62002CC0467_SK
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. V tejto veci syn tureckého pracovníka, ktorý sa narodil a vždy býval v Nemecku, napáda konanie o vyhostení, ktoré voči nemu viedli úrady tohto členského štátu po tom, čo bol odsúdený na trest odňatia slobody za nedovolené obchodovanie s omamnými látkami. Následne sa týka výkladu rozhodnutia č. 1/80 z 19. septembra 1980 o vývoji pridruženia(2), prijatého asociačnou radou, ktorá bola zriadená dohodou o pridružení medzi Európskym hospodárskym spoločenstvom a Tureckom(3) .
2. Verwaltungsgericht Stuttgart (Nemecko) kladie niekoľko prejudiciálnych otázok o pôsobnosti rozhodnutia č. 1/80, o podmienkach, za ktorých možno stratiť práva, ktoré priznáva, v dôsledku odsúdenia na trest odňatia slobody, a o tom, či sudca, ktorému bolo podané odvolanie proti rozhodnutiu o vyhostení, môže vziať do úvahy pozitívny vývoj oprávnenej osoby, ku ktorému došlo po prijatí vyššie uvedeného rozhodnutia.
I – Právo Spoločenstva
3. Dohoda o pridružení má za cieľ podporovať nepretržité a vyrovnané posilňovanie obchodných a hospodárskych vzťahov medzi Európskym spoločenstvom a Tureckom, aby sa zaistil urýchlený rozvoj hospodárstva tohto štátu a tiež zvyšovanie úrovne zamestnanosti a životných podmienok tureckého ľudu(4) . Podľa preambuly tejto dohody podpora úsiliu tureckého ľudu zlepšiť jeho životnú úroveň uľahčí neskôr vstup Turecka do Spoločenstva.
4. Pre dosiahnutie týchto cieľov dohoda o pridružení stanovuje predovšetkým postupné uskutočňovanie voľného pohybu pracovníkov, ako aj odstránenie obmedzení slobody usadiť sa a slobodného poskytovania služieb(5) . Podľa článku 12 vyššie uvedenej dohody, aby sa postupne zabezpečil voľný pohyb pracovníkov, zmluvné strany sa dohodli, že sa budú „inšpirovať článkami 48(6), 49(7) a 50(8) Zmluvy ES o zriadení Spoločenstva“. Toto by sa malo uskutočniť medzi koncom dvanásteho a dvadsiateho druhého roku po vstupe dohody o pridružení do platnosti, za podmienok, o ktorých rozhodne asociačná rada.(9)
5. Asociačná rada prijala najskôr rozhodnutie č. 2/76 z 20. decembra 1976, ktoré predstavuje prvú etapu a stanovuje v prospech pracovníkov právo postupného prístupu k zamestnaniu v prijímajúcom členskom štáte a tiež v prospech detí pracovníkov právo prístupu na vyučovanie v rámci všeobecného školstva(10) .
6. Potom prijala rozhodnutie č. 1/80, ktorého cieľom je podľa tretieho odôvodnenia zlepšiť právne postavenie pracovníkov a ich rodín v sociálnej oblasti vo vzťahu k systému stanovenému rozhodnutím č. 2/76. Ustanovenia, ktoré sa uplatňujú na tureckých pracovníkov a ich rodinných príslušníkov, sú uvedené v článkoch 6 a 7 uvedeného rozhodnutia.
7. Článok 6 rozhodnutia č. 1/80 stanovuje:
„1. S výhradou ustanovení článku 7 o slobodnom prístupe rodinných príslušníkov k zamestnaniu, turecký pracovník, ktorý patrí do legálneho trhu práce v členskom štáte:
– má právo v tomto členskom štáte, po roku legálneho zamestnania, na obnovu svojho pracovného povolenia, u toho istého zamestnávateľa, ak tento má voľné pracovné miesto,
– má právo v tomto členskom štáte, po troch rokoch legálneho zamestnania, a s výhradou prednosti poskytovanej pracovníkom z členských štátov Spoločenstva, odpovedať na pracovnú ponuku v rovnakej profesii u zamestnávateľa podľa svojho výberu, urobenú za normálnych podmienok, zaregistrovanú na úrade práce v tomto členskom štáte,
– požíva v tomto členskom štáte, po štyroch rokoch legálneho zamestnania, výhodu slobodného prístupu ku každej pracovnej činnosti podľa svojho výberu.
2. Ročné dovolenky a neprítomnosť z dôvodu materstva, pracovného úrazu, alebo krátkej choroby sa považujú za obdobia legálneho zamestnania. Obdobia nedobrovoľnej nezamestnanosti riadne potvrdené oprávnenými úradmi, a neprítomnosť pre dlhodobú chorobu, bez toho, že by boli považované za obdobia legálneho zamestnania, sa nedotýkajú práv, získaných na základe období predchádzajúceho zamestnania.
...“ [ neoficiálny preklad ]
8. Článok 7 rozhodnutia č. 1/80 stanovuje:
„Rodinní príslušníci tureckého pracovníka, ktorý patrí do legálneho trhu práce v tomto členskom štáte, ktorí získali povolenie sa k nemu pripojiť:
– majú právo odpovedať, s výhradou prednosti poskytovanej pracovníkom z členských štátov Spoločenstva, na každú pracovnú ponuku, ak tam bývajú legálne aspoň tri roky,
– tam požívajú slobodný prístup ku každej pracovnej činnosti podľa svojho výberu, ak tam legálne bývajú aspoň päť rokov.
Deti tureckých pracovníkov, ktoré v prijímajúcom členskom štáte absolvovali odbornú prípravu, môžu nezávisle od dĺžky ich pobytu v tomto členskom štáte, s podmienkou, že jeden z rodičov vykonával legálne zamestnanie v tomto členskom štáte, aspoň tri roky, odpovedať v tomto členskom štáte na každú pracovnú ponuku.“ [ neoficiálny preklad ]
9. Článok 14 rozhodnutia č. 1/80 definuje obmedzenia, ktoré sa môžu dotknúť výkonu týchto práv. V odseku 1stanovuje:
„Ustanovenia tohto oddielu sa uplatnia s výhradou obmedzení odôvodnených zaistením verejného poriadku, bezpečnosti a verejného zdravia.“ [ neoficiálny preklad ]
II – Skutkový stav a súdne konanie
10. Pán Inan Cetinkaya je turecký štátny príslušník, ktorý sa narodil v Nemecku roku 1979 a vždy býval v tomto členskom štáte. Školskú dochádzku ukončil v júli 1995 a získal stredoškolský diplom. Od roku 1996 do decembra 1999 vykonával krátkodobo niekoľko zamestnaní u rôznych zamestnávateľov. Od 9. marca 1995 má v Nemecku povolenie na pobyt na dobu neurčitú. Jeho rodičia a sestry taktiež bývajú v tomto členskom štáte a ich otec tu pracoval až do dosiahnutia dôchodkového veku.
11. Medzi rokmi 1996 a 2000 bol pán Cetinkaya päťkrát opakovane odsúdený, z toho štyrikrát na tresty odňatia slobody. Posledný krát bol odsúdený 26. septembra 2000 na tri roky „odňatia slobody pre maloletých“ za nedovolené obchodovanie s omamnými látkami.
12. Pán Cetinkaya bol vo väzení od 7. januára 2000 do 22. januára 2001, kedy bol prepustený, aby sa podrobil odvykacej liečbe pre postihnutých toxikomániou. Túto úspešne ukončil v lete 2002. Od augusta 2002 znovu začal stredoškolské štúdium a pracoval na kratší pracovný čas. Rozhodnutím z 20. augusta 2002 Amtsgericht Schwäbisch Hall (Nemecko) nariadil odklad zvyšku trestu odňatia slobody.
13. Dňa 3. novembra 2000 Regierungspräsidium Stuttgart, príslušný nemecký správny orgán pre vyhostenie, rozhodol o okamžitom vyhostení pána Cetinkaya z Nemecka. Podľa tohto orgánu vyhostenie bolo nutné, pretože existovali závažné dôvody bezpečnosti a verejného poriadku, ktoré odôvodňovali zákonný predpoklad tohto opatrenia. Vyhostenie bolo nutné z dôvodov všeobecnej a osobitnej prevencie. Okrem toho pán Cetinkaya si už nemohol uplatňovať právo na pobyt podľa článku 7 prvého odseku rozhodnutia č. 1/80, pretože z dôvodu svojho uväznenia a odvykacej liečby pre postihnutých toxikomániou, ktorej sa musel podrobiť, nebol už disponibilný pre trh práce. Dňa 8. decembra 2000 pán Cetinkaya podal proti tomuto rozhodnutiu odvolanie. Regierungspräsidium Stuttgart 3. septembra 2002 zmenilo nariadenie z 3. novembra 2000 v tom zmysle, že pán Cetinkaya dostal lehotu do 4. októbra 2002 na dobrovoľné opustenie nemeckého územia. Oprávnená osoba podala taktiež odvolanie proti tejto zmene. Verwaltungsgericht spojil obidve predmetné konania podané pánom Cetinkayom.
III – Prejudiciálne otázky
14. V návrhu na začatie prejudiciálneho konania Verwaltungsgericht vysvetľuje, že ak pán Cetinkaya nespadá pod rozhodnutie č. 1/80, jeho odvolanie proti rozhodnutiu z 3. novembra 2000, zmeneného 3. septembra 2002, musí byť zamietnuté na základe vnútroštátnej právnej úpravy o cudzincoch. Podľa vnútroštátneho súdu z ustálenej judikatúry Bundesverwaltungsgericht (Nemecko) vyplýva, že pozitívny vývoj oprávnenej osoby po 3. novembri 2000, dátume prijatia rozhodnutia o vyhostení, nemôže byť vzatý do úvahy. Je to teda dátum 3. november 2000, ktorý vnútroštátny súd musí vziať do úvahy pre posúdenie skutkového a právneho postavenia pána Cetinkaya. Vyhostenie oprávnenej osoby sa nezdá ako neprimerané opatrenie z pohľadu judikatúry Európskeho súdu pre ľudské práva, napriek tomu, že sa narodil v Nemecku a že jeho rodičia a sestry tam tiež bývajú. Oprávnená osoba má dostatočné znalosti tureckého jazyka, je dospelá, slobodná a bezdetná a Európsky súd pre ľudské práva prikladá osobitný význam boju s kriminalitou spojenou s omamnými látkami.
15. Naopak podľa vnútroštátneho súdu, ak pán Cetinkaya spadá pod rozhodnutie č. 1/80 a ak článok 14 vyššie uvedeného rozhodnutia má byť vykladaný v tom zmysle, že skutkové a právne postavenie oprávnenej osoby má byť posúdené v deň pojednávania, jeho odvolanie by malo byť s veľkou pravdepodobnosťou prijaté. Pán Cetinkaya po prijatí rozhodnutia z 3. novembra 2000 mal odklad výkonu zvyšku trestu odňatia slobody, čo umožňovalo domnievať sa, že už nepredstavuje aktuálnu a konkrétnu hrozbu dôležitého záujmu Spoločenstva.
16. Verwaltungsgericht Stuttgart sa skôr domnieva, v rozpore s rozhodnutím príslušného správneho orgánu, že pán Cetinkaya spadá pod rozhodnutie č. 1/80 a že jeho pozitívny vývoj by mal byť vzatý do úvahy. Tento súd však vyjadruje pochybnosti o výklade dotknutých ustanovení rozhodnutia č. 1/80. Vzhľadom na tieto úvahy rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
„1. Spadá dieťa tureckého pracovníka, ktorý patrí do legálneho trhu práce, pod článok 7 prvý odsek [rozhodnutia č. 1/80], ak jeho pobyt od narodenia – a hypoteticky až do dospelosti – bol povolený (zo začiatku) iba z dôvodov spájania rodín, alebo, ak mu bola udelená výnimka, jeho pobyt nebol ukončený jedine z týchto dôvodov?
2. Môže byť právo prístupu rodinného príslušníka na trh práce, ako aj udelenie predĺženia pobytu na základe uplatnenia článku 7 prvého odseku druhej zarážky obmedzené iba na základe uplatňovania článku 14 rozhodnutia č. 1/80?
3. Má odsúdenie na trest odňatia slobody pre maloletých v trvaní troch rokov za následok definitívne vylúčenie z trhu práce a ak áno, stratu práv obsiahnutých v článku 7 prvom odseku druhej zarážke, aj keď existujú konkrétne možnosti, že iba časť trestu bude vykonaná, aj keď na druhej strane, je nutné následne po podmienečnom prepustení podrobiť sa liečbe pre postihnutých toxikomániou a že počas tohto obdobia dotknutá osoba alebo osoby už nebudú disponibilné pre trh práce?
4. Zodpovedá strata zamestnania alebo nemožnosť uchádzať sa o miesto počas terajšej nezamestnanosti spôsobená odsúdením na trest odňatia slobody (bez možnosti odkladu), ipso facto
obdobiu dobrovoľnej nezamestnanosti v zmysle článku 6 ods. 2 druhej vety rozhodnutia č. 1/80, ktorý nebráni strate práv uvedených v článku 6 ods. 1 a článku 7 prvom odseku rozhodnutia č. 1/80?
5. Možno uplatniť toto riešenie aj vtedy, keď v primeranom a predvídateľnom čase možno počítať s prepustením, ale po ktorom bude každopádne nasledovať odvykacia liečba pre postihnutých toxikomániou a že opätovné získanie zamestnania bude možné až po získaní diplomu a zvýšení kvalifikácie?
6. Má byť článok 14 rozhodnutia č. 1/80 vykladaný v tom zmysle, že v rámci súdneho konania je potrebné ešte vziať do úvahy zmenu situácie dotknutej osoby alebo osôb, ktorá už nepovoľuje obmedzenie v zmysle článku 14 rozhodnutia č. 1/80 a ktorá nasleduje po poslednom rozhodnutí úradov?“
IV – Posúdenie
A – O prvej prejudiciálnej otázke
17. Vo svojej prvej otázke sa vnútroštátny súd pýta, či pán Cetinkaya spadá pod ustanovenia článku 7 prvého odseku rozhodnutia č. 1/80. Súdnemu dvoru kladie túto otázku, pretože v rozpore s ustanovením tohto rozhodnutia, oprávnená osoba nezískala povolenie, v pravom zmysle slova, pripojiť sa k svojim rodičom v Nemecku, keďže sa narodila v tomto členskom štáte. V podstate sa teda pýta, či článok 7 prvý odsek rozhodnutia č. 1/80 má byť vykladaný v tom zmysle, že toto ustanovenie sa vzťahuje na dospelé dieťa tureckého pracovníka, ktorý patrí do legálneho trhu práce v tomto členskom štáte, narodené v prijímajúcom členskom štáte.
18. Pred zodpovedaním tejto otázky treba pripomenúť, že podľa judikatúry ustanovenia článku 7 prvého odseku rozhodnutia č. 1/80 majú priamy účinok v tom zmysle, že tureckí štátny príslušníci, ktorí spĺňajú ním stanovené podmienky, sa môžu priamo dovolávať práv, ktoré im tieto ustanovenia priznávajú pred vnútroštátnym sudcom.(11) Článok 7 prvý odsek ďalej priznáva rodinným príslušníkom tureckého pracovníka patriaceho do legálneho trhu práce v tomto členskom štáte, ktorí získali povolenie sa k nemu pripojiť, právo prístupu v tomto členskom štáte k zamestnaniu podľa svojho výberu, po troch rokoch legálneho pobytu v tomto štáte, s výhradou prednosti poskytovanej pracovníkom z členských štátov Spoločenstva, a bez tejto výhrady po piatich rokoch legálneho pobytu. Taktiež rozhodol, že právo prístupu k zamestnaniu, priznané týmto ustanovením, je skutočne účinné, len keď zahŕňa súvzťažné právo na pobyt.(12)
19.
Z toho vyplýva, že právo prístupu k zamestnaniu a právo na pobyt priznané článkom 7 prvým odsekom rozhodnutia č. 1/80 je podriadené splneniu štyroch podmienok: po prvé, že oprávnená osoba je rodinným príslušníkom tureckého pracovníka, po druhé, že ide o tureckého pracovníka, ktorý patrí do legálneho trhu práce v prijímajúcom členskom štáte, po tretie, že rodinný príslušník získal povolenie pripojiť sa k tomuto pracovníkovi a po štvrté, že oprávnená osoba má legálny pobyt v tomto členskom štáte aspoň tri roky. Na poskytnutie potrebnej odpovede vnútroštátnemu súdu treba preskúmať každú z týchto podmienok.
20. Pokiaľ ide o prvú podmienku, niet pochybností a nie je sporné, že dieťa tureckého pracovníka je jeho rodinným príslušníkom v zmysle článku 7 prvého odseku rozhodnutia č. 1/80. Okrem toho v už citovanom rozsudku Ergat Súdny dvor upresnil, že dieťa tureckého pracovníka si zachováva túto vlastnosť v zmysle už citovaného ustanovenia aj po dosiahnutí plnoletosti, aj keď žije nezávisle na svojich rodičoch v prijímajúcom členskom štáte(13) . Pán Cetinkaya ako dieťa tureckého pracovníka, je jeho rodinným príslušníkom v zmysle článku 7 prvého odseku rozhodnutia č. 1/80.
21. Nemecká vláda naopak spochybňuje skutočnosť, že pán Cetinkaya spĺňa druhú požadovanú podmienku, a to že je dieťaťom tureckého pracovníka, „ktorý patrí do legálneho trhu práce“. Táto vláda tvrdí, že keby si otec pána Cetinkaya uplatnil právo na starobný dôchodok predtým, ako bolo prijaté rozhodnutie o vyhostení 3. novembra 2000, nepatril by už do legálneho trhu práce. Jeho syn by už nemohol byť pokladaný v deň prijatia tohto rozhodnutia za osobu, ktorá spadá pod článok 7 prvý odsek rozhodnutia č. 1/80. Podľa nemeckej vlády podmienky stanovené v tomto ustanovení sú prísnejšie ako podmienky uvedené v článku 7 druhom odseku, vzťahujúce sa na deti tureckých pracovníkov, ktoré v prijímajúcom členskom štáte absolvovali odbornú prípravu. Stanovisko, ktoré Súdny dvor vyjadril v rozsudku z 19. novembra 1998, Akman(14), v ktorom rozhodol, že dieťa tureckého pracovníka, ktoré v prijímajúcom členskom štáte absolvovalo odbornú prípravu, si môže uplatňovať práva, ktoré mu priznáva článok 7 druhý odsek rozhodnutia č. 1/80, aj keď pracovník, od ktorého odvodzuje svoje práva, opustil legálny trh práce v tomto členskom štáte, by nemalo byť prebraté v rámci článku 7 prvého odseku vyššie uvedeného rozhodnutia. Z toho by vyplynulo, že turecký pracovník musí ešte patriť do legálneho trhu práce v prijímajúcom členskom štáte vo chvíli, keď jeho rodinní príslušníci uplatňujú práva, ktoré im priznáva článok 7 prvý odsek.
22. S týmto rozborom sa nestotožňujem. Je pravda, že výraz „ktorý patrí do legálneho trhu práce“, uvedený v článku 7 prvom odseku rozhodnutia č. 1/80, sa odvoláva na túto situáciu, ako to vyplýva z príčastia prítomného „appartenant“ vo francúzskom znení. Rovnakú formuláciu nájdeme vo väčšine jazykových znení, v ktorých bolo rozhodnutie č. 1/80 vypracované.(15) Je tiež isté, že podmienka príslušnosti pracovníka k trhu práce, uvedená v článku 7 druhom odseku rozhodnutia č. 1/80, vysvetlená Súdnym dvorom v už citovanom rozsudku Akman, je uvedená v minulom čase.(16) Pritom však zo znenia spornej podmienky článku 7 prvého odseku výslovne nevyplýva, že práva, ktoré tento článok priznáva rodinným príslušníkom tureckého pracovníka, závisia od toho, či tento pracovník vykonáva v prijímajúcom členskom štáte prácu za mzdu, a že tieto stráca, keď tento pracovník definitívne ukončí prácu za mzdu. Z ustálenej praxe Súdneho dvora vyplýva, že pri výklade ustanovenia rozhodnutia č. 1/80 je potrebné vziať do úvahy nielen znenie sporného ustanovenia, ale aj súvislosti a ciele vyššie uvedeného rozhodnutia.(17) Teda výklad spornej podmienky, ktorý obhajuje nemecká vláda, je v rozpore so štruktúrou a s cieľmi článku 7 prvého odseku, tak ako boli upresnené judikatúrou.
23. V už citovanom rozsudku Kadiman Súdny dvor uviedol, že článok 7 prvý odsek rozhodnutia č. 1/80 má dvojaký cieľ. Po prvé toto ustanovenie má za cieľ podporovať zamestnanie a pobyt tureckého pracovníka, ktorý patrí do legálneho trhu práce v členskom štáte, tým, že mu zaručí zachovanie jeho rodinných pút.(18) Podľa Súdneho dvora, toto hľadisko platí preto, že toto ustanovenie ráta v prvom období s možnosťou, že sa rodinní príslušníci tohto pracovníka k nemu pripoja v rámci spájania rodín.(19) Súdny dvor vyvodil zo štruktúry a účelu tohto ustanovenia, že rodinný príslušník má v zásade bývať počas prvých troch rokov s tureckým pracovníkom faktickým spolunažívaním v rodinnom spoločenstve.(20) Po druhé, pre posilnenie integrácie tohto pracovníka v prijímajúcom členskom štáte, vyššie uvedené ustanovenie sa snaží podporovať upevnenie postavenia jeho rodinných príslušníkov tým, že im v ďalšom období umožní prístup k legálnemu trhu práce v tomto členskom štáte.(21) Právo prístupu k zamestnaniu je im teda priznané po troch rokoch legálneho pobytu s výhradou prednosti poskytovanej príslušníkom iných členských štátov a po piatich rokoch bez tejto výhrady. Okrem toho, aby mohlo byť právo prístupu k zamestnaniu uplatňované, nevyhnutne zahŕňa právo na pobyt v prijímajúcom členskom štáte.
24. V už citovanom rozsudku Ergat Súdny dvor upresnil dosah práv priznaných rodinným príslušníkom.(22) Potvrdil, že od chvíle, odkedy turecký štátny príslušník, na ktorého sa vzťahuje článok 7 prvý odsek rozhodnutia č. 1/80, má po piatich rokoch legálneho pobytu slobodný prístup k zamestnaniu v prijímajúcom členskom štáte, podľa druhej zarážky tohto ustanovenia nielenže z dôvodu priameho účinku tohto ustanovenia oprávnená osoba odvodzuje svoje osobné právo na zamestnanie priamo z rozhodnutia č. 1/80, ale okrem toho effet utile
tohto práva nevyhnutne zahŕňa existenciu súvzťažného práva na pobyt založeného na práve Spoločenstva a nezávislého na zachovaní podmienok pre priznanie týchto práv (23) . Súdny dvor poukázal na to, že cieľ rozhodnutia č. 1/80 by nebol splnený, ak by obmedzenia, ktoré zaviedol členský štát, zbavili rodinných príslušníkov požívania práv, ktoré im priznáva článok 7 prvý odsek vyššie uvedeného rozhodnutia, a to vo chvíli, keď v dôsledku slobodného prístupu k zamestnaniu podľa svojho výberu majú možnosť usadiť sa natrvalo v prijímajúcom členskom štáte.(24) Aby potvrdil tento rozbor, odvoláva sa na už citovaný rozsudok Akman, v ktorom rozhodol, že vo chvíli, keď dieťa ukončilo štúdium a získalo právo, ktoré mu priznáva priamo rozhodnutie č. 1/80, na prístup na trh práce v prijímajúcom členskom štáte a právo získať tam právo na pobyt na tento účel, nie je nevyhnutné, aby rodič tohto dieťaťa bol stále pracovníkom, a dokonca, aby ešte býval na území tohto členského štátu. Z toho vyvodil záver, že členské štáty už nemajú právo uložiť podmienky pobytu rodinnému príslušníkovi tureckého pracovníka po uplynutí uvedenej doby troch rokov(25) a už vôbec nie po piatich rokoch legálneho pobytu, pretože na základe článku 7 prvého odseku druhej zarážky rozhodnutia č. 1/80 oprávnenej osobe už nemožno uprieť právo prednosti poskytované pracovníkom z iných členských štátov.
25. Z toho podľa môjho názoru vyplýva, že právo prístupu k zamestnaniu a právo na pobyt priznané článkom 7 prvým odsekom rozhodnutia č. 1/80 rodinným príslušníkom s cieľom zabezpečiť ich vlastnú integráciu v prijímajúcom členskom štáte musí byť nezávislé vzhľadom na postavenie tureckého pracovníka, od ktorého pôvodne odvodzujú svoje práva. Tieto majú byť uplatňované, len čo tento rodinný príslušník splní podmienky stanovené v článku 7 prvom odseku, aj keď pracovník, od ktorého tento rodinný príslušník odvodzuje svoje práva, už nepatrí do trhu práce v tomto členskom štáte. Inak by sme nemohli hovoriť o skutočnej možnosti integrácie týchto rodinných príslušníkov, pretože ich právo prístupu k zamestnaniu, keby stále záviselo od postavenia tureckého pracovníka, by bolo neisté alebo dočasné. Tvrdenie nemeckej vlády by teda malo za následok, že dieťa tureckého pracovníka, ktoré tak ako pán Cetinkaya, začalo pracovať v prijímajúcom členskom štáte, by mohlo následne stratiť právo prístupu k zamestnaniu odo dňa, keď si jeho otec uplatnil právo na starobný dôchodok. S týmto tvrdením nemožno súhlasiť. Domnievam sa, že vzhľadom na štruktúru a ciele článku 7 prvého odseku rozhodnutia č. 1/80 podmienka príslušnosti pracovníka k legálneho trhu práce v prijímajúcom členskom štáte by sa mala uplatňovať iba počas doby troch rokov, počas ktorej je rodinný príslušník povinný s ním nepretržite bývať a pred uplynutím ktorej tento rodinný príslušník nemá ešte práva, ktoré mu priamo priznáva vyššie uvedený článok 7 prvý odsek. Nemala by sa uplatňovať po uplynutí tejto doby bez toho, aby spochybnila dosah týchto práv. Z toho vyvodzujem, že článok 7 prvý odsek rozhodnutia č. 1/80 nepožaduje, aby turecký pracovník patril stále do legálneho trhu práce v tomto členskom štáte v čase, keď po troch rokoch legálneho pobytu v tomto štáte má jeho rodinný príslušník prístup na trh práce a požaduje právo na pobyt.
26. Turecký štátny príslušník, ktorý sa tak ako pán Cetinkaya narodil a vždy býval v Nemecku, kde jeho otec v minulosti vykonával prácu za mzdu viac ako tri roky, má byť podľa môjho názoru pokladaný za dieťa tureckého pracovníka, ktorý patrí do legálneho trhu práce v tomto členskom štáte podľa článku 7 prvého odseku rozhodnutia č. 1/80, aj keď 3. novembra 2000, kedy bolo prijaté rozhodnutie o vyhostení, si jeho otec uplatnil právo na starobný dôchodok.
27. Je potrebné preskúmať tretiu podmienku, podľa ktorej rodinný príslušník musel získať povolenie pripojiť sa k tureckému pracovníkovi v prijímajúcom členskom štáte. Domnievam sa, tak ako vnútroštátny súd a všetci vedľajší účastníci konania, že táto podmienka by nemala byť vykladaná tak, že smeruje k tomu, aby boli z rozsahu pôsobnosti článku 7 prvého odseku rozhodnutia č. 1/80 vylúčení rodinní príslušníci tohto pracovníka, ktorí sa narodili na území tohto členského štátu. Nič v znení článku 7 prvého odseku nenaznačuje, že táto podmienka bola stanovená preto, aby smerovala proti rodinným príslušníkom tureckého pracovníka, ktorí sa narodili na území tohto členského štátu, a teda nepotrebujú „získať povolenie sa k nemu pripojiť“. Tak reštriktívny výklad spornej podmienky nie je v súlade ani s právnym kontextom, do ktorého patrí, a ani s cieľom, ktorý sleduje článok 7 prvý odsek rozhodnutia č. 1/80.
28. Z obsahu článkov 6 a 7 rozhodnutia č. 1/80 vyplýva, že toto sa nedotýka práva členských štátov právne upraviť prístup tureckých štátnych príslušníkov na ich územie a taktiež prístup ich rodinných príslušníkov.(26) Tak článok 7 prvý odsek rozhodnutia č. 1/80 otvára právo prístupu k zamestnaniu rodinným príslušníkom tureckého pracovníka po uplynutí určitej doby pobytu, bez toho, aby bola dotknutá právomoc tohto členského štátu povoliť oprávneným osobám pripojiť sa k tureckému pracovníkovi, ktorý tam legálne pracuje.(27) Sankcia za nerešpektovanie právnej úpravy prijímajúceho členského štátu je podľa judikatúry tá, že pre získanie práva prístupu k zamestnaniu nesmie byť právo pobytu v tomto členskom štáte získané podvodom.(28)
29. Z toho vyvodzujem, že podmienka, podľa ktorej rodinní príslušníci tureckého pracovníka musia „získať povolenie sa k nemu pripojiť“ musí byť chápaná tak, že smeruje k tomu, aby boli z rozsahu pôsobnosti článku 7 prvého odseku rozhodnutia č. 1/80 vylúčení tí, ktorí vstúpili na územie prijímajúceho členského štátu tak, že porušili právne predpisy tohto štátu. Táto podmienka smeruje teda iba proti osobám, ktoré nebývajú na území členského štátu, v ktorom sa nachádza turecký pracovník, a ktoré musia získať povolenie príslušných úradov tohto štátu, aby tam mohli vstúpiť a pripojiť sa k nemu. Následne sa jej nemožno dovolávať voči rodinnému príslušníkovi tohto pracovníka, ktorý, keďže sa narodil na území tohto členského štátu, nepotreboval získať takéto povolenie.
30. Vylúčenie z rozsahu pôsobnosti článku 7 prvého odseku rozhodnutia č. 1/80 rodinných príslušníkov tureckého pracovníka, predovšetkým jeho detí, ktoré sa narodili na území prijímajúceho členského štátu, by bolo očividne v rozpore s cieľom uvedeného rozhodnutia. Z ustálenej judikatúry vyplýva, že článok 7 prvý odsek má za cieľ podporovať spájanie rodín v prijímajúcom členskom štáte. Ako som už uviedol vyššie, Súdny dvor sa domnieva, že tento článok smeruje k tomu, aby uľahčoval zamestnávanie a pobyt tureckého pracovníka, ktorý patrí do legálneho trhu práce v tomto členskom štáte, tým, že mu zaručuje zachovanie jeho rodinných pút.(29) Vezmúc do úvahy tento cieľ, Súdny dvor v už citovanom rozsudku Kadiman rozhodol, že rodinní príslušníci by mali žiť spoločne s týmto pracovníkom nepretržite počas doby troch rokov, stanovenej v článku 7 prvom odseku. Bolo by teda „nelogické a nezlučiteľné“ s týmto cieľom, ako uvádza samotný vnútroštátny súd(30), vylúčiť z rozsahu pôsobnosti tohto ustanovenia rodinných príslušníkov tureckého pracovníka, predovšetkým jeho deti, ktoré sa narodili na území prijímajúceho členského štátu, zatiaľ čo ich narodenie v tomto členskom štáte prispieva práve k realizácii cieľa sledovaného vyššie uvedeným ustanovením.
31. Z toho vyplýva, že okolnosť, že sa pán Cetinkaya narodil v Nemecku a že formálne nezískal povolenie pripojiť sa tam k svojmu otcovi, nevylučuje, že patrí do rozsahu pôsobnosti článku 7 prvého odseku rozhodnutia č. 1/80.
32. Pokiaľ ide o štvrtú podmienku, je dokázané, že pán Cetinkaya, v deň, kedy bolo nariadené jeho vyhostenie, býval legálne v Nemecku viac ako päť rokov. Z informácií poskytnutých vnútroštátnym súdom vyplýva, že pán Cetinkaya býval nepretržite v tomto členskom štáte od narodenia. Okrem toho 9. marca 1995 získal povolenie na pobyt bez časového obmedzenia. Teda patrí do rozsahu pôsobnosti článku 7 prvého odseku druhej zarážky rozhodnutia č. 1/80, podľa ktorého má v Nemecku slobodný prístup ku každej práci za mzdu podľa svojho výberu.
33. Z toho vyplýva, že turecký štátny príslušník, ktorý sa nachádza v postavení pána Cetinkaya, spadá pod ustanovenia článku 7 prvého odseku rozhodnutia č. 1/80. Navrhujem teda, aby Súdny dvor odpovedal na prvú prejudiciálnu otázku, že článok 7 prvý odsek rozhodnutia č. 1/80 má byť vykladaný v tom zmysle, že toto ustanovenie sa vzťahuje na dospelé dieťa tureckého pracovníka, ktorý patrí, alebo patril do legálneho trhu práce v tomto členskom štáte, narodené v prijímajúcom členskom štáte.
B – O druhej prejudiciálnej otázke
34. Svojou druhou otázkou chce vnútroštátny súd vedieť, či z dôvodu uväznenia a odvykacej liečby pre postihnutých toxikomániou pán Cetinkaya stratil práva, ktoré mu priznáva článok 7 prvý odsek rozhodnutia č. 1/80. Poukazuje na to, že podľa vnútroštátnej judikatúry zásady obsiahnuté v článku 6 rozhodnutia č. 1/80, na základe ktorých dlhšia absencia na trhu práce by mohla spôsobiť stratu práv, ktoré priznáva tento článok, je možné ich uplatniť v rámci článku 7 uvedeného rozhodnutia. Pritom však zdôrazňuje, že toto tvrdenie nezodpovedá štruktúre a cieľom článku 7. Toto tvrdenie taktiež nie je v súlade s judikatúrou Súdneho dvora, ktorý v už citovanom rozsudku Ergat vyslovil, že je možné odňať práva priznané v článku 7 prvom odseku rozhodnutia č. 1/80 iba pri uplatňovaní článku 14 tohto rozhodnutia.
35. Vnútroštátny súd sa v podstate pýta, či článok 7 prvý odsek rozhodnutia č. 1/80 má byť vykladaný v tom zmysle, že po odsúdení na trest odňatia slobody, po ktorom nasledovala odvykacia liečba pre postihnutých toxikomániou, práva, ktoré tento článok priznáva tureckému štátnemu príslušníkovi, ktorý je v postavení pána Cetinkaya, môžu byť obmedzené iba pri uplatňovaní článku 14 rozhodnutia č. 1/80, alebo či môžu byť taktiež obmedzené z dôvodu dlhšej absencie na trhu práce.
36. Na pochopenie podstaty tejto otázky, treba pripomenúť, za akých okolností judikatúra upresnila, že turecký štátny príslušník stráca práva, ktoré mu priznáva rozhodnutie č. 1/80 v prípade dlhšej absencie na trhu práce. Táto judikatúra vznikla pri výklade článku 6 uvedeného rozhodnutia. Tento článok sa uplatňuje na tureckých pracovníkov, ktorí pracujú v členskom štáte a ktorí patria do legálneho trhu práce v tomto štáte. Aby mohla oprávnená osoba uplatňovať toto právo prístupu k zamestnaniu, musí požívať právo na pobyt.(31) Cieľom tohto práva na pobyt je teda zabezpečiť effet utile
práva prístupu k zamestnaniu. Judikatúra z toho v už citovanom rozsudku Bozkurt vyvodila, že turecký štátny príslušník si už nemôže nárokovať právo na pobyt na území prijímajúceho členského štátu, ktoré je založené na článku 6 rozhodnutia č. 1/80, keď dosiahol dôchodkový vek alebo keď utrpel pracovný úraz, ktorý má za následok úplnú a stálu neschopnosť vykonávať neskôr prácu za mzdu. Podľa Súdneho dvora v takom prípade oprávnená osoba musí byť pokladaná za osobu, ktorá definitívne opustila trh práce v tomto členskom štáte, tak, že právo na pobyt, ktoré požaduje, nemá žiadnu väzbu s prácou za mzdu, dokonca ani v budúcnosti.(32) ;Ďalej v už citovanom rozsudku Tetik Súdny dvor rozhodol, že turecký pracovník stratí práva, ktoré mu priznáva uvedený článok 6, ak sa rozhodne opustiť svoje zamestnanie a ak neurobí potrebné kroky v primeranej lehote, aby začal znovu pracovať.(33) Tento rozbor potvrdil v už citovanom rozsudku Nazli a i.(34) . Vnútroštátny súd chce teda vedieť, či možno túto judikatúru použiť v prípade tureckého štátneho príslušníka, ktorý spadá pod ustanovenia článku 7 prvého odseku rozhodnutia č. 1/80 a ktorý je v postavení pána Cetinkaya.
37. Myslím si, rovnako ako Komisia, že odpoveď na túto otázku možno vyvodiť z už citovaného rozsudku Ergat. Tento rozsudok, ako bolo vidieť, sa týka dieťaťa tureckých pracovníkov, ktoré získalo povolenie pripojiť sa k svojim rodičom v Nemecku vo veku osem rokov, kde vykonávalo rôzne zamestnania a ktorému bolo odmietnuté predĺženie povolenia na pobyt príslušnými úradmi, pretože žiadosť si podal oneskorene. Súdny dvor tu upresnil dosah práv, ktoré článok 7 prvý odsek rozhodnutia č. 1/80 priamo priznáva rodinným príslušníkom tureckého pracovníka. Súdny dvor tiež explicitne potvrdil, že členské štáty už nemôžu pripájať podmienky k právu na pobyt rodinného príslušníka tureckého pracovníka po uplynutí doby troch rokov, ktorú stanovuje toto ustanovenie, a už vôbec nie, ak oprávnená osoba po piatich rokoch legálneho pobytu spadá pod článok 7 prvý odsek druhú zarážku tohto rozhodnutia.(35) Upresnil, že ak si členské štáty zachovali právomoc právne upraviť tak vstup rodinného príslušníka tureckého pracovníka na svoje územie, ako aj podmienky jeho pobytu počas počiatočnej doby troch rokov, už nemajú možnosť prijať také opatrenia týkajúce sa pobytu, ktoré by mohli brániť výkonu práv výslovne priznaných rozhodnutím č. 1/80 oprávnenej osobe, ktorá spĺňa stanovené podmienky a ktorá je z tohto dôvodu už legálne integrovaná v prijímajúcom členskom štáte, vzhľadom na to, že právo na pobyt je nevyhnutné pre prístup a výkon každej práce za mzdu.(36)
38. Okrem toho v tom istom rozsudku Súdny dvor upresnil, za akých podmienok rodinný príslušník tureckého pracovníka, na ktorého sa vzťahuje článok 7 prvý odsek rozhodnutia č. 1/80, môže stratiť práva, ktoré mu priznáva toto ustanovenie. Vo svojich návrhoch v tejto veci generálny advokát Mischo obhajoval tvrdenie, podľa ktorého dospelé dieťa tureckého pracovníka, ktoré spadá do pôsobnosti článku 7 prvého odseku rozhodnutia č. 1/80, po tom, ako získalo slobodný prístup ku každej práci za mzdu, by malo byť podrobené rovnakým pravidlám ako turecký pracovník, ktorý prišiel bývať do členského štátu v dospelom veku. Dieťa teda stratí svoje práva v prípade dlhšej dobrovoľnej nezamestnanosti.(37) Porovnateľné stanovisko som obhajoval v mojich návrhoch v už citovanej veci Akman v prípade dieťaťa, ktoré absolvovalo odbornú prípravu v prijímajúcom členskom štáte a ktoré zakladá svoje práva na článku 7 druhom odseku rozhodnutia č. 1/80. Tvrdil som, že pre zaistenie koherentnosti, keď má dieťa tureckého pracovníka po absolvovaní odbornej prípravy slobodný prístup ku každej ponuke zamestnania a keď požíva súvzťažné právo na pobyt, musí uplatniť svoje právo prístupu k zamestnaniu v rozumnej lehote.(38) Súdny dvor však nezaradil túto požiadavku do už citovaného rozsudku Akman. Okrem toho v už citovanom rozsudku Ergat Súdny dvor uviedol, že práva priznané rodinným príslušníkom v článku 7 prvom odseku rozhodnutia č. 1/80 môžu byť obmedzené iba v dvoch prípadoch, po prvé, keď sa uplatňuje článok 14 vyššie uvedeného rozhodnutia, a po druhé, keď tento rodinný príslušník opustil územie prijímajúceho členského štátu na dlhšiu dobu a bez zákonných dôvodov.(39) Súdny dvor teda nezaradil tretiu domnienku, ktorú navrhoval generálny advokát Mischo, ktorá poukazuje na dlhšie dobrovoľné obdobie nezamestnanosti.
39. Z už citovaného rozsudku Ergat možno teda vyvodiť, že mimo rozhodnutia o vyhostení, ktoré prijal členský štát na základe článku 14 rozhodnutia č. 1/80, oprávnená osoba stráca právo prístupu k zamestnaniu a právo na pobyt, ktoré mu priznáva článok 7 prvý odsek uvedeného rozhodnutia len vtedy, keď sa sama rozhodne prerušiť svoje vzťahy s týmto štátom tým, že opustí jeho územie na dlhú dobu a bez zákonných dôvodov. A contrario, keď rodinný príslušník neprerušil svoje vzťahy s prijímajúcim členským štátom, môže stratiť svoje práva iba pri uplatňovaní vyššie uvedeného článku 14.
40. Takéto riešenie by sa malo, a fortiori, uplatňovať na dospelé dieťa tureckého pracovníka, ktoré sa rovnako ako pán Cetinkaya narodilo v členskom štáte a vždy tam bývalo so svojimi rodičmi. Je vidieť, že článok 7 prvý odsek rozhodnutia č. 1/80 má dva ciele: umožniť integráciu tureckého pracovníka v prijímajúcom členskom štáte tým, že podporuje udržanie jeho rodinných pút, a upevniť postavenie jeho rodinných príslušníkov tým, že im po určitej dobe umožní prístup na trh práce. V už citovanom rozsudku Ergat, som poukázal na to, že Súdny dvor sa domnieva, že členské štáty už nemajú právo prijať opatrenia, ktoré by obmedzovali právo na pobyt rodinných príslušníkov, ktorí spĺňajú podmienky stanovené v článku 7 prvom odseku rozhodnutia č. 1/80, pretože títo sú z tohto dôvodu už legálne integrovaní v prijímajúcom členskom štáte. Takáto úvaha by sa mala, a fortiori, uplatňovať na dieťa tureckého pracovníka, ktoré sa narodilo v prijímajúcom členskom štáte, absolvovalo tam školskú dochádzku a stále tam bývalo. Je nesporné, že tento turecký štátny príslušník je už integrovaný v tomto členskom štáte. Práva, ktoré vyvodzuje z článku 7 prvého odseku druhej zarážky rozhodnutia č. 1/80 by už teda nemali byť obmedzené tak, ako sú obmedzené práva rodinného príslušníka, ktorý sa počas života pripojil k pracovníkovi v prijímajúcom členskom štáte. Okrem toho je potrebné zdôrazniť, že pán Cetinkaya, rovnako ako pán Ergat, vykonával svoje právo prístupu k zamestnaniu v prijímajúcom členskom štáte, pretože vykonával rôzne práce za mzdu od roku 1996 do decembra 1999, teda prakticky až do uväznenia, čo odôvodňuje o to viac, aby stanovisko, ktoré prijal Súdny dvor v už citovanom rozsudku Ergat bolo prebraté aj v tejto veci.
41. Z toho možno vyvodiť, že turecký štátny príslušník, ktorý sa narodil v prijímajúcom členskom štáte a ktorý nikdy neprerušil svoje vzťahy s týmto členským štátom, môže byť zbavený práv, ktoré mu priamo priznáva článok 7 prvý odsek rozhodnutia č. 1/80 iba na základe článku 14 ods. 1 vyššie uvedeného rozhodnutia, teda z dôvodov verejného poriadku, bezpečnosti a verejného zdravia. Tento rozbor je v súlade s cieľmi integrácie, ktoré sleduje článok 7 prvý odsek. Teda integrácia tureckých pracovníkov je o to viac uľahčená, o čo viac sú posilnené práva ich detí narodené v prijímajúcom členskom štáte. Taktiež integrácia rodinných príslušníkov je konsolidovanejšia, ak právo na pobyt detí druhej generácie, ktoré sa narodili v prijímajúcom členskom štáte a ktoré nikdy neprerušili svoje vzťahy s ním, už nie je podriadené výkonu hospodárskej činnosti, a teda už nie je, bez ohľadu na generáciu, dočasné alebo neisté. Naproti tomu prebrať vo vzťahu k týmto deťom obmedzenia zakotvené v článku 6 rozhodnutia č. 1/80 by mohlo mať za následok, že v dôsledku nehody, ktorá ich definitívne urobí práceneschopnými, alebo keď uplatnia svoje právo na starobný dôchodok, už nebudú mať na základe vyššie uvedeného rozhodnutia právo na pobyt v tomto členskom štáte, aj keď tam vždy bývali.
42. Tento rozbor by mal taktiež vziať viac do úvahy dôležitý vývoj práva Spoločenstva, pokiaľ ide o právo na pobyt v členských štátoch. Je známe, že právo na pobyt štátnych príslušníkov Spoločenstva už nie je podriadené výkonu hospodárskej činnosti. Od začiatku 90. rokov bolo prijatých niekoľko smerníc v prospech osôb, ktoré nevykonávajú alebo už nevykonávajú hospodársku činnosť. Zákonodarca predovšetkým určil, za akých podmienok môžu pracovníci, ktorí sú na dôchodku, získať povolenie bývať na území prijímajúceho členského štátu.(40) Bola konkretizovaná predovšetkým tým, že do Zmluvy bol Zmluvou o Európskej únii zaradený štatút občana Únie, ktorý odteraz priznáva každej osobe, ktorá má štátnu príslušnosť členského štátu, ustanovením, ktoré má priamy účinok, právo slobodne bývať na území členských štátov(41), pod podmienkou, že oprávnené osoby majú dostatočné finančné zdroje pre seba a pre svojich rodinných príslušníkov a nemocenské poistenie, pokrývajúce všetky riziká v prijímajúcom členskom štáte.(42)
43. Tieto ustanovenia nemožno prebrať pre tureckých štátnych príslušníkov, na ktorých sa vzťahuje rozhodnutie č. 1/80 a za súčasného stavu judikatúry právo na pobyt štátneho príslušníka Spoločenstva v členskom štáte na základe článkov 39 ES a 41 ES, ktorým sa zmluvné strany dohody o pridružení inšpirovali pre zabezpečenie voľného pohybu pracovníkov medzi členskými štátmi Spoločenstva a Tureckom, je podriadené podmienke, že štátny príslušník si zachoval vlastnosť pracovníka alebo prípadne osoby, ktorá si hľadá zamestnanie.(43) Zdá sa mi byť obtiažne nevziať do úvahy tento vývoj, keď ide o výklad rozhodnutia č. 1/80. Toto vzatie do úvahy sa mi zdá odôvodnené vzhľadom na prijaté ustanovenia, pokiaľ ide o právo na pobyt štátnych príslušníkov tretích krajín v členských štátoch. Počas mimoriadnej schôdze v Tampere 15. a 16. októbra 1999 Európska rada vyhlásila, že Európska únia musí zabezpečiť spravodlivé zaobchádzanie štátnym príslušníkom tretích krajín, ktorí legálne bývajú na území členských štátov, a že rozhodnejšia politika, čo sa týka integrácie by mala mať za cieľ poskytnúť im práva a povinnosti porovnateľné s právami a povinnosťami občanov Európskej únie.(44) Smernica 2003/109/ES(45), ktorá bola prijatá v nadväznosti na toto vyhlásenie(46), stanovuje, že integrácia štátnych príslušníkov tretích krajín s povolením na dlhodobý pobyt v členských štátoch je kľúčovým prvkom v rozvíjaní ekonomickej a sociálnej súdržnosti, základného cieľa Spoločenstva uvedeného v Zmluve.(47) Štátnym príslušníkom tretích krajín, ktorí sa zdržiavajú oprávnene a nepretržite na území členského štátu päť rokov, priznáva postavenie osoby s dlhodobým pobytom, keď predložia dôkaz o tom, že oni sami a na nich závislí členovia rodiny majú stabilné a pravidelné zdroje, ktoré postačujú pre nich a členov ich rodiny, ako aj nemocenské poistenie(48) .
44. Nebolo by teda logické, so zreteľom na tento vývoj, a najmä vzhľadom na práva, ktoré sú priznané štátnym príslušníkom tretích krajín po určitej dobe legálneho pobytu v členskom štáte, aby dospelé deti tureckých pracovníkov, ktoré sa tam narodili a vždy tam bývali, požívali na základe dohodyo pridružení, podpísanej pred viac ako štyridsiatimi rokmi s cieľom umožniť vstup Turecka do Európskeho spoločenstva právo na pobyt, ktoré je len dôsledkom výkonu hospodárskej činnosti. Je potrebné ešte pripomenúť, že za súčasného stavu judikatúry práva priznané rozhodnutím č. 1/80 tureckým štátnym príslušníkom im nedávajú právo voľne sa pohybovať vo vnútri Spoločenstva a sú obmedzení na územie prijímajúceho členského štátu, na ktoré títo prisťahovalci vstúpili alebo kde legálne bývajú.(49) Pripustiť, že práva priznané priamo článkom 7 prvým odsekom rozhodnutia č. 1/80 tureckým deťom, ktoré sa narodili v prijímajúcom členskom štáte a ktoré nikdy neprerušili svoje väzby s ním, môžu byť obmedzené iba na základe článku 14 uvedeného rozhodnutia, umožní týmto migrantom zachovať si stredné postavenie medzi postavením občanov Únie a postavením štátnych príslušníkov tretích krajín, postavenie, ktoré by zodpovedalo logike dohody o pridružení.
45. Turecký štátny príslušník, ktorý ako pán Cetinkaya porušil právne predpisy o omamných látkach, čo bolo dôvodom jeho odsúdenia, tak ako v prejednávanej veci, na trest odňatia slobody v trvaní troch rokov, by nemal byť vylúčený z rozsahu pôsobnosti rozhodnutia č. 1/80 a byť tak automaticky zbavený práv prístupu k zamestnaniu a na pobyt, ktoré mu priznáva článok 7 prvý odsek tohto rozhodnutia. Tento rozbor nesmeruje k tomu, aby bolo spochybnené zákonné právo členských štátov prijať opatrenia na vyhostenie štátnych príslušníkov iných štátov, ktorí rušia závažným spôsobom verejný poriadok. Taktiež nepopieram, že spáchanie priestupkov, pokiaľ ide o omamné látky, predstavuje tak závažné a reálne nebezpečenstvo pre spoločnosť, že odôvodňuje prijatie osobitných opatrení voči cudzincom, ktorí ich spáchali, ako to už Súdny dvor viackrát uznal.(50) Chcem len povedať, že právny rámec, v ktorom členské štáty môžu prijať tieto opatrenia voči tureckým štátnym príslušníkom, ktorí spadajú pod článok 7 prvý odsek rozhodnutia č. 1/80 je článok 14 tohto rozhodnutia, prostredníctvom ktorého chcela asociačná rada zabezpečiť štátom, ktoré sú stranami dohody o pridružení možnosť chrániť svoje zákonné záujmy, pokiaľ ide o verejný poriadok, tým, že im umožňuje obmedziť práva priznané uvedeným rozhodnutím.
46. Na základe tohto ustanovenia by mala byť kontrolovaná zákonnosť rozhodnutia o vyhostení z 3. novembra 2000, ktoré bolo zmenené 3. septembra 2002 vnútroštátnym súdom. Je potrebné pripomenúť, že v už citovanom rozsudku Nazli a i. Súdny dvor uviedol, že pre určenie dosahu výnimky verejného poriadku stanovenej v článku 14 rozhodnutia č. 1/80, je potrebné sa odvolať na výklad tejto výnimky, ktorý podal o voľnom pohybe pracovníkov, štátnych príslušníkov členských štátov.(51) Z judikatúry vyplýva, že pojem „verejný poriadok“ ako odôvodnenie výnimky uplatňovania základných práv a slobôd zaručených Zmluvou musí byť presne definovaný.(52) Predpokladá, okrem rušenia spoločenského poriadku, ktoré predstavuje každé porušenie zákona, existenciu skutočnej a dostatočne závažnej hrozby, ktorá sa dotýka základného záujmu spoločnosti.(53) V tomto prípade odsúdenie v trestnom konaní môže odôvodniť opatrenie o vyhostení, iba ak okolnosti, ktoré boli dôvodom tohto odsúdenia preukážu existenciu osobného správania, ktoré predstavuje aktuálnu hrozbu pre verejný poriadok.(54) Z toho vyplýva, že opatrenie o vyhostení nemôže byť založené na dôvodoch všeobecnej prevencie(55), ako je to pravdepodobne v tomto prípade, v rozhodnutí napadnutom v spore pred vnútroštátnym súdom. Taktiež nemôže byť prijaté automaticky následne po odsúdení v trestnom konaní.(56) Musí tiež vychádzať v každom prípade z posúdenia osobného správania osoby, ktorá sa dopustila priestupku a nebezpečenstva, ktoré predstavuje pre verejný poriadok. Okrem toho, ako bude vidno pri skúmaní šiestej prejudiciálnej otázky, musí existovať možnosť, aby súd kontrolujúci zákonnosť rozhodnutia o vyhostení zohľadnil skutkové okolnosti, ktoré nastali po prijatí rozhodnutia o vyhostení a ktoré svedčia o tom, že oprávnená osoba už nepredstavuje hrozbu pre verejný poriadok. Okrem toho opatrenia prijaté dotknutým členským štátom na zabezpečenie verejného poriadku musia rešpektovať zásadu proporcionality(57) tak, že musia byť schopné zaručiť realizáciu cieľa, ktorý sledujú, a neísť nad rámec toho, čo je nevyhnutné pre jeho dosiahnutie.
47. Pri tomto posúdení príslušné vnútroštátne úrady musia okrem toho vziať do úvahy ochranu rodinného života, ktorú zaručuje článok 8 Európskeho dohovoru o ochrane ľudských práv. Táto požiadavka, ktorú Súdny dvor požaduje vziať do úvahy v rámci voľného pohybu pracovníkov Spoločenstva a ich rodinných príslušníkov(58), musí byť uplatňovaná aj vtedy, keď je potrebné posúdiť možné obmedzenia práv tureckých prisťahovalcov, ktoré im priznáva rozhodnutie č. 1/80. Je isté, že vyhostiť osobu z krajiny, kde žijú jej blízki príbuzní, môže predstavovať zásah do práva na rešpektovanie rodinného života a že toto právo je súčasťou základných práv a slobôd, ktoré sú chránené právnym poriadkom Spoločenstva.(59) V už citovanom rozsudku Orfanopoulos a i. Súdny dvor upresnil, že takýto zásah by mal byť primeraný ochrane verejného poriadku a že by bolo vhodné, pre overenie si tejto primeranosti, vziať do úvahy predovšetkým podstatu a závažnosť priestupku, ktorý spáchala oprávnená osoba, dobu jej pobytu v prijímajúcom členskom štáte, dobu, ktorá uplynula od spáchania priestupku, rodinné pomery oprávnenej osoby a závažnosť ťažkostí, ktorým môže byť vystavený jeho manžel a jeho deti v krajine, ktorej je štátnym príslušníkom.(60)
48. Judikatúra si teda kladie za cieľ chrániť práva jednotlivca v rámci výkonu právomocí štátov v oblasti verejného poriadku. Pripustiť, že turecký štátny príslušník je v dôsledku odsúdenia na trest odňatia slobody automaticky vylúčený z rozsahu pôsobnosti rozhodnutia č. 1/80, pretože momentálne nemôže vykonávať prácu za mzdu, by mohlo tiež umožniť vnútroštátnym úradom obchádzať obmedzenia uložené právom Spoločenstva právomoci štátov v oblasti verejného poriadku a zbaviť tak článok 14 rozhodnutia č. 1/80 časti jeho effet utile .
49. Majúc na zreteli všetky tieto prvky, navrhujem, aby Súdny dvor odpovedal na druhú prejudiciálnu otázku tak, že článok 7 prvý odsek rozhodnutia č. 1/80 má byť vykladaný v tom zmysle, že po odsúdení na trest odňatia slobody, po ktorom prípadne nasleduje odvykacia liečba pre postihnutých toxikomániou, práva, ktoré priznáva tureckému štátnemu príslušníkovi v postavení pána Cetinkaya, ktorý sa narodil a ktorý vždy býval v prijímajúcom členskom štáte, môžu byť obmedzené iba pri uplatňovaní článku 14 vyššie uvedeného rozhodnutia.
C – O tretej prejudiciálnej otázke
50. Za predpokladu, že odpoveď na predchádzajúcu otázku bude záporná a že práva priznané článkom 7 prvým odsekom rozhodnutia č. 1/80 oprávnená osoba môže stratiť v dôsledku toho, že opustila trh práce, vnútroštátny súd chce vedieť, či ide o takýto prípad, keď tak, ako v prejednávanej veci, oprávnená osoba bola odsúdená na trest odňatia slobody pre maloletých v trvaní troch rokov. Kladie si otázku, aký význam treba prikladať už citovanému rozsudku Nazli a i., v ktorom Súdny dvor rozhodol, že pracovník, ktorý patrí do legálneho trhu práce, nestráca práva, ktoré mu priznáva článok 6 rozhodnutia č. 1/80 z dôvodu, že bol vzatý do vyšetrovacej väzby na trinásť mesiacov a neskôr odsúdený na podmienečný trest odňatia slobody.
51. Vnútroštátny súd sa teda v podstate pýta, či rodinný príslušník tureckého pracovníka stráca právo prístupu ku každej práci za mzdu podľa svojho výberu po piatich rokoch legálneho pobytu v prijímajúcom členskom štáte, ktoré mu priznáva článok 7 prvý odsek druhá zarážka rozhodnutia č. 1/80, keď bol odsúdený na trest odňatia slobody pre maloletých v trvaní troch rokov, ktorého dĺžka môže byť znížená, ale po ktorom sa musí podrobiť odvykacej liečbe pre postihnutých toxikomániou, počas ktorej oprávnená osoba taktiež nebude k dispozícii pre trh práce.
52. V miere, do akej som navrhol odpovedať kladne na predchádzajúcu otázku, k tretej prejudiciálnej otázke zaujmem stanovisko iba subsidiárne. Myslím si, že stanovisko prijaté Súdnym dvorom v už citovanom rozsudku Nazli a i. umožňuje odpovedať záporne na túto otázku.(61)
53. V tomto rozsudku Súdny dvor rozhodol, že dočasné prerušenie doby pracovnej činnosti tureckým pracovníkom počas väzby ako také nespôsobí stratu práva prístupu k zamestnaniu a práva na pobyt, ktoré vyvodzuje priamo z článku 6 rozhodnutia č. 1/80, pod podmienkou, že po svojom prepustení si znovu nájde zamestnanie v primeranej lehote.(62) Toto posúdenie odôvodnil tým, že dočasná neprítomnosť, ktorá vyplýva z takejto väzby vôbec nespochybní neskoršiu účasť oprávnenej osoby na aktívnom živote.(63) Neobmedzil toto posúdenie na osobitné okolnosti prejednávanej veci, berúc do úvahy, že pán Nazli bol vzatý do vyšetrovacej väzby pre potreby vyšetrovania a následne odsúdený na podmienečný trest odňatia slobody. Tento rozbor už citovaného rozsudku Nazli a i. bol potvrdený v už citovanom rozsudku Orfanopolous a i.(64)
54. Rovnaký rozbor sa zdá byť potrebný, keď oprávnená osoba môže byť podmienečne prepustená, aby absolvovala odvykaciu liečbu pre postihnutých toxikomániou. Cieľom takéhoto opatrenia je, aby sa oprávnená osoba zbavila závislosti na drogách, čo má umožniť jej resocializáciu, teda, aby znovu našla svoje miesto v spoločnosti, čo znamená, aby mohla pracovať a aby nebola zbavená práva na pobyt. Teda, bolo by nezlučiteľné s týmito cieľmi domnievať sa, že odsúdenie na trest odňatia slobody znamená opustenie trhu práce, ktoré prináša stratu práva prístupu na trh práce a súvzťažného práva na pobyt. Bolo by to o to viac nezlučiteľné v prejednávanej veci, keďže cieľ resocializácie, ktorý sleduje nemecký trestný systém, sa zdá byť dosiahnutý, pretože oprávnená osoba úspešne ukončila odvykaciu liečbu pre postihnutých toxikomániou, získala odklad výkonu zvyšku trestu odňatia slobody, znovu pokračovala v štúdiu a našla si zamestnanie na kratší pracovný čas. No skutočnosti, ktoré boli dôvodom na odsúdenie, môžu byť vzaté do úvahy v rámci článku 14 rozhodnutia č. 1/80 s cieľom posúdiť, či oprávnená osoba predstavuje podľa judikatúry aktuálnu, reálnu a dostatočne závažnú hrozbu pre verejný poriadok.
55. Z toho vyvodzujem záver, že rodinný príslušník tureckého pracovníka nestráca právo prístupu k zamestnaniu a právo na pobyt, ktoré mu priznáva článok 7 prvý odsek druhá zarážka rozhodnutia č. 1/80, keď bol odsúdený na trest odňatia slobody pre maloletých v trvaní troch rokov, ktorého dĺžka môže byť znížená, ale po ktorej nasleduje odvykacia liečba pre postihnutých toxikomániou, počas ktorej oprávnená osoba taktiež nebude k dispozícii pre trh práce.
D – O štvrtej a piatej prejudiciálnej otázke
56. V štvrtej a piatej otázke, ktoré je potrebné skúmať spoločne, sa vnútroštátny súd pýta, či strata zamestnania alebo nemožnosť uchádzať sa o zamestnanie v prípade odsúdenia na nepodmienečný trest odňatia slobody, sa podobá obdobiu dobrovoľnej nezamestnanosti v zmysle článku 6 ods. 2 druhej vety rozhodnutia č. 1/80, ktoré nebráni strate práv obsiahnutých v článku 6 ods.1 a v článku 7 prvom odseku rozhodnutia č. 1/80. Pýta sa, okrem iného, či okolnosť, že toto odsúdenie môže viesť k prepusteniu, po ktorom najskôr nasleduje odvykacia liečba pre postihnutých toxikomániou, po skončení ktorej opätovné získanie zamestnania je možné len po získaní diplomu, môže mať vplyv na odpoveď na predchádzajúcu otázku.
57. Tieto dve otázky preskúmam taktiež len subsidiárne, v miere, do akej som navrhol odpovedať na druhú prejudiciálnu otázku, že turecký štátny príslušník v postavení pána Cetinkaya môže stratiť práva, ktoré mu priamo priznáva článok 7 prvý odsek rozhodnutia č. 1/80, len na základe článku 14 vyššie uvedeného rozhodnutia.
58. Tieto dve otázky vychádzajú z predpokladu, že ustanovenia článku 6 ods. 2 rozhodnutia č. 1/80 možno prebrať ako také, v rámci článku 7 prvého odseku tohto rozhodnutia. Domnievam sa, tak ako všetci vedľajší účastníci konania, že tento predpoklad je nesprávny. Je zjavné, že článok 6 rozhodnutia č. 1/80 upravuje postavenie tureckých pracovníkov. Tento článok im v odseku 1 postupne otvára práva prístupu k zamestnaniu.(65) Súdny dvor v už citovanom rozsudku Bozkurt(66) vysvetlil, že je to len pre potreby výpočtu období legálneho zamestnania uvedených v odseku 1, že článok 6 ods. 2 stanovuje, aké sú následky niektorých prerušení práce. Stanovuje, že ročné dovolenky, neprítomnosť z dôvodu materskej dovolenky, pracovného úrazu alebo krátkodobej choroby musia byť zahrnuté do obdobia legálneho zamestnania. Následne v druhej vete stanovuje, že obdobia nedobrovoľnej nezamestnanosti a neprítomnosť z dôvodu dlhodobej choroby nespochybňujú práva, ktoré turecký pracovník už nadobudol podľa ustanovení článku 6 ods. 1 rozhodnutia č. 1/80. Súdny dvor v už citovanom rozsudku Tetik(67) poukázal na to, že toto ustanovenie má za cieľ zabrániť tomu, aby turecký pracovník, ktorý znovu začne pracovať po nútenom prerušení profesionálnej činnosti z dôvodu choroby alebo nedobrovoľnej nezamestnanosti, nemusel znovu začať obdobia legálneho zamestnania stanovené v článku 6 ods. 1, tak ako turecký štátny príslušník, ktorý ešte nikdy nevykonával prácu za mzdu v prijímajúcom členskom štáte.
59. Ustanovenia článku 6 ods. 2 rozhodnutia č. 1/80 teda neplatia v rámci článku 7 prvého odseku vyššie uvedeného rozhodnutia, ktorý nepreberá jeho odborné výrazy a patrí do úplne iného systému, pretože práva, ktoré tento článok priznáva, nie sú podriadené výkonu práce za mzdu rodinným príslušníkom počas určitého obdobia, ale skutočnému pobytu s pracovníkom počas troch rokov.
E – O šiestej prejudiciálnej otázke
60. V šiestej otázke sa vnútroštátny súd pýta, či môže vziať do úvahy pozitívne zmeny, ktoré nastali v postavení pána Cetinkaya od rozhodnutia o vyhostení, prijatom 3. novembra 2000. Vysvetľuje, že podľa ustálenej judikatúry Bundesverwaltungsgericht musí byť v rámci uznesenia o vyhostení právne postavenie oprávnenej osoby po skutkovej a právnej stránke posudzované v deň tohto rozhodnutia. Sudca nemohol teda vziať do úvahy zmenu postavenia oprávnenej osoby, ktorá nastala po 3.novembri 2000. Vnútroštátny súd vysvetľuje, že podľa judikatúry Súdneho dvora vyhostenie občana Únie je podriadené podmienke, že existuje hrozba, ktorá je nielen konkrétna, ale aj aktuálna.(68) Podľa tejto judikatúry vnútroštátne úrady a súdy by mali v každom štádiu konania skúmať, či oprávnená osoba ešte predstavuje aktuálnu hrozbu pre verejný poriadok. Okrem toho možno túto judikatúru prebrať pri uplatňovaní článku 14 rozhodnutia č. 1/80. Z toho vyplýva, že vnútroštátny sudca môže vziať do úvahy postavenie oprávnenej osoby v čase pojednávania.
61. Vnútroštátny súd sa teda v podstate pýta, či článok 14 rozhodnutia č. 1/80 má byť vykladaný v tom zmysle, že bráni vnútroštátnej praxi, podľa ktorej sudca, ktorý rozhoduje o odvolaní proti rozhodnutiu o vyhostení, nemôže vziať do úvahy zmenu v postavení dotknutej osoby, ktorá už nepovoľuje obmedzenie jej práv podľa tohto článku, ktorá nastala po poslednom rozhodnutí úradov.
62. Domnievam sa, že odpoveď na túto otázku možno vyvodiť z už citovaného rozsudku Orfanopoulos a i., v ktorom Súdny dvor rozhodol rovnakú otázku v rámci odvolania proti rozhodnutiu o vyhostení štátneho príslušníka Spoločenstva, prijatého príslušným nemeckým správnym úradom.(69) Otázka sa týkala výkladu článku 3 smernice 64/221, ktorá stanovuje podmienky, za ktorých môže členský štát prijať opatrenia verejného poriadku voči štátnym príslušníkom iných členských krajín. Tento článok stanovuje, ako sme už videli, že opatrenia verejného poriadku alebo verejnej bezpečnosti sa musia opierať výlučne o osobné správanie jednotlivca, ktorého sa týkajú a že samotná existencia odsúdení v trestnom konaní nemôže automaticky odôvodniť takéto opatrenia. V už citovanom rozsudku Orfanopoulos a i. Súdny dvor rozhodol, že „článok 3 smernice 64/221 bráni vnútroštátnej praxi, podľa ktorej vnútroštátne súdy pri skúmaní zákonnosti vyhostenia štátneho príslušníka iného členského štátu nie sú povinné vziať do úvahy skutkové okolnosti, ktoré nastali po poslednom rozhodnutí príslušných úradov, ktoré prinášajú zánik alebo výrazné zmenšenie aktuálnej hrozby, ktorú predstavuje pre verejný poriadok správanie dotknutej osoby“(70) . Upresnil, že ide o takýto prípad, keďže uplynula dlhá lehota odo dňa, kedy bolo prijaté rozhodnutie o vyhostení, a dňa, kedy bolo toto rozhodnutie posúdené príslušným súdom.
63. Túto odpoveď možno prebrať v rámci článku 14 rozhodnutia č. 1/80. Tento článok, rovnako ako článok 3 smernice 64/221, neobsahuje určenie dátumu, kedy treba posúdiť aktuálnu povahu hrozby pre verejný poriadok, ktorý musí predstavovať správanie tureckého štátneho príslušníka, ktorého sa týka opatrenie vyhostenia. Okrem toho Súdny dvor sa pri výklade článku 3 vyššie uvedenej smernice opiera o judikatúru, podľa ktorej výnimky zo zásady voľného pohybu pracovníkov si vyžadujú striktný výklad.(71) Okrem toho je známe, že zásady o voľnom pohybe pracovníkov obsiahnuté v článkoch Zmluvy musia byť prebraté v medziach možného, na tureckých štátnych príslušníkov, ktorí požívajú práva, ktoré im priznáva rozhodnutie č. 1/80, a že určenie dosahu výnimky verejného poriadku, stanovenej v článku 14 tohto rozhodnutia, sa musí urobiť vzhľadom na výklad tejto výnimky v rámci voľného pohybu pracovníkov, štátnych príslušníkov členských štátov.(72) Z toho vyplýva, že pojem „aktuálnosť hrozby pre verejný poriadok“, ktorú musí predstavovať osobné správanie osoby, ktorej sa týka opatrenie vyhostenia, musí mať v rámci článku 14 rozhodnutia č. 1/80, rovnaký dosah ako pojem stanovený Súdnym dvorom o článku 3 smernice 64/221, ktorá sa uplatňuje na štátnych príslušníkov členských štátov.
64. Navrhujem teda, aby Súdny dvor odpovedal na šiestu prejudiciálnu otázku, že článok 14 rozhodnutia č. 1/80 má byť vykladaný v tom zmysle, že bráni vnútroštátnej praxi, podľa ktorej sudca, ktorý rozhoduje o odvolaní proti rozhodnutiu o vyhostení, nemôže vziať do úvahy zmenu v postavení dotknutej osoby, ktorá nastala po poslednom rozhodnutí úradov a ktorá už nedovoľuje obmedzenie jej práv podľa tohto článku.
V – Návrh
65. Vzhľadom na predchádzajúce úvahy navrhujem, aby Súdny dvor odpovedal na prejudiciálne otázky položené Verwaltungsgericht Stuttgart takto:
1. Článok 7 prvý odsek rozhodnutia č. 1/80 z 19. septembra 1980 o vývoji pridruženia, prijatý asociačnou radou, zriadenou dohodou o pridružení medzi Európskym hospodárskym spoločenstvom a Tureckom, sa má vykladať v tom zmysle, že sa vzťahuje na dospelú osobu, dieťaťa tureckého pracovníka, ktorý patrí alebo patril do legálneho trhu práce v tomto členskom štáte, ak sa narodilo v prijímajúcom členskom štáte.
2. Toto ustanovenie sa má tiež vykladať v tom zmysle, že následne po odsúdení na trest odňatia slobody, po ktorom prípadne nasleduje odvykacia liečba pre postihnutých toxikomániou, práva, ktoré toto ustanovenie priznáva tureckému štátnemu príslušníkovi v postavení pána Cetinkaya, ktorý sa narodil a vždy býval v prijímajúcom členskom štáte, môžu byť obmedzené iba pri uplatňovaní článku 14 rozhodnutia č. 1/80.
3. Článok 14 vyššie uvedeného rozhodnutia sa má vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnej praxi, podľa ktorej sudca, ktorý rozhoduje o odvolaní proti rozhodnutiu o vyhostení, nemôže vziať do úvahy zmenu v postavení dotknutej osoby, ktorá nastala po poslednom rozhodnutí úradov a ktorá už nedovoľuje obmedzenie jej práv podľa tohto článku.
(1) .
(2)
–	Rozhodnutie č. 1/80, ktoré vstúpilo do platnosti 1. júla 1980, je možné konzultovať v: Accord d’association et protocoles CEE‑Turquie et autres textes de base, Úrad pre vydávanie úradných publikácií Európskych spoločenstiev, Brusel, 1992.
(3)
–	Dohoda podpísaná 12. septembra 1963 v Ankare Tureckou republikou na jednej strane, a členskými štátmi EHS a Spoločenstvom na strane druhej, a uzavretá, schválená a potvrdená v mene Spoločenstva rozhodnutím Rady 64/732/EHS z 23. februára 1963 (Ú. v. ES 217, 1964, s. 3685, ďalej len „dohoda o pridružení“).
(4)
–	Článok 2.
(5)
–	Články 12 až 14.
(6)
–	Zmenený, teraz článok 39 ES.
(7)
–	Zmenený, teraz článok 40 ES.
(8)
–	Zmenený, teraz článok 41 ES.
(9)
–	Článok 36 dodatkového protokolu, podpísaného 23. novembra 1970 v Bruseli a uzavretého, schváleného a potvrdeného v mene Spoločenstva nariadením Rady (EHS) č. 2760/72 z 19. septembra 1972 (Ú. v. ES L 293, s.1).
(10)
–	Články 2 a 3 rozhodnutia č. 2/76.
(11)
–	Rozsudky zo 17. apríla 1997, Kadiman, C‑351/95, Zb. s. I‑2133, bod 28; zo 16.marca 2000, Ergat, C‑329/97, Zb. s. I‑1487, bod 34, a z 22. júna 2000, Eyüp, C‑65/98, Zb. s. I‑4747, bod 25.
(12)
–	Rozsudok Ergat, už citovaný, bod 40.
(13)
–	Tamže, bod 27.
(14)
–	Rozsudok C‑210/97, Zb. s. I‑7519. V tejto veci pán Akman získal roku 1980 povolenie prísť do Nemecka, kde jeho otec legálne pracoval, aby tam študoval inžinierstvo. Po úspešnom ukončení štúdia roku 1993 požiadal o povolenie na pobyt na dobu neurčitú. Toto povolenie mu bolo odmietnuté, pretože jeho otec sa roku 1986 vrátil do Turecka. Súdny dvor sa však domnieval, že pán Akman splnil obidve podmienky požadované článkom 7 druhým odsekom rozhodnutia č. 1/80 v tej miere, že študoval v Nemecku a že jeho otec tam legálne pracoval počas viac ako troch rokov.
(15)
–	„Die Familienangehörigen eines dem regulären Arbeitsmarkt eines Mitgliedstaates angehörenden türkischen Arbeitsnehmers“, v nemeckom znení, „I familiari che sono stati autorizzati a raggiungere un lavoratore turco inserito nel regolare mercato del lavoro di uno Stato membro“, v talianskom znení, alebo ešte „Gezinsleden vane en tot de legale arbeidsmarkt vane en lidstaat behorende Turkse werknemer, die toestemming hebben gekregen om zich bij hem te voegen“, v holandskom znení.
(16)
–	„S podmienkou, že jeden z rodičov legálne pracoval v tomto členskom štáte.“
(17)
–	Už citované rozsudky Kadiman, bod 37, a Akman, bod 32. Rozsudky z 8. mája 2003, Wählergruppe Gemeinsam, C‑171/01, Zb. s. I‑4301, bod 78, a z 21. októbra 2003, Abatay a i., C‑317/01 a C‑369/01, zatiaľ neuverejnený v Zbierke, bod 90.
(18)
–	Rozsudok Kadiman, bod 34.
(19)
–	Tamže, bod 35.
(20)
–	Tamže, body 41 a 47. Súdny dvor upresnil, že tento výklad nebráni tomu, aby dotknutý rodinný príslušník odišiel zo spoločného bydliska na primeranú dobu a z oprávnených dôvodov, napríklad, aby strávil prázdniny alebo navštívil rodinu vo svojej krajine pôvodu, teda, že tieto prerušenia sú vykonané bez úmyslu spochybniť spoločné bydlisko s týmto pracovníkom v prijímajúcom členskom štáte (bod 48).
(21)
–	Tamže, bod 36.
(22)
–	V tejto veci išlo o odmietnutie nemeckých úradov predĺžiť povolenie na pobyt pána Ergata, tureckého štátneho príslušníka, narodeného roku 1967, ktorý roku 1975 získal povolenie prísť do Nemecka, aby sa pripojil k rodičom, ktorí obidvaja pracovali za mzdu a ktorí vykonávali rôzne zamestnania s určitými prerušeniami, z dôvodu, že jeho žiadosť bola podaná oneskorene, v júli 1991, na príslušný odbor pre cudzincov. Súdnemu dvoru bola položená otázka, či turecký štátny príslušník, ktorý získal povolenie prísť do členského štátu z dôvodu spájania rodiny s tureckým pracovníkom, ktorý patrí do legálneho trhu práce v tomto členskom štáte, ktorý tam legálne býval viac ako päť rokov a ktorý tam s určitými prerušeniami vykonával rôzne legálne zamestnania, stráca práva, ktoré mu priznáva článok 7 prvý odsek druhá zarážka rozhodnutia č. 1/80 a predovšetkým právo na predĺženie povolenia na pobyt v prijímajúcom členskom štáte, keď jeho povolenie na pobyt je prepadnuté, v deň, keď požiadal o jeho predĺženie, ktoré bolo odmietnuté príslušnými vnútroštátnymi úradmi.
(23)
–	Tamže, bod 40; kurzívou ho zvýraznil generálny advokát.
(24)
–	Tamže, bod 43.
(25)
–	Rozsudok Ergat, už citovaný, bod 38.
(26)
–	Rozsudky z 11. mája 2000, Savas, C‑37/98, Zb. s. I‑2927, bod 58, a Abatay a i., už citovaný, bod 63. Pozri, pokiaľ ide o článok 6 rozhodnutia č. 1/80, rozsudky zo 16. decembra 1992, Kus, C‑237/91, Zb. s. I‑6781, bod 25, a z 23. januára 1997, Tetik, C‑171/95, Zb. s. I‑329, bod 21.
(27)
–	Rozsudok Kadiman, už citovaný, body 32 a 51.
(28)
–	Pozri rozsudok z 5. júna 1997, Kol, C‑285/95, Zb. s. I‑3069, bod 27. Pozri tiež v tomto zmysle rozsudky z 20. septembra 1990, Sevince, C‑192/89, Zb. s. I‑3461, bod 30; Kus, už citovaný, body 12 a 22; zo 6. júna 1995, Bozkurt, C‑434/93, Zb. s. I‑1475, bod 26, a z 26. novembra 1998, Birden, C‑1/97, Zb. s. I‑7747, body 55 až 59.
(29)
–	Rozsudok Kadiman, už citovaný, bod 34.
(30)
–	Uznesenie o začatí prejudiciálneho konania, s. 11.
(31)
–	Už citované rozsudky Sevince, body 29 a 31; Kus, bod 33, a Tetik, body 26, 30 a 31. Pozri tiež rozsudok z 10. februára 2000, Nazli a i., C‑340/97, Zb. s. I‑957, bod 28.
(32)
–	Rozsudok Bozkurt, už citovaný, body 39 a 40.
(33)
–	Rozsudok Tetik, body 41, 42 a 46.
(34)
–	Rozsudok Nazli a i, body 44 a 49.
(35)
–	Rozsudok Ergat, už citovaný, body 39 a 40.
(36)
–	Tamže, bod 42; kurzívou ho zvýraznil generálny advokát.
(37)
–	Tamže, body 65 a 66 návrhov.
(38)
–	Bod 61 návrhov vo veci Akman, už citovanej.
(39)
–	Rozsudok Ergat, body 45 až 50.
(40)
–	Smernica Rady 90/365/EHS z 28. júna 1990 o práve pobytu pre zamestnané osoby a samostatne zárobkovo činné osoby po skončení ich pracovnej činnosti (Ú. v. ES L 180, s. 28). Pozri taktiež smernicu Rady 90/364/EHS z 28. júna 1990 o práve pobytu (Ú. v. ES L 180, s. 26).
(41)
–	Rozsudok zo 17. septembra 2002, Baumbast a R, C‑413/99, Zb. s. I‑7091, bod 84.
(42)
–	Tiež upozorňujem, že smernica, ktorá je v štádiu schvaľovania a ktorá má uzákoniť a prehodnotiť existujúce nariadenia a smernice vo svetle tohto nového štatútu občana Únie, stanovuje, že po piatich rokoch legálneho pobytu na území členského štátu, občania Únie a ich rodinní príslušníci budú v tomto štáte požívať právo pobytu, ktoré už nebude podriadené žiadnej podmienke [odôvodnenie č. 17 a článok 16 spoločného stanoviska (ES) č. 6/2004 prijatého Radou 5. decembra 2003 na účely prijatia smernice 2004/…/ES Európskeho parlamentu a Rady z… o práve občanov Únie a ich rodinných príslušníkov voľne sa pohybovať a zdržiavať sa v rámci územia členských štátov, ktorá mení a dopĺňa nariadenie (EHS) č. 1612/68 a ruší smernice 64/221/EHS, 68/360/EHS, 72/194/EHS, 73/148/EHS, 75/34/EHS, 75/35/EHS, 90/364/EHS, 90/365/EHS a 93/96/EHS [ neoficiálny preklad ] (Ú. v. EÚ C 54 E, s. 12)].
(43)
–	Rozsudok z 29. apríla 2004, Orfanopoulos a i., C‑482/01 a C‑493/01, zatiaľ neuverejnený v Zbierke, bod 49.
(44)
–	Článok 18 návrhov predsedníctva.
(45)
–	Smernica Rady z 25. novembra 2003 o právnom postavení štátnych príslušníkov tretích krajín, ktorí sú osobami s dlhodobým pobytom (Ú. v. EÚ L 16, 2004, s. 44). Táto smernica sa uplatňuje bez toho, aby boli dotknuté priaznivejšie ustanovenia dvojstranných a mnohostranných dohôd uzavretých medzi Spoločenstvom alebo Spoločenstvom a jeho členskými štátmi na jednej strane a tretími krajinami na druhej strane (článok 3 ods. 3). Členské štáty musia prijať potrebné opatrenia, aby sa podriadili tejto smernici najneskôr do 23. januára 2006 (článok 26).
(46)
–	Odôvodnenie č. 2 smernice 2003/109.
(47)
–	Odôvodnenie č. 4 smernice 2003/109.
(48)
–	Články 4 a 5 smernice 2003/109.
(49)
–	Už citované rozsudky Tetik, bod 29, a Kadiman, bod 30. Pozritiež rozsudky z 30. septembra 1997, Gunaydin a i., C‑36/96, Zb. s. I‑5143, bod 23, a Ertanir, C‑98/96, Zb. s. I‑5179, bod 22.
(50)
–	Rozsudky z 19. januára 1999, Calfa, C‑348/96, Zb. s. I‑11, body 22 až 24; Nazli a i., už citovaný, bod 58, a Orfanopoulos a i., už citovaný, bod 65.
(51)
–	Rozsudok Nazli a i., bod 56.
(52)
–	Rozsudky z 28. októbra 1975, Rutili, 36/75, Zb. s. 1219, bod 27, a Nazli a i., už citovaný, bod 58.
(53)
–	Rozsudok z 27. októbra 1977, Bouchereau, 30/77, Zb. s. 1999, bod 35.
(54)
–	Rozsudok Calfa, už citovaný, bod 24. Táto judikatúra sa opiera o smernicu Rady 64/221/EHS z 25. februára 1964 o koordinácii osobitných opatrení o pohybe a pobyte cudzích štátnych príslušníkov, prijatých z dôvodov verejného poriadku, verejnej bezpečnosti alebo verejného zdravia (Ú. v. ES 56, 1964, s. 850), ktorá v článku 3 stanovuje, že „opatrenia podniknuté z dôvodov verejného poriadku alebo verejnej bezpečnosti sa zakladajú výlučne na osobnom správaní dotknutej osoby“ a že „predchádzajúce odsúdenie v trestnom konaní nie je dôvodom pre podniknutie takýchto opatrení“.
(55)
–	Rozsudok z 26. februára 1975, Bonsignore, 67/74, Zb. s. 297, bod 7.
(56)
–	V už citovanom rozsudku Calfa Súdny dvor vyhlásil, že základné práva a slobody podľa Zmluvy, obsiahnuté v článkoch 39 ES, 52 ES a 59 ES, ako aj v článku 3 smernice 64/221 bránia vnútroštátnej právnej úprave, ktorá zaväzuje súd automaticky nariadiť doživotné vyhostenie z vnútroštátneho územia štátneho príslušníka iných členských štátov, ktorý bol uznaný vinným za porušenie právnych predpisov o omamných látkach. V už citovanom rozsudku Nazli a i. Súdny dvor vyvodil z judikatúry vzťahujúcej sa na opatrenia o vyhostení, prijatých voči štátnym príslušníkom Spoločenstva, že článok 14 rozhodnutia č. 1/80 bráni vnútroštátnej právnej úprave, podľa ktorej cudzinec, ktorý porušil vnútroštátny zákon o omamných látkach, je vyhostený bez toho, aby príslušné štátne orgány mali akúkoľvek právomoc posúdenia. Nedávno v už citovanom rozsudku Orfanopoulos a i. Súdny dvor rozhodol, že tieto ustanovenia bránia vnútroštátnej právnej úprave, ktorá tak ako nemecká právna úprava vzťahujúca sa na cudzincov, zaväzuje vnútroštátne orgány nariadiť vyhostenie štátnych príslušníkov iných členských štátov, ktorí boli odsúdení na trest odňatia slobody pre maloletých v trvaní aspoň dvoch rokov alebo na nepodmienečný trest odňatia slobody za porušenie právnych predpisov o omamných látkach.
(57)
–	Rozsudok z 26. novembra 2002, Olazabal, C‑100/01, Zb. s. I‑10981, bod 43.
(58)
–	Rozsudok z 18. mája 1989, Komisia/Nemecko, C‑249/86, Zb. s. 1263, bod 10.
(59)
–	Rozsudok z 11. júla 2002, Carpenter, C‑60/00, Zb. s. I‑6279, bod 41. Pozri tiež rozsudok z 25. júla 2002, MAX, C‑459/99, Zb. s. I‑6591, bod 53.
(60)
–	Rozsudok Orfanopoulos a i., bod 99.
(61)
–	V už citovanom rozsudku Nazli a i. bol Súdny dvor postavený pred otázku, či turecký pracovník, ktorý nepretržite vykonával počas doby štyroch rokov legálne zamestnanie v členskom štáte, prestal patriť do trhu práce v tomto štáte a stratil práva, ktoré mu priznáva článok 6 ods. 1 tretia zarážka rozhodnutia č. 1/80, z dôvodu, že bol vzatý do vyšetrovacej väzby počas viac ako jedného roka a následne odsúdený na podmienečný trest odňatia slobody.
(62)
–	Tamže, bod 41.
(63)
–	Tamže, bod 42.
(64)
–	Rozsudok Orfanopolous a i., bod 50.
(65)
–	Podľa článku 6 ods. 1 rozhodnutia č. 1/80 turecký pracovník sa môže po roku legálneho zamestnania uchádzať o obnovu pracovného povolenia u rovnakého zamestnávateľa. Po troch rokoch legálneho zamestnania a s výhradou prednosti poskytovanej štátnym príslušníkom Spoločenstva môže odpovedať na každú ponuku zamestnania v tom istom povolaní. Po štyroch rokoch legálneho zamestnania má právo prístupu ku každej práci za mzdu bez stanovenia podmienok v prijímajúcom členskom štáte.
(66)
–	Rozsudok Bozkurt, bod 38.
(67)
–	Rozsudok Tetik, bod 39.
(68)
–	Odvoláva sa na už citované rozsudky Bouchereau a Calfa.
(69)
–	Otázka bola nastolená vo veci C‑493/01, v ktorej išlo o odvolanie podané pánom Oliverim, talianskym štátnym príslušníkom, proti rozhodnutiu Regierungspräsidium Stuttgart, prijatom v auguste 2000, ktoré nariaďovalo jeho vyhostenie následne po viacerých odsúdeniach za trestné činy, čo sa týka omamných látok. Vnútroštátny súd chcel vedieť, či môže vziať do úvahy skutočnosť, že u pána Oliveriho už nie je riziko recidívy od rozhodnutia o vyhostení, pretože oprávnená osoba, postihnutá aids, je ťažko chorá.
(70)
–	Tamže, bod 3 výroku.
(71)
–	Rozsudok Orfanopoulos a i., už citovaný, bod 79.
(72)
–	Rozsudok Nazli a i., už citovaný, body 55 a 56.