STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA
MANUELA CAMPOS SÁNCHEZ-BORDONY
přednesené dne 29. ledna 2026(1)
Věc C‑98/24 [Koda](i)
za účasti:
A. K.,
R. K.,
R. F. von K.-K.,
L. P.
[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná notářem jako soudním komisařem Obvodního soudu pro Prahu 1 (Česká republika)]
„ Řízení o předběžné otázce – Justiční spolupráce v občanských věcech – Nařízení (EU) č. 650/2012 – Pojem ‚pořízení pro případ smrti‘ – Dědická smlouva – Závazné účinky dědické smlouvy – Prohlášení o vydědění – Způsobilost zůstavitele – Rozhodné právo – Změna rozhodného práva – Přechodná ustanovení“
1.        Tato žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu nařízení (EU) č. 650/2012(2). Jedná se o určení, kdo jsou dědici osoby, která učinila více pořízení pro případ smrti, a to přede dnem plné použitelnosti tohoto nařízení i po něm.
2.        Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce byla podána notářem České republiky, který ji podle vlastních slov(3) předkládá jako soudní komisař pověřený soudem příslušným v dědických věcech.
I.      Právní rámec
A.      Unijní právo. Nařízení č. 650/2012
3.        Podle čl. 3, nadepsaného „Definice“,
odst. 1:
„[...] se rozumí:
[...]
b)      ‚dědickou smlouvou‘ smlouva, včetně smlouvy vyplývající ze vzájemných závětí, která s protiplněním nebo bez něj vytváří, mění nebo ruší práva k budoucí pozůstalosti nebo k budoucím pozůstalostem jedné či více osob, které jsou smluvními stranami;
c)      ‚společnou závětí‘ závěť ustanovená dvěma či více osobami v jediné listině;
d)      ‚pořízením pro případ smrti‘ závěť, společná závěť nebo dědická smlouva;
[…]“
4.        Článek 3, nadepsaný „Definice“,
odst. 2 stanoví:
„Pro účely tohoto nařízení se ‚soudem‘ rozumějí veškeré soudní orgány a všechny ostatní orgány a právní odborníci s pravomocí v dědických věcech, kteří vykonávají soudní funkce nebo jednají na základě zmocnění soudním orgánem nebo pod dohledem soudního orgánu, jestliže tyto ostatní orgány a právní odborníci nabízejí záruky nestrannosti a práva všech stran být vyslechnut a jestliže jejich rozhodnutí vydaná podle práva členského státu, v němž působí:
a)      mohou být napadena před soudním orgánem nebo jím přezkoumána; a
b)      mají obdobnou sílu a účinky jako rozhodnutí soudního orgánu v téže věci.
[…]“
5.        Článek 21, nadepsaný „Obecné pravidlo“,
odst. 1 stanoví:
„Nestanoví-li toto nařízení jinak, je rozhodným právem pro dědění jako celek právo státu, ve kterém měl zůstavitel svůj obvyklý pobyt v době smrti.“
6.        Článek 22, nadepsaný „Volba práva“,
odst. 1 stanoví:
„Každá osoba si může zvolit za právo, jímž se řídí její dědictví jako celek, právo státu, jehož je státním příslušníkem v době uskutečnění této volby nebo v době smrti.
[…]“
7.        Článek 25, nadepsaný „Dědické smlouvy“, stanoví:
„[…]
2.      Dědická smlouva týkající se dědění po několika osobách je přípustná, pouze pokud je přípustná podle všech právních řádů, které by [se] podle tohoto nařízení byly použily pro dědění po všech zúčastněných osobách v případě jejich smrti ke dni uzavření dané smlouvy.
Dědická smlouva, která je přípustná podle prvního pododstavce, se co do své věcné platnosti a závazných účinků mezi stranami, včetně podmínek pro zrušení, řídí právem, k němuž má nejužší vztah, přičemž se musí jednat o jedno z práv uvedených v prvním pododstavci.
3.      Bez ohledu na odstavce 1 a 2 si strany mohou zvolit za právo, jímž se bude jejich dědická smlouva, co se týče její přípustnosti, věcné platnosti a závazných účinků mezi stranami včetně podmínek pro její zrušení řídit, právo, které by si osoba nebo jedna z osob, jejichž majetek je dotčen, mohla zvolit podle článku 22, za podmínek stanovených v tomto článku.“
8.        Článek 26, nadepsaný „Věcná platnost pořízení pro případ smrti“, stanoví:
„1.      Pro účely článku 24 a 25 se věcné platnosti týkají tyto prvky:
a)      způsobilost osoby činící pořízení pro případ smrti takové pořízení učinit;
b)      zvláštní důvody bránící osobě, která činí pořízení, pořídit ve prospěch určitých osob nebo bránící jiné osobě obdržet majetek z dědictví osoby, která pořízení učinila;
[…]
2.      Má-li osoba způsobilost učinit pořízení pro případ smrti podle práva rozhodného v souladu s článkem 24 nebo článkem 25, nedotkne se následná změna rozhodného práva její způsobilosti změnit či odvolat takové pořízení.“
9.        Článek 83, nadepsaný „Přechodná ustanovení“, stanoví:
„1.      Toto nařízení se použije na dědictví osob, které zemřely 17. srpna 2015 nebo později.
[…]
3.      Pořízení pro případ smrti učiněné před 17. srpn[em] 2015 je přípustné a platné co do obsahu a formy, vyhovuje-li podmínkám stanoveným v kapitole III nebo je-li přípustné a platné co do obsahu a formy podle pravidel mezinárodního práva soukromého, jež byla v době vyhotovení pořízení v platnosti ve státě, kde měl zůstavitel obvyklý pobyt, nebo v kterémkoli ze států, jichž byl státním příslušníkem, nebo v členském státě, v němž sídlí orgán, který se dědictvím zabývá.
4.      Bylo-li pořízení pro případ smrti učiněno před 17. srpn[em] 2015 a je-li v souladu s právem státu, které by si byl zůstavitel mohl zvolit v souladu s tímto nařízením, pak se toto právo považuje za zvolené rozhodné právo pro dědění.“
10.      Článek 84, nadepsaný „Vstup v platnost“, stanoví:
„Toto nařízení vstupuje v platnost dvacátým dnem po vyhlášení v Úředním věstníku Evropské unie.
Použije se ode dne 17. srpna 2015, s výjimkou článků 77 a 78, které se použijí ode dne 16. listopadu 2014, a článků 79, 80 a 81, které se použijí ode dne 5 července 2012.“
B.      České právo
11.      Pravomoc notářů jednat jako soudní komisaři v dědických řízeních (řízeních o pozůstalosti) je upravena zákonem č. 292/2013 Sb., o zvláštních řízeních soudních(4). Relevantní jsou zejména § 100 až § 105, § 113, § 123, § 138, § 168 až § 170 a § 185.
12.      Podle zákona č. 89/2012 Sb., občanského zákoníku(5), jsou pořízeními pro případ smrti v úzkém slova smyslu dědická smlouva, závěť nebo dovětek (§ 1491). Společná závěť je výslovně zakázána (§ 1496).
II.    Skutkový stav, dědické řízení a předběžné otázky
13.      L. K., zůstavitel dědictví, které je předmětem sporu, zemřel dne 24. srpna 2022 v České republice, kde měl obvyklé bydliště.
14.      V době smrti měl L. K. dvojí státní příslušnost, německou a českou, a byl vdovec(6). Měl dvě dcery (E. D. a N. K.) a tři vnuky (A. K., R. K. a R. F. von K.-K.), děti N. K.
15.      Podle informací ve spise učinil L. K. tato pořízení pro případ smrti:
–        Dne 2. listopadu 1999 pořídil spolu se svou manželkou před německým notářem „gemeinschaftliches Testament“(7) podle německého občanského zákoníku (dále jen „BGB“)(8). Tento typ závěti je znám pod pojmem „berlínský testament“. Závěť ze dne 2. listopadu 1999 byla částečně změněna společným prohlášením manželů uskutečněným dne 8. února 2001 před týmž notářem.
–        Dne 23. června 2015 učinil před notářem v České republice (notářským zápisem) prohlášení o vydědění(9).
–        Dne 20. prosince 2017 pořídil závěť ve formě veřejné listiny před jiným notářem v České republice a v této závěti označil za dědičku L. P. Součástí této (nové) závěti byla volba práva rozhodného pro dědění ve smyslu čl. 22 odst. 1 nařízení č. 650/2012, a to českého práva.
16.      Po zahájení dědického řízení právní zástupce N. K. (jedné z dcer L. K.) a A. K., R. K. a R. F. von K.-K. (vnuků L. K.) uvedl, že závěť pořízená dne 2. listopadu 1999 zůstavitelem a jeho manželkou je platným projevem poslední společné vůle, učiněným v souladu s německým právem(10).
17.      Obvodní soud pro Prahu 1 (Česká republika) usnesením 37 D 227/2022–118 rozhodl, že:
–        České soudy jsou podle článku 4 nařízení č. 650/2012 příslušné rozhodovat o dědictví.
–        Právem, kterým se řídí dědictví jako celek, je podle čl. 22 odst. 1 nařízení č. 650/2012 české právo.
–        Dědické řízení bude pokračovat pouze s L. P. jako jedinou dědičkou zůstavitele ze závěti pořízené dne 20. prosince 2017.
18.      N. K. (dcera zůstavitele) a A. K., R. K. a R. F. von K.-K. (vnuci zůstavitele) podali proti usnesení 37 D 227/2022-118 odvolání.
19.      Městský soud v Praze (Česká republika) v odvolacím řízení potvrdil napadené usnesení ve věci ukončení účasti N. K. (dcery zůstavitele) na dědickém řízení, ale ve zbývající části jej zrušil a vrátil soudu prvního stupně s tímto odůvodněním:
–        Článek 26 odst. 2 nařízení č. 650/2012 stanoví, že má-li osoba způsobilost učinit pořízení pro případ smrti podle práva rozhodného v souladu s článkem 24 nebo článkem 25, nedotkne se následná změna rozhodného práva její způsobilosti změnit či odvolat takové pořízení.
–        Z toho vyplývá, že způsobilost (právní možnost) L. K. změnit či odvolat část „berlínského testamentu“, kterou povolal za dědice své vnuky, pro případ, že jeho manželka zemře dříve, se nutně řídí německým právem jako právem rozhodným pro dědictví jako celek, „zvoleným“ podle čl. 83 odst. 4 nařízení č. 650/2012.
–        Byl-li zůstavitel způsobilý podle německého práva pořídit dědickou smlouvu, byl rovněž oprávněn kdykoli ji změnit či odvolat podle téhož práva. Toto oprávnění lze uplatnit bez ohledu na to, co stanoví právo, kterým se řídí dědictví jako celek, v době změny či odvolání, tj. bez ohledu na české právo zvolené zůstavitelem později.
–        Fakt, že české právo nejen nebránilo zůstaviteli odvolat povolání dědiců v „berlínském testamentu“, ale umožňovalo mu to bez jakýchkoli omezení, nemá vliv na použitelnost německého práva (pro účely změny či odvolání tohoto testamentu).
–        Soud prvního stupně měl tedy po dokazování obsahu německého práva zjistit, zda, a případně za jakých podmínek, lze podle německého práva vyloučit účinky části dědické smlouvy mezi manželi týkající se povolání vnuků A. K., R. K. a R. F. von K.-K. za dědice.
–        Teprve po vyřešení této otázky bude možné rozhodnout o tom, zda pozdější pořízení zůstavitele (prohlášení o vydědění ze dne 23. června 2015 a závěť ze dne 20. prosince 2017) umožňují vyřešit spor mezi dědičkou určenou v závěti ze dne 20. prosince 2017 a vnuky L. K.
20.      Za těchto okolností předložil notář jednající jako soudní komisař Obvodního soudu pro Prahu 1 Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1)      Musí být ustanovení čl. 83 odst. 3 a 4 nařízení č. 650/2012 ve spojení s čl. 3 odst. 1 písm. d) nařízení č. 650/2012 vykládány v tom smyslu, že pojem pořízení pro případ smrti zahrnuje i prohlášení o vydědění[?]
2)      V případně kladné odpovědi na první otázku, musí být čl. 83 odst. 4 nařízení č. 650/2012 vykládán v tom smyslu, že sepsal-li zůstavitel před 17. srpnem 2015 více pořízení pro případ smrti, která byla v souladu s právem státu, které by si byl zůstavitel mohl zvolit v souladu s nařízením č. 650/2012, právem, které se považuje za zvolené rozhodné právo pro dědění, je právo, v souladu se kterým zůstavitel naposledy před 17. srpnem 2015 pořídil pro případ smrti[?]
3)      Musí být čl. 26 odst. 2 nařízení č. 650/2012 vykládán v tom smyslu, že byl-li zůstavitel omezen ve své pořizovací způsobilosti na základě pořízení pro případ smrti učiněného před 17. srpnem 2015 ve shodě s právem, kterým se řídilo jeho dědictví jako celek, a došlo-li v důsledku následné změny tohoto práva ke změnám v podmínkách výkonu jeho pořizovací způsobilosti, je zůstavitel nadále omezen ve své pořizovací způsobilosti ve shodě [s] právem, které by se bylo použilo pro dědění po tomto zůstaviteli v případě jeho smrti ke dni uzavření dědické smlouvy, a to bez ohledu na to, že podle práva, kterým se řídí jeho dědictví jako celek v době jeho smrti, byl zůstavitel oprávněn dědickou smlouvu zrušit (odvolat či změnit)[?]“
III. Řízení před Soudním dvorem
21.      Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce byla zapsána do rejstříku Soudního dvora dne 6. února 2024.
22.      Písemná vyjádření předložili L. P. a společně A. K., R. K. a R. F. von K.-K., jakož i česká a polská vláda a Komise.
23.      Soudní dvůr požádal českou vládu o objasnění některých aspektů právního režimu platného pro notáře jednající jako soudní komisaři v dědických řízeních. Odpověď české vlády obdržel dne 10. října 2025.
24.      Jednání konaného dne 20. listopadu 2025 se zúčastnili L. P. a společně A. K., R. K. a R. F. von K.-K., jakož i česká a německá vláda a Komise.
IV.    Analýza
A.      K přípustnosti žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce
25.      V řízení zahájeném v České republice ve věci dědictví po L. K. je na notáři pověřeném jako soudní komisař, aby určil, kdo jsou dědicové zůstavitele.
26.      V zásadě nic nebrání tomu, aby notář, pokud jedná na základě zmocnění soudním orgánem nebo pod jeho dohledem, mohl být považován za „soud“ ve smyslu čl. 3 odst. 2 nařízení č. 650/2012.
27.      Splnění podmínek stanovených v čl. 3 odst. 2 nařízení č. 650/2012 však samo o sobě nestačí k tomu, aby notář mohl podat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU(11).
28.      Pojem „soud“ ve smyslu článku 267 SFEU vyžaduje samostatný přezkum souboru faktorů, jako je to, zda je daný orgán zřízen zákonem, zda se jedná o stálý orgán, zda má obligatorní jurisdikci, zda má řízení před ním kontradiktorní povahu, zda aplikuje právní předpisy a zda je nezávislý(12).
29.      Během písemné části řízení před Soudním dvorem nebyly vzneseny žádné formální námitky proti přípustnosti této žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce(13). Notář, který ji podal, rovnou uvedl, že podle jeho názoru k tomu je oprávněn(14).
30.      Naopak během ústní části řízení o předběžné otázce proběhla diskuse o této otázce, a to ve světle judikatury Soudního dvora na jedné straně a judikatury Ústavního soudu (Česká republika) na straně druhé.
1.      Judikatura Soudního dvora
31.      V rozsudku Komise v. Česká republika, vydaném v řízení o nesplnění povinnosti v souvislosti s porušením článku 49 SFEU(15), Soudní dvůr zkoumal funkce vykonávané notáři v České republice.
32.      Podrobně posuzoval zejména úkoly svěřené notářům v dědických řízeních a důvody, proč jsou tyto úkoly vykonávány na bázi konsensu(16).
33.      Na základě tohoto posouzení Soudní dvůr rozhodl, že tyto úkoly nelze považovat za přímo a specificky spjaté s výkonem veřejné moci(17).
34.      Předesílám, že toto konstatování samo o sobě postačuje k ukončení diskuse o přípustnosti předložení předběžné otázky: pokud notář jednající v tomto dědickém řízení neplní funkce veřejné moci, lze mu jen stěží přiznat postavení soudu, který se ze své podstaty podílí na výkonu veřejné moci.
2.      Stanovisko Ústavního soudu
35.      Ústavní soud odmítl aktivní legitimaci „kvazisoudních subjektů“ (notářů jednajících jako soudní komisaři v dědických řízeních) k podání návrhu na posouzení ústavnosti podle čl. 95 odst. 2 Ústavy České republiky(18).
36.      Český Ústavní soud v usnesení ze dne 17. září 2025 (bod 9) zdůrazňuje zásadní rozdíly mezi právní ochranou poskytovanou „soudy“ a právní ochranou poskytovanou „osobami odlišnými od soudců“, jako jsou soudní komisaři.
37.      Podle Ústavního soudu „[n]otáři […] postrádají základní atributy připisované soudům. Zejména notářům nesvědčí tak vysoký standard nezávislosti jako soudům, mohou být odvoláni ministrem spravedlnosti a není jim stanovena tak široká inkompatibilita s jinými funkcemi jako soudcům, a to zejména ve vztahu k ostatním složkám moci(19).“
38.      V rámci diskuse o přípustnosti vedené na jednání všechny zúčastněné strany s výjimkou Komise tvrdily, že usnesení Ústavního soudu není relevantní pro posouzení splnění požadavků, které charakterizují „soud“ ve smyslu článku 267 SFEU.
39.      Souhlasím však s Komisí, že i když usnesení Ústavního soudu bylo vydáno v jiném kontextu, objasňuje právní režim vztahující se na notáře jednající jako soudní komisaři v dědických řízeních.
3.      Posouzení
40.      Z důvodů, které uvedu níže, se domnívám, že nejen záruky, ale i rozhodovací pravomoci, které český právní řád přiznává notářům jednajícím jako soudní komisaři, se podstatně liší od těch, které charakterizují „soudní funkci“, jež je vlastní soudcům.
a)      Záruky
41.      Pokud jde o záruky nezávislosti a neodvolatelnosti notářů, česká vláda uvedla, že pověření soudního komisaře v určité dědické věci se provádí na základě předem vypracovaného rozvrhu práce a podle předem stanovených kritérií, která zaručují rovnoměrné a předvídatelné rozdělování věcí(20).
42.      V souvislosti s usnesením Ústavního soudu česká vláda na jednání uvedla, že záruky nezávislosti a neodvolatelnosti soudu jsou pro účely vnitrostátního ústavního práva vykládány restriktivněji, než vyžaduje článek 267 SFEU. Dále zdůraznila, že notáři požívají záruk neodvolatelnosti, které jsou v podstatě srovnatelné se zárukami soudců. Diskuse se zaměřila zejména na pravomoci ministra spravedlnosti odvolávat soudce a notáře, které jsou striktně omezeny na výjimečné případy předem stanovené zákonem(21).
43.      Usnesení Ústavního soudu však zdůrazňuje, že ministr může notáře odvolat a že notáři nesvědčí tak vysoký standard nezávislosti jako soudům, čímž právě staví režim notářů do kontrastu s režimem platným pro soudní orgány(22).
44.      Kromě toho je třeba rozlišovat mezi pravomocí (ministra) odvolat notáře obecně a případy, kdy je (příslušným soudem) odvolán notář pověřený jako soudní komisař v konkrétním dědickém řízení.
45.      V posledně uvedeném ohledu česká vláda v odpovědi na otázku Soudního dvora uvedla, že soud příslušný v dědických věcech má možnost zrušit pověření daného notáře „na základě pochybení“(23) při výkonu jeho funkce. K tomuto pochybení „může konkrétně dojít v případě, že existuje nebezpečí, že věc nebude rozhodnuta v přiměřené době“(24).
46.      Tento důvod odvolání, uvedený v českém ZŘS(25), potvrzuje, že notář jako soudní komisař nemá status neodvolatelnosti, který je vlastní soudu.
47.      Za těchto podmínek notáři jednající jako soudní komisaři v dědických řízeních v České republice nepožívají záruk nezávislosti a neodvolatelnosti srovnatelných s těmi, které jsou obvykle přiznávány soudcům. Ustanovení § 104 odst. 1 ZŘS potvrzuje, že soudní komisaři podléhají vedení a dohledu příslušného soudu, na kterém spočívá „hlavní odpovědnost“ za řízení.
b)      Rozhodovací pravomoci ve sporech
48.      Pokud jde o rozhodovací pravomoci svěřené notářům v dědických věcech, je třeba rozlišovat dvě situace:
–        Je-li sporné pouze právní posouzení (a skutečnosti jsou nesporné), je na notáři, aby tuto „právní otázku“ rozhodl.
–        Jsou-li mezi účastníky řízení sporné skutečnosti, není notář příslušný k rozhodnutí a musí je odkázat na příslušný soud.
49.      Rozlišení rozhodovacích pravomocí podle toho, zda se jedná o skutkové nebo právní otázky, je podle mého názoru další indicií toho, že notář jakožto soudní komisař má omezenější posuzovací a rozhodovací pravomoc, než jaká obecně přísluší skutečnému soudci.
50.      Proto i přes opačný názor české vlády mohu stěží odmítnout relevanci závěrů Soudního dvora v rozsudku Komise v. Česká republika, podle kterého je pravomoc notářů vykonávána výlučně na bázi konsensu.
51.      I když je pravda, že při uvedené příležitosti byl přezkum proveden za účelem posouzení možného porušení článku 49 SFEU, rozhodnutí Soudního dvora je relevantní pro vyloučení „výkonu soudní funkce“ ve smyslu článku 267 SFEU.
52.      Podle Soudního dvora platí, že „[p]okud […] předkládající orgán nemá o sporu rozhodnout, byť splňuje jiné podmínky stanovené judikaturou Soudního dvora, nemůže být považován za orgán vykonávající soudní funkci“(26).
c)      Dílčí závěr
53.      Stručně řečeno mám za to, že notář jednající jako soudní komisař v dědickém řízení nemá postavení „soudu“ ve smyslu článku 267 SFEU.
54.      Řešení, které navrhuji, neohrožuje účinnost mechanismu řízení o předběžné otázce stanoveného v článku 267 SFEU ani jednotnost výkladu unijního práva, kterou má tento článek chránit.
55.      Dosažení těchto cílů je každopádně zajištěno možností podat proti rozhodnutím notáře, který ačkoli může mít postavení „soudu“ podle nařízení č. 650/2012, nesplňuje podmínky toho, aby byl zároveň považován za „soud“ ve smyslu článku 267 SFEU, opravné prostředky k soudu(27). V rámci těchto opravných prostředků mohou následné soudní instance požádat Soudní dvůr o výklad unijního práva.
56.      S ohledem na výše uvedené mám za to, že žádost o rozhodnutí o předběžné otázce musí být prohlášena za nepřípustnou. Nicméně pro případ, že by Soudní dvůr tento názor nesdílel, navrhnu odpověď na položené otázky.
B.      Meritorní posouzení
57.      Předně je třeba určit, zda se zůstavitel, který v roce 1999 uzavřel dědickou smlouvu podle německého práva, mohl následně od obsahu této smlouvy odchýlit na úkor osob (svých vnuků), které v ní byly uvedeny jako dědicové.
58.      Pozdější jednání zůstavitele, které bylo v neprospěch osob, jež v roce 1999 určil jako dědice, se projevilo v prohlášení o jejich vydědění (2015). Následně zůstavitel sepsal novou závěť (2017), v níž jako jedinou dědičku ustanovil osobu mimo okruh své rodiny.
59.      První předběžná otázka vyžaduje určit, zda se nařízení č. 650/2012 vztahuje na prohlášení vyjadřující vůli L. K. vyloučit některé dědice z dědění.
60.      V případě kladné odpovědi na první otázku chce předkládající orgán dále vědět:
–        Jaké právo se použije na dědictví po L. K. jako celek. Předkládající orgán si není jist, jak toto právo určit, když postupná pořízení pro případ smrti předcházela dni plné použitelnosti nařízení č. 650/2012 a řídí se různými právními řády.
–        Jaký význam má pro řešení sporu pravidlo, podle kterého má-li osoba způsobilost učinit pořízení pro případ smrti podle práva rozhodného v době, kdy tak učiní, nedotkne se následná změna rozhodného práva její způsobilosti odvolat či změnit takové pořízení.
1.      Právní režim
61.      Než se budu zabývat těmito otázkami, považuji za vhodné připomenout některé aspekty právního režimu zavedeného nařízením č. 650/2012 pro dědění s přeshraničními dopady.
a)      Určení práva rozhodného pro pořízení pro případ smrti
62.      Podle nařízení č. 650/2012 se mohou různá práva vztahovat a) na dědictví po určité osobě a b) na pořízení pro případ smrti (respektive na některé aspekty tohoto pořízení) učiněné stejnou osobou.
63.      Nařízení č. 650/2012 stanoví, že zpravidla se dědictví jako celek řídí jediným právem. Je jím právo státu, ve kterém měl zůstavitel obvyklý pobyt v době smrti(28). Alternativně umožňuje zůstaviteli zvolit si právo státu, jehož je státním příslušníkem v době uskutečnění této volby nebo v době smrti(29).
64.      V zájmu zajištění právní jistoty pro osoby, jež si přejí upravit své dědictví s předstihem(30), je právem, kterým se řídí přípustnost a věcná platnost(31) různých pořízení:
–        V případě jiného pořízení pro případ smrti než dědické smlouvy právo, které by se použilo na dědictví, pokud by zůstavitel zemřel v den, kdy toto pořízení učinil („hypotetické právo“)(32), nebo právo státu, jehož byl státním příslušníkem v době, kdy pořízení učinil, pokud si jej zvolí(33).
–        V případě dědických smluv se právní úprava liší podle toho, zda se týkají dědění po jedné osobě(34), nebo dědění po několika osobách(35).
b)      Časová působnost nařízení č. 650/2012
65.      Podle čl. 83 odst. 1 nařízení č. 650/2012 je dnem rozhodným pro jeho použití den smrti zůstavitele.
66.      Z tohoto ustanovení ve spojení s článkem 84 vyplývá, že nařízení č. 650/2012 se použije v plném rozsahu na dědění po osobách, které zemřely 17. srpna 2015 nebo později.
67.      Článek 83 odst. 3 nařízení č. 650/2012 nicméně stanoví přechodný režim pro dědění, u nichž bylo pořízení pro případ smrti učiněno před 17. srpnem 2015.
68.      Podle čl. 83 odst. 4 nařízení č. 650/2012 platí, že pokud bylo pořízení pro případ smrti učiněno přede dnem 17. srpna 2015 a je-li v souladu s právem státu, které by si byl zůstavitel mohl zvolit v souladu s tímto nařízením, pak se toto právo považuje za zvolené rozhodné právo pro dědění jako celek.
2.      První předběžná otázka
69.      Předkládající orgán se táže, zda lze čl. 83 odst. 3 a 4 nařízení č. 650/2012 ve spojení s čl. 3 odst. 1 písm. d) tohoto nařízení vykládat v tom smyslu, že „pojem pořízení pro případ smrti zahrnuje i prohlášení o vydědění“.
70.      Smyslem dané otázky v projednávané věci je určit, zda prohlášení ze dne 23. června 2015, kterým L. K. vydědil své vnuky, bylo pořízením pro případ smrti.
71.      Kladná odpověď by znamenala, že toto prohlášení spadá do věcné působnosti nařízení č. 650/2012. V takovém případě by podle čl. 83 odst. 3 takové pořízení pro případ smrti mělo být považováno za přípustné a platné, pokud splňuje (formální i věcné) podmínky stanovené kolizními normami:
–        v kapitole III nařízení č. 650/2012 nebo
–        platnými v době učinění prohlášení o vydědění ve státě, kde měl zůstavitel bydliště, nebo
–        platnými v době učinění prohlášení v kterémkoli ze států, jichž byl zůstavitel státním příslušníkem.
72.      Kladná odpověď by rovněž vedla k fikci(36) volby práva rozhodného pro dědění jako celek (a nejen pro vydědění), kterou jako přechodný mechanismus zavádí čl. 83 odst. 4 nařízení č. 650/2012. Právě tento druhý rozměr podle všeho zajímá předkládající orgán, protože v závislosti na tom, které právo je rozhodné, L. K. může či nemůže odvolat obsah dědické smlouvy ze dne 2. listopadu 1999 (a potažmo vydědit své vnuky).
73.      Jak vysvětlím v souvislosti s druhou předběžnou otázkou, domnívám se, že za okolností projednávané věci není nutné k určení práva, kterým se řídí dědění jako celek, využít přechodného režimu podle článku 83 nařízení č. 650/2012, jelikož si zůstavitel toto právo výslovně zvolil v závěti ze dne 20. prosince 2017. V takovém případě by ani nebylo nezbytné zabývat se rozsahem pojmu „pořízení pro případ smrti“ (a zda zahrnuje prohlášení o vydědění) v rámci tohoto přechodného ustanovení.
74.      Tuto analýzu nicméně pro případ, že by Soudní dvůr zaujal jiný názor, provedu.
75.      V zájmu soudržnosti musí být pojem „pořízení pro případ smrti“ vykládán stejně ve všech případech, kdy jej nařízení č. 650/2012 používá. Za účelem zajištění této soudržnosti a v zájmu jednotného chápání textu obsahuje článek 3 nařízení č. 650/2012 řadu definic.
76.      Podle čl. 3 odst. 1 písm. d) nařízení č. 650/2012 se konkrétně „pořízením pro případ smrti“ rozumí „závěť, společná závěť nebo dědická smlouva“. Toto ustanovení nezmiňuje výslovně prohlášení o vydědění.
77.      Je třeba vyjasnit, zda navzdory tomuto mlčení spadá prohlášení o vydědění pod pojem „pořízení pro případ smrti“, což vyžaduje výklad posledně uvedeného pojmu. Toto ustanovení neobsahuje výslovný odkaz na právní řády členských států, a tak bude tento výklad autonomní(37).
78.      Článek 3 odst. 1 nařízení č. 650/2012 v zásadě obsahuje taxativní výčet. Analýza jeho obsahu však umožňuje konstatovat, že se pojem definovaný v písmeni d) soustředí na formální, a nikoli materiální povahu příslušného pořízení pro případ smrti (ať už se jedná o závěť, společnou závěť nebo dědickou smlouvu).
79.      Článek 3 odst. 1 nařízení č. 650/2012 sice nezahrnuje prohlášení o vydědění, ale nezahrnuje ani povolání dědice nebo odkazovníka, abych jmenoval některé z pořízení pro případ smrti typických z hlediska jejich obsahu.
80.      Domnívám se, že z tohoto věcného hlediska by pojem „pořízení pro případ smrti“ měl být vykládán široce, aby odrážel zamýšlené široké uplatnění nařízení č. 650/2012, o kterém hovoří čl. 3 odst. 1 písm. a) a bod 9 odůvodnění tohoto nařízení(38) a které je v souladu s cíli tohoto nařízení(39).
81.      V tomto smyslu se shoduji s Komisí v tom, že pojem „závěť“ (jako kategorie odlišná od „společné závěti“ a „dědické smlouvy“), ačkoli není jako takový v nařízení č. 650/2012 definován(40), zahrnuje všechna jednostranná prohlášení, kterými osoba předem určí, co se má dít s jejím majetkem po její smrti, aby nedošlo (nebo ne zcela) k dědění ze zákona.
82.      Vydědění spadá do této definice. Skutečnost, že se jedná o úkon, jehož předmětem není přechod majetku z pozůstalosti, nýbrž zbavení určitých osob dědictví, nebrání tomu, aby byl považován za pořízení pro případ smrti. Negativní nebo pozitivní charakter vyjádření vůle zůstavitele k osudu jeho majetku nepovažují za rozhodující; rozhodující je, že jeho vyjádření vůle má vliv na dědění.
83.      Tak je tomu v případě vydědění: vyloučení některých osob, které byly v zásadě povolány za nástupce zůstavitele, má za následek (je-li platné), že tyto osoby budou vyloučeny z dědění a uplatní se nová dědická posloupnost.
84.      Za tohoto předpokladu bude prohlášení o vydědění učiněné dne 17. srpna 2015 nebo později podléhat kolizním normám stanoveným v kapitole III nařízení č. 650/2012. Použije se na něj čl. 83 odst. 3 a 4 tohoto nařízení, pokud bylo učiněno před 17. srpnem 2015 a jeho autor zemřel v tento den nebo později.
3.      Druhá předběžná otázka
85.      V případě kladné odpovědi (jak navrhuji) na první předběžnou otázku si předkládající orgán klade otázku ohledně práva rozhodného pro dědění a za tím účelem žádá o výklad čl. 83 odst. 4 nařízení č. 650/2012.
86.      Předkládající orgán se zabývá situací zůstavitele, který před 17. srpnem 2015 sepsal více pořízení pro případ smrti, „která byla v souladu s právem státu, které by si byl zůstavitel mohl zvolit v souladu s nařízením č. 650/2012“. Táže se, zda v takové situaci je „právem, které se považuje za zvolené rozhodné právo pro dědění, [...] právo, v souladu se kterým zůstavitel naposledy před 17. srpnem 2015 pořídil pro případ smrti“.
87.      Tato otázka vychází ze dvou předpokladů, které nepovažuji za správné:
–        Zaprvé a z důvodů, které uvedu dále, se nedomnívám, že by se mělo vycházet z práva použitelného na dědictví jako celek při rozhodování, zda L. K. mohl vydědit své vnuky (nebo učinit závěť ve prospěch osoby mimo okruh své rodiny) a jednostranně tak odvolat nebo změnit předchozí dědickou smlouvu, kterou uzavřel se svou manželkou.
–        Zadruhé, i kdyby bylo třeba se držet práva rozhodného pro dědictví jako celek, mám za to, že za okolností projednávané věci by se toto právo nemělo určit způsobem navrhovaným předkládajícím orgánem. Podle mého názoru se určení tohoto rozhodného práva v tomto případě neřídí článkem
83 odst. 4 nařízení č. 650/2012, jak tvrdí předkládající orgán.
88.      Z předkládacího rozhodnutí totiž vyplývá, že zůstavitel dne 20. prosince 2017 sepsal u notáře závěť, v níž si zvolil právo v souladu s článkem 22 nařízení č. 650/2012(41), tedy právo, jímž se řídí dědictví jako celek(42).
89.      Na základě této informace se domnívám, že pokud zůstavitel využije možnosti zvolit si rozhodné právo (možnosti, kterou mu nařízení č. 650/2012 nabízí) jakmile je toto nařízení ratione temporis plně použitelné, není třeba využít fikce podle jeho čl. 83 odst. 4. Právem rozhodným pro dědění bude prostě právo, které zůstavitel určil ve své závěti po dni, od kterého je použitelné nařízení č. 650/2012.
90.      Tento dílčí závěr potvrzují i ostatní ustanovení nařízení č. 650/2012.
91.      V souladu s čl. 83 odst. 1 se nařízení č. 650/2012 použije na dědictví osob, které zemřely 17. srpna 2015 nebo později. Pro určení práva, jímž se řídí pořízení pro případ smrti, která tyto osoby učinily kdykoli před 17. srpnem 2015(43), je třeba vycházet z kapitoly III nařízení č. 650/2012.
92.      Toto použití nařízení č. 650/2012 je však jistým způsobem modifikováno, jak uvádí článek 83. Toto ustanovení stanoví přechodný režim pro posouzení platnosti případné volby práva (odstavec 2) před 17. srpnem 2015 nebo přípustnosti a platnosti pořízení pro případ smrti (odstavec 3) učiněného před 17. srpnem 2015.
93.      Jak jsem již uvedl na jiném místě(44), účelem tohoto přechodného režimu je uchránit tyto úkony před legislativními změnami, které nastaly poté, kdy zůstavitel uspořádal osud svého majetku pro dobu po své smrti, k níž došlo po dni plné použitelnosti nařízení č. 650/2012. Snahou je takto zachovat vůli zůstavitele a respektovat legitimní očekávání vyvolaná jeho uspořádáním dědictví.
94.      Článek 83 odst. 4 nařízení č. 650/2012 stanoví, že bylo-li pořízení pro případ smrti předcházející dni 17. srpna 2015 učiněno „v souladu s právem státu, které by si byl zůstavitel mohl zvolit v souladu s tímto nařízením, pak se toto právo považuje za zvolené rozhodné právo pro dědění“.
95.      Tato fikce má stejný účinek jako volba práva podle nařízení č. 650/2012, kterým je v konečném důsledku určení práva rozhodného pro dědictví jako celek(45).
Fikce vychází z toho, že zůstavitel, který zemřel dne 17. srpna 2015 nebo později a předtím učinil pořízení pro případ smrti podle práva své státní příslušnosti(46) a toto právo povyšuje na právo, kterým se řídí celé dědictví.
96.      Podle mého názoru existují dva argumenty, které vysvětlují zavedení této fikce:
–        Zaprvé tato fikce vylučuje použití práva posledního obvyklého pobytu zůstavitele(47) na aspekty, které zůstavitel neuspořádal. V praxi to pomáhá zabránit tomu, aby se na dědictví vztahovalo více právních řádů(48), což usnadňuje dědické řízení.
–        Zadruhé systematický výklad čl. 83 odst. 4 ve spojení s odstavci 2 a 3 tohoto ustanovení nařízení č. 650/2012 naznačuje, že byl formulován s přihlédnutím k legislativnímu prostředí v oblasti přeshraničního dědění v členských státech před přijetím tohoto nařízení.
97.      Před přijetím nařízení č. 650/2012 většina právních řádů členských států používala jako hraniční určovatel kolizních norem v dědických věcech státní příslušnost zůstavitele(49). Bylo tedy vysoce pravděpodobné, že osoba, která učinila pořízení pro případ smrti v souladu s právem své státní příslušnosti, byla přesvědčena, že se tímto právem řídí veškeré aspekty jejího dědictví.
98.      Naproti tomu v nařízení č. 650/2012 je výchozím hraničním určovatelem poslední obvyklý pobyt zůstavitele(50). Bez režimu podle čl. 83 odst. 4 by hrozilo, že by se značný počet dědictví řídil jiným právem, než pravděpodobně čekal zůstavitel (a osoby zainteresované na jeho pozůstalosti).
99.      S ohledem na výše uvedené mám za to, že fikce zavedená v čl. 83 odst. 4 nařízení č. 650/2012 není nezbytná, pokud, jako v tomto případě, existuje volba práva učiněná po 17. srpnu 2015 a výslovně začleněná do závěti sepsané v roce 2017(51), kterým se má řídit dědictví jako celek.
100. Od 17. srpna 2015 se předpokládá, že zůstavitel zná(52) nebo by měl znát kolizní normy stanovené nařízením č. 650/2012. Pokud si zůstavitel po tomto datu zvolí jako právo rozhodné pro dědictví jako celek právo odpovídající jeho státní příslušnosti (české právo), vědomě využívá možnosti, kterou mu poskytuje článek 22 nařízení č. 650/2012.
4.      Třetí předběžná otázka
101. Třetí předběžná otázka se týká výkladu čl. 26 odst. 2 nařízení č. 650/2012(53).
102. Toto ustanovení upravuje situaci, kdy a) určitá osoba má způsobilost učinit pořízení pro případ smrti podle práva rozhodného v souladu s článkem 24 nebo článkem 25 nařízení č. 650/2012 a b) dojde k následné změně rozhodného práva.
103. Pokud jsou splněny obě tyto podmínky, čl. 26 odst. 2 nařízení č. 650/2012 stanoví, že následná změna rozhodného práva se nedotkne způsobilosti této osoby změnit či odvolat již učiněné pořízení pro případ smrti.
104. Předkládající orgán popisuje situaci takto:
–        „zůstavitel [byl] omezen ve své pořizovací způsobilosti na základě pořízení pro případ smrti učiněného před 17. srpnem 2015 ve shodě s právem, kterým se řídilo jeho dědictví jako celek“, a
–        „v důsledku následné změny tohoto práva [došlo] ke změnám v podmínkách výkonu jeho pořizovací způsobilosti“.
105. Za této situace chce předkládající orgán vědět, zda zůstavitel „je [...] nadále omezen ve své pořizovací způsobilosti ve shodě s právem, které by se bylo použilo pro dědění po tomto zůstaviteli v případě jeho smrti ke dni uzavření dědické smlouvy, a to bez ohledu na to, že podle práva, kterým se řídí jeho dědictví jako celek v době jeho smrti, byl zůstavitel oprávněn dědickou smlouvu zrušit (odvolat či změnit)“.
106. Předkládající orgán řeší otázku odvolatelnosti dědické smlouvy z hlediska „způsobilosti“. Podle mého názoru je tento přístup nesprávný.
107. Pojem „způsobilost“ použitý v čl. 26 odst. 1 písm. a) nařízení č. 650/2012 se netýká omezení při pořizování, která jako v projednávané věci vyplývají z dědické smlouvy. Tato omezení odrážejí „závazné účinky [smlouvy] mezi stranami včetně podmínek pro její zrušení“, které upravuje článek 25 tohoto předpisu(54).
108. Pojem „způsobilost“ ve smyslu čl. 26 odst. 1 písm. a) nařízení č. 650/2012 totiž nezahrnuje všechny aspekty související s možností nakládat s vlastním majetkem pro dobu po smrti. To dokládá již samotný čl. 26 odst. 1, který odkazuje samostatně na způsobilost učinit pořízení pro případ smrti [písmeno a)] a na zvláštní důvody bránící pořídit ve prospěch určitých osob [písmeno b)]:
–        V článku 26 odst. 1 písm. a) jsou uvedeny konkrétní podmínky pro pořízení pro případ smrti, které jsou nezbytné k zajištění toho, aby byl zůstavitel schopen porozumět tomu, co činí. Typicky se jedná o pravidla, která stanoví požadavky na věk(55) nebo vyžadují, aby byl zůstavitel při učinění předmětného pořízení při plném vědomí.
–        Naproti tomu čl. 26 odst. 1 písm. b) nařízení č. 650/2012 odkazuje na jiná omezení, která nemají vliv na způsobilost zůstavitele, ale na zvláštní důvody, které mu brání pořídit ve prospěch určitých osob(56). Jedná se o důvody, které se vzhledem k funkční vazbě mezi těmito osobami a zůstavitelem nedotýkají jeho „způsobilosti“ v pravém slova smyslu, ale znamenají, že zůstavitel má omezenou pořizovací svobodu.
109. Pořizovací způsobilost ve smyslu čl. 26 odst. 1 písm. a) nařízení č. 650/2012 zůstává nedotčena, když zůstavitel sám prostřednictvím platné dohody omezí svou svobodu odvolat či změnit v budoucnu pořízení pro případ smrti (učiněné před 17. srpnem 2015).
110. Odkaz na způsobilost zůstavitele v čl. 26 odst. 1 písm. a) nařízení č. 650/2012 spadá, jak uvádí nadpis tohoto článku, do oblasti „věcná platnost pořízení pro případ smrti“.
111. Ve výčtu aspektů, které upravuje článek 25 nařízení č. 650/2012, je věcná platnost dědických smluv uvedena vedle závazných účinků, které mají tyto smlouvy mezi stranami (včetně podmínek pro jejich zrušení), nelze ji tedy s nimi směšovat.
112. Jinak řečeno, omezení nebo případně úplná ztráta možnosti jednostranně odvolat či změnit to, co bylo dohodnuto v dědické smlouvě(57), nejsou totéž co pořizovací způsobilost. Ten, kdo byl způsobilý uzavřít dědickou smlouvu, bude rovněž způsobilý (ledaže se změní jeho osobní poměry)(58) ji změnit či odvolat.
113. Při výkonu způsobilosti učinit pořízení pro případ smrti, kterým se mění předchozí dědická smlouva, však může nastat případ, že vnitrostátní právo, kterým se řídí tento typ smluv, nedovoluje zůstaviteli tyto smlouvy měnit. Pokud tomu tak je, omezení pořizovací svobody (nikoli způsobilosti) nebude vyplývat, jak jsem již uvedl, z nedostatečné způsobilosti dané osoby, nýbrž z určitých zvláštních důvodů, které zůstaviteli brání provést změny dědické smlouvy.
114. Mám tedy za to, že omezení pořizovací svobody, která vyplývají z dědické smlouvy, nelze kvalifikovat jako otázku „způsobilosti“ ve smyslu čl. 26 odst. 1 písm. a) nařízení č. 650/2012, a potažmo pro účely odstavce 2 tohoto článku(59).
115. V nařízení č. 650/2012 je úprava účinků dědické smlouvy uvedena jinde a závisí na rozhodném právu, které určují jiná ustanovení. Konkrétně:
–        v případě dědických smluv uzavřených dne 17. srpna 2015 nebo později stanoví článek 25 nařízení č. 650/2012 jako právo rozhodné pro závazné účinky smlouvy právo platné v době jejího uzavření;
–        v případě dědických smluv uzavřených před 17. srpnem 2015 (jako je tomu v projednávané věci) osobami, které po sobě zanechaly pozůstalost po tomto datu, závisí rozhodné pravidlo na výkladu čl. 83 odst. 3 nařízení č. 650/2012(60).
V.      Závěry
116. S ohledem na výše uvedené navrhuji prohlásit žádost o rozhodnutí o předběžné otázce za nepřípustnou.
117. Podpůrně pro případ, že by žádost o rozhodnutí o předběžné otázce byla prohlášena za přípustnou, navrhuji odpovědět notáři pověřenému Obvodním soudem pro Prahu 1 jako soudní komisař takto:
„Článek 3 odst. 1 písm. d), čl. 22 odst. 1, článek 25, čl. 26 odst. 1 a 2 a čl. 83 odst. 3 a 4 nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 650/2012 ze dne 4. července 2012 o příslušnosti, rozhodném právu, uznávání a výkonu rozhodnutí a přijímání a výkonu veřejných listin v dědických věcech a o vytvoření evropského dědického osvědčení
musí být vykládány v tom smyslu, že
–        pojem ‚pořízení pro případ smrti‘ uvedený v čl. 3 odst. 1 písm. d) nařízení č. 650/2012 zahrnuje prohlášení o vydědění, na které se tudíž vztahuje čl. 83 odst. 3 a 4 tohoto nařízení;
–        fikce volby práva stanovená v čl. 83 odst. 4 nařízení č. 650/2012 se neuplatní, pokud zůstavitel provedl po dni plné použitelnosti tohoto nařízení volbu práva rozhodného pro jeho dědictví na základě čl. 22 odst. 1 nařízení;
–        účelem čl. 26 odst. 1 písm. a) a odst. 2 nařízení č. 650/2012, který se týká způsobilosti osoby činící pořízení pro případ smrti takové pořízení učinit, není upravit, zda a případně za jakých podmínek může strana dědické smlouvy týkající se dědění po více než jedné osobě následně tuto smlouvu změnit či odvolat. Závazné účinky dědické smlouvy upravuje článek 25 nařízení č. 650/2012.“
1–      Původní jazyk: španělština.
i      Název projednávané věci je fiktivní. Neodpovídá skutečnému jménu žádné ze zúčastněných stran.
2–      Nařízení Evropského parlamentu a Rady ze dne 4. července 2012 o příslušnosti, rozhodném právu, uznávání a výkonu rozhodnutí a přijímání a výkonu veřejných listin v dědických věcech a o vytvoření evropského dědického osvědčení (Úř. věst. 2012, L 201, s. 107; oprava Úř. věst. 2012, L 344, s. 3).
3–      Podání ze dne 26. února 2025 v odpověď na otázku Soudního dvora ze dne 28. ledna 2025.
4–      Zákon o zvláštních řízeních soudních; dále jen „ZŘS“.
5–      Zákon č. 89/2012 Sb., občanský zákoník.
6–      Jeho manželka E. K. zemřela dne 9. ledna 2007.
7–      Předkládací rozhodnutí používá pro označení závěti pořízené dne 2. listopadu 1999 (a změněné v roce 2001) bez rozdílu výrazy „společná závěť“ a „dědická smlouva“. Vysvětluje se v něm, že společnou závěť by bylo možno považovat za „dědickou smlouvu“ ve smyslu čl. 3 odst. 1 písm. b) nařízení č. 650/2012. Nicméně „společná závěť“ má v tomto ustanovení své vlastní místo: viz čl. 3 odst. 1 písm. c). Tentýž článek navíc při definování výrazu „pořízení pro případ smrti“ v písmeni d) uvádí oba pojmy odděleně. Podle mého názoru je pro „společnou závěť“ ve smyslu nařízení č. 650/2012 charakteristická jednota úkonu (tj. formální aspekt). Dědickou smlouvu naproti tomu charakterizuje vzájemná závislost hmotněprávních ustanovení, která tato smlouva obsahuje. Na jednání několik zúčastněných stran (včetně Evropské komise a německé vlády) zaujalo stejný přístup a zdůraznilo, že pojmy „společná závěť“ a „dědická smlouva“ nejsou vzájemně se vylučující: pokud jsou prostřednictvím „berlínského testamentu“ stanovena na sobě závislá a reciproční hmotněprávní ustanovení v témže aktu, není chybou označit jej jak za „dědickou smlouvu“, tak za „společnou závěť“ (i když by bylo vhodnější tak nečinit, aby nedocházelo k záměně). Aniž je dotčeno posouzení, které musí provést orgán rozhodující ve sporu, vše svědčí o existenci opravdové „dědické smlouvy“, takže na první závěť L. K. budu odkazovat jako na „závěť ze dne 2. listopadu 1999“, „berlínský testament“ nebo „dědickou smlouvu“.
8–      Předkládací rozhodnutí neuvádí jasně, které osoby byly v závěti ze dne 2. listopadu 1999 označeny za dědice. Právní zástupci obou stran se na jednání shodli na tom, že se jednalo o vnuky zůstavitelů (neshody panují v tom, zda byl dědicem určen také pozůstalý manžel).
9–      Předkládací rozhodnutí rovněž neuvádí, kdo byl vyděděn. Na jednání vyšlo najevo, že L. K. vydědil své dcery a vnuky.
10–      V podání ze dne 30. listopadu 2022 tento právní zástupce podrobně rozvedl právní úpravu v BGB a obsah uvedené závěti. Uvedl, že zůstavitel a jeho manželka výslovně omezili svou pořizovací svobodu (německy „Testierfreiheit“) pro případ smrti jednoho z nich. Pozůstalý manžel mohl měnit okruh svých dědiců pouze tak, že jimi určil jen některé z osob uvedených v závěti manželů.
11–      Viz usnesení ze dne 1. září 2021, OKR (Předběžná otázka podaná zástupcem notáře) (C‑387/20, EU:C:2021:751; dále jen „usnesení OKR“, bod 31).
12–      Usnesení OKR, bod 22 a citovaná judikatura.
13–      Písemná vyjádření české vlády a Komise hovoří ve prospěch přípustnosti. Na jednání Komise svůj postoj upřesnila a uvedla, že přípustnost je sporná.
14–      V části nadepsané „K aktivní legitimaci pověřeného soudního komisaře jménem Obvodního soudu pro Prahu 1 předložit žádost o rozhodnutí o předběžných otázkách“ notář uvádí, že podle § 103 odst. 4ZŘS má jako soudní komisař v dědickém řízení „všechna oprávnění, která přísluší soudu jako orgánu veřejné moci při výkonu soudnictví“ (kurzivou zvýraznil autor stanoviska). Toto tvrzení však neodpovídá tomu, co Soudní dvůr uvedl v rozsudku ze dne 15. března 2018, Komise v. Česká republika (C‑575/16, EU:C:2018:186; dále jen „rozsudek Komise v. Česká republika“.
15–      Porušení článku 49 SFEU vyplývalo z uložení podmínky státní příslušnosti pro výkon povolání notáře. Tato podmínka byla později v návaznosti na rozsudek Komise v. Česká republika zrušena.
16–      Body 117 až 127 rozsudku Komise v. Česká republika. Na rozdíl od toho, co tvrdila česká vláda při jednání, se uvedený rozsudek neomezil na posouzení obecných pravomocí notářů, ale výrazně zohlednil jejich specifickou funkci v dědických řízeních, o které se jedná v projednávané věci.
17–      Bod 126 rozsudku Komise v. Česká republika.
18–      Usnesení Pl. ÚS 29/25 ze dne 17. září 2025.
19–      Tamtéž, bod 10.
20–      Body 3 až 5 písemné odpovědi české vlády ze dne 10. října 2025 na otázku Soudního dvora.
21–      Předpisy upravující odvolání a zproštění funkce českých notářů mohou vykazovat určité podobnosti s pravidly platnými pro členy předkládajícího orgánu ve věci, v níž byl vydán rozsudek ze dne 7. května 2024, NADA a další (C‑115/22, EU:C:2024:384). V uvedené věci se jednalo o Unabhängige Schiedskommission Wien (Nezávislá rozhodčí komise Vídeň, Rakousko), jejíž členové mohou být „‚ze závažných důvodů‘ předčasně odvolán[i]“ rozhodnutím, které přísluší „výhradně spolkovému ministru […], tj. členovi orgánu výkonné moci, aniž jsou předem stanovena přesná kritéria či záruky“ (body 49 a 52). Česká vláda na jednání uvedla, že ministr nemá v tomto ohledu žádný prostor pro uvážení a může notáře odvolat pouze z některého z důvodů předem stanovených zákonem.
22–      Česká vláda na jednání uznala, že Ústavní soud popsal ve svém usnesení právní režim českých notářů správně.
23–      Bod 6 písemné odpovědi české vlády ze dne 10. října 2025 na otázku Soudního dvora.
24–      Bod 7 písemné odpovědi české vlády ze dne 10. října 2025 na otázku Soudního dvora. Kurzivou zvýraznil autor stanoviska.
25–      Ustanovení § 104 odst. 1ZŘS zní: „Soud i bez návrhu usnesením zruší pověření notáři, je-li tu nebezpečí, že věc nebude rozhodnuta v přiměřené době, a byl-li notář na možnost zrušení pověření soudem písemně upozorněn.“
26–      Usnesení OKR, body 23 a 24. Kurzivou zvýraznil autor stanoviska. V projednávané věci není zcela jasné, zda se spor týká pouze právní otázky, nebo zda se vztahuje i na skutkové okolnosti. Na dotaz v tomto ohledu na jednání právní zástupci účastníků řízení potvrdili, že existuje skutkový spor ohledně důvodů, které vedly k vydědění vnuků.
27–      Usnesení OKR, bod 33.
28–      Článek 21 odst. 1 nařízení č. 650/2012.
29–      Článek 22 odst. 1 nařízení č. 650/2012.
30–      Bod 48 odůvodnění nařízení č. 650/2012.
31–      K pojmu „věcná platnost“ ve smyslu článků 24 a 25 nařízení č. 650/2012 viz čl. 26 odst. 1.
32–      Článek 24 odst. 1. Toto právo se určí v souladu s článkem 21 nařízení č. 650/2012.
33–      Článek 24 odst. 2 nařízení č. 650/2012. Volba musí splňovat podmínky stanovené v článku 22. Podle bodu 51 odůvodnění může volba padnout pouze na právo státu, jehož příslušnost má zůstavitel v době, kdy činí pořízení.
34–      Pokud jde o dědické smlouvy, přípustnost, věcná platnost a závazné účinky mezi stranami smluv týkajících se dědění po jedné osobě se řídí – s výjimkou volby práva – právem, které by se podle nařízení č. 650/2012 bylo použilo pro dědění po této osobě v případě její smrti ke dni uzavření dané smlouvy. Viz čl. 25 odst. 3 s odkazem na podmínky stanovené v článku 22 a bod 51 odůvodnění nařízení č. 650/2012.
35–      Tyto dědické smlouvy jsou přípustné, pokud to umožňují všechny právní řády, které by se byly použily pro dědění po všech osobách v případě jejich smrti ke dni uzavření dané smlouvy. Z těchto právních řádů bude věcnou platnost smlouvy a její závazné účinky mezi stranami určovat to právo, které má ke smlouvě nejužší vztah. Viz čl. 25 odst. 1, 2 a 3 nařízení č. 650/2012. Podle článku 22 ve spojení s bodem 51 odůvodnění lze zvolit pouze právo státu, jehož státním příslušníkem jsou strany nebo některá z nich v době uzavření smlouvy.
36–      Tento výraz používám ve stanovisku ve věci E. E. (Soudní příslušnost a právo rozhodné pro dědění) (C‑80/19, EU:C:2020:230, body 104, 107, 112). Soudní dvůr označuje tento mechanismus za „domněnku“ [rozsudek ze dne 9. září 2021, RK (Prohlášení nepříslušnosti) (C‑422/20,
EU:C:2021:718, bod 53)].
37–      Obdobně viz rozsudek ze dne 9. září 2021, UM (Smlouva o převodu vlastnického práva pro případ smrti) (C‑277/20, EU:C:2021:708, bod 29).
38–      Podle bodu 9 odůvodnění zahrnuje dědění majetku zůstavitele „veškeré způsoby přechodu majetku, práv a závazků z důvodu smrti, ať už se jedná o přechod jako projev vůle na základě pořízení pro případ smrti, nebo přechod na základě dědění ze zákona“.
39–      K výkladu čl. 3 odst. 1 písm. b) nařízení č. 650/2012 viz rozsudek ze dne 9. září 2021, UM (Smlouva o převodu vlastnického práva pro případ smrti) (C‑277/20, EU:C:2021:708, bod 33): „Takový výklad je potvrzen cílem sledovaným tímto nařízením, kterým je zabránit štěpení dědictví v souladu se zásadou celistvosti dědictví a zavést jednotný režim použitelný na všechny občanskoprávní aspekty dědění majetku zůstavitele s přeshraničním dopadem, a zejména ‚jakýkoli způsob přechodu majetku […] z důvodu smrti‘, jak vyplývá z bodu 9 odůvodnění uvedeného nařízení […]“. K těmto cílům se přidávají cíle uvedené v bodě 7 odůvodnění, zejména cíl umožnit občanům předem uspořádat své dědictví.
40–      Zatímco definice pro ostatní dva pojmy uvedena je, viz čl. 3 odst. 1 písm. b) a c).
41–      Vyplývá z něj rovněž, že orgán, který vydal rozhodnutí 37 D 227/2022–118 (později napadené) považoval české právo za rozhodné pro dědictví jako celek, a to právě s ohledem na tuto volbu ze strany L. K.
42–      Rozsudek ze dne 9. září 2021, UM (Smlouva o převodu vlastnického práva pro případ smrti) (C‑277/20, EU:C:2021:708, bod 39). Na rozdíly v jazykových verzích nařízení č. 650/2012 v tomto ohledu v tom smyslu, že jen některé upřesňují, že se jedná o dědictví jako celek, upozornil generální advokát J. Richard de la Tour ve stanovisku v uvedené věci (C‑277/20, EU:C:2021:531, bod 53 a poznámka pod čarou 42), a tyto rozdíly nadále trvají.
43–      Nezáleží na tom, zda bylo pořízení pro případ smrti učiněno před vstupem nařízení č. 650/2012 v platnost (16. srpna 2012) nebo mezi tímto datem a 17. srpnem 2015.
44–      Stanovisko ve věci E. E. (Soudní příslušnost a právo rozhodné pro dědění) (C‑80/19, EU:C:2020:230, body 101 a 102).
45–      Rozsudek ze dne 9. září 2021, RK (Prohlášení nepříslušnosti) (C‑422/20,
EU:C:2021:718, bod 53).
46–      To je jediná možnost, kterou nařízení č. 650/2012 zůstaviteli nabízí, viz čl. 22 odst. 1.
47–      Podle čl. 21 odst. 1 nařízení č. 650/2012 je toto právo v zásadě rozhodným právem, nedojde-li k volbě práva.
48–      Podle čl. 83 odst. 2 nařízení č. 650/2012 mohou při určování přípustnosti a formální a věcné platnosti pořízení pro případ smrti učiněného před 17. srpnem 2015 hrát roli i jiné právní řády než právní řád státu, jehož státním příslušníkem byl zůstavitel. Předpokladem odstavce 4 je v každém případě to, že toto pořízení bylo učiněno v souladu s vnitrostátním právem státu zůstavitele.
49–      Z 19 členských států, které stanovily jednotná pravidla pro dědění s přeshraničním dopadem, 16 upřednostňovalo tento hraniční určovatel.
50–      Volba práva je koncipována jako výjimka, viz rozsudek ze dne 12. října 2023, OP (Volba práva třetího státu pro dědictví) (C‑21/22, EU:C:2023:766, bod 31).
51–      Stejně jako by nebyla nezbytná, pokud by před tímto okamžikem došlo k volbě práva platné na základě čl. 84 odst. 2 nařízení č. 650/2012, viz rozsudek ze dne 16. července 2020, E. E. (Soudní příslušnost a právo rozhodné pro dědění) (C‑80/19,
EU:C:2020:569, bod 92).
52–      Lze předpokládat, že v případě L. K. tomu tak bylo, byť jen z důvodu účasti notáře na závěti sepsané v roce 2017.
53–      Článek 26 odst. 2 nařízení č. 650/2012 vnesl do diskuse odvolací soud. Tento soud při zrušení napadeného rozhodnutí uložil soudu prvního stupně, aby určil, na základě německého (a nikoli českého) práva, zda zůstavitel mohl „berlínský testament“ po smrti své manželky odvolat či změnit. Předkládací rozhodnutí se nezabývá tím, zda má skutečnost, že „berlínský testament“ byl sepsán před 17. srpnem 2015, vliv na použitelnost čl. 26 odst. 2 nařízení č. 650/2012.
54–      V případě smluv uzavřených po 17. srpnu 2015. Pokud jde o smlouvy uzavřené před tímto datem, viz bod 115 níže.
55–      Tak to chápe Komise v bodě 62 písemného vyjádření, kde jako příklad podmínky týkající se způsobilosti k pořízení závěti uvádí dosažení věku 18 let.
56–      Nebo zvláštní důvody bránící jiné osobě obdržet majetek z dědictví zůstavitele.
57–      Což je totéž, co reaktivace svobody učinit nové pořízení pro případ smrti s majetkem, na který se vztahovala dědická smlouva.
58–      Nebo se změní právo, kterým se řídí tyto osobní poměry, v důsledku změny konkretizace hraničního určovatele, např. pokud obvyklý pobyt zůstavitele v době, kdy učinil pořízení pro případ smrti, není stejný jako v době, kdy jej chce změnit či odvolat. Účelem čl. 26 odst. 2 nařízení č. 650/2012 je právě neutralizovat účinky této změny, pokud brání zůstaviteli učinit požadovanou změnu nebo odvolání.
59–      Podle mého názoru je čl. 26 odst. 2 nařízení č. 650/2012 především výjimkou z čl. 24 odst. 3, který se týká změny nebo odvolání jiných pořízení pro případ smrti než dědických smluv. Podle tohoto ustanovení není právem rozhodným pro tyto úkony právo použitelné ke dni učinění dotčeného pořízení, nýbrž právo platné v okamžiku odvolání nebo změny. Aby se zabránilo tomu, že na základě tohoto práva bude zůstavitel neočekávaně „svázán“ tím, co pořídil, vylučuje čl. 26 odst. 2 způsobilost ze své působnosti. Věcně toto pravidlo provádí obecně uznávanou zásadu, že (jednostranná) pořízení pro případ smrti jsou v zásadě odvolatelná.
60–      Výslovně tento odstavec zmiňuje pouze právo, kterým se řídí přípustnost a formální a věcná platnost pořízení pro případ smrti, a nikoli právo rozhodné pro jeho účinky.