62014CC0407
JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS
PAOLO MENGOZZI
3 päivänä syyskuuta 2015 (
1
)
Asia C‑407/14
María Auxiliadora Arjona Camacho
vastaan
Securitas Seguridad España, SA
(Ennakkoratkaisupyyntö – Juzgado de lo Social no 1 de Córdoba (Córdoban työtuomioistuin nro 1, Espanja))
”Miespuoliset ja naispuoliset työntekijät — Työehdot — Syrjivä irtisanominen — Tasa-arvoinen kohtelu — Rikkominen — Direktiivin 2006/54/EY 6 artikla — Varoittavan hyvityksen tai korvauksen vaatimus — Täysimääräinen korvaus — Vahinkoa vastaava korvaus — Seuraamus — Kansallisen tuomioistuimen valtuudet määrätä seuraamuksen luonteisia vahingonkorvauksia”
1.
Täyttääkö jäsenvaltio miesten ja naisten yhtäläisten mahdollisuuksien ja yhdenvertaisen kohtelun periaatteen täytäntöönpanosta työhön ja ammattiin liittyvissä asioissa 5.7.2006 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 2006/54/EY (
2
) vahvistetun vaatimuksen varoittavasta hyvityksestä tai korvauksesta, jos se säätää syrjivän irtisanomisen tapauksessa ainoastaan uhrille aiheutuneen vahingon täysimääräisestä korvaamisesta ja jos sen kansallisessa lainsäädännössä ei säädetä tällaisessa tapauksessa myönnettävistä rangaistusluonteisista vahingonkorvauksista? Tämä on nyt käsiteltävässä ennakkoratkaisupyynnössä esitetty kysymys.
2.
Vaikka unionin tuomioistuimen onkin nyt ensimmäistä kertaa ryhdyttävä tulkitsemaan direktiivin 2006/54 18 artiklaa, jossa jäsenvaltiot velvoitetaan panemaan täytäntöön tarvittavat toimenpiteet vahingon hyvittämiseksi varoittavalla ja oikeasuhteisella tavalla, vastaavanlaisia kysymyksiä koskeva aiempi oikeuskäytäntö auttaa antamaan hyödyllistä lisävalaistusta mainitun artiklan ulottuvuudesta.
I Asiaa koskevat oikeussäännöt
A Direktiivi 2006/54
3.
Direktiivin 2006/54 johdanto-osan 33 perustelukappaleessa todetaan yhteisöjen tuomioistuimen selvästi vahvistaneen, että ”ollakseen tehokas, yhdenvertaisen kohtelun periaate edellyttää, että sen rikkomisen johdosta maksettavan korvauksen on oltava asianmukainen suhteessa vahinkoon”.
4.
Direktiivissä 2006/54 ”on säännöksiä, joilla pyritään panemaan yhdenvertaisen kohtelun periaate täytäntöön seuraavilla aloilla: – – työehdot – –”, (
3
) ja ”siinä on myös säännöksiä, joilla pyritään takaamaan, että täytäntöönpanoa tehostetaan ottamalla käyttöön asianmukaiset menettelyt”. (
4
)
5.
Direktiivin 2006/54 14 artiklan 1 kohdan c alakohdassa säädetään, että ”julkisella tai yksityisellä sektorilla, julkiset laitokset mukaan lukien, ei saa olla välitöntä tai välillistä sukupuoleen perustuvaa syrjintää seuraavien seikkojen suhteen: – – työehdot ja työolot, mukaan lukien irtisanominen – –”.
6.
Direktiivin 2006/54 18 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltioiden on otettava kansallisessa oikeusjärjestyksessään käyttöön tarvittavat toimenpiteet, joilla varmistetaan tosiasiallinen ja tehokas korvaus tai, jos jäsenvaltiot niin päättävät, hyvitys sukupuoleen perustuvan syrjinnän kohteeksi joutuneelle henkilölle aiheutuneista menetyksistä ja vahingoista tavalla, joka on varoittava ja oikeasuhteinen kärsittyyn vahinkoon nähden. Tällaiselle korvaukselle tai hyvitykselle ei voida ennalta vahvistaa enimmäismäärää, muutoin kuin tapauksissa, joissa työnantaja pystyy näyttämään, että hakija on kärsinyt tässä direktiivissä tarkoitetun syrjinnän johdosta vahinkoa ainoastaan siitä, että hänen työhakemustaan ei ole otettu huomioon.”
7.
Direktiivin 2006/54 25 artikla koskee seuraamuksia. Siinä säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltioiden on säädettävä tämän direktiivin mukaisesti annettujen kansallisten määräysten rikkomiseen sovellettavista seuraamuksista ja toteutettava tarvittavat toimenpiteet varmistaakseen, että näitä seuraamuksia sovelletaan. Seuraamusten, joihin saattaa kuulua korvausten maksaminen uhrille, on oltava tehokkaita, oikeasuhteisia ja varoittavia. Jäsenvaltioiden on ilmoitettava näistä säännöksistä komissiolle viimeistään 5 päivänä lokakuuta 2005 sekä niiden myöhemmistä muutoksista mahdollisimman pian.”
8.
Direktiivin 2006/54 27 artiklan 1 kohdassa täsmennetään, että ”jäsenvaltiot voivat ottaa käyttöön tai pitää voimassa säännöksiä, jotka ovat tasa-arvoisen kohtelun periaatteen turvaamiseksi edullisempia kuin [kyseisen direktiivin] säännökset”.
B Espanjan lainsäädäntö
9.
Naisten ja miesten tosiasiallisesta tasa-arvosta 22.3.2007 annetulla lailla nro 3/2007 (Ley Orgánica 3/2007 para la igualdad efectiva de mujeres y hombres, jäljempänä laki nro 3) (
5
) on muun muassa saatettu direktiivi 2006/54 osaksi Espanjan oikeusjärjestystä. Mainitun lain 10 §:ssä säädetään, että ”oikeustoimet ja sopimuslausekkeet, jotka ovat syrjiviä tai aiheuttavat syrjintää sukupuolen perusteella, katsotaan pätemättömiksi ja ne synnyttävät [tekijänsä] vahingonkorvausvastuun järjestelmässä, jossa hyvityksen tai korvauksen on oltava tosiasiallinen, tehokas ja oikeassa suhteessa aiheutuneeseen vahinkoon nähden, sekä tarvittaessa tehokkaassa ja varoittavassa seuraamusjärjestelmässä, jolla ehkäistään syrjintää”.
10.
Lainkäytöstä työ- ja sosiaalioikeuteen liittyvissä asioissa 10.10.2011 annetun lain 36/2011 (Ley 36/2011 reguladora de la jurisdicción social) (
6
) 183 §:ssä säädetään seuraavaa:
”1.   Kun tuomiossa todetaan loukkaaminen, tuomioistuimen on lausuttava sen korvauksen määrästä, joka maksetaan sitä vaatineelle tapauksen mukaan syrjityksi tulemisesta tai muusta perusoikeuksien ja ‑vapauksien loukkaamisesta, sekä perusoikeuden loukkaamiseen liittyvän aineettoman vahingon perusteella että muiden siitä johtuvien menetysten ja vahinkojen perusteella.
2.   Tuomioistuin lausuu vahingon määrästä ja määrittää sen huolellisesti tilanteessa, jossa vahingon tarkan määrän osoittaminen on erittäin hankalaa tai kallista, siten, että voidaan varmistaa uhrille riittävä korvaus ja mahdollisuuksien mukaan palauttaa loukkausta edeltänyt tilanne ennalleen sekä myötävaikuttaa vahingon aiheutumisen estämistä koskevan tavoitteen saavuttamiseen.”
II Pääasia, ennakkoratkaisukysymys ja asian käsittely unionin tuomioistuimessa
11.
Pääasian kantajan työnantaja irtisanoi hänet vuonna 2014. Sovittelumenettelyn epäonnistuttua hän saattoi asiansa ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen käsiteltäväksi tavoitteenaan yhtäältä irtisanomisensa toteaminen mitättömäksi sukupuoleen perustuvan syrjinnän vuoksi ja toisaalta korvauksen saaminen henkisestä kärsimyksestä esitetyn 6000 euron suuruisen vahingonkorvausvaatimuksen mukaisesti.
12.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pitää selvänä, että irtisanominen on sukupuoleen perustuvaa syrjintää ja näin ollen vastoin Espanjan lainsäädäntöä, jolla direktiivin 2006/54 säännökset on saatettu osaksi kansallista oikeusjärjestystä. Espanjan lainsäädännön perusteella pääasian kantajan irtisanominen tulisi katsoa mitättömäksi. (
7
)
13.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ilmoittaa unionin tuomioistuimelle olevansa valmis myöntämään ennakkoratkaisupyynnössä täsmentämättömistä syistä pääasian kantajalle vahingonkorvauksena 3000 euron suuruisen summan, joka on sen mielestä ja kansallisen lainsäädännön nojalla riittävä oikeudenmukaisena korvauksena tälle aiheutuneesta vahingosta.
14.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on kuitenkin epävarma kyseisen korvauksen riittävyydestä ja katsoo, että vahingonkorvauksella pyritään ainoastaan saamaan hyvitystä, vaikka direktiivissä 2006/54 ja tarkemmin sanottuna sen 18 artiklassa myös vaaditaan jäsenvaltioilta toimenpiteitä, joiden tarkoituksena on varoittaa syrjintään syyllistyneitä käyttämästä vastaavanlaista menettelytapaa uudelleen.
15.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin katsoo, että tämä varoittavuuden tavoite saavutettaisiin, jos se voisi tuomita työnantajan maksamaan vahingoista 3000 euron lisäkorvauksen, jota se pitää ”rangaistusluonteisena”. Kyseistä käsitettä ei kuitenkaan tunneta Espanjan oikeudellisessa perinteessä. Mainitulla tuomioistuimella ei siis ole kansallisen lainsäädännön nojalla valtuutta tällaisen tuomion antamiseen.
16.
Koska Juzgado de lo Social no 1 de Córdoba (Córdoban työtuomioistuin nro 1, Espanja) siten epäilee, ettei Espanjan lainsäädäntö ole direktiivillä 2006/54 asetettujen vaatimusten mukainen, se on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittänyt unionin tuomioistuimen kirjaamoon 27.8.2014 saapuneella ennakkoratkaisupyynnöllä SEUT 267 artiklan perusteella seuraavan ennakkoratkaisukysymyksen:
”Onko direktiivin [2006/54] 18 artiklaa, jossa säädetään, että sukupuoleen perustuvan syrjinnän kohteeksi joutuneelle henkilölle suoritettavan korvauksen on oltava varoittava (sen lisäksi, että sen on oltava tosiasiallinen, tehokas ja oikeassa suhteessa kärsittyyn vahinkoon nähden), tulkittava siten, että siinä annetaan kansalliselle tuomioistuimelle mahdollisuus määrätä tuomittu suorittamaan vahingosta määrältään kohtuullinen seuraamuksenluonteinen vahingonkorvaus eli velvoittaa tämä suorittamaan lisäkorvaus, joka – vaikka sillä ylitetään uhrille aiheutuneiden todellisten vahinkojen täysi hyvitys – toimii varoittavana esimerkkinä muille (vahingon aiheuttajan lisäksi) ja joka ei ole määrältään suhteeton, silloinkin kun seuraamuksenluonteista vahingonkorvausta ei tunneta kansallisen tuomioistuimen lainkäyttötraditiossa?”
17.
Kirjallisia huomautuksia unionin tuomioistuimeen ovat toimittaneet pääasian kantaja, Espanjan ja Yhdistyneen kuningaskunnan hallitukset sekä komissio.
III Oikeudellinen arviointi
18.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee direktiivin 2006/54 18 artiklaan perustuvalla ennakkoratkaisukysymyksellään, riittääkö pääasian kantajalle aiheutuneen vahingon täysimääräinen korvaus yksin takaamaan sen, että hyvitys tai korvaus on mainitussa artiklassa tarkoitetulla tavalla varoittava, vai onko tästä varoittavuuden vaatimuksesta sen sijaan pääteltävä, että kansallinen tuomioistuin on velvollinen tuomitsemaan sukupuoleen perustuvaan syrjintään syyllistyneen työnantajan maksamaan rangaistusluonteisia vahingonkorvauksia, vaikka Espanjan lainsäädännön nojalla ei voida ylittää uhrin kärsimän vahingon täysimääräistä korvausta.
19.
Tähän kysymykseen vastaamiseksi on ensinnäkin korostettava, että direktiivin 2006/54 18 artikla on jatkoa aiempien direktiivien vastaavanlaisille säännöksille, joita on täydennetty ja vahvistettu direktiivillä 2006/54. Sen jälkeen on arvioitava mainittuihin direktiiveihin perustuvaa unionin tuomioistuimen oikeuskäytäntöä, joka on pääasian ratkaisun kannalta täysin relevantti. Direktiivin sanamuodon ja tarkoituksen sekä oikeuskäytännön arvioinnin perusteella jäljempänä esitettävien päätelmien perusteella katson, että unionin tuomioistuimelle esitettyyn ennakkoratkaisukysymykseen on vastattava kielteisesti. Esitän lopuksi kielteisen vastauksen puolesta kahdenlaisia loppuhuomautuksia, jotka johtuvat yhtäältä hyvitys- tai korvausedellytysten yhdenmukaistamisen puutteesta ja toisaalta direktiivin 2006/54 18 artiklan välittömään oikeusvaikutukseen liittyvästä problematiikasta.
A Sanamuodon mukainen ja teleologinen arviointi
20.
Miesten ja naisten tasa-arvon saavuttaminen on tehtävä ja päämäärä, jotka Euroopan unionille on asetettu perussopimuksissa. (
8
) Direktiivi 2006/54 siis muistuttaa, että tällainen tasa-arvo on unionin oikeudessa säädetty ”perustavaa laatua oleva periaate”. (
9
) Vahvistaessaan kaiken sukupuoleen perustuvan syrjinnän kiellon unionin lainsäätäjä on siis toiminut loogisesti ja yhteen direktiiviin yhdistämiensä direktiivien mukaisesti. (
10
)
21.
”Asianmukaisten menettelyiden käyttöönottoa jäsenvaltioissa” (
11
) on pidetty ”yhdenvertaisen kohtelun periaatteen tehokkaan täytäntöönpanon” (
12
) kannalta olennaisena keinona täyttää direktiivissä 2006/54 asetetut velvoitteet juuri siksi, että tarkoituksena ei ole esittää ainoastaan periaatejulistusta, vaan päinvastoin saavuttaa primaarioikeudessa vahvistetut konkreettiset tulokset.
22.
Koska menettelyiden käyttöönotto ei kuitenkaan yksin riitä takaamaan tehokasta oikeussuojaa niille oikeuksille, joita yksilöt saavat direktiivin 2006/54 nojalla, direktiivin 18 artiklassa, joka on lisätty oikeuskeinoja ja täytäntöönpanoa koskevan luvun oikeuskeinoja koskevaan jaksoon, toistetaan direktiivin 76/207 muuttamisesta 23.9.2002 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 2002/73/EY (
13
) käyttöön otettu uusi seikka täsmentämällä, mihin kyseisissä menettelyissä on päädyttävä, eli uhrille aiheutuneiden menetysten ja vahinkojen korvaamiseen tai hyvittämiseen. (
14
)
23.
Direktiivi 2006/54 velvoittaa jäsenvaltiot saamaan aikaan tuloksen (”varmistetaan tosiasiallinen ja tehokas korvaus tai – – hyvitys – – aiheutuneista menetyksistä ja vahingoista”) mutta jättää kuitenkin pohjimmiltaan (
15
) niiden valittavaksi keinot (”tavalla, joka on varoittava ja oikeasuhteinen kärsittyyn vahinkoon nähden”). Direktiivin 2006/54 18 artiklan sanamuodon mukaan kyseisessä artiklassa ei edellytetä jäsenvaltioilta mitään tiettyä toimenpidettä vaan annetaan niiden vapaasti valita toimenpiteet direktiivin 2006/54 tavoitteen saavuttamiseen soveltuvista erilaisista ratkaisuista. (
16
) Malli, jonka mukaan arvioidaan sukupuoleen perustuvan syrjinnän vastaista jäsenvaltioiden toimintaa, perustuu siis kyseisellä direktiivillä ajetun tavoitteen saavuttamiseen ja sen tehokkaan vaikutuksen takaamiseen suojaamalla yksityisten oikeudet.
24.
Direktiivin 2006/54 18 artiklaa ei voida arvioida ottamatta huomioon myös mainitun direktiivin 25 artiklaa, jossa lainataan 18 artiklan sanastoa, koska lainsäätäjä toteaa siinä, että seuraamuksiin, joita jäsenvaltioita vaaditaan soveltamaan ”saattaa kuulua korvausten maksaminen uhrille”, ja niiden on oltava 18 artiklassa tarkoitetun korvauksen tai hyvityksen tavoin ”tehokkaita, oikeasuhteisia ja varoittavia”. Unionin lainsäätäjä on näin ollen vaatinut jäsenvaltioita säätämään ”tehokkaista, oikeasuhteisista ja varoittavista seuraamuksista, joita sovelletaan, jos [direktiivin 2006/54] mukaisia velvoitteita ei noudateta”. (
17
) Tämä vaatimus saa siis konkreettisen muodon direktiivin 2006/54 25 artiklassa, jonka otsikkona on ”Seuraamukset” (
18
) ja joka on sisällytetty yleisiä horisontaalisia säännöksiä koskevaan III osaston lukuun. Kyseisessä artiklassa jäsenvaltiot myös velvoitetaan saattamaan komission tietoon sen perusteella vahvistetut toimenpiteet.
25.
Direktiivin 2006/54 18 artiklassa siis ainoastaan vaaditaan, että hyvitys tai korvaus on tehokas, oikeasuhteinen ja varoittava. Jo kyseisen artiklan sanamuodosta käy selvästi ilmi, ettei lainsäätäjä pidä korvausta tai hyvitystä itsessään seuraamuksena. Jäsenvaltioilta vaadittavien toimenpiteiden ulottuvuudesta rangaistuksena säädetään nimenomaisesti vain direktiivin 2006/54 25 artiklassa. (
19
)
26.
Vielä on selvitettävä, vahvistaako oikeuskäytännön arviointi direktiivin 2006/54 18 artiklan sanamuodon mukaisen ja teleologisen arvioinnin perusteella syntyneen ensimmäisen vaikutelman siitä, että mainittua direktiiviä tulkittaessa on otettava kokonaisuudessaan huomioon oikeuskäytäntö, joka on luotu sitä ennen ja johon siinä toisinaan nimenomaisesti viitataan. (
20
)
B Vallitsevan oikeuskäytännön tila
27.
Vaikka unionin tuomioistuin ei ole koskaan käsitellyt nimenomaan direktiivin 2006/54 18 artiklan tulkintaa, se on kuitenkin saanut monta kertaa tilaisuuden ottaa kantaa direktiiviä 2006/54 aiempien direktiivien vastaaviin säännöksiin ja ennen kaikkea direktiivin 76/207 6 artiklaan. (
21
)
28.
Oikeuskäytäntöä arvioitaessa voidaan todeta, että vaikka unionin tuomioistuin on pitänyt korvaustoimenpidettä ”seuraamuksena”, se ei ole koskaan vaatinut, että kyseinen toimenpide on tiukempi kuin ”asianmukainen” korvaus. Espanjan lainsäädäntö, sellaisena kuin kansallinen tuomioistuin sen kuvaa, tarjoaa mielestäni takeet tällaisesta korvauksesta.
1. Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännössä esitetty varoittavuuden vaatimus täyttyy, jos kaavailtu korvaus on ”asianmukainen”
29.
Problematiikka, joka liittyy keinoihin torjua sukupuoleen perustuvia syrjiviä menettelytapoja työsuhteissa, ei ole uutta. Unionin tuomioistuimelle on esitetty useita kertoja sitä koskevia kysymyksiä. Ratkaisua, johon oikeuskäytännössä on päädytty (
22
) tulkittaessa direktiivin 76/207 6 artiklaa, voidaan mielestäni käyttää soveltuvin osin tulkittaessa direktiivin 2006/54 18 artiklaa, joka korvaa kyseisen artiklan ja täsmentää sitä ja jättää jäsenvaltioille saman vapauden toteutettavien toimenpiteiden valinnassa kuin direktiivin 76/207 6 artikla aikoinaan.
30.
Sen perusteella, mitä unionin tuomioistuin on katsonut direktiivin 76/207 6 artiklasta, on todettava, että direktiivin 2006/54 18 artikla asettaa jäsenvaltioille velvollisuuden ottaa kansallisessa oikeusjärjestyksessään käyttöön tarvittavat toimenpiteet, jotta jokainen, joka katsoo joutuneensa syrjinnän kohteeksi, voi saada hyvityksen. Jäsenvaltioiden on toteutettava toimenpiteitä, jotka ovat riittävän tehokkaita mainitun direktiivin tavoitteiden saavuttamiseksi, ja huolehdittava siitä, että asianomaiset henkilöt voivat tosiasiallisesti vedota näihin toimenpiteisiin kansallisissa tuomioistuimissa ilman, että unionin oikeudessa kuitenkaan määrätään toimenpiteille erityistä muotoa. Mainitut toimenpiteet voivat siis olla erimuotoisia: niissä voidaan muun muassa velvoittaa palkkaamaan syrjinnän kohteeksi joutunut hakija, ottamaan syrjivällä perusteella irtisanottu henkilö uudelleen töihin tai maksamaan asianmukainen rahallinen korvaus. (
23
)
31.
Vuonna 1984, jolloin yhteisöjen tuomioistuin antoi tuomion von Colson ja Kamann (14/83, EU:C:1984:153) ja tuomion Harz (79/83, EU:C:1984:155), se kieltäytyi tulkitsemasta direktiivin 76/207 6 artiklaa siten, että siinä olisi määrätty jäsenvaltiot toteuttamaan tietty toimenpide eli kyseisessä tapauksessa sukupuoleen perustuvaan syrjintään syyllistyneen työnantajan velvoittaminen tekemään työsopimus sellaisen työnhakijan kanssa, jonka hakemus oli hylätty syrjivällä perusteella.
32.
Vuonna 2015, jolloin unionin tuomioistuimen käsiteltäväksi on saatettu tämä ennakkoratkaisupyyntö, unionin oikeudessa ei ole tapahtunut huomattavaa muutosta, jonka perusteella unionin tuomioistuin tulisi toisenlaiseen tulokseen eli määräisi jäsenvaltiot toteuttamaan erityisiä toimenpiteitä, kuten määräämään rangaistusluonteisia vahingonkorvauksia.
33.
Direktiivin 2006/54 18 artiklaan sisältyvä viittaus varoittavaan vaikutukseen ei ole omiaan muuttamaan tätä toteamusta.
34.
Direktiivin 2006/54 18 artiklan tekstiin on nimittäin lisätty viittaus kansallisissa oikeusjärjestyksissä säädetyn hyvityksen tai korvauksen varoittavaan vaikutukseen. Vaikka varoittavuutta ei mainittu direktiivin 76/207 6 artiklassa, yhteisöjen tuomioistuin oli kuitenkin jo pohtinut sitä, kun se tulkitsi kyseistä artiklaa katsomalla, että ”vaikka direktiivin [76/207] täydellinen täytäntöönpano ei edellytä – – tiettyä seuraamusta syrjintäkiellon loukkaamistapauksessa, täydellinen täytäntöönpano edellyttää kuitenkin sitä, että tämän seuraamuksen on oltava sellainen, että se varmistaa todellisen ja tehokkaan oikeusturvan. Lisäksi seuraamuksella on oltava todellinen työnantajan moitittavaa käyttäytymistä ehkäisevä vaikutus. Tästä johtuu, että jos jäsenvaltio valitsee syrjintäkiellon loukkaamisen seuraamukseksi vahingonkorvauksen, on korvauksen joka tapauksessa oltava asianmukainen suhteessa kärsittyyn vahinkoon”. (
24
)
35.
Tämän oikeuskäytännön perusteella voidaan muodostaa kaksi ohjetta. Yhtäältä direktiivin 2006/54 25 artiklaan sisältyvä viittaus korvaukseen yhtenä seuraamuksen muotona on selvästi peräisin tästä oikeuskäytännön linjauksesta. Toisaalta unionin tuomioistuimen mielestä asianmukaisella korvauksella kyetään joka tapauksessa takaamaan yksityisille sukupuoleen perustuvan syrjinnän vastaisessa toiminnassa annettujen oikeuksien tehokas oikeussuoja. Juuri siksi, että unionin tuomioistuin on tyytynyt asianmukaiseen korvaukseen, joka on vahinkoon nähden oikeasuhteinen, tällainen korvaus ei ole rangaistusmielessä todellinen ”seuraamus”. (
25
)
36.
Koska tehokkaan oikeussuojan ja varoittavuuden vaatimukset ”merkitsevät väistämättä, että kullekin tasa-arvoisen kohtelun periaatteen rikkomistapaukselle ominaiset erityispiirteet on otettava huomioon”, (
26
) unionin tuomioistuin on arvioinut tapauskohtaisesti, ovatko toimenpiteet, joita jäsenvaltiot ovat toteuttaneet direktiivin 76/207 6 artiklan täytäntöön panemiseksi ja siis mainitun direktiivin saattamiseksi tehokkaasti osaksi kansallista oikeusjärjestystä, riittäviä.
37.
Kansallinen lainsäädäntö, jossa rajoitetaan työhön pääsyssä syrjinnän kohteeksi joutuneiden henkilöiden oikeus saada korvausta puhtaasti symboliseen korvaukseen, ei täytä vaatimusta direktiivin tehokkaasta täytäntöönpanosta. (
27
) Kun korvaus on rahallinen, on pois suljettua, että jäsenvaltiot vahvistavat etukäteen vahingonkorvauksen enimmäismäärän. (
28
)
38.
Syrjivästä irtisanomisesta oikeuskäytännössä on katsottu, että ”tasa-arvoista tilannetta ei voida palauttaa, ellei syrjittyä henkilöä oteta takaisin palvelukseen tai vaihtoehtoisesti makseta rahallista korvausta kärsitystä vahingosta”, (
29
) sillä edellytyksellä, että mainittu korvaus on asianmukainen eli ”että sen avulla voidaan korvata kokonaisuudessaan palvelussuhteen päättämisessä tapahtuneesta syrjinnästä tosiasiallisesti aiheutuneet vahingot sovellettavien kansallisten oikeussääntöjen mukaan”. (
30
)
39.
Edellä esitetystä seuraa, että pitäessään direktiivin 76/207 6 artiklan mukaisena kansallista lainsäädäntöä, joka tarjosi asianmukaisen rahallisen korvauksen aiheutuneista menetyksistä ja vahingoista, unionin tuomioistuin on katsonut tällaisen korvauksen täyttävän varoittavuuden vaatimuksen, jonka se arveli olevan direktiivin 76/207 6 artiklassa esitetyn lainsäätäjän ajatuksen taustalla. Hyvityksen tai korvauksen tapauksessa varoittava vaikutus ei toisin sanoen riipu unionin tuomioistuimen oikeuskäytännössä välttämättä siitä, onko mukana suora rangaistusluonteinen seikka.
2. Soveltaminen nyt käsiteltävässä asiassa
40.
Unionin tuomioistuimella ei ole mielestäni aihetta poiketa tästä oikeuskäytännön linjauksesta, vaikka varoittavuuden vaatimus sisältyykin nykyisin selvästi direktiiviin 2006/54. On siis tutkittava, tarjoaako Espanjan lainsäädäntö pääasian kantajalle täydet takeet asianmukaisen korvauksen saamisesta.
41.
Ennakkoratkaisupyynnöstä käy tältä osin ilmi, että Espanjan lainsäädännön mukaan tuomioistuin julistaa pätemättömiksi toimet, jotka on toteutettu miesten ja naisten yhdenvertaisen kohtelun periaatteen vastaisesti (
31
) ja että pätemättömäksi julistamisen yhteydessä sovelletaan vahingonkorvausmekanismia, sillä Espanjan oikeusjärjestyksessä on hyväksytty rahallinen korvaus toimenpiteeksi, jolla direktiivillä 2006/54 asetettu tosiasiallisesti yhtäläisten mahdollisuuksien tavoite voidaan saavuttaa. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on pitänyt 3000 euron suuruista summaa ”oikeudenmukaisena korvauksena” pääasian kantajalle aiheutuneesta vahingosta. (
32
) Kansallisen lainsäädännön nojalla syrjinnän uhrille pyritään korvaamaan kaikki hänelle aiheutuneet vahingot, myös henkiset kärsimykset, ja korvausten laskennassa päämääränä on palauttaa uhri mahdollisimman hyvin siihen asemaan, joka hänellä oli ennen syrjinnän tapahtumista. (
33
) Koska henkistä kärsimystä on jo sen luonteen vuoksi vaikea ilmaista määrällisesti, Espanjan lainsäädännössä annetaan tuomioistuimille valtuus vaihdella vahingonkorvausten määriä, jotta ne voivat ottaa huomioon miesten ja naisten yhdenvertaisen kohtelun periaatteen loukkauksen vakavuusasteen. Vahingonkorvauksia myöntämällä voidaan siis kattaa uhrille aiheutuneen menetyksen arvo kokonaisuudessaan (damnum emergens), myös saamatta jäänyt voitto (lucrum cessans).
42.
Edellä kuvattu korvausmekanismi on katsottava direktiivin 2006/54 18 artiklan mukaiseksi sillä ehdottomalla edellytyksellä, että kaikki sukupuoleen perustuvan syrjinnän uhrille aiheutuneet menetykset ja vahingot hyvitetään rahallisesti täysimääräisesti ja oikeasuhteisina kansallisen lainsäädännön nojalla, mikä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on vahvistettava.
43.
Unionin tuomioistuin siis vain vahvistaa aiemman vakiintuneen oikeuskäytäntönsä katsomalla, että tällainen täysimääräinen korvaus on asianmukainen ja näin ollen riittävä takaamaan niiden toimenpiteiden tosiasiallisen varoittavan vaikutuksen, jotka jäsenvaltioiden on otettava käyttöön taatakseen yhdenvertaisen kohtelun periaatteen tehokkaan toteutumisen direktiivin 2006/54 18 artiklan nojalla.
C Loppuhuomautukset
44.
Vaikka unionin tuomioistuin ratkaisisikin asian toisin – mitä sen ei pitäisi mielestäni tehdä – se ei joka tapauksessa voisi katsoa – vaikka ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin niin kehottaa – että pääasian kantajan työnantajalle pitää määrätä rangaistusluonteisia vahingonkorvauksia.
45.
Direktiivi 2006/54 ei nimittäin yhtäältä ole yhdenmukaistanut sukupuoleen perustuvan syrjinnän aiheuttaman vahingon hyvitys- tai korvausedellytyksiä työehtojen alalla, ja toisaalta epäilen vakavasti, kykeneekö direktiivin 2006/54 18 artikla tuottamaan välittömän oikeusvaikutuksen pääasiassa kyseessä olevassa asiassa.
1. Vahingon hyvitys- tai korvausedellytyksiä ei ole yhdenmukaistettu
46.
Tehdessään päätöksen siitä, mikä ei ole direktiivin mukaista, unionin tuomioistuin on tähän mennessä aina määritellyt negatiivisesti sen, mitä direktiivi 76/207 vaati jäsenvaltioilta. Se ei ole koskaan vaatinut niiltä tiettyä menettelytapaa. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin vaatii kuitenkin esittämällään kysymyksellä, että unionin tuomioistuin ottaa oikeuskäytännössään laadullisesti aimo askeleen eteenpäin – koska direktiivissä 2006/54 itsessään ei ole näin tehty – ja tämä ylittää mielestäni selvästi sen toimivallan.
47.
Mikäli unionin tuomioistuin antaisi yksiviivaisen ratkaisun ja katsoisi, että direktiivin 2006/54 18 artiklaa on tulkittava siten, että se edellyttää jäsenvaltioiden säätävän mainitun direktiivin soveltamisalaan kuuluvissa sukupuolisyrjintätapauksissa rangaistusluonteisten vahingonkorvausten myöntämisestä syrjinnän uhreille, se joutuisi ottamaan lopullisesti kantaa keskusteluun, jota sen ei pidä mielestäni riistää jäsenvaltioilta.
48.
Jäsenvaltioissa, joissa tällainen instituutio ei ole käytössä, (
34
) käydään keskustelua rangaistusluonteisten vahingonkorvausten käyttöönotosta, ja se on yleisesti erittäin kiistanalainen kysymys. (
35
) Rangaistusluonteisia vahingonkorvauksia pidetään vastuuoikeudessa usein ajattelutavan muutoksena. Eräissä oikeusjärjestelmissä pitäydytään tiukasti ajatuksessa, jonka mukaan vastuujärjestelmällä on oltava puhtaasti hyvittävä tehtävä. Vahingonkorvauksia myönnetään melkein laskennallisen menetelmän mukaisesti vahingon täysimääräiseksi korvaamiseksi, koska tarkoituksena on palauttaa syrjivän menettelytavan rikkoma tasapaino. Täysimääräisen korvauksen takaaminen on suunniteltu kuitenkin jo itsessään keinoksi, joka varoittaa käyttämästä tällaista menettelytapaa.
49.
Rangaistusluonteisilla vahingonkorvauksilla vastuujärjestelmä saa uuden, moralisoivan tehtävän, puhtaasti rankaisevan. Ne ovat yksityisoikeudellisen rangaistuksen teorian yksi ilmentymä; tarkoituksena ei ole enää ainoastaan korvata vahinko vaan myös myöntää täyden korvauksen lisäksi vahingonkorvauksia, joiden toivotaan rankaisevan luonteensa ansiosta varoittavan – tässä tapauksessa – vahingon aiheuttajaa käyttämästä uudelleen syrjivää menettelytapaansa mutta myös muita tahoja toimimasta syrjivästi.
50.
Joidenkin jäsenvaltioiden, kuten Espanjan kuningaskunnan, voisi olla hyvin vaikea ottaa käyttöön rangaistusluonteisia vahingonkorvauksia juuri siksi, että sitä voitaisiin pitää toimena, jolla yksityisoikeudellisen vastuun alalla otetaan käyttöön lähes rikosoikeudellinen väline. Rangaistusluonteisten vahingonkorvausten käyttöönottopakko saattaisi lisäksi loukata useimmissa jäsenvaltioissa vallitsevaa perusteettoman edun kiellon periaatetta, (
36
) kuten ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin huomauttaa. On myös selvitettävä, kuka tai ketkä ovat rangaistusluonteisten vahingonkorvausten saajia, jos ei ole säädetty, että mainitut korvaukset maksetaan valtiolle. (
37
)
51.
Jos unionin tuomioistuin katsoisi, että jäsenvaltiot ovat direktiivin 2006/54 18 artiklan nojalla velvollisia säätämään rangaistusluonteisista vahingonkorvauksista, tämä johtaisi mielestäni sukupuolisyrjintätapauksissa sovellettavien hyvitys- tai korvausedellytysten yhdenmukaistamiseen oikeuskäytännössä, ja epäilen, ettei tämä ollut ainakaan näin tarkasti unionin lainsäätäjän tarkoituksena. (
38
)
52.
Tätä voidaan pitää valitettavana, sillä olen tietoinen siitä, että edellä kuvattu vastuujärjestelmä ei suinkaan täytä riittävän järjestelmällisesti hyvitystehtäväänsä. Epäilen kuitenkin, ettei unionin tuomioistuin voi unionin oikeuden nykytilanteessa asettaa kovinkaan paljon tiukempia vaatimuksia hyvitysten tai korvausten osalta. Vastuujärjestelmän mahdolliset puutteet on lisäksi korjattu direktiivin 2006/54 25 artiklassa, joka velvoittaa jäsenvaltiot ottamaan käyttöön seuraamusjärjestelmän.
53.
Lopuksi todettakoon, että direktiivin 2006/54 mukaan sukupuoleen perustuvaa syrjintää torjutaan kahdessa vaiheessa. Ensimmäinen vaihe on sen 18 artikla eli hyvitys- tai korvaus, jonka on oltava asianmukainen, kuten edellä todettiin. Toinen vaihe on mainitun direktiivin 25 artikla eli seuraamus tai rangaistus; tämä vaihe ei ole välttämättä samanaikainen hyvitys- tai korvausvaiheen kanssa eikä edes kumulatiivinen. (
39
) Rangaistusluonteiset vahingonkorvaukset kuuluvat mielestäni pikemminkin toiseen vaiheeseen, mutta myös muunlaiset seuraamukset voivat tulla kyseeseen, eikä unionin tuomioistuin voi määrätä niillekään tiettyä muotoa. (
40
)
2. Direktiivin 2006/54 18 artiklan välittömän oikeusvaikutuksen problematiikka
54.
Se, että ennakkoratkaisua pyytäneelle tuomioistuimelle annettaisiin mahdollisuus määrätä sukupuoleen perustuvaan syrjintään syyllistyneelle työnantajalle rangaistusluonteisia vahingonkorvauksia direktiivin 2006/54 18 artiklan tehokkaan vaikutuksen perusteella, kun niistä ei säädetä kansallisessa lainsäädännössä, herättää väistämättä kysymyksen mainitun artiklan välittömästä oikeusvaikutuksesta.
55.
Unionin tuomioistuin on tosin jo katsonut, että syrjivin perustein irtisanottu henkilö voi vedota työnantajaansa vastaan direktiivin 76/207 6 artiklan säännöksiin muun muassa estääkseen sellaisen kansallisen säännöksen soveltamisen, jossa syrjinnästä saatavalle korvaukselle säädetään enimmäismäärä. (
41
) Epäilen kuitenkin yhtäältä, ettei tätä ratkaisua voida soveltaa rangaistusluonteisten vahingonkorvausten tapauksessa, sillä yksin direktiivin 2006/54 18 artiklaa tulkitsemalla ei voida mielestäni selvästi päätellä, että kyseinen artikla asettaa jäsenvaltioille tällaisen velvoitteen. Toisaalta on todettava, että aiemmin mainitsemani oikeuskäytäntö on omaksuttu tilanteessa, jossa työnantaja oli valtion viranomainen, mistä ei ilmeisesti ole kyse nyt käsiteltävässä asiassa. Jos pääasiassa katsottaisiin, että kansallinen tuomioistuin on velvollinen määräämään rangaistusluonteisia vahingonkorvauksia direktiivin 2006/54 18 artiklan nojalla, voitaisiin siis joutua luopumaan mainitun artiklan välittömästä horisontaalisesta oikeusvaikutuksesta.
D Arvioinnin päätelmä
56.
Arviointini lopuksi katson, että direktiivin 2006/54 18 artiklaa on tulkittava siten, että jäsenvaltiot voivat vapaasti valita keinot, joilla taataan, että kyseisen direktiivin soveltamisalaan kuuluvan sukupuolisyrjinnän uhreille tarjottu hyvitys tai korvaus on varoittava, kunhan direktiivin tavoitteen saavuttaminen turvataan. Artikla ei velvoita jäsenvaltioita säätämään – mutta ei myöskään estä niitä säätämästä – uhrille maksettavista rangaistusluonteisista vahingonkorvauksista. Se ei missään tapauksessa anna kansalliselle tuomioistuimelle mahdollisuutta määrätä tällaisia vahingonkorvauksia silloin, kun niistä ei säädetä kansallisessa lainsäädännössä.
57.
Jos jäsenvaltiot valitsevat rahallisen korvauksen, sen on varoittavuuden vaatimuksen täyttämiseksi oltava asianmukainen eli sen on oltava täysimääräinen, ja siinä on otettava asianmukaisesti huomioon vahingon kaikki osatekijät sekä miesten ja naisten yhdenvertaisen kohtelun periaatteen loukkauksen vakavuusaste. Kansallisen tuomioistuimen tehtävänä on varmistaa, että näin tapahtuu.
IV Ratkaisuehdotus
58.
Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa Juzgado de lo Social no 1 de Córdoban esittämään ennakkoratkaisukysymykseen seuraavasti:
Miesten ja naisten yhtäläisten mahdollisuuksien ja yhdenvertaisen kohtelun periaatteen täytäntöönpanosta työhön ja ammattiin liittyvissä asioissa 5.7.2006 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2006/54/EY (uudelleen laadittu toisinto) 18 artiklaa on tulkittava siten, että jäsenvaltiot voivat vapaasti valita keinot, joilla taataan, että kyseisen direktiivin soveltamisalaan kuuluvan sukupuolisyrjinnän uhreille tarjottu hyvitys tai korvaus on varoittava, kunhan direktiivin tavoitteen saavuttaminen turvataan. Artikla ei velvoita jäsenvaltioita säätämään – mutta ei myöskään estä niitä säätämästä – uhrille maksettavista rangaistusluonteisista vahingonkorvauksista. Se ei joka tapauksessa anna kansalliselle tuomioistuimelle mahdollisuutta määrätä tällaisia vahingonkorvauksia silloin, kun niistä ei säädetä kansallisessa lainsäädännössä.
Jos jäsenvaltiot valitsevat rahallisen korvauksen, sen on varoittavuuden vaatimuksen täyttämiseksi oltava asianmukainen eli sen on oltava täysimääräinen, ja siinä on otettava asianmukaisesti huomioon vahingon kaikki osatekijät sekä miesten ja naisten yhdenvertaisen kohtelun periaatteen loukkauksen vakavuusaste. Kansallisen tuomioistuimen tehtävänä on varmistaa, että näin tapahtuu.
(
1
)   Alkuperäinen kieli: ranska.
(
2
)   EUVL L 204, s. 23.
(
3
)   Direktiivin 2006/54 1 artiklan toisen kohdan b alakohta.
(
4
)   Direktiivin 2006/54 1 artiklan kolmas kohta.
(
5
)   BOE nro 71, 23.3.2007, s. 12611.
(
6
)   BOE nro 245, 11.10.2011.
(
7
)   Lain 36/2011 108 §:n 2 momentin nojalla.
(
8
)   Ks. direktiivin 2006/54 johdanto-osan toinen perustelukappale. Miesten ja naisten tasa-arvo vahvistetaan myös Euroopan unionin perusoikeuskirjan 23 artiklassa (EUVL 2007, C 303, s. 1).
(
9
)   Ks. direktiivin 2006/54 johdanto-osan toinen perustelukappale.
(
10
)   Direktiivillä 2006/54 on nimittäin yhdistetty yhteen säädökseen aihetta koskevat pääasialliset säännökset (jotka sisältyivät siihen saakka miesten ja naisten tasa-arvoisen kohtelun periaatteen toteuttamisesta mahdollisuuksissa työhön, ammatilliseen koulutukseen ja uralla etenemiseen sekä työoloista 9.2.1976 annettuun neuvoston direktiiviin 76/207/ETY (EYVL L 39, s. 40), miesten ja naisten tasa-arvoisen kohtelun periaatteen toteuttamisesta ammatillisissa sosiaaliturvajärjestelmissä 24.7.1986 annettuun neuvoston direktiiviin 86/378/ETY (EYVL L 225, s. 40), miesten ja naisten samapalkkaisuuden periaatteen soveltamista koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä 10.2.1975 annettuun neuvoston direktiiviin 75/117/ETY (EYVL L 45, s. 19) ja todistustaakasta sukupuoleen perustuvissa syrjintätapauksissa 15.12.1997 annettuun neuvoston direktiiviin 97/80/EY (EYVL L 14, s. 6)).
(
11
)   Direktiivin 2006/54 johdanto-osan 28 perustelukappale.
(
12
)   Direktiivin 2006/54 johdanto-osan 29 perustelukappale. Kursivointi tässä.
(
13
)   EYVL L 269, s. 15.
(
14
)   Direktiivin 2006/54 espanjankielisessä toisinnossa ”indemnización o reparación”, direktiivin 2006/54 saksankielisessä toisinnossa ”Schadenersatz oder Entschädigung”, direktiivin 2006/54 englanninkielisessä toisinnossa ”compensation or reparation”, direktiivin 2006/54 italiankielisessä toisinnossa ”risarcimento o riparazione” ja direktiivin 2006/54 portugalinkielisessä toisinnossa ”indemnização ou reparação”.
(
15
)   Ks. tuomio von Colson ja Kamann (14/83, EU:C:1984:153, 15 kohta); tuomio Harz (79/83, EU:C:1984:155, 15 kohta) ja tuomio Marshall (C‑271/91, EU:C:1993:335, 17 ja 18 kohta).
(
16
)   Ks. soveltuvin osin tuomio von Colson ja Kamann (14/83, EU:C:1984:153, 18 kohta); tuomio Harz (79/83, EU:C:1984:155, 18 kohta) ja tuomio Paquay (C‑460/06, EU:C:2007:601, 44 kohta).
(
17
)   Direktiivin 2006/54 johdanto-osan 35 perustelukappale.
(
18
)   Direktiivin 2006/54 espanjankielisessä toisinnossa ”Sanciones”, direktiivin 2006/54 saksankielisessä toisinnossa ”Sanktionen”, direktiivin 2006/54 englanninkielisessä toisinnossa ”Penalties”, direktiivin 2006/54 italiankielisessä versiossa ”Sanzioni” ja direktiivin 2006/54 portugalinkielisessä toisinnossa ”Sanções”.
(
19
)   Direktiivin 2006/54 25 artiklassa tosin katsotaan, että tällaiset seuraamukset voidaan toteuttaa uhrille maksettavina korvauksina. Tämä johtuu kuitenkin semanttisesta sekaannuksesta, joka juontaa juurensa unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä, ks. tämän ratkaisuehdotuksen 35 kohta.
(
20
)   Ks. muun muassa direktiivin 2006/54 johdanto-osan 33 perustelukappale. Huomautettakoon myös, että sekä direktiivin 2006/54 18 artikla että 25 artikla, jota tarkastelen hieman tuonnempana, vastaavat direktiivillä 2002/73 käyttöön otettuja säännöksiä.
(
21
)   Kyseisen artiklan mukaan ”jäsenvaltioiden on kansallisissa oikeusjärjestyksissään toteutettava tarvittavat toimenpiteet, jotta jokainen, joka katsoo joutuneensa loukatuksi sen vuoksi, että – – tasa-arvoisen kohtelun periaatetta ei ole noudatettu, voi esittää vaatimuksensa tuomioistuimessa mahdollisesti ensin saatettuaan asian muun toimivaltaisen viranomaisen käsiteltäväksi”. Direktiivin 76/207 6 artiklaa on muutettu direktiivin 2002/73 1 artiklan 5 alakohdalla, jotta sen sanamuoto olisi lähellä direktiivin 2006/54 18 artiklaan sittemmin hyväksyttyä sanamuotoa (ks. erityisesti direktiivin 76/207 konsolidoidun toisinnon 6 artiklan 3 kohta). Direktiivillä 2002/73 on myös otettu käyttöön sukupuoleen perustuvan syrjinnän vastaisessa unionin lainsäädännössä työolojen osalta erillinen säännös, joka koskee seuraamuksia (ks. direktiivin 76/207 konsolidoidun toisinnon 8 d artikla, josta on tullut uudelleenlaadinnan yhteydessä direktiivin 2006/54 25 artikla).
(
22
)   Kyseisen ratkaisun mukaan ”[direktiivin 76/207 6 artiklasta] seuraa, että jäsenvaltioiden on toteutettava toimenpiteitä, jotka ovat riittävän tehokkaita direktiivin tavoitteiden saavuttamiseksi, ja huolehdittava siitä, että asianomaiset henkilöt voivat tosiasiallisesti vedota näihin toimenpiteisiin kansallisissa tuomioistuimissa. Tällaiset toimenpiteet voivat olla esimerkiksi säännöksiä, joissa edellytetään työnantajan palkkaavan syrjinnän kohteeksi joutunut hakija tai joissa säädetään asianmukaisesta rahallisesta korvauksesta – –. On kuitenkin tarpeen todeta, että direktiivissä ei edellytetä mitään tiettyä seuraamusta, vaan siinä jätetään jäsenvaltioille vapaus valita seuraamukset tavoitteen toteuttamiseksi soveltuvista erilaisista ratkaisuista” (tuomio von Colson ja Kamann, 14/83, EU:C:1984:153, 18 kohta ja tuomio Harz, 79/83, EU:C:1984:155, 18 kohta).
(
23
)   Tuomiossa katsottiin myös, että eri toimenpiteiden lisäksi voidaan säätää ”mahdollisesti lisäksi myös sakoista” (ks. tuomio von Colson ja Kamann, 14/83, EU:C:1984:153, 18 kohta). Minun mielestäni direktiivin 2006/54 soveltamisaikana tällainen järjestelmä kuuluu pikemminkin kyseisen direktiivin 25 artiklassa vahvistettuihin vaatimuksiin (ks. tämän ratkaisuehdotuksen 53 kohta).
(
24
)   Tuomio von Colson ja Kamann (14/83, EU:C:1984:153, 23 kohta) ja tuomio Harz (79/83, EU:C:1984:155, 23 kohta). Varoittavuudesta ks. myös tuomio Marshall (C-271/91, EU:C:1993:335, 24 kohta). Hyvityksen riittävyydestä ks. myös tuomio von Colson ja Kamann (14/83, EU:C:1984:153, 28 kohta); tuomio Harz (79/83, EU:C:1984:155, 28 kohta); tuomio Marshall (C-271/91, EU:C:1993:335, 26 kohta) ja tuomio Paquay (C-460/06, EU:C:2007:601, 46 ja 49 kohta).
(
25
)   Eräiden kommentaattoreiden mielestä kyseessä on valitettava sekaannus oikeudellisten käsitteiden välillä, ks. Van Gerven, W., ”Of rights, remedies and procedures”, Common Market Law Review, 2000, s. 530 ja alaviite 11.
(
26
)   Tuomio Marshall (C-271/91, EU:C:1993:335, 25 kohta) ja tuomio Paquay (C-460/06, EU:C:2007:601, 45 kohta).
(
27
)   Ks. tuomio von Colson ja Kamann (14/83, EU:C: 1984:153, 24 kohta) ja tuomio Harz (79/83, EU:C: 1984:155, 24 kohta).
(
28
)   Tuomio Marshall (C-271/91, EU:C:1993:335, 30 ja 32 kohta). Lainsäätäjä on ottanut asiamukaisesti huomioon tämän oikeuskäytännön, ks. direktiivin 2006/54 johdanto-osan 33 perustelukappale ja 18 artiklan toinen virke.
(
29
)   Tuomio Marshall (C-271/91, EU:C:1993:335, 25 kohta). Kursivointi tässä.
(
30
)   Tuomio Marshall (C-271/91, EU:C:1993:335, 26 kohta).
(
31
)   Lain 3/2007 10 §.
(
32
)   Ennakkoratkaisupyynnön 2.2.2 kohta.
(
33
)   Lain 36/2011 183 §.
(
34
)   Pikainen vertailututkimus osoittaa, että jäsenvaltiot, joiden oikeusjärjestyksessä säädetään rangaistusluonteisista vahingonkorvauksista, ovat laajalti vähemmistönä Euroopan unionissa.
(
35
)   Ranskan oikeusjärjestyksen osalta laaditusta yhteenvedosta ks. Méadel J., ”Faut-il introduire la faute lucrative en droit français?”, Les Petites Affiches, 17.4.2007, no 77, s. 6.
(
36
)   Unionin tuomioistuimen tarkoituksena ei ole koskaan ollut kyseenalaistaa tätä periaatetta, vaan se on toistuvasti katsonut, ettei ”[unionin] oikeus – – estä kansallisia tuomioistuimia valvomasta sitä, ettei [unionin] oikeusjärjestyksessä taattujen oikeuksien suojaaminen [johda] siihen, että oikeudenhaltijat saavat perusteetonta etua” (tuomio Manfredi ym. (C-295/04–C-298/04, EU:C:2006:461, 94 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen)).
(
37
)   Rangaistusluonteisia vahingonkorvauksia voidaan myöntää joko uhrille tai valtiolle tai molemmille. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin vaikuttaa olevan kuitenkin siinä käsityksessä, että tällaisia vahingonkorvauksia myönnettäisiin vahingonkärsijälle.
(
38
)   Tätä epäilystä vahvistaa se, ettei komissio ole tietääkseni pannut vireille jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevaa menettelyä niitä – enemmistöön kuuluvia – jäsenvaltioita vastaan, joiden oikeusjärjestyksessä ei säädetä tällaisista vahingonkorvauksista. Huomionarvoista on, että komissio toteaa direktiivin 2002/73 – jolla direktiivissä 76/207 otettiin käyttöön direktiivin 2006/54 18 ja 25 artiklaa vastaava teksti – soveltamista koskevassa kertomuksessaan, että useimmat jäsenvaltiot ovat täyttäneet velvoitteensa ottaa käyttöön tehokkaita, oikeasuhteisia ja varoittavia seuraamuksia, vaikka – kuten edellä korostin – rangaistusluonteisten vahingonkorvausten mekanismi ei ole käytössä valtaosassa jäsenvaltioista (ks. komission kertomus neuvostolle ja Euroopan parlamentille, KOM(2009) 409 lopullinen, s. 7).
(
39
)   Direktiivin 2006/54 18 artiklassa tarkoitettu korvaus ei tule kysymykseen esimerkiksi silloin, kun vahinkoa ei ole aiheutettu tietylle henkilölle vaan mahdollisesti tietyn liiton puolustamalle ryhmälle. Tällöin on sitä vastoin turvauduttava mainitun direktiivin 25 artiklassa tarkoitettuun seuraamukseen.
(
40
)   Jäsenvaltioiden käytettävissä on monia erilaisia seuraamuksia, kuten taloudellisia seuraamuksia (esim. sakot tai rangaistusluonteiset vahingonkorvaukset), ns. name and shame ‑menetelmään kuuluvia psykologisia seuraamuksia (esim. määrääminen esittämään anteeksipyyntö uhrille sekä mahdolliset julkistamistoimet, kuten tuomion julkaiseminen sanomalehdessä) tai valtion myöntämien etuuksien kieltäminen henkilöiltä, jotka ovat syyllistyneet syrjintään.
(
41
)   Myös tässä yhteydessä voidaan vedota tehokkaasti direktiivin 76/207 6 artiklaan perustuvaan unionin tuomioistuimen oikeuskäytäntöön. Sen kahden perustavanlaatuisen tuomion eli tuomion von Colson ja Kamann (14/83, EU:C:1984:153) ja tuomion Harz (79/83, EU:C:1984:155) 27 kohdassa katsotaan ensinnäkin, ettei mainittuun direktiiviin sisälly ”mahdollisen syrjinnän seuraamusten osalta mitään sellaista ehdotonta ja riittävän täsmällistä velvoitetta, johon yksityinen oikeussubjekti voisi vedota silloin, kun direktiiviä ei ole pantu täytäntöön asetetussa määräajassa, saadakseen direktiivin [76/207] mukaisesti määritellyn korvauksen, jos tällaisesta seuraamuksesta ei ole säädetty tai sitä ei ole mahdollistettu kansallisessa lainsäädännössä”.
Tämä kanta on vahvistettu myös tuomiossa Johnston (222/84, EU:C:1986:206), jonka 58 ja 59 kohdassa katsotaan, että ”[direktiivin 76/207 6 artiklasta], kun sitä tulkitaan sen yleisen periaatteen valossa, jota se heijastaa, seuraa, että jokaisella, joka katsoo joutuneensa miesten ja naisten välisen syrjinnän kohteeksi, on oikeus tehokkaasti saattaa asia tuomioistuimen käsiteltäväksi[;] tämä säännös on niin täsmällinen ja ehdoton, että siihen voidaan vedota sellaista jäsenvaltiota vastaan, joka ei ole huolehtinut säännöksen täydellisestä soveltamisesta valtionsisäisessä oikeusjärjestyksessään. – – yksityiset voivat vedota 6 artiklan säännökseen, jonka mukaan jokaisella, joka katsoo joutuneensa miesten ja naisten välisen syrjinnän kohteeksi, on oikeus tehokkaasti saattaa asia tuomioistuimen käsiteltäväksi, sellaista jäsenvaltiota vastaan, joka ei ole huolehtinut säännöksen täydellisestä soveltamisesta valtionsisäisessä oikeusjärjestyksessään”.
Lisäksi tuomiossa Marshall (C-271/91, EU:C:1993:335) katsotaan, että yksityinen voi vedota direktiivin 76/207 6 artiklaan julkista työnantajaa vastaan silloin, kun kansallisessa lainsäädännössä ei säädetä vahingon täysimääräisestä korvaamisesta vaan siinä sitä vastoin rajoitetaan mainittu korvaus ennalta. Koska direktiivin 76/207 6 artikla on ”välttämätön osatekijä miesten ja naisten tasa-arvoista kohtelua koskevan perustavanlaatuisen tavoitteen saavuttamiseksi” (34 kohta), ”[kyseisen] direktiivin 6 ja 5 artiklan säännöksillä luodaan palvelussuhteen päättämisessä tapahtuneen syrjinnän vuoksi loukatulle henkilölle oikeuksia, joihin hän voi vedota kansallisissa tuomioistuimissa valtiota ja sen viranomaisia vastaan. Siitä, että jäsenvaltioille on mahdollisesti esiin tulevien tilanteiden mukaisesti annettu mahdollisuus valita erilaisista vaihtoehdoista, joilla direktiivin [76/207] tavoite voidaan saavuttaa, ei saa olla seurauksena, että yksityistä oikeussubjektia estetään vetoamasta kyseiseen 6 artiklaan nyt kyseessä olevan kaltaisessa tilanteessa, jossa kansallisilla viranomaisilla ei ole lainkaan harkintavaltaa valitun ratkaisun täytäntöönpanon suhteen” (35 ja 36 kohta). Tämän perusteella katsotaan, että ”henkilö, jota on syrjitty palvelussuhteen päättämisessä, voi vedota [kyseisen] direktiivin 6 artiklan säännöksiin työnantajana toimivaa valtion viranomaista vastaan estääkseen sellaisen kansallisen säännöksen soveltamisen, jossa säädetään syrjinnästä maksettavan korvauksen enimmäismäärästä” (38 kohta). Korostan, että julkisasiamies Van Gerven oli kehottanut yhteisöjen tuomioistuinta luopumaan direktiivin 76/207 6 artiklan välittömästä horisontaalisesta oikeusvaikutuksesta (ks. julkiasiamies Van Gervenin ratkaisuehdotus Marshall (C-271/91, EU:C:1993:30, 21 kohta)).