Právní věta: Je-li žalovaný akcionářem akciové společnosti se sídlem na 
území České republiky, má majetek (i) v obvodu soudu, kde 
má sídlo dotčená společnost, ve smyslu § 86 odst. 2 o. s. ř. bez 
ohledu na to, zda se v obvodu tohoto soudu nacházejí listinné 
akcie, s nimiž jsou spojena práva žalovaného jakožto 
akcionáře ve smyslu § 155 odst. 1 obch. zák. Mezinárodní a 
místní příslušnost českého soudu může být založena 
postupem podle článku 24 nařízení Rady (ES) č. 44/2001 ze 
dne 22. 12. 2000, o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních 
rozhodnutí v občanských a obchodních věcech, i v řízení proti 
žalovanému s bydlištěm mimo území některého členského 
státu Evropské unie.  
Soud: Nejvyšší soud 
Datum rozhodnutí: 01/28/2016 
Spisová značka: 29 Cdo 452/2014 
ECLI: ECLI:CZ:NS:2016:29.CDO.452.2014.1 
Typ rozhodnutí: USNESENÍ 
Heslo: Pravomoc soudu 
Příslušnost soudu místní 
Dotčené předpisy: § 86 odst. 2 o. s. ř. 
čl. 22 Nařízení (ES) č. 44/2001 
§ 37 předpisu č. 97/1964Sb. 
čl. 24 Nařízení () č. 44/2001 
Kategorie rozhodnutí: A EU 
Publikováno ve sbírce pod 
číslem: 
17 / 2017 
 
29 Cdo 452/2014  
 
 
U S N E S E N Í 
Nejvyšší soud České republiky rozhodl v senátě složeném z předsedy JUDr. Petra Šuka a soudců 
JUDr. Filipa Cilečka a JUDr. Zdeňka Krčmáře v právní věci žalobce JUDr. T. Ch., zastoupeného 
JUDr. Borisem Vacou, advokátem, se sídlem v Praze 1, Dlouhá 705/16, PSČ 110 00, proti 
žalovanému CENTRO HOLDINGS S. A., se sídlem v Castle Comfort Roseau, Beau Bois, 
Apartmenet No. 3, Dominické společenství, identifikační číslo osoby 14721, o určení 
vlastnického práva k akcii, vedené u Městského soudu v Praze pod sp. zn. 49 Cm 26/2013, o 
dovolání žalobce proti usnesení Vrchního soudu v Praze ze dne 16. dubna 2013, č. j. 5 Cmo 
141/2013-44, takto:  
 
Usnesení Vrchního soudu v Praze ze dne 16. dubna 2013, č. j. 5 Cmo 141/2013-44, a usnesení 
Městského soudu v Praze ze dne 13. února 2013, č. j. 49 Cm 26/2013-37, se ruší a věc se vrací 
soudu prvního stupně k dalšímu řízení. 
 
O d ů v o d n ě n í:  
 
Městský soud v Praze usnesením ze dne 13. února 2013, č. j. 49 Cm 26/2013-37, zastavil podle §
104 odst. 1 zákona č. 99/1963 Sb., občanského soudního řádu (dále též jen „o. s. ř.“), řízení o 
určení vlastnického práva k listinné akcii na majitele číslo 28 o jmenovité hodnotě 7.100.000 Kč, 
emitované společností HOTEL PRAHA a. s., identifikační číslo osoby 63080893 (dále jen 
„společnost“) [výrok I.] a rozhodl o nákladech řízení (výrok II.).  
Soud prvního stupně dovodil, že pokračování v řízení brání nedostatek pravomoci českých soudů. 
Sama skutečnost, že společnost má sídlo v obvodu soudu prvního stupně, nezakládá příslušnost 
soudu podle § 86 odst. 2 o. s. ř. (a tudíž ani pravomoc českých soudů podle § 37 zákona č. 
97/1963 Sb., o mezinárodním právu soukromém a procesním; dále jen „z. m. p. s.“). Majetkem 
žalovaného totiž mohou být pouze společností emitované akcie, nikoliv společnost jako taková. 
Není-li osvědčeno, že se v obvodu soudu prvního stupně nacházejí akcie emitované společností a 
„držené“ žalovaným, a nemá-li zde žalovaný ani jiný majetek, není dána příslušnost soudu podle § 
86 odst. 2 o. s. ř.  
Usnesením ze dne 16. dubna 2013, č. j. 5 Cmo 141/2013-44, Vrchní soud v Praze k odvolání 
žalobce potvrdil usnesení soudu prvního stupně (první výrok) a rozhodl o nákladech odvolacího 
řízení (druhý výrok).  
Odvolací soud se „zcela ztotožnil“ s právními závěry soudu prvního stupně. Není-li osvědčeno, že 
se akcie emitované společností a vlastněné žalovaným nacházejí na území České republiky, a 
nemá-li zde žalovaný ani jiný majetek, není dána pravomoc českých soudů v projednávaném 
majetkovém sporu.  
Proti usnesení odvolacího soudu podal žalobce dovolání, jehož přípustnost opírá o § 237 o. s. ř., 
dovozuje, že napadené rozhodnutí závisí na vyřešení otázky procesního práva (výkladu § 86 odst. 
2 o. s. ř.), v judikatuře Nejvyššího soudu dosud v daných souvislostech neřešené, a navrhuje, aby 
Nejvyšší soud rozhodnutí soudů obou stupňů zrušil a věc vrátil soudu prvního stupně k dalšímu 
řízení.  
Dovolatel je přesvědčen, že pravomoc česk��ch soudů (a místní příslušnost Městského soudu v 
Praze) je v projednávané věci založena ustanoveními § 37 odst. 1 z. m. p. s. a § 86 odst. 2 o. s. ř. 
Zdůrazňuje, že s akcií jakožto cenným papírem jsou spojena práva akcionáře jako společníka 
podílet se na řízení společnosti, jejím zisku a likvidačním zůstatku, a je tudíž „úzce vázána na 
společnost, která ji emitovala“.  
Majetkem ve smyslu § 86 odst. 2 o. s. ř. může být, jak dovodil Nejvyšší soud v rozhodnutí sp. zn. 
32 Cdo 939/2011 (jde o usnesení Nejvyššího soudu ze dne 31. ledna 2012, jež je veřejnosti 
dostupné – stejně jako ostatní rozhodnutí dovolacího soudu přijatá po 1. lednu 2001 – na 
webových stránkách Nejvyššího soudu), i obchodní podíl v obchodní společnosti se sídlem v 
České republice. Podle názoru dovolatele není významné, zda jde o obchodní podíl či o akcii; 
uvedené závěry jsou proto aplikovatelné i v projednávané věci.  
Dovolání je přípustné podle § 237 o. s. ř. k řešení otázky (v judikatuře Nejvyššího soudu dosud 
neřešené), zda žalovaný s bydlištěm (sídlem) mimo území členského státu Evropské unie, který 
vlastní listinnou akcii na majitele, emitovanou společností se sídlem v České republice, má 
majetek v obvodu soudu, v jehož obvodu má sídlo společnost (emitent), ve smyslu § 86 odst. 2 o. 
s. ř., bez ohledu na to, zda se v obvodu tohoto soudu nachází i dotčená akcie.  
Podle § 37 odst. 1 z. m. p. s. pravomoc československých soudů v majetkových sporech je dána, 
je-li dána podle československých předpisů jejich příslušnost.
Podle § 86 odst. 2 o. s. ř. proti tomu, kdo nemá jiný příslušný soud v České republice, je možno 
uplatnit majetková práva u soudu, v jehož obvodu má majetek.  
Nejvyšší soud předně podotýká, že na základě citovaných ustanovení nelze založit pravomoc 
českých soudů v řízení o žalobě proti osobě, která má bydliště na území některého členského státu 
Evropské unie [viz článek 3 nařízení Rady (ES) č. 44/2001 ze dne 22. prosince 2000 o příslušnosti 
a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (dále jen „nařízení 
Brusel I“)]. Bydlištěm právnické osoby se přitom pro účely nařízení Brusel I rozumí sídlo, ústředí 
či hlavní provozovna (článek 60 odst. 1 nařízení Brusel I). Z obsahu spisu se nepodává, že by 
žalovaný měl na území některého členského státu Evropské unie ústředí (skutečné sídlo) či hlavní 
provozovnu; zapsané sídlo pak má na území Dominiky (Dominického společenství). Nejvyšší 
soud proto nadále vychází z toho, že žalovaný nemá bydliště (ve smyslu článku 60 nařízení Brusel 
I) na území některého členského státu Evropské unie a že tudíž pravomoc českých soudů může 
být v projednávané věci založena na základě § 37 z. m. p. s. a § 86 odst. 2 o. s. ř.  
Není pochyb o tom, že v projednávané věci (vedené o určení vlastnického práva k akcii) dovolatel 
uplatňuje majetkové právo ve smyslu § 86 odst. 2 o. s. ř. (k výkladu pojmu „majetkové právo“ 
srov. důvody usnesení Nejvyššího soudu ze dne 10. října 2008, sp. zn. 21 Cdo 3967/2007, 
uveřejněného v časopise Soudní judikatura číslo 5, ročník 2009, pod číslem 66). Je však třeba 
posoudit, zda majetkem žalovaného (zakládajícím příslušnost Městského soudu v Praze a tedy i 
pravomoc českých soudů) je i listinná akcie na majitele emitovaná společností se sídlem v obvodu 
označeného soudu, a to bez ohledu na to, kde se nacházela ke dni zahájení řízení (§ 11 odst. 1 věta 
druhá o. s. ř.), popřípadě ke dni, kdy soud rozhodoval o zastavení řízení (usnesení Nejvyššího 
soudu ze dne 29. dubna 2010, sp. zn. 29 Cdo 1578/2008, uveřejněné pod číslem 16/2011 Sbírky 
soudních rozhodnutí a stanovisek).  
Majetkem se i pro účely § 86 odst. 2 o. s. ř. podle ustálené judikatury rozumějí jednak věci 
(movité i nemovité), jednak pohledávky a další práva a hodnoty ocenitelné penězi [srov. např. 
usnesení Nejvyššího soudu ze dne 28. března 2000, sp. zn. 20 Cdo 2499/98, uveřejněné pod 
číslem 2/2001 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek (dále jen „R 2/2001“), usnesení 
Nejvyššího soudu ze dne 10. května 2005, sp. zn. 29 Odo 589/2004, či výše citované usnesení 
Nejvyššího soudu sp. zn. 21 Cdo 3967/2007], tedy i obchodní podíl ve společnosti s ručením 
omezeným (a to bez zřetele k tomu, že v rozhodné době nemohl být předmětem výkonu 
rozhodnutí) [srov. R 2/2001, či usnesení Nejvyššího soudu ze dne 24. března 2003, sp. zn. 32 Odo 
12/2003, a ze dne 31. ledna 2012, sp. zn. 32 Cdo 939/2011].  
Akcie je (deklaratorním) cenným papírem, s nímž jsou spojena práva akcionáře jako společníka 
podílet se podle tohoto zákona a stanov společnosti na jejím řízení, jejím zisku a na likvidačním 
zůstatku při zániku společnosti (§ 155 odst. 1 věta první zákona č. 513/1991 Sb., obchodního 
zákoníku; dále jen „obch. zák.“). Práva vtělená do listinného cenného papíru jsou zásadně spojená 
s tímto cenným papírem a lze je od něj oddělit jen tehdy, připouští-li to zákon. K uplatnění práv 
spojených s listinným cenným papírem (nestanoví-li zákon jinak) je proto nutné předložit originál 
tohoto cenného papíru (srov. např. důvody usnesení Nejvyššího soudu ze dne 27. července 2011, 
sp. zn. 29 Cdo 1281/2011, uveřejněného v časopise Soudní judikatura číslo 5, ročníku 2012, pod 
číslem 69).  
Nicméně ne vždy platí, že osoba držící listinnou akcii je akcionářem společnosti a svědčí jí práva 
do akcie vtělená (srov. např. důvody usnesení Nejvyššího soudu ze dne 16. června 2010, sp. zn. 
29 Cdo 2706/2009, uveřejněného v časopise Soudní judikatura číslo 2, ročníku 2011, pod číslem 
24). Akcionářem („majitelem“ podílu v akciové společnosti) tudíž může být i osoba, která nemá v 
držbě listinnou akcii. Současně platí, že akcionáři přísluší práva společníka i tehdy, jestliže 
společnost akcie nevydala (§ 155 odst. 1 věta druhá obch. zák.).
Za této situace má Nejvyšší soud za to, že není důvodu pro účely § 86 odst. 2 o. s. ř. rozlišovat 
mezi situací, kdy žalovaný vlastní podíl v obchodní společnosti se sídlem na území České 
republiky, který není představován cenným papírem (srov. např. R 2/2001), a situací, kdy je podíl 
žalovaného ve společnosti se sídlem na území České republiky vtělen do cenného papíru. Je-li 
tudíž žalovaný akcionářem akciové společnosti se sídlem na území České republiky, má majetek 
představovaný podílem v akciové společnosti (i) v obvodu soudu, kde má sídlo dotčená 
společnost, ve smyslu § 86 odst. 2 o. s. ř. bez ohledu na to, zda se v obvodu tohoto soudu 
nacházejí listinné akcie, s nimiž jsou spojena práva žalovaného jakožto akcionáře ve smyslu § 155 
odst. 1 obch. zák.  
To platí i tehdy, je-li předmětem řízení, v němž je posuzována pravomoc českých soudů podle § 
37 z. m. p. s. a § 86 odst. 2 o. s. ř., určení vlastnického práva k dotčené akcii. V takovém případě 
bude otázka vlastnictví akcie vyřešena (až) rozhodnutím ve věci samé; pro účely posouzení 
mezinárodní a místní příslušnosti podle citovaných ustanovení je nutné na tuto akcii hledět jako 
na majetek žalovaného.  
Právní posouzení věci odvolacím soudem tudíž není správné.  
Je-li dovolání přípustné, Nejvyšší soud přihlíží z úřední povinnosti k vadám řízení, jež mohly mít 
za následek nesprávné rozhodnutí ve věci (§ 242 odst. 3 věta druhá o. s. ř.).  
V projednávané věci nejde o žádný z případů tzv. výlučné (mezinárodní) příslušnosti upravených 
v článku 22 nařízení Brusel I. Soud prvního stupně tudíž pochybil (a odvolací soud toto pochybení 
nenapravil), posuzoval-li ex officio svoji pravomoc (mezinárodní příslušnost) a místní příslušnost 
dříve, než doručil žalobu žalovanému a umožnil mu založit příslušnost soudu postupem podle 
článku 24 nařízení Brusel I, tj. tím, že se vyjádří k žalobě, aniž by nejpozději současně s tímto 
vyjádřením vznesl námitku nedostatku příslušnosti (srov. např. usnesení Nejvyššího soudu ze dne 
23. září 2008, sp. zn. 29 Nd 336/2007 uveřejněné pod číslem 14/2009 Sbírky soudních rozhodnutí 
a stanovisek). Jak totiž plyne z judikatury Soudního dvora Evropské unie, pravidlo formulované v 
článku 24 první větě nařízení Brusel I se použije vždy, nejde-li o některou z výjimek uvedených 
ve druhé větě téhož článku (srov. zejm. rozsudek Soudního dvora ze dne 20. května 2010, ve věci 
Michal Bilas, C-111/09, body 21 až 26); bydliště žalovaného přitom není rozhodné (srov. 
rozsudek Soudního dvora ze dne 13. července 2000, ve věci Group Josi, C-412/98, bod 44).  
Nedoručily-li soudy žalobu žalovanému a posuzovaly-li pravomoc (mezinárodní příslušnost) 
českých soudů, aniž měl žalovaný možnost založit (mezinárodní a místní) příslušnost Městského 
soudu v Praze postupem podle článku 24 nařízení Brusel I, zatížily řízení vadou, která mohla mít 
(a měla) za následek nesprávné rozhodnutí ve věci.  
Z výše uvedených důvodů Nejvyšší soud, aniž ve věci nařizoval jednání (§ 243a odst. 1 věta první 
o. s. ř.) usnesení odvolacího soudu podle § 243e odst. 1 o. s. ř. zrušil. Důvody, pro které nemohlo 
obstát rozhodnutí odvolacího soudu, dopadají i na usnesení soudu prvního stupně; Nejvyšší soud 
proto zrušil i je a věc vrátil soudu prvního stupně k dalšímu řízení (§ 243e odst. 2 věta první o. s. 
ř.).  
Právní názor Nejvyššího soudu je pro odvolací soud i pro soud prvního stupně závazný (243g 
odst. 1 část věty první za středníkem, § 226 odst. 1 o. s. ř.).  
Rozhodné znění občanského soudního řádu pro dovolací řízení (od 1. ledna 2013) se podává z 
části první, čl. II. bodu 7 zákona č. 404/2012 Sb., kterým se mění zákon č. 99/1963 Sb., občanský 
soudní řád, ve znění pozdějších předpisů, a některé další zákony.
Proti tomuto rozhodnutí není přípustný opravný prostředek.  
 
V Brně dne 28. ledna 2016 
 
 
JUDr. Petr Šuk  
p
ř
e
d
s
e
d
a
 
s
e
n
á
t
u