62024CJ0573
PRESUDA SUDA (osmo vijeće)
2. listopada 2025. (
*1
)
„Zahtjev za prethodnu odluku – Priznavanje stručnih kvalifikacija – Direktiva 2005/36/EZ – Članak 2. – Osobno područje primjene – Direktiva 2004/38/EZ – Članak 3. – Pojam ‚nositelji prava’ – Državljanin treće zemlje bračni drug građanina Unije koji se nije koristio svojom slobodom kretanja – Neprimjenjivost – Nedopuštenost”
U predmetu C‑573/24,
povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Verwaltungsgericht Oldenburg (Upravni sud u Oldenburgu, Njemačka), odlukom od 8. kolovoza 2024., koju je Sud zaprimio 27. kolovoza 2024., u postupku
B
protiv
Niedersächsischer Zweckverband zur Approbationserteilung (NiZza),
SUD (osmo vijeće),
u sastavu: S. Rodin, predsjednik vijeća, N. Piçarra i N. Fenger (izvjestitelj), suci,
nezavisna odvjetnica: T. Ćapeta,
tajnik: A. Calot Escobar,
uzimajući u obzir pisani dio postupka,
uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
–
za španjolsku vladu, A. Torró Molés, u svojstvu agenta,
–
za francusku vladu, B. Dourthe i M. Guiresse, u svojstvu agenata,
–
za talijansku vladu, S. Fiorentino, u svojstvu agenta, uz asistenciju E. Cicatelli, procuratore dello Stato, i E. Feola, avvocato dello Stato,
–
za nizozemsku vladu, M. K. Bulterman i H. S. Gijzen, u svojstvu agenata,
–
za austrijsku vladu, A. Posch, J. Schmoll i P. Selim, u svojstvu agenata,
–
za Europsku komisiju, L. Armati, M. Noll‑Ehlers i J. Szczodrowski, u svojstvu agenata,
–
za Nadzorno tijelo EFTA‑e, J. Førde, K. Isaksen i M.-M. Joséphidès, u svojstvu agenata,
odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnu odvjetnicu, da u predmetu odluči bez mišljenja,
donosi sljedeću
Presudu
1
Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 3. stavka 3., članka 21. stavka 1. i točke 5.1.1. Priloga V. Direktivi 2005/36/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 7. rujna 2005. o priznavanju stručnih kvalifikacija (SL 2005., L 255, str. 22.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 1., str. 125. i ispravak SL, 2014., L 305, str. 115.).
2
Zahtjev je upućen u okviru spora između osobe B i Niedersächsischer Zweckverbanda zur Approbationserteilung (NiZza) (Udruga Donje Saske za izdavanje odobrenjâ za obavljanje profesije, u daljnjem tekstu: Niedersächsischer Zweckverband zur Approbationserteilung) u vezi s odbijanjem te udruge da osobi B izda odobrenje za obavljanje liječničke profesije u Njemačkoj ili, podredno, da joj odobri provjeru osposobljenosti.
Pravni okvir
Pravo Unije
Direktiva 2004/38/EZ
3
U skladu s člankom 2. Direktive 2004/38/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o pravu građana Unije i članova njihovih obitelji slobodno se kretati i boraviti na državnom području država članica, o izmjeni Uredbe (EEZ) br. 1612/68 i stavljaju izvan snage direktiva 64/221/EEZ, 68/360/EEZ, 72/194/EEZ, 73/148/EEZ, 75/34/EEZ, 75/35/EEZ, 90/364/EEZ, 90/365/EEZ i 93/96/EEZ (SL 2004., L 158, str. 77.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 2., str. 42. i ispravak SL 2005., L 197, str. 34.), naslovljenim „Definicije”:
„Za potrebe ove Direktive:
[...]
2.
‚član obitelji’ znači:
(a)
bračni drug;
[...]”
4
Člankom 3. te direktive, naslovljenim „Nositelji prava”, u stavku 1. određuje se:
„Ova se Direktiva primjenjuje na sve građane Unije koji se useljavaju ili borave u državi članici različitoj od one čiji su državljani i na članove njihovih obitelji, u smislu članka 2. točke 2. ove Direktive, koji ih prate ili im se pridružuju.”
5
Člankom 24. navedene direktive, naslovljenim „Jednako postupanje”, u stavku 1. određuje se:
„Podložno specifičnim odredbama koje su izričito predviđene u Ugovoru i sekundarnom pravu, svi građani Unije koji na temelju ove Direktive borave na državnom području države članice domaćina imaju pravo na postupanje koje je jednako postupanju prema državljanima te države članice unutar područja primjene Ugovora. Ovo pravo se proširuje i na članove obitelji koji nisu državljani države članice i koji imaju pravo na boravak ili stalni boravak.”
Direktiva 2005/36
6
Člankom 2. Direktive 2005/36, naslovljenim „Područje primjene”, određuje se u stavcima 1. i 2.:
„1.   Ova se Direktiva primjenjuje na sve državljane država članica koji žele obavljati reguliranu profesiju, uključujući i slobodne profesije, u državi članici različitoj od one u kojoj su stekli svoje stručne kvalifikacije, bilo u svojstvu samozaposlene ili zaposlene osobe.
2.   Svaka država članica može dopustiti da državljani država članica koji posjeduju dokaz o stručnim kvalifikacijama koje nisu stečene u toj državi članici, obavljaju reguliranu profesiju u smislu članka 3. stavka 1. točke (a) na njezinom državnom području u skladu s njezinim pravilima. U slučaju profesija obuhvaćenih glavom III., poglavljem III., kod tog se početnog priznavanja moraju poštovati minimalni uvjeti osposobljavanja utvrđeni u tom poglavlju.”
7
Člankom 3. te direktive, naslovljenim „Definicije”, predviđa se:
„1.   Za potrebe ove Direktive primjenjuju se sljedeće definicije:
[...]
(c)
‚dokaz o formalnoj osposobljenosti’ diplome, svjedodžbe i drugi dokazi koje je izdalo nadležno tijelo u državi članici na temelju zakonskih i drugih propisa te države članice i kojima se potvrđuje uspješno završeno stručno osposobljavanje koje je većim dijelom stečeno u Zajednici. Ako se prva rečenica ove definicije ne primjenjuje, dokaz o formalnoj osposobljenosti iz stavka 3. smatra se dokazom o formalnoj osposobljenosti;
[...]
3.   Dokazi o formalnoj osposobljenosti koje je izdala treća zemlja smatraju se takvima ako je država članica priznala te dokaze u skladu s člankom 2. stavkom 2. i potvrdila da je nositelj stekao tri godine odgovarajućeg stručnog iskustva na njezinom državnom području.”
8
Člankom 21. navedene direktive, naslovljenim „Načelo automatskog priznavanja”, u stavku 1. određuje se:
„Svaka država članica priznaje dokaze o formalnoj osposobljenosti za liječnike, koji omogućuju pristup profesionalnim djelatnostima liječnika s osnovnom osposobljenošću i liječnika specijalista, kao i dokaze o formalnoj osposobljenosti za medicinske sestre za opću zdravstvenu njegu, doktore dentalne medicine, specijaliste dentalne medicine, veterinare, farmaceute i arhitekte, navedene u točkama 5.1.1., 5.1.2., 5.2.2., 5.3.2., 5.3.3., 5.4.2., 5.6.2. i 5.7.1. Priloga V., koji zadovoljavaju minimalne uvjete osposobljavanja iz članaka 24., 25., 31., 34., 35., 38., 44. i 46. te u svrhu pristupa profesionalnim djelatnostima i njihovom obavljanju priznaje tim dokazima na svom državnom području jednaku valjanost kao i dokazima o formalnoj osposobljenosti koje sama izdaje.
Takve dokaze o formalnoj osposobljenosti moraju izdati nadležna tijela država članica i treba im priložiti, gdje je to primjereno, dokumente navedene u točkama 5.1.1., 5.1.2., 5.2.2., 5.3.2., 5.3.3., 5.4.2., 5.6.2. i 5.7.1. Priloga V.
[...]”
9
U točki 5.1.1. Priloga V. Direktivi 2005/36, naslovljenoj „Dokaz o formalnoj osposobljenosti za liječnika s osnovnom medicinskom osposobljenosti”, za svaku državu članicu navode se dokazi o formalnoj osposobljenosti koji omogućavaju pristup liječničkoj profesiji, tijela ovlaštena za dodjelu tih dokaza kao i, prema potrebi, svjedodžbe priložene uz te dokaze o formalnoj osposobljenosti.
Njemačko pravo
10
Članak 3. stavci 1. do 3. Bundesärzteordnunga (Savezni zakon o liječnicima), u verziji koja se primjenjuje u glavnom postupku (u daljnjem tekstu: BÄO), glasi kako slijedi:
„(1.   ) Odobrenje za obavljanje liječničke profesije mora se izdati na zahtjev ako je podnositelj zahtjeva
[...]
4.
nakon studija medicine [...] položio državni liječnički ispit u okviru područja primjene ovog zakona,
[...]
Osposobljavanje za liječnika završeno u jednoj od ostalih država članica Europske unije [...] smatra se osposobljavanjem u smislu točke 4. [...]
[...]
Odobrenje za obavljanje profesije ne izdaje se ako u konačnici nije položen liječnički ispit ili dio liječničkog ispita u skladu s pravilnikom u smislu članka 4. stavka 1.
Sedma rečenica ne primjenjuje se ako podnositelj zahtjeva ima dokaz o formalnoj osposobljenosti koji treba priznati u skladu s [Direktivom 2005/36].
(2.   ) Ako nije ispunjen uvjet iz stavka 1. prve rečenice točke 4., podnositeljima zahtjeva koji su završili [...] osposobljavanje za liječnika u drugoj državi članici Europske unije [...] izdaje se odobrenje za obavljanje profesije u slučaju kad postoji istovjetnost u pogledu stupnja osposobljavanja.
[...]
Ako postoje bitne razlike [...], podnositelji zahtjeva trebaju dokazati da imaju znanja i vještine koji su potrebni za obavljanje liječničke profesije.
Taj dokaz pruža se u obliku provjere osposobljenosti koja se odnosi na utvrđene bitne razlike.
[...]
Druga, treća, četvrta, peta, šesta, sedma, osma i deveta rečenica primjenjuju se i na podnositelje zahtjeva koji imaju dokaz o formalnoj osposobljenosti za liječnika koji je izdan u drugoj državi osim onih navedenih u prvoj rečenici (treća zemlja) i koji priznaje druga država osim onih navedenih u prvoj rečenici.
(3.   ) Ako nije ispunjen uvjet iz stavka 1. prve rečenice točke 4., podnositeljima zahtjeva koji imaju dokaz o formalnoj osposobljenosti za liječnika koji je izdan u drugoj državi osim onih koje se navode u stavku 2. prvoj rečenici (treća zemlja) izdaje se odobrenje za obavljanje profesije kad postoji istovjetnost u pogledu stupnja osposobljavanja.
Na ispitivanje istovjetnosti po analogiji se primjenjuju stavak 2. druga, treća, četvrta, peta i šesta te osma i deveta rečenica.
Dokaz o potrebnom znanju i vještinama pruža se u obliku polaganja provjere koja se odnosi na sadržaj državnog završnog ispita.
[...]”
11
Člankom 36. stavkom 1. Approbationsordnunga für Ärzte (Zakon o odobrenju za obavljanje liječničke profesije), u verziji koja se primjenjuje u glavnom postupku, određuje se:
„Provjera osposobljenosti u skladu s člankom 3. stavkom 2. sedmom rečenicom [BÄO‑a] odnosi se na predmete [...] u pogledu kojih je nadležno tijelo utvrdilo da postoje bitne razlike u skladu s člankom 3. stavkom 2. osmom rečenicom [BÄO‑a].
[...]”
12
Člankom 37. stavcima 1. i 7. tog zakona predviđa se:
„(1.   ) Provjera se odnosi na predmete interna medicina i kirurgija. [...]
[...]
(7.
) Provjeru znanja trebalo bi ponuditi barem dva puta godišnje.
Ona se može ponoviti dva puta. [...]”
Glavni postupak i prethodno pitanje
13
Osoba B srpska je državljanka koja je u braku s njemačkim državljaninom. Završila je devet godina studija medicine u Srbiji te je u toj zemlji 2008. stekla državnu diplomu medicine, a 2010. doktorat iz medicine koje su izdala srpska sveučilišta. Tijekom 2011. i 2012. radila je kao internistica u bolnici u Srbiji.
14
Osoba B je 11. travnja 2013. od Bezirksregierunga Düsseldorf (vlada okruga Düsseldorf, Njemačka) zatražila odobrenje za obavljanje liječničke profesije u Njemačkoj.
15
Odlukom od 6. prosinca 2013. to je tijelo utvrdilo nepostojanje istovjetnosti između stupnja osposobljavanja u medicini koju je osoba B stekla u Srbiji i one koju njemačko pravo zahtijeva za dodjelu tog odobrenja. Slijedom toga, odlučilo je da osoba B mora položiti provjeru znanja kako bi mogla dobiti navedeno odobrenje.
16
Osoba B u tri navrata nije prošla tu provjeru znanja. Stoga je Landesverwaltungsamt Sachsen‑Anhalt (Upravni ured savezne zemlje Saska‑Anhalt, Njemačka) odlukom od 11. studenoga 2016. odbio zahtjev osobe B za izdavanje tog odobrenja jer je njezin pad na toj provjeri trebalo smatrati konačnim u skladu s njemačkim pravom.
17
U lipnju 2017. osoba B pokrenula je u Austriji postupak priznavanja stupnja osposobljavanja u području medicine koji je stekla u Srbiji.
18
Odlukom od 22. listopada 2018. Universität Wien (Sveučilište u Beču, Austrija) utvrdio je istovjetnost dokaza o formalnoj osposobljenosti za liječnika koji je osoba B stekla u Srbiji i austrijske diplome iz medicine. Slijedom toga, odlučio je da osoba B može koristiti naziv doktor medicine.
19
Dopisima od 5. i 10. prosinca 2018. osoba B podnijela je NiZzi zahtjev za odobrenje za obavljanje liječničke profesije i, podredno, pristup provjeri osposobljenosti.
20
Odlukom od 12. srpnja 2019. NiZza je odbila taj zahtjev uz obrazloženje da je Upravni ured uprave savezne zemlje Saska‑Anhalt 11. studenoga 2016. konačno odbio zahtjev osobe B za izdavanje odobrenja za obavljanje liječničke profesije.
21
Osoba B podnijela je 24. srpnja 2019. tužbu protiv te odluke Verwaltungsgerichtu Oldenburg (Upravni sud u Oldenburgu, Njemačka), sudu koji je uputio zahtjev.
22
Osoba B je 1. prosinca 2019. počela raditi u jednoj bolnici u Austriji kao specijalizantica interne medicine. Bila je zaposlena u toj bolnici dulje od tri godine.
23
U okviru postupka pred sudom koji je uputio zahtjev osoba B tvrdi da ima dokaz o formalnoj osposobljenosti u smislu Direktive 2005/36 jer je, među ostalim, u skladu s člankom 3. stavkom 3. te direktive stekla tri godine odgovarajućeg stručnog iskustva u Austriji.
24
Sud koji je uputio zahtjev ističe da, u skladu s njemačkim pravom, osobe koje posjeduju dokaz o medicinskom osposobljavanju koji je izdala treća zemlja mogu ishoditi odobrenje za obavljanje liječničke profesije u Njemačkoj samo ako se stupanj osposobljavanja stečen u toj trećoj zemlji smatra istovjetnim onom koji njemačko pravo zahtijeva za dodjelu tog odobrenja ili ako, u nedostatku istovjetnosti, prođu provjeru znanja.
25
Međutim, ako je dokaz o medicinskom osposobljavanju koji je izdala treća zemlja priznala država članica različita od Savezne Republike Njemačke i ako nadležno njemačko tijelo nije utvrdilo istovjetnost, nositelj tog dokaza o formalnoj osposobljenosti može ishoditi odobrenje za obavljanje liječničke profesije u Njemačkoj tako što će položiti provjeru osposobljenosti.
26
Sud koji je uputio zahtjev također pojašnjava da se, na temelju njemačkog prava, i provjeri znanja i provjeri osposobljenosti može pristupiti samo u tri navrata. Usto, u skladu s tim pravom, odobrenje za obavljanje liječničke profesije ne izdaje se ako u konačnici nije položen državni liječnički ispit ili dio liječničkog ispita, što je ovdje slučaj.
27
Međutim, takav razlog za odbijanje nije primjenjiv, u skladu s njemačkim pravom, ako podnositelj zahtjeva ima dokaz o formalnoj osposobljenosti koji treba priznati u skladu s Direktivom 2005/36.
28
Sud koji je uputio zahtjev smatra da je osoba B obuhvaćena osobnim područjem primjene te direktive, unatoč ograničenju tog područja primjene na državljane država članica, predviđenom u članku 2. stavku 1. navedene direktive. Prema mišljenju tog suda, osoba B može se, u svojstvu bračnog druga njemačkog državljanina, pozvati na tu direktivu na temelju jednakog postupanja predviđenog Direktivom 2004/38.
29
Usto, taj sud smatra da osoba B ispunjava uvjete predviđene u članku 3. stavku 3. Direktive 2005/36, s obzirom na to da joj je država članica koja nije Savezna Republika Njemačka, odnosno Republika Austrija, priznala njezin dokaz o formalnoj osposobljenosti koji je izdala treća zemlja i jer je u toj drugoj državi članici stekla tri godine odgovarajućeg stručnog iskustva.
30
U tom kontekstu navedeni sud dvoji o tome treba li osobi B dodijeliti odobrenje za obavljanje liječničke profesije u Njemačkoj na temelju članka 21. te direktive.
31
U tim je okolnostima Verwaltungsgericht Oldenburg (Upravni sud u Oldenburgu) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
„Treba li članak 3. stavak 3. Direktive [2005/36] tumačiti na način da to što je jedna država članica priznala dokaz o formalnoj osposobljenosti u području medicine koji je izdala treća zemlja i to što je ta država članica potvrdila stručno iskustvo u trajanju od najmanje tri godine na njezinu državnom području druga država članica mora smatrati istovjetnima dokazima o formalnoj osposobljenosti navedenima u točki 5.1.1. Priloga V. [toj direktivi] te na način da druga država članica zbog toga, u skladu s načelom automatskog priznavanja iz članka 21. stavka 1. [navedene direktive], mora predvidjeti da dokazi u smislu članka 3. stavka 3. [te direktive] u pogledu pristupa profesionalnim djelatnostima i njihova obavljanja na njezinu državnom području imaju isti učinak kao dokazi o formalnoj osposobljenosti koje ona izdaje?”
Dopuštenost zahtjeva za prethodnu odluku
32
Prema ustaljenoj sudskoj praksi, u okviru postupka ustanovljenog člankom 267. UFEU‑a isključivo je na nacionalnom sudu pred kojim se vodi postupak i koji mora preuzeti odgovornost za sudsku odluku koja će biti donesena da uvažavajući posebnosti predmeta ocijeni nužnost prethodne odluke za donošenje svoje presude i relevantnost pitanja koja postavlja Sudu. Posljedično, kad se postavljena pitanja odnose na tumačenje prava Unije, Sud je u načelu dužan donijeti odluku (vidjeti presude od 8. studenoga 1990., Gmurzynska‑Bscher, C‑231/89, EU:C:1990:386, t. 19. i 20. i od 22. listopada 2024., Kolin Inľaat Turizm Sanayi ve Ticaret, C‑652/22, EU:C:2024:910, t. 36.).
33
Međutim, na Sudu je da ispita okolnosti u kojima mu je nacionalni sud uputio zahtjev, kako bi provjerio svoju nadležnost odnosno dopuštenost zahtjeva koji mu je podnesen (presuda od 22. listopada 2024., Kolin Inșaat Turizm Sanayi ve Ticaret, C‑652/22, EU:C:2024:910, t. 37. i navedena sudska praksa).
34
Sud se može, među ostalim, naći u situaciji da razmotri jesu li odredbe prava Unije na koje se odnose prethodna pitanja primjenjive na glavni postupak. Ako to nije slučaj, te odredbe nisu relevantne za rješavanje tog spora, a tražena prethodna odluka nije potrebna kako bi se sudu koji je uputio zahtjev omogućilo donošenje presude, tako da ta pitanja treba smatrati nedopuštenima (vidjeti u tom smislu presude od 22. listopada 2024., Kolin Inľaat Turizm Sanayi ve Ticaret, C‑652/22, EU:C:2024:910, t. 38. i od 3. travnja 2025., Swiftair, C‑701/23, EU:C:2025:237, t. 28.).
35
U ovom predmetu sud koji je uputio zahtjev pita Sud o tumačenju članka 3. stavka 3. Direktive 2005/36, u okviru spora između državljanke treće zemlje i tijelâ države članice, zbog odbijanja tih tijela da joj dodijele odobrenje za obavljanje liječničke profesije u toj državi članici.
36
U skladu s člankom 2. stavkom 1. te direktive, ona se primjenjuje na sve državljane država članica koji žele obavljati reguliranu profesiju, uključujući i slobodne profesije, u državi članici različitoj od one u kojoj su stekli svoje stručne kvalifikacije, bilo u svojstvu samozaposlene ili zaposlene osobe.
37
Budući da ta odredba izričito ograničava osobno područje primjene navedene direktive na državljane država članica, državljani trećih zemalja nisu obuhvaćeni njezinim područjem primjene.
38
Međutim, sud koji je uputio zahtjev razmatra mogućnost da se državljanin treće zemlje pozove na pravila o priznavanju stručnih kvalifikacija predviđena Direktivom 2005/36 na temelju jednakog postupanja predviđenog u članku 24. stavku 1. Direktive 2004/38.
39
U tom se pogledu ne može smatrati da sama okolnost da je državljanin treće zemlje član obitelji građanina Unije podrazumijeva da se on može pozvati na prava dodijeljena Direktivom 2004/38, među kojima je i pravo predviđeno člankom 24. stavkom 1. te direktive.
40
Naime, u skladu s člankom 3. stavkom 1. Direktive 2004/38, njezinim područjem primjene obuhvaćeni su i nositelji su prava koja ona dodjeljuje građani Unije koji se useljavaju ili borave u državi članici različitoj od one čiji su državljani i članovi njihovih obitelji, u smislu članka 2. točke 2. navedene direktive, koji ih prate ili im se pridružuju (presuda od 10. rujna 2019., Chenchooliah, C‑94/18, EU:C:2019:693, t. 54. i navedena sudska praksa).
41
Sud je u tom pogledu već utvrdio da iz tekstualnog, sustavnog i teleološkog tumačenja odredaba Direktive 2004/38 proizlazi da ona propisuje samo uvjete za ulazak i boravak građanina Unije u državama članicama različitima od države članice čiji je državljanin i da ona ne dopušta zasnivanje izvedenog prava na boravak u korist državljana treće zemlje, članova obitelji građanina Unije, u državi članici čiji je on državljanin (vidjeti u tom smislu presude od 14. studenoga 2017., Lounes, C‑165/16, EU:C:2017:862, t. 33. i od 5. lipnja 2018., Coman i dr., C‑673/16, EU:C:2018:385, t. 20.).
42
Sud je također pojasnio da se ta direktiva ne primjenjuje u situaciji u kojoj dotični građanin Unije nikada nije izvršavao svoje pravo slobodnog kretanja i uvijek je boravio u državi članici čiji je državljanin. Budući da građanin Unije nije obuhvaćen pojmom „nositelj prava” u smislu članka 3. stavka 1. navedene direktive, ni član njegove obitelji nije obuhvaćen tim pojmom jer prava dodijeljena tom direktivom članovima obitelji nositelja prava nisu prava navedenih članova nego izvedena prava, stečena na temelju njihova svojstva člana obitelji nositelja prava (vidjeti u tom smislu presudu od 13. rujna 2016., CS, C‑304/14 P, EU:C:2016:674, t. 22. i navedenu sudsku praksu).
43
Iz toga slijedi da se državljanin treće zemlje ne može pozivati na svoje svojstvo člana obitelji građanina Unije kako bi u državi članici čiji je taj građanin Unije državljanin zatražio pravo na jednako postupanje kao prema državljanima te države članice, predviđeno člankom 24. stavkom 1. te direktive.
44
U ovom slučaju, najprije, iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da se glavni postupak odnosi na zahtjev državljanke treće zemlje za dobivanje odobrenja za obavljanje liječničke profesije u državi članici čiji je državljanin građanin Unije s kojim je u braku.
45
Stoga valja smatrati da takva državljanka treće zemlje ne može s uspjehom isticati članak 24. stavak 1. Direktive 2004/38 u svoju korist, tako da se na tu direktivu ne može pozivati kako bi se opravdala primjena Direktive 2005/36 na taj spor.
46
Nadalje, sud koji je uputio zahtjev ne navodi nijednu drugu odredbu prava Unije ni bilo koji međunarodni element koji može opravdati primjenu Direktive 2005/36, čije tumačenje traži, na taj spor.
47
Naposljetku, u zahtjevu za prethodnu odluku uopće se ne navodi eventualno upućivanje nacionalnog prava na sadržaj Direktive 2005/36.
48
Sud bi takvo upućivanje u svakom slučaju mogao uzeti u obzir kako bi utvrdio da treba odlučiti o zahtjevu za prethodnu odluku samo kada bi ono proizlazilo iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku (vidjeti u tom smislu presudu od 15. studenoga 2016., Ullens de Schooten, C‑268/15, EU:C:2016:874, t. 54.).
49
S obzirom na sva prethodna razmatranja, a osobito činjenicu da državljanka treće zemlje o kojoj je riječ u glavnom postupku nije obuhvaćena osobnim područjem primjene Direktive 2005/36, valja utvrditi da tumačenje članka 3. stavka 3., članka 21. stavka 1. i točke 5.1.1. Priloga V. toj direktivi nije nužno kako bi se sudu koji je uputio zahtjev omogućilo donošenje njegove presude.
50
Iz toga slijedi da je ovaj zahtjev za prethodnu odluku nedopušten.
Troškovi
51
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.
Slijedom navedenog, Sud (osmo vijeće) odlučuje:
Zahtjev za prethodnu odluku koji je Verwaltungsgericht Oldenburg (Upravni sud u Oldenburgu, Njemačka) podnio odlukom od 8. kolovoza 2024. nije dopušten.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: njemački