62007CJ0504
EUROOPA KOHTU OTSUS (teine koda)
7. mai 2009 (
*1
)
„Määrus (EMÜ) nr 1191/69 — Avaliku teenindamise kohustused — Hüvitiste andmine — Linna ühistransporditeenus”
Kohtuasjas C-504/07,
mille ese on EÜ artikli 234 alusel Supremo Tribunal Administrativo (Portugal) 23. oktoobri 2007. aasta otsusega esitatud eelotsusetaotlus, mis saabus Euroopa Kohtusse, menetluses
Associação Nacional de Transportadores Rodoviários de Pesados de Passageiros (Antrop) jt
versus
Conselho de Ministros,
Companhia Carris de Ferro de Lisboa SA (Carris),
Sociedade de Transportes Colectivos do Porto SA (STCP),
EUROOPA KOHUS (teine koda),
koosseisus: koja esimees C. W. A. Timmermans, kohtunikud K. Schiemann (ettekandja), P. Kūris, L. Bay Larsen ja C. Toader,
kohtujurist: D. Ruiz-Jarabo Colomer,
kohtusekretär: vanemametnik M. Ferreira,
arvestades kirjalikus menetluses ja 11. detsembri 2008. aasta kohtuistungil esitatut,
arvestades kirjalikke märkusi, mille esitasid:
—
Associação Nacional de Transportadores Rodoviários de Pesados de Passageiros (Antrop) jt, esindaja: advogado J. Mota de Campos,
—
Conselho de Ministros, esindaja: advogado A. Duarte de Almeida,
—
Sociedade de Transportes Colectivos do Porto SA (STCP), esindaja: advogado C. Pinto Correia__
—
Saksamaa valitsus, esindaja: M. Lumma,
—
Euroopa Ühenduste Komisjon, esindajad: E. Righini ja G. Braga da Cruz,
arvestades pärast kohtujuristi ärakuulamist tehtud otsust lahendada kohtuasi ilma kohtujuristi ettepanekuta,
on teinud järgmise
otsuse
1
Eelotsusetaotlus käsitleb seda, kuidas tõlgendada EÜ artikleid 73 ja 87 ning nõukogu 26. juuni 1969. aasta määrust (EMÜ) nr 1191/69 raudtee-, maantee- ja siseveetranspordis osutatavate avalike teenuste kontseptsioonist tulenevaid kohustusi puudutavate liikmesriikidepoolsete meetmete kohta (EÜT L 156, lk 1; ELT eriväljaanne 07/001, lk 19), mida on muudetud nõukogu . aasta määrusega (EMÜ) nr 1893/91 (EÜT L 169, lk 1; ELT eriväljaanne 07/01, lk 314; edaspidi „määrus nr 1191/69”).
2
Taotlus esitati Associação Nacional de Transportadores Rodoviários de Pesados de Passageiros’e (Antrop) ja paljude teiste ettevõtete (edaspidi „Antrop jt”) ning Conselho de Ministros, Companhia de Carris de Ferro de Lisboa SA (edaspidi „Carris”) ja Sociedade de Transportes Colectivos do Porto SA (edaspidi „STCP”) vahelises vaidluses seoses Conselho de Ministrose 27. märtsi 2003. aasta resolutsiooniga nr 52/2003, mille alusel maksti Carrisele ja STCP-le 2003. aasta eest hüvitist vastavalt summades 40916478 eurot ja 12376201 eurot.
Õiguslik raamistik
3
Määruse nr 1191/69 põhjendustes 1 ja 2 on märgitud, et:
„ühise transpordipoliitika üks eesmärke on kõrvaldada erinevused, mis võivad tekitada olulisi moonutusi konkurentsitingimustes, mis tulenevad liikmesriikide poolt vedajatele pandud avalike teenuste kontseptsioonist;
seetõttu on vaja lõpetada käesolevas määruses määratletud avalike teenuste osutamise kohustused; teatavatel juhtudel on veoteenuste piisava pakkumise tagamiseks siiski oluline kõnealused kohustused säilitada; veoteenuste piisavuse hindamisel tuleb silmas pidada transpordisektori pakkumist ja nõudmist ning ühenduse vajadusi”.
4
Määruse nr 1191/69 artikli 1 lõiked 1–5 sätestavad:
„1.   Käesolevat määrust kohaldatakse raudtee-, maantee- ja siseveetranspordiga tegelevate veoettevõtjate suhtes.
Liikmesriigid võivad jätta käesoleva määruse reguleerimisalast välja ettevõtjad, kelle tegevus piirdub ainult linna- ja linnalähiliinide või piirkondlike liinide teenindamisega.
2.   Käesolevas määruses kasutatakse järgmisi mõisteid:
—
linna- ja linnalähiliinid – veoteenused, mis vastavad linnakeskuse või linnastu, samuti kõnealuse keskuse või linnastu ja seda ümbritsevate piirkondade vahelise transpordi vajadustele,
—
piirkondlikud liinid – veoteenused, mis vastavad piirkonna transpordivajadustele.
3.   Liikmesriikide pädevad asutused lõpetavad kõik kohustused, mis on seotud raudtee-, maantee- ja siseveetranspordiga ning tulenevad käesolevas määruses määratletud avalike teenuste kontseptsioonist.
4.   Tagamaks piisavat veoteenuste pakkumist, mille puhul võetakse eeskätt arvesse sotsiaalseid ja keskkonnategureid ning asulaplaneerimist, või pidades silmas eri veohindade kehtestamist reisijate teatavatele kategooriatele, võivad liikmesriigid sõlmida vedajatega avaliku teenindamise lepinguid. Kõnealuste lepingute tingimused ja üksikasjad on sätestatud V jaos.
5.   Liikmesriikide pädevad asutused võivad siiski säilitada või kehtestada artiklis 2 nimetatud avaliku teenindamise kohustused linna- ja linnalähiliinide ning piirkondlike liinide suhtes; teenuste osutamise tingimused ja üksikasjad, kaasa arvatud hüvitamise viisid, on sätestatud II, III ja IV jaos.
Kui vedaja on peale avaliku teenindamise kohustuse alusel teenuste osutamise seotud ka muu tegevusega, siis tuleb avalikud teenused osutada eraldi üksusena, täites sealjuures vähemalt järgmised tingimused:
a)
iga kõnealuse tegevuse kohta peab olema eraldi raamatupidamisarvestus ning iga tegevusega seotud varaosa tuleb kasutada kehtivate raamatupidamiseeskirjade kohaselt;
b)
kulutused tasakaalustatakse põhitegevustuludega ning maksetega ametivõimudelt, ilma et ettevõtte tegevust oleks võimalik teisest sektorist või teise sektorisse üle kanda.”
5
Määruse nr 1191/69 artikli 2 lõiked 1 ja 2 sätestavad:
„1.   Avaliku teenindamise kohustused – kohustused, mida kõnesolev vedaja kaubandushuvidest lähtudes endale ei võtaks või ei võtaks samas ulatuses või samadel tingimustel.
2.   Avaliku teenindamise kohustused lõike 1 tähenduses koosnevad toimimiskohustusest, veokohustusest ja tariifikohustustest.”
6
Määruse nr 1191/69 artikli 6 lõikes 2 on märgitud:
„Otsustes, mille kohaselt säilitatakse avaliku teenindamise kohustus täielikult või osaliselt või lõpetatakse kohustus kindlaksmääratud ajavahemiku lõpuks, nähakse ette sellest tulenevate finantskohustustega seotud hüvitus; hüvituse suurus määratakse kindlaks artiklites 10–13 ettenähtud korras”.
7
Määruse nr 1191/69 artikkel 10 sätestab:
„1.   Toimimis- või veokohustuse puhul võrdub artiklis 6 ettenähtud hüvituse suurus finantskohustuse vähenemise ja ettevõtja tulude vähenemise vahega, kui kõnealune kohustus või selle asjakohane osa lõpetataks kavandatava ajavahemiku jooksul.
Kui majandusliku halvemuse arvutus tehti ettevõtja kõnealuste veoteenuste kogukulude jaotamise teel transpordi eri osade vahel, siis võrdub hüvituse suurus ettevõtja tegevuse avaliku teenindamise kohustusega seotud osa tegelike kulutuste ja vastavate tulude vahega.”
8
Määruse nr 1191/69 artikli 17 lõike 2 esimene lõik sätestab:
„Käesoleva määruse kohaselt makstava hüvituse suhtes ei kohaldata [EÜ] artikli [88] lõikes 3 sätestatud eelinformeerimise korda.”
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
9
Carris on riigi osalusega ettevõtja, kellel on Lissaboni linna halduspiirides halduslepingu alusel kontsessioon ühistranspordi avaliku teenuse osutamiseks bussidega, elektriliste sõidukitega ning mehaaniliste liftidega. Nende avaliku teenindamise kohustuste täitmisel on Carris eelkõige kohustatud vastavalt kontsessiooni andja poolt kindlaks määratud hinnatingimusel tagama osutatava teenuse regulaarse ja jätkuva toimimise.
10
STCP on aga riigi osalusega ettevõtja, kellel on tulenevalt seadusest omavalitsustalituse aktsiaseltsiks ümberkujundamise kohta kontsessioon ühistransporditeenuse osutamiseks Porto linna halduspiirides.
11
Vastutasuks linna ühistransporditeenuse osutamise eest annab riik Carrisele ja STCP-le juba mitme aasta vältel erinevaid eeliseid. Need on eeskätt hüvitised, dotatsioonid ning riiklikud krediidigarantiid.
12
Carris ja STCP käitavad kontsessiooniga määratletud tsooni geograafilistest piiridest väljaspool ka bussiliine, kuid sellele tegevusele avaliku teenindamise kohustus ei laiene; nendel liinidel tegutsevad ka teised ettevõtjad, eelkõige Antrop jt. Viimased osutavad transporditeenust avaliku teenindamise delegeerimise korra alusel ning nad on kohustatud järgima eeskirju marsruutide, kellaaegade ja tariifide kohta. Kuna Carris ja STCP tegutsevad nendel samadel liinidel, kus Antrop jt, väidavad viimased, et tegemist on konkurentsi moonutamisega ning on vaidlustanud resolutsiooni nr 52/2003.
13
Antrop jt väidavad, et nende sissetulekuks on vaid kehtivatest tariifidest saadavad käitamistulud, mistõttu nende tegevusest tuleneva kahju katavad nad ainult oma varast, samas kui Carrise ja STCP võimalik kahju ja investeeringuteks tehtud kulutused kaetakse ning vara saadakse riigiabist. Kõnealuse abi andmine kujutab endast seega konkurentsi moonutavat tegurit. Kaebuse esitajad põhikohtuasjas väitsid, et nende poolt vaidlustatud resolutsioon nr 52/2003 rikub nii konkurentsialaseid siseriiklikke õigusnorme kui ka riigiabi käsitlevaid ühenduse õiguse sätteid, eelkõige EÜ artiklit 86, EÜ artikli 87 lõiget 1 ja EÜ artiklit 89 ning määrust nr 1191/69 ja nõukogu 4. juuni 1970. aasta määrust (EMÜ) nr 1107/07 toetuste andmise kohta raudtee-, maantee- ja siseveetranspordile (EÜT L 130, lk 1; ELT eriväljaanne 07/01, lk 39).
14
Neil asjaoludel tekkis siseriiklikus kohtus vajadus esitada Euroopa Kohtule eelotsusetaotlus.
15
Olles pooled ära kuulanud ja leidnud, et eelotsusetaotluse esitamine on vajalik, otsustas Supremo Tribunal Administrativo menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
Kas EÜ artiklite 73, 87 ja 88 ning määruse […] nr 1191/69 alusel võivad siseriiklikud ametiasutused panna avaliku teenindamise kohustuse riigi osalusega ettevõtjale, kes osutab teatud omavalitsusüksuses ühistransporditeenust?
2.
Kas jaatava vastuse korral peavad siseriiklikud ametiasutused nende kohustuse täitmise eest hüvitist maksma?
3.
Kas juhul, kui siseriiklikud ametiasutused ei ole kohustatud transpordivõrgu käitamise kontsessiooni andmiseks avalikku hanget korraldama, peavad need ametiasutused maksma hüvitist kõigile ettevõtjatele, keda siseriikliku õiguse alusel ja samal territoriaalüksusel loetakse ühistransporditeenuse osutajaks?
4.
Mis on jaatava vastuse korral hüvituste maksmise kriteerium?
5.
Kas olukorras, kus bussidega ühistransporditeenust pakkuvad ettevõtjad, kellel on avaliku teenuse kontsessiooni alusel ainuõigus tegutseda kindlates linnapiirkondades, kuid kes tegutsevad samas valdkonnas konkurentsis erakapitalil põhinevate ettevõtjatega väljaspool ainuõigusega hõlmatud piirkonda ja kellele riik annab aasta-aastalt abi, et katta nende ettevõtjate pidevat käitamiskahju, on tegemist EÜ artikli 87 lõike 1 alusel keelatud riigiabiga, kui:
a)
nende raamatupidamise usaldusväärsete andmete põhjal ei ole võimalik kindlaks teha, millised on ettevõtjate need tegevuskulud, mis on tekkinud kontsessiooni esemeks olevas piirkonnas, ja milline on sellele vastav tulu, ning seega ei ole võimalik välja arvutada avaliku teenindamise kohustuse täitmisega seotud täiendavaid kulusid, mille suhtes võib kontsessioonilepingu kohaselt riigiabi anda;
b)
transporditeenuste pakkumist nende ettevõtjate poolt võib selle tulemusel säilitada või suurendada, mille tagajärjel võib väheneda selles või teistes liikmesriikides asutatud muude ettevõtjate võimalus pakkuda oma transporditeenuseid,
c)
ja seda kõike vaatamata EÜ artiklis 73 sätestatule?
6.
Võttes arvesse Euroopa Kohtu poolt 24. juuli 2003. aasta otsuses kohtuasjas C-280/00: Altmark Trans GmbH [ja Regierungspräsidium Magdeburg] [(EKL 2003, lk I-7747)] märgitud tingimusi, mille korral tuleb abi EÜ artikli 87 lõike 1 […] kohaselt lugeda riigiabiks („Esiteks peab esinema sekkumine riigi poolt või riigi vahenditest. Teiseks peab see sekkumine potentsiaalselt kahjustama liikmesriikidevahelist kaubandust. Kolmandaks peab see soodustama abisaajat. Neljandaks peab see kahjustama või ähvardama kahjustada konkurentsi”), siis mis on väljendite i) antav abi, mis ii) kahjustab konkurentsi, tähendus ja ulatus olukorras, kus abisaajatele on antud ainuõiguslik kontsessioon ühistranspordi avaliku teenuse pakkumiseks Lissabonis ning Portos, kuid kes tegutsevad ka neid linnu teiste sihtkohtadega ühendavatel liinidel piirkondades, kus tegutsevad ka teised ettevõtjad? Teisisõnu, milliseid kriteeriume tuleb kohaldada järeldamaks, et antav abi kahjustab konkurentsi? Kas sellega seoses on oluline teha kindlaks protsent ettevõtjate kuludest, mida võib omistada nendele transpordiliinidele, millel nad tegutsevad väljaspool ainuõigusega hõlmatud piirkonda? Lühidalt, kas on vaja, et abi kajastuks oluliselt tegevuses, mida teostatakse väljaspool ainuõigusega hõlmatud piirkonda (Lissabon ja Porto)?
7.
Kas EÜ artiklites 76 ja 88 sätestatud [Euroopa Ühenduste] Komisjoni sekkumine on ainus õiguslik vahend [EÜ] asutamislepingu riigiabialaste normide täitmise tagamiseks või kas tuleneb ka ühenduse õiguse kasuliku mõju nõudest see, et isikute nõudel, kes arvavad, et konkurentsieeskirjadega vastuolus oleva abi andmine on neile kahju tekitanud, saavad liikmesriigi kohtud asjassepuutuvaid norme ise vahetult kohaldada?”
Eelotsuse küsimused
Esimene kuni neljas küsimus
16
Esimest nelja küsimust tuleks käsitleda koos, kuna sisuliselt nad kõik puudutavad liikmesriikide pädevust määrata kindlaks transpordiettevõtete avaliku teenindamise kohustused ja sellest tulenevat võimalikku kohustust maksta transpordiettevõtetele hüvitisi.
17
Sissejuhatuseks tuleb märkida, et miski Euroopa Kohtule esitatud toimikus ei viita sellele, et Portugali Vabariik kasutas määruse nr 1191/69 artikli 1 lõike 1 teises lõigus sätestatud võimalust jätta selle määruse reguleerimisalast välja ettevõtjad, kelle tegevus piirdub ainult linna- ja linnalähiliinide või piirkondlike liinide teenindamisega. Järelikult on nimetatud määruse sätted põhikohtuasjas täielikult kohaldatavad ja eelotsuse küsimusi tuleb uurida nendest sätetest lähtuvalt.
18
Kuigi määruse nr 1191/69 eesmärk on lõpetada avalike teenuste kontseptsioonist tulenevad kohustused, nagu on märgitud nii määruse nr 1191/69 põhjendustes 1 ja 2 kui ka artikli 1 lõikes 3, on selle määruse artikli 1 lõikes 5 ka sätestatud, et liikmesriikide pädevad asutused võivad siiski säilitada või kehtestada nimetatud määruse artiklis 2 nimetatud avaliku teenindamise kohustused linna- ja linnalähiliinide ning piirkondlike liinide suhtes. Teenuste osutamise tingimused ja üksikasjad, kaasa arvatud hüvitamise viisid, on sätestatud selle sama määruse II, III ja IV jaos.
19
Määruse nr 1191/69 artikli 6 lõike 2 kohaselt nähakse otsustes, mille kohaselt säilitatakse avaliku teenindamise kohustus täielikult või osaliselt või lõpetatakse kohustus kindlaksmääratud ajavahemiku lõpuks, ette sellest tulenevate finantskohustustega seotud hüvitus, mille suurus määratakse kindlaks nimetatud määruse artiklites 10–13 ettenähtud korras.
20
Kuna hüvituse maksmise kohustus peab määruse nr 1191/69 kohaselt olema kindlasti seotud avaliku teenindamise kohustuse täitmisega, ei tohiks sellist hüvitust saada ettevõtjad, keda eelotsusetaotluse esitanud kohtu kolmandas küsimuses toodud tingimustel loetakse omavalitsusüksuses ühistransporditeenuse osutajaks, kuid kellel ei ole avaliku teenindamise kohustust.
21
Seega tuleb esimesele kuni neljandale küsimusele vastata, et määrust nr 1191/69 tuleb tõlgendada selliselt, et see lubab liikmesriikidel panna avaliku teenindamise kohustuse riigi osalusega ettevõtjale, kes osutab teatud omavalitsusüksuses ühistransporditeenust, ning et see näeb ette sellest kohustusest tulenevate finantskohustustega seotud hüvituse, mille suurus määratakse kindlaks vastavalt nimetatud määruse sätetele.
Viies küsimus
22
Oma viienda küsimusega küsib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt, et kui liikmesriik maksab transpordiettevõtjatele, kellel on avaliku teenuse kontsessiooni alusel kindlates linnapiirkondades avaliku teenindamise kohustuse täitmise ainuõigus, selliseid hüvitusi nagu põhikohtuasjas, siis kas sellise hüvituse näol on tegemist riigiabiga, mis on EÜ artikli 87 lõike 1 alusel keelatud, kui need ettevõtjad tegutsevad samas valdkonnas väljaspool ainuõigusega hõlmatud piirkonda konkurentsis erakapitalil põhinevate ettevõtjatega ja kui avaliku teenindamise kohustuse täitmisega seotud täiendavaid kulusid ei ole võimalik välja arvutada.
23
Esiteks tuleb märkida, et EÜ artikkel 87 on üks säte riigiabi käsitlevate asutamislepingu üldsätete seas, samas kui EÜ artikkel 73 kehtestab transpordi valdkonnas riigiabi üldsätetele kohaldatava erandi, sätestades, et toetused, kui need vastavad transpordi koordineerimise vajadusele või kujutavad endast avalike teenuste hulka kuuluvate teatud kohustuste täitmise kulude katmist, ei ole asutamislepinguga vastuolus. Määrus nr 1191/69 kehtestab süsteemi, millest liikmesriigid peavad maismaatranspordi ettevõtjatele avaliku teenindamise kohustuste kehtestamisel kinni pidama (vt eespool viidatud kohtuotsus Altmark Trans ja Regierungspräsidium Magdeburg, punkt 53).
24
Määruse nr 1191/69 artikli 6 lõike 2 kohaselt nähakse otsustes, mille kohaselt säilitatakse avaliku teenindamise kohustus täielikult või osaliselt või lõpetatakse kohustus kindlaksmääratud ajavahemiku lõpuks, ette sellest tulenevate finantskohustustega seotud hüvitus, mille suurus määratakse kindlaks selle sama määruse artiklites 10–13 ettenähtud korras.
25
Määruse nr 1191/69 artikkel 10 nõuab eelkõige, et toimimis- või veokohustuse puhul võrduks artiklis 6 ettenähtud hüvituse suurus finantskohustuse vähenemise ja ettevõtja tulude vähenemise vahega, kui kõnealune kohustus või selle asjakohane osa lõpetataks kavandatava ajavahemiku jooksul. Kui majandusliku halvemuse arvutus tehti ettevõtja kõnealuste veoteenuste kogukulude jaotamise teel transpordi eri osade vahel, siis võrdub hüvituse suurus ettevõtja tegevuse avaliku teenindamise kohustusega seotud osa tegelike kulutuste ja vastavate tulude vahega.
26
Kuid nagu ilmneb eelotsusetaotluse esitanud kohtu seisukohtadest, mis kajastuvad selle sama viienda küsimuse sõnastuses, ei ole Carrise ja STCP tegevuste osas väljaspool avaliku teenindamise kohustusele allutatud ainuõiguslikku korda võimalik nende raamatupidamise usaldusväärsete andmete põhjal kindlaks teha nimetatud kahe äriühingu neid kulusid, mis on tekkinud tegevusest kontsessiooni esemeks olevas piirkonnas, ja sellele vastavat tulu, ning seega ei ole võimalik välja arvutada nende ettevõtete avaliku teenindamise kohustuse täitmisega seotud täiendavaid kulusid.
27
Neil asjaoludel ei ole täidetud määruse nr 1191/69 artiklis 10 sätestatud nõue, kuna ei ole võimalik täpselt kindlaks määrata neid kulusid, mis tekkisid Carrise ja STCP tegevuse tõttu just ainuõigusliku kontsessiooni esemeks olevas piirkonnas.
28
Sellisel juhul ei ole nimetatud ettevõtetele hüvituste maksmisel toimitud kooskõlas määrusega nr 1191/69 ja järelikult ei ole need vastavuses ühenduse õigusega; sellest tulenevalt puudub vajadus neid uurida riigiabi käsitlevaid asutamislepingu sätteid, eelkõige EÜ artikli 87 lõiget 1 arvestades (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus Altmark Trans ja Regierungspräsidium Magdeburg, punkt 65).
29
Eeltoodut arvestades tuleb viiendale küsimusele vastata, et määrusega nr 1191/69 on vastuolus sellise hüvituse maksmine nagu põhikohtuasjas makstud hüvitus, kui ei ole võimalik kindlaks teha nende kulude summat, mis asjassepuutuvatel ettevõtetel tekkis seoses nende avaliku teenindamise kohustuse täitmisega.
Kuues küsimus
30
Võttes arvesse vastust viiendale küsimusele, ei ole kuuendale küsimusele vaja vastata.
Seitsmes küsimus
31
Selle küsimusega tahab eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, milline on siseriikliku kohtu roll, kui ta leiab, et riigiabi andmisel on rikutud ühenduse õiguse sätteid.
32
Arvestades, et põhikohtuasjas kõne all olevad hüvitused kuuluvad määruse nr 1191/69 kohaldamisalasse, tuleb nende kooskõla ühenduse õigusega hinnata nimetatud määruses sätestatud õigusnormide alusel, mitte riigiabi käsitlevate asutamislepingu sätete alusel, nagu on meenutatud ka käesoleva kohtuotsuse punktis 28.
33
Juhul kui eelotsusetaotluse esitanud kohus leiab, et nimetatud hüvitused ei ole kooskõlas määrusega nr 1191/69, on eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne – arvestades seda, et nimetatud määrus on vahetult kohaldatav – teha siseriikliku õiguse alusel kõik asjassepuutuvad järeldused ja otsustada nimetatud hüvituste väljamaksmiseks tehtud toimingute õiguspärasuse üle.
34
Eeltoodut arvestades tuleb seitsmendale küsimusele vastata, et kui siseriiklik kohus tuvastab, et teatud abimeetmed ei ole määrusega nr 1191/69 kooskõlas, on tema ülesanne teha siseriikliku õiguse alusel kõik asjassepuutuvad järeldused ja otsustada nimetatud hüvituste väljamaksmiseks tehtud toimingute õiguspärasuse üle.
Kohtukulud
35
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus poolelioleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule märkuste esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (teine koda) otsustab:
1.
Nõukogu 26. juuni 1969. aasta määrust (EMÜ) nr 1191/69 raudtee-, maantee- ja siseveetranspordis osutatavate avalike teenuste kontseptsioonist tulenevaid kohustusi puudutavate liikmesriikidepoolsete meetmete kohta, mida on muudetud nõukogu . aasta määrusega (EMÜ) nr 1893/91, tuleb tõlgendada selliselt, et see lubab liikmesriikidel panna avaliku teenindamise kohustuse riigi osalusega ettevõtjale, kes osutab teatud omavalitsusüksuses ühistransporditeenust, ning et see näeb ette sellest kohustusest tulenevate finantskohustustega seotud hüvituse, mille suurus määratakse kindlaks vastavalt nimetatud määruse sätetele.
2.
Määrusega nr 1191/69, mida on muudetud määrusega nr 1893/91, on vastuolus sellise hüvituse maksmine nagu põhikohtuasjas makstud hüvitus, kui ei ole võimalik kindlaks teha nende kulude summat, mis asjassepuutuvatel ettevõtetel tekkis seoses nende avaliku teenindamise kohustuse täitmisega.
3.
Kui siseriiklik kohus tuvastab, et teatud abimeetmed ei ole kooskõlas määrusega nr 1191/69, mida on muudetud määrusega nr 1893/91, on tema ülesanne teha siseriikliku õiguse alusel kõik asjassepuutuvad järeldused ja otsustada nimetatud hüvituste väljamaksmiseks tehtud toimingute õiguspärasuse üle.
Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: portugali.