62014TO0810
ÜLDKOHTU MÄÄRUS (kuues koda)
27. juuni 2016 (
*1
)
„Liikmesriigi kohustuste rikkumist tuvastava Euroopa Kohtu otsuse täitmata jätmine — Karistusmakse — Karistusmakse sissenõudmise otsus — Liidu õigusega vastuolus olevate liikmesriigi õigusnormide kehtetuks tunnistamine — Rikkumise lõppemise kuupäev — Euroopa Kohtu sama otsuse täitmise tagamiseks tehtud varasema karistusmakse sissenõudmise otsuse tühistamine — Seadusjõud — Ilmselgelt õiguslikult põhjendamatu hagi”
Kohtuasjas T‑810/14,
Portugali Vabariik, esindajad: L. Inez Fernandes, J. de Oliveira ja S. Nunes de Almeida,
hageja,
versus
Euroopa Komisjon, esindajad: G. Braga da Cruz ja M. Heller,
kostja,
mille ese on ELTL artikli 263 alusel esitatud nõue tühistada komisjoni 3. oktoobri 2014. aasta otsus MARKT/A2/3523710, millega määrati kindlaks 10. jaanuari 2008. aasta kohtuotsuse komisjon vs. Portugal (C‑70/06, EU:C:2008:3) täitmise tagamiseks Portugali Vabariigi poolt ajavahemiku 10.–29. jaanuarini 2008 eest tasumisele kuuluv karistusmakse summa
ÜLDKOHUS (kuues koda),
koosseisus: koja president S. Frimodt Nielsen (ettekandja), kohtunikud F. Dehousse ja A. M. Collins,
kohtusekretär: E. Coulon,
on teinud järgmise
määruse
Vaidluse taust
Liikmesriigi kohustuste rikkumise menetlused Portugali Vabariigi suhtes
1
Euroopa Ühenduste Komisjon algatas 2003. aastal Portugali Vabariigi suhtes liikmesriigi kohustuste rikkumise menetluse, kuna ta leidis muu hulgas, et nimetatud liikmesriigi õiguses sel ajal ette nähtud hankijate vastutuse tekkimise tingimused ei olnud kooskõlas nõukogu 21. detsembri 1989. aasta direktiiviga 89/665/EMÜ riiklike tarne- ja ehitustöölepingute sõlmimise läbivaatamise korra kohaldamisega seotud õigus- ja haldusnormide kooskõlastamise kohta (EÜT 1989, L 395, lk 33; ELT eriväljaanne 06/01, lk 246).
2
Euroopa Kohus nõustus 14. oktoobri 2004. aasta kohtuotsuses komisjon vs. Portugal (C‑275/03, ei avaldata, EU:C:2004:632) komisjoni argumentidega, otsustades nimetatud kohtuotsuse resolutsiooni punktis 1, et, „[j]ättes kehtetuks tunnistamata 21. novembri 1967. aasta dekreetseaduse nr 48051, millega seatakse kahjutasu maksmine isikutele, kellele on tekitatud kahju riigihangetealaste ühenduse õigusnormide või nende ülevõtmiseks kehtestatud siseriiklike õigusnormide rikkumisega, sõltuvusse süü või tahtluse tõendatusest, on Portugali Vabariik rikkunud direktiivi 89/665 artikli 1 lõikest 1 ja artikli 2 lõike 1 punktist c tulenevaid kohustusi“.
3
Kuna komisjon leidis siiski, et Portugali Vabariik ei olnud tuvastatud rikkumist lõpetanud, algatas ta teise kohustuste rikkumise menetluse, paludes Euroopa Kohtul määrata karistusmakse. Euroopa Kohtus peeti avalik kohtuistung 5. juulil 2007.
4
Seadus nr 67/2007, millega kehtestatakse riigi ja teiste avalik-õiguslike isikute lepinguvälise tsiviilvastutuse kord (Lei no67/2007 Aprova o Regime da Responsabilidade Civil Extracontractual do Estado a Demais Entitades Públicas; Diário da República, 1. seeria, nr 251, 31.12.2007; edaspidi „seadus nr 67/2007“) avaldati 31. detsembril 2007. Nimetatud seaduse artikliga 5 tunnistati muu hulgas kehtetuks 21. novembri 1967. aasta dekreetseadus nr 48051, millele viidatakse 14. oktoobri 2004. aasta kohtuotsuse komisjon vs. Portugal (C‑275/03, ei avaldata, EU:C:2004:632) resolutsioonis (edaspidi „dekreetseadus nr 48051“). Nimetatud seaduse artikli 6 kohaselt pidi seadus jõustuma 30 päeva pärast selle avaldamist, st 30. jaanuaril 2008.
5
Euroopa Kohus sedastas 10. jaanuari 2008. aasta kohtuotsuses komisjon vs. Portugal (C‑70/06, EU:C:2008:3), et kuna Portugali Vabariik ei ole dekreetseadust nr 48051 kehtetuks tunnistanud, siis ei ole ta 14. oktoobri 2004. aasta kohtuotsuses komisjon vs. Portugal (C‑275/03, ei avaldata, EU:C:2004:632) tuvastatud rikkumist lõpetanud. Seetõttu määras ta karistusmakse. Kõnealuse 10. jaanuari 2008. aasta kohtuotsuse komisjon vs. Portugal (C‑70/06, EU:C:2008:3) resolutsiooni punktid 1 ja 2 kõlavad järgmiselt:
„1.
Kuna Portugali Vabariik ei ole kehtetuks tunnistanud dekreetseadust nr 48051 […], millega seatakse kahjutasu maksmine isikutele, kellele on tekitatud kahju riigihangetealaste ühenduse õigusnormide või nende ülevõtmiseks kehtestatud siseriiklike õigusnormide rikkumisega, sõltuvusse süü või tahtluse tõendatusest, ei ole Portugali Vabariik võtnud vajalikke meetmeid 14. oktoobri 2004. aasta kohtuotsuse komisjon vs. Portugal (C‑275/03) täitmiseks ja on seega rikkunud EÜ asutamislepingu artikli 228 lõikest 1 tulenevaid kohustusi.
2.
Mõista Portugali Vabariigilt [komisjoni ] „Euroopa Ühenduse omavahendite“ kontole kandmiseks välja karistusmakse summas 19392 eurot iga [eespool viidatud 14. märtsi 2004. aasta kohtuotsuse komisjon vs. Portugal] täitmise tagamiseks vajalike meetmete rakendamisega hilinetud päeva eest, alates käesoleva kohtuotsuse kuulutamisest kuni viidatud 14. märtsi 2004. aasta kohtuotsuse täitmiseni.“
Esimene sissenõudmise otsus ning menetlused Üldkohtus ja Euroopa Kohtus
6
Kuna komisjon leidis, et seadus nr 67/2007, ja eelkõige nimetatud seaduse lisaks oleva riigi ja teiste avalik-õiguslike isikute lepinguvälise tsiviilvastutuse korra artikkel 7 ei kujuta endast direktiivi 89/665 nõuetekohast ülevõtmist, alustas ta Portugali Vabariigiga dialoogi, mida peeti mitmel kohtumisel. Portugali Vabariik oli seisukohal, et ta täitis täielikult 14. oktoobri 2004. aasta kohtuotsuse komisjon vs. Portugal (C‑275/03, ei avaldata, EU:C:2004:632), kui ta võttis vastu seaduse nr 67/2007, kuna sellega tunnistati dekreetseadus nr 48051 kehtetuks.
7
Komisjoni siseturu ja teenuste peadirektoraadi peadirektor esitas 15. juulil 2008 Portugali Vabariigile nõude tasuda karistusmakse ajavahemiku 10. jaanuarist 31. maini 2008 eest.
8
Kuigi Portugali Vabariik vaidles vastu komisjoni seisukohale, võttis ta 17. juulil 2008 selle lahkarvamuse lõpetamiseks vastu seaduse nr 31/2008, millega muudetakse esimest korda seadust nr 67/2007, millega kehtestatakse riigi ja teiste avalik-õiguslike isikute lepinguvälise tsiviilvastutuse kord (Lei n 31/2008 Procede à primeira alteração à Lei nr 67/2007, de 31 de Dezembro, que aprova o Regime da Responsabilidade Civil Extracontratual do Estado a Demais Entitades Públicas; Diário da República, 1. seeria, nr 137, 17.7.2008), millega muudetakse tagasiulatuvalt alates 30. jaanuarist 2008 seaduse nr 67/2007 lisaks oleva riigi ja teiste avalik-õiguslike isikute lepinguvälise tsiviilvastutuse korra artiklit 7. Komisjon tõdes seejärel, et Portugali Vabariik on lõpetanud 14. oktoobri 2004. aasta kohtuotsuses komisjon vs. Portugal (C‑275/03, ei avaldata, EU:C:2004:632) tuvastatud rikkumise.
9
Komisjon tegi 25. novembril 2008 otsuse C(2008) 7419 lõplik (edaspidi „esimene sissenõudmise otsus“), milles määratakse 10. jaanuari 2008. aasta kohtuotsuse komisjon vs. Portugal (C‑70/06, EU:C:2008:3) ajavahemikul 10. jaanuarist 17. juulini 2008 täitmata jätmise eest Portugali Vabariigi tasutava karistusmakse summaks 3665088 eurot.
10
Portugali Vabariik esitas tühistamishagi esimese sissenõudmise otsuse peale, mille Üldkohus rahuldas 29. märtsi 2011. aasta kohtuotsusega Portugal vs. komisjon (T‑33/09, EU:T:2011:127). Nimetatud kohtuotsuses sedastas Üldkohus, et komisjonil on põhimõtteline pädevus nõuda sisse Euroopa Kohtu määratud karistusmakseid, kuid see pädevus piirdub sellega, et tal on õigus teha Euroopa Kohtu tuvastatud asjaoludest tulenevaid järeldusi. Samas olgu märgitud, et kuna Euroopa Kohtu tuvastatud rikkumise puhul oli tegemist dekreetseaduse nr 48051 kehtetuks tunnistamata jätmisega, siis leidis Üldkohus, et komisjon ületas oma pädevust, kui ta kontrollis ise, kas uute Portugali õigusnormidega on direktiiv 89/665 nõuetekohaselt üle võetud. Nimelt leidis Üldkohus, et üksnes Euroopa Kohtul on õigus seda hinnata.
11
Portugali Vabariik nõuab oma hagiavalduses esiteks esimese sissenõudmise otsuse tühistamist ja teise võimalusena nimetatud otsuse tühistamist osas, milles see puudutab ajavahemikku pärast 29. jaanuari 2008. Üldkohus tühistas esimese sissenõudmise otsuse tervikuna. Ta ei võtnud seisukohta Portugali Vabariigi poolt teise võimalusena esitatud argumentide kohta, milles taotleti, et võetaks arvesse tuvastatud rikkumise lõppemise kuupäeva, st 30. jaanuari 2008, mil jõustusid seadus nr 67/2007 ja seadusega nr 31/2008 kehtestatud tagasiulatuv muudatus.
12
Apellatsioonkaebus, mille komisjon esitas 29. märtsi 2001. aasta kohtuotsuse Portugal vs. komisjon (T‑33/09, EU:T:2011:127) peale, jäeti rahuldamata. Kõnealuse 15. jaanuari 2014. aasta kohtuotsuse komisjon vs. Portugal (C‑292/11 P, EU:C:2014:3) resolutsiooni punktid kõlavad järgmiselt:
„37
ELTL artikli 260 lõige 1 sätestab, et kui Euroopa Liidu Kohus leiab, et liikmesriik ei ole täitnud aluslepingutest tulenevat kohustust, siis nõutakse sellelt riigilt kohtu otsuse täitmiseks vajalike meetmete võtmist.
38
Viidatud artikli lõige 2 sätestab, et kui komisjon on arvamusel, et asjassepuutuv liikmesriik ei ole võtnud vajalikke meetmeid kohtuotsuse täitmiseks, võib ta anda asja Euroopa Kohtusse liikmesriigilt põhisumma ja/või karistusmakse väljamõistmiseks.
39
Vastupidi ELTL artikliga 258 kehtestatud menetlusele, mille eesmärk on tuvastada, et liikmesriigi tegevusega rikutakse Euroopa Liidu õigust, ja saavutada sellise tegevuse lõpetamine (vt kohtuotsused, 7.2.1979, Prantsusmaa vs. komisjon, 15/76 ja 16/76, EKL, lk 321, punkt 27, ja 6.12.2007, komisjon vs. Saksamaa, C‑456/05, EKL, lk I‑10517, punkt 25) on ELTL artikliga 260 ette nähtud menetluse ese palju piiratum, kuivõrd sellega püütakse vaid motiveerida rikkumise toime pannud liikmesriiki täitma kohtuotsust, millega rikkumine on tuvastatud (kohtuotsused, 12.7.2005, komisjon vs. Prantsusmaa, C‑304/02, EKL, lk I‑6263, punkt 80, ja 21.9.2010, Rootsi jt vs. API ja komisjon, C‑514/07 P, C‑528/07 P ja C‑532/07 P, EKL, lk I‑8533, punkt 119).
40
Järelikult tuleb seda menetlust käsitleda erilise kohtuliku menetlusena Euroopa Kohtu otsuste täitmiseks ehk teiste sõnadega ühe täitmise viisina (eespool viidatud kohtuotsus komisjon vs. Prantsusmaa, punkt 92). Seega saab selle menetluse raames käsitleda üksnes niisugust liikmesriigil EL toimimise lepingu kohaselt lasuvate kohustuste rikkumist, mille Euroopa Kohus on lugenud ELTL artikli 258 alusel tõendatuks (kohtuotsus, 10.9.2009, komisjon vs. Portugal, C‑457/07, EKL, lk I‑8091, punkt 47).
41
Kui Euroopa Kohus mõistab asjaomaselt liikmesriigilt välja karistusmakse, peab komisjoni kontroll selle liikmesriigi poolt selle kohtuotsuse täitmiseks võetud meetmete üle ja määratud karistuse täideviimiseks võlgnetavate summade sissenõudmine seda enam toimuma seda arvesse võttes, kuidas liikmesriigi kohustuste rikkumist on piiritletud ELTL artiklite 258 ja 260 alusel tehtud Euroopa Kohtu otsustes.
42
Käesoleval juhul ilmneb nii kohtuotsuse [14.10.2004, komisjon vs. Portugal (C‑275/03, ei avaldata, EU:C:2004:632)] kui ka kohtuotsuse [10.1.2008, komisjon vs. Portugal (C‑70/06, EU:C:2008:3)] resolutsioonist, et Euroopa Kohtu tuvastatud liikmesriigi kohustuste rikkumine seisneb selles, et jäeti kehtetuks tunnistamata dekreetseadus nr 48051, millega seati rahalise hüvitise maksmine isikutele, kellele on tekitatud kahju liidu riigihangetealaste õigusnormide rikkumisega, sõltuvusse süü või tahtluse tõendatusest.
43
Kohtuotsuse [14.10.2004, komisjon vs. Portugal (C‑275/03, ei avaldata, EU:C:2004:632)] täitmiseks võttis Portugali Vabariik vastu seaduse nr 67/2007. See seadus, mis jõustus mõned päevad pärast kohtuotsuse [10.1.2008, komisjon vs. Portugal (C‑70/06, EU:C:2008:3)] kuulutamist, tühistas dekreetseaduse nr 48051.
44
Komisjon leidis aga pärast nimetatud seaduse hindamist, et see ei ole kooskõlas liidu õigusega ega taga seetõttu kohtuotsuse [14.10.2004, komisjon vs. Portugal (C‑275/03, ei avaldata, EU:C:2004:632)] nõuetekohast täitmist.
45
Sellest tekkis kõnealuse institutsiooni ja Portugali Vabariigi vahel lahkarvamus seoses seaduse nr 67/2007 õigusmõju ja tõlgendamisega, mistõttu komisjon võttis vastu vaidlusaluse otsuse, milles ta arvutas välja Euroopa Kohtu otsuses määratud karistusmakse suuruse, tuginedes seejuures nimelt enda tõlgendusele selle seaduse mõju kohta.
46
Seda tehes käsitles komisjon seaduse nr 67/2007 kooskõla direktiiviga 89/665, kuigi – nagu Üldkohus kohtuotsuse [29.3.2011, Portugal vs. komisjon (T‑33/09, EU:T:2011:127)] punktides 83–85 õigesti märkis – see seadus kehtestas uue vastutuse korra, mis erines dekreetseaduses nr 48051 sätestatud korrast ja mida Euroopa Kohtul ei olnud eelnevalt võimalik hinnata.
47
Kuigi vastab küll tõele, nagu Üldkohus sisuliselt märkis kohtuotsuse [29.3.2011, Portugal vs. komisjon (T‑33/09, EU:T:2011:127)] punktis 81, et Euroopa Kohtu sellise otsuse täitmise raames, millega määrati liikmesriigile karistusmakse, peab komisjon saama hinnata meetmeid, mis viimati nimetatu võttis selle kohtuotsuse täitmiseks, milles rikkumine tuvastati.
48
Asjaomast kaalutlusõigust ei saa sellegipoolest kasutada nii, et see kahjustab Euroopa Kohtu ainupädevust otsustada, kas siseriiklik õigus on kooskõlas liidu õigusega, nagu Üldkohus õigesti sedastas kohtuotsuse [29.3.2011, Portugal vs. komisjon (T‑33/09, EU:T:2011:127)] punktis 82.
[…]
52
Neist kaalutlustest tuleneb, et kui ELTL artikli 260 alusel tehtud Euroopa Kohtu otsuse täitmise kontrollimise käigus tekib komisjoni ja asjaomase liikmesriigi vahel lahkarvamus selle üle, kas teatav siseriiklik praktika või õigusnormid, mida Euroopa Kohus ei ole varem hinnanud, on selle kohtuotsuse täitmiseks sobivad, siis ei saa komisjon teha selle vaidluse lahendamiseks otsust, ja teha sellest järeldusi karistusmakse arvutamisel.“
Vaidlustatud otsus
13
Komisjoni siseturu ja teenuste peadirektoraadi peadirektori 3. oktoobri 2014. aasta otsusega MARKT/A2/3523710 (edaspidi „vaidlustatud otsus“), mis tehti teatavaks 6. oktoobril 2014, nõuti Portugali Vabariigilt 10. jaanuari 2008. aasta kohtuotsuse komisjon vs. Portugal (C‑70/06, EU:C:2008:3) ajavahemikul 10.–29. jaanuarini 2008 täitmata jätmise eest karistusmaksena määratud 387840 euro suuruse summa tasumist.
14
Vaidlustatud otsus sisaldab järgmisi põhjendusi.
„[K]una põhjused, millega Euroopa Kohus põhjendas oma 2014. aasta kohtuotsust, puudutavad üksnes komisjoni otsuse osa, milles ta nõuab Portugalilt ajavahemikule 30. jaanuarist 17. juulini 2008 vastava karistusmakse tasumist, siis jääb edasi kehtima Portugali Vabariigi kohustus täita 2008. aasta kohtuotsus ajavahemiku 10. jaanuarist 2008 (kohtuotsuse kuulutamise kuupäev) kuni 29. jaanuarini 2008 (kaasa arvatud) (kehtetuks tunnistamise seadus jõustus 30. jaanuaril 2008) osas“.
Menetlus ja poolte nõuded
15
Portugali Vabariik esitas käesoleva menetluse algatamiseks hagiavalduse, mis saabus Üldkohtu kantseleisse 12. detsembril 2014.
16
Portugali Vabariik palub Üldkohtul sisuliselt:
—
tühistada vaidlustatud otsus;
—
mõista kohtukulud välja komisjonilt.
17
Komisjon palub Üldkohtul:
—
jätta hagiavaldus rahuldamata;
—
mõista kohtukulud välja Portugali Vabariigilt.
Õiguslik käsitlus
18
Üldkohtu arvates tuleb käesoleval juhul kohaldada kodukorra artikli 126 sätteid, mille kohaselt juhul, kui Üldkohus ei ole ilmselgelt pädev hagi läbi vaatama või kui hagi on ilmselgelt vastuvõetamatu või ilmselgelt õiguslikult põhjendamatu, võib ta ettekandja-kohtuniku ettepanekul igal ajal ja ilma menetlust jätkamata lõpetada kohtuasja põhistatud määrusega.
Üldkohtu pädevus lahendada käesolev vaidlus
19
Repliigis teatas Portugali Vabariik, et Üldkohtul ei ole pädevust teha otsust liikmesriikidele asutamislepingust tulenevate kohustuste osas, kuna see pädevus on antud Euroopa Kohtule. Kuna Euroopa Kohus ei ole lahendanud küsimust kas Portugali Vabariik lõpetas 14. oktoobri 2004. aasta kohtuotsuses komisjon vs. Portugal (C‑275/03, ei avaldata, EU:C:2004:632) tuvastatud rikkumise seaduse nr 67/2007 avaldamisega või lõppes kõnealune rikkumine alles selle seaduse jõustumisel, tuleb see küsimus anda hinnata Euroopa Kohtule ja mitte Üldkohtule.
20
Vastuseks ühele Üldkohtu võetud menetlust korraldavale meetmele täpsustas Portugali Vabariik oma seisukohta ja märkis, et ta ei soovinud selle argumendiga esitada oma hagis Üldkohtu pädevuse puudumise vastuväidet, vaid väidab, et kuna vaidlusalused küsimused kuuluvad Euroopa Kohtu ainupädevusse, siis tuleb vaidlustatud otsus tühistada selle vastuvõtja pädevuse puudumise tõttu.
21
Portugali Vabariigi täpsustustega tuleb nõustuda, kuna küsimust, kas komisjonil oli vaidlustatud otsuse tegemise pädevus, tuleb hinnata hagi põhjendatuse hindamise raames.
22
Igal juhul piisab meenutamisest, et Euroopa Kohus otsustas 15. jaanuari 2014. aasta kohtuotsuse komisjon vs. Portugal (C‑292/11 P, EU:C:2014:3) punktis 53, et Üldkohtule võib esitada tühistamishagi otsuste peale, millega komisjon nõuab sisse Euroopa Kohtu määratud karistusmaksed, ja et Üldkohtu tehtud kohtuotsuse peale saab Euroopa Kohtule esitada apellatsioonkaebuse.
Hagi põhjendatus
23
Argumendid, millega Portugali Vabariik oma hagi põhjendab, võib rühmitada kuueks väiteks. Esimese väite kohaselt puudus komisjonil vaidlustatud otsuse tegemise pädevus, kuna üksnes liidu kohtutel on õigus nõuda sisse ELTL artikli 260 lõike 2 alusel määratud karistusmakseid. Teise väite kohaselt ei ole 15. jaanuari 2014. aasta kohtuotsust komisjon vs. Portugal (C‑292/11 P, EU:C:2014:3) vaidlustatud otsusega nõuetekohaselt täidetud. Kolmas väide käsitleb seadusjõu põhimõtte rikkumist ja neljas õiguskindluse, õigussuhete stabiilsuse ja õiguspärase ootuse kaitse põhimõtete rikkumist. Viiendas väites leiab Portugali Vabariik, et on rikutud ne bis in idem põhimõtet. Viimaks tuuakse kuuendas väites esile, et on rikutud liidu ja liikmesriikide vahelist pädevuse jaotust osas, millega vaidlustatud otsus piirab liikmesriikide õigust lükata edasi nende võetud õigusnormide jõustumist.
24
Kõigepealt tuleb hinnata komisjoni kaalutlusi, mis puudutavad karistusmakse sissenõudmise põhjendatust vaidlustatud otsuses. Nimelt sõltub nende kaalutluste, millele Portugali Vabariik vastas repliigis, põhjendatus suures ulatuses käsitletava hagi põhjendatusest.
Sissejuhatavad kaalutlused seoses karistusmakse sissenõudmise põhjendatusega vaidlustatud otsuses
25
Komisjon on seisukohal, et kui liikmesriigi suhtes on tehtud otsus, milles tuvastatakse, et ta ei ole tunnistanud liidu õigusega vastuolus olevat õigusnormi kehtetuks, siis on kuupäevaks, mil teda tuleb lugeda talle etteheidetava rikkumise lõpetanuks, vastuolus olnud õigusnormi kehtetuks tunnistamise jõustumise kuupäev, see tähendab kehtetuks tunnistamise jõustumise kuupäev ja mitte nimetatud õigusnormi avaldamise kuupäev, juhul kui viimati nimetatud kuupäev on esimesest varasem. Kui see ei oleks nii, siis võiks tuvastatud rikkumise toime pannud liikmesriik kergesti kõrvale hoida kohustusest lõpetada rikkumine, kui ta avaldab Euroopa Kohtu otsustega nõutud õigusnormid, kuid lükkab nende jõustumise kuupäeva edasi.
26
Niisiis on nii ELTL artikli 260 lõikes 2 kui ka ELTL artiklis 258 ette nähtud menetluste puhul selleks liikmesriigi õigusnormi jõustumise kuupäev ja mitte selle vastuvõtmise kuupäev, millest Euroopa Kohus peab lähtuma hinnates, kas liikmesriik on lõpetanud talle etteheidetava rikkumise.
27
Komisjoni arvates ilmnes menetluses, mille tulemusena võeti vastu esimene sissenõudmise otsus, ja nagu lisaks tuleneb 29. märtsi 2011. aasta kohtuotsusest Portugal vs. komisjon (T‑33/09, EU:T:2011:127) ja 15. jaanuari 2014. aasta kohtuotsusest komisjon vs. Portugal (C‑292/11 P, EU:C:2014:3), et Portugali Vabariik oli tol ajal seisukohal, et ta täitis täielikult 14. oktoobri 2004. aasta kohtuotsuse komisjon vs. Portugal (C‑275/03, ei avaldata, EU:C:2004:632), kui ta võttis vastu seaduse nr 67/2007 ja kui ta siis andis teada, et kuupäev, mida käsitatakse selle seaduse jõustumiskuupäevana, on 30. jaanuar 2008.
28
Portugali Vabariik väidab, et ta lõpetas 14. oktoobri 2004. aasta kohtuotsuses komisjon vs. Portugal (C‑275/03, ei avaldata, EU:C:2004:632) tuvastatud rikkumise seaduse nr 67/2007 vastuvõtmisega. Üksnes seetõttu, et sellest vastuvõtmisest teavitati Euroopa Kohut alles mõni päev enne 10. jaanuari 2008. aasta kohtuotsuse komisjon vs. Portugal (C‑70/06, EU:C:2008:3) kuulutamist, otsustas Euroopa Kohus, kes seetõttu ei saanud seda enam arvesse võtta, määrata karistusmakse. Kuna Portugali Vabariigi arvates lõpetas ta 14. oktoobri 2004. aasta kohtuotsuses komisjon vs. Portugal (C‑275/03, ei avaldata, EU:C:2004:632) tuvastatud rikkumise enne 10. jaanuari 2008. aasta kohtuotsuse komisjon vs. Portugal (C‑70/06, EU:C:2008:3) kuulutamist, siis ei oleks tema arvates tohtinud talle mingit karistusmakset määrata. Nimelt on kuupäevaks, millest tuleb lähtuda 14. oktoobri 2004. aasta kohtuotsuses komisjon vs. Portugal (C‑275/03, ei avaldata, EU:C:2004:632) tuvastatud Portugali Vabariigi rikkumise lõppemise hindamisel, seaduse nr 67/2007 avaldamise kuupäev, st 31. detsember 2007.
29
Lisaks märgib Portugali Vabariik, et ta pole kunagi nõustunud talle karistusmakse määramisega ja et ta nõustus menetluses, millega vaidlustati esimene sissenõudmise otsus, üksnes teise võimalusena sellega, et kui rikkumise lõppemise kuupäevaks tuleb pidada seaduse nr 67/2007 jõustumise kuupäeva, siis ei oleks talle võinud mingit karistusmakset määrata ajavahemiku pärast 29. jaanuari 2008 eest.
30
Kõigepealt tuleb märkida, et vaidlustatud otsus põhineb eeldusel, et kui rikkumise, mida liikmesriigile ette heidetakse, lõppemine sõltub liidu õigusega vastuolus olevate siseriiklike õigusnormide kehtetuks tunnistamisest, siis tuleb selle kuupäeva hindamisel, mil rikkumine lõppes, võtta aluseks kuupäev, mil jõustus vastuolus oleva õigusnormi kehtetuks tunnistamine või – nagu käesoleval juhul – jõustumine, mis toimus hiljem, kui avaldati kehtetuks tunnistav õigusakt (vt eespool punkt 14). Niisiis vaidlevad käesoleval juhul pooled küsimuses kas on nii nagu komisjon leidis vaidlustatud otsuses, et 14. oktoobri 2004. aasta kohtuotsuses komisjon vs. Portugal (C‑275/03, ei avaldata, EU:C:2004:632) tuvastatud rikkumine lõppes, kui jõustus seadus nr 67/2007, st 30. jaanuaril 2008, või nagu väidab Portugali Vabariik, et see rikkumine lõppes seaduse nr 67/2007 avaldamisega, st 31. detsembril 2007. Teisel juhul oleks seetõttu, et rikkumine lõppes enne 10. jaanuari 2008. aasta kohtuotsuse komisjon vs. Portugal (C‑70/06, EU:C:2008:3) kuulutamist, Portugali Vabariigil õigus väita, et talle ei oleks tohtinud määrata ühtegi karistusmakset.
31
Sellele küsimusele saab sellegipoolest vastata, lähtudes kohtupraktikast. Kõigepealt olgu märgitud, et kui Euroopa Kohtus on otsustanud, et kui talle esitatakse ELTL artikli 258 alusel liikmesriigi kohustuste rikkumise hagi, siis võib tunnistada liikmesriigi õigusnormi liidu õigusega vastuolus olevaks üksnes siis, kui kõnealune õigusnorm veel ei kehtinud kuupäeval, mis oli määratud komisjoni märgukirjas (kohtuotsus, 18.7.2013, komisjon vs. Poola, C‑313/11, EU:C:2013:481, punktid 43–48). Selles kohtuotsuses andis Euroopa Kohus otsustava tähenduse õigusnormi kehtivusele kuupäeval, kui ta peab hindama, kas tuleb tuvastada liikmesriigi kohustuste rikkumine.
32
Seejärel otsustas Euroopa Kohus ühe eelotsusetaotluse raames, milles ühe direktiivi ülevõtmiseks vastuvõetud seaduse jõustumise kuupäev oli seatud sõltuvusse liikmesriigi rakendusakti jõustumise kuupäevast, et liikmesriigi õigusnormi liidu õigusega vastuolu võib tuvastada siis, kui direktiivis ette nähtud ülevõtmise kuupäevaks ei olnud kõnealust rakendusakti vastu võetud. Seega andis Euroopa Kohus otsustava tähenduse ülevõtva õigusakti kehtivusele, see tähendab selle jõustumise kuupäevale, kui ta otsustas, et liikmesriigi pädevate ametivõimude poolt õigusnormi vastuvõtmisest üksi ei piisa, et direktiiviil oleks otsene kohaldatavus (kohtuotsus 18.12.2014, SETAR, C‑551/13, EU:C:2014:2467, punkt 40).
33
Lõpuks olgu märgitud, et Euroopa Kohus on otsustanud ühes liikmesriigi kohustuste rikkumise menetluses, mille eesmärk oli karistusmakse ja ELTL artikli 260 lõike 2 alusel põhisumma määramine, et seaduse jõustumine pärast komisjoni märgukirjas määratud kuupäeva, kuid enne Euroopa Kohtu otsuse kuulutamist, takistab karistusmakse määramist, kuna kõnealune rikkumine oli lõppenud enne Euroopa Kohtu otsuse tegemist (kohtuotsus 9.12.2008, komisjon vs. Prantsusmaa, C‑121/07, EU:C:2008:695, punktid 20 ja 26). Sellegipoolest olgu märgitud, et kuna tuli arvesse võtta kõnealuse seaduse jõustumise kuupäeva ja kuna see oli hilisem märgukirjas määratud kuupäevast, siis määras Euroopa Kohus, et liikmesriik peab maksma põhisumma.
34
Niisiis tuleneb kohtupraktikast, et kui rikkumise lõppemine sõltub liikmesriigi sellise meetme võtmisest nagu kehtetuks tunnistamise meede, siis tuleb rikkumise lõppemise kuupäeva kindlaksmääramisel võtta arvesse selle meetme jõustumise kuupäeva. Niisiis olgu käesoleval juhul märgitud, et 14. oktoobri 2004. aasta kohtuotsuses komisjon vs. Portugal (C‑275/03, ei avaldata, EU:C:2004:632) tuvastatud rikkumine, mis seisnes liidu õigusega vastuolus olevas õigusnormis (dekreetseadus nr 48051), lõppes, kui jõustus seadus nr 67/2007, millega tunnistati kehtetuks kõnealune vastolus olev õigusnorm, st 30. jaanuaril 2008. Seega oli komisjonil õigus, kui ta asus vaidlustatud otsuses seisukohale, et 10. jaanuari 2008. aasta kohtuotsusest komisjon vs. Portugal (C‑70/06, EU:C:2008:3) tuleneb, et Portugali Vabariigile tuleb määrata karistusmakse alates nimetatud kohtuotsuse kuulutamisest, st 10. jaanuarist 2008, ajavahemiku eest, mil dekreetseadus nr 48051 jäi jõusse, st kuni 29. jaanuarini 2008 (kaasa arvatud).
35
Nüüd tuleb hinnata, kas Portugali Vabariigi esitatud argumendid võivad siiski tõendada, et vaidlustatud otsus on õigusvastane.
Esimene väide, et komisjonil puudus vaidlustatud otsuse vastuvõtmiseks pädevus
36
Portugali Vabariik väidab, et komisjonil puudus vaidlustatud otsuse vastuvõtmiseks pädevus, kuna sellise otsuse tegemine on liidu kohtute ülesanne. Niisiis, kuna vaidlustatud otsuse tegi ametiasutus, kellel puudus selleks pädevus, siis on see väidetavalt vastuolus asutamislepingutes ette nähtud õiguskaitsevahendite tasakaaluga ja kaitseõigustega, mis liikmesriikidel on liikmesriigi kohustuste rikkumise menetlustes, ning ka sellega, mis Euroopa Kohus otsustas 15. jaanuari 2014. aasta kohtuotsuse komisjon vs. Portugal (C‑292/11 P, EU:C:2014:3) punktis 55.
37
Komisjonil on seisukohal, et tal oli vaidlustatud otsuse vastuvõtmise pädevus.
38
Tuleb meenutada, et Üldkohus on sõnaselgelt lahendanud küsimuse, kas komisjon on pädev tegema Euroopa Kohtu määratud karistusmaksete sissenõudmise otsuseid oma 29. märtsi 2011. aasta kohtuotsuses Portugal vs. komisjon (T‑33/09, EU:T:2011:127). Viidatud 15. jaanuari 2014. aasta kohtuotsuse komisjon vs. Portugal (C‑292/11 P, EU:C:2014:3) punktis 41 nõustus Euroopa Kohus selle seisukohaga.
39
Nimelt tugines 29. märtsi 2011. aasta kohtuotsuses Portugal vs. komisjon (T‑33/09, EU:T:2011:127) Üldkohus järgmistele kaalutlustele:
„57
Tuleb meenutada, et EÜ artikkel 226 sätestab, et kui komisjon on arvamusel, et liikmesriik ei ole täitnud EÜ asutamislepingust tulenevat kohustust, esitab ta selle kohta oma põhjendatud arvamuse, olles andnud asjassepuutuvale riigile võimaluse esitada oma seisukoht. Kui asjassepuutuv riik ei järgi esitatud arvamust komisjoni seatud tähtaja jooksul, võib komisjon anda asja Euroopa Kohtusse.
58
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt ei ole komisjon tegelikult volitatud määratlema lõplikult EÜ artikli 226 alusel antavate arvamuste või muude sellise menetluse käigus esitatavate seisukohavõttudega liikmesriigi õigusi ja kohustusi või andma liikmesriigile garantiisid seoses asjaomase käitumise vastavusega ühenduse õigusele, ning EÜ artiklite 226–228 kohaselt võib liikmesriigi õigusi ja kohustusi määratleda ning nende tegevust hinnata üksnes Euroopa Kohtu otsuses (Euroopa Kohtu otsused, 27.5.1981, Essevi ja Salengo, 142/80 ja 143/80, EKL, lk 1413, punkt 16, ning 22.2.2001, Gomes Valente, C‑393/98, EKL, lk I‑1327, punkt 18).
59
Lisaks, EÜ artikli 228 lõike 2 kohaselt võib Euroopa Kohus pärast seda, kui komisjon on andnud põhjendatud arvamuse, mida asjaomane liikmesriik ei ole järginud, määrata komisjoni taotlusel põhisumma või karistusmakse, kui asjaomane liikmesriik ei võta vajalikke meetmeid Euroopa Kohtu otsuse täitmiseks.
60
EÜ artikli 228 lõikes 2 ette nähtud menetlust tuleb käsitada Euroopa Kohtu otsuste täitmise erimenetlusena ehk teisisõnu ühe täitmise viisina (Euroopa Kohtu otsus, 12.7.2005, komisjon vs. Prantsusmaa, C‑304/02, EKL, lk I‑6263, punkt 92).
61
Sellegipoolest tuleb sedastada, et EÜ asutamisleping ei kehtesta sellises uues menetluses tehtud Euroopa Kohtu otsuse täitmise meetmeid, eelkõige karistusmakse määramise korral.
62
Kui EÜ artikli 228 lõike 2 alusel tehtud Euroopa Kohtu otsuses määratakse, et liikmesriik peab maksma karistusmakse komisjoni „Euroopa Ühenduse omavahendite“ kontole, ja kuna komisjon täidab EÜ artikli 274 alusel eelarvet, siis on komisjonil ikkagi õigus sisse nõuda summad, mida tuleb maksta liidu eelarvesse selle kohtuotsuse täitmiseks vastavalt EÜ artikli 279 rakendamiseks koostatud finantsmääruse sätetele.
63
EÜ asutamisleping ei sisalda siiski konkreetset sätet kohtuvaidluste kohta, mis on tekkinud sellises olukorras liikmesriigi ja komisjoni vahel.
64
Järelikult kohaldatakse EÜ asutamislepinguga ette nähtud õiguskaitsevahendeid ja EÜ artikli 230 alusel on võimalik esitada tühistamishagi otsuse peale, milles komisjon määrab kindlaks liikmesriigile määratud karistusmakse summa.
65
Seega on EÜ artikli 225 lõike 1 esimese lõigu kohaselt Üldkohus pädev selliseid hagisid arutama ja lahendama.
66
Samas ei tohi Üldkohus selle volituse kasutamisel sekkuda EÜ artiklitega 226–228 Euroopa Kohtule antud ainupädevusse.
67
Üldkohus ei saa seega juhul, kui ta lahendab EÜ artikli 230 alusel esitatud hagi komisjoni sellise otsuse tühistamiseks, mis puudutab EÜ artikli 228 lõike 2 alusel tehtud Euroopa Kohtu otsuse täitmist, otsustada sellist küsimust liikmesriigile EÜ asutamislepingust tulenevate kohustuste rikkumise kohta, mida ei ole eelnevalt käsitletud Euroopa Kohtus.“
40
Neist põhjendustest tuleneb, et komisjonil on liidu eelarve vahendite käsutajana ja arvepidajana põhimõtteliselt pädevus nõuda sisse liikmesriikide poolt tasumisele kuuluvaid summasid, kui Euroopa Kohus on neile ELTL artikli 260 lõike 2 alusel määranud karistusmakse. Sellest pädevusest tulenevalt võib komisjon hinnata, kas on täidetud tingimused, mis on seatud Euroopa Kohtu otsuses, et kindlaks teha kõnealuse rikkumise lõppemise kuupäev. Seevastu ei anna see pädevus komisjonile võimalust hinnata liikmesriigi sellise õigusnormi või tegevuse kooskõla liidu õigusega, mille suhtes Euroopa Kohus ei ole eelnevalt seisukohta võtnud.
41
Niisiis, kuna Üldkohus on esimese sissenõudmise otsuse puhul seisukohal, mida kinnitab ka Euroopa Kohus, et kuna 14. oktoobri 2004. aasta kohtuotsuses komisjon vs. Portugal (C‑275/03, ei avaldata, EU:C:2004:632), ja 10. jaanuari 2008. aasta kohtuotsuses komisjon vs. Portugal (C‑70/06, EU:C:2008:3) tuvastatud rikkumine seisnes dekreetseaduse nr 48051 kehtetuks tunnistamata jätmises, siis ei saanud komisjon minna kaugemale kontrollimisest, kas see kehtetuks tunnistamine on toimunud. Ta ei oleks seega tohtinud teha seda, mida ta tegi, nimelt võtta seisukohta, et seadusega nr 67/2007 sätestatud kehtetuks tunnistamine on ebapiisav, ja järeldada, et üksnes uus õigusakt, mis võeti vastu 2008. aasta juulis, lõpetas Portugali õiguse vastuolu direktiiviga 89/665. Sel moel toimides hindas komisjon nimelt seaduse nr 67/2007 lisas esitatud uue vastutuse korra ja 17. juuli 2008. aasta seadusega kehtestatud korra kooskõla direktiiviga 89/665. Samas ei olnud Euroopa Kohtul olnud võimalust selles osas seisukohta võtta.
42
Komisjon seevastu nõudis vaidlustatud otsusega sisse karistusmakse ilma Portugali õigusnormide kooskõla direktiiviga 89/665 iseseisvalt hindamata. Tegelikult piirdus komisjon sellega, et ta tuvastas kuupäeva, mil jõustus õigusnorm, millega tunnistati kehtetuks dekreetseadus nr 48051, ja Euroopa Kohus oli täpsustanud, et sellest kehtetuks tunnistamisest piisab 14. oktoobri 2004. aasta kohtuotsuses komisjon vs. Portugal (C‑275/03, ei avaldata, EU:C:2004:632) tuvastatud rikkumise lõpetamiseks. Sellest tulenevalt tegutses ta talle liidu eelarve täitmiseks antud põhimõttelise pädevuse piires.
43
Seetõttu tuleb esimene väide ilmselge õigusliku põhjendamatuse tõttu jätta rahuldamata.
Teine väide, mille kohaselt ei ole 15. jaanuari 2014. aasta kohtuotsust komisjon vs. Portugal (C‑292/11 P, EU:C:2014:3) nõuetekohaselt täidetud.
44
Portugali Vabariik märgib, et vaidlustatud otsus põhineb 15. jaanuari 2014. aasta kohtuotsuse komisjon vs. Portugal (C‑292/11 P, EU:C:2014:3) toimete „kunstlikul eristamisel“. Ta väidab, et tegelikult ei nähtu kõnealusest kohtuotsusest ühtegi asjaolu, mis võimaldaks komisjonil eristada mitut ajavahemikku. Väidetavalt tuvastas Üldkohus 29. märtsi 2011. aasta kohtuotsuses Portugal vs. komisjon (T‑33/09, EU:T:2011:127) ja Euroopa Kohus 15. jaanuari 2014. aasta kohtuotsuses komisjon vs. Portugal (C‑292/11 P, EU:C:2014:3) ainult ühe õigusvastasuse põhjuse. Sellist eristamist ei võimalda 15. jaanuari 2014. aasta kohtuotsuse komisjon vs. Portugal (C‑292/11 P, EU:C:2014:3) resolutsioon ega põhjendused. Seega ei saa selle kohtuotsuse toimet kohaldada erinevalt esiteks ajavahemikule 10.–29. jaanuarini 2008 ja teiseks ajavahemikule 30. jaanuarist kuni 7. juulini 2008.
45
Pealegi tühistati esimene sissenõudmise otsus tervikuna 29. märtsi.2001. aasta kohtuotsusega Portugal vs. komisjon (T‑33/09, EU:T:2011:127), mida täielikult kinnitati apellatsioonimenetluses, milles tehti 15. jaanuari 2014. aasta kohtuotsus komisjon vs. Portugal (C‑292/11 P, EU:C:2014:3). Viimati nimetatud kohtuotsuses oli Euroopa Kohus määranud lõplikult kindlaks poolte õigused. Samas seab vaidlustatud otsus väidetavalt kahtluse alla õiguskindluse ja liidu kohtute autoriteedi, tekitades kunstlikult ajalise eristamise nende kahe ajavahemiku vahel ja võib tagasi tuua formaal- ja materiaalõigusliku olukorra, mis tuvastati eespool viidatud kohtuotsuses.
46
Lisaks on ajavahemiku 10.–29. jaanuarini 2008 eest määratud karistusmakse sissenõudmine väidetavalt vastuolus ELTL artikli 260 lõikega 2 järgitava eesmärgiga, mis on motiveerida liikmesriike võimalikult kiiresti lõpetama tuvastatud rikkumisi, ja mitte neid karistada. Käesoleval juhul lõpetas Portugali Vabariik väidetavalt rikkumise 31. detsembril 2007, kui ta avaldas seaduse nr 67/2007, mistõttu ei oleks talle tohtinud ühtegi karistusmakset määrata.
47
Komisjon ei nõustu nende argumentidega.
48
Portugali Vabariigi argumendid lähtuvad teooriast, mis seisneb selles, et kuna Euroopa Kohus, kinnitades 15. jaanuari 2014. aasta kohtuotsuses komisjon vs. Portugal (C‑292/11 P, EU:C:2014:3) esimese sissenõudmise otsuse tühistamise, mille kohta Üldkohus tegi otsuse 29. märtsi 2011. aasta kohtuotsuses Portugal vs. komisjon (T‑33/09, EU:T:2011:127), põhjendas seda üheainsa põhjendusega, see tähendab sellega, et komisjonil ei olnud pädevust määrata 14. oktoobri 2004. aasta kohtuotsuses komisjon vs. Portugal (C‑275/03, ei avaldata, EU:C:2004:632) tuvastatud rikkumise lõppemise kuupäevaks 18. juulit 2008, siis puudub karistusmaksel, mis määrati ajavahemiku 10. jaanuarist 18. juulini 2008 eest, igasugune õiguslik alus. Seega on lubamatu eristada ajavahemiku sees, mil karistusmakse oli tühistatud, ühte ajavahemikku – 10.–29. jaanuarini 2008 – mille eest võidi uuesti määrata uus karistusmakse.
49
Niisuguse 15. jaanuari 2014. aasta kohtuotsuse komisjon vs. Portugal (C‑292/11 P, EU:C:2014:3) tõlgendusega saab nõustuda üksnes juhul, kui Euroopa Kohus oleks selles kohtuotsuses otsustanud et Portugali Vabariigile ei saa määrata mingit karistusmakset. Samas ei ole see sugugi nii. Nimelt kinnitas Euroopa Kohus 15. jaanuari 2014. aasta kohtuotsuses komisjon vs. Portugal (C‑292/11 P, EU:C:2014:3) Üldkohtu hinnangu, mille too esitas 29. märtsi 2011. aasta kohtuotsuses Portugal vs. komisjon (T‑33/09, EU:T:2011:127), mille kohaselt komisjon ei saa oma otsust karistusmakse arvutamise kohta põhjendada tõlgendusega, mis puudutab Portugali õiguse kooskõla direktiiviga 89/665, mida ei ole eelnevalt Euroopa Kohtule liikmesriigi kohustuste rikkumise menetluses läbivaatamiseks esitatud. Kui Euroopa Kohus kinnitas Üldkohtu hinnangu, siis asus ta ka seisukohale, et 14. oktoobri 2004. aasta kohtuotsuses komisjon vs. Portugal (C‑275/03, ei avaldata, EU:C:2004:632) tuvastatud rikkumine seisnes dekreetseaduse nr 48051 kehtetuks tunnistamata jätmises. Seevastu ei ole 15. jaanuari 2014. aasta kohtuotsusega komisjon vs. Portugal (C‑292/11 P, EU:C:2014:3) ega 29. märtsi 2001. aasta kohtuotsusega Portugal vs. komisjon (T‑33/09, EU:T:2011:127) vastuolus, et komisjon võib asuda seisukohale, et 14. oktoobri 2004. aasta kohtuotsuses komisjon vs. Portugal (C‑275/03, ei avaldata, EU:C:2004:632) tuvastatud rikkumise lõppemise kuupäev on kõnealuse kehtetuks tunnistamise jõustumise kuupäev, st 30. jaanuar 2008. Seetõttu oli eespool punktides 30–34 viidatud põhjustel komisjonil õigus välja arvutada karistusmakse, mis tuleb tasuda ajavahemiku 10.–29. jaanuarini 2008 eest.
50
Vastupidi sellele, mida näib väitvat Portugali Vabariik oma teise väite raames, ei „taaselustanud“ komisjon seda tehes karistusmakset, mis oli õiguslikult tühistatud 29. märtsi 2011. aasta kohtuotsusega Portugal vs. komisjon (T‑33/09, EU:T:2011:127) ja 15. jaanuari 2014. aasta kohtuotsusega komisjon vs. Portugal (C‑292/11 P, EU:C:2014:3). Tegelikult põhineb vaidlustatud otsuses arvutatud karistusmakse erineval alusel – seaduse nr 67/2007 jõustumata jäämisel – kui see, millel põhines esimeses sissenõudmise otsuses sama ajavahemiku eest määratud karistusmakse – direktiiviga 89/665 kooskõlas olevate õigusnormide vastuvõtmata jätmine.
51
Seetõttu tuleb teine väide ilmselge õiguslikult põhjendamatuse tõttu jätta rahuldamata.
Kolmas väide, seadusjõu põhimõtte rikkumine
52
Portugali Vabariik leiab, et vaidlustatud otsus rikub seadusjõu põhimõtet. Nimelt tuleneb tema väitel see põhimõte keelust võtta uuesti vastu tühistatud aktiga samasisuline õigusakt. Samas oli vaidlustatud otsusel osaliselt sama sisu, kuigi see puudutas lühemat ajavahemikku kui esimene sissenõudmise otsus.
53
Portugali Vabariik väidab, et 29. märtsi 2011. aasta kohtuotsuses Portugal vs. komisjon (T‑33/09, EU:T:2011:127) ja 15. jaanuari 2014. aasta kohtuotsuses komisjon vs. Portugal (C‑292/11 P, EU:C:2014:3) tehti otsus 14. oktoobri 2004. aasta kohtuotsuse komisjon vs. Portugal (C‑275/03, ei avaldata, EU:C:2004:632) täitmise kohta. Seega on ühelt poolt 29. märtsi 2011. aasta kohtuotsuse Portugal vs. komisjon (T‑33/09, EU:T:2011:127) ja 15. jaanuari 2014. aasta kohtuotsuse komisjon vs. Portugal (C‑292/11 P, EU:C:2014:3) ning teiselt poolt käesoleval juhul lahendatava küsimuse esemed identsed. Nimelt on Portugali Vabariigi arvates 29. märtsi 2011. aasta kohtuotsuse Portugal vs. komisjon (T‑33/09, EU:T:2011:127) ja 15. jaanuari 2014. aasta kohtuotsuse komisjon vs. Portugal (C‑292/11 P, EU:C:2014:3) aluseks olnud kohtuasjade ese selle kindlaksmääramine, kas Portugali Vabariik peab maksma 10. jaanuari 2008. aasta kohtuotsuses komisjon vs. Portugal (C‑70/06, EU:C:2008:3) määratud karistusmakse või mitte.
54
Lisaks, kui Euroopa Kohus ja Üldkohus tegid vastavalt 29. märtsi 2011. aasta kohtuotsuse Portugal vs. komisjon (T‑33/09, EU:T:2011:127) ja 15. jaanuari 2014. aasta kohtuotsuse komisjon vs. Portugal (C‑292/11 P, EU:C:2014:3), siis nad teadsid, et seadus nr 67/2007 jõustus 30. jaanuaril 2008 pärast 10. jaanuari 2008. aasta kohtuotsuse komisjon vs. Portugal (C‑70/06, EU:C:2008:3) kuulutamist. Seetõttu oleksid nad juhul, kui komisjoni seisukoht on põhjendatud, pidanud asuma seisukohale, et esimene sissenõudmise otsus tuleb tühistada osaliselt osas, milles see puudutas ajavahemikku, mis algas 30. jaanuaril 2008, ja kinnitama esimest sissenõudmise otsust osas, milles see puudutas ajavahemikku 10.–29. jaanuarini 2008. Samas tühistas Üldkohus oma otsusega, mille Euroopa Kohus kinnitas, esimese sissenõudmise otsuse tervikuna. Niisiis väidab ta, et 29. märtsi 2011. aasta kohtuotsus Portugal vs. komisjon (T‑33/09, EU:T:2011:127) ja 15. jaanuari 2014. aasta kohtuotsus komisjon vs. Portugal (C‑292/11 P, EU:C:2014:3) on tehtud just nimelt ajavahemiku 10.–29. jaanuarini 2008 eest määratud karistusmakse põhjendatuse kohta ja vaidlustatud otsus on vastuolus nende kohtuotsuste seadusjõuga.
55
Komisjon ei nõustu nende argumentidega.
56
Teise väite (vt punktid 49 ja 50 eespool) analüüsist ilmneb, et 29. märtsi 2011. aasta kohtuotsuses Portugal vs. komisjon (T‑33/09, EU:T:2011:127) ja 15. jaanuari 2014. aasta kohtuotsuses komisjon vs. Portugal (C‑292/11 P, EU:C:2014:3) ei heidetud põhimõtteliselt komisjonile ette esimese sissenõudmise otsusega karistusmakse määramist. Tegelikult tühistati see otsus üksnes seetõttu, et see tugines valele põhjendusele. Seega ei takistanud miski komisjonil võtmast uut otsust, mis põhineb teistel põhjendustel kui need, mis tõid kaasa esimese sissenõudmise otsuse tühistamise. Seega tuleb asuda seisukohale, et kohtuvaidluse ese ja alus erinevad nendest, mida käsitleti vaidlustes, mille alusel tehti 29. märtsi 2011. aasta kohtuotsus Portugal vs. komisjon (T‑33/09, EU:T:2011:127) ja 15. jaanuari 2014. aasta kohtuotsus komisjon vs. Portugal (C‑292/11 P, EU:C:2014:3).
57
Seoses sellega tuleb lisada, et Portugali Vabariik ei saa tugineda argumendile, et Üldkohus ei tühistanud esimest sissenõudmise otsust osaliselt. Nimelt ei olnud seetõttu, et esines põhjus, miks nimetatud otsus tuli tervikuna tühistada, Üldkohtul võimalik Portugali Vabariigi poolt selles kohtuasjas esimese võimalusena esitatud nõuetele vastavalt esimest sissenõudmise otsust üksnes osaliselt tühistada nii, et ta oleks ise asendanud väära aluse, millele komisjon oli oma esimeses otsuses tuginenud. Samas olgu märgitud, et kuna ei ole vastavasisulist õigusnormi, siis ei ole Üldkohtul pädevust muuta talle ELTL artikli 263 alusel tühistamishagi raames läbivaatamiseks esitatud otsuseid.
58
Seetõttu tuleb kolmas väide ilmselge õigusliku põhjendamatuse tõttu jätta rahuldamata.
Neljas väide, mis käsitleb õiguskindluse, õigusnormide tagasiulatuva jõu puudumise ja õiguspärase ootuse kaitse põhimõtete rikkumist
59
Portugali Vabariik väidab, et vaidlustatud otsus on vastuolus õiguskindluse, õigusnormide tagasiulatuva jõu puudumise ja õiguspärase ootuse kaitse põhimõtetega. Õiguskindluse ja õiguspärase ootuse kaitse põhimõtted takistavad komisjonil menetlust veel kord pikendada. Kuigi ta möönab, et liidu õigusest ei tulene vastavat menetlusnõuet, leiab Portugali Vabariik, et käesoleval juhul oli tal tegelikult alust eeldada, et arvestades liikmesriigi kohustuste rikkumise menetluse algatamisele eelnenud komisjoni esimeste toimingute ja 15. jaanuari 2014. aasta kohtuotsusega komisjon vs. Portugal (C‑292/11 P, EU:C:2014:3) esimese sissenõudmise otsuse tühistamise lõpliku jõustumise vahelist pikka ajavahemikku, olid komisjoni nõuded talt karistusmakse sisse nõuda, lõplikult aegunud. Nimelt oli Üldkohus ja seejärel Euroopa Kohus keelanud komisjoni talt karistusmakset sisse nõudmast.
60
Pealegi oli komisjon sellega, et tagastas talle täielikult esimese sissenõudmise otsusega määratud karistusmakse ja intressi, tekitanud talle õiguspärase ootuse, et tal ei tule ajavahemiku 10.–29. jaanuarini 2008 eest tasuda mingit karistusmakset. Portugali Vabariik märgib seoses sellega, et kui komisjon oleks olnud seisukohal, et ta peab selle ajavahemiku eest tasuma karistusmakse, siis oleks ta pidanud selle nõude tasaarvestama esimese sissenõudmise otsuse tühistamisest tuleneva tagasimaksega, selle asemel, et maksta see täies ulatuses tagasi. Samuti väidab, ta et kui komisjon tagastas talle täielikult karistusmakse, siis käitus ta õiguspäraselt ja kooskõlas 29. märtsi 2011. aasta kohtuotsusega Portugal vs. komisjon (T‑33/09, EU:T:2011:127) ja 15. jaanuari 2014. aasta kohtuotsusega komisjon vs. Portugal (C‑292/11 P, EU:C:2014:3). Nimelt, kui eeldus, millele komisjon vaidlustatud otsuses tugines, oli õige, siis oleks Üldkohus pidanud esimese sissenõudmise otsuse tühistama osaliselt üksnes pärast 29. jaanuarist 2008 hilisemat ajavahemikku.
61
Komisjon ei nõustu nende argumentidega.
62
Esiteks tuleb meenutada, et väljakujunenud kohtupraktikast tuleneb, et isegi seda tõendavate konkreetsete aktide puudumisel on võimalus tugineda õiguspärase ootuse kaitse põhimõttele kõigil isikutel, kelles institutsioon on konkreetseid kinnitusi andes tekitanud põhjendatud lootusi (vt kohtuotsused, 11.3.1987, Van den Bergh en Jurgens ja Van Dijk Food Products (Lopik) vs. EMÜ, 265/85, EU:C:1987:121, punkt 44 ja seal viidatud kohtupraktika, ning 30.11.2009, Prantsusmaa ja France Télécom vs. komisjon, T‑427/04 ja T‑17/05, EU:T:2009:474, punkt 259 ning seal viidatud kohtupraktika).
63
Sellisteks kinnitusteks on täpne, tingimusteta ja kooskõlaline teave, mis olenemata selle edastamise vormist on pärit volitatud ja usaldusväärsest allikast. Seevastu ei saa ametiasutuse antud konkreetsete kinnituste puudumisel selle põhimõtte rikkumisele tugineda (vt kohtuotsus, 14.2.2006, TEA‑CEGOS jt vs. komisjon, T‑376/05 ja T‑383/05, EU:T:2006:47, punkt 88 ning seal viidatud kohtupraktika, ja kohtuotsus 30.11.2009, Prantsusmaa ja France Télécom vs. komisjon, T‑427/04 ja T‑17/05, EU:T:2009:474, punkt 260).
64
Tuleb märkida, et Portugali Vabariik ei väida, et ta on saanud komisjonilt konkreetseid ja tingimusteta kinnitusi, et talle ei saa määrata 10. jaanuari 2008. aasta kohtuotsuse komisjon vs. Portugal (C‑70/06, EU:C:2008:3) täitmiseks mingit karistusmakset. Lisaks olgu märgitud, et isegi kui eeldada, et selliseid kinnitusi anti, mis ei ilmne Üldkohtule esitatud toimikust, oleksid need ilmselgelt õigusvastased, kuna Euroopa Kohtu määratud karistusmakse sissenõudmisel ei ole komisjonil mingit kaalutlusõigust. Nimelt, kui Euroopa Kohus määrab, et liikmesriik peab tasuma karistusmakse, siis on komisjon kohustatud kontrollima, kas see liikmesriik täidab Euroopa Kohtu otsuses määratletud tingimused ja nõudma karistusmakse sisse ajavahemiku eest, mil need tingimused ei olnud täielikult täidetud.
65
Teiseks tuleb silmas pidada, et õiguskindluse põhimõte nõuab, et kõik õiguslikke tagajärgi tekitavad haldusaktid peavad olema selged ja täpsed, et huvitatud isikutel oleks võimalik ühemõtteliselt teada oma õigusi ja kohustusi ning toimida sellele vastavalt (kohtuotsused, 1.10.1998, Langnese-Iglo vs. komisjon, C‑279/95 P, EU:C:1998:447, punkt 78, ja 30.11.2009, Prantsusmaa ja France Télécom vs. komisjon, T‑427/04 ja T‑17/05, EU:T:2009:474, punkt 300).
66
Tuleb tõdeda, et kuigi Portugali Vabariik viitab selle põhimõtte rikkumisele, ei ole ta mingil moel põhjendanud, kuidas seda käesoleval juhul on rikutud, ja ta ei ole hagiavalduses väitnud, et vaidlustatud otsuse ulatus oleks ebaselge. Isegi kui möönda, et selle põhimõtte rikkumise ettekäändel soovib Portugali Vabariik tegelikult väita, et tal oli pärast esimese sissenõudmise otsuse tühistamist ja komisjoni poolt karistusmakse tagastamist õigus pidada oma õiguslikku olukorda puutumatuks, ei anna õiguskindluse põhimõte ega ükski teine liidu õiguse üldpõhimõte mingil juhul sellisele õigusele alust.
67
Seetõttu tuleb neljas väide ilmselge õigusliku põhjendamatuse tõttu jätta rahuldamata.
Kuues väide, et rikutud on ne bis in idem põhimõtet
68
Portugali Vabariik väidab, et komisjon püüdis uue üksikakti vastuvõtmisega saavutada tulemust, millele ta ei jõudnud liidu kohtu poolt esimese sissenõudmise otsuse tühistamise tõttu. Seetõttu väidab ta, et vaidlustatud otsuse vastuvõtmine ei ole vastuolus mitte üksnes õiguskindluse põhimõttega vaid ka ne bis in idem põhimõttega. Kuna vaidlustatud otsusega määrati karistusmakse hoolimata sellest, et seadus nr 67/2007 oli vastu võetud varem, kui kuulutati 10. jaanuari 2008. aasta kohtuotsus komisjon vs. Portugal (C‑70/06, EU:C:2008:3), siis on see väidetavalt karistava iseloomuga, mis moonutab ELTL artikli 260 lõike 2 tähendust.
69
Komisjon ei nõustu nende argumentidega.
70
Väljakujunenud kohtupraktikast tuleneb, et ne bis in idem põhimõte, mis on sätestatud ka 4. novembril 1950 Roomas allkirjastatud inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni protokolli 7 artiklis 4, kujutab endast liidu õiguse aluspõhimõtet, mille järgmise tagab kohus (vt kohtuotsus, 29.6.2006, Showa Denko vs. komisjon, C‑289/04 P, EU:C:2006:431, punkt 50 ja seal viidatud kohtupraktika). Lisaks on Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklis 50 sätestatud, et kedagi ei tohi uuesti kohtu alla anda ega karistada kuriteo eest, milles ta on liidu territooriumil seaduse järgi juba lõplikult õigeks või süüdi mõistetud.
71
Portugali Vabariik väidab oma viienda väite raames, et vaidlustatud otsuse vastuvõtmine pärast esimese sissenõudmise otsuse tühistamist kujutab endast ne bis in idem põhimõtte rikkumist.
72
Seoses sellega olgu märgitud, et ELTL artikli 260 lõikega 2 ette nähtud süsteemi iseloomustab see, et komisjoni läbiviidud sissenõudmine kujutab endast üksnes toimingut, millega rakendatakse Euroopa Kohtu otsus, millega asjaomasele liikmesriigile määrati kohustuste rikkumise eest karistusmakse. Kuna käesoleval juhul on tegemist ainult ühe karistusega, see tähendab karistusmaksega, mis määrati 10. jaanuari 2008. aasta kohtuotsusega komisjon vs. Portugal (C‑70/06, EU:C:2008:3), siis on esimese sissenõudmise otsuse ja vaidlustatud otsuse puhul tegemist vaid kahe rakendusmeetmega. Seega oli komisjonil juhul, kui ta esimest korda nõudis karistusmakse sisse otsusega, mille õigusvastasuse tuvastas liidu kohus, õigus ja isegi kohustus (vt eespool punkt 64) viia sissenõudmine uuesti läbi uue otsusega, ilma et ta oleks seetõttu rikkunud ne bis in idem põhimõtet.
73
Seetõttu tuleb viies väide ilmselge õigusliku põhjendamatuse tõttu jätta rahuldamata.
Kuues väide, et on rikutud pädevuse jaotust liidu ja liikmesriikide vahel
74
Portugali Vabariik leiab, et vaidlustatud otsus piirab liikmesriikide võimalust näha ette vacatio legis ajavahemik. Sellega on komisjon väidetavalt rikkunud pädevuse jaotust liidu ja liikmesriikide vahel.
75
Portugali Vabariik väidab, et käesoleval juhul oli vajalik 30 päeva pikkune vacatio legis – ja seetõttu vastavalt proportsionaalsuse põhimõttele – vajalik võimaldada üksikisikutel ja ametiasutustel valmistuda ühelt poolt 40 aastat kehtinud haldusvastutuse korra kadumiseks ja teiseks selle asendamiseks uue vastutuse korraga, mis kehtestati seadusega nr 67/2007. Uue seaduse jõustumiseks sobiva kuupäeva kindlaksmääramine kuulub liikmesriikidele antud kaalutlusruumi. Vaidlustatud otsus seevastu kajastab komisjoni soovi piirata liikmesriikide pädevust, mis väidetavalt rikub eeskirju, mis reguleerivad pädevuse jaotust liidu ja liikmesriikide vahel.
76
Komisjon ei nõustu nende argumentidega.
77
Vastupidi Portugali Vabariigi väidetele oli tal käesoleval juhul ilmselgelt vabadus lükata edasi seaduse nr 67/2007 jõustumist ajavahemiku jooksul, mille kestuse ta ise kindlaks määras. Niisiis kehtestas ta nimetatud seaduse, mis oli vajalik Euroopa Kohtu tuvastatud liikmesriigi kohustuste rikkumise lõpetamiseks, kuupäevaks, mis – arvestades tema poolt vabalt valitud ajavahemiku kestust – jõustus pärast 10. jaanuari 2008. aasta kohtuotsuse komisjon vs. Portugal (C‑70/06, EU:C:2008:3) kuulutamist. Nagu ilmneb eespool punktist 34, leidis komisjon seetõttu õigesti, et tal tuleb tasuda vaidlustatud otsusega sissenõutav karistusmakse.
78
Seetõttu tuleb ka kuues väide ilmselge õigusliku põhjendamatuse tõttu jätta rahuldamata. Kõigest eeltoodust järeldub, et hagi tuleb tervikuna ilmselge õigusliku põhjendamatuse tõttu jätta rahuldamata.
Kohtukulud
79
Kodukorra artikli 134 lõike 1 alusel on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud. Kuna kohtuotsus on tehtud Portugali Vabariigi kahjuks, mõistetakse kohtukulud vastavalt komisjoni nõudele välja Portugali Vabariigilt.
Esitatud põhjendustest lähtudes
ÜLDKOHUS (kuues koda)
otsustab:
1.
Jätta hagi ilmselge õigusliku põhjendamatuse tõttu rahuldamata.
2.
Mõista kohtukulud välja Portugali Vabariigilt.
Luxembourg, 27. juuni 2016
Kohtusekretär
E. Coulon
President
S. Frimodt Nielsen
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: portugali.