62023CJ0581
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a doua)
8 mai 2025 (
*1
)
„Trimitere preliminară – Concurență – Înțelegeri – Interzicere – Acorduri verticale – Articolul 101 alineatul (3) TFUE – Regulamentul (UE) nr. 330/2010 – Exceptare pe categorii – Articolul 4 litera (b) punctul (i) – Restricție gravă care elimină beneficiul acestei exceptări – Excepție – Acorduri de distribuție exclusivă – Restrângerea vânzărilor active pe un teritoriu exclusiv – Noțiunea de «acord» – Concordanță între voința furnizorului și cea a cumpărătorilor săi – Probă – Teritoriu exclusiv alocat unui cumpărător – Lipsa vânzărilor active efectuate de alți cumpărători pe acest teritoriu”
În cauza C‑581/23,
având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de hof van beroep te Antwerpen (Curtea de Apel din Antwerp, Belgia), prin decizia din 13 septembrie 2023, primită de Curte la 21 septembrie 2023, în procedura
Beevers Kaas BV
împotriva
Albert Heijn België NV,
Koninklijke Ahold Delhaize NV,
Albert Heijn BV,
Ahold België BV,
cu participarea:
B. A. Coöperatieve Zuivelonderneming Cono,
CURTEA (Camera a doua),
compusă din doamna K. Jürimäe (raportoare), președintă de cameră, domnul K. Lenaerts, președintele Curții, îndeplinind funcția de judecător al Camerei a doua, și domnii M. Gavalec, Z. Csehi și F. Schalin, judecători,
avocat general: doamna L. Medina,
grefier: doamna A. Lamote, administratoare,
având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 16 octombrie 2024,
luând în considerare observațiile prezentate:
–
pentru Beevers Kaas BV, de J. Janssen și F. Petillion, advocaten;
–
pentru Albert Heijn België NV, Koninklijke Ahold Delhaize NV, Albert Heijn BV și Ahold België BV, de H. Burez și M. Varga, advocaten;
–
pentru B. A. Coöperatieve Zuivelonderneming Cono, de L. Bersou, J.‑P. Fierens și P. Goffinet, avocați, și L. Goddeau, advocaat;
–
pentru guvernul belgian, de A. De Brouwer, C. Jacob, C. Pochet și M. Van Regemorter, în calitate de agenți;
–
pentru Comisia Europeană, de P. Berghe, N. Cambien și D. Viros, în calitate de agenți,
după ascultarea concluziilor avocatei generale în ședința din 9 ianuarie 2025,
pronunță prezenta
Hotărâre
1
Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 4 litera (b) punctul (i) din Regulamentul (UE) nr. 330/2010 al Comisiei din 20 aprilie 2010 privind aplicarea articolului 101 alineatul (3) [TFUE] categoriilor de acorduri verticale și practici concertate (JO 2010, L 102, p. 1).
2
Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Beevers Kaas BV, pe de o parte, și Albert Heijn België NV, Koninklijke Ahold Delhaize NV, Albert Heijn BV și Ahold België BV (denumite în continuare, împreună, „societățile Albert Heijn”), pe de altă parte, în legătură cu încălcarea de către acestea din urmă a acordului de distribuție exclusivă dintre Beevers Kaas și B. A. Coöperatieve Zuivelonderneming Cono (denumită în continuare „Cono”) în ceea ce privește distribuția brânzei Beemster în Belgia și în Luxemburg (denumit în continuare „acordul de distribuție exclusivă în discuție în litigiul principal”).
Cadrul juridic
Dreptul Uniunii
3
Regulamentul nr. 330/2010, pe care instanța de trimitere îl consideră aplicabil litigiului principal, a succedat, cu efect de la 1 iunie 2010, Regulamentului (CE) nr. 2790/1999 al Comisiei din 22 decembrie 1999 privind aplicarea articolului 81 alineatul (3) [CE] categoriilor de acorduri verticale și practici concertate (JO 1999, L 336, p. 21, Ediție specială 08/vol. 1, p. 66). În conformitate cu articolul 10 al doilea paragraf din Regulamentul nr. 330/2010, acesta a expirat la 31 mai 2022.
4
Conform articolului 11 din Regulamentul (UE) 2022/720 al Comisiei din 10 mai 2022 privind aplicarea articolului 101 alineatul (3) [TFUE] categoriilor de acorduri verticale și practici concertate (JO 2022, L 134, p. 4), acest regulament a intrat în vigoare la 1 iunie 2022 și expiră la 31 mai 2034.
Regulamentul nr. 330/2010
5
Articolul 2 din Regulamentul nr. 330/2010, intitulat „Exceptare”, prevedea la alineatul (1):
„În conformitate cu articolul 101 alineatul (3) [TFUE] și sub rezerva dispozițiilor prezentului regulament, articolul 101 alineatul (1) [TFUE] nu se aplică acordurilor verticale.
Această exceptare se aplică în măsura în care asemenea acorduri conțin restricții verticale.”
6
Articolul 4 din acest regulament, intitulat „Restricțiile care elimină beneficiul exceptării pe categorii – restricții grave”, prevedea:
„Exceptarea prevăzută la articolul 2 nu se aplică acordurilor verticale care, direct sau indirect, separat sau în combinație cu alți factori aflați sub controlul părților, au ca obiect:
[…]
(b)
restrângerea teritoriului în care, ori a clienților cărora, un cumpărător parte la acord le poate vinde bunurile ori serviciile contractuale fără a aduce atingere unei restricții asupra locului în care este stabilit, cu excepția:
(i)
restrângerii vânzărilor active în teritoriul exclusiv sau către un grup de clienți rezervat furnizorului sau alocat de furnizor altui cumpărător, atunci când o asemenea restricție nu limitează vânzările efectuate de clienții cumpărătorului,
[…]”
Orientările din 2010
7
Orientările privind restricțiile verticale (JO 2010, C 130, p. 1, denumite în continuare „Orientările din 2010”) au fost publicate de Comisia Europeană concomitent cu adoptarea Regulamentului nr. 330/2010.
8
În conformitate cu punctul 25 din Orientările din 2010:
„Definiția «acordului vertical» de la punctul 24 are patru elemente esențiale:
(a)
Regulamentul de exceptare pe categorii se aplică acordurilor și practicilor concertate. Regulamentul de exceptare pe categorii nu se aplică comportamentului unilateral al întreprinderilor în cauză. Asemenea comportamente unilaterale pot intra sub incidența articolului 102 [TFUE], care interzice abuzurile de poziție dominantă. Pentru a exista un acord în sensul articolului 101 [TFUE], este suficient ca părțile să‑și fi exprimat intenția lor comună de a se comporta pe piață într-un anumit mod. Forma în care este exprimată intenția este lipsită de relevanță, atât timp cât aceasta constituie o expresie fidelă a intenției părților. În cazul în care nu există niciun acord explicit care să exprime voința concordantă, Comisia va trebui să dovedească faptul că politica unilaterală a uneia dintre părți primește consimțământul celeilalte părți. Pentru acordurile verticale, există două moduri în care consimțământul cu o anumită politică unilaterală poate fi stabilită. În primul rând, consimțământul poate fi dedus din competențele conferite părților printr‑un acord general întocmit în prealabil. În cazul în care clauzele acordului încheiat în prealabil prevăd sau autorizează o parte să adopte ulterior o politică specifică unilaterală, obligatorie pentru cealaltă parte, acceptarea acelei politici de către cealaltă parte poate fi stabilită pe această bază […] În al doilea rând, în absența unui acord explicit, Comisia poate susține existența unui acord tacit. În acest scop este necesar să se demonstreze mai întâi că o parte solicită explicit sau implicit cooperarea celeilalte părți în scopul punerii în aplicare a politicii unilaterale și apoi că cealaltă parte a executat solicitarea prin punerea în practică a acelei politici unilaterale […] De exemplu, dacă, în cazul în care un furnizor anunță reducerea unilaterală a livrărilor în scopul de a împiedica comerțul paralel, distribuitorii își reduc imediat comenzile și nu se mai implică în comerțul paralel, atunci acești distribuitori își exprimă acordul tacit privind politica unilaterală a furnizorului. Totuși, acest lucru nu este posibil în cazul în care distribuitorii continuă să se angajeze în comerțul paralel sau încearcă să găsească noi modalități de a se angaja în comerțul paralel. În mod similar, în cazul acordurilor verticale, acordul tacit poate fi dedus din gradul de constrângere exercitat de o parte în scopul impunerii politicii unilaterale celeilalte sau celorlalte părți ale acordului, împreună cu numărul de distribuitori care pun efectiv în practică politica unilaterală a furnizorului. De exemplu un sistem de monitorizare și de penalități, stabilit de furnizor în scopul penalizării distribuitorilor care nu respectă politica unilaterală a acestuia, indică un acord tacit cu această politică dacă acest sistem permite furnizorului punerea în practică a politicii sale. Cele două moduri de stabilire a acordului descrise la acest punct pot fi folosite împreună;
[…]”
9
Punctul 51 din Orientările din 2010 prevede următoarele:
„Există patru excepții la restricțiile grave prevăzute la articolul 4 litera (b) din [Regulamentul nr. 330/2010]. Prima excepție de la articolul 4 litera (b) punctul (i) permite unui furnizor să restricționeze vânzările active ale unui cumpărător, parte la acord, pe un teritoriu sau către un grup de clienți pe care furnizorul le‑a alocat exclusiv unui alt cumpărător sau și le‑a rezervat pentru sine. Un teritoriu sau un grup de clienți este alocat exclusiv atunci când furnizorul acceptă să‑și vândă produsul unui singur distribuitor în vederea distribuirii acestuia într‑un anumit teritoriu sau către un anumit grup de clienți și distribuitorul exclusiv este protejat împotriva vânzării active în teritoriul său ori către grupul său de clienți și de către toți ceilalți cumpărători ai furnizorului din interiorul Uniunii [Europene], indiferent de vânzările furnizorului. Furnizorul poate să combine alocarea unui teritoriu exclusiv și a unui grup de clienți exclusiv, de exemplu prin desemnarea unui distribuitor exclusiv pentru un grup de clienți determinat dintr‑un anumit teritoriu. O astfel de protecție a teritoriilor sau a grupurilor de clienți alocate exclusiv trebuie, cu toate acestea, să permită vânzările pasive în aceste teritorii sau către aceste grupuri de clienți. Pentru aplicarea articolului 4 litera (b) din Regulamentul [nr. 330/2010], Comisia interpretează «vânzările active» și «vânzările pasive» după cum urmează:
–
«vânzări active» înseamnă abordarea activă a clienților individuali prin intermediul marketingului direct prin corespondență, inclusiv trimiterea de e‑mail‑uri nesolicitate sau vizite propriu‑zise; sau abordarea activă a unui anumit grup de clienți sau a anumitor clienți dintr‑un teritoriu determinat, prin publicitate în mass‑media, pe internet sau prin alte acțiuni de promovare adresate în mod special acestui grup de clienți sau clienților din acest teritoriu. Publicitatea sau promovarea, care este atractivă numai pentru cumpărător dacă ajunge, de asemenea, la un grup specific de clienți sau la clienții dintr‑un anumit teritoriu, se consideră vânzare activă pentru acel grup de clienți sau pentru acei clienți din teritoriul în cauză;
[…]”
Dreptul belgian
10
Articolul VI.104 din Wetboek van economisch recht (Codul de drept economic) prevede:
„Se interzice orice act contrar practicilor loiale ale pieței prin care o întreprindere aduce atingere sau poate aduce atingere intereselor profesionale ale uneia sau mai multor întreprinderi.”
Litigiul principal și întrebările preliminare
11
Beevers Kaas este distribuitorul exclusiv al brânzei Beemster în Belgia, pe care această societate o cumpără de la producătorul Cono, care la rândul său are sediul în Țările de Jos.
12
La 1 ianuarie 1993, Cono și Beevers Kaas au încheiat acordul de distribuție exclusivă în discuție în litigiul principal.
13
Societățile Albert Heijn își desfășoară activitatea în sectorul supermarketurilor din Belgia și Țările de Jos. Acestea cumpără brânza Beemster produsă de Cono pentru piețe situate în afara Belgiei și Luxemburgului.
14
Beevers Kaas reproșează societăților Albert Heijn că au fost complice, în calitate de terți, la o încălcare a acordului de distribuție exclusivă în discuție în litigiul principal, ceea ce, în opinia sa, constituie o încălcare a articolului VI.104 din Codul de drept economic. Această încălcare ar rezulta din activitățile de revânzare pe care societățile menționate le‑ar fi desfășurat pe teritoriul belgian, deși știau că Cono și Beevers Kaas erau părți la un contract de distribuție exclusivă.
15
În opinia societăților Albert Heijn, Beevers Kaas și Cono ar încerca să le impună o interdicție de revânzare nepermisă. Societățile Albert Heijn consideră astfel că acordul de distribuție exclusivă în discuție în litigiul principal, în măsura în care nu impune Cono obligația de a proteja Beevers Kaas împotriva vânzărilor active ale altor distribuitori, nu îndeplinește condițiile stricte ale dreptului concurenței pentru a justifica o interdicție de revânzare.
16
Prin hotărârea din 9 iulie 2021, președintele ondernemingsrechtbank Antwerpen (Tribunalul pentru Întreprinderi din Antwerp, Belgia) a respins acțiunea formulată de Beveers Kaas ca nefondată pentru motivul că „din nicio dispoziție contractuală sau legislativă nu rezultă că întreprinderilor li s‑ar interzice să se aprovizioneze direct, în Țările de Jos, de la Cono și să distribuie […] în Belgia”. În special, s‑a constatat în această hotărâre că acordul de distribuție exclusivă în discuție în litigiul principal prevedea numai că Cono nu putea vinde ea însăși distribuitorilor belgieni. Interpretarea susținută de Beevers Kaas ar însemna astfel ca toate întreprinderile, indiferent de locul în care sunt stabilite, să respecte acest acord și să se abțină să vândă în Belgia brânza Beemster produsă de Cono. De asemenea, Beevers Kaas nu ar beneficia de nicio protecție contractuală pe teritoriul său de distribuție exclusivă în Belgia împotriva vânzării active efectuate de alți cumpărători care se aprovizionează de la Cono.
17
Beevers Kaas a declarat apel împotriva hotărârii menționate la hof van beroep te Antwerpen (Curtea de Apel din Antwerpen, Belgia), care este instanța de trimitere.
18
În fața acestei instanțe, părțile au opinii divergente cu privire la aspectul dacă acordul de distribuție exclusivă în discuție în litigiul principal este conform cu dreptul concurenței și, mai precis, cu condițiile prevăzute la articolul 4 litera (b) punctul (i) din Regulamentul nr. 330/2010. Dezbaterea privește așa‑numita condiție a „obligației paralele”, potrivit căreia furnizorul protejează distribuitorul exclusiv împotriva vânzărilor active efectuate de toți ceilalți cumpărători ai acestui furnizor pe teritoriul exclusiv alocat acestui distribuitor.
19
În opinia instanței menționate, revine Beevers Kaas sarcina de a demonstra că pretinsa protecție care îi este oferită de Cono împotriva vânzărilor active intră sub incidența excepției prevăzute la acest articol 4 litera (b) punctul (i).
20
Printr‑o hotărâre interlocutorie din 27 aprilie 2022, instanța de trimitere a statuat că Beevers Kaas a demonstrat că societățile Albert Heijn au acceptat, cel puțin tacit, interzicerea vânzărilor active. Cu toate acestea, în opinia acestei instanțe, Beevers Kaas trebuie să demonstreze de asemenea că toți ceilalți revânzători aprovizionați de Cono au acceptat această interdicție.
21
Instanța de trimitere subscrie la observația autorității belgiene a concurenței, la care această instanță a inițiat, prin hotărârea interlocutorie menționată, o procedură de amicus curiae și care consideră că condiția obligației paralele trebuie să fie interpretată în lumina noțiunii de „acord”, în sensul articolului 101 TFUE.
22
În această privință, instanța menționată arată că Regulamentul nr. 330/2010 și Orientările din 2010 nu precizează modul în care un furnizor trebuie să își protejeze distribuitorii exclusivi împotriva vânzărilor active efectuate de ceilalți cumpărători ai acestui furnizor pe teritoriul exclusiv alocat respectivilor distribuitori. În special, acest regulament și aceste orientări nu ar prevedea modul în care furnizorul menționat trebuie să comunice o astfel de interdicție a vânzărilor active celorlalți cumpărători, nici modul în care aceștia din urmă trebuie să accepte interdicția respectivă.
23
În speță, nu ar exista nicio dovadă a acceptării explicite a unei interdicții a vânzărilor active din partea tuturor celorlalți revânzători ai Cono. Autoritatea belgiană a concurenței apreciază că instanța de trimitere ar putea deduce acceptarea implicită a acestei interdicții de către revânzătorii menționați din simplul fapt că, în prezent, niciunul dintre aceștia nu vindea în Belgia produse cumpărate de la Cono. Beevers Kaas se raliază acestui punct de vedere și consideră că, în consecință, a demonstrat suficient că revânzătorii menționați au acceptat interdicția respectivă.
24
În schimb, societățile Albert Heijn consideră că o astfel de interpretare nu respectă sarcina probei care revine Beevers Kaas. Acestea consideră că, pentru a exista o acceptare tacită, trebuie ca Beevers Kaas să demonstreze că strategia Cono, potrivit căreia brânza Beemster cumpărată în Țările de Jos nu poate fi vândută în mod activ în Belgia, a fost, la data la care a fost acordată exclusivitatea, comunicată tuturor revânzătorilor autorizați la această dată, iar ulterior fiecărui revânzător nou-desemnat, și că fiecare dintre aceștia a fost obligat să se conformeze.
25
În aceste condiții, hof van beroep te Antwerpen (Curtea de Apel din Antwerp) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)
Condiția obligației paralele, prevăzută la articolul 4 litera (b) punctul (i) din [Regulamentul nr. 330/2010], poate fi considerată îndeplinită, iar furnizorul care îndeplinește celelalte condiții din [regulamentul menționat] poate interzice, astfel, în mod valabil vânzările active ale unuia dintre cumpărătorii săi pe un teritoriu alocat cu titlu exclusiv unui alt cumpărător, numai pe baza constatării că ceilalți cumpărători nu efectuează vânzări active pe acest teritoriu? Cu alte cuvinte: simpla constatare că acești alți cumpărători nu efectuează vânzări active pe teritoriul alocat cu titlu exclusiv este suficientă pentru a stabili existența unui acord între acești alți cumpărători și furnizor cu privire la interzicerea vânzărilor active?
2)
Condiția privind obligația paralelă prevăzută la articolul 4 litera (b) punctul (i) din Regulamentul [nr. 330/2010] poate fi considerată îndeplinită, iar furnizorul care îndeplinește celelalte condiții [din acest regulament] poate interzice astfel în mod valabil vânzările active ale unuia dintre cumpărătorii săi pe un teritoriu alocat cu titlu exclusiv unui cumpărător, atunci când furnizorul primește acceptarea celorlalți cumpărători numai dacă și atunci când aceștia se pregătesc să efectueze vânzări active pe teritoriul alocat cu titlu exclusiv? Sau, dimpotrivă, trebuie ca această acceptare să fi fost obținută de la fiecare cumpărător al furnizorului, indiferent dacă acest cumpărător se pregătește sau nu se pregătește să efectueze vânzări active pe teritoriul alocat cu titlu exclusiv?”
Cu privire la cererea de redeschidere a fazei orale a procedurii
26
Prin înscrisurile depuse la grefa Curții la 11 și, respectiv, la 28 februarie 2025, Beevers Kaas și Cono au solicitat să se dispună redeschiderea fazei orale a procedurii, în temeiul articolului 83 din Regulamentul de procedură al Curții.
27
În susținerea cererilor lor, ele arată că, în concluziile sale, doamna avocată generală, în primul rând, a răspuns la o chestiune diferită de cea invocată de instanța de trimitere în cadrul celei de a doua întrebări preliminare și, în al doilea rând, s‑a întemeiat pe elemente de fapt și de drept eronate pentru a răspunde la această a doua întrebare, astfel cum a fost reformulată. În aceste condiții, ar fi necesar ca părțile din litigiul principal sau celelalte persoane interesate prevăzute la articolul 23 din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene să își poată exprima punctul de vedere cu privire la aceste elemente pentru a‑și proteja drepturile procedurale și pentru a evita ca Curtea să răspundă la o întrebare care nu este necesară soluționării litigiului principal.
28
În temeiul articolului 83 din Regulamentul de procedură, Curtea poate oricând să dispună, după ascultarea avocatului general, redeschiderea fazei orale a procedurii, în special atunci când consideră că nu este suficient de lămurită sau atunci când o parte a invocat, după închiderea acestei faze, un fapt nou de natură să aibă o influență decisivă asupra deciziei Curții sau atunci când cauza trebuie soluționată pe baza unui argument care nu a fost pus în discuția părților ori a persoanelor interesate prevăzute la articolul 23 din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene.
29
În această privință, trebuie totuși să se arate că conținutul concluziilor avocatului general nu poate constitui ca atare un astfel de fapt nou, în lipsa căruia părțile ar avea posibilitatea, prin intermediul invocării unui asemenea fapt, să răspundă la concluziile respective. Or, concluziile avocatului general nu pot fi puse în discuția părților. Curtea a avut astfel ocazia să sublinieze că, în conformitate cu articolul 252 TFUE, rolul avocatului general constă în a prezenta în mod public, cu deplină imparțialitate și în deplină independență, concluzii motivate cu privire la cauzele care, în conformitate cu Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene, necesită intervenția sa, pentru a o asista în îndeplinirea misiunii sale, care este de a asigura respectarea dreptului în interpretarea și aplicarea tratatelor. În temeiul articolului 20 al patrulea paragraf din acest statut și al articolului 82 alineatul (3) din Regulamentul de procedură, concluziile avocatului general pun capăt fazei orale a procedurii. Întrucât se situează în afara discuției părților, concluziile deschid faza deliberării Curții. Prin urmare, nu este vorba despre un aviz destinat judecătorilor sau părților care ar emana de la o autoritate exterioară Curții, ci despre opinia individuală, motivată și exprimată public, a unui membru al instituției înseși (a se vedea în acest sens Hotărârea din 6 octombrie 2021, Sumal, C‑882/19, EU:C:2021:800, punctul 21 și jurisprudența citată).
30
Rezultă în special că împrejurarea că avocatul general a examinat o întrebare preliminară pe baza unei reformulări nu este, în sine, un motiv care să justifice redeschiderea fazei orale a procedurii (a se vedea în acest sens Hotărârea din 23 ianuarie 2003, Makedoniko Metro și Michaniki, C‑57/01, EU:C:2003:47, punctele 33-36).
31
În speță, Curtea constată, după ascultarea avocatei generale, că elementele prezentate de Beevers Kaas nu indică niciun fapt nou de natură să exercite o influență decisivă asupra deciziei pe care trebuie să o pronunțe în prezenta cauză și că această cauză nu trebuie soluționată pe baza unui argument care nu a fost pus în discuția părților sau a persoanelor interesate prevăzute la articolul 23 din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene. În plus, Curtea dispune, la finalul fazei scrise și a celei orale a procedurii, de toate elementele necesare și este, așadar, suficient de lămurită pentru a se pronunța.
32
În consecință, Curtea consideră că nu este necesar să dispună redeschiderea fazei orale a procedurii.
Cu privire la întrebările preliminare
Cu privire la prima întrebare
33
Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 4 litera (b) punctul (i) din Regulamentul nr. 330/2010 trebuie interpretat în sensul că, atunci când un furnizor a alocat un teritoriu exclusiv unuia dintre cumpărătorii săi, simpla constatare că ceilalți cumpărători ai acestui furnizor nu efectuează vânzări active pe respectivul teritoriu este suficientă pentru a dovedi existența unui acord între furnizorul menționat și acești alți cumpărători privind interzicerea vânzărilor active pe teritoriul menționat, în scopul aplicării acestei dispoziții.
34
Trebuie amintit că articolul 2 alineatul (1) din Regulamentul nr. 330/2010 prevede o exceptare pe categorii de la interzicerea acordurilor care intră sub incidența articolului 101 alineatul (1) TFUE pentru acordurile verticale. Astfel, această dispoziție prevede că, în conformitate cu articolul 101 alineatul (3) TFUE, articolul 101 alineatul (1) TFUE nu se aplică acordurilor verticale care îndeplinesc condițiile prevăzute de acest regulament.
35
Această exceptare nu se aplică însă acordurilor verticale care conțin restricțiile grave enumerate la articolul 4 din regulamentul menționat.
36
Astfel, potrivit articolului 4 litera (b) din Regulamentul nr. 330/2010, exceptarea menționată „nu se aplică acordurilor verticale care, direct sau indirect, separat sau în combinație cu alți factori aflați sub controlul părților, au ca obiect restrângerea teritoriului în care, ori a clienților cărora, un cumpărător parte la acord le poate vinde bunurile ori serviciile contractuale fără a aduce atingere unei restricții asupra locului în care este stabilit”.
37
Conform articolului 4 litera (b) punctul (i) din acest regulament, un acord vertical având ca obiect restrângerea teritoriului sau a clienților unui cumpărător poate beneficia totuși de exceptarea pe categorii prevăzută la articolul 2 alineatul (1) din regulamentul menționat atunci când este vorba despre restrângerea vânzărilor active ale acestui cumpărător în teritoriul exclusiv sau către un grup de clienți rezervat furnizorului sau alocat de furnizor altui cumpărător, iar o asemenea restricție nu limitează vânzările efectuate de clienții primului cumpărător.
38
Restrângerile vânzărilor active pe teritoriul exclusiv pe care un furnizor le‑a alocat unuia dintre cumpărătorii săi pot beneficia, așadar, de această exceptare, în măsura în care sunt îndeplinite condițiile prevăzute de Regulamentul nr. 330/2010.
39
Or, astfel cum a subliniat în esență doamna avocată generală la punctele 39-43 din concluzii și astfel cum reiese printre altele din cuprinsul punctului 51 din Orientările din 2010, acordarea de către un furnizor a unei exclusivități teritoriale unuia dintre cumpărătorii săi este însoțită în mod necesar de obligația paralelă a acestui furnizor de a proteja acest cumpărător împotriva vânzărilor active ale celorlalți cumpărători ai furnizorului menționat. Rezultă că articolul 4 litera (b) punctul (i) din Regulamentul nr. 330/2010 urmărește să acopere restricțiile privind vânzările active pe care un furnizor trebuie, în acest temei, să le impună cumpărătorilor săi pentru a garanta efectivitatea unei astfel de exclusivități pe teritoriul pe care l‑a alocat unuia dintre cumpărătorii săi.
40
Pentru a aprecia dacă un acord de distribuție încheiat între un furnizor și un cumpărător poate fi calificat drept acord vertical care poate intra sub incidența articolului 4 litera (b) punctul (i) din acest regulament, este necesar să se țină seama de noțiunea de „acord” în sensul articolului 101 TFUE.
41
Potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, pentru a exista un „acord” în sensul articolului 101 alineatul (1) TFUE, este suficient ca întreprinderile în cauză să își fi exprimat voința comună de a se comporta pe piață într‑un anumit mod. Prin urmare, un acord nu se poate întemeia pe expresia unei politici pur unilaterale a unei părți la un contract de distribuție (Hotărârea din 29 iunie 2023, Super Bock Bebidas, C‑211/22, EU:C:2023:529, punctele 47 și 48, precum și jurisprudența citată).
42
Cu toate acestea, un act sau un comportament aparent unilateral constituie un „acord”, în sensul articolului 101 alineatul (1) TFUE, din moment ce este expresia voințelor concordante a cel puțin două părți, forma potrivit căreia se manifestă această concordanță nefiind determinantă în sine (a se vedea în acest sens Hotărârea din 29 iunie 2023, Super Bock Bebidas, C‑211/22, EU:C:2023:529, punctul 49).
43
Astfel, în ceea ce privește o restrângere a vânzărilor active pe teritoriul exclusiv alocat unui cumpărător, concordanța respectivă a voințelor părților poate rezulta atât din clauzele contractelor de distribuție dintre furnizor și cumpărătorii care nu beneficiază de exclusivitate teritorială, atunci când aceste contracte conțin o interdicție explicită de a nu efectua astfel de vânzări, cât și din comportamentul explicit sau tacit al părților care permite să se concluzioneze în sensul existenței unei acceptări din partea acestor din urmă cumpărători a invitației furnizorului menționat de a nu efectua vânzările respective (a se vedea prin analogie Hotărârea din 29 iunie 2023, Super Bock Bebidas, C‑211/22, EU:C:2023:529, punctul 50 și jurisprudența citată).
44
În ceea ce privește dovada existenței unui „acord”, în sensul articolului 101 alineatul (1) TFUE, reiese din jurisprudența Curții că, în lipsa unor norme ale Uniunii referitoare la principiile care guvernează aprecierea probelor și nivelul probatoriu necesar în cadrul unei proceduri naționale de aplicare a articolului 101 TFUE, revine ordinii juridice interne a fiecărui stat membru atribuția de a le stabili, în temeiul principiului autonomiei procedurale, cu condiția însă ca acestea să nu fie mai puțin favorabile decât cele aplicabile unor situații similare supuse dreptului intern (principiul echivalenței) și să nu facă imposibilă în practică sau excesiv de dificilă exercitarea drepturilor conferite de dreptul Uniunii (principiul efectivității) (Hotărârea din 29 iunie 2023, Super Bock Bebidas, C‑211/22, EU:C:2023:529, punctul 55 și jurisprudența citată).
45
Principiul efectivității impune ca dovedirea unei încălcări a dreptului concurenței al Uniunii să poată fi făcută nu numai prin probe directe, ci și prin intermediul unor indicii, cu condiția ca acestea să fie obiective și concordante. Astfel, existența unui acord trebuie, în majoritatea cazurilor, să fie dedusă dintr‑un anumit număr de coincidențe și de elemente de fapt care, luate împreună, pot constitui, în absența unei alte explicații coerente, dovada unei încălcări a normelor de concurență (a se vedea în acest sens Hotărârea din 29 iunie 2023, Super Bock Bebidas, C‑211/22, EU:C:2023:529, punctul 56 și jurisprudența citată).
46
Rezultă că existența unui „acord”, în sensul articolului 101 alineatul (1) TFUE, care are ca obiect restrângerea vânzărilor active pe un teritoriu exclusiv poate fi dovedită nu numai prin intermediul unor probe directe, ci și pe baza unor indicii obiective și concordante, din moment ce se poate deduce din acestea cu suficientă certitudine că un furnizor și‑a invitat cumpărătorii să nu realizeze astfel de vânzări pe acest teritoriu și că aceștia din urmă au acceptat, în practică, invitația menționată (a se vedea prin analogie Hotărârea din 29 iunie 2023, Super Bock Bebidas, C‑211/22, EU:C:2023:529, punctul 57 și jurisprudența citată).
47
În speță, din indicațiile furnizate de instanța de trimitere reiese, pe de o parte, că acordurile de distribuție încheiate între Cono și cumpărătorii săi nu conțin nicio clauză care urmărește să le impună acestora o interdicție a vânzărilor active pe teritoriul exclusiv alocat Beevers Kaas. Pe de altă parte, cu excepția societăților Albert Heijn, niciun cumpărător al Cono nu a efectuat astfel de vânzări pe teritoriul menționat.
48
Revine instanței de trimitere sarcina de a aprecia împrejurările din litigiul principal în lumina jurisprudenței amintite la punctele 42-46 din prezenta hotărâre.
49
Astfel, în primul rând, îi va reveni sarcina de a stabili, având în vedere ansamblul elementelor de care dispune, dacă se poate constata că, în speță, Cono a invitat, sub orice formă, cumpărătorii săi să nu efectueze vânzări active pe teritoriul exclusiv alocat Beevers Kaas.
50
După cum a subliniat doamna avocată generală la punctul 78 din concluzii, o asemenea invitație poate lua mai multe forme, precum, de exemplu, cea a unei comunicări specifice adresate de furnizor cumpărătorilor săi prin care aceștia sunt obligați să respecte un teritoriu exclusiv sau cea a unei clauze ori a unei mențiuni speciale în acest sens în condițiile generale ale furnizorului.
51
În al doilea rând, va trebui să se stabilească de asemenea dacă cumpărătorii Cono au acceptat în mod explicit sau tacit o eventuală invitație din partea acestui furnizor.
52
Având în vedere cele două cerințe care au fost amintite la punctele 49 și 51 din prezenta hotărâre, este necesar să se constate că împrejurarea potrivit căreia, cu excepția societăților Albert Heijn, niciunul dintre cumpărătorii Cono nu a efectuat vânzări active pe teritoriul exclusiv al Beevers Kaas nu este suficientă în sine pentru a dovedi existența unui „acord” în sensul articolului 101 TFUE.
53
Pe de o parte, o astfel de împrejurare nu permite să se deducă faptul că Cono a invitat cumpărătorii săi să nu efectueze vânzări active pe teritoriul exclusiv alocat Beevers Kaas. În această privință, este necesar să se precizeze că simpla constatare că Cono a alocat un teritoriu exclusiv în favoarea Beevers Kaas și că ceilalți cumpărători ai Cono au avut eventual cunoștință de existența unui astfel de teritoriu nu permite, printre altele în lipsa unei comunicări specifice adresate acestor alți cumpărători prin care să li se impună să respecte acest teritoriu exclusiv, să se concluzioneze că Cono i‑a invitat pe aceștia să nu efectueze vânzări active pe teritoriul respectiv.
54
Pe de altă parte, împrejurarea menționată este, desigur, susceptibilă să constituie un element pertinent care trebuie luat în considerare pentru a demonstra o eventuală acceptare tacită a celorlalți cumpărători ai Cono a unei invitații a acesteia din urmă de a nu efectua vânzări active pe teritoriul exclusiv al Beevers Kaas. Totuși, ea nu este suficientă, în sine, pentru a stabili existența unei astfel de acceptări.
55
Astfel, privită izolat, această împrejurare nu permite să se demonstreze cu suficientă certitudine că lipsa vânzărilor active pe teritoriul exclusiv al Beevers Kaas rezultă din voința acestor alți cumpărători de a se conforma unei eventuale invitații a Cono de a nu efectua astfel de vânzări sau dintr‑o decizie comercială autonomă a celorlalți cumpărători de a nu vinde pe acest teritoriu.
56
Împrejurarea menționată ar putea constitui totuși dovada unei acceptări implicite din partea cumpărătorilor în cauză, atunci când, după cum reiese din cuprinsul punctului 25 din Orientările din 2010, există, în paralel, în special o invitație explicită a furnizorului de a respecta interdicția vânzărilor active pe teritoriul exclusiv și mijloace care să permită respectivului furnizor să pună în aplicare această interdicție în practică, precum un sistem de urmărire și de sancționare instituit de furnizorul menționat pentru a‑i sancționa pe cumpărătorii care nu respectă interdicția menționată.
57
Ținând seama de ansamblul considerațiilor care precedă, trebuie să se răspundă la prima întrebare că articolul 4 litera (b) punctul (i) din Regulamentul nr. 330/2010 trebuie interpretat în sensul că, atunci când un furnizor a alocat un teritoriu exclusiv unuia dintre cumpărătorii săi, simpla constatare că ceilalți cumpărători ai acestui furnizor nu efectuează vânzări active pe respectivul teritoriu nu este suficientă pentru a dovedi existența unui acord între furnizorul menționat și acești alți cumpărători privind interzicerea vânzărilor active pe teritoriul menționat, în scopul aplicării acestei dispoziții.
Cu privire la a doua întrebare
58
Prin intermediul celei de a doua întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 4 litera (b) punctul (i) din Regulamentul nr. 330/2010 trebuie interpretat în sensul că beneficiul excepției prevăzute la această dispoziție este acordat pentru perioada pentru care se demonstrează că există o acceptare din partea cumpărătorilor unui furnizor a invitației acestuia din urmă de a nu efectua vânzări active pe teritoriul exclusiv alocat unui alt cumpărător.
59
Din răspunsul la prima întrebare rezultă că o interdicție a vânzărilor active intră în domeniul de aplicare al acestui articol 4 litera (b) punctul (i) atunci când, pe de o parte, un furnizor și‑a invitat cumpărătorii să nu efectueze astfel de vânzări pe teritoriul exclusiv alocat unui alt cumpărător și, pe de altă parte, cumpărătorii în cauză au acceptat această invitație.
60
Astfel, partea care se prevalează de excepția prevăzută la articolul 4 litera (b) punctul (i) menționat trebuie, dacă este cazul în temeiul unor indicii obiective și concordante, să facă dovada întrunirii celor două elemente amintite la punctul anterior. Beneficiul acestei excepții se acordă atunci pentru perioada pentru care a putut fi făcută această dovadă.
61
Ținând seama de ceea ce precedă, trebuie să se răspundă la a doua întrebare că articolul 4 litera (b) punctul (i) din Regulamentul nr. 330/2010 trebuie interpretat în sensul că beneficiul excepției prevăzute la această dispoziție este acordat pentru perioada pentru care se demonstrează că există o acceptare din partea cumpărătorilor unui furnizor a invitației acestuia din urmă de a nu efectua vânzări active pe teritoriul exclusiv alocat unui alt cumpărător.
Cu privire la cheltuielile de judecată
62
Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.
Pentru aceste motive, Curtea (Camera a doua) declară:
1)
Articolul 4 litera (b) punctul (i) din Regulamentul (UE) nr. 330/2010 al Comisiei din 20 aprilie 2010 privind aplicarea articolului 101 alineatul (3) [TFUE] categoriilor de acorduri verticale și practici concertate
trebuie interpretat în sensul că,
atunci când un furnizor a alocat un teritoriu exclusiv unuia dintre cumpărătorii săi, simpla constatare că ceilalți cumpărători ai acestui furnizor nu efectuează vânzări active pe respectivul teritoriu nu este suficientă pentru a dovedi existența unui acord între furnizorul menționat și acești alți cumpărători privind interzicerea vânzărilor active pe teritoriul menționat, în scopul aplicării acestei dispoziții.
2)
Articolul 4 litera (b) punctul (i) din Regulamentul nr. 330/2010
trebuie interpretat în sensul că
beneficiul excepției prevăzute la această dispoziție este acordat pentru perioada pentru care se demonstrează că există o acceptare din partea cumpărătorilor unui furnizor a invitației acestuia din urmă de a nu efectua vânzări active pe teritoriul exclusiv alocat unui alt cumpărător.
Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: neerlandeza.