas, kuru rezultātā cietušajai personai, kas vēlas izvirzīt tiešu prasījumu pret apdrošināšanas sabiedrību, tiek liegts viens no valsts tiesībās paredzētajiem atlīdzinājuma veidiem, kuram būtu atturoša iedarbība.
18.
Šī tiesa vēlas arī noskaidrot, vai, lai garantētu cietušās puses prasību efektivitāti atbilstoši Direktīvas 2009/103 18. pantam, tai ir jāiesniedz prasība pret negadījuma izraisītāja civiltiesiskās atbildības apdrošinātāju, lai saņemtu atlīdzību, kas līdzvērtīga izmaksām, kuras nepieciešamas, lai tā pati veiktu bojātā transportlīdzekļa remontu, bez iespējas no tā atbrīvoties. Tādējādi atlīdzību varētu saistīt ar faktisku remontu.
19.
Pēdējais iesniedzējtiesas jautājums attiecas uz situāciju, kurā bojāto transportlīdzekli vairs nevar saremontēt, piemēram, lai to pārdotu. Tā sliecas uzskatīt, ka atlīdzībai cietušajai personai ir jāatbilst vienīgi starpībai starp cenu, ko tā saņēmusi par bojāto transportlīdzekli, un to cenu, ko tā būtu varējusi saņemt, ja tā būtu pārdevusi nebojātu transportlīdzekli.
20.
Šādos apstākļos Sąd Rejonowy dla m.st. Warszawy w Warszawie (Galvaspilsētas Varšavas rajona tiesa Varšavā) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālos jautājumus:
“1)
Vai [Direktīvas 2009/103] 18. pants saistībā ar tās 3. pantu ir jāinterpretē tādējādi, ka tam ir pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru cietušais, kurš izvirza tiešu prasību atlīdzināt kaitējumu, kas viņas transportlīdzeklim nodarīts saistībā ar mehānisko transportlīdzekļu izmantošanu, pret apdrošināšanas sabiedrību, kura sedz nelaimes gadījuma izraisītāja civiltiesisko atbildību, var saņemt no apdrošināšanas sabiedrības tikai atlīdzību viņa īpašumam nodarītā zaudējuma faktiskajā un aktuālajā apmērā, t.i., starpību starp [transportlīdzekļa vērtību] tādā stāvoklī, kāds bija pirms ceļu satiksmes negadījuma, un [bojāta transportlīdzekļa vērtību], tai pieskaitot faktiski jau radušās attaisnotās transportlīdzekļa remonta izmaksas, kā arī citas faktiski jau radušās attaisnotās izmaksas negadījuma dēļ, ņemot vērā, ka, ja tas pieprasītu novērst zaudējumus tieši atbildīgajai personai, tas pēc savas izvēles atlīdzības vietā varētu pieprasīt no tās atjaunot transportlīdzekli tādā stāvoklī, kādā tas bija pirms kaitējuma (pieprasīt, lai zaudējumu novērstu atbildīgā persona personīgi vai tās apmaksāta remontdarbnīca)?
2)
Ja atbilde uz iepriekšējo jautājumu ir apstiprinoša – vai [Direktīvas 2009/103] 18. pants saistībā ar tās 3. pantu ir jāinterpretē tādējādi, ka tam ir pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru cietušais, kurš izvirza tiešu prasību atlīdzināt kaitējumu, kas viņa transportlīdzeklim nodarīts saistībā ar mehānisko transportlīdzekļu izmantošanu, pret apdrošināšanas sabiedrību, kas sedz nelaimes gadījuma izraisītāja civiltiesisko atbildību, tā vietā, lai saņemtu atlīdzību viņa īpašumam nodarītā zaudējuma faktiskajā un aktuālajā apmērā, t.i., starpību starp transportlīdzekli tādā stāvoklī, kāds bija pirms negadījuma, un bojātu transportlīdzekli, tai pieskaitot faktiski jau radušās attaisnotās izmaksas, kā arī citas faktiski jau radušās attaisnotās izmaksas ceļu satiksmes negadījuma dēļ, var saņemt tikai summu, kura atbilst summai, kas nepieciešama, lai atjaunotu transportlīdzekli tādā stāvoklī, kāds bija pirms zaudējumu rašanās, ņemot vērā, ka, ja viņš pieprasītu novērst zaudējumus tieši no atbildīgās personas, tas pēc savas izvēles atlīdzības vietā varētu pieprasīt no atbildīgas personas atjaunot transportlīdzekli tādā stāvoklī, kāds bija pirms zaudējuma rašanās (nevis tikai dot līdzekļus šim nolūkam)?
3)
Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša un atbilde uz otro jautājumu ir noliedzoša – vai [Direktīvas 2009/103] 18. pants saistībā ar tās 3. pantu ir jāinterpretē tādējādi, ka tam ir pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru apdrošināšanas sabiedrība, kurā mehānisko transportlīdzekļu izmantošanas rezultātā bojātā transportlīdzekļa īpašnieks vērsās ar lūgumu atlīdzināt hipotētiskus izdevumus, kuri tam nav radušies, bet kuri tam rastos, ja tas nolemtu atjaunot transportlīdzekli tādā stāvoklī, kāds bija pirms negadījuma, var:
a)
izmaksāt atlīdzību ar nosacījumu, ka cietušais ir pierādījis, ka tam ir faktisks nodoms remontēt transportlīdzeklī konkrētā veidā pie konkrēta mehāniķa par konkrētu detaļu un pakalpojuma cenu, un izmaksāt remontam paredzētos līdzekļus tieši šim mehāniķim (vai, pakārtoti, remontam nepieciešamo daļu pārdevējam), nosakot, ka šie līdzekļi ir jāatmaksā, ja mērķis, kuram tie tika izmaksāti, netiktu sasniegts, bet ja to nevar, tad:
b)
izmaksāt atlīdzību ar nosacījumu, ka patērētājs ir apņēmies noteiktā termiņā pierādīt, ka tas izmaksātos līdzekļus ir izmantojis transportlīdzekļa remontam, vai atdot tos apdrošināšanas sabiedrībai, bet ja to nevar, tad:
c)
pēc šo līdzekļu izmaksas ar norādi uz izmaksāšanas mērķi (to izmantošanas veidu) un nepieciešama laikposma beigām, kurā cietušais var veikt automobiļa remontu, pieprasīt tam pierādīt, ka šie līdzekļi tika izlietoti remontam, vai atmaksāt šos līdzekļus,
lai novērstu cietušā iedzīvošanos no kaitējuma?
4)
Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša un atbilde uz otro jautājumu ir noliedzoša – vai [Direktīvas 2009/103] 18. pants saistībā ar tās 3. pantu ir jāinterpretē tādējādi, ka tam ir pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru cietušais, kurš vairs nav bojātā automobiļa īpašnieks, jo tas ir pārdevis to un saņēmis naudu, tādēļ tas vairs nevar saremontēt šo transportlīdzekli – tādējādi nevar pieprasīt no apdrošināšanas sabiedrības, kas sedz nelaimes gadījuma izraisītāja civiltiesisko atbildību, atlīdzināt tāda remonta izmaksas, kurš būtu nepieciešams, lai atjaunotu transportlīdzekli tādā stāvoklī, kāds bija pirms zaudējuma rašanās, un viņa prasība ir attiecināta tikai uz pieprasījumu apdrošināšanas sabiedrībai izmaksāt atlīdzību tādā apmērā, kas atbilst faktiskajam un aktuālajam kaitējumam tā īpašumam, proti, starpībai starp transportlīdzekļa vērtību tādā stāvoklī, kāds bija pirms negadījuma, un summu, kas saņemta no transportlīdzekļa pārdošanas, pieskaitot faktiskas, jau radušās, attaisnotās transportlīdzekļa remonta izmaksas, kā arī citas faktiskas, jau radušās, attaisnotas izmaksas negadījuma dēļ?”
21.
Rakstveida apsvērumus iesniedza KP un RD Sp. z o.o., divas prasītājas pamatlietā, SI SA, viena no atbildētājām pamatlietā, Polijas, Čehijas un Vācijas valdības, kā arī Eiropas Komisija.
IV. Juridiskā analīze
A.
Par pieņemamību
22.
Lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pamatā ir iesniedzējtiesas konstatējums, ka “valsts tiesību akti par atlīdzību [..] uzliek apdrošināšanas sabiedrībām pienākumu cietušajām personām izmaksāt tā sauktās hipotētiskās bojātā transportlīdzekļa remonta izmaksas bez jebkādas saistības ar tā veikšanu (nākotnē), tādējādi ļaujot cietušajām personām, kuras nevēlas veikt transportlīdzekļa remontu radušos bojājumu dēļ, palielināt savu īpašumu vērtību par starpību starp bojātā transportlīdzekļa remonta izmaksām un viņu īpašuma vērtības zudumu pēc bojājumiem, uz apdrošināšanas sabiedrību rēķina un turklāt uz visu to transportlīdzekļu īpašnieku rēķina, kuri maksā obligātās apdrošināšanas prēmijas”.
23.
Tādējādi iesniedzējtiesa cenšas rast risinājumu, lai nodrošinātu atlīdzību, kas būtu pēc iespējas tuvāka faktiskajām izmaksām, kuras būtu radušās cietušajām personām. Šī tiesa norāda, ka cietušās personas nevar celt prasību pret apdrošinātāju par transportlīdzekļa remontu natūrā, kā tās to varētu darīt pret zaudējumu nodarītāju.
24.
Šis konstatējums par to, ka Polijas tiesībās ir paredzēti atšķirīgi režīmi šīm divām prasībām, kas ir pieejamas personām, kurām ir tiesības uz transportlīdzeklim nodarīta kaitējuma atlīdzību, lika valsts tiesai noskaidrot Direktīvas 2009/103 18. pantā paredzēto cietušās personas tiesību uz tiešo prasījumu apjomu un apmēru, lai nodrošinātu šī prasījuma efektivitāti. Šādos apstākļos lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir pieņemams.
25.
Proti, saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru, uz kuru atsaucas iesniedzējtiesa, lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu nevar attiekties uz zaudējumu atlīdzības apmēru, ko galvenokārt regulē valsts tiesības (
3
).
26.
Turklāt jāatgādina, ka no LESD 267. panta formulējuma izriet, ka prasītajam prejudiciālajam nolēmumam jābūt iesniedzējtiesai “vajadzīgam”, lai tā varētu sniegt spriedumu lietā, ko tā izskata (
4
).
27.
Šajā gadījumā vienas no sešām lietām, kas jāizskata iesniedzējtiesai, priekšmets ir tāda bojājuma remonta izmaksas, ko transportlīdzeklim nodarīja garāžas durvis.
28.
Direktīvas 2009/103 priekšmets nepārprotami nav nodrošināt civiltiesisko atbildību, ja kaitējuma nodarītājs nav transportlīdzeklis (
5
). Proti, tās mērķis ir ieviest cietušo personu īpašu aizsardzību saistībā ar materiālo kaitējumu vai miesas bojājumiem, kas tiem var rasties mehāniskajam transportlīdzeklim raksturīgo bīstamo īpašību dēļ, kuras piemīt tā konstrukcijai un funkcijai.
29.
Turklāt Direktīvas 2009/103 3. panta pirmajā daļā ir noteikts, ka katra dalībvalsts, ievērojot šīs direktīvas 5. pantu, veic visus vajadzīgos pasākumus, lai civiltiesiskā atbildība saistībā ar tādu transportlīdzekļu lietošanu, kuri parasti tiek novietoti tās teritorijā, būtu apdrošināta.
30.
Protams, jēdzienu “transportlīdzekļu lietošana”, kas ir autonoms Savienības tiesību jēdziens, Tiesa ir interpretējusi saistībā tostarp ar 3. panta pirmās daļas kontekstu (
6
), ņemot vērā to, ka šo transportlīdzekļu izraisīto nelaimes gadījumu upuru aizsardzība ir mērķis, kuru Savienības likumdevējs pastāvīgi ir izvirzījis un stiprinājis (
7
).
31.
Tiesa ir nospriedusi, ka Direktīvas 2009/103 3. panta pirmā daļa ir interpretējama tādējādi, ka tajā ietvertais jēdziens “transportlīdzekļu lietošana” ir attiecināms ne tikai uz ceļu satiksmi, proti, uz braukšanu pa koplietošanas ceļiem, bet ka šajā jēdzienā ietilpst transportlīdzekļa jebkāda veida izmantošana atbilstoši tā parastajai funkcijai (
8
).
32.
Šajā ziņā Tiesa ir precizējusi, ka transportlīdzeklis tiek izmantots atbilstoši tā pārvietošanās līdzekļa funkcijai, ja tas kustas, bet principā arī tā stāvēšanas laikā starp divām pārvietošanās reizēm (
9
).
33.
Tiesa no tā ir secinājusi, ka jēdziens “transportlīdzekļu lietošana”, kas minēts Direktīvas 2009/103 3. panta pirmajā daļā, attiecas uz tādu situāciju, kurā savai pārvietošanās funkcijai atbilstoši izmantojamais transportlīdzeklis, kas bijis novietots dzīvojamās mājas privātā garāžā, ir uzliesmojis, izraisot aizdegšanos šī transportlīdzekļa elektrosistēmā (
10
). Tāpat ir arī tad, kad nelaimes gadījumu izraisa eļļas noplūde, ko izraisa attiecīgā novietotā transportlīdzekļa mehāniskais stāvoklis (
11
).
34.
Tāpēc no jēdziena “transportlīdzekļu lietošana” Direktīvas 2009/103 3. panta pirmās daļas izpratnē ir skaidri izslēgtas situācijas, kurās nelaimes gadījuma cēlonis nav transportlīdzekļa stāvoklis vai tehniski bojājumi.
35.
Turklāt Tiesa ir nospriedusi, ka, lai transportlīdzekli izslēgtu no apdrošināšanas pienākuma, kas paredzēts šajā tiesību normā, tvēruma, nepieciešams, lai tas būtu oficiāli izņemts no aprites, atbilstoši piemērojamajam valsts tiesiskajam regulējumam (
12
).
36.
Nav šaubu, ka Direktīvas 2009/103 piemērošanas joma, kā to interpretējusi Tiesa, ir tikai pienākums apdrošināt civiltiesisko atbildību pret kaitējumiem, ko var izraisīt transportlīdzeklis.
37.
Šaubas par šo interpretāciju nevar radīt iesniedzējtiesas arguments, ka pēc būtības tai ir jānodrošina vienlīdzīga attieksme attiecībā uz civiltiesiskās atbildības apdrošināšanu, kas pamatotu vēršanos Tiesā par strīdu saistībā ar zaudējumu atlīdzību par transportlīdzeklim ar garāžas vārtiem nodarītajiem bojājumiem.
38.
Tāpēc iesaku Tiesai uzskatīt, ka šajā punktā lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu nav pieņemams.
39.
Attiecībā uz uzdoto jautājumu pieņemamību man nešķiet pamatoti uzskatīt, kā apgalvo Polijas valdība, ka pirmie divi jautājumi, no kuriem ir atkarīgi pārējie divi jautājumi, ir hipotētiski. Šī valdība apgalvo, ka prasītāji pamatlietās prasa tikai finansiālas atlīdzības samaksu. Iesniedzējtiesa tieši vaicā par šo ceļu satiksmes negadījumos nodarīto zaudējumu atlīdzināšanas veidu ierobežošanu. Ja Savienības tiesībās tas nav paredzēts, iesniedzējtiesa uzskata, ka ir pamatoti noraidīt prasījumus, kas iesniegti, pamatojoties uz izmaksu novērtējumu.
40.
Šādos apstākļos ierosinu Tiesai izskatīt visus prejudiciālos jautājumus kopumā, uzskatot, ka iesniedzējtiesa būtībā prasa, vai Direktīvas 2009/103 18. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tam ir pretrunā valsts tiesiskais regulējums, kas paredz tikai naudas atlīdzības izmaksu cietušajām personām, ja tās izmanto savas tiesības celt tiešu prasību pret apdrošināšanas sabiedrību, kas sedz transportlīdzekļa izraisītā negadījumā vainīgās personas civiltiesisko atbildību, ar iespēju nepierādīt faktiskās remonta izmaksas bojājuma citam transportlīdzeklim gadījumā.
B.
Par lietas būtību
41.
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu liek Tiesai definēt Direktīvas 2009/103 18. pantā paredzētā tiešā prasījuma priekšmetu.
42.
Konkrēti – iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai šīs tiešās prasības mērķis ir piespriest apdrošinātājam (nevis par kaitējumu atbildīgajai personai) izmaksāt cietušajai personai kā zaudējumu atlīdzību summu, kuru ir parādā persona, kura ir atbildīga par šo kaitējumu, vai arī tās mērķis ir piespriest apdrošinātājam izmaksāt apdrošināšanas līgumā paredzēto atlīdzību tieši cietušajai personai.
43.
Pirmkārt, manuprāt, jāatgādina, ka cietušās personas tiesības izvirzīt tiešu prasījumu ir ieviestas ar Direktīvu 2000/26/EK (
13
), kas ir viena no četrām ar Direktīvu 2009/103 (
14
) kodificētajām direktīvām.
44.
Šīs tiesības iekļāvās šādā kontekstā, kuru Tiesa ir vairākkārt atgādinājusi:
–
dalībvalstīm ir noteikts pienākums iekšējā tiesību sistēmā ieviest vispārēju pienākumu apdrošināt transportlīdzekļus, un
–
katrai dalībvalstij jānodrošina, lai, ievērojot Direktīvā 2009/103 paredzētās atkāpes, uz ikvienu transportlīdzekli, kas parasti tiek novietots tās teritorijā, attiektos ar apdrošināšanas sabiedrību noslēgts līgums, lai Savienības tiesībās paredzētajā apjomā nodrošinātu civiltiesisko atbildību saistībā ar minēto transportlīdzekli (
15
).
45.
Tieši saistībā ar aizvien pieaugošo ceļu satiksmes negadījumos cietušo personu aizsardzību Direktīvā 2000/26 ir paredzētas tiesības izvirzīt tiešu prasījumu par labu šādām personām pret atbildīgās personas apdrošināšanas sabiedrību vai tās pārstāvi cietušās personas dzīvesvietas valstī (
16
). Mērķis bija uzlabot negadījumā, kas noticis citā valstī, kur nav cietušās personas dzīvesvieta, cietušo personu tiesības (
17
) un saskaņot dalībvalstu tiesības, no kurām dažās nav zināmas tiesības izvirzīt tiešu prasījumu pret atbildīgās personas apdrošinātāju (
18
).
46.
Direktīvā 2005/14/EK (
19
) tiesības izvirzīt tiešu prasījumu ir paplašinātas, attiecinot uz visiem mehānisko transportlīdzekļu negadījumos cietušajiem, lai veicinātu efektīvu un ātru prasījumu nokārtošanu un lai pēc iespējas izvairītos no dārgiem juridiskiem procesiem (
20
).
47.
Šis mērķis no jauna tika norādīts Direktīvā 2009/103, kurā ir atgādināts, ka ceļu satiksmes negadījumā cietušajām personām būtu jāgarantē līdzvērtīga attieksme neatkarīgi no tā, kurā vietā Savienībā negadījumi notikuši (
21
). Šīs direktīvas 30. apsvērumā ir pārņemta tieša prasījuma pret to apdrošināšanas sabiedrību definīcija, kas sedz tās personas civiltiesisko atbildību, kura ir atbildīga par nelaimes gadījumu, kurā iesaistīts Direktīvas 2005/14 21. apsvērumā minētais mehāniskais transportlīdzeklis.
48.
Tādējādi, otrkārt, jāuzsver, ka šīs tiesības šī apsvēruma redakcijā definētas kā “tiesības atsaukties uz apdrošināšanas līgumu un izvirzīt tiešu prasījumu pret apdrošināšanas sabiedrību”.
49.
Tāpēc, ja obligātās apdrošināšanas segumu īsteno tieši cietusī persona, kas izmanto tiesības, kuras tai piešķirtas saskaņā ar Direktīvas 2009/103 18. pantu, apdrošināšanas sabiedrība garantē tās personas civiltiesiskās atbildības apdrošināšanu ar to noslēgtā līguma robežās (
22
). Šā iemesla dēļ civiltiesiskās atbildības finansiālās sekas tiek segtas arī tad, ja apdrošinātais personīgi segtu remonta izmaksas, kā arī izmaksas miesas bojājumu gadījumā (
23
).
50.
Tā kā cietušās personas tiesības izriet tikai no apdrošināšanas līguma (
24
) vai, citiem vārdiem, tās ir veidotas, par pamatu ņemot apdrošinātās personas līgumu, to vienīgās sekas var būt tikai cietušajai personai piešķirtā atlīdzība, proti, tā atlīdzība, kuru apdrošinātajai personai būtu tiesības pieprasīt no apdrošināšanas sabiedrības, ja šī persona pati būtu apmierinājusi cietušās personas prasījumus tā līguma robežās, kas abas saista. Šis rezultāts, kā uzsver Vācijas valdība, atbilst apdrošināšanas sabiedrību darbībai.
51.
Vairāki citi elementi apstiprina šādu interpretāciju. Pirmkārt, cietušās personas tiesības izvirzīt tiešu prasījumu atbilst mērķim ātri izmaksāt atlīdzības un atbilst transportlīdzekļu apdrošināšanai, kuras īpašo nozīmi Eiropas pilsoņiem, kuri pārvietojas Savienībā, kā arī apdrošināšanas sabiedrībām ir uzsvēris likumdevējs (
25
). Šo jautājuma aspektu pārrobežu situācijās, manuprāt, pamatoti ir uzsvērusi Komisija, kā arī Vācijas valdība un tas ir par to, lai netiktu uzspiesta atlīdzība natūrā.
52.
Otrkārt, finansiālas atlīdzības princips izriet no Direktīvas 2009/103 22. panta “Kompensācijas [Atlīdzības] prasība”, kurā definēti tās apdrošināšanas sabiedrības pienākumi, kam cietusī persona ir iesniegusi atlīdzības prasību. Šo principu var izsecināt arī no tā, ka Savienības likumdevējs ir noteicis minimālo apdrošināšanas summu (
26
), kas ir cietušo personu aizsardzības galvenā garantija (
27
).
53.
Treškārt, apdrošināšanas sabiedrībām ir jāizmaksā atlīdzība cietušajai personai, lai nodrošinātu kaitējuma atlīdzības tiesību efektivitāti, kā arī lai šo personu citstarp aizsargātu pret personas, kura ir atbildīga par kaitējumu, maksātnespējas risku (
28
).
54.
Ceturtkārt, apdrošināšanas sabiedrības, pret kuru cietusī persona izmantos savas tiesības celt tiešu prasību tiesā, saistību analīzei būtu jāatbilst Savienības tiesību aktu noteikumiem par tiesu jurisdikciju (
29
) un tiesību aktiem, kas piemērojami (
30
) pārrobežu situācijā, kā arī subrogācijas prasības režīmam, ko var izmantot apdrošinātājs (
31
).
55.
Šajā kontekstā man nešķiet pieņemami Direktīvas 2009/103 18. pantu interpretēt tādējādi, ka atlīdzinājumu natūrā, ko cietusī persona saskaņā ar valsts tiesībām varētu saņemt no negadījuma izraisītāja, varētu pieprasīt no apdrošinātāja. Runa ir tieši par to, lai netiktu jauktas tiešās attiecības starp cietušo un apdrošinātāju ar attiecībām starp cietušo personu un atbildīgo personu.
56.
Tāpēc uzskatu, ka 18. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tam nav pretrunā valsts tiesiskais regulējums, kas paredz tikai naudas atlīdzības izmaksu cietušajām personām, ja tās izmanto savas tiesības izvirzīt tiešu prasījumu pret apdrošināšanas sabiedrību, kas sedz atbildīgās personas civiltiesisko atbildību par transportlīdzekļa izraisītu negadījumu, neatkarīgi no tā, kāda veida zaudējumi ir atlīdzināmi.
57.
Turklāt ir jāpievieno citi apsvērumi, lai pilnībā atbildētu uz iesniedzējtiesas jautājumiem, kura vēlas, lai atlīdzība, kas izmaksāta cietušajai personai, kura ir izmantojusi savas tiesības uz tiešu prasījumu, pēc iespējas vairāk atbilstu faktiskajām izmaksām (
32
).
58.
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru zaudējumu atlīdzības apmēru būtībā reglamentē valsts tiesības (
33
).
59.
Tādējādi kompetentajām iestādēm valsts tiesībās ir jāgarantē cietušās personas tiesību izvirzīt tiešu prasījumu efektivitāte.
60.
Šajā ziņā KP un SI rakstveida apsvērumos aprakstītā sistēma, saskaņā ar ko apdrošināšanas sabiedrības var ieviest trešo personu maksājumu sistēmu transportlīdzekļu remontdarbnīcām, kurām tiek izmaksāta tā atlīdzība, kas pienākas cietušajai personai (
34
), manuprāt, atbilst cietušās puses aizsardzības prasībai, kura izriet no Direktīvas 2009/103, ja šī sistēma tiek īstenota saskaņā ar cietušās puses izvēli.
61.
Tādējādi, manuprāt, ir veltīgi, interpretējot Direktīvas 2009/103 18. panta piemērošanas jomu, censties rast jebkādu risinājumu iesniedzējtiesas norādītajām procesa organizācijas problēmām (
35
), papildus netaisnībai, uz kuru tā atsaucas tādēļ, ka cietušais ir iedzīvojies (
36
).
62.
Tomēr valsts tiesību akti nedrīkst atņemt lietderīgo iedarbību cietušās personas tiesībām uz tiešu prasījumu saskaņā ar Direktīvas 2009/103 18. pantu (
37
). Tas, manuprāt, būtu gadījums, ja atlīdzība cietušajai personai, kura izmanto savas tiesības izvirzīt tiešu prasījumu, vai nu nav iespējama, vai ir ierobežota bojātā transportlīdzekļa nenotikuša remonta vai tā pārdošanas dēļ, vai arī pienākuma dēļ, kādu tai nosaka apdrošināšanas sabiedrība – prasīt transportlīdzekļa remontu no apdrošinātās personas.
V. Secinājumi
63.
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, iesaku Tiesai uz Sąd Rejonowy dla m.st. Warszawy w Warszawie (Galvaspilsētas Varšavas rajona tiesa Varšavā, Polija) prejudiciālajiem jautājumiem atbildēt šādi:
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2009/103/EK (2009. gada 16. septembris) par civiltiesiskās atbildības apdrošināšanu saistībā ar mehānisko transportlīdzekļu izmantošanu un kontroli saistībā ar pienākumu apdrošināt šādu atbildību 18. pants
ir jāinterpretē tādējādi, ka
–
tam nav pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, kurā paredzēta tikai atlīdzība naudā cietušajām personām, ja tās izmanto savas tiesības izvirzīt tiešu prasījumu pret apdrošināšanas sabiedrību, kas sedz atbildīgās personas civiltiesisko atbildību par transportlīdzekļa izraisītu negadījumu, neatkarīgi no tā, kāda veida zaudējumi ir atlīdzināmi;
–
tiktu kaitēts cietušās personas tiesību izvirzīt tiešu prasījumu lietderīgajai iedarbībai, ja tā būtu jāierobežo vai jāizslēdz tāpēc, ka bojātais transportlīdzeklis faktiski nav ticis saremontēts.
(
1
)	Oriģinālvaloda – franču.
(
2
)	OV 2009, L 263, 11. lpp.
(
3
)	Skat. spriedumu, 2021. gada 10. jūnijs, Van Ameyde España (C‑923/19, EU:C:2021:475, 36. un 38. punkts un tajos minētā judikatūra).
(
4
)	Tādējādi starp strīdu un Savienības tiesību noteikumiem, kuru interpretācija tiek pieprasīta, jābūt tādai saiknei, lai šī interpretācija būtu objektīvi vajadzīga tam lēmumam, kas jāpieņem iesniedzējtiesai. Skat. rīkojumu, 2020. gada 10. decembris, OO (Tiesu darbības apturēšana) (C‑220/20, nav publicēts, EU:C:2020:1022, 26. punkts).
(
5
)	Šajā ziņā skat. spriedumu, 2019. gada 20. jūnijs, Línea Directa Aseguradora (C‑100/18, turpmāk tekstā – “spriedums Línea Directa Aseguradora, EU:C:2019:517, 45. punkts).
(
6
)	Skat. spriedumu Línea Directa Aseguradora (32. punkts).
(
7
)	Skat. spriedumu, 2021. gada 20. maijs, K.S. (Bojāta transportlīdzekļa vilkšanas izdevumi) (C‑707/19, EU:C:2021:405, 27. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
8
)	Skat. spriedumu Línea Directa Aseguradora (35. un 36. punkts). Skat. arī Direktīvas 2009/103 1. panta 1.a) punktu, kas pievienots ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2021. gada 24. novembra Direktīvu (ES) 2021/2118, ar ko grozīta Direktīva 2009/103 (OV 2021, L 430, 1. lpp.). Saskaņā ar tās 2. pantu šī direktīva ir jātransponē vēlākais 2023. gada 23. decembrī.
(
9
)	Skat. spriedumu Línea Directa Aseguradora (42. punkts).
(
10
)	Skat. spriedumu Línea Directa Aseguradora (48. punkts).
(
11
)	Skat. rīkojumu, 2019. gada 11. decembris, Bueno Ruiz un Zurich Insurance (C‑431/18, nav publicēts, EU:C:2019:1082, 42.–45. punkts).
(
12
)	Skat. spriedumu, 2021. gada 29. aprīlis, Ubezpieczeniowy Fundusz Gwarancyjny (C‑383/19, EU:C:2021:337, 58. punkts).
(
13
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (2000. gada 16. maijs) par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz transportlīdzekļu lietošanas civiltiesiskās atbildības apdrošināšanu, ar kuru tiek grozītas Padomes Direktīvas 73/239/EEK un 88/357/EEK (Ceturtā direktīva par mehānisko transportlīdzekļu apdrošināšanu) (OV 2000, L 181, 65. lpp.).
(
14
)	Skat. šīs direktīvas 1. apsvērumu. Judikatūra attiecībā uz šīm iepriekšējām direktīvām tātad ir attiecināma uz Direktīvas 2009/103 atbilstošo tiesību normu interpretāciju. Skat. it īpaši spriedumu, 2021. gada 29. aprīlis, Ubezpieczeniowy Fundusz Gwarancyjny (C‑383/19, EU:C:2021:337, 35. punkts).
(
15
)	Skat. spriedumu, 2021. gada 10. jūnijs, Van Ameyde España (C‑923/19, EU:C:2021:475, 25. un 26. punkts un tajos minētā judikatūra).
(
16
)	Par šīs direktīvas vēsturi saistībā ar likumdošanu skat. Eiropas Parlamenta ziņojumu par kopīgu Eiropas Parlamenta un Padomes direktīvas projektu, ko apstiprinājusi Samierināšanas komiteja, par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu saistībā ar civiltiesiskās atbildības apdrošināšanu saistībā ar mehānisko transportlīdzekļu lietošanu un ar kuru groza direktīvas 73/239/EEK un 88/357/EEK (Ceturtā direktīva par transportlīdzekļu apdrošināšanu; C5-0155/2000 –1997/0264(COD); galīgā redakcija, A5-0130/2000), kas pieejama šādā interneta adresē: https://www.europarl.europa.eu/doceo/document/A-5-2000-0130_FR.pdf, 6. lpp. Skat. arī Pailler, P., Manuel de droit européen des assurances, 2. izdevums, Bruylant, Brisele, 2022, it īpaši 263. punktu 273. lpp.
(
17
)	Skat. Direktīvas 2000/26 8.–14. apsvērumu.
(
18
)	Šajā ziņā skat. Konvencijas par likumu, kas piemērojams ceļu satiksmes negadījumu jomā, kas noslēgta Hāgā 1971. gada 4. maijā, 9. pantu. Skat. arī Eric W. Essén skaidrojošo ziņojumu, kas pieejams šādā interneta adresē: https://assets.hcch.net/docs/cef13270–0800–4ac5-b583-b8e4aa076a1c.pdf, it īpaši 214. lpp.
(
19
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (2005. gada 11. maijs), ar ko groza Padomes Direktīvas 72/166/EEK, 84/5/EEK, 88/357/EEK un 90/232/EEK un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2000/26/EK (OV 2005, L 149, 14. lpp.). Ar to Direktīva 2000/26 tika papildināta ar 16.a apsvērumu, kurā attiecībā uz cietušās puses tiesībām celt prasību pret apdrošinātāju savas dzīvesvietas tiesā Savienības likumdevējs atsaucās uz 9. panta 1. punkta b) apakšpunktu un 11. panta 2. punktu Padomes 2000. gada 22. decembra Regulā (EK) Nr. 44/2001 par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās (OV 2001, L 12, 1. lpp.). Šajā ziņā skat., spriedumu, 2007. gada 13. decembris, FBTO Schadeverzekeringen (C‑463/06, EU:C:2007:792, 29. punkts).
(
20
)	Skat. šīs direktīvas 21. apsvērumu.
(
21
)	Skat. šīs direktīvas 20. apsvērumu, kā arī spriedumu, 2021. gada 20. maijs, K.S. (Negadījumā cietušā transportlīdzekļa vilkšanas izdevumi) (C‑707/19, EU:C:2021:405, 27. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
22
)	Jāatzīmē, ka šim pienākumam ir sekas neatkarīgi no apdrošināšanas līguma spēkā neesamības, kas izriet no apdrošināšanas ņēmēja nepatiesām sākotnējām deklarācijām. Šajā ziņā skat. spriedumu, 2017. gada 20. jūlijs, Fidelidade‑Companhia de Seguros (C‑287/16, EU:C:2017:575, 27. punkts).
(
23
)	Skat. Direktīvas 2009/103 3. panta pēdējo daļu, kā to interpretējusi Tiesa. Skat. spriedumu, 2014. gada 23. janvāris, Petillo (C‑371/12, EU:C:2014:26, 33.–35. punkts un tajos minētā judikatūra). Saistībā ar Polijas likumu skat. spriedumu, 2021. gada 21. decembris, Skarb Państwa (Transportlīdzekļu apdrošināšanas segums) (C‑428/20, EU:C:2021:1043, 16. punkts)
(
24
)	Skat. spriedumu, 2016. gada 21. janvāris, ERGO Insurance un Gjensidige Baltic (C‑359/14 un C‑475/14, EU:C:2016:40, 54. un 58. punkts).
(
25
)	Skat. Direktīvas 2009/103 2. apsvērumu.
(
26
)	Skat. Direktīvas 2009/103 9. pantu un spriedumu, 2021. gada 10. jūnijs, Van Ameyde España (C‑923/19, EU:C:2021:475, 41. punkts).
(
27
)	Skat. Direktīvas 2009/103 12. apsvērumu un it īpaši spriedumu, 2016. gada 21. janvāris, ERGO Insurance un Gjensidige Baltic (C‑359/14 un C‑475/14, EU:C:2016:40, 39. punkts).
(
28
)	Turklāt, ja nav izpildīts pienākums apdrošināt negadījumā iesaistīto transportlīdzekli, skat. spriedumu, 2021. gada 29. aprīlis, Ubezpieczeniowy Fundusz Gwarancyjny (C‑383/19, EU:C:2021:337, 56. punkts), lai atgādinātu satiksmes negadījumos cietušo aizsardzības mērķi, kas ir nepieciešams Direktīvas 2009/103 noteikumu interpretācijas gadījumā.
(
29
)	Skat. spriedumu, 2007. gada 13. decembris, FBTO Schadeverzekeringen (C‑463/06, EU:C:2007:792, 29. punkts), un – attiecībā uz Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (ES) Nr. 1215/2012 (2012. gada 12. decembris) par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās (OV 2012, L 351, 1. lpp.) – spriedumu, 2022. gada 30. jūnijs, Allianz Elementar Versicherung (C‑652/20, EU:C:2022:514, 30., 32., 45., 49., 50., 53. un 54. punkts un tajos minētā judikatūra).
(
30
)	Nedz no Direktīvas 2009/103 teksta, nedz tās mērķiem neizriet, ka tā būtu paredzēta kolīziju normu noteikšanai, kā to Tiesa atgādinājusi spriedumā, 2016. gada 21. janvāris, ERGO Insurance un Gjensidige Baltic (C‑359/14 un C‑475/14, EU:C:2016:40, 40. punkts). Skat. arī šī sprieduma 47.–54. punktu par Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas Nr. 593/2008 (2008. gada 17. jūnijs) par tiesību aktiem, kas piemērojami līgumsaistībām (Roma I) (OV 2008, L 177, 6. lpp.), un Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (2007. gada 11. jūlijs) (EK) Nr. 864/2007 par tiesību aktiem, kas piemērojami ārpuslīgumiskām saistībām (Roma II) (OV 2007, L 199, 40. lpp.), piemērošanas nosacījumiem. Turklāt par pienākumu saskaņā ar Hāgas 1971. gada 4. maija konvencijas par ceļu satiksmes negadījumiem piemērojamo likumu skat. it īpaši spriedumu, 2013. gada 24. oktobris, Haasová (C‑22/12, EU:C:2013:692, 36. punkts), kā arī ģenerāladvokāta N. Vāla [N. Wahl] apsvērumus viņa secinājumos lietā Lazar (C‑350/14, EU:C:2015:586, 36. punkts) par šajā sakarībā sastopamajām grūtībām.
(
31
)	Ilustratīvā nolūkā skat. spriedumu, 2016. gada 21. janvāris, ERGO Insurance un Gjensidige Baltic (C‑359/14 un C‑475/14, EU:C:2016:40, 56. punkts).
(
32
)	Skat. šo secinājumu 18. un 19. punktu, kā arī 22. un 23. punktu.
(
33
)	Skat. šo secinājumu 25. punktu. Ilustratīvā nolūkā skat. arī spriedumu, 2014. gada 23. janvāris, Petillo (C‑371/12, EU:C:2014:26, 43. punkts).
(
34
)	Ilustratīvā nolūkā skat. spriedumu, 2021. gada 21. oktobris, T. B. un D. (Kompetence apdrošināšanas jomā) (C‑393/20, nav publicēts, EU:C:2021:871, 17. un 18. punkts).
(
35
)	Iesniedzējtiesa norādīja, ka Polijas judikatūra, kas minēta šo secinājumu 14. punktā, izraisa to, ka apdrošinātāji sistemātiski atturas brīvprātīgi atbilstoši tai maksāt atlīdzības, lai pārliecinātu tiesas mainīt judikatūras līniju, gan maksājot “atlīdzību par hipotētiskām izmaksām”, taču šīs izmaksas aprēķinot patvaļīgi, pieļaujot, ka šajā gadījumā pietiek ar to, ka cenas aprēķinam tiek izmantoti sliktākas kvalitātes aizstājēji, dažādi atskaitījumi un samazinājumi, “amortizācija” u.c., tāpēc lielākā daļa lietu nonāk tiesās, kas palielina darba slodzi.
(
36
)	Skat. šo secinājumu 15. punktu.
(
37
)	Tiesa ir arī nospriedusi, ka valsts tiesību normu, ar kurām regulē to zaudējumu atlīdzību, kuri radušies no transportlīdzekļu izmantošanas, sekas nevar būt tādas, ka tiek izslēgtas ex officio vai nesamērīgi ierobežotas cietušās personas tiesības saņemt atlīdzību no personas, kura ir atbildīga par šiem kaitējumiem, civiltiesiskās obligātās apdrošināšanas. Šo principu atgādināšanai skat. šādus spriedumus: 2012. gada 23. oktobris, Marques Almeida (C‑300/10, EU:C:2012:656, 31. un 32. punkts); 2014. gada 23. janvāris, Petillo (C‑371/12, EU:C:2014:26, 41. punkts, kā arī piemērošanai šajā konkrētajā gadījumā 44. un 45. punkts), un 2021. gada 10. jūnijs, Van Ameyde España (C‑923/19, EU:C:2021:475, 44. punkts).