62020CJ0348_RES
Lieta C‑348/20 P
Nord Stream 2 AG
pret
Eiropas ParlamentuunEiropas Savienības Padomi
Tiesas (virspalāta) 2022. gada 12. jūlija spriedums
Apelācija – Enerģētika – Dabasgāzes iekšējais tirgus – Direktīva 2009/73/EK – Direktīva (ES) 2019/692 – Direktīvas 2009/73 piemērojamības paplašināšana, to attiecinot uz gāzes pārvades līnijām starp dalībvalstīm un trešām valstīm – LESD 263. panta ceturtā daļa – Atcelšanas prasība – Nosacījums, saskaņā ar kuru pasākumam, kas ir prasības priekšmets, ir tieši jāskar prasītājs – Rīcības brīvības neesamība attiecībā uz prasītājam noteiktiem pienākumiem – Nosacījums, saskaņā ar kuru pasākumam, kas ir prasības priekšmets, ir individuāli jāskar prasītājs – Atkāpju grozīšana tādā veidā, ka prasītājs ir vienīgais uzņēmējs, kam tiek liegta iespēja gūt labumu no šīm atkāpēm – Lūgums izņemt dokumentus no lietas materiāliem – Noteikumi par pierādījumu iesniegšanu Eiropas Savienības tiesā – Savienības iestāžu iekšējie dokumenti
Atcelšanas prasība – Fiziskas vai juridiskas personas – Tiesību akti, kas šīs personas skar tieši un individuāli – Tiešs skārums – Kritēriji – Grozošā direktīva, ar ko uz gāzes pārvades līniju daļu, kura atrodas starp dalībvalsti un trešo valsti, principā tiek attiecinātas dabasgāzes iekšējam tirgum piemērojamās tiesību normas – Gāzes cauruļvadu īpašnieka, uz kuru var attiekties Savienības tiesību normu piemērošanas jomas paplašināšana, tiešs skārums – Nosacījumi – Direktīva, kas tieši ietekmē īpašnieka tiesisko stāvokli – Dalībvalstu rīcības brīvības neesamība direktīvas īstenošanā attiecībā uz minēto īpašnieku
(LESD 263. panta ceturtā daļa; Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2009/73 2. panta 17. punkts un 9., 32., 36. un 49.a pants un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2019/692 1. pants)
(skat. 43., 44., 62.–67., 70., 74.–77., 95., 97.–112., 114. un 164. punktu)
Tiesvedība – Procesa jautājums – Lūgums izņemt dokumentus no lietas materiāliem – Vērtējuma kritēriji – Savienības iestāžu iekšējie dokumenti – Savienības tiesas pienākums izsvērt lietas dalībnieku intereses saistībā ar to tiesībām uz lietas taisnīgu izskatīšanu – Apjoms
(LESD 15. panta 3. punkta pirmā daļa; Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 42. un 47. pants; Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 1. punkts)
(skat. 128.–134. un 136.–148. punktu)
Atcelšanas prasība – Fiziskas vai juridiskas personas – Tiesību akti, kas šīs personas skar tieši un individuāli – Individuāls skārums – Kritēriji – Grozošā direktīva, ar ko uz gāzes pārvades līniju daļu, kura atrodas starp dalībvalsti un trešo valsti, principā tiek attiecinātas dabasgāzes iekšējam tirgum piemērojamās tiesību normas – Gāzes cauruļvadu īpašnieka, uz kuru var attiekties Savienības tiesību normu piemērošanas jomas paplašināšana, prasība – Direktīva, kas ļauj valstu regulatīvajām iestādēm piešķirt atkāpes – Īpašnieka, kas ir vienīgais uzņēmējs, kuram ar direktīvu ir liegta iespēja gūt labumu no minētajām atkāpēm, individuāls skārums – Pieņemamība
(LESD 263. panta ceturtā daļa; Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2009/73 2. panta 17. punkts un 36. un 49.a pants un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2019/692 1. pants)
(skat. 156.–163. punktu)
Rezumējums
Apelācijas sūdzības iesniedzēja Nord Stream 2 AG ir saskaņā ar Šveices tiesībām dibināta sabiedrība, kuras vienīgā akcionāre ir Krievijas publiskā akciju sabiedrība Gazprom. Tā ir atbildīga par jūras gāzes cauruļvada “Nord Stream 2”, kuram būtu jānodrošina gāzes pārvade starp Viborgu (Krievija) un Lubminu [Lubmin] (Vācija), plānošanu, būvniecību un ekspluatāciju. Būvniecības darbi tika sākti 2017. gada janvārī.
2019. gada 17. aprīlī Eiropas Parlaments un Eiropas Savienības Padome pieņēma Direktīvu 2019/692 (
1
), ar ko groza Direktīvu 2009/73 par kopīgiem noteikumiem attiecībā uz dabasgāzes iekšējo tirgu. Ar Direktīvu 2019/692, kas stājās spēkā 2019. gada 23. maijā, bija paredzēts nodrošināt, ka noteikumi, kas piemērojami gāzes pārvades līnijām, kuras savieno divas vai vairākas dalībvalstis, Savienībā ir piemērojami arī gāzes pārvades līnijām uz trešām valstīm un no tām, tādām kā gāzes cauruļvads “Nord Stream 2”. Tādējādi līdz ar šīs direktīvas stāšanos spēkā starp dalībvalsti un trešo valsti esošo gāzes cauruļvadu īpašnieki, tādi kā apelācijas sūdzības iesniedzēja, tagad principā ir pakļauti Direktīvā 2009/73 paredzētajiem pienākumiem attiecībā uz viņu gāzes pārvades līniju daļu, kas ir dalībvalstu teritorijā, konkrētajā gadījumā – attiecībā uz gāzes cauruļvada “Nord Stream 2” daļu, kas ir Vācijas Federatīvās Republikas teritorijā. Tas tostarp nozīmē šo ekspluatētāju pienākumu pārvades sistēmas un pārvades sistēmu operatorus nodalīt no piegādes un ražošanas interesēm (
2
), kā arī izveidot sistēmu, kas trešām personām dod nediskriminējošu piekļuvi gāzes pārvades sistēmām, pamatojoties uz publicētiem un apstiprinātiem tarifiem (
3
).
Ar 2020. gada 20. maija rīkojumu (
4
) Vispārējā tiesa apelācijas sūdzības iesniedzējas prasību atcelt strīdīgo direktīvu noraidīja kā nepieņemamu, pamatojoties uz to, ka minētā direktīva apelācijas sūdzības iesniedzēju neskar tieši. Tā tostarp uzskatīja, ka direktīva pati par sevi nevar radīt pienākumus privātpersonai, ja iepriekš nav noteikti transponēšanas pasākumi. Šajos apstākļos Vispārējā tiesa atteicās izvērtēt prasības pieņemamību no apelācijas sūdzības iesniedzējas individuālā skāruma skatpunkta. Tiesvedībā par šo prasību Vispārējā tiesa arī lika izņemt no lietas materiāliem dažus iekšējus dokumentus, kurus apelācijas sūdzības iesniedzēja saistībā ar savu prasību bija iesniegusi bez attiecīgo iestāžu atļaujas.
Izskatot iesniegto apelācijas sūdzību, Tiesa virspalātas sastāvā atceļ Vispārējās tiesas rīkojumu un atzīst prasību par pieņemamu. Šajā ziņā Tiesa precizē savu judikatūru par tādu tiešo prasību pieņemamību, kuras privātpersonas ceļ par direktīvām. Tā arī precizē Regulas Nr. 1049/2001 par publisku piekļuvi dokumentiem (
5
) nozīmi situācijā, kad tiek izskatīti lūgumi izņemt iekšējus dokumentus no tiesas lietas materiāliem.
Tiesas vērtējums
Vispirms Tiesa atgādina, ka saskaņā ar LESD 263. panta ceturtās daļas otro teikuma daļu jebkura fiziska vai juridiska persona var celt prasību par tiesību aktu, kas to skar tieši un individuāli. Lai apstrīdētais akts privātpersonu skartu tieši, jābūt izpildītiem diviem kumulatīviem kritērijiem. Pirmkārt, apstrīdētajam pasākumam ir tieši jāietekmē šīs personas tiesiskais stāvoklis, un, otrkārt, šim pasākumam nav jāatstāj nekāda rīcības brīvība adresātiem, kuri ir atbildīgi par tā īstenošanu.
Attiecībā uz pirmo nosacījumu – privātpersonas tiesiskā stāvokļa tiešu ietekmēšanu – Tiesa norāda, ka akta spēju radīt šādu ietekmi nevar izvērtēt, ņemot vērā tikai šī akta formu, un ka ir jāaplūko tā būtība. No tā izriet, ka jebkurš akts principā var tieši ietekmēt privātpersonas tiesisko stāvokli neatkarīgi no tā, vai šis akts ir saistīts ar īstenošanas pasākumiem, tostarp, runājot par direktīvu, transponēšanas pasākumiem. Proti, pēdējie minētie pasākumi neliek apšaubīt starp šo direktīvu un šo ietekmi pastāvošās saiknes tiešo raksturu ar nosacījumu, ka minētajā direktīvā dalībvalstīm nav atstāta nekāda rīcības brīvība attiecībā uz šīs privātpersonas pakļaušanu minētajai ietekmei.
Konkrētajā gadījumā, paplašinot Direktīvas 2009/73 piemērošanas jomu tādējādi, ka tā tiek attiecināta uz gāzes pārvades līnijām starp dalībvalstīm un trešām valstīm, strīdīgā direktīva rada tādas sekas, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja kā šādas gāzes pārvades līnijas īpašniece tiek pakļauta no šīs direktīvas izrietošajiem pienākumiem. Šajā ziņā nav nozīmes apstāklim, ka šo pienākumu īstenošanai ir nepieciešams, lai attiecīgā dalībvalsts, konkrētajā gadījumā – Vācijas Federatīvā Republika, veiktu transponēšanas pasākumus, ja šai dalībvalstij nav tādas rīcības brīvības, kas varētu liegt šos pienākumus noteikt apelācijas sūdzības iesniedzējai.
Tādēļ Tiesa secina, ka Vispārējā tiesa, nospriežot, ka strīdīgā direktīva tieši neietekmē apelācijas sūdzības iesniedzējas tiesisko stāvokli, ir pieļāvusi tiesību kļūdu.
Attiecībā uz otro nosacījumu par rīcības brīvību, kas atstāta tiesību akta adresātiem tā īstenošanas mērķiem, Tiesa precizē, ka šādas rīcības brīvības esamība tāpat ir jāpārbauda, aplūkojot šī akta būtību, un turklāt tā noteikti jāizvērtē, ņemot vērā konkrētas tiesiskās sekas, uz kurām attiecas celtā prasība un kuras var faktiski rasties attiecībā uz konkrētās personas tiesisko stāvokli.
Aplūkojamajā gadījumā, lai gan dalībvalstīm, kurām adresēta strīdīgā direktīva, ir zināma rīcības brīvība attiecībā uz tajā noteikto pienākumu konkretizēšanu, attiecīgajai dalībvalstij nav nekādas rīcības brīvības attiecībā uz šo pienākumu noteikšanu apelācijas sūdzības iesniedzējai. It īpaši nav iespējams apelācijas sūdzības iesniedzējai piešķirt kādu no Direktīvā 2009/73 paredzētajām atkāpēm (
6
). Proti, lai gan dalībvalstīm ir rīcības brīvība attiecībā uz Direktīvā 2009/73 paredzēto atkāpju piešķiršanu gāzes uzņēmumiem, kuri atbilst šo atkāpju piešķiršanas nosacījumiem, nevienu no šīm atkāpēm nevar piemērot apelācijas sūdzības iesniedzējas situācijā, kas neatbilst šiem nosacījumiem. Tādējādi pastāv tieša saikne starp strīdīgās direktīvas spēkā stāšanos un faktu, ka apelācijas sūdzības iesniedzējai tiek noteikti tajā minētie pienākumi.
Tātad Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, uzskatīdama, ka strīdīgā direktīva atstāj dalībvalstīm rīcības brīvību, neņemot vērā apelācijas sūdzības iesniedzējas situāciju un faktu, ka strīdīgās direktīvas spēkā stāšanās tiešas sekas bija tādas, ka apelācijas sūdzības iesniedzējai tika noteikti pienākumi, no kuriem tā nevarēja izvairīties.
Ņemot vērā šos apsvērumus, Tiesa secina, ka strīdīgā direktīva apelācijas sūdzības iesniedzēju skar tieši.
Turpinājumā Tiesa aplūko Padomes lūgumu izņemt no lietas materiāliem noteiktus iekšējos dokumentus, kurus apelācijas sūdzības iesniedzēja tiesvedības laikā iesniegusi nepienācīgi. Konkrētāk, runa bija par Eiropas Komisijas ieteikumu Padomei saistībā ar tādu sarunu sākšanu starp Savienību un trešo valsti, kas attiecas uz starptautiska līguma noslēgšanu, Padomes juridiskā dienesta atzinumu par šo ieteikumu, kā arī Vācijas Federatīvās Republikas apsvērumiem likumdošanas procedūrā, kurā pieņemta strīdīgā direktīva.
Tiesa vispirms norāda, ka tādu nepienācīgi iesniegtu pierādījumu pieņemamība kā Savienības iestāžu iekšējie dokumenti, kuru iesniegšana nav bijusi atļauta, ir atkarīga no lietas dalībnieku interešu izsvēršanas, tostarp ievērojot mērķi nodrošināt lietas dalībnieku tiesības uz lietas taisnīgu izskatīšanu. Šajā ziņā, lai gan Regulai Nr. 1049/2001 ir noteikta indikatīva vērtība, veicot šo interešu izsvēršanu, tā šo izsvēršanu neregulē izsmeļoši.
Tādējādi attiecībā uz Padomes juridiskā dienesta atzinumu Tiesa, tāpat kā Vispārējā tiesa, uzskata, ka izsvēršana sliecas par labu tam, lai tiktu aizsargātas Padomes intereses, jo tās tiesības uz lietas taisnīgu izskatīšanu un interese saņemt atklātus, objektīvus un pilnīgus atzinumus tiktu apdraudēta gadījumā, ja minētais atzinums tiktu saglabāts lietas materiālos, un apelācijas sūdzības iesniedzējas interese ar šī atzinuma palīdzību pamatot savu argumentāciju konkrētajā gadījumā pati par sevi nav pietiekama, lai attaisnotu šādu saglabāšanu, vēl jo vairāk tādēļ, ka šīs argumentācijas pamatotība nekādā ziņā nav atkarīga no šāda atzinuma iesniegšanas. Savukārt attiecībā uz Komisijas ieteikumu un Vācijas Federatīvās Republikas apsvērumiem Tiesa konstatē, ka Vispārējā tiesa patiesībā ir piemērojusi tikai Regulas Nr. 1049/2001 normas, nav izsvērusi esošās intereses un šajā ziņā nav izvērtējusi, vai šo dokumentu saglabāšana lietas materiālos varētu konkrēti un faktiski kaitēt interesēm, uz kurām atsaucas, lai pamatotu to izņemšanu, proti, sabiedrības interesēm saistībā ar starptautiskajām attiecībām (
7
).
Pēc apelācijas sūdzības apmierināšanas, izmantojot savas lietas izspriešanas pilnvaras, Tiesa visbeidzot lemj par to, vai strīdīgā direktīva apelācijas sūdzības iesniedzēju skar individuāli. Šajā ziņā tā konstatē, ka minētajā direktīvā paredzētie atkāpes piešķiršanas nosacījumi apelācijas sūdzības iesniedzēju skar individuāli, jo tā ir vienīgais uzņēmējs, kas ir un var būt situācijā, kurā šīs atkāpes nevar tikt piešķirtas.
Ņemot vērā iepriekš minēto, Tiesa apelācijas sūdzības iesniedzējas celto atcelšanas prasību atzīst par pieņemamu un nodod lietu atpakaļ Vispārējai tiesai nolēmuma pieņemšanai pēc būtības.
(
1
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (ES) 2019/692 (2019. gada 17. aprīlis), ar ko groza Direktīvu 2009/73/EK par kopīgiem noteikumiem attiecībā uz dabasgāzes iekšējo tirgu (OV 2019, L 117, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “strīdīgā direktīva”).
(
2
)	Direktīvas 2009/73 9. pants.
(
3
)	Direktīvas 2009/73 32. pants.
(
4
)	Rīkojums, 2020. gada 20. maijs, Nord Stream 2/Parlaments un Padome (T‑526/19, EU:T:2020:210).
(
5
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (EK) Nr. 1049/2001 (2001. gada 30. maijs) par publisku piekļuvi Eiropas Parlamenta, Padomes un Komisijas dokumentiem (OV 2001, L 145, 43. lpp.). Jāatzīmē, ka minētā regula šajā lietā nav piemērojama.
(
6
)	Direktīvas 2009/73 36. un 49.a pants.
(
7
)	Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 1. punkts.