Privremena verzija
MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA
NICHOLASA EMILIOUA
od 23. travnja 2026.(1)
Predmet C-683/24
Spielerschutz Sigma Prozessfinanzierungs GmbH
protiv
Geissler Heilbock Hopf Ferox Legal Partnerschaft von Rechtsanwälten mbB
(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Handelsgericht Wien (Trgovački sud u Beču, Austrija))
„Zahtjev za prethodnu odluku – Nadležnost Suda – Dopuštenost zahtjeva – Presude Foglia I i Foglia II – Vjerodostojnost spora – Potrebnost odgovora na prethodna pitanja – Pravosudna suradnja u građanskim i trgovačkim stvarima – Priznavanje i izvršenje sudskih odluka donesenih u državama članicama – Uredba (EU) br. 1215/2012 – Članci 45. i 46. – Razlozi za odbijanje priznavanja i izvršenja – Klauzula o javnom poretku”
I.      Uvod
1.        Predmetni zahtjev za prethodnu odluku, koji je uputio Handelsgericht Wien (Trgovački sud u Beču, Austrija), pripada nizu predmeta(2) koji se odnose na tužbe koje su pred sudovima (među ostalim) Austrije i Njemačke potrošači podnijeli protiv priređivača internetskih igara na sreću koji imaju poslovni nastan u Malti. Potrošači u bitnome zahtijevaju, pozivajući se na pravila o neopravdanom bogaćenju, povrat sredstava koja su uložili kod priređivačâ navodeći da su potonji povrijedili lokalne propise o igrama na sreću.
2.        Taj se zahtjev odnosi, konkretno, na poteškoće s kojima se vjerovnici suočavaju kada u Malti pokušavaju ishoditi izvršenje sudskih odluka kojima su takve tužbe prihvaćene. Sud koji je uputio zahtjev svojim pitanjima pita, osobito, je li odredba malteškog prava prema kojoj se priznavanje takve sudske odluke odbija ili ju se smatra neizvršivom u skladu s pravilima o priznavanju i izvršenju sudskih odluka predviđenima u Uredbi (EU) br. 1215/2012 o [sudskoj] nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima(3) (u daljnjem tekstu: Uredba Bruxelles I.a).
3.        Međutim, ta pitanja ne postavlja malteški sud u okviru postupka koji se odnosi na izvršenje takve sudske odluke, nego austrijski sud koji odlučuje o odgovornosti odvjetnika koji je za društvo koje financira takve tužbe sastavio mišljenje upravo o tom pitanju usklađenosti. Taj pomalo neobičan kontekst otvara pitanje dopuštenosti predmetnog zahtjeva za prethodnu odluku.
II.    Pravni okvir
A.      Pravo Europske unije
4.        U skladu s člankom 36. stavkom 1. Uredbe Bruxelles I.a, „[s]udska odluka donesena u državi članici priznaje se u drugim državama članicama bez zahtijevanja posebnog postupka u tu svrhu”.
5.        Prema članku 39. te uredbe, „[s]udska odluka donesena u državi članici koja je izvršna u toj državi članici, izvršna je u drugim državama članicama bez zahtijevanja potvrde o izvršnosti”.
6.        Članak 45. stavak 1. točka (a) iste uredbe predviđa da se „[p]riznavanje sudske odluke odbija […] na zahtjev zainteresirane stranke […] ako je takvo priznavanje očigledno suprotno javnom poretku (ordre public) u zamoljenoj državi članici”.
7.        Članak 46. Uredbe Bruxelles I.a propisuje da se „[n]a zahtjev osobe protiv koje se zahtijeva izvršenje, izvršenje sudske odluke […] odbija ako postoje neki od razloga iz članka 45.”.
8.        U skladu s člankom 48. te uredbe, „[s]ud hitno odlučuje o zahtjevu za odbijanje izvršenja”.
9.        Prema članku 52. iste uredbe, „[s]udska odluka donesena u državi članici ne može [se] ni pod kojim uvjetima preispitivati u pogledu glavne stvari u zamoljenoj državi članici”.
B.      Nacionalno pravo
1.      Austrijsko pravo
10.      Članak 1299. Allgemeines Bürgerliches Gesetzbucha (Opći građanski zakonik; u daljnjem tekstu: ABGB) predviđa:
„Osoba koja se javno obveže izvršiti neku funkciju, umjetnički ili zanatski posao ili koja dobrovoljno preuzme zadaću koja zahtijeva umjetničku vještinu ili iznimnu količinu truda time pokazuje da smatra da je sposobna uložiti potreban trud te da ima iznimnu vještinu koja se zahtijeva; ona stoga odgovara ako ne iskaže takav trud ili vještinu. Međutim, ako je osoba koja joj je povjerila zadaću znala za njezino neiskustvo ili je mogla za njega znati da je uložila dužnu pažnju, i ta osoba odgovara za nedostatke potonje.”
11.      Članak 1300. ABGB-a glasi:
„Stručnjak je odgovaran i ako nehotice pruži, u zamjenu za naknadu, štetne savjete o pitanjima povezanima s umjetnošću ili znanošću kojom se bavi. U svim drugim situacijama, osoba koja pruža savjete odgovara samo za štetu koju je pružanjem savjeta svjesno nanijela drugoj osobi.”(4)
2.      Malteško pravo
12.      Članak 56.A Atta dwar il-Logħob (Zakon o igrama na sreću)(5) (u daljnjem tekstu: malteški Zakon o igrama na sreću), uveden Attom tal-2023 li jemenda l-Att dwar il-Logħob (Zakon o izmjeni Zakona o igrama na sreću)(6) predviđa:
„Ne dovodeći u pitanje odredbe Zakonika o sudovima i parničnom postupku ili bilo kojeg drugog propisa, radi očuvanja javnog poretka:
(a)      tužba u pogledu pitanja koja se odnose na pružanje usluga igara na sreću ne može se podnijeti protiv koncesionara, sadašnjeg ili bivšeg zaposlenika i/ili rukovoditelja koncesionara ili protiv igrača zbog korištenja takvih usluga ako ta tužba:
i.      povrjeđuje ili potkopava zakonitost pružanja usluga igara na sreću u Malti ili iz Malte na temelju koncesije koju su izdala tijela javne vlasti ili zakonitost bilo koje zakonske ili naturalne obveze koja proizlazi iz pružanja takvih usluga; i ako se
ii.      odnosi na odobrenu djelatnost koja je zakonita u smislu zakonskih i drugih primjenjivih odredbi.
(b)      sud odbija priznati i/ili izvršiti u Malti bilo koju stranu sudsku odluku donesenu povodom tužbe navedene u točki (a).”
III. Činjenično stanje, postupak i prethodna pitanja
13.      Spielerschutz Sigma Prozessfinanzierungs GmbH (u daljnjem tekstu: Spielerschutz Sigma), tužitelj iz
glavnog postupka, je društvo specijalizirano za financiranje sudskih postupaka. Ono u okviru svojih djelatnosti financira, među ostalim, sporove koje igrači s domicilom u Austriji pokreću protiv priređivača s malteškom koncesijom koji u Austriji pružaju usluge igara na sreću bez koncesije koju zahtijeva austrijsko pravo (u daljnjem tekstu: predmetni sudski postupci).
14.      Nakon uvođenja članka 56.A malteškog Zakona o igrama na sreću, društvo Spielerschutz Sigma, kako bi procijenilo rizike koje bi ta izmjena malteškog zakonodavstva mogla izazvati za njegov poslovni model, uputilo je društvo Geissler Heilbock Hopf Ferox Legal Partnerschaft von Rechtsanwälten mbB (u daljnjem tekstu: pravni savjetnik), tuženika iz
glavnog postupka, da dostavi stručno izvješće o usklađenosti navedene odredbe s pravom Unije.
15.      Pravni savjetnik je u pravnom mišljenju od 5. srpnja 2023. u bitnome donio dva zaključka: (i) članak 56.A malteškog Zakona o igrama na sreću očito se protivi pravu Unije te ga malteški sudovi stoga ne mogu primijeniti; te (ii) prema članku 48. Uredbe Bruxelles I.a, postupak izvršenja u Malti treba, u prvom stupnju, završiti u roku od šest mjeseci.
16.      Vodeći se tim mišljenjem, društvo Spielerschutz Sigma nastavilo je financirati predmetne sudske postupke u Austriji. To je činilo do 1. kolovoza 2023., kada je, protivno zaključku pravnog savjetnika, malteški sud odbio, na temelju članka 56.A malteškog Zakona o igrama na sreću, priznati i izvršiti u skladu s Uredbom Bruxelles I.a sudsku odluku donesenu u postupku koji je financiralo to društvo.
17.      Nakon te odluke malteškog suda, društvo Spielerschutz Sigma podnijelo je Handelsgerichtu Wien (Trgovački sud u Beču) tužbu zahtijevajući povrat naknade koju je platilo za ono što smatra pogrešnim pravnim mišljenjem. Ono od tog suda usto zahtijeva da pravnog savjetnika proglasi odgovornim za sve buduće troškove financiranja predmetnih sudskih postupaka od 5. srpnja 2023. (datuma donošenja mišljenja) do 1. kolovoza 2023. (datuma na koji je malteški sud odbio priznavanje i izvršenje).
18.      Dvojeći u pogledu tumačenja odredbi prava Unije na koje se pozivaju stranke glavnog postupka, sud koji je uputio zahtjev odlučio je prekinuti postupak i Sudu uputiti sljedeća prethodna pitanja:
„1.      Treba li članak 1. stavke 1. i 2. u vezi s člankom 45. stavkom 1. točkom (a), člankom 46. i člankom 52. [Uredbe Bruxelles I.a] tumačiti na način da im se protivi nacionalni propis kojim se na temelju odgovarajućeg načela javnog poretka utvrđenog u nacionalnom pravu isključuje priznavanje i izvršenje odluka sudova drugih država članica donesenih u postupcima koji su protiv koncesionarâ te sadašnjih i prijašnjih rukovoditelja i ključnih osoba koncesionara pokrenuti zbog poslova povezanih s pružanjem usluge igara na sreću ako takvi postupci povrjeđuju ili potkopavaju zakonitost pružanja usluga igara na sreću u Malti ili iz Malte na temelju koncesije koju je izdalo [nadležno] tijelo ili zakonitost pravne ili naturalne obveze koja proizlazi iz pružanja takvih usluga te ako se odnose na odobrenu djelatnost koja je zakonita u smislu zakonskih i drugih primjenjivih odredbi?
2.      Treba li članak 45. stavak 1. i članak 46. [Uredbe Bruxelles I.a] tumačiti na način da im se protivi nacionalni propis kojim se, neovisno o obveznikovu podnošenju odgovarajućeg zahtjeva sudu nadležnom za priznavanje/izvršenje i iskorištavanju svih pravnih sredstava u državi članici prvostupanjskog suda te bez ispitivanja koje provodi sud nadležan za priznavanje/izvršenje, isključuje priznavanje (članak 45. [Uredbe Bruxelles I.a]) i izvršenje (članak 46. [Uredbe Bruxelles I.a]) odluka sudova drugih država članica donesenih u postupcima koji su protiv koncesionarâ te sadašnjih i prijašnjih rukovoditelja i ključnih osoba koncesionara pokrenuti zbog poslova povezanih s pružanjem usluge igara na sreću ako takvi postupci povrjeđuju ili potkopavaju zakonitost pružanja usluga igara na sreću u Malti ili iz Malte na temelju koncesije koju je izdalo [nadležno] tijelo ili zakonitost pravne ili naturalne obveze koja proizlazi iz pružanja takvih usluga te ako se odnose na odobrenu djelatnost koja je zakonita u smislu zakonskih i drugih primjenjivih odredbi?
3.a.      Treba li članak 45. stavak 1. točku (a) i članak 46. [Uredbe Bruxelles I.a] tumačiti na način da im se protivi nacionalni propis kojim se utvrđuje da su priznavanje i izvršenje sudskih odluka suprotni javnom poretku isključivo kako bi se, u okviru državnog podupiranja privatnog gospodarstva predviđenog ustavom, nositelje koncesija za priređivanje internetskih igara na sreću zaštitilo od priznavanja i izvršenja sudskih odluka koje su druge države članice donijele protiv njih?
3.b.      Treba li članak 45. stavak 1. točku (a) i članak 46. [Uredbe Bruxelles I.a] tumačiti na način da im se protivi situacija u kojoj [zamoljeni] sud iz države izvršenja odbije priznavanje i izvršenje sudske odluke zbog razlogâ javnog poretka ako se to odbijanje temelji isključivo na tome da je priznavanje takve sudske odluke suprotno ekonomskim i financijskim interesima zamoljene države članice jer priređivači igara na sreću znatno pridonose gospodarstvu i prihodima te države članice?
4.      Treba li članak 52. [Uredbe Bruxelles I.a] tumačiti na način da mu se protivi nacionalni propis kojim se priznavanje i/ili izvršenje odluka sudova drugih država članica donesenih u postupcima koji su protiv koncesionarâ te sadašnjih i prijašnjih rukovoditelja i ključnih osoba koncesionara pokrenuti zbog poslova povezanih s pružanjem usluge igara na sreću isključuje jer je djelatnost priređivača igara na sreću dopuštena u skladu s malteškim pravom?
5.      Treba li članak 48. [Uredbe Bruxelles I.a] tumačiti na način da se obveza hitnog odlučivanja utvrđena tom odredbom povređuje ako u roku od šest mjeseci još nije donesena prvostupanjska odluka o zahtjevu za priznavanje, a da to nije posljedica okolnosti ili odgoda stranaka ili trećih osoba u pojedinačnom postupku priznavanja?”
19.      Pisana očitovanja podnijeli su tužitelj i tuženik iz
glavnog postupka, belgijska, češka, njemačka, grčka, malteška i austrijska vlada te Europska komisija.
IV.    Analiza
20.      Prema mojem mišljenju, predmetni zahtjev za prethodnu odluku nije dopušten jer se odgovor na prethodna pitanja ne čini potrebnim za rješavanje spora koji se vodi pred sudom koji je uputio zahtjev. Shodno tomu, u prvom dijelu ovog mišljenja podrobno ću razmotriti postupovna pitanja koja predmetni slučaj otvara (A). Nakon toga ću se, samo radi cjelovitosti, osvrnuti na meritum prethodnih pitanja (B).
A.      Postupovna pitanja
21.      Njemačka i malteška vlada u predmetnom su slučaju izrazile dvojbe u pogledu nadležnosti Suda da odgovori na prethodna pitanja i/ili dopuštenosti zahtjeva za prethodnu odluku. Prema njihovu mišljenju, određena obilježja spora u glavnom postupku otvaraju pitanje je li on vjerodostojan.
22.      Te vlade dalje navode da odgovor na prethodna pitanja sudu koji je uputio zahtjev nije potreban za donošenje odluke. Čak i ako bi Sud odredbe prava Unije protumačio drukčije nego što su one protumačene u spornom pravnom mišljenju, to ne bi samo po sebi bilo dovoljno za proglašenje pravnog savjetnika odgovornim na temelju nacionalnog prava.
23.      S obzirom na te argumente, korisno je započeti iznošenjem nekih uvodnih napomena u pogledu (različitih, ali komplementarnih) pojmova „nadležnost” i „dopuštenost”.
1.      Nadležnost Suda
24.      Pojam nadležnosti odnosi se, u bitnome, na opseg ovlasti koje su Sudu Europske unije dodijeljene u Ugovorima kako bi on mogao izvršiti svoju zadaću da osigura „poštovanje prava pri tumačenju i primjeni Ugovorâ” (članak 19. stavak 1. UEU-a). Kao i svaka druga institucija Europske unije, Sud mora „djel[ovati] u granicama ovlasti koje su [mu] dodijeljene u Ugovorima i u skladu s njima određenim postupcima, uvjetima i ciljevima” (članak 13. stavak 2. UEU-a)(7).
25.      U skladu s člankom 267. prvim stavkom UFEU-a, Sud „je nadležan odlučivati o prethodnim pitanjima koja se tiču […] tumačenja Ugovorâ […] [i] valjanosti i tumačenja akata institucija, tijela, ureda ili agencija Unije”. Iz toga proizlazi da Sud nije nadležan tumačiti, među ostalim, nacionalno pravo ili međunarodne sporazume kojih Europska unija nije stranka. Od njega se ne može tražiti ni da primijeni pravo Unije na konkretan slučaj(8).
26.      Stoga, ako se pitanje odnosi na tumačenje odredbi prava Unije – shvaćenih široko kao odredbi sadržanih u aktima primarnog prava ili aktima institucija ili tijela koji mogu proizvoditi pravne učinke – Sud može, te je načelno dužan, odgovoriti na to pitanje(9), osim ako je njegova nadležnost izričito isključena odredbama Ugovorâ(10).
27.      Međutim, Sud je pojasnio da on „u okviru zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU-a […] može tumačiti pravo Unije samo u granicama dodijeljene nadležnosti”(11). S obzirom na to, Sud se proglašava nenadležnim u situacijama u kojima odredbe prava Unije čije se tumačenje traži nemaju veze sa sporom u glavnom postupku jer su očigledno neprimjenjive ratione materiae, ratione temporis, ratione personae ili ratione loci(12). Pod izrazom „očigledno” misli se da je neprimjenjivost tih odredbi očita i nesporna. Ipak, Sud je nedvojbeno nadležan tumačiti doseg odredbi prava Unije upravo kako bi utvrdio jesu li one primjenjive u danom predmetu.
28.      Sud u takvim situacijama, kada ne postoji veza između prava Unije i spora u glavnom postupku, smatra da predmet nije obuhvaćen područjem primjene prava Unije. Međutim, može se postaviti pitanje nije li takve situacije prikladnije smatrati slučajevima nedopuštenosti(13).
29.      Kako god bilo, sud koji je uputio zahtjev u predmetnom slučaju traži tumačenje nekoliko odredbi Uredbe Bruxelles I.a. Sud je za to očito nadležan. Osim toga, ne može se reći da te odredbe prava Unije očigledno nemaju veze sa sporom iz glavnog postupka. Štoviše, kao prvo, članak 56.A malteškog Zakona o igrama na sreću – nacionalna odredba oko koje se stranke postupka spore – odnosi se na isto pitanje kao odredbe Uredbe Bruxelles I.a: priznavanje i izvršenje stranih sudskih odluka. Kao drugo, čini se da spor proizlazi iz poteškoća s kojima se određeni građani Unije suočavaju kada u Malti pokušavaju ishoditi izvršenje odluka sudova drugih država članica ili da je barem donekle povezan s tim poteškoćama. Shodno tomu, Sud je nadležan razmotriti upućena mu pitanja.
2.      Dopuštenost zahtjeva za prethodnu odluku
30.      Nasuprot tomu, pojam „dopuštenost” odnosi se na ispunjenje (uvelike postupovnih) uvjeta koji omogućuju Sudu da djelotvorno obavi svoju zadaću na temelju članka 267. UFEU-a. Ti uvjeti mogu biti strukturni, kao što je uvjet da zahtjev mora uputiti „sud države članice”, ili kontekstualni, kao što je uvjet da je odgovor na prethodna pitanja sudu koji ih je uputio potreban za donošenje presude ili da zahtjev ispunjava formalne pretpostavke predviđene u članku 94. Poslovnika Suda.
31.      U predmetnom su slučaju istaknuta dva moguća razloga nedopuštenosti: kao prvo, navodno umjetna priroda spora, i (a); kao drugo, navodna irelevantnost prethodnih pitanja za rješavanje tog spora (b). Redom ću razmotriti te razloge.
a)      Umjetna priroda spora
32.      Neke od stranaka koje su podnijele očitovanja u predmetnom postupku tvrde da je spor u glavnom postupku „umjetan” jer čini „postupovno sredstvo koje su stranke osmislile” kako bi dovele u pitanje usklađenost članka 56.A malteškog Zakona o igrama na sreću s pravom Unije. One se u tom pogledu pozivaju na presude Suda u predmetima Foglia I i Foglia II(14).
33.      U svojem sam mišljenju u predmetu European Lotto(15) već upozorio na olako oslanjanje na sudsku praksu proizišlu iz presuda Foglia radi proglašavanja zahtjeva za prethodnu odluku nedopuštenim zbog nevjerodostojnosti spora u glavnom postupku.
34.      Nema potrebe u potpunosti ponavljati razloge za takav zaključak. Dovoljno je istaknuti dvije stvari.
35.      Kao prvo, pojam „vjerodostojan” spor izaziva i konceptualne i praktične poteškoće. Ništa nije samo po sebi neprikladno u tome da stranka pokrene postupak kako bi utužila svoja prava, čak i ako se stranke načelno slažu u pogledu relevantnih pravnih pitanja. Ni pokušaj stranaka da pojasne svoja prava i obveze pokretanjem testnog slučaja pred sudom koji smatraju nadležnim nije problematičan kao takav.
36.      Nadalje, određivanje stvarnih namjera stranaka u praksi je često osjetljiva – ako ne i nemoguća – misija. Osim toga, ako je sud koji uputio zahtjev obvezan riješiti spor na temelju nacionalnog prava, izostanak odgovora na prethodna pitanja prisilio bi ga da protumači i primijeni pravo Unije unatoč dvojbama koje ima. Taj ishod baš i ne bi osigurao ujednačenu primjenu i dosljednost prava Unije.
37.      Kao drugo, valja istaknuti i da Sud od presuda Foglia I i Foglia II nije, koliko mi je poznato, zahtjev za prethodnu odluku proglasio nedopuštenim zbog puke činjenice da spor nije bio vjerodostojan, čak i kada se na nju sumnjalo. Taj se pristup čini dosljednim kritici sudske prakse proizišle iz presuda Foglia izraženoj u pravnoj teoriji(16).
38.      S obzirom na to, opravdano je pitati se je li ta struja sudske prakse izričito odbačena ili, u najmanju ruku, treba li ju preispitati.
39.      Ipak, smatram da logiku na kojoj se te presude temelje ne treba potpuno odbaciti. Ona još može biti korisna ako ju se pravilno tumači i primjenjuje samo u iznimnim okolnostima.
40.      Iz ustaljene sudske prakse proizlazi da se na pravo Unije nije moguće pozivati s namjerom prijevare ili zloporabe(17). Ostvarivanje prava koje se izvodi iz prava Unije može činiti zloporabu ako, unatoč formalnom poštovanju pretpostavki predviđenih propisom Unije, cilj tog propisa nije postignut te je stvarna namjera stranaka ishođenje nedopuštene koristi kroz umjetno stvaranje uvjeta potrebnih za njezino ishođenje(18).
41.      U tom kontekstu, za sudsku praksu proizišlu iz presuda Foglia može se smatrati da se odnosi na situacije zloporabe postupka, to jest na situacije u kojima postoje jasni, objektivni i dosljedni elementi koji upućuju na to da je spor umjetno konstruiran samo kako bi Sud donio odluku.
42.      U određenim pravnim sustavima, uključujući pravne sustave nekoliko država članica Unije, takve postupovne konstrukcije uobičajeno se naziva „zloporabom postupka”(19). Taj se pojam odnosi, u bitnome, na nepravilno korištenje sudskog postupka, u smislu da se postupak pokreće ne radi utuživanja materijalnih prava kroz ishođenje djelotvorne sudske zaštite, nego kako bi se osigurala neopravdana pogodnost iskorištavanjem sudskog procesa. To može biti slučaj, primjerice, kada se postupak pokreće s ciljem zastrašivanja ili uznemiravanja slabije strane (kako bi ju se natjeralo na određeno ponašanje ili čak učinilo nesolventnom), namjernog odgađanja pravorijeka ili nepropisnog zaobilaženja primjene inače primjenjivih Unijinih ili nacionalnih pravila.
43.      Zloporabni sudski postupci obično uključuju obijesna, zlonamjerna ili očito neosnovana potraživanja. Pravni sustavi radi suzbijanja takvog ponašanja obično daju sudovima posebne postupovne alate ili načela koji im omogućuju poduzimanje odgovarajućih mjera, i kako bi zaštitili eventualnu stranku ili stranke koje postupaju u dobroj vjeri i kako bi očuvali integritet pravosudnog sustava i dobro sudovanje. Te mjere mogu uključivati, među ostalim, odbijanje tužbe po hitnom postupku i izricanje novčanih kazni ili dodjelu naknade štete protiv stranke koja postupa u zloj vjeri.
44.      Pojam „zloporaba postupka” nije nepoznat pravu Unije. Naime, u sudskoj praksi sudova Unije na njega se više puta izričito ili prešutno upućuje(20), uključujući u vezi s korištenjem prethodnog postupka(21). Također valja istaknuti da je zakonodavac Unije sasvim
nedavno uveo izričitu odredbu koja utjelovljuje taj pojam, u Direktivi (EU) 2024/1069 o strateškim tužbama usmjerenima protiv javnog djelovanja(22). Cilj te direktive je uspostava zaštitnih mjera protiv očito neosnovanih tužbi ili zlonamjernih sudskih postupaka u građanskim stvarima s prekograničnim implikacijama koje su podnesene odnosno koji su pokrenuti protiv fizičkih i pravnih osoba zbog njihove uključenosti u javno djelovanje. U članku 4. točki 3. te direktive predviđena je posebna definicija „zlonamjernih sudskih postupaka”(23).
45.      Prema mojem mišljenju, sudska praksa proizišla iz presuda Foglia u bitnome se temelji na logici zloporabe postupka(24). Sud je u tim presudama zaključio da je spor bio umjetan postupovni aranžman, osmišljen kako bi se sud države članice navelo da donese odluku o usklađenosti zakonodavstva druge države članice s pravom Unije. U bitnome je utvrđeno da su stranke koristile nedopušteni oblik forum shoppinga odvrativši spor od suda koji je „prirodno” bio za njega nadležan(25).
46.      Međutim, nisam sasvim uvjeren da su postupci koji su doveli do presuda Foglia I i Foglia II doista uključivali zloporabu postupka. Kao što sam to objasnio u svojem mišljenju u predmetu European Lotto(26), nema ništa problematično u tome da stranke pred nadležnim sudom (primjerice, talijanskim sudom) pokrenu građanski ili trgovački spor i u tom kontekstu otvore pitanje usklađenosti zakonodavstva druge države članice (primjerice, francuskog prava) s pravom Unije umjesto da pokrenu postupak pred francuskim sudovima. Ipak, šira logika zloporabe postupka na kojoj počiva ta struja sudske prakse čini mi se smislenom i još uvijek relevantnom, makar samo u iznimnim okolnostima. Među takvim okolnostima su situacije u kojima Sud, na temelju jasnih i dosljednih naznaka, smatra da spor u glavnom postupku – ili nacionalnom sudu podnesen zahtjev za upućivanje prethodnih pitanja na temelju članka 267. UFEU-a – čini zloporabu postupka. U takvim slučajevima Sud može opravdano zaključiti da bi pružanje odgovora na prethodna pitanja olakšalo postizanje zloporabnog cilja te proglasiti zahtjev za prethodnu odluku nedopuštenim.
47.      Međutim, takve su situacije iznimne. U nedostatku uvjerljivih dokaza o zloporabi, Sud treba biti oprezan prilikom donošenja zaključka da spor nije vjerodostojan.
48.      U predmetnom slučaju, kao ni u predmetu European Lotto(27), ne vidim jasne, objektivne i dosljedne naznake takve zloporabe postupka.
b)      Potrebnost odgovora na prethodna pitanja
49.      Nasuprot tomu, slažem se s njemačkom i malteškom vladom da predmetni zahtjev za prethodnu odluku nije dopušten jer odgovor na prethodna pitanja sudu koji je uputio zahtjev nije potreban za donošenje presude u glavnom postupku.
50.      Kao što to proizlazi iz članka 267. UFEU-a, prethodna odluka čije se donošenje zahtijeva mora biti „potrebna” da bi sud koji je uputio zahtjev mogao „donijeti presudu” u sporu koji se pred njim vodi. Prethodni postupak ne služi davanju savjetodavnih mišljenja o općenitim ili hipotetskim pitanjima, nego pružanju nacionalnim sudovima pomoći u rješavanju konkretnih sporova(28).
51.      Sud je tradicionalno uvjet „potrebnosti” tumačio široko, u skladu s duhom suradnje utjelovljenim u članku 267. UFEU-a(29). Prethodno pitanje ne mora biti odlučujuće za ishod spora niti se mora odnositi na njegovu bit. Dovoljno je da je odgovor relevantan za njegovo rješavanje.
52.      Iako Sud ponegdje u svojoj sudskoj praksi relevantnost i potrebnost navodi kao dva različita uvjeta dopuštenosti prethodnih pitanja, to su zapravo samo dva izraza iste zamisli. Kao što je to nezavisni odvjetnik M. Bobek prikladno istaknuo, „relevantnost i potrebnost dvije [su] strane iste medalje, odnosno pitanje je relevantno ako je odgovor na to pitanje potreban kako bi nacionalni sud mogao donijeti odluku u glavnom postupku i obratno”(30). Naime, u ustaljenoj sudskoj praksi Suda vezano za pitanja upućena na temelju članka 267. UFEU-a vrijedi pretpostavka relevantnosti(31), dok odgovarajućoj, samostalnoj pretpostavci potrebnosti gotovo nema ni traga(32).
53.      Iz navedenog se logično nameće sljedeće pitanje: kada odgovor na prethodno pitanje treba smatrati relevantnim za rješavanje spora? Čini se da je u tom pogledu presudan kriterij vodi li se pred sudom koji je uputio zahtjev spor u kojem taj sud treba donijeti presudu koja može uzeti u obzir prethodnu odluku(33).
54.      Sudska praksa Suda pruža korisne smjernice u tom pogledu. Iz nje jasno proizlazi da je za dokazivanje „potrebnosti” u smislu članka 267. UFEU-a potrebno postojanje poveznice – dovoljno izravne, a ne tek akcesorne(34) – između spora koji se vodi pred sudom koji je uputio zahtjev i odredbi prava Unije čije se tumačenje traži, zbog koje je to tumačenje sudu koji je uputio zahtjev potrebno za donošenje presude. Prema utvrđenju Suda, takva poveznica postoji ako: (i) je predmet spora barem djelomično uređen pravom Unije; (ii) se pitanje odnosi na tumačenje postupovnih odredbi prava Unije koje bi mogle biti primjenjive; ili ako (iii) se čini da traženi odgovor može sudu koji je uputio zahtjev pružiti tumačenje prava Unije koje će mu omogućiti da prije donošenja odluke o meritumu riješi pitanja koja se tiču nacionalnog postupovnog prava(35).
55.      Prema mojem mišljenju, iz navedenog proizlazi da su pitanja dopuštena ako sud koji je uputio zahtjev
može iz odgovorâ Suda izvesti pravno obvezujuće posljedice(36), bilo materijalne ili postupovne, za potrebe glavnog postupka. Utjecaj mora biti jasan, konkretan i predvidljiv(37); ne može biti samo hipotetski, teorijski ili spekulativan(38). Zahtjev za prethodnu odluku kojom bi se pružili elementi tumačenja prava Unije koji su samo akcesorni ili koje bi sud koji je uputio zahtjev u konačnici mogao zanemariti bez posljedica za svoju odluku stoga se mora proglasiti nedopuštenim(39).
56.      Dopuštenost prethodnih pitanja upućenih u predmetnom slučaju treba ocijeniti upravo s obzirom na navedena razmatranja.
57.      Čini se poprilično jasnim da situacija koja se razmatra u predmetnom slučaju ne spada u drugu i treću kategoriju navedenu u točki 54. ovog mišljenja. Prethodna pitanja načelno valja promotriti s obzirom na prvu kategoriju navedenu u toj točki, jer sud koji ih je uputio traži tumačenje nekoliko materijalnih odredbi prava Unije, to jest članaka 1., 45., 46., 48. i 52. Uredbe Bruxelles I.a.
58.      U tom smislu, glavno je pitanje postoji li dovoljno izravna materijalna veza između tih odredbi i spora koji se vodi pred sudom koji je uputio zahtjev.
59.      Smatram da takva izravna veza ne postoji.
60.      Spor u glavnom postupku odnosi se na navod da pravni savjetnik nije postupio s dužnom pažnjom prilikom izrade pravnog mišljenja o usklađenosti članka 56.A malteškog Zakona o igrama na sreću s pravom Unije. Glavno pitanje stoga nije je li članak 56.A malteškog Zakona o igrama na sreću doista u skladu s pravom Unije, nego je li pravni savjetnik postupio s dužnom pažnjom kada je proveo svoju ocjenu.
61.      Provedba te ocjene uređena je nacionalnim pravom te obično podrazumijeva usporedbu s postupanjem razumnog i informiranog pravnog stručnjaka. Ono što je u tom kontekstu važno nije hoće li se mišljenje u konačnici pokazati točnim, nego je li bilo opravdano s obzirom na pravni okvir i informacije koje su u relevantno vrijeme bile dostupne.
62.      Sud nije na temelju članka 267. UFEU-a nadležan izvršiti takvu analizu. Sud može tumačiti pravo Unije, ali ne može ocijeniti je li određeno pravno mišljenje smisleno ili oblikovano s dužnom pažnjom.
63.      Istina, odgovori Suda mogli bi biti donekle korisni sudu koji je uputio zahtjev. Međutim, oni mu ne bi omogućili da izvede pravno obvezujuće zaključke za potrebe rješavanja spora. Oni bi u najbolju ruku činili elemente koje bi taj sud mogao uzeti u obzir ako bi to smatrao prikladnim.
64.      S obzirom na to, veza između odredbi prava Unije o kojima je riječ i spora u glavnom postupku suviše je nejasna i neizravna da bi uvjet potrebnosti bio ispunjen.
65.      Drukčiji zaključak mogao bi opseg prethodnog postupka proširiti izvan njegovih odgovarajućih granica. Lako je zamisliti usporedive situacije – kao što su sporovi o akademskim ocjenama ili natjecanjima simuliranog suđenja (pod pretpostavkom da se vode pred nacionalnim sudom) – u kojima se uzgredno pojavljuju pitanja povezana s pravom Unije koja nisu doista potrebna za rješavanje spora.
66.      Smatram da članak 267. UFEU-a nije opravdano primijeniti u takvim situacijama.
67.      Tom zaključku u prilog ide rješenje Suda u predmetu Horn(40), koji se odnosio na usporedivu situaciju u kojoj se vodio spor između odvjetnika i jednog od njegovih klijenata. Odvjetnik je savjetovao svojem klijentu da ne pokreće postupak pred njemačkim sudom protiv Savezne Republike Njemačke za naknadu štete koja bi mogla u budućnosti nastati zbog navodne nezakonitosti diplomatskih mjera koje su 2000. na razini Unije dogovorene protiv Austrije(41). Nacionalni sud pred kojim se spor vodio ipak je smatrao potrebnim, kako bi mogao provesti ocjenu, Sudu uputiti nekoliko pitanja u pogledu usklađenosti tih mjera s raznim odredbama prava Unije.
68.      Sud je u kratkom rješenju zahtjev za prethodnu odluku proglasio nedopuštenim. Među ostalim je naveo da puka činjenica da se savjet odvjetnika „odnosio na mogućnost uspjeha tužbe za naknadu štete koja je podnesena protiv Savezne Republike Njemačke nakon što su ostale države članice usvojile mjere protiv Republike Austrije ne znači da meritum te tužbe ovisi o valjanosti navedenih mjera”. Sud je potom naglasio da „zakonitost i pravilno izvršenje uzajamnih obveza stranaka pravnog savjetovanja o kojem je riječ u glavnom postupku ne ovise o valjanosti pravnih akata i činjenica koje tvore predmet tog savjetovanja”(42). Smatram da su ta razmatranja primjenjiva i na predmetni zahtjev za prethodnu odluku.
69.      S obzirom na prethodna razmatranja, predlažem da Sud predmetni zahtjev za prethodnu odluku proglasi nedopuštenim.
70.      Ipak, za slučaj da Sud zauzme drukčije stajalište te radi cjelovitosti, sada ću se okrenuti glavnim meritornim pitanjima koja zahtjev za prethodnu odluku otvara.
B.      Meritorna pitanja
1.      (Ne)usklađenost članka 56.A malteškog Zakona o igrama na sreću s pravilima Uredbe Bruxelles I.a (pitanja 1. do 4.)
71.      Sud koji je uputio zahtjev svojim četirima pitanjima u biti pita protivi li se člancima 36., 39. i 52. Uredbe Bruxelles I.a odredba države članice, kao što je članak 56.A malteškog Zakona o igrama na sreću, prema kojoj se priznavanje i izvršenje odluke u građanskom i trgovačkom sporu koju je protiv priređivača internetskih igara na sreću kojemu je ta država izdala koncesiju donio sud druge države članice odbija zbog razlogâ javnog poretka u situaciji u kojoj su predmetne usluge u toj odluci proglašene nezakonitima u toj drugoj državi članici, iako su te usluge zakonite u skladu s pravom
prve države članice.
72.      U nastavku ću prvo prikazati smisao članka 56.A malteškog Zakona o igrama na sreću (a), nakon čega ću ispitati je li ta odredba u skladu s Uredbom Bruxelles I.a (b).
a)      Smisao članka 56.A malteškog Zakona o igrama na sreću
73.      Malteška tijela su u nekom trenutku usvojila gospodarsku politiku namijenjenu pozicioniranju Malte kao europskog „čvorišta” brzo rastuće industrije internetskih igara na sreću. Ona su u tu svrhu (među ostalim) uspostavila relativno liberalan regulatorni i pravni okvir, uključujući sustav koncesija koji je sada uređen malteškim Zakonom o igrama na sreću.
74.      Kako malteška vlada objašnjava, malteška koncesija za priređivanje igara na sreću zamišljena je kao odobrenje vezano uz „točku isporuke”, u smislu da priređivačima omogućuje pružanje usluga igara na sreću ne samo u Malti, nego i iz Malte u druge države pod uvjetom da ti priređivači poštuju malteško pravo te da postoji „opravdan pravni razlog” za djelovanje u tim državama(43). Općenitije, malteška tijela dosljednog su stajališta da ta koncesija, u vezi s člankom 56. UFEU-a, omogućuje priređivačima igara na sreću, sve dok poštuju malteško pravo, da pružaju svoje usluge na čitavom unutarnjem tržištu – ili barem u onim državama članicama „čiji je pravni okvir neopravdano restriktivan” u smislu te odredbe(44). Velik broj priređivača internetskih igara na sreću zapravo je odlučio poslovno se nastaniti u Malti te ishoditi takvu koncesiju radi pružanja svojih usluga pretežito u inozemstvu.
75.      U tom kontekstu, priređivači s malteškom koncesijom počeli su, osobito, ciljati tržišta kao što su Austrija i Njemačka (kroz oglašavanje, izradu internetskih stranica na njemačkom i tako dalje), pružajući u tim državama usluge igara na sreću, a da nisu pritom poštovali njihova nacionalna pravila. Prema navodu malteške vlade, ti su priređivači djelovali pod „razumnom pretpostavkom” da su to mogli činiti na temelju svoje malteške koncesije i članka 56. UFEU-a jer su, prema njihovu mišljenju, nacionalni propisi bili „neopravdano restriktivni”.
76.      Posljednjih godina velik broj potrošača u tim državama članicama podnosi tužbe svojim nacionalnim sudovima zahtijevajući povrat sredstava koja su izgubili koristeći takve usluge(45). Te se tužbe obično temelje na argumentu da su ugovori o sudjelovanju u igrama na sreću sklopljeni s malteškim priređivačima tih igara ništavi prema nacionalnom pravu jer se usluge pružaju u suprotnosti s lokalnim regulatornim zahtjevima te su stoga nezakonite u dotičnim državama članicama, unatoč tomu što priređivači poštuju malteško pravo. Shodno tomu, ti priređivači moraju vrati uložena sredstva prema pravilima o neopravdanom bogaćenju(46). Čini se da su tisuće takvih tužbi podnesene ili da se o njima trenutno odlučuje pred, među ostalim, sudovima Austrije i Njemačke(47).
77.      Iako priređivači igara na sreću tvrde da se usluge u odnosnim državama članicama zakonito pružaju (osobito zato što se lokalni propisi o igrama na sreću protive članku 56. UFEU-a te se stoga ne bi trebali primjenjivati)(48), sudovi tih država članica uglavnom odbijaju te argumente i prihvaćaju tužbe igračâ.
78.      S obzirom na sve veći broj takvih sudskih odluka, malteški zakonodavac je intervenirao. Zauzevši stajalište da te odluke, time što se u njima usluge koje se pružaju na temelju valjanih malteških koncesija za priređivanje igara na sreću proglašavaju nezakonitima, čine „neosnovan napad”(49) na malteški regulatorni i pravni okvir, uveo je, putem Billa 55 (Zakon 55) članak 56.A u malteški Zakon o igrama na sreću.
79.      U skladu s tom odredbom, „[n]e dovodeći u pitanje odredbe Zakonika o sudovima i parničnom postupku ili bilo kojeg drugog propisa”, malteški sudovi, radi očuvanja javnog poretka, „odbija[ju] priznati i/ili izvršiti u Malti” bilo koju stranu sudsku odluku kojom se, u bitnome, (i) tužba protiv priređivača igara na sreću s malteškom koncesijom prihvaća (ii) zbog nezakonitosti usluga koje taj priređivač pruža u državi članici (općenito ili u vezi s nekom određenom igrom na sreću), iako su (iii) te usluge zakonite prema malteškom pravu(50).
80.      Posljedično, takve sudske odluke – koje uključuju i one kojima se igračima dodjeljuje naknada štete, o kojima se govorilo u prethodnim točkama – ne mogu se izvršiti u Malti, čime se vjerovnicima uskraćuje pristup sredstvima malteških priređivača igara na sreću koja se tamo nalaze. Nositeljima takvih potraživanja stoga je praktički nemoguće ishoditi isplatu(51).
b)      Nedostaci članka 56.A malteškog Zakona o igrama na sreću
81.      U svojem sam mišljenju u predmetu European Lotto objasnio da, iako su sudovi države članice nadležni u sporovima između pojedinaca ocjenjivati usklađenost zakonodavstva drugih država članica s pravom Unije (uključujući sud koji je uputio zahtjev u sporu između društva Spielerschutz Sigma i pravnog savjetnika, kada je riječ o članku 56.A malteškog Zakona o igrama na sreću), oni tu nadležnost moraju izvršavati s određenom suzdržanošću. To posebno vrijedi kada pravo Unije ostavlja nacionalnim tijelima marginu prosudbe (kao u predmetnom slučaju, vidjeti točku 89. ovog mišljenja). Kako bi se odagnala zabrinutost u pogledu legitimnosti mogućnosti takvih sudova da preispituju suverene odabire druge države članice, oni zakonodavstvo druge države članice mogu kritizirati samo u situacijama očite neusklađenosti – primjerice, kada sudska praksa Suda jasno i dosljedno određuje granice margine prosudbe kojom države članice raspolažu u danom području.
82.      Prema mojem mišljenju, predmetni je slučaj primjer takve situacije. Kako sve zainteresirane stranke koje su podnijele očitovanja Sudu navode (uz očitu iznimku malteške vlade), odredba poput članka 56.A malteškog Zakona o igrama na sreću je očito neusklađena s pravilima o priznavanju i izvršenju sudskih odluka predviđenima u poglavlju III. Uredbe Bruxelles I.a, kako ih Sud dosljedno tumači.
83.      Sudske odluke na koje je usmjeren članak 56.A malteškog Zakona o igrama na sreću, pod uvjetom da se (i) odnose na „građanske i trgovačke stvari” u smislu članka 1. stavka 1. Uredbe Bruxelles I.a te da su ih (ii) donijeli sudovi drugih država članica, obuhvaćene su područjem primjene pravila predviđenih u poglavlju III. te uredbe(52). To osobito vrijedi za odluke, među ostalim, sudova raznih država članica kojima se prihvaćaju tužbe igračâ za naknadu štete, o kojima se govorilo u prethodnom odjeljku. Shodno tomu, priznavanje i izvršenje tih sudskih odluka u Malti podliježe (isključivo)(53) tim pravilima.
84.      U skladu s člancima 36. i 39. Uredbe Bruxelles I.a, takve se sudske odluke priznaju i izvršavaju(54) u svim drugim državama članicama bez primjene posebnog postupka u tu svrhu ili izdavanja potvrde o izvršnosti. Tim je odredbama izražen glavni cilj Uredbe Bruxelles I.a, a to je „slobodan protok sudskih odluka” unutar Europske unije, koji pak doprinosi valjanom funkcioniranju unutarnjeg tržišta i djelotvornoj zaštiti prava na pristup pravosuđu u Europskoj uniji(55). Nacionalna odredba koja nalaže da se priznavanje i izvršenje tih sudskih odluka odbije stoga se izravno protivi tim pravilima.
85.      Točno je da Uredba Bruxelles I.a predviđa ograničena odstupanja od načela utvrđenih u člancima 36. i 39. te uredbe. U skladu s člankom 45. stavkom 1., priznavanje odluke suda države članice se na zahtjev zainteresirane stranke odbija u zamoljenoj državi članici (samo) ako postoji neki od razloga za nepriznavanje koji su iscrpno navedeni u toj odredbi(56). Nadalje, prema članku 46., izvršenje takve odluke se na zahtjev zainteresirane stranke u zamoljenoj državi članici odbija (samo) zbog
istih razloga. Jedan takav razlog, naveden u članku 45. stavku 1. točki (a), postoji ako bi priznavanje (ili izvršenje) dotične sudske odluke u zamoljenoj državi članici bilo „očigledno suprotno javnom poretku (ordre public)” u toj državi.
86.      Malteška vlada se u predmetnom slučaju poziva na to odstupanje. Prema mojem mišljenju, članak 56.A malteškog Zakona o igrama na sreću čini „deklaratornu odredbu” koja služi kao „pomoć malteškim sudovima” u primjeni klauzule o „javnom poretku” predviđene u članku 45. stavku 1. točki (a) Uredbe Bruxelles I.a(57). Članak 56.A malteškog Zakona o igrama na sreću samo „pojašnjava”(58) (odnosno potvrđuje(59)) da predmetne sudske odluke ne treba priznati ili izvršiti u Malti, na temelju članka 45. stavka 1. točke (a) i članka 46. te uredbe, ako bi se njihovo priznavanje ili izvršenje očigledno protivilo malteškom „javnom poretku”.
87.      Malteška vlada u tom pogledu navodi da su tužbe za naknadu štete koje se podnose protiv priređivačâ igara na sreću s malteškom koncesijom oportunističke, čine zloporabu slobode primanja usluga zajamčene člankom 56. UFEU-a(60) te se temelje na nacionalnim propisima o igrama na sreću koji su, prema njezinu mišljenju, „neopravdano restriktivni” u smislu te odredbe. Prihvaćanjem takvih tužbi te proglašavanjem usluga koje ti priređivači pružaju nezakonitima u svojim državama članicama, austrijski i njemački sudovi navodno „prihvaćaju nedostatke i neprimjerenost restriktivnog nacionalnog uređenja” u smislu članka 56. UFEU-a te usto zanemaruju činjenicu da dotični priređivači igara na sreću imaju valjanu maltešku koncesiju te poštuju malteški pravni i regulatorni okvir. Priznavanje i izvršenje takvih sudskih odluka u Malti bi stoga činilo očiglednu povredu članka 56. UFEU-a – koji je dio „javnog poretka” Malte – te bi usto potkopalo „integritet” tog regulatornog okvira, posebice dovođenjem u pitanje valjanosti takvih koncesija te posljedičnim slabljenjem pravne sigurnosti koje one jamče tim priređivačima na unutarnjem tržištu.
88.      Ta mi argumentacija nije uvjerljiva. Članak 45. stavak 1. točka (a) i članak 46. Uredbe Bruxelles I.a zapravo ne obuhvaćaju odredbu kao što je članak 56.A malteškog Zakona o igrama na sreću.
89.      Iako je, kako malteška vlada ističe, u načelu na svakoj državi članici da sama odredi sadržaj svojeg „javnog poretka”, ta diskrecijska ovlast nije neograničena. Sud je više puta utvrdio da članak 45. stavak 1. točku (a) Uredbe Bruxelles I.a, s obzirom na to da odstupa od općih pravila o priznavanju i izvršenju predviđenih u člancima 36. i 39. te uredbe, treba „usko” tumačiti te da se na klauzulu o „javnom poretku” treba pozivati „samo u iznimnim slučajevima”, jer bi se u suprotnom ugrozio slobodan protok sudskih odluka kao cilj tog akta. Shodno tomu, Sud je ovlašten te zapravo i „dužan” „preispitati granice unutar kojih se sudovi država članica mogu pozivati na taj pojam kako bi odbili priznati odluku suda druge države članice”(61). Odredba kao što je članak 56.A malteškog Zakona o igrama na sreću očito prelazi te granice.
90.      Konkretnije, kao prvo, kada je riječ o navodnoj nevaljanosti sudskih odluka na koje se odnosi članak 56.A malteškog Zakona o igrama na sreću, treba podsjetiti na to da, načelno, sudovi države članice ne mogu na temelju klauzule o „javnom poretku” odbiti priznanje ili izvršenje sudske odluke donesene u drugoj državi članici samo zbog toga što smatraju da je u toj odluci pravo Unije, uključujući članak 56. UFEU-a, pogrešno primijenjeno(62).
91.      Ako je u odluci suda države članice – donesenoj povodom, primjerice, tužbe za naknadu štete koju je igrač podnio protiv malteškog priređivača igara na sreću – članak 56. UFEU-a doista pogrešno primijenjen, na dotičnom je priređivaču da ospori tu odluku u državi članici podrijetla, upotrebom pravnih lijekova predviđenih u pravnom sustavu te države članice. Taj sustav, zajedno s mehanizmom prethodnog odlučivanja predviđenom u članku 267. UFEU-a, pruža pojedincima dovoljna jamstva u tom pogledu.
92.      Kada sudska odluka postane pravomoćna u državi članici podrijetla, potencijalno nakon što su iscrpljeni pravni lijekovi dostupni u toj državi članici, stranke načelno moraju prihvatiti zaključke koje ona sadržava, kakvi god oni bili(63). Osobito, materijalna pitanja povezana s pravom Unije nije moguće preispitivati u stadiju priznavanja i izvršenja pred sudovima zamoljene države članice. Članak 52. Uredbe Bruxelles I.a izričito zabranjuje takvo preispitivanje, propisujući da se „[s]udska odluka donesena u državi članici ne može ni pod kojim uvjetima preispitivati u pogledu glavne stvari u zamoljenoj državi članici”. Ta zabrana sprječava zamoljeni sud da, među ostalim, preispita činjenična ili pravna utvrđenja suda države članice podrijetla. Sudske odluke donesene u državama članicama stoga se u načelu moraju priznati i izvršiti u drugim državama članicama bez obzira na eventualne (navodne) pogreške u primjeni prava Unije koje sadržavaju(64).
93.      Kao drugo, s obzirom na prethodna razmatranja, Sud je više puta utvrdio da je pozivanje na klauzulu o „javnom poretku” iz članka 45. stavka 1. točke (a) Uredbe Bruxelles I. moguće samo u „iznimnim slučajevima”, to jest u slučajevima kada bi priznavanje ili izvršenje sudske odluke u zamoljenoj državi članici „predstavlja[lo] neprihvatljivu povredu pravnog poretka u [toj državi]” jer bi „znači[lo] očitu povredu pravnog pravila za koje se u pravnom poretku [te države] smatra da ima ključni značaj ili prava koje je priznato kao temeljno pravo u tom pravnom poretku”(65). Taj je prag izrazito visok.
94.      Potpuno prihvaćam da scenarij opisan u prethodnoj točki može obuhvaćati scenarij priznavanja ili izvršenja strane sudske odluke koje bi činilo „očitu povredu” „pravila za koja se smatra da imaju ključni značaj” u pravu Unije(66), jer su ta pravila sastavni dio pravnog poretka države članice. Također sam spreman prihvatiti to da članak 56. UFEU-a čini takvo „pravilo”(67). Međutim, pozivanje na klauzulu o „javnom poretku” mora biti iznimno i kada je riječ o povredi materijalnog pravila kao što je članak 56. UFEU-a. Kako je ranije navedeno, tu klauzulu treba koristiti samo kada bi priznavanje ili izvršenje strane sudske odluke predstavljalo neprihvatljivu povredu pravnog poretka Unije(68). To se može dogoditi samo kada bi priznavanje ili izvršenje takve odluke – donesene nakon što je gospodarski subjekt iscrpio pravne lijekove raspoložive u državi članici podrijetla – uzrokovalo najtežu moguću povredu slobode pružanja usluga, kao što je izravna diskriminacija na temelju državljanstva, koja je usto potpuno neopravdana(69).
95.      Malteški zakonodavac se u predmetnom slučaju nije mogao apstraktno i općenito voditi pretpostavkom, kao što je to učinio u članku 56.A, da se sve sudske odluke u građanskim i trgovačkim stvarima kojima su usluge koje pružaju priređivači igara na sreću s malteškom koncesijom proglašene nezakonitima u drugoj državi članici – iako su te usluge zakonite prema malteškom pravu – nužno protive članku 56. UFEU-a, a kamoli da bi njihovo priznavanje ili izvršenje uzrokovalo najteži mogući, „neprihvatljiv” oblik povrede u smislu prethodne točke.
96.      Takav opći stav protivi se načelu na kojem se temelje pravila o priznavanju i izvršenju sadržana u Uredbi Bruxelles I.a, a to je načelo „uzajamnog povjerenja”, koje državi članici nalaže da vjeruje pravnom sustavu i pravosudnim institucijama druge države članice(70). S obzirom na to, malteška tijela nisu mogla pretpostaviti, kako bi opravdala usvajanje mjere kao što je članak 56.A malteškog Zakona o igrama na sreću, da sudovi drugih država članica „sustavno” i „slijepo” (kako se izrazila malteška vlada) primjenjuju nacionalno zakonodavstvo o igrama na sreću koje se protivi članku 56. UFEU-a ili „otvoreno pogoduju” igračima u postupcima za naknadu štete(71), osobito time što u vezi s tim Sudu ne upućuju odgovarajuće zahtjeve za prethodnu odluku(72).
97.      Osim toga, članak 56.A malteškog Zakona o igrama na sreću očito se temelji na izrazito širokom tumačenju članka 56. UFEU-a, spomenutom u točki 74. ovog mišljenja(73), prema kojem priređivači igara na sreću s malteškom koncesijom imaju pravo, na temelju članka 56. UFEU-a, slobodno i zakonito pružati svoje usluge u čitavoj Uniji pod uvjetom da poštuju malteško pravo.
98.      Međutim, Sud dosljedno odbacuje to tumačenje slobode pružanja usluga u području igara na sreću. On je više puta naglasio da države članice, s obzirom na to da igre na sreću – osobito one koje se nude na internetu – nose značajne društvene rizike (uključujući ovisnost, financijsku štetu, pranje novca) te da „među državama članicama postoje značajne moralne, vjerske i kulturne razlike” u tom pogledu, raspolažu širokom marginom prosudbe kada u svojem pravu uređuju usluge igara na sreću koje se pružaju na njihovu državnom području(74).
99.      Osim toga, države članice svoje propise o igrama na sreću načelno mogu primjenjivati i na priređivače tih igara koji svoje usluge potrošačima na njihovu državnom području pružaju iz druge države članice, kao što je Malta(75). U tom pogledu, načelo „zemlje podrijetla” – prema kojem je samo država članica poslovnog nastana nadležna uređivati dotične usluge – ne primjenjuje se u području internetskih igara na sreću(76).
100. Nadalje, s obzirom na to da uvjeti za dodjelu koncesija nisu usklađeni na razini Unije, države članice nisu obvezne priznati koncesije za priređivanje igara na sreću koje su izdale druge države članice te stoga dopustiti priređivačima s takvim koncesijama da isključivo na toj osnovi pružaju usluge na njihovu državnom području(77). Prema važećim Unijinim propisima, malteške koncesije za priređivanje igara na sreću u pravilu vrijede samo unutar državnog područja Malte te eventualno u onim državama članicama koje priznaju takve koncesije(78).
101. Sud je više puta odbio i tvrdnju, koju je malteška vlada iznijela u prošlosti(79), da je „nepotrebno” (te stoga i neproporcionalno u smislu članka 56. UFEU-a) na priređivače igara na sreću s malteškom koncesijom primjenjivati restriktivne zahtjeve predviđene u propisima države članice domaćina kojima su uređene igre na sreću zato što malteško pravo, zajedno s nadzorom koji provode malteška tijela, već jamči visok standard zaštite od ovisnosti o kockanju, rasipništva i pranja novca. U području igara na sreću, proporcionalnost nacionalne regulatorne mjere mora se ocjenjivati isključivo s obzirom na moralni, vjerski i kulturni kontekst koji prevladava u dotičnoj državi članici kao i s obzirom na razinu zaštite koju ta država članica nastoji osigurati na svojem državnom području. Stoga, dok je Malta odlučila igre na sreću urediti na određen način, vodeći računa o vlastitim posebnostima, ostale države članice mogu donijeti drukčija pravila, uključujući restriktivnija, koja odražavaju njihovo društvo i procjenu uključenih rizika. Takva pravila nije moguće na temelju tog pukog razloga smatrati „nepotrebnima” u odnosu na malteške priređivače igara na sreću. Što se tiče nadzora koji provodi Malteška agencija za igre na sreću, dovoljno je podsjetiti na to da je Sud više puta utvrdio da država članica nije obvezna „osloniti [se] na kontrole koje su provela tijela druge države članice koristeći regulatorne sustave kojima ona sama ne vlada”(80).
102. Ukratko, ostale države članice mogu na priređivače igara na sreću s malteškom koncesijom primijeniti vlastite zakone. One mogu od tih priređivača zahtijevati da poštuju nacionalna pravila koja uređuju, ovisno o slučaju, monopole, uvjete za dodjelu koncesije i ostala regulatorna ograničenja. One mogu i potpuno zabraniti određene igre na sreću ili ih urediti na način koji značajno odstupa od pristupa koji se koristi u Malti(81). Shodno tomu, neizbježne su situacije u kojima su usluge koje pruža priređivač igara na sreću s malteškom koncesijom, ili konkretna igra na sreću koju on nudi, nezakonite u nekoj državi članici, a istodobno zakonite prema malteškom pravu, pri čemu to razilaženje nije samo po sebi protivno članku 56. UFEU-a(82). Činjenica da priređivači internetskih igara na sreću s malteškom koncesijom moraju poštovati ne samo malteško pravo, nego i pravo države članice ili država članica koje on cilja svojim uslugama – te da povreda te obveze ima posljedice prema lokalnom građanskom pravu, kao što je ništavost ugovora o pružanju igara na sreću sklopljenih s lokalnim potrošačima – jednostavna je posljedica supostojanja različitih nacionalnih regulatornih sustava. S obzirom na to, sudske odluke kojima se nameću takve građanskopravne posljedice načelno se moraju priznati i izvršiti u čitavoj Europskoj uniji, uključujući u državama članicama u kojima su predmetne usluge zakonite prema njihovim propisima o igrama na sreću.
103. Istina, moguće je da neke sudske odluke na koje se odnosi članak 56.A malteškog Zakona o igrama na sreću provode nacionalno zakonodavstvo o igrama na sreću koje je, barem djelomično, teško pomiriti s člankom 56. UFEU-a. Uostalom, Sud je već razmatrao takve slučajeve(83). Nadalje, čak i ako je zakonodavstvo načelno u skladu s člankom 56. UFEU-a, moguće su situacije u kojima je prihvaćanje tužbi za naknadu štete protiv priređivačâ s malteškom koncesijom neproporcionalno te stoga protivno toj odredbi(84). Međutim, nisam uvjeren da bi, u pravilu, priznavanje i izvršenje tih specifičnih sudskih odluka dosegnulo visok prag „neprihvatljivosti” definiran u točki 94. ovog mišljenja. U svakom slučaju, to mogu ocijeniti samo malteški sudovi, uzimajući u obzir konkretne okolnosti slučaja.
104. Kao treće, kada je riječ o tvrdnji da bi priznavanje i izvršenje u Malti sudskih odluka na koje se odnosi članak 56.A malteškog Zakona o igrama na sreću „potkopalo” liberalni malteški pravni okvir koji uređuje igre na sreću, „valjanost” malteških koncesija ili, u najmanju ruku, „pravnu sigurnost” koju bi te koncesije trebale pružati njihovim nositeljima te stoga i obvezu države Malte da „potiče privatno poduzetništvo” u skladu s člankom 18. Ustava Malte, iznio bih sljedeća zapažanja.
105. Čak i pod pretpostavkom da je članak 18. Ustava Malte „pravilo koje ima ključan značaj” u malteškom pravnom poretku, ne vidim na koji bi način priznavanje ili izvršenje odnosnih sudskih odluka „potkopalo” obvezu države Malte da „potiče privatno poduzetništvo”. Ništa u tim odlukama ne sprječava tu državu da to čini, u području igara na sreću, uspostavom i očuvanjem liberalnog pravnog okvira na svojem državnom području. Te odluke samo dovode u pitanje izvanteritorijalne učinke koje malteška tijela žele pridati tom okviru. One zapravo razotkrivaju granice tvrdnje da poštovanje tog okvira omogućuje malteškim koncesionarima da svoje usluge slobodno pružaju u čitavoj Europskoj uniji.
106. Međutim, kako njemačka vlada pravilno ističe, država članica se ne može pozivati na svoj ustav kako bi gospodarsku djelatnost uredila i liberalizirala izvan vlastitog državnog područja, u drugim državama članicama. U istom smislu, država članica ne može opravdano odbiti priznavanje sudske odluke donesene u drugoj državi članici kojom je utvrđeno da su djelatnosti nekog priređivača igara na sreću nezakonite na državnom području potonje, prema propisima potonje, samo zato što su te djelatnosti zakonite prema liberalnijim propisima zamoljene države članice. Takav bi pristup u praksi obezvrijedio nadležnost država članica da uređuju igre na sreću na vlastitom državnom području kako dopušta članak 56. UFEU-a.
107. Kao četvrto, kako navode sve zainteresirane stranke osim malteške vlade, članak 56.A malteškog Zakona o igrama na sreću iza svoje ustavne „fasade” ima, u svojoj srži, zaštitnu svrhu. On služi zaštiti industrije koju sama malteška vlada opisuje kao „ključnu” za nacionalno gospodarstvo(85) od potencijalno značajnih financijskih posljedica koje bi mogle nastati ako bi dotični priređivači igara na sreću morali namiriti potraživanja igračâ. Nadalje, ta bi potraživanja mogla imati šire implikacije za predmetnu industriju te u konačnici utjecati na zaposlenost i javne prihode u toj državi članici. Ona bi čak mogla donekle utjecati na gospodarsku politiku malteških tijela da Maltu učine europskim „čvorištem” internetskih igara na sreću.
108. Međutim, kao što je to Sud više puta utvrdio, činjenica da izvršenje određenih stranih sudskih odluka može izazvati ozbiljne gospodarske posljedice za nacionalnog gospodarskog subjekta, industriju ili čak za zamoljenu državu članicu ne opravdava pozivanje na klauzulu o „javnom poretku” iz članka 45. stavka 1. točke (a) Uredbe Bruxelles I.a(86). Općenitije, država članica ne može radi promicanja vlastitih gospodarskih interesa – kompetitivnosti, bruto domaćeg proizvoda, zaposlenosti ili poreznih prihoda – svoju industriju štititi od građanskopravne odgovornosti za njezine (potencijalno nezakonite) djelatnosti u drugim državama članicama. Takav bi pristup ne samo oduzeo koristan učinak potencijalno legitimnim nacionalnim propisima, nego bi i iskrivio tržišno natjecanje te stvorio neravnopravne uvjete sudjelovanja na unutarnjem tržištu.
109. Dodat ću jedno završno zapažanje. Ako malteška tijela doista smatraju da određene države članice, uz pomoć svojih nacionalnih sudova, na štetu priređivačâ s malteškom koncesijom te, neizravno, malteškog gospodarstva primjenjuju propise o igrama na sreću koji nisu u skladu s člankom 56. UFEU-a, usvajanje odredbe kao što je članak 56.A malteškog Zakona o igrama na sreću ne može se smatrati primjerenim odgovorom. Države članice ne mogu poduzimati jednostrane mjere „odmazde” za navodne povrede prava Unije od strane drugih država članica(87). Umjesto toga, primjeren pristup bi bio pokretanje postupka zbog povrede na temelju članka 259. UFEU-a.
110. S obzirom na prethodna razmatranja, predlažem da se na prva četiri prethodna pitanja odgovori na način da se člancima 36., 39. i 52. Uredbe Bruxelles I.a protivi odredba države članice, kao što je članak 56.A malteškog Zakona o igrama na sreću, prema kojoj se priznavanje i izvršenje odluke u građanskom i trgovačkom sporu koju je protiv priređivača internetskih igara na sreću kojemu je ta država izdala koncesiju donio sud druge države članice odbija zbog razlogâ javnog poretka u situaciji u kojoj su predmetne usluge u toj odluci proglašene nezakonitima u toj drugoj državi članici, iako su zakonite u prvoj državi članici. Valja istaknuti da odstupanje predviđeno u članku 45. stavku 1. točki (a) i članku 46. te uredbe ne obuhvaća takvu odredbu.
2.      Navodna kašnjenja malteških sudova (peto pitanje)
111. Sud koji je uputio zahtjev svojim petim pitanjem u biti pita treba li članak 48. Uredbe Bruxelles I.a tumačiti na način da je obveza sudova da „hitno” odluče o zahtjevu za odbijanje izvršenja sudske odluke donesene u drugoj državi članici povrijeđena ako ti sudovi nisu u roku od šest mjeseci donijeli prvostupanjsku odluku o tom zahtjevu, a za kašnjenje nisu odgovorne stranke ili treće osobe koje sudjeluju u postupku.
112. To pitanje proizlazi iz tvrdnji društva Spielerschutz Sigma da, u praksi, postupci pred malteškim sudovima koji se odnose na izvršavanje stranih sudskih odluka kojima su prihvaćene tužbe igračâ za naknadu štete mogu trajati mjesecima ili čak godinama dok se ne donese prvostupanjska odluka, a da se za takva kašnjenja ne pruži nikakvo objašnjenje.
113. Prema članku 48. Uredbe Bruxelles I.a, ako osoba protiv koje se zahtijeva izvršenje sudske odluke podnese zahtjev za odbijanje izvršenja u skladu s člankom 46. te uredbe, sudovi zamoljene države članice „hitno odlučuj[u] o [tom] zahtjevu”.
114. Dakle, ta odredba obvezuje te sudove da brzo obrade takve zahtjeve. Ta obveza služi osiguravanju „brzog […] priznavanja i izvršenja sudskih odluka donesenih u državi članici”(88), čime doprinosi i valjanom funkcioniranju unutarnjeg tržišta i djelotvornom pristupu pravosuđu u Europskoj uniji.
115. Međutim, iz samog teksta članka 48. Uredbe Bruxelles I.a proizlazi da ne postoji nikakav konkretan rok. Shodno tomu, kako Komisija ističe, činjenicu da sudovi zamoljene države članice nisu u roku od šest mjeseci donijeli odluku o zahtjevu za odbijanje izvršenja nije moguće samu po sebi smatrati povredom te odredbe. Poštovanje obveze brzog postupanja mora se ocijeniti s obzirom na okolnosti konkretnog slučaja, vodeći računa o svim relevantnim okolnostima. One uključuju ne samo ponašanje stranaka i trećih osoba koje sudjeluju u postupku, nego i složenost predmeta(89). Ne može se isključiti scenarij u kojem zahtjev za odbijanje izvršenja otvara osjetljiva pitanja, zahtijevajući nekoliko rundi očitovanja i, sveukupno, više od šest mjeseci razmatranja, neovisno o tom ponašanju.
116. Ipak, s obzirom na očitovanja koja su zainteresirane stranke iznijele u pogledu situacije u Malti, valja naglasiti sljedeće. Kako je objašnjeno u prethodnom odjeljku, prema članku 52. Uredbe Bruxelles I.a, sudovi zamoljene države članice prilikom odlučivanja o zahtjevu za odbijanje izvršenja ne preispituju činjenična ili pravna utvrđenja suda podrijetla, nego samo utvrđuju postoji li neki od razloga za odbijanje navedenih u članku 45. stavku 1. te uredbe. Iz toga proizlazi da sudovi zamoljene države članice ne mogu kašnjenje u odlučivanju opravdati provođenjem nepotrebne ocjene merituma dane sudske odluke.
117. Nadalje, prilikom utvrđivanja je li obveza iz članka 48. Uredbe Bruxelles I.a povrijeđena relevantno je i ponašanje tih sudova. U tom pogledu, dugačko razdoblje njihove neaktivnosti, koje nije obrazloženo, nije u skladu s tom obvezom(90). Takva neobrazložena kašnjenja u praksi mogu činiti „konstruktivno” odbijanje priznavanja ili izvršenja, u smislu da mogu pretjerano ili čak na neodređeno vrijeme odgoditi izvršenje sudske odluke u zamoljenoj državi članici. Ako su sustavna, takva kašnjenja usto mogu potaknuti dužnike na otezanje podnošenjem obijesnih zahtjeva za odbijanje izvršenja isključivo s tom namjerom. U konačnici, takve situacije mogu načelu izvršivosti utvrđenom u članku 39. te uredbe oduzeti koristan učinak.
118. S obzirom na prethodna razmatranja, predlažem da se na peto pitanje odgovori u smislu da članak 48. Uredbe Bruxelles I.a treba tumačiti na način da je obveza sudova da „hitno” odluče o zahtjevu za odbijanje izvršenja sudske odluke donesene u drugoj državi članici povrijeđena ako ti sudovi nisu u roku od šest mjeseci donijeli prvostupanjsku odluku o tom zahtjevu, a za kašnjenje nisu odgovorne stranke ili treće osobe koje sudjeluju u postupku. Odgovor na pitanje je li ta obveza povrijeđena mora se dati s obzirom na okolnosti konkretnog slučaja, vodeći računa o svim relevantnim okolnostima, uključujući ponašanje stranaka i trećih osoba koje sudjeluju u postupku, složenost predmeta i ponašanje sudova zamoljene države članice.
V.      Zaključak
119. S obzirom na sva prethodna razmatranja, predlažem Sudu da pitanja koja je uputio Handelsgericht Wien (Trgovački sud u Beču, Austrija) proglasi nedopuštenima.
1      Izvorni jezik: engleski
2      Vidjeti moja mišljenja u predmetima Wunner (C-77/24, u daljnjem tekstu: moje mišljenje u predmetu Wunner, EU:C:2025:432, t. 19. do 22.); European Lotto and Betting i Deutsche Lotto- und Sportwetten (C-440/23, u daljnjem tekstu: moje mišljenje u predmetu European Lotto, EU:C:2025:668, t. 16. do 18.); Mr Green (C-198/24, EU:C:2025:852, t. 1. do 5.); i Tipico (C-530/24, u daljnjem tekstu: moje mišljenje u predmetu Tipico, EU:C:2026:230, t. 1.).
3      Uredba Europskog parlamenta i Vijeća od 12. prosinca 2012. (SL 2012., L 351, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 11., str. 289. i ispravci SL 2014., L 160, str. 40., SL 2016., L 202, str. 57., SL L, 2025/90143 i SL L, 2025/90335). U ovom ću mišljenju bez razlike upućivati i na presude koje se tiču te uredbe i na presude koje se tiču akata koji su prethodili toj uredbi, to jest Uredbe Vijeća (EZ) br. 44/2001 od 22. prosinca 2000. o [sudskoj] nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 2001., L 12, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 30.) i Konvencije o nadležnosti i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima, potpisane u Bruxellesu 27. rujna 1968. (SL 1968., L 304, str. 36.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 15., str. 3.). Naime, način na koji Sud tumači odredbe Konvencije iz Bruxellesa i Uredbe Bruxelles I primjenjiv je na Uredbu Bruxelles I.a kada se odredbe o kojima je riječ smatra istovjetnima (vidjeti, osobito, presudu od 15. lipnja 2017., Kareda, C-249/16, EU:C:2017:472, t. 27.). To je slučaj s odredbama relevantnima za predmetni slučaj.
4      Iz odgovora koji je sud koji je uputio prethodna pitanja dao na zahtjev Suda za dostavu informaciju proizlazi da austrijsko pravo ne predviđa poseban sustav odgovornosti za odvjetnike. U skladu s relevantnom sudskom praksom, odvjetnike se smatra stručnjacima u smislu članaka 1299. i 1300. ABGB-a, što znači da se na njihovu odgovornost primjenjuju te odredbe. Iako Rechtsanwaltsordnung (Zakonik o odvjetništvu) sadržava pravila o profesionalnim obvezama odvjetnikâ, nacionalni sudovi smatraju da njegove odredbe ne daju izvršiva prava pojedincima koji zahtijevaju naknadu štete za njihovu povredu, nego da samo odražavaju standard pažnje koji se već zahtijeva člankom 1299. ABGB-a.
5      Dodatak Službenom listu malteške vlade, br. 19,991, od 15. svibnja 2018., odjeljak A, str. 509.
6      Dodatak Službenom listu malteške vlade, br. 21,071, od 16. lipnja 2023., odjeljak A, str. 473.
7      Slično tomu, vidjeti mišljenje nezavisnog odvjetnika N. Wahla u predmetu Gullotta i Farmacia di Gullotta Davide & C. (C‑497/12, EU:C:2015:168).
8      Vidjeti, primjerice, presudu od 16. lipnja 2022., DuoDecad (C‑596/20, EU:C:2022:474, t. 34. i 37.).
9      Vidjeti, u tom pogledu, presudu od 29. srpnja 2024., Valančius (C‑119/23, EU:C:2024:653, t. 31. i 33.).
10      Vidjeti, osobito, članak 24. stavak 1. drugi podstavak UEU-a i članak 275. prvi stavak UFEU-a.
11      Vidjeti, primjerice, presudu od 15. studenoga 2016., Ullens de Schooten (C‑268/15, EU:C:2016:874, t. 40. i navedenu sudsku praksu).
12      Vidjeti presude od 27. ožujka 2014., Torralbo Marcos (C‑265/13, EU:C:2014:187, t. 30.); od 27. lipnja 2018., Varna Holideis (C‑364/17, EU:C:2018:500, t. 17. i 18.); od 3. lipnja 2021., Servicio Aragonés de Salud (C‑942/19, EU:C:2021:440, t. 36. i 37.); odnosno od 19. listopada 2017., Solar Electric Martinique (C‑303/16, EU:C:2017:773, t. 23. i 24.).
13      Naime, sudska praksa nije sasvim dosljedna u tom pogledu. Vidjeti, među ostalim, Wahl, N. i dr., „The Gatekeepers of Article 267 TFEU: On Jurisdiction and Admissibility of References for Preliminary Rulings”, Common Market Law Review, sv. 55(2), 2018., str. 513. do 516.; i Iannuccelli, P., „L’indépendance du juge national et la recevabilité de la question préjudicielle concernant sa propre qualité de ‚juridiction’”, Il Diritto dell'Unione Europea, 2021., str. 828. do 831.
14      Presude od 11. ožujka 1980., Foglia (104/79, u daljnjem tekstu: presuda Foglia I, EU:C:1980:73), i od 16. prosinca 1981., Foglia (244/80, u daljnjem tekstu: presuda Foglia II, EU:C:1981:302) (u daljnjem tekstu zajedno nazvane: sudska praksa proizišla iz presuda Foglia)
15      Točke 78. do 89. tog mišljenja
16      Vidjeti moje mišljenje u predmetu European Lotto, bilješku 67.
17      Vidjeti, među ostalim, presudu od 13. ožujka 2014., SICES i dr. (C‑155/13, EU:C:2014:145, t. 29. i navedenu sudsku praksu).
18      Vidjeti, među ostalim, presudu od 17. srpnja 2014., Torresi (C‑58/13 i C‑59/13, EU:C:2014:2088, t. 44. do 46.). Vidjeti također, u pogledu zabrane zloporabe pravâ u pravu Unije, presudu od 21. prosinca 2023., BMW Bank i dr. (C‑38/21, C‑47/21 i C‑232/21, EU:C:2023:1014, t. 281. do 283.).
19      Vidjeti, primjerice, Taruffo, M. (urednik), Abuse of Procedural Rights: Comparative Standards of Procedural Fairness, Kluwer, 1999.
20      Vidjeti, među ostalim, presude od 5. ožujka 1980., Simmenthal/Komisija (243/78, EU:C:1980:65, t. 11.); od 14. veljače 1989., Bossi/Komisija (346/87, EU:C:1989:59, t. 31. do 35.); od 14. studenoga 2012., Nexans France i Nexans/Komisija (T‑135/09, EU:T:2012:596, t. 108.); i od 10. srpnja 2025., Chmieka (C‑99/24, EU:C:2025:563, t. 72. i navedenu sudsku praksu).
21      Vidjeti, primjerice, presude od 8. studenoga 1990., Gmurzynska-Bscher (C‑231/89, EU:C:1990:386, t. 23.), i od 7. ožujka 1996., Associazione Italiana per il WWF i dr. (C‑118/94, EU:C:1996:86, t. 15.).
22      Direktiva Europskog parlamenta i Vijeća od 11. travnja 2024. o zaštiti osoba uključenih u javno djelovanje od očito neosnovanih tužbi ili zlonamjernih sudskih postupaka (SL L, 2024/1069)
23      Ta definicija počiva, kao prvo, na svrsi sudskog postupka: sporovi „koji nisu pokrenuti radi stvarnog isticanja ili ostvarivanja prava, nego čija je glavna svrha sprečavanje, ograničavanje ili sankcioniranje javnog djelovanja, pri čemu se često iskorištava neravnoteža moći između stranaka, i kojima se nastoje ostvariti neosnovane tužbe”. Tu definiciju dopunjava skup naznaka takve svrhe, kao što su „nerazmjerna, prekomjerna ili nerazumna priroda tužbenog zahtjeva ili njegova dijela [...]”, „postojanje više postupaka povezanih sa sličnim pitanjima koje je pokrenuo tužitelj ili s njim povezani subjekti”, „zastrašivanje, uznemiravanje ili prijetnje od strane tužitelja ili njegovih zastupnika [...]”, „zloupotreba postupovnih taktika, kao što su odgađanje postupka, prijevarno ili zlonamjerno biranje najpovoljnije jurisdikcije ili odustajanje od tužbe, u zloj vjeri, u kasnijoj fazi postupka”.
24      Vidjeti u tom pogledu Mancini. F., „Short note on abuse of procedure in Community law”, u Taruffo, M. (urednik), bilješku 20., op. cit., str. 234. i 235.
25      U tom pogledu vidjeti, primjerice, Lipstein, K., „Foglia v. Novello – Some Unexplored Aspects”, u Capotorti, F. i dr. (urednici), Du droit international au droit de l’integration. Festschrift Liber Amicorum Pierre Pescatore, Nomos, 1987., str. 382. i 383., i Ginés Martín, D., „The Court of Justice in the Archives Project – Analysis of the Foglia case (244/80)”, Academy of European Law, Radni dokument 2021/03, str. 25. do 27.
26      Točke
40. do 67.
27      Vidjeti, mutatis mutandis, točke 86. do 89. mojeg mišljenja.
28      Vidjeti presudu od 9. siječnja 2024., G. i dr. (Imenovanje sudaca redovnih sudova u Poljskoj) (C‑181/21 i C‑269/21, EU:C:2024:1, t. 62. i 63. i navedenu sudsku praksu).
29      Vidjeti presudu od 20. travnja 2023., Autorità Garante della Concorrenza e del Mercato (Commune de Ginosa) (C‑348/22, EU:C:2023:301, t. 81. i navedenu sudsku praksu).
30      Mišljenje u spojenim predmetima Prokuratura Rejonowa w Mińsku Mazowieckim i dr. (C‑748/19 do C‑754/19, EU:C:2021:403, t. 77.). To je stajalište usto u skladu s načinom na koji se sudska praksa Suda shvaća u pravnoj teoriji. Vidjeti, primjerice, Broberg, M. i Fenger, N., Broberg and Fenger on Preliminary References to the European Court of Justice, 3. izdanje, Oxford University Press, 2021., str. 142.; i Lenaerts, K., Gutman, K. i Nowak, J. T., EU Procedural Law, Oxford University Press, 2023., str. 92.
31      Vidjeti, među mnogima, presudu od 2. prosinca 2025., Stichting Right to Consumer Justice i Stichting App Stores Claims (C‑34/24, EU:C:2025:936, t. 39.).
32      U čitavoj sudskoj praksi Suda pronašao sam samo jedno spominjanje „pretpostavke [potrebnosti] i relevantnosti”: presuda od 19. listopada 2017., Paper Consult (C‑101/16, EU:C:2017:775, t. 29.).
33      U tom pogledu vidjeti, među ostalim, presudu od 9. siječnja 2024., G. i dr. (Imenovanje sudaca redovnih sudova u Poljskoj) (C‑181/21 i C‑269/21, EU:C:2024:1, t. 64. i navedenu sudsku praksu).
34      Vidjeti u tom pogledu presude od 16. srpnja 1992., Meilicke (C‑83/91, EU:C:1992:332, t. 28.); i od 22. ožujka 2022., Prokurator Generalny (Stegovno vijeće Vrhovnog suda – Imenovanje) (C‑508/19, EU:C:2022:201, t. 71.). Vidjeti također mišljenje nezavisnog odvjetnika G. Tesaura u predmetu Meilicke (C‑83/91, EU:C:1992:178, t. 7.).
35      Vidjeti presudu od 26. ožujka 2020., Miasto Łowicz i Prokurator Generalny (C‑558/18 i C‑563/18, EU:C:2020:234, t. 48. do 51. i navedenu sudsku praksu).
36      Vidjeti u tom pogledu presude od 17. srpnja 1997., Leur-Bloem (C‑28/95, EU:C:1997:369, t. 29.), i od 16. lipnja 2015., Gauweiler i dr. (C‑62/14, EU:C:2015:400, t. 12. i navedenu sudsku praksu). Vidjeti također mišljenje 1/91 (Prvo mišljenje o Sporazumu o EGP-u) od 14. prosinca 1991. (EU:C:1991:490, t. 61.).
37      Vidjeti, u tom pogledu presudu od 16. lipnja 2015. Gauweiler i dr. (C‑62/14, EU:C:2015:400, t. 14.).
38      Slično tomu, vidjeti mišljenje nezavisnog odvjetnika M. Bobeka u spojenim predmetima Prokuratura Rejonowa w Mińsku Mazowieckim i dr. (C‑748/19 do C‑754/19, EU:C:2021:403, t. 106.). Vidjeti također presudu od 16. srpnja 1992., Meilicke (C‑83/91, EU:C:1992:332, t. 30. do 33.).
39      Vidjeti, u tom pogledu, rješenje od 16. svibnja 1994., Monin Automobiles (C‑428/93, EU:C:1994:192, t. 12. do 16.); te mišljenje nezavisnog odvjetnika G. Tesaura u predmetu Meilicke (C‑83/91, EU:C:1992:178, t. 5.); mišljenje nezavisnog odvjetnika P. Légera u predmetu der Weduwe (C‑153/00, EU:C:2002:247, t. 51.); i mišljenje nezavisnog odvjetnika A. Tizzana u predmetu Bacardi-Martini i Cellier des Dauphins (C‑318/00, EU:C:2002:544, t. 35.).
40      Rješenje od 24. srpnja 2003. (C‑44/03, EU:C:2003:419)
41      Riječ je bila o bilateralnim mjerama koje je 14 država članica EU-a usvojilo nakon ulaska krajnje desne Slobodarske stranke (FPÖ), pod vodstvom Jörga Haidera, u austrijsku koalicijsku vladu. Vidjeti Izjavu portugalskog predsjedništva Europske unije u ime 14 država članica (31. siječnja 2000.), dostupnu na internetu.
42      Rješenje od 24. srpnja 2003., Horn (C‑44/03, EU:C:2003:419, t. 15.)
43      Vidjeti Malteška agencija za igre na sreću (MGA), „Amendments to the Gaming Act introduced through Bill 55”, 21. lipnja 2023. (https://www.mga.org.mt/amendments-to-the-gaming-act-introduced-through-bill-55/).
44      Kako malteška vlada objašnjava, priređivači igara na sreću s malteškom koncesijom moraju „provesti ocjenu s obzirom na načela unutarnjeg tržišta i relevantnu sudsku praksu Suda” prije nego što počnu nuditi svoje usluge u nekoj državi članici.
45      Nadležnost tih sudova proizlazi iz pravila „forum actoris” sadržanog u članku 18. stavku 1. Uredbe Bruxelles I.a, koje pogoduje potrošačima. Također se čini da te sporove u brojnim slučajevima financiraju društva specijalizirana za financiranje parnica, u zamjenu za udio u vraćenim sredstvima ili naknadi štete koja se dodjeljuje igračima. Spielerschutz Sigma jedno je od takvih društava.
46      Igrači se u nekim slučajevima podredno pozivaju na pravila o izvanugovornoj odgovornosti za štetu, tvrdeći da pružanje usluga igara na sreću u suprotnosti s lokalnim propisima čini nedopuštenu radnju za koju se mora odgovarati (vidjeti moja mišljenja u predmetima Wunner (t. 12. i 21.) i Tipico (t. 25. i 29.)).
47      Vidjeti Pena, P., Schumann, H. i Peigné, M., „EU citizens lose out as Malta regulatory ‚sledgehammer’ protects gambling giants”, Investigate Europe, 6. ožujka 2025. Čini se da su slični postupci u tijeku pred nizozemskim sudovima (vidjeti de Graef, M., „The House Doesn’t Always Win: Gambling Providers Must Pay”, Solv. Blog).
48      Vidjeti moje mišljenje u predmetu Tipico (t. 26. i 48.).
49      Vidjeti, u tom pogledu, MGA, bilješku 43., op. cit.
50      U memorandumu s objašnjenjima priloženom Zakonu 55 navedeno je da je svrha te odredbe, „kako bi se potaknulo privatno poduzetništvo u skladu s člankom 18. Ustava Malte, kodificirati ustaljenu javnu politiku Malte kojom se potiče poslovno nastanjivanje priređivača igara na sreću u Malti koji lokalno i prekogranično pružaju svoje usluge u skladu s lokalnim propisima”.
51      Komisija je upravo zato 18. lipnja 2025. protiv Malte pokrenula postupak zbog povrede, smatrajući da se članak 56.A malteškog Zakona o igrama na sreću protivi pravilima Uredbe Bruxelles I.a (INNFR(2025)2100).
52      Vidjeti članak 2. točku (a) Uredbe Bruxelles I.a. Nasuprot tomu, sudske odluke koje, iako su obuhvaćene člankom 56.A malteškog Zakona o igrama na sreću, nisu donesene u „građanskim i trgovačkim stvarima” i/ili su ih donijeli sudovi trećih država, ne spadaju u područje primjene Uredbe Bruxelles I.a.
53      Naime, primjenjivost pravila predviđenih u poglavlju III. Uredbe Bruxelles I.a isključuje primjenu pravila zamoljene države članice koja se odnose na priznavanje i izvršenje stranih sudskih odluka (vidjeti presudu od 9. prosinca 2003., Gasser, C-116/02, EU:C:2003:657, t. 72.).
54      Ako su izvršive u državi članici u kojoj su donesene.
55      Vidjeti uvodne izjave 1., 3., 4. i 6. Uredbe Bruxelles I.a.
56      Vidjeti uvodnu izjavu 30. Uredbe Bruxelles I.a i presudu od 23. listopada 2014., flyLAL-Lithuanian Airlines (C-302/13, EU:C:2014:2319, t. 46.).
57      Napomenom „ne dovodeći u pitanje [...] odredbe bilo kojeg drugog propisa” na početku članka 56.A malteškog Zakona o igrama na sreću prešutno se upućuje na (među ostalim) članak 45. stavak 1. točku (a) i članak 46. Uredbe Bruxelles I.a. Naime, prema navodu te vlade, kada malteški sudovi takvim sudskim odlukama uskraćuju pravni učinak, to čine na temelju tih odredbi Uredbe Bruxelles I.a u vezi s člankom 56.A.
58      Vidjeti MGA, bilješku 43., op. cit.
59      Podsjećam na to da se u memorandumu s objašnjenjima priloženom Zakonu 55 navodi da članak 56.A samo „kodificira[...] ustaljenu javnu politiku Malte” u tom području.
60      Prema mišljenju te vlade, igrači iskorištavaju tu slobodu kako bi dobili besprijekorne prekogranične usluge, a kasnije tvrde da su nezakonite kako bi povratili svoje gubitke. Dodatno vidjeti moje mišljenje u predmetu European Lotto (t. 90. do 98.).
61      Vidjeti, među ostalim, presude od 28. ožujka 2000., Krombach (C-7/98, EU:C:2000:164, t. 21. do 23.); od 16. srpnja 2015., Diageo Brands (C-681/13, EU:C:2015:471, t. 41. i 42.); i od 7. rujna 2023., Charles Taylor Adjusting (C-590/21, EU:C:2023:633, t. 32. do 34.).
62      Vidjeti presude od 11. svibnja 2000., Renault (C-38/98, EU:C:2000:225, t. 33.), i od 16. srpnja 2015., Diageo Brands (C-681/13, EU:C:2015:471, t. 49.).
63      Sud je u tom pogledu više puta naglasio da, s obzirom na važnost načela pravomoćnosti za stabilnost prava i pravnih odnosa kao i za dobro sudovanje, pravo Unije u načelu ne nalaže nacionalnom sudu da pravomoćnoj sudskoj odluci oduzme obvezujući učinak čak i ako je u njoj pravo Unije pogrešno primijenjeno (vidjeti, među ostalim, presudu od 2. travnja 2020., CRPNPAC i Vueling Airlines, C-370/17 i C-37/18, EU:C:2020:260, t. 88. i 89. i navedenu sudsku praksu). Međutim, ako su sudovi države članice očito pogrešno primijenili pravo Unije, tu se državu članicu može proglasiti odgovornom (vidjeti, u tom pogledu, presude od 30. rujna 2003., Köbler, C-224/01, EU:C:2003:513, t. 50. i 59., i od 16. srpnja 2015., Diageo Brands, C-681/13, EU:C:2015:471, t. 66.).
64      Vidjeti, među ostalim, presude od 28. ožujka 2000., Krombach (C-7/98, EU:C:2000:164, t. 36.); od 16. srpnja 2015., Diageo Brands (C-681/13, EU:C:2015:471, t. 43.); i od 4. listopada 2024., Real Madrid Club de Fútbol (C-633/22, EU:C:2024:843, t. 36.). Vidjeti mišljenje nezavisnog odvjetnika S. Albera u predmetu Renault (C-38/98, EU:C:1999:325, t. 60., 65. i 66.).
65      Vidjeti, među ostalim, presude od 28. ožujka 2000., Krombach (C-7/98, EU:C:2000:164, t. 37.); od 16. srpnja 2015., Diageo Brands (C-681/13, EU:C:2015:471, t. 44.); i od 7. rujna 2023., Charles Taylor Adjusting (C-590/21, EU:C:2023:633, t. 35.).
66      Vidjeti, primjerice, presudu od 7. rujna 2023., Charles Taylor Adjusting (C-590/21, EU:C:2023:633, t. 37. do 40.).
67      Vidjeti, po analogiji, presudu od 1. lipnja 1999., Eco Swiss (C-126/97, EU:C:1999:269, t. 36.).
68      Vidjeti u tom pogledu presudu od 16. srpnja 2015., Diageo Brands (C-681/13, EU:C:2015:471, t. 48. i 50.), i mišljenje nezavisnog odvjetnika S. Albera u predmetu Renault (C-38/98, EU:C:1999:325, t. 67.).
69      U pogledu toga da je diskriminacija na temelju državljanstva najneprihvatljiviji oblik ograničenja u pravu o unutarnjem tržištu Unije, vidjeti mišljenje nezavisnog odvjetnika N. Wahla u predmetu Austrija/Njemačka (C-591/17, EU:C:2019:99, t. 1. i 2.).
70      Vidjeti uvodnu izjavu 26. Uredbe Bruxelles I.a te presude od 9. prosinca 2003., Gasser (C-116/02, EU:C:2003:657, t. 72.), i od 16. srpnja 2015., Diageo Brands (C-681/13, EU:C:2015:471, t. 63.).
71      U tom pogledu podsjećam na to da je nezavisni odvjetnik H. Saugmandsgaard Øe u svojem mišljenju u spojenim predmetima CRPNPAC i Vueling Airlines (C-370/17 i C-37/18, EU:C:2019:592, t. 103.) naglasio da, u skladu s načelom uzajamnog povjerenja, „[n]acionalni sud [...] ne može biti predmet [...] sumnji u pogledu protekcionizma, s obzirom na to da njegova neovisnost podrazumijeva poštovanje objektivnosti i nepostojanje bilo kakvog interesa u rješavanju spora osim stroge primjene pravnih pravila”.
72      Što je netočna pretpostavka, jer je Sudu od usvajanja članka 56.A malteškog Zakona o igrama na sreću upućeno nekoliko zahtjeva za prethodnu odluku u pogledu usklađenosti nacionalnih pravila o igrama na sreću i tužbi za naknadu štete. Vidjeti, među ostalim, zahtjeve za prethodnu odluku u predmetima C-530/24 i C-9/25, Tipico, koji su u tijeku.
73      Također vidjeti, primjerice, presudu od 15. rujna 2011., Dickinger i Ömer (C-347/09, EU:C:2011:582, t. 94. do 96.).
74      Vidjeti, među ostalim, presude od 24. ožujka 1994., Schindler (C-275/92, EU:C:1994:119, t. 60.); od 8. rujna 2009., Liga Portuguesa de Futebol Profissional i Bwin International (C-42/07, EU:C:2009:519, t. 57.); i od 24. siječnja 2013., Stanleybet i dr. (C-186/11 i C-209/11, EU:C:2013:33, t. 24.).
75      Malteška vlada „prekograničnu prirodu” usluga koje pružaju priređivači igara na sreću s malteškom koncesijom često navodi kao razlog zbog kojeg te usluge trebaju podlijegati samo malteškom pravu, a ne pravu država članica u kojima se nalaze primatelji tih usluga. U tom bih pogledu naglasio da usluge koje ti priređivači pružaju obično nisu samo dostupne u drugim državama članicama, u smislu da priređivači nemaju konkretnu namjeru poslovati s potrošačima u tim državama članicama. Umjesto toga, te su usluge usmjerene na te druge države članice i njihove potrošače (kroz internetske stranice na jeziku ciljane zemlje, korištenje vršnih domena te zemlje, oglašavanje i tako dalje). To opravdava primjenu propisa odnosnih država članica o igrama na sreću (vidjeti, po analogiji, moje mišljenje u predmetu Wunner (t. 63. do 66.)).
76      Osobito, usluge igara na sreću isključene su iz područja primjene Direktive 2000/31/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 8. lipnja 2000. o određenim pravnim aspektima usluga informacijskog društva na unutarnjem tržištu, posebno elektroničke trgovine (Direktiva o elektroničkoj trgovini) (SL 2000., L 178, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 39., str. 58.) (članak 1. stavak 5. točka (d)) i Direktive 2010/13/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 10. ožujka 2010. o koordinaciji određenih odredaba utvrđenih zakonima i drugim propisima u državama članicama o pružanju audiovizualnih medijskih usluga (Direktiva o audiovizualnim medijskim uslugama) (kodificirana verzija) (SL 2010., L 95, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 7., str. 160.) (vidjeti uvodnu izjavu 22.), u kojima se inače primjenjuje načelo „zemlje podrijetla”.
77      Vidjeti, među ostalim, presude od 8. rujna 2010., Stoß i dr. (C-316/07, C-358/07 do C-360/07, C-409/07 i C-410/07, EU:C:2010:504, t. 108. do 116.), i od 12. rujna 2013., Biasci i dr. (C-660/11 i C-8/12, EU:C:2013:550, t. 41.). Vidjeti također moje mišljenje u predmetu Tipico, t. 38.
78      Vidjeti moje mišljenje u predmetu Tipico (t. 55. i 56.).
79      Vidjeti, primjerice, presudu od 15. rujna 2011., Dickinger i Ömer (C-347/09, EU:C:2011:582, t. 94. do 96.).
80      Vidjeti, među ostalim, presudu od 12. rujna 2013., Biasci i dr. (C-660/11 i C-8/12, EU:C:2013:550, t. 42. i navedenu sudsku praksu).
81      Vidjeti u tom pogledu moje mišljenje u predmetu Tipico (t. 31., 32. i 37.).
82      Vidjeti, među ostalim, presudu od 22. lipnja 2017., Unibet International (C-49/16, EU:C:2017:491, t. 37. i navedenu sudsku praksu). Međutim, malteška vlada tvrdi da, u skladu s malteškim pravom, priređivači igara na sreću s malteškom koncesijom mogu zakonito pružati usluge samo u državama članicama čiji su propisi o igrama na sreću „neopravdano restriktivni” u smislu članka 56. UFEU-a. Međutim, ta tvrdnja zahtijeva dva pojašnjenja. Kao prvo, kako je navedeno u točki 101. ovog mišljenja, čini se da se malteška vlada vodi pretpostavkom da je, u pravilu, svaki propis o igrama na sreću koji ograničava mogućnost priređivača s malteškom koncesijom da pruža usluge na državnom području države članice „neopravdano restriktivan” (jer malteški regulatorni okvir već dovoljno štiti sve relevantne javne interese). Kao drugo, čak i ako se utvrdi da lokalni propisi nisu u skladu s člankom 56. UFEU-a, to ne daje malteškim priređivačima igara na sreću automatsko pravo da pružaju svoje usluge na državnom području dotične države članice. Sud je više puta utvrdio da država članica nije obvezna „liberalizirati tržište igara na sreću ako smatra da takva liberalizacija nije u skladu s razinom zaštite potrošača i očuvanja reda u društvu kojem ta država članica teži” (vidjeti, među ostalim, presudu od 24. siječnja 2013., Stanleybet i dr., C-186/11 i C-209/11, EU:C:2013:33, t. 46.). S obzirom na to, države članice moraju imati „mogućnost reformirati” svoje propise kako bi ih uskladile s člankom 56. UFEU-a.
83      U pogledu nedostataka monopola nad sportskim klađenjem u Njemačkoj vidjeti, primjerice, presude od 8. rujna 2010., Stoß i dr. (C-316/07, C-358/07 do C-360/07, C-409/07 i C-410/07, EU:C:2010:504), i od 8. rujna 2010., Carmen Media Group (C-46/08, EU:C:2010:505).
84      Vidjeti u tom pogledu moje mišljenje u predmetu Tipico (t. 75. do 86.). Nasuprot tomu, u svojem sam mišljenju u predmetu European Lotto (t. 94. do 97.) već objasnio zašto, protivno onomu što tvrdi malteška vlada, takve tužbe nikako ne mogu činiti zloporabu slobode primanja usluga. Naime, načelo zloporabe prava Unije nije relevantno u predmetnom kontekstu, jer se takve tužbe temelje isključivo na nacionalnom pravu.
85      Malteška vlada navodi da je sektor igara na sreću 2023. činio oko 7 % nacionalnog gospodarstva, a da su radna mjesta u tom sektoru činila 5,2 % svih radnih mjesta u Malti.
86      Vidjeti presudu od 23. listopada 2014., flyLAL-Lithuanian Airlines (C-302/13, EU:C:2014:2319, t. 56. do 58.).
87      Vidjeti, među ostalim, presudu od 23. svibnja 1996., Hedley Lomas (C-5/94, EU:C:1996:205, t. 20. i navedenu sudsku praksu).
88      Vidjeti uvodnu izjavu 4. Uredbe Bruxelles I.a.
89      Vidjeti, po analogiji, presudu ESLJP-a od 21. srpnja 2022., Bieliński protiv Poljske, CE:ECHR:2022:0721JUD004876219, t. 42. i navedenu sudsku praksu.
90      Vidjeti, po analogiji, presudu ESLJP-a od 24. studenoga 1994., Beaumartin protiv Francuske, CE:ECHR:1994:1124JUD001528789, t. 33.