62022CJ0646
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (pátého senátu)
14. listopadu 2024 (
*1
)
„Řízení o předběžné otázce – Ochrana spotřebitelů – Směrnice 2005/29/ES – Článek 2 písm. j), články 5, 8 a 9 – Pojem ‚průměrný spotřebitel‘ – Nekalé obchodní praktiky podniků vůči spotřebitelům – Pojem ‚agresivní obchodní praktika‘ – Vázaný prodej osobního úvěru a pojistného produktu, který s tímto úvěrem nesouvisí – Zaměření informací poskytovaných spotřebiteli – Pojem framing (efekt rámování) – Obchodní praktika, při níž je spotřebiteli spolu s osobním úvěrem nabízen pojistný produkt, který s tímto úvěrem nesouvisí – Neexistence lhůty na rozmyšlenou mezi podpisem úvěrové smlouvy a pojistné smlouvy – Směrnice (EU) 2016/97 – Článek 24“
Ve věci C‑646/22,
jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná na základě článku 267 SFEU rozhodnutím Consiglio di Stato (Státní rada, Itálie) ze dne 10. října 2022, došlým Soudnímu dvoru dne 13. října 2022, v řízení
Compass Banca SpA
proti
Autorità Garante della Concorrenza e del Mercato,
za účasti:
Metlife Europe Dac,
Metlife Europe Insurance Dac,
Europ Assistance Italia SpA,
SOUDNÍ DVŮR (pátý senát),
ve složení: I. Jarukaitis, předseda čtvrtého senátu vykonávající funkci předsedy pátého senátu, E. Regan a Z. Csehi (zpravodaj), soudci,
generální advokát: N. Emiliou,
za soudní kancelář: A. Calot Escobar, vedoucí,
s přihlédnutím k písemné části řízení,
s ohledem na vyjádření, která předložili:
–
za Compass Banca SpA: F. Caronna, D. Gallo, E. A. Raffaelli, M. Siragusa, E. Teti, G. Vercillo a A. Zoppini, avvocati,
–
za Europ Assistance Italia SpA: P. Fattori, A. Lirosi a A. Pera, avvocati,
–
za italskou vládu: G. Palmieri, jako zmocněnkyně, ve spolupráci s: A. Collabolletta a P. Gentili, avvocati dello Stato,
–
za Evropskou komisi: D. Recchia, N. Ruiz García a H. Tserepa-Lacombe, jako zmocněnci,
po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 25. dubna 2024,
vydává tento
Rozsudek
1
Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 2 písm. j), jakož i článků 8 a 9 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2005/29/ES ze dne 11. května 2005 o nekalých obchodních praktikách vůči spotřebitelům na vnitřním trhu a o změně směrnice Rady 84/450/EHS, směrnic Evropského parlamentu a Rady 97/7/ES, 98/27/ES a 2002/65/ES a nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 2006/2004 (směrnice o nekalých obchodních praktikách) (Úř. věst. 2005, L 149, s. 22), jakož i čl. 24 odst. 3 směrnice Evropského parlamentu a Rady (EU) 2016/97 ze dne 20. ledna 2016 o distribuci pojištění (Úř. věst. 2016, L 26, s. 19).
2
Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi společností Compass Banca SpA a Autorità Garante della Concorrenza e del Mercato (Úřad pro ochranu hospodářské soutěže a trhu, Itálie) (dále jen „AGCM“) ohledně rozhodnutí tohoto orgánu týkajících se obchodní praktiky této společnosti.
Právní rámec
Unijní právo
Směrnice 2005/29
3
V bodech 7, 11, 13, 14, 17, 18 a 21 odůvodnění směrnice 2005/29 je uvedeno:
„(7)
Tato směrnice upravuje obchodní praktiky, které přímo ovlivňují rozhodnutí spotřebitele o obchodní transakci týkající se produktů. […]
[…]
(11)
Vysoká úroveň sjednocení dosažená sbližováním vnitrostátních právních předpisů prostřednictvím této směrnice vytváří vysokou společnou úroveň ochrany spotřebitele. Tato směrnice zavádí jednotný obecný zákaz těch nekalých obchodních praktik, které narušují ekonomické chování spotřebitelů. Rovněž stanoví pravidla pro agresivní obchodní praktiky, které dosud nejsou na úrovni Společenství upraveny.
[…]
(13)
Pro dosažení cíle Společenství pomocí odstranění překážek vnitřního trhu je nutné nahradit stávající rozdílná obecná ustanovení a právní zásady členských států. Jednotný a společný obecný zákaz stanovený touto směrnicí se proto vztahuje na nekalé obchodní praktiky, které narušují ekonomické chování spotřebitelů. Za účelem podpory důvěry spotřebitele by se obecný zákaz měl vztahovat rovněž na nekalé obchodní praktiky jak mimo smluvní vztah mezi obchodníkem a spotřebitelem, tak i po uzavření smlouvy nebo během jejího plnění. Obecný zákaz je vypracován na základě pravidel pro dva nejběžnější typy obchodních praktik, totiž klamavé obchodní praktiky a agresivní obchodní praktiky.
(14)
Je žádoucí, aby klamavé obchodní praktiky zahrnovaly i takové praktiky, včetně klamavé reklamy, jež uvedením spotřebitele v omyl brání tomu, aby uskutečnil informovanou, a tedy účelnou volbu. […] Přístup úplné harmonizace přijatý v této směrnici nebrání členským státům stanovit ve vnitrostátním právu hlavní znaky konkrétních produktů, jako jsou například sběratelské předměty nebo elektrospotřebiče, jejichž opomenutí by při výzvě ke koupi bylo podstatné. […]
[…]
(17)
Pro zajištění vyšší právní jistoty je žádoucí určit takové obchodní praktiky, jež jsou za všech okolností nekalé. Příloha I proto uvádí taxativní výčet všech takových praktik. Pouze tyto obchodní praktiky lze pokládat za nekalé, aniž by bylo třeba provádět hodnocení jednotlivých případů podle článků 5 až 9. Tento seznam lze změnit pouze revizí této směrnice.
(18)
Je vhodné chránit před nekalými obchodními praktikami všechny spotřebitele; nicméně Soudní dvůr při rozhodování ve věcech týkajících se reklamy od přijetí směrnice [Rady] 84/450/EHS [ze dne 10. září 1984 o sbližování právních a správních předpisů členských států týkajících se klamavé reklamy (Úř. věst. 1984, L 250, s. 17; Zvl. vyd. 15/01, s. 227)] shledal nezbytným posuzovat vliv na pomyslného běžného spotřebitele. Tato směrnice, v souladu se zásadou proporcionality a pro zajištění účinné ochrany v ní obsažené, vychází z pojmu průměrného spotřebitele, který má dostatek informací a je v rozumné míře pozorný a opatrný [je běžně informovaný a přiměřeně pozorný a obezřetný], s ohledem na sociální, kulturní a jazykové faktory, jak je vykládán Soudním dvorem; tato směrnice však obsahuje také ustanovení, jejichž účelem je předcházet zneužívání spotřebitelů, kteří jsou svým charakterem obzvláště zranitelní nekalými obchodními praktikami. […] Pojem průměrného spotřebitele není statistickým pojmem. Pro stanovení typické reakce průměrného spotřebitele v daném případě budou muset vnitrostátní soudy a orgány vycházet z vlastního úsudku, s přihlédnutím k judikatuře Soudního dvora.
[…]
(21)
Osoby nebo organizace považované vnitrostátním právem za ty, které mají oprávněný zájem na této záležitosti, musí mít právní prostředky pro zahájení řízení proti nekalým obchodním praktikám buď u soudu, nebo u správního orgánu, který má pravomoc rozhodovat o stížnostech nebo dát podnět k příslušnému soudnímu řízení. Ačkoli stanovení důkazního břemene přísluší vnitrostátním právu, je vhodné umožnit soudům a správním orgánům, aby od obchodníků požadovaly prokázání správnosti jejich skutkových tvrzení.“
4
Článek 1 této směrnice, který je nadepsaný „Účel“, stanoví:
„Účelem této směrnice je přispět k řádnému fungování vnitřního trhu a dosáhnout vysoké úrovně ochrany spotřebitele sblížením právních a správních předpisů členských států týkajících se nekalých obchodních praktik, které poškozují ekonomické zájmy spotřebitelů.“
5
Článek 2 této směrnice, nadepsaný „Definice“, stanoví:
„Pro účely této směrnice se rozumí:
[…]
b)
‚obchodníkem‘: fyzická nebo právnická osoba, jež v obchodních praktikách spadajících do oblasti působnosti této směrnice jedná za účelem, který lze považovat za provozování jejího obchodu, živnosti nebo řemesla anebo výkonu jejího svobodného povolání, a kdokoli, kdo jedná jménem obchodníka nebo v jeho zastoupení;
[…]
d)
‚obchodními praktikami vůči spotřebiteli‘ (dále také jen ‚obchodní praktiky‘) jednání, opomenutí, chování nebo prohlášení, obchodní komunikace včetně reklamy a uvedení na trh ze strany obchodníka přímo související s propagací, prodejem nebo dodáním produktu spotřebiteli;
e)
‚podstatným narušením ekonomického chování spotřebitele‘ použití obchodní praktiky, která významně zhoršuje schopnost spotřebitele učinit informované rozhodnutí, což vede k tomu, že učiní rozhodnutí o obchodní transakci, které by jinak neučinil;
[…]
j)
‚nepatřičným ovlivňováním‘ využívání pozice síly vůči spotřebiteli k činění nátlaku, a to i bez použití fyzické síly nebo hrozby jejího použití, způsobem, který významně omezuje schopnost spotřebitele učinit informované rozhodnutí;
k)
‚rozhodnutím o obchodní transakci‘ rozhodnutí spotřebitele o tom, zda, jak a za jakých podmínek produkt koupí, zaplatí za něj najednou nebo částečně, ponechá si jej nebo se jej zbaví anebo ve vztahu k němu uplatní právo vyplývající ze smlouvy, ať již se spotřebitel rozhodne jednat nebo zdržet se jednání;
[…]“
6
Článek 3 téže směrnice, nadepsaný „Oblast působnosti“, v odstavcích 4 a 9 stanoví:
„4.   V případě rozporu mezi ustanoveními této směrnice a jinými [unijními] pravidly, která upravují určité aspekty nekalých obchodních praktik, jsou tato jiná [unijní] pravidla pro tyto určité aspekty rozhodná a použijí se.
[…]
9.   Ve vztahu k „finančním službám“ vymezeným ve směrnici [Evropského parlamentu a Rady] 2002/65/ES [ze dne 23. září 2002 o uvádění finančních služeb pro spotřebitele na trh na dálku a o změně směrnice Rady 90/619/EHS a směrnic 97/7/ES a 98/27/ES (Úř. věst. 2002, L 271, s. 16; Zvl. vyd. 06/04, s. 321)] a k nemovitostem mohou členské státy uložit požadavky, které obsahují více omezení nebo požadavků než tato směrnice v oblasti, kterou sbližuje.“
7
Článek 4 směrnice 2005/29, nadepsaný „Vnitřní trh“, stanoví:
„Členské státy neomezí svobodu poskytování služeb ani volný pohyb zboží z důvodů spadajících do oblasti, kterou tato směrnice sbližuje.“
8
Článek 5 uvedené směrnice, nadepsaný „Zákaz nekalých obchodních praktik“, obsažený v kapitole 2 směrnice, nadepsané „Nekalé obchodní praktiky“, stanoví:
„1.   Nekalé obchodní praktiky jsou zakázány.
2.   Obchodní praktika je nekalá, pokud
a)
je v rozporu s požadavky náležité profesionální péče
a
b)
podstatně narušuje nebo je schopná podstatně narušit ekonomické chování průměrného spotřebitele, který je jejímu působení vystaven nebo kterému je určena, nebo průměrného člena skupiny, pokud se obchodní praktika zaměřuje na určitou skupinu spotřebitelů, ve vztahu k danému produktu.
[…]
4.   Obchodní praktiky jsou nekalé zejména tehdy, jsou-li
a)
klamavé ve smyslu článků 6 a 7
nebo
b)
agresivní ve smyslu článků 8 a 9.
5.   V příloze I je uveden výčet obchodních praktik, které jsou považovány za nekalé za všech okolností. Tento jednotný výčet platí ve všech členských státech a může být změněn pouze revizí této směrnice.“
9
Oddíl 1, nadepsaný „Klamavé obchodní praktiky“, této kapitoly 2 obsahuje články 6 a 7 uvedené směrnice. Tento článek 6, nadepsaný „Klamavá jednání“ stanoví v odst. 1 písm. e):
„Obchodní praktika je považována za klamavou, pokud obsahuje nesprávné informace, a je tedy nepravdivá, nebo pokud jakýmkoli způsobem, včetně celkového předvedení, uvádí nebo je schopná uvést průměrného spotřebitele v omyl ve vztahu k jednomu nebo k více z níže uvedených bodů, i když informace jsou věcně správné, což v obou případech vede nebo může vést k rozhodnutí spotřebitele o obchodní transakci, které by jinak neučinil:
[…]
e)
nutnost servisu [služby], […]“
10
Článek 7 téže směrnice, nadepsaný „Klamavá opomenutí“, v odstavcích 1 a 2 stanoví:
„1.   Obchodní praktika je považována za klamavou, pokud ve svých věcných souvislostech a s přihlédnutím ke všem jejím rysům, okolnostem a omezením sdělovacího prostředku opomene uvést závažné informace, které v dané souvislosti průměrný spotřebitel potřebuje pro rozhodnutí o obchodní transakci, čímž způsobí nebo může způsobit, že průměrný spotřebitel učiní rozhodnutí o obchodní transakci, které by jinak neučinil.
2.   Za klamavé opomenutí je také považováno, pokud obchodník závažné informace uvedené v odstavci 1 zatají nebo poskytne nejasným, nesrozumitelným nebo dvojznačným způsobem nebo v nevhodný čas vzhledem k okolnostem popsaným v uvedeném odstavci anebo neuvede obchodní záměr obchodní praktiky, není-li patrný ze souvislosti a pokud to v obou případech vede nebo může vést k rozhodnutí spotřebitele o obchodní transakci, které by jinak neučinil.“
11
Oddíl 2, nadepsaný „Agresivní obchodní praktiky“, kapitoly 2 směrnice 2005/29, obsahuje články 8 a 9.
12
Článek 8 této směrnice, nadepsaný „Agresivní obchodní praktiky“, stanoví:
„Obchodní praktika je považována za agresivní, pokud ve svých věcných souvislostech a s přihlédnutím ke všem jejím rysům a okolnostem obtěžováním, donucováním včetně použití fyzické síly nebo nepatřičným ovlivňováním výrazně zhoršuje nebo může výrazně zhoršit svobodnou volbu nebo chování průměrného spotřebitele ve vztahu k produktu, čímž způsobí nebo může způsobit, že spotřebitel učiní rozhodnutí o obchodní transakci, které by jinak neučinil.“
13
Článek 9 uvedené směrnice, nadepsaný „Použití obtěžování, donucování a nepatřičného ovlivňování“, stanoví:
„Při určení, zda obchodní praktika používá obtěžování, donucování včetně použití fyzické síly nebo nepatřičné ovlivňování, se bere v úvahu:
a)
její načasování, místo, povaha nebo doba trvání;
b)
použití výhrůžného nebo urážlivého jazyka nebo chování;
c)
vědomé využití obchodníkem jakéhokoli konkrétního neštěstí nebo takových závažných okolností, které vedou ke zhoršení úsudku spotřebitele, k ovlivnění rozhodnutí spotřebitele ve vztahu k produktu;
d)
veškeré obtížné nebo neúměrné mimosmluvní překážky uložené obchodníkem v případě, že spotřebitel chce uplatnit svá smluvní práva, včetně práv na vypovězení smlouvy nebo na přechod na jiný produkt nebo k jinému obchodníkovi;
e)
výhrůžka právně nepřípustným jednáním.“
14
Článek 11 téže směrnice, nadepsaný „Vynucování“, v prvním pododstavci odstavce 1 stanoví:
„Členské státy zajistí, aby v zájmu spotřebitelů existovaly vhodné a účinné prostředky pro boj proti nekalým obchodním praktikám v zájmu zajištění souladu s touto směrnicí.“
15
Body 24 až 31 přílohy I směrnice 2005/29, nadepsané „Obchodní praktiky, jež jsou za všech okolností považovány za nekalé“, uvádí a definují „[a]gresivní obchodní praktiky“ následovně:
„24.
Vytvoření dojmu, že spotřebitel nemůže provozovnu opustit bez uzavření smlouvy.
25.
Osobní návštěvy u spotřebitele a nedbání požadavku spotřebitele opustit jeho byt a nevracet se, kromě situací a v rozsahu odůvodněném podle vnitrostátních právních předpisů za účelem vymáhání smluvních závazků.
26.
Vytrvalé a nevyžádané nabídky prostřednictvím telefonu, faxu, e-mailu nebo jiných prostředků přenosu na dálku, kromě situací a v rozsahu odůvodněném podle vnitrostátních právních předpisů za účelem vymáhání smluvních závazků. Tím nejsou dotčeny článek 10 směrnice [Evropského parlamentu a Rady] 97/7/ES [ze dne 20. května 1997 o ochraně spotřebitele v případě smluv uzavřených na dálku (Úř. věst. 1997, L 144, s. 19; Zvl. vyd. 15/03, s. 319)] a směrnice [Evropského parlamentu a Rady] 95/46/ES [ze dne 24. října 1995 o ochraně fyzických osob v souvislosti se zpracováním osobních údajů a o volném pohybu těchto údajů (Úř. věst. 1995, L 281, s. 31; Zvl. vyd. 13/15, s. 355), jakož i směrnice Evropského parlamentu a Rady 2002/58/ES ze dne 12. července 2002 o zpracování osobních údajů a ochraně soukromí v odvětví elektronických komunikací (směrnice o soukromí a elektronických komunikacích) (Úř. věst. 2002, L 201, s. 37; Zvl. vyd. 13/29, s. 514)].
27.
Požadavek, aby spotřebitel žádající plnění z důvodu pojistné události předložil doklady, které nelze odůvodněně pokládat za důležité pro stanovení oprávněnosti nároku, nebo systematické neodpovídání na související korespondenci za účelem odradit spotřebitele od uplatnění práv vyplývajících ze smlouvy.
28.
Začlenění do reklamy přímého nabádání určeného dětem, aby si inzerované produkty koupily nebo aby přesvědčily své rodiče nebo jiné dospělé, aby jim je koupili. Tímto ustanovením není dotčen článek 16 směrnice [Rady] 89/552/EHS [o koordinaci některých právních a správních předpisů členských států upravujících provozování televizního vysílání (Úř. věst 1989, L 298, s. 23; Zvl. vyd. 06/01, s. 224)].
29.
Požadování okamžité nebo odložené platby za produkty dodané obchodníkem, avšak nevyžádané spotřebitelem, nebo vrácení nebo uschování takových produktů, kromě případů, kdy se jedná o náhradní produkt dodaný v souladu s čl. 7 odst. 3 směrnice 97/7/ES (setrvačný prodej).
30.
Výslovné sdělení spotřebiteli, že pokud si produkt nebo službu nekoupí, ohrozí to pracovní místo nebo živobytí obchodníka.
31.
Vytváření klamného dojmu, že spotřebitel již vyhrál nebo vyhraje, popřípadě že vyhraje, pokud bude jednat určitým způsobem, cenu nebo jinou obdobnou výhodu, ačkoli ve skutečnosti
–
neexistuje žádná taková cena ani obdobná výhoda,
–
pro získání ceny nebo jiné obdobné výhody musí spotřebitel vynaložit finanční prostředky nebo mu vznikají výdaje.“
Směrnice 2016/97
16
Článek 24 směrnice 2016/97, nadepsaný „Vázaný a spojený prodej“ v odstavcích 3 a 7 stanoví:
„3.   Pokud je pojistný produkt doplňkem nepojistného zboží nebo služby v rámci balíčku nebo jedné dohody, nabídne distributor pojištění zákazníkovi možnost odděleného nákupu zboží nebo služby. Tento odstavec se nepoužije, pokud je pojistný produkt doplňkem investiční služby nebo činnosti ve smyslu čl. 4 odst. 1 bodu 2 směrnice [Evropského parlamentu a Rady] 2014/65/EU [ze dne 15. května 2014 o trzích finančních nástrojů a o změně směrnic 2002/92/ES a 2011/61/EU (Úř. věst. 2014, L 173, s. 349)], smlouvy o úvěru ve smyslu čl. 4 bodu 3 směrnice [Evropského parlamentu a Rady] 2014/17/EU ze dne 4. února 2014 [o smlouvách o spotřebitelském úvěru na nemovitosti určené k bydlení a o změně směrnic 2008/48/ES a 2013/36/EU a nařízení (EU) č. 1093/2010 (Úř. věst. 2014, L 60, s. 34)] nebo platebního účtu ve smyslu čl. 2 bodu 3 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2014/92/EU nebo platebního účtu ve smyslu čl. 2 bodu 3 směrnice [Evropského parlamentu a Rady] 2014/92/EU [ze dne 23. července 2014 o porovnatelnosti poplatků souvisejících s platebními účty, změně platebního účtu a přístupu k platebním účtům se základními prvky (Úř. věst. 2014, L 257, s. 214)].
[…]
7.   Členské státy mohou zachovat v platnosti nebo přijmout další přísnější opatření nebo v jednotlivých případech zasáhnout a zakázat prodej pojištění spolu s určitou doplňkovou službou nebo produktem, které nejsou pojištěním, v rámci jednoho balíčku či jedné dohody, pokud mohou prokázat, že tento postup škodí spotřebitelům.“
Italské právo
Spotřebitelský zákoník
17
Článek 20 decreto legislativo n. 206, recante codice del consumo a norma dell’articolo 7 della legge di 29 luglio 2003, n. 229 (legislativní nařízení č. 206 – spotřebitelský zákoník, ve smyslu článku 7 zákona č. 229 ze dne 29. července 2003) ze dne 6. září 2005 (běžný dodatek ke GURI č. 235 ze dne 8. října 2005), kterým byla provedena směrnice Rady 93/13/EHS ze dne 5. dubna 1993 o zneužívajících ujednáních ve spotřebitelských smlouvách (Úř. věst. 1993, L 95, s. 29; Zvl. vyd. 15/02, s. 288), stanoví:
„Obchodní praktika je považována za nekalou, je-li v rozporu s požadavky náležité profesionální péče a podstatně narušuje nebo může podstatně narušit ekonomické chování průměrného spotřebitele, který je jejímu působení vystaven nebo kterému je určena, nebo průměrného člena skupiny, pokud se obchodní praktika zaměřuje na určitou skupinu spotřebitelů daného produktu.“
18
Článek 24 tohoto spotřebitelského zákoníku, nadepsaný „Agresivní obchodní praktiky“, který provádí požadavky obsažené v článku 8 směrnice 2005/29, stanoví:
„1.   Obchodní praktika je považována za agresivní, pokud ve svých věcných souvislostech a s přihlédnutím ke všem jejím rysům a okolnostem obtěžováním, donucováním včetně použití fyzické síly nebo nepatřičným ovlivňováním výrazně zhoršuje nebo může výrazně zhoršit svobodnou volbu nebo chování průměrného spotřebitele ve vztahu k produktu, čímž způsobí nebo může způsobit, že spotřebitel učiní rozhodnutí o obchodní transakci, které by jinak neučinil.
[…]“
Legislativní nařízení č. 209 ze dne 7. září 2005
19
Článek 120c decreto legislativo n. 209 – codice delle assicurazioni private (legislativní nařízení č. 209, zákoník soukromého pojištění) ze dne 7. září 2005 (běžný dodatek ke GURI č. 239 ze dne 13. října 2005), nadepsaný „Vázaný a spojený prodej“, zní:
„1.   Pokud distributor nabízí pojistný produkt společně s doplňkovým produktem nebo službou, které nejsou pojištěním, jako součást balíčku nebo v rámci jedné dohody, informuje smluvního partnera o možnosti zakoupit jednotlivé složky odděleně a poskytne náležitý popis jednotlivých složek dohody nebo balíčku a rovněž doloží odděleně náklady a poplatky za jednotlivé složky.
2.   Za okolností uvedených v odstavci 1, a pokud se riziko nebo pojistné krytí vyplývající z dohody či balíčku nabízených smluvnímu partnerovi liší od rizika nebo pojistného krytí spojených s jednotlivými složkami sjednanými samostatně, poskytne distributor pojištění náležitý popis jednotlivých složek dohody či balíčku a uvede způsob, jak jejich vzájemné působení mění riziko nebo pojistné krytí.
3.   Pokud je pojistný produkt doplňkem zboží nebo služby, které nejsou pojištěním, jako součást balíčku nebo jedné dohody, nabídne distributor pojištění smluvnímu partnerovi možnost odděleného nákupu zboží nebo služby. Tento odstavec se nepoužije, pokud je pojistný produkt doplňkem investiční služby nebo činnosti ve smyslu čl. 1 odst. 5 konsolidovaného znění zákona o finančním zprostředkování, smlouvy o úvěru ve smyslu čl. 120d odst. 1 písm. c) konsolidovaného znění zákona o bankách nebo platebního účtu ve smyslu článku 126i konsolidovaného znění zákona o bankách.
4.   V případech uvedených v odstavcích 1 a 3 sdělí distributor pojistných produktů smluvní straně důvody, proč je pojistný produkt, který je součástí celkového balíčku nebo jedné dohody, považován za vhodný k uspokojení jeho požadavků a potřeb.
5.   V případech uvedených v odstavcích 1 a 3 může [Istituto per la vigilanza sulle assicurazioni (IVASS) (orgán pro dohled v pojišťovnictví, Itálie)], pokud jde o činnost distribuce pojištění, uplatnit předběžná opatření a zákaz stanovené tímto zákonem, včetně pravomoci zakázat prodej pojištění v rámci balíčku nebo jedné dohody spolu s jinou službou nebo produktem než je pojištění, bez ohledu na to, zda se jedná o pojištění nebo jiný produkt či službu vedlejší povahy, pokud taková praktika poškozuje spotřebitele. Pokud jde o investiční pojistné produkty, tyto pravomoci vykonávají IVASS a [Commissione Nazionale per le Società e la Borsa (Consob) (Národní komise pro společnosti a burzu cenných papírů, Itálie)] v souladu s jejich příslušnými pravomocemi.
6.   Tento článek se nevztahuje na distribuci pojistných produktů, které nabízejí krytí různých druhů rizik.
7.   Těmito ustanoveními není dotčeno případné použití ustanovení spotřebitelského zákoníku […]“
Spor v původním řízení a předběžné otázky
20
Compass Banca se sídlem v Itálii nabízela zákazníkům v období od ledna 2015 do července 2018 uzavření různých typů smluv o osobních úvěrech, jakož i o pojistných produktech, které s těmito úvěry nutně nesouvisely. Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že uzavření pojistné smlouvy nebylo sice podmínkou pro poskytnutí osobního úvěru, avšak bylo s tímto úvěrem nabízeno společně.
21
Dne 13. září 2018 zahájil AGCM šetření s cílem zjistit, zda je tato obchodní praktika „nekalá“ ve smyslu směrnice 2005/29.
22
V průběhu tohoto šetření předložila Compass Banca návrh závazků týkající se řady konkrétních opatření, jejichž cílem bylo spotřebiteli vysvětlit, že uzavření uvedeného pojištění, které nesouvisí s osobním úvěrem, má nezávaznou povahu. Mezi tato opatření patřilo rozšíření bezpodmínečného práva na odstoupení od pojistné smlouvy na všechny zákazníky, aniž byla dotčena jejich úvěrová smlouva. Společnost Compass Banca naproti tomu odmítla požadavek AGCM, aby zákazníkům poskytla sedmidenní lhůtu na rozmyšlenou mezi daty podpisu úvěrové a pojistné smlouvy. Toto opatření považovala za nepřiměřené a asymetrické, jelikož neplatilo pro všechny konkurenty.
23
Dne 11. března 2019 předložila Compass Banca nový návrh závazků, který obsahoval další opatření, jež měla mít podle jejího názoru obdobný účinek jako zavedení sedmidenní lhůty na rozmyšlenou požadované AGCM, jako byla povinnost kontaktovat své zákazníky sedm dní po podpisu jejich pojistné smlouvy a požádat je o potvrzení, zda si přejí zachovat pojištění uzavřené v rámci této smlouvy, a zároveň jim sdělit, že během těchto sedmi dnů přebírá náklady na pojistné.
24
Rozhodnutím ze dne 2. dubna 2019, které bylo potvrzeno dne 3. července 2019, AGCM tento návrh závazků odmítl.
25
V rozhodnutí ze dne 27. listopadu 2019, které bylo společnosti Compass Banca oznámeno dne 23. prosince 2019, AGCM konstatoval, že tato společnost uplatňuje „agresivní“, a tudíž „nekalou“ obchodní praktiku ve smyslu směrnice 2005/29, jež spočívá v tom, že „smlouvy o osobním úvěru jsou při jejich uzavírání nuceně vázány na pojistné produkty, které s úvěrem nesouvisí“. AGCM společnosti Compass Banca zakázal, aby v této praktice pokračovala, a uložil jí peněžitou sankci ve výši 4700000 eur.
26
Compass Banca podala proti rozhodnutím AGCM, která jsou uvedena v bodech 24 a 25 tohoto rozsudku, žalobu k Tribunale Amministrativo Regionale per il Lazio (Regionální správní soud pro Lazio, Itálie), který tuto žalobu rozsudkem č. 9516 z roku 2021 zamítl.
27
Proti tomuto rozsudku podala Compass Banca odvolání ke Consiglio di Stato (Státní rada, Itálie), který je předkládajícím soudem.
28
Compass Banca tvrdí, že AGCM považoval její obchodní praktiku za „agresivní“, a tudíž „nekalou“ ve smyslu směrnice 2005/29 pouze z toho důvodu, že spočívá ve vázání prodeje osobních úvěrů a pojistných produktů, aniž předložil konkrétní důkaz o této „agresivní“ povaze z hlediska jejích konkrétních rysů nebo relevantních okolností projednávané věci. Compass Banca z toho vyvozuje, že AGCM neodůvodněně a nepřijatelně obrátil důkazní břemeno, jelikož jí uložil povinnost prokázat, že její obchodní praktika není ve skutečnosti „agresivní“ ve smyslu této směrnice.
29
Podle tvrzení AGCM společnost Compass Banca vázáním prodeje osobních úvěrů a pojistných produktů značně ovlivňovala a omezovala svobodu volby svých zákazníků. Tento orgán uvádí, že Compass Banca zejména neposkytovala svým zákazníkům informace o nepovinné povaze pojistného produktu a dodává, že taková praktika by nebyla považována za „agresivní“, kdyby dotyčným zákazníkům byla mezi daty podpisu smlouvy o osobním úvěru a smlouvy o pojistném produktu poskytnuta sedmidenní lhůta na rozmyšlenou.
30
Předkládající soud si nejprve klade otázku, zda pojem „průměrný spotřebitel“ ve smyslu směrnice 2005/29 dostatečně zohledňuje význam teorie „omezené racionality“, podle níž je nezbytná větší ochrana spotřebitele. Podle této teorie lidé často jednají, aniž mají veškeré potřebné informace. Vzhledem k tomu, že spotřebitelé podléhají mimo jiné zkreslení, které je v kognitivní vědě nazýváno jako „efekt rámování“ (framing), mění patrně své preference v závislosti na způsobech, jakými jsou jim smluvní nabídky prezentovány, a v důsledku toho činí iracionální rozhodnutí ve srovnání s těmi, která by učinila běžně informovaná, jakož i přiměřeně pozorná a obezřetná osoba.
31
Předkládající soud se dále táže, zda praktika dotčená ve věci v původním řízení musí být považována za „agresivní“, a tudíž „nekalou“ obchodní praktiku ve smyslu směrnice 2005/29, když jsou obchodní nabídky na uzavření úvěrové smlouvy a pojistného produktu předkládány spotřebitelům takovou formou, která v nich prostřednictvím „efektu rámování“ (framing) vzbuzuje takový dojem, že poskytnutí osobního úvěru je podmíněno sjednáním pojištění.
32
Nakonec si předkládající soud klade otázku, zda čl. 24 odst. 3 směrnice 2016/97, který se týká vázaného a spojeného prodeje pojistných produktů s jinými produkty, brání tomu, aby AGCM zakázal takovou obchodní praktiku, jako je praktika uplatňovaná společností Compass Banca.
33
Za těchto podmínek se Consiglio di Stato (Státní rada) rozhodla přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1)
Neměl by být pojem ‚průměrný spotřebitel‘ uvedený ve směrnici [2005/29], chápaný jako spotřebitel, který má dostatek informací a je v rozumné míře pozorný a opatrný [je běžně informovaný a přiměřeně pozorný a obezřetný] – vzhledem k jeho pružnosti a neurčitosti – definován s ohledem na nejlepší vědecké poznatky a zkušenosti, a v důsledku toho odkazovat nejen na klasický pojem homo economicus, ale také na poznatky [teorie] omezené racionality, kter[á] prokázal[a], že lidé často jednají tak, že omezí množství informací, které potřebují, a činí ‚nerozumná‘ rozhodnutí ve srovnání s rozhodnutími, která by učinila hypoteticky pozorná a obezřetná osoba, tedy poznatky, které vyvolávají větší potřebu ochrany spotřebitele v případě – v moderní dynamice trhu stále běžnějšího – nebezpečí kognitivního ovlivnění?
2)
Může být obchodní praktika považována za agresivní sama o sobě, pokud se v důsledku efektu rámování informací (framing) může zdát, že volba je povinná a bez alternativy, a to s ohledem na čl. 6 odst. 1 směrnice 2005/29, který považuje za klamavou takovou obchodní praktiku, která jakýmkoli způsobem klame nebo může klamat průměrného spotřebitele ‚včetně její celkové prezentace‘?
3)
Odůvodňuje směrnice 2005/29 pravomoc vnitrostátního orgánu pro hospodářskou soutěž (jakmile je zjištěno nebezpečí psychologického ovlivňování spojeného: 1) se situací nouze, v níž se zájemci o financování obvykle nacházejí, 2) se složitostí smluv předkládaných spotřebiteli k podpisu, 3) se souběžností předkládání vázaných nabídek, 4) s krátkou dobou vyhrazenou k podpisu nabídky) stanovit výjimku ze zásady možnosti vázaných prodejů pojistných produktů a nesouvisejících finančních produktů tím, že stanoví čas [na rozmyšlenou] v délce sedmi dnů mezi podpisy obou smluv?
4)
Brání v souvislosti s touto pravomocí potírat agresivní obchodní praktiky směrnice [2016/97], a zejména její čl. 24 odst. 3, tomu, aby AGCM přijal rozhodnutí na základě čl. 2 písm. d) a j) a článků 4, 8 a 9 směrnice 2005/29, jakož i vnitrostátních prováděcích právních předpisů poté, co byl zamítnut návrh na závazky v důsledku odmítnutí společnosti poskytující investiční služby, v případě vázaného prodeje finančního produktu a pojistného produktu, který s prvním produktem nesouvisí – a při existenci rizika ovlivnění spotřebitele spojeného s okolnostmi konkrétního případu, které lze dovodit zejména ze složitosti dokumentů, které je třeba prostudovat – poskytnout spotřebiteli lhůtu na rozmyšlenou v délce sedmi dnů od formulování vázaného návrhu do podpisu pojistné smlouvy?
5)
Může skutečnost, že pouhé vázání dvou produktů – finančního a pojistného – je považováno za agresivní praktiku, představovat nepřípustný regulační zásah a nepovede k tomu, že je obchodníkovi (a nikoli AGCM, jak by tomu mělo být) uloženo břemeno (které je obtížné splnit) prokázat, že se nejedná o agresivní praktiku v rozporu se směrnicí 2005/29 (tím spíše že uvedená směrnice neumožňuje členským státům přijmout přísnější opatření, než jsou ta, která jsou v ní stanovena, a to ani s cílem zajistit vyšší úroveň ochrany spotřebitele), nebo naopak k takovému obrácení důkazního břemene nedochází, pokud na základě objektivních skutečností existuje reálné nebezpečí, že spotřebitel, který potřebuje získat financování, může být ovlivněn komplexní vázanou nabídkou?“
K předběžným otázkám
K první otázce
K přípustnosti
34
Compass Banca vyjadřuje pochybnosti o přípustnosti první otázky, jelikož v této otázce je pojem „průměrný spotřebitel“ definován odlišně od obvykle používané definice, neboť zohledňuje riziko kognitivního ovlivňování spotřebitelů, což z otázky činí otázku hypotetickou. Rozhodnutí napadená ve věci v původním řízení byla totiž přijata na základě vnitrostátních ustanovení provádějících článek 8 směrnice 2005/29, a nikoli její článek 6, takže zohlednění takového rizika není relevantní.
35
V tomto ohledu je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury je v rámci spolupráce mezi Soudním dvorem a vnitrostátními soudy založené článkem 267 SFEU pouze věcí vnitrostátního soudu, kterému byl spor předložen a který musí nést odpovědnost za soudní rozhodnutí, jež bude vydáno, aby s přihlédnutím ke konkrétním okolnostem věci posoudil jak nezbytnost rozhodnutí o předběžné otázce pro vydání svého rozsudku, tak relevanci otázek, které klade Soudnímu dvoru. Týkají-li se tedy položené otázky výkladu unijního práva, je Soudní dvůr v zásadě povinen rozhodnout [rozsudek ze dne 7. února 2023, Confédération paysanne a další (Náhodná mutageneze in vitro), C‑688/21, EU:C:2023:75, bod 32].
36
Odmítnutí Soudního dvora rozhodnout o předběžné otázce položené vnitrostátním soudem je možné pouze tehdy, je-li zjevné, že žádaný výklad unijního práva nemá žádný vztah k realitě nebo předmětu sporu v původním řízení, jestliže se jedná o hypotetický problém nebo také jestliže Soudní dvůr nedisponuje skutkovými nebo právními poznatky nezbytnými pro užitečnou odpověď na otázky, které jsou mu položeny [rozsudek ze dne 7. února 2023, Confédération paysanne a další (Náhodná mutageneze in vitro), C‑688/21, EU:C:2023:75, bod 33].
37
V projednávané věci žádá předkládající soud svou první otázkou Soudní dvůr o výklad pojmu „průměrný spotřebitel“ za účelem určení, zda obchodní praktika využívající efektu rámování (framing), která spočívá v tom, že je současně s nabídkou osobního úvěru předložena nabídka pojistného produktu, který s tímto úvěrem nesouvisí, aniž je spotřebiteli poskytnuta lhůta na rozmyšlenou mezi daty podpisu smluv souvisejících s těmito nabídkami, což by z důvodu efektu rámování (framing) mohlo u průměrného spotřebitele vyvolat dojem, že musí nutně přijmout obě tyto nabídky (dále jen „obchodní praktika využívající efektu rámování“), musí být považována za agresivní obchodní praktiku zejména ve smyslu článků 8 a 9 směrnice 2005/29, a v důsledku toho za nekalou ve smyslu článku 5 této směrnice.
38
Pro účely určení, zda je obchodní praktika „agresivní“ ve smyslu uvedené směrnice, odkazuje její článek 8 výslovně na pojem „průměrný spotřebitel“.
39
Není tedy zjevné, že by požadovaný výklad unijního práva neměl vztah k realitě nebo předmětu sporu v původním řízení nebo že by problém předložený předkládajícím soudem byl hypotetické povahy. Soudní dvůr navíc disponuje všemi skutkovými a právními poznatky nezbytnými pro užitečnou odpověď na první otázku.
40
Z toho vyplývá, že první otázka je přípustná.
K věci samé
41
Úvodem je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury platí, že v rámci postupu spolupráce mezi vnitrostátními soudy a Soudním dvorem zavedeného článkem 267 SFEU přísluší Soudnímu dvoru poskytnout vnitrostátnímu soudu užitečnou odpověď, která mu umožní rozhodnout spor, jenž mu byl předložen. Z tohoto hlediska Soudnímu dvoru přísluší, aby otázky, které jsou mu položeny, případně přeformuloval (rozsudek ze dne 8. září 2022, IRnova, C‑399/21, EU:C:2022:648, bod 22).
42
V projednávané věci z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda je třeba pro účely výkladu pojmu „průměrný spotřebitel“ ve smyslu směrnice 2005/29, zejména jejího článku 8, vycházet nejen z pojmu homo oeconomicus, což je podstatě ekonomický subjekt, který při svém rozhodování jedná zcela racionálně, ale rovněž z nejnovějších studií o teorii „omezené racionality“, podle níž rozhodovací schopnost spotřebitele „naráží na limity, které jsou dány kognitivní kapacitou v důsledku množství přijímaných podnětů, schopností udržet pozornost po určitou dobu a schopností uchovávat v paměti všechny obdržené informace“.
43
Za těchto podmínek je třeba mít za to, že podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda směrnice 2005/29 musí být vykládána v tom smyslu, že pojem „průměrný spotřebitel“ ve smyslu této směrnice musí být definován nejen s odkazem na běžně informovaného, jakož i přiměřeně pozorného a obezřetného spotřebitele, ale rovněž s ohledem na skutečnost, že rozhodovací schopnost jednotlivce je narušována takovými omezeními, jako jsou kognitivní zkreslení.
44
Úvodem je třeba připomenout, že článek 5 odst. 2 směrnice 2005/29 odkazuje na pojem „průměrný spotřebitel“ za účelem určení, zda obchodní praktika, která je v rozporu s požadavky náležité profesionální péče, může mít dostatečné účinky k odůvodnění jejího zákazu jakožto nekalé obchodní praktiky, nebo zda je třeba mít za to, že se na ni takový zákaz nevztahuje, jelikož může uvést v omyl pouze velmi důvěřivého nebo naivního spotřebitele.
45
Tentýž pojem je použit v článcích 6 až 8 této směrnice, které, jak vyplývá z čl. 5 odst. 4 uvedené směrnice, upřesňují způsob, jakým se obě kritéria stanovená v čl. 5 odst. 2 uvedené směrnice pro kvalifikaci určité praktiky jako nekalé použijí na určité konkrétní formy nekalých obchodních praktik.
46
Pokud jde o výklad tohoto pojmu, z bodu 18 odůvodnění této směrnice vyplývá, že je vhodné chránit před nekalými obchodními praktikami všechny spotřebitele, avšak Soudní dvůr ve věcech týkajících se reklamy, od přijetí směrnice 84/450, rozhodl, že je nutno posuzovat vliv obchodních praktik „na pomyslného běžného spotřebitele“.
47
Z uvedeného bodu odůvodnění rovněž vyplývá, že v souladu se zásadou proporcionality a pro zajištění účinné ochrany v ní obsažené vychází směrnice 2005/29 z pojmu „průměrný spotřebitel“, který je běžně informovaný a přiměřeně pozorný a obezřetný, s ohledem na sociální, kulturní a jazykové faktory.
48
Z toho vyplývá, jak Soudní dvůr rozhodl v souvislosti se směrnicí 93/13, že tento odkaz na průměrného spotřebitele představuje objektivní kritérium a že pojem „průměrný spotřebitel“ je nezávislý na konkrétních znalostech, které dotyčná osoba může mít, nebo na informacích, jež má tato osoba skutečně k dispozici. Kromě toho tomuto objektivnímu kritériu neodpovídá ani méně obezřetný spotřebitel ani obezřetnější spotřebitel, než je průměrný spotřebitel [v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 21. září 2023, mBank (Polský rejstřík zakázaných klauzulí), C‑139/22, EU:C:2023:692, body 60, 61 a 66].
49
Je však třeba připomenout, že směrnice 2005/29 usiluje o dosažení vysoké úrovně ochrany spotřebitele sblížením předpisů členských států týkajících se nekalých obchodních praktik, které poškozují ekonomické zájmy spotřebitelů (rozsudek ze dne 19. prosince 2013, Trento Sviluppo a Centrale Adriatica, C‑281/12, EU:C:2013:859, bod 31). Tento účel je potvrzen body 7, 11, 13 a 14 odůvodnění této směrnice, podle nichž jsou zakázány obchodní praktiky, které přímo ovlivňují rozhodnutí spotřebitele o obchodní transakci, narušují jejich ekonomické chování nebo jim brání v tom, aby uskutečnili informovanou, a tedy účelnou volbu.
50
Ačkoli bod 18 odůvodnění této směrnice upřesňuje pojem „průměrný spotřebitel“, z tohoto bodu odůvodnění rovněž vyplývá, že tento pojem není statický a vnitrostátní soudy a orgány musí při určování typické reakce průměrného spotřebitele v daném případě vycházet z vlastního úsudku s přihlédnutím k judikatuře Soudního dvora.
51
Jak v podstatě uvedl generální advokát v bodě 40 svého stanoviska, určení reakce průměrného spotřebitele na konkrétní obchodní praktiku tedy nemá být pouze teoretické. Je třeba zohlednit rovněž realističtější úvahy, pokud jsou slučitelné s konkretizací tohoto pojmu v bodě 18 odůvodnění směrnice 2005/29.
52
Podle uvedeného bodu odůvodnění je nicméně průměrným spotřebitelem jednak osoba, která má dostatek informací, a jednak je v rozumné míře pozorná a opatrná. Avšak vzhledem k tomu, že podle článku 7 směrnice 2005/29 musí obchodník poskytnout spotřebitelům podstatné informace, které potřebují, aby mohli s ohledem na daný kontext učinit své rozhodnutí, musí být tato povaha „běžně informovaného“ průměrného spotřebitele chápána tak, že odkazuje na informace, o nichž s přihlédnutím k relevantním sociálním, kulturním a jazykovým faktorům lze rozumně předpokládat, že jsou známy každému spotřebiteli, a nikoli na informace, které jsou charakteristické pro danou transakci. Uvedená povaha proto nevylučuje, že obchodní praktika může podstatně narušit ekonomické chování tohoto pomyslného spotřebitele z důvodu, že nemá dostatek informací.
53
Stejně tak okolnost, že pojem „průměrný spotřebitel“ musí být chápán s odkazem na spotřebitele, který je „v rozumné míře pozorný a opatrný“, nevylučuje, aby bylo zohledněno ovlivnění tohoto průměrného spotřebitele prostřednictvím kognitivního zkreslení, je-li prokázáno, že taková zkreslení mohou ovlivnit osobu, která je běžně informovaná a v rozumné míře pozorná a opatrná, a to do takové míry, že jím bude podstatně narušeno její chování.
54
Soudní dvůr již ostatně uvedl, že průměrný spotřebitel může být uveden v omyl, a v důsledku toho uskutečnit obchodní rozhodnutí, které není informované ani účelné (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 19. prosince 2013, Trento Sviluppo a Centrale Adriatica, C‑281/12, EU:C:2013:859, body 34 a 38).
55
V oblasti práva ochranných známek Evropské unie navíc Soudní dvůr rozhodl, že je třeba zohlednit skutečnost, že úroveň pozornosti průměrného spotřebitele se může měnit v závislosti na kategorii dotčených výrobků nebo služeb (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 22. června 1999, Lloyd Schuhfabrik Meyer, C‑342/97, EU:C:1999:323, body 25 a 26).
56
Soudní dvůr měl již také příležitost konstatovat, že průměrnému spotřebiteli mohlo být vsugerováno, že chybně vnímá informace (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 26. října 2016, Canal Digital Danmark, C‑611/14, EU:C:2016:800, body 40 a 41), a že je nepravděpodobné, že by průměrný spotřebitel byl v určitých oborech technicky zdatný, aby porozuměl všem prvkům případné nabídky za účelem učinění zcela racionálního rozhodnutí (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 13. září 2018, Wind Tre a Vodafone Italia, C‑54/17 a C‑55/17, EU:C:2018:710, body 50 až 52).
57
I když rozhodovací schopnost spotřebitele může být narušena řadou takových omezení, jako jsou kognitivní zkreslení, neznamená to, že je třeba mít nutně za to, že každé riziko, že dojde ke kognitivnímu zkreslení v souvislosti s obchodní praktikou, nutně povede k narušení chování tohoto pomyslného spotřebitele. Navíc musí být náležitě prokázáno, že taková praktika může mít za zvláštních okolností konkrétní situace vliv na souhlas běžně informované, jakož i v rozumné míře pozorné a opatrné osoby, a to v takové míře, že by tím bylo podstatně narušeno její chování.
58
V každém případě je na vnitrostátních soudech, aby stanovily typickou reakci průměrného spotřebitele v dané situaci (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 26. října 2016, Canal Digital Danmark, C‑611/14, EU:C:2016:800, bod 39).
59
S ohledem na všechny výše uvedené důvody je třeba na první otázku odpovědět tak, že směrnice 2005/29 musí být vykládána v tom smyslu, že pojem „průměrný spotřebitel“ ve smyslu této směrnice musí být definován s odkazem na běžně informovaného, jakož i přiměřeně pozorného a obezřetného spotřebitele. Tato definice však nevylučuje, že může dojít k narušení rozhodovací schopnosti jednotlivce takovými omezeními, jako jsou kognitivní zkreslení.
K druhé otázce
60
Úvodem je třeba uvést, že jak vyplývá ze žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce, předkládající soud se svou druhou otázkou táže, zda lze obchodní praktiku využívající efektu rámování považovat za „agresivní“ za všech okolností ve smyslu směrnice 2005/29, a zda je s ní tedy z tohoto samotného důvodu v rozporu. V této druhé otázce však předkládající soud odkazuje rovněž na pojem „klamavá“ obchodní praktika. Jak přitom vyplývá z čl. 5 odst. 2 této směrnice, agresivní a klamavé obchodní praktiky představují dvě kategorie nekalých obchodních praktik. Pojem „obchodní praktika, která je považována za nekalou za všech okolností“, je pak zaveden v čl. 5 odst. 5 uvedené směrnice.
61
V souladu s judikaturou Soudního dvora uvedenou v bodě 41 tohoto rozsudku je proto třeba mít za to, že podstatou druhé otázky předkládajícího soudu je, zda čl. 2 písm. j), čl. 5 odst. 2 a 5, jakož i články 8 a 9 směrnice 2005/29 musí být vykládány v tom smyslu, že obchodní praktika, která spočívá v tom, že je spotřebiteli současně s nabídkou osobního úvěru předložena nabídka pojistného produktu, který s tímto úvěrem nesouvisí, představuje obchodní praktiku, která je za všech okolností agresivní, nebo přinejmenším obchodní praktiku, která je považována za všech okolností za nekalou ve smyslu této směrnice.
62
V první řadě je nutno připomenout, že kapitola 2 směrnice 2005/29, nadepsaná „Nekalé obchodní praktiky“, obsahuje dva oddíly, a sice oddíl 1 týkající se klamavých obchodních praktik a oddíl 2 týkající se agresivních obchodních praktik.
63
Článek 5 této směrnice, který je obsažen v její kapitole 2, v odstavci 1 zakazuje nekalé obchodní praktiky a v odstavci 2 stanoví kritéria umožňující určit, zda je obchodní praktika nekalá.
64
Tento článek 5 v odstavci 4 upřesňuje, že obchodní praktiky jsou nekalé zejména tehdy, jsou-li „klamavé“ ve smyslu článků 6 a 7 směrnice 2005/29 nebo „agresivní“ ve smyslu článků 8 a 9 této směrnice.
65
Odstavec 5 uvedeného článku 5 stanoví, že v příloze I směrnice 2005/29 je uveden výčet obchodních praktik, které jsou považovány za nekalé za všech okolností, a že tento výčet, který platí ve všech členských státech, může být změněn pouze revizí této směrnice.
66
V této souvislosti bod 17 odůvodnění směrnice 2005/29 upřesňuje, že pro zajištění vyšší právní jistoty se za všech okolností nekalé považují jen ty praktiky, které jsou uvedeny v příloze I, aniž je nutno provádět hodnocení jednotlivých případů podle článků 5 až 9 této směrnice.
67
Vzhledem k tomu, že příloha I směrnice 2005/29 obsahuje úplný a taxativní výčet obchodních praktik, jež jsou za všech okolností považovány za nekalé, lze takovou obchodní praktiku, jako je obchodní praktika využívající efektu rámování, o kterou se jedná ve věci v původním řízení, považovat za obchodní praktiku, která je za všech okolností agresivní, či dokonce obecně za obchodní praktiku, která je považovaná za nekalou za všech okolností, ve smyslu této směrnice, pouze tehdy, když odpovídá některé ze situací, které jsou popsány v této příloze.
68
Znění uvedené přílohy přitom umožňuje konstatovat neexistenci takovéto shody, jejíž existence ostatně ani nebyla ve věci v původním řízení tvrzena.
69
Je tedy třeba konstatovat, že taková obchodní praktika, jako je obchodní praktika využívající efektu rámování, jež je dotčená ve věci v původním řízení a spočívá v tom, že je spotřebiteli současně s nabídkou osobního úvěru předložena nabídka pojistného produktu, který s tímto úvěrem nesouvisí, nepředstavuje praktiku, kterou by bylo možné kvalifikovat jako obchodní praktiku, která je za všech okolností agresivní, nebo dokonce jako obchodní praktiku, která je považovaná za nekalou za všech okolností ve smyslu uvedené směrnice.
70
Vzhledem k tomu však, že s ohledem na informace obsažené ve spise předaném Soudnímu dvoru nelze vyloučit, že AGCM kvalifikoval praktiku dotčenou ve věci v původním řízení jako „agresivní“ na základě podrobné analýzy dotyčné obchodní praktiky, která byla provedena s ohledem na okolnosti projednávané věci, je třeba k tomu, aby byla předkládajícímu soudu poskytnuta užitečná odpověď, ve druhé řadě zkoumat, zda obchodní praktika využívající efektu rámování může představovat agresivní obchodní praktiku ve smyslu směrnice 2005/29 ze samotného důvodu, že spočívá v tom, že je spotřebiteli současně s nabídkou osobního úvěru předložena nabídka pojistného produktu, který s tímto úvěrem nesouvisí, aniž je spotřebiteli poskytnuta mezi podpisy obou smluv týkajících se těchto nabídek lhůta na rozmyšlenou, a to přestože by tato praktika mohla vést k efektu rámování (framing), a vyvolat tedy u tohoto spotřebitele dojem, že k tomu, aby získal osobní úvěr, musí povinně uzavřít pojistnou smlouvu.
71
Z článku 8 směrnice 2005/29 vyplývá, že obchodní praktika je považována za agresivní, pokud ve svých věcných souvislostech a s přihlédnutím ke všem jejím rysům a okolnostem obtěžováním, donucováním včetně použití fyzické síly nebo nepatřičným ovlivňováním výrazně zhoršuje nebo může výrazně zhoršit svobodnou volbu nebo chování průměrného spotřebitele ve vztahu k produktu, čímž způsobí nebo může způsobit, že spotřebitel učiní rozhodnutí o obchodní transakci, které by jinak neučinil.
72
Z důvodu neexistence definice pojmů „obtěžování“ a „donucování“ ve smyslu tohoto článku 8 je třeba za účelem definice těchto pojmů vycházet z obvyklého smyslu, který mají tyto výrazy v běžném jazyce, který vylučuje, že obchodní praktika může vést k určité formě obtěžování nebo donucování pouze z toho důvodu, že vykazuje znaky obchodní praktiky využívající efektu rámování.
73
Pokud jde o možnost, že taková obchodní praktika může vést k „nepatřičnému ovlivňování“ ve smyslu uvedeného článku 8, je třeba připomenout, že tento pojem, který je definován v čl. 2 písm. j) směrnice 2005/29, zahrnuje využívání pozice síly vůči spotřebiteli k činění nátlaku, a to i bez použití fyzické síly nebo hrozby jejího použití, způsobem, který významně omezuje schopnost spotřebitele učinit informované rozhodnutí. Jak vyplývá z judikatury Soudního dvora, nepatřičné ovlivňování není nutně protiprávním ovlivňováním, nýbrž ovlivňováním, které – bez ohledu na jeho soulad s právem – zahrnuje aktivní ovlivňování vůle spotřebitele prostřednictvím nátlaku (rozsudek ze dne 12. června 2019, Orange Polska, C‑628/17, EU:C:2019:480, bod 33).
74
Použití určitého způsobu uzavírání nebo změny smluv ze strany obchodníka může proto představovat „agresivní obchodní praktiku“ formou nepatřičného ovlivňování, pokud se obchodník chová nekalým způsobem, který vede k vyvíjení nátlaku na spotřebitele, jenž výrazně narušuje jeho svobodnou volbu, jako v případě jednání, která by mohla tohoto spotřebitele obtěžovat nebo narušovat jeho uvažování (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 12. června 2019, Orange Polska, C‑628/17, EU:C:2019:480, bod 47).
75
Obchodní praktika, která spočívá v tom, že je spotřebiteli současně s nabídkou osobního úvěru předložena nabídka pojistného produktu, který s tímto úvěrem nesouvisí, aniž mu je mezi podpisem smluv týkajících se těchto nabídek poskytnuta lhůta na rozmyšlenou, nezahrnuje sama o sobě existenci nátlaku, i kdyby tato praktika mohla vyvolat efekt rámování (framing). Taková praktika proto nemůže sama o sobě představovat „nepatřičné ovlivňování“ ve smyslu článku 8 směrnice 2005/29.
76
Je však třeba připomenout, že směrnice 2005/29 mezi nekalými obchodními praktikami uvádí nejen agresivní, ale rovněž klamavé obchodní praktiky, které jsou definovány v čl. 6 odst. 1 písm. e) této směrnice tak, že se jedná o obchodní praktiky, které jakýmkoli způsobem uvádí nebo jsou schopny uvést průměrného spotřebitele v omyl ve vztahu mimo jiné k nutnosti služby, a vedou nebo mohou vést k rozhodnutí spotřebitele o obchodní transakci, které by jinak neučinil.
77
Ve věci v původním řízení by tedy taková praktika mohla být kvalifikována jako agresivní ve smyslu článku 8 směrnice 2005/29 pouze tehdy, pokud by obchodník u dotčené praktiky nejenže neposkytl spotřebiteli lhůtu na rozmyšlenou mezi podpisem úvěrové a pojistné smlouvy, ale navíc by se uchýlil k obtěžování, donucování nebo nepatřičnému ovlivňování. Taková praktika bude naopak moci být kvalifikována jako „klamavá obchodní praktika“, a tudíž jako „nekalá obchodní praktika“, i v případě, že k obtěžování, donucování nebo nepatřičnému ovlivňování nedojde, pokud splňuje podmínky stanovené v článcích 6 a 7 této směrnice.
78
V tomto ohledu je třeba připomenout, že podle judikatury je zásadní poskytnout spotřebiteli již před uzavřením smlouvy jasné a přiměřené informace (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 12. června 2019, Orange Polska, C‑628/17, EU:C:2019:480, bod 34, jakož i citovaná judikatura).
79
Okolnost, že jsou souběžně předloženy dvě nabídky rozdílných služeb, i když spolu tyto nabídky právně nesouvisí, může vyžadovat poskytnutí dodatečných informací spotřebiteli, a to právě proto, aby nebyl uveden v omyl ohledně toho, že mezi uvedenými nabídkami neexistuje žádná souvislost.
80
V projednávané věci z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že předložení dvou nabídek dotčených ve věci v původním řízení mohlo vést spotřebitele k domněnce, že nelze získat úvěr bez sjednání pojistného produktu dotčeného ve věci v původním řízení, a to zvláště když některá rizika spojená s úvěrem byla kryta tímto pojistným produktem, jako je zejména zhoršení zdravotního stavu, které může být překážkou plnění smluvních povinností týkajících se úvěru.
81
Předkládající soud navíc ve své třetí otázce poukazuje na situaci nouze, v níž se obvykle nachází osoba, která žádá o financování, na složitost smluv předložených spotřebiteli k podpisu, na souběžné předložení vázaných nabídek a na krátkou dobu poskytnutou pro přijetí dotyčné nabídky.
82
Z předkládacího rozhodnutí však rovněž vyplývá, že Compass Banca tvrdí, že dotyčné spotřebitele řádně informovala o skutečnosti, že pojistný produkt dotčený ve věci v původním řízení nesouvisí s osobním úvěrem a že těmto spotřebitelům předala příslušné dokumenty, a to i před uzavřením smlouvy.
83
V konečném důsledku je na předkládajícím soudu, aby ověřil, zda obchodní praktika dotčená ve věci v původním řízení může představovat „nekalou obchodní praktiku“, zejména proto, že ji lze kvalifikovat jako „klamavou obchodní praktiku“ ve smyslu článků 6 a 7 směrnice 2005/29, nebo jako „agresivní obchodní praktiku“ ve smyslu článků 8 a 9 této směrnice.
84
S ohledem na výše uvedené důvody je třeba na druhou otázku odpovědět v tom smyslu, že čl. 2 písm. j), čl. 5 odst. 2 a 5, jakož i články 8 a 9 směrnice 2005/29 musí být vykládány v tom smyslu, že obchodní praktika, která spočívá v tom, že je spotřebiteli současně s nabídkou osobního úvěru předložena nabídka pojistného produktu, který s tímto úvěrem nesouvisí, nepředstavuje obchodní praktiku, která je za všech okolností agresivní, ani obchodní praktiku, která je považována za všech okolností za nekalou ve smyslu této směrnice.
K třetí otázce
85
Podstatou třetí otázky předkládajícího soudu je, zda směrnice 2005/29 musí být vykládána v tom smyslu, že brání vnitrostátnímu opatření, které vnitrostátnímu orgánu povoluje, aby když zjistí, že obchodní praktika určitého obchodníka je „agresivní“ nebo obecně „nekalá“, uložil tomuto obchodníkovi povinnost poskytnout spotřebiteli přiměřenou lhůtu na rozmyšlenou mezi daty podpisu pojistné smlouvy a úvěrové smlouvy.
86
V tomto ohledu je třeba uvést, že účelem směrnice 2005/29 je podle jejího článku 1 přispět k řádnému fungování vnitřního trhu a dosáhnout vysoké úrovně ochrany spotřebitele sblížením právních a správních předpisů členských států týkajících se nekalých obchodních praktik, které poškozují ekonomické zájmy spotřebitelů.
87
Vzhledem k tomu, jak vyplývá z bodu 14 odůvodnění směrnice 2005/29, že toto sbližování má podobu úplné harmonizace těchto ustanovení členských států, je třeba konstatovat, že uvedená směrnice zakazuje těmto členským státům zachovávat nebo přijímat opatření spadající do této harmonizované oblasti, která směrnice 2005/29 nestanoví nebo nepovoluje, a to i když taková opatření směřují k dosažení vyšší úrovně ochrany spotřebitele (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 9. listopadu 2010, Mediaprint Zeitungs- und Zeitschriftenverlag, C‑540/08, EU:C:2010:660, bod 38).
88
Jak však vyplývá z odpovědi na druhou otázku, taková obchodní praktika, jako je obchodní praktika využívající efektu rámování, která je dotčená ve věci v původním řízení, nepředstavuje obchodní praktiku, která je za všech okolností agresivní, nebo dokonce obchodní praktiku, která je nekalá za všech okolností, ve smyslu směrnice 2005/29.
89
Podle čl. 3 odst. 9 této směrnice jistě mohou členské státy ve vztahu k finančním službám vymezeným ve směrnici 2002/65, které zahrnují jakoukoli službu týkající se úvěrů nebo pojištění, uložit požadavky, které obsahují více omezení nebo požadavků než směrnice 2005/29 v oblasti, kterou sbližuje.
90
Při využití této možnosti však musí být zaprvé dodržena kogentní ustanovení unijního práva, případně jakéhokoli jiného relevantního právního nástroje. Zadruhé k tomu, aby daný orgán mohl na základě této možnosti uložit požadavky, které jsou přísnější nebo omezující než požadavky stanovené směrnicí 2005/29, musí být uvedená možnost dotyčným členským státem zavedena s požadovanou specifičností, přesností a jasností, aby bylo vyhověno požadavku právní jistoty [obdobně viz rozsudek ze dne 3. září 2020, Subdelegación del Gobierno en Barcelona (Dlouhodobě pobývající rezidenti), C‑503/19 a C‑592/19, EU:C:2020:629, bod 35, jakož i citovaná judikatura].
91
Směrnice 2005/29 proto brání tomu, aby vnitrostátní orgán mohl za účelem ochrany spotřebitelů stanovit obecnou nebo preventivní povinnost dodržet určitou lhůtu na rozmyšlenou v případě obchodní praktiky spočívající v souběžném předložení nabídky pojistného produktu a nabídky úvěrové smlouvy, pokud ani taková povinnost ani pravomoc tohoto orgánu uložit takovou povinnost nebyla výslovně stanovena ve vnitrostátních právních předpisech.
92
Směrnice 2005/29 naopak nebrání tomu, aby členské státy ve svých vnitrostátních právních předpisech stanovily, že vnitrostátní orgán může, když na základě podrobného posouzení obchodní praktiky určitého obchodníka zjistí, že je tato praktika „agresivní“, a tedy obecně „nekalá“ ve smyslu této směrnice, vykonat vůči tomuto obchodníkovi pravomoc vydávat příkazy.
93
Podle čl. 11 odst. 1 prvního pododstavce směrnice 2005/29 musí totiž členské státy zajistit, aby existovaly vhodné a účinné prostředky pro boj proti nekalým obchodním praktikám v zájmu zajištění souladu s touto směrnicí.
94
Je však třeba zaprvé uvést, že článek 4 směrnice 2005/29 výslovně stanoví, že členské státy nesmějí omezovat svobodu poskytování služeb z důvodů spadajících do oblasti, kterou tato směrnice sbližuje. Zadruhé podle čl. 51 odst. 1 Listiny základních práv musí členské státy, pokud uplatňují unijní právo, dodržovat práva jí zaručená.
95
Opatření přijaté vnitrostátním orgánem, které by za účelem ukončení agresivní obchodní praktiky ukládalo povinnost dodržet přiměřenou lhůtu na rozmyšlenou mezi daty podpisu úvěrové a pojistné smlouvy, by přitom mohlo narušit svobodu poskytování služeb a omezit svobodu podnikání dotyčného obchodníka.
96
V souladu se zásadou proporcionality může tedy vnitrostátní orgán vydat takové opatření pouze tehdy, je-li prokázáno, že s ohledem na důvody, které jej vedly ke kvalifikaci dotyčné obchodní praktiky jako „agresivní“ nebo přinejmenším jako „nekalé“, neexistují jiné stejně účinné prostředky pro ukončení této praktiky, které by méně zasahovaly do svobody poskytování služeb a svobody podnikání dotyčného obchodníka.
97
S ohledem na všechny výše uvedené důvody je třeba na třetí otázku odpovědět tak, že směrnice 2005/29 musí být vykládána v tom smyslu, že nebrání vnitrostátnímu opatření, které vnitrostátnímu orgánu povoluje, aby když zjistí, že obchodní praktika určitého obchodníka je „agresivní“ nebo obecně „nekalá“, uložil tomuto obchodníkovi povinnost poskytnout spotřebiteli přiměřenou lhůtu na rozmyšlenou mezi daty podpisu pojistné smlouvy a úvěrové smlouvy, ledaže existují jiné prostředky, které méně zasahují do svobody podnikání a jsou stejně účinné pro ukončení „agresivní“ nebo obecně „nekalé“ povahy uvedené praktiky.
Ke čtvrté otázce
98
Podstatou čtvrté otázky předkládajícího soudu je, zda musí být čl. 24 odst. 3 směrnice 2016/97 vykládán v tom smyslu, že brání tomu, aby vnitrostátní orgán od obchodníka, jehož obchodní praktika využívající efektu rámování je považována za „agresivní“ ve smyslu článků 8 a 9 směrnice 2005/29, nebo obecně za „nekalou“ ve smyslu čl. 5 odst. 2 této směrnice, vyžadoval k ukončení této praktiky, aby spotřebiteli poskytl přiměřenou lhůtu na rozmyšlenou mezi daty podpisu dotyčných smluv.
99
Na úvod je třeba poznamenat, že čtvrtá otázka se týká vázaného a spojeného prodeje osobního úvěru a pojistného produktu a že distribuce pojistných produktů se řídí směrnicí 2016/97.
100
V tomto ohledu je nutno připomenout, že čl. 3 odst. 4 směrnice 2005/29 stanoví, že v případě rozporu mezi ustanoveními této směrnice a jinými unijními pravidly, která upravují určité aspekty nekalých obchodních praktik, jsou tato jiná unijní pravidla rozhodná a použijí se na tyto specifické aspekty.
101
Článek 24 směrnice 2016/97 stanoví pro distributory pojistných produktů, které jsou předmětem vázaného prodeje s jinými produkty, zvláštní povinnosti.
102
Článek 24 odst. 3 směrnice 2016/97, který je jediným ustanovením uvedeným předkládajícím soudem ve čtvrté otázce, stanoví, že pokud je pojistný produkt doplňkem nepojistného zboží nebo služby v rámci balíčku nebo jedné dohody, musí distributor pojištění nabídnout zákazníkovi možnost odděleného nákupu zboží nebo služby.
103
Podle čl. 24 odst. 7 směrnice 2016/97 mohou členské státy zachovat v platnosti nebo přijmout další přísnější opatření nebo v jednotlivých případech zasáhnout a zakázat prodej pojištění spolu s určitou doplňkovou službou nebo produktem, které nejsou pojištěním, v rámci jednoho balíčku či jedné dohody, pokud mohou prokázat, že tento postup škodí spotřebitelům. Jak uvedl generální advokát v bodě 92 svého stanoviska, toto ustanovení se použije pouze tehdy, pokud lze zaprvé pojistný produkt považovat za „hlavní“ nebo „základní“ produkt a druhý produkt nebo službu za „doplňkové“ nebo „vedlejší“ ve vztahu k prvnímu produktu a jsou-li zadruhé oba produkty „nabízeny jako součást téhož balíčku nebo v rámci jedné dohody“.
104
Je však třeba uvést, že pravidlo obsažené v čl. 24 odst. 3 směrnice 2016/97 neupravuje specifické aspekty nekalých obchodních praktik, ale omezuje se na to, že bez ohledu na jakoukoli úvahu týkající se poctivosti dané obchodní praktiky vyžaduje, aby v případě, že jsou takové produkty nebo služby předmětem „vázaného prodeje“ spotřebitelům, měli tito spotřebitelé možnost zakoupit je odděleně.
105
Tento čl. 24 odst. 3 tedy příslušným vnitrostátním orgánům neukládá, aby jednaly nad rámec toho, co vyžaduje směrnice 2005/29. Toto ustanovení totiž pouze vyžaduje, aby v případě, že jsou tyto produkty nebo služby předmětem „vázaného prodeje“, měli spotřebitelé rovněž možnost zakoupit je odděleně.
106
Jak uvedl generální advokát v bodě 95 svého stanoviska, uvedené ustanovení těmto orgánům rovněž neukládá, aby nevyužívaly plně svých oprávnění, která jim svěřuje směrnice 2005/29.
107
S ohledem na všechny výše uvedené důvody je třeba na čtvrtou otázku odpovědět tak, že čl. 24 odst. 3 směrnice 2016/97 musí být vykládán v tom smyslu, že nebrání tomu, aby vnitrostátní orgán od obchodníka, jehož obchodní praktika využívající efektu rámování je považována za „agresivní“ ve smyslu článků 8 a 9 směrnice 2005/29, nebo obecně za „nekalou“ ve smyslu čl. 5 odst. 2 této směrnice, vyžadoval k ukončení této praktiky, aby spotřebiteli poskytl přiměřenou lhůtu na rozmyšlenou mezi daty podpisu dotyčných smluv.
K páté otázce
108
Podstatou páté otázky předkládajícího soudu je, zda směrnice 2005/29 musí být vykládána v tom smyslu, že kvalifikace určitého typu obchodní praktiky jako za všech okolností „agresivní“ ve smyslu článků 8 a 9 této směrnice nebo obecně jako za všech okolností „nekalé“ ve smyslu čl. 5 odst. 2 této směrnice vede k obrácení důkazního břemene na obchodníka, které je v rozporu s unijním právem.
109
Jak vyplývá z odpovědi na druhou otázku, která je obsažena v bodě 84 tohoto rozsudku, takovou obchodní praktiku, jako je praktika, o kterou se jedná ve věci v původním řízení, nelze kvalifikovat jako obchodní praktiku, která je za všech okolností agresivní nebo obecně jako obchodní praktiku, která je považována za všech okolností za nekalou ve smyslu směrnice 2005/29.
110
Vzhledem k této odpovědi není namístě odpovídat na pátou otázku.
K nákladům řízení
111
Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.
Z těchto důvodů Soudní dvůr (pátý senát) rozhodl takto:
1)
Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2005/29/ES ze dne 11. května 2005 o nekalých obchodních praktikách vůči spotřebitelům na vnitřním trhu a o změně směrnice Rady 84/450/EHS, směrnic Evropského parlamentu a Rady 97/7/ES, 98/27/ES a 2002/65/ES a nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 2006/2004 („směrnice o nekalých obchodních praktikách“),
musí být vykládána v tom smyslu, že
pojem „průměrný spotřebitel“ ve smyslu této směrnice musí být definován s odkazem na běžně informovaného, jakož i přiměřeně pozorného a obezřetného spotřebitele. Taková definice však nevylučuje, že může dojít k narušení rozhodovací schopnosti jednotlivce takovými omezeními, jako jsou kognitivní zkreslení.
2)
Článek 2 písm. j), čl. 5 odst. 2 a 5, jakož i články 8 a 9 směrnice 2005/29
musí být vykládány v tom smyslu, že
obchodní praktika, která spočívá v tom, že je spotřebiteli současně s nabídkou osobního úvěru předložena nabídka pojistného produktu, který s tímto úvěrem nesouvisí, nepředstavuje obchodní praktiku, která je za všech okolností agresivní, ani obchodní praktiku, která je považována za všech okolností za nekalou ve smyslu této směrnice.
3)
Směrnice 2005/29
musí být vykládána v tom smyslu, že
nebrání vnitrostátnímu opatření, které vnitrostátnímu orgánu povoluje, aby když zjistí, že obchodní praktika určitého obchodníka je „agresivní“ nebo obecně „nekalá“, uložil tomuto obchodníkovi povinnost poskytnout spotřebiteli přiměřenou lhůtu na rozmyšlenou mezi daty podpisu pojistné smlouvy a úvěrové smlouvy, ledaže existují jiné prostředky, které méně zasahují do svobody podnikání a jsou stejně účinné pro ukončení „agresivní“ nebo obecně „nekalé“ povahy uvedené praktiky.
4)
Článek 24 odst. 3 směrnice Evropského parlamentu a Rady (EU) 2016/97 ze dne 20. ledna 2016 o distribuci pojištění,
musí být vykládán v tom smyslu, že
nebrání tomu, aby vnitrostátní orgán od obchodníka, jehož obchodní praktika využívající efektu rámování je považována za „agresivní“ ve smyslu článků 8 a 9 směrnice 2005/29, nebo obecně za „nekalou“ ve smyslu čl. 5 odst. 2 této směrnice, vyžadoval k ukončení této praktiky, aby spotřebiteli poskytl přiměřenou lhůtu na rozmyšlenou mezi daty podpisu dotyčných smluv.
Podpisy.
(
*1
) – Jednací jazyk: italština.