62024CC0258
MIŠLJENJE NEZAVISNE ODVJETNICE
LAILE MEDINE
od 10. srpnja 2025. (
1
)
Predmet C‑258/24
Katholische Schwangerschaftsberatung
protiv
JB
(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Bundesarbeitsgericht (Savezni radni sud, Njemačka))
„Zahtjev za prethodnu odluku – Socijalna politika – Direktiva 2000/78/EZ – Jednako postupanje – Različito postupanje na temelju religije – Članak 4. stavak 2. – Profesionalne djelatnosti crkve ili drugih organizacija, čiji se sustav vrijednosti temelji na vjeri ili uvjerenju – Vjera koja predstavlja stvarni, legitiman i opravdan uvjet za obavljanje zanimanja, uzimajući u obzir sustav vrijednosti organizacije – Otkaz ugovora o radu zaposleniku zbog istupanja iz Katoličke Crkve – Članak 17. UFEU‑a – Članci 10. i 21. Povelje Europske unije o temeljnim pravima”
I. Uvod
1.
Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 4. Direktive 2000/78/EZ o uspostavi općeg okvira za jednako postupanje pri zapošljavanju i obavljanju zanimanja (
2
). Zahtjev je uputio Bundesarbeitsgericht (Savezni radni sud, Njemačka) u okviru spora između Katholische Schwangerschaftsberatung, udruge njemačke Katoličke Crkve, i osobe JB, bivšeg zaposlenika te udruge. Osobi JB otkazan je ugovor o radu zbog njezine odluke o istupanju iz Katoličke Crkve te nespremnosti na plaćanje posebnog davanja koje je ta crkva uvela osobama koje žive s bračnim drugom različite vjere koji dobro zarađuje.
2.
Ovaj predmet izravno se nadovezuje na presude Egenberger (
3
) i IR (
4
), u kojima je Sud dao relevantne smjernice za utvrđivanje toga kada se vjera osobe može smatrati uvjetom za obavljanje zanimanja u slučaju obavljanja profesionalnih djelatnosti u crkvama i javnim ili privatnim organizacijama čiji se sustav vrijednosti temelji na vjeri (
5
). Ovaj predmet stoga pruža Sudu priliku da dodatno pojasni uvjete koje te crkve i vjerske organizacije moraju ispuniti kako bi se učinkovito mogle pozivati na odstupanja od načela jednakog postupanja navedenog u članku 4. Direktive 2000/78, osobito ona navedena u drugom stavku te odredbe. U tom pogledu također treba uzeti u obzir dvije relevantne odredbe primarnog prava Unije, odnosno, s jedne strane, članak 17. UFEU‑a, kojim se određuje da Unija poštuje i ne dovodi u pitanje status koji na temelju nacionalnog prava imaju crkve i vjerske udruge ili zajednice u državama članicama i, s druge strane, članak 10. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (
6
), koji izričito propisuje slobodu pojedinca da promijeni vjeroispovijest.
II. Činjenice, glavni postupak i prethodna pitanja
3.
Katholische Schwangerschaftsberatung, podnositelj revizije u glavnom postupku (
7
), strukovna je udruga žena u okviru Katoličke Crkve u Njemačkoj. Njezin je cilj pružanje pomoći djeci, mladima, ženama i njihovim obiteljima u posebnim okolnostima. Među različitim zadaćama koje obavlja savjetuje trudnice, osobito u pogledu pobačaja.
4.
Ugovori o radu koje podnositelj revizije sklapa sa svojim zaposlenicima posebno upućuju na Grundordnung des kirchlichen Dienstes im Rahmen kirchlicher Arbeitsverhältnisse (Temeljni pravilnik koji se primjenjuje na crkvenu službu u okviru radnih odnosa unutar Crkve) od 22. rujna 1993. (
8
). Tim se pravilnikom utvrđuju pravila koja Katolička Crkva primjenjuje na svoje radne odnose u Njemačkoj, među ostalim, i obveze zaposlenika u pogledu odanosti i ponašanja.
5.
U skladu s Temeljnim pravilnikom, zaposleniku se može otkazati ugovor o radu zbog teške povrede obveze odanosti (
9
). Povreda obveze odanosti smatra se teškom povredom za svakog zaposlenika, katoličke vjere ili koji nije katolik, ako javno istupa protiv temeljnih načela Katoličke Crkve, primjerice promicanjem pobačaja ili ksenofobije (
10
). Osim toga, za zaposlenike katoličke vjere, istupanje iz Katoličke Crkve predstavlja tešku povredu te obveze (
11
).
6.
Osoba JB majka je petero djece te je od 2006. bila zaposlena kod podnositelja revizije kao, među ostalim, savjetnica u projektima povezanima s trudnoćom. U listopadu 2013., dok je bila na roditeljskom dopustu, osoba JB obavijestila je nadležno općinsko tijelo o svojoj namjeri istupanja iz Katoličke Crkve. S obzirom na financijski teret njezinoj obitelji, njezin je glavni cilj bio izbjeći plaćanje dodatnih davanja koja su joj nametnuta kao osobi katoličke vjere koja je u braku s bračnim drugom različite vjere koji dobro zarađuje.
7.
Nakon što je obaviješten o toj odluci, podnositelj revizije je najprije pokušao uvjeriti osobu JB da prilikom povratka sa svojeg roditeljskog dopusta ponovno pristupi Katoličkoj Crkvi prema koracima utvrđenima u Temeljnom pravilniku (
12
). Nakon što je osoba JB to odbila, podnositelj revizije joj je u lipnju 2019. otkazao ugovor o radu, smatrajući da njezina odluka predstavlja tešku povredu njezine obveze odanosti u skladu s tim pravilnikom. Na dan otkazivanja ugovora o radu, savjetodavni tim za pobačaj kod podnositelja revizije sastojao se od šest osoba, od kojih su dvije bile pripadnice Evangeličke Crkve.
8.
Osoba JB pobijala je odluku podnositelja revizije pred nižim radnim sudovima u Njemačkoj. Uspjela je svojom tužbom zbog nezakonitog otkaza te joj je naložena isplata naknade štete. Podnositelj revizije je stoga pokrenuo postupak pred Bundesarbeitsgerichtom (Savezni radni sud), sudom koji je uputio zahtjev u ovom predmetu, kako bi se ukinule presude obaju nižih radnih sudova.
9.
Prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, otkaz ugovora o radu osobi JB predstavlja različito postupanje, koje, u biti, odgovara izravnoj diskriminaciji na temelju vjere u smislu članka 2. stavka 2. točke (a) Direktive 2000/78/EZ, u vezi s njezinim člankom 1. Međutim, taj sud dvoji o tome jesu li odstupanja od načela jednakog postupanja iz članka 4. stavka 2. te direktive ili, podredno, iz njezina članka 4. stavka 1. primjenjiva na predmet poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku.
10.
Kao prvo, kad je riječ o članku 4. stavku 2. podstavku 1. Direktive 2000/78, koji se u biti odnosi na stvarne, legitimne i opravdane uvjete za obavljanje zanimanja koji se temelje na vjeri osobe, sud koji je uputio zahtjev ne dvoji o tome je li podnositelj revizije vjerska organizacija u smislu tog podstavka. Međutim, taj sud nastoji doznati može li činjenica ostajanja u određenoj vjerskoj zajednici ili ponovnog pristupanja toj zajednici nakon istupanja, predstavljati uvjet za obavljanje zanimanja u smislu te odredbe. Kad je riječ o predmetu u glavnom postupku, sud koji je uputio zahtjev ističe da podnositelj revizije obavljanje profesionalne djelatnosti o kojoj je riječ nije uvjetovao pripadnošću Katoličkoj Crkvi. Nije ni zahtijevao da njegovi zaposlenici pripadaju vjerskoj zajednici. Međutim, istupanje iz Katoličke Crkve se prema kanonskom pravu ubraja u najteže povrede vjere i jedinstva te crkve. Stoga, uzimajući u obzir pravo na samoodređenje crkava priznato člankom 17. UFEU‑a, sud koji je uputio zahtjev ne može isključiti da zaposlenik, nakon istupanja iz Katoličke Crkve više ne može raditi u toj crkvi.
11.
Kao drugo, kad je riječ o članku 4. stavku 2. podstavku 2. Direktive 2000/78, koji se odnosi na pravo crkava da od svojih zaposlenika zahtijevaju da postupaju u dobroj vjeri i uz odanost sustavu vrijednosti organizacije, sud koji je uputio zahtjev naglašava da tekst tog podstavka izričito zahtijeva da su ispunjeni kriteriji iz članka 4. stavka 2. podstavka 1. Direktive 2000/78. To znači da svako odstupanje od zabrane izravne diskriminacije na temelju drugog podstavka tog članka 4. stavka 2. ovisi o ocjeni kriterija iz njegova prvog podstavka, osobito u vezi s presudama Egenberger i IR. Međutim, sud koji je uputio zahtjev dvoji o tome podrazumijeva li tekst tog drugog podstavka da se obveza postupanja u dobroj vjeri i uz odanost odnosi na sustav vrijednosti crkve kojoj pripada vjerska organizacija ili na sâmu organizaciju kao poslodavca. Prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, na primjer, zaposlenik je možda postupao u zloj vjeri u odnosu na Katoličku Crkvu time što je iz nje istupio; međutim, moguće je da on nije nužno postupao u zloj vjeri u odnosu na svojeg poslodavca, čiji sustav vrijednosti taj zaposlenik mora poštovati prilikom izvršavanja svojih zadaća.
12.
Kao treće, kad je riječ o članku 4. stavku 1. Direktive 2000/78, koji se primjenjuje na stvarne i odlučujuće uvjete za obavljanje zanimanja, pod uvjetom da je njihov cilj legitiman i da su proporcionalni, sud koji je uputio zahtjev ističe da se tom odredbom ne zahtijeva razmatranje tih kriterija s obzirom na sustav vrijednosti poslodavca, nego s obzirom na objektivnu prirodu profesionalnih djelatnosti o kojima je riječ i kontekst u kojem se obavljaju. Iz te perspektive, za zaposlenje u području savjetovanja u trudnoći nije objektivno nužno ostati pripadnikom Katoličke Crkve. Međutim, prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, ne može se isključiti da se sustav vrijednosti organizacije koji se temelji na vjerskim načelima može smatrati objektivnim uvjetom u smislu tog članka. U tom bi kontekstu također trebalo uzeti u obzir pravo crkava na samoodređenje, kako je zajamčeno člankom 17. UFEU‑a.
13.
U tim je okolnostima Bundesarbeitsgericht (Savezni radni sud) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Je li u skladu s pravom Unije, osobito s [Direktivom 2000/78], s obzirom na članak 10. stavak 1. i članak 21. stavak 1. [Povelje], ako se nacionalnim propisom predviđa da privatna organizacija, čiji se sustav vrijednosti temelji na vjeri, od osoba koje zapošljava može zahtijevati da tijekom radnog odnosa ne istupe iz određene crkve, ili nastavak radnog odnosa uvjetovati time da osoba koju zapošljava, koja je tijekom radnog odnosa istupila iz određene crkve, ponovno pristupi toj crkvi, u slučaju kad od osoba koje zapošljava inače ne zahtijeva da pripadaju toj crkvi i osoba koju zapošljava ne sudjeluje u javnom djelovanju koje je protivno crkvi?
2.
U slučaju potvrdnog odgovora na prvo pitanje: koji se mogući daljnji zahtjevi u skladu s [Direktivom 2000/78] s obzirom na članak 10. stavak 1. i članak 21. stavak 1. [Povelje] primjenjuju kao opravdanje za takvo različito postupanje na temelju vjere?”
14.
Zahtjev za prethodnu odluku tajništvo Suda zaprimilo je 12. travnja 2024. Pisana očitovanja podnijele su Helenska Republika, Europska komisija i stranke glavnog postupka. Rasprava pred velikim vijećem Suda održana je 17. ožujka 2025. i u njoj su sudjelovale sve stranke koje su podnijele pisana očitovanja.
III. Ocjena
15.
Svojim dvama pitanjima sud koji je uputio zahtjev traži smjernice u pogledu tumačenja Direktive 2000/78 u vezi s člankom 10. stavkom 1. i člankom 21. stavkom 1. Povelje.
16.
Iako se nijedno od tih pitanja ne odnosi na konkretnu odredbu te direktive, iz razmatranja iznesenih u odluci kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku proizlazi da sud koji je uputio zahtjev prvim pitanjem nastoji doznati treba li članak 4. stavak 2. Direktive 2000/78 ili, podredno, njezin članak 4. stavak 1. tumačiti na način da otkaz ugovora o radu zaposleniku od strane vjerske organizacije zbog odluke tog zaposlenika da istupi iz crkve koje je ta organizacija dio, predstavlja diskriminaciju. Sud koji je uputio zahtjev postavlja to pitanje osobito u pogledu profesionalne djelatnosti čije obavljanje nije uvjetovano pripadnošću crkvi o kojoj je riječ te u pogledu zaposlenika koji ne sudjeluje u javnom djelovanju koje je protivno sustavu vrijednosti te crkve. U slučaju da se utvrdi da u takvom slučaju ne postoji diskriminacija, sud koji je uputio zahtjev svojim drugim pitanjem traži od Suda da pojasni eventualne zahtjeve koje treba uzeti u obzir kako bi se opravdalo takvo različito postupanje na temelju vjere.
17.
U ovom ću mišljenju, na temelju niza dvojbi suda koji je uputio zahtjev, u pogledu prvog pitanja razmotriti može li situacija poput one opisane u odluci kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku biti obuhvaćena odstupanjima predviđenima u dvama podstavcima članka 4. stavka 2. Direktive 2000/78. U slučaju da se ne primjenjuje nijedno od tih odstupanja, zatim ću razmotriti može li se na situaciju poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku primijeniti odstupanje iz članka 4. stavka 1. te direktive. Drugo prethodno pitanje razmotrit ću samo ako se utvrdi da je jedna od tih odredbi primjenjiva, što je ključna pretpostavka na kojoj se temelji to pitanje.
A.
Članak 4. stavak 2. Direktive 2000/78
18.
Svrha je Direktive 2000/78, kao što se to navodi u njezinu članku 1., utvrditi opći okvir za borbu protiv diskriminacije na temelju, među ostalim, vjere ili uvjerenja, u vezi sa zapošljavanjem i obavljanjem zanimanja kako bi se u državama članicama ostvarila primjena načela jednakog postupanja (
13
). Kao što to proizlazi iz sudske prakse Suda, tom se direktivom stoga, u području na koje se ona odnosi, konkretizira i opća zabrana diskriminacije iz članka 21. Povelje (
14
).
19.
Osim toga, opći okvir za borbu protiv diskriminacije uspostavljen Direktivom 2000/78 u njezinu članku 4. stavku 2. sadržava posebnu odredbu koja se odnosi na različito postupanje zbog vjere u slučaju profesionalnih djelatnosti u crkvama i vjerskim organizacijama.
20.
Konkretno, člankom 4. stavkom 2. podstavkom 1. Direktive 2000/78 predviđa se da države članice mogu zadržati ili donijeti nacionalno zakonodavstvo na temelju kojeg, u slučaju profesionalnih djelatnosti u crkvama i vjerskim organizacijama, različito postupanje zbog vjere osobe ne predstavlja diskriminaciju. Da bi to bio slučaj, tim se podstavkom zahtijeva da vjera osobe predstavlja stvarni, legitiman i opravdan uvjet za obavljanje zanimanja s obzirom na sustav vrijednosti te organizacije. Osim toga, to se različito postupanje provodi uzimajući u obzir ustavne odredbe i načela država članica, kao i opća načela prava Unije te ne bi trebala služiti kao opravdanje za diskriminaciju na temelju nekog drugog razloga.
21.
S druge strane, člankom 4. stavkom 2. podstavkom 2. Direktive 2000/78 u biti se predviđa da pod uvjetom da se u ostalim pitanjima poštuju njezine odredbe, ona ne dovodi u pitanje pravo crkava i drugih vjerskih organizacija, koje djeluju u skladu s nacionalnim ustavima i zakonima, da od osoba koje zapošljavaju zahtijevaju da postupaju u dobroj vjeri i uz odanost sustavu vrijednosti te organizacije.
22.
Kad je riječ o članku 4. stavku 2. podstavku 1. Direktive 2000/78, Sud je utvrdio da zakonitost različitog postupanja na temelju vjere, s obzirom na tu odredbu, ovisi o objektivno provjerljivom postojanju izravne povezanosti između uvjeta za obavljanje zanimanja koji je postavio poslodavac i djelatnosti o kojoj je riječ (
15
). Stoga crkva ili bilo koja druga vjerska organizacija može različito postupati prema svojim zaposlenicima na temelju vjere samo ako, uzimajući u obzir prirodu profesionalne djelatnosti o kojoj je riječ ili uvjete njezina obavljanja, ta vjera predstavlja stvarni, legitiman i opravdan uvjet za obavljanje zanimanja s obzirom na sustav vrijednosti te crkve ili te organizacije (
16
).
23.
Konkretnije, u sudskoj praksi Suda najprije je pojašnjeno da upotreba pridjeva „stvarni” u članku 4. stavku 2. podstavku 1. Direktive 2000/78 podrazumijeva da pripadnost vjeri na kojoj se temelji sustav vrijednosti crkve ili organizacije mora biti nužna s obzirom na važnost profesionalne djelatnosti za promicanje tog sustava vrijednosti ili za ostvarivanje prava te crkve ili organizacije na samoodređenje, kako je priznato člankom 17. UFEU‑a (
17
).
24.
Sud je također istaknuo da upotreba izraza „legitiman” pokazuje da je zakonodavac Unije nastojao osigurati da se uvjetom koji se odnosi na pripadnost vjeri na kojima se temelji sustav vrijednosti crkve ili organizacije o kojoj je riječ ne nastoji ostvariti cilj nepovezan s tim sustavom vrijednosti ili izvršavanjem prava te crkve ili organizacije na samoodređenje (
18
).
25.
Naposljetku, izraz „opravdan” ne podrazumijeva samo da nacionalni sud može nadzirati poštovanje kriterija iz članka 4. stavka 2. Direktive 2000/78, nego i da je crkva odnosno organizacija koja je postavila uvjet za obavljanje zanimanja dužna dokazati, s obzirom na činjenične okolnosti konkretnog slučaja, da je opasnost od povrede njezina sustava vrijednosti ili prava na samoodređenje na koji se poziva vjerojatna i ozbiljna, zbog čega je postavljanje takvog uvjeta nužno (
19
).
26.
U ovom slučaju najprije valja istaknuti da otkaz ugovora o radu o kojem je riječ u glavnom postupku, prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, predstavlja različito postupanje na temelju vjere. Osim toga, sud koji je uputio zahtjev smatra da to različito postupanje predstavlja izravnu diskriminaciju u smislu članka 2. stavka 2. točke (a) Direktive 2000/78 jer, u biti, o otkazu ugovora o radu osobi JB nije odlučeno na temelju naizgled neutralne odredbe, kriterija ili prakse, nego na temelju pravila koje se primjenjuje samo na zaposlenike koji su pripadnici Katoličke Crkve, a ne na zaposlenike bilo koje druge vjere ili one koji nisu pripadnici niti jedne vjere.
27.
U tom pogledu valja podsjetiti na to da je, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda (
20
), na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri, s obzirom na sve relevantne okolnosti slučaja, predstavlja li različito postupanje diskriminaciju u smislu članka 2. stavka 2. Direktive 2000/78. Na tom je sudu i da utvrdi treba li diskriminaciju o kojoj je riječ kvalificirati kao izravnu, u skladu s točkom (a) te odredbe, ili kao neizravnu u skladu s njezinom točkom (b).
28.
Iz toga slijedi da, iako podnositelj revizije u svojim pisanim očitovanjima osporava utvrđenja suda koji je uputio zahtjev o različitom postupanju o kojem je riječ u glavnom postupku, Sud nije dužan razmatrati tu problematiku jer se nijedno od upućenih pitanja ne odnosi na tumačenje članka 2. stavka 2. Direktive 2000/78. Isto vrijedi i za utvrđenje suda koji je uputio zahtjev – koje nijedna stranka nije dovela u pitanje pred Sudom – prema kojem podnositelj revizije pripada kategoriji vjerskih organizacija u smislu članka 4. stavka 2. Direktive 2000/78.
29.
Kad je riječ o trima kriterijima predviđenima u članku 4. stavku 2. podstavku 1. Direktive 2000/78, koji se primjenjuju na uvjete za obavljanje zanimanja predviđene tom odredbom, valja istaknuti da su oni kumulativni. Slijedom toga, nepoštovanje jednog od tih kriterija dovoljno je za zaključiti da se na odstupanje koje proizlazi iz te odredbe ne može pozivati kako bi se opravdalo različito postupanje na temelju vjere.
30.
To je slučaj u ovom predmetu u kojem, prema mojem mišljenju, uvjet za obavljanje zanimanja koji obvezuje zaposlenike koji pripadaju crkvi da ne istupe iz te crkve, kako se ne bi izložili otkazivanju ugovora o radu, ne ispunjava kriterij stvarnosti iz članka 4. stavka 2. podstavka 1. Direktive 2000/78 s obzirom na profesionalnu djelatnost poput one opisane u odluci kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku.
31.
Naime, kao što to proizlazi iz sudske prakse Suda navedene u točki 23. ovog mišljenja, kako bi se ispunio kriterij stvarnosti, uvjet za obavljanje zanimanja mora prije svega biti nužan s obzirom na važnost profesionalne djelatnosti o kojoj je riječ za promicanje sustava vrijednosti crkve ili vjerske organizacije ili za ostvarivanje prava te crkve ili organizacije na samoodređenje. U skladu s člankom 4. stavkom 2. podstavkom 1. Direktive 2000/78, ocjena toga je li taj kriterij ispunjen mora se provesti uzimajući u obzir prirodu profesionalne djelatnosti i uvjete u kojima se ta djelatnost obavlja. To u biti znači da će se uvjet za obavljanje zanimanja smatrati stvarnim u smislu te odredbe kada, zbog prirode i uvjeta obavljanja profesionalne djelatnosti, zaposlenik o kojem je riječ ne može obavljati tu djelatnost zbog toga što nije pripadnik te vjere, uzimajući u obzir sustav vrijednosti te organizacije.
32.
Međutim, uvjet za obavljanje zanimanja koji podrazumijeva ostajanje unutar crkve ne može se smatrati stvarnim kada vjerska organizacija, koja djeluje kao poslodavac, ne uvjetuje obavljanje profesionalne djelatnosti tom pripadnošću i, dodatno, kada ta organizacija usto zapošljava osobe druge vjere za obavljanje te djelatnosti.
33.
U tom pogledu valja istaknuti da u takvom slučaju nije potrebno najprije provjeriti je li profesionalna djelatnost o kojoj je riječ važna za promicanje sustava vrijednosti vjerske organizacije ili za ostvarivanje njezina prava na samoodređenje. Naime, sâma vjerska organizacija osmislila je i definirala prirodu profesionalne djelatnosti na način da se za obavljanje te djelatnosti ne zahtijeva pripadnost crkvi. Osim toga, ako se osoblje zaposleno u profesionalnoj djelatnosti sastoji od članova različitih vjerskih zajednica, kao što je to slučaj u glavnom postupku, zbog uvjeta u kojima se ta djelatnost obavlja ne može se smatrati ni da je ostajanje unutar crkve stvarna obveza čije nepoštovanje dovodi do toga da zaposlenik ne može obavljati svoje dužnosti.
34.
Međutim, podnositelj revizije u glavnom postupku ističe da činjenica da zaposlenici koji obavljaju profesionalnu djelatnost nisu obvezni pripadati određenoj crkvi nije jednaka obvezi da ne istupi iz te crkve na početku i za vrijeme trajanja radnog odnosa. U skladu s objašnjenjima suda koji je uputio zahtjev u odluci kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku, podnositelj revizije u glavnom postupku u biti ističe da je napuštanje Katoličke Crkve, prema kanonskom pravu, jedna od najtežih povreda protiv te crkve. To je priznato u njemačkom ustavnom pravu, među ostalim, u sudskoj praksi Bundesverfassungsgerichta (Savezni ustavni sud, Njemačka) koji je također presudio da istupanje iz Katoličke Crkve predstavlja valjan razlog za otkaz s obzirom na pravo te crkve na samoodređenje. Zbog toga, prema mišljenju podnositelja revizije, s obzirom na pravo na samoodređenje koje se crkvi priznaje na temelju članka 17. UFEU‑a prilikom ugovaranja radnih odnosa u nekoj državi članici, uvjet za obavljanje zanimanja poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku ne treba smatrati diskriminacijom u smislu članka 4. stavka 2. podstavka 1. Direktive 2000/78.
35.
U tom bih pogledu kratko podsjetila na to da se člankom 17. UFEU‑a izražava neutralnost Unije prema tome kako države članice organiziraju svoje odnose s crkvama i vjerskim udrugama ili zajednicama (
21
). U skladu sa sudskom praksom Suda (
22
), ta je neutralnost već utvrđena u članku 4. stavku 2. Direktive 2000/78 (
23
), čiji je cilj osigurati pravednu ravnotežu između, s jedne strane, prava na samoodređenje crkava i drugih vjerskih organizacija, kako je priznato, među ostalim, u članku 17. UFEU‑a i, s druge strane, prava radnika da ne budu diskriminirani na temelju vjeroispovijesti kako je priznato u članku 21. Povelje, u situacijama u kojima ta prava mogu biti suprotstavljena (
24
).
36.
Upravo se u tu svrhu, kao što je to Sud već presudio (
25
), u članku 4. stavku 2. Direktive 2000/78 navode kriteriji koje treba uzeti u obzir prilikom odvagivanja koje treba provesti kako bi se osigurala pravedna ravnoteža između tih suprotstavljenih temeljnih prava. To u konačnici znači da je, u području jednakog postupanja pri zapošljavanju i obavljanju zanimanja, pravo na samoodređenje crkava iz članka 17. UFEU‑a uvjetovano i da se tim pravom ne može oduzeti smisao općoj zabrani diskriminacije iz članka 21. Povelje i, osobito, kriterijima iz članka 4. stavka 2. Direktive 2000/78.
37.
U ovom slučaju valja utvrditi da, kad je riječ o obavljanju profesionalne djelatnosti, i u slučaju u kojem nijedan drugi relevantni element nije potrebno uzeti u obzir, zaposlenik koji je istupio iz određene crkve u istoj je situaciji kao i drugi zaposlenici koji nisu pripadnici te crkve. Stoga, ako je vjerska organizacija samostalno utvrdila da profesionalnu djelatnost o kojoj je riječ mogu obavljati osobe koje ne pripadaju određenoj crkvi, okolnost da je zaposlenik napustio tu crkvu ne može biti dovoljna za zaključak da taj zaposlenik više neće moći obavljati tu djelatnost.
38.
U tom pogledu, kao prvo, valja istaknuti, da bi se tumačenjem prava na samoodređenje predviđenog u članku 17. UFEU‑a koje vjerskoj organizaciji omogućuje da otkaže ugovor o radu zaposleniku zbog toga što je istupio iz određene crkve, u specifičnoj situaciji u kojoj pripadnost toj crkvi nije nužna za obavljanje profesionalne djelatnosti, kao što to ističe sud koji je uputio zahtjev, poštovanje kriterija iz članka 4. stavka 2. podstavka 1 Direktive 2000/78 izuzelo iz djelotvornog sudskog nadzora. To je potpuno u suprotnosti sa zaključcima Suda u presudama Egenberger (
26
) i IR (
27
).
39.
Kao drugo, jasno je da bi takvo tumačenje bilo protivno i osobnoj slobodi promjene vjeroispovijesti, koja je izričito navedena u članku 10. stavku 1. Povelje i koja odgovara članku 9. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, potpisane u Rimu 4. studenoga 1950. (
28
). Europski sud za ljudska prava tumačio je tu slobodu na način da predstavlja jedan od osnovnih temelja demokratskog društva u smislu konvencije i dokaz nerazdvojivog pluralizma tog društva, koji, u biti obuhvaća ne samo pravo na pristupanje ili promjenu vjeroispovijesti, nego i pravo na svojevoljno napuštanje te vjeroispovijesti (
29
).
40.
Stoga smatram da poštovanje prava na samoodređenje crkve na temelju članka 17. UFEU‑a ne može dovesti do izmjene ravnoteže uspostavljene člankom 4. stavkom 2. Direktive 2000/78. To bi bio slučaj ako bi se istupanje iz crkve smatralo valjanim razlogom za otkazivanje ugovora o radu zaposleniku u situaciji u kojoj vjerska organizacija koja djeluje kao poslodavac ne uvjetuje obavljanje profesionalne djelatnosti o kojoj je riječ pripadnošću toj crkvi.
41.
Osim toga, kao što to ističe sud koji je uputio zahtjev, točno je da je činjenica da je zaposlenik istupio iz određene crkve povezana s nepoštovanjem temeljnih načela i vrijednosti te crkve, zbog čega je moguće da zaposlenik ne može obavljati profesionalnu djelatnost o kojoj je riječ. Naime, poštovanje tih temeljnih načela i vrijednosti dio je obveza koje u glavnom postupku svi zaposlenici, katoličke vjere ili koji nisu katolici, moraju poštovati prilikom obavljanja svojih dužnosti, u skladu s Temeljnim pravilnikom (
30
).
42.
Međutim, istupanje iz te crkve samo po sebi nije dovoljno kako bi se pretpostavilo da zaposlenik o kojem je riječ ne namjerava nastaviti poštovati navedena temeljna načela i vrijednosti i da će automatski prestati ispunjavati obveze koje ima na temelju radnog odnosa (
31
). Isto vrijedi i za argument prema kojem bi istupanje iz određene crkve dovelo do gubitka povjerenja u zaposlenika pri obavljanju njegovih dužnosti, osobito u odnosu na to da zaposlenik ispunjava etičke zahtjeve crkve. Da bi se taj argument prihvatio, potrebno je i da poslodavac na temelju provjerljivih činjenica dokaže da postoje dvojbe u pogledu toga je li zaposlenik zbog svoje odluke da istupi iz crkve i dalje voljan ili sposoban ispuniti uvjete za obavljanje zanimanja koje je odredio njegov poslodavac.
43.
Iz toga slijedi da se ne može smatrati da je obveza zaposlenika da ne istupi iz određene crkve ili da joj ponovno pristupi nakon istupanja, stvarna u smislu članka 4. stavka 2. podstavka 1. Direktive 2000/78, ako vjerska organizacija koja djeluje kao poslodavac ne zahtijeva pripadnost toj crkvi radi obavljanja profesionalne djelatnosti i ako zaposlenik ne sudjeluje u javnom djelovanju koje je protivno sustavu vrijednosti te crkve. Stoga se ne može utvrditi objektivno provjerljivo postojanje izravne povezanosti između uvjeta za obavljanje zanimanja i profesionalne djelatnosti poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku, kao što se to zahtijeva sudskom praksom Suda navedenom u točki 22. ovog mišljenja.
44.
S obzirom na prethodno navedeno, ne može se pozivati na članak 4. stavak 2. podstavak 1. Direktive 2000/78 kako bi se opravdao zaključak da različito postupanje poput onoga koje, prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, proizlazi iz otkaza ugovora o radu o kojem je riječ u glavnom postupku, ne predstavlja diskriminaciju. Uzimajući u obzir kumulativnu prirodu kriterija iz te odredbe, nije potrebno dalje razmatrati ispunjava li taj uvjet za obavljanje zanimanja druge dodatne kriterije navedene u toj odredbi, odnosno njegovu legitimnost i opravdanost.
45.
U svakom slučaju, kad je riječ o opravdanosti uvjeta za obavljanje zanimanja o kojem je riječ u ovom predmetu, sažeto ističem da u situaciji u kojoj, s jedne strane, vjerska organizacija obavljanje profesionalne djelatnosti ne uvjetuje pripadnošću crkvi i, s druge strane, zaposlenik o kojem je riječ ne sudjeluje u javnom djelovanju koje je protivno sustavu vrijednosti te crkve, teško je zamisliti da se istupanjem iz te crkve ostvaruje vjerojatna i ozbiljna opasnost od povrede njezina sustava vrijednosti, kao što to proizlazi iz sudske prakse navedene u točki 25. ovog mišljenja. Stoga smatram da se uvjet za obavljanje zanimanja o kojem je riječ u glavnom postupku, čak i pod pretpostavkom da se može smatrati legitimnim, ni u kojem slučaju ne može smatrati opravdanim u smislu članka 4. stavka 2. Direktive 2000/78.
46.
Kad je riječ o pitanju može li članak 4. stavak 2. podstavak 2. Direktive 2000/78 činiti valjanu osnovu kojom se opravdava različito postupanje poput onoga koje je opisao sud koji uputio zahtjev, valja podsjetiti na to da se, kao što to proizlazi iz točke 20. ovog mišljenja, tom odredbom predviđa da Direktiva 2000/78 ne smije utjecati na pravo crkava i drugih vjerskih organizacija da od svojih zaposlenika zahtijevaju da postupaju u dobroj vjeri i uz odanost sustavu vrijednosti organizacije. Međutim, tekst tog podstavka započinje izrazom „[p]od uvjetom da se u ostalim pitanjima poštuju odredbe”, što znači da primjena tog drugog podstavka mora biti, među ostalim, u skladu s kriterijima navedenima u prvom podstavku tog članka (
32
).
47.
U ovom slučaju, bez potrebe za razmatranjem može li istupanje iz određene crkve dovesti do postupanja u zloj vjeri ili do nepoštenog ponašanja u pogledu tog sustava vrijednosti crkve, u smislu članka 4. stavka 2. podstavka 2. Direktive 2000/78, uvjet za obavljanje zanimanja poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku ipak ne ispunjava kriterije navedene u prvom podstavku te odredbe. Stoga se ne može pozivati ni na drugi podstavak tog članka također kako bi se opravdao zaključak da različito postupanje poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku ne predstavlja diskriminaciju.
B.
Članak 4. stavak 1. Direktive 2000/78
48.
U članku 4. stavku 1. Direktive 2000/78 navodi se da države članice mogu propisati da različito postupanje koje se temelji na značajki povezanoj s bilo kojim od razloga iz članka 1. te direktive ne predstavlja diskriminaciju kada, zbog prirode određenih profesionalnih djelatnosti ili zbog uvjeta u kojima se ne obavljaju, takva značajka predstavlja stvarni i odlučujući uvjet za obavljanje određenog zanimanja, pod uvjetom da je cilj legitiman i zahtjev proporcionalan.
49.
Prema sudskoj praksi Suda, kako bi se različito postupanje moglo smatrati „stvarnim i odlučujućim uvjetom za obavljanje zanimanja” u smislu članka 4. stavka 1. Direktive 2000/78, takav zahtjev mora biti „objektivno određen prirodom profesionalnih djelatnosti o kojima je riječ ili uvjetima u kojima se obavlja” (
33
). Priroda profesionalne djelatnosti je ta kojom se zahtijeva različito postupanje, a ne subjektivni uvjeti poslodavca. Sud je više puta utvrdio da, u dijelu u kojem dopušta odstupanje od načela nediskriminacije, članak 4. stavak 1. Direktive 2000/78 treba usko tumačiti (
34
).
50.
U ovom slučaju, kao što to pravilno ističu Komisija i sud koji je uputio zahtjev, činjenica da zaposlenik katoličke vjere ne može istupiti iz Katoličke Crkve za vrijeme trajanja radnog odnosa, kako se ne bi izložio otkazivanju ugovora o radu, ne čini se objektivno nužnim za specifičnu djelatnost savjetnika u projektima povezanima s trudnoćom. Kao prvo, ta se zabrana ne odnosi na konkretne zadaće koje taj savjetnik izvršava u okviru svojih redovnih dužnosti, već na njegov odnos s poslodavcem, odnosno Katoličkom Crkvom. Kao drugo, nedostatak objektivne nužnosti u slučaju poput onog opisanog u odluci kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku može se jednostavno dokazati činjenicom da je u trenutku otkazivanja ugovora o radu zaposleniku o kojem je riječ, podnositelj revizije zapošljavao šest osoba, od kojih su dvije bile pripadnice Evangeličke crkve.
51.
Iz toga proizlazi da se argument da je ostajanje pripadnikom Katoličke Crkve stvarni i odlučujući uvjet za obavljanje zanimanja u objektivnom smislu kao što je prethodno opisano ne može dalje razmatrati te se stoga članak 4. stavak 1. Direktive 2000/78 ne može smatrati valjanim odstupanjem kojim se dopušta diskriminacija kao što je ona u glavnom postupku.
52.
S obzirom na prethodna razmatranja i osobito zaključke iz točki 44., 47. i 51. ovog mišljenja, smatram da članak 4. stavak 1. i 2. Direktive 2000/78 treba tumačiti na način da se odstupanja sadržana u tom članku ne mogu primijeniti na različito postupanje do kojeg dolazi zbog otkazivanja ugovora o radu zaposleniku od strane vjerske organizacije koje je ta organizacija dio zbog odluke tog zaposlenika da istupi iz crkve, ako obavljanje te profesionalne djelatnosti nije uvjetovano pripadnošću toj crkvi i ako dotični zaposlenik ne sudjeluje u javnom djelovanju koje je protivno sustavu vrijednosti te crkve.
53.
Budući da je drugo pitanje suda koji je uputio zahtjev postavljeno za slučaj da se članak 4. stavak 2. Direktive 2000/78 ili, podredno, članak 4. stavak 1. te direktive tumače na način da uvjet za obavljanje zanimanja poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku ne predstavlja diskriminaciju, što, nakon moje analize, nije tumačenje koje predlažem u ovom mišljenju, Sud nije dužan odgovoriti na to drugo pitanje.
IV. Zaključak
54.
Na temelju prethodno iznesene analize predlažem Sudu da na pitanja koja je uputio Bundesarbeitsgericht (Savezni radni sud, Njemačka) odgovori na sljedeći način:
Članak 4. stavci 1. i 2. Direktive Vijeća 2000/78/EZ od 27. studenoga 2000. o uspostavi općeg okvira za jednako postupanje pri zapošljavanju i obavljanju zanimanja treba tumačiti na način da se:
odstupanja sadržana u tom članku ne mogu primijeniti na različito postupanje do kojeg dolazi zbog otkazivanja ugovora o radu zaposleniku od strane vjerske organizacije koje je ta organizacija dio zbog odluke tog zaposlenika da istupi iz crkve, ako obavljanje te profesionalne djelatnosti nije uvjetovano pripadnošću toj crkvi i ako dotični zaposlenik ne sudjeluje u javnom djelovanju koje je protivno sustavu vrijednosti te crkve.
(
1
)	Izvorni jezik: engleski
(
2
)	Direktiva Vijeća od 27. studenoga 2000. (SL 2000., L 303, str. 16.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 1., str. 69. i ispravak SL 2020., L 63, str. 9.)
(
3
)	Presuda od 17. travnja 2018., Egenberger (C‑414/16, u daljnjem tekstu: presuda Egenberger, EU:C:2018:257)
(
4
)	Presuda od 11. rujna 2018., IR (C‑68/17, u daljnjem tekstu: presuda IR, EU:C:2018:696)
(
5
)	Radi sažetosti u ovom ću mišljenju na izraz „javne ili privatne organizacije čiji se sustav vrijednosti temelji na vjeri” iz članka 4. stavka 2. Direktive 2000/78 upućivati pojmom „vjerske organizacije”.
(
6
)	U daljnjem tekstu: Povelja
(
7
)	U daljnjem tekstu: podnositelj revizije
(
8
)	Ablatt des Erzbistums Köln, str. 222., u verziji Odluke udruženja njemačkih dijeceza od 27. travnja 2015., koja je, s obzirom na odluku kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku, verzija koja se primjenjuje u ovom slučaju (u daljnjem tekstu: Temeljni pravilnik).
(
9
)	Vidjeti članak 5. stavak 1. Temeljnog pravilnika.
(
10
)	Vidjeti članak 5. stavak 2. podstavak 1. točku (a) Temeljnog pravilnika.
(
11
)	Vidjeti članak 5. stavak 2. podstavak 2. točku (a) Temeljnog pravilnika.
(
12
)	Vidjeti članak 5. stavak 3. Temeljnog pravilnika.
(
13
)	Vidjeti, među ostalim, presudu od 14. ožujka 2017., Bougnaoui i ADDH (C‑188/15, EU:C:2017:204, t. 26.).
(
14
)	Presuda Egenberger, t. 47.
(
15
)	Presuda Egenberger, t. 63. i presuda IR, t. 50.
(
16
)	Presuda Egenberger, t. 64. i presuda IR, t. 55.
(
17
)	Presuda Egenberger, t. 65. i presuda IR, t. 51.
(
18
)	Presuda Egenberger, t. 66. i presuda IR, t. 52.
(
19
)	Presuda Egenberger, t. 67. i presuda IR, t. 53.
(
20
)	Vidjeti, u tom smislu presude od 26. siječnja 2021., Szpital Kliniczny im. dra J. Babińskiego Samodzielny Publiczny Zakład Opieki Zdrowotnej Krakowie (C‑16/19, EU:C:2021:64, t. 51. i navedenu sudsku praksu) i od 15. srpnja 2021., WABE i MH Müller Handel (C‑804/18 i C‑341/19, EU:C:2021:594, t. 59.).
(
21
)	Presuda Egenberger, t. 58.
(
22
)	Presuda Egenberger, t. 57.
(
23
)	Vidjeti mišljenje nezavisnog odvjetnika E. Tančeva u predmetu Egenberger (C‑414/16, EU:C:2017:851, t. 56.), koji je članak 4. stavak 2. Direktive 2000/78 smatrao „zakonodavnim izrazom” članka 17. UFEU‑a.
(
24
)	Presuda Egenberger, t. 51.
(
25
)	Presuda Egenberger, t. 52.
(
26
)	Točka 58. te presude
(
27
)	Točka 48. te presude
(
28
)	Vidjeti i članak 18. Opće deklaracije o ljudskim pravima, koju je donijela Opća skupština Ujedinjenih naroda 10. prosinca 1948., i članak 18. Međunarodnog pakta o građanskim i političkim pravima, koji je Opća skupština Ujedinjenih naroda donijela 16. prosinca 1966.
(
29
)	Vidjeti, među ostalim, presudu ESLJP‑a od 1. srpnja 2014., S. A. S. protiv Francuske (CE:ECHR:2014:0701JUD004383511, t. 124. i navedenu sudsku praksu). Vidjeti u tom pogledu i zaključke Vijeća Europske unije, „Sloboda vjere ili uvjerenja”, Priopćenje za medije – 2973. sastanak Vijeća – Opći poslovi i vanjski odnosi – Opći poslovi, 16. studenoga 2009., str. 10‑11.
(
30
)	Vidjeti točku 5. ovog mišljenja.
(
31
)	U tom pogledu, podsjetila bih na to da, u skladu s objašnjenjima suda koji je uputio zahtjev u odluci kojom je uputio zahtjev za prethodnu odluku, zaposlenica o kojoj je riječ u glavnom postupku istaknula je da je istupila iz Katoličke Crkve zbog posebnog davanja koje je crkva uvela osobama koje su kao ona živjele s bračnim drugom različite vjere, a ne zbog njezina neslaganja s temeljnim načelima te crkve.
(
32
)	Presuda IR, t. 49.
(
33
)	Presuda od 14. ožujka 2017., Bougnaoui i ADDH (C‑188/15, EU:C:2017:204, t. 40.)
(
34
)	Vidjeti, među ostalim, presudu od 13. rujna 2011.Prigge i dr. (C‑447/09, EU:C:2011:573, t. 72.).