62024CJ0253_RES
Predmet C-253/24 [Pelavi] (
i
)
Ministero della Giustizia
protiv
NZ
(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Corte di Appello di L’Aquila)
Presuda Suda (četvrto vijeće) od 4. rujna 2025.
„Zahtjev za prethodnu odluku – Okvirni sporazum o radu na određeno vrijeme koji su sklopili ETUC, UNICE i CEEP – Članak 4. – Načelo nediskriminacije – Jednako postupanje pri zapošljavanju i obavljanju zanimanja – Počasni i redovni pravosudni dužnosnici – Članak 5. – Mjere za sprečavanje i sankcioniranje zlouporabe uzastopnih ugovora na određeno vrijeme – Direktiva 2003/88/EZ – Članak 7. – Pravo na plaćeni godišnji odmor – Članak 31. Povelje Europske unije o temeljnim pravima – Postupak ocjenjivanja radi konačne potvrde na dužnosti počasnog pravosudnog dužnosnika – Ex lege odricanje od zahtjeva koji proizlaze iz dužnosti počasnog pravosudnog dužnosnika prije postupka ocjenjivanja – Gubitak prava na plaćeni godišnji odmor koje proizlazi iz prava Unije”
Socijalna politika – Okvirni sporazum o radu na određeno vrijeme koji su sklopili ETUC, UNICE i CEEP – Direktiva 1999/70 – Mjere za sprečavanje zlouporabe uzastopnog sklapanja ugovora na određeno vrijeme – Sankcija za takvu zlouporabu – Postupak ocjenjivanja koji prethodi konačnom potvrđivanju na dužnosti počasnog pravosudnog dužnosnika – Pravo na plaćeni godišnji odmor – Nacionalni propis kojim se zahtijeva odricanje od prava na plaćeni godišnji odmor stečenog na temelju ranije obavljanih dužnosti počasnog pravosudnog dužnosnika – Nedopuštenost
(Povelja Europske unije o temeljnim pravima, čl. 31. st. 2.; Direktiva 2003/88 Europskog parlamenta i Vijeća, čl. 7.; Direktiva Vijeća 1999/70, Prilog, čl. 4. st. 1. i čl. 5. st. 1.)
(t. 50.-60., 67.-79. i izreka)
Kratak prikaz
Odlučujući o zahtjevu za prethodnu odluku koji je uputio Corte d’appello di L’Aquila (Žalbeni sud u L’Aquili, Italija), Sud pojašnjava odnos između prava na plaćeni godišnji odmor kako je zajamčeno u pravu Europske unije i zaštite koju osigurava Okvirni sporazum o radu na određeno vrijeme (
1
), u slučaju nacionalnog propisa koji zahtijeva od počasnih pravosudnih dužnosnika koji žele pretvoriti svoje uzastopne radne odnose na određeno vrijeme u radni odnos na neodređeno vrijeme da se odreknu određenih prava, uključujući i prava na plaćeni godišnji odmor.
Taj je predmet dio serije talijanskih zahtjeva za prethodnu odluku o jednakom postupanju prema počasnim i redovnim pravosudnim dužnosnicima (
2
). Talijanski je zakonodavac 2021. godine za počasne pravosudne dužnosnike koji su već u službi uveo mogućnost potvrđivanja na toj dužnosti do 70. godine života, pod uvjetom da uspješno prođu postupak ocjenjivanja, pri čemu se utvrđuje zahtjev odricanja od svih drugih zahtjeva koji proizlaze iz njihova prethodnog počasnog radnog odnosa (
3
). Svrha tog postupka je provedba obveze iz članka 5. stavka 1. Okvirnog sporazuma u pogledu donošenja djelotvornih mjera za sprečavanje i sankcioniranje zlouporabe uzastopnog sklapanja ugovora na određeno vrijeme.
Osoba NZ je od 14. veljače 2001. uz odvjetničku djelatnost obavljala i dužnost počasnog pravosudnog dužnosnika u Tribunaleu di Vasto (Sud u Vastu, Italija). Na toj dužnosti nije primala nikakvu naknadu tijekom sudskih praznika, za razliku od redovnih pravosudnih dužnosnika koji su imali pravo na plaćene godišnje odmore. Mandat osobe NZ na tu dužnost počasnog pravosudnog dužnosnika produljivan je i obnavljan svake četiri godine do 13. prosinca 2022. kada je konačno potvrđena na dužnosti.
Smatrajući da je bila žrtva nezakonitog različitog postupanja u pogledu plaće za dužnosti koje je obavljala prije tog potvrđivanja, osoba NZ podnijela je tužbu protiv svojeg poslodavca Ministero della Giustizia (Ministarstvo pravosuđa, Italija), tražeći da joj se prizna istovjetan financijski i pravni tretman kao i prema radnicima koji obavljaju slične dužnosti u službi tog ministarstva, uključujući i u pogledu godišnjeg odmora. Prvostupanjski sud djelomično je prihvatio tu tužbu. Ministarstvo pravosuđa podnijelo je žalbu protiv te odluke Žalbenom sudu u L’Aquili, sudu koji je uputio zahtjev, smatrajući među ostalim da je spor postao bespredmetan jer potvrđivanje na dužnosti osobe NZ nakon postupka ocjenjivanja podrazumijeva odricanje od svih drugih zahtjeva koji proizlaze iz njezina prethodnog počasnog radnog odnosa.
U tim okolnostima, sud koji je uputio zahtjev postavlja pitanje usklađenosti tog ex lege odricanja s člancima 4. i 5. Okvirnog sporazuma, člankom 7. Direktive 2003/88 (
4
) i člankom 31. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja), posebno u pogledu prava na plaćeni godišnji odmor.
Ocjena Suda
Nakon što je podsjetio na svoju sudsku praksu o mjerama za sankcioniranje zlouporabe ugovora na određeno vrijeme (
5
), Sud utvrđuje da zahtjev za sudjelovanjem u postupku ocjenjivanja podrazumijeva odricanje od prava na plaćeni godišnji odmor za razdoblje koje prethodi konačnom potvrđivanju, zajamčenog člankom 7. Direktive 2003/88 i člankom 31. stavkom 2. Povelje. Prema mišljenju talijanske vlade, odricanje od tog prava predstavlja primjerenu protučinidbu za konačno potvrđivanje na dužnosti počasnog pravosudnog dužnosnika, s obzirom na to da uspjeh u postupku ocjenjivanja ne stvara samo mogućnost da se prethodni radni odnos održi, nego dovodi do stvarnog održavanja tog radnog odnosa. Također, tvrdi da taj zahtjev omogućava da se izbjegne obrnuta diskriminacija redovnih pravosudnih dužnosnika na koje se u potpunosti primjenjuju načela natječaja i isključivosti sudačke dužnosti.
Točno je da postojanje načina zapošljavanja putem natječaja samo na radna mjesta redovnih pravosudnih dužnosnika u svrhu pristupa pravosuđu, koji se ne primjenjuje na zapošljavanje počasnih pravosudnih dužnosnika, omogućuje da se potonji isključe od punog uživanja prava koja imaju redovni pravosudni dužnosnici. Međutim, iako se određene razlike u postupanju mogu opravdati razlikama u potrebnim kvalifikacijama i prirodom zadataka za koje redovni pravosudni dužnosnici moraju biti odgovorni, isključenje svakog prava na plaćeni godišnji odmor u slučaju počasnih pravosudnih dužnosnika ne može se prihvatiti s gledišta članka 4. Okvirnog sporazuma.
Naime, to se pravo nalazi u članku 7. stavku 1. Direktive 2003/88. Nadalje, pravo na plaćeni godišnji odmor, utvrđeno člankom 31. stavkom 2. Povelje, ima istodobno i obvezni i bezuvjetni karakter, pri čemu ta odredba ne zahtijeva konkretizaciju odredbama prava Unije ili nacionalnog prava. Iz toga slijedi da je na tu odredbu moguće pozivati se u sporu između radnika i njihovih poslodavaca u situaciji obuhvaćenoj pravom Unije, koja stoga spada u područje primjene Povelje.
U tom smislu, članku 4. Okvirnog sporazuma, članku 7. Direktive 2003/88 i članku 31. stavku 2. Povelje protivi se nacionalni propis koji, za razliku od onoga što predviđa za redovne pravosudne dužnosnike, za počasne pravosudne dužnosnike koji se nalaze u usporedivoj situaciji isključuje svako pravo na isplatu naknade za vrijeme godišnjeg odmora tijekom kojeg su pravosudne djelatnosti bile obustavljene.
Iz toga slijedi da se, s jedne strane, kako bi se ispunili uvjeti iz članka 5. stavka 1. Okvirnog sporazuma, u slučaju zlouporabe sklapanja uzastopnih ugovora o radu na određeno vrijeme, nacionalnim propisom moraju predvidjeti djelotvorna jamstva za sankcioniranje te zlouporabe i otklanjanje posljedica te zlouporabe, pri čemu je konverzija radnog odnosa na određeno vrijeme u radni odnos na neodređeno vrijeme u načelu djelotvorna sankcija za takvu zlouporabu. S druge strane, pravo na plaćeni godišnji odmor subjektivno je pravo svakog radnika koje mu je obvezno i bezuvjetno priznato pravom Unije.
Imajući u vidu te okolnosti, Okvirni sporazum ne može se tumačiti na način da bi primjena mjera koje država članica poduzima kako bi sankcionirala zlouporabu uzastopnog sklapanja ugovora o radu na određeno vrijeme i otklonila njezine posljedice mogla dovesti do toga da dotični radnik podliježe zahtjevu odricanja od prava koje mu priznaje pravo Unije na temelju članka 4. tog sporazuma.
(
i
)	Naziv ovog predmeta je izmišljen. On ne odgovara stvarnom imenu nijedne stranke u postupku.
(
1
)	Okvirni sporazum sadržan u Prilogu Direktivi Vijeća 1999/70/EZ od 28. lipnja 1999. o Okvirnom sporazumu o radu na određeno vrijeme koji su sklopili ETUC, UNICE i CEEP (SL 1999., L 175, str. 43.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 4., str. 228., u daljnjem tekstu: Okvirni sporazum)
(
2
)	Vidjeti među ostalim presude od 16. srpnja 2020., Governo della Repubblica italiana (Status talijanskih mirovnih sudaca) (C-658/18, EU:C:2020:572), od 7. travnja 2022., Ministero della Giustizia i dr. (Status talijanskih mirovnih sudaca) (C-236/20, EU:C:2022:263), te od 27. lipnja 2024., Peigli (C-41/23, EU:C:2024:554).
(
3
)	Člankom 29. Decreta legislativo n. 116 – Riforma organica della magistratura onoraria e altre disposizioni sui giudici di pace, nonché disciplina transitoria relativa ai magistrati onorari in servizio, a norma della legge 28 aprile 2016, n. 57 (Zakonodavna uredba br. 116 o sustavnoj reformi statusa počasnih pravosudnih dužnosnika i drugih odredbi o mirovnim sucima te o prijelaznom sustavu koji se primjenjuje na počasne pravosudne dužnosnike u službi, na temelju Zakona br. 57 od 28. travnja 2016.) od 13. srpnja 2017. (GURI br. 177 od 31. srpnja 2017., str. 1.), kako je izmijenjen Leggeom n. 234 – Bilancio di previsione dello Stato per l’anno finanziario 2022 e bilancio pluriennale per il triennio 2022 – 2024 (Zakon br. 234 o okvirnom državnom proračunu za proračunsku godinu 2022. i višegodišnjem proračunu za razdoblje 2022. – 2024.) od 30. prosinca 2021. (GURI br. 310 od 31. prosinca 2021., str. 1.)
(
4
)	Direktiva 2003/88/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 4. studenoga 2003. o određenim vidovima organizacije radnog vremena (SL 2003., L 299, str. 9.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 2., str. 31.)
(
5
)	Vidjeti među ostalim presudu od 8. svibnja 2019., Rossato i Conservatorio di Musica F. A. Bonporti (C-494/17, EU:C:2019:387, t. 39. do 43. i 45.)