Pagaidu versija
ĢENERĀLADVOKĀTES TAMARAS ČAPETAS [TAMARA ĆAPETA]
SECINĀJUMI,
sniegti 2025. gada 4. septembrī (1)
Lieta C‑147/24 [Safi] (i)
V
pret
Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid
(Rechtbank Den Haag (Hāgas tiesa, Nīderlande) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Savienības pilsonība – LESD 20. pants – Statisks nepilngadīgs ES pilsonis, kura apgādātājs ir vecāks, kas ir trešās valsts valstspiederīgais – Atvasinātas vecāka uzturēšanās tiesības – Vecāks, kuram ir tiesības uzturēties dalībvalstī, kas nav nepilngadīgā valstspiederības un dzīvesvietas valsts – To trešo valstu valstspiederīgo atgriešana, kas dalībvalstī uzturas nelikumīgi – Direktīva 2008/115/EK – Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 7. pants – Tiesības uz privāto un ģimenes dzīvi – Hartas 24. panta 2. un 3. punkts – Bērna labākās intereses
I.      Ievads
1.        Kad Savienības pilsonis var atsaukties uz frāzi “Civis Europæus sum” pret savu dalībvalsti? (2)
2.        Šī lieta attiecas uz nepilngadīgu Nīderlandes valstspiederīgo, kurš nekad nav izmantojis savas Savienības noteiktās tiesības brīvi pārvietoties, lai izceļotu no savas dalībvalsts, un kuru Nīderlandes iestādes varētu piespiest pamest šo dalībvalsti un pārcelties uz Spāniju.
3.        Nīderlandes kompetentās iestādes atteicās piešķirt šī nepilngadīgā bērna mātei, kas ir trešās valsts valstspiederīgā (TVV), atvasinātas uzturēšanās tiesības saskaņā ar LESD 20. pantu, pamatojoties uz vecāka, kurš ir TVV, tiesībām uzturēties Spānijā. Tādējādi iestādes uzskatīja, ka LESD 20. pants nav piemērojams, jo atteikums piešķirt uzturēšanās tiesības nenozīmētu, ka attiecīgais Savienības pilsonis (TVV bērns) būtu spiests atstāt Eiropas Savienības teritoriju kopumā, bet tikai Nīderlandes teritoriju.
4.        Vai LESD 20. pants šādos apstākļos piešķir atvasinātas uzturēšanās tiesības?
5.        Lai sniegtu atbildi, Tiesai būs vēlreiz jāpārskata judikatūra Ruiz Zambrano lietā (3).
II.    Pamatlietas fakti, prejudiciālie jautājumi un tiesvedība Tiesā
6.        V ir TVV, kura dzīvo Nīderlandē kopā ar savu nepilngadīgo bērnu, kam ir Nīderlandes pilsonība, un savu laulāto, kuram ir dubulta (Nīderlandes un trešās valsts) pilsonība.
7.        Bērns ir dzimis Nīderlandē un nekad nav izbraucis no šīs dalībvalsts teritorijas. Tādējādi viņš ir statisks Savienības pilsonis. Saskaņā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu šim bērnam ir runas un valodas grūtības, kuru dēļ viņš saņem speciālo izglītību un izmanto organizētu transportu uz speciālu izglītības iestādi un no tās.
8.        V laulātajam ir veselības traucējumi, un viņš saņem sociālos pabalstus.
9.        Kopš 2014. gada V dzīvo Nīderlandē bez derīgas uzturēšanās atļaujas un nekad nav nonākusi saskarē ar tieslietu sistēmu.
10.      2020. gada 13. novembrī V iesniedza pieteikumu, lai saņemtu ES/EEZ dokumentu, kas apliecina viņas atvasinātās uzturēšanās tiesības, pamatojoties uz LESD 20. pantu.
11.      Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Tieslietu un drošības valsts sekretārs, Nīderlande, turpmāk tekstā – “Valsts sekretārs”) 2021. gada 11. novembrī noraidīja V pieteikumu. Tas uzskatīja, ka viņai nav tiesību uz atvasinātām uzturēšanās tiesībām saskaņā ar LESD 20. pantu, jo viņas apgādībā esošajam nepilngadīgajam bērnam nebūtu liegts atstāt Eiropas Savienības teritoriju kopumā, bet viņš varētu pievienoties viņai Spānijā, kurā viņai ir uzturēšanās tiesības.
12.      No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka V, kura no 1999. līdz 2014. gadam dzīvoja Spānijā, joprojām ir derīga uzturēšanās atļauja šajā dalībvalstī.
13.      Pēc tam, kad Valsts sekretārs noraidīja viņas lūgumu, pamatojoties uz LESD 20. pantu, tas ex officio pārbaudīja viņas tiesības saskaņā ar Eiropas Cilvēktiesību un pamattiesību aizsardzības konvencijas (ECPAK) 8. pantu, kas aizsargā privāto un ģimenes dzīvi. Tas konstatēja, ka viņai nav uzturēšanās tiesību arī saskaņā ar minēto tiesību normu. Neraugoties uz savu konstatējumu, ka Nīderlandē pastāv privātā un ģimenes dzīve, tas nosprieda, ka Nīderlandes intereses imigrācijas jomā esot pārākas pār pieteikuma iesniedzējas un viņas ģimenes personīgajām interesēm.
14.      Šis atteikums atzīt V uzturēšanās tiesības Nīderlandē nozīmēja, ka viņa šīs dalībvalsts teritorijā uzturējās nelikumīgi. Tāpēc, pamatojoties uz Direktīvu 2008/115/EK(4), Valsts sekretārs uzdeva V nekavējoties atgriezties Spānijā (5). Ja šis rīkojums netiktu izpildīts, attiecībā uz V tiktu pieņemts atgriešanas lēmums.
15.      V iesniedza sūdzību par šo lēmumu, kuru Valsts sekretārs 2022. gada 20. jūnijā noraidīja kā acīmredzami nepamatotu.
16.      Tajā pašā dienā V iesniedza apelācijas sūdzību par šo atteikumu
rechtbank Den Haag (Hāgas tiesa, Nīderlande), kas ir iesniedzējtiesa.
17.      Šī tiesa vaicā, vai apstāklis, ka V ir uzturēšanās tiesības citā dalībvalstī (Spānijā), ir pietiekams pamats, lai viņai atteiktu atvasinātas uzturēšanās tiesības, neraugoties uz atkarības attiecību esamību starp viņu un viņas nepilngadīgo bērnu (6). Lai gan pārcelšanās uz Spāniju nozīmētu, ka viņa un viņas nepilngadīgais dēls nebūtu spiesti pamest Eiropas Savienības teritoriju kopumā, bērnam tomēr būtu pienākums pamest Nīderlandi, faktiski liekot viņam izmantot savas tiesības brīvi pārvietoties. Iesniedzējtiesa arī vaicā, kurā brīdī, novērtējot pieteikumus par atvasinātām uzturēšanās tiesībām, būtu jāņem vērā bērna labākās intereses un tiesības uz ģimenes dzīvi.
18.      Turklāt iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai Direktīvas 2008/115 5. panta a) un b) punktā paredzētais pienākums ņemt vērā bērna labākās intereses un tiesības uz ģimenes dzīvi ir vienlīdz piemērojams, ja TVV tiek uzdots nekavējoties pārcelties uz citu dalībvalsti saskaņā ar šīs direktīvas 6. panta 2. punktu, salīdzinot ar atgriešanas lēmumu saskaņā ar šīs direktīvas 6. panta 1. punktu.
(7)
19.      Ņemot vērā šos apsvērumus, iesniedzējtiesa saīsinātā procesā apturēja apstrīdētā lēmuma tiesiskās sekas līdz brīdim, kad tā būs gatava lemt par apelācijas sūdzību pēc būtības.
20.      Šādos apstākļos rechtbank Den Haag (Hāgas tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)      Vai LESD 20. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka nav izslēgts, ka vecākam, kas ir trešās valsts valstspiederīgais, ir jāpiešķir atvasinātās uzturēšanās tiesības dalībvalstī, kuras pilsonis ir viņa nepilngadīgais bērns un kurā viņa bērns uzturas, neizmantojot savas pilsoņa tiesības, lai gan šim vecākam, kas ir trešās valsts valstspiederīgais, ir uzturēšanās tiesības citā dalībvalstī?
Ja nav izslēgts, ka vecākam, kas ir trešās valsts valstspiederīgais, ir jāpiešķir atvasinātās uzturēšanās tiesības dalībvalstī, kuras pilsonis ir viņa nepilngadīgais bērns un kurā viņa bērns uzturas, neizmantojot savas pilsoņa tiesības, lai gan šim vecākam,
kas ir trešās valsts valstspiederīgais, ir uzturēšanās tiesības citā dalībvalstī:
2)      vai no LESD 20. panta, ņemot vērā Direktīvas 2008/115 5. panta a) un b) punktu un 6. panta 2. punktu, gadījumā, ja pastāv atkarības attiecības, kas pamato atvasināto uzturēšanās tiesību piešķiršanu saskaņā ar LESD 20. pantu, lēmuma pieņēmējai iestādei izriet pienākums pārliecināties, vai tiesību uz brīvu pārvietošanos un uzturēšanos īstenošana ir bērna labākajās interesēs un vai ģimenes dzīve var turpināties, pirms vecākam, kas ir trešās valsts valstspiederīgais, noteikt pienākumu nekavējoties doties uz dalībvalsti, kurā viņam ir uzturēšanās atļauja vai cita atļauja tur palikt, un vai šie faktori ir jāņem vērā, izvērtējot pieteikumu par atvasināto uzturēšanās tiesību piešķiršanu?”
21.      2025. gada 25. martā notika tiesas sēde, kurā V, Nīderlandes un Dānijas valdības un Eiropas Komisija iesniedza savus argumentus.
III. Juridiskā analīze
22.      LESD 20. pants piešķir atvasinātas uzturēšanās tiesības TVV, ja tas ir nepieciešams, lai aizsargātu dalībvalstu valstspiederīgo tiesības uz pilsonību (8).
23.      Šajā lietā Nīderlandes kompetentās iestādes uzskatīja, ka nav nepieciešams atzīt atvasinātas uzturēšanās tiesības attiecībā uz V, lai aizsargātu viņas nepilngadīgā bērna Savienības pilsonības tiesības. Šā lēmuma galvenais iemesls bija apstāklis, ka V bija tiesības uzturēties Spānijā. Tas nozīmētu ka, lai gan arī viņas nepilngadīgajam bērnam būtu jāpamet Nīderlande, ņemot vērā viņa atkarību no V (9), viņš nebūtu spiests atstāt Eiropas Savienības teritoriju kopumā. Lēmējiestāde uzskatīja, ka ģimene var apmesties uz dzīvi Spānijā, tāpēc LESD 20. pants neesot piemērojams.
24.      Nolēmusi, ka V nav tiesību uzturēties Nīderlandē ne saskaņā ar Savienības tiesībām, ne uz kāda cita pamata, kompetentā iestāde uzdeva viņai nekavējoties pārcelties uz Spāniju. Šis lēmums tika pieņemts, pamatojoties uz Direktīvas 2008/115 6. panta 2. punktu.
25.      Šajos apstākļos ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai vecāks, kurš ir TVV, var atsaukties uz LESD 20. pantu, lai viņam piešķirtu atvasinātas uzturēšanās tiesības, tikai tad, ja atkarīgs statisks nepilngadīgais, kurš ir Savienības pilsonis, citādi būtu spiests atstāt Eiropas Savienības teritoriju kopumā, un vai ir citas situācijas, kurās ir piemērojams LESD 20. pants.
26.      Ar otro jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai LESD 20. pants kompetentajām valsts iestādēm nosaka pienākumu pirms šāda rīkojuma izdošanas izvērtēt, vai rīkojums TVV vecākam pārcelties uz citu dalībvalsti ir saskaņā ar bērna labākajām interesēm un vai šajā citā dalībvalstī attiecīgās personas var turpināt privāto un ģimenes dzīvi. Iesniedzējtiesa arī vēlas noskaidrot, vai šīs pamattiesības ir jāņem vērā, lemjot par to, vai piešķirt vecākam, kurš ir TVV, atvasinātas uzturēšanās tiesības.
27.      Lai gan atbildes uz šiem diviem jautājumiem ir cieši saistītas, tos tomēr analizēšu atsevišķi, jo otrais jautājums ir uzdots tikai gadījumam, ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša.
28.      Ieteikšu Tiesai, atbildot uz pirmo jautājumu, interpretēt LESD 20. pantu kā piemērojamu neatkarīgi no tā, vai nepilngadīgais Savienības pilsonis un viņa vecāks, kas ir TVV, varētu pārcelties uz citu dalībvalsti, kurā šim vecākam, kas ir TVV, ir uzturēšanās tiesības.
29.      Šajā sakarā argumentēšu, ka ar LESD 20. pantu aizsargāto Savienības pilsonības tiesību būtība ietver tiesības nepārcelties (A.2). Ņemot vērā, ka šī interpretācija ir balstīta uz Tiesas argumentāciju lietā Ruiz Zambrano un tai sekojošo judikatūru, mana analīze sāksies ar šā sprieduma un no tā izrietošo spriedumu pārskatīšanu (A.1). Ja Tiesa nepieņems manu ieteikto atbildi A.2. punktā, piedāvāšu alternatīvu analīzi, ierosinot, ka kompetentajai lēmējiestādei būtu jāpārbauda, vai visas ģimenes pārcelšanās uz citu dalībvalsti patiešām ir iespējama saskaņā ar Savienības tiesībām (A.3).
30.      Atbildot uz otro iesniedzējtiesas jautājumu, argumentēšu, balstoties uz judikatūras virzienu lietā Ruiz Zambrano, parādot, ka saskaņā ar šo judikatūru kompetentajām iestādēm ir jāņem vērā bērna labākās intereses un tiesības uz ģimenes dzīvi, izvērtējot, vai Savienības pilsoņa un TVV atkarības pakāpe ir tāda, ka Savienības pilsonis būtu spiests pavadīt savu vecāku, kurš ir TVV, ja šis vecāks ir spiests atstāt dalībvalsti, kuras pilsonis ir apgādājamais nepilngadīgais Savienības pilsonis. Ja lēmējiestāde konstatē, ka atkarība ir tik liela, ka ir piemērojams LESD 20. pants, tad tai ir jāpiešķir atvasinātas uzturēšanās tiesības, lai aizsargātu atkarīgā Savienības pilsoņa tiesības nepārcelties, pat uz citu dalībvalsti (B).
31.      Tad piemērošu ierosināto argumentāciju šīs lietas apstākļiem (C).
A.      Par pirmo jautājumu
32.      Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai atvasinātas uzturēšanās tiesības saskaņā ar LESD 20. pantu var rasties tikai tad, ja pretējā gadījumā Savienības pilsonis būtu spiests pamest Eiropas Savienības teritoriju kopumā.
33.      Šā jautājuma pamatā ir standarta formula, kas tika izstrādāta lietai Ruiz Zambrano sekojošajā judikatūrā.  Šī formula ir šāda: “Pastāv ļoti īpašas situācijas, kurās, lai gan Savienības atvasinātās tiesības attiecībā uz [TVV] uzturēšanās tiesībām nav piemērojamas un attiecīgais Savienības pilsonis nav izmantojis savu pārvietošanās brīvību, [TVV], kas ir šī pilsoņa ģimenes loceklis, tomēr ir jāpiešķir uzturēšanās tiesības, jo pretējā gadījumā netiktu ievērota Savienības pilsonības lietderīgā iedarbība, ja šādu tiesību atteikuma dēļ minētais pilsonis faktiski būtu spiests atstāt Savienības teritoriju kopumā, un viņam tādējādi tiktu liegta iespēja faktiski izmantot būtiskās tiesības, kas piešķirtas ar šo statusu (10).”
34.      Sākotnēji lasot, varētu šķist, ka šis formulējums atbalsta Nīderlandes iestāžu nostāju, ka LESD 20. pants piešķir atvasinātas uzturēšanās tiesības TVV tikai tad, ja nepilngadīgais Savienības pilsonis pretējā gadījumā būtu spiests pamest Savienības teritoriju kopumā.
35.      Tomēr, rūpīgāk lasot šo judikatūru, var secināt, ka Tiesas nodoms nav bijis ieteikt, ka piespiedu izceļošana no Eiropas Savienības teritorijas kopumā ir vienīgā situācija, kurā var piemērot LESD 20. pantu, lai piešķirtu atvasinātas uzturēšanās tiesības Savienības pilsoņa vecākam, kas ir TVV. Apgalvošu, ka LESD 20. pants ne tikai aizsargā Savienības pilsoņu tiesības uzturēties Eiropas Savienībā, par ko bija runa iepriekš minētajā judikatūrā, bet arī aizsargā Savienības pilsoņu tiesības izvēlēties nepārcelties. Šīs pēdējās minētās tiesības ir ietvertas tiesībās “brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā”, kuras Savienības pilsoņiem piešķirtas LESD 20. panta 2. punkta a) apakšpunktā un 21. panta 1. punktā un kuras turpmāk dēvēšu par “tiesībām brīvi pārvietoties un uzturēties”.
1.      Spriedums Ruiz Zambrano un no tā izrietošie spriedumi
36.      Fakti spriedumā Ruiz Zambrano ir labi zināmi. Divu bērnu – Beļģijas pilsoņu, kas nekad nav atstājuši Beļģiju, – tēvs, kurš ir Kolumbijas valstspiederīgais, pamatojot savu lūgumu piešķirt atvasinātas uzturēšanās tiesības un darba atļauju Beļģijā, atsaucās uz savu bērnu Savienības pilsonību, atsaucoties uz LESD 20. pantu (11). Šajā lietā situācija, lietojot iekšējā tirgus tiesību terminoloģiju, bija iekšēja situācija.
37.      Pirms sprieduma Ruiz Zambrano tiesības brīvi pārvietoties un uzturēties  kas ir nozīmīgākās pilsonības tiesības  tika piemērotas tikai pārrobežu pārvietošanās situācijās (12). Tas, visticamāk, tā bija tādēļ, ka šo tiesību izcelsme bija iekšējā tirgū (13). Tādējādi dalībvalsts pilsonis nevarēja atsaukties uz LESD 20. pantu, lai saņemtu aizsardzību pret savas dalībvalsts veiktajiem pasākumiem, ja viņš nekad nebija atstājis šo valsti, lai strādātu, sniegtu pakalpojumus, studētu vai uzturētos citā dalībvalstī.
38.      Tas mainījās ar spriedumu Ruiz Zambrano (14), kura iespaidā Savienības pilsonības tiesību izmantošana tika atbrīvota no prasības par pārrobežu pārvietošanos (15).
39.      Neraugoties uz to, ka minētajā lietā Ruiz Zambrano bērni nebija pārvietojušies pāri robežām, Tiesa konstatēja, ka LESD 20. pants ir piemērojams. Tā nosprieda, ka uz minēto tiesību normu var atsaukties, lai nepieļautu tādus valsts pasākumus, “kuru rezultātā Savienības pilsoņiem tiek atņemta iespēja faktiski izmantot galvenās tiesības, kas piešķirtas saskaņā ar viņu statusu” (16).
40.      Tiesa nesniedza vispārēju definīciju vai skaidrojumu par to, kas var būt pilsonības tiesību faktiskas izmantošanas atņemšana vai kāda ir Savienības pilsonības statusa piešķirto tiesību būtība. Tā tikai paskaidroja, ka Ruiz Zambrano bērniem būtu liegta iespēja faktiski izmantot savas pilsonības tiesības, ja viņu tēvam netiktu piešķirtas tiesības uzturēties un strādāt Beļģijā, jo, ja šīs tiesības netiktu piešķirtas, Ruiz Zambrano bērni būtu spiesti atstāt Eiropas Savienības teritoriju kopā ar savu tēvu (17).
41.      Spriedumā Ruiz Zambrano iespējamās sekas, kādas varētu rasties, ja šiem bērniem nāktos atstāt Eiropas Savienības teritoriju kopumā, izrietēja no šīs lietas īpašajiem apstākļiem. Tāpēc, manuprāt, minēto spriedumu nevar interpretēt tādējādi, ka Tiesa uzskatīja, ka tikai šādos apstākļos Savienības pilsonim varētu tikt liegtas tiesības faktiski izmantot savas pilsonības tiesības.
42.      Tomēr turpmākajos spriedumos, sākot ar McCarthy (18) un Dereci (19), “faktisko izmantošanu” sāka saistīt ar faktu, ka Savienības pilsonis būtu spiests atstāt Eiropas Savienības teritoriju kopumā, izmantojot šo kritēriju kā pamatu LESD 21. panta piemērošanai pirmajā gadījumā vai LESD 20. panta piemērošanai otrajā gadījumā. Tādējādi to, ka persona ir spiesta atstāt Eiropas Savienības teritoriju kopumā, sāka uzskatīt par nosacījumu LESD 20. panta piemērošanai. Šķiet, kā tā to saprot arī kompetentās Nīderlandes iestādes šajā lietā.
43.      Dažas turpmākās lietas, kas arī attiecās uz atvasinātām uzturēšanās tiesībām, izrietēja no apstākļiem, kuros, līdzīgi kā Ruiz Zambrano lietā, nepilngadīgi Savienības pilsoņi būtu bijuši spiesti pārcelties uz trešo valsti, ja TVV, no kura viņi bija atkarīgi, būtu atteikta uzturēšanās atļauja (20). Tomēr pat faktu ziņā atšķirīgās lietās Tiesa turpināja saistīt “faktisku izmantošanu” ar iespēju, ka Savienības pilsonis būtu spiests atstāt Eiropas Savienības teritoriju kopumā (21).
44.      Visbeidzot, trīs lietās, uz kurām Nīderlandes valdība atsaucas šajā lietā, – Alokpa (22), M.D. (23) un Rendón Marín (24)  Tiesa, šķiet, uzskata, ka LESD 20. pants nepiešķir atvasinātas uzturēšanās tiesības TVV, ja Savienības pilsoņi paliek Savienības teritorijā, bet pārceļas uz citu dalībvalsti.
45.      Minētās trīs lietas no izskatāmās lietas var atšķirt divējādi: pirmkārt, pēc to konkrētajiem faktiem (25) un, otrkārt – un vēl būtiskāk – pēc atšķirībām valsts tiesu uzdoto jautājumu formulējumā. Tiesiskā dialoga starp valstu tiesām un Tiesu pēctecības rezultātā šie jautājumi tika formulēti tā, ka Tiesai bija jāizlemj lietas saistībā ar tiesībām uzturēties Eiropas Savienības teritorijā; šie konteksti atšķiras no šīs lietas konteksta (26).
46.      Atšķirībā no minētajām lietām pašreizējā lietā iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai tiesību uzturēties Eiropas Savienības teritorijā kopumā atņemšana patiešām ir vienīgais konteksts, kurā persona nevar faktiski izmantot savas Savienības pilsonības tiesības.
47.      Tādējādi atšķirībā no iepriekšējām lietām Tiesa šajā lietā tiek tieši aicināta atbildēt uz jautājumu, vai Savienības pilsoņi tiek aizsargāti ar LESD 20. pantu tikai tad, ja pretējā gadījumā viņi būtu spiesti pamest Eiropas Savienības teritoriju kopumā. Tādējādi šī lieta sniedz Tiesai iespēju sīkāk noskaidrot pilsonības tiesību, kuru faktiska izmantošana ir aizsargāta ar LESD 20. pantu, “būtību”.
48.      Rezumējot, visās lietās pēc Ruiz Zambrano LESD 20. pants ir interpretēts kā piemērojams, ja Savienības pilsonis būtu bijis spiests atstāt Eiropas Savienības teritoriju kopumā (27), to saprotot kā tiesību liegšanu šim pilsonim faktiski izmantot viņa pilsonības tiesību būtību.
49.      Tomēr uzskatu, ka ir svarīgi atzīmēt, ka Tiesa nekad nav precizējusi, kā dzīvošana trešā valstī faktiski liedz Savienības pilsoņiem izmantot viņu Savienības pilsonības tiesības un par kurām tiesībām ir runa. Saistībā ar LESD 21. pantā paredzētajām tiesībām – “tiesībām brīvi pārvietoties un uzturēties” – tiesības pārcelties uz citu dalībvalsti un uzturēties tajā, manuprāt, netiek ietekmētas, ja Savienības pilsonis dzīvo trešā valstī. Proti, pat ja Savienības pilsonis dzīvo trešā valstī, viņš joprojām var nolemt ieceļot un uzturēties dalībvalstī, kas nav viņa pilsonības valsts, ar tādiem pašiem nosacījumiem kā tie, ar kādiem viņš varētu nolemt pārcelties no savas pilsonības valsts (28). Šos nosacījumus reglamentē Pilsonības direktīva (29).
50.      Ja Savienības pilsonis, kas pārceļas uz dalībvalsti, kura nav viņa pilsonības dalībvalsts, ir nepilngadīgs, var būt nepieciešams, lai viņa ģimenes loceklim – TVV –, no kura viņš ir atkarīgs, tiktu piešķirtas atvasinātas uzturēšanās tiesības. Saskaņā ar Pilsonības direktīvu šādas atvasinātas tiesības var piešķirt, ja bērns ar Savienības pilsonību pārceļas uz citu dalībvalsti un ir pietiekami līdzekļi, lai viņu uzturētu šajā dalībvalstī, bet viņš nevar tur palikt bez TVV, no kura viņš ir atkarīgs (30). Tas pats attiektos uz gadījumu, ja nepilngadīgais Savienības pilsonis pārceltos uz dalībvalsti, kas nav viņa pilsonības dalībvalsts, no trešās valsts. Tomēr, ja nepilngadīgais Savienības pilsonis dzīvo trešā valstī un nolemj pārcelties uz savu pilsonības dalībvalsti, Pilsonības direktīva nav piemērojama. Lai piešķirtu atvasinātas uzturēšanās tiesības viņa vecākam, kurš ir TVV un no kura šis nepilngadīgais ES pilsonis ir atkarīgs, piemēro LESD 20. pantu (31).
51.      Tādējādi, novēršot to, ka Savienības pilsonis ir spiests pārcelties uz trešo valsti, netiek aizsargātas viņa pilsonības tiesības pārcelties uz citu Savienības dalībvalsti un uzturēties tajā, jo šīs tiesības var tikt īstenotas arī no šīs trešās valsts. Tomēr, novēršot Savienības pilsoņa de facto izraidīšanu no Eiropas Savienības teritorijas, šim pilsonim tiek garantēta iespēja uzturēties
Eiropas Savienības teritorijā, kas ir viena no “tiesību brīvi pārvietoties un uzturēties” izpausmēm (32).
52.      Tomēr tas, ka lietā Ruiz Zambrano un citās līdzšinējās lietās Tiesa ir aizsargājusi tiesības uzturēties Eiropas Savienībā, pats par sevi nenozīmē, ka tās ir vienīgās statiska Savienības pilsoņa pilsonības tiesības, uz kurām attiecas LESD 20. panta nodrošinātā aizsardzība.
53.      Tiesa sprieduma Ruiz Zambrano 42. punktā uzskatīja, ka “LESD 20. pants nepieļauj tādus valsts pasākumus, kuru rezultātā Savienības pilsoņiem tiek atņemta iespēja faktiski izmantot to tiesību būtību, kas piešķirtas saskaņā ar viņu kā Savienības pilsoņu statusu”. Tādējādi tieši pilsonības tiesību izmantošanas atņemšana bija iemesls LESD 20. panta piemērošanai. Minētā sprieduma 44. punktā Tiesa arī paskaidroja, ka, atņemot uzturēšanās un darba atļaujas nepilngadīgu Savienības pilsoņu vecākam, kas ir TVV, rastos nepieciešamība, lai arī šie bērni pamestu Eiropas Savienības teritoriju un dotos līdzi vecākam. Tas tika uzskatīts par pilsonības tiesību faktiskas izmantošanas atņemšanu, bet ne par vienīgo situāciju, kurā šāda tiesību atņemšana varētu notikt.
54.      Nākamajā iedaļā ieteikšu Tiesai interpretēt LESD 20. pantu kā tādu, kas ietver tiesības izvēlēties nepārcelties Savienības pilsonības tiesību, kuru faktisku izmantošanu aizsargā šis pants, būtības ietvaros.
2.      Tiesības nepārcelties kā Savienības pilsoņu tiesību brīvi pārvietoties uz uzturēties elements
55.      LESD 20. un 21. panta formulējums, Savienības pilsonības jēdziena līdzšinējā attīstība, kā arī Tiesas judikatūra liecina, ka pilsonības tiesību brīvi pārvietoties un uzturēties būtība nav tikai tiesības uzturēties Eiropas Savienības teritorijā kopumā.
56.      Argumentēšu, ka Savienības pilsonības tiesību būtība ietver arī Savienības pilsoņu tiesības izvēlēties nepārcelties.
57.      Pirmkārt, LESD 20. un 21. panta formulējums garantē Savienības pilsoņiem ne tikai tiesības uzturēties, bet arī tiesības brīvi pārvietoties Savienības dalībvalstu teritorijā.
58.      Šīs tiesības pārvietoties ir tiesības, nevis pienākums. Tādējādi šīm tiesībām jāietver tiesības nepārvietoties.
59.      Turklāt, lietojot apstākļa vārdu “brīvi”, Līguma teksts norāda uz pārvietošanās brīvību, kas obligāti paredz izvēli, vai izmantot šīs tiesības (33).
60.      Otrkārt, Savienības pilsoņu izvēli uzturēties dalībvalstī, kas nav viņu pilsonības dalībvalsts, aizsargā Savienības tiesību akti, kas principā aizliedz viņu izraidīšanu. Savienības pilsoņa izraidīšana ir atļauta tikai tad, ja tā ir nepieciešama sabiedriskās kārtības un valsts drošības aizsardzībai (34), – tie ir iemesli, kas paši par sevi ir jāinterpretē šauri (35).
61.      Nav iemesla, lai attieksme pret statiskajiem Savienības pilsoņiem, kuri var atsaukties uz LESD 20. pantu, būtu mazāk labvēlīga nekā pret mobilajiem Savienības pilsoņiem. Šā iemesla dēļ situācijā, kurā statisks Savienības pilsonis būtu de facto spiests atstāt savas dalībvalsts teritoriju, viņa pilsonības statuss aizsargā šā pilsoņa izvēli palikt – līdzīgā veidā, kā tas aizsargā šādu mobila Savienības pilsoņa izvēli.
62.      Ir skaidrs, ka statiskus Savienības pilsoņus no izraidīšanas no savas dalībvalsts aizsargā starptautiskās tiesības, tostarp ECPAK 4. protokola 3. pants (36).
63.      LESD 20. pants, garantējot statiskam pilsonim tiesības nepārvietoties, aizsargā šo pilsoni no de facto izraidīšanas, tādējādi garantējot viņa tiesības palikt savā pilsonības valstī.
64.      Treškārt, lielākā daļa Savienības dalībvalstu pilsoņu neizmanto savas tiesības pārvietoties (37). Neraugoties uz to, ka LESD 20. pants piešķir Savienības pilsonības statusu visu dalībvalstu pilsoņiem, lielākā daļa no tiem ir izvēlējušies nepārvietoties (38). Tomēr tas nenozīmē, ka viņi nav Savienības pilsoņi (39).
65.      Arī viņu pilsonības statusam ir vajadzīga juridiska aizsardzība.
66.      Ceturtkārt, ja Savienības pilsoņa statuss, kā to ir konstatējusi Tiesa, ir visu dalībvalstu pilsoņu fundamentāls statuss (40), tad lielākajai statiskajai daļai Savienības pilsoņu nevar liegt baudīt no šā statusa izrietošās tiesības. Galu galā, Savienības pilsonības statusu diez vai varētu saukt par fundamentālu statusu, ja tas attiektos tikai uz nelielo daļu dalībvalstu pilsoņu, kuri ir izvēlējušies pārvietoties (41).
67.      Piektkārt, ja galvenais iemesls, kādēļ Tiesa aizsargā tiesības uzturēties Eiropas Savienības teritorijā, ir nodrošināt, lai Savienības pilsoņi varētu izmantot tiesības, ko Savienības teritorijā dzīvojošām personām piešķir Savienības tiesības(42), tad tāds pats labums tiek nodrošināts, atzīstot pilsoņa tiesības nepārvietoties no savas dzīvesvietas un pilsonības dalībvalsts.
68.      Lielākā daļa tiesību, ko privātpersonām rada Savienības sekundārās tiesības, nav atkarīgas no šo personu pārvietošanās uz citu dalībvalsti.
69.      Visbeidzot, ja Tiesa interpretētu Savienības pilsoņu tiesību būtību tā, ka šīs tiesības ietver tiesības nepārvietoties, vai šāda interpretācija nozīmētu vienpusēju pilsonības jēdziena paplašināšanu? Nedomāju, ka tas tā ir.
70.      Savienības dalībvalstu valstspiederīgajiem jau pirms Savienības pilsonības statusa ieviešanas bija tiesības pārvietoties, kas izrietēja no iekšējā tirgus. Šīs tiesības attiecās uz ekonomiski aktīviem mobiliem pilsoņiem (darba ņēmējiem, pašnodarbinātām personām, darba meklētājiem un studentiem) un ietvēra atvasinātas tiesības dažiem viņu ģimenes locekļiem. Tādējādi tiesībām brīvi pārvietoties un uzturēties kā Savienības pilsonības tiesību elementam, kas Līgumos ir ieviests jaunā Savienības integrācijas procesa posmā, ir jāpiešķir papildu nozīme un jēga. No formulējuma izvēles – “Savienības pilsonība” – ir skaidrs, ka šā jēdziena mērķis ir radīt papildu piesaisti dalībvalstu pilsoņiem; piesaisti, kas nav balstīta tikai uz tirgus ekonomisko loģiku, bet kas saista dalībvalstu pilsoņus ar plašāku Eiropas sabiedrību, kuras pamatā ir kopīgas vērtības(43), neatņemot viņiem viņu nacionālo identitāti (44). Šī piesaiste pastāv neatkarīgi no tā, vai Savienības pilsonis pārceļas vai paliek savā dalībvalstī.
71.      Tādējādi, pat ja iespēja pārcelties uz citu dalībvalsti ir svarīga Savienības pilsonības sastāvdaļa, šis statuss ir jāinterpretē tādējādi, ka tas piešķir ne tikai tiesības personām, kuras izvēlas izmantot šo iespēju, bet arī aizsargā tos, kuri nolemj to nedarīt.
72.      Visu šo iemeslu dēļ, manuprāt, LESD 20. pants ir jāinterpretē kā tāds, kas aizsargā tiesības nepārvietoties. Lai aizsargātu šīs tiesības, nav nozīmes tam, vai pilsonis ir spiests pārcelties uz trešo valsti vai uz citu dalībvalsti. Abos scenārijos Savienības pilsoņiem pastāv risks, ka viņiem tiks atņemta brīvība izvēlēties nepārvietoties, tādējādi iejaucoties viņu pilsonības statusā. Tādējādi abās situācijās šāds risks varētu radīt atvasinātas tiesības uz uzturēšanos TVV, no kura Savienības pilsonis ir atkarīgs.
73.      Ņemot vērā iepriekš izklāstīto, iesaku Tiesai uz iesniedzējtiesas uzdoto pirmo jautājumu atbildēt tādējādi, ka LESD 20. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tas neizslēdz, ka vecākam, kurš ir TVV, ir jāpiešķir atvasinātas uzturēšanās tiesības dalībvalstī, kuras pilsonis ir viņa apgādībā esošais statiskais nepilngadīgais bērns, ja savukārt šim vecākam ir tiesības dzīvot citā dalībvalstī. Savienības pilsonības tiesības “brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā” ietver tiesības izvēlēties nepārvietoties, tāpēc nav nozīmes jautājumam, vai Savienības pilsonis ir spiests pārcelties uz trešo valsti vai uz citu dalībvalsti.
3.      Pakārtoti
74.      Ja Tiesa konstatētu, ka LESD 20. pants ir piemērojams tikai tad, ja Savienības pilsonis ir spiests atstāt Eiropas Savienības teritoriju kopumā, lēmējiestādei tomēr ir jāpārbauda, vai šis Savienības pilsonis faktiski var izpildīt derīgas uzturēšanās atļaujas nosacījumus citā dalībvalstī.
75.      Pat ja V ir tiesības dzīvot Spānijā(45), tas neatrisina jautājumu par to, vai visa ģimene, t. i., viņas nepilngadīgais bērns un viņas vīrs,
arī var pievienoties viņai šajā dalībvalstī.
76.      Šķiet, ka Nīderlandes iestādes savu vērtējumu ir balstījušas tikai uz pieņēmumu, ka V laulātais un viņu dēls ir Savienības pilsoņi, neveicot nekādu īpašu pārbaudi par to, vai viņi faktiski var likumīgi uzturēties Spānijā.
77.      Visas ģimenes pārvietošanas iespēju nevar vienkārši prezumēt. Līdz ar to Nīderlandes iestādēm pirms atteikuma izsniegt uzturēšanās atļauju V un likt viņai pārcelties uz Spāniju bija pienākums pašām pārbaudīt, vai ģimenes pārvietošana ir tiesiski iespējama.
78.      Pretējā gadījumā V, saskaroties ar rīkojumu izbraukt no Nīderlandes, būtu jāatgriežas savā izcelsmes trešā valstī. Tā kā V bērns, kurš ir Savienības pilsonis, ir atkarīgs no savas mātes (ko neviena no lietas pusēm pamatlietā neapstrīdēja), viņš būtu spiests pamest Savienības teritoriju kopumā. Tas izraisītu LESD 20. panta piemērošanu saskaņā ar Tiesas argumentāciju spriedumā Ruiz Zambrano un no tā izrietošajos spriedumos, kā rezultātā Nīderlandes iestādēm būtu pienākums atzīt V atvasinātās uzturēšanās tiesības (46).
79.      Vai V bērns un viņas vīrs varētu pārcelties uz Spāniju?
80.      Kā Savienības pilsoņiem gan V laulātajam, gan viņu bērnam ir tiesības pārcelties uz Spāniju un uzturēties tur līdz trim mēnešiem (Pilsonības direktīvas 5. un 6. pants).
81.      Pārsniedzot šos trīs mēnešus, Pilsonības direktīvas 7. pants uzliek konkrētus nosacījumus.
82.      V laulātais un bērns varētu uzturēties Spānijā, ja viņi ir darba ņēmēji vai pašnodarbinātie (7. panta 1. punkta a) apakšpunkts); var sevi nodrošināt (7. panta 1. punkta b) apakšpunkts), vai studē un vienlaikus viņiem ir pietiekami līdzekļi un visaptveroša veselības apdrošināšana (7. panta 1. punkta c) apakšpunkts). V dēls ir bērns, un nav ticams, ka viņš atbilst kādam no šiem nosacījumiem (47). V vīrs saņem sociālos pabalstus un ir daļēji atbrīvots no darba veselības stāvokļa dēļ, tāpēc maz ticams, ka arī uz viņu attiecas kāda no šīm situācijām.
83.      Saskaņā ar Pilsonības direktīvas 7. panta 1. punkta d) apakšpunktu Savienības pilsonis var būt neaktīvs un tik un tā dzīvot citā dalībvalstī, ja viņš pievienojas citam Savienības pilsonim. Tomēr šajā gadījumā tas tā nav, jo V ir TVV.
84.      Tādējādi (tas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai) iespēja uzturēties Spānijā saskaņā ar Savienības tiesību aktiem V un viņas ģimenei nešķiet juridiski pamatota iespēja.
85.      Katrā ziņā Nīderlandes iestādēm nevajadzēja atteikt uzturēšanās tiesības V, pirms tās bija noskaidrojušas, vai viņas bērns un viņas vīrs patiešām varēja doties kopā ar viņu uz Spāniju, pamatojoties uz Savienības tiesībām.
B.      Par otro jautājumu
86.      Uzdodot otro jautājumu, iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, kurā brīdī, lemjot, vai
piešķirt atvasinātas uzturēšanās tiesības vecākam, kas ir TVV, lēmējiestādei ir jāņem vērā bērna labākās intereses un tiesības uz ģimenes dzīvi. Konkrētāk, šī tiesa vēlas zināt, vai lēmumu, ar kuru pieprasa, lai vecāks, kas ir TVV, pamatojoties uz Direktīvas 2008/115 6. panta 2. punktu, nekavējoties atstāj valsti un pārceļas uz citu dalībvalsti, kurā viņam ir uzturēšanās tiesības, var pieņemt, neizvērtējot bērna labākās intereses un viņa tiesības uz ģimenes dzīvi.
1.      Augsta atkarības pakāpe kā slieksnis, lai atsauktos uz LESD 20. pantu kā atvasinātu uzturēšanās tiesību avotu
87.      Judikatūrā iejaukšanās tiesībās uz ģimenes dzīvi un bērna labākajās interesēs izvērtējums ir cieši saistīts ar atkarības pakāpes noteikšanu, kas, ja tā ir pietiekama, var piešķirt vecākam, kurš ir TVV, atvasinātas uzturēšanās tiesības saskaņā ar LESD 20. pantu.
88.      Tiesa noteica augstu atkarības pakāpi kā slieksni, lai piešķirtu atvasinātas uzturēšanās tiesības situācijās, kad atkarības dēļ Savienības pilsonim citādi būtu jāatstāj Eiropas Savienības teritorija kopumā. Tāpat un tā paša iemesla dēļ, ka tiesības uzturēties Eiropas Savienības teritorijā var būt svarīgākas par valsts pasākumiem, kas saistīti ar imigrāciju, tikai “ļoti īpašās situācijās” (48), arī tiesības nepārcelties uz citu valsti pašreizējā Savienības integrācijas attīstības posmā ir aizsargātas tikai tajos gadījumos, kad starp Savienības pilsoni un TVV pastāv pietiekama atkarības pakāpe.
89.      No Tiesas judikatūras izriet, ka uz LESD 20. pantu nevar atsaukties pret valsts pasākumiem, ja tie tikai iejaucas izvēlē nepārcelties. Atvasināto uzturēšanās tiesību piešķiršanas slieksnis drīzāk ir šīs izvēles atņemšana, kas pastāv tikai situācijā, kad valsts pasākums de facto piespiež Savienības pilsoni pārcelties.
90.      Kā saprotu, šāda ierobežojuma pamatojums ir Savienības pilsonībā balstītu tiesību iejaukšanās dalībvalstu prerogatīvās imigrācijas politikas jomā. Tiklīdz ir piemērojams LESD 20. pants, tas var būt pārāks par valsts pasākumiem, tostarp par uzturēšanās atļaujas atteikumu TVV. Tāpēc ir rūpīgi jālīdzsvaro šīs abas intereses.
91.      Ņemot to vērā, var uzskatīt, ka augstas atkarības pakāpes prasības mērķis var būt ierobežot to situāciju loku, kurās saskaņā ar LESD 20. pantu TVV var tikt piešķirtas atvasinātas uzturēšanās tiesības.
2.      Atkarība un bērna labākās intereses
92.      Saskaņā ar judikatūru pilsonības tiesību atņemšana pastāv tikai tad, ja Savienības pilsonim faktiski vai praksē (49) nāktos izceļot kopā ar TVV.
93.      Tiesa neuzskata, ka tas tā ir gadījumā, kad atkarības pakāpe ir mazāka.
94.      Piemēram, spriedumā Dereci Tiesa nosprieda, ka “pats fakts, ka attiecībā uz dalībvalsts pilsoni saimnieciskās kārtības iemeslu dēļ vai arī, lai saglabātu ģimenes vienotību Savienības teritorijā, varētu šķist vēlami, lai viņa ģimenes locekļi, kuriem nav dalībvalsts pilsonības, varētu uzturēties kopā ar viņu Savienības teritorijā, nav pietiekams, lai uzskatītu, ka Savienības pilsonim būs jāpamet Savienības teritorija, ja šādas tiesības netiek piešķirtas” (50).
95.      Tātad tikai ar ģimenes dzīves vēlamību nepietiek (51). Piemēram, vairumā Tiesā izskatīto lietu, kurās pilngadīgam Savienības pilsonim būtu bijis jāpamet sava dalībvalsts, ja viņš būtu vēlējies turpināt ģimenes dzīvi kopā ar TVV, Tiesa neuzskatīja, ka LESD 20. pants piešķir atvasinātas uzturēšanās tiesības. Tādējādi šķiet, ka Tiesa vēlas atzīt, ka “pieaugušais principā var dzīvot neatkarīgi no savas ģimenes locekļiem (52)”.
96.      Tomēr situācija ir atšķirīga, ja ir iesaistīti nepilngadīgi Savienības pilsoņi (53).
97.      Izvērtējot bērna, kurš ir Savienības pilsonis, atkarību no viņa ģimenes locekļa, parasti vecāka, kas ir TVV, kompetentajām iestādēm ir jāņem vērā ne tikai šī bērna tiesības uz ģimenes dzīves neaizskaramību, kas nostiprinātas Hartas 7. pantā, bet arī šī bērna labākās intereses, ko aizsargā Hartas 24. panta 2. punkts (54).
98.      Novērtējot atkarības pakāpi, valsts lēmējiestādēm katrā atsevišķā gadījumā ir vispusīgi jāizvērtē visi konkrētie apstākļi (55).
99.      Tām ir jāņem vērā bērna vecums, fiziskā un emocionālā attīstība, viņa emocionālās pieķeršanās pakāpe vecākam, kas ir TVV, kā arī riski, ka viņa nošķiršana no šī vecāka varētu ietekmēt bērna līdzsvaru (56).
100. Ja, sīki izvērtējot attiecības starp apgādībā esošu bērnu, kas ir Savienības pilsonis, un viņa vecāku, kurš ir TVV, kompetentā iestāde, kas izskata vecāka uzturēšanās atļaujas pieprasījumu, secina, ka bērns būtu spiests atstāt dalībvalsti kopā ar šo vecāku, ja pieteikums tiktu noraidīts, šai iestādei ir jāatzīst pietiekama atkarības pakāpe un jāpiešķir atvasinātas uzturēšanās tiesības, pamatojoties uz LESD 20. pantu.
101. Šāda konsekvences pieeja, saskaņā ar kuru, lai noteiktu, vai ir piemērojams LESD 20. pants, ir jāizvērtē Harta, ir tikusi kritizēta (57). Tomēr ar šādu pieeju saistītās problēmas var atrisināt, nošķirot LESD 20. panta piemērojamību un tā piemērošanu konkrētā gadījumā kā pamatus atvasinātu uzturēšanās tiesību piešķiršanai.
102. LESD 20. panta piemērojamība iekšējās situācijās ir atkarīga vienīgi no tā, ka persona ir dalībvalsts pilsonis.
103. Tas skaidri izriet no judikatūras. Piemēram, spriedumā X (Māte, kura ir Taizemes valstspiederīgā) (58), lemjot par LESD 20. panta piemērojamību, Tiesa norādīja: “atvasināto uzturēšanās tiesību, kas izriet no LESD 20. panta, izmantošana ir atkarīga nevis no tā, vai šis bērns ir izmantojis savas tiesības uz brīvu pārvietošanos un uzturēšanos Savienībā, bet gan no viņa Savienības pilsonības, kas ir statuss, kurš viņam ir neatkarīgi no minēto tiesību īstenošanas, tikai tāpēc vien, ka viņam ir kādas dalībvalsts pilsonība” (59).
104. Tādējādi situācija ietilpst LESD 20. panta piemērošanas jomā tikai tādēļ vien, ka persona ir kādas dalībvalsts pilsonis, pat ja šī persona nekad nav atstājusi savu mītnes valsti. Tas ļauj piemērot Hartu atbilstoši tās 51. panta 1. punktam, saskaņā ar kuru šajā instrumentā nostiprinātās tiesības attiecas uz dalībvalstīm tikai tad, ja tās īsteno Savienības tiesību aktus (60).
105. Kā jau norādīts, LESD 20. panta piemērošana, lai piešķirtu atvasinātas uzturēšanās tiesības konkrētā gadījumā, ir atkarīga no Savienības pilsoņa un TVV atkarības pakāpes, kuras novērtēšanai lēmējiestādei ir jāņem vērā Hartas tiesības, pirmkārt, bērna labākās intereses un tiesības uz ģimenes dzīvi.
106. Tā daļēji ir atbilde uz iesniedzējtiesas otro jautājumu. Tiesības, kas noteiktas Hartas 7. un 24. pantā, ir būtiskas, lai novērtētu, vai Savienības pilsonis būtu spiests pavadīt savu vecāku, kurš ir TVV valstspiederīgais un kuram ir jāizceļo.
107. Tādējādi, ja atkarības pakāpe ir tāda, ka nepilngadīgais Savienības pilsonis būtu spiests izceļot, kompetentajām iestādēm ir jāpiešķir viņa vecākam, kas ir TVV, atvasinātas uzturēšanās tiesības, lai aizsargātu nepilngadīgā ES pilsoņa pilsonības tiesību būtību, kas ietver tiesības nepārcelties.
108. Ja Tiesa atbalstīs manu ierosinājumu, ka Savienības pilsonības tiesības ietver ne tikai tiesības uzturēties Savienības teritorijā, bet arī tiesības izvēlēties nepārvietoties, tad fakts, ka ģimene varētu būt spiesta pārcelties uz citu dalībvalsti, nevis ārpus Eiropas Savienības teritorijas kopumā, ir pietiekams, lai atzītu atvasinātu uzturēšanās tiesību esamību, pamatojoties uz LESD 20. pantu.
109. Ja, turpretī, Tiesa neatbalstīs šo ierosināto pilsonības tiesību būtības interpretāciju, bet ierobežos LESD 20. panta piemērošanu līdz situācijām, kurās Savienības pilsonis ir spiests pamest Eiropas Savienības teritoriju kopumā, lēmējiestādei tomēr būtu pienākums pārbaudīt, vai ģimene patiešām var pārcelties un turpināt ģimenes dzīvi Spānijā un vai šāda pārcelšanās nepārkāpj bērna labākās intereses un neapdraud viņa ģimenes dzīvi.
110. Pat ja nepilngadīgs Savienības pilsonis savas atkarības no TVV dēļ būtu spiests atstāt dalībvalsti kopā ar šo TVV, ja pēdējam minētajam ir atteiktas uzturēšanās tiesības, dalībvalsts var atteikt atvasinātu uzturēšanās tiesību pieteikumu saskaņā ar LESD 20. pantu citu iemeslu dēļ. Tā var, piemēram, atsaukties uz tādiem iemesliem kā sabiedriskā kārtība vai valsts drošība, lai noraidītu šādu pieteikumu (61). Izvērtējot, cik samērīgi ir atsaukties uz šādiem iemesliem, lai noraidītu pieteikumu saskaņā ar LESD 20. pantu, lēmējiestādei joprojām būtu jāņem vērā bērna labākās intereses un tiesības uz ģimenes dzīvi.
111. Tomēr šajā lietā, kāda tā iesniegta Tiesai, nav izvirzīts jautājums par valsts iestāžu atteikuma izsniegt uzturēšanās atļauju iespējamo pamatojumu. Šķiet, ka kompetentās iestādes atteica V uzturēšanās tiesības, pamatojoties uz to, ka nav piemērojams LESD 20. pants, un tādēļ nemēģināja atteikumu pamatot ar kādu citu iemeslu.
112. Visbeidzot, lai sniegtu pilnīgu atbildi uz iesniedzējtiesas otro jautājumu, Tiesai ir arī jāprecizē, ka kompetentās iestādes nevar pieņemt uz Direktīvas 2008/115 6. panta 2. punktu balstītu lēmumu, nekonstatējot, vai bērna labākās intereses un viņa tiesības uz ģimenes dzīvi prasa, lai tiktu piešķirtas atvasinātas uzturēšanās tiesības, un vai šīs tiesības var tikt ierobežotas citu likumīgu iemeslu dēļ.
113. Tāpēc iesaku Tiesai uz iesniedzējtiesas otro jautājumu atbildēt šādi: LESD 20. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka kompetentajām iestādēm, izvērtējot, vai piešķirt atvasinātas uzturēšanās tiesības apgādībā esoša nepilngadīga Savienības pilsoņa vecākam, kas ir TVV, ņemot vērā bērna labākās intereses un tiesības uz ģimenes dzīvi, ir jāpārbauda, vai šā nepilngadīgā un minētā vecāka atkarības pakāpe ir tāda, ka nepilngadīgais būtu spiests doties līdzi minētajam vecākam, ja vecākam tiktu atteiktas uzturēšanās tiesības. Bērna labākās intereses un tiesības uz ģimenes dzīvi ir jāizvērtē, pirms tiek pieņemts uz Direktīvas 2008/115 6. panta 2. punktu balstīts lēmums, ar ko TVV uzdod pārcelties un apmesties uz dzīvi citā dalībvalstī, kurā viņam ir uzturēšanās tiesības.
C.      Piemērošana šīs lietas faktiem
114. LESD 20. pants ir piemērojams šajā lietā, jo V bērns ir Savienības pilsonis.
115. Lai lemtu par V atvasinātajām uzturēšanās tiesībām, kompetentajām iestādēm ir jāizvērtē, vai starp bērnu, kurš ir Savienības pilsonis, un viņa māti, kura ir TVV un kura ir iesniegusi uzturēšanās atļaujas pieteikumu, ir tādas atkarības attiecības, ka bērns būtu spiests atstāt Nīderlandes teritoriju, ja viņa mātei tiktu uzdots atstāt minēto teritoriju.
116. Pamatojoties uz lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, rodas iespaids, ka V ir bērna galvenā aprūpētāja, jo viņa tēvs nav spējīgs regulāri strādāt un šā iemesla dēļ saņem sociālos pabalstus (62). Šķiet arī, ka pastāv augsta atkarības pakāpe starp bērnu un viņa māti. Attiecīgi bērna labākajās interesēs ir palikt kopā ar savu māti.
117. Tādējādi bērns būtu spiests atstāt Nīderlandi kopā ar savu māti, ja viņai tiktu liegtas uzturēšanās tiesības šajā dalībvalstī. Šis fakts, šķiet, nav apstrīdēts un atbilst Nīderlandes kompetento iestāžu secinājumam.
118. Ja bērna mātei ir jāatstāj Nīderlande un bērns tādējādi ir spiests doties viņai līdzi viņu atkarības attiecību dēļ, ņemot vērā to, ka LESD 20. pants piešķir Savienības pilsoņiem tiesības nepārvietoties, nav nozīmes tam, vai viņai un viņas dēlam būtu jāpārceļas uz Spāniju vai uz trešo valsti.
119. Ja bērna labākās interesēs ir izmantot viņa tiesības nepārcelties, Nīderlandes iestādēm jāpiešķir viņa mātei, kas ir TVV, atvasinātas uzturēšanās tiesības.
120. Turklāt konkrētajos šīs lietas apstākļos palikšana Nīderlandē, šķiet, ir šā bērna labākajās interesēs. Tādējādi viņa pilsonības tiesības nepārcelties būtu aizsargātas tikai tad, ja viņa mātei tiktu piešķirtas atvasinātas uzturēšanās tiesības.
IV.    Secinājumi
121. Ņemot vērā iepriekš minēto, ierosinu Tiesai uz rechtbank Den Haag (Hāgas tiesa, Nīderlande) prejudiciālajiem jautājumiem atbildēt šādi:
1)      LESD 20. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tas neizslēdz, ka vecākam, kas ir trešās valsts valstspiederīgais, ir jāpiešķir atvasinātas uzturēšanās tiesības dalībvalstī, kuras pilsonis ir viņa apgādībā esošais statiskais nepilngadīgais bērns, ja savukārt šim vecākam ir tiesības dzīvot citā dalībvalstī. Savienības pilsonības tiesības “brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā” ietver tiesības izvēlēties nepārvietoties, tāpēc nav nozīmes jautājumam, vai Savienības pilsonis ir spiests pārcelties uz trešo valsti vai uz citu dalībvalsti.
2)      LESD 20. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka kompetentajām iestādēm, izvērtējot, vai piešķirt atvasinātas uzturēšanās tiesības apgādībā esoša nepilngadīga Savienības pilsoņa vecākam, kas ir trešās valsts valstspiederīgais, ņemot vērā bērna labākās intereses un tiesības uz ģimenes dzīvi, ir jāpārbauda, vai šā nepilngadīgā un minētā vecāka atkarības pakāpe ir tāda, ka nepilngadīgais būtu spiests doties līdzi minētajam vecākam, ja vecākam tiktu atteiktas uzturēšanās tiesības. Bērna labākās intereses un tiesības uz ģimenes dzīvi ir jāizvērtē, pirms tiek pieņemts uz Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2008/115/EK (2008. gada 16. decembris) par kopīgiem standartiem un procedūrām dalībvalstīs attiecībā uz to trešo valstu valstspiederīgo atgriešanu, kas dalībvalstī uzturas nelikumīgi, 6. panta 2. punktu balstīts lēmums, ar ko trešās valsts valstspiederīgajam uzdod pārcelties un apmesties uz dzīvi citā dalībvalstī, kurā viņam ir uzturēšanās tiesības.
1      Oriģinālvaloda – angļu.
i Šīs lietas nosaukums ir izdomāts. Tas neatbilst neviena lietas dalībnieka reālajam personvārdam vai nosaukumam.
2      Esmu aizņēmusies ģenerāladvokāta F. Dž. Džeikobsa [F. J. Jacobs] vārdus, kurus viņš izmantoja savos secinājumos lietā Konstantinidis (C‑168/91, EU:C:1992:504, 46. punkts) citā kontekstā pirms Savienības pilsonības ieviešanas ar Māstrihtas līgumu. Ģenerāladvokāts F. Dž. Džeikobss izmantoja šos vārdus, lai argumentētu, ka personai, kas pārceļas uz citu dalībvalsti kā darba ņēmējs vai pašnodarbināta persona, ir jābūt iespējai paļauties uz Savienības tiesību sistēmas garantētajām cilvēktiesībām.
3      Spriedums, 2011. gada 8. marts, Ruiz Zambrano (C‑34/09, turpmāk tekstā – “spriedums Ruiz Zambrano”, EU:C:2011:124).
4      Eiropas Parlamenta un Padomes 2008. gada 16. decembra direktīva par kopīgiem standartiem un procedūrām dalībvalstīs attiecībā uz to trešo valstu valstspiederīgo atgriešanu, kas dalībvalstī uzturas nelikumīgi (OV 2008, L 348, 98. lpp.).
5      Lai gan lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu tas nav paskaidrots, šis lēmums visticamāk tika pieņemts saskaņā ar Direktīvas 2008/115 6. panta 2. punktu.
6      Neraugoties uz to, ka starp V un viņas laulāto acīmredzami pastāvēja atkarības attiecības, šķiet, ka uzturēšanās atļaujas pieprasījums tika iesniegts, pamatojoties vienīgi uz attiecībām starp V un viņas nepilngadīgo bērnu.
7      Saskaņā ar Direktīvas 2008/115 6. panta 1. punktu “neskarot šā panta 2. līdz 5. punktā minētos izņēmumus, dalībvalstis pieņem atgriešanas lēmumu par ikvienu trešās valsts valstspiederīgo, kurš nelikumīgi uzturas to teritorijā”. Minētās direktīvas 6. panta 2. punktā noteikts: “Trešo valstu valstspiederīgajiem, kuri nelikumīgi uzturas kādas dalībvalsts teritorijā un kuriem ir derīga citas dalībvalsts izsniegta uzturēšanās atļauja vai cita atļauja, kas sniedz tiem tiesības tur uzturēties, lūdz nekavējoties doties uz šīs dalībvalsts teritoriju. Ja minētais trešās valsts valstspiederīgais nepilda šo lūgumu vai ja trešās valsts valstspiederīgā nekavējoša izceļošana ir vajadzīga sabiedriskās kārtības vai valsts drošības nodrošināšanai, piemēro 1. punktu.”
8      Skat., piemēram, 2023. gada 22. jūnija sprieduma, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Nepilngadīga bērna, Nīderlandes pilsoņa, māte, kura ir Taizemes valstspiederīgā) (C‑459/20, turpmāk tekstā – “spriedums X (Māte, kura ir Taizemes valstspiederīgā)”, EU:C:2023:499), 23. punktu: “Turpretī LESD normās par Savienības pilsonību trešo valstu valstspiederīgajiem netiek piešķirtas autonomas tiesības. Proti, iespējamās tiesības, ar kurām apveltīti šo valstu valstspiederīgie, ir nevis šo valstspiederīgo personīgās tiesības, bet gan tiesības, kas ir atvasinātas no Savienības pilsoņa tiesībām.”
9      No šīs valsts iestādes argumentācijas izriet, ka bērna atkarības pakāpe no V ir tāda, ka, ja V būtu jāpamet Nīderlande, arī bērns būtu spiests pamest Nīderlandi.
10      Tiesa pirmo reizi izmantoja šo formulējumu savā spriedumā, 2012. gada 8. novembris, Iida (C‑40/11, turpmāk tekstā – “spriedums Iida”,  EU:C:2012:691, 71. punkts). Kopš tā laika Tiesa ir atkārtojusi to pašu formulējumu daudzās sekojošās lietās, kas tādā vai citādā veidā attiecās uz TVV atvasinātām uzturēšanās tiesībām. Tādējādi tāds pats formulējums ir lietots spriedumos, 2013. gada 8. maijs, Ymeraga u.c. (C‑87/12, turpmāk tekstā – “spriedums Ymeraga”, EU:C:2013:291, 36. punkts); 2013. gada 10. oktobris, Alokpa un Moudoulou (C‑86/12, turpmāk tekstā – “spriedums Alokpa”, EU:C:2013:645, 32. punkts); 2016. gada 13. septembris, CS (C‑304/14, turpmāk tekstā – “spriedums CS”, EU:C:2016:674, 29. punkts); 2016. gada 13. septembris, Rendón Marín (C‑165/14, turpmāk tekstā – “spriedums Rendón Marín”, EU:C:2016:675, 74. punkts); 2017. gada 10. maijs, ChavezVilchez u.c. (C‑133/15, turpmāk tekstā – “spriedums Chavez‑Vilchez”, EU:C:2017:354, 63. punkts); 2022. gada 5. maijs, Subdelegación del Gobierno en Toledo (Ģimenes locekļa uzturēšanās – Nepietiekami līdzekļi) (C‑451/19 un C‑532/19, turpmāk tekstā – “spriedums Subdelegación del Gobierno en Toledo”, EU:C:2022:354, 45. punkts); 2023. gada 27. aprīlis, M.D. (Aizliegums ieceļot Ungārijā) (C‑528/21, turpmāk tekstā – “spriedums M.D.”, EU:C:2023:341, 58. punkts); X (Māte, kura ir Taizemes valstspiederīgā), 24. punkts, un 2024. gada 25. aprīlis, NW un PQ (Klasificēta informācija) (C‑420/22 un C‑528/22, turpmāk tekstā – “spriedums NW un PQ”, EU:C:2024:344, 60. punkts). Neraugoties uz atsaucēm gan uz spriedumu Ruiz Zambrano, gan reizēm uz spriedumu, 2011. gada 15. novembris, Dereci u.c. (C‑256/11, turpmāk tekstā – “spriedums Dereci”, EU:C:2011:734), šajos spriedumos precīzi šāds formulējums nav lietots.
11      Ruiz Zambrano lūgumu, visticamāk, pamatoja agrākais 2004. gada 19. oktobra spriedums Zhu un Chen (C‑200/02, turpmāk tekstā – “spriedums Zhu un Chen”, EU:C:2004:639), kurā Tiesa konstatēja, ka vecākam, kas ir TVV, var tikt piešķirtas atvasinātas uzturēšanās tiesības, pamatojoties uz šīs personas nepilngadīgā bērna Savienības pilsonības statusu.
12      Skat. spriedumus, 1997. gada 5. jūnijs, Uecker un Jacquet (C‑64/96 un C‑65/96, EU:C:1997:285, 23. punkts), un 2003. gada 2. oktobris, Garcia Avello (C‑148/02, EU:C:2003:539, 26. punkts). Iekšējā tirgū iekšējo situāciju izslēgšana no Savienības noteikumu piemērošanas jomas bieži vien tika pamatota ar cerību, ka dalībvalsts rūpēsies par saviem pilsoņiem, tāpēc Savienības tiesībām nav jāiejaucas atgriezeniskās diskriminācijas situācijās.
13      Piemēram, Nic Shuibhne, N., “The Resilience of EU Market Citizenship?”, CMLR, 2010, 1597. lpp.
14      Var apgalvot, ka Tiesa ir piemērojusi pilsonības noteikumus pilnībā iekšējā situācijā jau spriedumā, 2010. gada 2. marts, Rottmann (C‑135/08, turpmāk tekstā – “spriedums Rottmann”, EU:C:2010:104,). Tomēr, lai gan Rottmann apstrīdēja Vācijas iestāžu lēmumu atsaukt naturalizācijas lēmumu, ar kuru viņš Vācijā ieguva Vācijas pilsonību, šīs lietas pamatkonteksts liecināja par agrāku pārrobežu pārvietošanos, jo viņš bija dzimis un dzīvojis Austrijā, pirms pārcēlās uz Vāciju un zaudēja Austrijas pilsonību, jo ieguva Vācijas pilsonību. Tomēr, izlemjot lietu, Tiesa nebalstījās uz šo agrāko pārvietošanos. Tā uzskatīja, ka potenciālā Savienības pilsonības zaudēšana dalībvalsts pilsonības zaudēšanas dēļ “pēc savas dabas un savu seku dēļ” ietilpst Savienības tiesību jomā (spriedums Rottmann, 42. punkts).
15      Šajā ziņā skat. Lenaerts, K., un Gutiérrez‑Fons, J. A., “Epilogue on EU citizenship:
Hopes and Fears” no: Kochenov, D. (red.), EU Citizenship and Federalism: The Role of Rights, Kembridža, CUP, 2017, 751.–761. lpp.
16      Spriedums Ruiz Zambrano, 42. punkts (mans izcēlums).
17      Spriedums Ruiz Zambrano, 43. un 44. punkts.
18      Spriedums, 2011. gada 5. maijs, McCarthy (C‑434/09, EU:C:2011:277, 50. punkts).
19      Spriedums Dereci, 66. punkts.
20      Skat., piemēram, spriedumu, 2012. gada 6. decembris, O u.c. (C‑356/11 un C‑357/11, turpmāk tekstā – “spriedums O u.c.”, EU:C:2012:776); kā arī spriedumus CS un Chavez –Vilchez.
21      Piemēram, spriedums Iida, 71. punkts. Tomēr minētā lieta attiecās uz tēvu, kurš bija TVV, dzīvoja Vācijā un atsaucās uz LESD 20. pantu, lai pamatotu savas atvasinātās uzturēšanās tiesības, situācijā, kad viņa meita, Vācijas pilsone, pēc laulāto šķiršanās bija pārcēlusies uz Austriju, lai dzīvotu pie savas mātes. Minētajā lietā fakti neatklāja nekādu iespēju, ka šis bērns, kurš ir Savienības pilsonis, būtu spiests pamest Eiropas Savienību kopumā, ja tēvam netiktu piešķirta uzturēšanās atļauja Vācijā. Līdzīgi skat. spriedumu Ymeraga, 36. punkts.
22      Spriedums Alokpa, 35. punkts.
23      Spriedums M.D., 62. punkts.
24      Spriedums Rendón Marín, 79. punkts.
25      Lietā Alokpa nepilngadīgi Savienības pilsoņi bija spiesti pārcelties uz savu pilsonības dalībvalsti, nevis no tās. Lietās M.D. un Rendón Marín atvasinātās uzturēšanās tiesības netika piešķirtas vai tika atsauktas sabiedriskās kārtības apsvērumu dēļ.
26      Piemēram, spriedumā Rendón Marín (78. punkts) Tiesa tieši paskaidroja, ka tā lemj, vai pastāv atvasinātas uzturēšanās tiesības, pamatojoties uz šīs lietas konkrēto kontekstu, ievējojot uzturēšanās tiesības,
kad tā konstatēja: no uzturēšanās atļaujas atteikuma “var izrietēt minēto tiesību ierobežojums, it īpaši uzturēšanās tiesību, jo minētie bērni var būt spiesti pavadīt [Rendón Marín kungu] un tātad pamest Savienības teritoriju kopumā” (mans izcēlums).
27      Pat ja tas nebija vienmēr izteikts ar precīzi vienu un to pašu formulējumu un pat ja ir atšķirības konkrētajā formulējumā dažādās valodās, Tiesa būtībā ir izteikusi savas bažas šādos spriedumos:
Dereci, 66. punkts, O u.c., 47. punkts,
Ymeraga, 36. punkts, Alokpa, 32. punkts; Rendón Marín, 74. punkts,
Chavez‑Vilchez, 63. punkts, Subdelegación del Gobierno en Toledo, 45. punkts, un M.D., 58. punkts.
28      Šajā ziņā skat. arī Davies, G., “The Right to Stay at Home: A Basis for Expanding European Family Rights” no: Kochenov, D. (red.), minēts iepriekš 15. zemsvītras piezīmē, 468.–488. lpp., 471. lpp. Skat. arī, Nic Shuibuhne, N., “Ruiz Zambrano and the Essential Core of Union Citizenship”, no: Craig, P., un Schütze, R., (red.), Landmark Cases in EU Law, 2. sējums, Bloombsboory, 2025, 169.–185. lpp., 178. lpp.
29      Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2004/38/EK (2004. gada 29. aprīlis) par Savienības pilsoņu un viņu ģimenes locekļu tiesībām brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā, ar ko groza Regulu (EEK) Nr. 1612/68 un atceļ Direktīvas 64/221/EECK 68/360/EEK, 72/194/EEK, 73/148/EEK, 75/34/EEC, 75/35/EEK, 90/364/EEK, 90/365/EEK un 93/96/EEK (OV 2004, L 158, 77. lpp., un labojumi – OV 2004, L 229, 35. lpp., OV 2005, L 197, 34. lpp., un OV 2007, L 204, 28. lpp., “Pilsonības direktīva”), 5., 6., 7. un 14. pants.
30      Šajā ziņā skat. spriedumu Zhu un Chen. Pietiekamus līdzekļus var nodrošināt tas pats TVV.
31      Šajā ziņā skat. spriedumu X (Māte, kura ir Taizemes valstspiederīgā).
32      Papildus LESD 20. un 21. panta formulējumam, kas attiecas uz tiesībām uzturēties, šīs tiesības var saistīt ar priekšrocībām, kas izriet no dzīvošanas Eiropas Savienības teritorijā. Tas ļauj izmantot neskaitāmas tiesības, ko Savienības tiesību akti piešķir Savienības subjektiem, neatkarīgi no tā, vai tie ir patērētāji, darba ņēmēji vai vienkārši iedzīvotāji, kam ir tiesības elpot tīru gaisu. Tomēr šīs daudzās tiesības pieder ikvienam, kurš dzīvo Savienības teritorijā, nevis tikai Savienības pilsoņiem, – tās nav Savienības pilsonības tiesības, uz kuru atņemšanu attiecas Ruiz Zambrano judikatūra. Tomēr tas varētu izskaidrot to, cik svarīgi ir atzīt, ka Savienības pilsoņiem ir tiesības uzturēties Eiropas Savienības teritorijā.
33      Kontekstā, kas nedaudz atšķiras no šīs lietas konteksta, ģenerāladvokāte E. Šarpstone [E. Sharpston] norādīja, ka “jautājums ir par tiesībām brīvi izvēlēties pārvietoties vai nepārvietoties. Tiesību norma, kas uzliek pienākumu pārvietoties, ierobežo šo izvēli. Tāpēc tā neatbilst LESD 21. panta 1. punktam”. Skat. ģenerāladvokātes E. Šarpstones secinājumus lietā O u.c. (C‑456/12 un C‑457/12, EU:C:2013:837, 134. punkts). Skat. arī Sager, T., “Freedom as Mobility – Implications of the Distinction between Actual and Potential Travelling”,
Mobilities, 2006, 465.–488. lpp. Izklāstu par iespējamām tiesībām nepārcelties Savienības tiesību aktos skat. Iglesias Sánchez, S., “A Citizenship Right to Stay? The Right Not to Move in a Union Based on Free Movement” no: Kochenov, D., (red.), minēts iepriekš 15. zemsvītras piezīmē, 371.–393. lpp.
34      Skat. Pilsonības direktīvas 28. pantu.
35      Skat., piemēram, spriedumu, 2010. gada 23. novembris, Tsakouridis (C‑145/09, EU:C:2010:708, 48. punkts), un spriedumu CS, 37. punkts.
36      Tādējādi Tiesa atzina, ka, pamatojoties uz starptautiskajām tiesībām, dalībvalsts nevar ne liegt ieceļošanu savam pilsonim, ne arī liegt viņam tiesības uzturēties tās teritorijā. Skat., piemēram, spriedumu McCarthy, 29. punkts, un spriedumu, 2021. gada 6. oktobris, A (Robežu šķērsošana uz izpriecu kuģa) (C‑35/20, EU:C:2021:813, 69. punkts).
Tomēr jāatzīmē, ka šajā lietā ir skaidrs, ka Nīderlandes iestādes neuzskatīja, ka saskaņā ar starptautiskajām tiesībām tām ir liegts de facto
piespiest savu pilsoni pamest tā pilsonības valsti.
37      2022. gada 1. janvārī bija 13,7 miljoni “mobilu” Savienības pilsoņu (tie ir pilsoņi, kuri devušies dzīvot, strādāt vai mācīties uz citu dalībvalsti). 2021. gadā 1,4 miljoni cilvēku, kuri iepriekš dzīvoja vienā Savienības dalībvalstī, migrēja uz citu dalībvalsti. Skat. Eiropas Komisija, Komisijas ziņojums Eiropas Parlamentam, Padomei, Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejai un Reģionu komitejai saskaņā ar LESD 25. pantu par panākto virzībā uz reālu ES pilsonību 2020.–2023. gadā, COM(2023) 931 final, 19. lpp. Tas nozīmē, ka mazāk nekā 3 % Savienības pilsoņu ir izmantojuši savas tiesības brīvi pārvietoties. 2021. gadā tikai aptuveni 0,2 % Savienības pilsoņu izmantoja savas tiesības brīvi pārvietoties.
38      Šajā ziņā van Roermund (G .C. G. J., “Migrants, humans and human rights – The right to move as the right to stay”, no: Lindahl, H., (red.), A Right to Inclusion and Exclusion? Normative Fault Lines of the EU's Area of Freedom, Security and Justice, Hart, Oksforda, 2009, 171. lpp.) rakstīja: “Ir absolūti romantiski uzskatīt, ka ikviens cilvēks vēlas būt pētnieks. Lielākajai daļai cilvēku pārvietošanās brīvība ir tiesības, kuras viņi izvēlas neizmanot, jo tās norāda uz pavisam citu lomu modeli: neaizsargāta klaidoņa, nevis pašpārliecināta kalpotāja modeli.”
39      Savā rakstā Sara Iglesias Sánchez (minēts iepriekš 33. zemsvītras piezīmē, 388. un 389. lpp.) iepazīstināja ar 2013. gada aptaujas datiem, saskaņā ar kuriem vairāk nekā 60 % Savienības pilsoņu uzskata sevi par Eiropas Savienības pilsoņiem, lai gan tikai neliela daļa no viņiem izmanto savas brīvas pārvietošanās tiesības. Jaunākie (2025. gada) Eirobarometra dati liecina par līdzīgiem skaitļiem: 63 % Savienības pilsoņu jūtas piederīgi Eiropas Savienībai (Eirobarometra standartaptauja Nr. 103, 2025. gada marts–aprīlis).
40      Spriedums, 2025. gada 29. aprīlis, Komisija/Malta (Pilsonība par ieguldījumu) (C‑181/23, turpmāk tekstā – “spriedums Komisija/Malta”, EU:C:2025:283, 92. punkts). Lai gan šajā spriedumā Tiesa norādīja, ka “Savienības pilsoņa statuss ir uzskatāms par dalībvalstu pilsoņu fundamentālu statusu”, tā atsaucās uz savu iepriekšējo judikatūru, saskaņā ar kuru šāds statuss ir “paredzēts kā fundamentāls dalībvalstu pilsoņu statuss”. Tādējādi var uzskatīt, ka šajā ziņā ir notikusi zināma attīstība kopš sprieduma, 2001. gada 20. septembris, Grzelczyk (C‑184/99, EU:C:2001:458, 31. punkts), kurā Tiesa to norādīja pirmo reizi. Tiesa šo formulējumu no Grzelczyk ir atkārtojusi daudzās citās lietās, tostarp lietā Ruiz Zambrano (skat. 41. punktu). Vienīgā lieta, kurā Tiesa pirms sprieduma Komisija/Malta bija izlaidusi frāzi “paredzēts”, bija 2023. gada 5. septembra spriedums Udlændinge- og Integrationsministeriet (Dānijas pilsonības zaudēšana) (C‑689/21, EU:C:2023:626, 38. punkts). Tādējādi, iespējams, formulējuma maiņa spriedumā Komisija/Malta bija apzināta un liecina par stingrāku Savienības pilsonības statusa nozīmes apstiprināšanu. Šāda attīstība, manuprāt, parāda, ka Savienības pilsonība ir sasniegusi briedumu, kas ļauj to pilnveidot.
41      Dažas no pārējām tiesībām, kuras LESD 20. pants piešķir Savienības pilsoņiem un kuras ir sīkāk izklāstītas LESD 22., 23. un 24. pantā, attiecas arī uz mobiliem pilsoņiem. Tādējādi tiesības balsot pašvaldību vēlēšanās vai Eiropas vēlēšanās dzīvesvietas valstī ir būtiskas pilsoņiem, kuri dzīvo dalībvalstī, kas nav viņu pilsonības dalībvalsts. Tiesības uz diplomātisko un konsulāro aizsardzību trešās valstīs, ko nodrošina dalībvalstu, kas nav valstspiederības valsts, pārstāvniecības, attiecas uz pilsoņiem, kuri ceļo uz trešām valstīm, bet ne uz statiskiem vai mobiliem pilsoņiem brīvas pārvietošanās tiesību izpratnē. Tomēr tiesības iesniegt lūgumrakstu Eiropas Parlamentam, vērsties pie Eiropas ombuda vai rakstīt Savienības iestādēm savā valodā ir vienlīdz būtiskas gan statiskajiem, gan mobilajiem pilsoņiem.
42      Skat. šo secinājumu 32. punktu.
43      Šajā ziņā skat. spriedumu Komisija/Malta, 95. punkts. Ņemot vērā šo spriedumu, kas liecina par labu Eiropas dimensijas ieviešanai izglītībā,
K. Grimonprez uzskatīja, ka “Tiesas atziņa, ka pilsonība ir balstīta uz solidaritāti un labu ticību, apstiprina, ka tas nozīme pārsniedz mobīlo pilsoņu jomu. Tās sekas ir piemērojamas arī tiem, kas nešķērso robežas”. Grimonprez, K., ‘EU citizenship based on common values: implications of Commission v Malta (C‑181/23) for the European dimension in citizenship education (Case Comment)” E.L. Red., 2025., 502.–514. lpp., 512. lpp.
44      Šajā ziņā skat. spriedumus, 2024. gada 19. novembris, Komisija/Čehijas Republika (Tiesības kandidēt vēlēšanās un dalība politiskā partijā) (C‑808/21, EU:C:2024:962, 163. punkts), un 2024. gada 19. novembris, Komisija/Polija (Tiesības kandidēt vēlēšanās un dalība politiskā partijā) (C‑814/21, EU:C:2024:963, 160. punkts).
45      Iesniedzējtiesai būs jāpārbauda, vai V patiešām ir tiesības dzīvot Spānijā. V paskaidroja, ka viņa mēģināja atteikties no šīm tiesībām, taču nav skaidrs, vai tas bija iespējams. Turpināšu analīzi, pieņemot, kā tas ir norādīts rīkojumā par prejudiciāla jautājuma uzdošanu, ka V patiešām var likumīgi uzturēties Spānijā.
46      Piebildīšu, ka nevajadzētu aizmirst, ka, lai gan abiem vecākiem, šķiet, ir trešās valsts valstspiederība, tas neattiecas uz viņu dēlu, tāpēc uz viņa pārcelšanos uz šo trešo valsti un uzturēšanos tajā joprojām varētu attiekties papildu prasības.
47      Tomēr, pamatojoties uz spriedumu Zhu un Chen, var apgalvot, ka V dēls varētu pārcelties uz Spāniju, ja viņa mātei ir pietiekami līdzekļi, lai viņu uzturētu šajā dalībvalstī.
48      Formulējums, ko Tiesa izmantojusi vairumā lietu, kas attiecas uz atvasinātām uzturēšanās tiesībām, pamatojoties uz LESD 20. pantu. Skat., piemēram, spriedumu NW un PQ, 60. punkts un tajā minētā judikatūra.
49      Piemēram, spriedums Chavez‑Vilchez, 63. punkts.
50      Spriedums Dereci, 68. punkts.
51      Skat. arī spriedumu McCarthy, 49. un 50. punkts, vai spriedumu Ymeraga, 38., 39. un 43. punkts.
52      Sk., piemēram, spriedumu, 2022. gada 7. septembris, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Uzturēšanās tiesību saskaņā ar LESD 20. pantu raksturs) (C‑624/20, EU:C:2022:639, 40. punkts).
53      Šajā ziņā skat. spriedumu Subdelegación del Gobierno en Toledo, 56. punkts un tajā minētā judikatūra.
54      Spriedums Chavez‑Vilchez, 70. punkts.
55      Šajā ziņā skat. spriedumus, Rendón Marín (85. punkts); Subdelegación del Gobierno en Toledo (53. punkts un tajā minētā judikatūra); un spriedumu, 2024. gada 25. aprīlis, NW and PQ (Klasificētā informācija) (C‑420/22 un C‑528/22, EU:C:2024:344, 77. punkts).
56      Šajā ziņā skat. spriedumu Chavez‑Vilchez, 71. punkts. Šajā ziņā cita starpā skat. spriedumus, 2018. gada 8. maijs, K.A. u.c. (Ģimenes atkalapvienošanās Beļģijā) (C‑82/16, EU:C:2018:308, 72. punkts), un 2022. gada 7. septembris, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Uzturēšanās tiesību saskaņā ar LESD 20. pantu raksturs) (C‑624/20, EU:C:2022:639, 38. un 39. punkts); un X (Māte, kura ir Taizemes valstspiederīgā) (48. punkts).
57      Skat., piemēram, Šadl, U., “Case – Case‑Law – Law: Ruiz Zambrano as an Illustration of How the Court of Justice of the European Union Constructs Its Legal Arguments”, EuConst, 2013, 205., 225. lpp.
58      Šīs lietas apstākļi bija tādi, ka attiecīgais nepilngadīgais ES pilsonis, pamatojoties uz kura pilsonības tiesībām viņa māte, kas bija TVV, centās panākt atvasinātu uzturēšanās tiesību atzīšanu Nīderlandē, visu savu dzīvi bija dzīvojis trešā valstī.
59      X (Māte, kura ir Taizemes valstspiederīgā), 29. punkts (mans izcēlums).
60      Šajā ziņā skat. spriedumu, 2013. gada 26. februāris, Åkerberg Fransson (C‑617/10, EU:C:2013:105).
61      Skat., piemēram, spriedumu CS.
62      Tiesa paskaidroja, ka tad, ja attiecīgais Savienības pilsonis ir bērns, kompetentajām iestādēm ir jānoskaidro, kurš ir šā bērna galvenais aprūpētājs un vai starp bērnu un vecāku, kas ir TVV, faktiski pastāv atkarības attiecības (spriedums Chavez‑Vilchez, 70. punkts). Turklāt pat tad, ja pastāv atkarība no abiem vecākiem, no kuriem viens ir TVV, bet otrs – Savienības pilsonis, šā vecāka, kas ir Savienības pilsonis, pastāvēšana un iesaistīšanās bērna dzīvē pati par sevi nav pietiekams iemesls, lai atteiktu atvasinātas uzturēšanās tiesības vecākam, kas ir TVV, ja bērns faktiski ir atkarīgs no šī vecāka.