62011CC0116_ET
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I. Sissejuhatus
1. Käesolev eelotsusetaotlus puudutab nõukogu 29. mai 2000. aasta määruse (EÜ) nr 1346/2000 maksejõuetusmenetluse kohta(2) (edaspidi „maksejõuetuse määrus” või „määrus”) tõlgendamist. Määrus näeb rahvusvahelise maksejõuetusjuhtumi puhul ette põhimõtteliselt kaks võimalust: põhimenetluse algatamine ja territoriaalse või teisese menetluse algatamine.(3)
2. Põhimaksejõuetusmenetlus algatatakse võlgniku põhihuvide keskmes. See hõlmab võlgniku kogu vara kõikides liikmesriikides, on universaalse mõjuga ja selle suhtes kohaldatakse selle riigi õigust, kus menetlus algatati. Territoriaalse menetluse või teisese menetluse territoriaalne kohaldamisala piirdub seevastu selle liikmesriigi territooriumiga, kus menetlus algatati, ja hõlmab vaid selles liikmesriigis asuvat vara. Nende menetluste suhtes kohaldatakse selle riigi õigust. Juhul kui põhimenetluse kõrval toimub teisene või territoriaalne menetlus, on määruses sätestatud arvukalt kohustusi, mis puudutavad koostööd ja kooskõlastamist eri menetluste vahel.
3. Käesoleva asja eripära seisneb selles, et Prantsusmaal algatatud põhimenetlus on procédure de sauvegarde
(edaspidi „ sauvegarde -menetlus”), mille eesmärk on restruktureerimine. Sellest eripärast tulenevad kolm küsimust, mille Sąd Rejonowy Poznań Stare Miasto w Poznaniu(4) Euroopa Kohtule esitas. Käesolev eelotsusetaotlus annab seega Euroopa Kohtule võimaluse täpsustada põhimenetluse ja teisese menetluse vahelist suhet.
II. Õiguslik raamistik
A. Liidu õigus
4. Maksejõuetuse määruse artikli 1 lõike 1 kohaselt kohaldatakse seda „võlgniku kõiki võlakohustusi hõlmavate maksejõuetusmenetluste suhtes, mille käigus võlgnik kaotab täielikult või osaliselt oma vara käsutamise õiguse ja määratakse likvideerija”.
5. Artikli 2 punktis a on määruses kasutatud mõiste „maksejõuetusmenetlus” määratletud kui „artikli 1 lõikes 1 nimetatud maksejõuetusmenetlus, mis hõlmab kõiki võlgniku võlakohustusi. Need menetlused on loetletud A lisas”. Punkt c puudutab likvideerimismenetlust, mis on määratletud kui „punktis a nimetatud maksejõuetusmenetlus, mis hõlmab võlgniku varade realiseerimist, sealhulgas menetlused, mis lõpetatakse kompromissiga, mõne muu maksejõuetuse likvideerimiseks võetava meetme abil või varade ebapiisavuse tõttu. Need menetlused on loetletud B lisas”.
6. Artikkel 3 sätestab rahvusvahelise kohtualluvuse:
„1. Maksejõuetusmenetluste algatamiseks on pädevad selle liikmesriigi kohtud, kus asub võlgniku põhihuvide kese. Äriühingu või muu juriidilise isiku puhul peetakse vastupidiste tõendite puudumisel tema põhihuvide keskmeks registrijärgset asukohta.
2. Kui võlgniku põhihuvide kese asub liikmesriigi territooriumil, on teise liikmesriigi kohus võlgniku vastu maksejõuetusmenetluse algatamiseks pädev ainult juhul, kui kõnealusel võlgnikul on tegevuskoht selles riigis. See menetlus mõjutab ainult selliseid võlgniku varasid, mis asuvad viimati nimetatud liikmesriigi territooriumil.
3. Kui maksejõuetusmenetlus on algatatud lõike 1 alusel, peetakse hiljem lõike 2 alusel algatatavaid menetlusi teisesteks menetlusteks. Viimati nimetatud menetlused peavad olema likvideerimismenetlused.
4. Enne lõike 1 alusel põhimaksejõuetusmenetluse algatamist võib lõikes 2 osutatud teiseseid maksejõuetusmenetlusi [mõiste „teisesed maksejõuetusmenetlused” asemel on edaspidi kasutatud täpsemat vastet „territoriaalsed maksejõuetusmenetlused”] algatada ainult juhul, kui:
a) lõike 1 alusel ei saa maksejõuetusmenetlust algatada selle liikmesriigi õigusaktides sätestatud tingimuste tõttu, kelle territooriumil asub võlgniku põhihuvide kese;
b) territoriaalse maksejõuetusmenetluse algatamist taotleb võlausaldaja, kelle alaline elu- või asukoht või registrijärgne asukoht on liikmesriigis, kelle territooriumil tegevuskoht asub või kelle nõue tuleneb selles tegevuskohas toimuvast tegevusest.”
7. Määruse artikkel 4 „Kohaldatav seadus” näeb ette järgmist:
„1. Kui käesolevas määruses ei ole sätestatud teisiti, kohaldatakse maksejõuetusmenetluse ja selle mõjude suhtes selle liikmesriigi seadust, kelle territooriumil menetlus on algatatud, edaspidi „menetluse algatanud riik.”
2. Menetluse algatanud riigi seadustes sätestatakse menetluste algatamise, läbiviimise ja lõpetamise tingimused. Tingimustes määratakse eelkõige kindlaks:
[…]
j) maksejõuetusmenetluse lõpetamise tingimused ja mõjud, eelkõige kompromissiga lõpetamisel;
k) võlausaldajate õigused pärast maksejõuetusmenetluse lõpetamist;
[…]”.
8. Artikkel 16 käsitleb maksejõuetusmenetluse tunnustamist ja selle lõige 1 on sõnastatud järgmiselt:
„Maksejõuetusmenetluse algatamist käsitlevat otsust, mille on teinud artikli 3 alusel otsustamiseks pädev liikmesriigi kohus, tunnustavad kõik teised liikmesriigid alates selle jõustumisest menetluse algatanud riigis.”
9. Artikkel 26 sisaldab ordre-public -klauslit ja sätestab järgmist:
„Iga liikmesriik võib keelduda teises liikmesriigis algatatud maksejõuetusmenetluse tunnustamisest või sellise menetluse käigus tehtud otsuse täitmisest, kui tunnustamine või täitmine oleksid selges vastuolus tema riigikorraga, eelkõige selles sätestatud põhimõtete ning igaühe põhiseaduslike õiguste ja vabadustega.”
10. Artikkel 27 „Menetluse algatamine”, mis asub III peatükis „Teisesed maksejõuetusmenetlused”, on sõnastatud järgmiselt:
„Kui liikmesriigi kohus on algatanud artikli 3 lõikes 1 osutatud menetluse, mida teine liikmesriik tunnustab (põhimenetlus), siis võib artikli 3 lõike 2 alusel pädev teise liikmesriigi kohus algatada teisese maksejõuetusmenetluse, ilma et selles riigis oleks võlgniku maksejõuetust kontrollitud. See menetlus peab olema B lisas nimetatud menetlus. Menetlus mõjutab ainult selliseid võlgniku varasid, mis asuvad kõnealuse teise liikmesriigi territooriumil.”
11. Artikkel 33 „Likvideerimise peatamine” on sõnastatud järgmiselt:
„1. Teisese menetluse algatanud kohus peatab põhimenetluse likvideerija taotluse korral likvideerimisprotsessi osaliselt või täielikult, kuid ta võib nõuda, et põhimenetluse likvideerija võtaks asjakohaseid meetmeid teisese menetluse võlausaldajate ja teatavate võlausaldajate rühmade huvide kaitseks. Likvideerija taotluse võib tagasi lükata ainult juhul, kui on selge, et põhimenetluse võlausaldajad ei ole sellest huvitatud. Likvideerimisprotsessi võib peatada kuni kolmeks kuuks. Seda võib jätkata või uuendada samaks ajavahemikuks.
2. Lõikes 1 osutatud kohus tühistab likvideerimisprotsessi peatamise:
– põhimenetluse likvideerija taotluse korral,
– omal algatusel, võlausaldaja taotluse korral või teisese menetluse likvideerija taotluse korral, kui peatamist ei saa enam pidada põhjendatuks, võttes eelkõige arvesse põhimenetluse või teiseste menetluste võlausaldajate huvisid.”
12. Artikkel 34 „Meetmed teisese maksejõuetusmenetluse lõpetamiseks” on sõnastatud järgmiselt:
„1. Kui teisese menetluse suhtes kohaldatav seadus võimaldab seda lõpetada vara likvideerimiseta saneerimisplaani, kompromissi või mõne muu samalaadse meetme abil, on põhimenetluse likvideerijal õigus teha ise selliste meetmete kohta ettepanekuid.
Teisese menetluse lõpetamine esimeses lõigus osutatud meetmete abil on võimalik ainult põhimenetluse likvideerija nõusolekul; nõusoleku puudumisel võib menetluse lõpetada juhul, kui kavandatav meede ei kahjusta põhimenetluse võlausaldajate majandushuve.
2. Lõikes 1 osutatud ja teisese menetluse käigus kavandatavatest meetmetest tulenev võlausaldajate õiguste piiramine, näiteks maksetähtaja pikendamine või maksekohustusest vabastamine, ei tohi kõigi huvitatud võlausaldajate nõusolekuta mõjutada võlgniku varasid, mis ei ole asjaomase menetlusega hõlmatud.
3. Artikli 33 alusel ettenähtud likvideerimisprotsessi peatamise ajal võib käesoleva artikli lõikes 1 sätestatud ja teisese menetluse puhul võetavate meetmete kohta ettepanekuid teha ainult põhimenetluse likvideerija või likvideerija nõusolekul võlgnik; muid selliseid meetmeid käsitlevaid ettepanekuid ei või hääletusele panna ega heaks kiita.”
13. Artikkel 37 reguleerib olukorda, kus enne põhimenetluse avamist on algatatud territoriaalne menetlus, ja sätestab järgmist:
„Põhimenetluse likvideerija võib taotleda, et teatavas liikmesriigis varem algatatud A lisas loetletud menetlus muudetaks likvideerimismenetluseks, kui see on põhimenetluse võlausaldajate huvides.”
14. Määruse A lisas on loetletud liikmesriikide menetlused, mis on artikli 2 punktis a osutatud maksejõuetusmenetlused. B lisas on toodud artikli 2 punktis c nimetatud likvideerimismenetluste loetelu.
B. Siseriiklik õigus
15. Prantsuse õiguses on kolme liiki maksejõuetusmenetlusi, mis on loetletud määruse A lisas: sauvegarde -menetlus, redressement judiciaire ja liquidation judiciaire .
16. Sauvegarde- menetlus on sätestatud Code de commerce’i (Prantsuse äriseadustik) artiklis L. 620-1 jj, mida on muudetud 26. juuli 2005. aasta seadusega nr 2005-845. Need artiklid näevad ette, et sellise ennetava saneerimismenetluse algatamist saab taotleda vaid võlgnik ise, kui ta tõendab makseraskuste olemasolu.
17. Sauvegarde -menetluse eesmärk on soodustada ettevõtja majandustegevuse jätkumist (poursuite de l’activité économique de l’entreprise), töökohtade säilimist (maintien de l’emploi) ja võlgade vähendamist (apurement du passif) . Teisest küljest peab ennetav saneerimismenetlus siiski võimaldama ka ettevõtja ümberkorraldamist (réorganisation) .
III. Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
18. Meaux’ kaubanduskohus (Prantsusmaa) algatas 1. oktoobri 2008. aasta otsusega Poolas asuva võlgniku Christianapol sp. z o.o. (edaspidi „Christianapol”) vastu maksejõuetusmenetluse. See maksejõuetusmenetlus oli Prantsuse õiguse kohane sauvegarde -menetlus.
19. Prantsuse kohus määras võlausaldajate huvide esindaja ja likvideerija(5) ning tuvastas, et Christianapol „ei ole olukorras, kus maksed tuleks peatada, kuna äriühingu kohustuste maht ei ületa tema vara”.(6) Prantsuse kohus leidis, et ta on pädev kohus, kuna võlgniku põhihuvide kese on Prantsusmaal. Seda seisukohta põhjendas ta asjaoluga, et Christianapol kuulub kontserni, mille põhihuvide kese on Prantsusmaal. Christianapoli kogu vara, sealhulgas tema tootmiskoht, asub siiski Poolas.
20. Meaux’ kaubanduskohtu algatatud menetlus on nii tema enda kui ka eelotsusetaotluse esitanud kohtu arvates põhimaksejõuetusmenetlus määruse artikli 3 lõike 1 tähenduses.
21. Christianapoli Poolas asuv võlausaldaja Bank Handlowy w Warszawie SA (edaspidi „Bank Handlowy”) esitas 21. aprillil 2009 Sąd Rejonowy Poznańile (eelotsusetaotluse esitanud kohus) taotluse algatada teisene maksejõuetusmenetlus maksejõuetuse määruse artikli 27 alusel. Teise võimalusena esitas ta 26. juunil 2009 nõude algatada maksejõuetusmenetlus, mis hõlmab võlgniku varade realiseerimist, juhul kui Meaux’ kaubanduskohtu otsus jäetakse Poolas vastavalt määruse artiklile 26 tunnustamata, kuna see rikub ordre public ’i. Seejuures ei täpsustanud Bank Handlowy, kas ta palus algatada põhimenetluse vastavalt määruse artikli 3 lõikele 1 või territoriaalse menetluse vastavalt artikli 3 lõike 4 punktile b.
22. Meaux’ kaubanduskohus kinnitas 20. juulil 2009 võlgniku esitatud kaitsekava, mille kohaselt rahuldatakse maksete kavaga hõlmatud võlausaldajate nõuded osamaksetena 10 aasta jooksul. Lisaks nimetas kohus selles otsuses kava rakendamise üle järelevalvet teostava isiku ( commissaire à l’exécution du plan ). Eelnevalt määratud võlausaldajate huvide esindaja jäeti ametisse kuni nõuete kinnitamise menetluse lõpetamiseni ja tegevuse kohta lõpparuande esitamiseni.
23. Ka Christianapoli võlausaldaja PPHU „ADAX” Ryszard Adamiak (asukoht Poolas) esitas 2. augustil 2009 eelotsusetaotluse esitanud kohtule taotluse algatada Poola õiguse kohane likvideerimismenetlus, jättes samuti täpsustamata, kas ta palus algatada põhimenetluse või territoriaalse menetluse.
24. Christianapol oli algselt palunud jätta rahuldamata Poolas teisese menetluse algatamise taotluse, kuna see on vastuolus sauvegarde- menetluse eesmärkide ja olemusega. Pärast kaitsekava kinnitamist palus Christianapol teisese menetluse lõpetada, kuna põhimenetlus on lõpetatud. Peale selle palus ta jätta edasised maksejõuetusmenetluse algatamise taotlused rahuldamata seetõttu, et ta täidab oma kohustusi tulenevalt Prantsuse kohtu kinnitatud kompromissist, mistõttu ei esine tema puhul sissenõutavaks muutunud rahalisi nõudeid.
25. Sellega seoses palus Poola kohus Meaux’ kaubanduskohtult teavet selle kohta, kas pärast kaitsekava kinnitamist on Prantsusmaal jätkuvalt pooleli põhimenetlus. Selles küsimuses ei toonud selgust Meaux’ kaubanduskohtu vastus ega selle küsimuse kohta esitatud eksperdihinnang.
26. Poola kohtu selgituste kohaselt sõltuvad tema edasised sammud aga sellest, kas Prantsuse menetlus on lõpetatud: kui see on lõpetatud, saab Poola kohus Poolas vajaduse korral uue põhimenetluse algatada. Kui Prantsuse menetlus ei ole veel lõpetatud, saab Poola kohus algatada vaid teisese menetluse.
27. Eelotsusetaotluse esitanud kohus peatas 21. veebruari 2011. aasta määrusega menetluse ja esitas E uroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1. Kas määruse (EÜ) nr 1346/2000 artikli 4 lõiget 1 ja lõike 2 punkti j tuleb tõlgendada nii, et kõnealuses sättes kasutatud mõistet „maksejõuetusmenetluse lõpetamine” tuleb sõltumata eri liikmesriikide õiguskordades kehtivatest normidest tõlgendada autonoomselt, või määrab maksejõuetusmenetluse lõpetamise aja vaid menetluse algatanud riigi siseriiklik õigus?
2. Kas määruse nr 1346/2000 artiklit 27 tuleb tõlgendada nii, et siseriiklik kohus, kes vaatab läbi teisese maksejõuetusmenetluse algatamise taotlust, ei tohi kunagi kontrollida sellise võlgniku maksejõuetust, kelle vastu on teises riigis algatatud tema varaga seotud põhimaksejõuetusmenetlus, või pigem nii, et teatavates olukordades võib siseriiklik kohus võlgniku maksejõuetust kontrollida, seda eeskätt siis, kui põhimenetlus on kaitsemenetlus, milles kohus on leidnud, et võlgnik ei ole maksejõuetu (Prantsuse sauvegarde -menetlus)?
3. Kas määruse nr 1346/2000 artikli 27 tõlgendus lubab algatada teisese maksejõuetusmenetluse – mille olemust täpsustab määruse artikli 3 lõike 2 teine lause – liikmesriigis, kus asub maksejõuetu võlgniku kogu vara, kui automaatselt tunnustatav põhimenetlus on kaitseolemusega (nagu Prantsuse sauvegarde -menetlus), selle raames on vastu võetud ja kinnitatud maksete kava, mida võlgnik järgib, ning kohus on keelanud võlgniku vara võõrandamise?”
Euroopa Kohtu menetluses osalesid Bank Handlowy, Christianapol, Prantsuse, Hispaania ja Poola valitsus ning komisjon.
IV. Õiguslik hinnang
A. Esimene eelotsuse küsimus
28. Esmalt soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas maksejõuetusmenetluse lõpetamise aja määrab kindlaks siseriiklik õigus või tuleb see pigem määratleda vastavalt liidu õigusele autonoomselt. Ta osutab seejuures Euroopa Kohtu otsusele kohtuasjas Eurofood(7) ja küsib, kas selles sisalduvaid põhimõtteid maksejõuetusmenetluse algatamise kohta saab üle kanda ka maksejõuetusmenetluse lõpetamisele.
29. Prantsuse Vabariik ja Christianapol on arvamusel, et lõpetamise küsimust tuleb tõlgendada vastavalt liidu õigusele autonoomselt nii, et maksejõuetusmenetlus tuleb lugeda lõpetatuks niipea, kui võlgnik on saanud tagasi oma vara käsutusõiguse ja likvideerija on lõpetanud oma tegevuse. Ma ei jaga siiski seda arvamust.
30. Maksejõuetusmenetluse suhtes kohaldatav õigus on kindlaks määratud määruse artiklis 4. Selle lõikes 1 on sätestatud, et kohaldatakse selle liikmesriigi seadust, kelle territooriumil menetlus on algatatud ( lex concursus ). Lõikes 2 on toodud mitteammendav loetelu(8) valdkondadest, mida lex concursus
hõlmab. Seejuures on artikli 4 lõike 2 punktis j nimetatud „maksejõuetusmenetluse lõpetamise tingimused ja mõjud, eelkõige kompromissiga lõpetamisel”. Oma sõnastuse kohaselt on artikkel 4 kollisiooninorm, mis jätab maksejõuetusmenetluse lõpetamise küsimuse siseriikliku õiguse kohaldamisalasse.
31. Seda kinnitab ka määruse põhjendus 23, milles on öeldud, et maksejõuetuse valdkonnas tuleks sätestada „ühtsed kollisiooninormid, mis […] asendavad eri riikides kehtivaid rahvusvahelise eraõiguse sätteid”. Selle kohaselt määrab lex concursus kindlaks „kõik maksejõuetusmenetluste protsessuaalsed ja materiaalsed mõjud asjaomastele isikutele ja õigussuhetele. Selle alusel määratakse kindlaks ka maksejõuetusmenetluste algatamise, läbiviimise ja lõpetamise tingimused”.
32. Kollisiooninormidele on iseloomulik, et nad ise just nimelt ei anna materiaalõiguse küsimusele vastust, vaid määravad üksnes kindlaks, millise õiguse alusel tuleb sellele küsimusele vastata. Kui mõiste „maksejõuetusmenetluse lõpetamine” määratletaks vastavalt liidu õigusele autonoomselt, nagu kujutavad ette Prantsusmaa ja Christianapol, määrataks menetluse lõpetamise aeg kindlaks siiski vahetult liidu tasandil (ja seega oleks otseselt tegemist materiaalõigusnormiga), mitte ei viidataks üksnes selle liikmesriigi siseriiklikule õigusele, kelle territooriumil menetlus algatati. See oleks vastuolus määruse artikli 4 ja põhjenduse 23 sõnastusega.
33. Prantsuse valitsus märgib küll õigesti, et juhul kui liidu õigusnormide sõnastus tekitab kahtlusi, tuleb neid tõlgendada autonoomselt ja ühetaoliselt, arvestades õigusnormi konteksti ja asjaomase sättega taotletavat eesmärki.(9) Kollisiooninormide korral ei tohi see siiski viia selleni, et kollisiooninorm kaotab oma sisu, kuna materiaalõiguslikule küsimusele vastatakse juba liidu tasandil. Seetõttu on Euroopa Kohus ka leidnud, et liidu õiguse ühetaolise tõlgendamise ja kohaldamise põhimõte kehtib vaid selliste õigusnormide kohta, mis ei
viita otseselt liikmesriikide õigusele nende tähenduse ning ulatuse kindlaksmääramiseks.(10) Artiklit 4 ei saa aga vastavalt liidu õigusele autonoomselt tõlgendada, kuna see viitab sõnaselgelt lex concursus ’ele.
34. Ka määruse eesmärgid räägivad selle vastu, et tõlgendada menetluse lõpetamist vastavalt liidu õigusele autonoomselt. Nagu nähtub põhjendusest 11, siis määrus just nimelt ei järgi eesmärki luua ühtne maksejõuetusõigus – olgu siis Euroopa ühtse maksejõuetusmenetluse kehtestamise või ühtse materiaalõiguse loomisega. Pigem lähtub määrus sellest, et üldise maksejõuetusmenetluse kasutuselevõtt ei ole teostatav. Seetõttu piirdub määrus, nagu nähtub selle põhjendusest 6, sätetega, mis reguleerivad maksejõuetusmenetluste algatamise pädevust ja samaaegselt pooleliolevate menetluste kooskõlastamist ning üksteisest erinevaid liikmesriikide eeskirju ning maksejõuetusmenetluse alusel tehtud ja sellega seotud otsuste tunnustamist. Kui sisulised menetlusküsimused, nagu menetluse lõpetamine, määrataks kindlaks autonoomselt, kujutaks see endast hiilivat üleminekut ühtsele maksejõuetusõigusele, mida ei ole määruses ette nähtud.
35. Kohtuasjas Eurofood määratles Euroopa Kohus küll vastavalt liidu õigusele autonoomselt „maksejõuetusmenetluse algatamise” tingimused.(11) Seda otsust ei saa aga vastupidi Prantsusmaa ja Christianapoli arvamusele käesolevale asjale üle kanda.
36. Esiteks oli kohtuasja Eurofood eelotsuse küsimuse ese mõiste „maksejõuetusmenetluse algatamine” määruse artikli 16, mitte artikli 4 tähenduses. Artikkel 16 ei sisalda aga kollisiooninormi, vaid puudutab materiaalõigust, sätestades, et eelisseisundit omab esimesena algatatud maksejõuetusmenetlus. Seega saab artiklit 16 erinevalt artiklist 4 vastavalt liidu õigusele autonoomselt tõlgendada.
37. Eeltoodut arvestades ei olnud kohtuasjas Eurofood antud tõlgenduse eesmärk määrata kindlaks üldised kriteeriumid, mille kohaselt loetakse maksejõuetusmenetlus põhimõtteliselt algatatuks. Need sätestab edaspidi lex concursus,
millele on viidatud artiklis 4. Pigem oli eesmärk tagada artikli 16 ühetaoline tõlgendamine, mis oli selle sätte sisu arvestades ka vajalik. Artikliga 16 määratakse kindlaks asjakohane lex concursus . Artiklis 4 viidatu kohaldamiseks tuleb kindlaks määrata õigussüsteem, millele tuleb viidata. See on sätestatud artiklis 16, mille kohaselt omab eelisseisundit esimesena algatatud menetlus. See prioriteedieeskiri kaotaks aga praktilise tähenduse, kui igas liikmesriigis otsustataks erinevalt, milline menetlus algatati esimesena. Selle vältimiseks oli vaja artikli 16 mõiste „algatamine” ühetaolist tõlgendust, mis anti kohtuotsuses Eurofood.
38. Maksejõuetusmenetluse lõpetamine ei ole siiski võrreldav menetluse algatamise eelse olukorraga. Kui maksejõuetusmenetlus maksejõuetuse määruse tähenduses on kord juba algatatud, tunnustavad seda artikli 16 lõike 1 kohaselt kõik teised liikmesriigid ja seega takistab see teiste põhimenetluste algatamist. Nagu nähtub kohtuasjast Eurofood,(12) võivad enne menetluse algatamist tekkida pädevuse konfliktid, mille põhjuseks on liikmesriikide õigusnormide erinevused. Pärast põhimenetluse algatamist ei saa pädevuse konflikte enam tekkida – määruse artikliga 16 on loodud asjakohane mehhanism just selle vältimiseks.
39. Seda, et menetluse lõpetamise küsimuse jätmine siseriikliku õiguse kohaldamisalasse võib tekitada praktilisi raskusi, näitab käesolev asi. Neid raskusi ei kõrvaldaks siiski ka mõiste „menetluse lõpetamine” autonoomne tõlgendamine. Seda seetõttu, et isegi juhul, kui liidu õiguses kehtestataks autonoomsed kriteeriumid, peaksid selle liikmesriigi kohtud, kelle territooriumil teisene menetlus algatatakse, kindlaks tegema, kas need kriteeriumid olid põhimenetluse liikmesriigis täidetud. See võib tegelikkuses osutuda sama keeruliseks.
40. Sellega seoses oleks soovitav, et liidu seadusandja tooks sellesse küsimusse selgust, nõudes näiteks liikmesriikidelt, et need teataksid, millal loetakse A lisas ja B lisas nimetatud menetlused siseriiklikust seisukohast lõpetatuks, või luues asjakohase infosüsteemi. Praktilised raskused ei õigusta siiski määruse sõnastusest ja süsteemist kõrvalekaldumist.
41. Esimesele eelotsuse küsimusele tuleb seetõttu vastata, et määruse artikli 4 lõiget 1 ja lõike 2 punkti j tuleb tõlgendada nii, et „maksejõuetusmenetluse lõpetamise” aja määrab vaid siseriiklik õigus. Järelikult määrab käesolevas asjas üksnes Prantsuse õigus, kas seal pooleliolev menetlus on lõpetatud.
42. Kuna eelotsusetaotluse esitanud kohus on oma eelotsusetaotluses sellele vihjanud, luban ma endale veel ühe märkuse, et anda tarvilik vastus: kui Prantsuse menetlus on lõpetatud, on eelotsusetaotluse esitanud kohtul vaieldamatult keelatud teisest menetlust algatada. Tal oleks aga keelatud ka uue põhimenetluse algatamine.
43. Prantsuse kohus põhjendas oma pädevust sellega, et võlgniku põhihuvide kese ( Center of Main Interests
– COMI) asub Prantsusmaal, ja algatas seepärast määruse A lisa kohase põhimaksejõuetusmenetluse. Käesolevas asjas on see tuvastus aga kaheldav, sest nii Christianapoli kogu vara kui ka tootmiskoht asuvad Poolas. Kohtuasjas Interedil(13) on Euroopa Kohus leidnud, et võlgniku põhihuvide keskme kindlaksmääramisel tuleb lähtuda ühtaegu objektiivsetest ja kolmandate isikute poolt tuvastatavatest kriteeriumidest, nagu nähtub ka määruse põhjendusest 13(14) . Äriühingute puhul on määruse artikli 3 lõike 1 teises lauses sätestatud lisaks eeldus, et nende põhihuvide keskmeks on registrijärgne asukoht. Eeltoodut arvestades räägivad paljud asjaolud selle poolt, et Christianapoli põhihuvide kese oli Poolas.
44. Eelotsusetaotluse esitanud kohus ei tohi siiski jätta tähelepanuta Prantsusmaa väidet, et võlgniku põhihuvide kese on Prantsusmaal. Prantsuse kohtu otsust menetluse algatamise kohta peavad tunnustama kõik teised liikmesriikide kohtud(15) ja seda ei tohi kontrollida.(16) Artikkel 25 laiendab seda tunnustamise põhimõtet kõikidele maksejõuetusmenetluse läbiviimist ja lõpetamist käsitlevatele otsustele. Seega hõlmab see ka menetluse algatanud kohtu otsust, et võlgniku põhihuvide kese on Prantsusmaal. Põhimenetluse algatamiseks peab Poola kohus aga artikli 3 lõike 1 kohaselt kõigepealt tuvastama, et võlgniku põhihuvide kese on Poolas. Juhul kui faktilised asjaolud ei ole pärast Prantsuse sauvegarde -menetluse algatamist siiski muutunud, on selline tuvastus eespool nimetatud ja Euroopa Kohtu poolt mitmel korral kinnitatud tunnustamise põhimõttega vastuolus. See kujutaks endast Prantsusmaa otsuse täiendavat kontrolli, mis ei ole määruse kohaselt lubatud.
45. Tunnustamisest ei saa keelduda ka määruse artiklile 26 tuginedes. Artiklit 26 tuleb vastavalt Euroopa Kohtu sedastusele kohtuasjas Eurofood(17) tõlgendada kitsalt. Ordre-public -klausli rikkumine tuleb kõne alla vaid siis, kui tunnustamine või täitmine on vastuolus tunnustava liikmesriigi olulise õiguspõhimõttega ja seega lubamatult vastuolus selle riigi õiguskorraga.(18) Käesolevas asjas ei ole see nii ja ka ükski menetlusosaline ei ole seda väitnud.
B. Kolmas eelotsuse küsimus
46. Oma kolmanda eelotsuse küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas teisest menetlust saab algatada ka käesoleva kohtuasjaga sarnastel asjaoludel, nimelt siis, kui põhimenetlus on saneerimismenetlus ja võlgniku kogu vara asub liikmesriigis, kus on esitatud teisese menetluse algatamise taotlus. Kuna küsimus, kas sellisel juhul üldse võib teisest menetlust algatada, eelneb loogiliselt teisele eelotsuse küsimusele, mis puudutab seda, kuidas seda menetlust vajaduse korral algatada, uurin ma esmalt kolmandat eelotsuse küsimust.
47. Selle eelotsuse küsimuse taustaks on asjaolu, et kogu Christianapoli vara asub Poolas. Poola õiguse kohase likvideerimismenetluse algatamine tooks eelotsusetaotluse esitanud kohtu sõnul kaasa Christianapoli tootmise lõpetamise ja ettevõtte sulgemise ning takistaks järelikult restruktureerimist. Sellega kahjustataks Prantsuse saneerimismenetluse eesmärki ja seataks ohtu kaitsekava täitmine. Seetõttu tekib eelotsusetaotluse esitanud kohtul küsimus, kas asjaolu, et põhimenetlus on saneerimismenetlus, tähendab, et teisene menetlus ei ole lubatav.
1. Määruse kohaldatavus
48. Kõigepealt tuleb selgitada küsimust, kas määrus on kohaldatav ka saneerimismenetluste suhtes. Bank Handlowy sõnul on määrus küll A lisas nimetatud menetluste suhtes kohaldatav, kuid üksnes juhul, kui need menetlused vastavad konkreetsel juhul määruse artikli 1 lõike 1 tingimustele. Kuna Meaux’ kaubanduskohus sedastas sauvegarde -menetluse algatamisel, et Christianapol ei ole maksejõuetu, ei ole määrus Prantsusmaal toimuva menetluse suhtes kohaldatav. Seetõttu võib Poola kohus keelduda Prantsuse menetlust tunnustamast ja sellest sõltumata uue põhimenetluse algatada.
49. Ma leian siiski, et maksejõuetuse määrus on kohaldatav ka juhul, kui põhimenetlus on saneerimismenetlus. Artikli 2 punktis a on artikli 1 lõikele 1 viidates määratletud määruse kohaldamisalasse kuuluvad maksejõuetusmenetlused ning osutatud A lisas loetletud menetlustele. Kui menetlus on seal nimetatud, tuleb määrust kohaldatavaks pidada. Seega kehtib see ka A lisas nimetatud Prantsuse sauvegarde -menetluse kohta.
50. Nii määruse põhjendused(19) kui ka artikli 2 sõnastus näitavad siiski, et peale selle peavad määruse kohaldamiseks täidetud olema ka artikli 1 lõike 1 tingimused. Määrus ei sisalda aga mõiste „maksejõuetus” määratlust. Selle põhjuseks on liikmesriikide maksejõuetusregulatsioonide erinevused ja osalt väga erinev arusaam maksejõuetuse tähendusest. Pealegi ei ole maksejõuetuse määruse eesmärk maksejõuetusmenetluse ühtsustamine.(20) Nagu Euroopa Liidu maksejõuetusmenetluse konventsiooni seletuskirjast(21) nähtub,(22) on määruse kohaldatavuse seisukohalt oluline, et kõnealust menetlust käsitataks asjaomases liikmesriigis maksejõuetusmenetlusena. Kui esinevad kahtlused, kas tegemist on menetlusega määruse artikli 1 lõike 1 tähenduses, täpsemalt, kas menetlus põhineb võlgniku maksejõuetusel, tuleb seega tugineda selle liikmesriigi arusaamale, mille territooriumil menetlus läbi viiakse.
51. Prantsuse valitsus märkis kohtuistungil, et sauvegarde -menetluse algatamise tingimuseks on võlgnikku ähvardav maksejõuetus. Prantsuse seadusandja seisukohalt on käesolevas asjas seega tegemist maksejõuetu võlgnikuga. Järelikult on artikli 1 lõikes 1 sätestatud tingimused täidetud.
52. Seega on määrus kohaldatav ka Prantsuse sauvegarde -menetluse suhtes.
2. Teisese menetluse lubatavus, kui põhimenetlus on saneerimismenetlus
53. Kuna saneerimis- ja likvideerimismenetlusel on erinevad eesmärgid, kerkib nüüd siiski küsimus, kas teisene menetlus võib olla välistatud, kui põhimenetlus on saneerimismenetlus nagu käesolevas asjas.
54. Määruses – nagu märgib ka Hispaania valitsus – ei eristata teisese menetluse algatamisega seoses põhimenetluse olemust. Kui A lisa kohane menetlus on põhimenetlus, lubavad artikli 3 lõige 3 ja artikkel 27 algatada teisese menetluse, olenemata sellest, mis liiki menetlus on põhimenetlus. Seega on määruse s õnastuse kohaselt teisese menetluse algatamine lubatud ka juhul, kui põhimenetlus on saneerimismenetlus.
55. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu tähelepanekud näitavad selgelt, et teisene likvideerimismenetlus võib saneerimismenetluse eesmärke kahjustada või need koguni nurjata. See on kindlasti soovimatu tagajärg. Arvestades eelkõige paljude liikmesriikide maksejõuetusõiguses toimunud muutusi, mille tulemusel on võrreldes pelgalt likvideerimismenetlustega suurenenud saneerimis- ja reorganiseerimismenetluste osakaal, ning määruse A lisa pidevat täiendamist viimastel aastatel,(23) nii et see hõlmab üha enam saneerimismenetlusi, on näha, et saneerimismenetlused on järjest olulisemad ja järelikult samuti määrusega hõlmatud.
56. Vaatamata lisa täiendamisele on määruse sõnastus jäänud muus osas siiski muutmata, mis võib üksikjuhtumi puhul tekitada vastuolusid ja praktilisi probleeme, nagu näitab käesolev asi. Seega tuleb selleks, et ka saneerimismenetlusi saaks määruse raames tõhusalt ja tulemuslikult läbi viia, lähtuda asjakohaste menetluste kooskõlastamist käsitlevate sätete tõlgendamisel määruse eesmärkidest, võttes arvesse – nagu Christianapol õigesti märkis –määruse arengut. Sellise tõlgendamisega on võimalik eelotsusetaotluse esitanud kohtu kirjeldatud teisese menetluse algatamise negatiivseid tagajärgi leevendada.
57. Seetõttu ei ole minu arvates vaja põhisaneerimismenetluse teisest menetlust üldiselt keelata.
58. Tõlgendus, mida pooldavad Christianapol ja Prantsusmaa, et saneerimismenetluse korral ei tohi üldse teisest menetlust algatada, ei tule teisese menetluse eesmärke arvestades muuseas kõne alla. Teisesed menetlused on mõeldud eelkõige kohalike võlausaldajate kaitseks, kellele tuleb tagada kohaliku maksejõuetusmenetluse läbiviimine nende emakeeles ja neile tuntud õiguskorra kohaselt, mis hõlbustab nende õiguste teostamist. Teisese menetluse üldine keeld põhisaneerimismenetluse korral kahjustaks määrust sisuliselt, kuna selles ette nähtud oluline menetlusliik välistataks täielikult. See ei oleks enam kooskõlas maksejõuetuse määruse üldise mõttega ja läheks kaugemale sellest, mis on vajalik saneerimismenetluse kaitseks.
3. Põhi- ja teisese menetluse kooskõlastamine saneerimismenetluse korral
59. Veel tuleb uurida, kuidas on võimalik põhi- ja teisese menetluse kooskõlastamine määruse tähenduses, kui põhimenetlus on saneerimismenetlus ja teisene menetlus on likvideerimismenetlus.
60. Esiteks on määruses sätestatud mitu meedet, mis võimaldavad võtta arvesse põhimenetluse eesmärke ja säilitada maksejõuetusmenetluse ühtsuse,(24) isegi kui teisene menetlus on likvideerimismenetlus. Peale selle peavad kõik teisese menetluse osalised järgima määruse eesmärke ja tagama, et põhimenetlust ei segataks ja selle eesmärke ei kahjustataks. Lisaks tuleb ka teiseses menetluses arvestada põhimenetluse materiaalset mõju.
a) Määruses sätestatud meetmed
61. Määruses on ette nähtud, et põhimenetlusel on teisese menetluse suhtes valitsev seisund,(25) mis võimaldab põhimenetluse likvideerijal teisest menetlust mitmeti mõjutada. Nii võib ta artikli 33 lõike 1 kohaselt taotleda likvideerimisprotsessi peatamist,(26) olenemata sellest, kas siseriiklikus õiguses on peatamisvõimalus olemas. Artikkel 33 sätestab selles mõttes autonoomse peatamise aluse. Peale selle annab artikli 34 lõige 1 ka põhimenetluse likvideerijale õiguse teha ettepanek teisese menetluse lõpetamiseks saneerimisplaani, kompromissi või mõne muu samalaadse meetme abil. Artikli 33 alusel ettenähtud likvideerimisprotsessi peatamise ajal on see õigus vastavalt artikli 34 lõikele 3 ainult põhimenetluse likvideerijal. Järelikult on tal võimalik võlgniku vara likvideerimist vähemalt osaliselt takistada või edasi lükata, et seda saaks kasutada saneerimismenetluses. Samuti saab ta saneerimislahendusi välja pakkuda teiseses menetluses.
62. Teiselt poolt lubab määrus sõltumata põhimenetluse likvideerija ettepanekust ka teiseses menetluses võtta saneerimismeetmeid. Nagu Hispaania valitsus õigesti märgib, näeb artikli 27 teine lause ette vaid seda, et teisene menetlus peab olema B lisas nimetatud menetlus. Kuidas asjaomane menetlus konkreetselt lõpule viia, ei ole seal siiski sätestatud. Seega on piisav, kui asjaomane menetlus võib
põhimõtteliselt lõppeda võlgniku vara likvideerimisega. Kui teisese menetluse lex concursus (27) näeb siiski ette ka saneerimismeetmed, võib neid samuti kasutada.(28) Seda tõlgendust toetab määruse artikli 2 punkt c, mille kohaselt hõlmab „likvideerimismenetlus” ka menetlusi, „mis lõpetatakse kompromissiga [või] mõne muu maksejõuetuse likvideerimiseks võetava meetme abil”, ja lähtub seega sellest, et likvideerimismenetlus ei pea tingimata lõppema vara likvideerimisega.
63. Järelikult võimaldab maksejõuetuse määrus eespool kirjeldatud mehhanismidega leevendada teisese menetluse negatiivset mõju. See ei paku probleemidele siiski lõplikku ja rahuldavat lahendust. Esiteks tuleb mõelda teisestele menetlustele, mis algatatakse neis liikmesriikides, kus ei ole ühtset menetlust. Teisesed menetlused peavad artikli 3 lõike 3 teise lause tingimuste täitmiseks põhinema menetlustel, mis võivad lõppeda likvideerimisega. Sellised menetlused ei pruugi siseriikliku õiguse kohaselt hõlmata saneerimisega lõpetamise võimalust. Seega võivad need olenevalt liikmesriigi maksejõuetussüsteemist viia erinevate tulemusteni. See on vastuolus õiguskindluse põhimõttega.
64. Teiseks ei suuda ka kehtivad kooskõlastamise ja teavitamise kohustused oma fragmentaarsuse tõttu täielikult välistada probleeme, mis puudutavad täieliku saneerimise ohtuseadmist. Seetõttu oleneb ka teiseses menetluses võimalike saneerimismeetmete, nagu maksetähtaja pikendamise või maksekohustusest vabastamise rakendamine kõigi huvitatud võlausaldajate nõusolekust, nagu nähtub määruse artikli 34 lõikest 2. Ka ei ole likvideerimisprotsessi peatamine kolmeks kuuks võrreldav likvideerimisprotsessi lõpliku peatamisega. Ka maksejõuetusmenetluse likvideerija õigus teha ettepanekuid, mis tuleneb artikli 34 lõikest 1, ei takista likvideerimist, kui selle üle otsustab teisese menetluse pädev organ.
65. Seepärast oleks vaja sõnaselgelt reguleerida menetluste kooskõlastamist saneerimismenetluse korral. Minu arvates toetavad mitu asjaolu saneerimismenetluse lubamist teisese menetlusena. Määrus võimaldab üldiselt samaaegseid saneerimismenetlusi, nagu eespool selgitatud. Seepärast oleks loogiline seda ka sõnaselgelt lubada ja kehtestada asjakohased kooskõlastuseeskirjad. Selle üle otsustamine on siiski liidu seadusandja pädevuses.
b) Kohustus järgida põhimenetluse eesmärki
66. Kuni määrusesse selgitava muudatuse tegemiseni peavad siiski kõik menetlusosalised olemasolevate vahendite abil ja siseriikliku õiguse raames järgima põhimenetluse eesmärke. Lojaalsuskohustus liidu ees (EL lepingu artikli 4 kolmas lõik) kohustab teisese menetluse kohut kõigi tema poolt võetavate meetmete korral järgima põhimenetluse eesmärke ja võtma arvesse määruse ülesehitust, mis lähtub vastastikuse usalduse põhimõttest, põhi- ja teisese menetluse kooskõlastamise nõudest, piiriüleste menetluste tõhusa ja tulemusliku toimimise eesmärgist ning põhimenetluse ülimuslikkusest.(29)
67. See kehtib kõigi siseriiklike meetmete kohta, näiteks kaalutlusõiguse teostamisel või mitme menetlusvõimaluse vahel valimisel, mille puhul tuleb kindlasti valida meede, mis sobib kõige paremini põhimenetluse eesmärkidega. Siseriikliku õigusega tuleb tagada ka põhimenetluse likvideerija osalemine teiseses menetluses.
68. Nagu komisjon õigesti märgib, ei sätesta määrus üldist kohustust teisest menetlust algatada, vaid üksnes lubab seda teha. Seega otsustab edaspidi küsimuse üle, kas üldse teisest menetlust algatada, pädev kohus. Ka selle otsuse tegemisel peab ta arvestama nii määruse eesmärke kui ka põhimenetluse mõju, eriti sellest seisukohast, kas põhimenetluses osalenud võlausaldajad, kes on kiitnud heaks kaitsekava, püüavad oma kohustustest seoses kaitsekavaga teisese menetluse algatamise kaudu kõrvale hoida.
c) Põhimenetluse mõju
69. Peale selle tuleb tähelepanu pöörata ka Meaux’ kaubanduskohtu otsuse materiaalsele mõjule. Artikkel 25 sätestab kõigi „maksejõuetusmenetluse läbiviimist ja lõpetamist” käsitlevate kohtuotsuste tunnustamise kohustuse. Prantsusmaal vastu võetud kaitsekava on kahtlemata selline otsus. Seepärast peab selles kaitsekavas ette nähtud meetmeid nii menetlus- kui ka materiaalõiguse seisukohalt arvesse võtma.
70. Määrava tähtsusega on seejuures mõjud, mida Prantsuse õigus kaitsekavale omistab.(30) Nagu komisjon rõhutab, tuleb neid otsuseid arvestada ka materiaalsest küljest, näiteks seoses küsimusega, kuivõrd on kaitsekava sisuliselt muutnud nende võlausaldajate nõudeid, kes taotlesid teisest maksejõuetusmenetlust, või kas põhimenetluses osalenud ja kaitsekava heaks kiitnud võlausaldaja taotlus algatada teisene menetlus on õiguse kuritarvitamine.
71. Seetõttu tuleb kolmandale küsimusele vastata nii, et määruse artikkel 27 lubab algatada teisese menetluse ka siis, kui põhimenetlus on saneerimismenetlus.
C. Teine eelotsuse küsimus
72. Oma teise eelotsuse küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas määruse artikkel 27, mis reguleerib teisese menetluse algatamist, keelab teisese menetluse kohtul kontrollida võlgniku maksejõuetust, või võib see kohus teatavates olukordades võlgniku maksejõuetust kontrollida.
73. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu arvates võib artikli 27 esimest lauset määruse mõne keeleversiooni põhjal mõista nii, et võlgniku maksejõuetust ei tule
(kuid võib) teisese menetluse algatamise korral kontrollida, teistest keeleversioonidest võib seevastu välja lugeda, et pädev kohus ei tohi
võlgniku maksejõuetust kontrollida.
74. Keeleversioonide võrdlemine ei näita minu meelest siiski sellist lahknevust. Keeleversioonid, mida ma võrdlesin,(31) sisaldavad pigem valikulist elementi. Ka komisjon jõuab enda kontrollitud keeleversioonide põhjal sellele järeldusele. Vastupidi eelotsusetaotluse esitanud kohtu seisukohale nähtub see ka eelkõige saksakeelsest („kann … eröffnen”) ja prantsuskeelsest („permet d’ouvrir”) versioonist. Ka soomekeelne versioon, mis on saksakeelse versiooni kõrval eriti oluline sellepärast, et määrus võeti vastu Soome ja Saksamaa algatusel,(32) sisaldab valikulist elementi („voi …
aloittaa”).
75. Ei ole siiski selge, kas teisese menetluse kohus võib teisese menetluse algatamise korral võlgniku maksejõuetust kontrollida. Ei ole nimelt selge, millele artiklis 27 kasutatud sõna „võib” viitab. Sellega võidakse silmas pidada nii teisese menetluse algatamise võimalust üldiselt kui ka maksejõuetuse kontrollimist teisese menetluse algatamise korral. Seetõttu tuleb selle tähendust hinnata määruse ja konkreetse sätte eesmärkide alusel.(33)
76. Artikli 27 eesmärk on muuta maksejõuetuse uus kontroll teisese menetluse kohtu poolt mittevajalikuks, et nii menetlust kiirendada. Seejuures lähtus seadusandja ilmselt sellest, et uus kontroll ei ole vajalik, kuna võlgniku maksejõuetust kontrolliti juba põhimenetluse algatamisel. Teisene menetlus hõlmab igal juhul võlgniku vara, mille käsutusõigus võeti ära juba põhimenetluses, mistõttu ei ole maksejõuetuse uus kontroll vajalik. Arvestades eespool nimetatud muudatusi maksejõuetusõiguses, mille tulemusel on suurenenud saneerimismenetluste osakaal, ja asjakohaseid täiendusi A lisas, ei ole see siiski enam alati nii.
77. Peale selle lähtub määruse artikkel 27 sellest, et maksejõuetuse kontrollimisel teisese menetluse kohtu poolt on oht, et pädev kohus annab teistsuguse hinnangu, näiteks seetõttu, et põhimenetluse maksejõuetuse põhjus ei ole teada, ja jätab seetõttu teisese menetluse algatamata. Määruses puudub „maksejõuetuse” määratlus. Nagu juba öeldud, on selle määratlemine jäetud liikmesriikide ainupädevusse, ja on liikmesriigiti väga erinev. Artikli 27 eesmärk on vältida neist erinevustest tuleneda võivaid probleeme. Saneerimismenetlusele ei saa seda eesmärki saneerimismenetluse eesmärkide ja kulu tõttu siiski reservatsioonideta üle kanda.
78. Samuti ei kahjusta see käesoleva asjaga sarnastel juhtudel tingimata menetluse kiirendamise eesmärgi saavutamist. Vältida tuleb vaid maksejõuetuse korduvat kontrolli. Kui aga Poola kohtul oleks keelatud enne likvideerimismenetluse algatamist Christianapoli maksejõuetust kontrollida, võiks see kaasa tuua likvideerimismenetluse algatamise vahepeal (ka Prantsusmaa seisukohast) jälle maksejõuliseks muutunud võlgniku suhtes. See on siiski määruse eesmärkidega vastuolus ja tähendaks peale selle liigset sekkumist liikmesriikide menetluskorda, sest menetlus algatataks nii, et ei puuduks üksnes maksejõuetuse põhjus vastavalt siseriiklikule õigusele, vaid koguni igasugune maksejõuetuse põhjus.
79. Määruse artikli 27 selline tõlgendus võib pealegi ajendada võlgnikke loobuma varakult taotlemast saneerimismenetlust. Neid ähvardaks sel juhul nimelt oht, et nende suhtes algatatakse teises liikmesriigis likvideerimismenetlus eelnevalt maksejõuetust kontrollimata, kuigi võlgniku rahaline seis võib olla taas paranenud.
80. Sellest tulenevalt ja võttes arvesse ka minu põhjendusi kolmanda eelotsuse küsimuse kohta,(34) peab teisese menetluse kohus juhul, kui põhimenetlus on saneerimismenetlus, alati maksejõuetust kontrollima. Kui aga põhimenetlus ei ole saneerimis- või restruktureerimismenetlus, vaid hoopis likvideerimismenetlus, ei ole teisese menetluse kohtul eeltoodud põhjustel lubatud maksejõuetust uuesti kontrollida.
81. Seega tuleb teisele eelotsuse küsimusele vastata, et teisese menetluse kohus võib võlgniku maksejõuetust kontrollida juhul, kui põhimenetlus on saneerimismenetlus, mille eeltingimus ei ole võlgniku maksejõuetus.
V. Ettepanek
82. Esitatud põhjendustest lähtudes teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata eelotsuse küsimustele järgmiselt:
1. Määruse (EÜ) nr 1346/200 artikli 4 lõiget 1 ja lõike 2 punkti j tuleb tõlgendada nii, et „maksejõuetusmenetluse lõpetamise” aja määrab vaid siseriiklik õigus.
2. Määruse nr 1346/2000 artiklit 27 tuleb tõlgendada nii, et siseriiklik kohus, kes vaatab läbi teisese maksejõuetusmenetluse algatamise taotlust, võib võlgniku maksejõuetust kontrollida juhul, kui põhimenetlus on saneerimismenetlus.
3. Määruse nr 1346/2000 artikli 27 tõlgendamine lubab algatada teisese maksejõuetusmenetluse ka juhul, kui automaatselt tunnustatav põhimenetlus on saneerimis- või restruktureerimismenetlus (nagu Prantsuse sauvegarde -menetlus).
(1) .
(2)  –	EÜT L 160, lk 1; ELT eriväljaanne 19/01, lk 191, muudetud nõukogu 12. aprilli 2005. aasta määrusega (EÜ) nr 603/2005 (ELT L 100, lk 1) ja nõukogu 27. aprilli 2006. aasta määrusega (EÜ) nr 694/2006 (ELT L 121, lk 1).
(3)  –	Määruse artiklis 3 on neil mõistetel vahet tehtud. Teisese menetluse all peetakse määruse artikli 3 lõikes 3 silmas menetlust, mis algatatakse pärast
põhimenetluse algatamist. Territoriaalne menetlus seevastu on artikli 3 lõike 4 kohaselt menetlus, mis algatatakse enne
põhimenetluse avamist. Neid mõisteid kasutan ma ka edaspidi.
(4)  –	Poznańi vanalinna piirkondlik kohus.
(5)  –	Mandataire judiciaire
ja administrateur judiciaire .
(6)  –	„ Que Christianapol Sp. Z oo, n’est pas en état de cessation de paiements, puisque la trésorerie prévisionnelle s’avère positive .”
(7)  –	2. mai 2006. aasta otsus kohtuasjas C-341/04: Eurofood IFSC Ltd. (EKL 2006, lk I-3813).
(8)  –	Vt 21. jaanuari 2010. aasta otsus kohtuasjas C-444/07: MG Probud Gdynia sp. z o.o. (EKL 2010, lk I-417, punkt 25).
(9)  –	Vt minu 10. märtsi 2011. aasta ettepanek kohtuasjas C-396/09: Interedil (EKL 2011, lk I-9915, punkt 39) ning 2. aprilli 2009. aasta otsus kohtuasjas C-523/07: A. (EKL 2009, lk I-2805, punkt 34) ja 6. märtsi 2008. aasta otsus kohtuasjas C-98/07: Nordania Finans A/S ja BG Factoring A/S (EKL 2008, lk I-1281, punkt 17) ning seal viidatud kohtupraktika.
(10)  – Vt 14. veebruari 2012. aasta otsus kohtuasjas C-204/09: Flachglas Torgau (punkt 37) ja 9. joonealuses
märkuses viidatud kohtuotsus A., punkt 34 ning seal viidatud kohtupraktika.
(11)  –	Viidatud eespool 7. joonealuses märkuses, punkt 54.
(12)  – Viidatud eespool 7. joonealuses märkuses.
(13)  –	20. oktoobri 2011. aasta otsus kohtuasjas C-396/09: Interedil Srl (EKL 2011, lk I-9915, punkt 49). Vt selle kohta ka minu ettepanek selles kohtuasjas (viidatud eespool 9. joonealuses märkuses, ettepaneku punkt 57).
(14)  – „„Põhihuvide kese” peaks olema koht, kus võlgnik tegeleb regulaarselt oma huvide realiseerimisega ja on seetõttu kolmandate isikute poolt tuvastatav.”
(15)  –	Vt määruse põhjendus 22: „Käesolevas määruses tuleks ette näha, et selle reguleerimisalasse kuuluvaid maksejõuetusmenetluste algatamist, läbiviimist ja lõpetamist käsitlevaid otsuseid [...] tuleb viivitamata tunnustada. [...] Liikmesriikide kohtute tehtud otsuste tunnustamine peaks põhinema vastastikuse usalduse põhimõttel. [...] Teised liikmesriigid peavad tunnustama selle kohtu otsust, kes menetluse esimesena algatas [...].”
(16)  –	Vt ka eespool 7. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Eurofood, punkt 42, ja eespool 8. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus MG Probud Gdynia, punkt 29.
(17)  –	Viidatud eespool 7. joonealuses märkuses, punkt 62 jj.
(18)  –	Vt ka määruse põhjendus 22, mis sätestab, et „[...] mittetunnustamise põhjusi [peaks] olema võimalikult vähe”.
(19)  –	Vt määruse põhjendus 10: „[...] Käesoleva määruse kohaldamiseks peavad [...] menetlused olema kooskõlas käesoleva määruse sätetega [...].”
(20)  –	Vt määruse põhjendus 11.
(21)  –	Virgós-Schmiti aruanne. Sellel põhinevad paljud määruse põhjendused. Vt selle olulisuse kohta määruse tõlgendamisel kohtujurist Jacobsi 27. septembri 2005. aasta ettepanek kohtuasjas C-341/04: Eurofood IFSC (EKL 2006, I-3813, punkt 2). Aruannet ei ole Euroopa Liidu Teatajas avaldatud, kuid see on olemas Euroopa Liidu Nõukogu 8. juuli 1996. aasta dokumendina 6500/1/96. Lõplik ingliskeelne täisversioon on avaldatud teoses Moss, Fletcher ja Isaacs.
(22)  –	Virgós ja Schmit, Report on the Convention on Insolvency Proceedings, punkt 49.
(23)  –	Nt Prantsuse sauvegarde -menetlus lisati määruse A lisasse alles tagantjärele nõukogu 27. aprilli 2006. aasta määrusega (EÜ) nr 694/2006 (ELT L 121, lk 1).
(24)  –	Vt põhjendus 12: „[...] Põhimenetluse ja teisese menetluse kooskõlastamist käsitlevad kohustuslikud eeskirjad tagavad menetluse ühtsuse kogu ühenduse territooriumil.”
(25)  –	Vt lisaks määruse sätetele menetluste kooskõlastamise kohta ka põhjendus 20, milles on juttu põhimenetluse „valitsevast seisundist”.
(26)  –	Küll vaid kolmeks kuuks. Artikli 33 lõike 1 neljandast lausest nähtub siiski, et seda tähtaega saab piiramatult pikendada. Vt sellega seoses ka ingliskeelne versioon „ It may be continued or renewed for similar periods ”, prantsuskeelne versioon „ Elle peut être prolongée ou renouvelée pour des périodes de même durée ” ja hispaaniakeelne versioon „ Podrá prolongarse o renovarse por períodos de la misma duración ”.
(27)  –	See on teisese menetluse suhtes sätestatud artiklis 28.
(28)  –	See on nii näiteks kõikide liikmesriikide puhul, kelle maksejõuetusmenetlus põhineb ühtsel menetlusel.
(29)  –	Vt määruse põhjendused 23, 2 ja 12.
(30)  –	Vt määruse põhjendus 22: „[...] Seega tähendab automaatne tunnustamine seda, et õiguslikud tagajärjed selle riigi seaduste kohaselt, kus menetlus on algatatud, ulatuvad kõikidesse liikmesriikidesse. [...]”.
(31)  –	Vt saksakeelne versioon „so kann […] eröffnen, ohne dass […] die Insolvenz des Schuldners geprüft wird”; prantsuskeelne versioon „permet d’ouvrir, […] une procédure secondaire d’insolvabilité sans que l’insolvabilité du débiteur soit examinée”; ingliskeelne versioon „shall permit […] the opening of secondary insolvency proceedings without the debtor’s insolvency being examined”; hispaaniakeelne versioon „permitirá abrir […] sin que sea examinada en dicho Estado la insolvencia del deudor”; itaaliakeelne versioon „permette di aprire […] senza che in questo altro Stato sia esaminata l’insolvenza del debitore”; kreekakeelne versioon „καθιστά δυνατή” ja soomekeelne versioon „voi [...] aloittaa sekundäärimenettelyn ilman, että velallisen maksukyvyttömyyttä tutkitaan tässä toisessa valtiossa”.
(32)  –	Vt määruse preambuli põhjendus 2.
(33)  –	Isegi kui artiklis 27 sisalduv valikuline element kehtib üksnes teisese menetluse algatamise kohta ja kui see säte näeb seega ette maksejõuetuse kontrolli üldise keelu, tuleb seda keeldu tõlgendada ja kohaldada määruse eesmärke arvesse võttes.
(34)  –	Vt punkt 56 jj.