62011CC0071
NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA
YVES BOT
prednesené 19. apríla 2012 (
1
)
Spojené veci C-71/11 a C-99/11
Spolková republika Nemecko
proti
Y (C-71/11),
Z (C-99/11)
[návrhy na začatie prejudiciálneho konania podané Bundesverwaltungsgericht (Nemecko)]
„Smernica 2004/83/ES — Minimálne ustanovenia pre oprávnenie a postavenie štátnych príslušníkov tretej krajiny alebo osôb bez štátneho občianstva ako utečencov — Podmienky priznania postavenia utečenca — Článok 9 — Pojem ‚činy prenasledovania‘ — Existencia oprávnenej obavy pred prenasledovaním — Závažný zásah do slobody náboženského vyznania — Pakistanskí štátni príslušníci, ktorí sú členmi náboženského spoločenstva Ahmadíja — Činy pakistanských orgánov, ktoré smerujú k obmedzeniu práva prejavovať svoje náboženské vyznanie na verejnosti“
1.
Prejednávané návrhy na začatie prejudiciálneho konania vyzývajú Súdny dvor, aby definoval, ktoré činy môžu predstavovať „činy prenasledovania“ v kontexte závažného porušenia slobody náboženského vyznania. Ide o podstatnú otázku, pretože odpoveď na túto otázku vymedzí, kto spomedzi žiadateľov o azyl môže mať nárok na postavenie utečenca a požívať medzinárodnú ochranu v zmysle smernice 2004/83/ES (
2
).
2.
Tieto návrhy na začatie prejudiciálneho konania boli predložené v rámci sporov medzi Bundesrepublik Deutschland, zastúpenou Bundesministerium des Inneren (Spolkovým ministerstvom vnútra), ktoré samotné zastupuje Bundesamt für Migration und Flüchtlinge (Spolkový úrad pre migráciu a utečencov) (
3
) a Y (C-71/11) a Z (C-99/11), dvoma pakistanskými štátnymi príslušníkmi, ktorí žiadajú o priznanie postavenia utečencov. Tieto dve osoby sú aktívnymi členmi spoločenstva Ahmadíja, islamského reformného hnutia dlhodobo spochybňovaného sunitskými moslimami majúcimi v Pakistane väčšinu, ktorého náboženské aktivity sú prísne obmedzené pakistanským trestným zákonníkom. Y a Z tak nemôžu verejne vyznávať svoju vieru bez rizika, že tieto prejavy sa posúdia ako rúhanie, teda trestný čin sankcionovaný podľa ustanovení uvedeného zákonníka trestom odňatia slobody či dokonca trestom smrti.
3.
Bundesverwaltungsgericht (Nemecko) položil Súdnemu dvoru v podstate tri otázky. V prvom rade sa pýta, v akom rozsahu môže zásah do slobody náboženského vyznania, a najmä práva jednotlivca otvorene a úplne prejavovať svoju vieru, predstavovať „čin prenasledovania“ v zmysle článku 9 ods. 1 písm. a) smernice.
4.
Vnútroštátny súd sa ďalej pýta Súdneho dvora, či by pojem čin prenasledovania nemal byť obmedzený len na porušenia týkajúce sa údajnej „podstaty“ slobody náboženského vyznania.
5.
Napokon sa Súdneho dvora pýta, či je obava utečenca pred prenasledovaním oprávnená v zmysle článku 2 písm. c) smernice, ak utečenec po návrate do jeho krajiny pôvodu má v úmysle vykonávať náboženské prejavy, ktoré ho môžu vystaviť ohrozeniu jeho života, slobody alebo integrity alebo, naopak, či je oprávnené od tohto jednotlivca očakávať, že sa takýchto prejavov vzdá.
I – Právny rámec Únie
6.
Spoločný európsky azylový systém je založený na úplnom a komplexnom uplatnení dohovoru o právnom postavení utečencov (
4
) a na dodržiavaní práv a zásad uznaných Chartou základných práv Európskej únie. (
5
)
7.
V rámci tohto systému je cieľom smernice zaviesť minimálne ustanovenia a kritériá spoločné všetkým členským štátom na účely priznania žiadateľom o azyl postavenie utečenca v zmysle článku 1 Ženevského dohovoru. Členské štáty môžu v dôsledku toho prijať alebo ponechať v platnosti výhodnejšie ustanovenia pre určovanie toho, ktoré osoby spĺňajú podmienky priznania postavenia utečenca, ak sú tieto normy zlučiteľné so smernicou. (
6
)
8.
Pojem „utečenec“ je definovaný v článku 2 písm. c) smernice rovnakým spôsobom ako v článku 1 časti A ods. 2 prvej vete Ženevského dohovoru takto:
„‚utečenec‘ znamená štátneho príslušníka tretej krajiny, ktorý kvôli oprávnenej obave pred prenasledovaním z rasových, náboženských dôvodov, dôvodov štátnej príslušnosti, politických dôvodov, z dôvodu zastávania určitého politického názoru alebo príslušnosti k určitej sociálnej skupine, nemôže prijať alebo v dôsledku uvedených obáv odmieta ochranu tejto krajiny…“.
9.
Autori Ženevského dohovoru sa rozhodli nedefinovať pojem čin prenasledovania. Tento pojem je definovaný v článku 9 ods. 1 smernice takto:
„Činy prenasledovania v zmysle článku 1 A Ženevského dohovoru musia:
a)
byť svojou povahou dostatočne vážne [závažné – neoficiálny preklad] alebo opakované tak, aby predstavovali vážne [závažné – neoficiálny preklad] porušovanie základných ľudských práv, najmä práv, pre ktoré nie je sa nevzťahuje výnimka podľa článku 15 odsek 2 Európskeho dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd[ (
7
)]; alebo
b)
byť kumuláciou rôznych opatrení, vrátane porušovaní základných práv [ľudských práv – neoficiálny preklad], ktoré sú dostatočne vážne [závažné – neoficiálny preklad] pokiaľ ide o postihnutie jednotlivca podobným spôsobom ako je uvedené v písm. a).“
10.
Článok 9 ods. 2 smernice napokon uvádza demonštratívny zoznam činov, na ktoré sa táto kvalifikácia môže vzťahovať. Medzi týmito činmi sa nachádzajú najmä „čin[y] fyzického alebo duševného násilia, vrátane činov sexuálneho násilia“, „zákonn[é], správn[e], policajn[é] a/alebo súdn[e] opatren[ia], ktoré sú samotné diskriminačné alebo ktoré sú vykonávané diskriminačným spôsobom“ alebo tiež „stíhania alebo potrestania, ktoré je neúmerné alebo diskriminačné“.
11.
Okrem toho, článok 9 ods. 3 smernice vyžaduje príčinnú súvislosť medzi činom prenasledovania a dôvodmi uvedenými v jej článku 10. Týchto dôvodov je päť a nachádza sa medzi nimi náboženstvo.
12.
Podľa článku 10 ods. 1 písm. b) smernice:
„…
b)
pojem náboženstvo bude zahŕňať najmä zastávanie teistického, neteistického a ateistického presvedčenia, účasť alebo zdržanie sa oficiálnych bohoslužieb v súkromí alebo na verejnosti, sám alebo v spoločnosti iných, iné náboženské úkony alebo prejavy názoru alebo formy osobného alebo spoločného postoja založeného na náboženskom presvedčení alebo ktoré je ním nariadené“.
II – Konania vo veci samej a prejudiciálne otázky
13.
Žiadosti o priznanie azylu podané Y (C-71/11) a Z (C-99/11) na základe § 16a ods. 1 Základného zákona (Grundgesetz) Bundesamt zamietol dvoma rozhodnutiami prijatými 4. mája 2004 a 8. júla 2004. Domnieval sa, že neexistovali dostatočné dôkazy umožňujúce tvrdiť, že dotknuté osoby opustili svoju krajinu pôvodu z dôvodu obavy pred prenasledovaním.
14.
V nadväznosti na rozsudky vydané Verwaltungsgericht však Oberverwaltungsgericht rozhodol rozsudkami z 13. novembra 2008, že v dôsledku svojho postavenia aktívnych ahmadíjcov sú Y a Z vystavení riziku prenasledovania v zmysle § 60 ods. 1 prvej vety zákona o pobyte, práci a integrácii cudzincov na spolkovom území (Gesetz über den Aufenthalt, die Erwerbstätigkeit und die Integration von Ausländern im Bundesgebiet) v znení uverejnenom 25. februára 2008 (
8
), a že v prípade návratu do ich krajiny pôvodu by nemohli pokračovať v prejavoch ich náboženského vyznania na verejnosti bez vystavenia sa ohrozeniu ich života, integrity a slobody.
15.
Na Bundesverwaltungsgericht bol v každej veci podaný opravný prostriedok „Revision“. Bundesverwaltungsgericht mal pochybnosti pokiaľ ide o výklad smernice, najmä z dôvodu rozdielov v judikatúre nemeckých súdov.
16.
V rámci svojho návrhu na začatie prejudiciálneho konania vo veci C-99/11 preto uvádza dve názorové línie súdnej praxe. (
9
) Prvá názorová línia, ktorú obhajuje Bundesamt a Bundesbeauftragter für Asylangelegenheiten (spolkový splnomocnenec pre azylové záležitosti), predchádza nadobudnutiu účinnosti smernice a zužuje pojem prenasledovania na činy, ktoré zasahujú do „podstaty“ slobody náboženského vyznania alebo „vitálneho náboženského minima“ človeka. Táto „podstata“ pozostáva jednak z práva každého na slobodnú voľbu náboženstva alebo voľbu nevyznávať náboženstvo a jednak z práva prejavovať svoju vieru v súkromí alebo v kruhu tých, ktorých viera sa zdieľa. (
10
) V súlade s touto judikatúry také obmedzenia verejného prejavovania viery, aké sú uložené členom spoločenstva Ahmadíja, nepredstavujú dostatočne závažný zásah do slobody náboženského vyznania na to, aby založili čin prenasledovania, okrem prípadu, ak už jednotlivec bol vystavený ohrozeniu svojho života, integrity alebo slobody. Pokiaľ sa tak nestalo, orgány od jednotlivca očakávajú, že sa bude správať po príchode do svojej krajiny pôvodu racionálne a zdrží sa alebo obmedzí akéhokoľvek verejného prejavu svojej viery.
17.
Druhú názorovú líniu súdnej praxe obhajuje Oberverwaltungsgericht a iné nemecké správne súdy od nadobudnutia účinnosti smernice. Smeruje k rozšíreniu pojmu prenasledovania na zásahy týkajúce sa niektorých verejných prejavov viery. V tomto poslednom prípade môže ísť o prejavy, ktoré majú pre jednotlivca zvláštny význam a/alebo predstavujú ústredný prvok vierouky.
18.
V tomto kontexte a na účely rozptýlenia pochybností Bundesverwaltungsgericht rozhodol konanie prerušiť a položil Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky, ktorých znenie je takmer rovnaké v oboch veciach C-71/11 a C-99/11:
„1.
Má sa článok 9 ods. 1 písm. a) smernice... vykladať v tom zmysle, že nie každý zásah do slobody náboženského vyznania, ktorý je v rozpore s článkom 9 EDĽP, predstavuje čin prenasledovania v zmysle prvého z ustanovení..., ale že o závažné porušenie slobody náboženského vyznania ako jedného zo základných ľudských práv ide len vtedy, ak je zasiahnutá podstata tejto slobody?
2.
V prípade kladnej odpovede na prvú otázku:
a)
Je podstata slobody náboženského vyznania obmedzená na vyznávanie viery a jej prejavy v domácnosti a susedstve, alebo môže čin prenasledovania v zmysle článku 9 ods. 1 písm. a) smernice... spočívať aj v tom, že prejav viery na verejnosti predstavuje v krajine pôvodu hrozbu pre život, telesnú integritu alebo osobnú slobodu, a preto sa ho žiadateľ vzdá?
b)
Ak súčasťou podstaty slobody náboženského vyznania môžu byť aj určité náboženské prejavy na verejnosti:
—
postačuje v tomto prípade na to, aby išlo o závažné porušenie náboženskej slobody, ak žiadateľ z vlastného pohľadu považuje uvedené náboženské prejavy za nevyhnutné na zachovanie svojej náboženskej identity,
—
alebo je okrem toho potrebné, aby náboženské spoločenstvo, do ktorého žiadateľ patrí, pokladalo tieto náboženské prejavy za hlavnú súčasť svojej vierouky,
—
alebo môžu z iných okolností, napríklad zo všeobecných pomerov v krajine pôvodu, vyplynúť ďalšie obmedzenia?
3.
V prípade kladnej odpovede na prvú otázku, ide o oprávnenú obavu pred prenasledovaním v zmysle článku 2 písm. c) smernice... v prípade, ak je isté, že žiadateľ po návrate do krajiny pôvodu bude vykonávať náboženské prejavy, ktoré nie sú súčasťou podstaty slobody náboženského vyznania, a tieto prejavy môžu viesť k ohrozeniu života, telesnej integrity alebo osobnej slobody, alebo možno od žiadateľa oprávnene očakávať, že sa v budúcnosti vzdá takýchto prejavov?“
19.
Účastníci konania vo veci samej, nemecká, francúzska, holandská vláda a Európska komisia predložili pripomienky.
III – Moja analýza
A – Úvodné pripomienky
20.
V súlade s článkom 2 písm. c) smernice uznanie postavenia utečenca predpokladá, že dotknutý štátny príslušník tretej krajiny je konfrontovaný s oprávnenou obavou pred prenasledovaním (
11
) v jeho krajine pôvodu z rasových, náboženských dôvodov, dôvodov štátnej príslušnosti, z dôvodu zastávania určitého politického názoru alebo príslušnosti k určitej sociálnej skupine.
21.
Na účely priznania postavenia utečenca musí teda orgán zodpovedný za preskúmanie žiadosti o azyl dospieť k záveru, že dotknutá osoba je vystavená prenasledovaniu alebo že existuje hrozba jej prenasledovania.
22.
Z článku 9 v spojení s článkom 10 smernice vyplýva, že pojem prenasledovanie sa skladá z dvoch prvkov. Prvý prvok je materiálny. Ide o „čin prenasledovania“ definovaný v článku 9 smernice. Tento prvok je zásadný, pretože odôvodňuje obavu jednotlivca a vysvetľuje nemožnosť alebo jeho odmietnutie požiadať o ochranu jeho krajinu pôvodu. Druhý prvok je intelektuálny. Ide o impulz, uvedený v článku 10 smernice, z dôvodu ktorého sa páchajú alebo uplatňujú činy alebo súbory činov alebo opatrení.
23.
Orgán zodpovedný za preskúmanie žiadosti o azyl musí ďalej preskúmať na základe posúdenia skutkového stavu a okolností súvisiacich so žiadosťou o medzinárodnú ochranu, či je obava utečenca pred prenasledovaním v prípade návratu do jeho krajiny pôvodu oprávnená.
24.
Vnútroštátny súd prostredníctvom svojich prejudiciálnych otázok vyzýva Súdny dvor, aby upresnil rozsah každej z týchto dvoch podmienok v kontexte žiadosti o azyl založenej na zásahu do slobody náboženského vyznania.
25.
Význam odpovede na otázky položené vnútroštátnym súdom je jasný.
26.
Ide o vymedzenie, kto spomedzi žiadateľov o azyl sa môže odôvodnene obávať, že bude vystavený „činu prenasledovania“ z dôvodu zásahu do jeho slobody náboženského vyznania a v dôsledku toho môže mať nárok na postavenie utečenca.
27.
Súdnemu dvoru to umožní nielen definovať kritériá posúdenia spoločné pre všetky členské štáty na účely individuálneho posúdenia žiadosti o medzinárodnú ochranu založenej na náboženskom vyznaní, ale tiež stanoviť minimálnu úroveň, pod ktorou tieto štáty nebudú môcť odmietnuť uznať existenciu činu prenasledovania voči žiadateľovi o azyl, ktorý je vo svojej krajine pôvodu vystavený prísnemu obmedzeniu výkonu jeho slobody náboženského vyznania.
28.
Odpoveď na otázky položené vnútroštátnym súdom bude vedená cieľom, ktorý sleduje normotvorca Únie v rámci spoločného európskeho azylového systému. Treba mať totiž na zreteli, že cieľom nie je priznať ochranu vždy, keď jednotlivec nemôže plne a účinne vykonávať vo svojej krajine pôvodu záruky, ktoré mu priznáva Charta alebo EDĽP, ale obmedziť uznávanie postavenia utečenca iba na jednotlivcov, ktorým hrozí, že budú vystavení závažnému odopieraniu alebo systematickému porušovaniu ich najzákladnejších práv a ktorých život sa stal v ich krajine pôvodu neznesiteľný.
29.
V dôsledku toho bude nutné odlišovať pojem čin prenasledovania od akéhokoľvek iného typu diskriminačných opatrení. Bude teda potrebné odlišovať situáciu, v ktorej je jednotlivec vystavený obmedzeniu alebo diskriminácii pri výkone jedného zo svojich základných práv a imigruje z dôvodov osobného pohodlia alebo s cieľom zlepšiť svoje životné podmienky alebo svoj sociálny status, od situácie, v ktorej je jednotlivec vystavený obmedzeniu tak prísnemu, že hrozí, že ho pozbaví jeho najzákladnejších práv bez toho, aby mohol vo svojej krajine pôvodu získať ochranu.
B – O prvej otázke
30.
Svojou prvou otázkou sa vnútroštátny súd Súdneho dvora v podstate pýta, či a prípadne v akom rozsahu čin obmedzujúci slobodu náboženského vyznania, a najmä práva každého prejavovať svoju vieru, prestavuje „čin prenasledovania“ v zmysle článku 9 ods. 1 písm. a) smernice.
31.
Zdá sa, že odpoveď na túto otázku vyžaduje, aby sa najskôr preskúmala otázka, či možno od jednotlivca vyžadovať, aby obmedzil niektoré aspekty vyznávania svojej viery na to, čo vnútroštátny súd nazýva „podstata“. Ak by totiž bolo možné odpovedať kladne, malo by to priamy dopad na pôsobnosť článku 9 ods. 1 písm. a) smernice.
1. Právo na slobodu náboženského vyznania v rámci smernice
32.
Sloboda náboženského vyznania je v Európskej únii zakotvená v článku 10 ods. 1 Charty. Toto právo je tiež rovnakým spôsobom zaručené v článku 9 ods. 1 EDĽP. V súlade s článkom 52 ods. 3 Charty zmysel a rozsah tejto slobody musia byť teda vymedzené so zreteľom na judikatúru vyvodenú v tejto súvislosti Európskym súdom pre ľudské práva. (
12
)
33.
Európsky súd pre ľudské práva sa domnieva, že sloboda náboženského vyznania predstavuje jeden zo základov demokratickej spoločnosti. Podľa jeho názoru ide o základný prvok identity veriacich a ich spôsobu videnia života a vzácnu hodnotu pre ateistov, agnostikov, skeptikov alebo nezúčastnené osoby. (
13
)
34.
Sloboda náboženského vyznania, na jednej strane, vychádza zo sféry vedomia, to znamená sloboda mať náboženské vyznanie, nemať náboženské vyznanie alebo náboženské vyznanie zmeniť. Pojem náboženstvo sa vykladá extenzívne, pretože, ako uvádza článok 10 ods. 1 písm. b) smernice, tento pojem zahŕňa zastávanie teistického, neteistického a ateistického presvedčenia. Týka sa nielen tradičných náboženstiev, akými sú katolícke a moslimské náboženstvo, ale tiež novodobejších alebo menšinových náboženstiev.
35.
Táto zložka slobody náboženského vyznania požíva absolútnu ochranu.
36.
Sloboda náboženského vyznania, na druhej strane, implikuje slobodu prejavovať svoju vieru. Táto môže mať množstvo rôznych foriem, pretože sa môže vyznávať osamote alebo v spoločenstve, v súkromí alebo na verejnosti, prostredníctvom kultu, učenia, praktík alebo napĺňania rituálov.
37.
Sloboda prejavovať svoju vieru naopak nemá absolútnu povahu. Nechráni akýkoľvek akt motivovaný alebo inšpirovaný náboženstvom alebo presvedčením a nezaručuje vždy právo správať sa spôsobom, ktorý diktuje náboženské presvedčenie. (
14
) Okrem toho môže byť predmetom obmedzení na vnútroštátnej úrovni za podmienok výslovne uvedených v článku 52 ods. 1 Charty a článku 9 ods. 2 EDĽP.
38.
Je v tomto kontexte možné v náboženstvách rozlíšiť „podstatu“, ktorú majú vnútroštátne orgány vymedziť pod kontrolou vnútroštátnych súdov a Súdneho dvora, ktorému tieto súdy kladú otázky v rámci prejudiciálneho konania, ako je tomu teraz?
39.
V tomto bode je moja odpoveď jasne záporná z viacerých dôvodov.
40.
Po prvé, zdá sa mi, že tento prístup je v rozpore so znením článkov 9 a 10 smernice.
41.
Predovšetkým, nikomu neunikne, do akej miery bude takáto kontrola, bez ohľadu na značnú svedomitosť toho, kto sa o ňu pokúsi, už z definície vystavená riziku svojvôle. Týmto vzniká riziko, istota, že sa objaví toľko koncepcií koľko jednotlivcov. Takáto relativita v definícii pojmu do takej miery zásadného a osobného pre každého nemôže zodpovedať cieľu smernice, ktorým je stanoviť spoločnú úroveň identifikovateľnú všetkými.
42.
V tomto zmysle Európsky súd pre ľudské práva vo svojom už citovanom rozsudku Leyla Șahin v. Turecko, ktorý sa týkal nosenia islamskej šatky na univerzite v Istanbule (Turecko), zdôraznil, že „naprieč Európou nie je možné rozlíšiť jednotnú koncepciu významu náboženstva v spoločnosti... a zmysel alebo dopad aktov zodpovedajúcich verejnému vyjadreniu náboženského presvedčenia nie je rovnaký v nadväznosti na časové obdobia a kontexty“. (
15
) Predstavme si to teda naprieč svetom a naprieč vekmi. Náboženstvo zahŕňa nie len presvedčenie, ale aj skupiny obyvateľov spojené rasou alebo štátnou príslušnosťou. Spája v sebe národné a kultúrne tradície, predpokladá radikálny, konzervatívny alebo reformný výklad a zahŕňa širokú škálu vierovyznaní, rituálov a zvykov, ktoré sú pre určité náboženstvá do takej miery významné, do akej sú bezvýznamné pre iné.
43.
Napĺňanie rituálov tak môže zahŕňať slávnostné akty spojené s určitými etapami života ako aj rôzne praktiky, ktoré sú im vlastné, vrátane vytvárania kultových miest, používania rituálnych formulácií a predmetov, prezentácie symbolov a zachovávania sviatkov a dní voľna, ako aj zvykov, ako je napríklad dodržiavanie požiadaviek na stravovanie, nosenie oblečenia alebo pokrývok hlavy v súlade so svojim náboženstvom. Okrem toho náboženské prejavy a výučba môžu implikovať slobodu zvoliť si svojich náboženských zástupcov, svojich kňazov a učiteľov, slobodu zúčastňovať sa na stretnutiach, zakladať semináre alebo náboženské školy, podporovať dobročinné organizácie, slobodu písať, tlačiť či dokonca šíriť publikácie. (
16
)
44.
Každý z týchto aktov má osobitný význam podľa predpisov dotknutého náboženstva a, v rámci toho istého spoločenstva, podľa osobnosti jednotlivca. Práve táto skutočnosť vysvetľuje, že žiadosti o azyl založené na náboženskom vyznaní sú z hľadiska HCR tie najkomplexnejšie. (
17
)
45.
Všetky tieto okolnosti teda svedčia v prospech extenzívneho výkladu slobody náboženského vyznania, ktorý bude integrovať všetky svoje zložky, či už verejné alebo súkromné, kolektívne alebo individuálne.
46.
Bezpochyby je toto dôvod, pre ktorý si normotvorca Únie dal záležať na tom, aby zdôraznil v znení článku 9 ods. 1 smernice, že čin prenasledovania zakladá materiálny akt, ktorého povaha predstavuje najobjektívnejšie kritérium na účely posúdenia existencie prenasledovania, a to nad rámec dotknutej slobody, pokiaľ bude čin motivovaný jedným z impulzov uvedených v článku 10 smernice. Ak by sa napríklad rozhodlo, že „podstatu“ predstavuje to, čo som nazval slobodou vedomia, závažný akt zasahujúci túto slobodu by bol prenasledovaním, avšak prenasledovaním by nebol, ak by sankcionoval iba vonkajší prejav tejto slobody. To by podľa môjho názoru nemalo žiaden zmysel.
47.
Ďalej, článok 9 ods. 1 písm. a) smernice spomedzi základných ľudských práv rozlišuje iba práva, na ktoré sa nevzťahuje výnimka. Zámerom normotvorcu Únie nebolo ďalej deliť práva chránené v rámci smernice, ale vytvoriť dostatočne otvorené a prispôsobivé znenie na účely reflektovania veľmi rôznorodých foriem prenasledovania, ktoré sa neustále rozvíjajú. (
18
) Prijatím takéhoto výkladu by sa však vytvoril priestor na analogické uplatnenie na ostatné slobody a základné práva a vzniklo by riziko zúženia pôsobnosti medzinárodnej ochrany pod hranicu použitú normotvorcom Únie.
48.
Napokon, v rámci žiadostí o azyl založených na náboženskom vyznaní možno konštatovať, že materiálne a intelektuálne zložky prenasledovania uvedené v článkoch 9 a 10 smernice sa prelínajú. V dôsledku toho neexistuje žiaden objektívny dôvod na zavedenie rozlišovania pokiaľ ide o rozsah slobody náboženského vyznania podľa toho, či zhmotňuje materiálny akt prenasledovania podľa článku 9 ods. 1 písm. a) smernice alebo predstavuje jeho dôvod podľa článku 10 ods. 1 písm. b) tejto smernice.
49.
Po druhé, v judikatúre Súdneho dvora a najmä v judikatúre Európskeho súdu pre ľudské práva neexistuje žiaden prvok, ktorý by umožnil tvrdiť, že „podstata“ slobody náboženského vyznania musí byť obmedzená na vedomie a na slobodu prejavovať náboženské vyznanie v súkromí alebo v kruhu tých, ktorých viera sa zdieľa, a vylúčiť tak verejný prejav náboženského vyznania.
50.
Ako rozhodol Európsky súd pre ľudské práva vo svojom už citovanom rozsudku Église métropolitaine de Bessarabie a i. v. Moldavsko „svedectvo, prostredníctvom slov alebo činov, je spojené s existenciou náboženského presvedčenia“. (
19
) Prejav náboženského vyznania je neoddeliteľný od viery a predstavuje základnú zložku slobody náboženského vyznania bez ohľadu na to, či sa vykonáva formou verejnou alebo súkromnou. Ako pripomenula Európska komisia pre ľudské práva, alternatíva „súkromne alebo verejne“ uvedená v textoch iba znamená, že veriacemu sa umožňuje prejavovať svoju vieru jednou a/alebo druhou formou a nemožno ju vykladať tak, že tieto formy sa navzájom vylučujú alebo že voľba je ponechaná na orgány verejnej moci. (
20
)
51.
Napokon, po tretie, ak ide o prenasledovanie, výraz, ktorý vyvoláva predstavu prenasledovaných jednotlivcov, hoci by si trýznitelia vybrali najľahší alebo najbezvýznamnejší dôvod, aby voči veriacim vykonali násilné činy, práve tieto násilné činy samotné, svojou vlastnou závažnosťou spojenou so závažnosťou ich dôsledkov, v spojení s uvádzaným dôvodom, budú predstavovať objektívne kritérium prenasledovania. Práve toto kritérium umožní vyvodiť takú hranicu posúdenia spoločnú pre všetky členské štáty, ktorú požaduje smernica.
52.
Prenasledovanie sa preto necharakterizuje prostredníctvom oblasti slobody náboženského vyznania, ale prostredníctvom povahy represie vykonanej na dotknutých osobách a dôsledku tejto represie.
2. Čin prenasledovania v kontexte porušenia slobody náboženského vyznania
53.
Ako som uviedol, čin prenasledovania je definovaný v článku 9 ods. 1 smernice. V súlade s týmto ustanovením musí ísť o čin alebo súbor opatrení, ktoré sú svojou povahou „dostatočne závažné“ alebo opakované tak, aby predstavovali „závažné porušovanie“ základného ľudského práva. Tento pojem je teda definovaný na základe objektívneho kritéria, to znamená povahy a vlastnej závažnosti činu alebo prežitej situácie, ako aj dôsledkov, ktoré utrpela dotknutá osoba vo svojej krajine pôvodu. Tento prvok je zásadný, pretože v súlade s článkom 2 písm. c) smernice musí vysvetliť nemožnosť alebo odmietnutie žiadateľa o azyl vrátiť sa do svojej krajiny pôvodu.
54.
Na účely vymedzenia materiálneho činu prenasledovania musí orgán zodpovedný za preskúmanie žiadosti o azyl teda preskúmať povahu konkrétnej situácie, ktorej je jednotlivec vystavený vo svojej krajine pôvodu, keď vykonáva svoju základnú slobodu alebo keď porušuje obmedzenia tejto slobody stanovené v tejto krajine.
55.
Z dôvodov uvedených vyššie, vzhľadom na cieľ spoločného európskeho azylového systému, musí mať dotknutý čin podľa môjho názoru taký osobitný stupeň závažnosti, že dotknutá osoba už nemôže legitímne žiť ani tolerovať žitie vo svojej krajine pôvodu.
56.
Prenasledovanie sa totiž vzťahuje na čin konečnej závažnosti, pretože spočíva vo flagrantnom a urputnom popieraní najzákladnejších práv ľudskej bytosti z dôvodu farby jej pleti, štátnej príslušnosti, pohlavia a sexuálnej orientácie, politického presvedčenia alebo náboženského vierovyznania. Prenasledovanie, bez ohľadu na formu, v akej sa prejaví, a nad rámec diskriminácie, ktorú spôsobuje, je sprevádzané negovaním ľudskej bytosti a usiluje sa o jej vylúčenie zo spoločnosti. V pozadí prenasledovania sa profiluje myšlienka zákazu, zákazu života v spoločnosti s inými z dôvodu svojho pohlavia, zákazu rovnakého zaobchádzania z dôvodu svojho presvedčenia alebo zákazu mať prístup k starostlivosti a k vzdelaniu z dôvodu svojej rasy. Tieto zákazy už v sebe obsahujú sankciu, sankciu za to, čo jednotlivec je alebo čo reprezentuje.
57.
Z tohto dôvodu predstavuje prenasledovanie, ak sa vykonáva kolektívne a systematicky proti vymedzenej populácii, zločin proti ľudskosti v zmysle článku 7 ods. 1 písm. h) Rímskeho štatútu Medzinárodného trestného súdu (
21
) a podľa štatútov medzinárodných trestných tribunálov.
58.
Čin prenasledovania, ktorý sa vykonáva individuálne a izolovane proti jednotlivcovi, sa vzťahuje na rovnako závažný a neprípustný zásah voči ľudskej bytosti, a najmä do jej najzákladnejších práv.
59.
To okrem iného vyplýva aj z prípravných prác na smernici.
60.
Rada už vo svojej spoločnej pozícii 96/196/SVV (
22
) definovala pojem „prenasledovanie“ ako pojem vzťahujúci sa na činy, ktoré predstavujú základný útok na ľudské práva, ako napríklad právo na život, slobodu alebo fyzickú integritu, alebo jasne bránia osobe, aby zotrvala v krajine pôvodu. (
23
)
61.
Rada, normotvorca Únie, sa ďalej v roku 2002 v prácach odvolala na základné ľudské práva, pričom sa predovšetkým zamerala na „právo na život, zákaz mučenia, právo na slobodu a bezpečnosť“ pred tým, ako v nadväznosti na výhrady vyjadrené niektorými členskými štátmi, uviedla práva, ktoré nemôžu byť predmetom žiadnej výnimky na základe článku 15 ods. 2 EDĽP. (
24
)
62.
Práva uvedené v tomto ustanovení sú takzvané „absolútne“ alebo „nescudziteľné“ práva každého jednotlivca. Nemôžu byť nijakým spôsobom obmedzené ani v prípade výnimočného verejného ohrozenia. Ide o právo na život, zákaz mučenia, zákaz podrobenia neľudskému alebo ponižujúcemu zaobchádzaniu alebo trestu, zákaz otroctva alebo nútenej práce, a zákaz svojvoľného zatknutia alebo zadržania. (
25
)
63.
Ak je teda človek vystavený v dôsledku jedného z dôvodov uvedených v článku 10 smernice nebezpečenstvu popravy, mučenia, alebo väzenia bez žiadnej inej formy procesu, alebo žena je vystavená riziku, že bude podrobená nútenému zmrzačeniu pohlavných orgánov alebo zotročená, jednoznačne a nespochybniteľne, už zo svojej podstaty, ide o čin prenasledovania. Riziko utrpenia, už vo svojej podstate, má závažný a nenapraviteľný charakter, a neschopnosť štátu chrániť svojich štátnych príslušníkov pred takýmto násilím zakladá požiadavku medzinárodnej ochrany. Členské štáty sú povinné nenavracať týchto jednotlivcov do ich krajín pôvodu pod hrozbou vyvodenia zodpovednosti na základe článku 19 ods. 2 Charty a článku 21 smernice, ako aj na základe ich povinností uložených v rámci EDĽP. (
26
)
64.
Pokiaľ čin prenasledovania bude spočívať v zásahu do práva, z ktorého neexistuje výnimka, existencia prenasledovania bude preukázaná ipso facto, ak tento zásah bude inšpirovaný dôvodmi náboženskej diskriminácie.
65.
Ako je to v prípade, ak jednotlivec založí svoju žiadosť o azyl na zásahu do slobody vyznávania svojho náboženstva, ktorá nie je absolútnym právom uvedeným v článku 15 ods. 2 EDĽP?
66.
Zdá sa mi, že v tomto prípade sa tiež musí prijať rovnaké kritérium.
67.
Sloboda vyznávania svojho náboženstva nie je právo, z ktorého neexistuje výnimka. Predstavuje však základné právo a možno sa domnievať, že obmedzenie tohto práva alebo zásah do tohto práva musí byť sankcionovaný aj v prípade mierneho zásahu.
68.
Toto obmedzenie je už svojou povahou nevyhnutné na vytváranie rovnováhy spoločenského života. Z tohto dôvodu obmedzenie náboženského prejavu prostredníctvom právnej úpravy, ktorá smeruje k zaisteniu rovnováhy medzi náboženskými prejavmi rôznych náboženstiev prítomných v určitom štáte nemôže predstavovať „čin prenasledovania“, dokonca ani zásah do slobody náboženského vyznania. Naopak, takáto právna úprava prispieva k snahe zachovať skutočnú náboženskú pluralitu a zabezpečuje v právnom štáte, v súlade s článkom 52 ods. 1 Charty a článkom 9 ods. 2 EDĽP, mierovú koexistenciu rôznych vierovyznaní tak, ako sa patrí v demokratickej spoločnosti. (
27
) Táto snaha odôvodňuje, že niektoré zákazy sú trestne sankcionované za podmienky, že stanovené sankcie sú primerané a že sa o nich rozhodlo v súlade so zárukou individuálnych slobôd, a najmä práva na obhajobu.
69.
Práve prostredníctvom úrovne opatrení a sankcií, ktoré sú alebo môžu byť prijaté voči dotknutej osobe, sa teda odhalí neprimeranosť, ktorá je objektívnym znakom prenasledovania, teda zásahom do práva ľudskej bytosti, z ktorého neexistuje výnimka.
70.
V tejto súvislosti orgánom zodpovedným za preskúmanie žiadosti o azyl prináleží konkrétne overiť, aké je uvádzané pravidlo v krajine pôvodu ako aj represívna prax v širšom slova zmysle, a nie iba z hľadiska samotnej trestnoprávnej úpravy, ktorá sa v krajine pôvodu skutočne uplatňuje.
71.
Výklad, ktorý navrhujem, sleduje rovnakú líniu ako výklad uplatňovaný Európskym súdom pre ľudské práva v jeho rozhodnutí o neprípustnosti vydanom vo veci Z. a T. v. Spojené kráľovstvo. (
28
)
72.
Na túto vec treba upozorniť, pretože otázka predložená Európskemu súdu pre ľudské práva je veľmi blízka, ak nie totožná, s otázkou, ktorú predložil Súdnemu dvoru Bundesverwaltungsgericht vo svojich návrhoch na začatie prejudiciálneho konania. Okrem toho stanovisko Európskeho súdu pre ľudské práva sa musí uviesť, pretože, ako som uviedol, sloboda náboženského vyznania je zaručená rovnakým spôsobom v Charte a v EDĽP, a teda zmysel a rozsah tejto slobody musia byť vymedzené so zreteľom na judikatúru vyvodenú v tejto súvislosti Európskym súdom pre ľudské práva.
73.
V uvedenej veci bola Európskemu súdu pre ľudské práva položená otázka, či možno založiť zodpovednosť zmluvného štátu na základe článku 9 EDĽP, ak odmieta priznať postavenie utečenca jednotlivcovi, ktorému bolo po návrate do jeho krajiny pôvodu odopreté právo prejavovať otvorene a slobodne svoju vieru. V tomto prípade dve pakistanské štátne príslušníčky kresťanského vierovyznania tvrdili, že po návrate do svojej krajiny pôvodu im nebolo umožnené žiť ako kresťankám bez toho, aby boli vystavené hrozbe nepriateľskej pozornosti alebo bez prijatia opatrení na účely skrývania ich konfesie. Podľa týchto žalobkýň skutočnosť, že sa od nich prakticky vyžadovalo, aby zmenili svoje správanie tým, že museli skrývať svoje pristúpenie ku kresťanstvu a vzdať sa možnosti rozprávať o ich viere a podávať o nej svedectvo iným, predstavuje vo svojej podstate odopretie ich práva na slobodu náboženského vyznania.
74.
Európsky súd pre ľudské práva zamietol ich sťažnosť na základe rozlíšenia medzi základnými zárukami uvedenými v článkoch 2 až 6 EDĽP a ostatnými ustanoveniami EDĽP.
75.
Znovu potvrdil, že zodpovednosť zmluvného štátu môže vzniknúť, ak opatrenie vyhostenia z územia vystaví jednotlivca vracajúceho sa do svojej krajiny pôvodu buď reálnemu riziku smrti alebo mučenia, alebo riziku svojvoľného zadržania alebo flagrantného odopretia spravodlivosti. Táto judikatúra spočíva na zásadnom význame týchto ustanovení. Európsky súd pre ľudské práva však nemal v úmysle automaticky uplatniť tieto „imperatívne“ úvahy na iné ustanovenia EDĽP, pretože, ako dodal, z čisto pragmatického hľadiska, „nemožno vyžadovať, aby vyhosťujúci zmluvný štát poslal cudzinca iba do krajiny, v ktorej sú podmienky plne a skutočne v súlade s každou zo záruk spojených s právami a slobodami ustanovenými [EDĽP]“.
76.
Odmietol tak rozšíriť túto judikatúru na článok 9 EDĽP, ak jednotlivcovi hrozí iba obmedzenie výkonu jeho náboženského vyznania. Vysvetlil totiž, že v opačnom prípade by zmluvné štáty boli povinné „konať ako nepriami garanti slobody náboženského vyznania pre zvyšok sveta“. Zodpovednosť štátu preto môže byť vyvodená iba za výnimočných okolností, keď dotknutá osoba podstupuje „skutočné riziko flagrantného porušenia“ tejto slobody. Podľa Európskeho súdu pre ľudské práva je ťažké si predstaviť vec, v ktorej by dostatočne flagrantné porušenie tejto slobody neznamenalo pre dotknutú osobu aj skutočné riziko smrti, mučenia, neľudského a ponižujúceho zaobchádzania, či dokonca flagrantného odoprenia spravodlivosti alebo svojvoľného zadržania.
77.
Vzhľadom na tieto skutočnosti sa preto domnievam, že článok 9 ods. 1 písm. a) smernice sa má vykladať v tom zmysle, že závažný zásah do slobody náboženského vyznania môže predstavovať „čin prenasledovania“, ak žiadateľ o azyl z dôvodu výkonu tejto slobody alebo porušenia obmedzení tejto slobody v krajine pôvodu podstupuje skutočné riziko popravy, mučenia, neľudského alebo ponižujúceho zaobchádzania alebo trestov, zotročenia alebo nútenej práce alebo svojvoľného stíhania či uväznenia.
78.
Zdá sa mi, že takýto výklad, na jednej strane, umožňuje definovať minimálnu hranicu spoločnú pre všetky členské štáty, pod ktorú tieto štáty nemôžu ísť a, na druhej strane, v súlade s článkom 3 smernice im ponecháva slobodu zaviesť alebo zachovať výhodnejšie normy, avšak za predpokladu, že tieto normy budú zlučiteľné so smernicou.
79.
Vztiahnime túto úvahu na situáciu žalobcov vo veci samej.
80.
V Pakistane, kde je sunitský islam štátnym náboženstvom a kde jeho nasledovníci reprezentujú väčšinu populácie, spoločenstvo Ahmadíja predstavuje náboženskú menšinu, ktorej členovia sa považujú za heretikov. Od nadobudnutia účinnosti uznesenia XX dňa 28. apríla 1984 posilnil zákon o rúhaní § 295 a 298-A pakistanského trestného zákonníka tým, že zaviedol trest smrti a trest odňatia slobody voči každému jednotlivcovi, ktorý svojim slovným alebo písomným prejavom, gestami alebo viditeľnými znázorneniami, priamymi alebo nepriamymi narážkami, uráža sväté meno proroka Mohameda alebo symboly a miesta spojené s islamom. Okrem toho, na základe § 298-B a 298-C tohto zákonníka je každý jednotlivec, člen spoločenstva Ahmadíja, ktorý vyznáva svoju vieru na verejnosti, označuje svoju vieru ako islam, túto vieru propaguje, podporuje obrátenia na túto vieru, používa alebo si prepožičiava prívlastky, tituly alebo pozdravy spojené s moslimským náboženstvom, cituje verše Koránu na verejnosti, vykonáva prejavy spojené s islamom, akými sú pohrebné rituály, alebo akýmkoľvek iným spôsobom potupuje islam, sa potrestá trestom odňatia slobody troch rokov a peňažným trestom.
81.
Vzhľadom na tieto informácie sú splnené kritériá stanovené v článkoch 9 a 10 smernice. Intelektuálny prvok činu prenasledovania uvedený v článku 10 smernice spočíva v náboženskom dôvode, pretože ahmadíjci sú jasne uvedení v § 298-B a 298-C pakistanského trestného zákonníka. Pokiaľ ide o materiálny prvok, spočíva v právnej úprave trestnoprávnej povahy, vrátane sankcií, ktoré ju sprevádzajú.
82.
Pokiaľ túto právnu úpravu pakistanské orgány skutočne uplatňujú – čo je orgán zodpovedný za preskúmanie žiadosti o azyl povinný preveriť na základe pravidelných správ vydávaných štátmi a organizáciami na ochranu ľudských práv – môže dosiahnuť úroveň prenasledovania.
83.
Porušenie tejto právnej úpravy sa totiž vyznačuje závažnými a neprípustnými zásahmi voči ľudskej bytosti.
84.
Na jednej strane, zákaz, ktorý obsahuje, predstavuje závažný zásah do slobody náboženského vyznania, ktorý jednotlivca pozbavuje podstatnej zložky jeho osobnosti. Okrem iného, táto právna úprava implikuje porušenie slobody prejavu a združovania sa, ktoré sú zaručené v článkoch 11 a 12 Charty a v článkoch 10 a 11 EDĽP, pretože tým, že obmedzuje právo prejavovať na verejnosti svoje náboženské vyznanie, upiera veriacim právo slobodne sa združovať a vyjadrovať ich presvedčenie.
85.
Na druhej strane, sankcie, ktoré sprevádzajú tento zákaz, smerujú k odopreniu najzákladnejších práv tomu, kto zotrváva na prejave svojej viery tým, že ho ohrozujú trestom odňatia slobody, či dokonca trestom smrti.
86.
V odpovedi na prvú otázku, ktorú položil vnútroštátny súd, sa preto domnievam, že článok 9 ods. 1 písm. a) smernice sa má vykladať v tom zmysle, že závažný zásah do slobody náboženského vyznania, ktorákoľvek zložka bude dotknutá týmto zásahom, môže predstavovať „čin prenasledovania“, ak žiadateľ o azyl z dôvodu výkonu tejto slobody alebo porušenia obmedzení tejto slobody v krajine pôvodu, podstupuje skutočné riziko popravy alebo mučenia, neľudského alebo ponižujúceho zaobchádzania alebo trestov, zotročenia alebo nútenej práce alebo svojvoľného stíhania či uväznenia.
87.
V tomto kontexte a v súlade s článkom 3 smernice môžu členské štáty zaviesť alebo zachovávať výhodnejšie normy, pokiaľ sú tieto normy zlučiteľné s touto smernicou.
88.
Vzhľadom na odpoveď, ktorú navrhujem poskytnúť na túto prvú otázku, sa domnievam, že nie je opodstatnene skúmať druhú otázku, ktorú položil vnútroštátny súd.
C – O tretej otázke
89.
Vnútroštátny súd sa svojou treťou otázkou Súdneho dvora v podstate pýta, či je obava utečenca pred prenasledovaním oprávnená v zmysle článku 2 písm. c) smernice, ak žiadateľ po návrate do svojej krajiny pôvodu má v úmysle vykonávať náboženské prejavy, ktoré ho vystavia ohrozeniu jeho života, slobody alebo integrity alebo, naopak, je oprávnené očakávať od tohto jednotlivca, že sa vzdá ich výkonu.
90.
Veľmi konkrétne ide o otázku, či je možné vykladať toto ustanovenie v tom zmysle, že obava utečenca pred prenasledovaním nie je oprávnená, ak sa môže vyhnúť činu prenasledovania v svojej krajine pôvodu tým, že sa vzdá verejného prejavovania svojho náboženského vyznania.
91.
Striktne nesúhlasím s takýmto výkladom, a to z týchto dôvodov.
92.
Po prvé, takýto výklad nemá žiadnu oporu v znení smernice, a najmä jej článku 4.
93.
Je zrejmé, že v rámci žiadosti o medzinárodnú ochranu je orgán zodpovedný za preskúmanie žiadosti o azyl povinný overiť, v súlade s článkom 2 písm. c) smernice, či je obava jednotlivca pred prenasledovaním po návrate do jeho krajiny pôvodu oprávnená. Hoci sa pocit obavy vyznačuje subjektivitou, v tomto prípade treba preukázať, že vzhľadom na objektívne skutočnosti je odôvodnený. Posúdenie dôvodnosti obavy bude teda spočívať výlučne na konkrétnom posúdení rizík, ktorým bode vystavená dotknutá osoba po návrate do svojej krajiny pôvodu.
94.
To znamená, že treba pristúpiť k individuálnemu posúdeniu žiadosti o medzinárodnú ochranu, ktorého zásady sú uvedené v článku 4 smernice.
95.
V súlade s článkom 4 ods. 3 písm. a) tejto smernice to predpokladá preskúmanie všetkých dostupných informácií a všetkých relevantných skutočností týkajúcich sa všeobecnej situácie krajiny pôvodu žiadateľa, a najmä jej zákonov a spôsobu, ktorým sú uplatňované.
96.
Ďalej to zahŕňa analýzu toho, ako sa bude jednotlivec správať po návrate do svojej krajiny pôvodu, a najmä aké sú aktivity, ktoré má v úmysle vykonávať.
97.
V súlade s článkom 4 ods. 2, 3 písm. b) až d) a ods. 4 smernice tak musí orgán zodpovedný za preskúmanie žiadosti o azyl zohľadniť všetky dostupné informácie o žiadateľovi o azyl týkajúce sa najmä jeho osobnosti, charakteru, osobnej situácie, duševného stavu, veku ako aj jeho správania v minulosti a činností, ktoré vykonával alebo nevykonával od opustenia svojej krajiny pôvodu.
98.
Je zrejmé, že ide o veľmi konkrétne informácie, ktoré majú iba umožniť určiť, či existuje oprávnená obava, že činnosti, ktoré bude žiadateľ o azyl vykonávať po návrate do jeho krajiny pôvodu, ho vystavia činu prenasledovania. Naproti tomu, žiadna náležitosť tohto ustanovenia nenasvedčuje tomu, že v rámci posúdenia dôvodnosti obavy sa treba pokúsiť nájsť riešenie, ktoré umožní žiadateľovi o azyl žiť v jeho krajine pôvodu bez obavy, že bude vystavený násilnostiam tým, že bude požiadaný o vzdanie sa niektorých práv a slobôd, ktoré sú mu zaručené.
99.
Po druhé, takýto výklad nezabezpečuje dodržanie základných práv vyhlásených Chartou, v rozpore s tým, čo vyplýva z odôvodnenia č. 10 smernice a ustálenej judikatúry Súdneho dvora.
100.
Na jednej strane, zdá sa mi byť v rozpore s úctou priznanou ľudskej dôstojnosti zakotvenej v článku 1 Charty. Tým, že budeme od žiadateľa o azyl vyžadovať, aby skrýval, zmenil alebo sa vzdal verejného prejavu svojej viery, budeme od neho požadovať zmenu toho, čo môže predstavovať základný prvok jeho identity, teda, určitým spôsobom, aby poprel seba samého.
101.
Na druhej strane, tento výklad je v rozpore s článkom 10 Charty, pretože smeruje k tomu, že dotknutej osobe sa uprie základné právo, ktoré jej zaručuje toto ustanovenie, s výnimkou prípadov výslovne povolených v článku 52 ods. 1 Charty.
102.
Okrem toho, orgán zodpovedný za preskúmanie žiadosti o azyl by prijatím takéhoto výkladu mohol spôsobiť zhoršenie situácie porušovania základných práv, ktorej už žiadateľ vo svojej krajine pôvodu čelí. Napokon, smeroval by k tomu, že ho čiastočne urobí zodpovedným za spôsobené násilie, hoci je obeťou útlaku.
103.
Po tretie, od žiadateľa o azyl nemožno oprávnene očakávať, že sa vzdá prejavovania svojej viery alebo skryje akýkoľvek iný základný prvok svojej identity, aby sa vyhol prenasledovaniu, bez toho, aby nehrozilo zlyhanie práv, ktoré má smernica chrániť, a cieľov, ktoré má sledovať. (
29
)
104.
Prenasledovanie totiž neprestane byť prenasledovaním z dôvodu, že jednotlivec môže po návrate do svojej krajiny pôvodu prejaviť zdržanlivosť a diskrétnosť pri výkone svojich práv a svojich slobôd tým, že bude skrývať svoju sexualitu a svoje politické názory, zakrývať svoju príslušnosť k spoločenstvu, alebo tým, že sa vzdá prejavov svojho náboženského vyznania. (
30
) Ak by to tak bolo, smernica by jednoducho bola pozbavená svojho potrebného účinku, pretože by neumožňovala chrániť jednotlivcov, ktorí, keďže sa rozhodli vykonávať svoje práva a svoje slobody v ich krajine pôvodu, sa vystavujú činom prenasledovania. V prípadoch, o aké ide vo veci samej, by to znamenalo zlyhanie práv, ktoré má smernica zaručiť Y a Z, a na ktorých je ich žiadosť o azyl založená, konkrétne na práve prejavovať svoje náboženské vyznanie na verejnosti bez obavy z prenasledovania.
105.
Po štvrté, v tejto oblasti sa nič neriadi racionálnymi úvahami. Ako Súdny dvor rozhodol vo svojom rozsudku Salahadin Abdulla a i. (
31
), posúdenie týkajúce sa závažnosti rizika treba v každom prípade vykonať opatrne a obozretne, keďže tu ide o otázky súvisiace s integritou ľudskej bytosti a s osobnými slobodami, ktoré patria medzi základné hodnoty Únie. (
32
) Očakávať od žiadateľa o azyl, že sa bude správať rozumne, hoci žije v neistote a v strachu z agresie alebo z odňatia slobody, neumožňuje správne pochopiť riziko, ktorému bude jednotlivec vystavený. Ide o hazard a právo na azyl sa nemôže zakladať na takejto prognóze. Okrem toho, podľa môjho názoru by to bol prejav nezodpovednosti. Nezávisle od úsilia, ktoré môže dotknutá osoba vložiť do svojho spôsobu života na verejnosti, vo svojej krajine pôvodu totiž vždy zostane heretikom, disidentom alebo homosexuálom. Je nepochybné, že v niektorých krajinách všetky aktivity, aj tie najzanedbateľnejšie, môžu byť zámienkou pre všetky druhy násilia.
106.
Vzhľadom na tieto okolnosti si preto myslím, že článok 2 písm. c) smernice sa má vykladať v tom zmysle, že oprávnená obava pred prenasledovaním existuje, ak má žiadateľ o azyl po návrate do svojej krajiny pôvodu v úmysle vykonávať náboženské činnosti, ktoré ho vystavia riziku prenasledovania. V tomto kontexte a na účely zabezpečenia dodržiavania základných práv vyhlásených Chartou sa domnievam, že orgán zodpovedný za preskúmanie žiadosti o azyl nemôže od tohto žiadateľa oprávnene očakávať, že sa vzdá uvedených činností a najmä prejavu svojej viery.
IV – Návrh
107.
Na základe uvedeného navrhujem, aby Súdny dvor odpovedal na prejudiciálne otázky Bundesverwaltungsgericht takto:
1.
Článok 9 ods. 1 písm. a) smernice Rady 2004/83/ES z 29. apríla 2004 o minimálnych ustanoveniach pre oprávnenie a postavenie štátnych príslušníkov tretej krajiny alebo osôb bez štátneho občianstva ako utečencov sa má vykladať v tom zmysle, že závažný zásah do slobody náboženského vyznania, bez ohľadu nato, ktorá zložka bude dotknutá týmto zásahom, môže predstavovať „čin prenasledovania“, ak žiadateľ o azyl z dôvodu výkonu tejto slobody alebo porušenia obmedzení tejto slobody v krajine pôvodu, podstupuje skutočné riziko popravy alebo mučenia, neľudského alebo ponižujúceho zaobchádzania alebo trestov, zotročenia alebo nútenej práce alebo svojvoľného stíhania či uväznenia.
V súlade s článkom 3 smernice 2004/83 môžu členské štáty zaviesť alebo zachovávať výhodnejšie normy, pokiaľ sú tieto normy zlučiteľné s touto smernicou.
2.
Článok 2 písm. c) smernice 2004/83 sa má vykladať v tom zmysle, že oprávnená obava pred prenasledovaním existuje, ak má žiadateľ o azyl po návrate do svojej krajiny pôvodu v úmysle vykonávať náboženské činnosti, ktoré ho vystavia riziku prenasledovania. V tomto kontexte a na účely zabezpečenia dodržiavania základných práv vyhlásených Chartou základných práv Európskej únie nemôže orgán zodpovedný za preskúmanie žiadosti o azyl od tohto žiadateľa oprávnene očakávať, že sa vzdá uvedených činností a najmä prejavu svojej viery.
(
1
)	Jazyk prednesu: francúzština.
(
2
)	Smernica Rady z 29. apríla 2004 o minimálnych ustanoveniach pre oprávnenie a postavenie štátnych príslušníkov tretej krajiny alebo osôb bez štátneho občianstva ako utečencov alebo osôb, ktoré inak potrebujú medzinárodnú ochranu, a obsah poskytovanej ochrany (Ú. v. EÚ L 304, s. 12; Mim. vyd. 19/007, s. 96, ďalej „smernica“).
(
3
)	Ďalej len „Bundesamt“.
(
4
)	Tento dohovor, podpísaný v Ženeve 28. júla 1951 [Zbierka zmlúv Organizácie spojených národov, zv. 189, s. 150, č. 2545 (1954) (ďalej len „Ženevský dohovor“)] nadobudol platnosť 22. apríla 1954. Bol doplnený Protokolom týkajúcim sa právneho postavenia utečencov z 31. januára 1967 (ďalej len „protokol z roku 1967“), ktorý nadobudol platnosť 4. októbra 1967. Je tiež zaujímavé odvolať sa na Príručku o konaniach a kritériách na určenie postavenia utečenca podľa Dohovoru z roku 1951 a Protokolu týkajúceho sa právneho postavenia utečencov z roku 1967 vydanú Vysokým komisárom Organizácie Spojených národov pre utečencov (HCR), január 1992, dostupnú na internetovej stránke http://unhcr.org/refworld/docid/3ae6b32b0.html.
(
5
)	Ďalej len „Charta“. Pozri článok 78 ods. 1 ZFEÚ a článok 18 Charty ako aj odôvodnenie č. 10 smernice.
(
6
)	Článok 3 smernice.
(
7
)	Tento dohovor bol podpísaný v Ríme 4. novembra 1950 (ďalej len „EDĽP“).
(
8
)	BGBl. 2008 I, s. 162. Toto ustanovenie stanovuje, že „v zmysle [Ženevského] dohovoru cudzinec nemôže byť vrátený na hranicu štátu, v ktorom je ohrozený jeho život alebo sloboda z rasových, náboženských alebo národnostných dôvodov alebo z dôvodu príslušnosti k určitej sociálnej skupine či zastávania určitých politických názorov“.
(
9
)	Pozri tiež odôvodnenia, ktoré Bundesverwaltungsgericht uviedol vo svojom rozsudku z 5. marca 2009 (BVerwG 10 C 51.07), dostupnom v anglickom jazyku na internetovej stránke tohto súdu (http://www.bverwg.de).
(
10
)	Táto judikatúra vysvetľuje pripomienky formulované Spolkovou republikou Nemecko v priebehu prác pri prijímaní smernice, a najmä tie, ktoré sa týkajú jej článku 10 ods. 1 písm. b). Spolková republika Nemecko uvádza, že „Ženevský dohovor chráni súkromné prejavy viery, ale nie verejný prejav“ [pozri článok 12 písm. b) dokumentu dostupného na internetovej stránke Rady Európskej únie pod číslom 7882/02].
(
11
)	Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
(
12
)	Rozsudok z 22. decembra 2010, DEB, C-279/09, Zb. s. I-13849, bod 35.
(
13
)	Pozri rozsudok ESĽP Église métropolitaine de Bessarabie a i. v. Moldavsko z 13. decembra 2001, Zbierka rozsudkov a rozhodnutí 2001-XII, § 114 a nasl. a citovanú judikatúru.
(
14
)	Pozri rozsudok ESĽP Leyla Șahin v. Turecko z 10. novembra 2005, Zbierka rozsudkov a rozhodnutí, 2005-XI, § 105.
(
15
)	Bod 109 a citovaná judikatúra.
(
16
)	Pozri článok 6 Deklarácie o odstránení všetkých foriem neznášanlivosti a diskriminácie na základe náboženstva alebo viery vyhlásenej Valným zhromaždením Organizácie spojených národov 25. novembra 1981 a bod 4 všeobecného komentára č. 22 Výboru pre ľudské práva k článku 18 Medzinárodného paktu o občianskych a politických právach, ktorý bol prijatý 16. decembra 1966 Valným zhromaždením Organizácie spojených národov a nadobudol účinnosť 23. marca 1976.
(
17
)	Pre informáciu pozri Pokyny o medzinárodnej ochrane č. 6: žiadosti o azyl založené na náboženstve v zmysle článku 1A(2) Dohovoru z 1951 a/alebo Protokolu z 1967 týkajúceho sa právneho postavenia utečencov, vydané HCR 28. apríla 2004, dostupné na internetovej stránke http://www.unhcr.org/refworld/docid/415a9af54.html, ako aj všeobecný komentár č. 22 uvedený v poznámke pod čiarou č. 16 týchto návrhov.
(
18
)	Pozri komentáre Komisie k článku 11 s názvom „Povaha prenasledovania“ (teraz článok 9 smernice) v návrhu smernice Rady o minimálnych ustanoveniach pre oprávnenie a postavenie štátnych príslušníkov tretej krajiny alebo osôb bez štátneho občianstva ako utečencov alebo osôb, ktoré inak potrebujú medzinárodnú ochranu, a obsah poskytovanej ochrany, predloženého Komisiou 12. septembra 2001 [KOM(2001) 510 v konečnom znení].
(
19
)	§ 114.
(
20
)	Pozri Európska komisia pre ľudské práva, rozhodnutie X/Spojené kráľovstvo z 12. marca 1981, D. R. 22, s. 39, § 5.
(
21
)	Tento štatút bol prijatý v Ríme 17. júla 1998 a nadobudol platnosť 1. júla 2002, Zbierka zmlúv Organizácie spojených národov, zv. 2187, č. 38544. V článku 7 ods. 2 písm. g) tohto štatútu je pojem „prenasledovanie“ definovaný ako „úmyselné a závažné odňatie základných práv v rozpore s medzinárodným právom z dôvodu identity skupiny alebo kolektívu“.
(
22
)	Spoločná pozícia zo 4. marca 1996 stanovená Radou na základe článku K.3 Zmluvy o Európskej únii o harmonizovanom uplatňovaní definície termínu „utečenec“ v článku 1 Ženevského dohovoru z 28. marca 1951 týkajúceho sa štatútu utečenca (Ú. v. ES L 63, s. 2; Mim. vyd. 19/001, s. 20).
(
23
)	Odsek 4.
(
24
)	Pozri dokumenty dostupné na internetovej stránke Rady pod číslom 13620/01, 11356/02, 12620/02 a 13648/02.
(
25
)	Tieto práva sú uvedené v článkoch 2 a 3, článku 4 ods. 1 a článku 7 EDĽP a v článkoch 2 a 4, článku 5 ods. 1 a článku 49 Charty.
(
26
)	Pozri EDĽP, rozsudky Soering v. Spojené kráľovstvo zo 7. júla 1989, séria A č. 161, § 88 a 113; Mamatkoulov a Askarov v. Turecko zo 4. februára 2005, Zbierka rozsudkov a rozhodnutí 2005-I, § 91; Khodzhayev v. Rusko z 12. mája 2010, § 89 až 105, ako aj Abdulazhon Isakov v. Rusko z 8. júla 2010, § 106 až 112 a 120 až 131.
(
27
)	Pokiaľ ide o uplatňovanie týchto zásad, pozri najmä už citovaný rozsudok Európskeho súdu pre ľudské práva, Leyla Șahin v. Turecko, § 104 až 123 a citovanú judikatúru.
(
28
)	Pozri rozhodnutie Európskeho súdu pre ľudské práva, Z. a T. v. Spojené kráľovstvo z 28. februára 2006, Zbierka rozsudkov a rozhodnutí, 2006-III.
(
29
)	Moja analýza sa samozrejme nevzťahuje na situácie, v ktorých sú náboženské rituály zvlášť neprimerané, ako sú napríklad ľudské obete alebo používanie drog.
(
30
)	Pozri rozsudok Supreme Court of the United Kingdom (Spojené kráľovstvo) HJ (Iran)/Secretary of State for the Home Department a HT (Cameroon)/Same, [2010] UKSC 31.
(
31
)	Rozsudok z 2. marca 2010, C-175/08, C-176/08, C-178/08 a C-179/08, Zb. s. I-1493.
(
32
)	Bod 90.