62017CC0670
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
MICHAL BOBEK
esitatud 8. novembril 2018 (
1
)
Kohtuasi C‑670/17 P
Kreeka Vabariik
versus
Euroopa Komisjon
Apellatsioonkaebus – EAGGFi arendusrahastu – Rakenduskava CCI nr 2000GR061RO021 (Kreeka – Eesmärk 1 – Maaelu ümberkorraldamine) – Finantskorrektsioonid – Õiguslik alus – Üleminekusätted – Õiguspärane ootus – Õiguskindlus
I. Sissejuhatus
1.
Määrusega (EÜ) nr 1260/1999 (
2
) nähti aastateks 2000–2006 ette seire, aruandluse ja finantskorrektsioonide tegemise mehhanismid seoses väljamaksetega mitmest fondist, sealhulgas Euroopa Põllumajanduse Arendus‑ ja Tagatisfondist (edaspidi „EAGGF“), Euroopa Sotsiaalfondist (edaspidi „ESF“) ja Euroopa Regionaalarengu Fondist (edaspidi „ERF“). Määrus (EÜ) nr 1083/2006 (
3
), mis asendas määruse nr 1260/1999, reguleeris jätkuvalt teatavaid fonde, sealhulgas ESFi ja ERFi. EAGGF aga reformiti ja selle suhtes kehtestati teistsugune kord, nimelt määrus (EÜ) nr 1290/2005 (
4
). Need määrused asendati järgmisteks perioodideks omakorda uute määrustega. (
5
)
2.
Komisjon avaldas 25. märtsil 2015 rakendusotsuse (
6
), milles ta tegi EAGGFist Kreeka Vabariigile aastatel 2000–2006 tehtud maksete suhtes finantskorrektsiooni summas 72105592,41 eurot (edaspidi „vaidlusalune otsus“). Kreeka Vabariik pöördus selle otsuse peale Üldkohtusse.
3.
Käesolev apellatsioonkaebus on esitatud Üldkohtu poolt kohtuasjas T‑327/15 tehtud otsuse (
7
) (edaspidi „vaidlustatud kohtuotsus“) peale, millega Üldkohus jättis Kreeka Vabariigi hagi rahuldamata. Selles on tõstatatud küsimused seoses vaidlusaluse otsuse õigusliku alusega (apellatsioonkaebuse esimene ja teine väide), selle vastuvõtmise tähtaegadega (kolmas ja neljas väide) ning selle otsusega tehtud finantskorrektsiooni ebaproportsionaalsusega (viies väide).
II. Õiguslik raamistik
A.
Liidu õigus
1. Määrus nr 1260/1999
4.
Määruse nr 1260/1999 artikkel 39 sätestas:
„Finantskorrektsioonid
1.   Eeskirjade eiramise uurimise eest, meetmete võtmise eest abi laadi või selle rakendamise ja kontrollimise tingimusi puudutavate suuremate muudatuste avastamise korral ning nõutavate finantskorrektsioonide tegemise eest vastutavad eelkõige liikmesriigid.
Liikmesriik teeb üksiku või süstemaatilise eeskirjade eiramisega seoses nõutavad finantskorrektsioonid. Liikmesriigi tehtavad korrektsioonid sisaldavad ühenduse toetuse täielikku või osalist tühistamist. Sel viisil vabanenud ühenduse vahendeid võivad liikmesriigid asjassepuutuva abi raames uuesti kasutada vastavalt artikli 53 lõikes 2 määratletud menetlusele.
2.   Kui komisjon otsustab pärast vajalikku kontrolli, et:
a)
liikmesriik ei ole täitnud talle lõikega 1 pandud kohustusi või
b)
fondide osalus tervikuna või osa sellest ei ole kogu või osa tegevuse puhul õigustatud või
c)
juhtimis‑ või kontrollisüsteemis on tõsiseid puudusi, mis võivad põhjustada süstemaatilist eeskirjade eiramist;
peatab komisjon kõik kõnesolevad vahemaksed ja, esitades oma põhjendused, nõuab, et liikmesriik esitaks oma seletused ja teeks vajaduse korral tähtaja jooksul korrektsioonid.
Kui liikmesriik vaidlustab komisjoni märkused, kutsub komisjon liikmesriigi ärakuulamisele, kus pooled püüavad partnerlusel põhinevas koostöös jõuda kokkuleppele märkuste ja nendest tehtavate järelduste suhtes.
3.   Kui komisjoni määratud tähtaja lõpuks ei ole kokkuleppele jõutud ja liikmesriik ei ole korrektsioone teinud, võib komisjon, võttes arvesse liikmesriigi seletusi, otsustada kolme kuu jooksul:
a)
vähendada artikli 32 lõikes 2 nimetatud ettemakset või
b)
teha nõutavad finantskorrektsioonid, tühistades asjaomase abi raames antava fondide toetuse täielikult või osaliselt.
Korrektsiooni ulatuse üle otsustades võtab komisjon proportsionaalsuse põhimõtet järgides arvesse eeskirjade eiramise või muudatuse liiki ning liikmesriikide juhtimis‑ ja kontrollisüsteemides leitud puuduste ulatust ja finantsmõju.
Kui otsust tegutseda vastavalt punktile a või b ei ole tehtud, lõpeb vahemaksete peatamine viivitamata.
4.   Iga alusetult makstud summa makstakse komisjonile tagasi koos viivisega.
5.   Käesolevat artiklit kohaldatakse, ilma et see piiraks artikli 32 kohaldamist.“
2. Määrus nr 1083/2006
5.
Määruse nr 1083/2006 artikli 105 lõiked 1 ja 2 sätestasid:
„Üleminekusätted
1.   Käesolev määrus ei mõjuta komisjoni poolt määruste (EMÜ) nr 2052/88, (EMÜ) nr 4253/88, (EÜ) nr 1164/94 ja (EÜ) nr 1260/1999 või mis tahes muude 31. detsembril 2006 ja pärast seda kuni abi või projektide lõpetamiseni kõnesoleva abi suhtes kehtivate õigusaktide alusel heaks kiidetud ja struktuurifondidest kaasrahastatava abi või Ühtekuuluvusfondist kaasrahastatava projekti jätkamist ega muutmist, sealhulgas nimetatud abi või projekti täielikku või osalist tühistamist.
2.   Komisjon võtab rakenduskavade kohta otsuste tegemisel arvesse struktuurifondidest kaasrahastatavat abi või Ühtekuuluvusfondist kaasrahastatavaid projekte, mille nõukogu või komisjon on enne käesoleva määruse jõustumist heaks kiitnud ja millel on finantsmõju nimetatud rakenduskavadega hõlmatud ajavahemikul.“
III. Faktilised asjaolud ja menetlus komisjonis
6.
Faktilised asjaolud ja menetlus, nagu neid on kirjeldatud vaidlustatud kohtuotsuse punktides 1–15, on võimalik kokku võtta järgmiselt.
7.
Kreeka Vabariik esitas 31. märtsil 2011 Euroopa Komisjonile lõpetamise deklaratsiooni, millega oli kaasas lõpparuanne, seoses EAGGFi rakenduskavaga aastateks 2000–2006 (edaspidi „rakenduskava 2000–2006“) vastavalt määruse nr 1260/1999 artikli 38 lõike 1 punktile f ja artiklile 37. Pärast seda, kui komisjon oli esitanud 2. augustil 2011 päringu, millele Kreeka Vabariik vastas 5. augustil 2011, teatas komisjon 24. mail 2012 Kreeka Vabariigile, et aruanne on vastu võetud.
8.
Komisjon küsis 3. jaanuaril 2013 Kreeka ametiasutustelt, kas nad oleksid nõus 94465089,65 euro suuruse finantskorrektsiooniga rakenduskava 2000–2006 alusel makstud summade suhtes. Ta märkis, et kui kahe kuu jooksul ei jõuta kokkuleppele, võidakse teha finantskorrektsioon summas kuni 211582686,65 eurot.
9.
Kreeka ametiasutused vaidlesid 5. märtsi 2013. aasta kirjas nendele summadele vastu, märkides, et nad (ise) on juba piisavad korrektsioonid teinud.
10.
Komisjon vaatas 17. juulil 2013 oma varasemad arvutused üle ja küsis Kreeka ametiasutustelt, kas nad oleksid nõus 30472624,09 euro suuruse finantskorrektsiooniga. Ta märkis taas, et kui kahe kuu jooksul ei jõuta kokkuleppele, võidakse teha finantskorrektsioon summas kuni 116487848,75 eurot.
11.
Kreeka ametiasutused vaidlesid 19. septembri 2013. aasta kirjas jällegi nendele summadele vastu, korrates, et nad (ise) on juba piisavad korrektsioonid teinud.
12.
Kreeka ametiasutustelt taotleti 13. septembril 2013 lisateavet, mille komisjon sai 13. jaanuaril ja 14. veebruaril 2014. Kreeka ametiasutustele saadeti 5. märtsil 2014 kutse osaleda 27. mail 2014 suulisel ärakuulamisel. Kreeka ametiasutused andsid 20. juunil 2014 lisateavet, mida oli sellel ärakuulamisel arutatud. Siiski palus komisjon 11. juulil 2014 veel teavet, mille Kreeka ametiasutused 26. septembril 2014 andsid.
13.
Komisjon teatas 13. veebruaril 2015 Kreeka ametiasutustele, et ta kavatseb teha finantskorrektsiooni summas 72105592,41 eurot. Vaidlusaluse otsuse võttis komisjon vastu 25. märtsil 2015.
IV. Vaidlustatud kohtuotsus ja menetlus Euroopa Kohtus
14.
Kreeka Vabariik pöördus Üldkohtusse hagiga (kohtuasi T‑327/15), nõudes vaidlusaluse otsuse tühistamist. Üldkohus jättis 19. septembri 2017. aasta kohtuotsusega selle hagi rahuldamata.
15.
Kreeka Vabariik esitas 28. novembril 2017 asjaomase kohtuotsuse peale apellatsioonkaebuse. Komisjon esitas kostja vastuse 15. detsembril 2017. Repliik ja kostja vasturepliik esitati vastavalt 26. veebruaril ja 5. märtsil 2018.
16.
Apellatsioonkaebuses on Kreeka Vabariik esitanud oma argumendid viies väites.
17.
Esimene väide seisneb selles, et määruste nr 1083/2006 ja nr 1303/2013 üleminekusätteid on koosmõjus määrusega nr 1290/2005 valesti tõlgendatud ja kohaldatud, ning teise võimalusena argumendis, et määruse nr 1260/1999 sätete kohaldamisel pärast 1. jaanuari 2007 on rikutud õigusnormi ning vaidlustatud kohtuotsuse põhjendus on puudulik.
18.
Teine väide seisneb selles, et määruse nr 1260/1999 artiklit 39 on valesti tõlgendatud ja kohaldatud ning põhjendus on vastuoluline ja ebapiisav.
19.
Kolmas väide seisneb selles, et määruse nr 1303/2013 artikleid 144 ja 145 on valesti tõlgendatud ja kohaldatud ning määruse nr 1306/2013 artikli 52 lõike 4 punktis c ette nähtud 24‑kuuline tagatis on kohaldamata jäetud.
20.
Neljas väide seisneb selles, et väidetavalt on komisjon eiranud õiguskindluse põhimõtet ja õiguspärase ootuse põhimõtet.
21.
Viies väide seisneb selles, et väidetaval proportsionaalsuse põhimõtte rikkumisel põhinenud tühistamise aluseid on vaidlustatud kohtuotsuses ebapiisavalt põhjendatud.
V. Hinnang
22.
Olen seisukohal, et apellatsioonkaebuse esimese ja kolmanda väitega tuleb nõustuda ning Üldkohtu otsus tühistada. Analüüsin mõlemat nimetatud väidet ja täielikkuse huvides ka teist, neljandat ja viiendat (A jagu). Kui Euroopa Kohus jõuab kas esimese või kolmanda väite suhtes samale järeldusele, tuleb tühistada ka vaidlusalune otsus (B jagu).
A.
Apellatsioonkaebuse väited
1. Esimene väide: õigusliku aluse puudumine EAGGFi rahastuse tühistamiseks
23.
Esimeses väites märgib Kreeka Vabariik, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta nõustus komisjoni seisukohaga, et vaidlusaluse otsuse õiguslikuks aluseks tuleb lugeda määruse nr 1260/1999 artiklit 39. Samuti väidab Kreeka Vabariik, et vaidlustatud kohtuotsuses on valesti tõlgendatud määruste nr 1083/2006 ja nr 1303/2013 üleminekusätteid ning kohtuotsuse põhistus on puudulik.
24.
Kreeka Vabariik väidab, et vaidlusaluse otsuse vastuvõtmise ajaks oli määrus nr 1260/1999 kehtetuks tunnistatud. Määruse nr 1083/2006 artikli 105 lõige 1, milles oli ette nähtud määruse nr 1260/1999 jätkuv kohaldamine, ei olnud asjasse puutuva rahastuse (nimelt EAGGFi arendusrahastu) suhtes kohaldatav.
25.
Olen seisukohal, et Kreeka Vabariigi argument on põhjendatud. Seetõttu tuleb vaidlustatud kohtuotsus tühistada.
26.
Komisjon ei ole vaielnud vastu sellele, et määrus nr 1260/1999 oli vaidlusaluse otsuse tegemise ajaks määruse nr 1083/2006 artikliga 107 kehtetuks tunnistatud. Selle sätte esimese lõiguga „tunnistat[i] määrus (EÜ) nr 1260/1999 kehtetuks alates 1. jaanuarist 2007, ilma et sellega piirataks käesoleva määruse artikli 105 lõike 1 sätete kohaldamist“.
27.
Seega olenes määruse nr 1260/1999 artiklile 39 tuginemine õigusliku alusena määruse nr 1083/2006 artikli 105 lõikest 1, mille kohaselt oli määrus nr 1260/1999 jätkuvalt kohaldatav. Määrus nr 1083/2006 ise tunnistati kehtetuks alates 1. jaanuarist 2014. Seega olenes määruse nr 1260/1999 artikli 39 kasutamine õigusliku alusena sellest kuupäevast alates määruse nr 1303/2013 artikli 152 lõikest 1, mille kohaselt jätkus määruse nr 1083/2006 kohaldamine „sellise abi [suhtes], mille komisjon on kiitnud heaks määruse [nr 1083/2006] alusel või mis tahes muude õigusaktide alusel, mida kohaldatakse sellise abi suhtes 31. detsembri 2013. aasta seisuga“.
28.
Nendele sätetele tuginedes viitab komisjon oma argumentides üleminekusätete „kaskaadile“. Määruse nr 1260/1999 artikkel 39 tunnistati kehtetuks. Rakenduskavade suhtes perioodist 2000–2006 aga oli seda kuni 2013. aastani kehtimas hoidnud määrus nr 1083/2006. Aastal 2013 tunnistati määrus nr 1083/2006 omakorda kehtetuks, kuid seda hoidis varasemate kavade suhtes kehtimas määrus nr 1303/2013.
29.
Praktikas tähendab niisugune kohaldatavate eeskirjade „kaskaadimine“ õieti seda, et kohaldatav õigus tuleb kokku panna mitmesugustest kehtetuks tunnistatud õigusaktidest. Komisjoni teooria (näivalt) lõputu seadusandliku regressi kohta näib lisaks muule, nagu nähtub käesolevas apellatsioonimenetluses esitatud täiendavatest argumentidest, olevat oma laadilt üsna selektiivne: mõned sätted oleksid tõepoolest kaskaadis, teised aga mitte.
30.
Mul on tõsiseid kahtlusi sellise lähenemisviisi praktikas rakendatavuse suhtes, kuid peaasjalikult on minu mure seotud õigusriigi põhimõttega.
31.
Apellatsioonkaebuse esimese väite mõttes on käesolev juhtum siiski palju lihtsam: isegi kui pidada sellist piiramatu õigusnormide kaskaadimist üldiseks eelduseks, mida see ei ole, oleks niisugune kaskaad käesolevas kohtuasjas ratione materiae selgelt välistatud. Nagu Kreeka Vabariik on märkinud, on määruse nr 1083/2006 artikli 105 lõikes 1 sõnaselgelt ette nähtud määruse nr 1260/1999 jätkuv kohaldamine üksnes„struktuurifondidest kaasrahastatava abi või Ühtekuuluvusfondist kaasrahastatava projekti“ suhtes.
32.
EAGGF arendusrahastu ei kuulu struktuurifondide ega Ühekuuluvusfondi koosseisu. Nimelt on „struktuurifondid“ määruse nr 1083/2006 artiklis 1 selgelt määratletud kui ERF ja ESF.
33.
Hoolimata sellest selgest mõiste „struktuurifondid“ määratlusest määruses nr 1083/2006 asus Üldkohus seisukohale, et selle määruse artikli 105 lõige 1 saab laieneda rakenduskavadele, mida EAGGF arendusrahastu aastatel 2000–2006 kaasrahastas. Üldkohus ei põhjendanud aga seda järeldust või kui põhjendaski, siis selgelt ebapiisavalt.
34.
Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 24 näib, et Üldkohus kummutab Kreeka Vabariigi sellekohased argumendid pelgalt määruse nr 1083/2006 artikli 105 lõike 1 sõnastusega, seda tegelikult põhjendamata.
35.
Vaidlustatud kohtuotsuse punktides 25 ja 26 viitab Üldkohus määruse nr 1083/2006 artikli 105 lõikele 2, mille eesmärk väidetakse olevat struktuurifondide või Ühekuuluvusfondi üleminekukorra sätestamine. Selles suhtes viitab Üldkohus Euroopa Kohtu 21. septembri 2016. aasta otsusele komisjon vs. Hispaania (C‑140/15 P, EU:C:2016:708).
36.
Minu arvates ei saa see vaidlustatud kohtuotsuse punktides 25 ja 26 kasutatud põhjendus artikli 105 lõike 2 kohta – mida komisjon ise on oma vastuses kirjeldanud kui kõrvalargumenti ja obiter dictum’it – kuidagi seada küsimärgi alla struktuurifondide määratlust määruse nr 1083/2006 artiklis 1 ja sellest tulenevat sama määruse artikli 105 lõike 1 selgelt piiritletud kohaldamisala. Samuti on artikli 105 lõikes 2 kasutatud mõisteid „struktuurifondid“ ja „ühtekuuluvusfond“ ilma neile määruse nr 1038/2006 artiklis 1 sätestatud määratlusest erinevat tähendust andmata. Mis puudutab 21. septembri 2016. aasta kohtuotsust komisjon vs. Hispaania (C‑140/15 P, EU:C:2016:708), siis käsitles see kohtuasi Ühtekuuluvusfondi, mis jäi selgelt kõnealuste üleminekusätete kohaldamisalasse.
37.
Üldisemalt täheldan, et määruses sätestatud sõnaselge määratluse ümberkirjutamine kontekstuaalsete, süstemaatiliste või teleoloogiliste argumentide põhjal (niivõrd kui see on võimude lahusust austades üldse võimalik) eeldaks Üldkohtult paratamatult palju jõulisemat põhjendust. On ilmselge, et vaidlustatud kohtuotsus sellist põhjendust ei sisalda.
38.
Sellepärast teen ettepaneku nõustuda apellatsioonkaebuse esimese väitega ja tühistada vaidlustatud kohtuotsus.
2. Teine väide: rakenduskava lõpetamise järel tehtud finantskorrektsioonide õigusliku aluse puudumine
39.
Kreeka Vabariik on märkinud, et isegi kui määruse nr 1260/1999 artikkel 39 saanuks põhimõtteliselt olla see õiguslik alus, mille põhjal EAGGF arendusrahastu rahastus pärast 2006. aastat tühistada, ei olnud käesoleval juhul enam võimalik sellele sättele tugineda, sest rakenduskava oli vaidlusaluse otsuse tegemise ajal juba lõpetatud. Artikli 39 kohaselt sai finantskorrektsioone teha ainult vahemaksete suhtes.
40.
Oma teises väites märgib Kreeka Vabariik, et Üldkohtu põhjendused nende argumentide tagasilükkamisel olid vastuolulised, ebapiisavad ja nendega rikuti õigusnorme. Muu hulgas on vaidlustatud kohtuotsuse punktis 52 lükatud tagasi Kreeka Vabariigi argumendid märkusega, et finantskorrektsioone peab olema võimalik teha pärast kava perioodi lõppu. Kreeka Vabariik oli aga väitnud, et neid ongi võimalik teha pärast kava perioodi lõppu, ent ainult niikaua, kui kava jätkuvalt kehtib. Vahemaksete osas on Kreeka Vabariik seisukohal, et vaidlustatud kohtuotsuse punktid 49 ja 50 on vastuolulised. Kreeka Vabariik esitab rea argumente, miks Üldkohtu tõlgendus määruse nr 1260/1999 artikli 39 kohta on väär.
41.
Minu arvates on apellatsioonkaebuse teine väide põhjendamata.
42.
Üldkohus toonitab vaidlustatud kohtuotsuse punktis 50 õigesti, et määruse nr 1260/1999 artikli 39 lõike 3 punkt b annab komisjonile suhteliselt laialdased volitused, mis ei piirdu otseselt ainult vahemaksetega, „teha nõutavad finantskorrektsioonid, tühistades asjaomase abi raames antava fondide toetuse täielikult või osaliselt“. Vastupidi sellele, mida väidab Kreeka Vabariik, ei näe ma selle sätte ja vaidlustatud kohtuotsuse punkti 49 vahel vastuolu. Viimati nimetatud punktis on lihtsalt kiidetud heaks artikli 39 lõigetes 2 ja 3 sisalduvad viited vahemaksetele, asumata seisukohale, et need viited piiravad määravalt komisjoni volitusi „tühistad[a] asjaomase abi raames antava fondide toetu[s] täielikult või osaliselt“.
43.
Ehkki süstemaatilised argumendid, millega Kreeka Vabariik on oma tõlgendust põhjendanud, võivad tõepoolest anda alust tunda muret asjasse puutuva õigusakti puuduliku ja segadust tekitava sõnastuse üle, ei ole need minu arvates määravad, tõendamaks, et määruse nr 1260/1999 artikli 39 kohaldamisala piirdub ainult vahemaksete suhtes tehtavate finantskorrektsioonidega. Seevastu, kui tõlgendada artiklit 39 teleoloogiliselt kui finantskorrektsioonide tegemise ja seega ebaseaduslike maksete ärahoidmise mehhanismi, näib see toetavat komisjoni seisukohta. Miks peaks niisugune mehhanism olema kohaldatav ainult vahemaksete, kuid mitte lõppmaksete suhtes? Samuti, nagu komisjon laiemalt süsteemsel tasandil märgib, oleks tõesti kummaline, kui liikmesriik saaks ühepoolselt lõpetada komisjoni volituse teha finantskorrektsioone, esitades lõppmakse taotluse. (
8
)
44.
Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 53 märkis Üldkohus, et Kreeka Vabariigi põhjenduste kohaselt oleks võimatu rakendada finantskorrektsioone juhul, kui eeskirjade eiramine tuleb ilmsiks abi kokkuvõtmise etapis. Selles osas, mis puudutab Kreeka Vabariigi argumente selle punkti kohta, olen nõus, et Üldkohtu sõnastus oleks võinud olla selgem. Kreeka Vabariigi argumentidega nõustumine ei muudaks korrektsioonide tegemist tehniliselt „võimatuks“. Siiski oleksid komisjoni volitused tugevasti kärbitud. Arvan, et punktis 53 avaldatud Üldkohtu seisukoht oli igal juhul vaid toetav argument.
45.
Seda arvesse võttes olen seisukohal, et Kreeka Vabariigi teine väide tuleb põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
3. Kolmas väide: vaidlusaluse otsuse vastuvõtmine pärast ettenähtud tähtaega
46.
Vaidlustatud kohtuotsuse kohaselt on tähtajad finantskorrektsioonide tegemise menetluses vahetult kohaldatavad menetlusnormid. Seetõttu on juhul, kui kohaldatakse finantskorrektsioonide tegemise menetluse korda vastavalt määrusele nr 1260/1999 ja eeskätt selle artiklile 39, kohaldatavad sellest sättest tulenevad materiaalõigusnormid, kuid menetlusega seotud tähtajad tulenevad „järglasmäärustest“ (tähtajaks alates 1. jaanuarist 2007 kuni 31. detsembrini 2013 määruse nr 1083/2006 artikli 100 lõikest 5; tähtajaks alates 1. jaanuarist 2014 määruse nr 1303/2013 artikli 145 lõikest 6). Käesolevas asjas tuleb seega kohaldada tähtaega, mis tuleneb määruse nr 1303/2013 artikli 145 lõikest 6. (
9
)
47.
Oma kolmandas väites märgib Kreeka Vabariik sisuliselt seda, et Üldkohus tõlgendas määruse nr 1303/2013 artikleid 144 ja 145 ebaõigesti ning oleks pidanud kohaldama määruse nr 1306/2013 artikli 52 lõike 4 punktis c ette nähtud 24‑kuulist tähtaega. Kui neid sätteid õigesti tõlgendada ja kohaldada, tegutses komisjon ratione temporis väljaspool oma pädevuse piire. Kreeka Vabariik väidab selles osas, et on rikutud õigusnormi ja põhistatud puudulikult. Samuti viitab Kreeka Vabariik sellele, et komisjon ei ole järginud ette nähtud tähtaegu, millele ta viitas oma algse tühistamishagi teise väite teises osas. Siiski ei ole ta apellatsioonimenetluses esitanud selles küsimuses ühtegi lisaargumenti.
48.
Komisjon omalt poolt on seisukohal, et apellatsioonkaebuse kolmas väide on vastuvõetamatu, sest see esitati esimest korda apellatsioonimenetluses. Samuti väidab ta, et Euroopa Kohus ei ole kohustatud kaaluma seda küsimust ex officio, sest määruse nr 1306/2013 artikli 52 lõike 4 punktis c ette nähtud tähtaeg piirab finantskorrektsiooni esemelist ulatust ega ole pädevuse ratione temporis küsimus. Kui Euroopa Kohus peaks siiski kolmandat väidet arutama, on komisjon seisukohal, et see väide on põhjendamata. Määruse nr 1083/2006 artikli 105 lõike 1 ja määruse nr 1303/2013 artikli 152 kohaselt kohalduvad EAGGFi arendusrahastu suhtes seoses aastatega 2000–2006 tehtavatele finantskorrektsioonidele jätkuvalt struktuurifonde käsitlevad eeskirjad (määruse nr 1260/1999 materiaalõigusnormid ja määruse nr 1303/2013 menetlusnormid), mitte ühist põllumajanduspoliitikat käsitlevad eeskirjad (määrus nr 1290/2005).
49.
Minu arvates on ilmselge, et komisjoni väide apellatsioonkaebuse kolmanda väite vastuvõetamatuse kohta on põhjendamata. Nagu nähtub vaidlustatud kohtuotsuse punktist 57, esitas Kreeka Vabariik Üldkohtu menetluses selgelt argumendi, et määruse nr 1306/2013 artikli 52 lõike 4 punktis c ette nähtud 24‑kuulisest tähtajast ei ole kinni peetud.
50.
Sisuliselt, kui Euroopa Kohus nõustub, et esimene väide on põhjendatud, ei ole määruse nr 1083/2006 artikli 105 lõike 1 ega määruse nr 1303/2013 artikli 152 üleminekusätted üldse kohaldatavad ning kolmandat väidet ei ole vaja rohkem käsitleda.
51.
Kui Euroopa Kohus peaks esimese väitega mitte nõustuma ning vastupidi määruse nr 1083/2006 artikli 105 lõike 1 selgele sõnastusele otsustama, et see säte oli EAGGF arendusrahastu rahastuse suhtes kohaldatav, tuleb käsitleda kolmandas väites tõstatatud küsimust, mis puudutab kohaldatavaid tähtaegu ja pädevust ratione temporis.
52.
Vaidlustatud kohtuotsuse kohaselt on finantskorrektsioone käsitlevad määruse nr 1260/1999 materiaalõigusnormid vaidlusaluse rahastuse suhtes jätkuvalt kohaldatavad. Asjakohased menetlusega seotud tähtajad aga asendati kõigepealt nendega, mis olid ette nähtud määruse nr 1083/2006 artikli 100 lõikes 5, ja seejärel määruse nr 1303/2013 artikli 145 lõikes 6 ettenähtutega.
53.
Kohtupraktikas on leidnud toetust arusaam, et jätkuvate kavade puhul asendatakse tähtajad, kuid jätkatakse varasemates õigusaktides sätestatud materiaalõigusnormide kohaldamist. (
10
) Siiski ei ole ma seisukohal, et see on käesolevas asjas niiviisi kohaldatav, nagu komisjon väidab.
54.
Selles suhtes märgin, et kohtupraktika suund, millele komisjon selles kontekstis oma argumendi põhjenduseks viitab, vähemalt algas kohtuasjadega, kus Euroopa Kohtul tuli valida: kas üldse mitte mingeid menetlusega seotud tähtaegu või mingisugune mõistlik tähtaeg. Kuna Euroopa Kohus valis teise võimaluse, oli täiesti loomulik, et ta otsustas võtta või tuletada need mõistlikud tähtajad hilisematest asjakohastest õigusaktidest. Sama kehtib juhtudel, kui hilisema õigusaktiga on ette nähtud uued või teistsugused menetlused ning muudetud need kohaldatavaks eelmisest perioodist jätkuvate lõpetamata kavade suhtes. Niisugustel juhtudel on loogiliselt kohaldatavad uues õigusaktis ette nähtud tähtajad, kui uue õigusaktiga ette nähtud uus menetlus algatatakse selle uue õigusakti alusel.
55.
See on täiesti erinev niisugusest olukorrast nagu käesolevas kohtuasjas, kus pärast menetluse algatamist kuulub algul kohaldatav olnud tähtaeg menetluse edenedes asendamisele järjest uute tähtaegadega. Selline lähenemisviis, õiguskindluse antitees tähendab ka seda, et komisjonil võib olla positiivne ajend venitada menetlusi aastatepikkuseks, kui lähtuda (mitte just alusetust) eeldusest, et järgmine menetlusega seotud tähtaeg võib olla veelgi pikem.
56.
Käesoleval juhul kiitis komisjon Kreeka esitatud lõpparuande heaks ju rohkem kui 18 kuud enne määruse nr 1083/2006 kehtetuks tunnistamist. Kui kohaldunuks tähtajad, mis on ette nähtud selles määruses (
11
) või määruses nr 1260/1999 (
12
), oleks komisjon tähtaega ületanud. (
13
)
57.
Samuti, isegi kui pidada menetlusega seotud tähtaegade järjest asendamist, nagu käesolevas asjas on välja pakutud, aktsepteeritavaks, olen Kreeka Vabariigiga nõus, et Üldkohus eksis selles, kuidas ta neid tähtaegu käesolevas asjas kohaldas. Seetõttu tuleb apellatsioonkaebuse kolmanda väitega nõustuda.
58.
Esiteks meenutan uuesti, et Euroopa Maaelu Arengu Põllumajandusfond (edaspidi „EAFRD“), mis asendas EAGGFi arendusrahastu, ei kuulu määruse nr 1083/2006 artikli 1 kohaselt selle määruse kohaldamisalasse. Selle määruse artikli 105 lõikes 1 on ette nähtud määruse nr 1260/1999 jätkuv kohaldamine kavade suhtes, mida EAGGF arendusrahastu enne 2007. aastat rahastas. (
14
) Seda ei saa minu arvates siiski käsitada nii, et EAGGFi arendusrahastu rahastatavate kavade suhtes tuleb kohaldada määruse nr 1083/2006 enda osi (käesoleval juhul artiklit 100). Täheldan selles suhtes, et ükski Euroopa Kohtu otsus, millele komisjon ja Üldkohus on menetlusega seotud tähtaegade järjestikuse asendamise põhjenduseks viidanud, ei käsitle rahastamist EAGGFi arendusrahastu poolt. Need kohtuasjad puudutasid Ühtekuuluvusfondi (
15
) ja ERFi, (
16
) mis on selgelt määruse nr 1083/2006 kohaldamisalas.
59.
Teiseks on tõsi, et määruse nr 1083/2006 kohaldamisalast täiesti välja jäetud EAFRD toodi hilisemas õigusregulatsioonis, nimelt määrusega nr 1303/2013 sellesse mõningal määral tagasi. Nii sisaldab viimati nimetatud määrus eeskirju EAFRD raames tehtavate finantskorrektsioonide kohta. Neid eeskirju sisaldab aga eeskätt määruse nr 1303/2013 teine osa, mitte neljas, kuhu kuuluvad artiklid 144 ja 145.
60.
Määruse nr 1303/2013 artikli 1 lõikes 3 on sätestatud: „[n]eljandas osas sätestatakse fondide [mis on määratletud kui struktuurifondid ja Ühtekuuluvusfond, seega mitte EAFRD] ja EMKFi [Euroopa Merendus‑ ja Kalandusfondi] üldeeskirjad, mis käsitlevad juhtimist ja kontrolli, finantsjuhtimist, arvepidamist ja finantskorrektsioone.“
61.
Sama sätte lõikes 1 on samuti ette nähtud, et „Euroopa struktuuri‑ ja investeerimisfondide [mille hulka kuulub määratluse järgi EAFRD] suhtes kohaldatavad ühiseeskirjad on sätestatud teises osas“ ja lõikes 4, et seda määrust „kohaldatakse, ilma et see piiraks sätteid, mis on kehtestatud […] määrusega (EL) nr 1306/2013“. Määruse nr 1303/2013 teises osas artikli 85 „Komisjoni tehtavad finantskorrektsioonid“ lõikes 4 on ette nähtud, et „[f]inantskorrektsioonide kohaldamise kriteeriumid ja kord sätestatakse fondispetsiifilistes eeskirjades“.
62.
Niisiis ei ole selge, kui oluline on määruse nr 1303/2013 artikkel 145 niisuguste fondide nagu EAFRD suhtes, mis jäävad määratluse järgi selle määruse neljanda osa kohaldamisalast välja.
63.
Seevastu olen Kreeka Vabariigiga nõus, et määrus nr 1306/2013 sisaldab tõepoolest fondispetsiifilisi eeskirju, milles on sätestatud määruse nr 1306/2013 artikli 85 lõike 4 tähenduses „[f]inantskorrektsioonide kohaldamise kriteeriumid ja kord“. Selles suhtes täheldan, et määruse nr 1303/2013 artikli 2 punktis 4 on „fondispetsiifilised eeskirjad“ määratletud kui „sätted, mis on sätestatud […] määruses, mis reguleerib üht või enamat artikli 1 neljandas lõigus loetletud Euroopa struktuuri- ja investeerimisfondi […]“. Määrus nr 1306/2013 on üks määruse nr 1303/2013 artikli 1 neljandas lõigus loetletud määrustest. Seega kvalifitseeruvad määruse nr 1306/2013 sätted, mille kohaldamisalasse kuulub ka EAFRD, fondispetsiifilisteks eeskirjadeks.
64.
Muu hulgas on määruse nr 1306/2013 artikli 52 lõike 4 punktis c sätestatud, et „[r]ahastamisest ei saa keelduda, kui tegemist on […] programmide alla kuuluvate meetmete kuludega […], millega seoses teosta[ti] makse […] enam kui 24 kuud enne, kui komisjon teatas liikmesriigile kirjalikult oma kontrolli tulemustest“.
65.
Lühidalt, kui määruse nr 1303/2013 üleminekusätteid tuleb käsitada nii, et selles määruses sätestatud menetlusnormid tuleb inkorporeerida menetlustesse, mis on seotud EAGGFi arendusrahastu rahastamisega aastatel 2000–2006, olen seisukohal, et valida tuleb vähemalt kõige asjakohasemad menetlusega seotud tähtajad. Need on minu arvates selgelt need tähtajad, mis on kohaldatavad EAFRD kui EAGGFi arendusrahastu õigusjärglase suhtes, eeskätt määruse nr 1303/2013 artiklis 85, mis omakorda viitab fondispetsiifilistele eeskirjadele.
66.
Kuna määruse nr 1306/2013 artikli 52 lõike 4 punkt c on niisugune fondispetsiifiline eeskiri ja Üldkohus jättis selle sätte olulisuse arvesse võtmata, teen Euroopa Kohtule ettepaneku nõustuda apellatsioonkaebuse kolmanda väitega ja tühistada vaidlustatud kohtuotsus õigusnormi ilmse rikkumise ja/või puuduliku sellekohase põhjenduse tõttu.
4. Neljas väide: (arvesse võtmata on jäetud) õiguskindluse põhimõte ja õiguspärase ootuse põhimõte
67.
Oma apellatsioonkaebuse neljandas väites on Kreeka Vabariik märkinud, et Üldkohus tõlgendas ja kohaldas valesti õiguskindluse põhimõtet ja õiguspärase ootuse põhimõtet, eriti kui arvestada lõpparuande aktsepteerimist komisjoni poolt ja viivitusi edasises menetluses.
68.
Olen juba käsitlenud menetluse ajalist mõõdet kolmanda väite raames ning järeldanud, et Üldkohus kohaldas asjakohaseid tähtaegu valesti. Samuti järeldasin, et apellatsioonkaebuse esimese väitega tuleb nõustuda. Kui Euroopa Kohus nende järeldustega (või ühegagi neist) nõustub, ei ole apellatsioonkaebuse neljandat väidet enam vaja käsitleda. Lõpuks on neljandas väites, nagu see on sõnastatud, tõstatatud üldine küsimus seoses õiguskindluse ja õiguspärase ootusega, sisuliselt eeldades, et tegelikult ei olnud kohaldatav ükski konkreetne tähtaeg. Ent kui Euroopa Kohus jõuab apellatsioonkaebuse esimese või kolmanda väite suhtes teistsugusele järeldusele ja niisiis kiidab heaks seisukoha, et ükski konkreetne tähtaeg ei olnud kohaldatav, tuleb tõepoolest käsitleda ka laiemaid küsimusi, mis puudutavad õiguskindlust ja õiguspärast ootust.
69.
Nagu Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 107 märkis, hõlmab abi kokkuvõtmise ja lõppmakse tegemise menetlus (
17
) eeskätt seda, et liikmesriik esitab lõpetamise deklaratsiooni (milles on muu hulgas kokku võetud tehtud kontrolli järeldused) (
18
) ning lõpparuande (
19
). Lõpparuande vastuvõtmiseks on komisjonil viie kuu pikkune tähtaeg, lõpetamise deklaratsiooni vastuvõtmiseks ei ole aga komisjonile menetlust ega tähtaega ette nähtud. Nagu on märgitud vaidlustatud kohtuotsuse punktis 110, kontrollib komisjon vajalikul määral selle deklaratsiooni sisu ja võib kahtluse tekkimise korral algatada finantskorrektsiooni menetluse. Ehkki teatavate finantskorrektsiooni menetluse etappide suhtes kehtivad selged tähtajad, ei ole üheski käesolevas kohtuasjas viidatud järjestikustest määrustest (
20
) siiski sätestatud konkreetset tähtaega, mille jooksul komisjon peab selle menetluse algatama.
70.
Seda arvesse võttes ei näe ma eksimust Üldkohtu järelduses, et õiguspärase ootuse põhimõtet ei ole rikutud. Aruande vastuvõtmist ei saa pidada deklaratsiooni sisu kinnitamiseks ning komisjoni sellekohaseks tagatiseks, mis oleks tekitanud Kreeka Vabariigile õiguspäraseid ootusi. Ehkki lõpparuanne peab tõepoolest sisaldama teavet seire ja finantskorrektsioonide kohta, on see dokument, nagu komisjon märgib, väga teistsugune võrreldes kokkuvõtva deklaratsiooniga. Samuti ei saa menetluse kestus ise kujutada endast konkreetset tagatist, mis tekitab õiguspäraseid ootusi. (
21
)
71.
Selles osas, mis puudutab õiguskindluse põhimõtet, on komisjoni finantskorrektsiooni tegemise menetluse algatamise tähtaja puudumine käesolevas asjas üks põhilisi probleeme. Tavaliselt ja põhimõtteliselt peab selle küsimuse lahendama seadusandja, mitte Euroopa Kohus.
72.
Siiski on samamoodi tõsi, et ka vormilise tähtaja puududes takistab õiguskindluse põhimõte ja sellest tuletatud „mõistliku aja põhimõte“ komisjoni nagu iga muud liidu institutsiooni meetmete võtmisega ebamõistlikult kaua viivitamast. (
22
) Siinkohal viitab Kreeka Vabariik samuti sellele, kui oluline on otsuste õigeaegsus, kui mängus on suured summad. On ju Euroopa Kohus toonitanud õiguskindluse tähtsust eriti siis, kui otsustel on olulised rahalised tagajärjed. (
23
) Samuti viitab Euroopa Kohtu praktika menetlustähtaegade sümmeetriale kui vastastikuse koostöö põhimõtte kajastusele. (
24
) Teisisõnu ei pruugi liikmesriikide suhtes rangete, nädalates mõõdetavate tähtaegade kehtestamine ja seejärel komisjonile aastates mõõdetava vastamistähtaja võimaldamine paista selle ideaali kohane.
73.
Kindlasti ei saa seda kohtupraktikat arvesse võttes öelda, nagu ei oleks Kreeka Vabariigi argumendil õiguskindluse põhimõtte kohta üldse alust. Ent kuna ma pean õigeks nõustuda apellatsioonkaebuse esimese ja kolmanda väitega ning olen konkreetsete tähtaegade eiramise küsimust seoses kolmanda väitega juba käsitlenud, asudes seisukohale, et vaidlustatud kohtuotsus tuleks seetõttu tühistada, ei ole vaja nendelsamadel kitsaskohtadel põhinevat üldist argumenti siinkohal enam üksikasjalikumalt analüüsida.
5. Viies väide: finantskorrektsiooni ebaproportsionaalsus
74.
Apellatsioonkaebuse viiendas väites on Kreeka Vabariik märkinud, et Üldkohus ei põhjendanud piisavalt, miks ta lükkas tagasi väite finantskorrektsiooni ebaproportsionaalsuse kohta. Kreeka Vabariik on seisukohal, et komisjon rakendas topeltkorrektsiooni, sest ta ei võtnud täielikult arvesse neid korrektsioone, mis olid riigi tasandil juba rakendatud.
75.
Olen seisukohal, et see apellatsioonkaebuse väide tuleb vastuvõetamatuse tõttu tagasi lükata.
76.
Vaidlustatud kohtuotsuse punktides 119–122 on selgelt märgitud, et tegelikult tegi komisjon vajalikud kohandused topeltkorrektsioonide välistamiseks. Küsimus, kas topeltkorrektsioon esines või mitte, on faktiliste asjaolude tuvastamise ja tõendite hindamise küsimus, milles Üldkohtul on ainupädevus. Nii ei kuulu selline küsimus apellatsioonimenetluses Euroopa Kohtu kontrolli alla, välja arvatud juhul, kui faktilisi asjaolusid või tõendeid on moonutatud. (
25
)
77.
Täheldan sellega seoses, et Kreeka Vabariik ei ole väitnud, nagu oleks Üldkohus faktilisi asjaolusid moonutanud. Seetõttu tuleb apellatsioonkaebuse viies väide vastuvõetamatuse tõttu tagasi lükata.
B.
Sisuline kohtuotsus
78.
Vastavalt Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 61 esimesele lõigule teen Euroopa Kohtule ettepaneku teha selles asjas kohtuotsus, suunamata asja Üldkohtusse tagasi.
79.
Kui Euroopa Kohus nõustub apellatsioonkaebuse esimese ja kolmanda väitega, nagu olen soovitanud (või ühegagi neist), tuleb selle tagajärjel tühistada mitte ainult vaidlustatud kohtuotsus, vaid paratamatult ka vaidlusalune otsus. Sellistel asjaoludel ei ole vaja käesolevat juhtumit Üldkohtus uuesti arutada.
80.
Eespool punktides 53–66 kirjeldatud põhjendustel olen seisukohal, et Euroopa Kohus peaks nõustuma apellatsioonkaebuse kolmanda väitega.
81.
Kui Euroopa Kohus sellega nõustub, tuleneks sellest loogiliselt, et vaidlusalust otsust vastu võttes rikuti määruse nr 1306/2013 artikli 52 lõike 4 punktis c ette nähtud 24‑kuulist tähtaega (nagu väitis Kreeka Vabariik ka Üldkohtu menetluses esitatud teises tühistamisväites). Vaidlusalune otsus võeti ju vastu 25. märtsil 2015, rohkem kui 24 kuud pärast seda, kui komisjon 3. jaanuaril 2013 Kreeka Vabariigile väljapakutavast finantskorrektsioonist esimest korda teatas.
82.
Eespool punktides 26–37 näidatud põhjendustel olen seisukohal, et Euroopa Kohus peaks apellatsioonkaebuse esimese väitega nõustuma põhjenduse puudulikkuse tõttu.
83.
Samuti olen seisukohal, et Kreeka Vabariik on esitanud õige argumendi (mis vastab Üldkohtu menetluses esitatud hagi esimese väite esimesele osale), et määruse nr 1083/2006 artikli 105 lõige 1 (ja seejärel määruse nr 1303/2013 artikkel 152) ei ole kohaldatavad EAGGFi arendusrahastu rahastuse suhtes aastatel 2000–2006. Seetõttu ei saanud vaidlusalune otsus põhineda määruse nr 1260/1999 artiklil 39. Seega ei olnud vaidlusalusel otsusel õiguspärast õiguslikku alust.
84.
Niisiis tuleb ka vaidlusalune otsus tühistada.
85.
Seda järeldust ei saa muuta ükski komisjoni esitatud argument.
86.
Esiteks osutan asjaolule, et vastupidi komisjoni väidetele sisaldab määruse nr 1083/2006 artikli 105 lõige 1 sõnaselget keeldu kohaldada seda üleminekusätet struktuurifondidest kaasrahastatava abi või Ühtekuuluvusfondist kaasrahastatavale projektile antava abi tühistamise suhtes. Need fondid vastavalt sõnaselgele seadusandlikule määratlusele
ei hõlma EAGGFi (arendusrahastut). Euroopa Kohtu praktika kohaselt tuleb üksnes siis, kui sätte sõnastus on ebamäärane, otsida lisaks abi ka selle sätte kontekstist ning seda sisaldava teksti üldisest ülesehitusest ja eesmärgist. (
26
) Käesoleval juhul on tähendus selge. Mõiste „struktuurifondid“ on määruse nr 1083/2006 artiklis 1 selgelt määratletud.
87.
Isegi kui tekstis esineks tajutavat ebamäärasust, ei tähenda see, nagu tuleks see tekst lihtsalt hüljata või seda eirata, eelistades puhtalt kontekstuaalset või teleoloogilist tõlgendust, mis pealegi on laadilt väga ühekülgne. Leida tuleb tasakaal. Samuti, kui tekstis esineb – nagu käesoleval juhul – kõige enam vähest ebamäärasust, tuleb rohkem arvestada teksti ennast. See ei ole aastakümnetevanune napisõnaline lahtise struktuuriga säte, mis vajab hädasti tõlgendamist. Tegu on väga tehnilises valdkonnas kolmandat korda korratud üleminekusättega, mis iga mõne aasta järel uuesti sõnastatakse. Sellistel asjaoludel tuleb jõuliselt eeldada, et sõnadel on otsene tähendus. Euroopa Kohtu ülesanne ei ole õigusakte ümber sõnastada, et viletsat sõnastust „remontida“, või eeldada, et seadusandja lihtsalt ei mõelnud probleemi läbi.
88.
Täiendavad argumendid peale sätte enda teksti, millega komisjon on põhjendanud määruse nr 1083/2006 artikli 105 lõike 1 tõlgendust, mille kohaselt see laieneb EAGGFi arendusrahastu rahastamisele, on minu arvates äärmiselt nõrgad.
89.
Teiseks väidab komisjon sisuliselt seda, et määruse nr 1083/2006 artikli 105 lõikes 1 kasutatud mõistet „struktuurifondid“ ei tohiks tõlgendada vastavalt struktuurifondide määratlusele, mida see määrus sisaldab, vaid hoopis vastavalt selle mõiste määratlusele määruses nr 1260/1999. Pean tunnistama, et see näib olevat üsna uudne lähenemine õigusnormide tõlgendamisele ning hea retsept segaduse tekitamiseks, mille kohaselt uue õigusakti sõnaselged sätted tuleb tegelikult asendada vanematega, mida see uus õigusakt pidi asendama. Lex prior derogat legi posteriori.
90.
Kolmandaks on esitatud argument, mis lähtub negatiivsest tagajärjest: komisjon annab mõista, et kui määruse nr 1083/2006 artikli 105 lõige 1 ei oleks kohaldatav EAGGFi arendusrahastu rahastuse suhtes aastatel 2000–2006, tekiks õiguslik vaakum. Oleks võimatu teha finantskorrektsioone seoses EAGGFi rahastusega sellel perioodil, sest eeskirjad, millega asendati määrus nr 1260/1999 seoses ühise põllumajanduspoliitikaga, ei sisaldanud üldse üleminekusätteid. See oleks vastuolus hea finantshaldustavaga, mille kohaselt peab kohaldatavaid eeskirju rikkudes tehtud kulutuste suhtes olema võimalik rakendada finantskorrektsioone. (
27
)
91.
Puhtpraktilisel tasandil on ebaõige väita, et üleminekusätete puudumine muudaks võimatuks aastate 2000–2006 suhtes finantskorrektsioonide tegemise. On selge, et finantskorrektsioonid EAGGFi arendusrahastu suhtes olid võimalikud määruse nr 1260/1999 artikli 39 alusel, kuni see kehtetuks tunnistati. Samuti ei saa välistada, et pärast seda, kui see säte 31. detsembril 2006 kehtetuks tunnistati, oleks saanud teha finantskorrektsioone mingil muul alusel. Selliseid alternatiivseid aluseid ei ole siiski välja pakutud. Selle asemel tegeldi peaaegu aastakümne jooksul pärast arvestusperioodi lõppu vägagi küsitava seadusandlike määratluste ümberkirjutamisega.
92.
Põhimõttelisel tasandil on võib-olla väärt astuda sammuke tahapoole ja heita pilk suuremale pildile, kaugemale (tõepoolest üpris keerukatest ja segadust tekitavatest) üksiksätetest, mida on käesolevas asjas üsna üksikasjalikult analüüsitud. Kui vaadata komisjoni üldise argumendi sidusust, ei jää üle muud kui imetleda tõlgenduslikku loovust ja intellektuaalset kergust, millega komisjon näib olevat võimeline lummavas „seadusandlikus legomängus“ kombineerima ja ühitama eri õigusaktide sätteid väljaspool nende esemelist ja sisulist kohaldamisala, et need tagasiulatuvalt omavahel sobituksid ja seega põhjendaksid tema tegevust kõnealusel üksikjuhul.
93.
Selles suhtes eeldab üldreegel aste-astmelt tagasiminekut tollal kohaldunud õiguse juurde. (
28
) See aga näib kehtivat üksnes materiaalõigusnormide, mitte menetluse suhtes. (
29
) Isegi selle otsustamine, mis on „materiaalõigus‑“ ja mis „menetlusnormid“ ei ole kaugeltki lihtne, (
30
) eriti kuna see võib tõenäoliselt viia ühe või teise sätte lõhestamiseni. Ent isegi siis, kui võtta tähtaegade näide ja eeldada, et need on tõepoolest menetlusnormid, nagu käesolevas asjas on muidu välja pakutud, näib leiduvat ka erandeid sellest erandist: näiteks tähtaeg, mis tegelikult piiraks komisjoni volitusi, nagu määruse nr 1306/2013 artikli 52 lõike 4 punkt c, ei ole mõeldud kohalduma, sest see tähtaeg piirab finantskorrektsiooni esemelist kohaldamisala ega ole pädevuse ratione temporis küsimus. (
31
)
94.
Küllap paneb kokkupuude niisuguse kohaldatavate õigusnormide „konstrueerimisega“ – pole vist tarvis märkidagi, et väljaspool sellekohaseid selgeid õigusnorme – peale muusikalisõprade teisedki siinkohal käsi kokku lööma: kui see kõik on tõesti võimalik, siis „Anything Goes“ [„kõik sobib“; eesti keeles on selle muusikali kohta kasutatud nime „Nii on meil moes“] (lisades pragmaatilise küsimuse, milleks end üldse kirjalike õigusnormidega vaevata). Ent just niisuguses õigusvaldkonnas, s.o sellises, kus esineb olulisi rahalisi tagajärgi, on Euroopa Kohus korduvalt märkinud: õiguskindluse põhimõte nõuab, et õigusnorm peab asjasse puutuvatel isikutel võimaldama täpselt teada neile selle õigusnormiga pandud kohustuste ulatust. (
32
) Üldisemalt võib viidata ka sellele, et Euroopa Kohus ei ole nõustunud ad hoc õiguslike aluste ja pädevuste loomisega selleks, et raha asjakohaste sätete puududes (ja seda enam selgelt vastupidiste sätete olemasolul) iga hinna eest tagasi saada. (
33
)
95.
Kindlasti on mitmesuguste liidu fondide haldamine keerukas õigusvaldkond, mis ei arene just lihtsuse suunas. Käesolevas ettepanekus kirjeldatud määruste kolmes reinkarnatsioonis on õiguse maht õhupallina paisunud. See kasvav keerukus ei tähenda siiski, et komisjoni suhtes tuleb lohaka õigusloome korral ilmutada üha kasvavat suuremeelsust. (
34
) Eriti kui võtta arvesse komisjoni osa vaidlusaluste sätete koostamisel. Eitamata Euroopa Parlamendi ja nõukogu (ning seega liikmesriikide) osa seadusandlikus menetluses, ei tundu üldiselt ebaõiglane paluda komisjonil kui teksti esmasel koostajal ja hilisemal rakendajal võtta tema enda (viletsa) õigusloome (negatiivsed) tagajärjed enda kanda.
96.
Seda arvesse võttes asun seisukohale, et vaidlusalune otsus ei saa õiguspäraselt põhineda määruse nr 1260/1999 artiklil 39 ning tuleb seega tühistada.
VI. Ettepanek
97.
Nendel kaalutlustel teen Euroopa Kohtule ettepaneku:
–
tühistada Euroopa Liidu Üldkohtu 19. septembri 2017. aasta kohtuotsus Kreeka vs. komisjon (T‑327/15, ei avaldata, EU:T:2017:631);
–
tühistada komisjoni 25. märtsi 2015. aasta rakendusotsus C(2015) 1936 final, millega kohaldatakse finantskorrektsiooni EAGGF arendusrahastust rakenduskavale CCI nr 2000GR061RO021 (Kreeka – Eesmärk 1 – Maaelu ümberkorraldamine);
–
jätta komisjoni kohtukulud tema enda kanda ja mõista temalt välja Kreeka Vabariigi esimese kohtuastme ja apellatsiooniastme kohtukulud.
(
1
)	Algkeel: inglise.
(
2
)	Nõukogu 21. juuni 1999. aasta määrus, millega nähakse ette üldsätted struktuurifondide kohta (EÜT 1999, L 161, lk 1; ELT eriväljaanne 14/01, lk 31).
(
3
)	Nõukogu 11. juuli 2006. aasta määrus, millega nähakse ette üldsätted Euroopa Regionaalarengu Fondi, Euroopa Sotsiaalfondi ja Ühtekuuluvusfondi kohta ning tunnistatakse kehtetuks määrus nr 1260/1999 (ELT 2006, L 210, lk 25).
(
4
)	Nõukogu 21. juuni 2005. aasta määrus ühise põllumajanduspoliitika rahastamise kohta (ELT 2005, L 209, lk 1).
(
5
)	Määrus nr 1083/2006 asendati Euroopa Parlamendi ja nõukogu 17. detsembri 2013. aasta määrusega (EL) nr 1303/2013, millega kehtestatakse ühissätted Euroopa Regionaalarengu Fondi, Euroopa Sotsiaalfondi, Ühtekuuluvusfondi, Euroopa Maaelu Arengu Euroopa Põllumajandusfondi ning Euroopa Merendus‑ ja Kalandusfondi kohta, nähakse ette üldsätted Euroopa Regionaalarengu Fondi, Euroopa Sotsiaalfondi, Ühtekuuluvusfondi ja Euroopa Merendus- ja Kalandusfondi kohta ning tunnistatakse kehtetuks nõukogu määrus (EÜ) nr 1083/2006 (ELT 2013, L 347, lk 320). Määrus nr 1290/2005 asendati Euroopa Parlamendi ja nõukogu 17. detsembri 2013. aasta määrusega (EL) nr 1306/2013 ühise põllumajanduspoliitika rahastamise, haldamise ja seire kohta ning millega tunnistatakse kehtetuks nõukogu määrused (EMÜ) nr 352/78, (EÜ) nr 165/94, (EÜ) nr 2799/98, (EÜ) nr 814/2000, (EÜ) nr 1290/2005 ja (EÜ) nr 485/2008 (ELT 2013, L 347, lk 549).
(
6
)	Komisjoni 25. märtsi 2015. aasta rakendusotsus C(2015) 1936 final, millega kohaldatakse finantskorrektsiooni EAGGF arendusrahastust rakenduskavale CCI nr 2000GR061RO021 (Kreeka – Eesmärk 1 – Maaelu ümberkorraldamine).
(
7
)	19. septembri 2017. aasta kohtuotsus Kreeka vs. komisjon (T‑327/15, ei avaldata, EU:T:2017:631).
(
8
)	Tõepoolest oleks teatava tõlgenduse kohaselt Kreeka Vabariigi argumendi üks tagajärg niisugune. Käesoleval juhul aga oli selle taotlusega kaasas lõpparuanne, millega komisjon sõnaselgelt nõustus. Seetõttu on komisjoni viide täielikult ühepoolsele käitumisele, millega saaks tema volitusi kärpida, mõnevõrra eksitav. Käsitlen neid küsimusi üksikasjalikumalt edaspidi apellatsioonkaebuse neljanda väite raames (vt käesolev ettepanek, punktid 67–73).
(
9
)	Selle sätte kohaselt „võtab komisjon […] vastu otsuse kuue kuu jooksul alates ärakuulamise või täiendavate andmete saamise kuupäevast, kui liikmesriik nõustub ärakuulamise järel taolisi täiendavaid andmeid esitama“.
(
10
)	Vt 21. septembri 2016. aasta kohtuotsus komisjon vs. Hispaania (C‑140/15 P, EU:C:2016:708, punkt 89 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
11
)	Määruse nr 1083/2006 artikli 100 lõike 5 kohaselt „teeb komisjon finantskorrektsioonide kohta otsuse kuue kuu jooksul alates […] ärakuulamisest“.
(
12
)	Määruse nr 1260/1999 artikli 39 lõike 3 ja komisjoni 2. märtsi 2001. aasta määruse (EÜ) nr 448/2001, millega nähakse ette nõukogu määruse (EÜ) nr 1260/1999 üksikasjalikud rakenduseeskirjad finantskorrektsioonide tegemise korra kohta struktuurifondidest antavas abis (EÜT 2001, L 64, lk 13; ELT eriväljaanne 14/01, lk 155), artikli 5 lõike 3 koostoimes; viimati nimetatud lõikes on sätestatud, et „kolmekuulist ajavahemikku, mille jooksul komisjon võib [määruse nr 1260/1999] artikli 39 lõike 3 alusel teha oma otsuse, [hakatakse] arvestama alates arutelu kuupäevast“.
(
13
)	Vaidlusalune otsus võeti vastu 25. märtsil 2015, s.o 10 kuud pärast ärakuulamist, mis toimus 27. mail 2014.
(
14
)	Seda mõistagi eeldusel, et Euroopa Kohus ei nõustu apellatsioonkaebuse esimese väitega (vt käesolev ettepanek, punktid 26–37).
(
15
)	4. septembri 2014. aasta kohtuotsused Hispaania vs. komisjon (C‑192/13 P, EU:C:2014:2156) ja Hispaania vs. komisjon (C‑197/13 P, EU:C:2014:2157); 22. oktoobri 2014. aasta kohtuotsus Hispaania vs. komisjon (C‑429/13 P, EU:C:2014:2310) ja 4. detsembri 2014. aasta kohtuotsus Hispaania vs. komisjon (C‑513/13 P, ei avaldata, EU:C:2014:2412).
(
16
)	24. juuni 2015. aasta kohtuotsused Saksamaa vs. komisjon (C‑549/12 P ja C‑54/13 P, EU:C:2015:412) ning Hispaania vs. komisjon (C‑263/13 P, EU:C:2015:415).
(
17
)	Määruse nr 1260/1999 artikli 32 lõige 4.
(
18
)	Määruse nr 1260/1999 artikli 38 lõike 1 punkt f.
(
19
)	Määruse nr 1260/1999 artikli 37 lõige 1.
(
20
)	Määrused nr 1260/1999, nr 1083/2006 ja nr 1303/2013.
(
21
)	7. aprilli 2011. aasta kohtuotsus Kreeka vs. komisjon (C‑321/09 P, ei avaldata, EU:C:2011:218, punkt 46).
(
22
)	Vt 13. novembri 2014. aasta kohtuotsus Nencini vs. parlament (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372, punkt 48) ja 14. juuni 2016. aasta kohtuotsus Marchiani vs. parlament (C‑566/14 P, EU:C:2016:437, punkt 96).
(
23
)	Viimati nt 6. septembri 2018. aasta kohtuotsuses Tšehhi Vabariik vs. komisjon (C‑4/17 P, EU:C:2018:678, punkt 58); vt samuti kohtujurist Kokott’i ettepanek kohtuasjas Tšehhi Vabariik vs. komisjon (C‑4/17 P, EU:C:2018:237, punkt 65 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
24
)	4. septembri 2014. aasta kohtuotsus Hispaania vs. komisjon (C‑192/13 P, EU:C:2014:2156, punktid 86 ja 87).
(
25
)	Vt nt 28. juuni 2005. aasta kohtuotsus Dansk Rørindustri jt vs. komisjon (C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P–C‑208/02 P ja C‑213/02 P, EU:C:2005:408, punkt 177) ning 28. veebruari 2018. aasta kohtuotsus mobile.de vs. EUIPO (C‑418/16 P, EU:C:2018:128, punkt 65).
(
26
)	Vt nt 16. juuli 2015. aasta kohtuotsus CHEZ Razpredelenie Bulgaria (C‑83/14, EU:C:2015:480, punkt 55 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
27
)	Komisjon viitab 23. septembri 2004. aasta kohtuotsuse Itaalia vs. komisjon (C‑297/02, ei avaldata, EU:C:2004:550) punktile 45.
(
28
)	Käesolev ettepanek, punktid 28–29.
(
29
)	Käesolev ettepanek, punkt 46.
(
30
)	Illustratsiooniks: kas aegumistähtajad on materiaalõigus‑ või menetlusnormid? Euroopa Kohtu suurkoda arutas seda küsimust üsna vaidlusküllases valdkonnas (vt muu hulgas 8. septembri 2015. aasta kohtuotsus Taricco jt (C‑105/14, EU:C:2015:555)) ning jõudis lõpuks järeldusele, et tegelikult loevad üldised põhimõtted, mis puudutavad kohaldatava (karistus)õigusnormi ettearvatavust, täpsust ja tagasiulatuva jõu puudumist (5. detsembri 2017. aasta kohtuotsus M.A.S. ja M.B. (C‑42/17, EU:C:2017:936, punkt 51 jj).
(
31
)	Käesolev ettepanek, punkt 48.
(
32
)	6. septembri 2018. aasta kohtuotsus Tšehhi Vabariik vs. komisjon (C‑4/17 P, EU:C:2018:678, punkt 58).
(
33
)	Hiljutisest ajast vt nt 6. septembri 2018. aasta kohtuotsus Tšehhi Vabariik vs. komisjon (C‑4/17 P, EU:C:2018:678, punkt 52) või 7. augusti 2018. aasta kohtuotsus Château du Grand Bois (C‑59/17, EU:C:2018:641, punkt 30).
(
34
)	Määrusel nr 1083/2006 on tõesti muidki elemente, mis võiksid selle õigusvaldkonna õigusaktidesse esimest korda süvenejat mõneti üllatada, et mitte öelda jahmatada. Näiteks on selle määruse artiklis 108 sätestatud, et „[artikli 105] sätteid kohaldatakse […] ainult 2007.–2013. aasta kavade suhtes“. Artikkel 105 ise aga käsitleb üksnes 2007. aastale eelnenud kavasid.