62022CC0608
JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS
JEAN RICHARD DE LA TOUR
9 päivänä marraskuuta 2023 (
1
)
Yhdistetyt asiat C‑608/22 ja C‑609/22
AH (C‑608/22) ja
FN (C‑609/22),
joissa asian käsittelyyn osallistuu
Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl
(Ennakkoratkaisupyynnöt – Verwaltungsgerichtshof (ylin hallintotuomioistuin, Itävalta))
Ennakkoratkaisupyyntö – Vapauden, turvallisuuden ja oikeuden alue – Direktiivi 2011/95/EU – Kansainvälisen suojelun myöntämistä ja tällaisen suojelun sisältöä koskevat säännökset – 9 artiklan 1 kohdan b alakohta – Vainoksi katsottavien tekojen käsite – Sellaisten syrjivien tekojen ja toimenpiteiden kertymä, jotka on toteutettu tyttöjen ja naisten osalta – Edellytetyn vakavuuden tason arviointitavat – 4 artiklan 3 kohta – Hakemuksen tapauskohtainen arviointi – Sukupuolen huomioon ottaminen ilman, että otetaan huomioon muita henkilökohtaisille olosuhteille ominaisia seikkoja – Jäsenvaltioiden harkintavalta
I Johdanto
1.
Sen jälkeen, kun Taliban‑hallinto on palannut Afganistaniin, kyseisen maan tyttöjen ja naisten tilanne on heikentynyt nopeasti siinä määrin, että voidaan puhua jopa heidän identiteettinsä kieltämisestä. Välttääkseen tämän kestämättömän tilanteen afganistanilaisia tyttöjä ja naisia pakenee maastaan tai kieltäytyy palaamasta sinne ja he hakevat turvapaikkaa muun muassa Euroopan unionissa. Tässä tilanteessa jäsenvaltioiden viranomaiset ovat epätietoisia siitä, pitäisikö niiden myöntää näille naisille pakolaisasema pelkästään heidän sukupuolensa perusteella vai pitäisikö niiden tutkia tapauskohtaisesti, onko heillä vaara joutua vainotuksi.
2.
Käsiteltävät asiat tarjoavat unionin tuomioistuimelle tilaisuuden tuoda selvyyttä tähän tilanteeseen.
3.
Tarkemmin sanottuna unionin tuomioistuinta pyydetään näissä ennakkoratkaisupyynnöissä täsmentämään niitä arviointitapoja, jotka koskevat sellaisen perustellun pelon olemassaoloa, joka perustuu joutumiseen direktiivin 2011/95/EU (
2
) 9 artiklassa tarkoitetun ”vainoksi katsottavan teon” kohteeksi, kun nainen esittää kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen sillä perusteella, että on olemassa vaara siitä, että häneen kohdistuu siinä tapauksessa, että hän palaa alkuperämaahansa, sellaisten syrjivien tekojen ja toimenpiteiden kertymä, jotka rajoittavat hänen kansalaisoikeuksiensa ja poliittisten, taloudellisten, sosiaalisten ja kulttuuristen oikeuksiensa käyttöä.
4.
Verwaltungsgerichtshof (ylin hallintotuomioistuin, Itävalta) tiedustelee erityisesti unionin tuomioistuimelta, voidaanko Taliban‑hallinnon 15.8.2021 lähtien toteuttamien tekojen kaltaisten tekojen, joilla rajoitetaan tyttöjen ja naisten pääsyä koulutukseen, heidän ansiotyön tekemistään ja heidän terveydenhoitopalvelujaan, heidän osallistumistaan julkiseen ja poliittiseen elämään ja heidän liikkumisvapauttaan ja urheilun harjoittamistaan, joilla heidät lisäksi pakotetaan peittämään vartalonsa ja kasvonsa kokonaan ja joilla heiltä evätään suojelu sukupuoleen perustuvalta väkivallalta ja kotiväkivallalta, katsoa olevan niiden kumulatiivisen vaikutuksen ja intensiteetin takia direktiivin 2011/95 9 artiklan 1 kohdan b alakohdassa tarkoitettu ”vainoksi katsottava teko”. Tässä asiayhteydessä unionin tuomioistuinta kehotetaan siis täydentämään niitä periaatteita, jotka se on jo vahvistanut 5.9.2012 antamassaan tuomiossa Y ja Z (
3
) ja 7.11.2013 antamassaan tuomiossa X ym. (
4
) siltä osin kuin kyse on direktiivin 2004/83/EY, (
5
) joka on kumottu ja korvattu direktiivillä 2011/95, 9 artiklan 1 kohdan a alakohdassa tarkoitetun vainoksi katsottavien tekojen käsitteen tulkitsemisesta, sillä 9 artikla on näissä kahdessa direktiivissä sanamuodoltaan lähes identtinen.
5.
Lisäksi ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee unionin tuomioistuimelta, voiko toimivaltainen viranomainen päätyä tutkiessaan hakijan asemaa ja henkilökohtaisia olosuhteita, joita on tutkittava kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen tapauskohtaisen arvioinnin yhteydessä, siihen, että on olemassa perusteltu pelko siitä, että hakija joutuu tällaisen vainoksi katsottavan teon kohteeksi sukupuolensa perusteella, ilman, että sen tarvitsee tutkia muita hakijan henkilökohtaisille olosuhteille ominaisia seikkoja.
6.
Tämä toinen kysymys, joka koskee unionin lainsäätäjän direktiivin 2011/95 4 artiklan 3 kohdassa edellyttämän tapauskohtaisen arvioinnin ulottuvuutta, sijoittuu erityiseen asiayhteyteen. Tietyissä jäsenvaltioissa, kuten Ruotsin kuningaskunnassa (
6
) ja Tanskan kuningaskunnassa (
7
) ja myös Suomen tasavallassa, (
8
) on nimittäin jo päätetty myöntää Afganistanin kansalaisille pakolaisasema lähes automaattisesti pelkästään heidän sukupuolensa perusteella, ja nämä valtiot kuuluvat siten niihin, jotka ovat elokuusta 2021 lähtien aikoneet toteuttaa direktiivillä 2001/55/EY (
9
) käyttöön otettuja tilapäistä suojelua koskevia järjestelyjä. Euroopan unionin turvapaikkavirasto (EUAA) päätyy puolestaan edellisessä Afganistania koskevassa raportissa (2023) siihen, että perusteltu pelko joutua vainotuksi on yleisesti ottaen näytetty toteen afganistanilaisten tyttöjen ja naisten osalta siltä osin kuin on kyse Taliban‑hallinnon toteuttamista toimenpiteistä, (
10
) ja myös Yhdistyneiden kansakuntien pakolaisasiain päävaltuutettu (UNHCR) korostaa näiden ennakkoratkaisupyyntöjen asiayhteydessä antamassaan lausunnossa sitä, että on olemassa afganistanilaisia tyttöjä ja naisia koskeva pakolaisaseman myöntämistä koskeva olettama. (
11
)
7.
Tässä ratkaisuehdotuksessa esitän syyt, joiden vuoksi katson, että ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mainitsemat toimenpiteet muodostavat direktiivin 2011/95 9 artiklan 1 kohdan b alakohdassa tarkoitetun ”vainoksi katsottavan teon”. Selitän, että afganistanilaisia tyttöjä ja naisia koskevan vakavan, järjestelmällisen ja institutionaalisen syrjinnän seurauksena on se, että heiltä viedään heidän olennaisimmat oikeutensa yhteiskunnassa, ja sillä heikennetään ihmisarvon täysimääräistä kunnioittamista, sellaisena kuin se on vahvistettu SEU 2 artiklassa ja Euroopan unionin perusoikeuskirjan (
12
) 1 artiklassa.
8.
Esitän myös syyt, joiden vuoksi katson, että mikään ei ole esteenä sille, että toimivaltainen viranomainen päätyy siihen, että pelkästään hakijan sukupuolen perusteella on olemassa perusteltu pelko joutua vainotuksi, ilman, että sen tarvitsee tutkia muita hakijan henkilökohtaisille olosuhteille ominaisia seikkoja.
II Asiaa koskevat oikeussäännöt
A
Euroopan ihmisoikeussopimus
9.
Ihmisoikeuksien ja perusvapauksien suojaamiseksi tehdyn yleissopimuksen (
13
) 15 artiklan, jonka otsikko on ”Sopimusvelvoitteista poikkeaminen hätätilan aikana”, 1 ja 2 kappaleessa määrätään seuraavaa:
”1.   Sodan tai muun yleisen hätätilan aikana, joka uhkaa kansakunnan elämää, korkeat sopimuspuolet voivat ryhtyä toimiin, jotka merkitsevät poikkeamista niiden tämän yleissopimuksen mukaisista velvoitteista, siinä laajuudessa kuin tilanne välttämättä vaatii edellyttäen kuitenkin, etteivät tällaiset toimet ole ristiriidassa valtion muiden kansainvälisen oikeuden mukaisten velvoitteiden kanssa.
2.   Tämän määräyksen nojalla ei voida poiketa 2 artiklasta [’Oikeus elämään’], paitsi silloin kun on kysymys laillisista sotatoimista johtuvista kuolemantapauksista, eikä 3 [’Kidutuksen kielto’], 4 (1 kappale) [’Orjuuden kielto’] ja 7 [’Ei rangaistusta ilman lakia’] artiklasta.”
B
Direktiivi 2011/95
10.
Direktiivin 2011/95 johdanto‑osan 14 perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”Jäsenvaltioilla olisi oltava oikeus säätää tai pitää voimassa suotuisampia säännöksiä kuin tässä direktiivissä vahvistetut vaatimukset kolmansien maiden kansalaisille tai kansalaisuudettomille henkilöille, jotka pyytävät kansainvälistä suojelua jostakin jäsenvaltiosta, silloin kun pyynnön katsotaan perustuvan siihen, että kyseessä on joko [pakolaisten oikeusasemaa koskevan yleissopimuksen, (
14
) sellaisena kuin se on täydennettynä pakolaisten oikeusasemaa koskevalla pöytäkirjalla (
15
) (jäljempänä Geneven yleissopimus)] 1 artiklan A kohdassa tarkoitettu pakolainen tai henkilö, joka voi saada toissijaista suojelua.”
11.
Kyseisen direktiivin 2 artiklan d alakohdassa säädetään seuraavaa:
”Tässä direktiivissä tarkoitetaan:
– –
d)
’pakolaisella’ kolmannen maan kansalaista, jolla on perusteltua aihetta pelätä joutuvansa vainotuksi rodun, uskonnon, kansallisuuden, poliittisten mielipiteiden tai tiettyyn yhteiskunnalliseen ryhmään kuulumisen vuoksi ja joka oleskelee kansalaisuusmaansa ulkopuolella ja on kykenemätön tai sellaisen pelon johdosta haluton turvautumaan sanotun maan suojaan, ja kansalaisuudetonta henkilöä, joka oleskelee entisen pysyvän asuinmaansa ulkopuolella edellä mainittujen seikkojen tähden ja on kykenemätön tai sanotun pelon vuoksi haluton palaamaan sinne ja jota 12 artikla ei koske”.
12.
Mainitun direktiivin 3 artiklassa, jonka otsikko on ”Suotuisammat säännökset”, säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltiot voivat säätää tai pitää voimassa suotuisampia säännöksiä sen määrittämiseksi, kuka määritellään pakolaiseksi tai henkilöksi, jolle voidaan antaa toissijaista suojelua, sekä kansainvälisen suojelun sisällön määrittelemiseksi, kunhan nämä säännökset ovat yhteensopivat tämän direktiivin kanssa.”
13.
Direktiivin 2011/95 4 artiklan, jonka otsikko on ”Tosiseikkojen ja olosuhteiden arviointi”, sanamuoto on seuraava:
”1.   Jäsenvaltiot voivat katsoa, että hakija on velvollinen esittämään mahdollisimman pian kaikki kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen perusteiksi tarvittavat seikat. Jäsenvaltio on velvollinen yhteistyössä hakijan kanssa arvioimaan kaikki hakemukseen liittyvät olennaiset seikat.
2.   Edellä 1 kohdassa tarkoitetut seikat koostuvat hakijan lausumista sekä hakijan saatavissa olevista asiakirjoista, jotka koskevat hänen ikäänsä, taustaansa, myös asiaankuuluvien omaisten taustaa, henkilöllisyyttään, kansalaisuuttaan tai kansalaisuuksiaan, aikaisempaa tai aikaisempia asuinmaitaan ja ‑paikkojaan, aikaisempia turvapaikkahakemuksia, matkareittiään, matkustusasiakirjojaan sekä kansainvälisen suojelun hakemisen syitä.
3.   Kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen arviointi on suoritettava tapauskohtaisesti, ja se käsittää:
a)
kaikki alkuperämaahan silloin, kun jäsenvaltiot tekevät hakemusta koskevan päätöksen, liittyvät asiaan vaikuttavat tosiseikat, mukaan luettuina alkuperämaan lait ja asetukset ja tapa, jolla niitä sovelletaan;
b)
hakijan esittämät asiaan vaikuttavat lausumat ja asiakirjat, mukaan luettuina tiedot siitä, onko hakija joutunut tai voiko hän joutua vainotuksi tai kärsimään vakavaa haittaa;
c)
hakijan asema ja henkilökohtaiset olosuhteet, kuten tausta, sukupuoli ja ikä, jotta voidaan arvioida, onko hakijan henkilökohtaisten olosuhteiden perusteella niitä tekoja, joiden kohteeksi hakija on joutunut tai voisi joutua, pidettävä vainona tai vakavana haittana;
– –”
14.
Kyseisen direktiivin 9 artiklan, jonka otsikko on ”Vainoksi katsottavat teot”, 1 ja 2 kohdassa säädetään seuraavaa:
”1.   Jotta tekoa pidetään Geneven yleissopimuksen 1 artiklan A kohdassa tarkoitettuna vainoksi katsottavana tekona, sen on oltava:
a)
laatunsa tai toistuvuutensa vuoksi niin vakava, että se muodostaa vakavan loukkauksen ihmisten perusoikeuksia vastaan ja erityisesti niitä oikeuksia vastaan, joista ei voida poiketa [Euroopan ihmisoikeussopimuksen] 15 artiklan 2 [kappaleen] nojalla; tai
b)
kertymä erilaisia toimenpiteitä, joihin kuuluu ihmisoikeusloukkauksia, ja joka on riittävän vakava vaikuttaakseen yksilöön a alakohdassa tarkoitettua vastaavalla tavalla.
2.   Edellä olevan 1 kohdan nojalla vainoksi katsottavat teot voivat olla muun muassa seuraavia:
a)
fyysinen tai henkinen väkivalta, mukaan luettuna seksuaalinen väkivalta;
b)
oikeudelliset, hallinnolliset ja poliisin toimintaan ja/tai lainkäyttöön liittyvät toimenpiteet, jotka ovat itsessään syrjiviä tai jotka toteutetaan syrjivällä tavalla;
c)
kohtuuton tai syrjivä syytteeseen paneminen tai rankaiseminen;
– –
f)
luonteeltaan sukupuoleen liittyvät tai lapsiin kohdistuvat teot.”
III Pääasioiden tosiseikat ja ennakkoratkaisukysymykset
15.
Asiassa C‑608/22 pääasian valittaja AH on Afganistanin kansalainen, joka on syntynyt vuonna 1995. Saavuttuaan Itävaltaan 31.8.2015 hän jätti kyseisessä jäsenvaltiossa kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen. Hän vetosi hakemuksensa tueksi muun muassa siihen, että hän oli paennut hänen isänsä suunnittelemaa pakkoavioliittoa. Valittaja, joka oli tuolloin noin 14‑vuotias, pakeni äitinsä kanssa Iraniin, jossa hän asui kahden siskonsa kanssa vuoteen 2015 asti. Hän esitti hakemuksensa Itävallassa, koska hänen aviomiehensä, jonka kanssa hän oli mennyt naimisiin oleskellessaan Kreikassa, asui jo siellä.
16.
Asiassa C‑609/22 pääasian valittaja FN on myös Afganistanin kansalainen, joka on syntynyt vuonna 2007. Hän jätti kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen Itävallassa vuonna 2020. Hän ei ole koskaan asunut Afganistanissa. Hän asui viimeksi äitinsä ja kahden siskonsa kanssa Iranissa, josta hän pakeni, koska hänen perheenjäsenillään ei ollut siellä oleskelulupaa eivätkä he saaneet tehdä työtä eikä hän myöskään saanut käydä koulua. Hän mainitsi, että jos hän palaisi Afganistaniin, hän joutuisi naisena kaappausvaaran kohteeksi, hän ei voisi käydä koulua ja olisi olemassa riski siitä, ettei hän pystyisi elättämään itseään, koska hänen perheensä ei ole siellä. FN vetosi hakemuksensa tueksi myös siihen, että hän halusi elää vapaana ja halusi, että hänellä on samat oikeudet kuin miehillä.
17.
Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl (liittovaltion ulkomaalais‑ ja turvapaikkavirasto, Itävalta) katsoi, että AH:n esittämät pakenemissyytä koskevat argumentit eivät olleet uskottavia ja että FN:lle ei aiheutunut todellista vaaraa joutua vainotuksi Afganistanissa, kun otettiin huomioon päätöksentekohetkellä eli lokakuussa 2020 saatavilla olevat raportit. Näin ollen kyseinen viranomainen kieltäytyi myöntämästä direktiivin 2011/95 2 artiklan e alakohdassa tarkoitettua pakolaisasemaa näissä kahdessa tapauksessa. Se myönsi kuitenkin AH:lle ja FN:lle toissijaista suojelua sillä perusteella, että koska heillä ei ole sosiaalista verkostoa Afganistanissa, heille aiheutuisi taloudellisia ja sosiaalisia vaikeuksia, jos he palaisivat sinne.
18.
AH ja FN valittivat kumpikin päätöksistä, joilla kieltäydyttiin myöntämästä heille pakolaisasemaa, Bundesverwaltungsgerichtiin (liittovaltion hallintotuomioistuin, Itävalta) ja vetosivat muun muassa siihen, että sen seurauksena, että Taliban‑hallinto nousi valtaan kesällä 2021, tilanne Afganistanissa oli muuttunut niin, että naiset joutuivat siitä lähtien laajamittaisen vainon kohteeksi. FN katsoo, että pelkästään sen seikan, että kyseessä on afganistanilainen nainen, pitäisi johtaa pakolaisaseman myöntämiseen, kuten Verwaltungsgerichtshof on myöntänyt oikeuskäytännössään, joka on peräisin siltä ajanjaksolta, jonka Taliban oli edellisen kerran vallassa.
19.
Bundesverwaltungsgericht hylkäsi nämä kaksi valitusta perusteettomina ja totesi muun muassa, että kun otettiin huomioon valittajien elinolosuhteet Itävallassa, he eivät olleet omaksuneet ”länsimaista elämäntapaa”, josta olisi tullut niin olennainen osa heidän identiteettiään, etteivät he voisi luopua siitä, jotta he välttyisivät vainon uhalta alkuperämaassaan.
20.
AH ja FN tekivät kumpikin Revision‑valituksen Verwaltungsgerichtshofiin vedoten uudestaan siihen, että naisten tilanne uuden Taliban‑hallinnon aikana oikeutti sellaisenaan pakolaisaseman myöntämisen heille.
21.
Tässä tilanteessa Verwaltungsgerichtshof päätti lykätä asioiden käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset, jotka ovat samat molemmissa asioissa:
”1)
Onko sellaisten toimenpiteiden kertymä, joita tosiasiallista hallintovaltaa käyttävä toimija toteuttaa, edistää tai suvaitsee tietyssä valtiossa ja jotka tarkoittavat erityisesti sitä, että
–
naisilta evätään pääsy poliittisiin virkoihin ja osallistuminen poliittisiin päätöksentekoprosesseihin
–
naisilla ei ole oikeudellisia keinoja saada suojelua sukupuoleen perustuvalta väkivallalta ja kotiväkivallalta
–
naiset altistuvat yleisesti pakkoavioliittojen vaaralle, vaikka tosiasiallista hallintovaltaa käyttävä toimija on kieltänyt tällaiset avioliitot, mutta naisille ei anneta tehokasta suojelua pakkoavioliittoja vastaan, ja tällaisia avioliittoja solmitaan toisinaan myös sellaisten tosiasiallista julkista valtaa käyttävien henkilöiden myötävaikutuksella, jotka ovat tietoisia siitä, että kyseessä on pakkoavioliitto
–
naiset eivät saa tehdä ansiotyötä tai saavat tehdä sitä rajoitetusti pääasiassa vain kotoa käsin
–
naisten pääsyä terveydenhoitopalveluihin vaikeutetaan
–
naisten pääsy koulutukseen evätään kokonaan tai merkittävässä määrin (tytöillä on esimerkiksi oikeus saada ainoastaan peruskouluopetusta)
–
naiset eivät saa oleskella tai liikkua ilman (tietyssä sukulaissuhteessa olevan) miehen seuraa julkisilla paikoilla ainakaan, kun tietty etäisyys asuinpaikasta ylittyy
–
naisten on peitettävä vartalonsa ja kasvonsa kokonaan julkisilla paikoilla
–
naiset eivät saa harjoittaa urheilua
katsottava [direktiivin 2011/95] 9 artiklan 1 kohdan b alakohdassa tarkoitetulla tavalla riittävän vakavaksi vaikuttaakseen naiseen kyseisen direktiivin 9 artiklan 1 kohdan a alakohdassa tarkoitettua vastaavalla tavalla?
2)
Riittääkö turvapaikkaan oikeutetun aseman myöntämiseksi se, että nämä toimenpiteet koskevat naista alkuperämaassa yksinomaan hänen sukupuolensa perusteella, vai edellyttääkö sen arviointi, vaikuttavatko nämä toimenpiteet – niiden kertymänä tarkasteltuna – [direktiivin 2011/95] 9 artiklan 1 kohdan b alakohdassa tarkoitetulla tavalla naiseen, hänen henkilökohtaisen tilanteensa tutkimista?”
22.
Unionin tuomioistuimen presidentin 13.10.2022 antamalla määräyksellä kyseiset asiat yhdistettiin asioiden käsittelyn kirjallista ja suullista vaihetta sekä tuomion antamista varten.
23.
Kirjallisia huomautuksia ovat esittäneet valittajat, Itävallan, Belgian, Espanjan ja Ranskan hallitukset sekä Euroopan komissio.
IV Asian tarkastelu
24.
Direktiivin 2011/95 2 artiklan d alakohdan mukaan pakolaisaseman tunnustaminen edellyttää, että asianomaisella kolmannen maan kansalaisella on perusteltu pelko joutua vainotuksi alkuperämaassaan rodun, uskonnon, kansallisuuden, poliittisten mielipiteiden tai tiettyyn yhteiskunnalliseen ryhmään kuulumisen vuoksi.
25.
Myöntääkseen pakolaisaseman toimivaltaisen viranomaisen on siis päädyttävä siihen lopputulokseen, että asianomaista henkilöä vainotaan tai että hänellä on vaara joutua vainotuksi.
26.
Yhtäältä direktiivin 2011/95 9 ja 10 artiklasta käy yhdessä luettuina ilmi, että vainon käsite muodostuu kahdesta osatekijästä.
27.
Ensimmäinen osatekijä on objektiivinen tunnusmerkistö. Kysymys on kyseisen direktiivin 9 artiklassa määritellystä ”vainoksi katsottavasta teosta”. Tämä osatekijä on ratkaiseva, koska yksilön pelko perustuu siihen ja se on selitys sille, minkä vuoksi hän ei voi vedota alkuperämaansa tarjoamaan suojaan tai kieltäytyy siitä. Ensimmäisellä ennakkoratkaisukysymyksellään ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pyrkii siten määrittämään, yltääkö niiden syrjivien toimenpiteiden, jotka Taliban‑hallinto on toteuttanut tyttöjen ja naisten osalta, vakavuuden taso mainitun direktiivin 9 artiklassa edellytetylle vakavuuden tasolle siten, että ne voidaan luokitella ”vainoksi katsottaviksi teoiksi”. Toinen osatekijä on subjektiivinen tunnusmerkistö. Kysymys on saman direktiivin 10 artiklassa tarkoitetusta teon, tekojen kokonaisuuden tai toimenpiteiden toteuttamisen tai soveltamisen syystä. Käsiteltävissä asioissa ei ole kyse tästä viimeksi mainitusta osatekijästä.
28.
Toisaalta toimivaltaisen viranomaisen on tutkittava direktiivin 2011/95 4 artiklassa edellytetyn kansainvälistä suojelua koskevaan hakemukseen liittyvien tosiseikkojen ja olosuhteiden arvioinnin perusteella, onko hakijan pelko siitä, että hän joutuu vainotuksi palatessaan alkuperämaahansa, perusteltu. Toisella ennakkoratkaisukysymyksellään ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee, että kun otetaan huomioon muun muassa kyseisen direktiivin 4 artiklan 3 kohta, voiko afganistanilainen nainen saada kansainvälistä suojelua ilman, että hänen tilanteensa tutkitaan tapauskohtaisesti, kun otetaan huomioon se, että tietyt naiset eivät ehkä vastusta Talibanin toteuttamia tai suvaitsemia toimenpiteitä tai he voivat jopa kannattaa niitä, jolloin nämä toimenpiteet eivät siten välttämättä vaikuta näiden naisten konkreettiseen tilanteeseen.
A
Direktiivin 2011/95 9 artiklan 1 kohdan b alakohdassa tarkoitetun vainoksi katsottavien tekojen käsitteen ulottuvuus (ensimmäinen kysymys)
29.
Ensimmäisellä ennakkoratkaisukysymyksellään ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee pääasiallisesti unionin tuomioistuimelta, onko direktiivin 2011/95 9 artiklan 1 kohdan b alakohtaa tulkittava siten, että sellaiset syrjivät teot ja toimenpiteet muodostavat ”vainoksi katsottavan teon”, joissa asetetaan tiukkoja rajoituksia tyttöjen ja naisten liikkumisvapaudelle, heidän osallistumiselleen julkiseen ja poliittiseen elämään, heidän pääsylleen koulutukseen ja terveydenhoitopalveluihin ja heidän ansiotyön tekemiselleen ja urheilun harjoittamiselleen ja joilla lisäksi evätään heiltä suojelu sukupuoleen perustuvalta väkivallalta ja kotiväkivallalta ja asetetaan heille pukeutumissääntöjä, joiden mukaan heidän on peitettävä vartalonsa ja kasvonsa kokonaan.
1. Alustavat huomautukset
30.
AH, Belgian hallitus ja komissio esittävät huomautuksissaan epäilynsä siitä, mikä on tämän kysymyksen ulottuvuus.
31.
Ensinnäkin komissio ja Belgian hallitus korostavat sitä, että unionin tuomioistuimen tehtävänä ei ole ratkaista in abstracto, muodostaako ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen nimenomaisesti mainitsemien toimenpiteiden kertymä direktiivin 2011/95 9 artiklan 1 kohdan b alakohdassa tarkoitetun ”vainoksi katsottavan teon”. On totta, että tämä arviointi kuuluu kyseisen direktiivin 4 artiklan ja direktiivin 2013/32/EU (
16
) 10 artiklan 3 kohdan mukaisesti yksinomaan toimivaltaisen viranomaisen vastuulle, ja kyseisen viranomaisen on arvioitava hakijan kansainvälisen suojelun tarve asianmukaisen, kattavan ja ajantasaisen tutkinnan päätteeksi.
32.
Mielestäni ensimmäistä ennakkoratkaisukysymystä ei ole kuitenkaan muotoiltu tällä tavalla. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pyrkii nimittäin ainoastaan ymmärtämään sitä tapaa, jolla näiden toimenpiteiden vakavuutta, joka johtuu niiden kumulatiivisesta vaikutuksesta, on arvioitava verrattuna direktiivin 2011/95 9 artiklan 1 kohdan a alakohdassa edellytettyyn vakavuuden tasoon. Kuten siitä, että tämä kysymys on muotoiltu käyttäen adverbia ”erityisesti”, ilmenee, kyseisen tuomioistuimen tarkoituksena ei ole ollut luetteloida kaikkia toimenpiteitä, joiden kohteeksi Afganistanin kansalaiset voivat joutua siinä tapauksessa, että he palaavat alkuperämaahansa. Nämä toimenpiteet laajenevat entisestään säännöllisesti, kuten käy ilmi EUAA:n edellisestä Afganistania koskevasta raportista (2023) (
17
) ja Taliban‑hallinnon hiljattain antamasta määräyksestä, jossa kauneushoitolat, jotka olivat ainoa ”julkinen” paikka, jossa naiset saivat vielä kokoontua, määrättiin suljettaviksi. Mainittu tuomioistuin on tietoinen siitä, että vaikka mainitut toimenpiteet ovat yksittäin tarkasteltuina paheksuttavia, niillä ei loukata Euroopan ihmisoikeussopimuksen 15 artiklan 2 kappaleessa tarkoitettua ehdotonta oikeutta, josta ei voida poiketa, ja että niiden ei voida kokonaisuutena tarkasteltuina välttämättä katsoa yltävän kyseisen direktiivin 9 artiklan 1 kohdan a alakohdassa edellytetylle vakavuuden tasolle.
33.
Toiseksi AH väittää huomautuksissaan, että ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mainitsemia syrjiviä toimenpiteitä ei ole tarpeen tutkia direktiivin 2011/95 9 artiklan 1 kohdan b alakohdan kannalta, koska afganistanilaiset tytöt ja naiset joutuvat myös sellaisten tekojen kohteeksi, jotka vaikuttavat vakavalla tavalla heidän perusoikeuksiinsa kyseisen direktiivin 9 artiklan 1 kohdan a alakohdassa tarkoitetulla tavalla. On nimittäin selvää, että sukupuoleen perustuva väkivalta ja kotiväkivalta, joiden kohteeksi he voivat joutua siinä tapauksessa, että he palaavat alkuperämaahansa, voivat muodostaa laatunsa tai toistuvuutensa vuoksi ”vakavan loukkauksen ihmisten perusoikeuksia vastaan” ja siten kyseisessä säännöksessä tarkoitetun vainoksi katsottavan teon. (
18
)
34.
Ei myöskään ole epäilystäkään siitä, että syytteeseen paneminen tai rankaiseminen, joille Afganistanin kansalaiset ovat alttiina, kun he eivät noudata heille asetettuja vaatimuksia, voivat sellaisenaan muodostaa kyseisen 9 artiklan 1 kohdan a alakohdassa tarkoitetun vainoksi katsottavan teon, koska niistä voi aiheutua ihmiseen kohdistuva vakava loukkaus, jota ei voida hyväksyä.
35.
Huomautan kuitenkin, että ennakkoratkaisukysymykset koskevat tyttöjen ja naisten osalta toteutettujen syrjivien toimenpiteiden luokittelua direktiivin 2011/95 9 artiklan 1 kohdan b alakohdan kannalta ja että toimivaltainen viranomainen on velvollinen yksilöimään kattavasti vainoksi katsottavat teot tai vakavan haitan, jota hakijalle voi aiheutua, jos hänet palautetaan hänen alkuperämaahansa.
36.
Vaatimuksista, jotka on asetettu direktiivin 2011/95 4 artiklassa, seuraa yhtäältä, että toimivaltaisen kansallisen viranomaisen on suoritettava kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen asianmukainen ja tehokas tutkinta asianomaisen henkilön suojelun tarpeen perusteellisen arvioinnin takaamiseksi. Unionin tuomioistuin on näin ollen katsonut tuomiossa Y ja Z, että ”kun toimivaltainen viranomainen suorittaa [kyseisen] direktiivin 4 artiklan 3 kohdan mukaisesti kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen tapauskohtaisen arvioinnin, sen on otettava huomioon kaikki teot, joiden kohteeksi hakija on joutunut tai voisi joutua, ratkaistakseen, voidaanko näitä tekoja, kun hakijan henkilökohtaiset olosuhteet otetaan huomioon, pitää [mainitun]
direktiivin 9 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuna vainona”. (
19
)
37.
Tällä tavalla voidaan toisaalta välttää hankalat tilanteet, joissa asianomaisen henkilön katsotaan direktiivin 2011/95 11 artiklan 1 kohdan e alakohdan nojalla lakanneen olemasta henkilö, joka voi saada pakolaisaseman, koska olosuhteet hänen alkuperämaassaan ovat muuttuneet, ja hänen asemansa siten peruutetaan ennenaikaisesti puutteellisen riskinarvioinnin takia.
38.
Vaikka näissä olosuhteissa on selvää, että tietyt kyseessä olevat syrjivät toimenpiteet muodostavat räikeästi direktiivin 2011/95 9 artiklan 1 kohdan a alakohdassa tarkoitetun vainoksi katsottavan teon, toimivaltaisen kansallisen viranomaisen tehtävänä on todeta riskinarviointinsa päätteeksi, missä määrin hakijat voivat myös joutua kyseisen direktiivin 9 artiklan 1 kohdan b alakohdassa tarkoitettujen vainoksi katsottavien tekojen kohteeksi. (
20
)
2. Asiakysymys
39.
Direktiivin 2011/95 9 artiklassa määritellään seikat, joiden perusteella tekoa voidaan pitää Geneven yleissopimuksen 1 artiklan A kohdassa tarkoitettuna vainoksi katsottavana tekona. (
21
)
40.
Kyseisen direktiivin 9 artiklan 1 kohta koskee teon laatuun ja vakavuuteen liittyviä vaatimuksia, kun taas mainitun direktiivin 9 artiklan 2 kohdassa luetellaan esimerkinomaisesti vainoksi katsottavan teon mahdolliset muodot.
41.
Käsiteltävissä asioissa ei ole epäilystäkään siitä, että toimenpiteet, joihin ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin viittaa, kuuluvat tämän luettelon piiriin, joten tässä ei ole kyse direktiivin 2011/95 9 artiklan 2 kohdan tulkinnasta. Unionin lainsäätäjän tarkoituksena ei ole nimittäin rajoittaa vainoksi katsottavia tekoja fyysiseen väkivaltaan, vaan sen tarkoituksena on kuvata tekstillä, joka on riittävän avoin ja joustava, hyvin erilaisia ja alati muuttuvia vainon muotoja. (
22
) Kyseisen direktiivin 9 artiklan 2 kohdan b, c ja f alakohdan mukaan vainoksi katsottavat teot voivat näin ollen olla ”muun muassa” seuraavia: ”oikeudelliset, hallinnolliset ja poliisin toimintaan ja/tai lainkäyttöön liittyvät toimenpiteet, jotka ovat itsessään syrjiviä tai jotka toteutetaan syrjivällä tavalla”, ”kohtuuton tai syrjivä syytteeseen paneminen tai rankaiseminen” ja ”luonteeltaan sukupuoleen liittyvät tai lapsiin kohdistuvat teot”.
42.
Voivatko nämä toimenpiteet sitä vastoin yltää direktiivin 2011/95 9 artiklan 1 kohdassa edellytetylle vakavuuden tasolle?
43.
Kyseisessä artiklassa tehdään ero sen mukaan, loukataanko kyseisellä teolla perustavanlaatuisia ihmisoikeuksia (a alakohta) vai muita ihmisoikeuksia (b alakohta).
44.
Ensinnäkin direktiivin 2011/95 9 artiklan 1 kohdan a alakohdassa säädetään, että kyseisen teon on oltava ”laatunsa tai toistuvuutensa vuoksi niin vakava, että se muodostaa vakavan loukkauksen ihmisten perusoikeuksia vastaan ja erityisesti niitä oikeuksia vastaan, joista ei voida poiketa [Euroopan ihmisoikeussopimuksen] 15 artiklan 2 [kappaleen] nojalla”. (
23
)
45.
Teko, joka ei ole välttämättä laatunsa vuoksi niin vakava, että se muodostaisi vakavan loukkauksen perustavanlaatuisia ihmisoikeuksia vastaan, voi toistuvuutensa vuoksi yltää tälle vakavuuden tasolle ja muodostaa tällaisen loukkauksen.
46.
Euroopan ihmisoikeussopimuksen 15 artiklan 2 kappaleessa tarkoitetut oikeudet ovat jokaisen yksilön ”ehdottomia” tai ”luovuttamattomia” oikeuksia. Niitä ei voida millään tavoin rajoittaa edes sellaisen poikkeuksellisen yleisen hätätilan aikana, ”joka uhkaa kansakunnan elämää”. Kysymys on oikeudesta elämään, oikeudesta olla joutumatta kidutuksen tai epäinhimillisen tai halventavan kohtelun tai seuraamuksen kohteeksi, oikeudesta olla joutumatta orjuuteen tai pakkotyöhön sekä mielivaltaisen pidätyksen ja vangitsemisen kiellosta. (
24
) Neuvosto oli jo määritellyt yhteisessä kannassaan 96/196/YOS (
25
) vainon käsitteen siten, että sillä tarkoitetaan tekoja, jotka loukkaavat perustavanlaatuisesti ihmisoikeuksia, esimerkiksi oikeutta elämään, vapauteen tai ruumiilliseen koskemattomuuteen, tai jotka selvästi estävät niiden kohteeksi joutunutta henkilöä jatkamasta elämäänsä alkuperämaassaan. (
26
) Direktiivin 2011/95 9 artiklan 1 kohdan a alakohdan mukaisesti vainoksi katsottavan teon on siten muodostettava ihmiseen ja etenkin hänen olennaisimpiin oikeuksiinsa kohdistuva vakava loukkaus, jota ei voida hyväksyä.
47.
Kuten unionin tuomioistuin on todennut, kyseisessä artiklassa viitataan kuitenkin Euroopan ihmisoikeussopimuksen 15 artiklan 2 kappaleeseen ”ohjeellisesti” sen määrittämiseksi, mitä tekoja muun muassa on pidettävä vainona. (
27
) Tästä seuraa, että kun hakija perustaa kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksensa kyseisessä määräyksessä tarkoitetun ehdottoman oikeuden loukkaamiseen, vainon olemassaolo on osoitettu ipso facto, kun kyseisen loukkauksen perustana ovat rotuun, uskontoon, kansallisuuteen, poliittisiin mielipiteisiin tai hakijan tiettyyn yhteiskunnalliseen ryhmään kuulumiseen liittyvät syyt.
48.
Sitä vastoin silloin, kun hakija perustaa hakemuksensa sellaisen perusoikeuden loukkaamiseen, joka ei ole ehdoton oikeus, unionin tuomioistuin katsoo, että tällainen loukkaus ei sellaisenaan velvoita toimivaltaista viranomaista myöntämään hakijalle pakolaisasemaa. (
28
) Unionin tuomioistuin katsoo, että kyseisen loukkauksen on oltava ”riittävän vakava” (
29
) ja sen on ”vaikut[ettava] asianomaiseen henkilöön merkittävästi”. (
30
) Unionin tuomioistuimen mukaan on siis tutkittava, että onko niin, että kyseisellä loukkauksella ei rajoiteta perustellusti oikeutta käyttää kyseessä olevaa perusoikeutta, jolloin teon luokittelu ”vainoksi katsottavaksi teoksi” on poissuljettu. (
31
) On myös määritettävä, missä määrin mainittu loukkaus voi olla niin vakava, että se voidaan rinnastaa Euroopan ihmisoikeussopimuksen 15 artiklan 2 kappaleessa tarkoitettujen ehdottomien oikeuksien loukkaukseen tai se voi vastata tällaista loukkausta. (
32
) Tässä asiayhteydessä unionin tuomioistuin katsoo, että on tarpeen mennä kyseessä olevan oikeuden tai vapauden ”nimikkeistön” ulkopuolelle, jotta voidaan ottaa huomioon teon tai toimenpiteen luontaisen vakavuuden ja siitä sen kohteena olevalle henkilölle aiheutuneiden seurausten lisäksi myös asianomaiseen henkilöön kohdistetun sorron luonne ja vakavuus. (
33
) Unionin tuomioistuin on siten todennut tuomiossa Y ja Z ja 4.10.2018 antamassaan tuomiossa Fathi, (
34
) että hakija joutui alttiiksi vainoksi katsottavalle teolle, koska hän altistui sen vuoksi, että hän käytti uskonnonvapauttaan alkuperämaassaan, todelliselle vaaralle siitä, että hän esimerkiksi joutuu syytteeseenpanon taikka epäinhimillisen tai halventavan kohtelun tai seuraamuksen kohteeksi jonkin direktiivin 2011/95 6 artiklassa tarkoitetun toimijan taholta. (
35
)
49.
Toiseksi ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa direktiivin 2011/95 9 artiklan 1 kohdan b alakohdasta, johon se viittaa, että vainoksi katsottava teko voi myös olla sellainen kertymä erilaisia toimenpiteitä – joihin kuuluu ihmisoikeusloukkauksia –, joka on riittävän vakava vaikuttaakseen yksilöön kyseisen direktiivin 9 artiklan 1 kohdan a alakohdassa tarkoitettua vastaavalla tavalla.
50.
Unionin lainsäätäjä tarkoittaa tässä tekoja tai toimenpiteitä, joihin kuuluu ihmisoikeusloukkauksia ja joilla ei erikseen tarkasteltuina loukata hakijan perusoikeuksia. Kuten kyseisen säännöksen sanamuodosta ilmenee, nämä teot tai nämä toimenpiteet voivat vastata vainoa vain, jos ne vaikuttavat niiden ”kertymän” takia hakijaan mainitun direktiivin 9 artiklan 1 kohdan a alakohdassa tarkoitettua vakavaa perustavanlaatuisen ihmisoikeuden loukkausta vastaavalla tavalla. (
36
)
51.
Tämä viimeksi mainittu osatekijä on ratkaiseva, koska sillä voidaan tehdä ero vainoksi katsottavien tekojen käsitteen ja kaikkien muiden syrjivien toimenpiteiden välillä. Yhteisen eurooppalaisen turvapaikkajärjestelmän tavoitteena ei ole nimittäin suojelun myöntäminen joka kerta, kun henkilö ei voi täysimääräisesti ja tosiasiallisesti käyttää alkuperämaassaan hänelle perusoikeuskirjassa tai Euroopan ihmisoikeussopimuksessa tunnustettuja takeita, vaan sen tavoitteena on myöntää pakolaisasema vain yksilöille, jotka ovat vaarassa joutua alttiiksi sille, että heidän olennaisimmat oikeutensa evätään törkeällä tavalla tai niitä loukataan systemaattisesti, ja joiden elämä kyseisessä maassa on käynyt tästä syystä sietämättömäksi.
52.
Aineellisesti vainoksi katsottavan teon määrittelemiseksi on siis tarpeen tutkia sitä, missä määrin niistä rajoituksista tai syrjinnästä, joista tai josta hakija kärsii oikeuksiaan, joihin kuuluvat perusoikeudet, käyttäessään, aiheutuu niiden kumulatiivisen vaikutuksen takia kyseiselle hakijalle hänen alkuperämaassaan sellaisia vakavia seurauksia, joiden vakavuuden taso yltää jonkin hänen ihmisoikeutensa vakavan loukkauksen tasolle. (
37
) Geneven yleissopimuksen yhteydessä UNHCR korostaa sitä, ettei ole mahdollista vahvistaa yleistä sääntöä, joka koskisi kumulatiivisia syitä, joiden perusteella pakolaisasemaa koskeva hakemus voidaan hyväksyä. (
38
) UNHCR:n mukaan syrjivä toimenpide merkitsee vainoa vain, jos siitä aiheutuu seurauksia, joista aiheutuu vakavaa haittaa sen kohteena olevalle henkilölle, kuten vakavia rajoituksia, jotka kohdistuvat hänen oikeuteensa ansaita elantonsa tai hänen oikeuteensa harjoittaa uskontoaan tai päästä oppilaitoksiin, mikä riippuu olosuhteiden kokonaisuudesta, kuten erityisestä maantieteellisestä, historiallisesta ja etnologisesta asiayhteydestä. (
39
)
53.
Niitä periaatteita, jotka unionin tuomioistuin on vahvistanut direktiivin 2011/95 9 artiklan 1 kohdan a alakohdan tulkinnan osalta, vastaavasti toimivaltaisen viranomaisen on tutkittava asianomaisen henkilön henkilökohtaisten olosuhteiden perusteella ne konkreettiset olosuhteet, joille kyseinen henkilö altistuu hänen alkuperämaassaan, ottaen huomioon niiden syrjivien toimenpiteiden, joiden kohteeksi hän voi joutua, luonteen ja vakavuuden ja niistä hänelle aiheutuvien seurausten lisäksi myös niiden seuraamusten luonne ja vakavuus, joita häneen voi kohdistua, kun hän ei noudata hänelle näin asetettuja rajoituksia ja ehtoja. Muistutan nimittäin, että unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan teot, joita voidaan pitää direktiivin 2011/95 9 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuna vainona, on yksilöitävä niiden toimenpiteiden ja seuraamusten, joita asianomaiseen henkilöön kohdistetaan tai voidaan kohdistaa, vakavuuden perusteella. (
40
)
54.
Käsiteltävissä asioissa ei ole epäilystäkään siitä, että sen sorron luonteesta riippumatta, jolle afganistanilaiset tytöt ja naiset ovat alttiina siinä tapauksessa, että he eivät noudata Taliban‑hallinnon vahvistamia vaatimuksia – jotka voivat sellaisenaan muodostaa direktiivin 2011/95 9 artiklan 1 kohdan a alakohdassa tarkoitetun vainoksi katsottavan teon, koska niistä voi aiheutua ihmiseen kohdistuva vakava loukkaus, jota ei voida hyväksyä –, kyseiset syrjivät teot ja toimenpiteet yltävät Euroopan ihmisoikeussopimuksen 15 artiklan 2 kappaleessa tarkoitettujen ehdottomien oikeuksien loukkausta vastaavalle vakavuuden tasolle sekä niiden intensiteetin ja kumulatiivisen vaikutuksen että niistä niiden kohteena olevalle henkilölle aiheutuvien seurausten osalta.
55.
Terveydenhoitopalveluihin pääsyä koskevat rajoitukset ovat niin vakavia, että niillä loukataan perusoikeuskirjan 35 artiklassa vahvistettua terveyden suojelua koskevaa perusoikeutta, ja afganistanilaiset tytöt ja naiset altistuvat niiden takia vaaralle siitä, että he joutuvat perusoikeuskirjan 4 artiklassa tarkoitetun epäinhimillisen tai halventavan kohtelun kohteeksi, koska heillä ei ole pääsyä asiantunteviin terveydenhoitopalveluihin. Koulutukseen, ammatilliseen koulutukseen ja työmarkkinoille pääsyä koskevilla rajoituksilla loukataan naisten oikeuksia koulutuksen saamiseen ja työskentelemiseen, jotka on tunnustettu erityisesti perusoikeuskirjan 14 ja 15 artiklassa, ja naiset altistuvat niiden takia vaaralle siitä, että he eivät voi täyttää heidän ja heidän lastensa kaikkein perustavanlaatuisimpia tarpeita, kuten ravintoon, puhtauteen ja asumiseen liittyviä tarpeita. (
41
) Tällaiset rajoitukset voivat niiden puutteiden, joita ne merkitsevät, vakavuuden takia vaarantaa heidän ruumiillisen tai henkisen koskemattomuutensa yhtä lailla kuin suoremmat henkeen kohdistuvat uhat. Tässä yhteydessä näiltä tytöiltä ja näiltä naisilta evätään myös oikeussuoja sukupuoleen perustuvaa väkivaltaa ja kotiväkivaltaa vastaan, mikä sen lisäksi, että kyseessä on yhdenvertaisuutta lain edessä koskevan periaatteen ja tehokkaita oikeussuojakeinoja koskevan oikeuden loukkaaminen, voi loukata oikeutta elämään ja kidutuksen ja epäinhimillisen tai halventavan seuraamuksen tai kohtelun kieltoa. (
42
)
56.
Näiden toimenpiteiden lisäksi tulevat muut syrjivät toimenpiteet, jotka on toteutettu afganistanilaisten tyttöjen ja naisten osalta ja joilla pyritään rajoittamaan heidän liikkumisvapauttaan julkisilla paikoilla, heidän sananvapauttaan ja yhdistymisvapauttaan tai vielä heidän oikeuttaan päästä poliittisiin virkoihin ja osallistua poliittisiin päätöksentekoprosesseihin tai joilla pyritään jopa kieltämään nämä. Näiden toimenpiteiden kokonaisuus osoittaa vainoa harjoittavien toimijoiden ilmeistä tahtoa sulkea tytöt ja naiset yhteiskunnan ulkopuolelle epäämällä heiltä heidän oikeutensa, olipa kyse kansalaisoikeuksista, poliittisista oikeuksista tai taloudellisista, sosiaalisista tai sivistyksellisistä oikeuksista. Mainitut toimenpiteet osoittavat niiden kumulatiivisen vaikutuksen ja niiden tietoisen ja systemaattisen soveltamisen takia, että on perustettu yhteiskunnallinen organisaatio, joka perustuu tyttöjä ja naisia syrjivään ja sortavaan järjestelmään, jossa tytöt ja naiset suljetaan kansalaisyhteiskunnan ulkopuolelle ja heiltä evätään oikeus ihmisarvoiseen elämään heidän alkuperämaassaan.
57.
Ratkaisuehdotuksessaan Y ja Z julkisasiamies Bot korosti sitä, että ”vainolla tarkoitetaan äärimmäisen vakavaa tekoa, koska sillä kielletään räikeästi ja kiihkolla ihmisen olennaisimmat oikeudet hänen ihonvärinsä, kansallisuutensa, sukupuolensa, sukupuolisen suuntautumisensa, poliittisen vakaumuksensa tai uskontonsa perusteella. Olipa vainon ilmenemismuoto mikä hyvänsä, ja riippumatta siitä aiheutuvasta syrjinnästä, siihen liittyy ihmisen kieltäminen, ja sillä pyritään hänen sulkemiseensa yhteiskunnan ulkopuolelle. Vainon takaa hahmottuu ajatus kieltämisestä, yhteiskunnassa muiden kanssa elämisen kieltämisestä sukupuolen vuoksi, yhdenvertaisesti kohdelluksi tulemisen kieltämisestä vakaumuksen vuoksi taikka hoidon saamisen ja koulutukseen pääsemisen kieltämisestä rodun vuoksi. Nämä kiellot muodostavat itsessään rangaistuksen – rangaistuksen siitä, mitä yksilö on tai mitä hän edustaa”. (
43
)
58.
Käsiteltävissä asioissa ei ole epäilystäkään siitä, että olipa syrjivien toimenpiteiden ilmenemismuoto mikä hyvänsä eli olipa kyse vallassa olevan hallinnon antamista määräyksistä tai suvaitsemista teoista, ne muodostavat itsessään rangaistuksen – rangaistuksen siitä, mitä nainen on tai mitä hän edustaa kyseisessä maassa. Kyseiset toimenpiteet johtavat nimittäin siihen, että tytöiltä ja naisilta kielletään räikeästi ja kiihkolla heidän olennaisimmat oikeutensa heidän sukupuolensa perusteella viemällä heiltä heidän identiteettinsä ja tekemällä heidän jokapäiväisestä elämästään sietämätöntä.
59.
Näiden seikkojen perustella katson, että direktiivin 2011/95 9 artiklan 1 kohdan b alakohtaa on tulkittava siten, että vainoksi katsottavien tekojen käsitteen piiriin kuuluu sellaisten syrjivien tekojen ja toimenpiteiden kertymä, jotka maassa on toteutettu tyttöjen ja naisten osalta ja joilla rajoitetaan muun muassa heidän pääsyään koulutukseen ja terveydenhoitopalveluihin, heidän ansiotyön tekemistään, heidän osallistumistaan julkiseen ja poliittiseen elämään ja heidän liikkumisvapauttaan ja vapauttaan harjoittaa urheilua tai joilla jopa kielletään nämä, joilla heiltä evätään suojelu sukupuoleen perustuvalta väkivallalta ja kotiväkivallalta ja joilla heidät pakotetaan peittämään vartalonsa ja kasvonsa kokonaan, siltä osin kuin kyseisten tekojen ja kyseisten toimenpiteiden seurauksena on niiden kumulatiivisen vaikutuksen takia se, että näiltä tytöiltä ja näiltä naisilta viedään heidän olennaisimmat oikeutensa yhteiskunnassa, ja kyseisillä teoilla ja toimenpiteillä heikennetään siten ihmisarvon täysimääräistä kunnioittamista, sellaisena kuin se on vahvistettu SEU 2 artiklassa ja perusoikeuskirjan 1 artiklassa.
B
Sen tapauskohtaisen arvioinnin ulottuvuus, joka toimivaltaisen viranomaisen on suoritettava direktiivin 2011/95 4 artiklan 3 kohdan nojalla (toinen kysymys)
60.
Toisella ennakkoratkaisukysymyksellään ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee pääasiallisesti unionin tuomioistuimelta, onko direktiivin 2011/95 4 artiklan 3 kohdan c alakohtaa tulkittava siten, että siinä asetetaan toimivaltaiselle viranomaiselle velvollisuus ottaa huomioon muita hakijan henkilökohtaisille olosuhteille ominaisia seikkoja kuin hänen sukupuolensa sen määrittämiseksi, onko niissä syrjivissä toimenpiteissä, joiden kohteeksi hän on joutunut tai voisi joutua alkuperämaassaan, kyse kyseisen direktiivin 9 artiklan 1 kohdan b alakohdassa tarkoitetusta vainosta.
61.
Kyseinen tuomioistuin tiedustelee erityisesti, riittääkö sen osoittaminen, että hakija on nainen, vai onko tarpeen osoittaa, että kyseinen nainen joutuu tai voisi joutua kyseisten toimenpiteiden kohteeksi erityisesti muiden hänen henkilökohtaisille olosuhteilleen ominaisten seikkojen takia.
62.
Tämä kysymys perustuu kahdentyyppisiin näkökohtiin.
63.
Se perustuu yhtäältä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen vahvistamaan oikeuskäytäntöön, joka koskee sellaisten afganistanilaisten tyttöjen ja naisten, jotka ovat paenneet edellistä Taliban‑hallintoa Afganistanissa, tekemien kansainvälistä suojelua koskevien hakemusten arviointia. Kyseisen oikeuskäytännön mukaan näiden tyttöjen ja näiden naisten olosuhteet oli luokiteltava ennen direktiivin 2011/95 antamista kokonaisuudessaan niin vakaviksi, että voitiin katsoa, että heitä koskevat syrjivät toimenpiteet muodostivat itsessään Geneven yleissopimuksessa tarkoitettuja vainoksi katsottavia tekoja. Näin ollen hakijalle myönnettiin pakolaisasema pelkästään sen vuoksi, että hän oli afganistanilainen tyttö tai nainen. Taliban‑hallinnon kukistumisen jälkeen ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin muutti oikeuskäytäntöään ja katsoi, että ainoastaan tytöt ja naiset, joilla oli vaara joutua vainotuksi sellaisen ”länsimaisvaikutteisen elämäntavan” omaksumisen takia, josta oli tullut niin olennainen osa heidän identiteettiään, ettei heitä voitu vaatia luopumaan siitä, jotta he välttyisivät vainon uhalta, voivat saada kansainvälistä suojelua, ja tällainen arviointi perustui yksittäistapauksen olosuhteiden konkreettiseen tarkasteluun.
64.
Toisaalta ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin korostaa sitä, että vaikka Taliban‑hallinnon toteuttamat toimenpiteet koskevat tyttöjä ja naisia kokonaisuudessaan, voi olla niin, että yksittäistapauksessa joku heistä ei joudu konkreettisesti alttiiksi yhdelle tai useammalle kyseessä olevalle toimenpiteelle, joten syrjivät toimenpiteet, joille hän joutuu alttiiksi, eivät yllä niiden kumulatiivisen vaikutuksen takia direktiivin 2011/95 9 artiklan 1 kohdan a alakohdassa säädetylle vakavuuden tasolle.
65.
Direktiivin 2011/95 4 artiklassa vahvistetaan säännöt, jotka koskevat niiden tosiseikkojen ja olosuhteiden arviointia, joihin kansainvälisen suojelun tarvetta koskeva tarkastelu perustuu. Unionin tuomioistuin on katsonut, että kyseistä artiklaa voidaan soveltaa kaikkiin kansainvälistä suojelua koskeviin hakemuksiin niiden perusteeksi esitetyistä vainon syistä riippumatta. (
44
)
66.
Direktiivin 2011/95 4 artiklan 3 kohdassa asetetaan toimivaltaiselle viranomaiselle velvollisuus suorittaa hakemuksen tapauskohtainen arviointi. Tämän arvioinnin on mahdollistettava se, että kyseinen viranomaisen voi yksilöidä kansainvälistä suojelua todella tarvitsevan henkilön ja arvioida hänen uskottavuuttaan. (
45
) Tämän arvioinnin yhteydessä mainitun viranomaisen on kyseisen direktiivin 4 artiklan 3 kohdan c alakohdan mukaan otettava huomioon ”hakijan asema ja henkilökohtaiset olosuhteet, kuten tausta, sukupuoli ja ikä, jotta voidaan arvioida, onko hakijan henkilökohtaisten olosuhteiden perusteella niitä tekoja, joiden kohteeksi hakija on joutunut tai voisi joutua, pidettävä vainona”. (
46
) Unionin lainsäätäjä ei ole vahvistanut erityisiä sääntöjä, jotka koskisivat sitä painoarvoa tai merkitystä, joka hakijan asemalle tai henkilökohtaisille olosuhteille ominaisille seikoille on annettava.
67.
Kun unionin lainsäätäjä edellyttää direktiivin 2013/32 4 artiklan 1 kohdassa ja 10 artiklan 3 kohdan a alakohdassa, että toimivaltainen viranomainen suorittaa hakemuksen asianmukaisen ja perusteellisen tutkinnan, (
47
) se antaa kyseiselle viranomaiselle riittävästi harkintavaltaa sen määrittämiseksi tapauskohtaisesti ja kaikkien kyseisen viranomaisen käytettävissä olevien tietojen perusteella, mitkä ovat hakemukseen liittyvät olennaiset seikat tarkasteltaessa hakijan kansainvälisen suojelun tarvetta. Mainitulla viranomaisella on nimittäin parhaat edellytykset määrittää, mitkä seikat on otettava huomioon arvioitaessa niitä tosiseikkoja ja olosuhteita, joihin hakemus perustuu. (
48
)
68.
Unionin tuomioistuin on tunnustanut tämän harkintavallan olemassaolon oikeuskäytännössään.
69.
Unionin tuomioistuin on näin ollen katsonut 2.12.2014 antamassaan tuomiossa A ym. (
49
) ja 25.1.2018 antamassaan tuomiossa F, (
50
) jotka koskevat pelkoa joutua vainotuksi seksuaalisen suuntautumisen vuoksi, että vaikka direktiivin 2011/95 4 artiklan säännöksiä voidaan soveltaa kaikkiin kansainvälistä suojelua koskeviin hakemuksiin niiden perusteeksi esitetyistä vainon syistä riippumatta, toimivaltaisten viranomaisten on mukautettava tapansa arvioida lausumia ja asiakirjanäyttöä tai muita todisteita kunkin kansainvälistä suojelua koskevien hakemusten ryhmän ominaispiirteisiin perusoikeuskirjassa taattuja oikeuksia kunnioittaen. (
51
) Unionin tuomioistuin ei ole siis sulkenut pois sitä, että tietyt asiantuntijoihin turvautumisen muodot voivat osoittautua hyödyllisiksi tosiseikkojen ja olosuhteiden arvioinnille sillä edellytyksellä, että ne toteutetaan kansainvälistä suojelua hakevan henkilön perusoikeuksia kunnioittaen. (
52
)
70.
Lisäksi unionin tuomioistuin on katsonut 17.2.2009 antamassaan tuomiossa Elgafaji, (
53
) joka koskee pelkoa joutua sellaiseen vakavaan ja henkilökohtaiseen vaaraan, joka johtuu mielivaltaisesta väkivallasta aseellisen selkkauksen yhteydessä, että tällaisen vaaran olemassaolo voidaan poikkeuksellisesti katsoa toteen näytetyksi, kun käynnissä olevalle aseelliselle selkkaukselle tyypillisen mielivaltaisen väkivallan aste, jota arvioivat toimivaltaiset kansalliset viranomaiset, saavuttaa niin korkean tason, että kyseiseen maahan tai tilanteen mukaan asianomaiselle alueelle palautettu siviilihenkilö joutuisi jo pelkästään sen takia, että hän on kyseisen maan tai alueen alueella, tähän todelliseen vaaraan, eikä ole tarpeen, että kyseinen henkilö esittää näytön siitä, että vaara koskee erityisesti häntä hänen henkilökohtaisille olosuhteillensa ominaisten seikkojen takia. (
54
)
71.
Tästä seuraa, että vaatimus suorittaa kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen tapauskohtainen arviointi itsessään edellyttää sitä, että toimivaltainen viranomainen mukauttaa tapansa arvioida tosiseikkoja ja näyttöä kunkin hakemuksen ominaispiirteisiin.
72.
Tyttöjen ja naisten, joiden alkuperämaa on Afganistan, tekemillä kansainvälistä suojelua koskevilla hakemuksilla on mielestäni ominaispiirteitä, joiden perusteella toimivaltaiset viranomaiset voivat mukauttaa tapaansa arvioida näitä hakemuksia.
73.
Syrjivät toimenpiteet, joiden kohteeksi afganistanilaiset tytöt ja naiset voivat joutua, kuuluvat nimittäin sellaisen syrjivän ja sortavan järjestelmän piiriin, joka on otettu käyttöön heidän osaltaan pelkästään sen takia, että he ovat kyseisellä alueella, riippumatta heidän identiteetistään tai heidän henkilökohtaisista olosuhteistaan. (
55
) Vaikka on toki mahdollista, että yksi tai useampi kyseessä olevista toimenpiteistä ei vaikuta hakijaan erityisten ominaispiirteiden vuoksi, hän joutuu alttiiksi rajoituksille ja puutteille, jotka erikseen tarkasteltuina tai kokonaisuutena tarkasteltuina yltävät vakavuuden tasoltaan direktiivin 2011/95 9 artiklan 1 kohdan a alakohdassa edellytetylle vakavuuden tasolle. Kyseistä järjestelmää, josta on runsaasti dokumentaatiota, kuvaillaan sitä paitsi siten, että se ei muistuta mitään muuta järjestelmää. (
56
) Sekä EUAA:n, Euroopan neuvoston elinten tai Yhdistyneiden kansakuntien järjestelmään kuuluvien elinten laatimat raportit että kansalaisjärjestöjen esittämät raportit osoittavat, että Afganistanissa olevien tyttöjen ja naisten kohtelu on omiaan luomaan yleisen kansainvälisen suojelun tarpeen hakijoiden osalta.
74.
Tällaisissa olosuhteissa mikään ei ole mielestäni esteenä sille, että toimivaltainen viranomainen arvioi kaikkien käytettävissään olevien tietojen perusteella, ettei ole tarpeen osoittaa, että hakija joutuu tai voisi joutua toimenpiteiden kohteeksi muiden erottavien ominaispiirteiden kuin hänen sukupuolensa takia.
75.
Myös Euroopan ihmisoikeustuomioistuimella on vastaava näkemys. Se lieventää näin vaatimusta, jonka mukaan hakijan on voitava osoittaa huonon kohtelun todellisen vaaran olemassaolo hakijan olosuhteiden tai erityisten ominaispiirteiden takia, asioissa, joissa on osoitettu, että hakija kuuluu systemaattisesti vainottuun ryhmään alkuperämaassaan ja että yleinen väkivallan tilanne kyseisessä maassa altistaa hänet pelkästään hänen paluunsa takia Euroopan ihmisoikeussopimuksen 3 artiklan vastaisen epäinhimillisen tai halventavan kohtelun vaaralle. (
57
)
76.
Tällaiset arviointitavat kuuluvat nähdäkseni myös sen harkintavallan piiriin, jonka unionin lainsäätäjä antaa jäsenvaltioille direktiivin 2011/95 3 artiklassa. Kyseisen artiklan mukaan jäsenvaltiot voivat säätää tai pitää voimassa suotuisampia säännöksiä erityisesti sen määrittämiseksi, kenelle voidaan myöntää pakolaisasema, kuitenkin sillä edellytyksellä, nämä säännökset ovat yhteensopivat kyseisen direktiivin kanssa. Kuten unionin tuomioistuin on muistuttanut tuomiossa 9.11.2021 Saksan liittotasavalta (Perheen yhtenäisyyden säilyttäminen), (
58
) mainitut säännökset voivat muun muassa koostua niiden edellytysten lieventämisestä, joilla voidaan myöntää pakolaisasema, ja ne eivät saa olla mainitun direktiivin systematiikan tai päämäärien vastaisia. (
59
)
77.
Tällaiset arviointitavat eivät voi mielestäni olla direktiivin 2011/95 systematiikan ja päämäärän vastaisia, kunhan pakolaisasema myönnetään hakijan kansainvälisen suojelun tarvetta koskevan asianmukaisen ja perusteellisen tutkinnan päätteeksi kyseisen direktiivin II ja III luvussa vahvistettujen pakolaisaseman myöntämistä koskevien edellytysten mukaisesti.
78.
Näiden seikkojen perusteella katson, että direktiivin 2011/95 4 artiklan 3 kohdan c alakohtaa on tulkittava siten, että se ei ole esteenä sille, että toimivaltaiset kansalliset viranomaiset päätyvät tutkiessaan hakijan asemaa ja henkilökohtaisia olosuhteita, joita on tutkittava kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen tapauskohtaisen arvioinnin yhteydessä, siihen, että on olemassa perusteltu pelko siitä, että hakija joutuu vainoksi katsottavien tekojen kohteeksi sukupuolensa perusteella, ilman, että niiden tarvitsee tutkia muita hakijan henkilökohtaisille olosuhteille ominaisia seikkoja.
V Ratkaisuehdotus
79.
Kaiken edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa Verwaltungsgerichtshofin esittämiin ennakkoratkaisukysymyksiin seuraavasti:
1)
Vaatimuksista kolmansien maiden kansalaisten ja kansalaisuudettomien henkilöiden määrittelemiseksi kansainvälistä suojelua saaviksi henkilöiksi, pakolaisten ja henkilöiden, jotka voivat saada toissijaista suojelua, yhdenmukaiselle asemalle sekä myönnetyn suojelun sisällölle 13.12.2011 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2011/95/EU 9 artiklan 1 kohdan b alakohtaa
on tulkittava siten, että
vainoksi katsottavien tekojen käsitteen piiriin kuuluu sellaisten syrjivien tekojen ja toimenpiteiden kertymä, jotka maassa on toteutettu tyttöjä ja naisia koskien ja joilla rajoitetaan muun muassa heidän pääsyään koulutukseen ja terveydenhoitopalveluihin, heidän ansiotyön tekemistään, heidän osallistumistaan julkiseen ja poliittiseen elämään ja heidän liikkumisvapauttaan ja vapauttaan harjoittaa urheilua tai joilla jopa kielletään nämä, joilla heiltä evätään suojelu sukupuoleen perustuvalta väkivallalta ja kotiväkivallalta ja joilla heidät pakotetaan peittämään vartalonsa ja kasvonsa kokonaan, siltä osin kuin kyseisten tekojen ja toimenpiteiden seurauksena on niiden kumulatiivisen vaikutuksen takia se, että näiltä tytöiltä ja näiltä naisilta viedään heidän olennaisimmat oikeutensa yhteiskunnassa, ja kyseisillä teoilla ja toimenpiteillä heikennetään siten ihmisarvon täysimääräistä kunnioittamista, sellaisena kuin se on vahvistettu SEU 2 artiklassa ja Euroopan unionin perusoikeuskirjan 1 artiklassa.
2)
Direktiivin 2011/95 4 artiklan 3 kohdan c alakohtaa
on tulkittava siten, että
se ei ole esteenä sille, että toimivaltaiset kansalliset viranomaiset päätyvät tutkiessaan hakijan asemaa ja henkilökohtaisia olosuhteita, joita on tutkittava kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen tapauskohtaisen arvioinnin yhteydessä, siihen, että on olemassa perusteltu pelko siitä, että hakija joutuu vainoksi katsottavien tekojen kohteeksi sukupuolensa perusteella, ilman, että niiden tarvitsee tutkia muita hakijan henkilökohtaisille olosuhteille ominaisia seikkoja.
(
1
)	Alkuperäinen kieli: ranska.
(
2
)	Vaatimuksista kolmansien maiden kansalaisten ja kansalaisuudettomien henkilöiden määrittelemiseksi kansainvälistä suojelua saaviksi henkilöiksi, pakolaisten ja henkilöiden, jotka voivat saada toissijaista suojelua, yhdenmukaiselle asemalle sekä myönnetyn suojelun sisällölle 13.12.2011 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi (EUVL 2011, L 337, s. 9).
(
3
)	C‑71/11 ja C‑99/11, EU:C:2012:518; jäljempänä tuomio Y ja Z. Kyseinen tuomio koskee sellaisen kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen arviointia, joka perustuu vaaraan joutua vainotuksi hakijan uskonnon perusteella. Ks. myös tuomio 4.10.2018, Fathi (C‑56/17, EU:C:2018:803).
(
4
)	C‑199/12–C‑201/12, EU:C:2013:720. Kyseinen tuomio koskee sellaisen kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen arviointia, joka perustuu vaaraan joutua vainotuksi hakijan homoseksuaalisuuden perusteella.
(
5
)	Kolmansien maiden kansalaisten ja kansalaisuudettomien henkilöiden määrittelyä pakolaisiksi tai muuta kansainvälistä suojelua tarvitseviksi henkilöiksi koskevista vähimmäisvaatimuksista sekä myönnetyn suojelun sisällöstä 29.4.2004 annettu neuvoston direktiivi (EUVL 2004, L 304, s. 12).
(
6
)	Ks. Migrationsverketin (maahanmuuttovirasto, Ruotsi) 7.12.2022 antamat tiedotteet, joiden otsikot ovat ”Women from Afghanistan to be granted asylum in Sweden” ja ”Being a woman from Afghanistan is enough to get protection”.
(
7
)	Ks. Flygtningenævnetin (pakolaisasioista vastaava muutoksenhakuelin, Tanska) 30.1.2023 antama tiedote, joka on saatavilla osoitteessa https://fln.dk/da/Nyheder/Nyhedsarkiv/2023/30012023.
(
8
)	Ks. Maahanmuuttoviraston (Suomi) 15.2.2023 antama tiedote, jonka otsikko on ”Afganistanilaisille naisille ja tytöille pakolaisasema”.
(
9
)	Vähimmäisvaatimuksista tilapäisen suojelun antamiseksi siirtymään joutuneiden henkilöiden joukoittaisen maahantulon tilanteissa, ja toimenpiteistä näiden henkilöiden vastaanottamisen ja vastaanottamisesta jäsenvaltioille aiheutuvien rasitusten tasapuolisen jakautumisen edistämiseksi, 20.7.2001 annettu neuvoston direktiivi (EYVL 2001, L 212, s. 12). Ks. Josep Borrellin, joka on Euroopan unionin ulkoasioiden ja turvallisuuspolitiikan korkea edustaja ja komission varapuheenjohtaja, 19.8.2021 esittämän huomautuksen seurauksena 16.9.2021 annettu Euroopan parlamentin päätöslauselma Afganistanin tilanteesta (2021/2877(RSP), 41 kohta).
(
10
)	Ks. EUAA, Country guidance: Afghanistan, tammikuu 2023, erityisesti 3.15 kohta (s. 23) ja s. 86 ja sitä seuraavat sivut.
(
11
)	Ks. UNHCR, Statement on the concept of persecution on cumulative grounds in light of the current situation for women and girls in Afghanistan, issued in the context of the preliminary ruling reference to the Court of Justice of the European Union in the cases of AH and FN v. Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl (C‑608/22 and C‑609/22), 5.1.11 kohta.
(
12
)	Jäljempänä perusoikeuskirja.
(
13
)	Allekirjoitettu Roomassa 4.11.1950; jäljempänä Euroopan ihmisoikeussopimus.
(
14
)	Yleissopimus allekirjoitettiin Genevessä 28.7.1951 (Yhdistyneiden kansakuntien sopimuskokoelma, nide 189, s. 150, nro 2545 (1954)) ja se tuli voimaan 22.4.1954.
(
15
)	Pöytäkirja tehtiin New Yorkissa 31.1.1967 ja se tuli voimaan 4.10.1967.
(
16
)	Kansainvälisen suojelun myöntämistä tai poistamista koskevista yhteisistä menettelyistä 26.6.2013 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi (EUVL 2013, L 180, s. 60).
(
17
)	Ks. tämän ratkaisuehdotuksen alaviite 10.
(
18
)	Viittaan ratkaisuehdotukseeni Intervyuirasht organ na DAB pri MS (Perheväkivallan uhriksi joutuneet naiset) (C‑621/21, EU:C:2023:314, alaviite 17).
(
19
)	Ks. kyseisen tuomion 68 kohta. Kursivointi tässä.
(
20
)	Mielestäni konjunktion ”tai” käyttäminen direktiivin 2011/95 9 artiklan 1 kohdassa ei ole esteenä tällaiselle tulkinnalle.
(
21
)	Kyseisessä yleissopimuksessa ei määritellä vainoksi katsottavien tekojen käsitettä. Vain Geneven yleissopimuksen 1 artiklan A kohdan 2 alakohdan ensimmäisessä alakohdassa määrätään, että ”pakolaisella” tarkoitetaan jokaista henkilöä, ”jolla on perusteltua aihetta pelätä joutuvansa vainotuksi rodun, uskonnon, kansallisuuden, tiettyyn yhteiskuntaluokkaan kuulumisen tai poliittisen mielipiteen johdosta, [joka] oleskelee kotimaansa ulkopuolella ja on kykenemätön tai sellaisen pelon johdosta haluton turvautumaan sanotun maan suojaan” (kursivointi tässä).
(
22
)	Ks. direktiivin 2004/83 osalta komission kommentit 11 artiklasta, jonka otsikko on ”Vainon luonne” (ja josta on tullut direktiivin 2004/83 9 artikla), 12.9.2001 annetussa ehdotuksessa neuvoston direktiiviksi vähimmäisvaatimuksista siitä, milloin kolmansien maiden kansalaisia ja kansalaisuudettomia henkilöitä on pidettävä pakolaisina tai muuta kansainvälistä suojelua tarvitsevina henkilöinä, ja näiden henkilöiden asemasta (KOM(2001) 510 lopull.).
(
23
)	Ks. tuomio Y ja Z, 57 kohta.
(
24
)	Näitä oikeuksia tarkoitetaan Euroopan ihmisoikeussopimuksen 2 ja 3 artiklassa, 4 artiklan 1 kappaleessa ja 7 artiklassa sekä perusoikeuskirjan 2 ja 4 artiklassa, 5 artiklan 1 kohdassa ja 49 artiklassa.
(
25
)	Yhteinen kanta, joka on hyväksytty 4.3.1996 ja jonka neuvosto on määritellyt Euroopan unionista tehdyn sopimuksen K.3 artiklan perusteella pakolaisten oikeusasemaa koskevan 28 päivänä heinäkuuta 1951 tehdyn Geneven yleissopimuksen 1 artiklassa tarkoitetun ’pakolainen’‑käsitteen yhdenmukaistetusta soveltamisesta (EYVL 1996, L 63, s. 2).
(
26
)	Ks. kyseisen yhteisen kannan 4 kohta. Huomautan, että unionin lainsäätäjä viittasi vuonna 2001 tämän ratkaisuehdotuksen alaviitteessä 22 mainittua direktiiviehdotusta koskevien neuvoston valmistelutöiden yhteydessä perustavanlaatuisiin ihmisoikeuksiin korostaen ensiksi ”elämää, vapautta tai – – ruumiillista koskemattomuutta” ennen kuin se totesi eräiden jäsenvaltioiden esittämien varaumien vuoksi ne oikeudet, joista ei voida lainkaan poiketa Euroopan ihmisoikeussopimuksen 15 artiklan 2 kappaleen mukaan (ks. neuvoston internetsivuilla saatavilla olevat asiakirjat 13620/01, 11356/02, 12620/02 ja 13648/02).
(
27
)	Ks. tuomio Y ja Z, 57 kohta.
(
28
)	Ks. tuomio Y ja Z, 58 kohta.
(
29
)	Ks. tuomio 7.11.2013, X ym. (C‑199/12–C‑201/12, EU:C:2013:720, 53 kohta) ja tuomio 19.11.2020, Bundesamt für Migration und Flüchtlinge (Asepalvelus ja turvapaikka) (C‑238/19, EU:C:2020:945, 22 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(
30
)	Ks. tuomio 4.10.2018, Fathi (C‑56/17, EU:C:2018:803, 94 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(
31
)	Ks. tuomio Y ja Z, jossa unionin tuomioistuin on esimerkiksi todennut, että ”on – – heti alkuun suljettava pois teot, joilla rajoitetaan oikeutta käyttää perusoikeuskirjan 10 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua perusoikeutta uskonnonvapauteen ja joista säädetään lailla tätä oikeutta loukkaamatta, koska perusoikeuskirjan 52 artiklan 1 kohta kattaa ne” (60 kohta).
(
32
)	Ks. tuomio Y ja Z, jossa unionin tuomioistuin on täsmentänyt, että ”tekoja, joilla tosin loukataan perusoikeuskirjan 10 artiklan 1 kohdassa tunnustettua oikeutta mutta joiden vakavuus ei vastaa sellaisten perustavanlaatuisten ihmisoikeuksien loukkausta, joista ei voida poiketa Euroopan ihmisoikeussopimuksen 15 artiklan 2 kappaleen nojalla, ei myöskään voida pitää direktiivin [2004/83] 9 artiklan 1 kohdassa ja Geneven yleissopimuksen 1 artiklan A kohdassa tarkoitettuna vainona” (61 kohta, kursivointi tässä).
(
33
)	Ks. tästä tuomio Y ja Z, jossa unionin tuomioistuin on täsmentänyt, että tekoja, joita niille luontaisen vakavuuden ja niiden kohteena olevalle henkilölle aiheutuneen seurauksen vakavuuden vuoksi voidaan pitää vainona, ei ole yksilöitävä sen uskonnonvapauden osatekijän perusteella, jota on loukattu, vaan asianomaiseen henkilöön kohdistetun sorron luonteen ja sen seurausten perusteella (65 ja 66 kohta).
(
34
)	C‑56/17, EU:C:2018:803.
(
35
)	Ks. tuomio Y ja Z, 67 kohta ja tuomio 4.10.2018, Fathi (C‑56/17, EU:C:2018:803, 95 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(
36
)	Ks. tästä EUAA, Qualification for International Protection, Judicial analysis, second edition, tammikuu 2023 (mm. 1.4.3 kohta, joka koskee direktiivin 2011/95 9 artiklan 1 kohdan b alakohtaa).
(
37
)	Ks. tästä tämän ratkaisuehdotuksen alaviitteessä 36 mainittu oikeudellinen analyysi, jossa EUAA toteaa, että ”epäsuotuisampi kohtelu, joka johtuu eroista eri ryhmien kohtelussa, ei merkitse sellaisenaan vainoa. Syrjivää lainsäädäntöä tai lain syrjivää soveltamista voidaan pitää vainoksi katsottavana tekona vain, jos on olemassa erittäin vakavia raskauttavia asianhaaroja, kuten seurauksia, joista aiheutuu vakavaa haittaa hakijalle”. EUAA katsoo, että ”vakavat rajoitukset, jotka kohdistuvat oikeuteen harjoittaa ammattia, harjoittaa uskontoa tai päästä oppilaitoksiin, voivat olosuhteista riippuen joko sellaisenaan tai niiden ja muiden rajoitusten kumulatiivisen vaikutuksen takia vastata vainoa, jos ne vaikuttavat yksilöön direktiivin 2011/95 9 artiklan 1 kohdan a alakohdassa tarkoitettua vakavaa perustavanlaatuisen ihmisoikeuden loukkausta vastaavalla tavalla. Tässä asiayhteydessä on otettava huomioon kaikki henkilökohtaiset olosuhteet ja erityisesti syrjivien tekojen ja/tai toimenpiteiden kumulatiivinen vaikutus henkilön elinolosuhteisiin” (vapaa käännös) (1.4.4.3 kohta).
(
38
)	Ks. UNHCR, Käsikirja pakolaisaseman määrittämisen menettelyistä ja perusteista [Geneven yleissopimuksen] mukaisesti, helmikuu 2019 (53–55 kohta).
(
39
)	Ks. UNHCR, Handbook and Guidelines on Procedures and Criteria for Determining Refugee Status under the [Geneva Convention], joulukuu 2011 (53–55 kohta) ja UNHCR, Kansainvälistä suojelua koskevat suuntaviivat nro 1: Sukupuoleen perustuva vaino [Geneven yleissopimuksen] 1 artiklan A kohdan 2 alakohdan – – yhteydessä (Guidelines on International Protection No. 1: Gender‑Related Persecution within the context of Article 1A(2) of the [Geneva Convention]), 8.7.2008 (14 kohta).
(
40
)	Unionin tuomioistuin on katsonut tuomiossa Y ja Z, että uskonnonvapautta koskevan oikeuden loukkaus voi olla direktiivin 2004/83 9 artiklan 1 kohdan a alakohdassa tarkoitettua vainoa, jos turvanpaikanhakija sen vuoksi, että hän käyttää tätä vapautta alkuperämaassaan, altistuu todelliselle vaaralle siitä, että hän esimerkiksi joutuu syytteeseenpanon kohteeksi taikka epäinhimillisen tai halventavan kohtelun tai seuraamuksen kohteeksi jonkin kyseisen direktiivin 6 artiklassa tarkoitetun toimijan taholta (67 kohta). Ks. myös tuomio 4.10.2018, Fathi (C‑56/17, EU:C:2018:803, 95 kohta).
(
41
)	Unionin tuomioistuimen mukaan perusoikeuskirjan 4 artiklassa tarkoitettu erityinen vakavuusaste saavutetaan tilanteissa, joille on luonteenomaista se, että asianomainen henkilö on äärimmäisessä aineellisessa puutteessa, jossa hän ei kykene täyttämään edes kaikkein perustavanlaatuisimpia tarpeitaan, kuten ravintoon, puhtauteen ja asumiseen liittyviä tarpeita, ja joka vahingoittaa hänen fyysistä tai henkistä terveyttään tai saattaa hänet ihmisarvon vastaiseen alennustilaan. Unionin tuomioistuin on viitannut 19.3.2019 antamassaan tuomiossa Jawo (C‑163/17, EU:C:2019:218, 92 kohta) Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomioon 21.1.2011, M.S.S. v. Belgia ja Kreikka (CE:ECHR:2011:0121JUD003069609, 252–263 kohta).
(
42
)	Ks. tästä Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 9.6.2009, Opuz v. Turkki (CE:ECHR:2009:0609JUD003340102, 176 kohta).
(
43
)	Ks. julkisasiamies Botin ratkaisuehdotus Y ja Z (C‑71/11 ja C‑99/11, EU:C:2012:224, 56 kohta).
(
44
)	Ks. tuomio 25.1.2018, F (C‑473/16, EU:C:2018:36, 36 kohta).
(
45
)	Ks. direktiivin 2011/95 johdanto‑osan 12 perustelukappale. Ks. myös tuomio 30.1.2014, Diakité (C‑285/12, EU:C:2014:39, 33 kohta); tuomio 18.12.2014, M’Bodj (C‑542/13, EU:C:2014:2452, 37 kohta); tuomio 25.1.2018, F (C‑473/16, EU:C:2018:36, 34 kohta) ja tuomio 10.6.2021, Saksan liittotasavalta (Vakavan ja henkilökohtaisen vaaran käsite) (C‑901/19, EU:C:2021:472, 44 kohta). Muistutan, että hakijan henkilökohtaisten olosuhteiden huomioon ottamisen on lisäksi mahdollistettava se, että toimivaltainen viranomainen voi arvioida sitä, tarvitseeko hakija erityisiä menettelyllisiä takeita direktiivin 2013/32 24 artiklan mukaisesti, ja yksilöidä ne edut, jotka kansainvälistä suojelua saaville henkilöille on myönnettävä direktiivin 2011/95 20 artiklan 3 ja 4 kohdan nojalla.
(
46
)	Kursivointi tässä. Ks. tästä EUAA, Judicial analysis, Evidence and credibility assessment in the context of the Common European Asylum System, 2018, jossa EUAA toteaa, että syrjivien toimenpiteiden yhteisvaikutusta on arvioitava hakijan henkilökohtaisten olosuhteiden valossa ottaen huomioon kaikki teot, joiden kohteeksi hakija on joutunut tai voisi joutua (4.3.1 kohta, s. 67).
(
47
)	Ks. direktiivin 2013/32 johdanto‑osan 18 ja 20 perustelukappale.
(
48
)	Kuten direktiivin 2013/32 18 artiklan 1 kohdasta ilmenee, toimivaltainen viranomainen voi, jos se direktiivin 2011/95 4 artiklan mukaisesti katsoo tämän tarpeelliseksi hakemuksen arvioinnin kannalta ja jos hakija suostuu tähän, järjestää hakijalle lääkärintarkastuksen aiempaan vainoon tai vakavaan haittaan viittaavien seikkojen osalta.
(
49
)	C‑148/13–C‑150/13, EU:C:2014:2406.
(
50
)	C‑473/16, EU:C:2018:36.
(
51
)	Ks. tuomio 2.12.2014, A ym. (C‑148/13–C‑150/13, EU:C:2014:2406, 54 kohta) ja tuomio 25.1.2018, F (C‑473/16, EU:C:2018:36, 36 kohta).
(
52
)	Ks. tuomio 25.1.2018, F (C‑473/16, EU:C:2018:36, 37 kohta). Käytettävissä menetelmissä on noudatettava direktiivien 2011/95 ja 2013/32 säännöksiä sekä – kuten ensin mainitun direktiivin johdanto‑osan 16 ja jälkimmäisen direktiivin johdanto‑osan 60 perustelukappaleesta ilmenee – perusoikeuskirjassa taattuja perusoikeuksia, kuten perusoikeuskirjan 1 artiklassa vahvistettua oikeutta ihmisarvon kunnioitukseen ja perusoikeuskirjan 7 artiklassa taattua oikeutta yksityis‑ ja perhe‑elämän kunnioitukseen. Ks. vastaavasti tuomio 2.12.2014, A ym. (C‑148/13–C‑150/13, EU:C:2014:2406, 53 kohta).
(
53
)	C‑465/07, EU:C:2009:94.
(
54
)	Ks. tuomio 17.2.2009, Elgafaji (C‑465/07, EU:C:2009:94, 43 kohta) ja tuomio 10.6.2021, Saksan liittotasavalta (Vakavan ja henkilökohtaisen vaaran käsite) (C‑901/19, EU:C:2021:472, 28 kohta).
(
55
)	Tätä mieltä on myös UNHCR nyt käsiteltävien ennakkoratkaisupyyntöjen asiayhteydessä antamassaan lausunnossa: ”Vaikka tiettyjen sukupuoleen liittyvien hakemusten yhteydessä hakijoilla on vaara joutua vainotuksi erityisten olosuhteiden – esimerkiksi yhteiskunnallisten tapojen noudattamatta jättämistä koskeva seuraamus; kotiväkivalta – takia, toisilla on tällainen vaara maassa vallitsevan yleisen sukupuoleen perustuvan syrjinnän ja väkivallan takia” (vapaa käännös) (5.2.4 kohta).
(
56
)	Ks. YK:n ihmisoikeusneuvosto, Situation of human rights in Afghanistan ‑ Report of the Special Rapporteur on the situation of human rights in Afghanistan, 9.9.2022: ”Missään muussa maassa naiset ja tytöt eivät ole hävinneet yhtä nopeasti kaikilta julkisen elämän sektoreilta ja he ovat tältä osin epäedullisessa asemassa elämänsä kaikilla osa‑alueilla” (21 kohta).
(
57
)	Ks. esim. Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 25.2.2020, A.S.N. ym. v. Alankomaat (CE:ECHR:2020:0225JUD006837717, 107 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(
58
)	C‑91/20, EU:C:2021:898.
(
59
)	Ks. kyseisen tuomion 39 ja 40 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen. Unionin tuomioistuin on muistuttanut, että kiellettyjä ovat erityisesti säännökset, joilla on tarkoitus myöntää pakolaisasema sellaisille kolmansien maiden kansalaisille, jotka ovat tilanteissa, joilla ei ole mitään yhteyttä kansainvälisen suojelun logiikkaan (40 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).