Predbežné znenie
NÁVRHY
GENERÁLNEJ
ADVOKÁTKY
TAMARA
ĆAPETA
prednesené
12. marca 2026(1)
Vec C‑660/24
Európska komisia
proti
Maďarsku
„ Nesplnenie
povinnosti
členským
štátom – Článok 258 ZFEÚ – Priestor
slobody,
bezpečnosti a spravodlivosti – Justičná
spolupráca v trestných
veciach – Smernica
2013/48/EÚ – Právo
na
prístup k obhajcovi v trestnom
konaní – Článok 3 ods. 3 písm. b) – Právo
na
prítomnosť
obhajcu
počas
výsluchu – Článok 3 ods. 6 písm. b) – Dočasná
výnimka
na
zabránenie
podstatnému
ohrozeniu
trestného
konania – Článok 9 – Vzdanie
sa
práva – Vnútroštátna
právna
úprava,
podľa
ktorej
možno
vykonať
výsluch
podozrivých
alebo
obvinených
osôb
bez
obhajcu,
ak
obhajca
nedorazí v stanovenej
lehote – Nesprávne
prebratie “
I.      Úvod
1.        V prejednávanej
veci
Európska
komisia
začala
proti
Maďarsku
konanie o nesplnení
povinnosti
podľa článku 258 ZFEÚ z dôvodu,
že
si
nesplnilo
povinnosti vyplývajúce z práva Únie
správne
prebrať
niektoré
ustanovenia
smernice
2013/48/EÚ(2),
ktorá
sa
týka
práva
na
prístup k obhajcovi v trestnom
konaní.
2.        Táto
vec v podstate
vyplýva
zo
zásadného
rozporu
medzi
Komisiou a Maďarskom,
spolu s Českou
republikou,
ktorá
do
tohto
konania
vstúpila
ako
vedľajší
účastník,
pokiaľ
ide o to,
ako
treba
chápať
právo
na
prístup k obhajcovi a výnimky z tohto
práva,
ako
sú
uvedené v ustanoveniach článku 3 ods. 3 a 6
smernice
2013/48.
3.        Podobnou
otázkou
sa
Súdny
dvor
zaoberá
aj
vo
veci C‑681/24,
Komisia/Česká
republika, v ktorej
sa
prednes
mojich
návrhov
uskutočňuje v ten
istý
deň.
4.        Ďalšia
výhrada v prejednávanej
veci
sa
týka
nesprávneho
prebratia
ustanovení článku 9 smernice
2013/48 o vzdaní
sa
práva
na
prístup k obhajcovi.
II.    Právny rámec
A.      Právo Únie
5.        V článku 3 smernice
2013/48 s názvom
„Právo
na
prístup k obhajcovi v trestnom
konaní“
sa
stanovuje:
„1.      Členské
štáty
zabezpečia,
aby
podozrivé a obvinené
osoby
mali
právo
na
prístup k obhajcovi v takom
čase a takým
spôsobom,
ktorý
im
umožní
reálne a účinne
vykonávať
ich
právo
na
obhajobu.
…
3.      Právo
na
prístup k obhajcovi
zahŕňa
nasledujúce:
a)      členské
štáty
zabezpečia,
aby
podozrivé
alebo
obvinené
osoby
mali
právo
stretnúť
sa
bez
prítomnosti
tretej
osoby s obhajcom,
ktorý
ich
zastupuje, a komunikovať s ním
pred
výsluchom
zo
strany
polície,
iného
orgánu
presadzovania
práva
alebo
justičného
orgánu;
b)      členské
štáty
zabezpečia,
aby
podozrivé
alebo
obvinené
osoby
mali
právo
na
prítomnosť
obhajcu a na
jeho
účinnú
účasť
na
výsluchu.
Takáto
účasť
musí
byť v súlade s postupmi
podľa
vnútroštátneho
práva,
pokiaľ
týmito
postupmi
nie
je
dotknutý
účinný
výkon a podstata
dotknutého
práva.
Ak
sa
obhajca
zúčastňuje
na
výsluchu,
táto
skutočnosť
sa
zaznamená s použitím
postupu
vyhotovovania
záznamov v súlade s vnútroštátnym
právom
dotknutého
členského
štátu;
…
6.      Členské
štáty
môžu
dočasnú
výnimku z výkonu
práv
ustanovených v odseku
3
uplatniť
len
za
výnimočných
okolností a len v predsúdnom
štádiu
konania a v odôvodnenom
rozsahu,
ak
je
to s ohľadom na konkrétne
okolnosti
prípadu
opodstatnené
niektorým z týchto
závažných
dôvodov:
a)      ak
existuje
naliehavá
potreba
odvrátiť
vážne
nepriaznivé
dôsledky
pre
život,
slobodu
alebo
telesnú
integritu
inej
osoby;
b)      ak
je
nevyhnutné,
aby
vyšetrovacie
orgány
urobili
bezodkladné
kroky
na
zabránenie
podstatnému
ohrozeniu
trestného
konania.“
6.        V článku 9 smernice
2013/48 s názvom
„Vzdanie
sa
práva“
sa
stanovuje:
„1.      Bez
toho,
aby
bolo
dotknuté
vnútroštátne
právo, v ktorom
sa
ustanovuje
povinná
prítomnosť
alebo
pomoc
obhajcu,
členské
štáty
pri
akomkoľvek
vzdaní
sa
práva
uvedeného v článku 3 a 10
zabezpečia,
aby:
a)      podozrivej
alebo
obvinenej
osobe
bola
poskytnutá,
ústne
alebo
písomne a v jednoduchom
jazyku,
ktorému
rozumie,
jasná a dostatočná
informácia o obsahu
dotknutého
práva a o možných
dôsledkoch
vzdania
sa
tohto
práva
a
b)      práva
sa
vzdala
dobrovoľne a jednoznačne.
2.            Vzdanie
sa
práva,
ktoré
možno
vykonať
písomne
alebo
ústne, a jeho
okolnosti
sa
zaznamenajú
postupom
vyhotovovania
záznamov v súlade s právom
dotknutého
členského
štátu.
3.      Členské
štáty
zabezpečia,
aby
podozrivé
alebo
obvinené
osoby
mohli
odvolať
vzdanie
sa
práva
následne
kedykoľvek
počas
trestného
konania a aby
boli o tejto
možnosti
informované.
Takéto
odvolanie
je
účinné
od
momentu
jeho
uplatnenia.“
B.      Maďarské právo
7.        V § 387
ods. 3
büntetőeljárásról szóló 2017.
évi XC.
törvény (zákon
č. XC z roku
2017 o trestnom
konaní,
ďalej
len
„Trestný
poriadok“)
sa
stanovuje:
„Ak
si
podozrivý
alebo
osoba
dôvodne
podozrivá
zo
spáchania
trestného
činu
želá
poveriť
obhajcu
alebo
ak
vyšetrovací
orgán
alebo
prokurátor
obhajcu
ustanoví,
vyšetrovací
orgán
alebo
prokuratúra
obhajcu
bezodkladne
informuje a odloží
výsluch
podozrivého
až
do
príchodu
obhajcu
alebo o najmenej
dve
hodiny.
Ak
počas
tohto
obdobia
a)      obhajca
sa
nedostaví,
alebo
b)      podozrivý
alebo
osoba
dôvodne
podozrivá
zo
spáchania
trestného
činu
po
porade
so
svojím
obhajcom
súhlasí
so
začatím
výsluchu,
vyšetrovací
orgán
alebo
prokuratúra
začne
podozrivého
vypočúvať.“
III. Konanie pred podaním žaloby a konanie na Súdnom dvore
8.        Dňa
12. novembra
2021
Komisia
zaslala
Maďarsku v súlade s článkom 258 ZFEÚ formálnu
výzvu, v ktorej
konštatovala,
že
niektoré
ustanovenia
smernice
2013/48,
vrátane
článku
jej
3 ods. 6 písm. b) a článku 9,
boli
nesprávne
prebraté, a vyzvala
tento
členský
štát,
aby
do
dvoch
mesiacov
predložil
svoje
pripomienky.
9.        Dňa
12. januára
2022
Maďarsko
na
túto
výzvu
odpovedalo a spochybnilo
tvrdenia
Komisie.
10.      Dňa
14. júla
2023
Komisia
adresovala
Maďarsku
odôvodnené
stanovisko, v ktorom
uviedla,
že článok 3 ods. 6 písm. b) a článok 9 smernice
2013/48
stále
neboli
správne
prebraté, a preto
tento
členský
štát
vyzvala,
aby
prijal
opatrenia
potrebné
na
dosiahnutie
súladu s odôvodneným
stanoviskom v lehote
dvoch
mesiacov
od
jeho
doručenia.
11.      Dňa
13. septembra
2023
Maďarsko
na
odôvodnené
stanovisko
odpovedalo a uviedlo,
že článok 3 ods. 6 písm. b) a článok 9 smernice
2013/48
prebralo
správne.
12.      Návrhom z 10. októbra
2024
preto
Komisia
podala
na
Súdny
dvor
túto
žalobu
podľa článku 258 ZFEÚ.
Navrhuje,
aby
Súdny
dvor:
–        určil,
že
Maďarsko
si tým,
že
správne
neprebralo
ustanovenia článku 3 ods. 6 písm. b) v spojení s článkom 3 ods. 3
smernice
2013/48 a článku 9 uvedenej
smernice,
nesplnilo
povinnosti,
ktoré
mu
vyplývajú z uvedených
ustanovení,
a
–        uložil
Maďarsku
povinnosť
nahradiť
trovy
konania.
13.      Maďarsko
vo
vyjadrení k žalobe,
ktoré
podalo
23. decembra
2024,
navrhuje,
aby
Súdny
dvor:
–        zamietol
túto
žalobu
ako
nedôvodnú
a
–        uložil
Komisii
povinnosť
nahradiť
trovy
konania.
14.      Komisia
tiež podala repliku 17. februára 2025
a Maďarsko
dupliku 28. marca 2025.
15.      Dňa
7. februára
2025
predseda
Súdneho
dvora
vyhovel
návrhu,
aby
Česká
republika
vstúpila
do
konania v prejednávanej
veci
ako
vedľajší
účastník
na
podporu
návrhov
Maďarska.
16.      Vzhľadom
na
podobnosti
medzi
prejednávanou vecou a vecou C‑681/24,
Komisia/Česká
republika,
Súdny
dvor
zorganizoval
spoločné
pojednávanie v týchto
dvoch
veciach
podľa článku 77
svojho
rokovacieho
poriadku.
Pojednávanie
sa
konalo
10. decembra
2025 a svoje
ústne
tvrdenia
na
ňom
predniesli
Komisia,
Maďarsko a Česká
republika.
IV.    Analýza
17.      Moja
analýza
je
rozdelená
do
troch
hlavných
častí.
Po
prvé
považujem
za
užitočné
uviesť
niekoľko
úvodných
pripomienok k smernici
2013/48 a jej
existencii
v priestore
slobody,
bezpečnosti a spravodlivosti
(PSBS)
(časť A).
Po
druhé
preskúmam
podstatu
prvej
výhrady
týkajúcej
sa
porušenia článku 3 ods. 6 písm. b) v spojení s článkom 3 ods. 3
smernice
2013/48
(časť B).
Po
tretie
preskúmam
podstatu
druhej
výhrady
týkajúcej
sa
porušenia článku 9 smernice
2013/48
(časť C).
18.      Na
základe
tejto
analýzy
som
dospela k záveru,
že
obe
tieto
výhrady
sú
dôvodné.
A.      Úvodné pripomienky k smernici 2013/48 a PSBS
19.      Začnime
tým,
že
Európska
únia,
ako
som
už
uviedla
vo
svojich
predchádzajúcich
návrhoch(3),
prijala
niekoľko
smerníc
na
základe
právomoci
Európskej
únie
podľa článku 82 ods. 2 písm. b)
ZFEÚ
prijať
minimálne
pravidlá
týkajúce
sa
práv
jednotlivcov v trestnom
konaní.
Tento
súbor
šiestich
smerníc
zahŕňa
smernicu
2013/48(4).
20.      Tieto
smernice
sa
niekedy
označujú
ako
smernice
„založené
na
pláne“,
keďže
boli
zavedené
na
základe
uznesenia
Rady z roku
2009 o pláne
na
posilnenie
procesných
práv
podozrivých
alebo
obvinených
osôb v trestnom
konaní(5).
Toto
uznesenie
bolo
schválené
Štokholmským
programom
Európskej
rady
týkajúcim
sa
PSBS(6), v ktorom
sa
potvrdilo,
že
„ochrana
práv
podozrivých a obvinených
osôb v trestnom
konaní
je
jednou
zo
základných
hodnôt
Únie,
ktorá
je
zásadným
aspektom
zachovania
vzájomnej
dôvery
medzi
členskými
štátmi a dôvery
verejnosti v Úniu“(7).
21.      Ako
sa
totiž
odráža v odôvodneniach
smernice
2013/48(8),
dôvodom
pre
zavedenie
spoločných
minimálnych
pravidiel
týkajúcich
sa
práv
jednotlivcov v trestnom
konaní v uvedených
smerniciach
je
posilnenie
vzájomnej
dôvery
vo
vnútroštátne
systémy
trestnej
justície
ako
„základ
vzájomného
uznávania
rozsudkov a iných
súdnych
rozhodnutí,
ktorý
je
základným
kameňom
budovania
priestoru
slobody,
bezpečnosti a spravodlivosti“(9).
Cieľom
týchto
pravidiel
je
aj
odstrániť
prekážky
voľného
pohybu
občanov v Európskej
únii a stavať
na
normách
týkajúcich
sa
práva
na
spravodlivý
proces a práva
na
obhajobu,
ktoré
sú
zaručené
najmä v článku 47 a článku 48 ods. 2
Charty
základných
práv
Európskej
únie
(ďalej
len
„Charta“),
ako
aj
porovnateľných
ustanoveniach článku 6 Európskeho
dohovoru o ľudských
právach
(ďalej
len
„EDĽP“).(10)
22.      V smernici
2013/48
sa
stanovujú
spoločné
minimálne
pravidlá
týkajúce
sa
práva
podozrivých a obvinených
osôb
na
prístup k obhajcovi
vo
všetkých
štádiách
trestného
konania.(11) Dané
právo
je
základom
spravodlivého
procesu(12) a pomáha
zabezpečiť
dodržiavanie
ostatných
práv v trestnom
konaní.(13)
23.      Právo
na
prístup k obhajcovi v trestnom
konaní
je
vyjadrené v článku 3 smernice
2013/48.
24.      V článku 3 ods. 1
smernice
2013/48
sa
stanovuje
„základná
zásada“,
podľa ktorej podozrivé a obvinené
osoby
majú
právo
na
prístup k obhajcovi v takom
čase a takým
spôsobom,
ktorý
im
umožní
reálne a účinne
vykonávať
svoje
právo
na
obhajobu.(14)
25.      Táto
zásada
je
konkretizovaná v článku 3 ods. 2
smernice
2013/48,
pokiaľ
ide o okamih,
od
ktorého
musí
byť
toto
právo
priznané,
čo
zahŕňa
aj
výsluch
orgánmi.(15)
26.      Táto
zásada
sa
bližšie
konkretizuje v článku 3 ods. 3
smernice
2013/48, v ktorom
sa
vymedzuje
obsah
práva
na
prístup k obhajcovi.
Konkrétne v článku 3 ods. 3 písm. a)
sa
vyžaduje,
aby
členské
štáty
zabezpečili,
aby
podozrivé a obvinené
osoby
mali
právo
stretnúť
sa
bez
prítomnosti
tretej
osoby
so
svojím
obhajcom a komunikovať s ním, a to
aj
pred
výsluchom(16),
zatiaľ
čo v článku 3 ods. 3 písm. b)
sa
vyžaduje,
aby
členské
štáty
zabezpečili,
aby
tieto
osoby
mali
právo
na
prítomnosť
obhajcu a na
jeho
účinnú
účasť
na
výsluchu(17).
27.      Podľa článku 3 ods. 6
smernice
2013/48
môžu
členské
štáty
uplatniť
dočasnú
výnimku z práv
uvedených v jej článku 3 ods. 3
„za
výnimočných
okolností a výlučne v predsúdnom
štádiu
konania“,
ak
je
to
opodstatnené
„[konkrétnymi
okolnosťami]
prípadu“ a zo
„závažných
dôvodov“
týkajúcich
sa:
a)
„[naliehavej
potreby]
odvrátiť
vážne
nepriaznivé
dôsledky
pre
život,
slobodu
alebo
telesnú
integritu
inej
osoby“
alebo
b)
„ak
je
nevyhnutné,
aby
vyšetrovacie
orgány
urobili
bezodkladné
kroky
na
zabránenie
podstatnému
ohrozeniu
trestného
konania“.
Každá
dočasná
výnimka
podľa článku 3 ods. 6
smernice
2013/48
musí
byť v súlade
aj
so
všeobecnými
podmienkami
stanovenými v článku 8 uvedenej
smernice(18).
28.      V článku 9 smernice
2013/48, o ktorý
ide
aj v prejednávanej
veci,
sa
stanovujú
osobitné
požiadavky,
ktoré
musia
byť
splnené,
aby
sa
podozrivé a obvinené
osoby
mohli
vzdať
svojho
práva
na
prístup k obhajcovi(19). V článku 9 ods. 1
uvedenej
smernice
sa
stanovujú v podstate
dve
podmienky(20), a to
po
prvé,
že
týmto
osobám
boli
poskytnuté
jasné a dostatočné
informácie o obsahu
práva
na
prístup k advokátovi a o možných
dôsledkoch
vzdania
sa
tohto
práva, a po
druhé,
že
vzdanie
sa
tohto
práva
je
dobrovoľné a jednoznačné. V článku 9 ods. 2
smernice
2013/48
sa
ďalej
stanovuje,
že
vzdanie
sa
práva
musí
byť
zaznamenané, a v článku 9 ods. 3
sa
uvádza,
že
tieto
osoby
môžu
kedykoľvek
počas
trestného
konania
vzdanie
sa
práva
odvolať a že
musia
byť o tejto
možnosti
informované.
29.      Jadro
prejednávanej
veci
spočíva v tom,
že
Komisia
na
jednej
strane a Maďarsko a Česká
republika
na
druhej
strane
rozdielne
chápu
podstatu
práva
na
prístup k obhajcovi a možné
výnimky z tohto
práva.
30.      V podstate, a skôr
ako
podrobnejšie
vysvetlím
stanoviská
účastníkov
konania,
Komisia
vykladá
podstatu
práva
na
prístup k obhajcovi
stanoveného v smernici
2013/48
tak,
že
sa
spravidla
vyžaduje
prítomnosť
obhajcu
počas
výsluchu,
pričom
jedinými
výnimkami z tohto
pravidla
(t. j. prípadmi,
keď
sa
výsluch
podozrivých
alebo
obvinených
osôb
môže
uskutočniť
bez
prítomnosti
obhajcu)
sú
situácie
uvedené v článku 3 ods. 6
uvedenej
smernice.
Okrem
toho
sa
tieto
osoby
môžu
práva
na
prítomnosť
obhajcu
vzdať
za
podmienok
stanovených v jej článku 9.
Maďarsko a Česká
republika
naopak
tvrdia,
že
právo
na
prístup k obhajcovi
je
splnené,
ak
je
týmto
osobám
poskytnutá
možnosť
prítomnosti
obhajcu. Z tohto
dôvodu
možnosť
uskutočniť
výsluch,
ak
sa
obhajca
nedostaví v určitej
lehote,
nepredstavuje
výnimku z práva
na
prístup k obhajcovi.
Okrem
toho,
ako
vysvetlím v súvislosti s druhou
výhradou,
Maďarsko
zastáva
názor,
že
práva
na
prístup k obhajcovi,
ako
ho
chápe,
sa v rámci
jeho
právneho
systému
nemožno
vzdať, a preto
sa
domnieva,
že
prebrať článok 9 smernice
2013/48
do
jeho
vnútroštátneho
práva
nebolo
potrebné.
B.      Prvá výhrada, ktorá sa týka údajného porušenia článku 3 ods. 6 písm. b) v spojení s článkom 3 ods. 3 smernice 2013/48
1.      Zhrnutie tvrdení účastníkov konania
31.      V rámci
prvej
výhrady
Komisia
tvrdí,
že
Maďarsko
nesprávne
prebralo článok 3 ods. 6 písm. b) v spojení s článkom 3 ods. 3
smernice
2013/48,
pretože § 387 ods. 3
Trestného
poriadku
(ďalej
len
„sporná
maďarská
právna
úprava“)
vo
všeobecnosti
orgánom
umožňuje
vypočúvať
podozrivé
alebo
obvinené
osoby
bez
prítomnosti
obhajcu,
ak
sa
obhajca
nedostaví v stanovenej
lehote.
Táto
právna
úprava
je v rozpore s článkom 3 ods. 3
uvedenej
smernice,
podľa
ktorého
sa
takýmto
osobám
musí
poskytnúť
právo
na
prístup k obhajcovi, a zároveň
nespĺňa
podmienky
pre
výnimku z tohto
práva z dôvodu
zabránenia
podstatnému
ohrozeniu
trestného
konania
podľa
jej článku 3 ods. 6 písm. b).(21)
32.      Komisia
tvrdí,
že
právo
podozrivých a obvinených
osôb
komunikovať s obhajcom
pred
výsluchom a byť
vypočúvaný v prítomnosti
svojho
obhajcu,
ako
je
stanovené v článku 3 ods. 3 písm. a) a b)
smernice
2013/48,
je
bezpodmienečné a že
jej článok 3 ods. 6
umožňuje
dočasné
výnimky z tohto
práva,
ktoré
sú
obmedzené
na
výnimočné
okolnosti
konkrétneho
prípadu.
Možnosť
uskutočniť
výsluch v neprítomnosti
obhajcu
po
uplynutí
lehoty
stanovenej v spornej
maďarskej
právnej
úprave
sa
teda
odchyľuje
od
práva
na
prístup k obhajcovi a nespĺňa
žiadnu z požiadaviek
uvedených v jej článku 3 ods. 6 písm. b),
ktorý
má
byť
podľa
normotvorcu
Únie
úzkou
výnimkou
zo
všeobecnej
zásady,
že
podozrivé a obvinené
osoby
majú
právo
na
prístup k obhajcovi
pred
výsluchom a počas
neho.
Ako
Komisia
zdôraznila
na
pojednávaní,
smernica
2013/48
by
bola
aj
tak
porušená,
bez
ohľadu
na
to,
či
by
sa
sporná
maďarská
právna
úprava
považovala
za
súladnú s judikatúrou
Európskeho
súdu
pre
ľudské
práva
(ESĽP).
33.      Komisia
okrem
iného
zdôrazňuje,
že
podľa článku 3 ods. 3 písm. b)
smernice
2013/48
sú
členské
štáty
povinné
zabezpečiť
prítomnosť
obhajcu
pri
výsluchu,
pokiaľ
nie
sú
splnené
požiadavky článku 3 ods. 6
danej
smernice
alebo
pokiaľ
sa
osoba
práva
na
prístup k obhajcovi
nevzdá
podľa
jej článku 9. Článok 3 ods. 3 písm. b)
treba
chápať
ako
fyzickú
prítomnosť
obhajcu a sporná
maďarská
právna
úprava
jednoznačne
predstavuje
výnimku z práva
na
prístup k obhajcovi,
ktorá
sa
všeobecne
vzťahuje
na
všetky
situácie,
keď
sa
obhajca
nedostaví v stanovenej
lehote, a vážne
narúša
praktický a účinný
výkon
uvedeného
práva.
Odkaz
na
vnútroštátne
právo v článku 3 ods. 3 písm. b)
sa
netýka
prítomnosti
obhajcu,
ale
len
spôsobu
jeho
účasti, a vnútroštátne
orgány
majú
iné
prostriedky
na
zabránenie
prieťahom a možnému
zneužitiu,
napríklad
ustanovenie
obhajcu
pre
danú
osobu,
ak
považujú
vykonanie
výsluchu
za
dôležité.
34.      Maďarsko
tvrdí,
že
sporná
maďarská
právna
úprava
je v súlade s článkom 3 ods. 3
smernice
2013/48 a nepredstavuje
výnimku v zmysle
jej článku 3 ods. 6. V článku 3 ods. 3 písm. b)
danej
smernice
sa
nevyžaduje,
aby
bol
obhajca
pri
výsluchu
vždy
skutočne
prítomný,
ale
len
to,
že
podozrivé
alebo
obvinené
osoby
musia
mať
prístup k obhajcovi,
ak
si
to
želajú. Z ustanovení
smernice
2013/48
vyplýva,
že
im
musí
byť
poskytnutá
možnosť
mať
obhajcu,
ale
nevyplýva z nich,
že
ak
túto
možnosť
nechcú
využiť,
nemôže
sa
výsluch v neprítomnosti
obhajcu
uskutočniť.
35.      V prípade
Maďarska
ide o výnimku z práva
uvedeného v článku 3 ods. 3 písm. b)
smernice
2013/48,
ak
si
osoby
nemohli
zvoliť
obhajcu
alebo
uplatniť
právo
na
prístup k obhajcovi,
ale
keď
už
im
bola
poskytnutá
možnosť
mať
obhajcu a možnosť,
aby
bol
obhajca
prítomný,
neprítomnosť
obhajcu
počas
výsluchu,
bez
ohľadu
na
príčinu,
nepredstavuje
výnimku
podľa článku 3 ods. 6
uvedenej
smernice.
Tento
článok
sa
skôr
vzťahuje
na
situáciu,
keď
príslušné
orgány
musia
začať s výsluchom
osoby,
hoci
obhajca
nebol
vôbec
informovaný.
Sporná
maďarská
právna
úprava
teda
nepredstavuje
výnimku
podľa článku 3 ods. 6,
pretože
nezbavuje
príslušné
orgány
povinnosti
obhajcu
informovať a neobmedzuje
možnosť
osôb
poveriť
si
obhajcu
podľa
vlastného
výberu
alebo
požiadať o ustanovenie
obhajcu v ktoromkoľvek
štádiu
konania.
Ako
Maďarsko
zdôraznilo
na
pojednávaní,
táto
právna
úprava
výnimočne
umožňuje
uskutočňovanie
výsluchu
podozrivých
osôb v neprítomnosti
obhajcu
po
uplynutí
minimálne
dvoch
hodín,
pričom
uplynutie
tejto
lehoty
neznamená
začiatok
výsluchu,
keďže
osoba
môže
po
tom,
ako
bola
poučená o svojich
právach,
odmietnuť
vypovedať.
36.      Maďarsko
okrem
iného
zdôrazňuje,
že
zo
znenia článku 3 ods. 3 písm. b)
smernice
2013/48
(„Ak
sa
obhajca
zúčastňuje
na
výsluchu“)
vyplýva,
že
obhajca
sa
na
výsluchu
nezúčastňuje
vždy a odkaz
na
vnútroštátne
právo v uvedenom
ustanovení
sa
týka
prítomnosti a účasti
obhajcu.
Výklad
Komisie
by v praxi
viedol k tomu,
že
prítomnosť
obhajcu
by
bola
pri
výsluchu
osôb
povinná,
pokiaľ
sa
jej
osoba
nezriekne.
To
by
malo
negatívne
dôsledky
pre
trestné
konanie,
keďže
obhajca
by
mohol
takéto
konanie
mariť
tým,
že
by
sa
nedostavil, a podozrivé
osoby
by
boli v mnohých
prípadoch
znevýhodnené.
Ako
Maďarsko
uviedlo
na
pojednávaní,
oboznámenie
podozrivých
osôb s podozreniami a ich
výsluch
sa
musí
uskutočniť
do
24
hodín
od
začiatku
zadržiavania,
takže
ak
by
tomu
bránila
samotná
neprítomnosť
advokáta,
viedlo
by
to k nedodržaniu
lehôt,
pozastavovaniu
konaní a prepúšťaniu
zločincov,
pričom v judikatúre
ESĽP
sa
neukladá
absolútna
nutnosť
prítomnosti.
37.      Česká
republika
dodáva,
že
skutočnosť,
že
obhajca
nemusí
byť
vždy
pri
výsluchu
prítomný,
je v súlade s judikatúrou
ESĽP(22),
podľa
ktorej
nie
je
rozhodujúca
prítomnosť
obhajcu
pri
výsluchu,
ale
to,
či
si
podozrivá
alebo
obvinená
osoba
mohla
účinne
uplatniť
právo
na
prístup k obhajcovi.
Ako
Česká
republika
zdôraznila
na
pojednávaní, v smernici
2013/48
sa
vyžaduje
len
to,
aby
členské
štáty
zabezpečili
dostatočnú
možnosť
mať
obhajcu, a nebráni
tomu,
aby
sa
výsluch
podozrivých
alebo
obvinených
osôb
uskutočnil
bez
prítomnosti
obhajcu, a to
na
základe
jej
znenia,
legislatívnej
histórie a porovnania
so
smernicou
2016/800
týkajúcou
sa
detí,
pričom
smernica
2013/48
nejde
nad
rámec
judikatúry
ESĽP,
keďže
jej
ustanovenia
zodpovedajú
tejto
judikatúre a v prípravných
dokumentoch
sa
nenachádza
nič,
čo
by
naznačovalo
opak.
2.      Posúdenie
38.      Z tvrdení
účastníkov
konania
vyplýva,
ako
som
už
stručne
vysvetlila
(pozri body 29 a 30
vyššie),
že
prvá
výhrada
vyplýva z rozdielneho
chápania
ustanovení
smernice
2013/48.
Spor
sa
teda
týka
výkladu
ustanovení článku 3 ods. 3 a 6
smernice
2013/48 a toho,
ako
treba
chápať
právo
na
prístup k obhajcovi
počas
výsluchu
uvedené v článku 3 ods. 3 písm. b)
tejto
smernice.
Súdny
dvor
sa
týmito
otázkami
zatiaľ
priamo
nezaoberal.
39.      Domnievam
sa,
že
na
základe
znenia,
legislatívnej
histórie,
kontextu a cieľov
smernice
2013/48,
ako
aj
judikatúry
ESĽP
je
potrebné
potvrdiť
výklad
významu článku 3 ods. 3 a 6
smernice
2013/48 a vzťahu
medzi
nimi,
ktorý
podala
Komisia.
a)      Znenie
40.      Ako
jedna
zo
zložiek
práva
na
prístup k obhajcovi v článku 3 ods. 3
sa v jeho písm. b)
výslovne
vyžaduje,
aby
členské
štáty
zabezpečili,
aby
podozrivé
alebo
obvinené
osoby
mali
„právo
na
prítomnosť
obhajcu a na
jeho
účinnú
účasť
na
výsluchu“.(23)
41.      V odôvodnení
25
smernice
2013/48
sa
navyše
uvádza:
„Členské
štáty
by
mali
zabezpečiť,
aby
podozrivé
alebo
obvinené
osoby
mali
právo
na
prítomnosť
svojho
obhajcu a právo
na
účinnú
účasť
na
výsluchu
políciou
alebo
iným
orgánom
presadzovania
práva
alebo
justičným
orgánom
vrátane
súdnych
pojednávaní.“(24)
42.      Podľa
môjho
názoru, a ako
uviedla
Komisia,
prítomnosť
znamená
fyzickú
prítomnosť, a teda
podozrivé
alebo
obvinené
osoby
majú
právo
na
to,
aby
tam
ich
obhajca
bol
osobne
prítomný,
keď
orgány
vykonávajú
ich
výsluch.(25)
43.      Z toho
vyplýva,
že v článku 3 ods. 3 písm. b)
smernice
2013/48
sa
stanovuje
všeobecné
právo
podozrivých
alebo
obvinených
osôb
na
prítomnosť
ich
obhajcu
počas
výsluchu
orgánmi.
Toto
právo
však
nie
je
absolútne, a preto,
ako
je
stanovené v uvedenej
smernici,
možno
uplatniť
dočasné
výnimky z neho
podľa
jej článku 3 ods. 6
alebo
sa
tohto
práva
možno
vzdať
podľa
jej článku 9.
44.      Ako
Súdny
dvor
rozhodol,
dočasné
výnimky v smernici
2013/48
sú
taxatívne(26).
45.      Účastníci
konania v prejednávanej
veci
nespochybňujú,
že
sporná
maďarská
právna
úprava
nespĺňa
všetky
požiadavky
na
možnú
dočasnú
výnimku,
ako
sú
stanovené v článku 3 ods. 6 písm. b) v spojení s článkom 8 smernice
2013/48,
pričom,
ako
vysvetlila
Komisia,
práve
toto
je
dočasná
výnimka z uvedenej
smernice,
ktorá
by
sa
potenciálne
mohla
uplatniť.
Je
totiž
zrejmé,
ako
odôvodnila
Komisia,
že
touto
právnou
úpravou
sa
stanovuje
pravidlo,
ktoré
sa
uplatňuje
všeobecne v situáciách,
keď
sa
obhajca
nedostaví v stanovenej
lehote
(najmenej)
dvoch
hodín, a teda
nie
je
obmedzená
na
jednotlivé
prípady
(„v odôvodnenom
rozsahu,
ak
je
to s ohľadom na konkrétne
okolnosti
prípadu
opodstatnené“),
ako
to
ukladá článok 3 ods. 6 písm. b),
ani
sa v tomto
smere
nevyžaduje
preukázanie
„závažných
dôvodov“
spočívajúcich v tom,
že
„je
nevyhnutné,
aby
vyšetrovacie
orgány
urobili
bezodkladné
kroky
na
zabránenie
podstatnému
ohrozeniu
trestného
konania“.
46.      V dôsledku
toho
je
podľa
môjho
názoru
sporná
maďarská
právna
úprava,
ktorá
vo
všeobecnosti
umožňuje
vypočúvanie
podozrivých
alebo
obvinených
osôb
bez
prítomnosti
ich
obhajcu
len
preto,
že
sa
obhajca
nemohol
dostaviť v minimálnej
lehote
dvoch
hodín, v rozpore s ustanoveniami článku 3 ods. 3 písm. b) v spojení s článkom 3 ods. 6 písm. b)
smernice
2013/48.(27)
47.      Okrem
toho,
ako
uviedla
Komisia a v rozpore s tvrdeniami
Maďarska,
treba
zdôrazniť,
že
odkaz
na
vnútroštátne
právo v článku 3 ods. 3 písm. b)
smernice
2013/48
sa
týka
účinnej
účasti
obhajcu,
a nie
samotnej
prítomnosti
obhajcu.
Vyplýva
to
zo
znenia
daného
ustanovenia
(„takáto
účasť
musí
byť v súlade s postupmi
podľa
vnútroštátneho
práva“) a jej
odôvodnenia
25
(„takáto
účasť
by
mala
byť v súlade
so
všetkými
postupmi
vnútroštátneho
práva,
ktoré
môže
upravovať
účasť
obhajcu
na
výsluchu“).
48.      Podľa
môjho
názoru
to
nie
je v rozpore
so
skutočnosťou,
že článok 3 ods. 3 písm. b)
smernice
2013/48
sa
musí
chápať
tak,
že
sa v ňom
vyžaduje
prítomnosť
aj
účinná
účasť.
Skôr z toho
vyplýva,
že
hoci
smernica
2013/48
členským
štátom
poskytuje
určitú
voľnosť,
pokiaľ
ide o vnútroštátne
pravidlá
upravujúce
určité
spôsoby
účinnej
účasti
obhajcu
(pod
podmienkou,
že
tieto
pravidlá
nesmú
mať
„negatívny
vplyv
na
účinný
výkon a podstatu“
daného
práva), v prípade
prítomnosti
obhajcu
taký
priestor
neexistuje,
keďže
pravidlom
je,
že
podozrivé
alebo
obvinené
osoby
majú
právo
na
prístup k obhajcovi
počas
výsluchu
podľa článku 3 ods. 3 písm. b)
uvedenej
smernice.
Prítomnosť
znamená
prítomnosť, a obhajca
tam
buď
je,
alebo
nie
je.
49.      Skutočnosť,
že v článku 3 ods. 3 písm. b)
smernice
2013/48
sa
odkazuje
na
ich
„obhajcu“,
by
sa
nemala
chápať
tak,
že
vždy
odkazuje
na
obhajcu,
ktorého
si
podozrivé
alebo
obvinené
osoby
zvolili.
Táto
formulácia
nebráni
tomu,
aby,
ako
uviedla
Komisia,
prípadné
zneužívanie
práva
na
prístup k obhajcovi,
ktoré
môže
vytvoriť
prekážky
pre
vedenie
trestného
konania,
mohli
orgány
členského
štátu
riešiť
tak,
že
týmto
osobám
zabezpečia
ustanovenie
obhajcu,
ktorý
im
bude
pomáhať
počas
výsluchu
namiesto
zvoleného
obhajcu,
ktorý
nemohol
byť
prítomný.
Ustanovený
obhajca
sa
stane
ich
„obhajcom“.
b)      Legislatívna história
50.      Česká
republika
na
pojednávaní
tvrdila,
že v smernici
2013/48
sa
upravuje
právo
na
prístup k obhajcovi,
ale
nie
povinná
prítomnosť
obhajcu, a že z legislatívnej
histórie
danej
smernice
vyplýva,
že
ustanovenia
týkajúce
sa
povinnej
prítomnosti
obhajcu
boli
ako
alternatíva
navrhované,
ale
nakoniec
neboli
prijaté.
Neprijatie ustanovení o povinnej
prítomnosti
obhajcu
podľa
nej
znamená,
že v smernici
2013/48
sa
nevyžaduje,
aby
bol
obhajca
pri
výsluchu
vždy
prítomný.
51.      Podľa
môjho
názoru
táto
argumentácia
Českej
republiky
vychádza z nesprávneho
chápania
požiadavky
povinnej
prítomnosti
obhajcu.
52.      Je
pravda,
že v rámci
legislatívnej
histórie
smernice
2013/48(28) bola v posúdení
vplyvu
predloženom Komisiou uvedená
možnosť
politiky, v rámci
ktorej
sa
stanovovali
najmä
ustanovenia
zavádzajúce
povinnú
obhajobu
vo
všetkých
prípadoch.
To
znamenalo,
že
podozrivým
alebo
obvineným
osobám
by
musel
obhajca
pomáhať
vždy v tom
zmysle,
že
vzdanie
sa
tohto
práva
by
bolo
neprípustné.
Inými
slovami,
povinná
povaha
obhajoby
znamená,
že
sa
práva
nemožno
vzdať.
Prevážila
však
možnosť
politiky
umožniť
vzdanie
sa
práva
na
prístup k obhajcovi
pri
splnení
spoločných
minimálnych
pravidiel.
53.      Na
rozdiel
od
tvrdení
Českej
republiky
je
preto
potrebné
rozlišovať
medzi
pojmom
povinná prítomnosť
obhajcu a všeobecným
právom
na
prístup k obhajcovi.
54.      Z ustanovení
smernice
2013/48(29) podľa
všetkého
vyplýva,
že
povinná
prítomnosť
obhajcu
znamená,
že
podozrivá
alebo
obvinená
osoba
sa
nemôže
vzdať
práva
na
prístup k obhajcovi a musí
mať
vždy
obhajcu,
zatiaľ
čo
právo
na
prístup k obhajcovi v článku 3 ods. 3
uvedenej
smernice
znamená,
že
podozrivá
alebo
obvinená
osoba
má
všeobecné
právo
mať
obhajcu, a najmä
právo
na
jeho
prítomnosť
pri
výsluchu
podľa článku 3 ods. 3 písm. b),
ale
že
táto
osoba
sa
môže
tohto
práva
vzdať
za
predpokladu,
že
boli
splnené
požiadavky článku 9 (alebo
môže
existovať
dočasná
výnimka
podľa článku 3 ods. 6).
Inými
slovami,
skutočnosť,
že
neexistuje
povinná
prítomnosť
obhajcu
podľa
tohto písm. b),
nijako
neovplyvňuje
všeobecné
právo
podozrivých
alebo
obvinených
osôb
na
prítomnosť
obhajcu
počas
výsluchu,
pokiaľ
sa
tohto
práva
nevzdali v súlade s článkom 9.
55.      Možno
dodať,
že
problematika
čakania
na
príchod
obhajcu
pred
výsluchom
sa v Rade
skutočne
preberala,
pričom
boli
predložené
návrhy
na
jej
riešenie v texte
smernice, v ktorom
by
sa
odkazovalo
na
právne
systémy
členských
štátov(30).
Tieto
navrhované
ustanovenia
však
boli
vypustené
pri
dokončovaní
rokovaní s Európskym
parlamentom(31).
56.      Hoci
legislatívna
história
nevedie k jednoznačnému
záveru,
nebráni
výkladu,
že
legislatívnym
zámerom
je
zabezpečiť,
aby
podozrivé a obvinené
osoby
mali v zásade
právo
na
prítomnosť
svojho
obhajcu
pri
výsluchu.
c)      Kontext
57.      Zdá
sa,
že
ďalšie
ustanovenia
smernice
2013/48 a iných
smerníc
„založených
na
pláne“
podporujú
výklad článku 3 ods. 3 písm. b) v spojení s článkom 3 ods. 6 písm. b)
danej
smernice,
ktorý
predložila
Komisia.
58.      Konkrétne,
ako
je
uvedené v bode 24
vyššie, z článku 3 ods. 1
smernice
2013/48
ako
všeobecné
pravidlo
jasne
vyplýva,
že
členské
štáty
musia
zabezpečiť,
aby
podozrivé a obvinené
osoby
mali
právo
na
prístup k obhajcovi
„v takom
čase a takým
spôsobom,
ktorý
im
umožní
reálne a účinne
vykonávať
ich
právo
na
obhajobu“. V spojení s článkom 2 ods. 1
danej
smernice
to
znamená,
že
členské
štáty
sú
povinné
bez
výnimky
zabezpečiť,
aby
sa
toto
právo
vykonávalo
„reálne a účinne“
vo
všetkých
štádiách
trestného
konania.
Podľa
môjho
názoru, a ako
uviedla
Komisia,
ak
podozrivú
alebo
obvinenú
osobu
môžu
orgány
vypočúvať v neprítomnosti
jej
obhajcu
len
preto,
že
sa
obhajca
nedostavil v stanovenej
lehote,
môže
to
vážne
narušiť
reálny a účinný
výkon
práva
na
obhajobu.
59.      Česká
republika
na
pojednávaní
tvrdila,
že
ďalšiu
podporu
skutočnosti,
že v smernici
2013/48
sa
nevyžaduje,
aby
obhajca
pri
výsluchu
musel
byť
vždy
prítomný,
možno
odvodiť z porovnania
so
smernicou
2016/800
týkajúcou
sa
detí,
ktoré
sú
podozrivými
alebo
obvinenými
osobami v trestnom
konaní
(pozri bod 19
vyššie).
Česká
republika
poukazuje
na
to,
že
podľa článku 6 ods. 2
smernice
2016/800
musia
členské
štáty
zabezpečiť,
aby
deťom
pomáhal
obhajca, a podľa
jej článku 6 ods. 4 písm. b)
musia
členské
štáty
zabezpečiť,
aby
obhajca
pomáhal
deťom
počas
výsluchu.
Podľa
jej
názoru
skutočnosť,
že z uvedených
ustanovení
vyplýva
povinná
prítomnosť
advokáta
počas
výsluchu a že
tieto
ustanovenia
sú
zahrnuté
do
smernice
2016/800 z dôvodu
zraniteľnosti
detí,
naznačuje,
že
ide o výnimku
zo
všeobecného
režimu
stanoveného
smernicou
2013/48;
logicky,
ak
by
bola
povinná
prítomnosť
advokáta
stanovená
smernicou
2013/48,
nebolo
by
potrebné
stanoviť
túto
povinnosť v smernici
2016/800
len
pre
určité
podozrivé
alebo
obvinené
osoby.
60.      Podľa
môjho
názoru
táto
argumentácia
opäť
vychádza z nesprávneho
chápania
požiadavky
povinnej
prítomnosti
obhajcu.
61.      Je
pravda,
že
na
rozdiel
od
smernice
2013/48
sa v smernici
2016/800
stanovuje
povinná
prítomnosť
obhajcu
počas
výsluchu z dôvodu
osobitnej
situácie
detí
ako
zraniteľných
osôb,
ktoré
nie
sú
vždy
schopné
trestné
konanie v plnom
rozsahu
pochopiť a sledovať(32).
Ako
sa
však
uvádza
vyššie,
povinná
prítomnosť
obhajcu
počas
výsluchu
znamená,
že
nie
je
povolené
vzdanie
sa
práva, a preto
nie
je
totožná
so
všeobecným
právom
na
prítomnosť
obhajcu
počas
výsluchu,
keď
je
vzdanie
sa
práva
povolené.
d)      Ciele
62.      Ako
sa
uvádza
vyššie v časti IV.A,
smernica
2013/48
prispieva k budovaniu
PSBS
tým,
že
sa v nej
stanovuje
súbor
spoločných
minimálnych
pravidiel
týkajúcich
sa
práva
na
prístup k obhajcovi v trestnom
konaní s cieľom
posilniť
vzájomnú
dôveru
členských
štátov v ich
systémy
trestnej
justície a dôveru
občanov
EÚ
pri
pohybe v rámci
Európskej
únie.
Ak
sa
vrátime k Štokholmskému
programu,
cieľom
danej
smernice
je
nielen
kodifikovať,
ale
aj
posilniť
právo
na
prístup k obhajcovi v trestnom
konaní
vo
všetkých
členských
štátoch.
63.      Vzhľadom
na
to
sa
mi
zdá,
že
výklad
smernice
2013/48,
ktorý
by
členskému
štátu
umožňoval
povoliť
výsluch
podozrivých
alebo
obvinených
osôb
bez
toho,
aby
sa
im
poskytlo
právo
na
prítomnosť
obhajcu,
len
preto,
že
sa
advokát
nedostavil v minimálnej
lehote
dvoch
hodín,
by
narúšal
ciele
smernice
2013/48
zabezpečiť
spoločnú
úroveň
práv
na
spravodlivý
proces
pre
podozrivé
alebo
obvinené
osoby v celej
Európskej
únii.
e)      Judikatúra ESĽP
64.      Maďarsko a Česká
republika
sa
na
podporu
svojho
stanoviska
odvolávali
na
judikatúru
ESĽP, a najmä
Česká
republika
na
pojednávaní
tvrdila,
že
smernica
2013/48
zodpovedá
tomu,
čo
sa v judikatúre
ESĽP
vyžaduje.
65.      Treba
zdôrazniť,
že
táto
výhrada
je
založená
na
údajnom
porušení
ustanovení článku 3 ods. 3 a ods. 6 písm. b)
smernice
2013/48.
Preto
otázka,
či
sa
sporná
maďarská
právna
úprava
má
považovať
za
súladnú s článkom 6 EDĽP,
ako
sa
vykladá v judikatúre
ESĽP,
nie
je
rozhodujúca.
66.      V tomto
smere,
ako
som
vysvetlila v predchádzajúcich
návrhoch(33),
povinnosť
vykladať
smernice
„založené
na
pláne“
spôsobom,
ktorý
je v súlade
so
základnými
právami,
znamená,
že
práva
obsiahnuté v konkrétnej
smernici
nemôžu
poskytovať
ochranu
nižšiu,
než
akú
zaručuje
Charta a EDĽP,
ale
neznamená
to,
že
normotvorca
Únie
nemôže
udeliť
práva,
ktoré
sú
rozsiahlejšie.
Inými
slovami,
keďže
EDĽP
predstavuje
minimálnu
úroveň
ochrany
podľa článku 52 ods. 3
Charty(34),
akýkoľvek
výklad
konkrétnej
smernice
musí
poskytovať
ochranu
aspoň
na
úrovni
tohto
dohovoru,
pričom
ochrana
poskytovaná
Európskou
úniou
môže
byť
vyššia.
67.      V prejednávanej
veci
to
teda
bez
ohľadu
na
výklad
judikatúry
ESĽP
nemusí
nevyhnutne
znamenať,
že
ustanovenia
smernice
2013/48
nemožno
vykladať
tak,
že
sa
nimi
vyžaduje
ešte
vyššia
úroveň
ochrany.
68.      V rozpore s tvrdeniami
Maďarska a Českej
republiky
pritom
judikatúra
ESĽP,
zdá
sa,
potvrdzuje,
že
aj
podľa
EDĽP
existuje
požiadavka
fyzickej
prítomnosti
obhajcu.
69.      ESĽP
rozhodol,
že
právo
každého
obvineného z trestného
činu
na
účinnú
obhajobu
obhajcom,
ako
sa
zaručuje v článku 6 ods. 3 písm. c)
EDĽP,
je
jedným
zo
základných
rysov
spravodlivého
procesu v kontexte
trestného
konania(35).
70.      Konkrétne v rozsudku
vo
veci
Beuze v. Belgicko(36) ESĽP
zdôraznil,
že
pokiaľ
ide o ciele
daného
práva,
prístup k obhajcovi v predsúdnom
štádiu
konania
prispieva k predchádzaniu
justičným
omylom a predovšetkým k naplneniu
cieľov článku 6 EDĽP,
najmä k rovnosti
zbraní
medzi
príslušnými
orgánmi a obvineným;
rýchly
prístup k advokátovi
predstavuje
dôležitú
protiváhu
zraniteľnosti
podozrivých
osôb
zadržiavaných
políciou a má
aj
preventívny
charakter,
keďže
poskytuje
základnú
ochranu
pred
nátlakom a zlým
zaobchádzaním s podozrivými
osobami
zo
strany
polície.
Okrem
toho
je
jednou z hlavných
úloh
obhajcu v štádiách
zadržiavania a vyšetrovania
podozrivej
osoby
políciou
zabezpečiť
rešpektovanie
práva
obvineného
nevypovedať
vo
vlastný
neprospech a jeho
práva
nevypovedať,
ktoré
tak
dopĺňajú
právo
na
právnu
pomoc.
71.      Okrem
toho,
pokiaľ
ide o obsah
práva
na
prístup k obhajcovi,
ESĽP
usúdil,
že v článku 6 ods. 3 písm. c)
EDĽP
sa
spôsob
výkonu
práva
na
prístup k obhajcovi
ani
jeho
obsah
nespresňuje.
Hoci
voľba
prostriedkov
na
zaistenie
zabezpečenia
tohto
práva v ich
súdnych
systémoch
sa
ponecháva
na
štátoch,
rozsah a obsah
tohto
práva
by
sa
mal
určiť v súlade s cieľom
EDĽP, a to
zaručiť
práva,
ktoré
sú
reálne a účinné(37).
72.      Na to, aby
právo
na
spravodlivý
proces
zostalo
dostatočne
reálne a účinné, v článku 6 ods. 1
EDĽP
sa
vyžaduje,
aby
bol
prístup k obhajcovi
spravidla
zabezpečený
od
prvého
policajného
výsluchu
podozrivého(38).
73.      Pridelenie
obhajcu
samo
osebe
nezaručuje
účinnosť
pomoci,
ktorú
môže
obvinenému
poskytnúť, a preto
musia
byť
splnené
určité
minimálne
požiadavky(39).
Po
prvé
podozrivé
osoby
musia
mať
možnosť
nadviazať
kontakt s obhajcom
od
okamihu,
keď
sú
zadržané;
musí
im
byť
teda
umožnené
poradiť
sa s obhajcom
pred
výsluchom.(40) Po
druhé
ESĽP
vo
viacerých
veciach
konštatoval,
že
„podozrivé
osoby
majú
právo
na
to,
aby
bol
ich
obhajca
fyzicky
prítomný
počas
ich
prvých
policajných
výsluchov a vždy,
keď
prebieha
ich
výsluch v následnom
predsúdnom
konaní… Takáto
fyzická
prítomnosť
musí
obhajcovi
umožniť
poskytnúť
pomoc,
ktorá
je
účinná a reálna, a nie
iba
abstraktná…, a najmä
zabezpečiť,
aby
neboli
dotknuté
práva
vypočúvaného
podozrivého
na
obhajobu“.(41)
74.      Uvedené
zistenia z rozsudku
vo
veci
Beuze v. Belgicko
boli
potvrdené v následnej
judikatúre(42).
75.      Navyše v rozsudku
vo
veci
Soytemiz v. Turecko(43) ESĽP
zdôraznil,
že
prítomnosť
obhajcu
počas
vyšetrovacích
úkonov
vrátane
policajného
výsluchu
je
neodmysliteľným
aspektom
záruky
zakotvenej v článku 6 ods. 3 písm. c)
EDĽP,
keďže
je
ťažké
si
predstaviť,
ako
možno
špecifické
služby
spojené s „právnou
pomocou“, o ktorých
sa
hovorí v článku 6 ods. 3 písm. c)
EDĽP,
vykonávať v neprítomnosti
obhajcu.
Právo
na
pomoc
obhajcu
si
preto
vyžaduje
nielen
to,
aby
obhajca
mohol
byť
prítomný,
ale
aj
to,
aby
mohol
podozrivej
osobe
aktívne
pomáhať,
okrem
iného
počas
policajného
výsluchu, a zasahovať s cieľom
zabezpečiť
dodržiavanie
práv
podozrivého,
keďže
osoba
obvinená z trestného
činu
by
mala
mať
možnosť
získať
celé
spektrum
služieb,
ktoré
sú
osobitne
spojené s právnou
pomocou, a to
nielen v priebehu
súdneho
konania,
ale
aj v predsúdnom
štádiu
konania
vzhľadom
na
jeho
osobitný
význam
pre
prípravu
trestného
konania.
Okrem
toho
sa
právo
na
pomoc
obhajcu
uplatňuje
počas
celého
policajného
výsluchu a až
do
jeho
ukončenia:
„Prítomnosť a aktívna
pomoc
obhajcu
počas
policajného
výsluchu
je
dôležitou
procesnou
zárukou,
ktorej
cieľom
je
okrem
iného
zabrániť
zhromažďovaniu
dôkazov
pomocou
donútenia
alebo
nátlaku v rozpore s vôľou
podozrivého a chrániť
slobodu
podozrivej
osoby
rozhodnúť
sa,
či
bude
pri
výsluchu
políciou
hovoriť
alebo
mlčať“(44).
76.      ESĽP
ďalej
pripomenul,
že
polícia
je v zásade
povinná
nevykonať
alebo
odložiť
výsluch v prípade,
že
si
podozrivý
uplatnil
právo
na
pomoc
obhajcu
počas
výsluchu,
až
do
chvíle,
keď
je
obhajca
prítomný a schopný
podozrivému
pomôcť.
To
isté
platí
aj v prípade,
že
obhajca
musí
odísť – alebo
je o odchod
požiadaný – pred
ukončením
policajného
výsluchu a pred
prečítaním a podpísaním
prijatých
výpovedí(45).
77.      V dôsledku
toho,
ako
to
dokladá
uvedená
judikatúra
ESĽP,
sa
kladie
dôraz
na
skutočnosť,
že
podozrivé a obvinené
osoby
musia
mať
možnosť
využiť
právo
na
skutočnú
fyzickú
prítomnosť
obhajcu
počas
výsluchu,
ako
sa
to
zaručuje v rámci
práva
na
prístup k obhajcovi
podľa článku 6 ods. 1 a ods. 3 písm. c)
EDĽP(46).
Na
rozdiel
od
toho,
čo
tvrdia
Maďarsko a Česká
republika,
teda
daná
judikatúra
naznačuje,
že
fyzická
prítomnosť
advokáta
je v zásade
potrebná,
pokiaľ
obmedzenie
tohto
práva
nie
je
riadne
odôvodnené.
78.      Možno
dodať,
že
určitá
judikatúra
ESĽP,
na
ktorú
sa
odvolávajú Maďarsko a Česká
republika,
sa
javí
ako
nepoužiteľná. V rozsudku
vo
veci
Yoldaş v. Turecko(47) ESĽP
zistil,
že
nedošlo k porušeniu článku 6 ods. 1 a ods. 3 písm. c)
EDĽP v situácii,
keď
sa
sťažovateľ
vzdal
práva
na
pomoc
obhajcu,
čo
bolo
posúdené
ako
súladné s požadovanými
normami. V rozsudku
vo
veci
Hovanesian v. Bulharsko(48) ESĽP
nezistil
žiadne
porušenie článku 6 ods. 1 a ods. 3 písm. c)
EDĽP v situácii,
keď
bolo
sťažovateľovi
počas
prvých
24
hodín
jeho
policajného
zadržania
obmedzené
právo
na
pomoc
obhajcu,
čo
bolo
za
konkrétnych
okolností
danej
veci
považované
ako
odôvodnené z hľadiska
spravodlivosti
konania
ako
celku. V prvej
výhrade v tejto
veci
nebolo
nastolené
ani
vzdanie
sa
práva
na
prístup k obhajcovi,
ani
uplatnenie
výnimiek
zo
všeobecného
práva
na
prístup k obhajcovi.
Tieto
dve
veci
tak
len
poukazujú
na
dôležitosť
dostatočných
požiadaviek
na
vzdanie
sa
práva
na
prístup k obhajcovi,
ktoré
je
predmetom
druhej
výhrady v prejednávanej
veci,
respektíve
na
prísny
režim
dočasných
výnimiek
podľa
smernice
2013/48.
79.      Vzhľadom
na
vyššie
uvedené
dôvody
je
prvá
výhrada
Komisie
dôvodná.
C.      Druhá výhrada, ktorá sa týka údajného porušenia článku 9 smernice 2013/48
1.      Zhrnutie tvrdení účastníkov konania
80.      V druhej
výhrade
Komisia
tvrdí,
že
Maďarsko
nesprávne
prebralo článok 9 smernice
2013/48,
pretože
konkrétne
požiadavky
daného
ustanovenia
nie
sú
vykonané
žiadnym
ustanovením
maďarského
práva.
Keďže v maďarskom
práve
sa
umožňuje
podozrivým
alebo
obvineným
osobám
nevyužiť
právo
na
prístup k obhajcovi,
táto
voľba
má
rovnaké
dôsledky
ako
formálne
vzdanie
sa
práva, a preto
sa
na
ňu
uplatňujú
požiadavky článku 9 smernice
2013/48.
Pojem
„vzdanie
sa
práva“ v uvedenom
ustanovení
zahŕňa
formálne a neformálne
vzdanie
sa
práva, a teda
situáciu v maďarskom
systéme,
ktorá
sa
týka
neodňateľného
práva,
ktoré
si
podozrivá
alebo
obvinená
osoba
môže
slobodne
uplatniť
alebo
neuplatniť.
Práva
priznané
smernicou
2013/48
sa
musia
zaručiť
konkrétne a účinne,
preto
musia
mať
podozrivé
alebo
obvinené
osoby
možnosť
prijať
informované
rozhodnutie.
Členské
štáty
to
musia
zaručiť
poskytnutím
primeraných
záruk v prípade
rozhodnutia
nevykonať
právo,
ktoré
je
neodňateľné,
ak
nevykonanie
daného
práva
má
za
následok,
že
osoba
zostane
bez
účinnej
ochrany
obhajcu.
81.      Komisia
dodáva,
že v novom § 387/A
Trestného
poriadku
sa
neposkytujú
jasné a dostatočné
informácie v zmysle článku 9 smernice
2013/48 o obsahu
práva,
ktorého
sa
možno
vzdať,
alebo o jeho
možných
dôsledkoch.
Naopak,
informovaním
podozrivých
alebo
obvinených
osôb o tom,
že
výsluch
sa
môže
začať
bez
prítomnosti
obhajcu,
sa u týchto
osôb
vytvára
mylný
dojem,
že
nemajú
právo
na
prítomnosť
obhajcu a v neprítomnosti
obhajcu
majú
len
právo
mlčať. V každom
prípade
daná
právna
úprava
nadobudla
účinnosť
4. decembra
2024,
teda
po
uplynutí
lehoty
stanovenej
Komisiou v odôvodnenom
stanovisku, a preto
ju
Súdny
dvor
podľa
ustálenej
judikatúry
nemôže
zohľadniť.
82.      Maďarsko
vysvetľuje,
že
právo
na
prístup k obhajcovi
je
podľa
maďarského
práva
neodňateľným
právom,
ktorého
sa
nemožno
vzdať.
Ak
je
právne
zastúpenie
povinné,
podozrivým
alebo
obvineným
osobám
ustanovia
obhajcu
príslušné
orgány, a ak
právne
zastúpenie
povinné
nie
je,
tieto
osoby
sa
môžu
slobodne
rozhodnúť,
či
chcú
alebo
nechcú
poveriť
obhajcu
alebo
požiadať o jeho
ustanovenie;
toto
rozhodnutie
nie
je
vzdaním
sa
práva
na
prístup k obhajcovi,
pretože
znamená
len
to,
že
daná
osoba
toto
právo
využiť
nechce, a nie
to,
že
sa
táto
osoba
tohto
práva
vzdáva. Článok 9 smernice
2013/48
preto
nie
je
potrebné
do
maďarského
právneho
poriadku
prebrať,
pretože
neexistuje
situácia, v ktorej
by
sa
podozrivé
alebo
obvinené
osoby
mohli
platne
vzdať
práva
na
prístup k obhajcovi, a teda
ani
nemôžu
byť o tejto
možnosti
informované.
83.      Maďarsko
tvrdí,
že
ustanovenia
Trestného
poriadku
už
umožňujú,
aby
boli
podozrivé
alebo
obvinené
osoby
plne
informované o svojich
právach
na
obhajobu,
ale
rozsah
informácií,
ktoré
sa
im
poskytujú,
bol
spresnený v novom § 387/A
tohto
kódexu.
Ako
Maďarsko
uviedlo
na
pojednávaní,
tieto
osoby
sú
informované o tom,
že
môžu
odmietnuť
vypovedať a že
môžu
kedykoľvek
požiadať o prítomnosť
obhajcu, a v § 387/A
sa
ďalej
uvádza,
že
tieto
osoby
musia
byť
informované o tom,
že
aj v neprítomnosti
ich
obhajcu
nie
sú
povinné
vypovedať.
Ak
dotknutá
osoba
povie,
že
si
vypovedať
neželá,
výsluch
sa
ukončí;
ak
osoba v neprítomnosti
obhajcu
po
tom,
ako
bola
informovaná,
vypovedá a rozhodne
sa
odpovedať
na
otázky,
usudzuje
sa,
že
tak
robí s plným
vedomím
skutočností a že
sa
vzdáva
prítomnosti
obhajcu, a teda
práva
odpovedať
na
otázky
len v prítomnosti
obhajcu.
2.      Posúdenie
84.      Je
potrebné
pripomenúť,
že
podľa
ustálenej
judikatúry
ustanovenia
smernice
musia
byť
prevzaté s nespornou
záväznosťou a so
špecifickosťou,
presnosťou a jasnosťou,
ktoré
sú
potrebné
na
splnenie
požiadavky
právnej
istoty,
podľa
ktorej
ak
je
cieľom
smernice
vytvoriť
práva
pre
jednotlivcov,
musia
mať
dotknuté
osoby
možnosť
tieto
práva
poznať v plnom
rozsahu.(49)
85.      V tomto
smere
Súdny
dvor
už
rozhodol,
že
neexistencia
niektorej
činnosti
upravenej
smernicou v určitom
členskom
štáte
alebo
neexistencia
určitého
pojmu v danom
štáte
ho
nemôže
oslobodiť
od
jeho
povinnosti
prijať
legislatívne,
normatívne
alebo
administratívne
opatrenia
na
zabezpečenie
riadneho
prebratia
všetkých
ustanovení
danej
smernice.
Tak
zásada
právnej
istoty,
ako
aj
potreba
zabezpečenia
úplnej
uplatniteľnosti
smernice z právneho, a nielen
zo
skutkového
hľadiska
si
vyžadujú,
aby
všetky
členské
štáty
začlenili
požiadavky
príslušnej
smernice
do
jasného,
presného a transparentného
právneho
rámca
stanovujúceho
záväzné
ustanovenia v oblasti,
ktorá
je
predmetom
danej
smernice.
Takúto
povinnosť
majú
členské
štáty,
aby
sa
zabránilo
akejkoľvek
zmene
situácie,
ktorá
existuje v danom
čase v týchto
štátoch, a aby
sa
zabezpečilo,
aby
všetky
subjekty
práva v Európskej
únii
vrátane
tých v členských
štátoch, v ktorých
určitá
činnosť
alebo
určitý
pojem,
na
ktoré
sa
vzťahuje
smernica,
neexistuje,
za
každých
okolností
jasne a presne
vedeli,
aké
sú
ich
práva a povinnosti.(50)
86.      Z ustálenej
judikatúry
ďalej
vyplýva,
že v konaní
na
základe článku 258 ZFEÚ sa
to,
či
si
členský
štát
nesplnil
povinnosti,
určuje
vzhľadom
na
situáciu,
ktorá v členskom
štáte
prevládala
na
konci
lehoty
stanovenej v odôvodnenom
stanovisku, a Súdny
dvor
nemôže
brať
do
úvahy
následné
zmeny.(51)
87.      V prejednávanej
veci
Komisia
dostatočne
preukázala,
že
Maďarsko
si
nesplnilo
povinnosť
správne
prebrať článok 9 smernice
2013/48.
88.      Ako
je
uvedené v bode 28
vyššie,
ustanoveniami článku 9 smernice
2013/48
sa
stanovuje
niekoľko
požiadaviek
na
zabezpečenie
toho,
aby
podozrivé
alebo
obvinené
osoby
dostatočne
chápali,
čo
vzdanie
sa
práva
na
prístup k obhajcovi
znamená a aké
sú
jeho
dôsledky,
ako
aj
možnosť
kedykoľvek
toto
vzdanie
sa
práva
odvolať.
Dodržiavanie
týchto
požiadaviek
je
mimoriadne
dôležité
pre
ochranu
ich
práv.(52)
89.      Ako
uviedla
Komisia, a Maďarsko
to
nespochybnilo,
daný
členský
štát
neprebral
do
svojho
vnútroštátneho
práva
tieto
osobitné
požiadavky
stanovené v článku 9 smernice
2013/48.
90.      Ako
ďalej
uviedla
Komisia, a Maďarsko
to
nespochybnilo,
hoci
právo
na
prístup k obhajcovi
sa v maďarskom
práve
považuje
za
neodňateľné
právo,
maďarské
právo
umožňuje,
aby
sa
podozrivé
alebo
obvinené
osoby
rozhodli
toto
právo
nevyužiť.
91.      Za
týchto
okolností
súhlasím s Komisiou,
že
to
má v podstate
rovnaký
praktický
výsledok
ako
vzdanie
sa
práva v zmysle článku 9 smernice
2013/48.
92.      Vzhľadom
na
judikatúru
uvedenú v bode 85
vyššie
skutočnosť,
že
právny
pojem,
in
casu vzdanie
sa
práva
na
prístup k obhajcovi v trestnom
konaní,
nemusí
byť v Maďarsku
formálne
uznaný,
neoslobodzuje
tento
členský
štát
od
splnenia
jeho
povinností
vyplývajúcich z práva
Únie
dostatočne a úplne
prebrať
ustanovenia článku 9 smernice
2013/48.
93.      Okrem
toho
treba
vziať
do
úvahy,
ako
uviedla
Komisia,
že § 387/A
Trestného
poriadku(53) je
nedostatočný a irelevantný.
Na
jednej
strane
je
zrejmé,
že
táto
právna
úprava
dostatočne
nepreberá
požiadavky
stanovené v článku 9 smernice
2013/48,
konkrétne
neobsahuje
ustanovenia,
ktorými
by
sa
zabezpečovalo,
že
osobám
boli
ústne
alebo
písomne
poskytnuté
jasné a dostatočné
informácie o obsahu
práva a možných
dôsledkoch
vzdania
sa
tohto
práva;
že
vzdanie
sa
práva
je
dobrovoľné a jednoznačné;
že
vzdanie
sa
práva
je
zaznamenané
postupom
vyhotovovania
záznamov
podľa
vnútroštátneho
práva;
že
osoby
sú
informované o možnosti,
že
môžu
vzdanie
sa
práva
kedykoľvek
počas
trestného
konania
následne
odvolať a že
toto
odvolanie
je
účinné
od
okamihu
jeho
uplatnenia.
Na
druhej
strane
táto
právna
úprava
nadobudla
účinnosť v roku
2024,
po
uplynutí
lehoty
uvedenej v odôvodnenom
stanovisku
(pozri bod 10
vyššie), a preto
ju
Súdny
dvor
nemôže
zohľadniť.
94.      Vzhľadom
na
vyššie
uvedené
dôvody
je
druhá
výhrada
Komisie
dôvodná.
V.      O trovách
95.      Podľa
článku 138
ods. 1
Rokovacieho
poriadku
Súdneho
dvora
uloží
Súdny
dvor
účastníkovi
konania,
ktorý
vo
veci
nemal
úspech,
povinnosť
nahradiť
trovy
konania,
ak
to
bolo v tomto
zmysle
navrhnuté.
Podľa
článku 140
ods. 1
tohto
rokovacieho
poriadku
členské
štáty,
ktoré
do
konania
vstúpili
ako
vedľajší
účastníci,
znášajú
svoje
vlastné
trovy
konania. Z toho
vyplýva,
že
keďže
Komisia
navrhla
uložiť
Maďarsku
povinnosť
nahradiť
trovy
konania a Maďarsko
nemalo
úspech,
treba
mu
uložiť
povinnosť
znášať
jeho
vlastné
trovy
konania a nahradiť
trovy
konania
Komisie.
Českej
republike
treba
uložiť
povinnosť
znášať
jej
vlastné
trovy
konania.
VI.    Návrh
96.      Vzhľadom
na
vyššie
uvedené
úvahy
navrhujem,
aby
Súdny
dvor:
1.      určil,
že
Maďarsko
správne
neprebralo
ustanovenia článku 3 ods. 6 písm. b) v spojení s článkom 3 ods. 3 a článkom 9 smernice
Európskeho
parlamentu a Rady
2013/48/EÚ z 22. októbra
2013 o práve
na
prístup k obhajcovi v trestnom
konaní a v konaní o európskom
zatykači a o práve
na
informovanie
tretej
osoby
po
pozbavení
osobnej
slobody a na
komunikáciu s tretími
osobami a s konzulárnymi
úradmi
po
pozbavení
osobnej
slobody, a tým
si
nesplnilo
povinnosti,
ktoré
mu
vyplývajú z uvedených
ustanovení;
2.      uložil
Maďarsku
povinnosť
znášať
jeho
vlastné
trovy
konania a nahradiť
trovy
konania
Európskej
komisie;
3.      uložil
Českej
republike
povinnosť
znášať
jej
vlastné
trovy
konania.
1      Jazyk
prednesu:
angličtina.
2      Smernica
Európskeho
parlamentu a Rady z 22. októbra
2013 o práve
na
prístup k obhajcovi v trestnom
konaní a v konaní o európskom
zatykači a o práve
na
informovanie
tretej
osoby
po
pozbavení
osobnej
slobody a na
komunikáciu s tretími
osobami a s konzulárnymi
úradmi
po
pozbavení
osobnej
slobody
(Ú. v. EÚ L 294,
2013, s. 1).
3      Pozri
návrhy,
ktoré
som
predniesla
vo
veci
BK
(Zmena
kvalifikácie
trestného
činu)
(C‑175/22,
EU:C:2023:436,
najmä body 22 a 23), a návrhy,
ktoré
som
predniesla
vo
veci M. S. a i. (Procesné
práva
maloletej
osoby)
(C‑603/22,
EU:C:2024:157,
najmä body 26
až
31).
4      Okrem
smernice
2013/48
sem
patria:
smernica
Európskeho
parlamentu a Rady
2010/64/EÚ z 20. októbra
2010 o práve
na
tlmočenie a preklad v trestnom
konaní
(Ú. v. EÚ L 280,
2010, s. 1);
smernica
Európskeho
parlamentu a Rady
2012/13/EÚ z 22. mája
2012 o práve
na
informácie v trestnom
konaní
(Ú. v. EÚ L 142,
2012, s. 1);
smernica
Európskeho
parlamentu a Rady
(EÚ)
2016/343 z 9. marca 2016 o posilnení
určitých
aspektov
prezumpcie
neviny a práva
byť
prítomný
na
konaní
pred
súdom v trestnom
konaní
(Ú. v. EÚ L 65,
2016, s. 1);
smernica
Európskeho
parlamentu a Rady
(EÚ)
2016/1919 z 26. októbra
2016 o právnej
pomoci
pre
podozrivé a obvinené
osoby v trestnom
konaní a pre
vyžiadané
osoby v konaní o európskom
zatykači
(Ú. v. EÚ L 297,
2016, s. 1) a smernica
Európskeho
parlamentu a Rady
(EÚ)
2016/800 z 11. mája
2016 o procesných
zárukách
pre
deti,
ktoré
sú
podozrivými
alebo
obvinenými
osobami v trestnom
konaní
(Ú. v. EÚ L 132,
2016, s. 1).
5      Uznesenie
Rady z 30. novembra
2009
(Ú. v. EÚ C 295,
2009, s. 1).
6      Pozri v tomto
smere
odôvodnenia
9 a 10
smernice
2013/48.
7      Európska
rada,
Štokholmský
program – otvorená a bezpečná
Európa,
ktorá
slúži
občanom a chráni
ich
(Ú. v. EÚ C 115,
2010, s. 1), bod 2.4.
8      Pozri
najmä
odôvodnenia
1
až
8 a 12
smernice
2013/48.
9      Návrhy,
ktoré
predniesol
generálny
advokát
Bot vo
veci
Covaci (C‑216/14,
EU:C:2015:305, bod 30).
Pozri
napríklad
aj
Správu
Komisie
Európskemu
parlamentu a Rade o vykonávaní
[smernice
2013/48],
[COM(2019)
560
final],
26. septembra
2019, bod 1.1.
10      Ako
uznal
Súdny
dvor,
základná
zásada
účinnej
súdnej
ochrany
práv
potvrdená v článku 47
Charty a pojem
„spravodlivý
proces“
uvedený v článku 6 EDĽP
sú
zložené z viacerých
prvkov,
ktoré
zahŕňajú
najmä
rešpektovanie
práva
na
obhajobu a práva
poradiť
sa,
práva
na
obhajobu
obhajcom a práva
nechať
sa
zastupovať.
Dodržiavanie
práva
na
obhajobu v každom
konaní,
ktoré
môže
viesť k uloženiu
sankcií,
je
rovnako
základnou
zásadou
práva
Únie,
ktorá
bola
zakotvená v článku 48 ods. 2
Charty.
Pozri
napríklad
rozsudok z 15. júla
2021,
Komisia/Poľsko
(Disciplinárny
režim
sudcov)
(C‑791/19,
EU:C:2021:596, body 203
až
204).
11      Pozri
najmä články 1 a 2 a odôvodnenia
8,
12 a 57
smernice
2013/48.
12      V tejto
súvislosti
pozri
návrhy,
ktoré
predniesol
generálny
advokát
Bobek
vo
veci
VW
(Právo
na
prístup k obhajcovi,
keď
sa
podozrivý
nedostaví
na
predvolanie)
(C‑659/18,
EU:C:2019:940, bod 2), a moje
návrhy,
ktoré
som
predniesla
vo
veci M. S. a i. (Procesné
práva
maloletej
osoby)
(C‑603/22,
EU:C:2024:157, bod 63).
13      V tomto
smere
sa
právo
na
prístup k obhajcovi
považuje
napríklad
za
„vstupnú
bránu“
[pozri
SAYERS,
D.:
Article 48
(Criminal Law).
In:
PEERS,
S.,
HERVEY,
T.,
KENNER,
J.,
WARD, A. (eds.):
EU
Charter of
Fundamental Rights:
A
Commentary,
Second Edition.
Oxford:
Hart Publishing,
2021, s. 1413,
najmä s. 1450]
alebo
„uhlový
kameň“
(pozri
MITSILEGAS,
V.:
EU
Criminal Law,
Second Edition,
Oxford:
Hart Publishing,
2022, s. 265)
trestnoprocesných práv,
keďže
umožňuje
výkon
ostatných
práv a napomáha
tomu,
aby
boli
skutočné a účinné.
14      Pozri
napríklad
rozsudky z 12. marca 2020,
VW
(Právo
na
prístup k obhajcovi,
keď
sa
podozrivý
nedostaví
na
predvolanie)
(C‑659/18,
EU:C:2020:201, bod 31), a z 8. mája
2025,
Barało (C‑530/23,
EU:C:2025:322, bod 59).
15      Pozri
napríklad
rozsudky z 12. marca 2020,
VW
(Právo
na
prístup k obhajcovi,
keď
sa
podozrivý
nedostaví
na
predvolanie)
(C‑659/18,
EU:C:2020:201, bod 31), a zo
14. mája
2024,
Stachev (C‑15/24
PPU,
EU:C:2024:399, bod 48).
16      Pozri
aj
odôvodnenie
23
smernice
2013/48.
17      Pozri
aj
odôvodnenie
25
smernice
2013/48.
18      Pozri
aj
odôvodnenie
38
smernice
2013/48.
19      Pozri
aj
odôvodnenia
39
až
41
smernice
2013/48.
20      Pozri
rozsudok zo 14. mája
2024,
Stačev (C‑15/24 PPU,
EU:C:2024:399,
bod 55).
21      Komisia
na
pojednávaní
uviedla,
že
táto
prvá
výhrada
sa
zakladá
na
údajnom
porušení článku 3 ods. 3 a 6
smernice
2013/48 v ich
vzájomnom
spojení, a zatiaľ
čo
sporná
maďarská
právna
úprava
by
sa
mohla
posudzovať z hľadiska
výnimky
uvedenej v článku 3 ods. 6 písm. b),
česká
právna
úprava, o ktorú
ide
vo
veci C‑681/24,
by
sa
naopak
mohla
posudzovať z hľadiska
výnimky
uvedenej v článku 3 ods. 6 písm. a)
alebo
b).
To
by
vysvetľovalo,
prečo
Komisia
formulovala
výhrady v týchto
dvoch
veciach
odlišne,
ale
rozhodujúce
je,
že
každá z týchto
právnych
úprav
ide
ďaleko
nad
rámec
možných
výnimiek
uvedených v tejto
smernici.
22      Česká
republika
odkazuje
najmä
na
rozsudok
ESĽP,
27. novembra
2008,
Salduz v. Turecko
(CE:ECHR:2008:1127JUD003639102);
rozsudok
ESĽP,
23. februára
2010,
Yoldaş v. Turecko
(CE:ECHR:2010:0223JUD002750304);
rozsudok
ESĽP,
21. decembra
2010,
Hovanesian v. Bulharsko
(CE:ECHR:2010:1221JUD003181403); a rozsudok
ESĽP,
9. novembra
2018,
Beuze v. Belgicko
(CE:ECHR:2018:1109JUD007140910).
23      Kurzívou
zvýraznila
generálna
advokátka.
24      Kurzívou
zvýraznila
generálna
advokátka.
25      Ako
sa
diskutovalo
na
pojednávaní,
hoci
nie
je
to
priamo
relevantné
pre
prejednávanú vec,
vývoj
technológií
by
mohol
umožniť,
aby
sa
prítomnosť
obhajcu v „digitálnej
forme“
chápala
ako
fyzická
prítomnosť
za
predpokladu,
že
takáto
prítomnosť
je
porovnateľná s prítomnosťou
obhajcu
„z mäsa a kostí“. V tejto
súvislosti
Komisia
na
pojednávaní
uviedla,
že
prítomnosť
obhajcu
prostredníctvom
videokonferencie
môže
byť v určitých
situáciách s článkom 3 ods. 3 písm. b)
smernice
2013/48
zlučiteľná,
ale
mala
by
sa
považovať
za
výnimku, a nie
za
alternatívu
fyzickej
prítomnosti
advokáta,
za
predpokladu,
že
sú
splnené
podmienky
stanovené v tejto
smernici.
Komisia
najmä
zdôraznila,
že
prítomnosť a účasť
obhajcu
prostredníctvom
videokonferencie
by
mala
byť
možná
len
vtedy,
ak
je
osoba
schopná
vykonávať
právo
na
obhajobu
reálne a účinne
podľa článku 3 ods. 1
uvedenej
smernice;
táto
prítomnosť a účasť
by
mala
podliehať
informovanému
súhlasu
osoby a musia
sa
zohľadniť
potreby
zraniteľných
osôb a praktické
aspekty.
Aj
Maďarsko
považovalo
takúto
prítomnosť
obhajcu
za
možnú,
keďže
použitie
výsluchu
na
diaľku
je
nástroj,
ktorý
sa v trestnom
konaní
široko
používa
od
pandémie
COVID‑19 a sám
osebe
nie
je
nezlučiteľný s právom
na
spravodlivý
proces.
Česká
republika
však
zaujala
stanovisko,
že
ide o záležitosť
de
lege ferenda, a ak
by
sa
používanie
videokonferencií
považovalo
za
potrebné
na
posilnenie
práv
na
spravodlivý
proces,
malo
by
sa
riešiť v rámci
legislatívneho
procesu
Únie.
26      Pozri
rozsudok z 12. marca 2020,
VW
(Právo
na
prístup k obhajcovi,
keď
sa
podozrivý
nedostaví
na
predvolanie)
(C‑659/18,
EU:C:2020:201, body 42
až
45), v ktorom
Súdny
dvor
rozhodol,
že
dočasné
výnimky,
ktoré
členské
štáty
môžu
stanoviť z práva
na
prístup k obhajcovi,
sú
taxatívne
vymenované v článku 3 ods. 5 a 6
smernice
2013/48.
Súdny
dvor
usúdil,
že
výklad článku 3 smernice
2013/48,
podľa
ktorého
by
členským
štátom
umožňoval
stanoviť
iné
výnimky
než
tie,
ktoré
sú v danom
článku
taxatívne
uvedené,
by
bol v rozpore s jeho
znením,
ako
aj s cieľmi a štruktúrou
uvedenej
smernice a toto
právo
by
zbavil
jeho
potrebného
účinku.
27      Takéto
stanovisko
podporujú
aj
akademici a znalecké
posudky.
Pozri v tomto
smere
OGORODOVA,
A.,
SPRONKEN,
T.:
Legal advice in
police
custody:
From Europe to a local police
station.
In:
Erasmus
Law Review,
Vol.
7,
2014, s. 191,
najmä s. 199;
HODGSON,
J.:
Criminal procedure in
Europe’s area of
freedom,
security and
justice:
The right of
the suspect,
In:
MITSILEGAS,
V.,
BERGSTRÖM, M.,
QUINTEL, T. (eds.):
Research Handbook on
EU
Criminal Law,
Second Edition,
Edward
Elgar Publishing,
Cheltenham,
2024, s. 135,
najmä s. 155;
Agentúra
Európskej
únie
pre
základné
práva,
Rights in
practice:
access to a lawyer and
procedural rights in
criminal and
European arrest warrant proceedings,
Úrad
pre
vydávanie
publikácií
Európskej
únie,
2019,
Luxemburg,
navrhované
stanovisko
FRA
č. 3 a bod 3.3.4.
28      Pozri
Pracovný
dokument
útvarov
Komisie
–
Posúdenie
vplyvu,
ktoré
je
pripojené k návrhu
smernice
Európskeho
parlamentu a Rady o práve
na
prístup k obhajcovi a na
oznámenie o vzatí
do
väzby
tretej
osobe v trestnom
konaní,
[SEC(2011) 686
final],
8. júna
2011,
najmä body 5.3 a 6.
29      Pozri v tomto
smere článok 3 ods. 4
druhý
pododsek, článok 9 a odôvodnenia
19,
28 a 39
až
41
smernice
2013/48.
30      Pozri
napríklad
dokument
Rady
7337/12 z 9. marca 2012, bod 7 a navrhované
odôvodnenie
19a;
dokument
Rady
10064/12
zo
16. mája
2012,
navrhované
odôvodnenie
20.
31      Pozri
napríklad
dokument
Rady
10190/13 z 31. mája
2013.
32      Pozri
článok 6
ods. 4 písm. b) a odôvodnenia
25 a 27
smernice
2016/800.
Pozri
aj
rozsudok z 5. septembra
2024, M. S. a i. (Procesné
práva
maloletej
osoby)
(C‑603/22,
EU:C:2024:685, bod 106), a návrhy,
ktoré
som
predniesla v uvedenej
veci
(C‑603/22,
EU:C:2024:157, body 67
až
71).
33      Pozri
návrhy,
ktoré
som
predniesla
vo
veci
BK
(Zmena
kvalifikácie
trestného
činu)
(C‑175/22,
EU:C:2023:436, body 53
až
76), a návrhy,
ktoré
som
predniesla
vo
veci M. S. a i.
(Procesné
práva
maloletej
osoby)
(C‑603/22,
EU:C:2024:157, bod 62).
34      Podľa
ustálenej
judikatúry
platí,
že v súlade s článkom 52 ods. 3
Charty
majú
práva v nej
obsiahnuté
rovnaký
význam a rozsah
ako
zodpovedajúce
práva
zaručené
EDĽP,
čo
nebráni
tomu,
aby
sa v práve
Únie
poskytovala
širšia
ochrana.
Pri
výklade
práv
zaručených článkom 47
druhým
odsekom a článkom 48 ods. 2
Charty
musí
preto
Súdny
dvor
zohľadniť
zodpovedajúce
práva
zaručené článkom 6 EDĽP,
ako
ich
vykladá
ESĽP,
ako
minimálny
prah
ochrany.
Pozri
napríklad
rozsudok z 22. júna
2023,
K.B. a F.S. (Skúmanie
trestno‑právnych
otázok
ex
offo)
(C‑660/21,
EU:C:2023:498, bod 41).
35      Pozri
napríklad
ESĽP,
27. novembra
2008,
Salduz v. Turecko (CE:ECHR:2008:1127JUD003639102, bod 51), a ESĽP,
9. novembra
2018,
Beuze v. Belgicko
(CE:ECHR:2018:1109JUD007140910, bod 123).
36      Pozri
ESĽP,
9. novembra
2018
(CE:ECHR:2018:1109JUD007140910, body 125
až
129).
37      Pozri
ESĽP,
27. novembra
2008,
Salduz v. Turecko
(CE:ECHR:2008:1127JUD003639102, bod 51), a ESĽP,
9. novembra
2018,
Beuze v. Belgicko
(CE:ECHR:2018:1109JUD007140910, bod 131).
38      Pozri
ESĽP,
27. novembra
2008,
Salduz v. Turecko
(CE:ECHR:2008:1127JUD003639102, bod 55), a ESĽP,
9. novembra
2018,
Beuze v. Belgicko
(CE:ECHR:2018:1109JUD007140910, bod 137).
39      Pozri
ESĽP,
9. novembra
2018,
Beuze v. Belgicko
(CE:ECHR:2018:1109JUD007140910, body 131 a 132).
40      Pozri
ESĽP,
9. novembra
2018,
Beuze v. Belgicko
(CE:ECHR:2018:1109JUD007140910,
bod 133).
41      ESĽP,
9. novembra
2018,
Beuze v. Belgicko
(CE:ECHR:2018:1109JUD007140910, bod 134)
(kurzívou
zvýraznila
generálna
advokátka).
42      Pozri
napríklad
rozsudok
ESĽP,
23. mája
2019,
Doyle v. Írsko
(CE:ECHR:2019:0523JUD005197917, bod 74), v ktorom
ESĽP
dokonca
odkázal
na
ustanovenia článku 3 ods. 1
až
3
smernice
2013/48
ako
súčasť
relevantných
materiálov;
pozri
aj
rozsudok
ESĽP,
4. júna
2019,
Farrugia v. Malta
(CE:ECHR:2019:0604JUD006304113, bod 97) a ESĽP,
18. januára
2022,
Atristain Gorosabel v. Španielsko
(CE:ECHR:2022:0118JUD001550815, bod 49).
43      Pozri
ESĽP,
27. novembra
2018
(CE:ECHR:2018:1127JUD005783709, body 43 a 44).
44      Pozri
ESĽP,
27. novembra
2018,
Soytemiz v. Turecko
(CE:ECHR:2018:1127JUD005783709, bod 45)
(kurzívou
zvýraznila
generálna
advokátka).
45      Pozri
ESĽP,
27. novembra
2018,
Soytemiz v. Turecko
(CE:ECHR:2018:1127JUD005783709, bod 46).
46      Pozri v tomto
smere
GIANNOULOPOULOS,
D.:
Strasbourg jurisprudence,
law reform and
comparative law:
A
tale of
the right to
custodial legal assistance in
five countries.
In:
Human Rights Law Review,
Vol.
16,
2016, s. 103.
47      Pozri
ESĽP,
23. februára
2010
(CE:ECHR:2010:0223JUD002750304, body 51
až
55).
48      Pozri
ESĽP,
21. decembra
2010
(CE:ECHR:2010:1221JUD003181403, body 32
až
44).
49      Pozri
napríklad
rozsudky
zo 17. decembra
2020,
Komisia/Maďarsko
(Prijímanie
žiadateľov o medzinárodnú
ochranu)
(C‑808/18,
EU:C:2020:1029, bod 288), a zo 6. marca 2025,
Komisia/Maďarsko
(Smernica o oznamovateľoch)
(C‑155/23,
EU:C:2025:151, bod 42).
50      V tomto
smere
pozri
rozsudky
zo
14. januára
2010,
Komisia/Česká
republika
(C‑343/08,
EU:C:2010:14, body 39
až
41), a z 1. augusta
2025,
Komisia/Španielsko
(Smernica o rovnováhe
medzi
pracovným a súkromným
životom)
(C‑70/24,
EU:C:2025:615, bod 64).
51      Pozri
napríklad
rozsudky z 5. júna
2023,
Komisia/Poľsko
(Nezávislosť a súkromný
život
sudcov)
(C‑204/21,
EU:C:2023:442, bod 82), a zo 6. marca 2025,
Komisia/Maďarsko
(Smernica o oznamovateľoch)
(C‑155/23,
EU:C:2025:151, bod 35).
52      V tomto
smere,
ako
konzistentne
rozhoduje
ESĽP:
„litera
ani
duch článku 6 Dohovoru
nebránia
osobe,
aby
sa z vlastnej
vôle,
či
už
výslovne
alebo
konkludentne,
vzdala
práva
na
záruky
spravodlivého
procesu.
To
platí
aj
pre
právo
na
právnu
pomoc…
Ak
však
má
byť
takéto
vzdanie
sa
práva
na
účely
Dohovoru
účinné,
musí
byť
stanovené
jednoznačným
spôsobom a musia
ho
sprevádzať
minimálne
záruky
zodpovedajúce
jeho
významu“.
Pozri
napríklad
ESĽP,
12. mája
2017,
Simeonovi v. Bulharsko
(CE:ECHR:2017:0512JUD002198004, bod 115), a ESĽP,
12. júna
2025,
Krpelík v. Česká
republika
(CE:ECHR:2025:0612JUD002396321, bod 76).
Pozri
aj
rozsudok
ESĽP,
24. septembra
2009,
Pishchalnikov v. Rusko
(CE:ECHR:2009:0924JUD000702504, bod 78), v ktorom
ESĽP
zdôraznil:
„právo
na
obhajobu,
ktoré
je
základným
právom
medzi
právami,
ktoré
tvoria
pojem
spravodlivého
procesu a zabezpečujú
účinnosť
ostatných
záruk
stanovených v článku 6 Dohovoru,
je
najlepším
príkladom
tých
práv,
ktoré
si
vyžadujú
osobitnú
ochranu v podobe
normy
vedomého a znalého
vzdania
sa
práva.
Nie
je
vylúčené,
že
po
prvotnom
poučení o svojich
právach
sa
obvinený
môže
sám
platne
vzdať
svojich
práv a odpovedať
na
výsluch.
Súd
však
dôrazne
poukazuje
na
to,
že v prípade,
keď
obvinený o obhajcu
požiada,
sú
potrebné
ďalšie
záruky,
pretože
ak
obvinený
obhajcu
nemá,
má
menšiu
šancu,
že
bude
informovaný o svojich
právach, a v dôsledku
toho
je
menšia
šanca,
že
budú
rešpektované“.
53      § 387/A
Trestného
poriadku
znie:
„Ak
obhajca
nie
je
prítomný
počas
procesného
úkonu,
hoci
bol
informovaný
alebo
bolo
prijaté
opatrenie
podľa
§ 387,
podozrivý
musí
byť
informovaný
alebo
osoba
dôvodne
podozrivá
zo
spáchania
trestného
činu
musí
byť
informovaná,
že
neprítomnosť
advokáta
obhajcu
nebráni
vykonaniu
procesného
úkonu,
ale
že
môže
odmietnuť
výpoveď v súlade s § 185 ods. 1 písm. a), a to
aj z dôvodu
neprítomnosti
obhajcu.
Ak
sa
podozrivý
rozhodne,
že
vzhľadom
na
neprítomnosť
obhajcu
nechce
vypovedať,
je
informovaný,
že
sa
môže
následne
kedykoľvek
rozhodnúť
vypovedať, v prítomnosti
alebo v neprítomnosti
obhajcu.“