62022CJ0049
PRESUDA SUDA (treće vijeće)
8. lipnja 2023. (
*1
)
„Zahtjev za prethodnu odluku – Zračni prijevoz – Uredba (EZ) br. 261/2004 – Članak 5. stavak 1. točka (a) – Otkazivanje leta – Članak 8. stavak 1. – Obveza pomoći – Pojam „preusmjeravanje” – Naknada štete zračnih putnika u slučaju otkazivanja leta – Pandemija bolesti COVID-19 – Repatrijacijski let koji je organizirala država članica u kontekstu misije konzularne pomoći – Let koji je izvršio isti stvarni zračni prijevoznik i u isto vrijeme kao i otkazani let – Troškovi na teret putnika koji premašuju neto troškove tog leta”
U predmetu C‑49/22,
povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Landesgericht Korneuburg (Zemaljski sud u Korneuburgu, Austrija), odlukom od 4. siječnja 2022., koju je Sud zaprimio 24. siječnja 2022., u postupku
Austrian Airlines AG
protiv
TW,
SUD (treće vijeće),
u sastavu: K. Jürimäe (izvjestiteljica), predsjednica vijeća, M. Safjan, N. Piçarra, N. Jääskinen i M. Gavalec, suci,
nezavisni odvjetnik: N. Emiliou,
tajnik: A. Calot Escobar,
uzimajući u obzir pisani dio postupka,
uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
–
za Austrian Airlines AG, M. Brenner i M. Klemm, Rechtsanwälte,
–
za TW, F. Puschkarski, A. Skribe i P. Zwifelhofer, Rechtsanwälte,
–
za austrijsku vladu, G. Kunnert, A. Posch i J. Schmoll, u svojstvu agenata,
–
za njemačku vladu, J. Möller, P. Busche i M. Hellmann, u svojstvu agenata,
–
za Europsku komisiju, G. Braun, G. Wilms i N. Yerrell, u svojstvu agenata,
saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 2. ožujka 2023.,
donosi sljedeću
Presudu
1
Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 5. stavka 1. točke (a) i članka 8. stavka 1. točke (b) Uredbe (EZ) br. 261/2004 Europskog parlamenta i Vijeća od 11. veljače 2004. o utvrđivanju općih pravila odštete i pomoći putnicima u slučaju uskraćenog ukrcaja i otkazivanja ili dužeg kašnjenja leta te o stavljanju izvan snage Uredbe (EEZ) br. 295/91 (SL 2004., L 46, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 7., svezak 26., str. 21.).
2
Zahtjev je upućen u okviru spora između društva Austrian Airlines AG i osobe TW, povodom odbijanja društva Austrian Airlines da osobi TW i njegovoj supruzi nadoknadi iznos koji su morali platiti kako bi koristili repatrijacijski let koji je organizirala Republika Austrija u okviru svojih konzularnih funkcija, nakon što je društvo Austrian Airlines otkazalo njihov let zbog pandemije bolesti COVID-19.
Pravni okvir
Pravo Unije
Uredba br. 261/2004
3
Uvodne izjave 1. i 4. Uredbe br. 261/2004 navode:
„(1)
Aktivnost Zajednice u području zračnog prijevoza usmjerena je, pored ostalih stvari, na osiguravanje visoke razine zaštite putnika. Uz to, u potpunosti bi trebalo voditi računa o obvezama zaštite potrošača općenito.
[…]
(4)
Zajednica bi stoga trebala povisiti standarde zaštite propisane [Uredbom Vijeća (EEZ) br. 295/91 od 4. veljače 1991. o utvrđivanju općih pravila za sustav odštete u slučaju uskraćivanja ukrcaja u redovnom zračnom prijevozu (SL 1991., L 36, str. 5.)], kako bi ojačala prava putnika i osigurala djelovanje zračnih prijevoznika sukladno ujednačenim uvjetima na liberaliziranom tržištu.”
4
Članak 2. te uredbe naslovljen je „Definicije”. Pojam „stvarni zračni prijevoznik” je u točki (b) tog članka definiran kao „zračni prijevoznik koji izvodi ili namjerava izvesti let ugovoren s putnicima ili u ime neke druge osobe, pravne ili fizičke, koja ima ugovor s tim putnikom”.
5
Članak 3. navedene uredbe, naslovljen „Područje primjene”, u svojem stavku 3. određuje:
„Ova se Uredba ne primjenjuje na putnike koji putuju besplatno ili po umanjenoj tarifi koja nije dostupna izravno ili neizravno javnosti. Međutim, primjenjuje se na putnike kojima je karta izdana u sklopu programa „frequent flyer” ili preko drugih komercijalnih programa zračnog prijevoznika ili tour operatora.”
6
Članak 5. te uredbe, naslovljen „Otkazivanje leta”, glasi:
„1.   U slučaju otkazivanja leta, dotični putnici:
a)
imaju pravo na pomoć od strane stvarnog zračnog prijevoznika u skladu s člankom 8.; i
[…]
c)
imaju pravo na odštetu od strane stvarnog zračnog prijevoznika u skladu s člankom 7., osim ako [su obaviješteni o otkazivanju leta]:
[…]
2.   Kada se putnike obavješćuje o otkazivanju leta, istima treba dati objašnjenje o mogućem zamjenskom prijevozu.
3.   Stvarni zračni prijevoznik nije dužan platiti odštetu u skladu s člankom 7., ako može dokazati da je do otkazivanja leta došlo zbog izvanrednih okolnosti koje se nije moglo izbjeći čak ni ako su sve razumne mjere poduzete.
[…]”
7
Članak 7. Uredbe br. 261/2004, naslovljen „Pravo na odštetu”, predviđa standardiziranu odštetu za putnike čiji se iznos razlikuje ovisno o, posebice, dužini leta.
8
Člankom 8. navedene uredbe, naslovljenim „Pravo na vraćanje prevoznine ili preusmjeravanje”, predviđa se:
„1.   Upućivanjem na ovaj članak, putnicima se nudi izbor između:
(a)
—
nadoknade u roku od 7 dana, u skladu s člankom 7. stavkom 3., cjelokupnog iznosa vrijednosti karte po cijeni po kojoj je kupljena, za dio ili dijelove putovanja koji nisu realizirani i za dio, ili dijelove putovanja koji su već ostvareni, ako let više služi svrsi prvotnog plana putovanja putnika, zajedno sa, kada je to primjereno,
—
povratnim letom u prvu točku polazišta, kada je to najranije moguće;
(b)
preusmjeravanje, po sukladnim uvjetima prijevoza do njihovog konačnog odredišta prvom mogućom prilikom; ili
(c)
preusmjeravanje po sukladnim uvjetima prijevoza, do njihovog konačnog odredišta kasnijeg dana kako je putniku prihvatljivo, ovisno o dostupnosti slobodnih mjesta.
2.   Stavak 1. točka (a) se također primjenjuje na putnike čiji letovi čine dio paketa, isključujući pravo na nadoknadu tamo gdje takvo pravo proizlazi iz Direktive [(EU) 2015/2302 Europskog parlamenta i Vijeća od 25. studenoga 2015. o putovanjima u paket aranžmanima i povezanim putnim aranžmanima, o izmjeni Uredbe (EZ) br. 2006/2004 i Direktive 2011/83/EU Europskog parlamenta i Vijeća te o stavljanju izvan snage Direktive Vijeća 90/314/EEZ (SL 2015., L 326, str. 1.)].
[…]”
9
Članak 12. navedene uredbe naslovljen je „Dodatna odšteta”. On u svojem stavku 1. predviđa:
„Ova se Uredba primjenjuje ne dovodeći u pitanje prava putnika na dodatnu odštetu. Odšteta dodijeljena putniku ovom Uredbom može se odbiti od iznosa takve odštete.”
Direktiva (EU) 2015/637
10
U skladu s člankom 9. Direktive Vijeća (EU) 2015/637 od 20. travnja 2015. o mjerama koordinacije i suradnje za olakšavanje pružanja konzularne zaštite građanima Unije bez predstavništva u trećim zemljama te o stavljanju izvan snage Odluke 95/553/EZ (SL 2015., L 106, str. 1.):
„Konzularna zaštita iz članka 2. može između ostalog uključivati pomoć u sljedećim situacijama:
[…]
(e)
podrška i repatrijacija u hitnim slučajevima;
[…]”
Austrijsko pravo
11
Člankom 3. stavkom 2. točkom 5. Bundesgesetza über die Wahrnehmung konsularischer Aufgaben (Konsulargesetz) (Savezni zakon o obavljanju konzularnih funkcija (Konzularni zakon)) (BGBl. I, 40/2019, u daljnjem tekstu: Konzularni zakon) predviđa se:
„Konzularna zaštita dio je konzularnih zadaća koji obuhvaća pružanje pomoći u slučajevima potrebe za pravnom zaštitom i u hitnim slučajevima. To uključuje posebice mjere pomoći […] u slučaju potrebe za pomoći i repatrijaciju u hitnim slučajevima.”
Glavni postupak i prethodna pitanja
12
Osoba TW i njegova supruga imali su u okviru putovanja u paket‑aranžmanu potvrđene svaki po jednu rezervaciju za let OS17 od 7. ožujka 2020., iz Beča (Austrija) do Mauricijusa, i za let OS18 od 20. ožujka 2020., iz Mauricijusa do Beča. Ta dva leta trebalo je izvesti društvo Austrian Airlines.
13
Let OS17 je proveden. Nasuprot tomu, društvo Austrian Airlines je 18. ožujka 2020. otkazalo let OS18 nakon što je austrijska vlada donijela mjere zbog pandemije bolesti COVID-19.
14
Prema podacima koje je dostavio Landesgericht Korneuburg (Zemaljski sud u Korneuburgu, Austrija), sud koji je uputio zahtjev, iako je društvo Austrian Airlines raspolagalo kontaktnim podacima osobe TW i njegove supruge, ono ih nije obavijestilo o tom otkazivanju, niti o pravima koja su imali na temelju članka 8. stavka 1. Uredbe br. 261/2004. Organizator putovanja tek ih je 19. ožujka 2020. obavijestio o otkazivanju njihova povratna leta kao i o organiziranju repatrijacijskog leta od strane austrijskog ministarstva vanjskih poslova predviđenog za 20. ožujka 2020., datum na koji više nije organiziran niti jedan redovni let.
15
Osoba TW i njegova supruga registrirali su se za taj repatrijacijski let na internetskoj stranici ministarstva vanjskih poslova. Po toj osnovi, svaki je od njih morao uplatiti obveznu participaciju u troškovima u iznosu od 500,00 eura. Društvo Austrian Airlines je izvršilo taj repatrijacijski let pod brojem OS1024 u isto vrijeme leta koje je prvobitno bilo planirano za let OS18.
16
Osoba TW – koja djeluje u svoje ime i u ime svoje supruge – tužbom podnesenom 14. rujna 2020. pred Bezirksgericht Schwechat (Općinski sud u Schwechatu, Austrija) zahtijevala je da se društvu Austrian Airlines naloži plaćanje iznosa od 1000 eura, uvećanog za kamate, koji odgovara obveznoj participaciji koju su on i njegova supruga morali platiti za repatrijacijski let.
17
Osoba TW u potporu toj tužbi navodi činjenicu da je društvo Austrian Airlines ne samo propustilo ponuditi i organizirati preusmjeravanje, već je i fakturiralo troškove prijevoza koji je osoba TW sama organizirala, suprotno onome što predviđa članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe br. 261/2004. S obzirom na to da društvo Austrian Airlines na taj način nije ispunilo svoje obveze utvrđene pravom Unije, taj je zračni prijevoznik odgovoran za štetu koju su pretrpjeli osoba TW i njegova supruga time što su na svoj trošak morali pronaći zamjensko rješenje za otkazani let.
18
Nakon što je Bezirksgericht Schwechat (Općinski sud u Schwechatu, Austrija) u glavnom postupku prihvatio tužbeni zahtjev osobe TW, društvo Austrian Airlines je sudu koji je uputio zahtjev podnijelo žalbu protiv te odluke.
19
Sud koji je uputio zahtjev u svojem zahtjevu za prethodnu odluku polazi od pretpostavke da pomoć u nevolji i za repatrijaciju u hitnim slučajevima spada među konzularne funkcije Republike Austrije. Izvršavanje tih funkcija dio je suverene aktivnosti te države članice u skladu s člankom 3. stavkom 2. točkom 5. Konzularnog zakona. Društvo Austrian Airlines u tome je sudjelovalo kao suugovaratelj Republike Austrije, ali nije imalo nikakav utjecaj na odluku te države članice. Međutim, taj sud smatra da iako društvo Austrian Airlines nije moglo sâmo usmjeriti putnike na repatrijacijski let, ono je ipak moglo sâmo registrirati putnike na internetskoj stranici ministarstva vanjskih poslova i nadoknaditi im obveznu participaciju u troškovima.
20
Prema navodu tog suda, ishod spora u glavnom postupku ovisi dakle o pravilnom tumačenju riječi „pomoć” iz članka 5. stavka 1. točke (a) Uredbe br. 261/2004 i riječi „preusmjeravanje” iz njezina članka 8. stavka 1. točke (b).
21
U tim je okolnostima Landgericht Korneuburg (Zemaljski sud u Korneuburgu) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Treba li članak 5. stavak 1. točku (a) i članak 8. stavak 1. točku (b) [Uredbe br. 261/2004] tumačiti na način da se preusmjeravanjem pod sukladnim uvjetima prijevoza do konačnog odredišta – koje stvarni zračni prijevoznik mora ponuditi u slučaju otkazivanja – može smatrati i repatrijacijski let izveden u okviru izvršavanja suverenih funkcija države kada stvarni zračni prijevoznik ne može imati pravo na preusmjeravanje putnika, ali može putnika za to prijaviti i snositi troškove te u konačnici izvesti let na temelju ugovornog sporazuma s državom istim zrakoplovom i u istim vremenima leta predviđenima za prvotni otkazani let?
2.
Treba li članak 8. stavak 1. Uredbe br. 261/2004 tumačiti na način da putnik koji se sâm prijavi za repatrijacijski let opisan u prvom prethodnom pitanju i za to plati državi obvezan dio troškova ima pravo koje izravno proizlazi iz [te uredbe] da mu [stvarni] zračni prijevoznik naknadi te izdatke, čak i ako se troškovi ne sastoje isključivo od troškova putovanja zrakoplovom?”
O prethodnim pitanjima
Prvo pitanje
22
Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 5. stavak 1. točku (a) Uredbe br. 261/2004 tumačiti na način da repatrijacijski let koji je organizirala država članica u kontekstu mjere konzularne pomoći, nakon otkazivanja leta, predstavlja „preusmjeravanje, po sukladnim uvjetima prijevoza do konačnog odredišta”, u smislu članka 8. stavka 1. točke (b) te uredbe, koje stvarni zračni prijevoznik mora ponuditi putniku čiji je let otkazan.
23
Na temelju članka 5. stavka 1. točke (a) Uredbe br. 261/2004, stvarni zračni prijevoznik mora, u slučaju otkazivanja leta, putnicima ponuditi pomoć u skladu s člankom 8. te uredbe.
24
U skladu s člankom 8. stavkom 1. te uredbe, putnicima se nudi izbor između triju mogućnosti: kao prvo, nadoknada vrijednosti karte pod određenim uvjetima i, prema potrebi, organizacija povratnog leta u prvu točku polazišta kada je to najranije moguće, kao drugo, preusmjeravanje po sukladnim uvjetima prijevoza do njihova konačnog odredišta prvom mogućom prilikom i, kao treće, preusmjeravanje po sukladnim uvjetima prijevoza do tog odredišta kasnijeg dana kako je putniku prihvatljivo, ovisno o dostupnosti slobodnih mjesta.
25
Pojam „preusmjeravanje” nije definiran ni člankom 8. stavkom 1. Uredbe br. 261/2004 ni nekom drugom od njezinih odredaba. U tom kontekstu utvrđivanje značenja i dosega tog pojma treba provesti u skladu s njegovim uobičajenim smislom u svakodnevnom jeziku, vodeći pritom računa o kontekstu u kojem se taj pojam koristi i ciljevima koji se žele postići propisima čiji je sastavni dio (vidjeti, u tom smislu, presudu od 31. siječnja 2013., McDonagh, C‑12/11, EU:C:2013:43, t. 28.).
26
Što se, kao prvo, tiče uobičajenog smisla pojma „preusmjeravanje”, on općenito upućuje na ideju alternativnog plana putovanja od onoga koji je prvotno predviđen, osobito u pogledu smjera ili vremena puta, ali koji ipak završava na istom krajnjem odredištu. U tom smislu taj pojam ne sadržava nikakvu posebnu karakteristiku koja bi određivala „preusmjeravanje” u okviru komercijalne ponude.
27
Potom, kao što proizlazi iz uvodnih izjava 1. i 4. Uredbe br. 261/2004, glavni cilj koji se njome nastoji ostvariti sastoji se od osiguravanja visoke razine zaštite putnika (vidjeti, u tom smislu, presude od 10. siječnja 2006., IATA i ELFAA, C‑344/04, EU:C:2006:10, t. 69., kao i od 19. studenoga 2009., Sturgeon i dr., C‑402/07 i C‑432/07, EU:C:2009:716, t. 44.).
28
Stoga se ponuda „preusmjeravanja” u smislu članka 8. stavka 1. Uredbe br. 261/2004 ne može ograničiti, za dotičnog stvarnog zračnog prijevoznika, na predlaganje putniku da ga dovede na konačno odredište letom koji slijedi iza leta koji je taj zračni prijevoznik otkazao. Takva ponuda može uključivati druge letove, uključujući s presjedanjem, koje eventualno izvode drugi zračni prijevoznici koji su dio iste zrakoplovne udruge ili nisu i koji manje kasne u dolasku od leta koji slijedi otkazani let (vidjeti, u tom smislu, presudu od 11. lipnja 2020., Transportes Aéreos Portugueses, C‑74/19, EU:C:2020:460, t. 59.).
29
Naposljetku, kada je riječ o kontekstu članka 8. stavka 1. Uredbe br. 261/2004, ipak treba istaknuti – kao što je u osnovi utvrdio nezavisni odvjetnik u točkama 23. i 24. svojeg mišljenja – da se Uredba br. 261/2004 temelji na članku 80. stavku 2. UEZ‑a, koji je postao članak 100. stavak 2. UFEU‑a, koji zakonodavcu Europske unije omogućava da utvrdi odgovarajuće odredbe, među ostalim, za zračni promet, u kontekstu zajedničke prometne politike. Iz navedenog slijedi da se područje primjene te uredbe ne može protegnuti na nekomercijalne letove. To tumačenje potvrđuju, posebice, uvodna izjava 4. Uredbe br. 261/2004, u kojoj se izričito navodi djelovanje zračnih prijevoznika na liberaliziranom tržištu, članak 2. točka (b) te uredbe, u kojem se definira pojam „stvarni zračni prijevoznik” upućivanjem na ugovor zaključen s putnikom, kao i članak 3. stavak 3. te uredbe, koji njezino područje primjene ratione personae ograničava na putnike koji putuju po tarifi dostupnoj javnosti.
30
Iz prethodno navedenog proizlazi da se takvo preusmjeravanje može provesti samo uz pomoć komercijalnih letova.
31
No, repatrijacijski let nema komercijalnu narav jer je njegovo organiziranje u načelu dio mjera konzularne pomoći države, kao što potvrđuju, u ovom slučaju, članak 3. stavak 2. točka 5. Konzularnog zakona, ali također i, u pravu Unije, članak 9. točka (e) Direktive 2015/637.
32
Iz te okolnosti proizlazi, kao što ističe i nezavisni odvjetnik u točkama 34., 35. i 38. svojeg mišljenja, da se uvjeti repatrijacijskog leta mogu znatno razlikovati od uvjeta komercijalnog leta što se tiče kako uvjeta ukrcaja tako i usluga u zrakoplovu. Osobito, stvarni zračni prijevoznici ne mogu ponuditi svojim putnicima repatrijacijski let kao „preusmjeravanje”, u smislu članka 8. stavka 1. Uredbe br. 261/2004, s obzirom na to da nisu ovlašteni tim putnicima dodijeliti pravo na prijevoz tim letom.
33
Iz prethodno navedenog proizlazi da članak 5. stavak 1. točku (a) i članak 8. stavak 1. točku (b) Uredbe br. 261/2004 tumačiti na način da repatrijacijski let koji je organizirala država članica u kontekstu mjere konzularne pomoći, nakon otkazivanja leta, ne predstavlja „preusmjeravanje, po sukladnim uvjetima prijevoza do konačnog odredišta”, u smislu članka 8. stavka 1. točke (b) te uredbe, koje stvarni zračni prijevoznik mora ponuditi putniku čiji je let otkazan.
Drugo pitanje
34
Svojim drugim pitanjem, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 8. stavak 1. Uredbe br. 261/2004 tumačiti na način da putniku koji se nakon otkazivanja povratnog leta sam morao prijaviti za repatrijacijski let koji je organizirala država članica u kontekstu mjere konzularne pomoći i po toj osnovi platiti toj državi obveznu participaciju u troškovima, dodjeljuje pravo na naknadu tih troškova na teret stvarnog zračnog prijevoznika.
35
Uvodno treba precizirati da iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da se tužba osobe TW odnosi na to da se društvo Austrian Airlines osudi da naknadi štetu koju je TW navodno pretrpio jer je morao platiti 1000 eura obvezne participacije u troškovima za sebe i svoju suprugu, kako bi mogao dobiti dva mjesta na repatrijacijskom letu navedenom u točki 15. ove presude. Ta je tužba, s obzirom na to da se odnosi na štetu nastalu osobi TW, koju valja procijeniti pojedinačno i naknadno, i koja je nastala otkazivanjem leta za koji su on i njegova supruga imali potvrđenu rezervaciju, usmjerena na dobivanje dodatne odštete u smislu članka 12. stavka 1. Uredbe br. 261/2004 (vidjeti, u tom smislu, presudu od 29. srpnja 2019., Rusu, C‑354/18, EU:C:2019:637, t. 35. i 36.).
36
No, iako iz samog teksta te odredbe proizlazi da se ta uredba primjenjuje ne dovodeći u pitanje prava putnika na dodatnu odštetu, takva se dodatna odšteta ipak mora temeljiti na nacionalnom ili međunarodnom pravu (vidjeti, u tom smislu, presudu od 29. srpnja 2019., Rusu, C‑354/18, EU:C:2019:637, t. 35. i 36.).
37
Stoga se članak 8. stavak 1. Uredbe br. 261/2004 ne može tumačiti na način da putnik koji se nakon otkazivanja povratnog leta sam prijavi za repatrijacijski let koji je organizirala država članica ima, na temelju te uredbe, pravo na povrat od strane stvarnog zračnog prijevoznika dodatnih troškova koje je morao platiti u svrhu svoje prijave za taj let.
38
Međutim, takav putnik ipak može istaknuti svoje pravo na naknadu štete na temelju elemenata navedenih u člancima 8. i 9. Uredbe br. 261/2004 kada stvarni zračni prijevoznik povrijedi svoje obveze na temelju tih članaka (vidjeti u tom smislu presudu od 13. listopada 2011., Sousa Rodríguez i dr., C‑83/10, EU:C:2011:652, t. 43. i 44.).
39
U tom pogledu, treba podsjetiti da se u stavku 1. članka 8. Uredbe br. 8/2004, naslovljenog „Pravo na vraćanje prevoznine ili preusmjeravanje”, navodi da se putnicima nudi izbor između triju ondje navedenih mogućnosti, odnosno u biti, kao prvo, nadoknada vrijednosti karte i, prema potrebi, povratni let u prvu točku polazišta kada je to najranije moguće, kao drugo, preusmjeravanje po sukladnim uvjetima prijevoza do njihova konačnog odredišta prvom mogućom prilikom i, kao treće, preusmjeravanje po sukladnim uvjetima prijevoza do tog odredišta kasnijeg dana kako je putniku prihvatljivo, ovisno o dostupnosti slobodnih mjesta.
40
Stoga se tim člankom kao alternativa preusmjeravanju izrijekom predviđa nadoknada vrijednosti karte po cijeni po kojoj je kupljena, za dio ili dijelove putovanja koji nisu realizirani i za dio ili dijelove putovanja koji su već ostvareni, ako let više ne služi svrsi prvotnog plana putovanja, uz pridržaj da ta karta ne smije biti već nadoknađena na temelju Direktive 2015/2302.
41
Stoga, kao što je u biti istaknuo nezavisni odvjetnik u točkama 62. i 63. svojeg mišljenja, kada je preusmjeravanje nemoguće prvom mogućom prilikom ili na kasniji datum koji odgovara dotičnom putniku, stvarni zračni prijevoznik ne može se osloboditi svoje obveze koja proizlazi iz članka 8. stavka 1. točke (a) Uredbe br. 261/2004 da nadoknadi cjelokupni iznos vrijednosti karte za dio ili dijelove putovanja koji nisu realizirani i za dio ili dijelove putovanja koji su već ostvareni, ako let više ne služi svrsi prvotnog plana putovanja, uz pridržaj da ta karta ne smije biti već nadoknađena na temelju Direktive 2015/2302. Naime, obveza nuđenja pomoći predviđena u članku 8. stavku 1. te uredbe bila bi lišena učinka ako ne bi bilo moguće ishoditi njezino poštovanje, po potrebi i putem tužbe za nadoknadu podnesene a posteriori.
42
Takva je obveza naknade uostalom sukladna glavnom cilju koji se ostvaruje Uredbom br. 261/2004 koji se sastoji, kao što je navedeno u točki 27. ove presude, u osiguravanju visoke razine zaštite putnika.
43
Usto, obveza stvarnog zračnog prijevoznika da putnicima čiji je let otkazan ponudi različite opcije predviđene u članku 8. stavku 1. te uredbe pretpostavlja da putnicima dade sve podatke o pravima koja za njih proizlaze iz te odredbe kako bi učinkovito mogli izvršavati svoja prava u slučaju otkazivanja (vidjeti, u tom smislu, presude od 29. srpnja 2019., Rusu, C‑354/18, EU:C:2019:637, t. 53. i 54., kao i od 21. prosinca 2021., Azurair i dr., C‑146/20, C‑188/20, C‑196/20 i C‑270/20, EU:C:2021:1038, t. 99. i 100.).
44
To pravo putnika da dobiju podatke nužne kako bi im se omogućilo da učinkovito i informirano donesu odluku, isključuje bilo kakvu obvezu s njihove strane da aktivno doprinesu traženju podataka koje mora sadržavati prijedlog stvarnog zračnog prijevoznika (presuda od 29. srpnja 2019., Rusu, C‑354/18, EU:C:2019:637, t. 55.). Isto tako, potonji je dužan učinkovito obavijestiti zračne putnike kada preusmjeravanje nije moguće.
45
U tom pogledu treba istaknuti i da stvarni zračni prijevoznik ima obvezu pružanja pomoći na temelju članka 8. Uredbe br. 261/2004 bez obzira na događaj koji je doveo do otkazivanja leta. Naime, čak i kada dođe do izvanrednih okolnosti, članak 5. stavak 3. te uredbe stvarnog zračnog prijevoznika oslobađa samo obveze plaćanja odštete u skladu s člankom 7. navedene uredbe (vidjeti, po analogiji, presudu od 31. siječnja 2013., McDonagh, C‑12/11, EU:C:2013:43, t. 31.).
46
Uredba br. 261/2004 ne sadržava nikakvu naznaku koja bi omogućila da se smatra da ona osim „izvanrednih okolnosti” navedenih u njezinom članku 5. stavku 3. priznaje i posebnu kategoriju „posebno izvanrednih” događaja, kao što je pandemija bolesti COVID-19, koji bi za posljedicu imali oslobađanje stvarnog zračnog prijevoznika svih njegovih obveza, uključujući i onih koje proizlaze iz članka 8. te uredbe (vidjeti, po analogiji, presudu od 31. siječnja 2013., McDonagh, C‑12/11, EU:C:2013:43, t. 30.).
47
Suprotno bi tumačenje za posljedicu imalo da bi stvarni zračni prijevoznik bio obvezan pružiti pomoć na temelju članka 8. stavka 1. Uredbe br. 261/2004 putnicima koji se zbog otkazivanja leta nalaze u situaciji ograničenih neugodnosti, dok bi putnici – poput tužitelja iz glavnog postupka – koji bi se nalazili u stanju posebne ranjivosti zbog nepostojanja bilo kakvog komercijalnog leta iste bili lišeni (vidjeti, po analogiji, presudu od 31. siječnja 2013., McDonagh, C‑12/11, EU:C:2013:43, t. 33.).
48
Stoga putnik čiji je let otkazan ima pravo dobiti naknadu štete u istoj vrijednosti na teret stvarnog zračnog prijevoznika, u slučaju da potonji ne poštuje svoju obvezu pružanja pomoći koja proizlazi iz članka 8. stavka 1. Uredbe br. 261/2004, uključujući i obvezu pružanja podataka kako je ista definirana u točkama 43. i 44. ove presude.
49
Zato se taj putnik može pred nacionalnim sudom pozivati na nepoštovanje, od strane stvarnog zračnog prijevoznika, s jedne strane, njegove obveze nadoknade iznosa vrijednosti karte po cijeni po kojoj je kupljena, za dio ili dijelove putovanja koji nisu realizirani i za dio ili dijelove putovanja koji su već ostvareni, ako let više ne služi svrsi prvotnog plana putovanja putnika, kao i, s druge strane, njegove obveze pružanja pomoći, uključujući i obveze davanja podataka, na temelju članka 8. stavka 1. Uredbe br. 261/2004, i to kako bi ishodio naknadu štete na teret tog stvarnog zračnog prijevoznika (vidjeti, po analogiji, presudu od 31. siječnja 2013., McDonagh, C‑12/11, EU:C:2013:43, t. 24.). Međutim, ta je naknada štete ograničena na ono što je, s obzirom na okolnosti svakog predmeta, nužno, prikladno i razumno kako bi se nadoknadio taj propust navedenog stvarnog zračnog prijevoznika (vidjeti, po analogiji, presudu od 22. travnja 2021., Austrian Airlines, C‑826/19, EU:C:2021:318, t. 73.).
50
Iz navedenog proizlazi da članak 8. stavak 1. Uredbe br. 261/2004 treba tumačiti na način da putniku koji se nakon otkazivanja povratnog leta sam prijavi za repatrijacijski let koji je organizirala država članica u kontekstu mjere konzularne pomoći i koji po toj osnovi mora platiti toj državi obveznu participaciju u troškovima, ne dodjeljuje pravo na naknadu tih troškova na teret stvarnog zračnog prijevoznika na temelju te uredbe. Nasuprot tomu, takav se putnik može pozvati na nepoštovanje od strane stvarnog zračnog prijevoznika, s jedne strane, njegove obveze nadoknade iznosa vrijednosti karte po cijeni po kojoj je kupljena, za dio ili dijelove putovanja koji nisu realizirani i za dio ili dijelove putovanja koji su već ostvareni, ako let više ne služi svrsi prvotnog plana putovanja putnika, kao i, s druge strane, njegove obveze pružanja pomoći, uključujući i obveze davanja podataka, na temelju članka 8. stavka 1. te uredbe, i to kako bi ishodio naknadu štete na teret tog stvarnog zračnog prijevoznika. Međutim, ta naknada štete mora biti ograničena na ono što je, s obzirom na okolnosti svakog predmeta, nužno, prikladno i razumno kako bi se nadoknadio propust navedenog stvarnog zračnog prijevoznika.
Troškovi
51
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.
Slijedom navedenog, Sud (treće vijeće) odlučuje:
1.
Članak 5. stavak 1. točku (a) i članak 8. stavak 1. točku (b) Uredbe (EZ) br. 261/2004 Europskog parlamenta i Vijeća od 11. veljače 2004. o utvrđivanju općih pravila odštete i pomoći putnicima u slučaju uskraćenog ukrcaja i otkazivanja ili dužeg kašnjenja leta u polasku te o stavljanju izvan snage Uredbe (EEZ) br. 295/91,
treba tumačiti na način da:
repatrijacijski let koji je organizirala država članica u kontekstu mjere konzularne pomoći, nakon otkazivanja leta, ne predstavlja „preusmjeravanje, po sukladnim uvjetima prijevoza do konačnog odredišta”, u smislu članka 8. stavka 1. točke (b) te uredbe, koje stvarni zračni prijevoznik mora ponuditi putniku čiji je let otkazan.
2.
Članak 8. stavak 1. Uredbe br. 261/2004,
treba tumačiti na način da:
putniku koji se nakon otkazivanja povratnog leta sam prijavi za repatrijacijski let koji je organizirala država članica u kontekstu mjere konzularne pomoći i koji po toj osnovi mora platiti toj državi obveznu participaciju u troškovima, ne dodjeljuje pravo na naknadu tih troškova na teret stvarnog zračnog prijevoznika na temelju te uredbe.
Nasuprot tomu, takav se putnik može pozvati na nepoštovanje od strane stvarnog zračnog prijevoznika, s jedne strane, njegove obveze nadoknade iznosa vrijednosti karte po cijeni po kojoj je kupljena, za dio ili dijelove putovanja koji nisu realizirani i za dio ili dijelove putovanja koji su već ostvareni, ako let više ne služi svrsi prvotnog plana putovanja putnika, kao i, s druge strane, njegove obveze pružanja pomoći, uključujući i obveze davanja podataka, na temelju članka 8. stavka 1. te uredbe, i to kako bi ishodio naknadu štete na teret tog stvarnog zračnog prijevoznika. Međutim, ta naknada štete mora biti ograničena na ono što je, s obzirom na okolnosti svakog predmeta, nužno, prikladno i razumno kako bi se nadoknadio propust navedenog stvarnog zračnog prijevoznika.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: njemački