62023CJ0365
EUROOPA KOHTU OTSUS (viies koda)
20. märts 2025 (
*1
)
Eelotsusetaotlus – Tarbijakaitse – Direktiiv 93/13/EMÜ – Kohaldamisala – Artikli 2 punkt b – Artikli 3 lõige 1 – Artikli 4 lõige 2 – Artikkel 5 – Artikli 6 lõige 1 – Artikkel 8a – Tüüpleping – Leping sportlase arengut ja karjääri toetavate teenuste osutaja ja niisuguse alaealise „lootustandva“ mängija vahel, keda esindavad tema vanemad – Tingimus, millega nähakse ette kohustus maksta teenuseosutajale tasu, mis moodustab 10% selle sportlase tulust 15 järgneva aasta jooksul – Euroopa Liidu põhiõiguste harta – Artiklid 17 ja 24 – Õigus omandile – Lapse õigused
Kohtuasjas C‑365/23 [Arce] (
i
),
mille ese on ELTL artikli 267 alusel Augstākā tiesa (Senāts) (Läti kõrgeim kohus) 7. juuni 2023. aasta otsusega esitatud eelotsusetaotlus, mis saabus Euroopa Kohtusse 9. juunil 2023, menetluses
SIA „A“
versus
C,
D,
E,
EUROOPA KOHUS (viies koda),
koosseisus: neljanda koja president I. Jarukaitis (ettekandja) viienda koja presidendi ülesannetes, kohtunikud D. Gratsias ja E. Regan,
kohtujurist: A. Rantos,
kohtusekretär: ametnik A. Lamote,
arvestades kirjalikku menetlust ja 13. juuni 2024. aasta kohtuistungil esitatut,
arvestades seisukohti, mille esitasid:
–
SIA „A“, esindaja: advokāts A. Bitāns,
–
C, esindaja: advokāts I. Grunte,
–
D ja E, esindajad: jurists G. Madelis ja advokāte K. Salmgrieze,
–
Läti valitsus, esindajad: E. Bārdiņš, J. Davidoviča ja K. Pommere,
–
Euroopa Komisjon, esindajad: I. Rubene ja N. Ruiz García,
olles 4. oktoobri 2024. aasta kohtuistungil ära kuulanud kohtujuristi ettepaneku,
on teinud järgmise
kohtuotsuse
1
Eelotsusetaotlus käsitleb küsimust, kuidas tõlgendada nõukogu 5. aprilli 1993. aasta direktiivi 93/13/EMÜ ebaõiglaste tingimuste kohta tarbijalepingutes (EÜT 1993, L 95, lk 29; ELT eriväljaanne 15/02, lk 288) artikli 2 punkti b, artikli 3 lõiget 1, artikli 4 lõiget 2, artiklit 5 ja artikli 6 lõiget 1 ning direktiivi 93/13, mida on muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 25. oktoobri 2011. aasta direktiiviga 2011/83/EL (ELT 2011, L 304, lk 64), artiklit 8a ning Euroopa Liidu põhiõiguste harta (edaspidi „harta“) artikli 17 lõiget 1 ja artiklit 24.
2
Taotlus on esitatud Läti õiguse alusel asutatud osaühingu SIA „A“, mille eesmärk on tagada sportlaste areng Lätis, ning C, D ja E vahelises kohtuvaidluses nõude üle maksta tasu sportlase arengut ja karjääri toetavate teenuste osutamise lepingu täitmise eest.
Õiguslik raamistik
Liidu õigus
Harta
3
Harta artikli 17 „Õigus omandile“ lõikes 1 on sätestatud:
„Igaühel on õigus vallata, kasutada, käsutada ja pärandada oma seaduslikul teel saadud omandit. Kelleltki ei tohi tema omandit ära võtta muidu kui üldistes huvides ja seaduses ettenähtud juhtudel ja tingimustel ning õigeaegse ja õiglase hüvituse eest. Omandi kasutamist võib reguleerida seadusega niivõrd, kui see on vajalik üldistes huvides.“
4
Harta artikli 24 „Lapse õigused“ lõikes 2 on sätestatud:
„Kõikides lastega seotud toimingutes, mida teevad avalik-õiguslikud asutused või eraõiguslikud institutsioonid, tuleb esikohale seada lapse huvid.“
5
Harta artikkel 51, mis käsitleb harta kohaldamisala, on sõnastatud järgmiselt:
„1.   Harta sätted on subsidiaarsuse põhimõtet arvesse võttes ette nähtud liidu institutsioonidele, organitele ja asutustele ning liikmesriikidele üksnes liidu õiguse kohaldamise korral. Seepärast austavad nad õigusi, järgivad põhimõtteid ning edendavad nende kohaldamist oma asjaomase pädevuse kohaselt, võttes arvesse liidule aluslepingute muudes osades antud volituste piire.
2.   Harta ei laienda liidu õiguse reguleerimisala kaugemale senisest pädevusest, ei lisa liidule uusi pädevusvaldkondi ja ülesandeid ega muuda aluslepingute teistes osades määratletud pädevust ja ülesandeid.“
Direktiiv 93/13
6
Direktiivi 93/13 kümnes, kolmeteistkümnes ja kuueteistkümnes põhjendus on järgmised:
„tarbijat saab tõhusamalt kaitsta, kui ebaõiglaste tingimuste suhtes võetakse vastu ühtsed õigusnormid; kõnealuseid õigusnorme tuleks kohaldada müüjate või teenuste osutajate ning tarbijate vahel sõlmitud kõigi lepingute suhtes; seetõttu tuleb käesoleva direktiivi reguleerimisalast muu hulgas välja jätta töölepingud, pärimisõigust ja perekonnaõigust käsitlevad lepingud ning lepingud, mis on seotud äri- või täisühingute asutamise ja töö korraldamisega;
[…]
eeldatakse, et liikmesriikide […] õigusnormid, millega vahetult või kaudselt määratakse kindlaks tarbijalepingute tingimused, ei sisalda ebaõiglasi tingimusi; seetõttu tundub, et käesoleva direktiiviga ei ole vaja reguleerida tingimusi, mis tulenevad kohustuslikest […] õigusnormidest või rahvusvahelistest konventsioonidest, millega liikmesriigid või ühendus on ühinenud; sõnastus „kohustuslikud […] õigusnormid“ artikli 1 lõikes 2 hõlmab ka lepinguosaliste suhtes seadusega ettenähtud korras kohaldatavaid eeskirju, kui ei ole kokku lepitud teisiti;
[…]
väljavalitud üldkriteeriumidel põhinevat hinnangut tingimuste ebaõigluse kohta eelkõige avalikus müügi- või tarnetegevuses, millega pakutakse kollektiivset teenust kasutajatevahelist solidaarsust arvesse võttes, tuleb täiendada asjaosaliste erihuvide üldhinnanguga; see sisaldab heausksuse nõuet; heausksuse hindamisel tuleb erilist tähelepanu pöörata lepinguosaliste positsiooni tugevusele läbirääkimistel ja sellele, kas tarbijat mõjutati tingimusega nõustuma, kas kaup müüdi või teenused osutati tarbija erikorralduse alusel; müüja või teenuste osutaja saab täita heausksuse nõude juhul, kui ta kohtleb ausalt ja õiglaselt teist lepinguosalist, kelle õigustatud huvi ta peab arvesse võtma“.
7
Direktiivi artikli 1 lõikes 1 on sätestatud:
„Käesoleva direktiivi eesmärk on ühtlustada liikmesriikide õigus- ja haldusnormid, mis käsitlevad ebaõiglasi tingimusi müüja või teenuste osutaja ning tarbija vahel sõlmitud lepingutes.“
8
Direktiivi artiklis 2 on sätestatud:
„Käesolevas direktiivis kasutatakse järgmisi mõisteid:
a)
ebaõiglased tingimused – artiklis 3 kindlaksmääratud lepingutingimused;
b)
tarbija – füüsiline isik, kes käesoleva direktiiviga hõlmatavate lepingute raames toimib eesmärkidel, mis ei ole seotud tema kaubandus‑, majandus- ega kutsetegevusega;
c)
müüja või teenuste osutaja – füüsiline või juriidiline isik, kes käesoleva direktiiviga hõlmatavate lepingute raames toimib eesmärkidel, mis on seotud tema kaubandus‑, majandus- või kutsetegevusega, olenemata sellest, kas ettevõte on era- või riigiomanduses.“
9
Sama direktiivi artikli 3 lõigetes 1 ja 2 on sätestatud:
„1.   Lepingutingimus, mille suhtes ei ole eraldi kokku lepitud, loetakse ebaõiglaseks, kui see on vastuolus heausksuse tingimusega ning kutsub esile lepinguosaliste lepingust tulenevate õiguste ja kohustuste olulise tasakaalustamatuse, mis kahjustab tarbijat.
2.   Tingimust ei loeta kunagi eraldi kokkulepituks, kui see on eelnevalt koostatud ning tarbija ei ole seetõttu saanud tingimust sisuliselt mõjutada, eriti eelnevalt koostatud tüüplepingute puhul.
Asjaolu, et tingimuse teatavad aspektid või üks konkreetne tingimus on eraldi kokku lepitud, ei välista käesoleva artikli kohaldamist lepingu ülejäänud osa suhtes, kui lepingu üldhinnangu põhjal selgub, et leping on ikkagi eelnevalt koostatud tüüpleping.
Kui müüja või teenuste osutaja väidab, et tüüptingimus on eraldi kokku lepitud, langeb selle tõendamiskohustus temale.“
10
Direktiivi 93/13 artiklis 4 on sätestatud:
„1.   Ilma et see piiraks artikli 7 kohaldamist, võetakse lepingutingimuse hindamisel arvesse lepingu sõlmimise objektiks oleva kauba või teenuse laad ning viidatakse lepingu sõlmimisel kõigile sellega kaasnevatele asjaoludele ning kõigile teistele kõnealuse või muu lepingu tingimustele, millest see sõltub.
2.   Tingimuste õiglase või ebaõiglase iseloomu hindamine ei ole seotud lepingu põhiobjekti mõiste ega hinna ja tasu piisavusega võrreldes vastutehinguna pakutavate teenuste või kaubaga, kui kõnealused tingimused on koostatud lihtsas ja arusaadavas keeles.“
11
Direktiivi artiklis 5 on sätestatud:
„Lepingutes, mille kõik või teatavad tarbijale pakutavad tingimused esitatakse kirjalikult, peavad kõnealused tingimused olema koostatud lihtsas ja arusaadavas keeles. Kui tingimuse tähenduse suhtes on kahtlusi, tuleb kohaldada tarbijale kõige soodsamat tõlgendust. Seda tõlgendamiseeskirja ei kohaldata artikli 7 lõikega 2 ettenähtud menetluste puhul.“
12
Direktiivi artikli 6 lõige 1 on sõnastatud järgmiselt:
„Liikmesriigid sätestavad, et ebaõiglased tingimused lepingus, mille müüja või teenuste osutaja on […] tarbijaga sõlminud, ei ole [siseriiklikes õigusaktides sätestatud tingimustel] tarbijale siduvad ning [et leping jääb muus osas pooltele siduvaks, kui see saab kehtida ka ilma ebaõiglaste tingimusteta].“ [täpsustatud sõnastus]
13
Sama direktiivi artiklis 8 on sätestatud:
„Liikmesriigid võivad käesoleva direktiivi reguleerimisalas vastu võtta või säilitada asutamislepingule vastavad rangemad sätted, et tagada tarbijate kaitstuse kõrgem tase.“
14
Direktiiviga 2011/83 muudeti direktiivi 93/13, lisades sellesse artikli 8a. Selle artikli lõige 1 näeb ette:
„Kui liikmesriik võtab vastu sätted vastavalt artiklile 8, teavitab ta sellest ning kõikidest edasistest muudatustest komisjoni, eelkõige kui kõnealused sätted:
–
laiendavad tingimuste ebaõigluse kontrolli eraldi kokku lepitud lepingutingimustele, hinna ja tasu piisavusele või
–
sisaldavad loetelu ebaõiglaseks peetavatest lepingutingimustest.“
Direktiiv 2005/29/EÜ
15
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 11. mai 2005. aasta direktiivi 2005/29/EÜ, mis käsitleb ettevõtja ja tarbija vaheliste tehingutega seotud ebaausaid kaubandustavasid siseturul ning millega muudetakse nõukogu direktiivi 84/450/EMÜ, Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiive 97/7/EÜ, 98/27/EÜ ja 2002/65/EÜ ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrust (EÜ) nr 2006/2004 (ebaausate kaubandustavade direktiiv) (ELT 2005, L 149, lk 22), artikli 5 lõikes 3 on sätestatud:
„Kaubandustavasid, mis tõenäoliselt moonutavad oluliselt ainult selliste selgesti eristatavate tarbijarühmade majanduskäitumist, kes oma vaimse või füüsilise puude, vanuse või kergeusklikkuse tõttu on eriti vastuvõtlikud kaubandustava või sellega seotud toote suhtes viisil, mille ettenägemist võib ettevõtjalt õigustatult eeldada, hinnatakse lähtudes selle mõjust kõnealuse tarbijarühma keskmisele liikmele. See ei piira üldist ja seaduslikku reklaamitava esitada liialdavaid väiteid või väiteid, mida ei tule võtta sõna-sõnalt.“
Läti õigus
Tsiviilseadustik
16
Tsiviilseadustiku (Civillikums) artiklis 186 on sätestatud, et vanemad esindavad oma last tema isiklikes ja varalistes suhetes ühiselt (ühine esindamine).
17
Selle seadustiku artiklis 223 on sätestatud:
„Isa ja ema on oma alaealise lapse loomulikud eestkostjad nende isikuhooldusõiguse alusel.“
18
Nimetatud seadustiku artiklis 293 on sätestatud:
„Eestkostja võib alaealist puudutavates küsimustes ja alaealise huvides sõlmida mis tahes liiki lepinguid ning võtta vastu ja teha makseid. Kõik sellised tehingud on alaealisele siduvad, tingimusel et eestkostja on tegutsenud heas usus ja on järginud hea majandamise põhimõtteid ning ei ole sidunud alaealist ilma erilise vajaduseta pikemaks ajaks kui tema täisealiseks saamiseni.“
19
Sama seadustiku artiklis 1408 on sätestatud:
„Alaealisel puudub teovõime.“
Tarbijakaitseseadus
20
1. aprilli 1999. aasta tarbijakaitseseaduse (Patērētāju tiesību aizsardzības likums) (Latvijas Vēstnesis, 1999, nr 104/105) põhikohtuasja asjaoludele kohaldatavas redaktsioonis on artiklis 1 „Seaduses kasutatud terminid“ sätestatud:
„Käesoleva seaduse tähenduses on:
[…]
3.
tarbija – füüsiline isik, kes avaldab soovi omandada, omandab või võib omandada või kasutada asju või teenuseid eesmärgil, mis ei ole seotud tema majandus‑ või kutsetegevusega;
4.
teenuste osutaja – isik, kes osutab oma majandus‑ või kutsetegevuse raames tarbijale teenust;
[…]“.
21
Selle seaduse artiklis 6 „Ebaõiglased lepingutingimused“ on ette nähtud:
„[…]
(2)
Lepingutingimused koostatakse lihtsas ja arusaadavas keeles.
(3)
Lepingutingimus, mille üle lepingu pooled ei ole eraldi läbi rääkinud, loetakse ebaõiglaseks, kui see on vastuolus heausksuse tingimusega ning kutsub esile lepingu poolte lepingust tulenevate õiguste ja kohustuste olulise tasakaalustamatuse, mis kahjustab tarbijat.
[…]
(8)
Ebaõiglased tingimused lepingus, mille tootja, müüja või teenuste osutaja on tarbijaga sõlminud, on tühised lepingu sõlmimisest alates, kuid leping kehtib edasi juhul, kui seda on võimalik jätkata nii, et see ei sisalda ebaõiglasi tingimusi.
[…]“.
22
24. aprilli 2014. aasta seadusega (Latvijas Vēstnesis, 2014, nr 92) lisati tarbijakaitseseaduse artiklisse 6 lõige 22, mis on sõnastatud järgmiselt:
„Käesoleva artikli sätteid ei kohaldata lepingutingimuste suhtes, mis määratlevad lepingu eseme või käsitlevad hinna ja tasu piisavust võrreldes pakutava teenuse või kaubaga, kui sellised tingimused on koostatud lihtsas ja arusaadavas keeles. […]“.
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
23
A pakub sportlastele mitmesuguseid teenuseid nende kutseoskuste arendamiseks ja karjääri edendamiseks.
24
A sõlmis 14. jaanuaril 2009 lepingu tollal 17‑aastase alaealise C‑ga, keda esindasid tema vanemad D ja E, teenuste osutamiseks C sportliku arengu ja karjääri toetamiseks, et tagada C‑le, kes ei olnud veel elukutseline sportlane, edukas karjäär elukutselise sportlasena korvpallis (edaspidi „14. jaanuari 2009. aasta leping“). Leping sõlmiti 15 aastaks, s.o kuni 14. jaanuarini 2024.
25
14. jaanuari 2009. aasta leping nägi ette, et A osutab C‑le erinevaid teenuseid, sealhulgas koolitust ja treeninguid, spordimeditsiinilist ja spordipsühholoogi abi, karjääri toetavaid meetmeid, sportlase ja klubide vahel lepingute sõlmimist, turundust, õigusteenuseid ja raamatupidamist. Vastutasuks kohustus C selle lepingu punkti 6.1 kohaselt maksma A‑le tasu, mis oli 10% kogu tema lepingu kehtivusaja jooksul saadavast netotulust, millele lisandus Lätis kohaldatav käibemaks, tingimusel, et selle tulu suurus on vähemalt 1500 eurot kuus.
26
Kuna A leidis, et C‑le osutatud teenuste eest ei ole 14. jaanuari 2009. aasta lepingus ette nähtud tasu makstud, esitas ta 29. juunil 2020 Läti kohtutele hagi, milles palus mõista põhikohtuasja kostjatelt tema kasuks välja 1663777,99 eurot, mis moodustab 10% tulust, mille C sai spordiklubidega sõlmitud lepingutest.
27
Esimese astme kohus ja seejärel apellatsioonikohus jätsid A nõude rahuldamata põhjendusel, et 14. jaanuari 2009. aasta leping ei ole kooskõlas tarbijakaitset käsitlevate riigisiseste õigusnormidega ning eelkõige on ebaõiglane tingimus, mille kohaselt C peab maksma tasu, mis moodustab 10% tema tulust kogu lepingu kehtivuse ajal.
28
A esitas kassatsioonkaebuse Augstākā tiesale (Senāts) (Läti kõrgeim kohus), kes on eelotsusetaotluse esitanud kohus. Nimetatud äriühing väitis, et tarbijakaitset käsitlevad riigisisesed õigusnormid ei ole käesoleval juhul asjakohased, kuna 14. jaanuari 2009. aasta leping kuulub „noore lootustandva“ sportlase lepingute kategooriasse, mille suhtes neid sätteid ei kohaldata. A palus samuti, et Euroopa Kohtule esitataks eelotsusetaotlus.
29
Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib, et kuigi Euroopa Kohus on mõistet „tarbija“ juba korduvalt tõlgendanud, ei ole ta siiani analüüsinud, kas tarbijakaitset käsitlevad sätted on spordi valdkonnas kohaldatavad. Kui see peaks nii olema, siis on eelotsusetaotluse esitanud kohus seisukohal, et asjaolu, et noore sportlase tegevus – nagu käesoleval juhul – muutub pärast asjaomase teenuste osutamise lepingu sõlmimist kutsetegevuseks, ei oma tähtsust ega saa takistada huvitatud isikut tuginemast „tarbija“ staatusele direktiivi 93/13 tähenduses.
30
See kohus viitab ka liikmesriikide kohtupraktikas esinevatele erinevustele, mis tema arvates põhjendavad vajadust esitada selle kohta eelotsuse küsimused.
31
Nii otsustas cour d’appel de Paris (Pariisi apellatsioonikohus, Prantsusmaa) 23. mai 2019. aasta kohtuotsuses, et korvpallimängija – kes on tulevase mängijana sõlminud spordiagentuuriga teenuste osutamise lepingu, mille kohaselt see agentuur võttis selle mängija huvides kohustuse pidada spordiklubidega läbirääkimisi huvitatud isiku töölevõtmise üle, samas kui viimane kohustus maksma agentuurile summa, mille suurus sõltub selle koostöö raames sõlmitud lepingutest – tegutses tarbija, mitte kutsetegevusega tegelejana. Seevastu ei kohaldanud Oberlandesgericht München (liidumaa kõrgeim üldkohus Münchenis, Saksamaa) 7. novembri 2002. aasta otsuses, milles lahendati noore tennisemängija ja spordiagentuuri vahelist vaidlust, mis puudutas põhikohtuasjas kõne all oleva lepinguga sarnast teenuste osutamise lepingut, sellele õigussuhtele tarbijakaitset käsitlevaid sätteid.
32
Eelotsusetaotluse esitanud kohus tõstatab ka muid küsimusi, soovides eelkõige teada, kas sellist tingimust, nagu on kõne all põhikohtuasjas, võib pidada lihtsas ja arusaadavas keeles koostatud lepingutingimuseks direktiivi 93/13 artikli 5 tähenduses ning kas see tekitab poolte õiguste ja kohustuste olulise tasakaalustamatuse sama direktiivi artikli 3 tähenduses.
33
Neil asjaoludel otsustas Augstākā tiesa (Senāts) (kõrgeim kohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
Kas [direktiivi 93/13] kohaldamisalasse kuulub sportlase arengut ja karjääri toetavate teenuste osutamise leping, mille on sõlminud ühelt poolt ettevõtja, kes tegutseb peamiselt sportlaste arendamise ja treenimise valdkonnas, ja teiselt poolt alaealine, keda esindavad tema vanemad ja kes lepingu sõlmimise ajal kõnealuse spordialaga elukutselisena ei tegelenud?
2.
Kui vastus esimesele küsimusele on eitav, siis kas direktiiviga 93/13 on vastuolus riigisisene kohtupraktika, mis tõlgendab seda direktiivi riigisisesesse õigusesse üle võtvaid õigusnorme nii, et neis sisalduvad tarbijakaitse eeskirjad on kohaldatavad ka selliste lepingute suhtes?
3.
Kui vastus esimesele või teisele küsimusele on jaatav, siis kas riigisisene kohus võib direktiivi 93/13 artikli 3 alusel hinnata niisuguse lepingutingimuse ebaõiglast laadi, mis näeb ette, et noorsportlane kohustub lepingus nimetatud teatud spordialal arengut ja karjääri toetavate teenuste osutamise eest maksma tasu, mis moodustab 10% tema järgmise 15 aasta jooksul saadavast sissetulekust, ning mitte järeldada, et nimetatud lepingutingimus on üks neist tingimustest, mille ebaõiglast laadi ei hinnata direktiivi 93/13 artikli 4 lõike 2 alusel?
4.
Kui vastus kolmandale küsimusele on jaatav, siis kas tuleb asuda seisukohale, et lepingutingimus, mis näeb ette, et noorsportlane kohustub lepingus nimetatud teatud spordialal arengut ja karjääri toetavate teenuste osutamise eest maksma tasu, mis moodustab 10% tema järgmise 15 aasta jooksul saadavast sissetulekust, on koostatud lihtsas ja arusaadavas keeles direktiivi 93/13 artikli 5 tähenduses, võttes arvesse, et lepingu sõlmimise ajal puudus noorsportlasel selge teave osutatava teenuse väärtuse ja selle eest makstava summa kohta, mis oleks võimaldanud tal hinnata talle sellest tekkivaid majanduslikke tagajärgi?
5.
Kui vastus kolmandale küsimusele on jaatav, siis kas tuleb asuda seisukohale, et lepingutingimus, mis näeb ette, et noorsportlane kohustub lepingus nimetatud teatud spordialal arengut ja karjääri toetavate teenuste osutamise eest maksma tasu, mis moodustab 10% tema järgmise 15 aasta jooksul saadavast sissetulekust, kujutab endast direktiivi 93/13 artikli 3 lõike 1 tähenduses tingimust, mis kutsub esile lepinguosaliste lepingust tulenevate õiguste ja kohustuste olulise tasakaalustamatuse, mis kahjustab tarbijat, arvestades, et nimetatud säte ei seo osutatava teenuse väärtust tarbijale tekkiva kuluga?
6.
Kui vastus viiendale küsimusele on jaatav, siis kas direktiivi 93/13 artikli 6 lõikega 1 on vastuolus riigisisese kohtu otsus, millega vähendatakse summat, mida teenuste osutaja võib tarbijalt nõuda, teenuste osutaja tegelike kulude summani, mis tal on tekkinud lepingu alusel tarbijale teenuse osutamisega?
7.
Kui vastus kolmandale küsimusele on eitav ja kui niisuguse lepingutingimuse ebaõiglast laadi, mis näeb ette, et tarbija kohustub lepingus nimetatud sportlase arengut ja karjääri toetavate teenuste osutamise eest maksma tasu, mis moodustab 10% tema järgmise 15 aasta jooksul saadavast sissetulekust, ei hinnata vastavalt direktiivi 93/13 artikli 4 lõikele 2, siis kas riigisisene kohus, olles teinud kindlaks, et tasu suurus on teenuste osutaja panusega ilmselgelt ebaproportsionaalne, võib sellegipoolest sellise lepingutingimuse riigisisese õiguse alusel ebaõiglaseks tunnistada?
8.
Kui vastus seitsmendale küsimusele on jaatav, siis kas tarbijalepingu puhul, mis sõlmiti ajal, mil [direktiivi 93/13, mida on muudetud direktiiviga 2011/83,] artikkel 8a ei olnud veel jõustunud, tuleb arvesse võtta liikmesriigi poolt Euroopa Komisjonile [direktiivi 93/13, mida on muudetud direktiiviga 2011/83,] artikli 8a alusel esitatud teavet, mis puudutab liikmesriigi poolt [direktiivi 93/13] artikli 8 kohaselt vastu võetud sätteid, ja kui see on nii, siis kas riigisiseste kohtute pädevus on piiratud nimetatud liikmesriigi poolt [direktiivi 93/13, mida on muudetud direktiiviga 2011/83,] artikli 8a kohaselt esitatud teabega, kui liikmesriik on teatanud, et tema riigisisesed õigusnormid ei lähe kaugemale kõnealuses direktiivis sätestatud miinimumnõuetest?
9.
Kui vastus esimesele või teisele küsimusele on jaatav, siis millist tähtsust omab – võttes arvesse Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikli 17 lõiget 1 koostoimes harta artikliga 24 – direktiivi 93/13 sätteid riigisisesesse õigusesse üle võtvate õigusnormide kohaldamisel asjaolu, et kõnealune teenuste osutamise leping sõlmiti 15 aastaks ajal, mil noorsportlane oli alaealine, mistõttu sõlmisid selle lepingu alaealise nimel tema vanemad, võttes sellega kohustuse maksta tasu, mis moodustab 10% tema järgmise 15 aasta jooksul saadavast kogu sissetulekust?
10.
Kui vastus esimesele või teisele küsimusele on eitav ja võttes arvesse, et sporditegevus kuulub liidu õiguse kohaldamisalasse, siis kas alaealise sportlasega 15 aastaks sõlmitud teenuste osutamise leping – mille sõlmisid tema nimel tema vanemad –, mis kohustab kõnealust alaealist maksma tasu, mis moodustab 10% tema järgmise 15 aasta jooksul saadavast kogu sissetulekust, rikub Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikli 17 lõikes 1 koostoimes harta artikli 24 lõikega 2 sätestatud põhiõigusi?“
Eelotsuse küsimuste analüüs
Vastuvõetavus
34
A väidab, et teatavad esitatud küsimused on vastuvõetamatud.
35
Esimesena on kolmas kuni viies küsimus vastuvõetamatud, kuna nendega ei palu eelotsusetaotluse esitanud kohus Euroopa Kohtul sisuliselt mitte tõlgendada liidu õigust, vaid kohaldada seda konkreetsele juhtumile, eelkõige teha kindlaks, kas põhikohtuasjas kõne all olev tingimus kuulub direktiivi 93/13 artikli 4 lõike 2 kohaldamisalasse, ning kui see nii ei ole, siis kas see on vastuolus selle direktiivi artikliga 5 ja artikli 3 lõikega 1.
36
Teisena tõstatab seitsmes küsimus puhtalt hüpoteetilise probleemi, sest Läti õiguses puudub õiguslik alus tuvastada, et investeeringu tasuvus on ülemäära suur.
37
Kolmandana on üheksas ja kümnes küsimus, mis puudutavad harta kohaldatavust horisontaalsetele suhetele, vastuvõetamatud esiteks seetõttu, et need on liiga abstraktsed ja nendega küsitakse sisuliselt nõuandvat arvamust, ning teiseks seetõttu, et harta ei ole käesolevas asjas kohaldatav.
38
Sellega seoses tuleb märkida, et Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt on ELTL artikliga 267 loodud Euroopa Kohtu ja liikmesriikide kohtu vahelise koostöö raames üksnes liikmesriigi kohtul, kelle lahendada on vaidlus ja kes vastutab langetatava kohtuotsuse eest, pädevus kohtuasja eripära arvestades otsustada, kas Euroopa Kohtule esitatud küsimused on asjakohased. Seega, kui küsimused on esitatud liidu õigusnormi tõlgendamise või kehtivuse kohta, on Euroopa Kohus üldjuhul kohustatud vastama. Järelikult kehtib eeldus, et liidu õigust puudutav eelotsuse küsimus on asjakohane. Euroopa Kohus võib keelduda liikmesriigi kohtu esitatud eelotsusetaotlusele vastamast üksnes juhul, kui on ilmne, et taotletaval liidu õiguse tõlgendusel puudub igasugune seos põhikohtuasja faktiliste asjaolude või esemega, kui probleem on hüpoteetiline või kui Euroopa Kohtule ei ole teada vajalikke faktilisi või õiguslikke asjaolusid, et anda talle esitatud küsimustele tarvilik vastus (29. juuni 2023. aasta kohtuotsus International Protection Appeals Tribunal jt (pommirünnak Pakistanis), C‑756/21, EU:C:2023:523, punktid 35 ja 36 ning seal viidatud kohtupraktika).
39
Käesoleval juhul ei ole ilmne, et taotletud liidu õiguse tõlgendamine ei ole mingil viisil seotud põhikohtuasja faktiliste asjaolude või esemega või et probleem on hüpoteetiline. Lisaks on eelotsusetaotluses piisavalt üksikasjalikult kirjeldatud põhikohtuasja õiguslikku ja faktilist raamistikku, selleks et Euroopa Kohus saaks anda talle esitatud küsimustele tarviliku vastuse.
40
Täpsemalt, mis puudutab esiteks kolmandat kuni viiendat ning üheksandat ja kümnendat küsimust, siis nähtub eelotsusetaotlusest, et eelotsusetaotluse esitanud kohtul on tekkinud küsimus direktiivi 93/13 mitme sätte tähenduse ja ulatuse kohta, teataval juhul koostoimes harta konkreetsete sätetega, et teha kindlaks, kas ta võib selle direktiivi alusel kontrollida, ega põhikohtuasjas kõne all olev lepingutingimus pole ebaõiglane. Nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 39 märkis, ei palu see kohus Euroopa Kohtul kohaldada neid direktiivi 93/13 sätteid põhikohtuasja asjaoludele ega asendada tema hinnangut enda omaga.
41
Teiseks, mis puudutab seitsmenda küsimuse väidetavat hüpoteetilisust, mis A sõnul tuleneb sellest, et Läti õiguse alusel ei ole võimalik tuvastada, et investeeringu tasuvus on ülemäära suur, siis tuleb meenutada, et ELTL artiklis 267 ette nähtud menetluses on Euroopa Kohtu ja eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanded selgelt eraldatud ja üksnes viimati nimetatu on pädev tõlgendama riigisiseseid õigusakte (15. jaanuari 2013. aasta kohtuotsus Križan jt (C‑416/10, EU:C:2013:8, punkt 58 ja seal viidatud kohtupraktika). Ent A esitatud riigisisese õiguse tõlgendus, mille kohaselt ei ole võimalik tuvastada, et investeeringu tasuvus on ülemäära suur, ei ole piisav, et lükata ümber käesoleva kohtuotsuse punktis 38 viidatud asjakohasuse eeldust.
42
Seega on eelotsusetaotluse esitanud kohtu küsimused vastuvõetavad.
Sisulised küsimused
Esimene küsimus
43
Esimese küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas direktiivi 93/13 artikli 1 lõiget 1 ja artikli 2 punkti b tuleb tõlgendada nii, et selle direktiivi kohaldamisalasse kuulub leping, mille on sõlminud ühelt poolt sportlaste arendamise valdkonnas tegutsev teenuseosutaja ja teiselt poolt „lootustandev“ alaealine, keda esindavad tema vanemad ja kes lepingu sõlmimise ajal ei tegelenud spordi valdkonnas elukutselisena.
44
Sellega seoses tuleb kõigepealt märkida, et direktiivi 93/13 kohaldamisala on määratletud selle artikli 1 lõikes 1. Selle määratluse kohaselt on direktiivi eesmärk ühtlustada liikmesriikide õigus- ja haldusnormid, mis käsitlevad ebaõiglasi tingimusi müüja või teenuste osutaja ning tarbija vahel sõlmitud lepingutes. Seega on tegemist tarbijakaitse ülddirektiiviga, mida tuleb kohaldada kõigis majandustegevuse valdkondades (vt selle kohta 6. juuli 2017. aasta kohtuotsus Air Berlin, C‑290/16, EU:C:2017:523, punkt 44).
45
Mis puudutab direktiivi 93/13 artikli 1 lõikes 1 kasutatud mõisteid „tarbija“ ja „müüja või teenuste osutaja“, siis on selle direktiivi artikli 2 punktis b tarbija määratletud kui füüsiline isik, kes selle direktiiviga hõlmatavate lepingute raames toimib eesmärkidel, mis ei ole seotud tema kaubandus‑, majandus- ega kutsetegevusega, ning artikli 2 punktis c on müüja või teenuste osutaja määratletud kui füüsiline või juriidiline isik, kes kõnealuse direktiiviga hõlmatavate lepingute raames toimib eesmärkidel, mis on seotud tema kaubandus‑, majandus- või kutsetegevusega, olenemata sellest, kas ettevõte on era- või riigiomanduses.
46
Seega on direktiivi 93/13 kohaldamisalasse kuuluvad lepingud määratletud viitega rollile, milles lepingupartnerid tegutsevad – vastavalt sellele, kas nad tegutsevad oma kaubandus‑, majandus‑ või kutsetegevuse raames või mitte (24. oktoobri 2024. aasta kohtuotsus Zabitoń, C‑347/23, EU:C:2024:919, punkt 24 ja seal viidatud kohtupraktika).
47
Järelikult on direktiiv 93/13 kohaldatav olukorras, kus leping on sõlmitud ühelt poolt sportlaste arendamise valdkonnas tegutseva teenuseosutaja ja teiselt poolt „lootustandva“ alaealise vahel, keda esindavad tema vanemad ja kes lepingu sõlmimise ajal ei tegelenud selle spordialaga elukutseliselt.
48
Seda järeldust ei saa ümber lükata see, kui tarbijast sai pärast lepingu sõlmimist elukutseline sportlane, nagu põhikohtuasjas.
49
Nimelt on Euroopa Kohus otsustanud, et isiku „tarbija“ staatust tuleb hinnata asjaomase lepingu sõlmimise aja seisuga (vt selle kohta 9. juuli 2020. aasta kohtuotsus Raiffeisen Bank ja BRD Groupe Société Générale, C‑698/18 ja C‑699/18, EU:C:2020:537, punkt 73, ning 24. oktoobri 2024. aasta kohtuotsus Zabitoń, C‑347/23, EU:C:2024:919, punkt 32).
50
Järelikult ei lakka alaealine, kes sportlase arengut ja karjääri toetavate teenuste osutamise lepingu sõlmimise ajal ei tegelenud selle spordialaga elukutselisena, olemast „tarbija“ direktiivi 93/13 artikli 2 punkti b tähenduses põhjusel, et temast on lepingu täitmise ajal saanud elukutseline sportlane.
51
Sellega seoses tuleb veel lisada, et tema staatust kõnealuse lepingu sõlmimise ajal ei muuda pelk asjaolu, et seda tarbijat peetakse spordialal, kus ta hiljem sai elukutseliseks mängijaks, „lootustandvaks“ mängijaks, ega ka asjaolu, et nimetatud lepingu ese oli seotud selle sportlase võimaliku tulevase elukutselise karjääriga.
52
Samuti ei mõjuta tema staatust kõnealuse lepingu sõlmimise ajal asjaolu, et asjaomasel tarbijal võis olla teadmisi või potentsiaalselt olulist teavet sellel spordialal, millel ta hiljem sai elukutseliseks mängijaks.
53
Euroopa Kohtu praktika kohaselt on nimelt mõiste „tarbija“ direktiivi 93/13 artikli 2 punkti b tähenduses objektiivne ja sõltumatu konkreetsetest teadmistest, mis asjaomasel isikul võivad olla, või teabest, mis sellel isikul tegelikult olemas on (3. septembri 2015. aasta kohtuotsus Costea, C‑110/14, EU:C:2015:538, punkt 21).
54
Eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb esimesele küsimusele vastata, et direktiivi 93/13 artikli 1 lõiget 1 ja artikli 2 punkti b tuleb tõlgendada nii, et selle direktiivi kohaldamisalasse kuulub sportlase arengut ja karjääri toetavate teenuste osutamise leping, mille on sõlminud ühelt poolt sportlaste arendamise valdkonnas tegutsev teenuseosutaja ja teiselt poolt „lootustandev“ alaealine, keda esindavad tema vanemad ja kes lepingu sõlmimise ajal ei tegelenud spordi valdkonnas veel elukutselisena ja oli seetõttu tarbija staatuses.
Teine küsimus
55
Teisele küsimusele ei ole vaja vastata, kuna see on esitatud vaid juhuks, kui vastus esimesele küsimusele on eitav.
Kolmas küsimus
56
Kolmanda küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas direktiivi 93/13 artikli 4 lõiget 2 ja artiklit 8 tuleb tõlgendada nii, et liikmesriigi kohus võib selle direktiivi artikli 3 alusel hinnata, kas niisugune lepingutingimus on ebaõiglane, mis näeb ette, et noorsportlane kohustub lepingus nimetatud teatud spordialal arengut ja karjääri toetavate teenuste osutamise eest maksma tasu, mis moodustab 10% tema tulust selle lepingu sõlmimisele järgneva 15 aasta jooksul.
57
Sellega seoses tuleb meenutada, et direktiivi 93/13 artikli 4 lõikes 2 on ette nähtud, et ebaõiglase iseloomu hindamine ei ole seotud lepingu põhiobjekti mõiste ega hinna ja tasu piisavusega võrreldes vastutehinguna pakutavate teenuste või kaubaga, kui kõnealused tingimused on koostatud lihtsas ja arusaadavas keeles.
58
Euroopa Kohtu praktika kohaselt ei hinnata artikli 4 lõikes 2 nimetatud lepingutingimuste – mis kuuluvad direktiiviga 93/13 reguleeritavasse valdkonda – ebaõiglast laadi siis, kui pädev riigisisene kohus leiab pärast üksikjuhtumi analüüsimist, et müüja või teenuste osutaja oli need tingimused koostanud lihtsas ja arusaadavas keeles. Seega on selle sätte eesmärk üksnes kehtestada selliste lepingutingimuste sisulise kontrolli tingimused ja ulatus, mida ei ole eraldi kokku lepitud ning mis kirjeldavad müüja või teenuste osutaja ja tarbija vahel sõlmitud lepingutest tulenevaid põhisooritusi (vt selle kohta 3. juuni 2010. aasta kohtuotsus Caja de Ahorros y Monte de Piedad de Madrid, C‑484/08, EU:C:2010:309, punktid 32 ja 34). Lisaks tuleneb sellest sättest, et ainuüksi asjaolu, et tingimus ei ole koostatud lihtsas ja arusaadavas keeles, ei muuda seda tingimust ebaõiglaseks (13. juuli 2023. aasta kohtuotsus Banco Santander (osutus ametlikule indeksile), C‑265/22, EU:C:2023:578, punkt 66 ja seal viidatud kohtupraktika).
59
Kui – nagu põhikohtuasjas – lepingu ese on teatud spordialal arengut ja karjääri toetavate lepingus nimetatud teenuste osutamine, siis on lepingutingimus, mis näeb ette, et selliste teenuste osutamise eest kohustub lepingupoolest noorsportlane maksma tasuna 10% tema tulust lepingu sõlmimisele järgneva 15 aasta jooksul, asjakohane nii lepingu põhiobjekti kui ka hinna ja tasu piisavuse kindlaksmääramisel võrreldes vastutehinguna pakutavate teenuste või kaubaga direktiivi 93/13 artikli 4 lõike 2 tähenduses, nagu sisuliselt märkis kohtujurist oma ettepaneku punktis 87.
60
Sellest järeldub, et kõnealune tingimus kuulub artikli 4 lõike 2 kohaldamisalasse ja järelikult saab liikmesriigi kohus hinnata, kas see on ebaõiglane, üldjuhul vaid siis, kui ta jõuab järeldusele, et see tingimus ei ole koostatud lihtsas ja arusaadavas keeles.
61
Käesoleval juhul ilmneb aga eelotsusetaotlusest, et põhikohtuasjas käsitletava lepingu sõlmimise ajal, st 14. jaanuaril 2009, ei olnud Läti Vabariik teatavaid direktiivi 93/13 sätteid, eelkõige artikli 4 lõiget 2 oma õiguskorda üle võtnud, kuna selle sätte ülevõtmine jõustus alles 1. juulil 2014.
62
Sellega seoses tuleb meenutada, et direktiivi 93/13 artiklis 8 on liikmesriikidele sõnaselgelt ette nähtud võimalus selle „direktiivi reguleerimisalas vastu võtta või säilitada asutamislepingule vastavad rangemad sätted, et tagada tarbijate kaitstuse kõrgem tase“.
63
Euroopa Kohus on sellest järeldanud, et liikmesriikidel ei ole keelatud direktiiviga 93/13 reguleeritud valdkonnas, kuhu kuuluvad direktiivi artikli 4 lõikes 2 viidatud lepingutingimused, säilitada või võtta vastu direktiivis sätestatutest rangemad sätted, kui nende sätete eesmärk on tagada tarbijate kaitstuse kõrgem tase (3. juuni 2010. aasta kohtuotsus Caja de Ahorros y Monte de Piedad de Madrid, C‑484/08, EU:C:2010:309, punktid 35 ja 40).
64
Seega, kui riigisisene õigus seda lubab, võib liikmesriigi kohus müüja või teenuste osutaja ja tarbija vahel sõlmitud lepingut puudutavas vaidluses hinnata seda, kas lepingutingimus, mida ei ole eraldi läbi räägitud ja mis puudutab eelkõige selle lepingu põhiobjekti, on ebaõiglane, isegi juhul, kui müüja või teenuste osutaja on selle tingimuse koostanud lihtsas ja arusaadavas keeles.
65
Seega on eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne kontrollida, kas 14. jaanuari 2009. aasta lepingu sõlmimise ajal võimaldas riigisisene õigus hinnata, kas direktiivi 93/13 artikli 4 lõike 2 kohaldamisalasse kuuluv tingimus on ebaõiglane, sealhulgas juhul, kui see tingimus oli koostatud lihtsas ja arusaadavas keeles.
66
Eeltoodut arvestades tuleb kolmandale küsimusele vastata, et direktiivi 93/13 artikli 4 lõiget 2 ja artiklit 8 tuleb tõlgendada nii, et selle sätte kohaldamisalasse kuulub lepingutingimus, mis näeb ette, et noorsportlane kohustub lepingus nimetatud teatud spordialal arengut ja karjääri toetavate teenuste osutamise eest maksma tasu, mis moodustab 10% tema tulust selle lepingu sõlmimisele järgneva 15 aasta jooksul. Järelikult võib liikmesriigi kohus selle direktiivi artikli 3 alusel hinnata, kas selline lepingutingimus on ebaõiglane, üldjuhul vaid siis, kui ta jõuab järeldusele, et see tingimus ei ole koostatud lihtsas ja arusaadavas keeles. Nende sätetega ei ole siiski vastuolus riigisisesed õigusnormid, mis lubavad kohtul kontrollida, ega nimetatud lepingutingimus pole ebaõiglane, isegi siis, kui see tingimus on koostatud lihtsas ja arusaadavas keeles.
Neljas küsimus
67
Neljanda küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas direktiivi 93/13 artiklit 5 tuleb tõlgendada nii, et lepingutingimust, milles on ilma muude täpsustusteta ette nähtud, et sportlane kohustub vastutasuks sportlase arengut ja karjääri toetavate teenuste osutamise eest maksma teenuseosutajale tasu, mis moodustab 10% tulust, mida sportlane saab selle lepingu sõlmimisele järgneva 15 aasta jooksul, tuleb pidada selle sätte tähenduses lihtsas ja arusaadavas keeles koostatuks.
68
Direktiivi 93/13 artikli 5 kohaselt peavad esiteks lepingutes, mille kõik või teatavad tarbijale pakutavad tingimused esitatakse kirjalikult, kõnealused tingimused olema koostatud lihtsas ja arusaadavas keeles, ning teiseks, kui tingimuse tähenduse suhtes on kahtlusi, tuleb kohaldada tarbijale kõige soodsamat tõlgendust.
69
Mis puudutab lepingutingimuste läbipaistvuse nõuet, nagu see on ette nähtud nii direktiivi 93/13 artikli 4 lõikes 2 kui ka artiklis 5, siis on Euroopa Kohus rõhutanud, et seda nõuet ei saa taandada pelgalt lepingutingimuse arusaadavusele vormilises ja grammatilises mõttes, vaid seda tuleb hoopis mõista laialt, arvestades, et tarbija on suhetes müüja või teenuste osutajaga nõrgemal positsioonil ja seda eeskätt informeerituse osas (vt selle kohta 20. septembri 2017. aasta kohtuotsus Andriciuc jt, C‑186/16, EU:C:2017:703, punkt 44 ja seal viidatud kohtupraktika).
70
Läbipaistvuse nõue ei nõua seega mitte ainult seda, et tingimus oleks asjaomasele tarbijale vormiliselt ja grammatiliselt arusaadav, vaid ka seda, et lepingus oleks läbipaistvalt kirjeldatud selle mehhanismi konkreetset toimimist, millele kõnealune tingimus viitab, ning vajaduse korral selle mehhanismi ja teistes tingimustes kehtestatud mehhanismide vahelist suhet, nii et asjaomasel tarbijal oleks täpsete ja arusaadavate kriteeriumide põhjal võimalik ette näha sellest tingimusest talle tulenevaid majanduslikke tagajärgi (vt selle kohta 12. jaanuari 2023. aasta kohtuotsus D.V. (advokaaditasu – tunnitasu põhimõte), C‑395/21, EU:C:2023:14, punktid 36 ja 37 ning seal viidatud kohtupraktika).
71
Liikmesriigi kohus peab kõiki asjakohaseid asjaolusid arvesse võttes kontrollima, kas seda nõuet on järgitud. Täpsemalt peab ta lepingu sõlmimisega seotud asjaolusid arvesse võttes kontrollima, kas tarbijale tehti teatavaks kõik asjaolud, mis võivad mõjutada tema kohustuse ulatust ning võimaldavad tal hinnata selle rahalisi tagajärgi (vt selle kohta 12. jaanuari 2023. aasta kohtuotsus D.V. (advokaaditasu – tunnitasu põhimõte), C‑395/21, EU:C:2023:14, punkt 38 ja seal viidatud kohtupraktika).
72
Sellega seoses otsustas Euroopa Kohus ühes kohtuasjas, mis puudutas advokaaditasu maksmist käsitlevat lepingutingimust, et kuigi müüjalt või teenuste osutajalt ei saa nõuda, et ta teavitaks tarbijat tema võetud kohustuste lõplikest rahalistest tagajärgedest, mis sõltuvad tulevikus toimuvatest ettenägematutest ja müüja või teenuste osutaja tahtest sõltumatutest sündmustest, peab teave, mida ta on kohustatud esitama enne lepingu sõlmimist, siiski võimaldama tarbijal teha oma otsus hoolikalt ja teadlikuna esiteks selliste sündmuste toimumise võimalusest ja teiseks tagajärgedest, mis neil sündmustel võivad olla asjaomaste õigusteenuste kestusele (12. jaanuari 2023. aasta kohtuotsus D.V. (advokaaditasu – tunnitasu põhimõte), C‑395/21, EU:C:2023:14, punkt 43).
73
Käesoleval juhul on eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne põhikohtuasjas kõne all oleva lepingutingimuse tunnuseid ja kõiki 14. jaanuari 2009. aasta lepingu sõlmimisega seotud asjakohaseid asjaolusid arvesse võttes hinnata, kas teave, mille müüja või teenuste osutaja edastas enne lepingu sõlmimist, võimaldas tarbijal teha oma otsus hoolikalt ja teadlikuna lepingu sõlmimise rahalistest tagajärgedest (vt analoogia alusel 12. jaanuari 2023. aasta kohtuotsus D.V. (advokaaditasu – tunnitasu põhimõte), C‑395/21, EU:C:2023:14, punkt 44).
74
Mis puudutab sellise lepingutingimuse tunnuseid, nagu on kõne all põhikohtuasjas, milles on ette nähtud teenuseosutaja tasu suurus kindlaksmääratud protsendina lepingupartneri tulevasest tulust kindlaksmääratud ajavahemikul, siis tuleb märkida, et sellist tingimust saab iseenesest pidada selliseks, mis võimaldab huvitatud isikul hinnata sellest talle tuleneda võivaid majanduslikke tagajärgi üksnes siis, kui selles on asjaomast tulu täpselt kirjeldatud. Eelotsusetaotluse esitanud kohus peab kontrollima, kas 14. jaanuari 2009. aasta lepingus sisalduvat viidet – mille kohaselt arvutatakse teenuseosutaja tasu kindlaksmääratud protsendina kõnealuse spordialaga tegelemisest, reklaamist, turundusest ja meedias esinemisest saadavast netotulust – võib üksi pidada selliseks, et see vastab niisugusele täpsuse tasemele. Samuti on vaja, et ette nähtud tasu eest vastutasuna osutatavate teenuste laadist on mõistlikult võimalik aru saada või seda tuletada lepingust kui tervikust (vt selle kohta 3. oktoobri 2019. aasta kohtuotsus Kiss ja CIB Bank, C‑621/17, EU:C:2019:820, punkt 43).
75
Lõpuks on eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne kontrollida, kas 14. jaanuari 2009. aasta lepingu sõlmimise ajal oli huvitatud isikul nii teenuseosutaja osutatavate teenuste laadi kui ka vastutasuna makstava tasu suuruse arvutamise aluse osas kogu vajalik teave, et ta saaks hinnata oma kohustuse majanduslikke tagajärgi.
76
Eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb neljandale küsimusele vastata, et direktiivi 93/13 artiklit 5 tuleb tõlgendada nii, et lepingutingimust, milles on üksnes ette nähtud, et sportlane kohustub vastutasuks sportlase arengut ja karjääri toetavate teenuste osutamise eest maksma teenuseosutajale tasu, mis moodustab 10% tulust, mida sportlane saab selle lepingu sõlmimisele järgneva 15 aasta jooksul, tuleb käsitada selle sätte tähenduses nii, et see ei ole koostatud lihtsas ja arusaadavas keeles, kui tarbijale ei ole enne lepingu sõlmimist edastatud kogu vajalikku teavet, mis võimaldaks tal hinnata oma kohustuse majanduslikke tagajärgi.
Viies küsimus
77
Viienda küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas direktiivi 93/13 artikli 3 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et lepingutingimus, milles on ette nähtud, et noorsportlane kohustub vastutasuks sportlase arengut ja karjääri toetavate teenuste osutamise eest maksma tasu, mis moodustab 10% tulust, mida sportlane saab selle lepingu sõlmimisele järgneva 15 aasta jooksul, tekitab selle sätte tähenduses lepinguosaliste lepingust tulenevate õiguste ja kohustuste olulise tasakaalustamatuse, mis kahjustab tarbijat, juhul kui see tingimus ei näe ette seost osutatud teenuse väärtuse ja tarbija jaoks selle maksumuse vahel.
78
Sellega seoses tuleb märkida, et vastavalt Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikale on Euroopa Kohtul pädevus tõlgendada direktiivis 93/13 kasutatud mõisteid ning selgitada, milliseid kriteeriume võib liikmesriigi kohus arvesse võtta või peab arvesse võtma lepingutingimuste direktiivi sätetele vastavuse hindamisel, kusjuures see kohus peab otsustama neid kriteeriume arvesse võttes konkreetse lepingutingimuse kvalifitseerimise üle asjaomase kohtuasja asjaolusid arvestades. Sellest tuleneb, et Euroopa Kohus peab piirduma niisuguste juhtnööride andmisega eelotsusetaotluse esitanud kohtule, mida viimane peab arvesse võtma (13. juuli 2023. aasta kohtuotsus Banco Santander (osutus ametlikule indeksile), C‑265/22, EU:C:2023:578, punkt 50).
79
Direktiivi 93/13 artikli 3 lõikes 1 on sätestatud, et lepingutingimust, mille suhtes ei ole eraldi kokku lepitud, loetakse ebaõiglaseks, kui see on vastuolus heausksuse tingimusega ning kutsub esile lepinguosaliste lepingust tulenevate õiguste ja kohustuste olulise tasakaalustamatuse, mis kahjustab tarbijat.
80
Kui liikmesriigi kohus hindab direktiivi 93/13 artikli 3 lõike 1 alusel, kas lepingutingimus, milles ei ole eraldi kokku lepitud, on ebaõiglane, peab ta kõiki kohtuasja asjaolusid arvestades esiteks kontrollima, ega ei ole rikutud heausksuse nõuet ja teiseks, ega ei esine tarbija kahjuks olulist tasakaalustamatust nimetatud sätte tähenduses (13. juuli 2023. aasta kohtuotsus Banco Santander (osutus ametlikule indeksile), C‑265/22, EU:C:2023:578, punkt 63).
81
Nende mõistete täpsustamiseks tuleb küsimuse puhul, millistel asjaoludel tuleneb tasakaalustamatus „vastuolust heausksuse tingimusega“, kõigepealt märkida, et direktiivi 93/13 kuueteistkümnenda põhjenduse kohaselt peab liikmesriigi kohus kontrollima, kas müüja või teenuste osutaja, kes kohtleb tarbijat ausalt ja õiglaselt, võis mõistlikult oodata, et tarbija sellise tingimusega eraldi kokku leppides nõustub (13. juuli 2023. aasta kohtuotsus Banco Santander (osutus ametlikule indeksile), C‑265/22, EU:C:2023:578, punkt 64).
82
Seejärel tuleb selleks, et teha kindlaks, kas tingimus põhjustab lepingupoolte lepingust tulenevate õiguste ja kohustuste „olulise tasakaalustamatuse“, mis kahjustab tarbijat, võtta eelkõige arvesse riigisisese õiguse norme, mida kohaldatakse siis, kui puudub pooltevaheline kokkulepe, et hinnata, kas, ja kui jah, siis mil määral seab see leping tarbija ebasoodsamasse õiguslikku olukorda kui see, mis on ette nähtud kehtivas riigisiseses õiguses (13. juuli 2023. aasta kohtuotsus Banco Santander (osutus ametlikule indeksile), C‑265/22, EU:C:2023:578, punkt 65).
83
Sellise võrdleva analüüsi abil saab liikmesriigi kohus hinnata, kas ning – vajaduse korral – millises ulatuses seab leping tarbija ebasoodsamasse õiguslikku olukorda võrreldes sellega, mis on ette nähtud kehtivas riigisiseses õiguses.
84
Samas, nagu märkis kohtujurist oma ettepaneku punktis 91, võib olulise tasakaalustamatuse olemasolu hindamisel arvesse võtta ka muid asjaolusid, nagu lepingu sõlmimise ajal valitsenud ausad ja õiglased turutavad, mis puudutavad tasustamist asjasse puutuval spordialal, või kohustused, mille võtmist võis mõistlikult informeeritud tarbija neid tavasid arvestades eeldada.
85
Lõpuks tuleb märkida, et direktiivi 93/13 artikli 4 lõike 1 kohaselt peab liikmesriigi kohus selle hindamisel, kas lepingutingimus on ebaõiglane, võtma arvesse lepingu objektiks oleva kauba või teenuse laadi ning lähtuma lepingu sõlmimise aja seisuga kõigist lepingu sõlmimisega kaasnevatest asjaoludest ja kõigist teistest kõnealuse lepingu või mõne teise lepingu tingimustest, millest asjaomane leping sõltub (vt selle kohta 4. juuli 2024. aasta kohtuotsus Caixabank jt (läbipaistvuse kontroll kollektiivhagi raames), C‑450/22, EU:C:2024:577, punkt 29 ja seal viidatud kohtupraktika).
86
Nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 95 märkis, peab eelotsusetaotluse esitanud kohus arvesse võtma 14. jaanuari 2009. aasta lepingu erinevaid elemente, nagu asjaolu, et see leping sisaldas juba olemuslikult A jaoks riskitegurit. Nimelt oli lepingus sätestatud, et A võib seda tasu nõuda ainult tingimusel, et tulu on vähemalt 1500 eurot kuus; et C saab lepingu ühepoolselt üles öelda hüvitist maksmata, kui ta nimelt otsustab, et ei jätka elukutselise karjääri, ning lisaks ei olnud A osutatud teenustega tagatud, et C saavutab loodetud tulemuse, st saab elukutseliseks sportlaseks (vt analoogia alusel 16. märtsi 2010. aasta kohtuotsus Olympique Lyonnais, C‑325/08, EU:C:2010:143, punkt 42).
87
Eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb viiendale küsimusele vastata, et direktiivi 93/13 artikli 3 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et lepingutingimus, milles on ette nähtud, et noorsportlane kohustub vastutasuks sportlase arengut ja karjääri toetavate teenuste osutamise eest maksma tasu, mis moodustab 10% tulust, mida sportlane saab selle lepingu sõlmimisele järgneva 15 aasta jooksul, ei tekita ainult sel põhjusel, et see tingimus ei näe ette seost osutatud teenuse väärtuse ja tarbija jaoks selle maksumuse vahel, selle sätte tähenduses lepinguosaliste õiguste ja kohustuste olulist tasakaalustamatust, mis kahjustab tarbijat. Nimelt tuleb sellise tasakaalustamatuse olemasolu hindamisel võtta eelkõige arvesse riigisisese õiguse norme, mida kohaldatakse siis, kui puudub pooltevaheline kokkulepe; lepingu sõlmimise ajal valitsenud ausaid ja õiglaseid turutavasid, mis puudutavad tasustamist asjaomasel spordialal; kõiki kõnealuse lepingu sõlmimisega kaasnevaid asjaolusid ning kõiki teisi selle lepingu või mõne teise lepingu tingimusi, millest asjaomane leping sõltub.
Kuues küsimus
88
Kuuenda küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas direktiivi 93/13 artikli 6 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus, kui liikmesriigi kohus, kes on tuvastanud, et teenuseosutaja ja tarbija vahel sõlmitud lepingu tingimus on ebaõiglane selle direktiivi artikli 3 lõike 1 tähenduses, vähendab tarbija poolt tasumisele kuuluvat summat nende kulude summani, mis teenuseosutajal selle lepingu täitmisega tegelikult tekkisid.
89
Direktiivi 93/13 artikli 6 lõikes 1 on ette nähtud, et liikmesriigid sätestavad, et ebaõiglased tingimused lepingus, mille müüja või teenuste osutaja on tarbijaga sõlminud, ei ole riigisisestes õigusaktides sätestatud tingimustel tarbijale siduvad ning et leping jääb muus osas pooltele siduvaks, kui see saab kehtida ka ilma ebaõiglaste tingimusteta.
90
See säte on imperatiivne säte, mille eesmärk on asendada lepinguga loodud formaalne tasakaal lepingupartnerite õiguste ja kohustuste vahel tegeliku tasakaaluga, mis taastab nendevahelise võrdsuse (30. mai 2013. aasta kohtuotsus Asbeek Brusse ja de Man Garabito, C‑488/11, EU:C:2013:341, punkt 38).
91
Neil asjaoludel tuleb seda sätet pidada normiks, mis on võrdväärne riigi õiguskorras riigisiseste avaliku korra normidega (21. detsembri 2016. aasta kohtuotsus Gutiérrez Naranjo jt, C‑154/15, C‑307/15 ja C‑308/15, EU:C:2016:980, punkt 54), mistõttu tuleb ebaõiglast lepingutingimust käsitada nii, et seda ei ole kunagi olemas olnud.
92
Mis puudutab liikmesriigi kohtu võimalust, kui see on tuvastanud, et müüja või teenuste osutaja ja tarbija vahel sõlmitud lepingu tingimus on ebaõiglane, muuta selle tingimuse sisu, selle asemel et jätta see lihtsalt tarbija suhtes kohaldamata, siis tuleb märkida, et direktiivi 93/13 artikli 6 lõiget 1 ei saa mõista nii, et see lubab liikmesriigi kohtul sellist võimalust kasutada (vt selle kohta 14. juuni 2012. aasta kohtuotsus Banco Español de Crédito, C‑618/10, EU:C:2012:349, punkt 71).
93
Kui liikmesriigi kohus võiks muuta sellises lepingus sisalduvate ebaõiglaste tingimuste sisu, võiks selline õigus kahjustada direktiivi 93/13 artikli 7 pikaajalise eesmärgi saavutamist. Nimelt aitaks niisugune õigus kõrvaldada hoiatavat mõju, mida avaldatakse müüjale või teenuste osutajale pelgalt sellega, et tarbija suhtes selliseid ebaõiglaseid tingimusi ei kohaldata, kuna müüjad või teenuste osutajad üritaksid endiselt kasutada viidatud tingimusi, teades, et isegi kui tuvastatakse nende tühisus, võib liikmesriigi kohus lepingut siiski vajaduse piires täiendada, tagades seega nende müüjate või teenuste osutajate huvid (26. märtsi 2019. aasta kohtuotsus Abanca Corporación Bancaria ja Bankia, C‑70/17 ja C‑179/17, EU:C:2019:250, punkt 54).
94
Kõnealune leping võib direktiivi 93/13 artikli 6 lõike 1 kohaselt kehtima jääda, kuivõrd riigisisese õiguse kohaselt on selline kehtima jäämine ilma ebaõiglaste tingimusteta õiguslikult võimalik – seda tuleb kontrollida objektiivse lähenemise alusel (3. oktoobri 2019. aasta kohtuotsus Dziubak, C‑260/18, EU:C:2019:819, punkt 39).
95
Eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb kuuendale küsimusele vastata, et direktiivi 93/13 artikli 6 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus, kui liikmesriigi kohus, kes on tuvastanud, et teenuseosutaja ja tarbija vahel sõlmitud lepingu tingimus on ebaõiglane selle direktiivi artikli 3 lõike 1 tähenduses, vähendab tarbija poolt tasumisele kuuluvat summat nende kulude summani, mis teenuseosutajal selle lepingu täitmisega tegelikult tekkisid.
Seitsmes ja kaheksas küsimus
96
Seitsmendale ja kaheksandale küsimusele ei ole vaja vastata, kuna need on esitatud vaid juhuks, kui vastus kolmandale küsimusele on eitav.
Üheksas küsimus
97
Üheksanda küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas direktiivi 93/13, arvestades harta artikli 17 lõiget 1 ja artikli 24 lõiget 2, tuleb tõlgendada nii, et kui lepingutingimus näeb ette, et tarbija kohustub vastutasuks sportlase arengut ja karjääri toetavate teenuste osutamise eest maksma tasu, mis moodustab 10% tulust, mida tarbija saab selle lepingu sõlmimisele järgneva 15 aasta jooksul, siis on selle hindamisel, kas see lepingutingimus on ebaõiglane, oluline asjaolu, et tarbija oli lepingu sõlmimise ajal alaealine ja et lepingu sõlmisid alaealise nimel tema vanemad.
98
Olgu meenutatud, et harta kohaldamisala liikmesriikide tegevuse osas on määratletud harta artikli 51 lõikes 1, mille kohaselt on harta sätted liikmesriikidele ette nähtud üksnes liidu õiguse kohaldamise korral.
99
Käesoleval juhul leidis Euroopa Kohus esimesele küsimusele vastates, et direktiiv 93/13 on kohaldatav niisugusele lepingule, nagu on kõne all põhikohtuasjas, mistõttu kujutab liikmesriigi õigusraamistik, millesse põhikohtuasi kuulub, endast selle direktiivi ja seega liidu õiguse kohaldamist harta artikli 51 lõike 1 tähenduses.
100
Järelikult peab eelotsusetaotluse esitanud kohus direktiivi 93/13 kohaldamisel järgima hartaga tagatud põhiõigusi, mille hulka kuuluvad harta artiklites 17 ja 24 tunnustatud põhiõigused, mis puudutavad vastavalt omandiõigust ja lapse õigusi.
101
Harta artikliga 24 tagatud lapse õigused hõlmavad eelkõige kohustust seada kõikides lastega seotud toimingutes esikohale lapse huvid.
102
Seega, kuigi direktiiv 93/13 ei viita alaealistele tarbijatele, tuleneb siiski harta artikli 24 lõikest 2 ja Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni peaassamblee poolt 20. novembril 1989 vastu võetud lapse õiguste konventsiooni artikli 3 lõikest 1, millele on sõnaselgelt viidatud harta artikli 24 selgitustes, et lisaks sellele, et lapse huve tuleb arvesse võtta lapsi puudutavate taotluste sisulisel hindamisel, peavad lapse huvid mõjutama ka sellele hindamisele eelnevat otsustusprotsessi konkreetsete menetluslike tagatiste kaudu. Nimelt, nagu märkis Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni Lapse Õiguste Komitee, viitab väljend „lapse huvid“ artikli 3 lõike 1 tähenduses ühtaegu nii materiaalõigusele, tõlgendavale põhimõttele kui ka menetlusnormile (11. juuni 2024. aasta kohtuotsus Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (naised, kes määratlevad ennast lähtuvalt soolise võrdõiguslikkuse põhiväärtusest), C‑646/21, EU:C:2024:487, punkt 73).
103
Samas ei välista see eelkõige eelotsusetaotluse esitanud kohtul lasuv lapse huvidega arvestamise kohustus seda, et nimetatud kohus võiks käesoleval juhul arvesse võtta asjaolu, et C vanemad, kes teda 14. jaanuari 2009. aasta lepingu sõlmimise ajal esindasid, tundsid ise elukutselise spordi maailma, või asjaolu, et C oli lepingu sõlmimise ajal 17‑aastane.
104
Eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb üheksandale küsimusele vastata, et direktiivi 93/13, arvestades harta artikli 17 lõiget 1 ja artikli 24 lõiget 2, tuleb tõlgendada nii, et kui lepingutingimus näeb ette, et tarbija kohustub vastutasuks sportlase arengut ja karjääri toetavate teenuste osutamise eest maksma tasu, mis moodustab 10% tulust, mida tarbija saab selle lepingu sõlmimisele järgneva 15 aasta jooksul, siis on selle hindamisel, kas see lepingutingimus on ebaõiglane, oluline asjaolu, et tarbija oli lepingu sõlmimise ajal alaealine ja et lepingu sõlmisid alaealise nimel tema vanemad.
Kümnes küsimus
105
Kümnendale küsimusele ei ole vaja vastata, kuna see on esitatud vaid juhuks, kui vastus esimesele küsimusele on eitav.
Kohtukulud
106
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse liikmesriigi kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (viies koda) otsustab:
1.
Nõukogu 5. aprilli 1993. aasta direktiivi 93/13/EMÜ ebaõiglaste tingimuste kohta tarbijalepingutes artikli 1 lõiget 1 ja artikli 2 punkti b
tuleb tõlgendada nii, et
selle direktiivi kohaldamisalasse kuulub sportlase arengut ja karjääri toetavate teenuste osutamise leping, mille on sõlminud ühelt poolt sportlaste arendamise valdkonnas tegutsev teenuseosutaja ja teiselt poolt „lootustandev“ alaealine, keda esindavad tema vanemad ja kes lepingu sõlmimise ajal ei tegelenud spordi valdkonnas veel elukutselisena ja oli seetõttu tarbija staatuses.
2.
Direktiivi 93/13 artikli 4 lõiget 2 ja artiklit 8
tuleb tõlgendada nii, et
selle sätte kohaldamisalasse kuulub lepingutingimus, mis näeb ette, et noorsportlane kohustub lepingus nimetatud teatud spordialal arengut ja karjääri toetavate teenuste osutamise eest maksma tasu, mis moodustab 10% tema tulust selle lepingu sõlmimisele järgneva 15 aasta jooksul. Järelikult võib liikmesriigi kohus selle direktiivi artikli 3 alusel hinnata, kas selline lepingutingimus on ebaõiglane, üldjuhul vaid siis, kui ta jõuab järeldusele, et see tingimus ei ole koostatud lihtsas ja arusaadavas keeles. Nende sätetega ei ole siiski vastuolus riigisisesed õigusnormid, mis lubavad kohtul kontrollida, ega nimetatud lepingutingimus pole ebaõiglane, isegi siis, kui see tingimus on koostatud lihtsas ja arusaadavas keeles.
3.
Direktiivi 93/13 artiklit 5
tuleb tõlgendada nii, et
lepingutingimust, milles on üksnes ette nähtud, et sportlane kohustub vastutasuks sportlase arengut ja karjääri toetavate teenuste osutamise eest maksma teenuseosutajale tasu, mis moodustab 10% tulust, mida sportlane saab selle lepingu sõlmimisele järgneva 15 aasta jooksul, tuleb käsitada selle sätte tähenduses nii, et see ei ole koostatud lihtsas ja arusaadavas keeles, kui tarbijale ei ole enne lepingu sõlmimist edastatud kogu vajalikku teavet, mis võimaldaks tal hinnata oma kohustuse majanduslikke tagajärgi.
4.
Direktiivi 93/13 artikli 3 lõiget 1
tuleb tõlgendada nii, et
lepingutingimus, milles on ette nähtud, et noorsportlane kohustub vastutasuks sportlase arengut ja karjääri toetavate teenuste osutamise eest maksma tasu, mis moodustab 10% tulust, mida sportlane saab selle lepingu sõlmimisele järgneva 15 aasta jooksul, ei tekita ainult sel põhjusel, et see tingimus ei näe ette seost osutatud teenuse väärtuse ja tarbija jaoks selle maksumuse vahel, selle sätte tähenduses lepinguosaliste õiguste ja kohustuste olulist tasakaalustamatust, mis kahjustab tarbijat. Nimelt tuleb sellise tasakaalustamatuse olemasolu hindamisel võtta eelkõige arvesse riigisisese õiguse norme, mida kohaldatakse siis, kui puudub pooltevaheline kokkulepe; lepingu sõlmimise ajal valitsenud ausaid ja õiglaseid turutavasid, mis puudutavad tasustamist asjaomasel spordialal; kõiki kõnealuse lepingu sõlmimisega kaasnevaid asjaolusid ning kõiki teisi selle lepingu või mõne teise lepingu tingimusi, millest asjaomane leping sõltub.
5.
Direktiivi 93/13 artikli 6 lõiget 1
tuleb tõlgendada nii, et
sellega on vastuolus, kui liikmesriigi kohus, kes on tuvastanud, et teenuseosutaja ja tarbija vahel sõlmitud lepingu tingimus on ebaõiglane selle direktiivi artikli 3 lõike 1 tähenduses, vähendab tarbija poolt tasumisele kuuluvat summat nende kulude summani, mis teenuseosutajal selle lepingu täitmisega tegelikult tekkisid.
6.
Direktiivi 93/13, arvestades Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikli 17 lõiget 1 ja artikli 24 lõiget 2,
tuleb tõlgendada nii, et
kui lepingutingimus näeb ette, et tarbija kohustub vastutasuks sportlase arengut ja karjääri toetavate teenuste osutamise eest maksma tasu, mis moodustab 10% tulust, mida tarbija saab selle lepingu sõlmimisele järgneva 15 aasta jooksul, siis on selle hindamisel, kas see lepingutingimus on ebaõiglane, oluline asjaolu, et tarbija oli lepingu sõlmimise ajal alaealine ja et lepingu sõlmisid alaealise nimel tema vanemad.
Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: läti.
(
i
)	Käesoleval kohtuasjal on väljamõeldud nimi. See ei vasta ühegi menetlusosalise tegelikule nimele.