62023CJ0531
EUROOPA KOHTU OTSUS (seitsmes koda)
19. detsember 2024 (
*1
)
Eelotsusetaotlus – Sotsiaalpoliitika – Töötajate ohutuse ja tervise kaitse – Tööaja korraldus – Igapäevane ja iganädalane puhkeaeg – Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikli 31 lõige 2 – Direktiiv 2003/88/EÜ – Artiklid 3, 5, 6, 16, 17, 19 ja 22 – Kohustus luua süsteem, mis võimaldab mõõta koduabiliste tööaega – Erand – Riigisisesed õigusnormid, millega tehakse erand koduabiliste tegeliku tööaja registreerimise kohustusest
Kohtuasjas C‑531/23 [Loredas] (
i
),
mille ese on ELTL artikli 267 alusel Tribunal Superior de Justicia del País Vasco (Baski autonoomse piirkonna kõrgeim kohus, Hispaania) 20. juuni 2023. aasta otsusega esitatud eelotsusetaotlus, mis saabus Euroopa Kohtusse 5. juulil 2023, menetluses
HJ
versus
US,
MU,
menetluses osales:
Fondo de Garantía Salarial (FOGASA),
EUROOPA KOHUS (seitsmes koda),
koosseisus: esimese koja president F. Biltgen (ettekandja) seitsmenda koja presidendi ülesannetes, viienda koja president M. L. Arastey Sahún ja kohtunik J. Passer,
kohtujurist: M. Szpunar,
kohtusekretär: A. Calot Escobar,
arvestades kirjalikku menetlust,
arvestades seisukohti, mille esitasid:
–
Hispaania valitsus, esindaja: M. Morales Puerta,
–
Euroopa Komisjon, esindajad: I. Galindo Martín, D. Recchia ja E. Schmidt,
arvestades pärast kohtujuristi ärakuulamist tehtud otsust lahendada kohtuasi ilma kohtujuristi ettepanekuta,
on teinud järgmise
kohtuotsuse
1
Eelotsusetaotluses palutakse tõlgendada Euroopa Parlamendi ja nõukogu 4. novembri 2003. aasta direktiivi 2003/88/EÜ tööaja korralduse teatavate aspektide kohta (ELT 2003, L 299, lk 9; ELT eriväljaanne 05/04, lk 381) artikleid 3, 5, 6 ja 16, artikli 17 lõike 4 punkti b ning artikleid 19 ja 22, Euroopa Parlamendi ja nõukogu 7. juuli 2010. aasta direktiivi 2010/41/EL füüsilisest isikust ettevõtjatena tegutsevate meeste ja naiste võrdse kohtlemise põhimõtte kohaldamise kohta, millega tunnistatakse kehtetuks nõukogu direktiiv 86/613/EMÜ (ELT 2010, L 180, lk 1), artikleid 1 ja 4, Euroopa Parlamendi ja nõukogu 5. juuli 2006. aasta direktiivi 2006/54/EÜ meeste ja naiste võrdsete võimaluste ja võrdse kohtlemise põhimõtte rakendamise kohta tööhõive ja elukutse küsimustes (ELT 2006, L 204, lk 23) artikleid 1, 4 ja 5, nõukogu 27. novembri 2000. aasta direktiivi 2000/78/EÜ, millega kehtestatakse üldine raamistik võrdseks kohtlemiseks töö saamisel ja kutsealale pääsemisel (EÜT 2000, L 303, lk 16; ELT eriväljaanne 05/04, lk 79), artikleid 2 ja 3, EÜ artikli 3 lõiget 2 ning Euroopa Liidu põhiõiguste harta (edaspidi „harta“) artikleid 20 ja 21 ning artikli 31 lõiget 2.
2
Taotlus on esitatud koduabilise HJ-i ning tema tööandjate US-i ja MU vahelises kohtuvaidluses HJ-i töölepingu ülesütlemise ning tehtud ületunnitöö ja kasutamata puhkusepäevade tasustamise üle.
Õiguslik raamistik
Liidu õigus
Direktiiv 2003/88
3
Direktiivi 2003/88 artikli 1 lõikes 1 on ette nähtud:
„Käesolev direktiiv sätestab tööaja korralduse minimaalsed ohutus‑ ja tervishoiunõuded.“
4
Direktiivi artikkel 2 on sõnastatud järgmiselt:
„Käesolevas direktiivis kasutatakse järgmisi mõisteid:
1.   tööaeg – iga ajavahemik, mille jooksul töötaja teeb tööd, on tööandja käsutuses ning tegutseb või täidab oma kohustusi kooskõlas siseriiklike õigusaktide ja/või tavadega;
[…]“.
5
Direktiivi artiklis 3 „Igapäevane puhkus“ on sätestatud:
„Liikmesriigid võtavad vajalikke meetmeid, et tagada iga töötaja õigus vähemalt 11 tunnisele järjestikusele puhkeajale iga 24 tunnise ajavahemiku kohta.“
6
Direktiivi artiklis 5 „Iganädalane puhkeaeg“ on sätestatud:
„Liikmesriigid võtavad vajalikke meetmeid, et tagada iga töötaja õigus vähemalt 24 tunnisele katkestamatule puhkeajale iga seitsmepäevase ajavahemiku kohta lisaks artiklis 3 nimetatud 11 tunnisele igapäevasele puhkusele.
Kui objektiivsed, tehnilised või töökorralduse tingimused seda eeldavad, võib kohaldada 24 tunnist minimaalset puhkeaega.“
7
Direktiivi 2003/88 artiklis 6 „Maksimaalne iganädalane tööaeg“ on ette nähtud:
„Liikmesriigid võtavad vajalikke meetmeid, mis kooskõlas vajadusega kaitsta töötajate ohutust ja tervist tagavad, et:
a)
iganädalase tööaja pikkus määratakse kindlaks õigus‑ ja haldusnormidega või tööturu osapoolte vaheliste kollektiivlepingute või lepingutega;
b)
keskmine tööaja pikkus igas seitsmepäevases ajavahemikus, kaasa arvatud ületunnitöö, ei ületa 48 tundi.“
8
Direktiivi artikli 17 „Erandid“ lõigetes 1 ja 4 on sätestatud:
„1.   Nõuetekohaselt töötajate ohutuse ja tervise kaitse üldpõhimõtteid arvestades võivad liikmesriigid teha erandeid artiklitest 3–6, 8 ja 16, kui tööaja pikkust kõnealuse tegevuse konkreetsete omaduste tõttu ei mõõdeta ja/või ei määrata eelnevalt kindlaks või kui selle määravad töötajad ise, eriti kui kõne all on:
a)
tegevjuhid või muud iseseisva otsustamisõigusega isikud;
b)
peresisesed abitöö tegijad; või
[…]
4.   Käesoleva artikli lõike 2 kohaselt võib teha erandeid artiklitest 3 ja 5:
a)
vahetustöötajate puhul, kui töötaja läheb üle teise vahetusse ega saa seetõttu kasutada igapäevaseid ja/või iganädalasi puhkeaegu ühe vahetuse lõpu ja järgmise vahetuse alguse vahel;
b)
tegevuste puhul, mis hõlmavad päeva jooksul jaotatud tööaegu, eriti koristajate puhul.“
9
Direktiivi artikli 22 „Muud sätted“ lõigetes 1–3 on sätestatud:
„1.   Liikmesriigil on võimalus mitte kohaldada artiklit 6, kui ta samal ajal respekteerib töötajate ohutuse ja tervise kaitse üldpõhimõtteid ning võtab vajalikke meetmeid tagamaks, et:
a)
ükski tööandja ei nõua töötajalt rohkem kui 48 tunnist töötamist seitsmepäevase ajavahemiku jooksul, mis on arvutatud artikli 16 punktis b nimetatud võrdlusperioodi keskmisena, kui ta ei ole varem saanud töötaja nõusolekut sellist tööd teha;
b)
tööandja ei kahjusta ühtki töötajat seepärast, et töötaja ei soovi anda oma nõusolekut sellist tööd teha;
c)
tööandja peab ajakohastatud registrit kõigi töötajate kohta, kes sellist tööd teevad;
d)
register antakse pädeva asutuse käsutusse, kes võib töötajate ohutuse ja/või tervise kaitsega seotud põhjustel keelata või piirata võimalust ületada maksimaalset nädalast tööaega;
e)
tööandja annab pädevatele asutustele nende nõudmisel teavet juhtumite kohta, mil töötajad on andnud nõusoleku teha seitsme päeva jooksul tööd üle 48 tunni, mis on arvutatud artikli 16 punktis b nimetatud võrdlusperioodi keskmisena.
[…]
3.   Kui liikmesriigid kasutavad käesolevas artiklis sätestatud võimalusi, teatavad nad sellest viivitamata [Euroopa K]omisjonile.“
Direktiiv 2006/54
10
Direktiivi 2006/54 artiklis 1 on ette nähtud:
„Käesoleva direktiivi eesmärk on tagada meeste ja naiste võrdsete võimaluste ja võrdse kohtlemise põhimõtte rakendamine tööhõive ja elukutse küsimustes.
Selleks sisaldab käesolev direktiiv sätteid võrdse kohtlemise põhimõtte rakendamiseks järgmistes valdkondades:
a)
töö saamine, sealhulgas edutamine ja kutseõpe;
b)
töötingimused, sealhulgas töötasu;
c)
kutsealased sotsiaalkindlustusskeemid.
See sisaldab ka sätteid, millega tagatakse asjakohaste menetluste kehtestamine nimetatud põhimõtte tõhusamaks rakendamiseks.“
11
Direktiivi artikli 2 lõikes 1 on ette nähtud:
„Käesolevas direktiivis kasutatakse järgmisi mõisteid:
[…]
b)
kaudne diskrimineerimine – kui väliselt neutraalne säte, kriteerium või tava seab ühest soost isikud võrreldes teisest soost isikutega ebasoodsamasse olukorda, välja arvatud juhul, kui kõnealusel sättel, kriteeriumil või taval on objektiivselt põhjendatav õigustatud eesmärk ning selle eesmärgi saavutamise vahendid on asjakohased ja vajalikud;
[…]“.
12
Direktiivi artikli 4 „Diskrimineerimise keeld“ esimeses lõigus on sätestatud:
„Võrdse või võrdväärse töö puhul kõrvaldatakse otsene ja kaudne sooline diskrimineerimine töö tasustamise kõigis aspektides ja tingimustes.“
13
Direktiivi artikli 14 lõikes 1 on sätestatud:
„Ei avalikus ega erasektoris, sealhulgas avalik‑õiguslikes asutustes, ei tohi esineda otsest ega kaudset soolist diskrimineerimist seoses järgmisega:
[…]
c)
töö saamise ja töö tingimused, kaasa arvatud töölt vabastamine ja töötasu [ELTL] artikli [157] kohaselt;
[…]“.
Hispaania õigus
Töötajate üldseadus
14
Töötajate üldseaduse (Estatuto de los Trabajadores) kuninga 8. märtsi 2019. aasta dekreetseadusest 8/2019, millega kehtestatakse kiireloomulised meetmed sotsiaalkaitseks ja ebakindlate töösuhete vastu võitlemiseks tööaja aspektist (Real Decreto‑Ley 8/2019, de medidas urgentes de protección social y de lucha contra la precariedad laboral en la jornada de trabajo), tulenevas redaktsioonis (BOE nr 61, 12.3.2019, lk 23156) (edaspidi „töötajate üldseadus“) on artikli 34 lõikes 9 sätestatud:
„Ettevõtja peab tagama igapäevase tööaja registreerimise, mis peab kajastama iga töötaja tööpäeva täpset algus‑ ja lõpuaega, ilma et see piiraks käesolevas artiklis sätestatud paindlikku tööaega.
Tööaja registreerimise kord ja dokumenteerimine lepitakse kokku kollektiivläbirääkimistel või ettevõttesiseses kokkuleppes või selle puudumisel tööandja otsusega pärast ettevõtte töötajate seaduslike esindajatega konsulteerimist.
Ettevõte säilitab käesolevas sättes osutatud registreid neli aastat ning need on töötajatele, nende seaduslikele esindajatele ning töö‑ ja sotsiaalkindlustusinspektsioonile kättesaadavad.“
15
Selle seaduse artikli 35 „Ületunnitöö“ lõikes 5 on sätestatud:
„Ületunnitöö arvutamiseks registreeritakse iga päev iga töötaja töötatud töötunnid ning liidetakse töötasu maksmiseks kindlaks määratud hetkel; töötajale antakse koos vastavat väljamakset tõendava dokumendiga koopia töötundide kokkuvõttest.“
Kuninga dekreet 1620/2011
16
Kuninga 14. novembri 2011. aasta dekreedi 1620/2011 erilaadsete töösuhete kohta kodumajapidamises (Real Decreto 1620/2011, por el que se regula la relación laboral de carácter especial del servicio del hogar familiar; BOE nr 277, 17.11.2011, lk 119046) artiklis 9 on sätestatud järgmine erand töötajate üldseaduse sätetest:
„1.   Maksimaalne iganädalane tavaline tööaeg on 40 töötatud tundi, ilma et see piiraks töökohal viibimise aega, mil ollakse tööandja käsutuses, milles pooled võivad omavahel kokku leppida. Töögraafik määratakse kindlaks poolte ühisel kokkuleppel.
Pärast igapäevase tööaja ja vajaduse korral kokkulepitud töökohal viibimise aja lõppu ei ole töötajal kohustust jääda tööandja elukohta.
2.   Arvestades maksimaalset tööaega ja minimaalset puhkeaega, määratakse töökohal viibimise aeg ja selle eest makstav tasu või hüvitis kindlaks samadel tingimustel, mis on poolte vahel kokku lepitud. Kui poolte vahel ei ole kokku lepitud, et töökohal viibimise aeg hüvitatakse võrdväärse tasustatud puhkeaja andmisega, ei tohi see aeg igal juhul ületada keskmiselt 20 tundi nädalas ühe kuu pikkuse arvestusperioodi jooksul ning selle eest makstav tasu ei tohi olla väiksem kui normtöötundide ees makstav tasu.
3.   Ületunnitöö on reguleeritud töötajate üldseaduse artiklis 35, kui sama artikli lõikes 5 ei ole sätestatud teisiti.
3bis.   Osalise tööajaga töötajate suhtes ei kohaldata töötajate üldseaduse artikli 12 lõike 5 punktis h ette nähtud tööaja registreerimise kohustust.
[…]“.
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimus
17
HJ võeti alates 15. septembrist 2020 tööle US‑i ja MU koduabilisena.
18
Pärast tema töölepingu ülesütlemist 17. veebruaril 2021 esitas HJ 31. märtsil 2021 Juzgado de lo Social no 2 de Bilbaole (Bilbao töökohus nr 2, Hispaania) hagi nõudega tunnistada tema töölepingu ülesütlemine õigusvastaseks ja mõista tööandjatelt välja tasu tehtud ületunnitöö ja kasutamata puhkusepäevade eest. HJ väidab hagis muu hulgas, et ta võeti tööle täistööajaga brutokuupalgaga 2363,04 eurot ning kuni 18. oktoobrini 2020 töötas ta 46 tundi nädalas ja alates 19. oktoobrist 2020 79 tundi nädalas.
19
Nimetatud kohus rahuldas 11. jaanuari 2023. aasta otsusega hagi osaliselt ning tunnistas töölepingu ülesütlemise õigusvastaseks ja mõistis põhikohtuasja vastustajatelt HJ-i kasuks välja hüvitisena 364,39 eurot ning kasutamata puhkusepäevade eest ja erakorralise lisatasuna 934,89 eurot. Kohus leidis seevastu, et töötatud töötunnid ja nõutud töötasu on põhikohtuasja apellandi poolt tõendamata, kuna tema nõudeid ei saa pidada tõendatuks ainuüksi seetõttu, et põhikohtuasja vastustajad ei ole esitanud töötaja igapäevast tööajaregistrit, kuivõrd kuninga dekreediga 1620/2011 on teatavad tööandjad, nende hulgas kodumajapidamised, töötajate tegelikult töötatud aja registreerimise kohustusest vabastatud.
20
Põhikohtuasja apellant esitas selle kohtuotsuse peale apellatsioonkaebuse Tribunal Superior de Justicia del País Vascole (Baski autonoomse piirkonna kõrgeim kohus, Hispaania), mis on eelotsusetaotluse esitanud kohus.
21
Nimetatud kohus kahtleb, kas koduabiliste suhtes kohaldatavat eriskeemi käsitlevad riigisisesed õigusnormid on liidu õigusega kooskõlas.
22
Esiteks, kuna erand üldisest tööaja registreerimise kohustusest asetab kodumajapidamises töötavad töötajad olukorda, mis muudab töötatud aja tõendamise keeruliseks, võib sellist olukorda pidada vastuolus olevaks direktiiviga 2003/88 ja Euroopa Kohtu vastava praktikaga, eelkõige 14. mai 2019. aasta kohtuotsusega CCOO (C‑55/18, EU:C:2019:402), seda enam, et põhikohtuasja apellant ei ole peresisese abitöö tegija direktiivi 2003/88 artikli 17 lõike 1 punktis b sätestatud erandi tähenduses ega töötaja, kelle tegevus hõlmab päeva jooksul jaotatud tööaegu, nagu on osutatud direktiivi 2003/88 artikli 17 lõike 4 punktis b, arvestades et HJ töötas täistööajaga.
23
Teiseks tuletab eelotsusetaotluse esitanud kohus meelde, et nagu nähtub 24. veebruari 2022. aasta kohtuotsusest TGSS (koduabiliste töötushüvitis) (C‑389/20, EU:C:2022:120), on Hispaanias koduabiliste rühmas suur naiste ülekaal, kuna 95% koduabilistest on naised. Seetõttu tekitab tööaja registreerimisega seotud erinev kohtlemine võrreldes meestega küsimusi kooskõla kohta harta artiklitega 20 ja 21 ning direktiiviga 2006/54.
24
Neil asjaoludel otsustas Tribunal Superior de Justicia del País Vasco (Baski autonoomse piirkonna kõrgeim kohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse:
„Kas direktiivi [2003/88] artikleid 3, 5, 6, 16, […] artikli 17 lõike 4 punkti b ning artikleid 19 ja 22 [ning harta] artikli 31 lõiget 2, võttes arvesse liidu kohtupraktikat (14. mai 2019. aasta kohtuotsus CCOO, C‑55/18[, EU:C:2019:402]); harta artikleid 20 ja 21, EÜ artikli 3 lõiget 2, direktiivi [2010/41] artikleid 1 ja 4; direktiivi [2006/54] artikleid 1, 4 ja 5; direktiivi [2000/78] artikleid 2 ja 3; samuti võttes arvesse liidu kohtupraktikat (24. veebruari 2022. aasta kohtuotsus [TGSS (koduabiliste töötushüvitis) (C‑389/20, EU:C:2022:120]), tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus selline õigusnorm nagu kuninga dekreedi [1620/2011] artikli 9 lõige 3, mis vabastab tööandja kohustusest registreerida naissoost töötaja tööaeg?“
Eelotsuse küsimuse analüüs
25
Eelotsusetaotluse esitanud kohus palub oma küsimusega sisuliselt selgitada, kas direktiivi 2003/88 artikleid 3, 5 ja 6 koostoimes direktiividega 2000/78, 2006/54 ja 2010/41 ning harta artiklitega 20 ja 21 ning artikli 31 lõikega 2 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus riigisisene õigusnorm, mille kohaselt on koduabiliste tööandjad vabastatud kohustusest luua süsteem, mis võimaldab mõõta koduabiliste tööaega.
26
Kõigepealt tuleb märkida, et eelotsusetaotlus ei sisalda andmeid, mille alusel võiks asuda seisukohale, et põhikohtuasjas kõne all olev olukord kuulub direktiivi 2000/78 nende sätete kohaldamisalasse, mis käsitlevad võrdset kohtlemist töö saamisel ja kutsealale pääsemisel üldiselt, või direktiivi 2010/41 nende sätete kohaldamisalasse, mis käsitlevad füüsilisest isikust ettevõtjaid.
27
Alustuseks olgu meelde tuletatud, et iga töötaja õigus maksimaalse tööaja piirangule ning igapäevasele ja iganädalasele puhkeajale ei ole mitte üksnes liidu sotsiaalõiguse eriti oluline põhimõte, vaid see on sõnaselgelt tagatud ka harta – mille aluslepingutega samaväärset õigusjõudu on tunnistatud ELL artikli 6 lõikes 1 – artikli 31 lõikes 2 (14. mai 2019. aasta kohtuotsus CCOO, C‑55/18, EU:C:2019:402, punkt 30 ja seal viidatud kohtupraktika).
28
Direktiivi 2003/88 sätteid, eelkõige artikleid 3, 5 ja 6, mis täpsustavad seda põhiõigust, tuleb tõlgendada seda silmas pidades ning nendele sätetele ei tohi anda kitsendavat tõlgendust, mis kahjustaks töötajale sellest direktiivist tulenevaid õigusi (vt selle kohta 14. mai 2019. aasta kohtuotsus CCOO, C‑55/18, EU:C:2019:402, punktid 31 ja 32 ning seal viidatud kohtupraktika).
29
Samuti tuleb rõhutada, et direktiivi 2003/88 eesmärk on kehtestada miinimumnõuded töötajate elu‑ ja töötingimuste parandamiseks, ühtlustades eelkõige tööaega reguleerivad riigisisesed õigusnormid (14. mai 2019. aasta kohtuotsus CCOO, C‑55/18, EU:C:2019:402, punkt 36 ja seal viidatud kohtupraktika).
30
Sellise Euroopa Liidu tasandil toimuva tööaja korralduse ühtlustamise eesmärk on tagada töötajate ohutuse ja tervise parem kaitse, andes töötajatele minimaalse – eelkõige igapäevase ja iganädalase – puhkeaja, samuti piisavad puhkepausid, ning sätestades iganädalasele tööajale ülempiiri (14. mai 2019. aasta kohtuotsus CCOO, C‑55/18, EU:C:2019:402, punkt 37 ja seal viidatud kohtupraktika).
31
Seega on liikmesriigid kohustatud ühelt poolt vastavalt direktiivi 2003/88 artiklitele 3 ja 5 võtma vajalikud meetmed, et tagada iga töötaja õigus vähemalt 11‑tunnisele järjestikusele puhkeajale iga 24‑tunnise ajavahemiku kohta ja vähemalt 24‑tunnisele katkestamatule puhkeajale iga seitsmepäevase ajavahemiku kohta, ning teiselt poolt vastavalt selle direktiivi artikli 6 punktile b nägema ette keskmise iganädalase tööaja ülempiirina koos ületunnitööga 48 tundi (vt selle kohta 14. mai 2019. aasta kohtuotsus CCOO, C‑55/18, EU:C:2019:402, punktid 38 ja 39 ning seal viidatud kohtupraktika).
32
Direktiivi 2003/88 täieulatusliku toime tagamiseks on seega vaja, et liikmesriigid tagaksid minimaalsest puhkeajast kinnipidamise ja takistaksid maksimaalse iganädalase tööaja mis tahes ületamist (14. mai 2019. aasta kohtuotsus CCOO, C‑55/18, EU:C:2019:402, punkt 40 ja seal viidatud kohtupraktika).
33
Kuna direktiivi 2003/88 artiklites 3 ja 5 ning artikli 6 punktis b ei ole siiski kindlaks määratud konkreetset üksikasjalikku korda, mille abil liikmesriikidel tuleb tagada neis sätetes ette nähtud õiguste rakendamine, on liikmesriikidel kaalutlusruum võtta vastu konkreetne üksikasjalik kord, millega nad soovivad tagada direktiivis ette nähtud õiguste rakendamise. Ent võttes arvesse direktiivi põhieesmärki, milleks on tagada töötajate elu‑ ja töötingimuste tõhus kaitse ning nende ohutuse ja tervise parem kaitse, tuleb liikmesriikidel tagada, et nende õiguste soovitav toime on täieulatuslikult tagatud, mistõttu töötajatel on tegelikult olemas selles direktiivis ette nähtud minimaalne igapäevane ja iganädalane puhkeaeg ja maksimaalse keskmise iganädalase tööaja ülempiir (vt selle kohta 14. mai 2019. aasta kohtuotsus CCOO, C‑55/18, EU:C:2019:402, punktid 41 ja 42 ning seal viidatud kohtupraktika).
34
Liikmesriigid võivad neile antud kaalutlusruumi kasutamisel kindlaks määrata sellise süsteemi rakendamise konkreetsed üksikasjad, mis võimaldab mõõta iga töötaja igapäevast tööaega, eelkõige määrata kindlaks süsteemi soovitav vorm, arvestades sealjuures võimalusel iga konkreetse tegevusvaldkonna erisusi või isegi teatavate ettevõtjate erisusi, nagu nende ettevõtjate suurus, piiramata seejuures direktiivi 2003/88 artikli 17 lõikes 1 sätestatut, mis lubab liikmesriikidel nõuetekohaselt töötajate ohutuse ja tervise kaitse üldpõhimõtteid arvestades teha erandeid selle direktiivi artiklitest 3–6, kui tööaja pikkust asjaomase tegevuse konkreetsete omaduste tõttu ei mõõdeta ja/või ei määrata eelnevalt kindlaks või kui selle määravad töötajad ise (vt selle kohta 14. mai 2019. aasta kohtuotsus CCOO, C‑55/18, EU:C:2019:402, punkt 63).
35
Üksikasjalik kord, mille liikmesriigid kehtestavad, et tagada direktiivis 2003/88 sätestatu rakendamine, ei tohi siiski võtta sisu harta artikli 31 lõikes 2 ja selle direktiivi artiklites 3 ja 5 ning artikli 6 punktis b tunnustatud õigustelt (vt selle kohta 14. mai 2019. aasta kohtuotsus CCOO, C‑55/18, EU:C:2019:402, punkt 43 ja seal viidatud kohtupraktika).
36
Sellega seoses tuleb meelde tuletada, et töötajat käsitatakse töösuhte nõrgema osapoolena, mis tähendab, et on tarvis takistada tööandja võimalust töötaja õigustele piiranguid seada (14. mai 2019. aasta kohtuotsus CCOO, C‑55/18, EU:C:2019:402, punkt 44 ja seal viidatud kohtupraktika).
37
Samuti tuleb märkida, et arvestades töötaja niisugust nõrgemat positsiooni, võidakse töötajat heidutada, mistõttu ta loobub kasutamast võimalust kaitsta sõnaselgelt oma õigusi vaidluses tööandjaga, kuna selle tulemusena võib ta muu hulgas sattuda olukorda, kus tööandja rakendab meetmeid, mis võivad mõjutada töösuhet töötaja kahjuks (14. mai 2019. aasta kohtuotsus CCOO, C‑55/18, EU:C:2019:402, punkt 45 ja seal viidatud kohtupraktika).
38
Kuna ei ole aga loodud süsteemi, mis võimaldaks objektiivselt ja usaldusväärselt mõõta nii töötaja töötatud tundide arvu ja nende ajalist jagunemist kui ka väljaspool tavapärast tööaega ületunnitööna töötatud tundide arvu, siis on töötajatel ülemäära keeruline või praktikas isegi võimatu saavutada seda, et järgitakse neile harta artikli 31 lõikest 2 ja direktiivist 2003/88 tulenevaid õigusi, et nad saaksid tegelikult kasutada iganädalase tööaja piirangut ning minimaalset igapäevast ja iganädalast puhkeaega, mis on selles direktiivis ette nähtud (vt selle kohta 14. mai 2019. aasta kohtuotsus CCOO, C‑55/18, EU:C:2019:402, punktid 47 ja 48).
39
Euroopa Kohus on täpsustanud, et see, et töötaja võib kasutada muid tõendamisviise, et esitada tõendeid õiguste rikkumise kohta ja tuua sellega kaasa tõendamiskoormise ümberpööramine, ei saa asendada sellist süsteemi, mis näitab objektiivselt ja usaldusväärselt töötaja igapäevast ja iganädalast töötatud töötundide arvu, sest töötaja võib tõrkuda tööandja vastu ütlusi andmast kartuses, et viimane võtab meetmeid, mis võivad mõjutada töösuhet töötaja kahjuks (vt selle kohta 14. mai 2019. aasta kohtuotsus CCOO, C‑55/18, EU:C:2019:402, punktid 54 ja 55).
40
Neid kaalutlusi arvestades otsustas Euroopa Kohus 14. mai 2019. aasta kohtuotsuses CCOO (C‑55/18, EU:C:2019:402, punktid 59 ja 71), et direktiiviga 2003/88, täpsemalt selle artiklitega 3, 5 ja 6 on vastuolus sellised riigisisesed õigusnormid nagu Hispaania õigusnormid, mis kehtisid selle kohtuotsuse aluseks olnud kohtuasja asjaolude asetleidmise ajal, ning nendele õigusnormidele liikmesriigi kohtute antud tõlgendus, mille kohaselt ei ole tööandjatel kohustust luua süsteem, mis võimaldab mõõta iga töötaja igapäevast tööaega.
41
Euroopa Kohtu käsutuses olevast toimikust nähtub, et pärast seda kohtuotsust muutis Hispaania seadusandja kuninga dekreetseadusega 8/2019 töötajate üldseadust ja kehtestas selle dekreetseaduse artikli 34 lõikes 9 tööandjatele üldise kohustuse luua iga töötaja tegeliku tööaja registreerimise süsteem.
42
Hispaania valitsus väidab sellega seoses oma kirjalikes seisukohtades, et ehkki töötajate üldseadus kvalifitseerib koduabiliste töösuhte erilaadseks töösuhteks, on üldseaduse sätted, sealhulgas tööaja registreerimise kohustust käsitlevad sätted, koduabiliste suhtes kohaldatavad, kuivõrd puuduvad erandeid ette nägevad erinormid.
43
Tööaja registreerimise osas leiab Hispaania valitsus, et ainsad kuninga dekreedi 1620/2011 erandsätted on ette nähtud artikli 9 lõigetes 3 ja 3bis, mis puudutavad ühelt poolt töötajate üldseaduse artikli 35 lõikes 5, mis käsitleb ületunnitöö kontrollimist, ette nähtud registreerimiskohustust ning teiselt poolt töötajate üldseaduse artikli 12 lõike 4 punkti c, mis käsitleb osalise tööajaga töölepingute alusel töötatud tundide kontrollimist.
44
Kuna töötajate üldseaduse artikli 34 lõige 9 ei ole kuninga dekreedi 1620/2011 artikli 9 lõigetega 3 ja 3bis hõlmatud, siis ei tehta koduabiliste igapäevase tööaja registreerimise kohustusest ühtegi erandit vastupidi sellele, mis näib tulenevat artikli 9 lõike 3 tõlgendusest kohtupraktikas või sellel sättel põhinevast halduspraktikast, mille kohaselt on koduabitöö valdkonna tööandjad tööaja registreerimise kohustusest vabastatud.
45
Sellega seoses tuleb meenutada, et Euroopa Kohtu ülesanne ei ole tõlgendada eelotsusemenetluses riigisiseseid õigusnorme ega otsustada, kas eelotsusetaotluse esitanud kohus on neid õigesti tõlgendanud. Nimelt peab Euroopa Kohus liidu kohtute ja liikmesriigi kohtute pädevuse jaotuse raames võtma arvesse eelotsuse küsimuste faktilist ja õiguslikku konteksti nii, nagu see on eelotsusetaotluses kindlaks määratud (23. aprilli 2009. aasta kohtuotsus Angelidaki jt, C‑378/07–C‑380/07, EU:C:2009:250, punkt 48 ja seal viidatud kohtupraktika).
46
Seega tuleb eelotsuse küsimust mõista nii, et see ei puuduta mitte ainult kuninga dekreedi 1620/2011 artikli 9 lõiget 3 kui sellist, vaid ka selle tõlgendamist liikmesriigi kohtute poolt või liikmesriigi halduspraktikat, mis sellel sättel põhineb.
47
Sellega seoses on oluline märkida, et väljakujunenud kohtupraktika järgi on direktiivist tulenev liikmesriigi kohustus saavutada vastavas direktiivis ette nähtud eesmärgid ning ELL artikli 4 lõikest 3 tulenev kohustus võtta kõik vajalikud üld‑ või erimeetmed, et tagada selle kohustuse täitmine, siduvad kõigile liikmesriigi ametiasutustele, kaasa arvatud kohtutele nende pädevuse piirides (14. mai 2019. aasta kohtuotsus CCOO, C‑55/18, EU:C:2019:402, punkt 68).
48
Siit järeldub, et riigisisese õiguse kohaldamisel peavad liikmesriigi kohtud võtma selle tõlgendamisel arvesse riigisisest õigust tervikuna ja kasutama selles tunnustatud tõlgendusmeetodeid, et jõuda võimalikult suures ulatuses kooskõlas oleva tõlgenduseni asjaomase direktiivi sõnastust ja eesmärki arvestades, et saavutada direktiivis ette nähtud tulemus. Kooskõlalise tõlgendamise kohustus hõlmab liikmesriikide kohtute kohustust vajaduse korral muuta väljakujunenud kohtupraktikat, kui see rajaneb niisugusel riigisisese õiguse tõlgendusel, mis ei ole direktiivi eesmärkidega kooskõlas (14. mai 2019. aasta kohtuotsus CCOO, C‑55/18, EU:C:2019:402, punktid 69 ja 70).
49
Võttes arvesse käesoleva kohtuotsuse punktides 38–40 viidatud kohtupraktikat, tuleb aga tõdeda, et riigisisesele õigusnormile kohtupraktikas antud tõlgendus või sellel õigusnormil põhinev halduspraktika, mille kohaselt on tööandjad vabastatud sellise süsteemi loomisest, mis võimaldab mõõta iga koduabilise igapäevast tööaega, ning mis jätab koduabilised seega ilma võimalusest objektiivselt ja usaldusväärselt välja selgitada tegelikult töötatud töötundide arv ja nende ajaline jagunemine, ei ole ilmselgelt kooskõlas direktiivi 2003/88 sätetega, täpsemalt õigustega, mis tulenevad selle direktiivi artiklitest 3, 5 ja 6, arvestades harta artikli 31 lõiget 2.
50
Seevastu nähtub käesoleva kohtuotsuse punktis 34 viidatud kohtupraktikast, et üldine tööaja registreerimise kohustus ei takista riigisisestes õigusnormides ette nägemast erisusi kas asjaomase tegevusvaldkonna tõttu või teatud tööandjate eripära, eelkõige nende suuruse tõttu, tingimusel et need õigusnormid annavad töötajatele tõhusad vahendid, mis tagavad eelkõige iganädalast maksimaalset tööaega käsitlevate normide järgimise.
51
Seega võib süsteem, mis kohustab tööandjaid mõõtma iga koduabilise igapäevast tööaega, näha koduabitöö valdkonna eripära tõttu ette erandid ületunnitöö ja osalise tööajaga töötamise kohta, tingimusel et need ei muuda asjaomaseid õigusnorme sisutühjaks, mida käesoleval juhul peab kontrollima eelotsusetaotluse esitanud kohus, kes on ainsana pädev riigisisest õigust tõlgendama ja kohaldama.
52
Väidetava kaudse soolise diskrimineerimise kohta tuleb meenutada, et direktiivi 2006/54 artikli 2 lõike 1 punktist b ilmneb, et sellise diskrimineerimisega on tegemist juhul, kui väliselt neutraalne säte, kriteerium või tava seab ühest soost isikud võrreldes teisest soost isikutega ebasoodsamasse olukorda, välja arvatud juhul, kui kõnealusel sättel, kriteeriumil või taval on objektiivselt põhjendatav õigustatud eesmärk ning selle eesmärgi saavutamise vahendid on asjakohased ja vajalikud.
53
Sellise konkreetse ebasoodsama olukorra saab tuvastada eelkõige juhul, kui on tõendatud, et selline säte, kriteerium või tava seab ebasoodsasse olukorda palju suuremal hulgal ühest soost inimesi kui teisest soost inimesi. Liikmesriigi kohus peab hindama, millisel määral on talle esitatud statistilised andmed usaldusväärsed ja kas nendes võetakse arvesse nii kõiki töötajaid, kelle suhtes kohaldatakse riigisiseseid õigusnorme, kui ka nende töötajate vastavat arvulist suhet, keda väidetav erinev kohtlemine mõjutab ja keda see ei mõjuta (vt selle kohta 24. veebruari 2022. aasta kohtuotsus TGSS (koduabiliste töötushüvitis), C‑389/20, EU:C:2022:120, punktid 41 ja 43 ning seal viidatud kohtupraktika).
54
Nimelt ei tule liikmesriigi kohtul mitte ainult võtta arvesse kõiki töötajaid, kelle suhtes kohaldatakse riigisiseseid õigusnorme, vaid ka võrrelda omavahel nende töötajate vastavat arvulist suhet, keda väidetav erinev kohtlemine mõjutab ja keda see ei mõjuta, asjaomaste õigusnormide kohaldamisalasse kuuluvate naissoost töötajate hulgas ning sama arvulist suhet nende õigusnormide kohaldamisalasse kuuluvate meessoost töötajate hulgas (vt selle kohta 24. veebruari 2022. aasta kohtuotsus TGSS (koduabiliste töötushüvitis), C‑389/20, EU:C:2022:120, punkt 42 ja seal viidatud kohtupraktika).
55
Käesoleval juhul näib eelotsusetaotluse esitanud kohus tuginevat 24. veebruari 2022. aasta kohtuotsusele TGSS (koduabiliste töötushüvitis) (C‑389/20, EU:C:2022:120) ja seal esitatud statistikale, et lugeda tõendatuks asjaolu, et põhikohtuasja apellant kuulub töötajate rühma, kus valitseb selgelt naiste ülekaal.
56
Sellest järeldub, et riigisisesele õigusnormile antud tõlgendus kohtupraktikas ja/või sellisel õigusnormil põhinev halduspraktika, mille kohaselt on tööandjad vabastatud sellise süsteemi loomisest, mis võimaldab mõõta iga koduabilise igapäevast tööaega, seab ebasoodsamasse olukorda eelkõige naissoost töötajad võrreldes meessoost töötajatega.
57
Selline tõlgendus kohtupraktikas ja/või selline halduspraktika kujutavad (kujutab) endast kaudset soolist diskrimineerimist, välja arvatud juhul, kui seda põhjendavad objektiivsed asjaolud, millel puudub igasugune seos soolise diskrimineerimisega. Nii on see juhul, kui asjasse puutuv õigusnorm teenib õiguspärast sotsiaalpoliitika eesmärki, on selle eesmärgi saavutamiseks sobiv ja selleks vajalik, arvestades, et seda õigusnormi saab pidada seatud eesmärgi saavutamiseks sobivaks üksnes siis, kui see vastab tõepoolest huvile saavutada see eesmärk ning kui seda rakendatakse järjekindlalt ja süstemaatiliselt (24. veebruari 2022. aasta kohtuotsus TGSS (koduabiliste töötushüvitis), C‑389/20, EU:C:2022:120, punkt 48 ja seal viidatud kohtupraktika).
58
Mis puudutab kaudset diskrimineerimist põhjendava objektiivse asjaolu olemasolu, siis tuleb meenutada, et kohtupraktika kohaselt on selline diskrimineerimine lubatav vaid siis, kui sellel on aluslepinguga kooskõlas olev õiguspärane eesmärk ja see on põhjendatud ülekaaluka üldise huviga. Lisaks peab asjaomase meetme kohaldamine sellisel juhul olema kõnealuse eesmärgi saavutamiseks sobiv ega tohi minna kaugemale sellest, mis on eesmärgi saavutamiseks vajalik, arvestades, et meedet saab pidada seatud eesmärgi saavutamiseks sobivaks üksnes siis, kui see vastab tõepoolest huvile saavutada see eesmärk ning kui seda rakendatakse järjekindlalt ja süstemaatiliselt (vt selle kohta 24. veebruari 2022. aasta kohtuotsus TGSS (koduabiliste töötushüvitis), C‑389/20, EU:C:2022:120, punktid 48 ja 51 ning seal viidatud kohtupraktika).
59
Selles kontekstis on Euroopa Kohus korduvalt otsustanud, et kuigi liikmesriikidel on oma sotsiaal‑ ja tööhõivepoliitika eesmärkide saavutamiseks sobivate meetmete valikul ulatuslik kaalutlusruum, on liikmesriigi kui eeldatavalt diskrimineeriva normi vastuvõtja ülesanne näidata, et seda normi põhjendavad objektiivsed asjaolud, millel puudub igasugune seos soolise diskrimineerimisega (vt selle kohta 24. veebruari 2022. aasta kohtuotsus TGSS (koduabiliste töötushüvitis), C‑389/20, EU:C:2022:120, punkt 52 ja seal viidatud kohtupraktika).
60
Käesoleval juhul ei sisalda eelotsusetaotlus mingit viidet põhikohtuasjas kõne all oleva praktikaga taotletavale eesmärgile ning Hispaania valitsus ei ole selle kohta seisukohti esitanud.
61
Järelikult peab lõppastmes eelotsusetaotluse esitanud kohus kontrollima, kas põhikohtuasjas kõne all olev olukord kujutab endast ka kaudset soolist diskrimineerimist direktiivi 2006/54 artikli 2 lõike 1 punkti b tähenduses.
62
Eeltoodut arvestades tuleb esitatud küsimusele vastata, et direktiivi 2003/88 artikleid 3, 5 ja 6 tuleb harta artikli 31 lõiget 2 arvestades tõlgendada nii, et nendega on vastuolus riigisisene õigusnorm ning sellele liikmesriigi kohtutes antud tõlgendus või sellel õigusnormil põhinev halduspraktika, mille kohaselt on koduabiliste tööandjad vabastatud kohustusest luua süsteem, mis võimaldab mõõta koduabiliste tööaega, ning mis jätab koduabilised seega ilma võimalusest objektiivselt ja usaldusväärselt välja selgitada tegelikult töötatud töötundide arv ja nende ajaline jagunemine.
Kohtukulud
63
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse liikmesriigi kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (seitsmes koda) otsustab:
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 4. novembri 2003. aasta direktiivi 2003/88/EÜ tööaja korralduse teatavate aspektide kohta artikleid 3, 5 ja 6 tuleb Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikli 31 lõiget 2 arvestades
tõlgendada nii, et
nendega on vastuolus riigisisene õigusnorm ning sellele liikmesriigi kohtutes antud tõlgendus või sellel õigusnormil põhinev halduspraktika, mille kohaselt on koduabiliste tööandjad vabastatud kohustusest luua süsteem, mis võimaldab mõõta koduabiliste tööaega, ning mis jätab koduabilised seega ilma võimalusest objektiivselt ja usaldusväärselt välja selgitada tegelikult töötatud töötundide arv ja nende ajaline jagunemine.
Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: hispaania.
(
i
)	Käesoleval kohtuasjal on väljamõeldud nimi. See ei vasta ühegi menetlusosalise tegelikule nimele.