62022CJ0753_RES
Asia C-753/22
QY
vastaan
Saksan liittotasavalta
(ennakkoratkaisupyyntö, jonka on esittänyt Bundesverwaltungsgericht)
Unionin tuomioistuimen tuomio (suuri jaosto) 18.6.2024
Ennakkoratkaisupyyntö – Vapauden, turvallisuuden ja oikeuden alue – Kansainvälisen suojelun myöntämistä tai poistamista koskevat yhteiset menettelyt – Direktiivi 2013/32/EU – 33 artiklan 2 kohdan a alakohta – Se, että jäsenvaltion viranomaiset eivät voi jättää turvapaikkahakemusta tutkimatta toisessa jäsenvaltiossa aiemmin myönnetyn pakolaisaseman perusteella – Euroopan unionin perusoikeuskirjan 4 artikla – Vaara joutua epäinhimillisen tai halventavan kohtelun kohteeksi kyseisessä toisessa jäsenvaltiossa – Näiden viranomaisten toteuttama kyseisen turvapaikkahakemuksen tutkinta huolimatta pakolaisaseman myöntämisestä kyseisessä toisessa jäsenvaltiossa – Direktiivi 2011/95/EU – 4 artikla – Tapauskohtainen tarkastelu
Rajavalvonta, turvapaikka ja maahanmuutto – Turvapaikkapolitiikka – Pakolaisasema tai toissijainen suojeluasema – Direktiivi 2011/95 – Kansainvälisen suojelun myöntämistä ja peruuttamista koskeva menettely – Direktiivi 2013/32 – Kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen tutkintamenettely – Kansainvälisen suojelun myöntäminen jäsenvaltiossa – Suojelua koskeva hakemus toisessa jäsenvaltiossa – Epäinhimillisen tai halventavan kohtelun vaara – Kyseinen toinen jäsenvaltio ei voi jättää tätä hakemusta tutkimatta – Velvollisuutta tunnustaa automaattisesti kansainvälisen suojelun myöntämistä koskeva päätös ei ole – Kyseisen hakemuksen tutkiminen uudelleen tapauskohtaisesti, kaikilta osin ja ajantasaisesti – Laajuus
(SEU 4 artiklan 3 kohta; SEUT 78 artiklan 1 ja 2 kohta; Euroopan unionin perusoikeuskirjan 4 artikla; Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen N:o 604/2013 3 artiklan 1 kohta; Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2011/95 3 artikla, 4 artiklan 1 ja 3 kohta, 13 artikla ja 36 artikla sekä Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2013/32 5 artikla, 10 artiklan 2 ja 3 kohta, 33 artiklan 1 kohta ja 2 kohdan a alakohta sekä 49 artikla)
(ks. 57-59, 68 ja 71-80 kohta sekä tuomiolauselma)
Tiivistelmä
Unionin tuomioistuin, joka käsittelee Bundesverwaltungsgerichtin (liittovaltion ylin hallintotuomioistuin, Saksa) esittämää ennakkoratkaisupyyntöä, lausuu suuressa jaostossa siitä, onko jäsenvaltion viranomaisten tutkittava uudelleen turvapaikkahakemus huolimatta siitä, että pakolaisasema on myönnetty toisessa jäsenvaltiossa, kun ne eivät voi käyttää direktiivissä 2013/32 (
1
) annettua mahdollisuutta jättää kyseinen hakemus tutkimatta.
Pakolaisaseman Kreikassa vuonna 2018 saanut Syyrian kansalainen QY teki kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen Saksassa. Tämän jälkeen saksalainen hallintotuomioistuin katsoi, että QY:tä uhkasi Kreikassa vakava vaara siitä, että häntä kohdellaan epäinhimillisesti tai halventavasti Euroopan unionin perusoikeuskirjan (jäljempänä perusoikeuskirja) 4 artiklassa tarkoitetussa merkityksessä, joten hän ei voinut palata Kreikkaan.
Saksan toimivaltainen viranomainen hylkäsi lokakuussa 2019 QY:n pakolaisasemaa koskevan hakemuksen, mutta se myönsi hänelle toissijaista suojelua. QY nosti tästä päätöksestä kanteen, jonka asiaa käsitellyt saksalainen hallintotuomioistuin hylkäsi sillä perusteella, ettei QY ollut vaarassa joutua vainotuksi Syyriassa. QY teki tämän jälkeen valituksen ennakkoratkaisua pyytäneeseen tuomioistuimeen ja väitti, että Kreikan viranomaisten tunnustama pakolaisasema sitoi Saksan toimivaltaista viranomaista.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin täsmentää, että nyt käsillä olevassa asiassa QY:n kansainvälistä suojelua koskevaa hakemusta ei voitu jättää tutkimatta sillä perusteella, että kyseinen asema oli myönnetty aiemmin Kreikassa, koska QY on vakavassa vaarassa joutua kyseisessä jäsenvaltiossa perusoikeuskirjan 4 artiklassa tarkoitetun epäinhimillisen tai halventavan kohtelun kohteeksi. Näin ollen ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pohtii pääasiallisesti, voiko Saksan toimivaltainen viranomainen unionin oikeuden nojalla arvioida kyseisen kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen perusteltavuuden ilman, että sitä sitoo se, että Kreikka on jo myöntänyt QY:lle tällaista suojelua.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Unionin tuomioistuin palauttaa ensiksi mieleen, että SEUT 78 artiklan 2 kohdan a alakohdassa määrätään, että Euroopan parlamentti ja Euroopan unionin neuvosto säätävät toimenpiteistä, jotka koskevat yhteistä eurooppalaista turvapaikkajärjestelmää, johon sisältyy ”koko unionissa voimassa oleva yhdenmukainen turvapaikka-asema kolmansien maiden kansalaisille”. Tämä määräys tarjoaa näin ollen oikeusperustan sille, että annetaan unionin toimia, joissa säädetään tällaisesta yhtenäisestä asemasta, mutta on kuitenkin niin, että unionin lainsäätäjän on välttämättä toimittava, jotta konkretisoidaan kaikki tällaiseen asemaan, jonka yksi jäsenvaltio on myöntänyt, jonka kaikki muut jäsenvaltiot tunnustavat ja joka siten on pätevä koko unionissa, kuuluvat oikeudet.
Unionin lainsäätäjä ei ole vielä toteuttanut täysin SEUT 78 artiklan 2 kohdan a alakohdassa tavoiteltua päämäärää eli yhtenäistä turvapaikka-asemaa. Se ei ole tässä vaiheessa etenkään vahvistanut periaatetta, jonka mukaan jäsenvaltioiden olisi tunnustettava automaattisesti toisen jäsenvaltion antamat pakolaisaseman myöntämistä koskevat päätökset, eikä täsmentänyt tällaisen periaatteen soveltamista koskevia yksityiskohtaisia sääntöjä. Jäsenvaltiot voivat siten unionin oikeuden nykytilassa vapaasti asettaa edellytykseksi pakolaisasemaan liittyvien oikeuksien tunnustamiselle alueellaan sen, että niiden toimivaltaiset viranomaiset antavat uuden kyseisen aseman myöntämistä koskevan päätöksen, mutta ne voivat säätää toisen jäsenvaltion antamien tällaisten päätösten automaattisesta tunnustamisesta suotuisamman säännöksen perusteella. (
2
) On kuitenkin riidatonta, että Saksan liittotasavalta ei ole käyttänyt tätä mahdollisuutta.
Näin ollen unionin tuomioistuin toiseksi määrittää, mikä on jäsenvaltion toimivaltaisen viranomaisen suorittaman sellaisen hakijan, jolle toinen jäsenvaltio on jo myöntänyt pakolaisaseman, tekemän kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen tutkinnan ulottuvuus.
Tässä yhteydessä se toteaa, että kun jäsenvaltion toimivaltainen viranomainen ei voi jättää direktiivin 2013/32 33 artiklan 2 kohdan a alakohdan nojalla tutkimatta kansainvälistä suojelua koskevaa hakemusta, jonka on tehnyt hakija, jolle toinen jäsenvaltio on jo myöntänyt tällaista suojelua, sillä perusteella, että kyseinen hakija on vakavassa vaarassa joutua tässä toisessa jäsenvaltiossa perusoikeuskirjan 4 artiklassa tarkoitetun epäinhimillisen tai halventavan kohtelun kohteeksi, kyseisen viranomaisen on tutkittava hakemus uudelleen tapauskohtaisesti, kaikilta osin ja ajantasaisesti direktiivien 2011/95 ja 2013/32 mukaisesti toteutettavassa uudessa kansainvälistä suojelua koskevassa menettelyssä. Jos hakija direktiivin 2011/95 II ja III luvun mukaisesti täyttää pakolaisaseman myöntämisen edellytykset, kyseisen viranomaisen on myönnettävä hänelle pakolaisasema eikä sillä ole harkintavaltaa.
Tältä osin on niin, että vaikka tämän viranomaisen ei ole tunnustettava kyseiselle hakijalle pakolaisasemaa pelkästään sillä perusteella, että hänelle on aiemmin myönnetty kyseinen asema toisen jäsenvaltion päätöksellä, sen on kuitenkin otettava kyseinen päätös ja sitä tukevat seikat täysimääräisesti huomioon. Nimittäin yhteinen eurooppalainen turvapaikkajärjestelmä, johon sisältyvät yhteiset perusteet kansainvälistä suojelua todella tarvitsevien henkilöiden yksilöimiseen, perustuu keskinäisen luottamuksen periaatteelle (
3
), jonka mukaan on oletettava - jollei kyse ole poikkeuksellisista olosuhteista -, että kansainvälisen suojelun hakijoiden kohtelu kussakin jäsenvaltiossa vastaa unionin oikeuden, perusoikeuskirja mukaan luettuna, vaatimuksia sekä pakolaisten oikeusasemaa koskevan yleissopimuksen (
4
) ja ihmisoikeuksien ja perusvapauksien suojaamista koskevan Euroopan yleissopimuksen (
5
) vaatimuksia.
Lisäksi on niin, että kun otetaan huomioon vilpittömän yhteistyön periaate (
6
), ja jotta voidaan mahdollisuuksien mukaan varmistaa kahden jäsenvaltion toimivaltaisten viranomaisten antamien saman kolmannen maan kansalaisen tai kansalaisuudettoman henkilön kansainvälisen suojelun tarvetta koskevien päätösten johdonmukaisuus, on katsottava, että jäsenvaltion toimivaltaisen viranomaisen, jonka tehtävänä on ratkaista uusi hakemus, on mahdollisimman pian aloitettava tietojenvaihto samalle hakijalle aiemmin pakolaisaseman myöntäneen jäsenvaltion toimivaltaisen viranomaisen kanssa. Tältä osin ensiksi mainitun viranomaisen on annettava viimeksi mainitulle viranomaiselle tieto uudesta hakemuksesta, toimitettava sille tätä uutta hakemusta koskeva lausuntonsa ja pyydettävä sitä toimittamaan kohtuullisessa ajassa hallussaan olevat tiedot, joiden perusteella kyseinen asema on myönnetty. Tämän tietojenvaihdon tarkoituksena on antaa jäsenvaltion viranomaiselle, jolle uusi hakemus on jätetty, mahdollisuus suorittaa täydellisiin tietoihin perustuen selvitykset, jotka sen on tehtävä kansainvälistä suojelua koskevan menettelyn yhteydessä.
(
1
)	Kansainvälisen suojelun myöntämistä tai poistamista koskevista yhteisistä menettelyistä 26.6.2013 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 2013/32/EU (EUVL 2013, L 180, s. 60). Direktiivin 33 artiklan 2 kohdan a alakohdan mukaan jäsenvaltiot voivat katsoa kansainvälistä suojelua koskevalta hakemukselta puuttuvan tutkittavaksi ottamisen edellytykset, jos toinen jäsenvaltio on myöntänyt kansainvälistä suojelua.
(
2
)	Ks. vaatimuksista kolmansien maiden kansalaisten ja kansalaisuudettomien henkilöiden määrittelemiseksi kansainvälistä suojelua saaviksi henkilöiksi, pakolaisten ja henkilöiden, jotka voivat saada toissijaista suojelua, yhdenmukaiselle asemalle sekä myönnetyn suojelun sisällölle 13.12.2011 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2011/95/EU (EUVL 2011, L 337, s. 9) 3 artikla.
(
3
)	Ks. direktiivin 2011/95 johdanto-osan 12 perustelukappale.
(
4
)	Genevessä 28.7.1951 allekirjoitettu pakolaisten oikeusasemaa koskeva yleissopimus.
(
5
)	Roomassa 4.11.1950 allekirjoitettu ihmisoikeuksien ja perusvapauksien suojaamista koskeva yleissopimus.
(
6
)	SEU 4 artiklan 3 kohdan ensimmäisessä alakohdassa vahvistetun vilpittömän yhteistyön periaatteen mukaan unioni ja jäsenvaltiot kunnioittavat ja avustavat toisiaan perussopimuksista johtuvia tehtäviä täyttäessään. Sen konkreettinen ilmaus on direktiivin 2011/95 36 artiklassa sekä direktiivin 2013/32 49 artiklassa.