EUROOPA KOHTU OTSUS (esimene koda)
15. jaanuar 2026(*)
Eelotsusetaotlus – Õigusalane koostöö tsiviilasjades – Lepinguväliste võlasuhete suhtes kohaldatav õigus – Määrus (EÜ) nr 864/2007 – Artikli 4 lõige 1 – Kohaldamisala – Sellise äriühingu organi deliktiõigusest tulenev vastutus, kes korraldab veebipõhiseid hasartmänge nõutava tegevusloata – Hagi hasartmängust saadud kaotuse hüvitamiseks – Kahju tekkimise paik
Kohtuasjas C‑77/24 [Wunner](i),
mille ese on ELTL artikli 267 alusel Oberster Gerichtshofi (Austria kõrgeim üldkohus) 11. jaanuari 2024. aasta otsusega esitatud eelotsusetaotlus, mis saabus Euroopa Kohtusse 1. veebruaril 2024, menetluses
NM,
OU
versus
TE,
EUROOPA KOHUS (esimene koda),
koosseisus: koja president F. Biltgen (ettekandja), Euroopa Kohtu asepresident T. von Danwitz esimese koja kohtuniku ülesannetes, kohtunikud I. Ziemele, S. Gervasoni ja N. Fenger,
kohtujurist: N. Emiliou,
kohtusekretär: ametnik I. Illéssy,
arvestades kirjalikku menetlust ja 5. veebruari 2025. aasta kohtuistungil esitatut,
arvestades seisukohti, mille esitasid:
–        OU ja NM, esindaja: Rechtsanwalt C. Leitgeb,
–        TE, esindaja: Rechtsanwalt O. Peschel,
–        Austria valitsus, esindajad: C. Hribar ja F. Koppensteiner,
–        Belgia valitsus, esindajad: M. Jacobs ja M. Van Regemorter, keda abistasid advocaten R. Verbeke ja P. Vlaemminck,
–        Saksamaa valitsus, esindajad: J. Möller ja A. Sahner,
–        Malta valitsus, esindaja: A. Buhagiar, keda abistasid advocate at law J. Baldacchino, ja abogado D. Sarmiento Ramírez-Escudero,
–        Euroopa Komisjon, esindajad: L. Hohenecker ja W. Wils,
olles 12. juuni 2025. aasta kohtuistungil ära kuulanud kohtujuristi ettepaneku,
on teinud järgmise
kohtuotsuse
1        Eelotsusetaotlus käsitleb seda, kuidas tõlgendada Euroopa Parlamendi ja nõukogu 11. juuli 2007. aasta määruse (EÜ) nr 864/2007 lepinguväliste võlasuhete suhtes kohaldatava õiguse kohta („Rooma II“) (ELT 2007, L 199, lk 40) artikli 1 lõike 2 punkti d ja artikli 4 lõiget 1.
2        Taotlus on esitatud kohtuvaidluses ühel poolt NMi ja OU, kes on Malta hasartmänguettevõtja juhatuse liikmed, ning teiselt poolt Austrias elava isiku TE vahel seoses kahju hüvitamisega, mis tekkis sellises veebipõhises hasartmängus osalemisest, mida pakub nimetatud äriühing Austrias ilma selle liikmesriigi õiguses nõutud tegevusloata.
Õiguslik raamistik
Liidu õigus
Rooma II määrus
3        Rooma II määruse põhjendused 6, 7, 14 ja 16 on sõnastatud järgmiselt:
„(6)      Selleks et muuta kohtuvaidluste tulemused prognoositavaks, parandada õiguskindlust ja kohtuotsuste vaba liikumist, loob siseturu nõuetekohane toimimine vajaduse selle järele, et liikmesriikide kollisiooninormid sisaldaksid samu pidemeid kohaldatava õiguse kindlaksmääramiseks, olenemata sellest, millises riigis on kohtule hagi esitatud.
(7)      Käesoleva määruse reguleerimisala ja sätted peaksid olema kooskõlas nõukogu [12. detsembri 2012. aasta määrusega (EL) nr 1215/2012 kohtualluvuse ning kohtuotsuste tunnustamise ja täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades (uuesti sõnastatud) (ELT 2012, L 351, lk 1)] ning lepinguliste kohustuste suhtes kohaldatavat õigust reguleerivate õigusaktidega.
[…]
(14)      Õiguskindluse nõue ja üksikjuhtumite õiglase kohtlemise vajadus on õiguse valdkonna olulised osad. Käesoleva määrusega sätestatakse pidemed, mis on nimetatud eesmärkide saavutamiseks kõige kohasemad. Seetõttu nähakse käesolevas määruses ette nii üldnorm kui ka erinormid ja teatud sätetes nn vabastusklausel, mis võimaldab erandit nimetatud normidest, kui juhtumi kõikidest asjaoludest ilmneb, et kahju õigusvastane tekitamine on ilmselgelt tihedamalt seotud mõne teise riigiga. See normide kogum loob seega kollisiooninormide paindliku raamistiku. […]
[…]
(16)      Ühtsed normid peaksid suurendama kohtuotsuste prognoositavust ning tagama mõistliku tasakaalu väidetavalt vastutava isiku ja kahju kannatanud isiku huvide vahel. Seos riigiga, kus tekkis otsene kahju (lex loci damni), tasakaalustab väidetavalt vastutava isiku ja kahju kannatanud isiku huve ning kajastab samuti kaasaegset lähenemisviisi tsiviilvastutusele ja riskivastutuse süsteemide arendamisele.“
4        Rooma II määruse artikli 1 „Reguleerimisala“ lõigetes 1 ja 2 on ette nähtud:
„1.      „Käesolevat määrust kohaldatakse seaduste konflikti korral lepinguvälistele võlasuhetele tsiviil- ja kaubandusasjades. Määrust ei kohaldata eelkõige maksu-, tolli- ega haldusasjadele, samuti riigi vastutusele, mis tuleneb riigi tegevusest või tegevusetusest riigivõimu teostamisel (acta iure imperii).
2.      Käesoleva määruse reguleerimisalast jäetakse välja
[…]
d)      lepinguvälised võlasuhted, mis tulenevad äriühinguid ja muid juriidilisi isikuid või organiseeritud ühendusi käsitlevast õigusest, nagu näiteks äriühingute ja muude juriidiliste isikute või organiseeritud ühenduste asutamine registreerimise teel või muul moel, nende õigus- ja teovõime, sisemine struktuur või lõpetamine, aktsionäride, osanike ja juhtide isiklik vastutus äriühingu või ühenduse kohustuste eest ning audiitori isiklik vastutus äriühingu või selle aktsionäride ja osanike ees raamatupidamisdokumentide kohustusliku auditi käigus;
[…]“.
5        Määruse II peatükk käsitleb kahju õigusvastast tekitamist. Selles peatükis olev määruse artikkel 4 „Üldreegel“ on sõnastatud järgmiselt:
„1.      Kui käesolevas määruses pole sätestatud teisiti, kohaldatakse kahju õigusvastasest tekitamisest tuleneva lepinguvälise võlasuhte suhtes selle riigi õigust, kus kahju tekib, olenemata sellest, millises riigis kahju põhjustanud sündmus aset leidis, ning olenemata sellest, millises riigis või millistes riikides ilmnevad nimetatud sündmuse kaudsed tagajärjed.
2.      Kui väidetavalt vastutava isiku ja kannatanu harilik viibimiskoht on kahju tekkimise ajal samas riigis, kohaldatakse kõnealuse riigi õigust.
3.      Kui juhtumi kõikidest asjaoludest ilmneb, et kahju õigusvastane tekitamine on ilmselgelt tihedamalt seotud mõne muu riigiga kui lõigetes 1 ja 2 osutatud riik, kohaldatakse asjaomase teise riigi õigust. Ilmselgelt tihedam seos mõne teise riigiga võib eelkõige tugineda poolte vahel juba olemasolevale suhtele, nagu näiteks lepingule, mis on asjaomase kahju õigusvastase tekitamisega tihedalt seotud.“
6        Määruse V peatükis, mis koondab „[ü]hised eeskirjad“, sisaldub artikkel 15 „Kohaldatava õiguse reguleerimisala“, mille kohaselt:
„Vastavalt käesolevale määrusele lepinguväliste võlasuhete suhtes kohaldatava õigusega reguleeritakse eelkõige järgmiseid küsimusi:
a)      vastutuse alus ja ulatus, sealhulgas selliste isikute kindlaksmääramine, keda nende poolt toime pandud tegude eest võib vastutusele võtta;
[…]
g)      vastutus teise isiku tegude eest;
[…]“.
Määrus nr 1215/2012
7        Määruse nr 1215/2012 artiklis 7 on sätestatud:
„Isiku vastu, kelle alaline elukoht on liikmesriigis, võib esitada hagi teises liikmesriigis:
[…]
2.      lepinguvälise kahju puhul selle paiga kohtusse, kus kahju tekitanud juhtum on toimunud või võib toimuda;
[…]“.
Austria õigus
8        Austria tsiviilseadustiku üldosa seaduse (Allgemeines Bürgerliches Gesetzbuch) § 1301 on sõnastatud järgmiselt:
„Õigusvastaselt tekitatud kahju eest võib vastutusele võtta mitu isikut, kes on sellele otseselt või kaudselt ühiselt kaasa aidanud, õhutades, ähvardades, käskides, abistades, varjates ja toimides muul sarnasel viisil või lihtsalt jättes täitmata oma konkreetse kohustuse kahju ära hoida.“
9        Sama seadustiku §-s 1311 on ette nähtud:
„Pelgalt juhuslik sündmus mõjutab isikut, kelle vara või isiku suhtes see toimub. Kui aga keegi on sellise sündmuse põhjustanud süüliselt, on ta rikkunud seadust, mille eesmärk on vältida juhuslikku kahju[, ja ta] vastutab kõigi kahjulike tagajärgede eest, mida ilma selleta ei oleks tekkinud.“
10      Austria hasartmänguseaduse (Glücksspielgesetz, edaspidi „GSpG) §-s 3 on sätestatud:
„Kui käesolevas föderaalseaduses ei ole sätestatud teisiti, on hasartmängude korraldamise õigus reserveeritud liidule (hasartmängumonopol).“
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
11      Maksejõuetu äriühing Titanium Brace Marketing Limited (edaspidi „TBM“), mille juhatuse liikmed olid NM ja OU, käitas oma Maltal asuvast asukohast veebikasiinot, mille mängudes oli võimalik osaleda kogu Euroopa turul. Tal oli hasartmängude korraldamiseks Malta õiguse alusel antud tegevusluba, kuid tal ei olnud GSpG kohast tegevusluba.
12      Ajavahemikul 14. novembrist 2019 kuni 3. aprillini 2020 kaotas TE TBMi internetileheküljel veebipõhiseid hasartmänge mängides kokku 18 547,67 eurot.
13      TBMi internetileheküljel mängimiseks nõustus TE selle äriühingu tüüptingimustega ja avas selleks „mängijakonto“. Mängijakontole vahendite lisamiseks tegi TE oma Austria pangakontolt ülekande Malta pangas avatud pangakontole. See pangakonto oli TBMi sularahakonto, mis oli avatud TE‑le ja eraldi selle äriühingu varast. Hasartmängus osalemisel debiteeritakse mängutasu mängijakontolt ja võitmisel krediteeriti see mängijakontole.
14      TE leidis, et kuivõrd TBMile ei ole Austria õiguse alusel tegevusluba antud, on hasartmänguleping tühine, ja esitas Landesgericht für Zivilrechtssachen Wienile (tsiviilasju lahendav liidumaa kohus Viinis, Austria) NMi ja OU vastu hagi talle tekkinud kahju hüvitamiseks, tuginedes oma nõudes nimetatud isikute deliktilisele vastutusele. TE leiab seejuures, et Austria hasartmängumonopoli rikkumisega kaasneb kaitseseaduse (Schutzgesetz) rikkumine ning NM ja OU vastutavad isiklikult ja solidaarselt selle eest, et äriühing TBM pakkus Austrias ebaseaduslikke hasartmänge.
15      NM ja OU väitsid selles kohtus, et kohtul puudub rahvusvaheline kohtualluvus, sest TE ei saa tugineda määruse nr 1215/2012 artikli 7 lõikele 2. NMi ja OU pädevuses ei olnud otsustada, kas TBM peaks lahkuma Austria turult, kus ta juba tegutses. Lisaks ei teinud nad seda ettevõtjat puudutavaid strateegilisi otsuseid. Nende sõnul on kahju põhjustanud sündmuse ja kahju tekkimise paigad Maltal. Kohaldatav materiaalõigus ei ole Austria õigus, vaid Malta õigus, milles ei tunta äriühingu organite vastutust äriühingu võlausaldajate ees.
16      Landesgericht für Zivilrechtssachen Wien (tsiviilasju lahendav liidumaa kohus Viinis) lükkas TE hagi rahvusvahelise kohtualluvuse puudumise tõttu tagasi. Oberlandesgericht Wien (liidumaa kõrgeim kohus Viinis, Austria) tühistas selle otsuse apellatsiooniastmes ja leidis, et tingimused määruse nr 1215/2012 artikli 7 lõike 2 järgi Austria kohtute alluvuseks on täidetud.
17      NMi ja OU kassatsioonkaebuse alusel leidis Oberster Gerichtshof (Austria kõrgeim üldkohus), kes on eelotsusetaotluse esitanud kohus, et Austria kohtute alluvuse jaoks on kõigepealt vaja, et riigisisene õigusnorm, mis võib olla alus TE nõudele, on kohaldatav Rooma II määruse järgi. Küsimus on selles, milline ulatus on nimetatud määruse artikli 1 lõike 2 punktis d toodud erandil.
18      Juhul kui põhikohtuasjas käsitletav hagi kuulub Rooma II määruse kohaldamisalasse, soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus lisaks teada, kuidas määrata kindlaks kahju tekkimise paik selle määruse artikli 4 lõike 1 tähenduses, milleks võib olla Austrias paik, kust TE tegi oma pangakontolt ülekandeid oma mängijakontole, või paik, kus see mängijakonto Maltal asub. Kui alles mängijakontole kreeditsaldo maksmise õiguse lõplikku kaotust saab pidada esialgseks kahjuks, võib selle kahju tekkimise paik olla Maltal, kus kontot hallatakse, TE kodus, paigas, kus asub tema peamine vara, või ka mujal.
19      Neil asjaoludel otsustas Oberster Gerichtshof (kõrgeim üldkohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.      Kas [Rooma II määruse] artikli 1 lõike 2 punkti d tuleb tõlgendada nii, et see hõlmab ka kahjuhüvitise nõudeid, mida äriühingu võlausaldaja esitab äriühingu organi vastu deliktilisele kahjule tuginedes, kuna äriühingu organ on rikkunud kaitseseadusi (Schutzgesetze) (näiteks hasartmänguseaduse sätteid)?
2.      Kui esimesele küsimusele tuleb vastata eitavalt:
Kas viidatud määruse artikli 4 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et kui sellise äriühingu organi vastu, kes pakub Austrias tegevusloata veebipõhiseid hasartmänge, on mängudest saadud kaotuse tõttu esitatud deliktilise kahju hüvitamise hagi, siis on kahju tekkimise kohaks
a)      paik, kus mängija teeb oma pangakontolt ülekandeid äriühingu juures avatud mängijakontole,
b)      paik, kus äriühing haldab mängijakontot, millele krediteeritakse mängija sissemaksed, võidud, kaotused ja boonused,
c)      paik, kust mängija teeb mängijakonto kaudu panuseid, mis lõppkokkuvõttes viivad kahjuni,
d)      mängija elukoht kui paik, kus ta esitab oma mängijakontol oleva konto jäägi väljamaksmise nõude,
e)      tema peamise vara asukoht?“
Eelotsuse küsimuste analüüs
Esimene küsimus
20      Esimese küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas Rooma II määruse artikli 1 lõike 2 punkti d tuleb tõlgendada nii, et deliktilise vastutuse tuvastamise hagi, mis on esitatud äriühingu juhatuse liikmete vastu riigisiseste õigusnormidega kehtestatud keelu – pakkuda üldsusele hasartmänge ilma vastava tegevusloata – rikkumise tõttu, kuulub äriühinguid käsitlevast õigusest tulenevate lepinguväliste võlasuhete kategooriasse selle sätte tähenduses.
21      Rooma II määruse artikli 1 lõike 1 kohaselt kohaldatakse seda määrust seaduste konflikti korral lepinguvälistele võlasuhetele tsiviil- ja kaubandusasjades.
22      Selle määruse artikli 1 lõike 2 punkti d järgi on määruse kohaldamisalast siiski välja jäetud „lepinguvälised võlasuhted, mis tulenevad äriühinguid ja muid juriidilisi isikuid või organiseeritud ühendusi käsitlevast õigusest, nagu näiteks äriühingute ja muude juriidiliste isikute või organiseeritud ühenduste asutamine registreerimise teel või muul moel, nende õigus- ja teovõime, sisemine struktuur või lõpetamine, aktsionäride, osanike ja juhtide isiklik vastutus äriühingu või ühenduse kohustuste eest ning audiitori isiklik vastutus äriühingu või selle aktsionäride ja osanike ees raamatupidamisdokumentide kohustusliku auditi käigus“.
23      Tuleb märkida, et Euroopa Parlamendi ja nõukogu 17. juuni 2008. aasta määrus (EÜ) nr 593/2008 lepinguliste võlasuhete suhtes kohaldatava õiguse kohta („Rooma I“) (ELT 2008, L 177, lk 6) sisaldab artikli 1 lõike 2 punktis f sarnast erandit, mille kohta Euroopa Kohus on otsustanud, et see hõlmab üksnes nende äriühingute, ühenduste ja juriidiliste isikute korraldust (vt selle kohta 3. oktoobri 2019. aasta kohtuotsus Verein für Konsumenteninformation, C‑272/18, EU:C:2019:827, punkt 35 ja seal viidatud kohtupraktika).
24      Kuna aga osanike ja juhatuse liikmete kui selliste isiklik vastutus äriühingu, ühenduse või juriidilise isiku kohustuste eest ning raamatupidamisdokumente auditeerivate audiitorite isiklik vastutus äriühingu või selle organite ees, mida on nimetatud Rooma II määruse artikli 1 lõike 2 punktis d, ei kujuta endast nende äriühingute, ühenduste ja muude juriidiliste isikute korralduslikku aspekti, tuleb selles sättes ette nähtud väljajätmise ulatust täpsustada funktsionaalse kriteeriumi abil (vt selle kohta 10. märtsi 2022. aasta kohtuotsus BMA Nederland, C‑498/20, EU:C:2022:173, punkt 53).
25      Nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 30 märkis, tuleb juhul, kui ei ole viidatud (mis tahes) riigisisesele õigusele, kategooriat „lepinguvälised võlasuhted, mis tulenevad äriühinguid […] käsitlevast õigusest“ tõlgendada iseseisvalt, võttes arvesse selle normi eesmärki ja võimaldades tagada Rooma II määruse täieliku toime (vt selle kohta 15. märtsi 2011. aasta kohtuotsus Koelzsch, C‑29/10, EU:C:2011:151, punkt 32 ja seal viidatud kohtupraktika).
26      Kuna selle väljajätmise eesmärk on liidu seadusandja tahe säilitada lex societatis ainulaadne staatus nendel aspektidel, mille puhul on olemas konkreetne lahendus nende aspektide ja äriühingu, ühenduse või muu juriidilise isiku toimimise ning käitamise vahel, siis tuleb igal üksikjuhul kontrollida, kas Rooma II määruse artikli 1 lõike 2 punktis d nimetatud osanikel, juhatusel või audiitoritel on lepinguväline kohustus äriühinguõigusest tulenevatel põhjustel või hoopis sellest väljapoole jäävatel põhjustel (10. märtsi 2022. aasta kohtuotsus BMA Nederland, C‑498/20, EU:C:2022:173, punkt 54).
27      Järelikult tuleneb äriühingu organite vastutus, sealhulgas nende juhatuse liikmete vastutus, mis on seotud sellise kohustuse rikkumisega, mis on neile pandud tulenevalt määramisest või nimetamisest ja mis on seotud äriühingu juhtimise, toimimise ja tegevusega, äriühinguid käsitlevast õigusest Rooma II määruse artikli 1 lõike 2 punkti d tähenduses. Äriühingu juhatuse liikme vastutus, mis on seotud kohustusega, millel ei ole midagi tegemist äriühingu olemasoluga, ei saa seevastu kuuluda selles sättes ette nähtud väljajätmise alla.
28      Nii on Euroopa Kohus spetsiaalselt hoolsuskohustuse rikkumise kohta juba otsustanud, et vahet tuleb teha selle järgi, kas tegemist on erilise hoolsuskohustusega, mis tuleneb organi ja äriühingu vahelisest suhtest, mis ei kuulu Rooma II määruse esemelisse kohaldamisalasse, või on tegemist üldise hoolsuskohustusega erga omnes, mis sinna kuulub (vt selle kohta 10. märtsi 2022. aasta kohtuotsus BMA Nederland, C‑498/20, EU:C:2022:173, punkt 55).
29      Mis puudutab põhikohtuasjas käsitletavat hagi, siis nähtub Euroopa Kohtu käsutuses olevast toimikust, et selle hagi eesmärk on tuvastada NMi ja OU vastutus selle eest, et äriühing, mille juhatuse liikmed nad on, on väidetavalt rikkunud GSpG‑s igaühe suhtes kehtestatud keeldu pakkuda üldsusele hasartmänge ilma vastava tegevusloata.
30      Seega, ilma et see mõjutaks muude hagide kvalifitseerimist, mida võidakse esitada nende juhatuse liikmete vastu äriühingu ees lasuva kohustuse rikkumise tõttu, tuleb järeldada, et NMi ja OU vastutus selle eest, et väidetavalt rikuti üldist keeldu pakkuda veebipõhiseid hasartmänge ilma tegevusloata, ei kuulu selliste lepinguväliste võlasuhete kategooriasse, mis tulenevad äriühinguid käsitlevast õigusest Rooma II määruse artikli 1 lõike 2 punkti d tähenduses. Selline hagi ei puuduta äriühingu ja tema juhatuse liikmete suhteid.
31      Lisaks, nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 38 märkis, ei vastata küsimusele, kas see lepinguväline kohustus tuleb omistada äriühingu juhatuse liikmetele või äriühingule endale, mitte lex societatis’e  alusel, vaid kahju õigusvastasele tekitamisele kohaldatava õiguse põhjal, sest selle õigusega määratakse vastavalt Rooma II määruse artiklile 15 ja eelkõige selle punktile a kindlaks vastutuse alus ja ulatus, sealhulgas nende isikute kindlaksmääramine, keda nende poolt toime pandud tegude eest võib vastutusele võtta, ning selle punkti g kohaselt vastutus teise isiku tegude eest.
32      Nimelt tuleneb Rooma II määrusega kehtestatud süsteemist, et kõigepealt tuleb kindlaks määrata õigusliku asjaolu suhtes kohaldatav õigus, et seejärel oleks võimalik kindlaks määrata selle õiguse alusel kohaldatavate õigusnormide ulatus (vt selle kohta 10. detsembri 2015. aasta kohtuotsus Lazar, C‑350/14, EU:C:2015:802, punkt 28).
33      Eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb esimesele küsimusele vastata, et Rooma II määruse artikli 1 lõike 2 punkti d tuleb tõlgendada nii, et deliktilise vastutuse tuvastamise hagi, mis on esitatud äriühingu juhatuse liikmete vastu riigisiseste õigusnormidega kehtestatud keelu – pakkuda üldsusele hasartmänge ilma vastava tegevusloata – rikkumise tõttu, ei kuulu äriühinguid käsitlevast õigusest tulenevate lepinguväliste võlasuhete kategooriasse selle sätte tähenduses.
Teine küsimus
34      Teise küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas Rooma II määruse artikli 4 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et sellise kahju hüvitamiseks esitatud hagi raames, mis tekkis osalemisest veebipõhistes hasartmängudes, mida pakkus äriühing liikmesriigis, kus tal puudus selleks nõutud tegevusluba, tuleb mängijale tekkinud kahju pidada saabunuks tema hariliku viibimiskoha liikmesriigis.
35      Kõigepealt tuleb meenutada, et mis puudutab Rooma II määruse artikli 4 lõike 1 tõlgendamist, siis tuleneb nii liidu õiguse ühetaolise kohaldamise nõudest kui ka võrdsuse põhimõttest, et sellise liidu õigusnormi sõnastust, mis ei viita sõnaselgelt liikmesriikide õigusele nende tähenduse ning ulatuse kindlaksmääramiseks, tuleb tavaliselt kogu liidu piires tõlgendada autonoomselt ja ühetaoliselt, tuginedes mitte üksnes sätte sõnastusele, vaid ka selle õigusakti kontekstile ja eesmärkidele, mille osa säte on (vt selle kohta 10. detsembri 2015. aasta kohtuotsus Lazar, C‑350/14, EU:C:2015:802, punkt 21 ja seal viidatud kohtupraktika).
36      Kooskõlas selle määruse artikli 4 lõikes 1 toodud üldreegliga kohaldatakse kahju õigusvastasest tekitamisest tulenevale lepinguvälisele võlasuhtele selle riigi õigust, kus kahju tekib, olenemata sellest, millises riigis kahju põhjustanud sündmus aset leidis, ning olenemata sellest, millises riigis või millistes riikides ilmnevad nimetatud sündmuse kaudsed tagajärjed.
37      Nagu nähtub Rooma II määruse põhjendustest 6, 14 ja 16, on ühtse kollisiooninormi kohaldamise eesmärk tagada õiguskindlus kohaldatava õiguse osas, olenemata sellest, millises riigis on kohtule hagi esitatud, ja suurendada kohtuotsuste prognoositavust ning tagada mõistlik tasakaal väidetavalt vastutava isiku ja kahju kannatanud isiku huvide vahel.
38      Nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 48 märkis, on kahju määratletud kui kahju kannatanud isiku või tema õiguslikult kaitstud huvi kahjustamine.
39      Kohtupraktikast, mis käsitleb kohtualluvust lepinguvälise kahju puhul, tuleneb, et kahju tekkimise paik võib varieeruda sõltuvalt selle õiguse laadist, mida on väidetavalt rikutud, ja et asjaolu, et kahju tekib teatavas liikmesriigis, sõltub sellest, kas väidetavalt rikutud õigus on selles liikmesriigis kaitstud (vt selle kohta 3. oktoobri 2013. aasta kohtuotsus Pinckney, C‑170/12, EU:C:2013:635, punktid 32 ja 33 ning seal viidatud kohtupraktika).
40      Vastavalt Rooma II määruse põhjenduses 7 ette nähtud kooskõla nõudele tuleb seda kohtupraktikat arvesse võtta ka nimetatud määruse tõlgendamisel (vt selle kohta 10. märtsi 2022. aasta kohtuotsus BMA Nederland, C‑498/20, EU:C:2022:173, punktid 59 ja 60 ning seal viidatud kohtupraktika).
41      Lisaks tuleneb Euroopa Kohtu praktikast, et kahju tekkimise paik on koht, kus väidetav kahju konkreetselt ilmneb (vt selle kohta 12. mai 2021. aasta kohtuotsus Vereniging van Effectenbezitters, C‑709/19, EU:C:2021:377, punkt 31 ja seal viidatud kohtupraktika).
42      Ühelt poolt nähtub eelotsusetaotlusest, et väidetav kahju õigusvastane tekitamine seisneb TE nende huvide kahjustamises, mida kaitseb õiguslikult tema hariliku viibimiskoha liikmesriigis kehtiv keeld pakkuda selleks tegevusluba omamata üldsusele võimalust osaleda veebipõhistes hasartmängudes.
43      Teiselt poolt, nagu kohtujurist oma ettepaneku punktides 61 ja 69 märkis, tekkis TE väidetav kahju konkreetselt siis, kui ta osales Austriast veebipõhistes hasartmängudes, mis olid korraldatud selles liikmesriigis kehtivat keeldu rikkudes. Neil asjaoludel tuleb asuda seisukohale, et kahju tekkis Austrias.
44      Kuna veebipõhiste hasartmängude olemusest tulenevalt ei ole võimalik hõlpsalt kindlaks teha nende toimumise konkreetset ruumilist kohta, tuleb asuda seisukohale, et need mängud toimusid mängija harilikus viibimiskohas.
45      Sellega seoses tuleb täpsustada, nagu seda tegi ka kohtujurist oma ettepaneku punktis 64, et TBMi ja tema juhatuse liikmete tegevus, kes pakkusid hasartmänge oma elukohast Maltal isikutele, kelle harilik viibimiskoht on teises liikmesriigis, kujutab endast üksnes TE‑le väidetava kahju põhjustanud sündmust.
46      Käesoleva kohtuotsuse punktist 36 nähtub aga, et paik, kus toimus kahju põhjustanud sündmus, ei ole Rooma II määruse artikli 4 lõike 1 tähenduses kohaldatava õiguse kindlaksmääramisel asjakohane ühendav tegur.
47      Samuti, mis puudutab varalist kahju, mis väidetavalt tekkis mängijakontol, mis loodi spetsiaalselt selleks, et TE saaks osaleda veebipõhistes hasartmängudes, või viimase isiklikul pangakontol, millelt tema mängijakontole ülekandeid tehti, siis tuleb märkida, et selline vahendite vähenemine on üksnes väidetava kahju kaudne tagajärg, mida ei saa arvesse võtta Rooma II määruse artikli 4 lõike 1 alusel kohaldatava õiguse kindlaksmääramisel, nagu on meelde tuletatud käesoleva kohtuotsuse punktis 36.
48      Kui määrata väidetava kahju tekkimise paigaks mängija harilik viibimiskoht, mille puhul võib eeldada, et sealt toimus veebipõhistes hasartmängudes osalemine, on see kooskõlas käesoleva kohtuotsuse punktis 37 meenutatud prognoositavuse eesmärgiga, kuna TBM ja tema juhatuse liikmed võisid mõistlikult eeldada, et kui nad pakuvad teises liikmesriigis elavatele isikutele veebipõhiseid hasartmänge, mille puhul nad ei ole täitnud seadusest tulenevaid kohustusi, võtavad need isikud nimetatud hasartmängudest osa ja seeläbi kahjustatakse nende õiguslikult kaitstud huve.
49      Selle paiga kindlaksmääramist kahju tekkimise paigana kinnitab määruse nr 1215/2012 artikli 7 punkti 2 käsitlev Euroopa Kohtu praktika.
50      Määruse nr 1215/2012 artikli 7 punktis 2 kasutatud mõiste „paik, kus kahju tekitanud juhtum on toimunud või võib toimuda“ sisu kindlaksmääramisel ei peeta nimelt silmas hageja elukohta, kus on tema vara kese, ainuüksi seetõttu, et ta on seal kandnud finantskahju osa oma varast teises liikmesriigis kaotamise tagajärjel, välja arvatud juhul, kui see paik on tõepoolest kas kahju põhjustanud sündmuse toimumise või kahju tekkimise paik (vt selle kohta 12. mai 2021. aasta kohtuotsus Vereniging van Effectenbezitters, C‑709/19, EU:C:2021:377, punktid 28 ja 29 ning seal viidatud kohtupraktika).
51      Käesoleval juhul räägivad need nõuded samuti selle kasuks, et väidetava kahju tekkimise paigaks tuleb määrata mängija harilik viibimiskoht, mistõttu langevad kokku kohaldatav õigus ja kohtualluvus.
52      Igaks juhuks tuleb märkida, et Rooma II määruse artikli 4 lõike 1 kohaselt kindlaks määratud õiguse võib jätta kohaldamata selle määruse artikli 4 lõike 3 alusel kohaldatava õiguse kasuks, kui juhtumi kõikidest asjaoludest ilmneb, et kahju õigusvastane tekitamine on ilmselgelt tihedamalt seotud mõne muu riigiga kui lõikes 1 osutatud riik.
53      Nagu nähtub Rooma II määruse põhjendusest 14, on sellise erandi eesmärk võimaldada asja menetleval kohtul käsitleda erinevaid juhtumeid vajaliku paindlikkusega, et tagada, et kohaldatav õigus oleks see, mis on kahju õigusvastase tekitamisega tegelikult kõige tihedamalt seotud.
54      Kuna tegemist on erandiga, tuleb seda siiski tõlgendada kitsalt ja Rooma II määruse artikli 4 lõike 1 kohaselt kindlaks määratud õigus tuleks kõrvale jätta vaid erandjuhtudel, see tähendab juhul, kui juhtumi asjaolude igakülgse analüüsi põhjal on kahju õigusvastane tekitamine ilmselgelt tihedamalt seotud mõne muu riigiga kui see riik, kus kahju tekkis, et tagada selle määrusega taotletav prognoositavus ja õiguskindlus.
55      Kuigi nimetatud määruse artikli 4 lõike 3 kohaselt võib ilmselgelt tihedam seos mõne muu riigiga eelkõige tugineda poolte vahel juba olemasolevale suhtele, nagu näiteks lepingule, mis on asjaomase kahju õigusvastase tekitamisega tihedalt seotud, tuleb siiski täpsustada, et sellise suhte olemasolust iseenesest ei piisa, et välistada artikli 4 lõike 1 või lõike 2 järgi kohaldatava õiguse kohaldamine ega võimaldada lepingule kohalduvat õigust automaatselt kohaldada lepinguvälise vastutuse suhtes, sest asja menetleval kohtul on kaalutlusõigus, kas lepinguvälise võlasuhte ja varasema suhte suhtes kohaldatava õiguse vahel on oluline seos (vt selle kohta 10. märtsi 2022. aasta kohtuotsus BMA Nederland, C‑498/20, EU:C:2022:173, punktid 63–65).
56      Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb teisele küsimusele vastata, et Rooma II määruse artikli 4 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et sellise kahju hüvitamiseks esitatud hagi raames, mis tekkis osalemisest veebipõhistes hasartmängudes, mida pakkus äriühing liikmesriigis, kus tal puudus selleks nõutud tegevusluba, tuleb mängijale tekkinud kahju pidada saabunuks tema hariliku viibimiskoha liikmesriigis.
Kohtukulud
57      Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse sama kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (esimene koda) otsustab:
1.      Euroopa Parlamendi ja nõukogu 11. juuli 2007. aasta määruse (EÜ) nr 864/2007 lepinguväliste võlasuhete suhtes kohaldatava õiguse kohta artikli 1 lõike 2 punkti d
tuleb tõlgendada nii, et
deliktilise vastutuse tuvastamise hagi, mis on esitatud äriühingu juhatuse liikmete vastu riigisiseste õigusnormidega kehtestatud keelu – pakkuda üldsusele hasartmänge ilma vastava tegevusloata – rikkumise tõttu, ei kuulu äriühinguid käsitlevast õigusest tulenevate lepinguväliste võlasuhete kategooriasse selle sätte tähenduses.
2.      Määruse nr 864/2007 artikli 4 lõiget 1
tuleb tõlgendada nii, et
sellise kahju hüvitamiseks esitatud hagi raames, mis tekkis osalemisest veebipõhistes hasartmängudes, mida pakkus äriühing liikmesriigis, kus tal puudus selleks nõutud tegevusluba, tuleb mängijale tekkinud kahju pidada saabunuks tema hariliku viibimiskoha liikmesriigis.
Allkirjad
*      Kohtumenetluse keel: saksa.
i      Kohtuasjal on väljamõeldud nimi. See ei vasta ühegi menetlusosalise tegelikule nimele.