62016TJ0573_RES
Asia T-573/16
(julkaistu otteina)
PT
vastaan
Euroopan investointipankki
Unionin yleisen tuomioistuimen tuomio (neljäs jaosto) 3.7.2019
Henkilöstö – EIP:n henkilöstö – Yksiköiden toimintojen järjestäminen – Palveluksesta vapauttaminen – Pääsy sähköpostiin ja tietoliikenneyhteyksiin – Oikeudenkäyntiä edeltänyt menettely – Tutkittavaksi ottaminen – Oikeusvarmuus – Oikeus tulla kuulluksi – Syyttömyysolettama – OLAFin lopullinen kertomus – Perusteluvelvollisuus – Vastuu – Aineellinen vahinko – Henkinen kärsimys
Euroopan unionin oikeus – Periaatteet – Oikeusvarmuus – Unionin lainsäädäntö – Selkeyden ja ennakoitavuuden vaatimus
(ks. 233–237 kohta)
Virkamiehet – Euroopan investointipankin työntekijät – Yksiköiden toimintojen järjestäminen – Työntekijän vapauttaminen palveluksesta – Päätöksiä, joilla työntekijä vapautetaan ammatillisista velvoitteistaan yksilöimättä sovellettavaa oikeudellista perustaa tai ilman, että työntekijä voi määrittää kyseisten päätösten ajallista soveltamisalaa, ei voida hyväksyä – Oikeusvarmuuden periaatteen loukkaaminen
(Euroopan investointipankin henkilöstösääntöjen 16, 22, 23 ja 39 artikla)
(ks. 238–258 kohta)
Tiivistelmä
Unionin yleinen tuomioistuin hyväksyi 3.7.2019 antamassaan tuomiossa PT v. EIP (T-573/16) Euroopan investointipankin (EIP) toimihenkilön kanteen päätöksistä, joilla EIP ”vapautti hänet palveluksesta” yhteensä yli kahden ja puolen vuoden ajaksi ja esti hänen pääsynsä sähköpostiin ja EIP:n tietoliikenneyhteyksiin. Päätöksessään unionin yleinen tuomioistuin kumosi riidanalaiset päätökset ja velvoitti EIP:n maksamaan 25000 euron suuruisen summan vahingonkorvauksena näistä päätöksistä aiheutuneesta henkisestä kärsimyksestä.
Useilla kantajaa koskevilla päätöksillä häneltä evättiin pitkän ajanjakson aikana mahdollisuus hoitaa tehtäviään, vaikka hän säilytti palkkansa. Kyseisillä päätöksillä pyrittiin yhtäältä helpottamaan tilanteen ennallistamista kantajan yksikön moitteettoman toiminnan kannalta vahingollisten jännitteiden vallitessa ja toisaalta varmistamaan tutkimusten, jotka koskivat väitteitä kantajaan kohdistuneesta kiristyksestä ja kiristyksen yrityksestä, häiriötön kulku sekä se, että hallinto voi tehdä niiden johdosta laadittuihin tutkintaraportteihin perustuvat päätelmät. Kantaja vetosi kanteessaan oikeusvarmuuden ja perusteluvelvollisuuden periaatteen loukkaamiseen, koska hän ei voinut ymmärtää neljän tällaisen päätöksen, joiden hän väitti sisältävän niiden ulottuvuuden ja täsmällisen merkityksen kannalta vaikeasti arvioitavissaan olevia käsitteitä ja ilmauksia ja joista kahdessa ensimmäisessä ei yksilöity käytettyä oikeusperustaa, vaikutusta oikeuksiinsa ja velvollisuuksiinsa.
Unionin yleinen tuomioistuin totesi ensinnäkin sen, että kahdessa ensimmäisessä päätöksessä käytettyä oikeudellista perustaa ei ole yksilöity, yhteensopivuudesta oikeusvarmuuden periaatteen ja perusteluvelvollisuuden kanssa, että kyseisissä päätöksissä ei viitattu mihinkään oikeussääntöön eikä niihin sisältynyt mitään seikkoja, joiden perusteella kantaja olisi voinut yksilöidä tällaisen oikeudellisen perustan. Unionin yleinen tuomioistuin huomautti tältä osin, että palveluksesta vapauttamisen käsitteellä itsessään ei ole nimenomaista perustetta missään unionin oikeuden säädöksessä ja että ei ollut osoitettu, että se oli yleinen tai edes tunnettu käytäntö erityisesti EIP:ssä ja yleisesti unionin toimielinten keskuudessa. Unionin yleinen tuomioistuin totesi myös, että EIP oli ollut kauan vastaamatta selvennyspyyntöihin, jotka kantaja oli esittänyt käytetystä oikeudellisesta perustasta, ja tyytyi ilmoittamaan hänelle, ettei häntä ollut pidätetty virantoimituksesta. Unionin yleinen tuomioistuin päätteli tästä, että kaksi ensimmäistä päätöstä olivat oikeusvarmuuden periaatteen vastaisia ja perusteluiltaan puutteelliset.
Lopuksi siltä osin kuin on kyse siitä, missä määrin oikeusvarmuuden periaate velvoittaa unionin toimielintä tai elintä täsmentämään kantajaan kohdistetun palveluksesta vapauttamisen kaltaisen yksittäisen toimenpiteen keston, unionin yleinen tuomioistuin katsoi, että EIP:n tehtävänä oli antaa kantajalle mahdollisuus arvioida riittävän tarkasti, kuinka kauan hänen palveluksesta vapauttamistaan oli tarkoitus jatkaa. Tämä vaatimus oli sitäkin kiireellisempi, kun otetaan huomioon, että kantajaan kohdistetun kaltainen pitkäaikainen palveluksesta vapauttaminen merkitsee päätöstä virantoimituksesta pidättämisestä, koska sillä evätään kantajalta mahdollisuus hoitaa tehtäviään, mutta siitä voi myös aiheutua merkittäviä kielteisiä vaikutuksia hänen ammatilliseen, hallinnolliseen ja taloudelliseen tilanteeseensa. Jos tällainen palveluksesta vapauttaminen estää asianomaista työskentelemästä, hänestä ei voida kohtuullisesti tehdä arviointia, ja näin ollen häneltä evätään mahdollisuus saada bonuksia tai ansioihin perustuva ylennys. Koska asianomaiselle ei ole osoitettu mitään työtehtävää, hän voi lisäksi vedota siihen, että hänen aineettomia etujaan on loukattu, sekä palkkaluokan ja tehtävien vastaavuuden sääntöön. Poiketen virantoimituksesta pidättämistä koskevasta päätöksestä, jonka enimmäiskesto on kolme kuukautta, paitsi jos asiassa on esitetty rikossyytteitä, kolmanteen ja neljänteen päätökseen ei liity mitään määrällisiä rajoituksia. On totta, että näissä päätöksissä muistutettiin siitä, että palveluksesta vapauttaminen oli väliaikaista, ja todettiin, että vapautuksen päättyminen oli sidottu erääseen tulevaan tapahtumaan, nimittäin Euroopan petostentorjuntaviraston tutkimusraportin laatimiseen. Tällaisen tapahtuman ajankohta ei ollut kuitenkaan määritettävissä riittävän tarkasti. Unionin yleinen tuomioistuin päätteli tästä, että kolmas ja neljäs päätös olivat oikeusvarmuuden periaatteen vastaisia ja perusteluiltaan puutteelliset.