Privremena verzija
MIŠLJENJE
NEZAVISNOG
ODVJETNIKA
JEANA
RICHARDA
DE
LA
TOURA
od
12.
ožujka
2026.(1)
Predmet C-790/24 P
International Management Group (IMG)
protiv
Europske komisije
„Žalba – Financijska
pravila
Europske
unije – Razvojna
suradnja – Izvršenje
proračuna
Unije
u
okviru
zajedničkog
ili
neizravnog
upravljanja
s
međunarodnom
organizacijom – Odluka
kojom
se
subjektu
odbija
priznati
status
međunarodne
organizacije
s
retroaktivnim
učinkom – Pojam
‚međunarodna
organizacija’ – Sastavni
elementi – Tumačenje
međunarodnog
sporazuma
kojim
se
osniva
organizacija – Bečka
konvencija
o
pravu
međunarodnih
ugovora – Članci
31.
i
32.”
Sadržaj
I.
Uvod
II.
Pravni okvir
A.
Bečka konvencija
B.
Nacrt članaka
III.
Okolnosti spora
IV.
Postupak pred Općim sudom i pobijana presuda
V.
Postupak pred Sudom i zahtjevi stranaka
VI.
Ciljana analiza petog žalbenog razloga, koji se temelji na pogrešnoj ocjeni žaliteljeva pravnog statusa
A.
Prvi dio, koji se temelji na pogreškama koje se tiču prava koje sadržava definicija pojma „međunarodna organizacija”
1.
Prvi argument, koji se temelji na pogrešci koja se tiče prava u pogledu zahtjeva za utvrđivanje namjere strana da osnuju međunarodnu organizaciju
a)
Pobijana presuda
b)
Argumenti stranaka
c)
Ocjena
2.
Drugi argument, koji se temelji na pogrešci koja se tiče prava u pogledu zahtjeva da se utvrdi pravno obvezujuća priroda međunarodnog sporazuma
a)
Pobijana presuda
b)
Argumenti stranaka
c)
Ocjena
3.
Treći argument, koji se temelji na pogrešci koja se tiče prava u pogledu ocjene kriterija koji se odnosi na međunarodnu pravnu osobnost
a)
Prvi prigovor, koji se temelji na posjedovanju „pravne osobnosti”
1)
1) Pobijana presuda
2)
2) Argumenti stranaka
3)
3) Ocjena
b)
Drugi prigovor, koji se temelji na jamstvima stabilnosti, kontinuiteta i učinkovitosti koja subjekt ima u svrhu izvršavanja svojih zadaća
1)
1) Pobijana presuda
2)
2) Argumenti stranaka
3)
3) Ocjena
B.
Drugi dio, koji se temelji na pogreškama koje se tiču prava koje sadržava tumačenje žaliteljeva osnivačkog akta
1.
Prvi argument, koji se temelji na pogrešci koja se tiče prava u pogledu tumačenja pojma „međunarodna organizacija”
a)
Pobijana presuda
b)
Argumenti stranaka
c)
Ocjena
2.
Drugi argument, koji se temelji na pogrešnoj primjeni pravila o tumačenju međunarodnog sporazuma navedenih u člancima 31. i 32. Bečke konvencije
a)
Prvi prigovor, koji se temelji na pogrešnom utvrđenju međunarodnog sporazuma koji treba tumačiti
1)
1) Pobijana presuda
2)
2) Argumenti stranaka
3)
3) Ocjena
b)
Drugi prigovor, koji se temelji na pretjeranom formalizmu u tumačenju teksta rezolucije od 25. studenoga 1994.
1)
1) Pobijana presuda
2)
2) Argumenti stranaka
3)
3) Ocjena
c)
Treći prigovor, koji se temelji na pogrešnoj ocjeni žaliteljeva prvotnog statuta na temelju relevantnog „konteksta”
1)
1) Pobijana presuda
2)
2) Argumenti stranaka
3)
3) Ocjena
d)
Četvrti prigovor, koji se temelji na pogrešnoj ocjeni žaliteljeva prvotnog i kasnijeg statuta na temelju „naknadne prakse”
1)
1) Pobijana presuda
2)
2) Argumenti stranaka
3)
3) Ocjena
i)
Navodne pogreške koje se tiču prava u pogledu primjene članka 31. stavka 3. točke (b) Bečke konvencije koji se odnosi na opće pravilo o tumačenju
ii)
Navodne pogreške koje se tiču prava u pogledu primjene članka 32. Bečke konvencije koji se odnosi na „dopunska sredstva tumačenja”
3.
Treći argument, koji se temelji na pogrešci koja se tiče prava u pogledu zaključaka koje treba izvesti iz sklapanja sporazumâ o sjedištu s državama i sporazumâ o delegiranju s Komisijom u okviru zajedničkog ili neizravnog upravljanja
a)
Pobijana presuda
b)
Argumenti stranaka
c)
Ocjena
C.
Treći dio, koji se temelji na pogreškama koje se tiču prava koje je Opći sud počinio u okviru ocjene odgovora koje su Kraljevina Belgija i Republika Austrija dale na Komisijina pitanja
1.
Prvi prigovor, koji se temelji na pogrešnoj ocjeni odgovora koje su dala austrijska tijela
a)
Pobijana presuda
b)
Argumenti stranaka
c)
Ocjena
2.
Drugi prigovor, koji se temelji na pogrešnoj ocjeni odgovora koje su dala belgijska tijela
a)
Pobijana presuda
b)
Argumenti stranaka
c)
Ocjena
D.
Četvrti dio, koji se temelji na pogreškama koje se tiču prava u pogledu utvrđivanja žaliteljevih članica
1.
Pobijana presuda
2.
Argumenti stranaka
3.
Ocjena
E.
Peti dio, koji se temelji na pogreškama koje se tiču prava u pogledu formalnih zahtjeva koje je potrebno ispuniti u svrhu sklapanja rezolucije od 25. studenoga 1994.
1.
Pobijana presuda
2.
Argumenti stranaka
3.
Ocjena
F.
Šesti dio, koji se temelji na neuzimanju u obzir činjenice da žalitelj nije prestao s radom
1.
Pobijana presuda
2.
Argumenti stranaka
3.
Ocjena
VII.
Zaključak
I.      Uvod
1.        U
okviru
ove
žalbe,
koja
je
podnesena
protiv
presude
Općeg
suda
Europske
unije
od
4.
rujna
2024.,
IMG/Komisija(2),
javlja
se
pitanje
o
načelima
s
obzirom
na
koja
se
tijelu
može
priznati
svojstvo
međunarodne
organizacije
u
smislu
financijskih
pravila
Unije
i
pravila
međunarodnog
javnog
prava
kojima
se
uređuje
tumačenje
osnivačkog
akta
takve
organizacije.
2.        Ta
žalba
dio
je
dugog
niza
sporova(3) kojima
International
Management
Group
(IMG),
subjekt
specijaliziran
za
obnovu
država
nakon
sukoba,
osporava
činjenicu
da
mu
je
Europska
komisija
odlukom
od
8.
lipnja
2021.
zakonito
mogla
odbiti
priznati,
s
retroaktivnim
učinkom
od
16.
prosinca
2014.,
status
međunarodne
organizacije
(u
daljnjem
tekstu:
sporna
odluka),
iako
mu
je
ta
institucija,
u
tom
svojstvu,
delegirala
provedbu
programa
koji
se
financiraju
iz
proračuna
Unije.
Pobijanom
presudom
Opći
sud
potvrdio
je
zakonitost
te
odluke.
3.        U
skladu
sa
zahtjevom
Suda,
u
ovom
će
se
mišljenju
analizirati
samo
glavno
novo
pravno
pitanje
koje
se
javlja
u
ovom
slučaju,
odnosno
pitanje
istaknuto
u
okviru
petog
žalbenog
razloga,
koji
se
temelji
na
pogreškama
koje
se
tiču
prava
koje
je
Opći
sud
počinio,
s
jedne
strane,
u
pogledu
utvrđivanja
sastavnih
elemenata
„međunarodne
organizacije”
i,
s
druge
strane,
u
pogledu
tumačenja
teksta
međunarodnog
sporazuma
kojim
je
osnovan
IMG
s
obzirom
na
članke
31.
i
32.
Bečke
konvencije
o
pravu
međunarodnih
ugovora(4).
4.        U
ovom
ću
mišljenju
predložiti
Sudu
da
prihvati
taj
peti
žalbeni
razlog.
5.        Iako
priznajem
da
u
tekstu
međunarodnog
sporazuma
kojim
je
osnovan
IMG
može
biti
teško
prepoznati
osnivački
akt
međunarodne
organizacije,
ipak
se
ne
slažem
s
iznimno
uskim
tumačenjem
tog
sporazuma
koje
je
utvrdio
Opći
sud.
Smatram
da
je
Opći
sud,
time
što
je
pridao
odlučujuću
važnost
nedostacima
u
tekstu
navedenog
sporazuma,
iako
je
sklopljen
u
posebnim
okolnostima
povezanima
s
hitnom
situacijom,
time
što
je
odbio
dati
bilo
kakvu
interpretativnu
vrijednost
odlukama
o
donošenju
IMG‑ova
statuta
donesenima
10.
ožujka
1995.(5),
iako
su
te
odluke
u
biti
i
po
funkciji
dio
postupka
njegova
osnivanja
i,
naposljetku,
time
što
je
odbio
uzeti
u
obzir
odluke
o
donošenju
njegovih
statuta
iz
2008.
i
2012.(6),
iako
potvrđuju
razvoj
i
postupnu
preobrazbu
tog
subjekta,
povrijedio
pravila
o
tumačenju
navedena
u
člancima
31.
i
32.
Bečke
konvencije.
6.        Osim
toga,
iako
je
točno
da
svojstvo
žalitelja
ne
proizlazi
jasno
iz
međunarodnog
sporazuma
kojim
je
osnovan,
podsjećam
na
to
da
su
ga
Komisija
i
akteri
na
međunarodnoj
sceni
od
njegova
osnivanja
smatrali
međunarodnom
organizacijom,
pri
čemu
su
određene
države
s
njim
sklopile
sporazume
o
sjedištu
i
Komisija
mu
je
povjerila
zadaće
izvršenja
proračuna
u
tom
svojstvu
na
relativno
dugo
razdoblje
(1995.
–
2014.).
Uostalom,
Komisija
to
izričito
priznaje.
U
tim
me
okolnostima
poprilično
zbunjuje
teza
prema
kojoj
se
tom
subjektu,
nakon
gotovo
20
godina
tijekom
kojih
ga
se
prešutno,
pa
čak
i
izričito
priznavalo
kao
međunarodnu
organizaciju,
može
uskratiti
to
svojstvo
i
sva
povezana
prava,
retroaktivno
od
16.
prosinca
2014.,
odnosno
datuma
na
koji
je
Komisija
odlučila
provedbu
programa
razvoja
trgovine
u
Mjanmaru/Burmi,
u
okviru
neizravnog
upravljanja,
povjeriti
drugoj
organizaciji umjesto
IMG-u.
II.    Pravni okvir
A.      Bečka konvencija
7.        Člankom
2.
stavkom
1.
Bečke
konvencije određuje
se:
„U
svrhe
ove
Konvencije:
(a)      ‚ugovor’
znači
međunarodni
sporazum
koji
je
u
pismenom
obliku
sklopljen
između
država
i
uređen
međunarodnim
pravom,
bilo
da
je
sadržan
u
jedinstvenoj
ispravi
ili
u
dvjema
ili
u
više
međusobno
povezanih
isprava
i
bez
obzira
na
njegov
poseban
naziv;
[…]
(i)      ‚međunarodna
organizacija’
znači
međuvladinu
organizaciju.”
8.        U
članku
5.
te
konvencije
pojašnjava
se
da
se
ona
„primjenjuje
na
svaki
ugovor
koji
je
ustavni
akt
neke
međunarodne
organizacije
[…],
ne
dirajući
mjerodavna
pravila
dotične
organizacije”.
9.        U
skladu
s
člankom
31.
navedene
konvencije,
naslovljenim
„Opće
pravilo
o
tumačenju”:
„1.      Ugovor
se
mora
tumačiti
u
dobroj
vjeri,
prema
uobičajenom
smislu
izraza
iz
ugovora
u
njihovu
kontekstu
i
u
svjetlu
predmeta
i
svrhe
ugovora.
2.      U
svrhu
tumačenja
ugovora,
osim
teksta,
uključujući
preambulu
i
priloge,
kontekst
obuhvaća:
(a)      svaki
sporazum
koji
se
odnosi
na
ugovor,
a
kojeg
su
sve
stranke
sklopile
u
svezi
s
ugovorom;
(b)      svaku
ispravu
koju
jedna
ili
više
stranaka
sastave
u
svezi
s
ugovorom,
a
koju
ostale
stranke
prihvate
kao
ispravu
koja
se
odnosi
na
ugovor.
3.      Zajedno
s
kontekstom,
vodit
će
se
računa:
(a)      o
svakom
naknadnom
sporazumu
između
stranaka
o
tumačenju
ugovora
ili
o
primjeni
njegovih
odredba;
(b)      o
svakoj
naknadnoj
praksi
u
primjeni
ugovora
kojom
se
ustanovljuje
sporazum
između
stranaka
o
tumačenju
ugovora;
[…]
4.      Poseban
smisao
pridaje
se
nekom
izrazu
ako
je
ustanovljeno
da
je
to
bila
namjera
stranaka.”
10.      Članak
32.
te
konvencije,
naslovljen
„Dopunska
sredstva
tumačenja”,
glasi
kako
slijedi:
„Na
dopunska
sredstva
tumačenja,
uključujući
pripremne
radove
i
okolnosti
pod
kojima
je
ugovor
sklopljen,
može
se
pozivati
da
bi
se
potvrdio
smisao
koji
proistječe
iz
primjene
[č]lanka 31.,
ili
da
bi
se
odredio
smisao
kad
je
tumačenje
prema
[č]lanku 31.:
(a)      dvosmisleno
ili
nejasno;
ili
(b)      dovodi
do
ishoda
koji
je
očito
besmislen
ili
nerazuman.”
B.      Nacrt članaka
11.      Tijekom
2011.(7) Komisija
Ujedinjenih
naroda
za
međunarodno
pravo
(u
daljnjem
tekstu:
ILC)
donijela
je
Nacrt
članaka
o
odgovornosti
međunarodnih
organizacija
(u
daljnjem
tekstu:
Nacrt članaka).
12.      U
skladu
s
člankom
2.
točkom
(a)
tog
nacrta
članaka,
izraz
„međunarodna
organizacija”
označava
svaku
organizaciju
osnovanu
ugovorom
ili
drugom
ispravom
uređenom
međunarodnim
pravom,
koja
ima
vlastitu
međunarodnu
pravnu
osobnost,
te
da
članovi
međunarodne
organizacije
mogu,
osim
država,
biti
i
drugi
subjekti.
III. Okolnosti spora(8)
13.      International
Conference on
the Former Yugoslavia (Međunarodna
konferencija
o
bivšoj
Jugoslaviji,
ICFY)
pod
pokroviteljstvom
Visokog
povjerenika
Ujedinjenih
naroda
za
izbjeglice
(u
daljnjem
tekstu:
UNHCR)
osnovala
je
16.
srpnja
1993.
žalitelja,
organizaciju
IMG,
prvotno
nazvanu
International
Management
Group
–
Infrastructure for
Bosnia and Herzegovina (IMG-IBH)(9).
Dokumentom
od
25.
studenoga
1994.
koji
se
odnosi
na
osnivanje
organizacije
IMG-IBH
(u
daljnjem
tekstu:
rezolucija
od
25.
studenoga
1994.)
države
koje
su
strane
te
rezolucije
namjeravale
su
uspostaviti
žaliteljevu
institucionalnu
strukturu
s
ciljem
da
se
državama
i
međunarodnim
organizacijama
koje
sudjeluju
u
obnovi
Bosne
i
Hercegovine
omogući
da
u
tu
svrhu
raspolažu
posebnim
subjektom(10).
Otad
je
IMG
postupno
širio
svoje
djelovanje
u
područjima
obnove
i
razvoja.
14.      Nakon
istrage
koju
je
proveo
Europski
ured
za
borbu
protiv
prijevara
(OLAF)
kojom
se
dovelo
u
pitanje
žaliteljevo
svojstvo
međunarodne
organizacije
u
smislu
financijskih
pravila
Unije,
Komisija
je
16.
prosinca
2014.
odlučila
provedbu
godišnjeg
programa
djelovanja
u
korist
Mjanmara/Burme
povjeriti
drugoj
organizaciji umjesto
IMG-u,
a
potom
je
8.
svibnja
2015.
obavijestila
žalitelja
o
svojoj
odluci
da
više
neće
s
njim
sklapati
sporazum
o
delegiranju
u
okviru
neizravnog
upravljanja
međunarodnom
organizacijom
dok
s
potpunom
sigurnosti
ne
utvrdi
njegovo
svojstvo.
Sud
je
u
presudi
od
31.
siječnja
2019.,
International
Management
Group/Komisija(11), te
dvije
odluke
smatrao
nezakonitima
jer
navedene
odluke
nisu
bile
pravno
ni
činjenično
opravdane
s
obzirom
na
to
da
tri
elementa
na
kojima
su
se
temeljile
nisu
mogla
dovesti
u
pitanje
svojstvo
međunarodne
organizacije
IMG-a
u
smislu
financijskih
pravila
Unije(12). U rješenju
od
9.
lipnja
2020.,
International
Management
Group/Komisija(13),
Sud
je
pojasnio
da
nije
predodredio
hoće
li
IMG,
nakon
analize
koja
uključuje
sve
relevantne
elemente,
imati
status
međunarodne
organizacije.
15.      U
svrhu
izvršenja
presude
od
31.
siječnja
2019.,
International
Management
Group/Komisija(14),
Komisija
je
provela
konačnu
ocjenu
žaliteljeva
statusa.
U
tu
je
svrhu
pitala
države
koje
je
IMG
imenovao
svojim
članicama
je
li
IMG
međunarodna
organizacija,
jesu
li
one
njegove
članice
i
jesu
li
potpisale
međunarodni
ili
međuvladin
sporazum
o
njegovu
osnivanju
u
tom
svojstvu.
16.      Dopisom
od
19.
veljače
2021.
Komisija
je
obavijestila
žalitelja
da
namjerava
donijeti
odluku
kojom
mu
se
odbija
priznati
status
međunarodne
organizacije
te
ga
je
pozvala
da
iznese
primjedbe. Komisija
je
8.
lipnja
2021.
donijela
spornu
odluku kojom
mu
se
odbija
priznati,
s
retroaktivnim
učinkom
od
16.
prosinca
2014.,
status
međunarodne
organizacije
predviđen
financijskim
pravilima
Unije
za
provedbu
sredstava
Unije prema
načinu
neizravnog
upravljanja(15).
17.      U
presudi
od
22.
rujna
2022.,
IMG/Komisija(16),
Sud
je
naposljetku
podsjetio
na
to
da
je
Komisija
dužna
uvjeriti
se
da
subjekti
kojima
je
povjerila
ili
namjerava
povjeriti
zadaće
izvršenja
proračuna,
na
temelju
odredbi
o
neizravnom
upravljanju
proračunom
Unije
od
strane
međunarodnih
organizacija,
imaju
takvo
svojstvo.
Usto,
istaknuo
je
da
ta
institucija,
u
slučaju
postojanja
sumnji
u
tom
pogledu,
ima
obvezu
otkloniti
ih,
kao
i
prikupiti
sve
potrebne
elemente
kako
bi
pravno
i
činjenično
opravdala
svoju
odluku,
uzimajući
u
obzir
pravne
posljedice
te
odluke
na
dotični
subjekt(17).
IV.    Postupak pred Općim sudom i pobijana presuda
18.      Zahtjevom
podnesenim
tajništvu
Općeg
suda
18.
kolovoza
2021.
žalitelj
je
podnio
tužbu
za
poništenje
sporne
odluke
i
naknadu
štete
koju
je
pretrpio.
Nakon
ispitivanja
merituma
te
tužbe
i
zbog
razloga
navedenih
u
točkama
62.
do
417.
pobijane
presude
Opći
sud
smatrao
je
da
nijedan
od
četiriju
tužbenih
razloga
koje
je
žalitelj
naveo
nije
osnovan
i
odbio
je
tu
tužbu(18).
Usto,
zbog
razloga
navedenih
u
točkama
418.
do
447.
te
presude
Opći
sud
odbio
je
zahtjev
za
naknadu
štete
koji
je
podnio
IMG,
a
zatim
mu
je
naložio
snošenje
troškova.
V.      Postupak pred Sudom i zahtjevi stranaka
19.      Zahtjevom
podnesenim
tajništvu
Suda
14.
studenoga
2024.
IMG
je
podnio
žalbu
kojom
od
Suda
traži
da
ukine
pobijanu
presudu,
sâm
odluči
o
njegovoj
tužbi,
prihvati
tu
tužbu
i
Komisiji
naloži
snošenje
troškova
postupka
pred
Općim
sudom
i
pred
Sudom.
20.      Komisija
od
Suda
zahtijeva
da
odbije
žalbu
i
žalitelju
naloži
snošenje
troškova.
21.      Na
raspravi
održanoj
11.
prosinca
2025.
IMG
i
Komisija
podnijeli
su
usmena
očitovanja
i
usredotočili
svoja
izlaganja
na
peti
žalbeni
razlog,
u
skladu
sa
zahtjevom
Suda.
VI.    Ciljana analiza petog žalbenog razloga, koji se temelji na pogrešnoj ocjeni žaliteljeva pravnog statusa
22.      Petim
žalbenim
razlogom,
na
koji
se
odnosi
ovo
mišljenje,
nastoji
se
dovesti
u
pitanje
rasuđivanje
koje
je
Opći
sud
primijenio
u
točkama
190.
do
370.
pobijane
presude
u
pogledu
toga
ispunjava
li
žalitelj,
nakon
16.
prosinca
2014.,
kao
međunarodna
organizacija,
uvjete
za
izvršavanje
proračuna
Unije
prema
zajedničkom
ili
neizravnom
načinu
upravljanja.
23.      Radi
jasnoće
i
dosljednosti,
odlučio
sam
taj
žalbeni
razlog
podijeliti
na
šest
dijelova
i
analizirati
ih
redoslijedom
drukčijim
od
onog
kojim
ih
je
iznio
žalitelj.
U
svojoj
ću
se
analizi
usredotočiti
na
prva
tri
dijela
koje,
prema
mojem
mišljenju,
valja
temeljito
ispitati.
A.      Prvi dio, koji se temelji na pogreškama koje se tiču prava koje sadržava definicija pojma „međunarodna organizacija”
24.      Tim
prvim
dijelom,
koji
se
odnosi
na
točke
206.
do
212.
pobijane
presude,
nastoji
se
dovesti
u
pitanje
rasuđivanje
koje
je
Opći
sud
primijenio
u
pogledu
dosega
zahtjeva
koji
su
nužni
u
svrhu
osnivanja
međunarodne
organizacije
i
s
obzirom
na
koje
je
ocijenio,
u
skladu
s
pravilima
o
tumačenju
kodificiranima
u
člancima
31.
i
32.
Bečke
konvencije(19),
žaliteljevo
svojstvo
međunarodne
organizacije
u
točkama
265.
i
306.
do
312.
te
presude.
1.      Prvi argument, koji se temelji na pogrešci koja se tiče prava u pogledu zahtjeva za utvrđivanje namjere strana da osnuju međunarodnu organizaciju
25.      Taj
se
argument
odnosi
na
bitan
element
prava
međunarodnih
organizacija
i
stoga
ga,
prema
mojem
mišljenju,
treba
najprije
ispitati.
a)      Pobijana presuda
26.      U
točki
203.
pobijane
presude
Opći
sud
najprije
je
naveo
članak
2.
točku
(a)
Nacrta
članaka
kojim
se
predviđa
da
„međunarodna
organizacija”
označava
„svaku
organizaciju
osnovanu
ugovorom
ili
drugom
ispravom
uređenom
međunarodnim
pravom,
koja
ima
vlastitu
međunarodnu
pravnu
osobnost”.
27.      U
točki
204.
te
presude
zatim
je
podsjetio
na
to
da
se,
u
skladu
s
člankom
2.
stavkom
1.
točkom
(a)
Bečke
konvencije
pojam
„ugovor”
odnosi
na
„međunarodni
sporazum
koji
je
u
pismenom
obliku
sklopljen
između
država
i
uređen
međunarodnim
pravom,
bilo
da
je
sadržan
u
jedinstvenoj
ispravi
ili
u
dvjema
ili
u
više
međusobno
povezanih
isprava
i
bez
obzira
na
njegov
poseban
naziv”(20).
28.      Naposljetku,
u
točki
302.
pobijane
presude
Opći
sud
odlučio
je
da
je
žalitelj,
„za
izvršavanje
proračuna
Unije
prema
neizravnom
načinu
upravljanja
predviđenom
za
međunarodne
organizacije,
trebao
biti
osnovan
međunarodnim
sporazumom
čija
je
svrha
bila
njegovo
osnivanje
kao
međunarodne
organizacije”
i
stoga
je
u
točkama
304.
do
319.
te
presude
ispitao
je
li
to
doista
bio
slučaj
s
obzirom
na
tumačenje
njegova
osnivačkog
akta.
b)      Argumenti stranaka
29.      Žalitelj
tvrdi
da
je
Opći
sud
odstupio
od
objektivnih
kriterija
navedenih
u
međunarodnom
pravu
u
svrhu
osnivanja
međunarodne
organizacije,
pri
čemu
je
u
točki
302.
pobijane
presude
zahtijevao
da
se
subjekt
o
kojem
je
riječ
osnuje
međunarodnim
sporazumom
čija
je
svrha
njegovo
osnivanje
kao
međunarodne
organizacije.
Stoga
je
Opći
sud
dodao
treći
uvjet,
koji
se
odnosi
na
namjeru
strana
međunarodnog
sporazuma
da
stvore
međunarodnu
organizaciju,
a
koji
se
ne
navodi
u
definiciji
pojma
„međunarodna
organizacija”
koju
je
naveo
u
točki
203.
te
presude.
30.      Komisija
osporava
te
argumente.
c)      Ocjena
31.      Predlažem
Sudu
da
taj
prvi
argument
odbije
kao
neosnovan.
32.      Naime,
taj
argument
proizlazi
iz
zabune
između
sastavnih
elemenata
„međunarodne
organizacije”,
čije
ispunjenje
sud
treba
utvrditi
u
skladu
s
člankom
2.
točkom
(a)
Nacrta
članaka,
i
ispitivanja
namjere
strana,
što
je
prva
zadaća
suda
kada
tumači
„međunarodni
sporazum”
u
skladu
s
člancima
31.
i
32.
Bečke
konvencije.
Tako
je
Sud
u
presudi
od
23.
ožujka
2004.,
Francuska/Komisija(21),
u
kojoj
se
od
njega
tražilo
da
utvrdi
pravno
obvezujuću
prirodu
sporazuma
sklopljenog
između
Komisije
i
Sjedinjenih
Američkih
Država,
nastojao
utvrditi
namjeru
strana
jer
je
predstavljala
„odlučujući
kriterij”.
33.      U
međunarodnom
javnom
pravu
nije
sporno
da
je
cilj
tumačenja
ugovora
na
najobjektivniji
i
najrazumniji
način
utvrditi
zajedničku
namjeru
i
volju
strana
jer
se
to
pravilo
temelji
na
dvostrukom
poštovanju
državnog
suvereniteta
i
načela
pacta sunt servanda.
Člankom
31.
stavkom
4.
Bečke
konvencije
tako
se
određuje
da
se
„[p]oseban smisao
pridaje
[…]
nekom
izrazu
ako
je
ustanovljeno
da
je
to
bila
namjera
stranaka”(22).
U
presudi
od
19.
svibnja
2025.,
Određivanje
kopnene
i
morske
granice
te
suverenitet
nad
otocima
(Gabon/Ekvatorska
Gvineja)
Međunarodni
sud
tako
je
naglasio
da
sud,
kako
bi
ocijenio
predstavlja
li
isprava
ugovor,
treba
osobito
u
tekstu
isprave,
posebnim
okolnostima
njezina
sastavljanja
ili
pak
naknadnom
postupanju
strana
tražiti
elemente
koji
upućuju
na
to
namjeravaju
li
se
te
strane
pravno
vezati
tom
ispravom(23),
neovisno
o
tome
je
li
ta
namjera
izražena
ili
se
može
izvesti(24).
34.      Stoga
Opći
sud
nije
počinio
pogrešku
koja
se
tiče
prava
u
točki
302.
pobijane
presude
time
što
je
zahtijevao
da
se
utvrdi
da
su
strane
rezolucije
od
25.
studenoga
1994.
namjeravale
osnovati
žalitelja
kao
međunarodnu
organizaciju
i
time
što
je
u
točkama
304.
do
319.
te
presude
ispitao
je
li
to
doista
bio
slučaj
s
obzirom
na
tumačenje
njegova
osnivačkog
akta.
2.      Drugi argument, koji se temelji na pogrešci koja se tiče prava u pogledu zahtjeva da se utvrdi pravno obvezujuća priroda međunarodnog sporazuma
35.      Taj
se
argument
odnosi
na
točke
206.
do
265.
pobijane
presude.
Odnosi
se
na
to
je
li
Opći
sud
pretjerano
ograničio
doseg
pojma
„međunarodni
sporazum”,
kako
je
definiran
u
članku
2.
stavku
1.
točki
(a)
Bečke
konvencije
i,
a
fortiori,
pojma
„međunarodna
organizacija”,
predviđenog
u
članku
2.
točki
(a)
Nacrta
članaka,
time
što
je
zahtijevao
da
takav
sporazum
sadržava
odredbe
koje
su
pravno
obvezujuće
za
strane.
a)      Pobijana presuda
36.      Nakon
što
je
Opći
sud
u
točki
204.
pobijane
presude
podsjetio
na
definiciju
pojma
„ugovor”,
u
točkama
206.
i
265.
te
presude
pojasnio
je
da
„dokument
koji
su
potpisale
države
ne
može
činiti
međunarodni
sporazum
ako
ne
sadržava
nijednu
odredbu
kojom
se
stvaraju
prava
i
obveze
na
koje
su
te
države
pristale”,
pri
čemu
se
u
tom
pogledu
pozvao
na
presudu
Međunarodnog
suda
od
1.
listopada
2018.,
Obveza
pregovaranja o pristupu Tihom oceanu (Bolivija protiv Čilea)(25),
i,
po
analogiji,
na
presudu
od
6.
studenoga
2008.,
Grčka/Komisija(26).
b)      Argumenti stranaka
37.      Žalitelj
tvrdi
da
je
Opći
sud
odstupio
od
klasične
definicije
pojma
„ugovor”
ili
„međunarodni
sporazum”
i
pritom
se
pozvao
na
sudsku
praksu
koja
nije
relevantna.
38.      Komisija
osporava
te
argumente.
Tvrdi,
među
ostalim,
pri
čemu
se
poziva
na
presudu
Međunarodnog
suda
od
1.
listopada
2018.,
Obveza
pregovaranja
o
pristupu
Tihom
oceanu
(Bolivija
protiv
Čilea)(27),
da
je Opći sud namjeravao naglasiti razliku između neobvezujućeg međunarodnog instrumenta i međunarodnog sporazuma u smislu Bečke konvencije,
kojim
se
zahtijeva pristanak strana da budu njime vezane.
c)      Ocjena
39.      Smatram
da
je
taj
drugi
argument
bespredmetan.
40.      Naime,
nakon
što
je
Opći
sud
ispitao
sadržaj
i
doseg
rezolucije
od
25.
studenoga
1994.
s
obzirom
na
pravno
obvezujuću
prirodu
međunarodnog
sporazuma,
došao
je
do
povoljnog
zaključka
za
žalitelja,
što
potvrđuju
točke
274.,
289.
i
301.
pobijane presude.
U
točkama
266.
i
274.
te
presude
u
biti
je
smatrao
da
ta
rezolucija
sadržava
barem
jednu
pravno
obvezujuću
obvezu
za
svoje
potpisnice
i
stoga
je
presudio
da
sporna
odluka
sadržava
pogrešku
koja
se
tiče
prava
jer
je
Komisija
pogrešno
smatrala
da
taj
tekst
predstavlja
obvezu
koja
je
isključivo
političke
prirode.
41.      Žalitelj
u
točki
89.
žalbe
izričito
priznaje
da
nije
potrebno
ponovno
razmotriti
to
utvrđenje
Općeg
suda.
42.      U
svakom
slučaju,
u
presudi
od
19.
svibnja
2025.,
Određivanje
kopnene
i
morske
granice
te
suverenitet
nad
otocima
(Gabon/Ekvatorska
Gvineja),
Međunarodni
sud
općenito
je
podsjetio
na
to
da
sud,
kako
bi
ocijenio
predstavlja
li
isprava
ugovor,
treba
tražiti
elemente
koji
upućuju
na
to
namjeravaju
li
se
te
strane
pravno
vezati
tom
ispravom(28).
3.      Treći argument, koji se temelji na pogrešci koja se tiče prava u pogledu ocjene kriterija koji se odnosi na međunarodnu pravnu osobnost
43.      Taj
se
argument
odnosi
na
ispitivanje
koje
je
Opći
sud
proveo
u
točkama
207.
do
212.
pobijane
presude
u
pogledu
načela
i
kriterija
na
temelju
kojih
se
može
smatrati
da
organizacija
ima
vlastitu
međunarodnu
pravnu
osobnost.
Kao
što
to
proizlazi
iz
točke
213.
te
presude,
on
je
s
obzirom
na
ta
načela
i
te
kriterije
u
točkama
306.
do
319.
navedene
presude
ocijenio
je
li
rezolucija
od
25.
studenoga
1994.
imala
kao
svrhu
ili
učinak
to
da
se
žalitelju
dodijeli
svojstvo
međunarodne
organizacije.
44.      Žalitelj
prigovara
zbog
načina
na
koji
je
Opći
sud
utvrdio
dva
navedena
kriterija
s
obzirom
na
međunarodnu
sudsku
praksu,
a
zatim
ih
proveo
u
točkama
307.
do
312.
pobijane
presude.
a)      Prvi prigovor, koji se temelji na posjedovanju „pravne osobnosti”
1)      1) Pobijana presuda
45.      U
točkama
207.
i
208.
pobijane
presude
Opći
sud
je
na
temelju
međunarodne
sudske
prakse
istaknuo
da
je
priznanje
međunarodne
organizacije
uvjetovano
time
da
dotična
organizacija
ima
„pravnu
osobnost”.
Opći
sud
naglasio
je
da
je,
ako
to
nije
slučaj,
subjekt
koji
su
osnovale
države
i,
ovisno
o
slučaju,
jedna
ili
više
međunarodnih
organizacija
tijelo
koje
je
ovisno
ili
o
državama
koje
su
ga
osnovale,
pri
čemu
tako
upućuje
na
presudu
Međunarodnog
suda
od
26.
lipnja
1992.,
Određena
fosfatna
zemljišta
u
Nauruu
(Nauru
protiv
Australije),
preliminarni
prigovori(29),
ili
o
međunarodnoj
organizaciji
u
čijem
se
sustavu
taj
subjekt
nalazi,
pri
čemu
se
poziva
na
savjetodavno mišljenje Međunarodnog suda od
1.
veljače
2012.
o
presudi
br.
2867
Upravnog
suda
Međunarodne
organizacije
rada
povodom
zahtjeva
protiv
Međunarodnog
fonda
za
razvoj
poljoprivrede(30).
2)      2) Argumenti stranaka
46.      Žalitelj
tvrdi da sudska praksa navedena u prethodnoj točki ovog mišljenja nije povezana s „vlastitom pravnom osobnosti” međunarodne organizacije. Usto, tom se sudskom praksom, u dijelu u kojem se odnosi na situacije u kojima subjektu o kojem je riječ nije dodijeljena pravna osobnost ni sposobnost za sklapanje pravnih aranžmana, ne opravdava usporedba koju Opći sud provodi sa svojom situacijom u svojem odnosu s državama koje su strane ugovora ili Komisijom jer mu se vlastitim statutima priznaju pravna osobnost i sposobnost za sklapanje ugovora.
47.      Komisija
osporava te argumente. Prema njezinu mišljenju, cilj je upućivanja na međunarodnu sudsku praksu navedenu u točki 208. pobijane presude istaknuti određene elemente po kojima se međunarodna organizacija razlikuje od druge organizacije.
3)      3) Ocjena
48.      Smatram
da
taj
prvi
prigovor
nije
osnovan.
49.      S
jedne
strane,
ističem
da
se
točke
207.
i
208.
pobijane
presude
odnose
samo
na
navođenje
općih
načela
povezanih
s
time
posjeduje
li
subjekt
međunarodnu
pravnu
osobnost,
koja
žalitelj
ne
osporava.
50.      U
tom
kontekstu,
presuda
Međunarodnog
suda
od
26.
lipnja
1992.,
Određena
fosfatna
zemljišta
u
Nauruu
(Nauru
protiv
Australije),
preliminarni
prigovori(31),
u
točki
47.,
i
njegovo
savjetodavno
mišljenje
od
1.
veljače
2012. o
presudi
br.
2867
Upravnog
suda
Međunarodne
organizacije
rada
povodom
zahtjeva
protiv
Međunarodnog
fonda
za
razvoj
poljoprivrede(32),
u
točkama
57.,
58.,
60.
i
61.,
upućuju
na
temeljnu
važnost
tog
uvjeta
u
svrhu
priznavanja
svojstva
međunarodne
organizacije.
U
točkama
207.
i
208.
pobijane
presude
Opći
sud
nije
usporedio
žaliteljevu
situaciju
sa
situacijama
subjekata
na
koje
se
odnosi
ta
sudska
praksa
Međunarodnog
suda,
a
zatim
je
ispitao
tu
posebnu
situaciju
u
točki
307.
te
presude.
51.      S
druge
strane,
žaliteljev
argument
temelji
se
na
zabuni
između
pojmova
„međunarodna
pravna
osobnost”
i
„unutarnja
pravna
osobnost”,
koji
su
dva
različita
pravna
koncepta.
Naime,
statutarnim
odredbama
na
koje
upućuje
daje
mu
se
pravna
sposobnost
za
sklapanje
ugovora,
stjecanje
nepokretne
imovine
i
raspolaganje
njome
te
stranačka
sposobnost(33),
što
odgovara
obilježjima
pravne
osobnosti
na
temelju
unutarnjeg
prava
jer
mu
se
daje
sposobnost
za
djelovanje
u
državnom
pravnom
poretku.
Očitovanja
koja
je
Komisija
iznijela
u
točki
127.
svojeg
odgovora
na
žalbu(34) i
očitovanja
Općeg
suda
u
točki
307.
pobijane
presude
proizlaze
iz
iste
zabune.
52.      Naime,
iako
se
nadopunjuju,
te
pojmove
treba
međusobno
razlikovati
jer
ne
proizlaze iz istog pravnog poretka
i
nemaju
iste
učinke(35).
Međunarodna
pravna
osobnost
omogućuje
subjektu
koji
je
ima
da
se
na
međunarodnoj
sceni
smatra
samostalnim
pravnim
subjektom,
različitim
od
njegovih
članova,
koji
može
biti
nositelj
prava
i
obveza
koji
su
mu
svojstveni
u
međunarodnom
pravnom
poretku
i
koji
je
sposoban
djelovati
(pravna
sposobnost
i
poslovna
sposobnost,
primjerice
sklapanje
međunarodnih
sporazuma
itd.)(36).
Budući
da
je
Opći
sud
svojom
analizom
nastojao
utvrditi
ima
li
IMG
svojstvo
međunarodne
organizacije
u
smislu
članka
2.
točke
(a)
Nacrta
članaka
(točka
203.
pobijane
presude),
javilo
se
upravo
pitanje
žaliteljeve
međunarodne
pravne
osobnosti.
b)      Drugi prigovor, koji se temelji na jamstvima stabilnosti, kontinuiteta i učinkovitosti koja subjekt ima u svrhu izvršavanja svojih zadaća
53.      Taj
se
prigovor
odnosi
na
točku
212.
pobijane
presude.
1)      1) Pobijana presuda
54.      Nakon
što
je
u
točki
211.
te
presude
definirao
načelo
specifikacije,
Opći
sud
je
u
sljedećoj
točki
potvrdio
da
se
„međunarodna
organizacija
ne
može
[…]
svesti
na
puki
neobvezni
mehanizam
stavljen
na
raspolaganje
strana,
kojim
bi
se
svaka
od
njih
mogla
služiti
po
svojoj
volji[(37)].
Naime,
stvaranjem
međunarodne
organizacije
i
pružanjem
toj
organizaciji
svih
sredstava
potrebnih
za
njezin
rad,
njezini
osnivači
izražavaju
svoju
volju
da
pruže
najbolja
moguća
jamstva
stabilnosti,
kontinuiteta
i
učinkovitosti
za
izvršavanje
zadaća
povjerenih
toj
organizaciji,
tako
da
iz
tog
okvira
ne
mogu
izići
jednostrano
i
u
trenutku
koji
oni
smatraju
prikladnim
niti
ga
zamijeniti
drugim
komunikacijskim
kanalima”.
Opći
sud
u
tom
je
smislu
uputio
na
točke
90.
i
91.
presude
Međunarodnog
suda
od
20.
travnja
2010.,
Tvornice
celuloze na rijeci Uruguay(Argentina protiv Urugvaja)(38).
2)      2) Argumenti stranaka
55.      Prema
žaliteljevu
mišljenju,
Opći
sud
počinio
je
pogrešku
koja
se
tiče
prava
u
točki
212.
pobijane
presude
time
što
je
kao
načelo
prava
međunarodnih
organizacija
utvrdio
potrebu
da
se
subjektu
o
kojem
je
riječ
dodijele
„jamstv[a]
stabilnosti,
kontinuiteta
i
učinkovitosti
za
izvršavanje
[njegovih]
zadaća”,
iako
se
taj
kriterij
ne
predviđa
ni
pravom
ni
praksom
međunarodnih
organizacija
i
ne
može
se
utvrditi
na
temelju
presude
Međunarodnog
suda
od
20.
travnja
2010.,
Tvornice
celuloze
na
rijeci
Uruguay (Argentina
protiv
Urugvaja)(39).
Žalitelj
iz
toga
zaključuje
da
je
stoga
pogrešan
zaključak
do
kojeg
je
Opći
sud
došao
u
točki
309.
pobijane
presude,
prema
kojem
je
on
neobvezni
mehanizam.
56.      Komisija
osporava te argumente. Tvrdi, među ostalim, da je
Opći
sud
osnovano
podsjetio
na
to
da
se,
u
skladu
s
međunarodnim
pravom,
međunarodna
organizacija
ne
može
svesti
na
puki
neobvezni
mehanizam
stavljen
na
raspolaganje
strana,
pri čemu je upućivanje na presudu Međunarodnog
suda
od
20.
travnja
2010.,
Tvornice
celuloze
na
rijeci
Uruguay (Argentina
protiv
Urugvaja)(40), u tom pogledu tim
relevantnije
jer
se
u
rezoluciji
od
25.
studenoga
1994.
žalitelj
jasno
utvrđuje
kao
privremena
institucija,
bez
„stvarne
obveze
sudjelovanja
u
proračunu
ili
transakcijama
institucije”.
3)      3) Ocjena
57.      Smatram
da
taj
drugi
prigovor
nije
osnovan.
58.      Naime,
kao
što
to
dokazuju
tekst
i
odnos
točaka
od
207.
do
212.
pobijane
presude,
Opći
sud
nije
obuhvatio
„jamstva
stabilnosti,
kontinuiteta
i
učinkovitosti”
koja
se
dodjeljuju
subjektu
o
kojem
je
riječ
u
svrhu
izvršavanja
njegovih
zadaća
kao
opće
načelo
prava
međunarodnih
organizacija,
nego
kao
kriterij
s
obzirom
na
koji
sud
treba
ocijeniti
jesu
li
strane
stvarno
namjeravale
osnovati
zaseban
i
samostalan
pravni
subjekt
na
međunarodnoj
sceni
i
pritom
mu
pružiti
sva
sredstva
potrebna
za
njegov
rad.
59.      Napominjem
da
u
točki
212.
pobijane
presude
upućivanju
na
točke
90.
i
91.
presude
Međunarodnog
suda
od
20.
travnja
2010.,
Tvornice
celuloze
na
rijeci
Uruguay (Argentina
protiv
Urugvaja)(41),
prethodi
izraz
„vidjeti
u
tom
smislu”.
To
odražava
volju
Općeg
suda
da
uputi
na
načelo
koje
je
utvrdio
Međunarodni
sud,
pri
čemu
ga
primjenjuje
na
poseban
način.
Iako
mu
se
može
prigovoriti
da
je
doslovno
preuzeo
izraze
koje
je
Međunarodni
sud
upotrijebio
s
obzirom
na
posebnu
ulogu
administrativne
komisije
za
rijeku
Uruguay (u
daljnjem
tekstu:
CARU)(42),
ipak
nije
počinio
pogrešku
koja
se
tiče
prava
kad
se
pozvao
na
tu
međunarodnu
sudsku
praksu.
60.      Naime,
iako
Urugvaj
i
Argentina
nisu
bili
suglasni
oko
CARU-ova
statusa(43),
Međunarodni
sud
je
u
točkama
87.
do
91.
presude
od
20.
travnja
2010.,
Tvornice
celuloze
na
rijeci
Uruguay (Argentina
protiv
Urugvaja)(44),
ispitao
niz
organizacijskih
i
materijalnih
elemenata
kako
bi
utvrdio
je
li
taj
subjekt
potpuno
samostalan
i
može
li
izvršavati
ovlasti
koje
su
mu
izričito
ili
prešutno
dodijeljene
u
međunarodnom
pravnom
poretku.
Međunarodni
sud
uzeo
je
u
obzir
prirodu
njegovih
dužnosti
te
sredstva
i
pogodnosti
koje
su
mu
povjerile
strane,
njegovo
vlastito
i
trajno
postojanje,
odredbe
kojima
mu
se
dodjeljuje
pravna
osobnost,
prava
i
obveze
čiji
je
nositelj
u
području
ovlasti
koje
su
mu
dodijeljene
u
skladu
s
načelom
specifikacije,
postojanje
tajništva
čije
je
osoblje
imalo
povlastice
i
imunitete
te
činjenicu
da
je
mogao
decentralizirati
svoje
dužnosti
stvaranjem
pomoćnih
tijela.
U
tom
je
kontekstu
Međunarodni
sud
u
točki
90.
te
presude
utvrdio
da,
„s
obzirom
na
to
da
CARU
služi
kao
okvir
za
savjetovanje
među
strankama
[…],
nijedna
od
njih
ne
može
izići
iz
tog
okvira
jednostrano
i
u
trenutku
koji
smatra
prikladnim
niti
ga
zamijeniti
drugim
komunikacijskim
kanalima.
Time
što
su
stvorile
CARU-a
i
pružile
mu
sva
sredstva
potrebna
za
njegov
rad,
stranke
su
namjeravale
pružiti
najbolja
moguća
jamstva
stabilnosti,
kontinuiteta
i
učinkovitosti
u
svojoj
želji
za
suradnjom
u
‚racionalnom
i
optimalnom
iskorištavanju
rijeke’”.
61.      Slijedom
toga,
navedena
presuda
odražava
važnost
koju
Međunarodni
sud
pridaje
sredstvima
koja
subjekt
ima
za
svoj
rad,
pri
čemu
su
ta
sredstva
objektivni
pokazatelji
samostalnosti
koju
strane
dodjeljuju
tom
subjektu
i
njihove
volje
da
se
kontinuirano,
stabilno
i
učinkovito
uključe
u
izvršavanje
zadaće
zbog
koje
su
ga
stvorile.
62.      Stoga
je
Opći
sud
mogao
legitimno
upućivati
na
ta
„jamstva
stabilnosti,
kontinuiteta
i
učinkovitosti”
kao
relevantan
kriterij
u
svrhu
određivanja
je
li
žalitelj
pravni
subjekt
koji
je
zaseban
i
samostalan
od
svojih
članova.
63.      S
obzirom
na
sva
ta
razmatranja,
prema
mojem
mišljenju,
valja
odbiti
kao
neosnovane
drugi
prigovor
u
pogledu
trećeg
argumenta
i,
općenitije,
prvi
dio
petog
žalbenog
razloga,
koji
se
temelji
na
pogreškama
koje
se
tiču
prava
koje
sadržava
definicija
pojma
„međunarodna
organizacija”.
B.      Drugi dio, koji se temelji na pogreškama koje se tiču prava koje sadržava tumačenje žaliteljeva osnivačkog akta
64.      U
okviru
tog
drugog
dijela
žalitelj
tvrdi
da
je
Opći
sud
pogrešno
tumačio
njegov
osnivački
akt
jer
je,
među
ostalim,
pogrešno
primijenio
pravila
o
tumačenju
međunarodnog
sporazuma
navedena
u
člancima
31.
i
32.
Bečke
konvencije.
65.      U
potporu
tom
dijelu
žalitelj
ističe
tri
argumenta.
1.      Prvi argument, koji se temelji na pogrešci koja se tiče prava u pogledu tumačenja pojma „međunarodna organizacija”
a)      Pobijana presuda
66.      U
točki
197.
pobijane
presude
Opći
sud
je
istaknuo
da
pojam
„međunarodna
organizacija”,
u
smislu
relevantnih
financijskih
pravila
Unije,
obuhvaća
„međunarodne
organizacije
javnog
sektora
uspostavljene
međunarodnim
sporazumima”(45).
Budući
da
se
ne
navodi
preciznija
definicija
pojmova
„međunarodna
organizacija”
i
„međunarodni
sporazum”,
Opći
sud
je
zbog
razloga
navedenih
u
točkama
198.
i
199.
te
201.
i
202.
te
presude
odlučio
da
ti
pojmovi
odgovaraju
pojmovima
iz
međunarodnog
javnog
prava
i
treba
ih
tumačiti
s
obzirom
na
običajna
načela
međunarodnog
javnog
prava
navedena,
među
ostalim,
u
Bečkoj
konvenciji
i
Nacrtu
članaka.
67.      U
točki
200.
navedene
presude
Opći
sud
je
naglasio
da
„[m]eđutim,
budući
da
se
[navedeni]
pojmovi
[…]
u
financijskim
pravilima
Unije
koriste
za
posebnu
namjenu
izvršenja
njezina
proračuna,
moraju
se
strogo
tumačiti,
i
to
kako
bi
se
zaštitili
financijski
interesi
Unije”.
Kako
bi
Opći
sud
to
potvrdio,
uputio
je
po
analogiji
na
presude
od
2.
srpnja
2015.,
Demmer(46),
i
od
20.
prosinca
2017.,
Erzeugerorganisation Tiefkühlgemüse(47).
b)      Argumenti stranaka
68.      Žalitelj
smatra
da
je
Opći
sud
pogrešno
tumačio
pojmove
„međunarodna
organizacija”
i
„međunarodni
sporazum”
koji
su
upotrijebljeni
u
financijskim
pravilima
Unije,
pri
čemu
je
odstupio
od
klasične
definicije
tih
pojmova
u
međunarodnom
javnom
pravu
i
oslonio
se
na
nerelevantnu
sudsku
praksu.
c)      Ocjena
69.      Slažem
se
s
prigovorima
koje
je
iznio
žalitelj.
70.      Kao
prvo,
tvrdnja
prema
kojoj
se
pojmovi
„međunarodna
organizacija”
i
„međunarodni
sporazum”
trebaju
usko
tumačiti
jer
je
potrebno
zaštiti
financijske
interese
Unije
nema
nikakvu
osnovu
u
sudskoj
praksi.
71.      Iako
Opći
sud
primjenjuje
analogiju
s
načelima
koja
je
Sud
utvrdio
u
presudama
od
2.
srpnja
2015.,
Demmer(48),
i
od
20.
prosinca
2017.,
Erzeugerorganisation Tiefkühlgemüse(49),
ta analogija nije relevantna jer ne
postoji
nikakva
istovjetnost
osnove
i
sadržaja
između
predmeta
u
kojima
su
donesene
te
presude
i
ovog
predmeta.
Naime,
nijedna
od
navedenih
presuda
ne
odnosi
se
na
tumačenje
pojma
međunarodnog
javnog
prava.
U
prvoj
presudi
Sud
je
tumačio
doseg
iznimke
od
obveze
povrata
neopravdano
primljenih
plaćanja
utvrđenih
Uredbom
(EZ)
br.
796/2004(50),
dok
je
u
drugoj
presudi
utvrdio
doseg
izraza
„na
gospodarstvima
i/ili
u
prostorima
proizvođačke
organizacije”
iz
Priloga
IX.
točke
23.
Provedbenoj
uredbi
(EU)
br.
543/2011(51).
72.      Kao
drugo,
ako
bi
Sud
trebao
priznati
načelo
koje
je
Opći
sud
utvrdio
u
ovom
slučaju,
to
bi
dovelo
do
nedosljedne
definicije
pojma
međunarodnog
javnog
prava
ovisno
o
kontekstu
u
kojem
se
upotrebljava,
iako bi
se
on trebao
tumačiti
ujednačeno,
neovisno
o
tome
upotrebljava
li
se,
primjerice,
u
kontekstu
humanitarne
pomoći,
zaštite
osobnih
podataka
ili
pak
izvršenja
proračuna.
Međunarodna
organizacija,
kao
pravna
osoba
i
subjekt
međunarodnog
prava
sadržava
posebnosti
po
kojima
se
razlikuje
od
bilo
kojeg
drugog
oblika
međunarodne
suradnje
i
svih
ostalih
tijela
s
kojima
Komisija
može
sklapati
sporazume
o
delegiranju.
Stoga,
prema
mojem
mišljenju,
svojstvo
međunarodne
organizacije
nekog
subjekta
valja
ocijeniti
samo
s
obzirom
na
uvjete
određene
u
međunarodnom
javnom
pravu.
73.      Tako
napominjem
da
se
u
presudi
od
24.
siječnja
2008.,
Adam/Komisija(52) Sud
pozvao
na
sâm
koncept
i
samu
definiciju
pojma
„država”
u
međunarodnom
javnom
pravu
i
odbio
prihvatiti
šire
tumačenje
uzimajući
u
obzir
institucionalnu
strukturu
svake
države
članice(53).
74.      Isto
tako,
u
presudi
od
16.
listopada
2012.,
Mađarska/Slovačka(54),
Sud
je,
kad
se
od
njega
tražilo
da
odredi
u
kojoj
mjeri
svojstvo
„čelnika
države”
može
predstavljati
ograničenje
prava
slobodnog
kretanja
koje
se
člankom
21.
UFEU-a
dodjeljuje
svakom
građaninu
Unije,
odlučio
da,
s
obzirom
na
običajna
pravila
općeg
međunarodnog
prava
i
pravila
iz
višestranih
konvencija,
status
čelnika
države
predstavlja
„posebnost”
koja
proizlazi
iz
činjenice
da
je
uređen
međunarodnim
pravom
i
zbog
toga
su
njegova
postupanja
na
međunarodnoj
razini
obuhvaćena
tim
pravom
te
ga
se
na
temelju
te
posebnosti
razlikuje
od
ostalih
građana
Unije,
tako
da
se
na
ulazak
te
osobe
na
državno
područje
druge
države
članice
ne
primjenjuju
isti
uvjeti
kao
oni
koji
se
primjenjuju
na
druge
građane(55).
Sud
je
upravo
s
obzirom
na
ta
posebna
pravila
međunarodnog
prava
kojima
se
utvrđuju
zaštita
ili
pogodnosti
odobrene
čelnicima
države,
a
ne
s
obzirom
na
posebnosti
prava
Unije,
priznao
ograničenje
osobnog
područja
primjene
Direktive
2004/38/EZ(56).
75.      Naposljetku,
kao
treće,
iako
je
točno
da
je
u
presudi
od
22.
rujna
2022.,
IMG/Komisija(57),
Sud
odlučio
da
financijske
odredbe
kojima
se
uređuje
sklapanje
sporazuma
o
delegiranju
u
okviru
zajedničkog
ili
neizravnog
upravljanja
s
međunarodnom
organizacijom
treba
shvatiti
s
obzirom
na
načelo
dobrog
financijskog
upravljanja
iz
članka
310.
stavka
5.
i
članka
317.
prvog
stavka
UFEU-a(58),
prema
mojem
mišljenju,
to
ne
znači
da
se
svojstvo
međunarodne
organizacije
priznaje
samo
ako
su
ispunjeni
dodatni
uvjeti
čije
poštovanje
ne
zahtijevaju
međunarodno
običajno
pravo
ni
Međunarodni
sud,
nego
to
da
se
na
sklapanje
tih
sporazuma
primjenjuju
posebni
zahtjevi
koji
su
nužni
za
izvršavanje
proračunskih
zadaća
o
kojima
je
riječ,
osobito
postupaka
revizije
i
nadzora
koji
su
izričito
predviđeni
kako
bi
se
zajamčila
zaštita
financijskih
interesa
Unije.
76.      Stoga,
prema
mojem
mišljenju,
treba
prihvatiti
prvi
argument
iz
drugog
dijela.
2.      Drugi argument, koji se temelji na pogrešnoj primjeni pravila o tumačenju međunarodnog sporazuma navedenih u člancima 31. i 32. Bečke konvencije
77.      U
okviru
tog
drugog
argumenta
žalitelj
tvrdi
da
se
zaključak
Općeg
suda,
prema
kojem
mu
strane
nisu
namjeravale
dodijeliti
svojstvo
međunarodne
organizacije,
temelji
na
pogrešnom
tumačenju
njegova
osnivačkog
akta
koje
proizlazi
iz
pogrešne
primjene
pravila
o
tumačenju
međunarodnog
sporazuma
kodificiranih
u
člancima
31.
i
32.
Bečke
konvencije.
78.      Naglašavam
da
se
zaključak
Općeg
suda
ne
temelji
na
činjeničnim
utvrđenjima,
nego
na
pravnom
tumačenju
IMG-ova
osnivačkog
akta
koje
je
utvrdio
na
temelju
tih
odredbi.
Naime,
iz
presude
od
21.
prosinca
2016.,
Vijeće/Front
Polisario(59) proizlazi
da
Opći
sud,
kako
bi
mogao
izvesti
ispravne
pravne
posljedice
iz
odredbi
međunarodnog
sporazuma
u
okviru
tumačenja
tog
sporazuma,
mora
poštovati
ne
samo
pravila
tumačenja
u
dobroj
vjeri
iz
članka
31.
stavka
1.
Bečke
konvencije
već
i
ona
predviđena
drugim
stavcima
tog
članka(60).
a)      Prvi prigovor, koji se temelji na pogrešnom utvrđenju međunarodnog sporazuma koji treba tumačiti
79.      Tim
se
prigovorom
postavlja
temeljno
pitanje
koje
se
odnosi
na
IMG-ov
osnivački
akt
i
stoga
tekst
tog
akta
čije
je
izraze
Opći
sud
trebao
tumačiti
u
skladu
s
člancima
31.
i
32.
Bečke
konvencije
kako
bi
odredio
žaliteljev
pravni
status.
1)      1) Pobijana presuda
80.      Opći
sud
je,
kako
bi
odredio
žaliteljev
pravni
status,
u
točkama
305.
do
312.
pobijane
presude
ispitao
tekst
rezolucije
od
25.
studenoga
1994.
Pošao
je
od
pretpostavke
da
je
ta
rezolucija
žaliteljev
osnivački
akt
čiji
tekst
valja
tumačiti
u
skladu
s
člankom
31.
stavkom
1.
Bečke
konvencije.
Nakon
analize
Opći
sud
je
u
točki
313.
te
presude
zaključio
da,
s
obzirom
na
tekst
i
svrhu
navedene
rezolucije,
strane
nisu
namjeravale
osnovati
žalitelja
kao
međunarodnu
organizaciju.
2)      2) Argumenti stranaka
81.      Žalitelj
tvrdi
da
pobijana
presuda
sadržava
pogrešku
koja
se
tiče
prava
jer
Opći
sud
nije
pravilno
utvrdio
njegov
osnivački
akt.
Primijenio
je
strogi
pristup,
pri
čemu
je
zasebno
ispitao
tekst
rezolucije
od
25.
studenoga
1994.
i
tekst
njegova
prvotnog
statuta
donesenog
10.
ožujka
1995.
koji
sadržava
brojne
elemente
koji
se
odnose
na
njegovu
pravnu
osobnost,
institucionalnu
strukturu
i
zadaće.
Žalitelj
se
poziva
na
presudu
Međunarodnog
suda
od
25.
rujna
1997.,
Projekt
Gabčíkovo-Nagymaros(Mađarska protiv Slovačke)(61),
pri
čemu
tvrdi
da
su
ti
akti
dio
„skupa
ugovora”
koji
čine
„osnivačku
povelju
organizacije”,
s
obzirom
na
koje
je
Opći
sud
trebao
odrediti
njegov
pravni
status.
3)      3) Ocjena
82.      Smatram
da
Opći
sud
nije
počinio
pogrešku
koja
se
tiče
prava
time
što
je
smatrao
da
je
međunarodni
sporazum
čiji
je
tekst
trebao
tumačiti
uključivao
rezoluciju
od
25.
studenoga
1994.,
osim
žaliteljeva
prvotnog
statuta.
83.      Podsjećam
na
to
da
se
u
skladu
s
člankom
2.
stavkom
1.
točkom
(a)
Bečke
konvencije,
koji
Opći
sud
navodi
u
točki
204.
pobijane
presude,
ugovor
definira
kao
„međunarodni
sporazum
koji
je
u
pismenom
obliku
sklopljen
između
država
i
uređen
međunarodnim
pravom,
bilo
da
je
sadržan
u
jedinstvenoj
ispravi
ili
u
dvjema
ili
u
više
međusobno
povezanih
isprava
i
bez
obzira
na
njegov
poseban
naziv”.
Na
temelju
članka
5.
te
konvencije
ta
se
definicija
može
primijeniti
na
svaki
ugovor
koji
je
osnivački
akt
međunarodne
organizacije.
Međunarodni
sud
tako
priznaje
da
se
svaki
sporazum
o
tumačenju
odredbe
postignut
nakon
sklapanja
ugovora
treba
smatrati
uključenim
u
ugovor
u
svrhu
svojeg
tumačenja(62).
84.      Kad
je
riječ
o
Sudu,
on
je
u
mišljenjima
1/75
(Sporazum
o
OECD-u
–
Pravilo
za
lokalne
izdatke)
od
11.
studenoga
1975.(63) i
2/92
(Treća
revidirana
odluka
OECD‑a
o
nacionalnom
tretmanu)
od
24.
ožujka
1995.(64) odlučio
da
pojam
„sporazum”
označava
svaku
pogodbu
subjekata
međunarodnog
prava
koja
ima
obvezujuću
pravnu
snagu.
U
skladu
s
tim
mišljenjima,
Sud
je
tumačio
pojam
„povezani
instrumenti”
u
mišljenju
1/13
(Pristupanje
trećih
država
Haškoj
konvenciji)
od
14.
listopada
2014.(65),
pri
čemu
je
smatrao
da
su
dva
instrumenta,
iako
je
svaki
izražen
zasebnim
instrumentom,
povezana
i
stoga
predstavljaju
međunarodni
sporazum
jer
su
zajedno
izraz
suglasnosti
volja
dvaju
ili
više
subjekata
međunarodnog
prava(66).
85.      Međutim,
u
ovom
su
slučaju
rezolucija
od
25.
studenoga
1994.
i
žaliteljev
prvotni
statut
akti
koji
se,
osim
po
obliku,
međusobno
razlikuju
i
po
predmetu
i
cilju.
Prvi
akt
je
međunarodni
sporazum
koji,
u
skladu
sa
zaključkom
Općeg
suda
navedenim
u
točki
301.
pobijane
presude,
odražava
namjeru
strana
da
stvore
novi
pravni
subjekt.
Suprotno
tomu,
drugi
akt
je
jednostrani
akt
koji
je
donijelo
kolegijalno
tijelo
tog
subjekta
nakon
glasanja
potrebne
dvotrećinske
većine
njegovih
članova,
odnosno
nakon
postupka
koji
se
znatno
razlikuje
od
postupka
koji
omogućuje
sklapanje
ugovora,
i
čiji
je
cilj
odrediti
status
i
načine
rada
navedenog
subjekta.
86.      Stoga
je
Opći
sud
mogao
legitimno
smatrati
da
je
rezolucija
od
25.
studenoga
1994.
IMG-ov
osnivački
akt
čiji
tekst
valja
tumačiti
u
njegovu
kontekstu,
s
obzirom
na
njegov
predmeta
i
svrhu
te
naknadnu
relevantnu
praksu.
87.      Presuda
Međunarodnog
suda
od
25.
rujna
1997.,
Projekt
Gabčíkovo-Nagymaros (Mađarska
protiv
Slovačke)(67),
na
koju se
žalitelj
poziva, ne
čini
mi
se
odlučujućom
u
tom
pogledu.
Naime,
u
toj
je
presudi
Međunarodni
sud
samo
uzeo
u
obzir
činjenicu
da
su
strane,
kako
bi
ocijenile
prirodu
i
doseg
svojih
obveza,
proširile
svoje
argumente
na
isprave
povezane
s
ugovorom
o
kojem
je
riječ
„pri
čemu
su
ih
smatrale
dodatnim
elementima
skupa
ugovora
čiji
je
ishod
u
načelu
bio
povezan
s
ishodom
glavnog
elementa
koji
čini
ugovor”(68).
88.      S
obzirom
na
te
elemente,
predlažem
da
se
odbije
kao
neosnovan
taj
prvi
prigovor,
koji
se
temelji
na
pogrešnom
utvrđenju
međunarodnog
sporazuma
koji
treba
tumačiti.
b)      Drugi prigovor, koji se temelji na pretjeranom formalizmu u tumačenju teksta rezolucije od 25. studenoga 1994.
1)      1) Pobijana presuda
89.      U
točkama
306.
do
312.
pobijane
presude
Opći
sud
ispitao
je
tekst
te
rezolucije
s
obzirom
na
kriterije
i
načela
koje
je
pravilno
naveo
u
točkama
203.
do
212.
te
presude.
Iz
toga
je
u
točki
313.
navedene
presude
zaključio
da,
s
obzirom
na
tekst
i
svrhu
navedene
rezolucije,
„njezini
autori,
kada
su
osnivali
[žalitelja],
nisu
namjeravali
uspostaviti
međunarodnu
organizaciju”.
2)      2) Argumenti stranaka
90.      Žalitelj
tvrdi
da
je
Opći
sud
pokazao
pretjerani
formalizam
u
pogledu
tumačenja
teksta
rezolucije
od
25.
studenoga
1994.,
zbog
čega
njegova
analiza
koja
se
odnosi
na
namjeru
strana
da
ga
osnuju
kao
međunarodnu
organizaciju
sadržava
pogrešku
koja
se
tiče
prava.
91.      Kao
prvo,
osporava
ocjenu
Općeg
suda
navedenu
u
točki
306.
pobijane
presude
prema
kojoj
ga
se
tom
rezolucijom
formalno
ne
kvalificira
kao
„međunarodnu
organizaciju”
niti
se
određuje
njegov
pravni
status.
Prema
njegovu
mišljenju,
Opći
sud
je
u
svrhu
njegove
pravne
kvalifikacije
trebao
uzeti
u
obzir
navedenu
rezoluciju,
kako
je
pojašnjena
u
zapisniku
sa
sastanka
od
istog
dana
koji
se
odnosio
na
budući
status
„organizacije”,
i
odluke
koje
se
odnose
na
donošenje
prvotnog
i
kasnijeg
statuta.
92.      Kao
drugo,
žalitelj
tvrdi
da
utvrđenje
Općeg
suda
u
točki
307.
pobijane
presude
prema
kojem
rezolucija
od
25.
studenoga
1994.
ne
sadržava
nijednu
odredbu
kojom
mu
se
dodjeljuje
pravna
osobnost
„nema
osnovu
u
pravu
i
praksi
međunarodnih
organizacija”.
U
tom
pogledu
ističe
da
je
Međunarodni
sud
u
savjetodavnom
mišljenju
od
11.
travnja
1949.o
naknadi
štete
pretrpljene
u
službi
Ujedinjenih
naroda(69) priznao
pravnu
osobnost
UN-a
kao
„objektivnu
osobnost”,
a
ne
samo
kao
osobnost
koju
priznaju
samo
države
osnivačice
UN-a.
U
tom
su
pogledu
tijela
Bosne
i
Hercegovine,
Srbije
i
Sjeverne
Makedonije
registrirala
žalitelja
kao
međunarodnu
organizaciju
te
je
on
potpisao
sporazume
s
Kraljevinom
Belgijom
i
Mjanmarom/Burmom
radi
poslovnog
nastana na
njihovim
državnim
područjima,
što
potvrđuje
da
je
imao
status
međunarodne
organizacije
u
međunarodnom
poretku.
93.      Kao
treće, žalitelj tvrdi da nije točna tvrdnja u točki 308. pobijane presude prema kojoj se u rezoluciji od 25. studenoga 1994. nije predvidjelo da mu se priznaju imuniteti u izvršavanju njegovih aktivnosti jer su se takvi imuniteti predvidjeli u članku 19. njegova prvotnog statuta, koji je donesen na temelju te rezolucije.
94.      Kao
četvrto,
žalitelj
osporava
zaključak
Općeg
suda
naveden
u
točki
309.
pobijane
presude,
prema
kojem
mu
se
navedenom
rezolucijom
ne
dodjeljuju
„[sva]
sredstv[a]
potrebn[a]
za
[njegov]
rad
i
najbolj[a]
moguć[a]
jamstv[a]
stabilnosti,
kontinuiteta
i
učinkovitosti
za
izvršavanje
[njegovih]
zadaća”,
tako
da
strane
nisu namjeravale uspostaviti međunarodnu organizaciju, nego neobvezni mehanizam sa zajedničkim financiranjem kojim bi se svaka od njih mogla služiti po volji.
Međutim,
prema
žaliteljevu
mišljenju,
činjenica
da
je
on,
u
skladu
s
načelom
specifikacije,
operativna
organizacija
za
obnovu
država
nakon
sukoba
ne
ograničava
ga
da
bude
samo
neobvezni
ili
privremeni
mehanizam.
Osim
toga,
tom
se
zaključku
protivi
donošenje
prvotnog
i
kasnijeg
statuta.
95.      U
tom
kontekstu
žalitelj
tvrdi
da,
suprotno
onomu
što
je
Opći
sud
utvrdio
u
točki
310.
pobijane
presude,
odredbe
kojima
se
predviđa
preispitivanje
njegovih
aktivnosti
svakih
šest
mjeseci
i,
ovisno
o
slučaju,
uključivanje
tih
aktivnosti
u
opći
okvir
ili
njihov
prekid,
ne
odražavaju
nedostatak
stabilnosti
i
kontinuiteta
zadaća
koje
su
mu
dodijeljene
nego,
naprotiv,
njihovu
učinkovitost.
Uloga
koja
se
člankom
3.
rezolucije
od
25.
studenoga
1994.
povjerava
njegovim
kolegijalnim
tijelima
u
pogledu
nadzora
IMG-ova
rada
dokazuje
da
su
strane
namjeravale
osigurati
operativnu
učinkovitost
te
organizacije
osnovane
u
hitnoj
situaciji
i
ratnim
okolnostima,
kao
i
njezinu
stabilnost.
96.      Žalitelj
dodaje
da
pristup
koji
je
Opći
sud
utvrdio
u
točki
311.
pobijane
presude
u
pogledu
prirode
doprinosa
njegovih
članova
odgovara
tradicionalnom
pristupu
koji
se
primjenjuje
na
velike
međunarodne
organizacije,
a
koji
se
ne
može
primijeniti
na
međunarodne
operativne
organizacije
čija
se
sredstva
financiraju
isključivo
dobrovoljnim
doprinosima.
97.      Naposljetku,
kao
peto,
žalitelj
osporava
ocjenu
Općeg
suda
navedenu
u
točki
312.
pobijane
presude,
prema
kojoj
se
rezolucijom
od
25.
studenoga
1994.
nije
predviđalo
da
mu
strane
prenesu
obvezujuće
nadležnosti.
98.      Komisija
osporava
te
argumente.
Odgovara,
među
ostalim,
da
pravna
osobnost
UN-a
proizlazi
iz
članka
104.
njegove
povelje,
koja
je
dopunjena
Konvencijom
o
povlasticama
i
imunitetima
Ujedinjenih
naroda,
čijim
se
člankom
1.
UN-u
izričito
priznaje
pravna
osobnost(70).
U
rezoluciji
od
25.
studenoga
1994.
ne
navodi
se
nijedna
slična
odredba.
Naprotiv,
tvrdi,
suprotno
onomu
što
tvrdi
žalitelj,
da
uvjet
za
priznavanje
subjekta
kao
međunarodne
organizacije
koji
se
odnosi
na
dodjeljivanje
tom
subjektu
svih
sredstava
potrebnih
za
njegov
rad
i
najboljih
mogućih
jamstava
stabilnosti,
kontinuiteta
i
učinkovitosti
za
izvršavanje
njegovih
zadaća
proizlazi
iz
sudske
prakse
navedene
u
točki
212.
pobijane
presude.
Komisija
dodaje
da
iz
teksta
te
rezolucije,
osobito
iz
njezinih
točaka
4.
i
5.,
jasno
proizlazi
da
je
sudjelovanje
u
žalitelju
neobvezno
i
da
je
on
prvotno
predstavljao
privremeni
mehanizam
koji
treba
obnoviti
svakih
šest
mjeseci.
3)      3) Ocjena
99.      Smatram
da
je
pogrešno
usko
tumačenje
teksta
rezolucije
od
25.
studenoga
1994.
koje
je
utvrdio
Opći
sud
jer
se
njime
pitanje
žaliteljeva
pravnog
statusa
nastoji
svesti
na
pitanje
sadržaja
te
rezolucije(71).
100. Stoga
samo
nepostojanje
u
navedenoj
rezoluciji
izričitih
odredbi
koje
se
odnose
na
žaliteljev
pravni
status
i
priznavanje
međunarodne
pravne
osobnosti
svojstvene
tom
žalitelju
nije
odlučujući
i
dovoljan
element
kako
bi
se
utvrdilo
nepostojanje
namjere
strana
da
mu
dodijele
svojstvo
međunarodne
organizacije.
101. Kao
prvo,
brojni
osnivački
akti
međunarodnih
organizacija
ne
sadržavaju
nijednu
odredbu
kojom
strane
izričito
priznaju
to
svojstvo
subjektu
o
kojem
je
riječ(72).
Takvim
se
zahtjevom
povređuje
promjenjiva
priroda
organizacije.
102. Kao
drugo,
u
praksi
i
u
sudskoj
praksi
priznaje
se
da
međunarodna
organizacija
ima
međunarodnu
pravnu
osobnost
jer
joj
se
ona
izričito
priznaje
osnivačkim
aktom(73),
ili
joj
se
izričito
priznaje
dodatnim
aktom
uz
osnivački
akt,
ili
zato
što
se
priznaje,
ako
to
nije
navedeno
u
tekstu,
da
joj
je
prešutno
dodijeljena(74).
Dakle,
supostoje
dva
pristupa(75).
Na
temelju
prvog
pristupa,
koji
je
Međunarodni
sud
primijenio
u
savjetodavnom
mišljenju
od
11.
travnja
1949.
o
naknadi
štete
pretrpljene
u
službi
Ujedinjenih
naroda(76),
međunarodna
pravna
osobnost
nastoji
se
izvesti
iz
skupa
objektivnih
indicija,
pri
čemu
je
ideja
ispitati
je
li
organizacija
namijenjena
izvršavanju
dužnosti
i
ostvarivanju
prava
koja
se
mogu
objasniti
samo
posjedovanjem
takve
pravne
osobnosti(77).
Na
temelju
drugog
pristupa
ta
se
osobnost
nastoji
izvesti
iz
samog
međunarodnog
pravnog
poretka,
pri
čemu
osnivački
akt
samo
odražava
volju
strana,
izričitu
ili
implicitnu,
da
stvore
„novi
pravni
subjekt”
koji
se
razlikuje
od
njih
samih,
kao
što
je
to
Međunarodni
sud
naglasio
u
savjetodavnom
mišljenju
od
8.
srpnja
1996.
o
zakonitosti
upotrebe
nuklearnog
oružja
države
u
oružanom
sukobu(78).
103. Kao
treće,
nepostojanje
u
osnivačkom
aktu
izričitih
odredbi
koje
se
odnose
na
dodjeljivanje
imunitetâ
isto
tako
ne
znači
da
subjekt
o
kojem
je
riječ
nema
svojstvo
međunarodne
organizacije(79). U
točki
210.
pobijane
presude
Opći
sud
naglasio
je
da
se
imuniteti
međunarodnih
organizacija
„u
načelu”
dodjeljuju
ugovorima
o
osnivanju
tih
organizacija.
Najpoznatiji
primjer
je
članak
105.
Povelje
Ujedinjenih
naroda.
Riječ
je
o
općenitoj
odredbi
koja
je
dopunjena
dodatnim
protokolom.
Međutim,
kad
je
riječ
o
organizacijama
manjima
od
UN-a,
očito
je
da
osnivački
akti
ne
sadržavaju
nikakvu
odredbu
u
tom
pogledu
i
stoga
se
na
dodjeljivanje
povlastica
i
imuniteta
odnose
posebne
multilateralne(80) ili
bilateralne
konvencije,
među
kojima
se
prije
svega
nalaze
sporazumi
o
sjedištu
ili
sporazumi
koji
se
odnose
na
operativne
aktivnosti(81).
Stoga
valja
utvrditi
da
je
u
točki
330.
pobijane
presude
Opći
sud
istaknuo
da
je
„prvotnim
statutom
[žalitelja]
[u
članku
19.
stavku
2.]
[…]
predviđeno
da
se
na
dio
njegova
osoblja
primjenjuje
sustav
imuniteta
koje
uživa
UNHCR”.
Dodajem
da
se
člankom
19.
stavkom
1.
tog
statuta
određuje
i
da
pravilno
izvršavanje
dužnosti
koje
su
povjerene
subjektu
i
ostvarivanje
ciljeva
koji
su
mu
dodijeljeni
„zahtijevaju
da
organizacija
uživa
sve
nužne
povlastice
i
imunitete”(82).
104. Stoga,
prema
mojem
mišljenju,
samo
nepostojanje
izričitih
odredbi
u
rezoluciji
od
25.
studenoga
1994.
ne
može
dovesti
u
pitanje
dodjeljivanje
takvih
imuniteta
žalitelju.
105. Naposljetku,
kao
četvrto,
ne
slažem
se
sa
zaključkom
Općeg
suda
navedenim
u
točki
309.
pobijane
presude
prema
kojem
iz
teksta
te
rezolucije
proizlazi
da
strane
nisu
namjeravale
uspostaviti
organizaciju
sa
svim
sredstvima
potrebnima
za
njezin
rad
i
najboljim
mogućim
jamstvima
stabilnosti,
kontinuiteta
i
učinkovitosti
za
izvršavanje
njezinih
zadaća,
nego
neobvezni
mehanizam
stavljen
na
raspolaganje
strana,
kojim
bi
se
svaka
od
njih
mogla
služiti
po
volji.
106. S
jedne
strane,
Opći
sud
nije
ocijenio
sve
organizacijske
i
materijalne
elemente
navedene
u
rezoluciji
od
25.
studenoga
1994.,
suprotno
onomu
što
se
čini
da
se
zahtijeva
međunarodnom
praksom
na
koju
se
izričito
oslonio
u
točki
212.
pobijane
presude.
Ništa
ne
upućuje
na
to
da
sva
sredstva
potrebna
za
rad
organizacije
trebaju
biti
navedena
u
osnivačkom
aktu.
Stoga
se
priznaje,
iako
su
ovlasti
dodijeljene
međunarodnim
organizacijama
uobičajeno
izričito
navedene
u
njihovu
osnivačkom
aktu,
da
se
te
ovlasti
ipak
mogu
temeljiti
na
manje
formalnim
osnovama
ili
se
mogu
izvesti
u
skladu
s
teorijom
o
prešutnim
ovlastima.
Razlog
tomu
je
posebna
priroda
osnivačkih
akata
međunarodnih
organizacija
koje
Međunarodni
sud
priznaje
u
svojoj
sudskoj
praksi
i
na
koju
Opći
sud
izričito
upućuje
u
točki
211.
te
presude,
osobito
zbog
njihove
hibridne
prirode
koja
je
„istodobno
konvencionalna
i
institucionalna”(83).
107. S
druge
strane,
Opći
sud
u
ocjeni
tih
jamstava
stabilnosti,
kontinuiteta
i
učinkovitosti
za
izvršavanje
žaliteljevih
zadaća
nije
uzeo
u
obzir
ulogu
dodijeljenu
organizaciji,
prirodu
njezinih
zadaća
niti
opseg
njezina
područja
djelatnosti.
Međutim,
strane
ne
mogu
predvidjeti
ista
jamstva
ovisno
o
tome
ima
li
dotična
organizacija
opću
ili
univerzalnu
svrhu
ili,
naprotiv,
posebnu
ili
regionalnu
svrhu
te
ovisno
o
tome
jesu
li
zadaće
koje
su
joj
dodijeljene
trajne
ili
privremene(84).
108. Stoga,
kad
je
riječ
o
subjektu
kao
što
je
IMG
koji
je
osnovan
dok
je
Bosna
i
Hercegovina
još
bila
u
ratu
i
koji
je
ovlašten
sudjelovati
u
rekonstrukciji
i
rehabilitaciji
te
države,
činjenica
da
se
rezolucijom
od
25.
studenoga
1994.
predviđa
preispitivanje,
ponovno
uključivanje
ili
prestanak
njegovih
aktivnosti,
kao
što
je
to
Opći
sud
naglasio
u
točki
310.
pobijane
presude,
prema
mojem
mišljenju,
ne
znači
nužno
da
će
se
tom
subjektu
oduzeti
najbolja
moguća
jamstva
stabilnosti
i
kontinuiteta
za
izvršavanje
njegovih
zadaća.
U
točki
367.
te
presude
Opći
sud
je
uostalom
priznao
da
su
mu
potpisnice
te
rezolucije,
kada
su
donosile
kasniji
statut,
namjeravale
osigurati
određenu
stabilnost
i
povjeriti
mu
zadaće
posebne
namjene
u
područjima
obnove
i
razvoja,
i
izvan
državnog
područja
navedene
države.
109. Stoga
mi
se
čini
da
nije
riječ
o
zahtjevu
da
zadaće
za
koje
je
subjekt
osnovan
budu
stabilne
i
kontinuirane
kako
bi
on
stekao
status
međunarodne
organizacije,
osim
ako
se
ne
zanemari
velika
raznolikost
međunarodnih
organizacija,
njihova
promjenjiva
priroda
i
priroda
zadaća
koje
su
im
povjerene(85).
110. S
obzirom
na
te
elemente
predlažem
da
se
prihvati
taj
drugi
prigovor,
koji
se
temelji
na
pretjeranom
formalizmu
u
tumačenju
teksta
rezolucije
od
25.
studenoga
1994.
c)      Treći prigovor, koji se temelji na pogrešnoj ocjeni žaliteljeva prvotnog statuta na temelju relevantnog „konteksta”
111. U
slučaju
da
Sud
potvrdi
ocjenu
Općeg
suda
prema
kojoj
relevantni
međunarodni
sporazum
uključuje
samo
rezoluciju
od
25.
studenoga
1994.,
potrebno
je
utvrditi
je
li
on
prilikom
tumačenja
teksta
tog
sporazuma
pravilno
uzeo
u
obzir
kontekst
navedenog
sporazuma,
u
skladu
s
člankom
31.
stavcima
1.
i
2.
Bečke
konvencije.
1)      1) Pobijana presuda
112. U
točkama
313.
do
318.
pobijane
presude
Opći
sud
ispitao
je
kontekst
u
kojem
je
donesena
rezolucija
od
25.
studenoga
1994.
te
je
u
tom
pogledu
uputio
na
nekoliko
dokumenata,
odnosno
zapisnik
od
29.
studenoga
1994.
(točka
314.
te
presude),
mandat
organizacije
IMG-IBH
(točke
315.
i
316.
navedene
presude),
izjavu
od
14.
prosinca
1994.
koju
je
sastavio
koordinator
specijalne
operacije
UNHCR-a
u
bivšoj
Jugoslaviji,
koji
je
predsjedao
sastankom
od
25.
studenoga
1994.
na
kojem
je
rezolucija
od
istog
dana
donesena
(točka
317.
te
presude)
i,
naposljetku,
poziv
na
taj
sastanak
(točka
318.
pobijane
presude).
113. Kao
što
to
proizlazi
iz
točaka
313.
i
319.
te
presude,
Opći
sud
odlučio
je
da
su
elementi
tog
konteksta
potvrdili
tumačenje
teksta
i
svrhe
rezolucije
od
25.
studenoga
1994.,
prema
kojem
taj
akt
nije
imao
ni
kao
svrhu
ni
kao
učinak
to
da
žalitelju
bude
dodijeljen
status
međunarodne
organizacije.
2)      2) Argumenti stranaka
114. Žalitelj
tvrdi
da
je
Opći
sud
pogrešno
utvrdio
relevantni
kontekst
u
kojem
je
donesena
rezolucija
od
25.
studenoga
1994.
jer
nije
uzeo
u
obzir
njegov
prvotni
statut
i
jer
se
radije
pozvao
na
njegov
mandat
priložen
toj
rezoluciji
te
na
oklijevanje
koje
su
izrazili
određeni
sudionici
sastanka
održanog
25.
studenoga
1994.
115. Komisija
osporava
te
argumente.
3)      3) Ocjena
116. Smatram
da
Opći
sud
nije
poštovao
doseg
općeg
pravila
o
tumačenju
navedenom
u
članku
31.
Bečke
konvencije
kad
je
tekst
rezolucije
od
25.
studenoga
1994.
odvojio
od
neposrednog
konteksta
te
isprave
i,
konkretno,
od
žaliteljeva
prvotnog
statuta.
117. U
skladu
s
člankom
31.
stavkom
1.
Bečke
konvencije,
„[u]govor
se
mora
tumačiti
u
dobroj
vjeri,
prema
uobičajenom
smislu
izraza
iz
ugovora
u
njihovu
kontekstu
i
u
svjetlu
predmeta
i
svrhe
ugovora”.
U
savjetodavnom
mišljenju
od
23.
srpnja
2025.
o
obvezama
država
članica
u
području
klimatskih
promjena
Međunarodni
sud
tako
je
podsjetio
na
to
da
svako
od
tih
sredstava
tumačenja
treba
uzeti
u
obzir
„unutar
iste
složene
operacije”(86).
Ta
sredstva
tumačenja
ne
treba
razmatrati
zasebno,
nego
zajedno,
a
njihova
„primjenjivost
u
svakom
pojedinom
slučaju
ovisi
o
posebnom
kontekstu
u
kojem
je
ugovor
donesen
te
o
subjektivnoj
ocjeni
različitih
okolnosti”(87).
Usto,
ILC
je
u
svojim
komentarima
o
Nacrtu
članaka
o
pravu
međunarodnih
ugovora(88) već
naglasio
da
sve
različite
elemente
tumačenja
treba
„stopiti
u
jednu
cjelinu”,
a
ishod
njihova
međudjelovanja
je
relevantno
pravno
tumačenje(89).
118. Nadalje,
iz
članka
31. stavka
2.
Bečke
konvencije
proizlazi
da
je
tekst
ugovora
neodvojiv
od
njegova
konteksta,
koji,
osim
teksta,
također
obuhvaća
preambulu
i
priloge
tom
ugovoru,
osobito
„svaku
ispravu
koju
jedna
ili
više
stranaka
sastave
u
svezi
s
ugovorom,
a
koju
ostale
stranke
prihvate
kao
ispravu
koja
se
odnosi
na
ugovor”(90).
Izraz
„u
svezi
s
ugovorom”
u
službenoj
verziji
te
konvencije
na
engleskom
jeziku
preveden
je
izrazom
„in connection with the conclusion of the treaty”,
što
upućuje
na
to
da
je
njegova
konotacija
više
uzročna
nego
vremenska.
119. Međutim,
prvotni
statut,
koji
je
donesen
10.
ožujka
1995.,
po
svojoj
je
biti
i
funkciji
dio
postupka
osnivanja
žalitelja
koji
je
formaliziran
rezolucijom
od
25.
studenoga
1994.
120. Naime,
postoji
očita
veza
između
tih
dviju
isprava.
Kao
što
je
to
Opći
sud
naglasio
u
točkama
266.
do
273.
pobijane
presude,
u
rezoluciji
od
25.
studenoga
1994.
navodi
se
„sporazum
predstavnikâ
vlada
i
međunarodnih
organizacija
[…]
o
tome
da
se
na
taj
dan
formalizira
osnivanje
[žalitelja]”
(točka
266.
te
presude),
u
skladu
s
prilogom
toj
rezoluciji
koji
se
odnosi
na
žaliteljev
rad
i
operacije,
te
o
odobravanju
„pravila
organizacije
[IMG-IBH]”
(točka
271.
navedene
presude).
Tako
se
u
prilogu
navedenoj
rezoluciji
koji
je
donesen
istog
dana
izričito
upućuje,
u
pogledu
njezine
svrhe,
na
„buduće
statute
organizacije
IMG-IBH”.
121. Usto,
volje
izražene
u
tim
dvjema
ispravama
podudaraju
se
u
pogledu
cilja
koji
se
nastoji
postići,
a
to
je
osnivanje
samostalnog
tijela
koje
posjeduje
dostatno
stručno
znanje
za
sudjelovanje
u
obnovi
Bosne
i
Hercegovine
i
povratku
raseljenih
osoba(91).
Kao
što
to
proizlazi
iz
točke
332.
pobijane
presude,
donošenju
prvotnog
statuta
prethodio
je
pripremni
sastanak
koji
je
13.
veljače
1995.
održao
upravljački
odbor,
koji
su
na
taj
datum
činile
sve
države
potpisnice
rezolucije
od
25.
studenoga
1994.,
te
je
to
tijelo
u
skladu
s
točkom
3.
te
rezolucije
odobrilo
taj
statut
potrebnom
dvotrećinskom
većinom
svojih
članica.
122. Prvotnim
statutom
formalno
je
uspostavljena
žaliteljeva
institucionalna
struktura,
pri
čemu
su
konkretno
određeni
sjedište
organizacije,
njezina
kolegijalna
tijela
i
njezino
tajništvo.
U
tom
statutu
upućuje
se
na
zadaće
koje
ima
žalitelj,
kako
su
definirane
prilikom
donošenja
navedene
rezolucije,
te
se
opisuje
postupak
odlučivanja.
Konkretno,
člankom
18.
tog
statuta
žalitelju
se
priznaje
unutarnja
pravna
osobnost
koja
mu
daje
sposobnost
za
sklapanje
ugovora,
stjecanje
i
iznajmljivanje
nekretnina
te
raspolaganje
njima,
kao
i
sposobnost
primanja
i
trošenja
privatnih
i
javnih
sredstava
te,
naposljetku,
stranačku
sposobnost.
Kad
je
riječ
o
članku
19.
navedenog
statuta,
njime
mu
se
dodjeljuju
povlastice
i
imuniteti
potrebni
za
izvršavanje
njegovih
zadaća.
123. Slijedom
toga,
čini
mi
se
da
je
prvotni
statut
predstavljao
ključan
element
za
primjenu
logike
koja
je
u
bitnome
sporazumna
i
na
kojoj
se
temeljila
rezolucija
od
25.
studenoga
1994. te
da
je
bio
dio
relevantnog
konteksta
u
znatno
većoj
mjeri
nego
pripremni
radovi
na
koje
se
Opći
sud
oslonio
u
točki
318.
pobijane
presude.
124. U
tom
pogledu
napominjem
da,
iako
pripremni
radovi
mogu
odražavati
namjeru
strana,
s
obzirom
na
to
da
su
dio
vrlo
posebnog
okvira
međunarodnih
pregovaračkih
postupaka,
oni
predstavljaju
samo
dopunsko
sredstvo
tumačenja
ugovora
koje
nije
obuhvaćeno
člankom
31.
Bečke
konvencije,
nego
njezinim
člankom
32.(92).
Uostalom,
Opći
sud
pravilno
podsjeća
na
to
u
točki
325.
pobijane
presude.
125. S
obzirom
na
te
elemente,
smatram
da
žaliteljev
argument
prema
kojem
je
Opći
sud
bio
dužan
uzeti
u
obzir
njegov
prvotni
statut
na
temelju
konteksta
koji
je
relevantan
za
tumačenje
rezolucije
od
25.
studenoga
1994.
treba
prihvatiti
jer
taj
sud
zapravo
nije
poštovao
doseg
općeg
pravila
o
tumačenju
navedenom
u
članku
31.
stavcima
1.
i
2.
Bečke
konvencije.
d)      Četvrti prigovor, koji se temelji na pogrešnoj ocjeni žaliteljeva prvotnog i kasnijeg statuta na temelju „naknadne prakse”
126. Taj
se
prigovor
odnosi
na
točke
321.
do
346.
pobijane
presude.
127. Odnosi
se
na
to
u
kojoj
su
mjeri
žaliteljev
prvotni
i
kasniji
statut
predstavljali
„naknadnu
praksu”
obuhvaćenu
okvirom
općeg
pravila
o
tumačenju
navedenom
u
članku
31.
stavku
3.
točki
(b)
Bečke
konvencije
jer
su
odražavali
sporazum
između
strana
o
tumačenju
rezolucije
od
25.
studenoga
1994.
ili
pak
okvirom
dopunskih
sredstava
tumačenja
iz
članka
32.
te
konvencije
jer
su
odražavali
postupanje
jedne
ili
više
strana
u
primjeni
te
rezolucije.
Praksa
samo
jedne
strane
ili
određenih
strana
ima
manju
interpretativnu
vrijednost
od
usklađene
prakse
svih
strana(93).
128. Pitanje
uzimanja
u
obzir
žaliteljeva
prvotnog
statuta
na
temelju
sporazuma
ili
naknadne
prakse
postavlja
se
samo
ako
Sud
odluči
da
taj
statut
nije
obuhvaćen
kontekstom
u
kojem
je
donesena
rezolucija
od
25.
studenoga
1994.
(članak
31.
stavci
1.
i
2.
navedene
konvencije).
1)      1) Pobijana presuda
129. U
točkama
323.
do
326.
pobijane
presude
Opći
sud
podsjetio
je
na
načela
kojima
se
uređuje
uzimanje
u
obzir
naknadne
prakse.
130. U
točkama
323.
i
324.
te
presude
osobito
je
naglasio
da
se,
u
skladu
s
člankom
31.
stavkom
3.
točkama
(a)
i
(b)
Bečke
konvencije,
isprave
ne
mogu
smatrati
naknadnom
praksom
ako
nisu
donesene
uz
potporu
svih
država
koje
su
strane
tog
ugovora,
pri
čemu
je
u
tu
svrhu
uputio
na
presudu
Međunarodnog
suda
od
31.
ožujka
2014.,
Kitolov na
Antarktici
(Australija
protiv
Japana;
Novi
Zeland
(intervenijent))(94).
131. Usto,
u
točkama
325.
i
326.
pobijane
presude
naveo
je
da
se,
u
skladu
s
člankom
32.
te
konvencije,
može
pozivati
na
dopunska
sredstva
tumačenja
da
bi
se
potvrdio
smisao
koji
proistječe
iz
općeg
pravila
o
tumačenju,
odnosno
njegova
teksta,
konteksta
te
cilja
i
svrhe,
ili
se
ta
sredstva
mogu
upotrijebiti
kad
je
proizišli
smisao
dvosmislen
ili
nejasan,
ili
kad
dovodi
do
ishoda
koji
je
očito
besmislen
ili
nerazuman.
132. Kao
što
to
proizlazi
iz
točke
327.
te
presude,
Opći
sud
je
upravo
s
obzirom
na
ta
pravila
u
točkama
328.
do
345.
navedene
presude
ispitao
je
li
se
žalitelj
osnovano
pozivao
na
naknadnu
praksu
svojih
članica,
kako
ona
proizlazi
iz
njegova
prvotnog
i
kasnijeg
statuta.
133. Kao
prvo,
Opći
sud
isključio
je
primjenu
članka
32.
Bečke
konvencije.
Naime,
u
točki
328.
pobijane
presude
istaknuo
je
da,
s
obzirom
na
njegove
prethodne
ocjene,
odredbe
rezolucije
od
25.
studenoga
1994.
nisu
nimalo
nejasne
ili
dvosmislene
i
ne
dovode
do
očito
besmislenog
ili
nerazumnog
tumačenja,
u
smislu
tog
članka
32.
Stoga
je
Opći
sud
u
točki
329.
te
presude
zaključio
da
je
potrebno
utvrditi
da
su
izmjene
tumačenja
odredbi
te
rezolucije,
koje
su
uvedene
prvotnim
i
kasnijim
statutom,
odobrile
„sve
potpisnice
[navedene]
rezolucije
ili
barem
sve
[žaliteljeve]
članice”
kako
bi
ti
statuti
bili
obuhvaćeni
naknadnom
praksom
u
smislu
članka
31.
stavka
3.
točke
(b)
te
konvencije.
134. Kao
drugo,
Opći
sud
naveo
je
razloge
zbog
kojih
taj
uvjet
nije
bio
ispunjen.
U
točki
346.
navedene
presude
odlučio
je
da
„naknadna
praksa
nakon
usvajanja
rezolucije
od
25.
studenoga
1994.,
a
zatim
usvajanja
prvotnog
statuta
i
statuta
iz
2012.,
ne
potvrđuje
da
potpisnice
te
rezolucije,
kao
ni
[žaliteljeve]
članice,
dovoljno
općenito
i
jasno
priznaju
[žaliteljevo]
svojstvo
međunarodne
organizacije”.
2)      2) Argumenti stranaka
135. Žalitelj
osporava
rasuđivanje
Općeg
suda
izneseno
u
točkama
321.
do
346.
pobijane
presude,
prema
kojem
njegov
prvotni
i
kasniji
statut
ne
odražavaju
sporazum
koji
su
naknadno
sklopile
strane
niti
njihovu
naknadnu
praksu
koja
bi
bila
relevantna
u
svrhu
tumačenja
rezolucije
od
25.
studenoga
1994.
136. Na
prvom
mjestu,
tvrdi
da
je
Opći
sud
povrijedio
članak
31.
stavak
3.
točke
(a)
i
(b)
Bečke
konvencije.
137. Kao
prvo,
Opći
sud
je
u
točki
324.
pobijane
presude
počinio
pogrešku
koja
se
tiče
prava
time
što
je
tvrdio
da
su
sve
strane
međunarodnog
sporazuma
trebale
pridonijeti
praksi
o
kojoj
je
riječ
kako
bi
se
ona
mogla
uzeti
u
obzir
u
svrhu
tumačenja
tog
sporazuma.
Presuda
Međunarodnog
suda
od
31.
ožujka
2014.,
Kitolov na
Antarktici
(Australija
protiv
Japana;
Novi
Zeland
(intervenijent))(95),
na
koju
je
uputio
Opći
sud
nije
relevantna
jer
se,
prema
žaliteljevu
mišljenju,
ta
presuda
odnosila
na
preporuke
koje
nemaju
obvezujuću
snagu
i
koje
su
donesene
bez
potpore
svih
država
koje
su
strane
konvencije
o
kojoj
je
riječ
i,
konkretno,
bez
suglasnosti
glavne
zainteresirane
države.
138. Žalitelj
tvrdi
da
ocjene
iz
točaka
329.,
331.,
336.
i
337.
pobijane
presude
sadržavaju
tu
pogrešku
koja
se
tiče
prava.
Stoga
Opći
sud
nije
mogao
odrediti
da,
kako
bi
se
uzeo
u
obzir
žaliteljev
kasniji
statut,
treba
ispuniti
„uvjet
da
su
[…]
sve
[njegove]
članice
odobrile
takvu
izmjenu”
(točka
329.
te
presude)
niti
mu
je
mogao
prigovoriti
da
nije
dokazao
da
njegov
prvotni
i
naknadni
statut
odražavaju
„volju
svih
potpisnica
rezolucije
od
25.
studenoga
1994.
ili
barem
njegovih
članica
da
mu
se
dodijeli
status
međunarodne
organizacije”
(točka
331.
navedene
presude).
139. Kao
drugo,
žalitelj
kritizira
ocjenu
Općeg
suda
iz
točaka
322.
i
346.
pobijane
presude
prema
kojoj
naknadna
praksa
treba
potvrditi
da
se
„dovoljno
općenito
i
jasno
priznaj[e]
[…]
svojstvo
međunarodne
organizacije”
kako
bi
se
uzela
u
obzir.
140. Kao
treće,
žalitelj
tvrdi
da
je
Opći
sud,
time
što
je
priznao
da
strane
rezolucije
od
25.
studenoga
1994.
nisu
formalno
izrazile
namjeru
da
osnuju
međunarodnu
organizaciju,
trebao
uzeti
u
obzir
kasniji
statut
u
dijelu
u
kojem
odražava
promjenjivo
tumačenje
te
rezolucije.
141. Kao
četvrto,
žalitelj
prigovara
Općem
sudu
da
nije
istražio,
suprotno
onomu
što
se
propisuje
člankom
31.
stavkom
3.
točkom
(b)
Bečke
konvencije,
odražava
li
praksa
koju
je
Komisija
primijenila
prilikom
izvršenja
proračuna
Unije
u
okviru
zajedničkog
ili
neizravnog
upravljanja
postojanje
sporazuma
između
Komisije
i
njega
u
pogledu
njegova
svojstva
međunarodne
organizacije.
142. Kao
peto,
žalitelj
tvrdi
da
je
Opći
sud
iskrivio
dokaze
koje
je
podnio
u
prvostupanjskom
postupku
time
što
je
u
točki
335.
pobijane
presude
smatrao
da
je
na
raspravi
tvrdio
da
su
njegov
statut
iz
2012.
potpisale
Francuska
Republika,
Talijanska
Republika,
Republika
Finska,
Kraljevina
Švedska
i
Kraljevina
Norveška,
iako
iz
tih
dokaza
proizlazi
da
je
upravljački
odbor
jednoglasno
donio
taj
statut.
Usto,
kad
je
riječ
o
dopisu
švedskih
tijela
od
2.
srpnja
2020.,
on
nije
relevantan
te
je
Opći
sud
iskrivio
njegov
sadržaj
u
točki
339.
te
presude.
143. Kao
šesto,
žalitelj
prigovara
Općem
sudu
da
se
pozvao
na
dokumente
o
izvješću
koje
je
OLAF
sastavio
nakon
svoje
istrage(96),
a
koje
je
Komisija
izričito
odlučila
izuzeti
iz
primjene
za
potrebe
donošenja
sporne
odluke.
144. Naposljetku,
kao
sedmo,
žalitelj
tvrdi
da
je
Opći
sud
povrijedio
svoju
obvezu
obrazlaganja
jer
nije
objasnio
razloge
zbog
kojih
je
iz
svoje
ocjene
isključio
dokumente
koji
se
odnose
na
Talijansku
Republiku
i
Kraljevinu
Norvešku,
a
na
koje
se
upućivalo
u
prvostupanjskom
postupku.
145. Na
drugom
mjestu,
žalitelj
tvrdi
da
je
Opći
sud
pogrešno
primijenio
članak
32.
Bečke
konvencije.
146. Naime,
počinio
je
pogrešku
koja
se
tiče
prava
time
što
je
odlučio
da
nisu
ispunjeni
uvjeti
za
primjenu
tog
članka,
pri
čemu
je
pogrešno
odbio
uzeti
u
obzir
sve
posljedice
predviđenog
odnosa
između
članaka
31.
i
32.
Bečke
konvencije.
147. Suprotno
onomu
što
je
Opći
sud
odlučio
u
točki
328.
pobijane
presude,
ishod
do
kojeg
dovodi
tumačenje
koje
se
temelji
na
članku
31.
te
konvencije
trebao
bi
se,
naprotiv,
kvalificirati
kao
„besmislen
i
nerazuman”
jer
je
Komisija
priznavala
njegovo
svojstvo
međunarodne
organizacije
tijekom
više
od
20
godina
te
mu
je
mogla
iznenada
uskratiti
to
svojstvo.
U
tom
kontekstu
žalitelj
prigovara
Općem
sudu
da
nije
smatrao
da
sporazumi
o
delegiranju
koje
je
Komisija
potpisala
u
okviru
izvršenja
proračuna
predstavljaju
„postupanje
jedne
ili
više
strana
u
primjeni
ugovora
nakon
njegova
sklapanja”
u
smislu
članka
32.
navedene
konvencije,
na
koji
se
upućuje
u
točki
326.
te
presude.
148. Komisija
osporava
te
argumente.
Konkretno,
tvrdi
da
je
relevantno
upućivanje
na
presudu
Međunarodnog
suda
od
31.
ožujka
2014.,
Kitolov na
Antarktici
(Australija
protiv
Japana;
Novi
Zeland
(intervenijent))(97),
u
kojoj
se
samo
preuzeo
pravni
kriterij
predviđen
člankom
31.
stavkom
3.
Bečke
konvencije.
Dodaje
da
je
Opći
sud
uzeo
u
obzir
„promjenjivo
tumačenje”
međunarodnog
sporazuma,
pri
čemu
je
u
tom
kontekstu
podsjetila
na
to
da
je
žalitelja
smatrala
međunarodnom
organizacijom
sve
do
trenutka
u
kojem,
suočena
s
nesigurnošću
u
pogledu
tog
svojstva,
nije
bila
dužna
sklopiti
s
njim
nove
sporazume
o
delegiranju.
3)      3) Ocjena
149. Najprije
naglašavam
da
se,
suprotno
onomu
što
se
čini
da
žalitelj
pretpostavlja
u
potporu
svojoj
argumentaciji,
njegov
prvotni
i
kasniji
statut
ne
mogu
razmatrati
s
gledišta
članka
31.
stavka
3.
točke
(a)
Bečke
konvencije
koji
se
odnosi
na
„naknadn[e]
sporazum[e]
između
stranaka”.
Naime,
ti
statuti
doneseni
su
odlukom
žaliteljeva
kolegijalnog
tijela,
odnosno
upravljačkog
odbora,
potrebnom
dvotrećinskom
većinom
njegovih
članica.
Stoga
su
strane
donijele
te
statute
u
svojstvu
članica
ugovornih
tijela,
a
ne
u
svojstvu
strana
međunarodnog
sporazuma(98).
Suprotno
tomu,
kao
što
to
proizlazi
iz
Nacrta
zaključaka,
praksa
organizacije
doista
je
obuhvaćena
pojmom
„naknadna
praksa”(99).
i)      Navodne pogreške koje se tiču prava u pogledu primjene članka 31. stavka 3. točke (b) Bečke konvencije koji se odnosi na opće pravilo o tumačenju
150. Međunarodna
sudska
praksa
koja
se
odnosi
na
smisao
i
doseg
„naknadne
prakse”
utvrđena
je
u
nizu
savjetodavnih
mišljenja
Međunarodnog
suda
donesenih
u
pogledu
prakse
tijelâ
međunarodnih
organizacija(100).
Prije
ispitivanja
različitih
kritika
koje
je
iznio
žalitelj
valja
u
općim
crtama
podsjetiti
na
tu
sudsku
praksu.
Presuda
Međunarodnog
suda
od
31.
ožujka
2014.,
Kitolov na
Antarktici
(Australija
protiv
Japana;
Novi
Zeland
(intervenijent))(101),
na
koju
je
Opći
sud
pravilno
uputio,
predstavlja
njezin
najnoviji
razvoj.
151. Prije
svega,
„naknadn[a]
praks[a]”
iz
članka
31.
stavka
3.
točke
(b)
Bečke
konvencije
ima
osobito
važnu
ulogu
u
tumačenju
osnivačkih
akata
međunarodne
organizacije.
Kao
što
je
to
Međunarodni
sud
već
1949.
utvrdio
u
pogledu
UN-a,
„prava
i
zadaće
subjekta
kao
što
je
[UN]
trebaju
ovisiti
o
njegovim
ciljevima
i
funkcijama
koji
su
navedeni
u
njegovu
osnivačkom
aktu
ili
proizlaze
iz
njega
i
razvijeni
u
praksi”(102).
152. Nadalje,
naknadna
praksa
smatra
se
elementom
vjerodostojnog
tumačenja
volje
strana
i
stoga
je
relevantna
za
tumačenje
međunarodnog
sporazuma
samo
ako
odražava
zajedničko
shvaćanje
strana
u
pogledu
smisla
tog
sporazuma.
Tako
je
Opći
sud
pravilno
podsjetio
na
načelo
koje
je
Međunarodni
sud
utvrdio
u
presudi
od
31.
ožujka
2014.,
Kitolov na
Antarktici
(Australija
protiv
Japana;
Novi
Zeland
(intervenijent))(103),
prema
kojem
se
isprave
ne
mogu
smatrati
naknadnom
praksom
kojom
se
ustanovljuje
sporazum
između
strana
o
tumačenju
ugovora,
u
smislu
članka
31.
stavka
3.
točaka
(a)
i
(b)
Bečke
konvencije,
ako
te
isprave
nisu
donesene
uz
potporu
svih
država
koje
su
strane
tog
ugovora.
153. Interpretativna
vrijednost
prakse
o
kojoj
je
riječ
stoga
ovisi
o
tome
jesu
li
države
koje
su
strane
ugovora
jasno
i
usklađeno
postupale
tijekom
dovoljno
dugog
razdoblja,
što
je
Međunarodni
sud
naglasio
u
presudi
od
19.
svibnja
2025.,
Određivanje
kopnene
i
morske
granice
te
suverenitet
nad
otocima
(Gabon/Ekvatorska
Gvineja)(104).
Prema
ILC-ovu
mišljenju,
čimbenici
kao
što
su
stalnost
i
opseg
relevantni
su
čimbenici(105).
154. Međutim,
Međunarodni
sud
ne
zahtijeva
da
svaka
strana
ugovora
izričito
pristane
na
praksu
o
kojoj
je
riječ.
Dovoljno
je
da
su
sve
strane
prihvatile
tu
praksu
ili
da
su
prešutno
pristale
na
nju
a
da
pritom
nijedna
strana
nije
podnijela
izravan
i
izričit
prigovor.
Tako
je
Međunarodni
sud
u
savjetodavnom
mišljenju
od
21.
lipnja
1971.
o
pravnim
posljedicama
za
države
zbog
stalne
prisutnosti
Južne
Afrike
u
Namibiji
(Jugozapadna
Afrika),
neovisno
o
Rezoluciji
276
(1970)
Vijeća
sigurnosti(106),
pretpostavio
prešutno
prihvaćanje
drugih
država
koje
su
strane
ugovora
jer
su
okolnosti
bile
takve
da
se
izostanak
reakcije
ili
protivljenja
razumno
mogao
smatrati
sporazumom(107).
Kao
što
je
to
objasnio
ILC,
to
ne
zahtijeva
da
je
svaka
strana
pojedinačno
primjenjivala
tu
praksu.
Dovoljno
je
da
ju
je
prihvatila(108).
155. Isto
tako,
Sud
je
u
presudi
od
11.
ožujka
2015.,
Oberto i
O’Leary(109) smatrao
da
„praks[u]
Odbora
za
pritužbe
Europskih
škola
[…]
treba
smatrati
naknadnom
praksom
u
primjeni
Konvencije
o
Statutu
Europskih
škola[(110)],
u
smislu
članka
31.
stavka
3.
točke
(b)
Bečke
konvencije”(111).
Budući
da
„[s]tranke Konvencije
nikada
nisu
osporile
takvu
praksu
[…][,]
izostanak
osporavanja
stranaka
Konvencije
treba
smatrati
izrazom
njihove
prešutne
suglasnosti
s
takvom
praksom”(112).
156. Naposljetku,
ako
je
neslaganje
jasno
izraženo,
kao
što
je
to
bio
slučaj
u
predmetu
u
kojem
je
donesena
presuda
Međunarodnog
suda
od
31.
ožujka
2014.,
Kitolov na
Antarktici
(Australija
protiv
Japana;
Novi
Zeland
(intervenijent)(113),
ili
ako
je
isprava
donesena
unatoč
protivljenju
više
država,
kao
što
je
to
bio
slučaj
u
predmetu
u
kojem
je
doneseno
savjetodavno
mišljenje
od
8.
srpnja
1996.
o
zakonitosti
upotrebe
nuklearnog
oružja
države
u
oružanom
sukobu(114),
ne
postoji
sporazum,
a
stoga
ni
naknadna
praksa
u
smislu
članka
31.
stavka
3.
točke
(b)
Bečke
konvencije(115).
Međutim,
Međunarodni
sud
uzima
u
obzir
kontekst
u
kojem
su
donesene
isprave
o
kojima
je
riječ(116).
Tako
je
taj
sud
u
savjetodavnom
mišljenju
od
20.
srpnja
1962.
o
određenim
troškovima
Ujedinjenih
naroda
(članak
17.
stavak
2.
Povelje)(117) odlučio
da
su
rezolucije
tijela
kao
što
je
Opća
skupština
Ujedinjenih
naroda,
koje
su
donesene
dvotrećinskom
većinom
njegovih
članica
i
unatoč
protivnim
glasovima,
ipak
važne
u
svrhu
tumačenja(118).
157. Različite
prigovore
koje
je
iznio
žalitelj
treba
ispitati
upravo
s
obzirom
na
ta
načela.
158. Kao
prvo,
najprije
valja
odbiti
žaliteljev
argument
prema
kojem
sklapanje
sporazumâ
o
delegiranju
u
okviru
zajedničkog
ili
neizravnog
upravljanja
odražava
postojanje
sporazuma
između
Komisije
i
njega
u
pogledu
njegova
svojstva
međunarodne
organizacije
te
stoga
u
pogledu
relevantne
prakse
u
smislu
članka
31.
stavka
3.
točke
(b)
Bečke
konvencije.
Naime,
Komisija
nije
strana
rezolucije
od
25.
studenoga
1994.
i
sklapanje
tih
sporazuma
nije
uključivalo
nijednu
stranu
te
rezolucije(119).
159. Kao
drugo,
valja
odbiti
i
žaliteljev
argument
prema
kojem
presuda
Međunarodnog
suda
od
31.
ožujka
2014.,
Kitolov na
Antarktici
(Australija
protiv
Japana;
Novi
Zeland
(intervenijent))(120),
na
koju
je
uputio
Opći
sud,
nije
relevantna
jer
su
odluke
o
donošenju
njegova
statuta
pravno
obvezujuće.
Naime,
ta
presuda
jasno
pokazuje
da
se
ključni
element
naknadne
prakse
temelji
na
uzajamnoj
suglasnosti
država
koje
su
strane
sporazuma
u
pogledu
biti
tog
sporazuma,
a
ne
na
obliku
ili
nazivu
isprava
o
kojima
je
riječ
i
njihovoj
obvezujućoj
snazi.
160. Kao
treće,
i
suprotno
onomu
što
tvrdi
žalitelj,
Opći
sud
nije
počinio
pogrešku
koja
se
tiče
prava
ni
u
točkama
322.
i
346.
pobijane
presude
time
što
je
u
biti
zahtijevao
da
praksa
o
kojoj
je
riječ
treba
potvrđivati
da
se
„dovoljno
općenito
i
jasno
priznaj[e]
[žaliteljevo]
svojstvo
međunarodne
organizacije”.
161. Suprotno
tomu,
smatram
da
je
Opći
sud
počinio
dvije
pogreške
koje
se
tiču
prava
zbog
kojih
je
u
potpunosti
uskratio
bilo
kakvu
interpretativnu
vrijednost
odluka
o
donošenju
žaliteljeva
prvotnog
i
kasnijeg
statuta.
162. Na
prvom
mjestu,
Opći
sud
primijenio
je
stroži
standard
dokazivanja
od
onog
koji
se
zahtijeva
međunarodnom
sudskom
praksom.
Nije
mogao
zahtijevati
da
žalitelj
dokaže
pristanak
svih
potpisnica
rezolucije
od
25.
studenoga
1994.
ili
barem
svojih
članica
na
donošenje
tih
statuta.
163. Naime,
Međunarodni
sud
polazi
od
načela
da
se
pretpostavlja
da
su
akt
koji
je
donijelo
tijelo
međunarodne
organizacije,
čiji
su
članovi
predstavnici
država
koje
su
strane
te
rezolucije,
prihvatile
sve
strane,
osim
ako
se
ne
utvrdi
postojanje
protivljenja,
prigovora
ili
očitog
neslaganja
unutar
tog
tijela(121).
164. U
ovom
slučaju,
navedeni
statuti
doneseni
su
u
skladu
s
postupovnim pravilima
i
pravilima
glasovanja
koja
su
u
rezoluciji
od
25.
studenoga
1994.
njezine
strane,
odnosno
predstavnici
država
koje
su
strane
te
rezolucije
koji
su
članovi
upravljačkog
odbora,
utvrdile
potrebnom
dvotrećinskom
većinom
njegovih
članica
(točke
268.
i
333.
pobijane
presude).
Ništa
ne
upućuje
na
to
da
su
ti
predstavnici
izrazili
protivljenje
u
pogledu
dosega
članaka
18.
i
19.
prvotnog
statuta
kojim
je
žalitelju
dodijeljena
pravna
sposobnost
i
pravo
na
imunitet
ili
pak
u
pogledu
sadržaja
članka
1.
statuta
iz
2012.
kojim
mu
se
izričito
priznaje
svojstvo
međunarodne
organizacije.
Smatram
da
je
zbunjujuć argument
koji
je
Opći
sud
iznio
u
točki
339.
pobijane
presude,
prema
kojem
su
švedska
tijela
2014.,
nakon
OLAF-ove
istrage,
i
2020.,
nakon
Komisijina
zahtjeva
za
pružanje
informacija,
navela
da
IMG
nije
međunarodna
organizacija,
i
to
iako
je
švedski
veleposlanik
u
Beogradu
(Srbija),
koji
je
u tom razdoblju
bio
predsjednik
IMG-ova
upravljačkog
odbora,
potpisao
statut
iz
2012.
kojim
se
žalitelju
priznaje
to
svojstvo.
Izraz
„međunarodna
organizacija”
općepoznati
je
izraz.
Ako
se
u
ugovoru
upotrebljava
pravni
izraz,
valja
pretpostaviti
da
su
mu
strane
namjeravale
pripisati
značenje
koje
on
uobičajeno
ima
u
međunarodnom
pravu.
Usto,
iako
je
točno,
kao
što
je
to
Opći
sud
istaknuo
u
točki
333.
pobijane
presude,
da
su
finska
tijela
sastavila
izjavu
o
političkoj
prirodi
prvotnog
statuta,
ipak
ističem
da
su
ona
potpisala
taj
statut
i
izrazila
svoju
suglasnost
s
kasnijim
statutom
kojim
je
žalitelj
kvalificiran
kao
„međunarodna
organizacija”(122).
165. Smatram
i
da
stajališta
koja
su
strane
iznijele
2014.,
nakon
OLAF-ove
istrage,
te
zatim
2019.
i
2020.,
nakon
Komisijina
zahtjeva
za
pružanje
informacija,
na
koja
Opći
sud
upućuje
u
točkama
338.
do
341.
pobijane
presude,
ne
mogu
prevladati
nad
samim
tekstom
prvotnog
i
kasnijeg
statuta(123).
Ako
su
se
strane
protivile
žaliteljevoj
praksi
i
ako
nisu
namjeravale
osnovati
međunarodnu
organizaciju
niti
joj
dodijeliti
međunarodnu
pravnu
osobnost,
tada
su
bile
dužne
izraziti
svoje
neslaganje,
tim
više
što
se
čini
da
su
strane
na
pripremnom
sastanku
obaviještene
o
predviđenim
izmjenama,
kao
što
to
tvrdi
žalitelj.
Kao
što
je
na
to
podsjetio
Međunarodni
sud
u
svojem
savjetodavnom
mišljenju
od
20.
prosinca
1980.
o
tumačenju
sporazuma
od
25.
ožujka
1951.
između
SZO-a
i
Egipta(124),
samo
članstvo
u
organizaciji
„dovodi
do
određenih
uzajamnih
obveza
suradnje
i
dobre
vjere”(125).
166. Na
drugom
mjestu,
smatram
da
je
Opći
sud
počinio
pogrešku
koja
se
tiče
prava
time
što
nije
uzeo
u
obzir
žaliteljevu
promjenjivu
prirodu
koju
potvrđuje
donošenje
kasnijeg
statuta.
167. Suprotno
onomu
što
je
Komisija
tvrdila
na
raspravi,
čini
mi
se
da
naknadna
praksa
organizacije,
pod
uvjetom
da
djeluje
u
okviru
izvršavanja
svoje
nadležnosti,
može
dovesti
do
ponovnog
tumačenja
teksta
njezina
osnivačkog
akta
a
da
pritom
nije
potrebno
sklopiti
novi
međunarodni
sporazum
u
valjanom
i
propisanom
obliku.
168. Pravila
tumačenja
utvrđena
u
člancima
31.
i
32.
Bečke
konvencije
omogućuju
uzimanje
u
obzir
tih
okolnosti
i
promjenjive
prirode
međunarodnih
organizacija.
169. Stoga
je
Međunarodni
sud
priznao
da
se
Povelja
Ujedinjenih
naroda
može
zakonito
tumačiti,
ponovno
tumačiti,
pa
čak
i
izmijeniti
na
temelju
UN-ove
prakse,
pri
čemu
se
smatra
da
je
tekst
osnivačkog
akta
organizacije
po
prirodi
promjenjiv
i
nije
u
skladu
s
tumačenjem
kojim
se
pojašnjava
njegovo
značenje
u
određenom
trenutku(126).
170. ILC
je
u
svojem
komentaru
na
članak
2.
Nacrta
članaka
također
istaknuo
potrebu
za
„uspostavljanjem
ravnoteže
između,
s
jedne
strane,
pravila
utvrđenih
u
osnivačkom
aktu
koja
su
članice
formalno
prihvatile
i,
s
druge
strane,
potrebe
organizacije
da
se
razvije
kao
institucija”(127).
Usto,
ILC
je
2018.
u
okviru
svojih
radova
naglasio
da
naknadna
praksa
strana,
ovisno
o
slučaju
i
uzimajući
u
obzir
druga
sredstva
tumačenja,
može
odražavati
tumačenje
ugovora
koje
je
suvremeno
i
promjenjivo(128).
To
nije
isključio
u
pogledu
naknadne
prakse
organizacije.
171. Osim
toga,
zanimljivo
je
istaknuti
promišljanje
Denysa Simona
u
tezi
o
sudskom
tumačenju
ugovorâ
međunarodnih
organizacija(129):
„sud
treba
nastojati
ne
uzeti
toliko
u
obzir
prvotnu
volju
strana,
kako
je
izražena
jednom
zauvijek
prilikom
sklapanja
ugovora,
koliko
sadašnju
volju
država
članica,
kako
je
izražena
tijekom
primjene
konvencije.
[…]
Drugim
riječima,
stoga
je
potrebno
da
se
prilikom
tumačenja
institucionalnih
ugovora
uzmu
u
obzir
posljedice
proteka
vremena,
čija
je
[…]
ključna
važnost
dokazana
prilikom
samog
utvrđivanja
osnivačkih
akata
međunarodnih
organizacija:
suglasnost
volja
koja
je
dovela
do
sklapanja
konvencije
nije
se
iscrpila
pri
sastavljanju
teksta;
primjena
takve
konvencije
nužno
podrazumijeva
stalno
obnavljanje
pristanka
država
članica
na
sadržaj
pravnih
pravila
čija
je
potpisana
isprava
samo
svečan,
ali
u
biti
privremen
izraz”(130).
172. Tako
su,
primjerice,
Ugovorom
o
gospodarskoj,
socijalnoj
i
kulturnoj
suradnji
te
kolektivnoj
samoobrani(131) utvrđena
određena
načela
te
je
osnovano
jednostavno
savjetodavno
vijeće.
Taj
se
ugovor
teško
mogao
smatrati
osnivačkim
aktom
međunarodne
organizacije.
Međunarodna
organizacija
Zapadne
unije
zapravo
je
stvorena
naknadnom
praksom.
Taj
je
ugovor
izmijenjen
i
dopunjen
Protokolom
potpisanim
23.
listopada
1954.,
čime
je
provedena
reforma
organizacije,
koja
je
postala
Zapadnoeuropska
unija,
pri
čemu
je
uspostavljen
njezin
institucionalni
okvir
te
joj
je
priznata
međunarodna
pravna
osobnost(132).
Stoga
je
osnivanje
međunarodne
institucije
ugovornim
aktom
snažna
indicija
koja,
pod
uvjetom
da
je
potvrđena
priznanjem
međunarodne
pravne
osobnosti
i
financijskom
samostalnosti,
dovodi
do
zaključka
da
je
uspostavljena
međunarodna
organizacija.
Osnivački
statuti
međunarodnih
organizacija
mogu
pak
uključivati
povelju
i
naknadne
sporazume
u
kojima
se
pojašnjavaju
struktura
i
funkcije
organizacije(133).
173. Određeni
oblici
međunarodne
suradnje
s
vremenom
se
razvijaju
u
međunarodnu
organizaciju,
pri
čemu
se
dodatno
strukturiraju
i
institucionaliziraju.
Kao
što
je
to
žalitelj
istaknuo
u
svojim
pismenima
pred
Općim
sudom,
riječ
je
o
čestoj
dinamici
u
pravu
međunarodnih
organizacija.
174. S
obzirom
na
sva
ta
razmatranja,
smatram
da
je
Opći
sud
počinio
pogrešku
koja
se
tiče
prava
time
što
je
pogrešno
ocijenio
interpretativnu
vrijednost
žaliteljeva
prvotnog
i
kasnijeg
statuta
na
temelju
članka
31.
stavka
3.
točke
(b)
Bečke
konvencije.
175. Stoga,
prema
mojem
mišljenju,
nije
potrebno
ispitati
posljednja
tri
žaliteljeva
prigovora
kojima
prigovara
Općem
sudu
da
je
iskrivio
određene
dokaze,
da
se
pozvao
na
dokumente
koje
je
Komisija
izričito
odlučila
izuzeti
iz
primjene
za
potrebe
donošenja
sporne
odluke
i,
naposljetku,
da
je
povrijedio
svoju
obvezu
obrazlaganja.
ii)    Navodne pogreške koje se tiču prava u pogledu primjene članka 32. Bečke konvencije koji se odnosi na „dopunska sredstva tumačenja”
176. Žalitelj
osporava
osnovanost
ocjena
iz
točaka
328.
i
329.
pobijane
presude.
U
tim
je
točkama
Opći
sud
odlučio
da
nisu
ispunjeni
uvjeti
za
primjenu
članka
32.
Bečke
konvencije,
tako
da
nije
bilo
potrebno
uzeti
u
obzir
naknadno
postupanje
određenih
strana
rezolucije
od
25.
studenoga
1994.,
kao
što
je
donošenje
žaliteljeva
statuta,
sklapanje
sporazumâ
o
sjedištu
s
određenim
državama
ili
pak
potpisivanje
sporazumâ
o
delegiranju
s
Komisijom.
177. Iako
se
ovdje
slažem
sa
žaliteljevim
kritikama,
ipak
ističem
da
se
utvrđenje
Općeg
suda
iz
točke
328.
te
presude
u
pogledu
uvjetâ
za
primjenu
članka
32.
Bečke
konvencije
temelji
na
ispitivanju
teksta
i
konteksta
rezolucije
od
25.
studenoga
1994.
koje
je
proveo
u
točkama
304.
do
319.
pobijane
presude,
a
koje
mi
se
čini
pogrešnim
zbog
razloga
navedenih
u
točkama
99.
do
110.
i
116.
do
125.
ovog
mišljenja.
178. Stoga
smatram
da
nije
potrebno
ispitati
te
prigovore.
179. S
obzirom
na
sva
ta
razmatranja,
stoga
predlažem
Sudu
da
drugi
argument
iz
drugog
dijela,
koji
se
temelji
na
pogrešnoj
primjeni
pravila
o
tumačenju
međunarodnog
sporazuma
navedenih
u
člancima
31.
i
32.
Bečke
konvencije,
proglasi
osnovanim,
s
obzirom
na
to
da
je
Opći
sud,
prema
mojem
mišljenju,
pogrešno
primijenio
te
članke
time
što
je
odbio
dati
bilo
kakvu
interpretativnu
vrijednost
žaliteljevu
prvotnom
i
kasnijem
statutu,
na
temelju
relevantnog
konteksta
(u
smislu
članka
31.
stavaka
1.
i
2.
Bečke
konvencije),
na
temelju
relevantne
naknadne
prakse
(u
smislu
članka
31.
stavka
3.
točke
(b)
te
konvencije)
ili
kao
dopunskim
sredstvima
tumačenja
(na
temelju
članka
32.
navedene
konvencije).
3.      Treći argument, koji se temelji na pogrešci koja se tiče prava u pogledu zaključaka koje treba izvesti iz sklapanja sporazumâ o sjedištu s državama i sporazumâ o delegiranju s Komisijom u okviru zajedničkog ili neizravnog upravljanja
180. Taj
se
argument
odnosi
na
točke
348.
do
365.
pobijane
presude.
a)      Pobijana presuda
181. U
točkama
348.
do
365.
pobijane
presude,
na
koje
se
odnosi
navedeni
argument,
razmatraju
se
dvije
problematike
povezane
s
time
da
se
žalitelju
prizna
svojstvo
međunarodne
organizacije
koje
proizlaze
iz
sklapanja
sporazumâ
o
delegiranju
s
Komisijom
u
okviru
zajedničkog
ili
neizravnog
upravljanja
i
potpisivanja
sporazumâ
o
sjedištu
s
određenim
državama.
182. S
jedne
strane,
u
točkama
349.
do
358.
te
presude
Opći
sud
ispitao
je
prvi
argument
koji
je
u
tom
pogledu
istaknuo
žalitelj
te
ga
je
sažeo
na
sljedeći
način:
„[žalitelj]
tvrdi
da,
u
skladu
s
člancima
27.
i
46.
Bečke
konvencije,
sklapanje
sporazuma
između
njega
i
Komisije
u
okviru
zajedničkog
ili
neizravnog
upravljanja
nužno
podrazumijeva
obvezu
te
institucije
da
prizna
njegov
status
međunarodne
organizacije”
(točka
349.
navedene
presude).
183. Nakon
što
je
Opći
sud
izuzeo
iz
primjene
tu
konvenciju
zbog
razloga
navedenih
u
točkama
350.
i
351.
pobijane
presude,
ispitao
je
taj
argument
s
obzirom
na
članak
27.
stavke
2.
i
3.
te
članak
46.
stavke
2.
i
3.
Bečke
konvencije
o
pravu
međunarodnih
ugovora
između
država
i
međunarodnih
organizacija
ili
između
međunarodnih
organizacija(134) te
ga
je
odbio
kao
neosnovan
zbog
razloga
navedenih
u
točkama
353.
do
358.
te
presude.
184. S
druge
strane,
u
točkama
360.
do
365.
navedene
presude
Opći
sud
ispitao
je
drugi
argument
koji
je
istaknuo
žalitelj,
prema
kojem
je
Komisija
u
spornoj
odluci
počinila
pogrešku
koja
se
tiče
prava
time
što
je
odbila
uzeti
u
obzir
odgovore
koje
su
Kraljevina
Belgija
i
Republika
Austrija
dale
u
pogledu
sklopljenih
sporazuma
o
sjedištu,
s
obzirom
na
to
da
su
takvi
sporazumi
izraz
priznanja
njegova
statusa
međunarodne
organizacije
koje
su
dale
države
domaćini,
neovisno
o
tome
jesu
li
članice
te
organizacije.
185. Opći
sud
odbio
je
taj
argument
zbog
razloga
navedenog
u
točki
364.
pobijane
presude.
Prema
njegovu
mišljenju,
činjenica
da
države
koje
nisu
pristupile
osnivačkom
sporazumu
organizacije
i
koje
nisu,
ili
više
nisu,
njezine
članice
smatraju
tu
organizaciju
međunarodnom
organizacijom
ne
može
ni
u
kojem
pogledu
podrazumijevati
obvezu
Komisije
da
tom
subjektu
prizna
takav
status
kako
bi
mu,
među
ostalim,
odobrila
izvršavanje
proračuna
Unije
u
okviru
neizravnog
upravljanja.
Naime,
u
točki
363.
te
presude
Opći
sud
odlučio
je
da
je
priznanje
statusa
međunarodne
organizacije
rezultat
suglasnosti
volja
država
i,
ovisno
o
slučaju,
međunarodnih
organizacija
koje
su
strane
sporazuma
kojim
se
osniva
dotična
organizacija,
a
ta
namjera
mora
jasno
proizlaziti
iz
tog
sporazuma
ili
naknadnih
sporazuma,
ili
pak
naknadne
prakse,
pod
uvjetom
da
je
u
tim
naknadnim
sporazumima
ili
toj
naknadnoj
praksi
izraženo
takvo
priznanje
od
svih
strana
osnivačkog
sporazuma.
b)      Argumenti stranaka
186. Žalitelj
ističe
tri
prigovora.
187. Kad
je
riječ
o
problematici
koja
se
odnosi
na
priznanje
IMG-ova
svojstva
međunarodne
organizacije,
zbog
sklapanja
sporazumâ
o
delegiranju
s
Komisijom
u
okviru
zajedničkog
ili
neizravnog
upravljanja,
žalitelj
tvrdi,
kao
prvo,
da
je
Opći
sud
iskrivio
njegovu
argumentaciju
u
točki
349.
pobijane
presude.
Naime,
on
je
u
svojoj
tužbi
tvrdio
da
se
na
temelju
Komisijina
sklapanja
sporazumâ
o
delegiranju
s
međunarodnom
organizacijom
prema
načinu
zajedničkog
upravljanja
može
pretpostaviti
da
Komisija
smatra
da
on
ima
to
svojstvo
u
smislu
financijskih
pravila
Unije.
188. Kao
drugo,
žalitelj
osporava
ocjenu
Općeg
suda
iz
točke
351.
pobijane
presude,
prema
kojoj
se
više
ne
može
pozivati
na
članke
27.
i
46.
Bečke
konvencije,
i
to
iako
se
Opći
sud
u
toj
presudi
u
više
navrata
pozvao
na
tu
konvenciju.
Tvrdi,
s
jedne
strane,
da
je
ta
konvencija
primjenjiva
na
ugovore
o
osnivanju
međunarodnih
organizacija
i,
s
druge
strane,
da
te
odredbe,
preuzete
u
Bečkoj
konvenciji
o
pravu
međunarodnih
ugovora
između
država
i
međunarodnih
organizacija
ili
između
međunarodnih
organizacija,
odražavaju
međunarodnu
praksu
i
običaj
te
su
stoga
primjenjive
kao
takve.
189. Kao
treće,
kad
je
riječ
o
problematici
koja
se
odnosi
na
to
da
se
žalitelju
prizna
status
međunarodne
organizacije
zbog
potpisivanja
sporazumâ
o
sjedištu
s
određenim
državama,
žalitelj
tvrdi
da
je
Opći
sud
počinio
pogrešku
koja
se
tiče
prava
u
pogledu
shvaćanja
pojma
„priznanje”
u
međunarodnom
pravu.
Konkretno,
prigovara
mu
da
je
pomiješao,
s
jedne
strane,
akt
kojim
se
osniva
međunarodna
organizacija,
koji
je
ustavni
i
proizlazi
iz
suglasnosti
volja
država,
i,
s
druge
strane,
akt
kojim
država
priznaje
subjekt
kao
međunarodnu
organizaciju,
koji
je
deklaratoran,
proizlazi
iz
jednostranog
pravnog
akta i
na
njega
se
može
pozivati
protiv
te
države.
Žalitelj
u
tom
pogledu
tvrdi
da
je
Komisijino
sklapanje
sporazumâ
o
delegiranju
s
međunarodnom
organizacijom
u
okviru
zajedničkog
ili
neizravnog
upravljanja
akt
kojim
se
priznaje
njegovo
svojstvo
međunarodne
organizacije.
Naposljetku,
žalitelj
se
oslanja
na
točku
51.
presude
Međunarodnog
suda
od
12.
listopada
2021.
Određivanje
morske
granice
u
Indijskom
oceanu
(Somalija
protiv
Kenije)(135),
te
tvrdi
da
se
na
njegovo
svojstvo
međunarodne
organizacije
može
pozivati
protiv
Komisije,
kao
i
svake
države
ili
organizacije
koja
ga
je
izričito
ili
prešutno
priznala.
c)      Ocjena
190. Prvi
prigovor,
koji
se
temelji
na
iskrivljavanju
argumenata
koje
je
žalitelj
iznio
u
potporu
svojoj
tužbi,
prema
mojem
je
mišljenju
osnovan.
191. Naime,
žalitelj
se
pozvao
na
članke
27.,
45.
i
46.
Bečke
konvencije
kako
bi
odbio
Komisijinu
argumentaciju
koja
se
temelji
na
postojanju
povrede
postupovnih pravila
predviđenih
UFEU-om,
iako
se
žalitelj
pozvao
na
priznanje
svojeg
svojstva
međunarodne
organizacije
zbog
Komisijina
sklapanja
sporazumâ
o
delegiranju
prema
zajedničkom
ili
neizravnom
načinu
upravljanja
u
skladu
s
financijskim
pravilima
Unije.
192. To
proizlazi
iz
točaka
189.
do
196.
njegove
tužbe
u
kojima
se
žalitelj
doista
osvrnuo
na
dvije
različite
pravne
problematike
koje
je
Komisija
razmotrila
u
spornoj
odluci.
193. Prva
problematika
odnosila
se
na
Komisijino
sudjelovanje
u
osnivanju
IMG-a
(točka
A.7
podtočka (a)
sporne
odluke).
194. Žalitelj
je
u
točkama
189.
do
192.
svoje
tužbe
tvrdio
da
Komisija
ne
može
osporavati
svoje
sudjelovanje
u
osnivanju
IMG-a
na
temelju
članka
218.
UFEU-a,
kojim
se
utvrđuje
postupak
sklapanja
sporazumâ
između
Unije
i
međunarodne
organizacije.
U
tom
se
pogledu
pozvao
na
tri
odredbe
Bečke
konvencije:
najprije
na
članak
27.,
na
temelju
kojeg
se
stranka
ne
može
pozivati
na
odredbe
svojeg
unutarnjeg
prava
da
bi
opravdala
neizvršenje
ugovora,
zatim
na
članak
46.,
na
temelju
kojeg
se
na
nedostatak
pristanka
može
pozivati
samo
u
slučaju
očite
povrede
temeljne
odredbe
njezina
unutarnjeg
prava,
te
naposljetku
na
članak
45.,
kojim
se
osobito
predviđa
da
se
stranka
više
ne
može
pozvati
na
taj
razlog
ništavosti
ako
se
„zbog
njezina
ponašanja
mora
smatrati
da
je
ta
država
pristala
na
to,
ovisno
o
slučaju,
da
je
ugovor
valjan”.
Žalitelj
je
u
točki
192.
svoje
tužbe
tvrdio
da
je
zbog
Komisijine
naknadne
prakse
i
činjenice
da
ona
od
1994.
nikada
nije
istaknula
prigovor
u
pogledu
valjanosti
sporazuma
o
kojem
je
riječ
isključena
mogućnost
pozivanja
na
članak
218.
UFEU-a.
195. Druga
problematika
odnosila
se
na
Komisijino
priznanje
njegova
statusa
međunarodne
organizacije
(točka
B.2
podtočka (c)
sporne
odluke).
196. Žalitelj
je
u
točkama
193.
do
195.
svoje
tužbe
tvrdio
da
sporna
odluka
sadržava
očitu
pogrešku
u
ocjeni
jer
je
Komisijino
sklapanje
sporazumâ
o
delegiranju
prema
načinu
zajedničkog
ili
neizravnog
upravljanja
nužno
dovelo
do
priznanja
njegova
svojstva
međunarodne
organizacije,
tim
više
što
su
se
dvojbe
i
nesigurnosti
na
kojima
je
Komisija
temeljila
svoje
odluke
od
16.
prosinca
2014.
i
8.
svibnja
2015.
pokazale
neosnovanima.
197. S
obzirom
na
te
elemente,
čini
mi
se
da
tekst
u
kojem
je
Opći
sud
sažeo
te
argumente
u
točki
349.
pobijane
presude
nije
usklađen
s
tekstom
u
kojem
ih
je
žalitelj
iznio
u
okviru
svoje
tužbe.
Opći
sud
pomiješao
je
dvije
problematike
koje
je
istaknuo
žalitelj
te
je
time
počinio
pogrešku
u
analizi
koju
je
proveo
u
točkama
351.
do
359.
pobijane
presude.
198. U
tim
okolnostima,
predlažem
Sudu
da
prihvati
taj
prigovor.
S
obzirom
na
taj
zaključak,
nije
potrebno
ispitati
drugi
prigovor.
199. Kad
je
riječ
o
trećem
prigovoru
koji
se
odnosi
na
shvaćanje
pojma
„priznanje”
u
međunarodnom
pravu,
smatram
da
je
Opći
sud
počinio
pogrešku
koja
se
tiče
prava
time
što
je
u
točki
363.
pobijane
presude
odlučio
da
je
„priznanje
statusa
međunarodne
organizacije
rezultat
suglasnosti
volja
država
i,
ovisno
o
slučaju,
međunarodnih
organizacija
koje
su
strane
sporazuma
kojim
se
osniva
dotična
organizacija”.
200. Naime,
od
Općeg
suda
tražilo
se
da
ispita
u
kojoj
mjeri
sklapanje
sporazuma
o
sjedištu
može
biti
pokazatelj
toga
da
je
država
domaćin
priznala
status
međunarodne
organizacije
subjekta
o
kojem
je
riječ(136).
Kao
što
to
proizlazi
iz
teksta
točke
363.
pobijane
presude
te
osobito
iz
upućivanja
na
točke
204.
do
212.
i
323.
do
325.
te
presude,
Opći
sud
definirao
je
pojam
„priznanje
statusa
međunarodne
organizacije”
upućivanjem
na
pojam
„međunarodni
sporazum
o
osnivanju
međunarodne
organizacije”.
Međutim,
u
međunarodnom
javnom
pravu,
priznanje
je
jednostrana
ili
kolektivna
radnja
kojom
jedan
ili
više
subjekata
međunarodnog
prava,
koji
nisu
sudjelovali
u
nastanku
situacije
ili
donošenju
akta,
formalno
priznaju
da
subjekt,
kao
što
je
država
ili
vlada,
ili
situacija,
kao
što
je
granica,
ispunjava
kriterije
nužne
u
tu
svrhu
i
prihvaćaju
da
se
na
tu
situaciju
ili
taj
akt
može
pozivati
protiv
njih(137).
Primjerice,
Vijeće
Europske
unije
je
12.
lipnja
2006.
službeno
priznalo
Crnu
Goru.
Taj
se
postupak
stoga
razlikuje
od
osnivanja
subjekta
međunarodnog
prava
međunarodnim
sporazumom.
201. S
obzirom
na
te
elemente,
smatram
da
je
osnovan
treći
argument
iz
drugog
dijela,
koji
se
temelji
na
pogrešci
koja
se
tiče
prava
u
pogledu
zaključaka
koje
treba
izvesti
iz
sklapanja
sporazumâ
o
sjedištu
s
državama
i
sporazumâ
o
delegiranju
s
Komisijom
u
okviru
zajedničkog
ili
neizravnog
upravljanja.
C.      Treći dio, koji se temelji na pogreškama koje se tiču prava koje je Opći sud počinio u okviru ocjene odgovora koje su Kraljevina Belgija i Republika Austrija dale na Komisijina pitanja
202. Žalitelj
osporava
analizu
Općeg
suda
iz
točaka
233.
do
248.
pobijane
presude,
nakon
koje
je
u
biti
smatrao
da
Komisija
nije
počinila
nikakvu
pogrešku
koja
se
tiče
prava
time
što
je
smatrala
da
se
stajalištima
Kraljevine
Belgije
i
Republike
Austrije
u
pogledu
žaliteljeva
pravnog
statusa
i
njihova
svojstva
žaliteljevih
članica
ne
dovodi
u
pitanje
zakonitost
sporne
odluke.
Naime,
kao
što
to
proizlazi
iz
točke
233.
te
presude,
žalitelj
je
pred
Općim
sudom
tvrdio
da
ga
treba
priznati
kao
međunarodnu
organizaciju
jer
barem
dvije
države
koje
je
ispitala
Komisija,
odnosno
Kraljevina
Belgija
i
Republika
Austrija,
s
jedne
strane,
priznaju
njegovo
svojstvo
međunarodne
organizacije
i,
s
druge
strane,
jesu
ili
su
bile
osnivačke
članice.
203. Taj
se
dio
sastoji
od
dvaju
prigovora.
1.      Prvi prigovor, koji se temelji na pogrešnoj ocjeni odgovora koje su dala austrijska tijela
204. Taj
se
prigovor
odnosi
na
točke
235.
do
239.
pobijane
presude.
a)      Pobijana presuda
205. Iz
točaka
235.
i
237.
pobijane
presude
proizlazi
da
je
Republika
Austrija
odgovorom
koji
je
8.
travnja
2020.
dala
na
Komisijin
zahtjev
za
savjetovanje
priznala
žaliteljevo
svojstvo
međunarodne
organizacije
i
svoje
svojstvo
žaliteljeve
članice.
206. U
točkama
238.
i
239.
te
presude
Opći
sud
odlučio
je
da
taj
odgovor
ne
utječe
na
zaključak
do
kojeg
je
Komisija
došla
u
pogledu
žaliteljeva
pravnog
statusa zbog
dvaju
razloga:
s
jedne
strane,
IMG
nije
osnovan
međunarodnim
sporazumom
kao
međunarodna
organizacija
i,
s
druge
strane,
naknadna
praksa
ne
potvrđuje
općenito
i
jasno
priznanje
njegova
statusa
međunarodne
organizacije.
b)      Argumenti stranaka
207. Žalitelj
tvrdi
da
se
ta
ocjena
temelji
na
pogrešnoj
pretpostavci
jer
je,
kao
prvo,
Opći
sud
rezoluciju
od
25.
studenoga
1994.
kvalificirao
kao
„međunarodni
sporazum”,
kao
drugo,
nije
mogao
zahtijevati
da
se
dokaže
volja
strana
za
osnivanje
međunarodne
organizacije
i,
naposljetku,
kao
treće,
nije
uzeo
u
obzir
relevantnu
naknadnu
praksu.
208. Komisija
osporava
te
argumente.
c)      Ocjena
209. Predlažem
Sudu
da
ne
ispituje
taj
prigovor.
Naime,
utvrđenje
Općeg
suda
iz
točke
239.
pobijane
presude
temelji
se
na
analizi
koja
mi
se
čini
pogrešnom
zbog
razloga
navedenih
u
točkama
99.
do
110.,
116.
do
125.
i
149.
do
179.
ovog
mišljenja.
2.      Drugi prigovor, koji se temelji na pogrešnoj ocjeni odgovora koje su dala belgijska tijela
210. Taj
se
prigovor
odnosi
na
točke
240.
do
247.
pobijane
presude.
a)      Pobijana presuda
211. U
točki
240.
pobijane
presude,
Opći
sud
na
sljedeći
je
način
naveo
sadržaj
odgovora
koji
su
belgijska
tijela
dala
30.
lipnja
2020.:
„Belgija
[se],
iako
su
ta
tijela
potvrdila
da
su
prisustvovala
sastanku
od
25.
studenoga
1994.
na
kojem
je
[žalitelj]
osnovan,
ipak
ne
smatra
članicom
organizacije
[žalitelja].
Belgijska
tijela
također
su
navela
da
se
[žalitelj]
prema
njihovu
stajalištu
može
smatrati
međunarodnom
organizacijom,
a
zbog
tog
su
razloga
Belgija
i
[žalitelj]
13.
lipnja
2012.
potpisali
sporazum
o
sjedištu
kojim
[žalitelju],
međutim,
nisu
dodijeljene
sve
porezne
povlastice
koje
se
uobičajeno
daju
međunarodnim
organizacijama”.
212. Prema
mišljenju
Općeg
suda,
Komisija
je
mogla
legitimno
smatrati
da
taj
odgovor
ne
utječe
na
spornu
odluku,
konkretno
zbog
dvaju
razloga.
Kao
prvo,
sporazum
o
sjedištu
sklopljen
između
Kraljevine
Belgije
i
žalitelja
2012.
nije
imao
utjecaj
jer
je
ta
država
priopćila
da
nije
članica
tog
subjekta
(točka
242.
pobijane
presude).
Kao
drugo,
prisustvovanje
belgijskih
tijela
žaliteljevu
osnivanju
1994.
i
sastancima
njegova
kolegijalnog
tijela
do
2013.
također
nije
imalo
utjecaj
jer
se
na
temelju
njega
nije
moglo
utvrditi
da
je
Kraljevina
Belgija
bila
članica
organizacije
na
datum
stupanja
na
snagu
sporne
odluke,
odnosno
16.
prosinca
2014.
(točka
246.
te
presude).
b)      Argumenti stranaka
213. Žalitelj
tvrdi
da
ta
analiza
sadržava
pogreške
koje
se
tiču
prava.
214. Kao
prvo,
smatra
da
je
Opći
sud
počinio
pogrešku
koja
se
tiče
prava
time
što
je
svojstvo
Kraljevine
Belgije
kao
žaliteljeve
članice
utvrdio
tek
16.
prosinca
2014.
a
da
pritom
nije
uzeo
u
obzir
prisustvovanje
te
države
žaliteljevu
osnivanju
i
sastancima
njegova
kolegijalnog
tijela.
215. Kao
drugo,
tvrdi
da
je
Opći
sud
počinio
pogrešku
koja
se
tiče
prava
time
što
nije
dodijelio
nikakav
učinak
sporazumu
o
sjedištu
koji
je
navedena
država
sklopila
sa
žaliteljem,
s
obzirom
na
to
da
činjenica
da
se
ona
ne
smatra
članicom
te
organizacije,
prema
njegovu
mišljenju,
nema
nikakav
utjecaj
u
tom
pogledu.
216. Naposljetku,
kao
treće,
žalitelj
smatra
da
ga
je
Kraljevina
Belgija
kvalificirala
kao
„međunarodnu
organizaciju”
na
temelju
objektivnih
kriterija
te
mu
je
taj
status
priznavala
i
nakon
16.
prosinca
2014.,
tako
da
mišljenje
koje
su
belgijska
tijela
iznijela
2019.
i
2020.
u
pogledu
njezina
statusa
članice
nije
relevantno.
217. Komisija
osporava
te
argumente.
Prema
njezinu
mišljenju,
države
potpisivanjem
rezolucije
od
25.
studenoga
1994.
nisu
postale
stalne
žaliteljeve
članice,
s
obzirom
na
to
da
njegove
stalne
članice
nisu
bile
dužne
ni
davati
doprinos
proračunu
ni
sudjelovati
u
tim
operacijama.
Stoga
je
Kraljevina
Belgija
mogla
legitimno
smatrati
da
više
nije
žaliteljeva
članica.
Usto,
u
tekstu
te
rezolucije
predlaže
se
„privremeno
osnivanje”
jer
su
strane
predvidjele
da
će
se
svakih
šest
mjeseci
preispitati
potreba
za
nastavkom
žaliteljeva
rada
te
su
predvidjele
mogućnost
njegova
uključivanja
u
opći
okvir
za
obnovu
Bosne
i
Hercegovine.
c)      Ocjena
218. Na
prvom
mjestu,
smatram
da
je
Opći
sud
doista
počinio
pogrešku
koja
se
tiče
prava
time
što
je
odlučio
da
je
mišljenje
koje
su
belgijska
tijela
iznijela
2019.
i
2020.
u
pogledu
njihova
statusa
žaliteljevih
članica
na
datum
16.
prosinca
1994.
relevantan
kriterij
za
ocjenu
namjere
koju
su
strane
imale
prilikom
potpisivanja
rezolucije
od
25.
studenoga
1994.
219. Podsjećam
na
to
da
je,
u
skladu
s
točkom
302.
pobijane
presude,
trebalo
odlučiti
o
pitanju
jesu
li
strane
potpisivanjem
te
rezolucije
namjeravale
osnovati
žalitelja
kao
međunarodnu
organizaciju
u
smislu
članka
2.
točke
(a)
Nacrta
članaka.
Ispitivanje
tog
uvjeta
zahtijevalo
je
istraživanje
namjere
strana
koja
proizlazi
iz
teksta
navedene
rezolucije,
razmatrane
u
njezinu
kontekstu
te
s
obzirom
na
njezin
predmet,
cilj
i
relevantnu
naknadnu
praksu,
i
to
u
skladu
s
pravilima
o
tumačenju
navedenima
u
člancima
31.
i
32.
Bečke
konvencije.
220. Međutim,
smatram
da
mišljenje
izneseno
25
godina
nakon
potpisivanja
međunarodnog
sporazuma
ne
može
prevladati
nad
ustaljenom
praksom
koju
je
Kraljevina
Belgija
naknadno
provodila
u
primjeni
te
isprave.
Naime,
iz
točaka
242.
do
244.
i
246.
pobijane
presude
proizlazi
da
je
postupanje
te
države
bilo
jasno
i
dosljedno
tijekom
razdoblja
od
19
godina
jer
je
najprije
sudjelovala
na
sastanku
na
kojem
je
žalitelj
osnovan
25.
studenoga
1994.,
a
zatim
je
sve
do
2013.
prisustvovala
i
sastancima
njegovih
kolegijalnih
tijela
(na
kojima
su
doneseni
različiti
IMG-ovi
statuti)
te
je
istodobno
2009.
i
2012.
s
njim
potpisala
sporazume
o
sjedištu
(koji
podrazumijevaju
priznanje
njegove
međunarodne
pravne
osobnosti).
Stoga
se
slažem
sa
žaliteljevim
stajalištem
prema
kojem
je
Kraljevina
Belgija
priznavala
njegov
status
međunarodne
organizacije
i
nakon
16.
prosinca
2014.
Budući
da
svojstvo
međunarodne
organizacije
zahtijeva
ispunjenje
preciznih
uvjeta
utvrđenih
međunarodnim
pravom,
smatram
da,
nakon
što
su
ti
uvjeti
ispunjeni,
subjekt
o
kojem
je
riječ
ima
svojstvo
subjekta
međunarodnog
prava
i
treba
pretpostaviti
njegovo
pravno
postojanje,
osim
ako
se
materijalnim
dokazima
ne
potvrdi
da
je
pravno
nestao
ili
da
je
njegovo
svojstvo
postalo
zastarjelo.
Mišljenje
koje
je
iznijela
Kraljevina
Belgija
stoga
je
više
odražavalo
činjenicu
da
je
prestala
sudjelovati
u
žalitelju(138).
221. U
tom
pogledu
podsjećam
na
to
da
je
Međunarodni
sud
u
presudi
od
18.
srpnja
1966.,
Jugozapadna
Afrika,
druga
faza(139) i
u
svojem
savjetodavnom
mišljenju
od
21.
lipnja
1971.
o
pravnim
posljedicama
za
države
zbog
stalne
prisutnosti
Južne
Afrike
u
Namibiji
(Jugozapadna
Afrika),
neovisno
o
Rezoluciji
276
(1970)
Vijeća
sigurnosti(140),
utvrdio
načelo
prema
kojem
konvencionalne
tekstove
treba
tumačiti
„u
kontekstu
njihova
vremena”
te
je
podsjetio
na
„temeljnu
potrebu
da
se
određena
isprava
tumači
u
skladu
s
namjerama
koje
su
strane
imale
prilikom
njezina
sklapanja”,
pri
čemu
„[n]amjere koje
su
strane
mogle
imati
[…]
nakon
saznanja
za
određene
okolnosti
koje
su
u
početku
bile
potpuno
nepredvidljive,
[…]
nisu
relevantne”(141).
222. Na
drugom
mjestu,
smatram
da
sklapanje
sporazuma
o
sjedištu
između
Kraljevine
Belgije
i
žalitelja
može
biti
indicija
i
predstavljati
dopunsko
sredstvo
tumačenja
rezolucije
od
25.
studenoga
1994.,
u
smislu
članka
32.
Bečke
konvencije.
Sporazum
o
sjedištu
općenito
se
definira
kao
bilateralni
sporazum
sklopljen
između
države
domaćina
i
međunarodne
organizacije
te
država
domaćin
potpisivanjem
sporazuma
o
sjedištu
nužno
priznaje
da
organizacija
o
kojoj
je
riječ
ima
međunarodnu
pravnu
osobnost,
kao
i
unutarnju
pravnu
osobnost,
s
obzirom
na
to
da
joj
je
dodijeljena
sposobnost
za
sklapanje
ugovora,
stjecanje
imovine
i
stranačka
sposobnost(142).
223. S
obzirom
na
te
elemente,
predlažem
Sudu
da
prihvati
taj
drugi
prigovor
i
da
treći
dio,
koji
se
temelji
na
pogreškama
koje
se
tiču
prava
koje
je
Opći
sud
počinio
u
okviru
ocjene
odgovora
koje
su
Republika
Austrija
i
Kraljevina
Belgija
dale
na
Komisijina
pitanja,
proglasi
osnovanim.
D.      Četvrti dio, koji se temelji na pogreškama koje se tiču prava u pogledu utvrđivanja žaliteljevih članica
224. Taj
se
dio
odnosi
na
točke
218.
do
232.
pobijane
presude.
1.      Pobijana presuda
225. U
točkama
215.
do
232.
pobijane
presude
Opći
sud
ispitao
je
žaliteljev
argument
prema
kojem
je
Komisija
pogrešno
utvrdila
njegove
članice
jer
je
napravila
umjetnu
razliku
između
država
osnivačica,
država
koje
daju
doprinos
i
članica
njegovih
kolegijalnih
tijela.
226. U
točkama
216.
i
217.
te
presude
Opći
sud
istaknuo
je
da
iz
obrazloženja
sporne
odluke
ne
proizlazi
da
je
Komisija
formalno
pravila
takvu
razliku,
s
obzirom
na
to
da
je
samo
utvrdila
da
nijedna
od
država
s
kojima
se
savjetovala
slijedom
presude
od
31.
siječnja
2019.,
International
Management
Group/Komisija(143), osim
Republike
Austrije,
nije
priznala
da
je
žaliteljeva
članica
od
16.
prosinca
2014.
227. U
točkama
218.
do
231.
pobijane
presude
Opći
sud
nastavio
je
s
ispitivanjem
tog
argumenta
„čak
i
ako
se
pretpostavi
da
se
[ta]
odluka
može
tumačiti
na
način
da
se
njome
pravi
[takva]
razlika”.
Nakon
što
je
Opći
sud
ispitao
tekst
rezolucije
od
25.
studenoga
1994.,
žaliteljev
statut
i
stajališta
određenih
država,
odbio
je
taj
argument
kao
neosnovan
u
točki
232.
te
presude.
2.      Argumenti stranaka
228. Žalitelj
osporava
analizu
koju
je
Opći
sud
proveo
u
točkama
218.
do
232.
pobijane
presude.
Prema
njegovu
mišljenju,
Opći
sud
odlučio
je
ultra
petita
te
je
iskrivio
argument
koji
je
istaknuo
u
prvostupanjskom
postupku,
a
koji
se
temeljio
na
pogrešnom
razlikovanju
u
spornoj
odluci
između
država
osnivačica
žalitelja
i
država
koje
mu
daju
doprinos.
3.      Ocjena
229. Smatram,
kao
i
Komisija,
da
je
taj
dio
bespredmetan
jer
se
odnosi
na
dodatni
razlog
iz
obrazloženja
pobijane
presude.
230. Naime,
Opći
sud
je
u
točki
216.
te
presude
utvrdio
da
Komisija
nije
formalno
pravila
tu
razliku.
Opći
sud
tako
je
odlučio
o
žaliteljevu
argumentu
a
da
pritom
nije
izmijenio
njegov
tekst
i
da
žalitelj
ne
osporava
taj
zaključak
niti
ističe
iskrivljavanje
dokaza.
231. Podredno te
„čak
i
ako
se
pretpostavi
da
se”
sporna
odluka
može
tumačiti
na
način
da
se
u
njoj
pravi
razlika
između
država,
Opći
sud
zatim
je
ispitao
mjeru
u
kojoj
se
Komisiji
može
prigovoriti
da
određene
države
ili
određene
međunarodne
organizacije
nije
smatrala
žaliteljevim
članicama,
uzimajući
u
obzir
njihova
sjedišta
unutar
žaliteljevih
tijela
ili
prirodu
njihovih
doprinosa.
232. Stoga
predlažem
Sudu
da
četvrti
dio,
koji
se
temelji
na
pogreškama
koje
se
tiču
prava
u
pogledu
utvrđivanja
žaliteljevih
članica,
odbije
kao
bespredmetan.
E.      Peti dio, koji se temelji na pogreškama koje se tiču prava u pogledu formalnih zahtjeva koje je potrebno ispuniti u svrhu sklapanja rezolucije od 25. studenoga 1994.
233. Taj
se
dio
sastoji
od
dvaju
argumenata
koji
se
temelje
na
pogrešnoj
ocjeni,
s
jedne
strane,
zahtjeva
da
su
rezoluciju
od
25.
studenoga
1994.
trebali
potpisati
za
to
ovlašteni
predstavnici
i,
s
druge
strane,
zahtjeva
za
dostavu
isprave
o
ratifikaciji.
Predlažem
da
ih
se
ispita
zajedno,
s
obzirom
na
to
da
mi
se
čini
da
su
bespredmetni
zbog
istih
razloga.
1.      Pobijana presuda
234. Kad
je
riječ
o
pitanju
je
li
Komisija
u
spornoj
odluci
počinila
pogrešku
koja
se
tiče
prava
time
što
je
od
država
kojima
su
upućena
pitanja
o
žaliteljevu
pravnom
statusu
tražila
da
podnesu
ovlaštenje
pregovarateljâ za
donošenje
rezolucije
od
25.
studenoga
1994.,
Opći
sud
je
u
točki
286.
pobijane
presude
odlučio
da
se,
s
obzirom
na
to
da
tu
rezoluciju
nisu
odobrili
svi
akreditirani
predstavnici
država
na
ICFY-ju,
navedena
rezolucija,
koja
je
donesena
u
okviru
radne
skupine,
ne
može
smatrati
ugovorom
donesenim
u
okviru
te
konferencije,
u
skladu
s
člankom
7.
stavkom
2.
točkom
(c)
Bečke
konvencije.
Međutim,
u
točkama
288.
i
289.
te
presude
naveo
je
razloge
zbog
kojih
su
barem
dvije
države
naknadno
potvrdile
potpisivanje
navedene
rezolucije.
U
tim
je
okolnostima
odlučio
da
je
Komisija
u
toj
odluci
stoga
počinila
pogrešku
koja
se
tiče
prava
time
što
je
tu
rezoluciju
odbila
kvalificirati
kao
„međunarodni
sporazum”
zbog
toga
što
sudionici
sastanka
od
istog
dana
nisu
bili
opunomoćeni.
235. Kad
je
riječ
o
pitanju
je
li
Komisija
u
navedenoj
odluci
počinila
pogrešku
koja
se
tiče
prava
time
što
je
od
država
tražila
da
podnesu
dokaz
o
potpisivanju
ili
ratifikaciji
rezolucije
od
25.
studenoga
1994.,
Opći
sud
je
u
točki
295.
pobijane
presude
odlučio
da
to
nije
slučaj.
U
tom
je
pogledu
Opći
sud
podsjetio
na
to
da
je,
u
skladu
s
načelima
utvrđenima
u
člancima
11.
i
12.
Bečke
konvencije,
potpisivanje
sporazuma
jedan
od
načina
na
koji
država
izražava
pristanak
na
to
da
bude
vezana
tim
sporazumom.
Usto,
Opći
sud
je
u
točki
298.
te
presude
smatrao
da
se,
s
obzirom
na
tekst
članka
14.
stavka
1.
točaka
(b)
do
(d)
te
konvencije,
volja
za
provedbom
postupka
ratifikacije
mogla
izraziti
tijekom
pregovora
ili
prilikom
potpisivanja
te
rezolucije.
2.      Argumenti stranaka
236. Žalitelj
osobito
osporava
ocjene
iz
točaka
285.
i
286.
pobijane
presude
jer
činjenica
da
je
rezolucija
od
25.
studenoga
1994.
odobrena
i
potpisana
u
okviru
radne
skupine
ne
utječe
na
pitanje
„punomoći”.
Usto,
osporava
analizu
koju
je
Opći
sud
proveo
u
točkama
291.
do
300.
te
presude,
nakon
koje
je
u
biti
smatrao
da
je
Komisija
mogla
zahtijevati
dokaz
o
potpisivanju
osnivačkog
akta
ili
dostavu
isprave
o
ratifikaciji.
Prema
njegovu
mišljenju,
člankom
12.
stavkom
1.
Bečke
konvencije
dodjeljuje
se
neograničena
sloboda
u
pogledu
načina
na
koji
države
izražavaju
pristanak
na
to
da
budu
vezane
ugovorom.
U
ovom
slučaju,
ta
je
rezolucija
sporazum
u
pojednostavnjenom
obliku
koji
je
prihvaćen
u
međunarodnom
pravu,
koji
je
sklopljen
u
hitnim
okolnostima
i
u
kojem
nije
utvrđen
nijedan
formalni
zahtjev.
U
tom
kontekstu,
činjenica
da
su
A.
W.
Bijleveld i
I.
Nordtsröm-Ho
potpisali
navedenu
rezoluciju
bila
je
dovoljna
da
se
taj
sporazum
ovjeri.
237. Komisija
u
biti
smatra
da
su
ti
argumenti
bespredmetni
jer
je
Opći
sud,
unatoč
nepostojanju
takve
punomoći,
na
temelju
članka
8.
Bečke
konvencije
zaključio
da
je
rezolucija
od
25.
studenoga
1994.
međunarodni
sporazum(144).
3.      Ocjena
238. Zbog
istih
razloga
kao
što
su
oni
koje
je
navela
Komisija,
smatram
da
je
peti
dio
petog
žalbenog
razloga
bespredmetan.
Naime,
Opći
sud
došao
je
do
povoljnog
zaključka
za
žalitelja,
što
potvrđuju
točke
274.,
289.
i
301.
pobijane
presude.
F.      Šesti dio, koji se temelji na neuzimanju u obzir činjenice da žalitelj nije prestao s radom
239. Taj
se
dio
odnosi
na
točke
366.
do
369.
pobijane
presude.
1.      Pobijana presuda
240. U
navedenim
točkama
Opći
sud
ispitao
je
žaliteljev
argument
prema
kojem
sporna
odluka
sadržava
pogrešku
koja
se
tiče
prava
jer
Komisija
nije
uzela
u
obzir
činjenicu
da
strane
nisu
donijele
odluku
da
žalitelj
prestane
s
radom
te
da
zadovoljava
načelo
specifikacije.
Nakon
što
je
Opći
sud
podsjetio
na
to
da
na
temelju
ispitivanja
žaliteljevih
prigovora
nije
bilo
moguće
utvrditi
postojanje
jednoglasne
ili
barem
većinske
namjere
da
mu
se
dodijeli
status
međunarodne
organizacije,
odbio
je
taj
argument
jer
ti
elementi
nisu
bili
dovoljni
kako
bi
se
utvrdila
takva
namjera.
2.      Argumenti stranaka
241. Žalitelj
osporava
analizu
Općeg
suda
iz
točaka
367.
do
370.
pobijane
presude
u
pogledu
toga
da
subjekt
nije
prestao
s
radom.
Naime,
suprotno
onomu
što
je
Opći
sud
tvrdio
u
točki
368.
te
presude,
rezolucija
od
24.
studenoga
1994.
te
prvotni
i
kasniji
statut
dokazuju
postojanje
međunarodne
organizacije
koja
bi
mogla
prestati
s
radom
na
temelju
statutarnih
odredbi
ili,
ako
to
nije
moguće,
nakon
jednoglasne
odluke
članica
u
skladu
s
člankom
54.
Bečke
konvencije.
3.      Ocjena
242. Smatram
da
nije
potrebno
ispitati
taj
dio.
243. Naime,
zbog
razloga
koje
sam
naveo
u
točkama
99.
do
110.,
116.
do
125.
i
149.
do
179.
ovog
mišljenja,
smatram
da
je
Opći
sud
počinio
pogreške
koje
se
tiču
prava
prilikom
ocjene
namjere
strana
da
osnuju
međunarodnu
organizaciju
jer
nije
pravilno
uzeo
u
obzir
različita
sredstva
tumačenja
navedena
u
člancima
31.
i
32.
Bečke
konvencije.
Te
pogreške
koje
se
tiču
prava
stoga
utječu
na
zaključak
do
kojeg
je
došao
u
točki
369.
pobijane
presude.
VII. Zaključak
244. S
obzirom
na
sva
ta
razmatranja,
predlažem
Sudu
da
prihvati
peti
žalbeni
razlog,
koji
se
temelji
na
pogrešnoj
ocjeni
žaliteljeva
pravnog
statusa.
1      Izvorni
jezik:
francuski
2      T-509/21,
u
daljnjem
tekstu:
pobijana
presuda,
EU:T:2024:590
3      Vidjeti
točke
7.
do
25.
pobijane
presude.
4      Potpisana
23.
svibnja
1969.
(Zbirka
međunarodnih
ugovora
Ujedinjenih
naroda,
sv.
1155.,
str.
331,
br.
18232
(1980.))
i
stupila
na
snagu
27.
siječnja
1980.,
u
daljnjem
tekstu:
Bečka
konvencija.
5      U
daljnjem
tekstu:
prvotni
statut
6      U
daljnjem
tekstu:
kasniji
statut
7      Vidjeti
izvješće
ILC-a
A/66/10
upućeno
Općoj
skupštini
Ujedinjenih
naroda
o
radu
njegova
63.
zasjedanja,
godišnjak
ILC-a,
2011.,
sv.
II.,
drugi
dio,
t.
87.,
str.
38.
8      Okolnosti
spora
detaljno
su
iznesene
u
točkama
2.
do
24.
pobijane
presude.
9      Vidjeti
tematsko
izvješće
Revizorskog
suda
br.
2/97
o
humanitarnoj
pomoći
Europske
unije
između
1992.
i
1995.,
kojem
su
priloženi
Komisijini
odgovori
(podneseno
na
temelju
članka
188.c
stavka
4.
drugog
podstavka
UEZ-a)
(SL
1997.,
C
143,
str.
1.),
dio
3.,
naslovljen
„Mobilizacija
humanitarne
pomoći
koju
provodi
Komisija”,
osobito
točku
3.6.
podtočku (b),
u
dijelu
koji
se
odnosi
na
„[m]obilizaciju sredstava
(globalni
planovi)”
(str.
12.)
i
bilješku
33.
10      U
djelu
À
la
recherche de
la
Bosnie-Herzégovine,
La
mise
en œuvre de
l’accord de
paix de
Dayton,
Presses universitaires de
France,
Pariz,
2003.,
poglavlje
3.,
naslovljenom
„Les
négociations et l’accord de
Dayton”,
str.
72.
do
128.,
osobito
t.
76.,
Marianne
Ducasse-Rogier objašnjava
da
povećanje
broja
međunarodnih
organizacija,
osobito
regionalnih,
koje
su
bile
ovlaštene
primjenjivati
Daytonski
mirovni
sporazum,
potpisan
u
Parizu
14.
prosinca
1995.,
proizlazi
iz
isključenja
Ujedinjenih
naroda
(UN)
iz
primjene
tih
sporazuma.
Unija,
koja
je
zadržala
mandat
za
upravljanje
gradom
Mostarom
(Bosna
i
Hercegovina),
istodobno
je
bila
zadužena
za
dužnosti
koje
se
odnose
na
gospodarsku
obnovu
zemlje
(vidjeti
zaključke
Konferencije
o
provedbi
mira
koja
je
održana
u
Londonu
8.
i
9.
prosinca
1995.,
točka
41.)
i
organiziranje,
zajedno
sa
Svjetskom
bankom,
konferencija
za
prikupljanje
sredstava
za
tu
gospodarsku
obnovu.
Kad
je
riječ
o
IMG-ovu
položaju
i
ulozi,
vidjeti
1.,
2.
i
3.
izvješće
visokog
međunarodnog
predstavnika
u
Bosni
i
Hercegovini
za
provedbu
mirovnog
sporazuma
u
Bosni
upućeno
glavnom
tajniku
Ujedinjenih
naroda,
dostupno
na
sljedećoj
internetskoj
adresi:
https://www.ohr.int/cat/hrs-reports/page/9/.
11      C-183/17
P
i
C-184/17
P,
EU:C:2019:78
12      Vidjeti
presudu
od
31.
siječnja
2019.,
International
Management
Group/Komisija
(C-183/17
P
i
C-184/17
P,
EU:C:2019:78,
t.
92.
do
97.
i
104.).
13      C-183/17
P-INT,
EU:C:2020:507,
t.
23.
14      C-183/17
P
i
C-184/17
P,
EU:C:2019:78
15      Člankom
53.
točkom
(c)
i
člankom
53.d
Uredbe
Vijeća
(EZ,
Euratom)
br.
1605/2002
od
25.
lipnja
2002.
o
Financijskoj
uredbi
koja
se
primjenjuje
na
opći
proračun
Europskih
zajednica
(SL
2002.,
L
248,
str.
1.)
(SL,
posebno
izdanje
na
hrvatskom
jeziku,
poglavlje
1.,
svezak
2.,
str.
145.),
kako
je
izmijenjena
Uredbom
(EU,
Euratom)
br.
1081/2010
Europskog
parlamenta
i
Vijeća
od
24.
studenoga
2010.
(SL
2010.,
L
311,
str.
9.)
(SL,
posebno
izdanje
na
hrvatskom
jeziku,
poglavlje
1.,
svezak
1.
str.
293.),
kao
i
člankom
58.
stavkom
1.
točkom
(c)
Uredbe
(EU,
Euratom)
br.
966/2012
Europskog
parlamenta
i
Vijeća
od
25.
listopada
2012.
o
financijskim
pravilima
koja
se
primjenjuju
na
opći
proračun
Unije
i
o
stavljanju
izvan
snage
Uredbe
Vijeća
(EZ,
Euratom)
br.
1605/2002
(SL
2012.,
L
298,
str.
1.)
(SL,
posebno
izdanje
na
hrvatskom
jeziku,
poglavlje
1.,
svezak
7.,
str.
248.),
Komisiji
se
dodjeljuje
odgovornost
za
izvršenje
proračuna
Unije,
pri
čemu
se
predviđa
više
načina
izvršenja
tog
proračuna,
od
kojih
jedan,
nazvan
„zajedničk[o]
upravljanj[e]
s
međunarodnim
organizacijama”
u
prvoj
od
tih
uredbi
i
„neizravno
upravljanje”
u
drugoj
uredbi,
omogućuje
toj
instituciji
da
„povjer[i]
zadaće
izvršenja
proračuna”
takvim
organizacijama,
a
u
okviru
tog
mehanizma
ona
ima
široku
diskrecijsku
ovlast.
16      C-619/20
P
i
C-620/20
P,
EU:C:2022:722
17      Vidjeti
presudu
od
22.
rujna
2022.,
IMG/Komisija
(C-619/20
P
i
C-620/20
P,
EU:C:2022:722,
t.
111.).
18      Ti
tužbeni
razlozi
navedeni
su
u
točkama
58.
i
59.
pobijane
presude.
19      U
savjetodavnom
mišljenju
od
23.
srpnja
2025.
o
obvezama
država
članica
u
području
klimatskih
promjena
Međunarodni
sud
podsjetio
je
na
to
da,
kako
bi
se
odredile
i
pojasnile
obveze
koje
proizlaze
iz
ugovora,
treba
primijeniti
pravila
o
tumačenju
navedena
u
člancima
31.
do
33.
Bečke
konvencije,
koja
odražavaju
i
međunarodno
običajno
pravo
(t.
176.
i
navedena
sudska
praksa).
20      Vidjeti
i
presudu
Međunarodnog
suda
od
2.
veljače
2017.,
Određivanje
morske
granice
u
Indijskom
oceanu
(Somalija
protiv
Kenije),
preliminarni
prigovori
(Zbornik
Međunarodnog
suda
iz
2017.,
str.
3.,
t.
42.).
21      C-233/02,
EU:C:2004:173,
t.
42.
do
44.
22      Vidjeti
Nacrt
članaka
o
pravu
međunarodnih
ugovora
dostupan
u
izvješću
ILC-a
upućenom
Općoj
skupštini
Ujedinjenih
naroda
o
radu
njegova
18.
zasjedanja,
godišnjak
ILC-a,
1966.,
sv.
II.,
drugi
dio,
osobito
komentar
na
nacrt
članka
27.,
str.
240.,
točka
11.,
koji
je
zatim
postao
članak
31.
Bečke
konvencije;
Daillier,
P.,
Forteau,
M.,
i
Pellet,
A.,
Droit international public,
9.
izd.,
Librairie générale
de
droit et de
jurisprudence,
Pariz,
2022.,
osobito
t.
206.
i
Kammerhofer,
J.,
International
Investment Law and Legal
Theory,
Expropriation and the Fragmentation of Sources,
Cambridge
University
Press,
Cambridge,
2021.,
osobito
poglavlje
4.,
naslovljeno
„Treaty Interpretation”,
str.
68.
do
143.,
osobito
str.
114.
23      Vidjeti
presudu
Međunarodnog
suda
od
19.
svibnja
2025.,
Određivanje
kopnene
i
morske
granice
te
suverenitet
nad
otocima
(Gabon/Ekvatorska
Gvineja)
(t.
73.).
24      Vidjeti
presudu
Međunarodnog
suda
od
19.
svibnja
2025.,
Određivanje
kopnene
i
morske
granice
te
suverenitet
nad
otocima
(Gabon/Ekvatorska
Gvineja)
(t.
72.).
25      Zbornik
Međunarodnog
suda
iz
2018.,
str.
507.
26      C-203/07
P,
EU:C:2008:606
27      Zbornik
Međunarodnog
suda
iz
2018.,
str.
507.
28      Vidjeti
presudu
od
19.
svibnja
2025.,
Određivanje
kopnene
i
morske
granice
te
suverenitet
nad
otocima
(Gabon/Ekvatorska
Gvineja)
(t.
73.).
Vidjeti
i
pravno
mišljenje
o
statusu
rezolucije
o
uspostavi
Pripremne
komisije
Organizacije
Ugovora
o
sveobuhvatnoj
zabrani
nuklearnih
pokusa
(CTBTO),
Pravni
godišnjak
Ujedinjenih
naroda
za
2012.,
str.
526.
do
543.,
osobito
t.
5.1.
29      Zbornik
Međunarodnog
suda
iz
1992.,
str.
240.,
t.
47.
30      Zbornik
Međunarodnog
suda
iz
2012.,
str.
10.,
t.
57.
i
61.
31      Zbornik
Međunarodnog
suda
iz
1992.,
str.
240.
32      Zbornik
Međunarodnog
suda
iz
2012.,
str.
10.
33      Vidjeti
i
točku
330.
pobijane
presude.
34      Komisija
upućuje
na
članak
104.
Povelje
Ujedinjenih
naroda,
potpisane
u
San
Franciscu
26.
lipnja
1945.,
i
članak
1.
Konvencije
o
povlasticama
i
imunitetima
Ujedinjenih
naroda,
koja
je
potpisana
13.
veljače
1946.
(Zbirka
međunarodnih
ugovora
Ujedinjenih
naroda,
sv.
1,
str.
15.,
br.
4.
(1946.
–
1947.))
i
stupila
na
snagu
17.
rujna
1946.,
a
kojima
se
unutarnja
pravna
osobnost
UN-a
priznaje
u
svakoj
državi
članici.
35      Vidjeti
Martin,
J.-C.,
„La
personnalité juridique interne
de
l’organisation internationale”,
u
Lagrange,
É.
i
Sorel,
J.-M.,
„Droit des organisations internationales”, Librairie générale
de
droit et de
jurisprudence,
Pariz,
2013.,
str.
465.
do
488.,
osobito
t.
915.
do
917.,
i
Amerasinghe,
C.
F.,
„Principles of the Institutional Law of International
Organizations”,
Cambridge
University
Press,
Cambridge,
2009.,
osobito
poglavlje
3.,
naslovljeno
„Legal
Personality”,
str.
66.
do
104.,
osobito
str.
79.
36      U
savjetodavnom
mišljenju
od
11.
travnja
1949.
o
naknadi
štete
pretrpljene
u
službi
Ujedinjenih
naroda
(Zbornik
Međunarodnog
suda
iz
1949.,
str.
174.)
Međunarodni
sud
utvrdio
je
da
je
UN
subjekt
međunarodnog
prava
s
međunarodnom
pravnom
osobnosti
jer
„ima
sposobnost
biti
nositelj
međunarodnih
prava
i
dužnosti
te
sposobnost
ostvarivanja
svojih
prava
podnošenjem
međunarodnog
zahtjeva”
(str.
179.).
Vidjeti
Schermers,
H.
G.
i
Blokker,
N.
M.,
„International
Institutional Law”,
7.
izd.,
Nijhoff,
Leyde,
2025.,
osobito
poglavlje
11.,
naslovljeno
„Legal
Status”;
Collins,
R.,
„Beyond Binary Oppositions?
The Elusive Identity of the International
Organization in Contemporary International
Law”,
International
Organizations Law Review,
Nijhoff,
Leyde,
2023.,
sv.
20.,
br.
1,
str.
28.
do
51.,
osobito
str.
43.;
D’Argent,
P.,
„La
personnalité juridique internationale de
l’organisation internationale”,
u
Lagrange,
É.
i
Sorel,
J.-M.,
op.
cit.,
str.
439.
do
464.,
osobito
str.
441.;
Gazzini,
T.,
„Personality of international organizations”,
Research
Handbook on
the Law of International
Organizations,
Edward
Elgar Publishing,
Cheltenham,
2011.,
str.
33.
do
55.,
osobito
str.
34.;
Amerasinghe,
C.
F.,
op.
cit.,
str.
68.
i
78.
te
Daillier,
P.,
Forteau,
M.
i
Pellet,
A.,
op.
cit.,
t.
371.
37      Načelo
specifikacije,
koje
Međunarodni
sud
kvalificira
kao
„opće
načelo”
i
kamen
temeljac
prava
međunarodnih
organizacija,
zahtijeva
da
se
organizacijama
dodijele
„ovlasti,
čije
granice
ovise
o
zajedničkim
interesima
čije
su
im
promicanje
[…]
povjerile
[države
koje
ih
stvaraju]”
(savjetodavno
mišljenje
od
8.
srpnja
1996.
o
zakonitosti
upotrebe
nuklearnog
oružja
države
u
oružanom
sukobu
(Zbornik
Međunarodnog
suda
iz
1996.,
str.
66.,
t.
25.
i
26.)).
Tim
se
načelom
utvrđuje
područje
djelovanja
međunarodne
organizacije
i
njezine
odgovornosti
u
međunarodnom
pravnom
poretku
te
se
ograničava
njezina
sposobnost
djelovanja
na
izvršavanje
ovlasti
koje
su
joj
izričito
ili
prešutno
dodijeljene.
38      Zbornik
Međunarodnog
suda
iz
2010.,
str.
14.
39      Zbornik
Međunarodnog
suda
iz
2010.,
str.
14.
40      Zbornik
Međunarodnog
suda
iz
2010.,
str.
14.
41      Zbornik
Međunarodnog
suda
iz
2010.,
str.
14.
42      Izraz
„komunikacijski
kanali”
koji
je
Opći
sud
upotrijebio
tri
puta,
u
točkama
212.,
312.
i
343.
pobijane
presude,
zapravo
je
povezan
s
CARU-ovom
posebnom
zadaćom,
koja
je
predstavljala
okvir
za
razmjenu
i
komunikaciju
između
Urugvaja
i
Argentine.
43      CARU
je
osnovan
ugovorom
potpisanim
između
Urugvaja
i
Argentine,
pri
čemu
je
Urugvaj
smatrao
da
taj
subjekt,
kao
i
svaka
druga
komisija
za
rijeke,
nije
samostalno
tijelo,
nego
neobvezni
mehanizam
uspostavljen
kako
bi
olakšao
suradnju
između
strana
(presuda
od
20.
travnja
2010.,
Tvornice
celuloze
na
rijeci
Uruguay (Argentina
protiv
Urugvaja)
(Zbornik
Međunarodnog
suda
iz
2010.,
str.
14.,
t.
84.)),
a
Argentina
je
tvrdila
da
predstavlja
ključno
tijelo
koje
institucionalizira
stalnu
i
usku
suradnju,
pred
kojim
se
obavezno
pokreće
postupak
(t.
85.
te
presude).
44      Zbornik
Međunarodnog
suda
iz
2010.,
str.
14.
45      Vidjeti
i
presudu
od
31.
siječnja
2019.,
International
Management
Group/Komisija
(C-183/17
P
i
C-184/17
P,
EU:C:2019:78,
t.
91.).
46      C-684/13,
EU:C:2015:439
47      C-516/16,
EU:C:2017:1011
48      C-684/13,
EU:C:2015:439
49      C-516/16,
EU:C:2017:1011
50      Uredba
Komisije
od
21.
travnja
2004.
o
utvrđivanju
detaljnih
pravila
za
provedbu
višestruke
sukladnosti,
modulacije
i
integriranog
administrativnog
i
kontrolnog
sustava
predviđenih
Uredbom
Vijeća
(EZ)
br.
1782/2003
o
utvrđivanju
zajedničkih
pravila
za
programe
izravne
potpore
u
okviru
zajedničke
poljoprivredne
politike
i
utvrđivanju
određenih
programa
potpore
za
poljoprivrednike
(SL
2004.,
L
141,
str.
18.)
51      Provedbena
uredba
Komisije
od
7.
lipnja
2011.
o
utvrđivanju
detaljnih
pravila
za
primjenu
Uredbe
Vijeća
(EZ)
br.
1234/2007
za
sektore
voća
i
povrća
te
prerađevina
voća
i
povrća
(SL
2011.,
L
157,
str.
1.)
(SL,
posebno
izdanje
na
hrvatskom
jeziku,
poglavlje
3.,
svezak
24.,
str.
186.)
52      C-211/06
P,
EU:C:2008:34.
U
predmetu
u
kojem
je
donesena
ta
presuda
od
Suda
se
tražilo
da
odluči
o
plaćanju
naknade
za
život
u
inozemstvu
dužnosniku
Unije.
53      Vidjeti
presudu
od
24.
siječnja
2008.,
Adam/Komisija
(C-211/06
P,
EU:C:2008:34,
t.
28.
i
44.).
54      C-364/10,
EU:C:2012:630
55      Vidjeti
presudu
od
16.
listopada
2012.,
Mađarska/Slovačka
(C-364/10,
EU:C:2012:630,
t.
49.
do
51.).
56      Direktiva
Europskog
parlamenta
i
Vijeća
od
29.
travnja
2004.
o
pravu
građana
Unije
i
članova
njihovih
obitelji
slobodno
se
kretati
i
boraviti
na
državnom
području
država
članica,
o
izmjeni
Uredbe
(EEZ)
br.
1612/68
i
stavljanju
izvan
snage
direktiva
64/221/EEZ,
68/360/EEZ,
72/194/EEZ,
73/148/EEZ,
75/34/EEZ,
75/35/EEZ,
90/364/EEZ,
90/365/EEZ
i
93/96/EEZ
(SL
2004.,
L
158,
str.
77.)
(SL,
posebno
izdanje
na
hrvatskom
jeziku,
poglavlje
5.,
svezak
2.,
str.
42.
i
ispravak,
SL
2016.,
L
87,
str.
36. i ispravak SL 2016., L 87, str. 36.)
57      C-619/20
P
i
C-620/20
P,
EU:C:2022:722
58      Vidjeti
presudu
od
22.
rujna
2022.,
IMG/Komisija
(C-619/20
P
i
C-620/20
P,
EU:C:2022:722,
t.
150.).
59      C-104/16
P,
EU:C:2016:973
60      Vidjeti
presudu
od
21.
prosinca
2016.,
Vijeće/Front
Polisario (C-104/16
P,
EU:C:2016:973,
t.
81.
i
sljedeće).
61      Zbornik
Međunarodnog
suda
iz
1997.,
str.
7.,
t.
26.
62      Vidjeti
presudu
Međunarodnog
suda
od
13.
prosinca
1999.,
Ile de
Kasikili/Sedudu (Bocvana/Namibija)
(Zbornik
Međunarodnog
suda
iz
1999.,
str.
1045.,
t.
49.,
u
kojoj
se
upućuje
na
godišnjak
ILC-a,
1966.,
sv.
II.,
drugi
dio,
str.
241.,
t.
14.).
63      EU:C:1975:145
64      EU:C:1995:83
65      EU:C:2014:2303
66      Vidjeti
mišljenje
1/13
(Pristupanje
trećih
država
Haškoj
konvenciji)
od
14.
listopada
2014.
(EU:C:2014:2303,
t.
38.
i
41.).
U
tom
je
mišljenju
Sud
utvrdio
da
su
uzastopni
izrazi
volje
u
instrumentu
pristupa
Konvenciji
o
građanskopravnim
vidovima
međunarodne
otmice
djece,
sklopljenoj
u
Haagu
25.
listopada
1980.,
i
izjavi
o
prihvatu
tog
pristupa
suglasni
kad
je
riječ
o
cilju
koji
žele
ostvariti
države
o
kojima
je
riječ
(odnosno
recipročno
se
obvezati
sukladno
međunarodnom
pravu
da
će
u
svojim
bilateralnim
odnosima
primjenjivati
navedenu
konvenciju)
i
odlučio
da
ti
akti,
iako
je
svaki
izražen
zasebnim
instrumentom,
zajedno
izražavaju
suglasnost
volja
država
u
pitanju
te
stoga
predstavljaju
međunarodni
sporazum
(t.
39.
i
41.
navedenog
mišljenja).
Za
pravnu
teoriju
vidjeti
Mehdi,
R.
i
Nourrissat,
C.,
„L’Avis 1/13,
ou comment la
Cour de
justice confirme une conception traditionnellement extensive de
sa
compétence et privilégie l’efficacité des règlements de
l’Union sur
l’unité des conventions internationales”,
dostupno
na
internetskoj
stranici
istraživačke
skupine
„Réseau Universitaire européen dédié à
l’étude du droit de
l’Espace de
liberté,
sécurité et justice”,
7.
prosinca
2014.
67      Zbornik
Međunarodnog
suda
iz
1997.,
str.
7.
68      Vidjeti
presudu
Međunarodnog
suda
od
25.
rujna
1997.,
Projekt
Gabčíkovo-Nagymaros (Mađarska
protiv
Slovačke)
(Zbornik
Međunarodnog
suda
iz
1997.,
str.
7.,
t.
26.).
69      Zbornik
Međunarodnog
suda
iz
1949.,
str.
174.,
osobito
str.
185.
70      Vidjeti
točku
34.
ovog
mišljenja.
71      Vidjeti
D’Argent,
P.,
op.
cit.,
str.
441.
72      Vidjeti
Schermers,
H.
G.
i
Blokker,
N.
M.,
op.
cit.,
t.
1564.
i
1565.
73      Strane
mogu
odlučiti
izričito
dodijeliti
međunarodnu
pravnu
osobnost
u
osnivačkom
aktu,
a
isto
je
tako
mogu
odlučiti
uskratiti
(vidjeti
primjerice
članak
2.
stavak
2.
Sporazuma
o
uspostavi
Funkcionalnog
bloka
zračnog
prostora
Središnje
Europe
između
Savezne
Republike
Njemačke,
Kraljevine
Belgije,
Francuske
Republike,
Velikog
Vojvodstva
Luksemburga,
Kraljevine
Nizozemske
i
Švicarske
Konfederacije,
koji
je
potpisan
u
Bruxellesu
2.
prosinca
2010.
i
stupio
na
snagu
1.
lipnja
2013.).
74      Vidjeti
Daillier,
P.,
Forteau,
M.
i
Pellet,
A.,
op.
cit.,
t.
535.;
Amerasinghe,
C.,
F.,
op.
cit.,
str.
81.;
Schermers,
H.
G.
i
Blokker,
N.
M.,
op.
cit.,
t.
1564.
do
1566.,
kao
i
Schmalenbach,
K.,
„International
Organizations or Institutions,
General
Aspects”,
Max
Planck Encyclopedia
of Public International
Law (dostupno
na
internetu),
2020.,
prema
kojoj
se
„[s]talna rasprava
u
pravnoj
teoriji
i
praksi
temelji
na
činjenici
da
većina
osnivačkih
akata
međunarodnih
organizacija
ne
sadržava
izričite
odredbe
o
pravnoj
osobnosti
u
međunarodnom
pravu”
(slobodan
prijevod)
(t.
20.).
75      Vidjeti
Amerasinghe,
C.,
F.,
op.
cit.,
str.
79.
76      Vidjeti
savjetodavno
mišljenje
od
11.
travnja
1949.
o
naknadi
štete
pretrpljene
u
službi
Ujedinjenih
naroda
(Zbornik
Međunarodnog
suda
iz
1949.,
str.
174.).
77      U
tom
je
mišljenju
Međunarodni
sud
priznao
da,
unatoč
tomu
što
se
to
ne
navodi
u
Povelji
Ujedinjenih
naroda,
međunarodna
pravna
osobnost
UN-a
prešutno,
ali
nužno
proizlazi
iz
namjere
osnivača,
potreba
koje
su
ti
osnivači
izrazili
u
tom
osnivačkom
aktu
i
naknadnoj
praksi
međunarodne
zajednice
(str.
178.
i
179.).
Vidjeti
i
d’Aspremont,
J.,
„La
composition des organes et le processus décisionnel”,
u
Lagrange,
É.
i
Sorel,
J.-M.,
op.
cit.,
str.
403.
do
433.,
osobito
str.
431.
78      Zbornik
Međunarodnog
suda
iz
1996.,
str.
66.,
osobito
str.
75.
Vidjeti
D’Argent,
P.,
op.
cit.,
t.
878.
i
879.,
kao
i
Schmalenbach,
K.,
op.
cit.,
t.
20.
i
sljedeće.
79      Vidjeti
El
Sawah,
S.,
Les
immunités des États et des organisations internationales,
Larcier,
Bruxelles,
2012.,
osobito
poglavlje
3.,
naslovljeno
„Les
immunités des organisations internationales”,
str.
203.
do
229.,
osobito
str.
210.
i
211.
Vidjeti
i
Fox,
H.
i
Webb,
P.,
The Law of State
Immunity,
3.
izd.,
Oxford
University
Press,
Oxford,
2015.,
str.
571.
i
sljedeće;
Blokker,
N.
M.,
„International
Organizations:
the Untouchables?”,
International
Organizations Law Review,
Nijhoff,
Leyde,
2013.,
sv.
10.,
br.
2,
str.
259.
do
275.,
osobito
str.
260.,
kao
i
Dominicé,
C.,
„L’immunité de
juridiction et d’exécution des organisations internationales”,
Recueil des cours de
l’Académie de
droit international de
La
Haye,
Nijhoff,
Dordrecht,
1984.,
sv.
187.,
str.
145.
do
238.,
osobito
str.
163.
80      Vidjeti
osobito
Sporazum
o
statusu
NATO-a,
nacionalnih
predstavnika
i
međunarodnih
kadrova,
potpisan
u
Ottawi
20.
rujna
1951.,
u
kojem
se
definiraju
povlastice
i
imuniteti
te
organizacije,
umjesto
Sjevernoatlantskog
ugovora,
potpisanog
u
Washingtonu
4.
travnja
1949.
81      Vidjeti
u
tom
pogledu
cjelovitu
studiju
koju
je
izradio
Dominicé,
C.,
op.
cit.,
str.
168.
i
169.
Vidjeti
i
Schermers,
H.
G.
i
Blokker,
N.
M.,
op.
cit.,
t.
325.
i
1606.;
Pingel,
I.,
„Les
privilèges et immunités de
l’organisation internationale”,
u
Lagrange,
É.
i
Sorel,
J.-M.,
op.
cit.,
str.
626
do
656.,
osobito
t.
1247.,
kao
i
Daillier,
P.,
Forteau,
M.
i
Pellet,
A.,
op.
cit.,
t.
538.
82      Slobodan
prijevod
83      Vidjeti
savjetodavno
mišljenje
od
8.
srpnja
1996.
o
zakonitosti
upotrebe
nuklearnog
oružja
države
u
oružanom
sukobu
(Zbornik
Međunarodnog
suda
iz
1996.,
str.
66.,
t.
19.),
kao
i
Monaco,
R.,
Le
caractère constitutionnel des actes institutifs d’organisations internationales,
Éditions A.
Pedone,
Pariz,
1974.,
str.
153.
do
172.
84      Primjerice,
Pripremna
komisija
Organizacije
Ugovora
o
sveobuhvatnoj
zabrani
nuklearnih
pokusa
osnovana
je
19.
studenoga
1996.
kao
privremena
međunarodna
organizacija
(vidjeti
pravno
mišljenje
navedeno
u
točki
28.
ovog
mišljenja).
85      O
raznolikosti
međunarodnih
organizacija
vidjeti
Klabbers,
J.,
„Unity,
Diversity,
Accountability:
The Ambivalent Concept of International
Organisation”,
Melbourne
Journal
of International
Law,
University
of Melbourne,
Melbourne,
2013.,
sv.
14.,
br.
1,
str.
149.
do
170.
86      Vidjeti
savjetodavno
mišljenje
Međunarodnog
suda
od
23.
srpnja
2025.
o
obvezama
država
u
pogledu
klimatskih
promjena
(t.
177.).
87      Vidjeti
godišnjak
ILC-a,
1966.,
sv.
II.,
drugi
dio,
str.
238.,
t.
5.
Vidjeti
i
Daillier,
P.,
Forteau,
M.
i
Pellet,
A.,
op.
cit.,
t.
206.
88      Vidjeti
bilješku
22.
ovog
mišljenja.
89      Vidjeti
godišnjak
ILC-a,
1966.,
sv.
II.,
drugi
dio,
str.
239.,
t.
8.
90      Moje
isticanje
91      Tajništvo
CTBTO-a
u
svojem
je
pravnom
mišljenju
navedenom
u
bilješci
28.
ovog
mišljenja
istaknulo
da
u
relevantnom
kontekstu
postoji
neraskidiva
veza
između
dviju
isprava,
a
to
su
rezolucija
od
19.
studenoga
1996.
o
osnivanju
Pripremne
komisije
CTBTO-a
i
prilog
toj
rezoluciji
o
statutu
te
komisije,
odnosno
osnivačkog
dokumenta
i
osnivačke
isprave
navedene
komisije
(t.
527.,
534.
i
542.).
92      Za
te
se
radove
često
smatra
da
su
kaotični,
povjerljivi
ili
da
imaju
slabu
dokaznu
vrijednost,
a
može
ih
se
upotrijebiti
samo
kako
bi
se
potvrdilo
tumačenje
koje
je
utvrđeno
s
pomoću
drugih
sredstava
ili
kad
ta
sredstva
ne
mogu
proizvesti
koristan
učinak.
U
praksi
se
čak
čini
da
su
pripremni
radovi
isključeni
iz
tumačenja
osnivačkog
akta
jer
se
u
njima
daje
prednost
viziji
nekih
članova
u
odnosu
na
druge,
što
nije
u
skladu
s
načelom
jednakosti
država
(vidjeti
Peters,
A.,
„L’acte constitutif de
l’organisation internationale”,
u
Lagrange,
É.
i
Sorel,
J.-M.,
op.
cit.,
str.
201.
do
245.,
osobito
t.
408.
i
409.).
93      Vidjeti
zaključak
4.,
naslovljen
„Definicija
naknadnog
sporazuma
i
naknadne
prakse”,
iz
Nacrta
zaključaka
o
naknadnim
sporazumima
i
naknadnoj
praksi
u
kontekstu
tumačenja
ugovora
te
povezanih
komentara
(Izvješće
ILC-a
A/73/10
upućeno
Općoj
skupštini
Ujedinjenih
naroda
o
radu
njegova
70.
zasjedanja,
godišnjak
ILC-a,
2018.,
sv.
II.,
drugi
dio)
(u
daljnjem
tekstu:
Nacrt
zaključaka),
kao
i
komentar
33.
(str.
39.).
94      Zbornik
Međunarodnog
suda
iz
2014.,
str.
226.
95      Zbornik
Međunarodnog
suda
iz
2014.,
str.
226.
96      Vidjeti
točku
14.
ovog
mišljenja.
97      Zbornik
Međunarodnog
suda
iz
2014.,
str.
226.
98      U
pogledu
definicije
pojma
„naknadni
sporazum”
u
smislu
članka
31.
stavka
3.
točke
(a)
Bečke
konvencije
vidjeti
zaključak
4.
Nacrta
zaključaka
te
komentare
o
točki
1.
tog
zaključka,
str.
34.
i
sljedeće.
99      U
članku
31.
stavku
3.
točki
(b)
Bečke
konvencije
upućuje
se
na
„svak[u]
[…]
praks[u]”
a
da
se
pritom
ne
ograničava
izričito
na
praksu
strana,
čime
se
razlikuje
od
teksta
članka
31.
stavka
3.
točke
(a)
te
konvencije
u
kojem
se
upućuje
na
„[s]vak[i]
[…]
sporazu[m]
između
stranaka”,
pri
čemu
se
ta
odredba
odnosi
na
praksu
država
koje
su
strane
bilateralne
ili
multilateralne
konvencije
u
kojoj
države
sudjeluju
kao
ugovorne
strane,
a
ne
kao
članice
ugovornih
tijela.
Vidjeti
zaključak
12.,
naslovljen
„Osnivački
akti
međunarodnih
organizacija”,
iz
Nacrta
zaključaka,
str.
77.
i
sljedeće.
100      U
pogledu
pravne
teorije
vidjeti
Kadelbach,
S.,
„International
Law Commission and role
of subsequent practice as
a
means of interpretation under Articles 31
and 32
VLCT?”,
Questions of International
law (dostupno
na
internetu),
2018.;
Arato,
J.,
„Treaty Interpretation
and Constitutional Transformation:
Informal Change in International
Organizations”,
Yale
Journal
of International
Law,
2013.,
sv.
38.,
br.
2,
str.
289.
do
357.;
Raffeiner,
S.,
„Organ
Practice in the Whaling Case:
Consensus and Dissent between Subsequent Practice,
Other Practice and a
Duty
to
Give Due Regard”,
European
Journal
of International
Law,
European
University
Institute,
Firenca,
2016.,
sv.
27.,
br.
4,
str.
1043.
do
1059.,
kao
i
Peters,
C.,
„Subsequent Practice and Established Practice of International
Organizations:
Two Sides of the Same
Coin?”,
Göttingen Journal
of International
Law,
Universitätsverlag Göttingen,
Göttingen,
2011.,
sv.
3.,
br.
2,
str.
617.
do
642.
101      Zbornik
Međunarodnog
suda
iz
2014.,
str.
226.
102      Vidjeti
savjetodavno
mišljenje
Međunarodnog
suda
od
11.
travnja
1949.
o
naknadi
štete
pretrpljene
u
službi
Ujedinjenih
naroda
(Zbornik
Međunarodnog
suda
iz
1949.,
str.
174.,
osobito
str.
180.).
103      Zbornik
Međunarodnog
suda
iz
2014.,
str.
226.
104      Vidjeti
presudu
od
19.
svibnja
2025.,
Određivanje
kopnene
i
morske
granice
te
suverenitet
nad
otocima
(Gabon/Ekvatorska
Gvineja)
(t.
83.
do
91.).
U
toj
je
presudi
Međunarodni
sud
pridao
veliku
važnost
jasnom
i
usklađenom
postupanju
obiju
strana
tijekom
dugogodišnjih
pregovora,
pri
čemu
se
u
potpunosti
zanemarila
konvencija
kojom
se
određuju
kopnene
i
morske
granice
Ekvatorske
Gvineje
i
Gabona
(„Konvencija
iz
Bate”)
(t.
91.).
105      Vidjeti
zaključak
9.,
naslovljen
„Važnost
naknadnih
sporazuma
i
naknadne
prakse
kao
sredstvâ
tumačenja”,
iz
Nacrta
zaključaka
i
komentar
12.,
str.
64.
106      Zbornik
Međunarodnog
suda
iz
1971.,
str.
16.
107      Vidjeti
savjetodavno
mišljenje
od
21.
lipnja
1971.
o
pravnim
posljedicama
za
države
zbog
stalne
prisutnosti
Južne
Afrike
u
Namibiji
(Jugozapadna
Afrika),
neovisno
o
Rezoluciji
276
(1970)
Vijeća
sigurnosti
(Zbornik
Međunarodnog
suda
iz
1971.,
str.
16.,
t.
22.).
108      Vidjeti
godišnjak
ILC-a,
1966.,
sv.
II.,
drugi
dio,
str.
242.,
t.
15.
Prilikom
sastavljanja
članka
31.
stavka
3.
točke
(b)
Bečke
konvencije,
ta
je
komisija
izraz
„suglasnost
svih
stranaka”
zamijenila
izrazom
„sporazum
između
stranaka”
kako
bi
naglasila
da
ne
moraju
sve
stranke
nužno
aktivno
sudjelovati
u
naknadnoj
praksi.
Vidjeti
zaključak
12.
Nacrta
zaključaka
i
komentar
22.,
str.
81.
i
82.
109      C-464/13
i
C-465/13,
EU:C:2015:163
110      Sklopljena
u
Luxembourgu
21.
lipnja
1994.
između
država
članica
i
Europskih
zajednica
(SL
1994.,
L
212,
str.
3.)
(SL,
posebno
izdanje
na
hrvatskom
jeziku,
poglavlje
16.,
svezak
1.,
str.
15.).
111      Vidjeti
presudu
od
11.
ožujka
2015.,
Oberto i
O’Leary (C-464/13
i
C-465/13,
EU:C:2015:163,
t.
65.).
112      Vidjeti
presudu
od
11.
ožujka
2015.,
Oberto i
O’Leary (C-464/13
i
C-465/13,
EU:C:2015:163,
t.
66.).
113      Zbornik
Međunarodnog
suda
iz
2014.,
str.
226.
Tako
je
Međunarodni
sud
u
toj
presudi
priznao
relevantnost
rezolucija
koje
je,
unatoč
tomu
što
nemaju
obvezujuću
snagu,
ugovorno
tijelo
donijelo
konsenzusom
ili
jednoglasno
te
je
odbio
rezolucije
donesene
bez
potpore
svih
država
koje
su
strane
konvencije
i
u
pogledu
kojih
su
postojala
različita
stajališta
(t.
46.
i
83.).
114      Zbornik
Međunarodnog
suda
iz
1996.,
str.
66.
115      Vidjeti
savjetodavno
mišljenje
od
8.
srpnja
1996.
o
zakonitosti
upotrebe
nuklearnog
oružja
države
u
oružanom
sukobu
(Zbornik
Međunarodnog
suda
iz
1996.,
str.
66.,
t.
27.).
116      Vidjeti
točku
154.
ovog
mišljenja.
117      Zbornik
Međunarodnog
suda
iz
1962.,
str.
151.
118      Vidjeti
savjetodavno
mišljenje
Međunarodnog
suda
od
20.
srpnja
1962.
o
određenim
troškovima
Ujedinjenih
naroda
(članak
17.
stavak
2.
Povelje)
(Zbornik
Međunarodnog
suda
iz
1962.,
str.
151.,
str.
151.
do
174.).
119      Te
konvencije
ne
mogu
predstavljati
ni
naknadno
„postupanje”
u
primjeni
ugovora,
koje
je
relevantno
u
smislu
članka
32.
Bečke
konvencije.
Vidjeti
zaključak
4.
Nacrta
zaključaka
(str.
33.).
120      Zbornik
Međunarodnog
suda
iz
2014.,
str.
226.
121      Vidjeti
bilješku
113.
ovog
mišljenja.
122      Ništa
se
nije
protivilo
tomu
da
strane
unesu
odredbu
u
kojoj
se
navodi
da
se
rezolucijom
od
25.
studenoga
1994.
ne
osniva
međunarodna
organizacija
s
međunarodnom
pravnom
osobnosti
(vidjeti
osobito članak
2.
stavak
2.
ugovora
navedenog
u
bilješki
73.
ovog
mišljenja).
123      U
tom
pogledu
podsjećam
na
to
da
je
Međunarodni
sud
u
presudi
od
1.
srpnja
1994.,
Određivanje
morske
granice
i
teritorijalna
pitanja
između
Katara
i
Bahreina,
nadležnost
i
dopuštenost
(Zbornik
Međunarodnog
suda
iz
1994.,
str.
112.,
t.
29.),
odbio
argument
prema
kojem
valja
uzeti
u
obzir,
s
jedne
strane,
namjeru
strana
(politička
izjava),
s
obzirom
na
to
da
su
one
potpisale
tekst
u
kojem
se
navode
obveze
koje
su
prihvatile
njihove
vlade
i
da
takva
namjera
ne
može
prevladati
nad
samim
tekstom
isprave
o
kojoj
je
riječ,
i,
s
druge
strane,
njihovo
naknadno
postupanje
(koje
dokazuje
da
taj
tekst
nikada
nisu
smatrale
međunarodnim
sporazumom).
124      Zbornik
Međunarodnog
suda
iz
1980.,
str.
73.
125      Savjetodavno
mišljenje
od
20.
prosinca
1980.
o
tumačenju
sporazuma
od
25.
ožujka
1951.
između
SZO-a
i
Egipta
(Zbornik
Međunarodnog
suda
iz
1980.,
str.
73.,
t.
43.)
126      Vidjeti
Simon,
D.,
L’interprétation judiciaire des traités d’organisations internationales;
Morphologie des conventions et fonction juridictionnelle,
Editions A.
Pedone,
Pariz,
1981.,
str.
384.
te
Schermers,
H.,
G.
i
Blokker,
N.,
M.,
op.
cit.,
t.
30.
Kad
je
riječ
o
sudskoj
praksi,
vidjeti
savjetodavna
mišljenja
od
20.
srpnja
1962.
o
određenim
troškovima
Ujedinjenih
naroda
(članak
17.
stavak
2.
Povelje)
(Zbornik
Međunarodnog
suda
iz
1962.,
str.
151.,
osobito
str.
160.)
i
od
9.
srpnja
2004.
o
pravnim
posljedicama
izgradnje
zida
na
okupiranom
palestinskom
području
(Zbornik
Međunarodnog
suda
iz
2004.,
str.
136.,
t.
88.).
127      Vidjeti
u
istom
smislu
pojedinačno
mišljenje
suca
H.
Lauterpachta priloženo
savjetodavnom
mišljenju
od
7.
lipnja
1955.
o
postupku
glasovanja
koji
se
primjenjuje
na
pitanja
koja
se
odnose
na
izvješća
i
peticije
u
pogledu
područja
jugozapadne
Afrike
(Zbornik
Međunarodnog
suda
iz
1955.,
str.
57.),
osobito
str.
106.
128      Vidjeti
zaključak
8.
Nacrta
zaključaka,
naslovljen
„Tumačenje
teksta
ugovora
na
način
da
se
može
mijenjati
tijekom
vremena”,
te
komentare
4.
i
5.
(str.
58.),
kao
i
Daillier,
P.,
Forteau,
M.,
i
Pellet,
A.,
op.
cit.,
t.
213.
129      Simon,
D.,
op.
cit.
130      Simon,
D.,
op.
cit.,
str.
378.
131      Potpisan
u
Bruxellesu
17.
ožujka
1948.
132      Vidjeti
Coulée,
F.,
„La
fondation de
l’organisation internationale”,
u
Lagrange,
É.
i
Sorel,
J.-M.,
op.
cit.,
str.
147.
do
167.,
osobito
t.
304.
133      Vidjeti
Blokker,
N.,
M.,
„Constituent Instruments”,
u
Cogan,
J.
K.,
Hurd,
I.
i
Johnstone,
I.,
The Oxford
Handbook of International
Organizations,
Oxford
University
Press,
Oxford,
2016.,
str.
943.
do
961.
134      Potpisana
u
Beču
21.
ožujka
1986.
135      Zbornik
Međunarodnog
suda
iz
2021.,
str.
206.
136      Vidjeti
Bonucci,
N.,
Cosnard,
M.
i
Nganga Malonga,
A.,
„Les
rapports entre l’organisation internationale et l’État hôte”,
u
Lagrange,
É.
i
Sorel,
J.-M.,
op.
cit.,
str.
601.
do
625.,
osobito
t.
1204.
137      Vidjeti
u
tom
pogledu
presudu
Međunarodnog
suda
od
3.
veljače
1994.,
Teritorijalni
spor
(Libijska
Arapska
Džamahirija
protiv
Čada)
(Zbornik
Međunarodnog
suda
iz
1994.,
str.
6.),
u
kojoj
je
Međunarodni
sud
naglasio
da
„glagol
‚priznati’
[…]
označava
da
je
ugovorena
pravna
obveza.
Priznanje
granice
prije
svega
znači
‚prihvaćanje’
te
granice,
odnosno
izvođenje
svih
pravnih
posljedica
iz
njezina
postojanja,
njezino
poštovanje
i
odustanak
od
njezina
osporavanja
u
budućnosti”
(t.
42.).
Vidjeti
i
Daillier,
P.,
Forteau,
M.
i
Pellet,
A.,
op.
cit.,
t.
510.
138      Vidjeti
Burriez,
D.,
Cahin,
G.
i
Lagrange,
É.,
„Le
retrait des États des organisations internationales:
actualité récente (UNESCO,
OEA,
CPI…)”,
Annuaire Français de
droit international,
CNRS,
Pariz,
2018.,
str.
373.
do
382.
Taj
se
postupak
poistovjećuje
s
običnim
opozivom
osnivačkog
akta
koji
se
temelji
na
jednostranoj
i
diskrecijskoj
radnji
države.
139      Zbornik
Međunarodnog
suda
iz
1966.,
str.
6.
140      Zbornik
Međunarodnog
suda
iz
1971.,
str.
16.
141      Vidjeti
presudu
Međunarodnog
suda
od
18.
srpnja
1966.,
Jugozapadna
Afrika,
druga
faza
(Zbornik
Međunarodnog
suda
iz
1966.,
str.
6.,
t.
16.
i
17.),
kao
i
savjetodavno
mišljenje
od
21.
lipnja
1971.
o
pravnim
posljedicama
za
države
zbog
stalne
prisutnosti
Južne
Afrike
u
Namibiji
(Jugozapadna
Afrika),
neovisno
o
Rezoluciji
276
(1970)
Vijeća
sigurnosti
(Zbornik
Međunarodnog
suda
iz
1971.,
str.
16.,
t.
53.).
142      Vidjeti
Dominicé,
C.,
op.
cit.,
str.
162.
143      C-183/17
P
i
C-184/17
P,
EU:C:2019:78
144      Komisija
podredno dodaje
da
nije
željela
„otežati
razmatranje
žalbe
podnošenjem
protužalbe u
pogledu
postojanja
međunarodnog
sporazuma”,
ali
je
i
dalje
„skeptična”
kad
je
riječ
o
razlozima
navedenima
u
točkama
276.
do
289.
pobijane
presude.