62019TJ0017_RES
Cauza T‑17/19
Giulia Moi
împotriva
Parlamentului European
Hotărârea Tribunalului (Camera a patra extinsă) din 3 februarie 2021
„Drept instituțional – Parlamentul – Hărțuire morală – Decizii ale președintelui Parlamentului prin care se concluzionează în sensul existenței unei situații de hărțuire suferite de doi asistenți parlamentari acreditați și prin care se pronunță împotriva unui deputat sancțiunea pierderii dreptului la indemnizația de ședere pentru o perioadă de 12 zile – Articolele 11 și 166 din Regulamentul de procedură al Parlamentului – Cale de atac internă – Decizie a Biroului Parlamentului de confirmare a sancțiunii – Articolul 167 din Regulamentul de procedură al Parlamentului – Acțiune în anulare – Termen de introducere a acțiunii – Admisibilitate – Dreptul la apărare – Răspundere extracontractuală”
Parlamentul European – Membri – Regim disciplinar – Sancțiuni – Decizie a președintelui Parlamentului – Reclamație – Caracter facultativ – Sesizarea instanței Uniunii – Admisibilitate – Momentul de la care începe să curgă termenul de introducere a acțiunii în anulare – Caracter indisociabil al deciziei privind situația de hărțuire și al celei privind sancțiunea
(art. 263 TFUE; Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, art. 47; Regulamentul de procedură al Parlamentului European, art. 167)
(a se vedea punctele 43-47, 49-52 și 77)
Acțiune introdusă de funcționari – Reclamație administrativă prealabilă – Concordanță între reclamație și acțiune – Inaplicabilitate la un litigiu între un deputat și Parlamentul European în cadrul unei acțiuni în anulare
(art. 263 și 270 TFUE; Statutul funcționarilor, art. 90 și 91)
(a se vedea punctele 84-90)
Dreptul Uniunii Europene – Principii – Dreptul la apărare – Aplicare în cazul oricărei proceduri inițiate împotriva unei persoane și care poate să conducă la un act care o lezează – Principiu care trebuie asigurat chiar în lipsa oricărei reglementări care guvernează procedura în cauză – Domeniu de aplicare – Procedură prin care se urmărește stabilirea existenței unei hărțuiri de către un membru al Parlamentului European – Comunicare obligatorie către persoana acuzată de hărțuire a tuturor înscrisurilor din dosar care o privesc – Încălcarea principiului respectării dreptului la apărare – Consecințe
[Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, art. 41 alin. (2)]
(a se vedea punctele 91-105, 107-110, 112, 114-120, 122-125, 127 și 132-134)
Răspundere extracontractuală – Condiții – Prejudiciu real și cert cauzat de un act nelegal – Anularea actului nelegal atacat – Reparare adecvată a prejudiciului moral
(art. 340 al doilea paragraf TFUE)
(a se vedea punctele 143 și 144)
Rezumat
Reclamanta a fost deputată în Parlamentul European între anii 2014 și 2019. În luna noiembrie 2017, după ce au depus o cerere de asistență (
1
), invocând o situație de muncă dificilă, doi dintre asistenții săi parlamentari acreditați au depus o plângere pentru hărțuire la comitetul consultativ al Parlamentului însărcinat cu această problematică (
2
).
Prin două scrisori distincte din 2 octombrie 2018, după ce a examinat avizul comitetului consultativ și observațiile reclamantei, președintele Parlamentului a adoptat, pe de o parte, decizia prin care a constatat existența unei situații de hărțuire morală suferită de cei doi petenți și, pe de altă parte, decizia prin care i‑a aplicat reclamantei, pentru comportamentul său față de cei doi petenți, sancțiunea constând în pierderea dreptului său la indemnizația de ședere pentru o perioadă de 12 zile.
La 16 octombrie 2018, reclamanta a introdus la Biroul Parlamentului European o cale de atac internă (
3
) împotriva deciziei președintelui privind sancțiunea. Prin decizia din 12 noiembrie 2018, pronunțată la 14 noiembrie 2018 în ședință plenară și notificată în aceeași zi, Biroul Parlamentului a confirmat decizia președintelui privind sancțiunea. În aceste condiții, la 11 ianuarie 2019, reclamanta a introdus o acțiune în anulare atât împotriva deciziilor președintelui privind situația de hărțuire și privind sancțiunea, cât și împotriva deciziei Biroului Parlamentului, precum și o acțiune în despăgubire.
Prin hotărârea pronunțată, Tribunalul, întrunit în cameră extinsă, anulează cele trei decizii sus‑menționate și respinge acțiunea reclamantei în rest, în special acțiunea sa în despăgubire. Acesta clarifică astfel jurisprudența în ceea ce privește, pe de o parte, relațiile dintre dreptul de a fi ascultat și dreptul la apărare și, pe de altă parte, elementele care trebuie să fie stabilite în vederea obținerii unei anulări în urma constatării unei încălcări a dreptului la apărare. De altfel, Tribunalul aduce precizări cu privire la limitele aplicării regulii denumite „a concordanței” (
4
) dintre reclamație și cererea introductivă.
Aprecierea Tribunalului
Examinând, în primul rând, admisibilitatea cererii de anulare în măsura în care vizează decizia președintelui privind sancțiunea, Tribunalul apreciază că adoptarea deciziei Biroului Parlamentului nu o împiedică pe reclamantă să își exercite acțiunea împotriva deciziei președintelui privind sancțiunea, chiar dacă această din urmă decizie ar fi făcut obiectul unei căi de atac interne întemeiate pe articolul 167 din Regulamentul de procedură (
5
). În plus, Tribunalul consideră că reclamanta putea solicita anularea deciziei președintelui privind sancțiunea cel târziu în ziua expirării termenului de introducere a acțiunii calculat de la notificarea deciziei Biroului Parlamentului. În speță, Tribunalul apreciază că cererea nu poate fi considerată tardivă și, prin urmare, este admisibilă.
Examinând, în al doilea rând, admisibilitatea cererii de anulare în măsura în care vizează decizia președintelui privind situația de hărțuire, Tribunalul consideră că dreptul la o cale de atac efectivă și principiul bunei administrări a justiției impun, în mod combinat, ca instanța Uniunii să fie sesizată, în același timp, cu privire la legalitatea deciziilor care constituie unul și același litigiu, și anume, în speță, decizia prin care se constată existența unor fapte de hărțuire și cea, care depinde de aceasta, care se pronunță asupra sancțiunii pe care o impun asemenea fapte. Astfel, întrucât decizia președintelui privind situația de hărțuire era indisociabil legată de cea privind sancțiunea, termenul de introducere a acțiunii în anulare împotriva celei dintâi nu a început să curgă, la fel ca în cazul celei de a doua, decât de la notificarea deciziei Biroului Parlamentului, adoptată în urma căii de atac interne. De asemenea, Tribunalul apreciază că această cerere nu poate fi considerată tardivă și, așadar, este și ea admisibilă.
În ceea ce privește admisibilitatea primului motiv, întemeiat pe încălcarea principiului respectării dreptului la apărare, Tribunalul amintește în prealabil că acțiunea reclamantei se întemeiază pe articolul 263 TFUE, iar nu pe articolul 270 TFUE, care vizează orice litigiu între Uniune și agenții săi. Or, în cadrul litigiilor introduse în temeiul acestei din urmă dispoziții și cu privire la reclamația prealabilă obligatorie instituită prin statut a fost stabilită regula concordanței, fără ca aceasta să fi fost extinsă, în acest stadiu, de Curte sau de Tribunal, la acțiunile care, fiind introduse în temeiul articolului 263 TFUE, sunt precedate de o etapă administrativă. Prin urmare, Tribunalul consideră că regula concordanței nu este aplicabilă unui litigiu precum cel cu care a fost sesizat de reclamantă și, în consecință, că primul motiv nu poate fi declarat inadmisibil pentru motivul că încălcarea principiului respectării dreptului la apărare nu ar fi fost invocată în fața Biroului Parlamentului European în cadrul căii de atac interne.
În ceea ce privește temeinicia primului motiv, Tribunalul amintește că dreptul la apărare include dreptul de a fi ascultat și dreptul de acces la dosar și figurează printre drepturile fundamentale care fac parte integrantă din ordinea juridică a Uniunii și sunt consacrate de Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene. Astfel, Tribunalul subliniază că principiul general al respectării dreptului la apărare se aplică în speță, din moment ce procedura inițiată împotriva reclamantei poate conduce și a condus la o sancțiune împotriva unui membru al Parlamentului pentru hărțuire. Într‑o procedură prin care se urmărește stabilirea existenței unei hărțuiri, acest principiu presupune ca, cu respectarea unor eventuale cerințe de confidențialitate, persoanei acuzate să i se comunice, anterior adoptării deciziei care o lezează, toate înscrisurile din dosar, incriminatoare și dezincriminatoare, referitoare la hărțuirea menționată, iar ea să fie ascultată cu privire la acestea. În speță, Tribunalul arată că, în cursul procedurii care a condus la constatarea situației de hărțuire și la impunerea sancțiunii, deși reclamanta a fost informată cu privire la conținutul plângerilor celor doi asistenți parlamentari acreditați, ea nu a avut acces nici la declarațiile date de aceștia în fața comitetului consultativ, nici la înscrisurile din dosar, în special la conținutul integral al e‑mailurilor și al SMS‑urilor, în condițiile în care aceste diferite informații au fost luate în considerare pentru a concluziona în sensul existenței unei hărțuiri și pentru a o sancționa pe reclamantă. În consecință, Tribunalul apreciază că principiul general al respectării dreptului la apărare al reclamantei a fost încălcat în speță.
Analizând consecințele încălcării acestui principiu, Tribunalul amintește că o încălcare a dreptului la apărare nu determină anularea deciziei adoptate în urma unei proceduri decât dacă, în lipsa acestei neregularități, această procedură ar fi putut avea un rezultat diferit (
6
). Respectiva cerință este îndeplinită atunci când, întrucât nu a avut acces la înscrisurile care trebuiau să îi fie comunicate în temeiul respectării datorate dreptului la apărare, o reclamantă nu a putut să își prezinte în mod util observațiile și, astfel, a fost privată de o șansă, chiar redusă, de a‑și asigura mai bine apărarea. Într‑un asemenea caz, necomunicarea înscrisurilor din dosar pe care s‑a întemeiat administrația afectează, într‑adevăr, în mod inevitabil, în raport cu protecția datorată dreptului la apărare, legalitatea actelor adoptate în urma unei proceduri susceptibile să o afecteze pe reclamantă în mod defavorabil. În speță, Tribunalul consideră că, întrucât nu a avut acces la conținutul integral al dosarului, reclamanta a fost privată de o șansă de a‑și asigura mai bine apărarea și că această neregularitate a afectat, în mod inevitabil, conținutul deciziilor adoptate cu privire la existența hărțuirii și la sancțiune.
În consecință, Tribunalul consideră că cele trei decizii în cauză trebuie anulate pentru încălcarea principiului general al respectării dreptului la apărare.
(
1
)	În temeiul articolului 24 din Statutul funcționarilor Uniunii Europene (denumit în continuare „statutul”).
(
2
)	Comitetul privind hărțuirea la locul de muncă și prevenirea acesteia, care examinează plângerile depuse de asistenți parlamentari acreditați împotriva deputaților în Parlamentul European, a fost instituit prin articolul 1 alineatul (1) din Normele interne în materie ale Parlamentului European din 14 aprilie 2014, astfel cum au fost modificate la 6 iulie 2015.
(
3
)	În temeiul articolului 167 din Regulamentul de procedură al Parlamentului European.
(
4
)	Această regulă impune, sub sancțiunea inadmisibilității, ca un motiv sau un capăt de cerere invocat în fața instanței Uniunii să fi fost deja invocat în cadrul procedurii precontencioase sau să aibă o legătură strânsă cu o critică invocată în același cadru.
(
5
)	Hotărârea din 21 februarie 2018, LL/Parlamentul (C‑326/16 P, EU:C:2018:83, punctele 34-37), și Hotărârea din 19 septembrie 2018, Selimovic/Parlamentul (T‑61/17, nepublicată, EU:T:2018:565, punctul 45).
(
6
)	Hotărârea din 4 aprilie 2019, OZ/BEI (C‑558/17 P, EU:C:2019:289, punctele 76-78), și Hotărârea din 25 iunie 2020, HF/Parlamentul (C‑570/18 P, EU:C:2020:490, punctul 73).