62007CC0001
ĢENERĀLADVOKĀTA ĪVA BOTA [YVES BOT]
SECINĀJUMI
sniegti 2008. gada 17. jūlijā (
1
)
Lieta C-1/07
Kriminālprocess
pret
Frank
Weber
“Direktīva 91/439/EEK — Vadītāja apliecību savstarpēja atzīšana — Vadītāja apliecības darbības apturēšana uz laiku — Tiesību vadīt transportlīdzekli atņemšana — Otrās vadītāja apliecības, kas iegūta citā dalībvalstī laika posmā, kad uz laiku bija apturēta pirmās vadītāja apliecības darbība, derīgums”
1.
Šajā lietā Tiesa ir aicināta precizēt Direktīvas 91/439/EEK (
2
) 8. panta 2. un 4. punkta piemērojamību, kas ļauj dalībvalstij atteikties atzīt citas dalībvalsts izdotu vadītāja apliecību, ja tās turētājam pirmās dalībvalsts teritorijā ir ierobežotas, apturētas, atņemtas vai anulētas transportlīdzekļa vadīšanas tiesības.
2.
Šīs lietas īpatnība ir tā, ka personai tika izdota apliecība, kaut arī attiecībā uz viņu bija uzsākta procedūra, lai pārbaudītu viņas praktiskās braukšanas prasmes pēc ceļu satiksmes noteikumu pārkāpuma, kas izdarīts līdz šīs apliecības izdošanai.
3.
Iesniedzējtiesa vēlas uzzināt, vai šajos apstākļos dalībvalsts, kuras teritorijā apliecība tika atņemta, var atteikties atzīt šādā veidā piešķirtas apliecības derīgumu.
4.
Šajos secinājumos es iesaku Tiesai Direktīvas 91/439 8. panta 2. un 4. punktu interpretēt tādējādi, ka dalībvalsts drīkst atteikties atzīt citas dalībvalsts izdotas vadītāja apliecības derīgumu, ja šī apliecība ir piešķirta, kaut arī pēc ceļu satiksmes noteikumu pārkāpuma, kas pirms tam izdarīts pirmās dalībvalsts teritorijā, tika veikta procedūra, lai pārbaudītu apliecības turētāja praktiskās braukšanas prasmes.
I — Atbilstošās tiesību normas
A — Kopienu tiesības
5.
Lai atvieglotu personu pārvietošanos Kopienā vai to pastāvīgās dzīvesvietas izveidošanu dalībvalstī, kas nav tā, kurā šīs personas ir ieguvušas savu vadītāja apliecību, ar Direktīvu 91/439 tika ieviests princips par vadītāja apliecību savstarpēju atzīšanu (
3
).
6.
Tas, ka šajā direktīvā ir noteikti minimālie nosacījumi, ar kādiem var izdot vadītāja apliecību, ir vērsts arī uz to, lai uzlabotu drošību uz ceļiem Eiropas Savienības teritorijā (
4
).
7.
Minētās direktīvas 7. panta 1. punkta a) apakšpunkts ir formulēts šādi:
“Vadītāju apliecības turklāt tiek izdotas tikai tiem pretendentiem,
kas saskaņā ar II un III pielikuma noteikumiem ir nokārtojuši praktiskās braukšanas pārbaudi un teorētisko zināšanu pārbaudi un atbilst medicīniskajiem standartiem.”
8.
Direktīvā 91/439 paredzēts, ka vadītāja apliecību nedrīkst izdot, ne arī atjaunot pretendentam vai vadītājam, kas ir alkohola atkarībā vai kas lieto psihotropas vielas.
9.
Šīs direktīvas III pielikuma 14.1 punktā ir noteikts:
“Transportlīdzekļu vadītāju apliecības netiek izdotas vai atjaunotas pretendentiem vai vadītājiem, kas ir alkohola atkarībā vai nespēj atteikties no alkohola, vadot transportlīdzekli.”
10.
Šī paša pielikuma 15. punktā ir paredzēts:
“Transportlīdzekļu vadītāju atļaujas netiek izdotas vai atjaunotas pretendentiem vai vadītājiem, kas vienalga kādā formā regulāri lieto psihotropas vielas, kas var traucēt spēju droši vadīt transportlīdzekli, ja ieņemtie daudzumi ir tādi, kam var būt negatīvs iespaids uz transportlīdzekļa vadīšanu.”
11.
Minētās direktīvas 7. panta 5. punktā ir paredzēts, ka nevienam cilvēkam nav tiesību turēt vairāk nekā vienu vadītāja apliecību.
12.
Direktīvas 91/439 8. panta 2. punktā ir precizēts, ka dzīvesvietas dalībvalstis uz citā dalībvalstī izdotas vadītāja apliecības turētāju var attiecināt savas normas par transportlīdzekļu vadīšanas tiesību ierobežošanu, apturēšanu, atņemšanu vai anulēšanu.
13.
Šīs direktīvas 8. panta 4. punkts ir formulēts šādi:
“Dalībvalsts var atteikties atzīt jebkuras tādas vadītāja apliecības derīgumu, ko izdevusi cita dalībvalsts personai, kas pirmās valsts teritorijā ir pakļauta kādam no 2. punktā minētajiem pasākumiem.
Tāpat dalībvalsts var atteikties izdot vadītāja apliecību pretendentam, kas ir pakļauts šādiem pasākumiem citā dalībvalstī.”
B — Valsts tiesības
14.
Noteikumu par personu piedalīšanos ceļu satiksmē (Verordnung über die Zulassung von Personen zum Straβenverkehr, turpmāk tekstā — “FeV”) 28. panta 1. punktā ir paredzēts, ka personas, kam vadītāja apliecība ir izdota kādā Eiropas Savienības dalībvalstī, drīkst vadīt transportlīdzekli Vācijas Federatīvās Republikas teritorijā.
15.
Tomēr saskaņā ar FeV 28. panta 4. punkta 3. apakšpunktu šī atļauja neattiecas uz personām, kurām Vācijas teritorijā uz laiku vai galīgi ar tiesas nolēmumu vai arī, administratīvai iestādei veicot tūlītēju izpildi, vai bez pārsūdzības tiesībām ir atņemta vadītāja apliecība.
16.
Saskaņā ar FeV 46. pantu, ja izrādās, ka vadītāja apliecības turētājs nav spējīgs vadīt transportlīdzekli, iestādei, kas izdod vadītāja apliecību, tā viņam jāatņem gadījumā, ja ir izdarīti smagi vai atkārtoti ceļu satiksmes noteikumu vai krimināltiesību normu pārkāpumi.
17.
Turklāt likuma par ceļu satiksmi 3. panta 1. punktā (Straβenverkehrsgesetz) ir noteikts, ka, “ja persona nav spējīga vadīt transportlīdzekli, iestādei, kas izdod vadītāja apliecību, tā viņam jāatņem. Ārvalstī izdotas vadītāja apliecības gadījumā apliecības atņemšana — pat ja tā ir veikta saskaņā ar citiem noteikumiem — ir līdzvērtīga tiesību izmantot vadītāja apliecību Vācijā zaudēšanai [..]”.
II — Fakti un pamata tiesvedība
18.
Vēberam [Weber], kas dzīvo Vācijas teritorijā, 2004. gada 18. septembrī uz ceļa tika veikta pārbaude. Šīs pārbaudes laikā tika konstatēts, ka viņš atrodas kaņepju un amfetamīnu izraisīta reibuma stāvoklī. Pēc šī pārkāpuma ar administratīvo lēmumu, kas galīgs kļuva, Kreis Siegen-Wittgenstein [Zīgenvitgenšteinas pašvaldība] viņam uzlika naudas sodu un nolēma uz mēnesi apturēt viņa vadītāja apliecības darbību.
19.
2004. gada 18. novembrī Čehijas iestādes Vēberam, kas bija nolicis braukšanas eksāmenu, izdeva vadītāja apliecību.
20.
Ņemot vērā 2004. gada 18. septembrī izdarīto pārkāpumu, Ordnungsamt du Kreis Siegen-Wittgenstein [Zīgenvitgenšteinas pašvaldības Sabiedriskās kārtības iestāde] uzsāka procedūru, lai pārbaudītu Vēbera braukšanas prasmes. Viņam par šīs procedūras uzsākšanu tika paziņots, un viņš savu Vācijā izsniegto vadītāja apliecību kompetentajām administratīvajām iestādēm iesniedza 2005. gada februārī.
21.
Ar 2005. gada 17. marta lēmumu, kas galīgs kļuva, Ordnungsamt du Kreis Siegen-Wittgenstein nolēma atņemt Vēberam Vācijā izdoto vadītāja apliecību.
22.
Iesniedzējtiesa arī precizē, ka Vēbers noteiktajā termiņā nebija izpildījis viņam uzlikto pienākumu iziet medicīniski psiholoģisko ekspertīzi, lai pierādītu savu spēju vadīt transportlīdzekli, un ka Vācijas administratīvās iestādes nezināja, ka viņam bija Čehijā izdota vadītāja apliecība.
23.
2006. gada 6. janvārī, Vēberam braucot pa ceļu Vācijā, viņu apturēja un pārbaudīja policija, kurai viņš uzrādīja Čehijā izdotu vadītāja apliecību.
24.
Pēc šīs pārbaudes Amtsgericht Siegen [Zīgenas Pirmās instances tiesa] ar 2006. gada 22. augusta spriedumu sodīja Vēberu par nevērīgu transportlīdzekļa vadīšanu bez vadītāja apliecības. Viņš par šo spriedumu iesniedza apelācijas sūdzību Landgericht Siegen [Zīgenas Apgabaltiesā] (Vācija).
III — Prejudiciālais jautājums
25.
Šajā situācijā Landgericht Siegen nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālo jautājumu:
“Vai Direktīva 91/439 — 1. panta 2. punkts kopā ar 8. panta 2. un 4. punktu — ir interpretējama tādējādi, ka dalībvalsts savā teritorijā nedrīkst neatzīt vadīšanas tiesības, kas īstenotas atbilstoši citas dalībvalsts izdotai vadītāja apliecībai, un tādējādi neatzīt minētās apliecības derīgumu, jo tās turētājam pirmajā dalībvalstī ir atņemtas tiesības vadīt transportlīdzekli pēc tam, kad citā dalībvalstī viņam ir izdota tā saucamā “otrā” Eiropas Savienības vadītāja apliecība, ja vadīšanas tiesību atņemšana ir pamatota ar negadījumu/prettiesisku rīcību, kas hronoloģiski notikusi, pirms citā dalībvalstī tika izdota vadītāja apliecība?”
IV — Analīze
26.
Uzdodot jautājumu, iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Direktīvas 91/439 8. panta 2. un 4. punkts ir interpretējami tādējādi, ka dalībvalstij ir tiesības atteikties atzīt citas dalībvalsts izdotas vadītāja apliecības derīgumu, ja šī apliecība ir izdota, lai gan pēc ceļu satiksmes noteikumu pārkāpuma, kas pirms tam izdarīts pirmās dalībvalsts teritorijā, norisinās procedūra, lai pārbaudītu apliecības turētāja spēju vadīt transportlīdzekli.
27.
Jāatgādina, ka pamata lietā persona, kas ir Vācijā izdotas vadītāja apliecības turētāja, ir izdarījusi ceļu satiksmes noteikumu pārkāpumu Vācijas teritorijā. Apmēram mēnesi pēc pārkāpuma šī persona saņēma vadītāja apliecību Čehijā, kaut gan pēc šī pārkāpuma norisinājās procedūra, lai pārbaudītu viņas braukšanas prasmes, un šī procedūras rezultātā Vācijā izdotā vadītāja apliecība tika atņemta.
28.
Līdz ar to jautājums ir par to, vai Vācijas iestādēm ir jāatzīst par derīgu otrā vadītāja apliecība, kas iegūta minētās procedūras norises laikā.
29.
Šī lieta ļauj Tiesai precizēt judikatūru, kas izstrādāta 2004. gada 29. aprīļa spriedumā lietā Kapper (
5
), rīkojumā lietā Halbritter (
6
) un rīkojumā lietā Kremer (
7
).
30.
Iepriekš minētajā lietā Kapper Tiesa, kas bija atzinusi, ka vadītāja apliecību savstarpējas atzīšanas pienākums ir piemērojams bez jebkādām formalitātēm un neatstāj nekādu rīcības brīvību dalībvalstīm attiecībā uz pasākumiem tā izpildei (
8
), savstarpējas atzīšanas principam piešķīra pilnīgu piemērojamību.
31.
Tiesa ir atzinusi, ka uzņēmējai dalībvalstij nav tiesību pārbaudīt citā dalībvalstī saņemtas vadītāja apliecības izdošanas nosacījumus. Līdz ar to uzņēmējai dalībvalstij ir pienākums atzīt šādā veidā izdotas vadītāja apliecības derīgumu (
9
).
32.
Tiesa tomēr ir norādījusi, ka pastāv izņēmums no šī vadītāja apliecību savstarpējas atzīšanas principa, kas izriet no paša Direktīvas 91/439 teksta. Šīs direktīvas 8. panta 2. un 4. punktā ir paredzēts, ka dalībvalsts var atteikties atzīt jebkuras citā dalībvalstī saņemtas vadītāja apliecības derīgumu, ja tās turētājam pirmās dalībvalsts teritorijā ir ierobežotas, apturētas, atņemtas vai anulētas transportlīdzekļa vadīšanas tiesības.
33.
Tiesai ir bijusi iespēja precizēt šo normu iepriekš minētajās lietās Kapper, Halbritter un Kremer.
34.
Tā vispirms ir norādījusi, ka, tā kā minētajā normā paredzēta atkāpe no savstarpējas atzīšanas principa, tā ir jāinterpretē šauri (
10
). Tiesa ir precizējusi arī, ka apstākļi, kādos vadītāja apliecību var neatzīt par derīgu atbilstoši Direktīvas 91/439 8. panta 2. un 4. punktam, nav tikai gadījums, kad šīs apliecības turētājs lūdz to apmainīt. Šīs normas mērķis ir arī ļaut dalībvalstij savā teritorijā piemērot savus noteikumus jautājumā par vadītāja apliecības atņemšanu, apturēšanu vai anulēšanu, ja šīs apliecības turētājs ir, piemēram, izdarījis pārkāpumu (
11
).
35.
Pēc tam Tiesa atzina, ka uz minēto noteikumu dalībvalsts nevar atsaukties, lai atteiktos galīgi atzīt citas dalībvalsts izdotas vadītāja apliecības derīgumu, ja šīs apliecības turētājam pirmās dalībvalsts teritorijā ir piemērots ierobežojošs pasākums. Tā ir precizējusi, ka tad, ja laika posms, kurā ir aizliegts pieprasīt jaunu apliecību, ir izbeidzies uzņēmējas dalībvalsts teritorijā, Direktīvas 91/439 8. panta 2. un 4. punkts nepieļauj, ka šī dalībvalsts turpina atteikties atzīt jebkuras citā dalībvalstī vēlāk izdotas vadītāja apliecības derīgumu (
12
).
36.
Šāda interpretācija a fortiori ir jāievēro, ja vadītāja apliecība ir atņemta, nenosakot nekādu laika posmu, kurā ir aizliegts pieprasīt jaunu apliecību (
13
). Šādā gadījumā uzņēmējai dalībvalstij ir jāatzīst vadītāja apliecība, ko cita dalībvalsts izdevusi pēc apliecības atņemšanas. Uzņēmējas dalībvalsts iespēja piemērot Direktīvas 91/439 8. panta 2. punktu var tikt izmantota tikai tad, ja ieinteresētā persona ir rīkojusies prettiesiski pēc jaunas vadītāja apliecības saņemšanas (
14
).
37.
Iepriekš minētajās lietās Kapper, Halbritter un Kremer vadītāja apliecību, kuru atzīšana bija apstrīdēta, turētāji bija saņēmuši savas apliecības pēc to atņemšanas vai pēc tā laika posma beigām, kurā ir aizliegts pieprasīt jaunu apliecību. Bija veikti pārbaudes pasākumi, par pārkāpumu bija noteikts sods, un ierobežojošā pasākuma sekas bija izbeigušās.
38.
Citādi tomēr būs šajā lietā, jo Vēbera gadījumā runa ir par personu, kas ir izdarījusi ceļu satiksmes noteikumu pārkāpumu Vācijā un kas ir saņēmusi jaunu apliecību Čehijas teritorijā, kaut gan pēc šī pārkāpuma Vācijas teritorijā attiecībā uz viņu bija uzsākta procedūra, lai pārbaudītu viņa vadīšanas spējas. Atšķirībā no lietām, kuras Tiesa izskatījusi iepriekš, jaunas apliecības izdošanas brīdis pamata lietā ir pēc prettiesiskas rīcības un pirms apliecības atņemšanas, kas veikta pēc šīs rīcības.
39.
Tādējādi pasākumi, kas garantē, ka bīstama persona nevar braukt pa ceļu, vēl nebija pieņemti un katrā ziņā šo pasākumu sekas vēl nebija izbeigušās.
40.
Šajā sakarā jāatgādina, ka no Direktīvas 91/439 III pielikuma 14.1 un 15. punkta izriet, ka ir aizliegts izdot vai atjaunot vadītāja apliecību personai, kas ir alkohola vai narkotiku atkarībā vai arī kas nav atkarībā no šādām vielām, bet regulāri tās pārmērīgi lieto.
41.
Es uzskatu, ka Vācijas tiesībās paredzētā procedūra atbilstoši minētās direktīvas III pielikuma 14.1 un 15. punktam, kas norisinās pēc pārkāpuma izdarīšanas, ir vērsta uz to, lai, piemēram, ar asins analīžu palīdzību un personas uzraudzību precīzi pārbaudītu, vai tā joprojām atrodas alkohola vai narkotiku atkarībā.
42.
Turklāt, ja pārkāpums ir izdarīts dalībvalsts teritorijā, tikai tā ir kompetenta noteikt sodu par šo pārkāpumu, attiecīgā gadījumā atņemot apliecību šai personai, kā arī nosakot vai nenosakot laika posmu, kurā ir aizliegts pieprasīt jaunu apliecību.
43.
Tādējādi šādā gadījumā es uzskatu, ka Direktīvas 91/439 8. panta 2. un 4. punktam ir jāļauj dalībvalstij, kuras teritorijā norisinās procedūra, lai pārbaudītu personas vadīšanas spējas, neatzīt vadītāja apliecību, ko izdevusi cita dalībvalsts šīs procedūras norises laikā.
44.
Pirmkārt, procedūras, kas norisinās dalībvalstī, kuras teritorijā ir izdarīts pārkāpums, mērķis ir novērtēt, vai persona nav bīstama. Jauna apliecība tai ir izdota, neveicot Vācijas tiesībās paredzētās padziļinātās pārbaudes.
45.
Ja tiktu atzīta šīs jaunās vadītāja apliecības derīgums, tas būtu pretrunā Direktīvas 91/439 mērķim uzlabot ceļu satiksmes drošību.
46.
Otrkārt, saņemot jaunu vadītāja apliecību, ieinteresētā persona nevar izvairīties no soda, ko tai var uzlikt pēc pārkāpuma, kurš izdarīts dalībvalsts teritorijā.
47.
Visbeidzot, vadītāja apliecības izdošana tādos apstākļos, kādi pastāv pamata lietā, ir pretrunā Direktīvas 91/439 7. panta 5. punkta noteikumiem. Šajā procedūras stadijā, kad ieinteresētā persona saņēma jaunu vadītāja apliecību, tā vēl bija Vācijas Federatīvās Republikas izdotās vadītāja apliecības turētāja.
48.
Šī panta mērķis ir tieši novērst tādu rīcību kā Vēbera rīcība. No pamata lietas faktiskajiem apstākļiem izriet, ka, kaut arī viņš bija izdarījis ceļu satiksmes noteikumu pārkāpumu, viņš centās izvairīties no sodiem, ierodoties citā dalībvalstī, lai tajā iegūtu jaunu vadītāja apliecību (
15
). Šī rīcība ir acīmredzami krāpnieciska.
49.
Citiem vārdiem sakot, ja Vācijas Federatīvajai Republikai tiktu uzlikts pienākums atzīt apliecību, kas, lai gan pēc pārkāpuma izdarīšanas norisinās procedūra, izdota, personai, kas ir iespējami bīstama, atļaujot vadīt transportlīdzekli, šai personai tiktu dota iespēja izvairīties no saņemtā kriminālsoda un tiktu sekmēta krāpšana.
50.
Tādējādi es uzskatu, ka Direktīvas 91/439 8. panta 2. un 4. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalstij ir tiesības atteikties atzīt citā dalībvalstī izdotas vadītāja apliecības derīgumu, ja šī apliecība ir tikusi izdota, lai gan pēc ceļu satiksmes noteikumu pārkāpuma, kas pirms tam izdarīts pirmās dalībvalsts teritorijā, norisinājās procedūra, lai pārbaudītu apliecības turētāja braukšanas prasmes.
V — Secinājumi
51.
Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, es iesaku Tiesai uz Landgericht Siegen jautājumu atbildēt šādi:
Padomes 1991. gada 29. jūlija Direktīvas 91/439/EK par vadītāju apliecībām, kurā grozījumi izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (EK) Nr. 1882/2003, 8. panta 2. un 4. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalstij ir tiesības atteikties atzīt citā dalībvalstī izdotas vadītāja apliecības derīgumu, ja šī apliecība ir tikusi izdota, lai gan pēc ceļu satiksmes noteikumu pārkāpuma, kas pirms tam izdarīts pirmās dalībvalsts teritorijā, norisinājās procedūra, lai pārbaudītu apliecības turētāja braukšanas prasmes.
(
1
)	Oriģinālvaloda — franču.
(
2
)	Padomes 1991. gada 29. jūlija Direktīva par vadītāju apliecībām (OV L 237, 1. lpp.), kurā grozījumi izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (EK) Nr. 1882/2003 (OV L 284, 1. lpp.; turpmāk tekstā — “Direktīva 91/439”).
(
3
)	Skat. 1. pantu.
(
4
)	Skat. ceturto apsvērumu.
(
5
)	C-476/01 (Recueil, I-5205. lpp.).
(
6
)	C-227/05.
(
7
)	C-340/05.
(
8
)	Skat. it īpaši 1998. gada 29. oktobra spriedumu lietā C-230/97 Awoyemi (Recueil, I-6781. lpp., 41. un 42. punkts).
(
9
)	Iepriekš minētais spriedums lietā Kapper, 47. un 49. punkts.
(
10
)	Turpat, 72. punkts un tajā minētā judikatūra. Skat. arī iepriekš minēto rīkojumu lietā Halbritter, 26. punkts.
(
11
)	Iepriekš minētais spriedums lietā Kapper, 73. punkts.
(
12
)	Turpat, 76. punkts.
(
13
)	Skat. iepriekš minēto rīkojumu lietā Kremer, 33. un 34. punkts.
(
14
)	Turpat, 35. punkts.
(
15
)	Vēbera iesniegtajos apsvērumos šajā sakarā ir norādīts, ka “[viņš] acīmredzot paredzēja drīzu Vācijas iestāžu piešķirtās vadīšanas atļaujas atņemšanu” un ka šī iemesla dēļ viņš bija ieradies Čehijas Republikā, lai saņemtu jaunu apliecību (1. lpp.).