62022CJ0369_RES
Predmet C-369/22 P
Société Air France SA
protiv
Europske komisije
Presuda Suda (peto vijeće) od 26. veljače 2026.
„Žalba – Tržišno natjecanje – Zabranjeni sporazumi – Tržište zračnog prijevoza tereta – Odluka Europske komisije kojom se utvrđuje povreda članka 101. UFEU-a, članka 53. Sporazuma o Europskom gospodarskom prostoru i članka 8. Sporazuma između Europske zajednice i Švicarske Konfederacije o zračnom prometu – Usklađivanje elemenata cijene usluga zračnog prijevoza tereta (dodatna naknada za gorivo, dodatna naknada za sigurnost i odbijanje plaćanja provizija na dodatne naknade) – Ulazne usluge prijevoza tereta – Komisijina teritorijalna nadležnost – Kvalificirani učinci – Izračun novčane kazne – Olakotna okolnost – Uzimanje u obzir regulatornih sustava koji su na snazi u trećim zemljama – Jednako postupanje – Trajanje sudjelovanja u jedinstvenoj i trajnoj povredi – Dokaz – Sudjelovanje u različitim dijelovima jedinstvene i trajne povrede”
Tržišno natjecanje – Promet – Pravila o tržišnom natjecanju – Zračni prijevoz – Uredba br. 411/2004 – Područje primjene – Rute između Unije i trećih zemalja i rute unutar EGP-a osim ruta između Unije i trećih zemalja – Ulazne usluge zračnog prijevoza tereta – Uključenost
(čl. 101. UFEU-a; Sporazum o EGP-u, čl. 53.; Odluka Zajedničkog odbora EGP-a br. 40/2005; Uredba Vijeća br. 1/2003, čl. 32. i Uredba Vijeća br. 411/2004)
(t. 55.-61.)
Tržišno natjecanje – Pravila Unije – Teritorijalno područje primjene – Nadležnost Komisije – Dopuštenost s obzirom na međunarodno javno pravo – Provedba ili kvalificirani učinci zlouporabnih praksi unutar EGP-a – Alternativni načini – Kriterij trenutačnog, bitnog i predvidljivog učinka – Doseg
(čl. 101. UFEU-a; Sporazum o EGP-u, čl. 53.)
(t. 70.-94.)
Tržišno natjecanje – Pravila Unije – Teritorijalno područje primjene – Nadležnost Komisije – Dopuštenost s obzirom na međunarodno javno pravo – Provedba ili kvalificirani učinci zlouporabnih praksi unutar EGP-a – Alternativni načini – Kriterij trenutačnog, bitnog i predvidljivog učinka – Teret dokazivanja – Raspodjela između Komisije i poduzetnika o kojima je riječ
(čl. 101. UFEU-a; Sporazum o EGP-u, čl. 53.)
(t. 95.-101.)
Tužba za poništenje – Nadležnost suda Unije – Doseg – Ovlast Općeg suda da obrazloženje autora pobijanog akta zamijeni vlastitim obrazloženjem – Isključenost – Ovlast Općeg suda da pojasni obrazloženje pobijanog akta u odgovoru na pred njim iznesenu argumentaciju – Uključenost
(čl. 263. UFEU-a)
(t. 102.-106.)
Žalba – Razlozi – Razlog usmjeren protiv dodatnog razloga iz obrazloženja – Bespredmetan razlog
(čl. 256. st. 1. drugi podst. UFEU-a; Statut Suda, čl. 58. prvi st.)
(t. 109.-113., 120.-125., 177.)
Tužba za poništenje – Nadležnost suda Unije – Doseg – Zabrana odlučivanja ultra petita – Ispitivanje po službenoj dužnosti koje provodi sud Unije u pogledu žalbenog razloga koji nije istaknut, a odnosi se na materijalnu zakonitost pobijane odluke – Nedopuštenost
(čl. 263. UFEU-a)
(t. 128.)
Tržišno natjecanje – Novčane kazne – Iznos – Utvrđivanje – Sudski nadzor – Neograničena nadležnost suda Unije – Doseg – Utvrđivanje iznosa izrečene novčane kazne – Poštovanje načela jednakog postupanja – Nepostojanje povrede koju je počinio Opći sud
(čl. 101. st. 1. i čl. 261. UFEU-a; Uredba Vijeća br. 1/2003, čl. 31.)
(t. 129.-131.)
Tržišno natjecanje – Upravni postupak – Odluka Komisije kojom se utvrđuje povreda – Komisijin teret dokazivanja povrede i njezina trajanja – Opseg tereta dokazivanja – Jedinstvena i trajna povreda – Nesudjelovanje na tajnim sastancima tijekom određenog razdoblja – Izostanak utjecaja u slučaju postojanja objektivnih i podudarnih elemenata koji potvrđuju nastavak sudjelovanja u povredi tijekom tog razdoblja
(čl. 101. UFEU-a)
(t. 140.-155.)
Žalba – Razlozi – Razlog koji se prvi put iznosi u žalbi – Nedopuštenost – Razlog kojim se isključivo želi osporiti osnovanost pobijane presude – Razlog koji proizlazi iz same pobijane presude – Dopuštenost
(čl. 256. st. 1. UFEU-a; Statut Suda, čl. 58.; Poslovnik Suda, čl. 170.)
(t. 163.-171.)
Tržišno natjecanje – Upravni postupak – Odluka Komisije kojom se utvrđuje povreda – Komisijin teret dokazivanja povrede i njezina trajanja – Opseg tereta dokazivanja – Jedinstvena i trajna povreda – Dokaz trajanja na temelju određenog broja indicija i slučajnosti
(čl. 101. UFEU-a)
(t. 172.-176., 179.-182.)
Žalba – Razlozi – Pogrešna ocjena činjenica i dokaza – Nedopuštenost – Nadzor Suda nad ocjenom činjenica i dokaza – Isključenje osim u slučaju iskrivljavanja
(čl. 256. st. 1. drugi podst. UFEU-a; Statut Suda, čl. 58. prvi st.)
(t. 183.-185.)
Kratak prikaz
U nizu od 13 presuda Sud odbija gotovo sve žalbe koje je podnijelo više zračnih prijevoznika (
1
) uključenih u „zabranjeni sporazum o zračnom prijevozu tereta” protiv presuda Općeg suda (
2
) kojima je odlučeno o njihovim tužbama za poništenje odluke kojom im je Komisija izrekla novčane kazne zbog sudjelovanja u tom zabranjenom sporazumu (
3
). Sud je tako djelomično prihvatio samo žalbu koju je podnijelo društvo SAS Cargo Group zbog pogrešaka koje je Opći sud počinio u izvršavanju svoje neograničene nadležnosti prilikom izračuna novčane kazne izrečene tom zračnom prijevozniku (
4
).
Komisija je 7. prosinca 2005. primila, na temelju svoje obavijesti o primjeni pokajničkog programa iz 2002., zahtjev za dodjelu imuniteta koji su podnijeli društvo Lufthansa i njegova dva društva kćeri. U tom je zahtjevu istaknuto postojanje protutržišnih kontakata između nekoliko poduzetnika aktivnih na tržištu zračnog prijevoza tereta (u daljnjem tekstu: prijevoznici), koji su se odnosili na uvođenje dodatnih naknada za gorivo i sigurnost za njihove usluge zračnog prijevoza tereta te na, u biti, njihovo odbijanje da špediterima odobre popust na te dodatne naknade. Na temelju elemenata koje je prikupila i istraga koje je provela, Komisija je 9. studenoga 2010. donijela prvu odluku (
5
) u pogledu 21 prijevoznika.
U toj odluci Komisija smatra da su prijevoznici sudjelovali u jedinstvenoj i trajnoj povredi članka 101. UFEU-a, članka 53. Sporazuma o Europskom gospodarskom prostoru (u daljnjem tekstu: Sporazum o EGP-u) i članka 8. Sporazuma EZ – Švicarska o zračnom prometu time što su uskladili svoje ponašanje u području određivanja cijena za pružanje usluga prijevoza tereta. Međutim, Opći sud poništio je navedenu odluku, u cijelosti ili djelomično, zbog proturječnosti u obrazloženju.
Nakon tih presuda o poništenju Komisija je spornom odlukom utvrdila postojanje takve jedinstvene i trajne povrede kojom je 19 zračnih prijevoznika tijekom razdoblja između 1999. i 2006. uskladilo svoje ponašanje u području određivanja cijena za pružanje usluga prijevoza tereta u cijelom svijetu dogovarajući se o uvođenju dodatnih naknada za gorivo i sigurnost te o odbijanju plaćanja provizija. Stoga im je izrekla korektivne mjere i novčane kazne zbog njihova sudjelovanja u toj povredi.
Odlučujući o više tužbi koje su žalitelji podnijeli zahtijevajući u biti poništenje sporne odluke, u cijelosti ili djelomično, u odnosu na njih te ukidanje odnosno smanjenje iznosa izrečene novčane kazne, Opći sud odbio je tužbe društava Martinair, KLM, Cargolux, Air France-KLM, Air France, Lufthansa i Singapore Airlines. S druge strane, djelomično je poništio spornu odluku i smanjio novčanu kaznu u odnosu na sudjelovanje ostalih žalitelja u povredi.
Žalitelji su stoga podnijeli Sudu više žalbi protiv tih presuda.
Ocjena Suda
U prilog svojim žalbama žalitelji ističu više žalbenih razloga koji se odnose, među ostalim, na:
1.
Komisijinu nadležnost za utvrđivanje i sankcioniranje povrede pravila o tržišnom natjecanju u pogledu usluga prijevoza tereta s polazištem iz zračnih luka smještenih u trećim zemljama i odredištem u zračnim lukama koje se nalaze u državama članicama Unije ili drugim državama strankama Sporazuma o EGP-u koje nisu članice Unije (u daljnjem tekstu: ulazne usluge prijevoza tereta);
2.
ispitivanje Općeg suda u pogledu osnovanosti sporne odluke;
3.
povredu prava obrane;
4.
izvršavanje neograničene nadležnosti Općeg suda.
1. Komisijina nadležnost za utvrđivanje i sankcioniranje povrede pravila o tržišnom natjecanju u pogledu ulaznih usluga prijevoza tereta
Nakon što je pojasnio da se, time što se odnosi na zračni prijevoz „između” Unije i trećih zemalja, Uredba br. 1/2003 (
6
), kako je izmijenjena Uredbom br. 411/2004 (
7
), primjenjuje kako na zračni prijevoz iz Unije u treće zemlje tako i na zračni prijevoz iz trećih zemalja u Uniju, Sud odbija žalbene razloge koji se temelje na Komisijinoj nenadležnosti za utvrđivanje i sankcioniranje povrede članka 101. UFEU-a i članka 53. Sporazuma o EGP-u u vezi s ulaznim uslugama prijevoza tereta.
U tom pogledu Sud podsjeća na to da je Komisija nadležna za utvrđivanje i sankcioniranje u pogledu ponašanja koja potječu izvan područja Unije ili EGP-a pod uvjetom da se ono provodilo na tom području (u daljnjem tekstu: kriterij provedbe) ili je bilo predvidljivo da će ondje proizvesti trenutačan i bitan učinak (u daljnjem tekstu: kriterij kvalificiranih učinaka).
Iako je Komisija u spornoj odluci ocijenila da su u ovom slučaju ispunjena ta dva kriterija, Opći sud potvrdio je njezinu teritorijalnu nadležnost pozivajući se isključivo na kriterij kvalificiranih učinaka.
U tom pogledu Sud najprije ističe da Opći sud nije počinio pogrešku koja se tiče prava time što je potvrdio Komisijinu nadležnost upućivanjem samo na kriterij „kvalificiranih učinaka”, s obzirom na to da su taj kriterij i kriterij provedbe alternativni.
Nadalje, budući da je nekoliko žalitelja prigovorilo Općem sudu to da je zaključak o postojanju kvalificiranih učinaka izveo iz kvalifikacije zabranjenog sporazuma kao „ograničenja tržišnog natjecanja s obzirom na cilj”, Sud pojašnjava da ti prigovori proizlaze iz pogrešnog tumačenja pobijane presude.
Sud također odbija prigovore u okviru kojih se tvrdi da je Opći sud svojim obrazloženjem zamijenio Komisijino kad je riječ o primjeni kriterija kvalificiranih učinaka. U tom pogledu podsjeća na to da se, kada se Opći sud ograniči na davanje odgovora na pred njim iznesenu argumentaciju i na taj način pojasni obrazloženje pobijanog akta, ne može se smatrati da on vlastitim obrazloženjem zamjenjuje ono autora tog akta. Osim toga, postojanje nezakonite zamjene obrazloženja ne može se dokazati ni okolnošću da su se elementi koji su Općem sudu omogućili da provjeri je li Komisija opravdala svoju izvanteritorijalnu nadležnost s obzirom na kriterij kvalificiranih učinaka temeljili na uvodnim izjavama izvan odjeljka sporne odluke koji se odnosi na međunarodnu nadležnost Komisije.
Naposljetku, Sud odbija različite prigovore utemeljene na pogreškama koje se tiču prava koje je Opći sud počinio prilikom svojeg nadzora Komisijine provedbe kriterija kvalificiranih učinaka.
U tom pogledu Sud podsjeća na to da, u skladu s tim kriterijem, Komisija mora dokazati da predmetne prakse imaju predvidljive, trenutačne i bitne učinke u Uniji ili, kao u ovom slučaju, u EGP-u.
Kad je riječ o predvidljivosti predmetnih praksi, Sud naglašava, kao prvo, da je predvidljiva svaka šteta za koju sudionici zabranjenog sporazuma moraju razumno znati da će nastati, u granicama onoga što je opće poznato, za razliku od štete koja proizlazi iz potpuno neuobičajenog tijeka okolnosti.
Budući da dodatna naknada za gorivo, dodatna naknada za sigurnost i odbijanje plaćanja provizija predstavljaju koluzivna ponašanja horizontalnog određivanja cijena i da takva ponašanja osobito mogu utjecati na tržišno natjecanje, Sud smatra da je utvrđeno da ta djelovanja dovode do povećanja ukupne cijene ulaznih usluga prijevoza tereta. Iz toga slijedi da Opći sud nije morao konkretno provjeriti učinak dodatnih naknada na ukupnu prodajnu cijenu usluga prijevoza tereta ni jesu li i u kojoj mjeri špediteri stvarno prevalili to povećanje cijene na otpremnike ni jesu li i u kojoj mjeri otpremnici stvarno prevalili to povećanje cijene prijevoza na potrošače.
U skladu s općim pravilima o izvođenju dokaza, Opći sud nije prebacio ni teret dokazivanja time što je ispitao jesu li žalitelji podnijeli dokaze na temelju kojih se može oboriti utvrđenje predvidljivosti učinaka predmetnih ponašanja u EGP-u.
Kad je riječ o trenutačnosti učinaka predmetnih praksi, Sud pojašnjava, kao drugo, da je dovoljno da predmetno protutržišno ponašanje može imati trenutačan učinak u Uniji ili EGP-u kako bi taj uvjet bio ispunjen.
S tim u vezi Sud osobito odbija prigovore koji se temelje na nepostojanju trenutačnih učinaka ponašanja žaliteljâ na tržišno natjecanje u EGP-u jer su ti učinci ovisili o intervenciji drugih sudionika u uzročnom lancu, odnosno špeditera i otpremnika, s obzirom na to da ta intervencija objektivno proizlazi iz predmetnog zabranjenog sporazuma, ovisno o uobičajenom funkcioniranju tržišta.
Kad je riječ o važnosti učinaka predmetnih praksi, Sud odbija, kao treće, prigovore prema kojima se Opći sud oslonio na obilježja spornog zabranjenog sporazuma koja se nisu nalazila u spornoj odluci kako bi zaključio da je učinak na cijene uvezene robe bitan.
Osim toga, budući da je Komisija utvrdila da je kriterij kvalificiranih učinaka ispunjen u pogledu usklađivanja ulaznih usluga prijevoza tereta promatranog zasebno, bilo je suvišno da Opći sud ispita je li kriterij kvalificiranih učinaka ispunjen s obzirom na učinke jedinstvene i trajne povrede u cjelini.
2. Ispitivanje osnovanosti sporne odluke
Kad je riječ o nadzoru osnovanosti sporne odluke koji je proveo Opći sud, pojedini žalitelji ističu prigovore koji se, među ostalim, odnose na:
(a) postojanje jedinstvene i trajne povrede i njihovo sudjelovanje u toj povredi;
(b) kvalifikaciju predmetnih praksi kao ograničenja s obzirom na cilj;
(c) samo djelomično poništenje sporne odluke u odnosu na društva Latam Airlines Group i Lan Cargo;
(d) zastaru Komisijine ovlasti sankcioniranja u pogledu ponašanja koja se odnose na rute unutar EGP-a i rute između Unije i Švicarske.
(a) Postojanje jedinstvene i trajne povrede i sudjelovanje žaliteljâ u njoj
Prvo, kad je riječ o zemljopisnom dosegu predmetnih praksi, Sud napominje da ne postoji nikakva proturječnost između izreke sporne odluke, kojom se doseg protutržišnog ponašanja o kojem je riječ kvalificira kao svjetski, i obrazloženja te odluke, kojim se isključuju određene rute između Unije i trećih zemalja. Naime, valja razlikovati pojam „ponašanje”, koji se odnosi na sve činjenične elemente, i pojam „povreda”, koji se odnosi na pravnu kvalifikaciju tih ponašanja. Osim toga, neovisno o razlozima na kojima se temelji odluka koju je donijela institucija Unije, samo izreka te odluke, tumačena s obzirom na njezino obrazloženje koje čini nužnu osnovu, može proizvesti pravne učinke.
Drugo, Sud podsjeća na to da, kako bi se različita ponašanja kvalificirala kao jedinstvena i trajna povreda, ne treba provjeriti dopunjuju li se ona međusobno, u smislu da je svrha svakog od njih suočavanje s jednom ili više posljedica uobičajenog odvijanja tržišnog natjecanja, i doprinose li međudjelovanjem postizanju niza protutržišnih učinaka koje njihovi autori žele postići u okviru sveobuhvatnog plana koji ima jedinstveni cilj. Stoga, čak i ako Komisija nije utvrdila takvo međusobno dopunjavanje spornih sporazuma i djelovanja, kao što to tvrde određeni žalitelji, taj propust sam po sebi ne bi mogao dovesti do pogreške u njihovoj kvalifikaciji kao jedinstvene i trajne povrede.
Treće, Sud naglašava da je samo restriktivno priznao mogućnost isključivanja određenog protutržišnog ponašanja iz područja primjene članaka 101. i 102. UFEU-a, i to zbog toga što je takvo ponašanje poduzetnicima nametnuto nacionalnim zakonodavstvom odnosno zbog toga što se potonjim uklanja svaka mogućnost njihova konkurentnog ponašanja. Prema tome, ako se nacionalnim zakonom samo potiče ili olakšava samostalno protutržišno ponašanje poduzetnika, na njih se i dalje primjenjuju članci 101. i 102. UFEU-a. Budući da se ta sudska praksa primjenjuje kako na propise država članica tako i na propise trećih zemalja, na predmetnim je poduzetnicima da dokažu da su ih nacionalna zakonodavstva dotičnih trećih zemalja obvezivala, a ne poticala, na ponašanja o kojima je riječ.
Četvrto, Sud odbija argumente koje su žalitelji iznijeli kako bi osporili svoje sudjelovanje u jedinstvenoj i trajnoj povredi koju je sankcionirala Komisija.
U tom pogledu Sud osobito podsjeća na to da, kada je riječ o povredi koja je trajala više godina, činjenica da nije podnesen izravan dokaz o sudjelovanju društva u toj povredi tijekom određenog razdoblja ne sprečava da se to sudjelovanje, također tijekom toga razdoblja, smatra utvrđenim pod uvjetom da se to utvrđenje temelji na objektivnim i podudarnim indicijama. U takvom slučaju Opći sud svoju ocjenu postojanja i trajanja protutržišnog djelovanja ili sporazuma može temeljiti na sveobuhvatnoj ocjeni svih relevantnih dokaza i indicija koje je podnijela Komisija, među kojima su osobito učinci koje proizvodi predmetno protutržišno ponašanje.
Nadalje, Sud odbija žalbeni razlog društva Air Canada kojim ono prigovara Općem sudu da je počinio pogreške koje se tiču prava time što je utvrdio njegovu odgovornost za rute koje ne opslužuje ili koje mu nije dopušteno opsluživati, odnosno rute unutar EGP-a i rute između Unije i Švicarske.
U tom pogledu Sud ističe da iz utvrđenja Općeg suda u pobijanoj presudi proizlazi da je društvo Air Canada svojim ponašanjem namjeravalo pridonijeti zajedničkim ciljevima svih sudionika i da je znalo za protupravna ponašanja koja su planirali ili proveli drugi poduzetnici radi postizanja istih ciljeva. Opći sud stoga nije počinio pogrešku koja se tiče prava kada je iz toga zaključio da je Komisija osnovano smatrala da je društvo Air Canada odgovorno za jedinstvenu i trajnu povredu u dijelu u kojem se ona odnosi na rute između EGP-a i trećih zemalja i rute između Unije i Švicarske, neovisno o njegovu eventualnom svojstvu potencijalnog konkurenta na tim rutama.
Peto, Sud naglašava da, iako je na Komisiji da prikupi dovoljno precizne i podudarne dokaze kako bi potkrijepila zaključak o počinjenju povrede, Opći sud nije dužan poništiti Komisijinu odluku samo zato što je ona iznijela činjenične elemente koji nisu izravni dokazi o sudjelovanju predmetnog poduzetnika u povredi koja se stavlja na teret. Naime, dovoljno je da Opći sud provjeri, kao što je to učinio u ovom slučaju, da su svi ispitani elementi mogli potkrijepiti zaključak prema kojem je predmetni poduzetnik sudjelovao u jedinstvenoj i trajnoj povredi. U tom pogledu Sud usto pojašnjava da dokazi koji se odnose na kontakte koji su prethodili razdoblju povrede ili koji se odnose na ponašanja koja nisu u nadležnosti Komisije mogu potkrijepiti tumačenje drugih dokaza koji se odnose na to razdoblje, kako bi ih se kontekstualiziralo ili kako bi se dokazalo ponavljanje određenih vrsta ponašanja ili praksi.
Šesto i posljednje, Sud odbija žalbeni razlog društva Cargolux prema kojem je Opći sud povrijedio načelo jednakog postupanja time što je potvrdio njegovo sudjelovanje u dijelu povrede koji se odnosi na odbijanje plaćanja provizija, iako je odbacio uključenost društva British Airways u tom pogledu, s obzirom na to da ta dva prijevoznika nisu bila u usporedivim situacijama kad je riječ o dokazima koji su protiv njih izneseni kako bi se utvrdilo njihovo sudjelovanje u tom dijelu povrede.
Isto tako, ni odluka Općeg suda da društvu Cargolux ne odobri smanjenje novčane kazne jednako onom odobrenom društvu SAS Cargo Group ne može predstavljati povredu načela jednakog postupanja jer je društvo SAS Cargo Group ostvarilo to smanjenje zbog poništenja utvrđenja njegova sudjelovanja u dijelu povrede koji se odnosi na odbijanje plaćanja provizija.
(b) Kvalifikacija predmetnih praksi kao ograničenja s obzirom na cilj
Prvo, Sud podsjeća na to da, kako bi se procijenilo sadržava li neki sporazum među poduzetnicima ili odluka udruženja poduzetnika dovoljan stupanj štetnosti da bi bili smatrani ograničenjem tržišnog natjecanja „s obzirom na cilj” u smislu članka 101. stavka 1. UFEU-a, valja – u skladu s ustaljenom sudskom praksom – uzeti u obzir sadržaj njegovih odredbi, ciljeve koje želi postići te ekonomski i pravni kontekst u koji je smješten. Međutim, kad je riječ o tajnim sporazumima ili djelovanjima koji predstavljaju osobito teške povrede tržišnog natjecanja, poput, kao u ovom slučaju, horizontalnog zabranjenog sporazuma o određivanju cijena, Komisija može ograničiti svoju analizu gospodarskog i pravnog konteksta djelovanja na ono što je strogo nužno kako bi se zaključilo da postoji ograničenje tržišnog natjecanja s obzirom na cilj.
Drugo, Sud odbija argument koji se temelji na činjenici da se predmetno koluzivno ponašanje odnosilo samo na dio cijene predmetnog proizvoda ili usluge, s obzirom na to da se na temelju te okolnosti ni na koji način ne može utvrditi da to ponašanje nije obuhvaćeno oblikom koordinacije koji se po samoj svojoj prirodi mora smatrati štetnim za funkcioniranje uobičajenog tržišnog natjecanja. Suprotno tomu, takvo ponašanje po samoj svojoj prirodi uzrokuje povećanje cijena koje dovodi do loše raspodjele sredstava, osobito na štetu potrošača.
Argument prema kojem je odbijanje plaćanja provizije predstavljalo legitiman odgovor zračnih prijevoznika na navodno nezakonito ponašanje špeditera također nije uvjerljiv jer je na javnim tijelima, a ne na privatnim poduzetnicima, da osiguraju poštovanje zakonskih zahtjeva. Stoga, čak i pod pretpostavkom da je dokazana, ta okolnost ni u kojem slučaju ne bi mogla opravdati povredu članka 101. UFEU-a, a još manje koluzivno djelovanje za koje je utvrđeno da ima dovoljan stupanj štetnosti za tržišno natjecanje da bi se kvalificiralo kao ograničenje s obzirom na cilj.
(c) Samo djelomično poništenje sporne odluke u odnosu na društva Latam Airlines Group i Lan Cargo
Svojom presudom Latam Airlines Group i Lan Cargo/Komisija Opći sud poništio je spornu odluku u dijelu u kojem se odnosila na sudjelovanje društava Latam Airlines Group i Lan Cargo u dijelovima jedinstvene i trajne povrede koji se odnose na dodatnu naknadu za sigurnost i odbijanje plaćanja provizija jer je Komisija pogrešno utvrdila da je društvo Lan Cargo znalo za te dijelove povrede.
U prilog svojoj žalbi društva Latam Airlines Group i Lan Cargo kritizirala su Opći sud jer je samo djelomično poništio spornu odluku u odnosu na njih, iako je pogreška koju je počinila Komisija trebala dovesti do poništenja te odluke u cijelosti.
U tom pogledu Sud podsjeća na to da utvrđenje prema kojem Komisija nije u dovoljnoj mjeri dokazala da je poduzetnik, prilikom sudjelovanja u jednom od protutržišnih ponašanja koja čine jedinstvenu i trajnu povredu, znao za druga protutržišna ponašanja drugih sudionika u zabranjenom sporazumu pri ostvarivanju istih ciljeva ili ih je mogao razumno predvidjeti te je bio spreman za to preuzeti rizik, ne može dovesti do oslobađanja tog poduzetnika od odgovornosti za dio ponašanja za koje je utvrđeno da je u njima sudjelovao ili za koje je nesporno da ga se može smatrati odgovornim. U tom slučaju sud Unije mora se ograničiti na djelomično poništenje Komisijine odluke koja se pred njim pobija.
Iz toga slijedi da, s obzirom na to da sudjelovanje društva Lan Cargo u razmjenama informacija koje se odnose na dodatnu naknadu za gorivo nije bilo dovedeno u pitanje, Opći sud nije počinio pogreške time što je samo djelomično poništio spornu odluku.
Usto, okolnost da Komisija nije dokazala da je društvo Lan Cargo znalo za razmjene informacija o dodatnoj naknadi za sigurnost odnosno o odbijanju plaćanja provizija ne može utvrđenoj povredi oduzeti njezinu jedinstvenu i trajnu prirodu, koja se ipak ne može u cijelosti pripisati tom prijevozniku.
(d) Zastara Komisijine ovlasti sankcioniranja u pogledu ponašanja koja se odnose na rute unutar EGP-a i rute između Unije i Švicarske
Sud također odbija prigovore prema kojima je Opći sud trebao po službenoj dužnosti istaknuti da su Komisijine ovlasti sankcioniranja zastarjele u pogledu ponašanja koja se odnose na rute unutar EGP-a i rute između Unije i Švicarske, u skladu s člankom 25. Uredbe br. 1/2003.
U tom pogledu Sud ističe da iz teksta Uredbe br. 1/2003, njezina konteksta i ciljeva koji se njome žele postići proizlazi da su rokovi koji su predviđeni osobito njezinim člankom 25. zastarni rokovi. Iz ustaljene sudske prakse proizlazi da sud Unije ne može po službenoj dužnosti istaknuti poštovanje roka zastare, nego ga mora istaknuti stranka o kojoj je riječ.
U tom kontekstu Sud također odbija argumentaciju prema kojoj žalbeni razlog koji se temelji na isteku roka zastare Komisijinih ovlasti sankcioniranja treba izjednačiti sa žalbenim razlogom koji se temelji na Komisijinoj nenadležnosti za izricanje novčanih kazni žaliteljima. Naime, iako članak 25. Uredbe br. 1/2003 obvezuje Komisiju da u određenom roku sankcionira određenu povredu, ni cilj ni učinak te odredbe nije oduzimanje toj instituciji njezine ovlasti sankcioniranja u odnosu na povrede različite od one obuhvaćene zastarom. Osim toga, čak i u slučaju isteka roka zastare Komisijinih ovlasti sankcioniranja, ona ostaje nadležna za utvrđivanje zastarjele povrede, pod uvjetom da dokaže legitiman interes za donošenje odluke kojom se utvrđuje da je povreda počinjena.
Prema mišljenju Suda, žalitelji o kojima je riječ ne mogu se pozivati ni na povredu načela jednakog postupanja u odnosu na zračne prijevoznike koji su uspjeli u postupku pred Općim sudom ističući da je Komisijino postupanje bilo djelomično zastarjelo jer ta razlika u postupanju proizlazi isključivo iz objektivne okolnosti da se ti žalitelji nisu pozvali na taj žalbeni razlog iako su to mogli učiniti.
Osim toga, Sud naglašava da rok zastare nije usporediv ni s postupovnim rokovima, s obzirom na to da su oni uspostavljeni kako bi se osiguralo dobro sudovanje, jasnoća i sigurnost pravnih situacija. Međutim, to nije slučaj s rokom zastare čiji je glavni cilj osigurati zaštitu predmetnih poduzetnika.
Osim toga, činjenica da novčane kazne izrečene na temelju članka 23. stavka 2. Uredbe br. 1/2003 treba kvalificirati kao „kaznenopravne” u smislu članka 6. Europske konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda sama po sebi ne znači da zastara Komisijine ovlasti sankcioniranja ima cilj od javnog interesa koji nadilazi zaštitu predmetnih poduzetnika.
3. Povreda prava obrane
Kad je riječ o poštovanju prava obrane žaliteljâ, Sud utvrđuje da sama činjenica da Komisija nije dala cjelovit i automatski pristup odgovorima drugih sudionika u zabranjenom sporazumu na obavijest o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku ne podrazumijeva povredu prava obrane predmetnih poduzetnika, na kojima je da podnesu prvu indiciju o tome da su dokumenti koji im nisu bili dostavljeni korisni za njihovu obranu. U tom pogledu podsjeća na to da ne postoji cjelovit i automatski pristup spisu tijekom upravnog postupka.
Nadalje, Sud ističe da Komisija ne povređuje prava obrane poduzetnika adresata obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku, osobito njihovo pravo na saslušanje u pogledu međunarodne nadležnosti Komisije za sankcioniranje protutržišnih ponašanja počinjenih izvan područja Unije ili EGP-a, samo zato što se u toj obavijesti izričito ne navodi kriterij na temelju kojeg Komisija namjerava sankcionirati ta ponašanja, s obzirom na to da se u navedenoj obavijesti pojašnjava da Komisija namjerava sankcionirati poduzetnike adresate zbog povrede članka 101. UFEU-a i članka 53. Sporazuma o EGP-u zbog takvih ponašanja i da se u njoj navode ključni elementi koje namjerava primijeniti u tu svrhu.
4. Izvršavanje neograničene nadležnosti Općeg suda
Kad je riječ o izvršavanju neograničene nadležnosti Općeg suda, Sud ističe da, iako izvršavanje te nadležnosti prilikom određivanja iznosa novčanih kazni ne može dovesti do diskriminacije između poduzetnika koji su sudjelovali u povredi pravila o tržišnom natjecanju, Opći sud nije povrijedio načelo jednakog postupanja kada smanji novčanu kaznu poduzetniku čiji je žalbeni razlog u tom smislu prihvaćen a da pritom ne provede slično smanjenje za druge poduzetnike koji se nalaze u usporedivoj situaciji, ali pred njim nisu istaknuli taj isti žalbeni razlog.
Suprotno tomu, kad je riječ o načinu na koji je Opći sud izračunao kaznu izrečenu društvu SAS Cargo Group, Sud utvrđuje da je taj sud, time što je u osnovicu za izračun te novčane kazne uključio prihod koji je taj poduzetnik ostvario na unutarnjim rutama kako bi osigurao jednako postupanje prema drugim inkriminiranim prijevoznicima, počinio više pogrešaka koje se tiču prava prilikom izvršavanja svoje neograničene nadležnosti. Konkretno, elementi koji su mu podneseni ni na koji način nisu dokazivali da su u odnosu na sve inkriminirane zračne prijevoznike koji su pobijali spornu odluku, za razliku od društva SAS Cargo Group, u vrijednost njihovih prihoda od prodaje koja je poslužila kao osnova za izračun izrečenih im novčanih kazni uključeni njihovi prihodi eventualno ostvareni na linijama koje su opsluživane unutar samo jedne države EGP-a. Stoga Opći sud nije raspolagao elementima koji bi mu omogućili da sa sigurnošću utvrdi povredu jednakog postupanja koju je trebao ispraviti.
Slijedom toga, Sud djelomično ukida presudu Općeg suda u predmetu SAS Cargo Group i dr. te, konačno odlučujući u tom sporu, tim poduzetnicima izriče novčane kazne u iznosima manjima od onih izrečenih u pobijanoj presudi.
S druge strane, s obzirom na sve navedeno, Sud odbija sve ostale žalbe koje su podnijeli zračni prijevoznici uključeni u zabranjeni sporazum „o zračnom prijevozu tereta”.
(
1
)	U ovom slučaju Air Canada, Air France-KLM, Société Air France (u daljnjem tekstu: Air France), Koninklijke Luchtvaart Maatschappij NV (u daljnjem tekstu: KLM), British Airways plc, Cargolux Airlines International SA (u daljnjem tekstu: Cargolux), Cathay Pacific Airways Ltd, Deutsche Lufthansa AG (u daljnjem tekstu: Lufthansa), Japan Airlines International Co. Ltd (u daljnjem tekstu: Japan Airlines), Latam Airlines Group SA i Lan Cargo SA, Martinair Holland NV (u daljnjem tekstu: Martinair), SAS Cargo Group i dr. (u daljnjem tekstu: SAS Cargo Group) te Singapore Airlines Ltd i Singapore Airlines Cargo Pte Ltd (u daljnjem tekstu: Singapore Airlines) (u daljnjem tekstu zajedno: žalitelji).
(
2
)	Presude od 30. ožujka 2022., Martinair Holland/Komisija (T-323/17, EU:T:2022:174), Koninklijke Luchtvaart Maatschappij/Komisija (T-325/17, EU:T:2022:176), Air Canada/Komisija (T-326/17, EU:T:2022:177), Cargolux Airlines/Komisija (T-334/17, EU:T:2022:178), Air France-KLM/Komisija (T-338/17, EU:T:2022:179), Air France/Komisija (T-338/17, EU:T:2022:180) Japan Airlines/Komisija (T-340/17, EU:T:2022:181), British Airways/Komisija (T-341/17, EU:T:2022:182), Deutsche Lufthansa i dr./Komisija (T-342/17, EU:T:2022:183), Cathay Pacific Airways/Komisija (T-343/17, EU:T:2022:184), Latam Airlines Group i Lan Cargo/Komisija (T-344/17, EU:T:2022:185), Singapore Airlines i Singapore Airlines Cargo/Komisija (T-350/17, EU:T:2022:186)
(
3
)	Odluka Komisije C(2017) 1742 final od 17. ožujka 2017. u vezi s postupkom u skladu s člankom 101. UFEU-a, člankom 53. Sporazuma o EGP-u i člankom 8. Sporazuma između Europske zajednice i Švicarske Konfederacije o zračnom prometu (Predmet AT.39258 – Zračni prijevoz tereta) (u daljnjem tekstu: sporna odluka)
(
4
)	Presuda od 30. ožujka 2022., SAS Cargo Group i dr./Komisija (T‑324/17, EU:T:2022:175)
(
5
)	Odluka Komisije C(2010) 7694 final od 9. studenoga 2010. u vezi s postupkom u skladu s člankom 101. UFEU-a, člankom 53. Sporazuma o EGP-u i člankom 8. Sporazuma između Europske zajednice i Švicarske Konfederacije o zračnom prometu (predmet COMP/39258 – Zračni prijevoz tereta)
(
6
)	Uredba Vijeća (EZ) br. 1/2003 od 16. prosinca 2002. o provedbi pravila o tržišnom natjecanju koja su propisana člancima [101.] i [102. UFEU-a] (SL 2003., L 1, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 1., str. 165. i ispravak SL 2016., L 173, str. 108.)
(
7
)	Uredba Vijeća (EZ) br. 411/2004 od 26. veljače 2004. o stavljanju izvan snage Uredbe (EEZ) br. 3975/87 te izmjeni Uredbe (EEZ) br. 3976/87 i Uredbe (EZ) br. 1/2003 u vezi sa zračnim prijevozom između Zajednice i trećih zemalja (SL 2004., L 68, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 7., svezak 2., str. 57.)