Ediție provizorie
CONCLUZIILE AVOCATEI GENERALE
DOAMNA MAJA BRKAN
prezentate la 25 februarie 2026(1)
Cauza T‑184/25
Veronsaajien oikeudenvalvontayksikkö
cu participarea
A Oy
[cerere de decizie preliminară formulată de Korkein hallinto‑oikeus (Curtea Administrativă Supremă, Finlanda)]
„ Trimitere preliminară – Fiscalitate – Taxa pe valoarea adăugată – Directiva 2006/112/CE – Scutiri – Gestionarea creditelor și a garanțiilor de credit – Operațiuni privind creanțe – Prestație unică – Vânzarea creditelor acordate clienților de o primă societate financiară către o a doua societate financiară – Gestionarea creditelor păstrată de prima societate – Creanțe de credit utilizate ca garanție a unei obligațiuni emise de a doua societate ”
Introducere
1.        Prezenta cauză este una dintre numeroasele cauze preliminare referitoare la scutirile de taxa pe valoarea adăugată (denumită în continuare „TVA”) aplicabile serviciilor financiare(2). Aplicarea dispozițiilor Directivei 2006/112/CE(3) (denumită în continuare „Directiva TVA”), care reglementează aceste scutiri, elaborate în anii 1970 în cadrul celei de A șasea Directive 77/388/CEE(4) (denumită în continuare „A șasea directivă”), a ridicat numeroase probleme și a evidențiat de asemenea necesitatea unei reforme(5).
2.        În speță, Tribunalul este chemat să examineze scutirea de TVA a anumitor operațiuni care țin de o practică comercială a sectorului financiar, și anume securitizarea creditelor imobiliare. Grupul de societăți în discuție în litigiul principal intenționează să transfere credite imobiliare de la societatea creditoare inițială la o anumită societate pentru ca aceasta să emită obligațiuni garantate prin respectivele creanțe din credite, menținând în același timp gestionarea acestor credite la creditorul inițial. În litigiul principal, care are ca obiect o cerere de soluție fiscală anticipată formulată de creditorul inițial, problema care se ridică este dacă gestionarea creditelor menționată este scutită de TVA.
Cadrul juridic
Dreptul Uniunii
3.        Sunt supuse TVA‑ului, în temeiul articolului 2 alineatul (1) litera (c) din Directiva TVA, „[…] prestarea de servicii efectuată cu titlu oneros pe teritoriul unui stat membru de către o persoană impozabilă care acționează ca atare […]”.
4.        Articolul 135 alineatul (1) din Directiva TVA impune statelor membre să scutească următoarele operațiuni:
„[…]
(b)      acordarea și negocierea de credite și gestionarea creditelor de către persoana care le acordă;
(c)      negocierea de garanții de credit sau de alte garanții sau orice tranzacții cu astfel de garanții, precum și gestionarea garanțiilor de credit de către persoana care acordă creditul;
(d)      operațiuni, inclusiv negocierea, privind conturile de depozit sau conturile curente, plăți, viramente, creanțe, cecuri și alte instrumente negociabile, exceptând recuperarea creanțelor;
[…]”
5.        Dispozițiile reproduse la punctul anterior corespund articolului 13 secțiunea B litera (d) punctele 1-3 din A șasea directivă, care a fost abrogată și înlocuită, începând cu 1 ianuarie 2007, de Directiva TVA.
Dreptul finlandez
6.        Directiva TVA este transpusă în dreptul finlandez prin Legea din 30 decembrie 1993/1501 privind TVA‑ul, cu modificările ulterioare (denumită în continuare „Legea privind TVA‑ul”).
7.        În temeiul articolului 42 primul paragraf punctele 2 și 3 din Legea privind TVA‑ul coroborat cu articolul 41 din această lege, acordarea de credite și celelalte mecanisme de finanțare, precum și gestionarea creditelor de către creditor sunt scutite de TVA.
Litigiul principal și întrebările preliminare
8.        Litigiul principal privește o soluție fiscală anticipată solicitată de societatea A Oy. În cererea sa de soluție anticipată, această societate a prezentat o descriere a situației de fapt pentru ca keskusverolautakunta (Comisia Fiscală Centrală, Finlanda) să poată stabili consecințele fiscale, din perspectiva TVA‑ului, ale operațiunilor avute în vedere. Descrierea menționată poate fi rezumată după cum urmează, în măsura în care este relevantă pentru prezenta cauză.
9.        A Oy este sediul principal al unei bănci din Finlanda. Această societate acordă credite pentru finanțarea de bunuri imobile. După tragerea creditelor, o mare parte din acestea sunt vândute imediat către B Oy, o filială deținută integral de A Oy. Această vânzare implică transferul către B Oy al tuturor drepturilor și obligațiilor referitoare la credite. Cea mai mare parte a creditelor vândute către B Oy servesc drept garanție pentru obligațiunile emise de această societate. Totuși, A Oy rămâne responsabilă de gestionarea creditelor, inclusiv a garanțiilor asociate, și acționează în calitate de reprezentant al B Oy față de debitori. Pentru această gestionare, A Oy primește de la B Oy o remunerație la prețul pieței.
10.      În soluția fiscală anticipată, Comisia Fiscală Centrală a constatat, în primul rând, că vânzările de credite de la A Oy către B Oy sunt scutite de TVA în temeiul articolului 42 primul paragraf punctul 2 din Legea privind TVA‑ul. În al doilea rând, aceasta a considerat că serviciile de gestionare a creditelor furnizate de A Oy în favoarea B Oy sunt efectuate de creditor în sensul articolului 42 primul paragraf punctul 3 din Legea privind TVA‑ul și, în consecință, sunt scutite de TVA, cu excepția serviciilor de recuperare. Veronsaajien oikeudenvalvontayksikkö (Serviciul de apărare a drepturilor destinatarilor de venituri fiscale, Finlanda) a introdus o acțiune împotriva acestei soluții anticipate, susținând că scutirea gestionării creditelor nu este aplicabilă decât dacă persoana impozabilă acționează în același timp în calitate de creditor și de persoană care gestionează creditul. Or, în speță, A Oy nu mai era creditorul.
11.      Instanța de trimitere, Korkein hallinto‑oikeus (Curtea Administrativă Supremă, Finlanda), consideră că dreptul Uniunii, și anume articolul 135 alineatul (1) literele (b)-(d) din Directiva TVA, poate fi interpretat în sensul că statele membre sunt obligate să scutească operațiunile în cauză. Totuși, în urma unei decizii contrare pronunțate de Högsta förvaltningsdomstolen (Curtea Administrativă Supremă, Suedia)(6), Korkein hallinto‑oikeus (Curtea Administrativă Supremă) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții, în cadrul procedurii preliminare prevăzute la articolul 267 TFUE, următoarele întrebări preliminare:
„1.      În cazul în care o întreprindere financiară vinde unei alte instituții financiare creditele pe care le‑a acordat unui client și, după vânzarea lor, continuă să gestioneze cu titlu oneros aceste credite,
articolul 135 alineatul (1) litera (b) din Directiva [TVA], referitor la scutirea de taxă a gestionării creditelor de către persoana care le‑a acordat, trebuie interpretat în sensul că vizează și situația în care prima întreprindere amintită continuă să gestioneze creditele pe care le‑a acordat și pe care le‑a vândut acestei alte instituții financiare?
2.      În cazul unui răspuns negativ la prima întrebare și dacă gestionarea creditelor de către prima întreprindere se referă la credite cu care se garantează o obligațiune emisă de o altă instituție financiară,
articolul 135 alineatul (1) litera (c) din Directiva TVA, referitor la scutirea de taxă a tranzacțiilor de garanții de credite și de alte garanții, trebuie interpretat în sensul că vizează și situația în care prima întreprindere gestionează credite cu care se garantează o obligațiune emisă de o altă instituție financiară?
3.      În cazul unui răspuns negativ la cea de a doua întrebare,
articolul 135 alineatul (1) litera (d) din Directiva TVA, referitor la scutirea de taxă a operațiunilor privind creanțe, trebuie interpretat în sensul că vizează și situația în care prima întreprindere gestionează creanțe cedate unei alte instituții financiare?”
Analiză
Considerații introductive
12.      Prezenta cauză privește, în esență, TVA‑ul aferent securitizării creditelor imobiliare. O securitizare este o operațiune care permite, printre altele, unui creditor să refinanțeze un pachet de credite prin transformarea acestora în titluri de valoare tranzacționabile(7). În cadrul unei astfel de operațiuni, de exemplu, o societate care face parte dintr‑un grup bancar a cărei activitate include acordarea de credite imobiliare cedează aceste credite unei societăți speciale(8) din același grup pentru ca aceasta să emită obligațiuni negociabile care sunt garantate prin creanțele din credite transferate. Această operațiune permite grupului bancar să își refinanțeze activitățile. Întrucât societatea specială se limitează să emită instrumentul de refinanțare, gestionarea creditelor rămâne în sarcina băncii care a încheiat contractele de credit imobiliar și care dispune de competențele și de resursele necesare în acest scop.
13.      În ceea ce privește tratamentul fiscal al securitizării creditelor, ar fi avantajos pentru grupul bancar ca remunerația pe care banca o primește de la societatea specială pentru gestionarea creditelor să nu fie supusă TVA‑ului. Astfel, această din urmă societate nu beneficiază de dreptul de deducere a TVA‑ului, dat fiind că activitățile sale de emisiune de obligațiuni și de acordare de credite sunt scutite de această taxă(9). Prin urmare, grupul bancar ar trebui să suporte TVA‑ul aferent gestionării creditelor dacă această operațiune nu ar fi scutită.
14.      Deși o mare parte a activităților din sectorul financiar este scutită de TVA în temeiul articolului 135 alineatul (1) literele (a)-(g) din Directiva TVA, scutirile nu se aplică, în general, tuturor activităților din acest sector. Prin urmare, trebuie să se examineze în continuare, în cadrul celor trei întrebări preliminare, cele trei scutiri fiscale care s‑ar putea aplica gestionării creditelor în discuție. În cadrul acestei examinări, vom analiza de asemenea jurisprudența Curții referitoare la dispozițiile corespunzătoare ale celei de A șasea directive, care rămâne relevantă pentru interpretarea Directivei TVA(10).
Cu privire la prima întrebare preliminară
15.      Prin intermediul primei întrebări preliminare, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 135 alineatul (1) litera (b) din Directiva TVA trebuie interpretat în sensul că gestionarea creditelor de către o societate care a vândut aceste credite, după ce le‑a acordat ea însăși, care continuă să le gestioneze cu titlu oneros pentru cumpărător, intră sub incidența scutirii prevăzute de această dispoziție.
16.      Răspunsul la această întrebare preliminară depinde de interpretarea noțiunii de „gestionarea creditelor de către persoana care le‑a acordat”. Deși nu pare să existe nicio îndoială că prestațiile în cauză intră sub incidența „gestionării creditelor”, problema care se ridică este aceea de a stabili care dintre persoanele impozabile în scopuri de TVA care efectuează o astfel de gestionare pot beneficia de această scutire.
17.      Potrivit unei jurisprudențe constante, în vederea interpretării unei dispoziții de drept al Uniunii, trebuie să se țină seama nu numai de formularea acesteia, ci și de contextul său și de obiectivele urmărite de reglementarea din care face parte această dispoziție(11).
Modul de redactare și contextul scutirii
18.      În ceea ce privește interpretarea literală, din compararea diferitelor versiuni lingvistice reiese că modul de redactare a articolului 135 alineatul (1) litera (b) din Directiva TVA poate primi două interpretări diferite, și anume că scutirea este rezervată fie creditorului inițial, fie creditorului actual. Prima interpretare, potrivit căreia scutirea este rezervată creditorului inițial, decurge în special din versiunile în limbile greacă, franceză și neerlandeză, care utilizează un verb conjugat la timpul trecut pentru a descrie acordarea de credite(12). Aceasta înseamnă că persoana care beneficiază de scutire este cea care a plătit debitorului cuantumul creditului, în trecut și la începutul relației contractuale. A doua interpretare, potrivit căreia scutirea este rezervată creditorului actual, este susținută, la rândul său, în special de versiunile în limbile engleză, croată, română și slovenă ale textului, care fac trimitere la existența actuală a creditului recurgând la echivalentul verbului a acorda conjugat la timpul prezent(13). Versiunile în limbile germană și finlandeză ale dispoziției menționate pot fi chiar înțelese potrivit ambelor interpretări(14). În acest context, modul de redactare a articolului 135 alineatul (1) litera (b) din Directiva TVA nu furnizează un răspuns clar la problema persoanelor care trebuie să beneficieze de scutirea aplicabilă gestionării creditelor.
19.      Nici contextul articolului 135 alineatul (1) litera (b) din Directiva TVA nu oferă mai multă claritate. Articolul 135 alineatul (1) din Directiva TVA, care prevede, printre altele, scutirea în discuție, enumeră un ansamblu de operațiuni scutite, independente unele de altele, care au ca punct comun faptul că nu fac parte din activitățile de interes general care fac exclusiv obiectul scutirilor prevăzute la articolul 132 din Directiva TVA. Titlul articolului 135 se referă numai la „alte activități” scutite în temeiul Directivei TVA. În măsura în care celelalte dispoziții ale directivei amintite fac trimitere la articolul 135 alineatul (1) litera (b) din directiva menționată(15), în această privință se efectuează doar o trimitere comună la mai multe scutiri referitoare la operațiunile financiare menționate la alineatul (1). Aceste trimiteri nu permit, așadar, să se tragă concluzii în ceea ce privește scutirea gestionării creditelor.
Obiectivul scutirii
20.      Întrucât interpretările literală și sistematică nu oferă un răspuns definitiv, este necesar să se efectueze o interpretare teleologică. Potrivit unei jurisprudențe constante, termenii utilizați pentru a desemna scutirile de TVA prevăzute la articolul 135 din Directiva TVA sunt de strictă interpretare; totuși, interpretarea lor trebuie să fie conformă cu obiectivele urmărite de aceste scutiri(16).
21.      Scutirea operațiunilor financiare prevăzută la articolul 135 alineatul (1) literele (a)-(g) din Directiva TVA are ca finalitate, pe de o parte, remedierea dificultăților legate de stabilirea bazei de impozitare, precum și a cuantumului TVA‑ului deductibil și, pe de altă parte, evitarea unei creșteri a costului creditului de consum(17). Mai precis, scutirea prevăzută la articolul 135 alineatul (1) litera (b) din Directiva TVA urmărește în principal a doua finalitate, și anume evitarea unei creșteri a costului creditului de consum(18).
22.      În această privință, împărtășim opinia instanței de trimitere potrivit căreia finalitatea menționată este valabilă și pentru creditele imobiliare în discuție în speță, deși nu este vorba despre credite de consum în sensul strict al termenului. Astfel, în primul rând, din modul de redactare a articolului 135 alineatul (1) litera (b) reiese că această dispoziție vizează toate creditele. În al doilea rând, Curtea nu a concluzionat niciodată că scutirea menționată nu se aplică decât creditelor de consum. Desigur, este adevărat că, în cauzele citate anterior(19), Curtea s‑a referit la creditele „de consum” atunci când a abordat finalitatea scutirilor respective. Totuși, această referire se explică prin faptul că scutirea în discuție conduce la o reducere a sarcinii fiscale numai pentru consumatori, dat fiind că persoanele impozabile, chiar și în lipsa scutirii fiscale, nu ar trebui, în principiu, să suporte costuri suplimentare pentru credit ca urmare a deducerii taxei achitate în amonte(20).
23.      Or, nici finalitatea de a evita o creștere a costului creditului pentru consumatori nu oferă un răspuns decisiv la întrebarea adresată. Trebuie să se constate că ambele interpretări posibile, atât cea potrivit căreia scutirea este rezervată creditorului actual, cât și cea potrivit căreia scutirea este rezervată creditorului inițial, ar putea determina o creștere a costului creditelor în cazul în care acestea din urmă sunt vândute.
24.      Pe de o parte, dacă articolul 135 alineatul (1) litera (b) din Directiva TVA scutește gestionarea creditelor de către creditorul actual, costul creditului ar fi majorat în cazul în care un vânzător de credite, care era creditorul inițial, ar continua să gestioneze creditele, cum este cazul în speță. Astfel, gestionarea menționată ar fi calificată drept prestare de servicii, furnizată de vânzător cumpărătorului, supusă TVA‑ului, iar nu scutită în temeiul articolului 135 alineatul (1) litera (b) din Directiva TVA. Dat fiind că activitatea cumpărătorului creditelor ar fi scutită de TVA(21), acest cumpărător ar trebui să suporte TVA‑ul perceput de vânzător pentru prestațiile de gestionare a creditelor(22) și ar încerca foarte probabil să repercuteze această taxă asupra debitorilor, ceea ce ar crește costul creditelor pentru aceștia din urmă.
25.      Pe de altă parte, dacă scutirea în discuție privește gestionarea de credite de către creditorul inițial, costul creditului ar fi majorat în ambele ipoteze, atât atunci când cumpărătorul creditelor asigură gestionarea menționată, cât și atunci când vânzătorul creditelor o continuă. În prima ipoteză, cumpărătorul ar putea furniza prestații de gestionare a creditelor care ar fi facturate separat debitorilor. Aceste prestații nu ar fi scutite de TVA pentru motivul că cumpărătorul nu este creditorul inițial, care ar fi singurul care poate beneficia de scutirea în cauză. Astfel, cumpărătorul ar trebui să factureze TVA‑ul pentru prestațiile menționate, ceea ce ar determina o creștere a costului creditului pentru consumatori. În cea de a doua ipoteză, și anume atunci când vânzătorul continuă gestionarea creditelor pentru cumpărător, în cazul în care gestionarea în numele cumpărătorului este scutită de TVA, situația este diferită în ceea ce privește prestațiile de gestionare a creditelor facturate de vânzător, în numele cumpărătorului, debitorilor. Într‑adevăr, aceste din urmă prestații sunt efectuate, din perspectiva TVA‑ului, de către cumpărător. Vânzătorul îndeplinește, acționând în numele cumpărătorului, obligațiile contractuale ale acestuia din urmă față de debitori. Astfel, prestațiile menționate nu ar intra sub incidența scutirii în discuție pentru motivul că aceasta nu ar viza gestionarea de către creditorul actual, și anume cumpărătorul, ceea ce ar avea de asemenea drept consecință o creștere a costului creditului pentru consumatori.
26.      Nu se poate susține că prestațiile de gestionare a creditelor furnizate de creditorul actual debitorilor sunt, în orice caz, scutite de TVA fără a recurge la scutirea gestionării creditelor în temeiul articolului 135 alineatul (1) litera (b) din Directiva TVA. În această privință, instanța de trimitere, precum și guvernul finlandez apreciază că, în general, creditorul actual nu vinde debitorilor serviciile sale de gestionare a creditelor. În plus, aceștia susțin că, chiar dacă creditorul actual ar factura o contraprestație distinctă pentru serviciile sale – de exemplu, costuri de procesare legate de plata eșalonată a creditelor –, ar fi vorba, în realitate, despre o contraprestație pentru acordarea creditului, care este scutită în temeiul aceleiași dispoziții.
27.      Cu toate acestea, există, primo, prestații ale creditorului actual care ar putea fi calificate drept gestionare a creditelor distinctă de prestația de acordare de credite. Atunci când, de exemplu, creditorul actual facturează unui debitor costuri pentru un certificat de dobânzi, ni se pare puțin probabil să se poată considera că această prestație face parte din acordarea creditului. În plus, există și alte exemple în care este cel puțin dificil să se stabilească dacă este vorba despre o prestație distinctă de cea a acordării creditului, precum rezoluțiunea contractului remunerată prin comisionul de rambursare anticipată(23). În cazul în care gestionarea creditului nu ar fi scutită de TVA, TVA‑ul ar fi datorat pentru astfel de prestații efectuate de creditorul actual.
28.      Secundo, există, desigur, o altă ipoteză în care prestațiile de gestionare a creditelor efectuate de creditorul actual ar putea fi scutite, fără ca scutirea prevăzută la articolul 135 alineatul (1) litera (b) din Directiva TVA, referitoare la gestionarea creditelor, să fie aplicată. Astfel, potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, o prestație accesorie are același tratament fiscal precum prestația principală(24). În măsura în care gestionarea creditelor ar fi calificată drept prestație accesorie acordării de credite, scutirea acesteia din urmă s‑ar extinde la gestionarea respectivă. Curtea consideră însă că o prestație este accesorie în special atunci când nu constituie pentru clientelă un scop în sine, ci mijlocul de a beneficia în cele mai bune condiții de prestația principală(25). În plus, reiese de asemenea din jurisprudența Curții că nu există o regulă absolută pentru a stabili dacă o prestație are același tratament fiscal precum o altă prestație și că trebuie întotdeauna luată în considerare totalitatea împrejurărilor în care se derulează operațiunea în discuție(26). În lumina acestor cerințe jurisprudențiale, avem îndoieli că se poate considera că ansamblul prestațiilor de gestionare a creditelor constituie o prestație accesorie acordării de credite. Această constatare se aplică printre altele exemplelor menționate mai sus, din moment ce un certificat de dobânzi servește altor scopuri decât cele ale contractului de credit și nici rezoluțiunea anticipată a acestui contract nu constituie un „mijloc de a beneficia în cele mai bune condiții” de acordarea creditului.
29.      Tertio, aproape toate statele membre împărtășesc convingerea că scutirea gestionării creditelor este esențială pentru creditorul actual. Astfel, în cadrul deliberărilor din cadrul Comitetului TVA, statele membre au fost aproape unanim de acord cu privire la faptul că, în cadrul unui credit acordat de un grup de bănci sindicalizate, gestionarea acestui credit, efectuată de una dintre băncile sindicalizate în schimbul unei contraprestații plătite de debitor, nu intră sub incidența scutirii acordării de credite, ci a scutirii gestionării creditelor în temeiul articolului 135 alineatul (1) litera (b) din Directiva TVA(27). Așadar, este clar că scutirea gestionării creditelor în temeiul acestei dispoziții este necesară pentru ca toate activitățile creditorului actual legate de credit să fie scutite.
Obiectivul limitării domeniului de aplicare personal
30.      Întrucât răspunsul la întrebarea preliminară nu poate fi dedus din obiectivul general al scutirii în discuție, trebuie să se identifice mai specific motivul pentru care domeniul de aplicare personal al scutirii gestionării creditelor este limitat numai la anumite persoane impozabile. Astfel, modul de redactare a scutirii vizează în mod clar numai gestionarea creditelor efectuată de anumite persoane.
31.      Legiuitorul nu a furnizat însă nicio indicație cu privire la scopul limitării domeniului de aplicare personal al scutirii menționate.
32.      Acest lucru este valabil, în primul rând, pentru lucrările pregătitoare referitoare la dispoziția în cauză. Articolul 135 alineatul (1) litera (b) din Directiva TVA înlocuiește articolul 13 secțiunea B litera (d) punctul 1 din A șasea directivă, al cărui mod de redactare era identic. Propunerea pentru A șasea directivă prezentată de Comisie prevedea numai scutirea „operațiunilor de credit”, fără a face referire la gestionarea creditelor, în timp ce versiunea finală a celei de A șasea directive, astfel cum a fost adoptată de Consiliu, includea de asemenea scutirea operațiunilor de gestionare a creditelor(28). Deși adăugarea de către Consiliu a scutirii gestionării creditelor în textul final poate rezulta în urma cererii Comitetului Economic și Social de clarificare a domeniului de aplicare al noțiunilor vizat de această scutire(29), originea termenilor „de către persoana care le‑a acordat” rămâne însă incertă.
33.      În al doilea rând, regimul tranzitoriu al scutirii în discuție, prevăzut de A șasea directivă și aplicabil până la 31 decembrie 1990(30), nu furnizează nicio indicație cu privire la motivele care au determinat legiuitorul Uniunii să limiteze domeniul de aplicare al scutirii în discuție. Acest regim autoriza statele membre, în temeiul articolului 28 alineatul (3) litera (b) și al punctului 13 din anexa F la această directivă, să mențină în perioada tranzitorie scutirea „gestionării creditelor […] de către o altă persoană sau un alt organism decât cele care au acordat creditele”. Această dispoziție a regimului tranzitoriu urmărea astfel să scutească gestionarea creditelor care nu era scutită prin articolul 13 secțiunea B litera (d) punctul 1 din A șasea directivă, devenit articolul 135 alineatul (1) litera (b) din Directiva TVA. Prin urmare, s‑ar putea deduce, printr‑un raționament a contrario, că cea din urmă scutire, care nu era tranzitorie, nu se aplica decât gestionării efectuate de persoanele „care au acordat creditele”. Aceeași logică este confirmată printre altele de versiunile în limbile germană și engleză ale regimului tranzitoriu, care utilizează un verb conjugat la timpul trecut(31), deși situația este diferită în textul privind scutirea prevăzut de A șasea directivă(32). Aceasta ar putea indica faptul că legiuitorul intenționa să limiteze domeniul de aplicare personal al scutirii gestionării creditelor prevăzute la articolul 13 secțiunea B litera (d) punctul 1 din A șasea directivă numai la creditorul inițial. Totuși, trebuie să se constate că există divergențe semantice între, pe de o parte, mai multe versiuni lingvistice ale regimului tranzitoriu și, pe de altă parte, modul de redactare a scutirii prevăzute la articolul 13 secțiunea B litera (d) punctul 1 din A șasea directivă(33). Astfel, este cert că, la redactarea celei de A șasea directive, legiuitorul Uniunii nu a aliniat modul de redactare a acestei scutiri la cel al regimului tranzitoriu, astfel încât considerăm că este dificil să se deducă din regimul tranzitoriu finalitatea urmărită de legiuitor atunci când a limitat domeniul de aplicare personal al scutirii.
34.      Având în vedere cele de mai sus, reiese cu claritate din modul de redactare a articolului 135 alineatul (1) litera (b) din Directiva TVA că legiuitorul Uniunii a intenționat să limiteze domeniul de aplicare personal al scutirii referitoare la gestionarea creditelor, fără a preciza însă ratio legis pentru aceasta. Tot ceea ce se poate deduce de aici, ca urmare a înseși existenței unei limitări a domeniului de aplicare personal, fie la creditorul inițial, fie la creditorul actual, este că legiuitorul nu a urmărit să favorizeze din punct de vedere fiscal externalizarea gestionării creditelor către un terț.
Principii fundamentale ale sistemului comun al TVA‑ului
35.      Din moment ce nu este posibil să se determine care a fost voința legiuitorului în ceea ce privește finalitatea limitării domeniului de aplicare personal, interpretarea acestei limitări trebuie dedusă din principiile generale ale sistemului comun al TVA‑ului. O asemenea analiză conduce la concluzia că gestionarea creditelor nu ar trebui să fie scutită de TVA, cu excepția cazului în care este vorba despre un serviciu auxiliar acordării creditului furnizat de creditorul actual(34). Astfel, scutirea gestionării creditelor urmărește să garanteze că toate prestațiile furnizate în cadrul unui raport de credit sunt scutite de TVA, înlăturând în același timp posibilitatea de a externaliza gestionarea creditelor, către oricine, fără sarcina TVA‑ului.
36.      În primul rând, numai această interpretare respectă principiul neutralității fiscale. Acest principiu trebuie respectat printre altele în cadrul scutirii prevăzute la articolul 135 alineatul (1) litera (b) din Directiva TVA(35). Principiul neutralității fiscale impune ca operatorii economici care efectuează aceleași activități să nu fie tratați diferit din punctul de vedere al TVA‑ului(36). Potrivit acestui principiu, așa cum a arătat Comisia în observațiile sale scrise, nu ar trebui să existe o diferență de tratament între serviciile de gestionare a creditelor din perspectiva TVA‑ului după cum un creditor externalizează aceste servicii persoanei care a acordat inițial creditul sau unei alte persoane.
37.      În al doilea rând, interpretarea potrivit căreia numai gestionarea creditelor de către creditorul actual este scutită în temeiul articolului 135 alineatul (1) litera (b) din Directiva TVA se opune aranjamentelor fiscale care urmăresc să permită oricărui terț să efectueze gestionarea creditelor scutită de TVA. Astfel, combaterea evaziunii fiscale și a abuzurilor este un obiectiv recunoscut și încurajat de Directiva TVA(37). Dacă scutirea în discuție ar fi interpretată în sensul că vizează gestionarea efectuată de creditorul inițial, orice creditor ar putea proceda la o externalizare scutită a gestionării creditului către un terț oarecare, lăsând terțul, în cadrul gestionării menționate, să acorde creditul în mod formal și să îl răscumpere imediat. Astfel, limitarea domeniului de aplicare personal al scutirii gestionării creditelor ar fi eludată și ar fi lipsită de orice efect.
Răspunsul la prima întrebare preliminară
38.      În lumina considerațiilor care precedă, propunem să se răspundă la prima întrebare că articolul 135 alineatul (1) litera (b) din Directiva TVA trebuie interpretat în sensul că gestionarea creditelor de către o societate care a vândut creditele menționate după ce le‑a acordat ea însăși și care continuă să le gestioneze cu titlu oneros pentru cumpărător nu intră sub incidența scutirii prevăzute de această dispoziție.
Cu privire la a doua întrebare preliminară
39.      Prin intermediul celei de a doua întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 135 alineatul (1) litera (c) din Directiva TVA trebuie interpretat în sensul că gestionarea creditelor de către o societate care le‑a vândut și care continuă să le gestioneze cu titlu oneros pentru cumpărător, care a emis o obligațiune garantată cu aceste credite, intră sub incidența scutirii prevăzute de această dispoziție.
40.      Cu titlu introductiv, trebuie să se observe că nici instanța de trimitere, nici părțile din litigiul principal, nici celelalte părți la prezenta procedură nu s‑au exprimat în mod detaliat cu privire la eventuala aplicare a acestei dispoziții. Instanța de trimitere a arătat numai că faptul că creditele gestionate de A Oy garantează o obligațiune emisă de B Oy ar putea avea drept consecință aplicabilitatea scutirii prevăzute la articolul 135 alineatul (1) litera (c) din Directiva TVA.
41.      Această dispoziție cuprinde două părți. Pe de o parte, ea urmărește să scutească „negocierea de garanții de credit sau de alte garanții sau orice tranzacții cu astfel de garanții”. Pe de altă parte, scutirea privește „gestionarea garanțiilor de credit de către persoana care acordă creditul”.
42.      În ceea ce privește prima parte, trebuie să se constate că modul de redactare a dispoziției diferă în funcție de diversele versiuni lingvistice(38). Deși nimic nu permite să se considere că gestionarea creditelor cu care se garantează o obligațiune emisă de cumpărătorul acestor credite constituie „la négociation [ou] la prise en charge” a unei garanții în sensul versiunii în limba franceză a dispoziției(39), nu este exclus ca gestionarea menționată să fie vizată de expresia „any dealings in credit guarantees” utilizată în versiunea în limba engleză(40).
43.      Totuși, din contextul scutirii prevăzute la articolul 135 alineatul (1) litera (c) din Directiva TVA reiese în mod clar că această dispoziție nu se aplică gestionării creditelor.
44.      Astfel, scutirea prevăzută la articolul 135 alineatul (1) litera (b) din Directiva TVA se extinde deja în mod explicit la „gestionarea creditelor”. Includerea explicită a gestionării creditelor în această scutire ar fi, așa cum arată în esență Comisia în observațiile sale scrise, lipsită de efect util dacă gestionarea creditelor ar intra de asemenea în domeniul de aplicare al altor scutiri.
45.      În plus, în cazul în care scutirea prevăzută la articolul 135 alineatul (1) litera (c) din Directiva TVA s‑ar putea aplica și gestionării creditelor, ar fi eludată limitarea domeniului de aplicare personal al scutirii gestionării creditelor, prevăzută la litera (b).
46.      Pentru a evita astfel de consecințe, articolul 135 alineatul (1) litera (b) din Directiva TVA trebuie considerat o lex specialis aplicabilă scutirilor referitoare la operațiunile de gestionare a creditelor. În consecință, prima parte a articolului 135 alineatul (1) litera (c) din aceeași directivă nu se aplică gestionării creditelor.
47.      În ceea ce privește a doua parte a articolului 135 alineatul (1) litera (c) din Directiva TVA, și anume „gestionarea garanțiilor de credit de către persoana care acordă creditul”, deși această problemă nu a fost ridicată în mod expres de instanța de trimitere, ar trebui să se constate că nici gestionarea garanțiilor legate de credite, efectuată de creditorul inițial în privința cumpărătorului creditelor respective, nu este scutită în temeiul articolului 135 alineatul (1) litera (c) din Directiva TVA. Potrivit acestei dispoziții, o asemenea gestionare a garanțiilor de credit nu este scutită decât dacă este „[efectuată] de […] persoana care acordă creditul”. În această privință, nu există niciun motiv pentru a da acestei expresii o interpretare diferită de cea reținută în cadrul primei întrebări preliminare, astfel încât gestionarea garanțiilor de credit nu este scutită decât dacă este efectuată de creditorul actual(41).
48.      În consecință, trebuie să se răspundă la a doua întrebare că articolul 135 alineatul (1) litera (c) din Directiva TVA trebuie interpretat în sensul că gestionarea creditelor de către o societate care le‑a vândut și care continuă să le gestioneze cu titlu oneros pentru cumpărător, care a emis o obligațiune garantată cu aceste credite, nu intră sub incidența scutirii prevăzute de dispoziția menționată.
Cu privire la a treia întrebare preliminară
49.      În sfârșit, trebuie să se examineze a treia întrebare preliminară, prin care instanța de trimitere solicită să se stabilească, în esență, dacă articolul 135 alineatul (1) litera (d) din Directiva TVA trebuie interpretat în sensul că gestionarea creditelor de către o societate care a vândut aceste credite după ce le‑a acordat ea însăși și care continuă să le gestioneze cu titlu oneros pentru cumpărător intră sub incidența scutirii prevăzute de această dispoziție. Mai precis, instanța de trimitere urmărește clarificarea aspectului dacă gestionarea creditelor menționată ar putea fi scutită în temeiul acestei dispoziții în calitate de „operațiuni […] privind […] plăți” sau de „operațiuni […] privind […] creanțe”.
50.      Chiar admițând că anumite prestații care intră sub incidența gestionării creditelor pot corespunde definiției operațiunilor privind plăți(42) sau privind creanțe, articolul 135 alineatul (1) litera (d) din Directiva TVA nu este totuși aplicabil gestionării creditelor. Astfel, în ceea ce privește scutirea gestionării creditelor, dispoziția de la articolul 135 alineatul (1) litera (b) din Directiva TVA este lex specialis, așa cum s‑a menționat deja în cadrul răspunsului la a doua întrebare(43).
51.      Totuși, trebuie ridicată problema dacă, în prezenta cauză, gestionarea creditelor ar putea beneficia în mod indirect de scutirea prevăzută la articolul 135 alineatul (1) litera (d) din Directiva TVA, pentru motivul că gestionarea constituie o prestație accesorie vânzării creditelor care ar putea fi scutită în temeiul acestei dispoziții. Astfel, pe de o parte, vânzarea creditelor ar putea constitui o operațiune privind creanțe în sensul acestei dispoziții. Pe de altă parte, potrivit unei jurisprudențe constante, mai multe prestații distincte din punct de vedere formal formează o prestație unică atunci când una sau mai multe prestații constituie prestația principală, iar cealaltă sau celelalte prestații constituie una sau mai multe prestații accesorii care fac obiectul aceluiași tratament fiscal precum prestația principală(44). În acest sens, cu titlu pur informativ, arătăm că administrația fiscală din cel puțin un stat membru a considerat deja că gestionarea creanțelor de către vânzătorul lor beneficiază, ca prestație accesorie, de scutirea acordată operațiunilor privind creanțe(45).
52.      Considerăm însă că, în prezenta cauză, Tribunalul nu este în măsură să constate că gestionarea creditelor de către vânzătorul acestor credite beneficiază de o scutire în temeiul indirect menționat mai sus.
53.      În primul rând, aplicarea articolului 135 alineatul (1) litera (d) din Directiva TVA în privința gestionării creditelor ca prestație accesorie vânzării creditelor ar putea repune în discuție caracterul de lex specialis al articolului 135 alineatul (1) litera (b) din Directiva TVA, care vizează scutirea gestionării creditelor ca prestație auxiliară acordării de credite. Din interpretarea articolului 135 alineatul (1) litera (b) din Directiva TVA reiese că gestionarea creditelor trebuie scutită numai atunci când constituie o prestație auxiliară acordării de credite(46). Această interpretare ar fi, în opinia noastră, eludată dacă gestionarea creditelor ar putea beneficia de scutire ca prestație accesorie, cu alte cuvinte, auxiliară, a unei prestații care nu are natura unei acordări de credite.
54.      În al doilea rând, deși în soluția anticipată în litigiu s‑a constatat că vânzarea de credite este scutită de TVA, ne punem întrebarea conformității acestei constatări cu dreptul Uniunii. În speță, vânzarea de credite implică transferul tuturor drepturilor și obligațiilor din contractele de credit, iar nu numai al creanțelor din credite. Or, într‑o situație similară, Curtea a constatat deja că vânzarea de contracte de reasigurare nu intră în domeniul de aplicare al scutirilor pentru serviciile financiare(47). Aceasta a constatat printre altele că cesiunea unui portofoliu de contracte de reasigurare nu poate fi scutită ca o combinație între o asumare de angajamente, în sensul dispoziției devenite articolul 135 alineatul (1) litera (c) din Directiva TVA, și o operațiune privind creanțe, în sensul dispoziției devenite articolul 135 alineatul (1) litera (d) din Directiva TVA. Astfel, prin analogie, avem îndoieli cu privire la faptul că vânzarea de credite poate fi scutită de TVA în temeiul articolului 135 alineatul (1) litera (d) din Directiva TVA. Prin urmare, scutirea gestionării creditelor, în temeiul dispoziției menționate, ca prestație accesorie vânzării de credite ar fi deja imposibilă pentru motivul că această din urmă prestație nu îndeplinește criteriile scutirii.
55.      În orice caz, Tribunalul nu dispune de informații suficiente pentru a soluționa problema dacă, în speță, vânzarea de credite ar putea fi scutită în temeiul articolului 135 alineatul (1) litera (d) din Directiva TVA, întrucât instanța de trimitere nu a sesizat Tribunalul cu această problemă.
56.      În al treilea și ultimul rând, în opinia noastră, este puțin probabil ca gestionarea creditelor să constituie o prestație accesorie vânzării de credite în sensul jurisprudenței Curții.
57.      Curtea consideră că o prestație este accesorie în special atunci când nu constituie pentru clientelă un scop în sine, ci mijlocul de a beneficia în cele mai bune condiții de prestația principală(48). Pentru a stabili dacă acest criteriu este îndeplinit, Curtea ține seama de obiectivul economic urmărit, precum și de interesul destinatarilor prestațiilor(49). În plus, Curtea subliniază că nicio regulă absolută nu permite să se determine dacă o prestație are același tratament fiscal precum o altă prestație și că trebuie întotdeauna luată în considerare totalitatea împrejurărilor în care se derulează operațiunea în discuție(50), aspect care este de competența instanțelor naționale(51).
58.      Or, Curtea însăși a făcut uneori aluzie la reguli mai concrete în jurisprudența sa. Astfel, faptul că prestația pretins accesorie ar putea fi furnizată în același mod de un terț(52) sau că prestația menționată este propusă de prestator în practică, independent de prestația pretins principală(53), pledează împotriva existenței unei prestații accesorii. Considerăm că această „regulă a independenței” este pe deplin adecvată pentru a garanta neutralitatea fiscală și pentru a proteja concurența. Mai precis, deși prestația pretins accesorie poate fi de asemenea obținută în mod independent de la alte persoane impozabile, acestea ar suferi un dezavantaj concurențial în cazul în care prestația menționată ar fi considerată scutită numai în calitate de prestație accesorie unei alte prestații.
59.      În ceea ce privește, în speță, gestionarea creditelor pentru cumpărătorul creditelor, aplicarea „regulii independenței” menționate înseamnă că este exclus de la bun început să se considere că această gestionare este o prestație accesorie vânzării de credite. Astfel, cumpărătorul creditelor ar putea transfera gestionarea creditelor unei alte persoane impozabile, fără ca acest lucru să influențeze achiziționarea contractelor de credit, așa încât gestionarea creditelor ar fi o prestație independentă de vânzarea de credite. În acest mod, „regula independenței” permite să se evite ca alegerea unui prestator de servicii să fie influențată de un tratament în scopuri de TVA mai favorabil.
60.      Având în vedere cele de mai sus, propunem să se răspundă la a treia întrebare că articolul 135 alineatul (1) litera (d) din Directiva TVA trebuie interpretat în sensul că gestionarea creditelor de către o societate care a vândut creditele menționate după ce le‑a acordat ea însăși și care continuă să le gestioneze cu titlu oneros pentru cumpărător nu intră sub incidența scutirii prevăzute de această dispoziție.
Concluzie
61.      Având în vedere toate aceste considerații, propunem Tribunalului să răspundă la întrebările preliminare adresate de Korkein hallinto‑oikeus (Curtea Administrativă Supremă, Finlanda) după cum urmează:
1)      Articolul 135 alineatul (1) litera (b) din Directiva 2006/112/CE a Consiliului din 28 noiembrie 2006 privind sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată
trebuie interpretat în sensul că
gestionarea creditelor de către o societate care a vândut creditele menționate după ce le‑a acordat ea însăși și care continuă să le gestioneze cu titlu oneros pentru cumpărător nu intră sub incidența scutirii prevăzute de această dispoziție.
2)      Articolul 135 alineatul (1) litera (c) din Directiva 2006/112
trebuie interpretat în sensul că
gestionarea creditelor de către o societate care le‑a vândut și care continuă să le gestioneze cu titlu oneros pentru cumpărător, care a emis o obligațiune garantată cu creditele menționate, nu intră sub incidența scutirii prevăzute de această dispoziție.
3)      Articolul 135 alineatul (1) litera (d) din Directiva TVA
trebuie interpretat în sensul că
gestionarea creditelor de către o societate care a vândut creditele menționate după ce le‑a acordat ea însăși și care continuă să le gestioneze cu titlu oneros pentru cumpărător nu intră sub incidența scutirii prevăzute de această dispoziție.
Maja Brkan
Prezentate astfel în ședință publică la Luxemburg, la 25 februarie 2026.
Semnături
1      Limba originală: franceza.
2      Jurisprudența în acest domeniu este foarte bogată, începând cu Hotărârea din 19 ianuarie 1982, Becker, 8/81, EU:C:1982:7.
3      Directiva 2006/112/CE a Consiliului din 28 noiembrie 2006 privind sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată (JO 2006, L 347, p. 1, Ediție specială, 09/vol. 3, p. 7).
4      A șasea directivă 77/388/CEE a Consiliului din 17 mai 1977 privind armonizarea legislațiilor statelor membre referitoare la impozitele pe cifra de afaceri – sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată: baza unitară de evaluare (JO 1977, L 145, p. 1).
5      A se vedea Propunerea de directivă de modificare a Directivei 2006/112/CE privind sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată în ceea ce privește tratamentul aplicat serviciilor financiare și de asigurări, COM(2007) 747 final; Comisia Europeană, Combined evaluation roadmap/inception impact assessment, 22 octombrie 2020, Document Ares(2020)5770956.
6      Högsta förvaltningsdomstolen, hotărârea din 31 ianuarie 2023, 4948‑22.
7      A se vedea în acest sens considerentul (1) al Regulamentului (UE) 2017/2402 al Parlamentului European și al Consiliului din 12 decembrie 2017 de stabilire a unui cadru general privind securitizarea și de creare a unui cadru specific pentru o securitizare simplă, transparentă și standardizată și de modificare a Directivelor 2009/65/CE, 2009/138/CE și 2011/61/UE, precum și a Regulamentelor (CE) nr. 1060/2009 și (UE) nr. 648/2012 (JO 2017, L 347, p. 35). Acest regulament, chiar dacă nu face obiectul prezentei trimiteri preliminare, prevede o definiție utilă a noțiunii de „securitizare a creditelor”.
8      O „entitate special constituită în scopul securitizării” sau „SSPE” („Securitisation Special Purpose Entity”), potrivit articolului 2 punctul 2 din Regulamentul 2017/2402.
9      În temeiul articolului 135 alineatul (1) literele (b) și (f) din Directiva TVA; conform articolului 168 din această directivă, dreptul de deducere a TVA‑ului achitat în amonte depinde, în principiu, de impozitarea operațiunilor efectuate în aval.
10      A se vedea printre altele Hotărârea din 15 mai 2019, Vega International Car Transport and Logistic, C‑235/18, EU:C:2019:412, punctul 24, referitoare la articolul 135 alineatul (1) litera (b) din Directiva TVA, precum și, în acest sens, Hotărârea din 3 octombrie 2019, Cardpoint, C‑42/18, EU:C:2019:822, punctul 19, în care Curtea a constatat, cu privire la articolul 135 alineatul (1) litera (d) din Directiva TVA, că jurisprudența sa referitoare la Directiva TVA este relevantă pentru interpretarea celei de A șasea directive.
11      Hotărârea din 4 septembrie 2025, Quirin Privatbank, C‑655/23, EU:C:2025:655, punctul 37 și jurisprudența citată.
12      Formularea versiunii în limba greacă este „που τις χορήγησε”, versiunea în limba franceză utilizează expresia „qui les a octroyés”, în timp ce versiunea în limba neerlandeză vorbește despre „die deze heeft verleend”.
13      Prin utilizarea participiului prezent în versiunea în limba engleză („the person granting it”) sau a prezentului în versiunile în limbile croată („koja ga odobrava”), română („care le acordă”) și slovenă („ki kredit odobri”).
14      Prin utilizarea cuvântului „Kreditgeber” în versiunea în limba germană, respectiv „luotonantaja” în versiunea în limba finlandeză, care pot, potrivit înțelegerii și verificărilor noastre, să descrie atât persoana care a acordat un credit, cât și statutul juridic al unei persoane obligate printr‑un contract de credit.
15      Este vorba despre articolul 137 alineatul (1) litera (a), articolul 169 litera (c), articolul 174 alineatul (2) litera (c), articolul 220 alineatul (2), articolul 221 alineatul (2) și articolul 288 alineatul (1) litera (e) din Directiva TVA.
16      A se vedea în acest sens Hotărârea din 6 noiembrie 2003, Dornier, C‑45/01, EU:C:2003:595, punctul 42, Hotărârea din 24 noiembrie 2022, CIG Pannónia Életbiztosító, C‑458/21, EU:C:2022:924, punctul 20, și Hotărârea din 23 octombrie 2025, Kosmiro, C‑232/24, EU:C:2025:820, punctele 46 și 47.
17      A se vedea în acest sens Hotărârea din 19 aprilie 2007, Velvet & Steel Immobilien, C‑455/05, EU:C:2007:232, punctul 24, Hotărârea din 22 octombrie 2009, Swiss Re Germany Holding, C‑242/08, EU:C:2009:647, punctul 49, și Hotărârea din 10 martie 2011, Skandinaviska Enskilda Banken, C‑540/09, EU:C:2011:137, punctul 21.
18      Hotărârea din 6 octombrie 2022, O. Fundusz Inwestycyjny Zamknięty reprezentowany przez O, C‑250/21, EU:C:2022:757, punctul 41.
19      A se vedea notele de subsol 17 și 18 din prezentele concluzii.
20      A se vedea Hutchings, G., „Les opérations financières et bancaires et la taxe sur la valeur ajoutée”, Comisia Comunităților Europene, colecția Études, seria Concurrence – Rapprochement des législations
nr. 22, Bruxelles, 1973, p. 38, litera a).
21      Acordarea creditelor de către cumpărător debitorilor ar fi scutită de TVA în temeiul articolului 135 alineatul (1) litera (b) din Directiva TVA.
22      Cumpărătorul nu ar avea, potrivit articolului 168 din Directiva TVA, dreptul de deducere a TVA‑ului menționat pentru motivul că aceste prestări de servicii de gestionare ar fi utilizate pentru o activitate scutită de TVA.
23      Comisionul de rambursare anticipată se referă la suma pe care debitorul o plătește cu titlu de compensație atunci când rambursează creditul înainte de scadență.
24      A se vedea printre altele Hotărârea din 25 februarie 1999, CPP, C‑349/96, EU:C:1999:93, punctele 29 și 30, Hotărârea din 2 decembrie 2010, Everything Everywhere, C‑276/09, EU:C:2010:730, punctele 21-24, și Hotărârea din 23 octombrie 2025, Brose Prievidza, C‑234/24, EU:C:2025:831, punctul 65.
25      A se vedea printre altele Hotărârea din 25 februarie 1999, CPP, C‑349/96, EU:C:1999:93, punctul 30, Hotărârea din 2 decembrie 2010, Everything Everywhere, C‑276/09, EU:C:2010:730, punctul 25, și Hotărârea din 23 octombrie 2025, Brose Prievidza, C‑234/24, EU:C:2025:831, punctul 54.
26      A se vedea printre altele Hotărârea din 23 octombrie 2025, Kosmiro, C‑232/24, EU:C:2025:820, punctul 59 și jurisprudența citată.
27      A se vedea, în acest sens, Comitetul TVA, „Guidelines resulting from the 110th meeting of 13 April 2018”, Document A, taxud.c.1(2018)6540764 – 955, punctul 1.
28      Propunerea pentru A șasea directivă a Consiliului privind armonizarea legislațiilor statelor membre referitoare la impozitele pe cifra de afaceri din 20 iunie 1973, COM(73) 950 final [modificată la 26 iulie 1974, COM (74) 795 final], articolul 14 secțiunea B litera (j).
29      Consultare cu privire la Propunerea pentru A șasea directivă a Consiliului privind armonizarea legislațiilor statelor membre referitoare la impozitele pe cifra de afaceri din 31 ianuarie 1974 (JO 1974, C 139, p. 15), articolul 14 punctul 3.
30      În temeiul articolului 1 punctul 2 litera (b) din A optsprezecea Directivă 89/465/CEE a Consiliului din 18 iulie 1989 privind armonizarea legislațiilor statelor membre referitoare la impozitele pe cifra de afaceri – Eliminarea anumitor derogări prevăzute la articolul 28 alineatul (3) din A șasea directivă (JO 1989, L 226, p. 21).
31      Versiunea în limba engleză utilizează expresia „which granted the credits”, iar versiunea în limba germană indică „die Kredite gewährt haben”.
32      A se vedea notele de subsol 13 și 14 din prezentele concluzii.
33      A se vedea în special versiunea în limba franceză a dispoziției tranzitorii, care utilizează expresia „ayant accordé les crédits”, de comparat cu expresia „qui les a octroyés”, utilizată la articolul 13 secțiunea B litera (d) punctul 1 din A șasea directivă, versiunea în limba engleză („which granted the credits” în dispoziția tranzitorie, de comparat cu „the person granting it” la articolul 13 din A șasea directivă), versiunea în limba germană („die Kredite gewährt haben” în dispoziția tranzitorie, de comparat cu termenul „Kreditgeber” utilizat la articolul 13 din A șasea directivă) și versiunea în limba neerlandeză („welke de kredieten heeft verstrekt” în dispoziția tranzitorie, de comparat cu „die deze heeft verleend” la articolul 13 din A șasea directivă).
34      A se vedea de asemenea, în acest sens, Comisia Europeană, „Working paper No 941” din 15 martie 2018, pentru Comitetul TVA, „VAT treatment of certain services provided in relation to syndicated loans”, p. 13, Henkow, O., Financial Activities in European VAT: A Theoretical and Legal Research of the European VAT System and the Actual and Preferred Treatment of Financial Activities, 2007, p. 100 (punctul 4.2.4).
35      A se vedea în acest sens Hotărârea din 6 octombrie 2022, O. Fundusz Inwestycyjny Zamknięty reprezentowany przez O, C‑250/21, EU:C:2022:757, punctele 32 și 41 și jurisprudența citată.
36      A se vedea printre altele, în acest sens, Hotărârea din 30 septembrie 2021, Icade Promotion, C‑299/20, EU:C:2021:783, punctul 36 și jurisprudența citată.
37      A se vedea printre altele Hotărârea din 10 iulie 2025, KONREO, C‑276/24, EU:C:2025:554, punctul 31 și jurisprudența citată.
38      A se vedea în acest sens Hotărârea din 19 aprilie 2007, Velvet & Steel Immobilien, C‑455/05, EU:C:2007:232, punctul 18.
39      Situația este aceeași în ceea ce privește versiunile în limbile germană („Übernahme von […] Garantien”), greacă („την ανάληψη […] εγγυήσεων”) și neerlandeză („het aangaan van […] garantieverbintenissen”) ale dispoziției.
40      Același lucru este valabil pentru alte câteva versiuni lingvistice ale dispoziției, a căror formulare este de asemenea foarte deschisă, precum în versiunile în limbile croată („bilo koja druga vrsta poslovanja s kreditnim garancijama”), română („orice tranzacții cu astfel de garanții”), slovenă („ddruge vrste poslovanja v zvezi s kreditnimi garancijami”) și finlandeză („muu käsittely”).
41      A se vedea punctele 35-38 din prezentele concluzii.
42      A se vedea definiția acestei noțiuni în Hotărârea din 25 iulie 2018, DPAS, C‑5/17, EU:C:2018:592, punctul 38.
43      A se vedea punctele 42-45 din prezentele concluzii.
44      A se vedea printre altele Hotărârea din 25 februarie 1999, CPP, C‑349/96, EU:C:1999:93, punctele 29 și 30, Hotărârea din 2 decembrie 2010, Everything Everywhere, C‑276/09, EU:C:2010:730, punctele 21-24, și Hotărârea din 23 octombrie 2025, Kosmiro, C‑232/24, EU:C:2025:820, punctul 58; deși este adevărat că ar putea exista o a doua categorie de prestație unică sub forma unei prestații complexe (a se vedea Concluziile avocatei generale Kokott prezentate în cauza Brose Prievidza, C‑234/24, EU:C:2025:383, punctele 44-46), în speță merită discutată numai categoria prestației accesorii.
45      A se vedea în acest sens Umsatzsteue
r‑Anwendungserlass a administrației fiscale germane din 1 octombrie 2010, versiunea din 12 noiembrie 2025, punctul 2.4, al treilea paragraf, a șaptea teză.
46      A se vedea punctul 35 din prezentele concluzii.
47      A se vedea Hotărârea din 22 octombrie 2009, Swiss Re Germany Holding, C‑242/08, EU:C:2009:647.
48      A se vedea printre altele Hotărârea din 25 februarie 1999, CPP, C‑349/96, EU:C:1999:93, punctul 30, Hotărârea din 2 decembrie 2010, Everything Everywhere, C‑276/09, EU:C:2010:730, punctul 25, și Hotărârea din 23 octombrie 2025, Brose Prievidza, C‑234/24, EU:C:2025:831, punctul 54.
49      Hotărârea din 23 octombrie 2025, Kosmiro, C‑232/24, EU:C:2025:820, punctul 59 și jurisprudența citată.
50      A se vedea printre altele Hotărârea din 27 septembrie 2012, Field Fisher Waterhouse, C‑392/11, EU:C:2012:597, punctul 19, și Hotărârea din 23 octombrie 2025, Kosmiro, C‑232/24, EU:C:2025:820, punctul 59.
51      A se vedea printre altele Hotărârea din 27 septembrie 2012, Field Fisher Waterhouse, C‑392/11, EU:C:2012:597, punctul 20, și Hotărârea din 23 octombrie 2025, Brose Prievidza, C‑234/24, EU:C:2025:831, punctul 55.
52      A se vedea în acest sens Hotărârea din 18 aprilie 2024, Companhia União de Crédito Popular, C‑89/23, EU:C:2024:333, punctul 45, și, mai rezervat totuși, Hotărârea din 27 septembrie 2012, Field Fisher Waterhouse, C‑392/11, EU:C:2012:597, punctul 26.
53      A se vedea în acest sens Hotărârea din 23 octombrie 2025, Kosmiro, C‑232/24, EU:C:2025:820, punctul 63.