SKLEP
Višje sodišče v Ljubljani je v senatu, ki so ga sestavljali višji sodnik in višji  
sodnici  Mateja  Levstek  kot  predsednica,  Andreja  Strmčnik  Izak  kot  
poročevalka in mag. Damjan Orož kot član,
v gospodarskem sporu tožeče stranke: P. S., s. p. , ..., ki jo zastopa Odvetniška  
pisarna F., o. p., d. o. o., ..., zoper toženo stranko:  O. G., s. r. o.,  ..., ki jo  
zastopa I. V., odvetnik v ...,
zaradi plačila 6.055,61 EUR s pripadki,
o pritožbi tožene stranke zoper sklep Okrožnega sodišča v Ljubljani opr. št.  
IX Pg 2114/2017 z dne 14. 12. 2017, 
na seji 6. marca 2018
1
I Cpg 102/2018
SKLENILO:
I. Pritožbi se ugodi, izpodbijani sklep se razveljavi in se tožba zavrže.
II. Tožeča  stranka  je  dolžna  toženi  stranki  povrniti  547,06  EUR  stroškov  
pravdnega postopka v roku 15 dni od vročitve tega sklepa.
OBRAZLOŽITEV:
1. Z  izpodbijanim  sklepom  se  je  Okrožno  sodišče  v  Ljubljani  izreklo  za  
stvarno in krajevno pristojno za odločanje v tej pravdni zadevi.
2. Zoper  takšno  odločitev  se  je  iz  vseh  pritožbenih  razlogov  po  prvem  
odstavku 338. člena Zakona o pravdnem postopku (v nadaljevanju ZPP)  
pritožila tožena stranka. Višjemu sodišču je predlagala, da izpodbijani sklep 
spremeni  tako,  da  tožbo  zavrže  oziroma  podrejeno,  da  ga  razveljavi.  
Priglasila je pritožbene stroške.
3. Tožeča stranka je na pritožbo odgovorila in višjemu sodišču predlagala, da  
jo kot neutemeljeno zavrne. Priglasila je stroške odgovora na pritožbo.
4. Pritožba je utemeljena. 
5. V evropskem plačilnem nalogu se toženo stranko pouči o možnosti, da: (a)  
tožeči stranki plača znesek iz naloga; ali (b) v roku 30 dni po dnevu, ko ji je  
bil nalog vročen, pošlje ugovor na sodišče izvora.“ (tretji odstavek 12. člena 
Uredbe  (ES)  št.  1896/2006).  Tožena  stranka  lahko vloži  ugovor  zoper  
evropski plačilni nalog pri sodišču izvora na standardnem obrazcu F, kot je  
določen v Prilogi VI, ki ga prejme skupaj z evropskim plačilnim nalogom  
(in je v tem delu neutemeljena pritožbena navedba, da je ugovor zoper EPN  
morala podati na predpisanem obrazcu, prim. tudi uvodno izjavo 23 Uredbe 
(ES) št. 1896/2006). Tožena stranka v ugovoru zgolj izjavi, da ugovarja  
2
zahtevku, brez navedbe razlogov za ugovor (prvi in tretji odstavek 16. člena 
Uredbe (ES) št. 1896/2006). Če se ugovor vloži v roku […], se postopek  
nadaljuje pred pristojnimi sodišči države članice izvora v skladu s pravili  
običajnega [rednega] civilnega postopka, razen če je tožeča stranka izrecno  
zahtevala, da se postopek v takem primeru zaključi (prvi odstavek 17. člena  
Uredbe (ES) št. 1896/2006).
6. Glede  vprašanja  pristojnosti  prvi  odstavek  6.  člena  Uredbe  (ES)  št.  
1896/2006 določa, da se pri uporabi te uredbe pristojnost določi v skladu z  
ustreznimi  pravili  prava  Skupnosti,  zlasti  v  skladu  z  Uredbo  (ES)  št.  
44/2001. Ta v 24. členu določa, da je – s pridržkom izjem iz te določbe –  
pristojno tudi sodišče države članice, pred katerim se tožena stranka spusti  
v postopek (enako določbo vsebuje tudi Uredba Bruselj I, prenovljena, št.  
1215/2012 v 26. členu).
7. V obravnavani zadevi je tožeča stranka s toženo stranko dne 1. 4. 2014  
sklenila pogodbo o opravljanju prevajalskih storitev. Ker je tožeča stranka  
menila,  da tožena  stranka ni izpolnila  svojih pogodbenih obveznosti, je  
17. 8. 2017 predlagala izdajo Evropskega plačilnega naloga (v nadaljevanju  
EPN)  zoper  toženo  stranko  zaradi  plačila  6.055,61  EUR  skupaj  s  
pripadajočimi  obrestmi  in  stroški.  Okrožno  sodišče  v  Ljubljani  je  
30. 8. 2017 ta nalog tudi izdalo. 
8. Tožena  stranka  je  zoper  izdan  EPN  pravočasno  vložila  ugovor  na  
tipiziranem obrazcu F, skupaj z dopisom, v katerem je sodišče obvestila, da  
je za zastopanje pooblastila odvetnika I. V. ter da je zahtevek tožeče stranke 
neutemeljen tako po temelju kot po višini. 
9. Glede na to, da je tožeča stranka vložila ugovor zoper EPN, je sodišče prve  
stopnje v skladu s prvim odstavkom 17. člena Uredbe (ES) št. 1896/2006  
postopek nadaljevalo po pravilih običajnega pravdnega postopka in tožečo  
stranko pozvalo na dopolnitev tožbe, kar je slednja tudi storila. Nato je  
tožena  stranka  vložila  odgovor  na  tožbo.  V  njem  je  podala  ugovor  
nepristojnosti slovenskega sodišča, ker da je potrebno osebe s sedežem v  
državi  članici  tožiti  pred  sodišči  te  države  članice,  konkretno  torej  na  
Češkem. Poudarila je, da sta pristojnost sodišča v Pragi pravdni stranki tudi  
pogodbeno dogovorili.  
10. Sodišče prve stopnje je ocenilo, da je bil takšen ugovor tožene stranke  
prepozen in ga kot takega ni upoštevalo; po oceni sodišča prve stopnje bi  
3
morala  tožena  stranka  mednarodni  pristojnosti  sodišča  ugovarjati  
najkasneje takrat, ko je opravila prvo dejanje v postopku, torej že v ugovoru 
zoper EPN. Ker tega ni storila, se je spustila v postopek in s tem molče  
privolila v pristojnost slovenskega sodišča, skladno z 26. členom Uredbe  
Bruselj  I, prenovljena. Pripomnilo  je še, da glede prehoda postopka za  
izdajo evropskega plačilnega naloga na redni pravdni postopek Uredba (ES) 
št. 1896/2006 v drugem odstavku 17. člena napotuje na domače pravo in da  
tudi  po  določbi  438.  člena  ZPP  toženec  lahko  ugovarja  (krajevni)  
pristojnosti najkasneje v ugovoru zoper plačilni nalog. 
11. Takšna odločitev sodišča prve stopnje, torej da se je tožena stranka s tem,  
ko  je  vložila  ugovor  zoper  EPN,  ne  da  bi  ugovarjala  pristojnosti  
slovenskega sodišča, spustila v postopek v smislu člena 26 Uredbe Bruselj  
I,  prenovljena,  je  po  oceni  višjega  sodišča  materialno  pravno  zmotna.  
Sodišče EU je namreč v sodbi opr. št. C-144/12 z dne 13. 6. 2013 (ki je za  
nacionalna  sodišča  zavezujoča)  poudarilo,  da  kadar  tožena  stranka  v  
ugovoru  zoper  evropski  plačilni  nalog  ne  ugovarja  pristojnosti  sodišča  
države članice izvora, ta ugovor ne more imeti za toženo stranko drugih  
učinkov od teh, ki izhajajo iz člena 17(1) Uredbe (ES) št. 1896/2006. Ti  
učinki  so,  da  se  postopek  za  evropski  plačilni  nalog  konča  in  da  spor 
avtomatično preide v okvir rednega civilnega postopka, razen če je tožeča  
stranka izrecno zahtevala, da se postopek v tem primeru zaključi (31. tč.).  
Nasprotna rešitev,  ki bi vodila do tega, da ugovor, kadar se z njim ne  
ugovarja  pristojnosti  sodišča  države  članice  izvora,  pomeni  spustitev  v  
postopek v smislu člena 24 Uredbe št. 44/2001, bi razširila učinke ugovora  
prek teh, ki so določeni z Uredbo št. 1896/2006 (32. tč.). Poleg tega,  in kot  
je razvidno iz člena 16(1) Uredbe št. 1896/2006 ter njene uvodne izjave 23,  
lahko  tožena  stranka  za  vložitev  ugovora  zoper  evropski plačilni  nalog  
uporabi standardni obrazec iz Priloge VI k isti uredbi. Ta obrazec pa ne  
daje  nobene  možnosti  za  ugovarjanje  pristojnosti  sodišč  države  članice  
izvora (33. tč.). Zato ugovora zoper evropski plačilni nalog, s katerim se ne  
ugovarja pristojnosti sodišč države članice izvora in ki ne vsebuje razlogov,  
ki se nanašajo na glavno stvar, ni mogoče šteti za spustitev v postopek v  
smislu člena 24 Uredbe št. 44/2001 (34. tč.). Ta razlaga tudi ni v nasprotju s 
ciljem Uredbe št. 1896/2006, pospešiti postopek. Kot je namreč razvidno iz  
člena 1(1)(a) Uredbe št. 1896/2006, je ta cilj upošteven le, če terjatev ostane 
nesporna, kar pa ni tako, kadar tožena stranka vloži ugovor zoper evropski  
plačilni  nalog  (42.  tč.).  Nadalje  je  Sodišče  EU  še  zapisalo,  da  tudi  
okoliščina, da je tožena stranka v vloženem ugovoru zoper evropski plačilni 
4
nalog navedla razloge, ki se nanašajo na glavno stvar, ne pomeni, da se je  
spustila v postopek v smislu člena 24 Uredbe št. 44/2001 (41. tč.). Tako  
tudi ni mogoče šteti, da se je v obravnavani zadevi tožena stranka spustila v  
postopek v smislu 24. člen Uredbe št. 44/2001 (oziroma 26. člena Uredbe  
Bruselj I, prenovljena), ker je v dopisu, ki ga je vložila skupaj z ugovorom,  
navedla razloge, ki se nanašajo na glavno stvar. Po vsem navedenem je  
torej jasno, da na podlagi 24. člena Uredbe št. 44/2001 (oziroma 26. člena  
Uredbe  Bruselj  I,  prenovljena)  pristojnosti  slovenskega  sodišča  v  
konkretnem primeru ni mogoče ugotoviti. 
12. Tožeča stranka sicer v odgovoru na pritožbo navaja, da je Sodišče EU v  
sodbi C-245/14 z dne 22. 10. 2015 zavzelo nasprotno stališče kot v sodbi C-
144/12. Vendar ta zadeva ni primerljiva z obravnavanim primerom, saj je  
od njega bistveno drugačna: v zadevi C-245/14 tožena stranka v roku sploh  
ni vložila ugovora, predmet presoje pa je bilo vprašanje ali so podani pogoji 
za vnovično proučitev EPN. V delu, kjer Sodišče EU navede, da bi morala  
tožena  stranka,  če  bi  želela  podati  ugovor  nepristojnosti  sodišča  izvora 
zaradi domnevno neresničnih podatkov, ki jih je predložila tožeča stranka v  
obrazcu za vlogo, ukrepati v roku za ugovor, določenem v členu 16 Uredbe  
(ES) št. 1896/2006, pa gre tožeči stranki pojasniti, da „ukrepati v roku za  
ugovor“ ne pomeni, da bi morala tožena stranka v tem roku tudi že vložiti  
ugovor nepristojnosti, temveč  samo,  da bi morala  podati ugovor. Da je  
temu tako, jasno izhaja že sodbe C-144/12, kot tudi 40 tč. sodbe C245/14,  
kjer Sodišče EU opozori, da tožena stranka ni dolžna pojasniti razlogov za  
ugovor in lahko navede le, da ugovarja zahtevku.
13. Materialno  pravno zmotna  je tudi odločitev  sodišča prve stopnje, da bi  
morala tožena stranka skladno z drugim odstavkom 438. člena ZPP ugovor  
krajevne pristojnosti podati že v ugovoru zoper plačilni nalog. Postopek za  
izdajo evropskega plačilnega naloga in redni civilni postopek, ki mu sledi,  
namreč nista eden in isti postopek; prvi od teh postopkov poteka po pravilih 
iz Uredbe (ES) št. 1896/2006, drugi pa, kot je razvidno iz člena  17(1)  
navedene  uredbe,  po  pravilih  rednega  civilnega  postopka  (tč.  39  sodbe 
C144/12). V postopku ugovora zoper EPN zato ni mogoče uporabiti določb  
nacionalnega prava (torej tudi ne drugega odstavka 438. člena ZPP in je  
posledično  nerelevantna  slovenska  sodna  praksa  glede  pravočasnosti  
ugovora  krajevne  pristojnosti  v  postopku  za  izdajo  plačilnega  naloga  
oziroma izvršilnem postopku, ki jo navaja tožeča stranka v odgovoru na  
pritožbo). Le-te se uporabljajo šele po vloženem ugovoru in sicer tiste, ki  
5
veljajo za redni postopek. Med drugim tudi določba 22. člena ZPP, po  
kateri se sodišče lahko izreče za krajevno nepristojno na ugovor tožene  
stranke, ki ga lahko ta poda najkasneje v odgovoru na tožbo, do razpisa  
glavne  obravnave.  To pa obenem pomeni,  da je bil  ugovor pristojnosti  
slovenskega sodišča, ki ga je tožena stranka podala v odgovoru na tožbo,  
pravočasen. 
14. Tožena stranka je v odgovoru na tožbo trdila, da je za sojenje v konkretni  
zadevi pristojno sodišče v Pragi, Republika Češka, saj ima tam sedež, prav  
tako  sta  pravdni  stranki  v  pogodbi  o  opravljanju  prevajalskih  storitev  
soglašali,  da  bo  o  vseh  morebitnih  pravdnih  sporih,  ki  bi  izvirali  iz  te 
pogodbe in v povezavi z njo, kot izključno pristojno odločalo Okrožno  
sodišče v Pragi (četrti odstavek 6. člena pogodbe, priloga A33). Da se spor  
nanaša na omenjeno pogodbo, pa med pravdnima strankama niti ni bilo  
sporno (tudi tožeča stranka v pripravljalni vlogi z dne 7. 12. 2017, l. št. 58  
spisa, navaja, da je sporno (le), „ali tožena stranka tožeči za opravljene  
storitve na podlagi navedene pogodbe dolguje vtoževani znesek“). Ker tudi  
ne gre za primer, za katerega bi bila predpisana izključna pristojnost, je za  
odločanje v tem sporu pristojno sodišče v Pragi in je ta pristojnost izključna  
(prim.  23.  člen  Uredbe  št.  44/2001,  enako  tudi  25.  člen  prenovljene  
Bruseljske uredbe I). 
15. Glede  na  navedeno  je  sodišče  prve  stopnje  nepravilno  odločilo,  da  je  
stvarno in krajevno pristojno za odločanje v sporu. Gre za kršitev določb o  
mednarodni pristojnosti, kar je absolutna bistvena kršitev določb postopka  
iz 3. točke drugega odstavka 339. člena ZPP. Višje sodišče je zato pritožbi  
ugodilo, izpodbijani sklep razveljavilo in tožbo zavrglo (354. člen ZPP). 
16. Ker je tožena stranka v postopku uspela, ji je tožeča stranka dolžna povrniti  
stroške pravdnega postopka (prvi odstavek 154. člen ZPP v zvezi z drugim  
odstavkom 165. člena ZPP). Višje sodišče je toženi stranki kot potrebne  
stroške  na  prvi  stopnji  priznalo  stroške  sestave  odgovora  na  tožbo  v  
vrednosti  400  točk  (člen  19/3  Odvetniške  tarife,  v  nadaljevanju  OT),  
materialne stroške v vrednosti 8 točk (člen 11/3 OT), kar vse povečano za  
22 % DDV znese 228,47 EUR. V sklopu pritožbenih stroškov pa je višje  
sodišče  toženi  stranki  kot  potrebne  priznalo  strošek  sestave  pritožbe  v  
vrednosti 500 točk (21/1 OT), materialne stroške v vrednosti 10 točk (člen  
6
11/3 OT), kar povečano za 22 % DDV in sodno takso v višini 33,00 EUR  
znese  318,59  EUR.  Tožeča  stranka  mora  toženi  stranki  njene  stroške  
pravdnega postopka v skupni višini 547,06 EUR povrniti v roku 15 dni od  
vročitve tega sklepa.
Ljubljana, 6. marec 2018
Predsednica senata:
Mateja Levstek, l.r.
7