Pagaidu versija
TIESAS SPRIEDUMS (pirmā palāta)
2026. gada 30. aprīlī (*)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Patērētāju tiesību aizsardzība – Uzņēmēju negodīga komercprakse attiecībā pret patērētājiem – Direktīva 2005/29/EK – Piemērošanas joma – Saistība starp šīs direktīvas normām un citiem Savienības noteikumiem, kas reglamentē konkrētus negodīgas komercprakses aspektus – 3. panta 4. punkts – Negodīga prakse pārtikas produktu informācijas jomā – Regula (ES) Nr. 1169/2011 – Pretrunas pastāvēšana – Aizsardzības režīmu savstarpēji papildinošais raksturs
Lietā C‑301/25
par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Consiglio di Stato (Valsts padome, Itālija) iesniegusi ar 2025. gada 22. aprīļa lēmumu un kas Tiesā reģistrēts 2025. gada 24. aprīlī, tiesvedībā
Lidl Italia Srl
pret
Autorità Garante della Concorrenza e del Mercato (AGCM),
piedaloties:
Wiise Srl,
Associazione per la Difesa e l’Orientamento dei Consumatori (ADOC Aps),
TIESA (pirmā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs F. Biltšens [F. Biltgen], tiesneši I. Ziemele, A. Kumins [A. Kumin], S. Žervazonī [S. Gervasoni] un M. Bošņaks [M. Bošnjak] (referents),
ģenerāladvokāts: M. Špunars [M. Szpunar],
sekretārs: A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
ņemot vērā rakstveida procesu,
ņemot vērā apsvērumus, ko snieguši:
–        Lidl Italia Srl vārdā – F. Capelli, U. Corea un M. Valcada, avvocati,
–        Itālijas valdības vārdā – S. Fiorentino, pārstāvis, kuram palīdz I. Fresu un E. Manzo, avvocati dello Stato,
–        Polijas valdības vārdā – B. Majczyna un D. Lutostańska, pārstāvji,
–        Eiropas Komisijas vārdā – P. Kienapfel, D. Recchia un B. Rous Demiri, pārstāvji,
ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt:
–        Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) Nr. 1169/2011 (2011. gada 25. oktobris) par pārtikas produktu informācijas sniegšanu patērētājiem un par grozījumiem Eiropas Parlamenta un Padomes Regulās (EK) Nr. 1924/2006 un (EK) Nr. 1925/2006, un par Komisijas Direktīvas 87/250/EEK, Padomes Direktīvas 90/496/EEK, Komisijas Direktīvas 1999/10/EK, Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2000/13/EK, Komisijas Direktīvu 2002/67/EK un 2008/5/EK un Komisijas Regulas (EK) Nr. 608/2004 atcelšanu (OV 2011, L 304, 18. lpp.), kā arī
–        Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2005/29/EK (2005. gada 11. maijs), kas attiecas uz uzņēmēju negodīgu komercpraksi iekšējā tirgū attiecībā pret patērētājiem un ar ko groza Padomes Direktīvu 84/450/EEK un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 97/7/EK, 98/27/EK un 2002/65/EK un Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (EK) Nr. 2006/2004 (“Negodīgas komercprakses direktīva”) (OV 2005, L 149, 22. lpp.), 6. pantu un turpmākos pantus, kā arī 13. pantu.
2        Šis lūgums iesniegts saistībā ar tiesvedību starp Lidl Italia Srl un Autorità Garante della Concorrenza e del Mercato (AGCM) (Konkurences un tirgus uzraudzības iestāde (AGCM), Itālija) par administratīvo naudas sodu, ko pēdējā minētā uzlikusi Lidl Italia
saistībā ar negodīgu komercpraksi cieto kviešu makaronu tirdzniecībā.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Direktīva 2005/29
3        Direktīvas 2005/29 7., 8., 11., 13. un 14. apsvērums formulēts šādi:
“(7)      Šī direktīva attiecas uz komercpraksi, kas ir tieši saistīta ar to, kā ietekmēt patērētāju lēmumus veikt ar produktiem saistītus darījumus. [..]
(8)      Ar šo direktīvu patērētāju ekonomiskās intereses ir tieši aizsargātas no negodīgas uzņēmēju komercprakses pret patērētājiem. Tādējādi tā arī netieši sargā likumīgus uzņēmumus no konkurentiem, kas neievēro šajā direktīvā paredzētos spēles noteikumus, un tādēļ garantē godīgu konkurenci jomā, ko koordinē ar šo direktīvu. [..]
[..]
(11)      Augstais konverģences līmenis, kas ir sasniegts, tuvinot valstu noteikumus ar šīs direktīvas starpniecību, rada vispārēju augsta līmeņa patērētāju tiesību aizsardzību. Ar šo direktīvu nosaka vienotu vispārēju aizliegumu tādai negodīgai komercpraksei, kas kropļo patērētāju saimniecisko rīcību. [..]
[..]
(13)      Lai sasniegtu Kopienas mērķus, likvidējot šķēršļus iekšējā tirgus darbībai, dalībvalstīs spēkā esošās atšķirīgās vispārējās klauzulas un tiesību principi jāaizstāj ar jaunām klauzulām un principiem. Tādēļ ar šo direktīvu nosaka vienotu kopēju, vispārēju aizliegumu, kas attiecas uz negodīgu komercpraksi, kas kropļo patērētāju saimniecisko rīcību. Lai stiprinātu patērētāju uzticību, vispārējais aizliegums būtu vienādi jāattiecina uz negodīgu komercpraksi, ko veic vai nu ārpus jebkādām tirgotāju un patērētāju līgumsaistībām, vai pēc līguma noslēgšanas un tā izpildes laikā. Vispārēju aizliegumu īsteno, izstrādājot noteikumus par diviem vispierastākajiem komercprakses paveidiem, proti, maldinošu komercpraksi un agresīvu komercpraksi.
(14)      Vēlams, lai maldinoša komercprakse ietvertu tādu praksi, arī maldinošu reklāmu, kas, maldinot patērētājus, viņiem liedz iespēju izdarīt pamatotu un tādējādi arī efektīvu izvēli. [..]”
4        Šīs direktīvas 1. pantā “Mērķis” norādīts:
“Šīs direktīvas mērķis ir dot ieguldījumu iekšējā tirgus pareizā darbībā un sasniegt augsta līmeņa patērētāju tiesību aizsardzību, tuvinot dalībvalstu normatīvos un administratīvos aktus, kas attiecas uz negodīgu komercpraksi, kura rada kaitējumu patērētāju ekonomiskajām interesēm.”
5        Minētās direktīvas 2. pantā “Definīcijas” paredzēts:
“Šajā direktīvā:
[..]
d)      “uzņēmēja komercprakse attiecībā pret patērētājiem” (turpmāk – arī “komercprakse”) ir jebkura tirgotāja veikta darbība, noklusējums, uzvedība vai apgalvojums, komerciāls paziņojums, tostarp reklāma un tirgdarbība, kas ir tieši saistīta ar produkta popularizēšanu, pārdošanu vai piegādi patērētājiem;
[..].”
6        Šīs pašas direktīvas 3. panta “Piemērošanas joma” 1., 3. un
4. punktā noteikts:
“1.      Šī direktīva attiecas uz uzņēmēju negodīgu komercpraksi attiecībā pret patērētājiem, kā izklāstīts 5. pantā, pirms komercdarījuma, kas attiecas uz kādu produktu, pēc tā un tā laikā.
[..]
3.      Šī direktīva neskar [Savienības] vai valsts noteikumus par produktu veselīguma un drošības aspektiem.
4.      Ja šī direktīva un citi [Savienības] noteikumi, kas reglamentē konkrētus negodīgas komercprakses aspektus, nonāk pretrunā, priekšroku dod minētajiem citiem [Savienības] noteikumiem, un tos piemēro attiecībā uz šiem konkrētiem aspektiem.”
7        Direktīvas 2005/29 5. pantā “Negodīgas komercprakses aizliegums” noteikts:
“1.      Negodīga komercprakse ir aizliegta.
[..]
4.      Jo īpaši komercprakse ir negodīga, ja:
a)      tā maldina, kā izklāstīts 6. un
7. pantā,
[..].”
8        Šīs direktīvas 6. pantā “Maldinošas darbības” paredzēts:
“1.      Komercpraksi uzskata par maldinošu, ja tajā sniedz nepareizu informāciju un tādēļ tā ir nepatiesa vai ja tā jebkādā veidā, tostarp vispārējā sniegumā, maldina vai var maldināt vidusmēra patērētāju, pat ja informācija ir faktiski pareiza, attiecībā uz vienu vai vairākiem šeit turpmāk uzskaitītajiem elementiem un jebkādā gadījumā liek vai var likt patērētājam pieņemt lēmumu veikt darījumu, kādu viņš citādi nebūtu pieņēmis:
[..]
b)      produkta galvenās īpašības, piemēram, tā [..] sastāvs, [..] ģeogrāfiskā un komerciālā izcelsme [..];
[..].”
9        Minētās direktīvas 13. pantā “Sankcijas” norādīts:
“Dalībvalstis paredz noteikumus par sankcijām, ko piemēro par to valsts noteikumu pārkāpumiem, kuri pieņemti saskaņā ar šo direktīvu, un veic visus vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu to piemērošanu. Paredzētās sankcijas ir iedarbīgas, samērīgas un atturošas.”
Regula Nr. 1169/2011
10      Regulas Nr. 1169/2011 5. un 20. apsvērums formulēts šādi:
“(5)      [..] Direktīva [2005/29] ietver noteiktus aspektus attiecībā uz informācijas sniegšanu patērētājiem, lai nepieļautu maldinošu praksi vai informācijas noklusēšanu. Negodīgas komercprakses vispārīgie principi būtu jāpapildina ar īpašiem noteikumiem attiecībā uz pārtikas produktu informācijas sniegšanu patērētājiem.
[..]
(20)      Tiesību aktos par pārtikas produktu informāciju būtu jāaizliedz tādas informācijas sniegšana, kas var maldināt patērētāju, jo īpaši attiecībā uz pārtikas raksturīgajām pazīmēm, iedarbību un īpašībām, vai piedēvēt pārtikai ārstnieciskas īpašības. Lai noteikumi būtu efektīvi, minētajam aizliegumam būtu jāattiecas arī uz pārtikas produktu reklamēšanu un noformējumu.”
11      Šīs regulas 1. pantā “Priekšmets un darbības joma” noteikts:
“1.      Šī regula ir pamats tam, lai saistībā ar pārtikas produktu informāciju nodrošinātu augstu patērētāju tiesību aizsardzības līmeni, ņemot vērā patērētāju uztveres atšķirības un viņu vajadzības pēc informācijas, vienlaicīgi nodrošinot netraucētu iekšējā tirgus darbību.
2.      Ar šo regulu nosaka vispārīgos principus, prasības un atbildību, kas reglamentē pārtikas produktu informāciju un jo īpaši pārtikas marķēšanu. Ar to nosaka līdzekļus, kas garantē patērētāju tiesības uz informāciju, un procedūras pārtikas produktu informācijas sniegšanai, ņemot vērā nepieciešamību nodrošināt pietiekamu elastību, lai reaģētu uz turpmākajām izmaiņām un nepieciešamību pēc jaunas informācijas.
3.      Šo regulu piemēro pārtikas apritē iesaistītiem uzņēmējiem visos pārtikas aprites posmos, ja viņu uzņēmējdarbība ir saistīta ar pārtikas produktu informācijas sniegšanu patērētājiem. To piemēro attiecībā uz visiem pārtikas produktiem, kas paredzēti galapatērētājam, tostarp pārtikas produktiem, kurus piegādā ēdināšanas iestādes un kuri paredzēti piegādei ēdināšanas iestādēm.
[..]”
12      Minētās regulas 3. panta “Vispārēji mērķi” 1. punkts izteikts šādi:
“Noteikumi par pārtikas produktu informāciju paredz nodrošināt augstu patērētāju veselības un interešu aizsardzības līmeni un radīt pamatu tam, lai galapatērētāji varētu veikt apzinātu izvēli un droši lietot uzturā pārtiku, īpaši attiecībā uz veselības, ekonomiskiem, vides, sociāliem un ētiskiem apsvērumiem.”
13      Šīs pašas regulas 7. pantā “Godīgas informēšanas prakse” paredzēts:
“1.      Pārtikas produktu informācija nemaldina, jo īpaši:
a)      par pārtikas produktiem raksturīgajām pazīmēm un jo īpaši to raksturu, identitāti, īpašībām, sastāvu, daudzumu, derīgumu, izcelsmes valsti vai izcelsmes vietu, ražošanas vai izgatavošanas veidu;
[..].
2.      Pārtikas produktu informācija ir precīza, skaidra un patērētājam viegli saprotama.
[..]
4.      Šā panta 1., 2. un
3. punkts attiecas arī uz:
[..]
b)      pārtikas produktu pasniegšanas veidu, jo īpaši to formu, izskatu vai iepakojumu, izmantojamiem iepakošanas materiāliem, izvietojumu un apkārtni, kādā tie ir izstādīti.”
Itālijas tiesības
Patērētāju tiesību kodekss
14      Ar 2005. gada 6. septembra Le decreto legislativo n. 206 – Codice del consumo (Leģislatīvais dekrēts Nr. 206, kas ietver Patērētāju tiesību kodeksu; 2005. gada 8. oktobra GURI
Nr. 235, kārtējais pielikums Nr. 162), redakcijā, kas piemērojama pamatlietā (turpmāk tekstā – “Patērētāju tiesību kodekss”), Itālijas tiesībās transponēta galvenokārt Direktīva 2005/29.
15      Patērētāju tiesību kodeksa 21. pantā “Maldinošas darbības” paredzēts:
“1.      “Komercpraksi uzskata par maldinošu, ja tajā sniedz informāciju, kas neatbilst patiesībai, vai ja tā jebkādā veidā, tostarp vispārējā formā, kādā tā sniegta, maldina vai var maldināt vidusmēra patērētāju, pat ja informācija ir faktiski pareiza, attiecībā uz vienu vai vairākiem šeit turpmāk uzskaitītajiem elementiem un jebkādā gadījumā liek vai var likt patērētājam pieņemt tādu lēmumu veikt darījumu, ko viņš citādi nebūtu pieņēmis:
[..]
b)      produkta galvenās īpašības, piemēram, tā [..] sastāvs, [..] ģeogrāfiskā izcelsme [..];
[..].”
Leģislatīvais dekrēts Nr. 231/2017
16      2017. gada 15. decembra Decreto legislativo n. 231 – Disciplina sanzionatoria per la violazione delle disposizioni del regolamento (UE) n. 1169/2011 (Leģislatīvais dekrēts Nr. 231, kas ietver sankciju regulējumu par Regulas (ES) Nr. 1169/2011 normu pārkāpumiem; 2018. gada 8. februāra GURI
Nr. 32), redakcijā, kas piemērojama pamatlietā (turpmāk tekstā – “Leģislatīvais dekrēts Nr. 231/2017”), 1. panta 1. punkts izteikts šādi:
“Šajā dekrētā ietverts sankciju regulējums par Regulas [Nr. 1169/2011] normu pārkāpumiem, neskarot sankciju regulējumu, kas paredzēts [Patērētāju tiesību kodeksā].”
17      Leģislatīvā dekrēta Nr. 231/2017 3. panta “Regulas [Nr. 1169/2011] 7. pantā minētās godīgās informēšanas prakses pārkāpumi” 1. punktā noteikts:
“Ja vien nodarījums nav uzskatāms par noziedzīgu nodarījumu un izņemot nodarījuma sastāvus, par kuriem konkrētas sankcijas paredzētas citās šī dekrēta normās, par Regulas [Nr. 1169/2011] 7. pantā minēto normu par godīgas informēšanas praksi pārkāpumu pārtikas apritē iesaistītam uzņēmējam piemēro administratīvo naudas sodu no 3000 līdz 24 000 EUR.”
Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
18      Ar 2019. gada 20. decembra lēmumu AGCM uzlika Lidl Italia administratīvo naudas sodu 1 miljonu EUR, pamatojoties uz to, ka šī sabiedrība tirgojusi cieto kviešu makaronu klāstu, izmantojot iepakojumus, uz kuriem bija uzsvērta attiecīgā produkta Itālijas izcelsme, un norādīts, ka šie kvieši malti Itālijā, lai gan mannas ražošanai izmantoto kviešu izcelsme bijusi “ES un ārpus ES” un tātad attiecīgie makaroni bijuši ražoti no kviešu maisījumiem, kas saturējuši ievērojamu procentuālo daļu kviešu, kuri nebija ražoti Itālijā.
19      AGCM norādīja, ka tāda iepakojuma izmantošana, kas skaidri vērš uzmanību uz attiecīgā produkta Itālijas izcelsmi, liek vai var likt patērētājam noprast, ka šī norāde attiecas arī uz šī produkta ražošanā izmantoto izejvielu izcelsmi. Lai nodrošinātu patērētāju pienācīgu informēšanu, ārvalstīs ražotu izejvielu iespējamā izmantošana būtu jāuzsver tikpat skaidri, izvietojot attiecīgus elementus blakus norādēm, kas atgādina par produkta Itālijas izcelsmi. Šādai norādei būtu jābūt vismaz tajā pašā iepakojuma pusē kā minētajām norādēm.
20      AGCM pauda viedokli, ka Lidl Italia sniegtās informācijas nepilnīgais raksturs uzskatāms par negodīgu komercpraksi Patērētāju tiesību kodeksa izpratnē, jo šī prakse varēja maldināt patērētāju par būtisku attiecīgā produkta raksturīgu pazīmi, konkrēti – par izmantoto cieto kviešu izcelsmi. Lai noteiktu sankcijas apmēru saskaņā ar Patērētāju tiesību kodeksu, AGCM ņēma vērā attiecīgo patērētāju lielo skaitu, to, ka 2018. gadā Lidl Italia bija pārdevusi desmitus miljonu makaronu paku, kā arī aplūkotās prakses ilgumu – tā tikusi īstenota vismaz kopš 2017. gada janvāra.
21      Tā kā Lidl Italia celtā prasība par AGCM 2019. gada 20. decembra lēmumu pirmajā instancē tika noraidīta, šī sabiedrība iesniedza apelācijas sūdzību Consiglio di Stato (Valsts padome, Itālija), kas ir iesniedzējtiesa. Šajā tiesā Lidl Italia it īpaši apgalvo, ka praksei, uz kuru attiecas Regulas Nr. 1169/2011 piemērošanas joma, piemērojama tikai šī regula; sankcijas par šādu praksi saskaņā ar Direktīvu 2005/29 un Patērētāju tiesību kodeksu neesot pieļaujamas.
22      Šajā ziņā iesniedzējtiesa norāda, ka Lidl Italia rīcība, kas izpaužas kā tādas informācijas sniegšana, kura, nebūdama nepareiza vai nepatiesa, var maldināt attiecīgā produkta patērētāju par to kviešu izcelsmi, kas izmantoti kā izejviela tā ražošanai, var būt gan tāda negodīga komercprakse, par kuru piemēro sankcijas, saskaņā ar Direktīvas 2005/29 6. pantu un Patērētāju tiesību kodeksa 21. pantu, gan rīcība, kas aizliegta ar Regulas Nr. 1169/2011 7. pantu un par ko piemēro sankcijas atbilstoši Leģislatīvajam dekrētam
Nr. 231/2017.
23      Iesniedzējtiesas ieskatā šos divus tiesiskos regulējumus var uzskatīt par savstarpēji papildinošiem, bet rodas tiesību normu kolīzijas problēma. Šajā ziņā Direktīvas 2005/29 3. panta 4. punktā paredzētā kolīziju norma par labu citiem Savienības noteikumiem, kuri reglamentē konkrētus negodīgas komercprakses aspektus, neesot piemērojama, jo abu tiesisko regulējumu mērķis ir aizsargāt patērētājus pret praksi, kas tos var maldināt pārtikas produktu jomā. Šajā kontekstā iesniedzējtiesa norāda, ka Leģislatīvajā dekrētā Nr. 231/2017 paredzētā sankcija par Regulas Nr. 1169/2011 7. panta pārkāpumu ir daudz vieglāka par sankciju, kas paredzēta Patērētāju tiesību kodeksā, ar kuru transponēta Direktīva 2005/29.
24      Šādos apstākļos Consiglio di Stato (Valsts padome) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)      Vai Regulas [Nr. 1169/2011] 7. pantā ietvertās rīcības ir uzskatāmas par īpašiem negodīgas komercprakses gadījumiem, kas katrā ziņā ir iekļaujami Direktīvas [2005/29] 6. un turpmākos pantos un kuriem tātad ir piemērojami arī šīs direktīvas 11. un turpmākie panti un transponējošais tiesiskais regulējums; vai arī turpretī tās veido atsevišķu sistēmu, kuras piemērošanai jeb kuras izpildei nevar atsaukties uz direktīvu, bet, Itālijas gadījumā, jāatsaucas tikai uz minēto Leģislatīvo dekrētu Nr. 231/2017?
2)      Vai Regulas [Nr. 1169/2011] 7. pantā ietvertās rīcības izsmeļoši aizsargā patērētāju pārtikas produktu iegādē, tādējādi ir izslēgta iespēja piemērot vispārēju aizsardzību, kas paredzēta Direktīvā [2005/29], vai arī turpretī tie paralēli aizsargā patērētāju, kopā ar Direktīvas [2005/29] tiesību normām un ar atbilstošu transponējošo valsts tiesisko regulējumu?
3)      Gadījumā, ja Regulas [Nr. 1169/2011] 7. pantā ietvertās rīcības ir kvalificējamas kā negodīga komercprakse un tām ir piemērojama Direktīva [2005/29], vai Leģislatīvā dekrēta Nr. 231/2017 3. pantā paredzētais sodu režīms spēj nodrošināt atturošu iedarbību uz prettiesiskām rīcībām, nodrošinot patērētāju aizsardzību, kas minēta LESD 169. pantā, un vai tas katrā ziņā atbilst Direktīvas [2005/29] 13. pantam?”
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Par pirmo un otro jautājumu
25      Iesākumā jāatgādina, ka ar LESD 267. pantu iedibinātajā valstu tiesu un Tiesas sadarbības procedūrā Tiesai ir jāsniedz valsts tiesai noderīga atbilde, kas tai ļautu izspriest tās izskatīšanā esošo lietu. Šajā nolūkā Tiesai attiecīgā gadījumā jāpārformulē tai uzdotie jautājumi un, ja vajadzīgs, jāņem vērā tādas Savienības tiesību normas, uz kurām valsts tiesa sava jautājuma izklāstā nav atsaukusies (spriedums, 2025. gada 30. janvāris, Caronte & Tourist, C‑511/23, EU:C:2025:42, 35. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
26      Šajā gadījumā iesniedzējtiesas jautājumi par saistību starp aizsardzības režīmiem, kas nostiprināti attiecīgi Direktīvā 2005/29 un Regulā Nr. 1169/2011, balstīti uz premisu, ka uz Lidl Italia pārmesto rīcību, kas izpaudusies informācijas sniegšanā uz makaronu iepakojumiem saistībā ar noteiktām produktu raksturīgajām pazīmēm, attiecas gan maldinošas komercprakses aizliegums saskaņā ar šīs direktīvas 6. panta 1. punktu, gan negodīgas prakses aizliegums pārtikas produktu informācijas jomā saskaņā ar minētās regulas 7. panta 1. punktu. Taču Direktīvas 2005/29 3. panta 4. punktā skaidri paredzēts noteikums, ar ko norobežota šīs direktīvas piemērošanas joma un kas ļauj noteikt gadījumus, kad šajā direktīvā paredzētos noteikumus padara nepiemērojamus citi Savienības noteikumi, kuri reglamentē konkrētus negodīgas komercprakses aspektus.
27      Šādos apstākļos pirmais un otrais jautājums, kuri jāizvērtē kopā, jāsaprot tā, ka to mērķis būtībā ir noskaidrot, vai Direktīvas 2005/29 3. panta 4. punkts jāinterpretē tādējādi, ka tam ir pretrunā iespēja par tirgotāja rīcību, kas uzskatāma par maldinošu komercpraksi šīs direktīvas 6. panta 1. punkta izpratnē, piemērot sankciju saskaņā ar valsts tiesisko regulējumu, ar kuru transponēta minētā direktīva, gadījumā, kad uz šo rīcību attiecas arī Regulas Nr. 1169/2011 7. pantā paredzētais negodīgas prakses aizliegums pārtikas produktu informācijas jomā un šo regulu īstenojošais valsts tiesiskais regulējums.
28      Direktīvas 2005/29 3. panta 4. punktā noteikts, ka tad, ja šī direktīva un citi Savienības noteikumi, kas reglamentē konkrētus negodīgas komercprakses aspektus, nonāk pretrunā, priekšroku dod minētajiem citiem Kopienas noteikumiem, un tos piemēro attiecībā uz šiem konkrētajiem aspektiem. Ņemot vērā šīs tiesību normas formulējumu, uz šiem konkrētajiem aspektiem vienīgi Regulas Nr. 1169/2011 noteikumi
attiecas tikai tad, ja ir izpildīts divkāršs nosacījums, pirmkārt, ka pārtikas produktu informācijas kontekstā Regulas Nr. 1169/2011 7. panta 1. punktā ir reglamentēti konkrēti negodīgas komercprakses aspekti un, otrkārt, ka pastāv pretruna starp šo tiesību normu un Direktīvas 2005/29 noteikumiem.
29      Šajā ziņā, pirmām kārtām, jāatgādina, ka atbilstoši Direktīvas 2005/29 3. panta 1. punktam šī direktīva attiecas uz uzņēmēju negodīgu komercpraksi attiecībā pret patērētājiem, kā izklāstīts 5. pantā, pirms komercdarījuma, kas attiecas uz kādu produktu, pēc tā un tā laikā. Šīs direktīvas 2. panta d) punktā jēdziens “komercprakse” definēts, izmantojot īpaši plašu formulējumu, un vienīgais šajā tiesību normā minētais kritērijs balstīts uz to, ka tirgotāja praksei jābūt tieši saistītai ar preces vai pakalpojuma popularizēšanu, pārdošanu vai piegādi patērētājam (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2024. gada 5. decembris, Guldbrev, C‑379/23, EU:C:2024:1002, 31. punkts un tajā minētā judikatūra).
30      Saskaņā ar Direktīvas 2005/29 6. panta 1. punkta b) apakšpunktu par maldinošu uzskata komercpraksi, kas, pirmkārt, jebkādā veidā, tostarp vispārējā sniegumā, maldina vai var maldināt vidusmēra patērētāju citastarp attiecībā uz produkta galvenajām īpašībām, piemēram, tā sastāvu un ģeogrāfisko vai komerciālo izcelsmi un, otrkārt, liek vai var likt patērētājam pieņemt tādu lēmumu veikt darījumu, kādu viņš citādi nebūtu pieņēmis. Šāda prakse ietilpst konkrētā negodīgas komercprakses kategorijā, kas ir aizliegta saskaņā ar tās 5. panta 1. punktu un 4. punkta a) apakšpunktu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2013. gada 19. decembris, Trento Sviluppo un Centrale Adriatica, C‑281/12, EU:C:2013:859, 27. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
31      Regulas Nr. 1169/2011 1. panta 2. punktā norādīts, ka ar minēto regulu nosaka vispārīgos principus, prasības un atbildību, kas reglamentē pārtikas produktu informāciju un jo īpaši pārtikas marķēšanu. Piemēram, šīs regulas 7. panta 1. punkta a) apakšpunktā un 2. punktā paredzēts, ka pārtikas produktu informācija jāsniedz precīzi, skaidri un patērētājam viegli saprotami, lai tos nemaldinātu par attiecīgā pārtikas produkta raksturīgajām pazīmēm, it īpaši tā sastāvu, izcelsmes valsti vai izcelsmes vietu, kā arī tā ražošanas vai izgatavošanas veidu. Atbilstoši minētās regulas 7. panta 4. punktam iepriekš minētās prasības attiecas uz pārtikas produktu pasniegšanas veidu un it īpaši to iepakojumu.
32      No Regulas Nr. 1169/2011 5. un 20. apsvēruma izriet, ka minētā regula Direktīvā 2005/29 noteiktos negodīgas komercprakses vispārīgos principus papildina ar īpašiem noteikumiem attiecībā uz pārtikas produktu informācijas sniegšanu patērētājiem, tostarp aizliedzot tādas informācijas sniegšanu, kas var maldināt patērētāju, it īpaši attiecībā uz pārtikas raksturīgajām pazīmēm. Tieši šādā skatījumā no Regulas Nr. 1169/2011 7. panta 1. punkta a) apakšpunkta un 2. un
4. punkta izrietošās konkrētās prasības, kas reglamentē pārtikas produktu informācijas sniegšanu attiecībā uz šo produktu galvenajām raksturīgajām pazīmēm, ļauj – kā norādīts pašā šī panta nosaukumā – noteikt ar šādiem produktiem saistītās informēšanas prakses, iespējams, negodīgo un tāpēc aizliegto raksturu. No tā izriet, ka Regula Nr. 1169/2011 reglamentē konkrētus negodīgas komercprakses aspektus Direktīvas 2005/29 3. panta 4. punkta izpratnē.
33      Otrām kārtām, jēdziens “pretruna” Direktīvas 2005/29 3. panta 4. punkta izpratnē norāda uz tādu sakarību starp attiecīgajiem noteikumiem, kas pārsniedz vienkāršu nesakritību vai vienkāršu atšķirību, un liecina par nesaskaņojamību, kura nevar tikt pārvarēta, piemērojot vienādojošu formulu, kas pieļautu šo abu situāciju pastāvēšanu vienlaikus, tās nesagrozot. Šāda pretruna pastāv tikai tad, ja noteikumos, kas nepieder pie Direktīvas 2005/29 un reglamentē konkrētus negodīgas komercprakses aspektus, tirgotājiem paredzēti pienākumi, kuri nav saderīgi ar tiem, kas paredzēti šajā direktīvā, un nav pieļauta nekāda rīcības brīvība (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2018. gada 13. septembris, Wind Tre un Vodafone Italia, C‑54/17 un C‑55/17, EU:C:2018:710, 60. un 61. punkts, kā arī rīkojumu, 2019. gada 14. maijs, Acea Energia u.c., no C‑406/17 līdz C‑408/17 un C‑417/17, EU:C:2019:404, 49. punkts).
34      Šajā ziņā Direktīvas 2005/29 mērķis ir nodrošināt augsta līmeņa patērētāju tiesību aizsardzību un tādēļ to interesēs garantēt negodīgas komercprakses efektīvu apkarošanu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2025. gada 30. janvāris, Trenitalia, C‑510/23, EU:C:2025:41, 33. punkts un tajā minētā judikatūra). Šīs direktīvas 6. panta 1. punkts ir vērsts tieši uz to, lai garantētu pienācīgu patērētāju tiesību aizsardzību attiecībā uz komercpraksē sniegtās informācijas sniegšanas kārtību.
35      Tāpat no Regulas Nr. 1169/2011 1. panta 1. punkta kopsakarā ar tā 3. panta 1. punktu izriet, ka šīs regulas mērķis ir nodrošināt augstu patērētāju tiesību aizsardzības līmeni pārtikas produktu informācijas jomā, ņemot vērā patērētāju uztveres atšķirības, un radīt pamatu tam, lai galapatērētāji varētu veikt apzinātu izvēli. Šajā ziņā minētā regula ir vērsta uz to, lai nepieļautu šo patērētāju maldināšanu ar viņiem sniegto informāciju attiecībā uz pārtikas produktiem (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2020. gada 1. oktobris, Groupe Lactalis, C‑485/18, EU:C:2020:763, 43. punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī 2022. gada 1. decembris, LSI – Germany, C‑595/21, EU:C:2022:949, 29. un 30. punkts).
36      Tātad ar Direktīvas 2005/29 6. panta 1. punktu un Regulas Nr. 1169/2011 7. pantu izveidotajiem aizsardzības režīmiem ir kopīgs mērķis, proti, nodrošināt augsta līmeņa patērētāju tiesību aizsardzību pret maldinošu informāciju un tādējādi novērst to maldināšanu citastarp par noteiktām produkta vai, konkrētāk, pārtikas produkta raksturīgajām pazīmēm. Lai gan ar šīm tiesību normām aizliegto darbību veidojošie elementi nesakrīt
pilnībā, šajās tiesību normās, kā izriet no šī sprieduma 29.–31. punkta, ir noteikti pienākumi patērētāju informēšanas jomā, kuri ir lielā mērā līdzīgi.
37      Turklāt jānorāda, ka, ņemot vērā Direktīvas 2005/29 7., 11., 13. un 14. apsvērumu un tā kā ar šīs direktīvas 6. panta 1. punktu piešķirtā aizsardzība prasa, lai komercprakse liktu vai varētu likt vidusmēra patērētājam pieņemt tādu lēmumu veikt darījumu, kādu viņš citādi nebūtu pieņēmis, šajā tiesību normā noteikts vispārējs tādas negodīgas komercprakses aizliegums, kura kropļo patērētāju saimniecisko rīcību (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2013. gada 19. decembris, Trento Sviluppo un Centrale Adriatica, C‑281/12, EU:C:2013:859, 31. un 32. punkts, kā arī 2018. gada 19. septembris, Bankia, C‑109/17, EU:C:2018:735, 30. punkts).
38      Kā izriet no Direktīvas 2005/29 1. panta, patērētājiem tajā piešķirtā aizsardzība fokusēta uz to ekonomiskajām interesēm. Tātad šīs direktīvas normas galvenokārt izstrādātas, lai aizsargātu patērētāju kā negodīgas komercprakses adresātu un potenciālo upuri, un šīs direktīvas mērķis, kas atgādināts šī sprieduma 34. punktā, proti, pilnībā aizsargāt patērētājus pret negodīgu komercpraksi, ir balstīts uz apstākli, ka salīdzinājumā ar tirgotājiem vai piegādātājiem patērētāji ir nelabvēlīgākā pozīcijā, it īpaši attiecībā uz to rīcībā esošās informācijas līmeni, jo patērētāji jāuzskata par ekonomiski vājākiem un juridiski mazāk pieredzējušiem nekā to līgumpartneri (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2015. gada 16. aprīlis, UPC Magyarország, C‑388/13, EU:C:2015:225, 52. un 53. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra). Minētās direktīvas 8. apsvērumā norādīts, ka šis mērķis pats par sevi iekļaujas plašākā nolūkā garantēt godīgu konkurenci situācijās, uz kurām attiecas šīs direktīvas piemērošanas joma.
39      Regulas Nr. 1169/2011 3. panta 1. punktā savukārt paredzēts, ka noteikumi par pārtikas produktu informāciju paredz nodrošināt augstu patērētāju veselības un interešu aizsardzības līmeni un radīt pamatu tam, lai galapatērētāji varētu veikt apzinātu izvēli un droši lietot uzturā pārtiku, it īpaši attiecībā uz veselības, ekonomiskiem, vides, sociāliem un ētiskiem apsvērumiem. Atbilstoši tās 1. panta 3. punkta pirmajai daļai šo regulu piemēro pārtikas apritē iesaistītiem uzņēmējiem visos pārtikas aprites posmos, ja to uzņēmējdarbība ir saistīta ar pārtikas produktu informācijas sniegšanu patērētājiem.
40      Tātad Regulas Nr. 1169/2011 7. pantā paredzētais negodīgas prakses aizliegums pārtikas produktu informācijas jomā būtībā nav balstīts uz godīgas konkurences loģiku, bet tā mērķis ir, pamatojoties uz pārtikas veselīguma un nekaitīguma apsvērumiem, novērst tādu kaitējumu patērētāju ekonomiskajām vai cita veida interesēm, kas izriet no konkrēta produkta tirdzniecības iekšējā tirgū.
41      No tā izriet, ka ar Direktīvas 2005/29 6. panta 1. punktu un Regulas Nr. 1169/2011 7. pantu izveidotie patērētāju tiesību aizsardzības režīmi ir savstarpēji papildinoši, jo to mērķis ir piemērot sankcijas par dažādiem vienas un tās pašas Savienības tiesībām pretējās rīcības aspektiem. Šo konstatējumu turklāt apstiprina Direktīvas 2005/29 3. panta 3. punktā formulētais vispārīgais noteikums, saskaņā ar kuru šī direktīva neskar Savienības vai valsts tiesību normas par produktu veselīguma un drošuma aspektiem.
42      Šādos apstākļos no šiem diviem aizsardzības režīmiem izrietošo pienākumu vienlaicīga piemērošana nevar radīt nepārvaramas nesaskaņojamības un tāpēc – pretrunas situāciju Direktīvas 2005/29 3. panta 4. punkta izpratnē.
43      Tomēr jāprecizē – lai garantētu Regulas Nr. 1169/2011 7. panta lietderīgo iedarbību attiecībā uz Direktīvā 2005/29 paredzētajiem noteikumiem, kā arī šo abu tiesību aktu saskaņotu piemērošanu, ar Direktīvu 2005/29 principā nevar aizliegt tādu praksi pārtikas produktu informācijas jomā, kura atbilst visām no šīs regulas 7. panta izrietošajām prasībām.
44      Ņemot vērā iepriekš minētos motīvus, uz pirmo un otro jautājumu jāatbild – Direktīvas 2005/29 3. panta 4. punkts jāinterpretē tādējādi, ka tam nav pretrunā iespēja pārtikas produktu jomā par tirgotāja rīcību, kas uzskatāma par maldinošu komercpraksi šīs direktīvas 6. panta 1. punkta izpratnē, piemērot sankciju saskaņā ar valsts tiesisko regulējumu, ar kuru transponēta minētā direktīva, gadījumā, kad uz šo rīcību attiecas arī Regulas Nr. 1169/2011 7. pantā paredzētais aizliegums un šo regulu īstenojošais valsts tiesiskais regulējums.
Par trešo jautājumu
45      Uzdodot trešo jautājumu, iesniedzējtiesa Tiesai vaicā, vai Leģislatīvā dekrēta Nr. 231/2017 3. pantā paredzētais sankciju regulējums atbilst Direktīvas 2005/29 13. pantam, saskaņā ar kuru dalībvalstīm jāparedz iedarbīgas, samērīgas un atturošas sankcijas, kas piemērojamas par to valsts tiesību normu pārkāpumiem, kuras pieņemtas, piemērojot šo direktīvu.
46      Itālijas valdība un Eiropas Komisija pauž šaubas par trešā jautājuma pieņemamību, norādot, ka Lidl Italia uzliktā sankcija tikusi noteikta, pamatojoties tikai uz Patērētāju tiesību kodeksu, ar kuru Itālijas tiesībās transponēta Direktīva 2005/29, nevis uz Leģislatīvo dekrētu Nr. 231/2017, tā ka pēdējam minētajam neesot nozīmes attiecībā uz pamatlietas iznākumu.
47      Šajā ziņā jāatgādina, ka nepieciešamība sniegt valsts tiesai noderīgu Savienības tiesību interpretāciju prasa, lai valsts tiesa stingri ievērotu prasības attiecībā uz lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu saturu, kuras skaidri noteiktas Tiesas Reglamenta 94. pantā un kurām ar LESD 267. pantā ieviestās sadarbības kontekstā iesniedzējtiesai jābūt zināmām. Šīs prasības turklāt atgādinātas Eiropas Savienības Tiesas ieteikumu valstu tiesām par prejudiciālā nolēmuma tiesvedības ierosināšanu (OV C, C/2024/6008) 13., 15. un 16. punktā (spriedumi, 2021. gada 6. oktobris, Consorzio Italian Management un
Catania Multiservizi, C‑561/19, EU:C:2021:799, 68. punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī 2025. gada 11. septembris, Bervidi, C‑38/24, EU:C:2025:690, 82. punkts).
48      Tādējādi, kā noteikts Reglamenta 94. panta c) punktā, pašā iesniedzējtiesas nolēmumā jābūt ietvertam to iemeslu izklāstam, kas iesniedzējtiesai likuši šaubīties par noteiktu Savienības tiesību normu interpretāciju vai spēkā esību, un arī norādītai saiknei, kādu tā konstatējusi starp šīm tiesību normām un pamatlietā piemērojamajiem valsts tiesību aktiem (spriedumi, 2021. gada 6. oktobris, Consorzio Italian Management un
Catania Multiservizi, C‑561/19, EU:C:2021:799, 69. punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī 2025. gada 11. septembris, Bervidi, C‑38/24, EU:C:2025:690, 83. punkts).
49      Šajā gadījumā lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecībā uz trešo jautājumu neatbilst šī sprieduma iepriekšējā punktā atgādinātajām prasībām.
50      Pirmkārt, no šī lūguma skaidri izriet, ka Lidl Italia piemērota tikai sankcija, kas paredzēta Patērētāju tiesību kodeksā, ar kuru Itālijas tiesībās transponēta Direktīva 2005/29. Iesniedzējtiesa nesniedz nekādas norādes, kas vedinātu domāt, ka pamatlietas atrisināšanai tai varētu nākties lemt par Leģislatīvā dekrēta Nr. 231/2017 3. pantā paredzēto sankciju regulējumu, kurš – kā viennozīmīgi izriet no šīs tiesību normas formulējuma – attiecas tikai uz Regulas Nr. 1169/2011 7. panta noteikumu pārkāpumiem. Otrkārt, šī tiesa vispār nepaskaidro iemeslus, kuru dēļ tā uzskata, ka būtu jāizvērtē Leģislatīvā dekrēta Nr. 231/2017 3. panta atbilstība Direktīvas 2005/29 13. pantam, lai gan pēdējā minētajā tiesību normā reglamentētas tikai sankcijas, kas piemērojamas par to valsts tiesību normu pārkāpumiem, kuras pieņemtas, piemērojot šo direktīvu.
51      Šādos apstākļos jākonstatē, ka iesniedzējtiesa nav pietiekami izklāstījusi iemeslus, kas tai likuši šaubīties par Direktīvas 2005/29 13. panta interpretāciju, ne arī saikni, kādu tā konstatējusi starp šo tiesību normu un Leģislatīvo dekrētu Nr. 231/2017.
52      No tā izriet, ka trešais jautājums nav pieņemams.
Par tiesāšanās izdevumiem
53      Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība izriet no tiesvedības, kas notiek iesniedzējtiesā, tāpēc tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2005/29/EK (2005. gada 11. maijs), kas attiecas uz uzņēmēju negodīgu komercpraksi iekšējā tirgū attiecībā pret patērētājiem un ar ko groza Padomes Direktīvu 84/450/EEK un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 97/7/EK, 98/27/EK un 2002/65/EK un Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (EK) Nr. 2006/2004 (“Negodīgas komercprakses direktīva”), 3. panta 4. punkts
jāinterpretē tādējādi, ka
tam nav pretrunā iespēja pārtikas produktu jomā par tirgotāja rīcību, kas uzskatāma par maldinošu komercpraksi direktīvas 2005/29 6. panta 1. punkta izpratnē, piemērot sankciju saskaņā ar valsts tiesisko regulējumu, ar kuru transponēta minētā direktīva, gadījumā, kad uz šo rīcību attiecas arī aizliegums, kas paredzēts Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) Nr. 1169/2011 (2011. gada 25. oktobris) par pārtikas produktu informācijas sniegšanu patērētājiem un par grozījumiem Eiropas Parlamenta un Padomes Regulās (EK) Nr. 1924/2006 un (EK) Nr. 1925/2006, un par Komisijas Direktīvas 87/250/EEK, Padomes Direktīvas 90/496/EEK, Komisijas Direktīvas 1999/10/EK, Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2000/13/EK, Komisijas Direktīvu 2002/67/EK un 2008/5/EK un Komisijas Regulas (EK) Nr. 608/2004 atcelšanu, 7. pantā, kā arī Regulu Nr. 1169/2011 īstenojošais valsts tiesiskais regulējums.
[Paraksti]
*      Tiesvedības valoda – itāļu.