62015CO0281
TIESAS RĪKOJUMS (pirmā palāta)
2016. gada 12. maijs (
*1
)
“Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Tiesas Reglamenta 53. panta 2. punkts — Tiesu iestāžu sadarbība civillietās — Regula (ES) Nr. 1259/2010 — Piemērošanas joma — Trešās valsts reliģiskas iestādes sprieduma par privātu laulības šķiršanu atzīšana — Acīmredzama Tiesas kompetences neesamība”
Lieta C‑281/15
par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Oberlandesgericht München (Federālās zemes augstākā tiesa Minhenē, Vācija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2015. gada 2. jūnijā un kas Tiesā reģistrēts 2015. gada 11. jūnijā, tiesvedībā
Soha Sahyouni
pret
Raja Mamisch .
TIESA (pirmā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētāja R. Silva de Lapuerta [R. Silva de Lapuerta] (referente), tiesneši A. Arabadžijevs [A. Arabadjiev], Ž. K. Bonišo [J.‑C. Bonichot], K. G. Fernlunds [C. G. Fernlund] un S. Rodins [S. Rodin],
ģenerāladvokāts H. Saugmandsgors Ēe [H. Saugmandsgaard Øe],
sekretārs A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
—
Vācijas valdības vārdā – T. Henze un J. Mentgen, pārstāvji,
—
Beļģijas valdības vārdā – C. Pochet un L. Van den Broeck, kā arī S. Vanrie, pārstāvji,
—
Francijas valdības vārdā – D. Colas un F.‑X. Bréchot, pārstāvji,
—
Ungārijas valdības vārdā – M. Fehér, G. Koós un M. Bóra, pārstāvji,
—
Eiropas Komisijas vārdā – M. Wilderspin, pārstāvis,
ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu lemt, izdodot motivētu rīkojumu saskaņā ar Tiesas Reglamenta 53. panta 2. punktu,
izdod šo rīkojumu.
Rīkojums
1
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par Padomes 2010. gada 20. decembra Regulas (ES) Nr. 1259/2010, ar kuru īsteno ciešāku sadarbību attiecībā uz tiesību aktiem, kas piemērojami laulības šķiršanai un laulāto atšķiršanai (OV 2010, L 343, 10. lpp.), interpretāciju.
2
Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp S. Sahyouni un R. Mamisch saistībā ar tiesvedību par sprieduma laulības lietās, ko pieņēmusi reliģiska iestāde trešajā valstī, atzīšanu.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
3
Regulas Nr. 1259/2010 1. panta 1. punktā ir noteikts, ka to piemēro “laulības šķiršanai un laulāto atšķiršanai tiesību normu kolīziju situācijās”.
4
Minētās regulas 8. pants ir izteikts šādā redakcijā:
“Ja nav izdarīta izvēle [..], tad laulības šķiršana un laulāto atšķiršana notiek saskaņā ar tās valsts tiesību aktiem:
a)
kurā atrodas laulāto pastāvīgā dzīvesvieta laikā, kad ceļ prasību tiesā; vai, ja tas nav piemērojams, tad,
b)
kurā atrodas laulāto pēdējā pastāvīgā dzīvesvieta – ar noteikumu, ka šis laikposms nav beidzies vairāk kā vienu gadu pirms prasības celšanas tiesā, ja viens no viņiem šajā valstī joprojām dzīvo laikā, kad ceļ prasību tiesā; vai, ja tas nav piemērojams, tad,
c)
kuras valstspiederīgie ir abi laulātie laikā, kad ceļ prasību tiesā; vai, ja tas nav piemērojams, tad
d)
kurā ir celta prasība tiesā.”
5
Saskaņā ar Padomes 2003. gada 27. novembra Regulas (EK) Nr. 2201/2003 par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi laulības lietās un lietās par vecāku atbildību un par Regulas (EK) Nr. 1347/2000 atcelšanu (OV 2003, L 338, 1. lpp.) 1. panta 1. punkta a) apakšpunktu tā neatkarīgi no tiesas iestādes būtības ir piemērojama laulības šķiršanai, laulāto atšķiršanai vai laulības atzīšanai par neesošu.
6
Minētās regulas 2. pantā ir noteikts:
“Šajā regulā:
[..]
4)
“ar terminu “spriedums” saprot laulības šķiršanu, laulāto atšķiršanu vai laulības atzīšanu par neesošu, kā arī dalībvalsts tiesas spriedumu, kas saistīts ar vecāku atbildību, neatkarīgi no tā, kā spriedums var tikt dēvēts, tostarp dekrēts, rīkojums vai lēmums”;
[..].”
7
Saskaņā ar šīs pašas regulas 21. panta 1. punktu dalībvalstī pasludināts spriedums pārējās dalībvalstīs ir atzīstams bez kādas īpašas procedūras.
Vācijas tiesības
8
Gesetz über das Verfahren in Familiensachen und in den Angelegenheiten der freiwilligen Gerichtsbarkeit (Likums par tiesvedību ģimenes lietās un bezstrīdus tiesvedības lietās) ir noteikts šādi:
“107. pants. Ārvalstu spriedumu laulības lietās atzīšana
(1)   Ārvalstīs pasludināti spriedumi, ar kuriem ir atceltas laulības, [..] tiek atzīti tikai tad, ja federālās zemes tieslietu administrācija ir konstatējusi, ka atzīšanas nosacījumi ir izpildīti. Ja tās valsts tiesa vai valsts iestāde, kuras pilsoņi abi laulātie bija nolēmuma pieņemšanas dienā, ir taisījusi spriedumu, atzīšana nav atkarīga no federālās zemes tieslietu administrācijas konstatējumiem.
(2)   Kompetence ir tās federālās zemes tieslietu administrācijai, kurā vienam no laulātajiem ir pastāvīgā dzīvesvieta. [..]
(3)   Federālo zemju valdības var vienam vai vairākiem Oberlandesgericht priekšsēdētājiem ar normatīvajiem aktiem deleģēt pilnvaras, kas ar šiem noteikumiem piešķirtas federālo zemju tieslietu administrācijām. [..]
(4)   Spriedums tiek pieņemts pēc pieprasījuma. Pieteikumu var iesniegt jebkura persona, kas var pierādīt, ka ir ieinteresēta atzīšanā.
[..]
(6)   Ja federālās zemes tieslietu administrācija konstatē, ka atzīšanas nosacījumi ir izpildīti, laulātais, kurš nav cēlis prasību, var lūgt Oberlandesgericht pieņemt lēmumu. [..]
(7)   Kompetence piekrīt Oberlandesgericht civillietu tiesu palātai, kuras jurisdikcijā atrodas federālās zemes tieslietu administrācijas birojs. [..]
(8)   Ja tiek lūgts konstatēt, ka atzīšanas nosacījumi nav izpildīti, iepriekš minētos noteikumus piemēro mutatis mutandis.
[..]
109. pants. Izslēgšana no atzīšanas
1.   Ārvalstu spriedums netiek atzīts:
1)
ja citas valsts tiesai nav kompetences saskaņā ar Vācijas tiesībām;
[..]
4)
ja sprieduma atzīšana var novest pie rezultāta, kas ir acīmredzami nesaderīgs ar Vācijas tiesību pamatprincipiem, it īpaši, ja tā atzīšana nav saderīga ar pamattiesībām.
[..]”
Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
9
R. Mamisch un S. Sahyouni bija stājušies laulībā 1999. gada 27. maijā Himsas (Sīrija) rajona Islāma tiesā. R. Mamisch ir Sīrijas pilsonis kopš dzimšanas. 1977. gadā viņš naturalizācijas kārtībā ieguva Vācijas pilsonību. Kopš tā laika viņam ir abas pilsonības. S. Sahyouni ir Sīrijas pilsone kopš dzimšanas. Viņa ieguva Vācijas pilsonību pēc laulības noslēgšanas.
10
Laulātie dzīvoja Vācijā līdz 2003. gadam, pēc tam viņi pārcēlās uz Himsu. Ņemot vērā tur notiekošo pilsoņkaru, 2011. gada vasarā viņi īslaicīgi atgriezās Vācijā, bet no 2012. gada februāra viņi ir dzīvojuši gan Kuveitā, gan Libānā. Šajā laikā viņi vairākas reizes uzturējās arī Sīrijā. Šobrīd abi atkal dzīvo Vācijā dažādās dzīvesvietās.
11
2013. gada 19. maijāM. Mamisch paziņoja savai laulātajai, ka viņš vēlas šķirt laulību, un viņa pārstāvis Lakatijas Reliģiskajā šariata tiesā (Sīrija) iesniedza laulības šķiršanas pieteikumu. 2013. gada 20. maijā šī tiesa konstatēja laulības šķiršanu.
12
2013. gada 30. oktobra vēstulē R. Mamisch iesniedza pieteikumu atzīt Sīrijā pasludināto laulības šķiršanas spriedumu. Ar 2013. gada 5. novembra lēmumu Oberlandesgericht München (Federālās zemes augstākā tiesa Minhenē) priekšsēdētājs apmierināja šo pieteikumu un konstatēja, ka ir izpildīti likumā paredzētie nosacījumi, lai atzītu laulības šķiršanu.
13
2014. gada 18. februārī S. Sahyouni prasīja atcelt minēto lēmumu un atzīt, ka nav izpildīti nosacījumi attiecībā uz laulības šķiršanas atzīšanu.
14
Ar 2014. gada 8. aprīļa lēmumu Oberlandesgericht München (Federālās zemes augstākā tiesa Minhenē) priekšsēdētājs S. Sahyouni pieteikumu noraidīja. Minētajā lēmumā bija norādīts, ka laulības šķiršanas atzīšana ir reglamentēta Regulā Nr. 1259/2010, kura ir piemērojama arī privātām laulību šķiršanām. Tā kā nepastāvot piemērojamo tiesību aktu izvēle un tā kā laulātajiem neesot bijusi kopīga pastāvīgā dzīvesvieta gadu pirms laulības šķiršanas, piemērojamie tiesību akti esot nosakāmi saskaņā ar minētās regulas 8. panta c) punktu. Ja abiem laulātajiem ir dubultpilsonība, piemērojamie tiesību akti esot nosakāmi, ņemot vērā viņu biežāk izmantoto pilsonību valsts tiesību izpratnē. Laulības šķiršanas brīdī viņu biežāk izmantotā pilsonība esot bijusi Sīrijas pilsonība. Tika arī norādīts, ka sabiedriskā kārtība Regulas Nr. 1259/2010 12. panta izpratnē nav šķērslis minētā lēmuma par laulības šķiršanu atzīšanai.
15
Šādos apstākļos Oberlandesgericht München (Federālās zemes augstākā tiesa Minhenē) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai Padomes Regulas (ES) Nr. 1259/2010 piemērošanas joma, kas definēta šīs regulas 1. pantā, aptver arī “privātu laulības šķiršanu” – šajā gadījumā laulības šķiršanu reliģiskā tiesā Sīrijā saskaņā ar šariata likumiem?
2)
Gadījumā, ja atbilde uz pirmo jautājumu būtu apstiprinoša:
a)
vai, izvērtējot jautājumu par to, vai laulības šķiršana var tikt atzīta valsts teritorijā, ir jāpiemēro arī Regulas Nr. 1259/2010 10. pants?
b)
Apstiprinošas atbildes uz otrā jautājuma a) punktu gadījumā:
—
vai ir abstrakti jāņem vērā salīdzinājums, kurš parāda, ka, lai arī saskaņā ar tās valsts tiesību aktiem, kurā atrodas tiesa, pieeja laulības šķiršanai ir arī otrajam laulātajam, šī laulības šķiršana, ņemot vērā otra laulātā dzimumu, ir pakļauta citādiem procesuālajiem un materiāltiesiskajiem nosacījumiem nekā pirmā laulātā pieeja laulības šķiršanai,
vai arī
—
šī noteikuma spēkā esamība ir atkarīga no tā, vai ārvalsts tiesību akta, kurš, abstrakti skatoties, ir diskriminējošs, piemērošana arī ir diskriminējoša konkrētajā gadījumā?
c)
Apstiprinošas atbildes uz otrā jautājuma b) punktu gadījumā:
vai tas, ka diskriminētais laulātais piekrīt laulības šķiršanai, tostarp attiecīgi par to saņemot kompensāciju, pats par sevi pamato šīs tiesību normas nepiemērošanu?”
Par prejudiciālajiem jautājumiem
16
Saskaņā ar Tiesas Reglamenta 53. panta 2. punktu, ja Tiesas kompetencē acīmredzami nav izskatīt attiecīgo prasības pieteikumu vai ja prasības pieteikums ir acīmredzami nepieņemams, Tiesa – pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas un neveicot tālākas procesuālās darbības – var lemt, izdodot motivētu rīkojumu.
17
Šajā lietā ir jāpiemēro šī tiesību norma.
18
Vispirms ir jānorāda, ka iesniedzējtiesā ir celta nevis prasība par laulības šķiršanu, bet gan ir lūgts atzīt spriedumu par laulības šķiršanu, ko trešajā valstī pasludinājusi reliģiska iestāde.
19
Ir arī jānorāda, ka no Regulas Nr. 1259/2010 1. un 8. panta izriet, ka šajā regulā, kura ir prejudiciālo jautājumu priekšmets, ir noteikti tikai tiesību normu kolīzijas noteikumi, kas piemērojami laulības šķiršanas un laulāto atšķiršanas lietās, bet tajā nav reglamentēts jau pasludināta sprieduma par laulības šķiršanu atzīšanas process dalībvalstīs.
20
Savukārt Regulā Nr. 2201/2003 it īpaši ir noteikti noteikumi par spriedumu atzīšanu un izpildi laulības lietās. Tomēr tā nav piemērojama šādiem spriedumiem, kas pasludināti trešajā valstī.
21
Saskaņā ar tās 2. panta 4. punktu un 21. panta 1. punktu minētajā regulā ir noteikta tikai dalībvalsts tiesas pasludināta sprieduma atzīšana.
22
Ņemot vērā, ka Regula Nr. 2201/2003 ir piemērojama tikai dalībvalstīs, trešajā valstī pasludināta sprieduma par laulības šķiršanu atzīšana neietilpst Savienības tiesību piemērošanas jomā.
23
No iepriekš minētā izriet, ka nedz Regulas Nr. 1259/2010 tiesību normas, uz kurām atsaucas iesniedzējtiesa, nedz arī Regulas Nr. 2201/2003 tiesību normas, nedz kāds cits Savienības tiesību akts nav piemērojami pamatlietā.
24
Šādos apstākļos rodas jautājums, vai, neraugoties uz to, ka pamatlieta neietilpst Savienības tiesību piemērošanas jomā, Tiesa tomēr nav kompetenta atbildēt uz uzdotajiem jautājumiem.
25
Šajā ziņā Tiesa tās 1990. gada 18. oktobra sprieduma Dzodzi (C‑297/88 un C‑197/89, EU:C:1990:360) 36. un 37. punktā nosprieda, ka LESD autori nav paredzējuši neiekļaut Tiesas kompetencē lūgumus sniegt prejudiciālu nolēmumu par kādu Savienības tiesību normu konkrēti tad, ja dalībvalsts tiesiskajā regulējumā ir atsauce uz minētās tiesību normas saturu, lai identificētu tiesību normas, kas piemērojamas šīs valsts tīri iekšējai situācijai, un ka, gluži pretēji, Savienības tiesību sistēma ir acīmredzami ieinteresēta, lai katra Savienības tiesību norma neatkarīgi no tā, ar kādiem priekšnosacījumiem to būtu paredzēts piemērot, tiktu interpretēta vienveidīgi, lai tādējādi novērstu interpretācijas atšķirības nākotnē.
26
Savā iepriekšējā judikatūrā Tiesa ir atzinusi sevi par kompetentu lemt par lūgumiem sniegt prejudiciālu nolēmumu, kuri attiecas uz Savienības tiesību normām, situācijās, kurās pamatlietas fakti neietilpst Savienības tiesību piemērošanas jomā, bet kurās tomēr šīs Savienības normas ir kļuvušas piemērojamas valsts tiesību dēļ, kurās ir atsauce uz Savienības tiesību normu saturu (it īpaši skat. spriedumu, 2012. gada 18. oktobris, Nolan, C‑583/10, EU:C:2012:638, 45. punkts un tajā minētā judikatūra). Tādējādi, ja risinājumiem, kurus tie sniedz situācijām, uz kurām neattiecas attiecīgā Savienības tiesību akta piemērošanas joma, ar valsts tiesību aktu tiek panākts tāds pats risinājums, kāds ir panākts minētajā tiesību aktā, pastāv zināma Savienības interese, lai nolūkā izvairīties no turpmākām atšķirīgām interpretācijām normām, kuras ir pārņemtas no šī tiesību akta, tiktu sniegta vienota interpretācija (skat. spriedumu, 2012. gada 18. oktobris, Nolan, C‑583/10, EU:C:2012:638, 46. punkts un tajā minētā judikatūra).
27
Tiesa arī ir atzinusi, ka tās veikta Savienības tiesību normu interpretācija situācijās, kuras nav to piemērošanas jomā, ir pamatota, ja ar valsts tiesībām, lai tiktu nodrošināta vienāda attieksme šādās situācijās un situācijās, kuras ietilpst Savienības tiesību piemērošanas jomā, šīs tiesību normas ir padarītas tieši un bez nosacījumiem piemērojamas šādās situācijās. Tiesa aicināja pārbaudīt, vai pastāv pietiekami precīzas norādes, lai varētu noteikt šo atsauci uz Savienības tiesībām (šajā ziņā skat. spriedumu, 2012. gada 18. oktobris, Nolan, C‑583/10, EU:C:2012:638, 47. un 48. punkts).
28
Tomēr, lai gan Tiesa šādā situācijā var sniegt lūgto interpretāciju, šāda ierosme nav jāuzņemas, ja no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu neizriet, ka iesniedzējtiesai patiešām ir šāds pienākums (skat. rīkojumu, 2014. gada 30. janvāris, C., C‑122/13, EU:C:2014:59, 15. punkts).
29
Tikai pamatojoties uz valsts tiesas lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu sniegtajiem paskaidrojumiem, Tiesa var noteikt, vai tā ir kompetenta atbildēt uz tai uzdotajiem jautājumiem.
30
Šajā gadījumā lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu nav neviena elementa, kas varētu pierādīt Tiesas kompetenci, pamatojoties uz judikatūru, kas izklāstīta šī rīkojuma 25.–27. punktā, jo valsts tiesa tikai norāda, ka Regula Nr. 1259/2010 būtu piemērojama pamatlietā, un aprobežojas ar apgalvojumu, ka “Oberlandesgericht München [Federālās zemes augstākā tiesa Minhenē] priekšsēdētājs ir norādījis, ka šajā lietā apspriestā sprieduma atzīšanu regulē Regula [Nr. 1259/2010], kas būtu piemērojama arī “privātajām laulības šķiršanām””.
31
Iesniedzējtiesa nav sniegusi nevienu citu norādi, lai noteiktu Regulas Nr. 1259/2010 vai citu Savienības tiesību normu piemērojamību pamatlietā.
32
Tomēr ir jānorāda, ka iesniedzējtiesa saglabā tiesības atkārtoti lūgt sniegt prejudiciālu nolēmumu, ja tā spēj Tiesai iesniegt visu nepieciešamo informāciju, kas tai vajadzīga, lai pieņemtu nolēmumu (šajā ziņā skat. rīkojumus, 2013. gada 14. marts, EBS Le Relais Nord-Pas-de-Calais, C‑240/12, nav publicēts, EU:C:2013:173, 22. punkts; 2013. gada 18. aprīlis, Adiamix, C‑368/12, nav publicēts, EU:C:2013:257, 35. punkts, kā arī 2014. gada 5. novembris, Hunland-Trade, C‑356/14, nav publicēts, EU:C:2014:2340, 24. punkts).
33 Šādos apstākļos, pamatojoties uz Tiesas Reglamenta 53. panta 2. punktu, ir jākonstatē, ka Tiesas kompetencē acīmredzami nav atbildēt uz Oberlandesgericht München (Federālās zemes augstākā tiesa Minhenē) uzdotajiem jautājumiem.
Par tiesāšanās izdevumiem
34
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
Eiropas Savienības Tiesas kompetencē acīmredzami nav atbildēt uz Oberlandesgericht München (Federālās zemes augstākā tiesa Minhenē, Vācija) 2015. gada 2. jūnija lēmumā uzdotajiem jautājumiem.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – vācu.