62023CJ0365
PRESUDA SUDA (peto vijeće)
20. ožujka 2025. (
*1
)
„Zahtjev za prethodnu odluku – Zaštita potrošača – Direktiva 93/13/EEZ – Područje primjene – Članak 2. točka (b) – Članak 3. stavak 1. – Članak 4. stavak 2. – Članak 5. – Članak 6. stavak 1. – Članak 8.a – Unaprijed formulirani standardni ugovor – Ugovor sklopljen između pružatelja usluga sportskog razvoja i potpore karijeri te maloljetnog ‚perspektivnog’ igrača kojeg zastupaju njegovi roditelji – Odredba kojom se utvrđuje obveza tog sportaša da pružatelju usluga plaća naknadu u iznosu od 10 % prihoda koje će ostvariti tijekom sljedećih 15 godina – Povelja Europske unije o temeljnim pravima – Članci 17. i 24. – Pravo vlasništva – Prava djeteta”
U predmetu C‑365/23 [Arce] (
i
),
povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputila Augstākā tiesa (Senāts) (Vrhovni sud, Latvija), odlukom od 7. lipnja 2023., koju je Sud zaprimio 9. lipnja 2023., u postupku
SIA „A”
protiv
C,
D,
E,
SUD (peto vijeće),
u sastavu: I. Jarukaitis (izvjestitelj), predsjednik četvrtog vijeća, u svojstvu predsjednika petog vijeća, D. Gratsias i E. Regan, suci,
nezavisni odvjetnik: A. Rantos,
tajnik: A. Lamote, administratorica,
uzimajući u obzir pisani dio postupka i nakon rasprave održane 13. lipnja 2024.,
uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
–
za SIA „A”, A. Bitāns, advokāts,
–
za osobu C, I. Grunte, advokāts,
–
za osobe D i E, G. Madelis, jurists, i K. Salmgrieze, advokāte,
–
za latvijsku vladu, E. Bārdiņš, J. Davidoviča i K. Pommere, u svojstvu agenata,
–
za Europsku komisiju, I. Rubene i N. Ruiz García, u svojstvu agenata,
saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 4. listopada 2024.,
donosi sljedeću
Presudu
1
Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 2. točke (b), članka 3. stavka 1., članka 4. stavka 2., članka 5. i članka 6. stavka 1. Direktive Vijeća 93/13/EEZ od 5. travnja 1993. o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima (SL 1993., L 95, str. 29.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 12., str. 24.), članka 8.a Direktive 93/13, kako je izmijenjena Direktivom 2011/83/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 25. listopada 2011. (SL 2011., L 304, str. 64.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 8., str. 260.), kao i članka 17. stavka 1. i članka 24. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja).
2
Zahtjev je upućen u okviru spora između društva SIA „A”, društva s ograničenom odgovornošću osnovanog u skladu s latvijskim pravom, čiji je predmet poslovanja razvoj sportaša u Latviji, te osoba C, D i E, u vezi sa zahtjevom za plaćanje naknade na temelju ugovora o uslugama sportskog razvoja i potpore karijeri.
Pravni okvir
Pravo Unije
Povelja
3
Člankom 17. Povelje, naslovljenim „Pravo na vlasništvo”, stavkom 1. predviđa se:
„Svatko ima pravo na vlasništvo nad svojom na zakonit način stečenom imovinom, koristiti je, njome raspolagati i ostaviti je u nasljedstvo. Vlasništvo nikome ne može biti oduzeto, osim u javnom interesu u slučajevima i pod uvjetima koje propisuje zakon, ako se pravodobno isplati pravična naknada za gubitak vlasništva. Uživanje prava vlasništva može biti uređeno zakonom u mjeri u kojoj je to potrebno radi općeg interesa.”
4
Članak 24. Povelje, naslovljen „ Prava djeteta”, u stavku 2. određuje:
„U svakom djelovanju koje se odnosi na djecu, bez obzira na to provode li ga tijela javne vlasti ili privatne institucije, primarni cilj mora biti zaštita interesa djeteta.”
5
Članak 51. Povelje, koji se odnosi na njezino područje primjene, glasi kako slijedi:
„1.   Odredbe ove Povelje odnose se na institucije, tijela, urede i agencije Unije, uz poštovanje načela supsidijarnosti, te na države članice samo kada provode pravo Unije. Oni stoga moraju poštovati prava i držati se načela te promicati njihovu primjenu u skladu sa svojim ovlastima i poštujući ograničenja nadležnosti Unije koje su joj dodijeljene u Ugovorima.
2.   Poveljom se ne proširuje područje primjene prava Unije izvan ovlasti Unije, ne uspostavlja se nova ovlast ni zadaća za Uniju niti se mijenjaju ovlasti i zadaće kako su utvrđene Ugovorima.”
Direktiva 93/13
6
U skladu s desetom, trinaestom i šesnaestom uvodnom izjavom Direktive 93/13:
„[B]udući da je djelotvorniju zaštitu potrošača moguće postići usvajanjem ujednačenih zakonskih propisa u području nepoštenih ugovornih odredaba; budući da bi se ti propisi trebali primjenjivati na sve ugovore koji se zaključuju između prodavača ili pružatelja i potrošača; budući da zbog toga iz područja primjene ove Direktive treba, između ostalog, isključiti ugovore koji se odnose na zapošljavanje, ugovore koji se odnose na nasljedna prava, ugovore koji se odnose na prava iz obiteljskog zakona i ugovore koji se odnose na osnivanje i ustrojavanje trgovačkih društava ili na ugovore o partnerstvu;
[…]
budući da se pretpostavlja da zakonske ili regulatorne odredbe država članica kojima se izravno ili neizravno utvrđuju odredbe potrošačkih ugovora ne sadržavaju nepoštene odredbe; budući da se stoga ne čini potrebnim da ovoj Direktivi podliježu odredbe koje se temelje na obvezujućim zakonskim ili regulatornim odredbama i načelima ili odredbama međunarodnih konvencija čije su stranke države članice ili Zajednica; budući da se u tom pogledu izrazom iz članka 1. stavka 2. koji glasi ‚obvezujućim zakonskim ili regulatornim odredbama’ obuhvaćaju i pravila koja se u skladu sa zakonom primjenjuju između ugovornih stranaka ako nisu utvrđena nikakva drukčija rješenja;
[…]
budući da se ta procjena nepoštenosti odredaba koja se provodi u skladu s odabranim općim kriterijima, posebno u prodaji ili pružanju javnih usluga gdje se usluge pružaju kolektivno čime se u obzir uzima čimbenik solidarnosti među korisnicima, mora upotpuniti tako da se najprije općenito ocijene različiti uključeni interesi; budući da to predstavlja uvjet o dobroj vjeri; budući da prilikom donošenja procjene o dobroj vjeri posebnu pozornost treba posvetiti jačini polazišta pregovaračkih strana, zatim je li potrošač bio naveden da prihvati odredbu i je li roba ili usluga prodana ili pružena na temelju posebne narudžbe potrošača; budući da prodavatelj robe ili pružatelj usluga možda ispunjava uvjet o dobroj vjeri ako postupa pošteno i pravedno u odnosu na drugu stranu o čijim zakonitim interesima mora voditi računa.”
7
Člankom 1. stavkom 1. te direktive predviđa se:
„Svrha ove Direktive je uskladiti zakone i druge propise država članica koji se odnose na nepoštene odredbe u ugovorima koji se sklapaju između prodavatelja robe ili pružatelja usluga i potrošača.”
8
U skladu s člankom 2. navedene direktive:
„Za potrebe ove Direktive izraz:
(a)
‚nepoštene odredbe’ znači ugovorne odredbe u smislu definicije u članku 3.;
(b)
‚potrošač’ znači svaka fizička osoba koja u ugovorima obuhvaćenima ovom Direktivom nastupa za potrebe izvan okvira svojeg obrta, poduzeća i profesije;
(c)
‚prodavatelj (robe) ili pružatelj (usluge)’ znači svaka fizička ili pravna osoba koja u ugovorima obuhvaćenima ovom Direktivom nastupa u okviru svojeg obrta, poduzeća i profesije, bez obzira na to je li u javnom ili privatnom vlasništvu.”
9
Člankom 3. stavcima 1. i 2. iste direktive određeno je:
„1.   Ugovorna odredba o kojoj se nisu vodili pojedinačni pregovori smatra se nepoštenom ako u suprotnosti s uvjetom o dobroj vjeri, na štetu potrošača prouzroči znatniju neravnotežu u pravima i obvezama stranaka, proizašli[ma] iz ugovora.
2.   Uvijek se smatra da se o nekoj odredbi nije pojedinačno pregovaralo ako je ona sastavljena unaprijed pa potrošač nije mogao utjecati na njezin sadržaj, posebno u kontekstu unaprijed formuliranog standardnog ugovora.
Činjenica da se o određenim aspektima neke odredbe ili o nekoj određenoj odredbi pregovaralo ne isključuje primjenu ovog članka na ostatak ugovora ako opća ocjena ugovora ukazuje na to da se ipak radi o unaprijed formuliranom standardnom ugovoru.
Kad god prodavatelj robe ili pružatelj usluga izjavi da se o nekoj standardnoj odredbi pojedinačno pregovaralo, teret dokaza je na njemu.”
10
Članak 4. Direktive 93/13 glasi:
„1.   Ne dovodeći u pitanje članak 7., nepoštenost ugovorne odredbe procjenjuje se tako da se u obzir uzimaju priroda robe ili usluga na koje se ugovor odnosi u vrijeme kada je ugovor sklopljen, sve popratne okolnosti sklapanja ugovora i sve ostale odredbe tog ugovora ili nekog drugog ugovora o kojem on ovisi.
2.   Procjena o tome jesu li neke odredbe nepoštene ne odnosi se na definiciju glavnog predmeta ugovora ni na primjerenost cijene i naknade na jednoj strani, i isporučene usluge i robe na drugoj, sve dok su te odredbe jasno i razumljivo sastavljene.”
11
Člankom 5. te direktive predviđa se:
„U slučaju ugovora u kojima se potrošaču sve ili određene odredbe nude u pisanom obliku, te odredbe uvijek moraju biti sročene jasno i razumljivo. Ako postoji sumnja oko značenja neke odredbe, prednost ima tumačenje koje je najpovoljnije za potrošača. Ovo pravilo o tumačenju ne primjenjuje se u kontekstu postupka utvrđenog u članku 7. stavku 2.”
12
Članak 6. stavak 1. navedene direktive glasi:
„Države članice utvrđuju da nepoštene odredbe upotrijebljene u ugovoru koji je prodavatelj robe ili pružatelj usluge sklopio s potrošačem nisu obvezujuće za potrošača, kako je predviđeno nacionalnim pravom, te da ugovor i dalje obvezuje stranke na temelju tih odredaba ako može i dalje važiti bez tih nepoštenih odredaba.”
13
U članku 8. iste direktive navodi se:
„Kako bi osigurale najviši stupanj zaštite potrošača, države članice mogu u području na koje se odnosi ova Direktiva usvojiti ili zadržati najstrože odredbe spojive s Ugovorom.”
14
Direktivom 2011/83 izmijenjena je Direktiva 93/13 tako što je u nju unesen članak 8.a. Stavkom 1. tog članka predviđa se:
„Kad država članica donosi odredbe u skladu s člankom 8., ona o tome kao i o naknadnim izmjenama obavješćuje Komisiju, a posebno:
–
ako se tim odredbama procjena nepoštenosti proširuje na pojedinačno dogovorene ugovorne odredbe ili na prikladnost cijene ili naknade, ili
–
ako te odredbe sadržavaju popise ugovornih odredaba koje se smatra nepoštenima.”
Direktiva 2005/29/EZ
15
U članku 5. stavku 3. Direktive 2005/29/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 11. svibnja 2005. o nepoštenoj poslovnoj praksi poslovnog subjekta u odnosu prema potrošaču na unutarnjem tržištu i o izmjeni Direktive Vijeća 84/450/EEZ, direktiva 97/7/EZ, 98/27/EZ i 2002/65/EZ Europskog parlamenta i Vijeća, kao i Uredbe (EZ) br. 2006/2004 Europskog parlamenta i Vijeća („Direktiva o nepoštenoj poslovnoj praksi”) (SL 2005., L 149, str. 22.; SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 8., str. 101.) određuje se:
„Poslovna praksa, za koju je vjerojatno da će bitno narušiti gospodarsko ponašanje samo jasno prepoznatljive skupine potrošača koji su u odnosu na praksu odnosno predmetni proizvod posebno ranjivi zbog duševne ili tjelesne nemoći, dobi ili lakovjernosti, na način koji bi trgovac u razumnoj mjeri mogao predvidjeti, ocjenjuje se sa stajališta prosječnog člana te skupine. Time se ne dovodi u pitanje uobičajena i zakonita praksa oglašavanja koja se sastoji od iznošenja preuveličanih izjava ili izjava koje ne treba shvaćati doslovno.”
Latvijsko pravo
Građanski zakonik
16
Članak 186. Civillikumsa (Građanski zakonik) predviđa da roditelji zajednički zastupaju svoje dijete u osobnim i imovinskim odnosima (zajedničko zastupanje).
17
U skladu s člankom 223. tog zakonika:
„Otac i majka prirodni su skrbnici svoje maloljetne djece na temelju njihova prava na skrb.”
18
Članak 293. tog zakonika propisuje:
„U pitanjima koja se odnose na maloljetnika i njegove interese, skrbnik može sklapati sve vrste ugovora te prihvaćati i izvršavati plaćanja. Svi ti akti obvezujući su za maloljetnika pod uvjetom da je skrbnik postupao u dobroj vjeri i da je djelovao u granicama dobrog financijskog upravljanja, pri čemu nisu obvezujući za maloljetnika, ako nema posebnih okolnosti, nakon što on postane punoljetan.”
19
U skladu s člankom 1408. istog zakonika:
„Maloljetnici nemaju poslovnu sposobnost.”
Zakon o zaštiti prava potrošača
20
Članak 1. Patērētāju tiesību aizsardzības likumsa (Zakon o zaštiti prava potrošača) od 1. travnja 1999. (Latvijas Vēstnesis, 1999., br. 104/105), u verziji primjenjivoj na činjenice iz glavnog postupka, naslovljen „Izrazi upotrijebljeni u ovom zakonu”, određuje:
„Za potrebe ovog zakona primjenjuju se sljedeće definicije:
[…]
3.
potrošač: svaka fizička osoba koja izrazi želju za kupnjom, kupi ili može kupiti ili upotrebljavati robu ili usluge u svrhu koja nije povezana s njezinom gospodarskom ili profesionalnom djelatnosti.
4.
pružatelj usluga: svaka osoba koja u okviru svoje gospodarske ili profesionalne djelatnosti pruža uslugu potrošaču;
[…]”
21
Članak 6. tog zakona, naslovljen „Nepoštene ugovorne odredbe”, predviđa:
„[…]
2.
Ugovorne odredbe trebaju biti jasno i razumljivo sastavljene.
3.
Ugovorna odredba o kojoj se nisu vodili pojedinačni pregovori nepoštena je ako u suprotnosti s uvjetom o dobroj vjeri, na štetu potrošača prouzroči znatniju neravnotežu u pravima i obvezama ugovornih strana, proizašlima iz ugovora.
[…]
8.
Nepoštene odredbe u ugovoru koji je proizvođač, prodavatelj ili pružatelj usluga sklopio s potrošačem ništave su od trenutka sklapanja ugovora, ali je ugovor i dalje valjan ako je u stanju nastaviti važiti i bez tih nepoštenih odredbi.
[…]”
22
Zakonom od 24. travnja 2014. (Latvijas Vēstnesis, 2014., br. 92) u članak 6. Zakona o zaštiti prava potrošača unesen je stavak 2.2 koji glasi:
„Odredbe ovog članka ne primjenjuju se na ugovorne odredbe kojima se definira predmet ugovora i koje se odnose na primjerenost cijene ili naknade, s jedne strane, i robe ili usluge, s druge strane, pod uvjetom da su potonje odredbe jasno i razumljivo sastavljene. […]”
Glavni postupak i prethodna pitanja
23
Društvo A sportašima nudi kombinirane usluge za razvoj njihovih profesionalnih sposobnosti i karijere.
24
Društvo A, s jedne strane, te osoba C, maloljetno dijete, koje je tada imalo 17 godina, i koje su zastupale osobe D i E, njegovi roditelji, s druge strane, sklopili su 14. siječnja 2009. ugovor o uslugama potpore sportskom razvoju i karijeri osobe C, koja još nije bila profesionalni sportaš, kako bi joj osigurali uspješnu profesionalnu sportsku karijeru u području košarke (u daljnjem tekstu: ugovor od 14. siječnja 2009.). Taj je ugovor sklopljen na razdoblje od 15 godina, odnosno do 14. siječnja 2024.
25
Ugovorom od 14. siječnja 2009. bilo je predviđeno da društvo A nudi osobi C širok raspon usluga, koje su uključivale, među ostalim, usluge osposobljavanja i treninga, sportske medicine i podrške sportskog psihologa, mjere podrške karijeri, sklapanja ugovorâ između sportaša i klubova, potpore u području marketinga, pravne pomoći i računovodstva. Zauzvrat, na temelju točke 6.1. tog ugovora, osoba C se kao protučinidbu društvu A obvezala plaćati naknadu u iznosu od 10 % svih neto prihoda ostvarenih tijekom trajanja ugovora, uvećanu za porez na dodanu vrijednost koji se primjenjuje u Latviji, pod uvjetom da ti prihodi iznose više od 1500 eura mjesečno.
26
Društvo A, smatrajući da naknada predviđena ugovorom od 14. siječnja 2009. za usluge pružene osobi C nije bila plaćena, podnijelo je 29. lipnja 2020. tužbu pred latvijskim sudom kako bi se tuženicima iz glavnog postupka naložilo da joj isplate iznos od 1663777,99 eura, koji odgovara 10 % iznosa prihoda osobe C koji potječe od ugovora sklopljenih sa sportskim klubovima.
27
Prvostupanjski sud, a zatim i žalbeni sud odbili su zahtjev društva A uz obrazloženje da ugovor od 14. siječnja 2009. nije bio u skladu s nacionalnim odredbama o zaštiti prava potrošača i da je, osobito, odredba kojom se osobi C nalaže plaćanje naknade u visini od 10 % njezinih prihoda tijekom cijelog trajanja tog ugovora, nepoštena.
28
Društvo A podnijelo je žalbu u kasacijskom postupku Augstākā tiesi (Senāts) (Vrhovni sud, Latvija), sudu koji je uputio zahtjev. To je društvo tvrdilo da nacionalne odredbe o zaštiti prava potrošača nisu relevantne u ovom slučaju jer ugovor od 14. siječnja 2009. spada u kategoriju ugovora za „perspektivne” sportaše na koje se te odredbe ne primjenjuju. Društvo A je također zatražilo da se Sudu uputi zahtjev za prethodnu odluku.
29
Sud koji je uputio zahtjev ističe da, iako je Sud već više puta tumačio pojam „potrošač”, on dosad nije ispitivao jesu li odredbe o zaštiti prava potrošača primjenjive na područje sporta. Ako bi to bio slučaj, sud koji je uputio zahtjev smatra da okolnost da je, kao u ovom slučaju, djelatnost mladog sportaša nakon sklapanja predmetnog ugovora o uslugama dobila profesionalni karakter nije relevantna i ne može spriječiti zainteresiranu osobu da se pozove na svojstvo „potrošača” u smislu Direktive 93/13.
30
Taj sud također navodi razlike koje postoje u sudskoj praksi država članica, koje, prema njegovu mišljenju, opravdavaju potrebu upućivanja prethodnih pitanja u tom pogledu.
31
Tako je Cour d’appel de Paris (Žalbeni sud u Parizu, Francuska) presudom od 23. svibnja 2019. presudio da je košarkaš, koji je kao budući igrač sklopio ugovor o pružanju usluga sa sportskom agencijom, na temelju kojeg se agencija obvezala da će u sportaševo ime pregovarati sa sportskim klubovima o sklapanju ugovora s njim, a košarkaš se u zamjenu za to obvezao da će agenciji plaćati određeni iznos koji odgovara dijelu iznosa ugovora sklopljenih na temelju navedene suradnje, djelovao kao potrošač, a ne kao profesionalni sportaš. Suprotno tomu, u presudi od 7. studenoga 2002. Oberlandesgericht München (Visoki zemaljski sud u Münchenu, Njemačka), odlučujući o sporu između mladog tenisača i sportske agencije koji je proizašao iz ugovora o pružanju usluga kao što je onaj koji je sklopljen između stranaka glavnog postupka, na taj pravni odnos nije primijenio odredbe o zaštiti prava potrošača.
32
Sud koji je uputio zahtjev također izražava druge sumnje, osobito može li se smatrati da je odredba poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku jasno i razumljivo sastavljena i prouzročava li znatniju neravnotežu u pravima i obvezama stranaka, u smislu članka 5. i članka 3. Direktive 93/13.
33
U tim je okolnostima Augstākā tiesa (Senāts) (Vrhovni sud) odlučila prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Je li područjem primjene [Direktive 93/13] obuhvaćen ugovor o pružanju usluga potpore razvoju i karijeri sportaša sklopljen između, s jedne strane, prodavatelja robe ili pružatelja usluga koji svoju djelatnost obavlja u području razvoja i treninga sportašâ i, s druge strane, maloljetnika kojeg zastupaju njegovi roditelji te koji prilikom sklapanja ugovora nije obavljao djelatnost u području sporta?
2.
U slučaju niječnog odgovora na prvo pitanje, protivi li se Direktivi 93/13 nacionalna sudska praksa kojom se tumače propisi kojima se navedena direktiva prenosi u nacionalni pravni poredak, na način da se odredbe o zaštiti prava potrošača koje su u njoj sadržane primjenjuju i na takve ugovore?
3.
U slučaju potvrdnog odgovora na prvo ili drugo pitanje, može li nacionalni sud u skladu s člankom 3. Direktive 93/13 procijeniti nepoštenost ugovorne odredbe kojom se utvrđuje obveza mladog sportaša da u zamjenu za pružanje usluga potpore razvoju i karijeri u određenom sportu, navedenih u ugovoru, plaća naknadu u iznosu od 10 % dohodaka koje će ostvariti tijekom sljedećih 15 godina a da pritom ne smatra da je navedena odredba jedna od onih koje ne podliježu procjeni nepoštenosti u smislu članka 4. stavka 2. Direktive 93/13?
4.
U slučaju potvrdnog odgovora na treće pitanje, treba li smatrati da je ugovorna odredba kojom se predviđa obveza mladog sportaša da kao protučinidbu za pružanje usluga potpore razvoju i karijeri sportaša, navedenih u ugovoru, plaća naknadu u iznosu od 10 % prihoda koje će ostvariti tijekom sljedećih 15 godina jasno i razumljivo sročena u smislu članka 5. Direktive 93/13, s obzirom na to da mladi sportaš prilikom sklapanja ugovora nije raspolagao jasnim informacijama o vrijednosti pružene usluge ni o iznosu koji treba plaćati za navedenu uslugu, tako da nije mogao ocijeniti financijske posljedice koje bi za njega iz toga mogle proizaći?
5.
U slučaju potvrdnog odgovora na treće pitanje, treba li smatrati da ugovorna odredba kojom se predviđa obveza mladog sportaša da kao protučinidbu za pružanje usluga potpore razvoju i karijeri sportaša, navedenih u ugovoru, plaća naknadu u iznosu od 10 % prihoda koje će ostvariti tijekom sljedećih 15 godina, u smislu članka 3. stavka 1. Direktive 93/13, na štetu potrošača uzrokuje znatniju neravnotežu u pravima i obvezama stranaka, proizašlima iz ugovora, s obzirom na to da se u toj odredbi ne utvrđuje nikakva veza između vrijednosti pružene usluge i troška te usluge za potrošača?
6.
U slučaju potvrdnog odgovora na peto pitanje, protivi li se članku 6. stavku 1. Direktive 93/13 odluka nacionalnog suda da iznos čije se plaćanje pružatelju usluga može zahtijevati od potrošača smanji na iznos stvarnih troškova koje je taj pružatelj snosio u okviru pružanja usluga potrošaču na temelju ugovora?
7.
U slučaju niječnog odgovora na treće pitanje i ako se na ugovornu odredbu kojom se predviđa potrošačeva obveza da za pružanje usluga potpore razvoju i karijeri sportaša, navedenih u ugovoru, plaća naknadu u iznosu od 10 % prihoda koje će ostvariti tijekom sljedećih 15 godina ne primjenjuje procjena nepoštenosti u skladu s člankom 4. stavkom 2. Direktive 93/13, može li nacionalni sud, nakon što utvrdi da je iznos naknade očito neproporcionalan u odnosu na doprinos pružatelja usluga, ipak proglasiti tu ugovornu odredbu nepoštenom na temelju odredbi nacionalnog prava?
8.
U slučaju potvrdnog odgovora na sedmo pitanje, treba li, ako je ugovor sklopljen s potrošačem u vrijeme kad članak 8.a [Direktive 93/13, kako je izmijenjena Direktivom 2011/83] još nije stupio na snagu, uzeti u obzir informacije koje je država članica dostavila Europskoj komisiji u skladu s člankom 8.a [Direktive 93/13, kako je izmijenjena Direktivom 2011/83] u pogledu odredbi koje je ta država članica donijela na temelju članka 8. [Direktive 93/13] te, ako je to slučaj, je li nadležnost nacionalnih sudova ograničena informacijama koje je navedena država članica dostavila u skladu s člankom 8.a [Direktive 93/13, kako je izmijenjena Direktivom 2011/83] ako je ta država članica istaknula da se njezinim propisima ne prekoračuju odredbe minimalnih pravnih pravila utvrđenih navedenom direktivom?
9.
U slučaju potvrdnog odgovora na prvo ili drugo pitanje, koliko je važna, s obzirom na članak 17. stavak 1. Povelje Europske unije o temeljnim pravima, u vezi s člankom 24. Povelje, za potrebe primjene propisa kojim se odredbe Direktive 93/13 prenose u nacionalni pravni poredak, činjenica da je mladi sportaš u trenutku sklapanja ugovora o pružanju usluga o kojem je riječ na razdoblje od 15 godina bio maloljetan i da su njegovi roditelji stoga sklopili navedeni ugovor u njegovo ime, čime su ga obvezali da plaća naknadu u iznosu od 10 % svih dohodaka koje će ostvariti tijekom sljedećih 15 godina?
10.
U slučaju niječnog odgovora na prvo ili drugo pitanje, s obzirom na to da su sportske aktivnosti obuhvaćene područjem primjene prava Unije, povređuju li se temeljna prava utvrđena člankom 17. stavkom 1. Povelje Europske unije o temeljnim pravima, u vezi s člankom 24. stavkom 2. Povelje, ugovorom o pružanju usluga u trajanju od 15 godina koji su roditelji maloljetnog mladog sportaša sklopili u njegovo ime i kojim se navedeni maloljetnik obvezuje na plaćanje naknade u iznosu od 10 % svih dohodaka koje će ostvariti tijekom sljedećih 15 godina?”
O prethodnim pitanjima
Dopuštenost
34
Društvo A ističe prigovor nedopuštenosti određenih postavljenih pitanja.
35
Kao prvo, treće, četvrto i peto pitanje je nedopušteno jer sud koji je uputio zahtjev njima u biti od Suda ne traži da protumači pravo Unije, nego da ga primijeni na konkretan slučaj, osobito tako da utvrdi je li ugovorna odredba o kojoj je riječ u glavnom postupku obuhvaćena područjem primjene članka 4. stavka 2. Direktive 93/13 i, ako nije, je li protivna članku 5. i članku 3. stavku 1. te direktive.
36
Kao drugo, sedmo pitanje se odnosi na problem isključivo hipotetske naravi, s obzirom na to da u latvijskom pravu ne postoji pravna osnova za utvrđivanje prekomjernosti povrata ulaganja.
37
Kao treće, deveto i deseto pitanje, koja se odnose na primjenjivost Povelje na horizontalne odnose, nedopuštena su, kao prvo, zato što su previše apstraktna i u biti predstavljaju zahtjev za davanje savjetodavnog mišljenja i, kao drugo, zato što Povelja nije primjenjiva u ovom predmetu.
38
U tom pogledu valja podsjetiti na to da je, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, u okviru suradnje između njega i nacionalnih sudova ustanovljene člankom 267. UFEU‑a, isključivo na nacionalnom sudu pred kojim se vodi postupak i koji mora preuzeti odgovornost za sudsku odluku koja će biti donesena da, s obzirom na posebnosti glavnog postupka, ocijeni relevantnost pitanja koja postavlja Sudu. Ako se postavljena pitanja odnose na tumačenje ili ocjenu valjanosti određenog pravnog pravila Unije, Sud je načelno dužan donijeti odluku. Iz toga slijedi da prethodno pitanje koje se odnosi na pravo Unije uživa pretpostavku relevantnosti. Sud može odbiti odlučiti o takvom pitanju samo kad je očito da traženo tumačenje prava Unije nema nikakve veze sa stvarnošću ili predmetom glavnog postupka, kad je problem hipotetske naravi ili kad Sud ne raspolaže činjeničnim i pravnim elementima koji su potrebni kako bi na koristan način odgovorio na pitanja koja su mu postavljena (presuda od 29. lipnja 2023., International Protection Appeals Tribunal i dr. (Atentat u Pakistanu), C‑756/21, EU:C:2023:523, t. 35. i 36. i navedena sudska praksa).
39
No, u ovom predmetu nije očito da zatraženo tumačenje prava Unije nema veze s činjeničnim stanjem ili predmetom spora iz glavnog postupka ili da je problem hipotetske prirode. Osim toga, u odluci kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku dovoljno se detaljno opisuje pravni i činjenični okvir spora u glavnom postupku kako bi Sud mogao na koristan način odgovoriti na pitanja koja su mu postavljena.
40
Konkretno, s jedne strane, kad je riječ o trećem, četvrtom, petom, devetom i desetom pitanju, iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da sud koji je uputio zahtjev pita o smislu i dosegu nekoliko odredbi Direktive 93/13, ovisno o okolnostima, u vezi s određenim odredbama Povelje, kako bi utvrdio može li provesti nadzor nepoštenosti ugovorne odredbe o kojoj je riječ u glavnom postupku u skladu s tom direktivom. Kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 39. svojeg mišljenja, taj sud ne traži od Suda da te odredbe Direktive 93/13 primijeni na činjenice u glavnom postupku niti da svojom ocjenom zamijeni ocjenu tog suda.
41
S druge strane, kad je riječ o navodnoj hipotetskoj prirodi sedmog prethodnog pitanja, koja, prema mišljenju društva A, proizlazi iz toga što u latvijskom pravu nije moguće utvrditi prekomjernost povrata ulaganja, mora se podsjetiti na to da se u okviru postupka predviđenog člankom 267. UFEU‑a dužnosti Suda i dužnosti suda koji je uputio zahtjev jasno razlikuju i da je isključivo na potonjem sudu da tumači nacionalno zakonodavstvo (presuda od 15. siječnja 2013., Križan i dr., C‑416/10, EU:C:2013:8, t. 58. i navedena sudska praksa). Međutim, tumačenje nacionalnog prava koje je iznijelo društvo A u pogledu nemogućnosti utvrđivanja prekomjernosti povrata ulaganja ne može dostajati za obaranje pretpostavke relevantnosti navedene u točki 38. ove presude.
42
Stoga su pitanja suda koji je uputio zahtjev dopuštena.
Meritum
Prvo pitanje
43
Sud koji je uputio zahtjev svojim prvim pitanjem, u biti, pita treba li članak 1. stavak 1. i članak 2. točku (b) Direktive 93/13 tumačiti na način da je ugovor koji je sklopljen između, s jedne strane, pružatelja usluga koji svoju djelatnost obavlja u području razvoja sportašâ i, s druge strane, maloljetnika „perspektivnog sportaša”, kojeg zastupaju njegovi roditelji te koji prilikom sklapanja tog ugovora nije obavljao djelatnost u području sporta, obuhvaćen područjem primjene te direktive.
44
U tom pogledu najprije valja istaknuti da je područje primjene Direktive 93/13 definirano u njezinu članku 1. stavku 1. U skladu s tom definicijom, svrha te direktive je uskladiti zakone i druge propise država članica koji se odnose na nepoštene odredbe u ugovorima koji se sklapaju između prodavatelja robe ili pružatelja usluga i potrošača. Stoga je riječ o općoj direktivi za zaštitu potrošača koja bi se trebala primjenjivati u svim gospodarskim sektorima (vidjeti, u tom smislu, presudu od 6. srpnja 2017., Air Berlin, C‑290/16, EU:C:2017:523, t. 44.).
45
Kad je riječ o pojmovima „potrošač” i „prodavatelj (robe) ili pružatelj (usluge)” iz članka 1. stavka 1. Direktive 93/13, članak 2. točke (b) i (c) te direktive definiraju ih na način da obuhvaćaju svaku fizičku osobu koja u ugovorima obuhvaćenima navedenom direktivom nastupa za potrebe izvan okvira svojeg obrta, poduzeća i profesije, i svaku fizičku ili pravnu osobu koja u ugovorima obuhvaćenima tom direktivom nastupa u okviru svojeg obrta, poduzeća i profesije, bez obzira na to je li u javnom ili privatnom vlasništvu.
46
Prema tome, Direktiva 93/13 definira ugovore na koje se primjenjuje upućivanjem na svojstvo ugovornih stranaka, ovisno o tome nastupaju li one u okviru svojeg obrta, poduzeća i profesije (presuda od 24. listopada 2024., Zabitoń, C‑347/23, EU:C:2024:919, t. 24. i navedena sudska praksa).
47
Slijedom toga, Direktiva 93/13 primjenjuje se u situaciji u kojoj je sklopljen ugovor između, s jedne strane, prodavatelja robe ili pružatelja usluga koji obavlja djelatnost u području razvoja sportaša i, s druge strane, maloljetnika „perspektivnog sportaša” kojeg su zastupali njegovi roditelji i koji se prilikom sklapanja tog ugovora nije profesionalno bavio dotičnom sportskom aktivnošću.
48
Taj se zaključak ne može dovesti u pitanje kada je, kao u predmetu o kojem je riječ u glavnom postupku, nakon sklapanja tog ugovora potrošač postao profesionalni sportaš.
49
Naime, presuđeno je da svojstvo „potrošača” osobe treba ocijeniti u trenutku sklapanja predmetnog ugovora (vidjeti, u tom smislu, presude od 9. srpnja 2020., Raiffeisen Bank i BRD Groupe Société Générale, C‑698/18 i C‑699/18, EU:C:2020:537, t. 73. i od 24. listopada 2024., Zabitoń, C‑347/23, EU:C:2024:919 t. 32.).
50
Slijedom toga, maloljetnik koji na dan sklapanja ugovora o uslugama potpore sportskom razvoju i karijeri nije profesionalno obavljao sportsku djelatnost o kojoj je riječ ne gubi svojstvo „potrošača” u smislu članka 2. točke (b) Direktive 93/13 zato što je postao profesionalni sportaš tijekom izvršavanja ugovora.
51
U tom pogledu valja dodati da sama činjenica da se tog potrošača smatra „perspektivnim” igračem u sportskoj disciplini u kojoj je kasnije postao profesionalni igrač ne može izmijeniti svojstvo koje je imao na dan sklapanja predmetnog ugovora kao ni okolnost da je predmet tog ugovora bio povezan s eventualnom budućom profesionalnom karijerom tog sportaša.
52
Isto tako, činjenica da je dotični potrošač mogao imati saznanja ili raspolagati potencijalno važnim informacijama u sportskoj disciplini u kojoj je kasnije postao profesionalni igrač nije relevantna u pogledu njegova svojstva na datum sklapanja predmetnog ugovora.
53
Naime, prema ustaljenoj sudskoj praksi, pojam „potrošač” u smislu članka 2. točke (b) Direktive 93/13 objektivan je i ne ovisi o možebitnim konkretnim saznanjima predmetne osobe ili informacijama kojima ona stvarno raspolaže (presuda od 3. rujna 2015., Costea, C‑110/14, EU:C:2015:538, t. 21.).
54
S obzirom na prethodna razmatranja, na prvo pitanje valja odgovoriti tako da članak 1. stavak 1. i članak 2. točku (b) Direktive 93/13 treba tumačiti na način da je ugovor o uslugama potpore razvoju i karijeri sportaša, koji je sklopljen između, s jedne strane, pružatelja usluga koji svoju djelatnost obavlja u području razvoja sportašâ i, s druge strane, maloljetnika „perspektivnog sportaša”, kojeg zastupaju njegovi roditelji te koji prilikom sklapanja tog ugovora još nije obavljao djelatnost u području sporta te je, stoga, imao svojstvo potrošača, obuhvaćen područjem primjene te direktive.
Drugo pitanje
55
Na drugo pitanje nije potrebno odgovoriti s obzirom na to da je ono postavljeno samo u slučaju niječnog odgovora na prvo pitanje.
Treće pitanje
56
Svojim trećim pitanjem sud koji je uputio zahtjev, u biti, pita treba li članak 4. stavak 2. i članak 8. Direktive 93/13 tumačiti na način da nacionalni sud može ocijeniti, s obzirom na članak 3. te direktive, nepoštenost ugovorne odredbe kojom se predviđa da se za pružanje usluga potpore razvoju i karijeri u određenom sportu, navedenih u ugovoru, mladi sportaš obvezuje platiti naknadu u iznosu od 10 % prihoda koje će ostvariti tijekom 15 godina nakon sklapanja tog ugovora.
57
U tom pogledu, treba podsjetiti na to da se člankom 4. stavkom 2. Direktive 93/13 predviđa da se procjena o tome jesu li neke odredbe nepoštene ne odnosi na odredbe o definiciji glavnog predmeta ugovora ni na odredbe o primjerenosti cijene i naknade, na jednoj strani, i isporučenih usluga i robe, na drugoj, sve dok su te odredbe jasno i razumljivo sastavljene.
58
Prema sudskoj praksi Suda, nepoštenost odredbi navedenih u tom članku 4. stavku 2., iako su one obuhvaćene područjem koje se uređuje Direktivom 93/13, neće se ocjenjivati ako nadležni nacionalni sud smatra, slijedom njihova pojedinačnog razmatranja, da ih je prodavatelj robe ili pružatelj usluge sastavio jasno i razumljivo. Stoga ta odredba ima isključivo za cilj utvrditi način i opseg sadržajne ocjene ugovornih odredbi o kojima se nije pojedinačno pregovaralo, a koje opisuju bitne činidbe u ugovorima sklopljenima između prodavatelja robe ili pružatelja usluga i potrošača (vidjeti, u tom smislu, presudu od 3. lipnja 2010., Caja de Ahorros y Monte de Piedad de Madrid, C‑484/08, EU:C:2010:309, t. 32. i 34.). Usto, iz navedene odredbe proizlazi da okolnost da ugovorna odredba nije jasno i razumljivo sastavljena sama po sebi ne znači da je i nepoštena (presuda od 13. srpnja 2023., Banco Santander (Upućivanje na službeni indeks), C‑265/22, EU:C:2023:578, t. 66. i navedena sudska praksa).
59
Kada je, kao u glavnom postupku, predmet ugovora pružanje usluga potpore razvoju i karijeri u određenom sportu, koje su navedene u tom ugovoru, odredba kojom se predviđa da se za pružanje takvih usluga mladi sportaš suugovaratelj obvezuje platiti naknadu u iznosu od 10 % prihoda koje će ostvariti u 15 godina nakon sklapanja tog ugovora jest, kao što je to nezavisni odvjetnik u biti istaknuo u točki 87. svojeg mišljenja, relevantna za utvrđivanje kako glavnog predmeta ugovora tako i primjerenosti između cijene i naknade, s jedne strane, i isporučenih usluga i robe, s druge strane, u smislu članka 4. stavka 2. Direktive 93/13.
60
Iz toga slijedi da navedena odredba ulazi u područje primjene tog članka 4. stavka 2. i da, slijedom toga, nacionalni sud načelno može ocijeniti njezinu nepoštenost samo ako zaključi da nije jasno i razumljivo sastavljena.
61
Međutim, u ovom predmetu, iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da na dan sklapanja predmetnog ugovora, odnosno 14. siječnja 2009., određene odredbe Direktive 93/13, a posebno njezin članak 4. stavak 2., Republika Latvija još nije prenijela u svoj pravni poredak, dok je prenošenje te odredbe dovršeno tek 1. srpnja 2014.
62
U tom pogledu treba podsjetiti na to da se člankom 8. Direktive 93/13 izrijekom propisuje mogućnost država članica da „[k]ako bi osigurale najviši stupanj zaštite potrošača, […] mogu u području na koje se odnosi [ta] direktiva usvojiti ili zadržati najstrože odredbe spojive s Ugovorom”.
63
Sud je iz toga zaključio da se države članice ne može spriječiti da zadrže ili usvoje, u cjelokupnom području uređenom Direktivom 93/13, čiji su dio i odredbe iz njezina članka 4. stavka 2., stroža pravila od onih predviđenih samom tom direktivom, pod uvjetom da im je cilj osigurati višu razinu zaštite potrošača (presuda od 3. lipnja 2010., Caja de Ahorros y Monte de Piedad de Madrid, C‑484/08, EU:C:2010:309, t. 35. i 40.).
64
Stoga, ako to nacionalno pravo dopušta, nacionalni sud može, u okviru spora koji se odnosi na ugovor sklopljen između prodavatelja robe ili pružatelja usluga i potrošača, ocijeniti nepoštenost ugovorne odredbe o kojoj se nije pojedinačno pregovaralo, koja se osobito odnosi na glavni predmet tog ugovora, čak i ako je tu odredbu prodavatelj robe ili pružatelj usluga prethodno sastavio jasno i razumljivo.
65
Stoga je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri je li na dan sklapanja ugovora od 14. siječnja 2009. nacionalno pravo omogućavalo ocjenu nepoštenosti odredbe koja ulazi u područje primjene članka 4. stavka 2. Direktive 93/13, uključujući u slučajevima u kojima je ta odredba bila jasno i razumljivo sastavljena.
66
S obzirom na prethodno navedeno, na treće pitanje valja odgovoriti tako da članak 4. stavak 2. i članak 8. Direktive 93/13 treba tumačiti na način da je ugovorna odredba kojom se predviđa da se za pružanje usluga potpore razvoju i karijeri u određenom sportu, navedenih u ugovoru, mladi sportaš obvezuje platiti naknadu u iznosu od 10 % prihoda koje će ostvariti tijekom 15 godina nakon sklapanja tog ugovora, obuhvaćena područjem primjene te odredbe. Posljedično, nacionalni sud može ocijeniti, s obzirom na članak 3. te direktive, nepoštenost takve ugovorne odredbe samo ako zaključi da ona nije jasno i razumljivo sastavljena. Međutim, navedenim odredbama ne protivi se nacionalni propis koji dopušta sudski nadzor nepoštenosti navedene odredbe čak i ako je ona jasno i razumljivo sastavljena.
Četvrto pitanje
67
Svojim četvrtim pitanjem sud koji je uputio zahtjev, u biti, pita treba li članak 5. Direktive 93/13 tumačiti na način da ugovornu odredbu koja samo predviđa, bez drugog pojašnjenja, da se u zamjenu za pružanje usluga potpore sportskom razvoju i karijeri sportaš obvezuje da će pružatelju usluga platiti naknadu u visini od 10 % prihoda koje će primiti tijekom 15 godina nakon sklapanja tog ugovora, treba smatrati jasno i razumljivo sročenom u smislu te odredbe.
68
U tom pogledu se predviđa da, u skladu s člankom 5. Direktive 93/13, s jedne strane, u slučaju ugovora u kojima se potrošaču sve ili određene odredbe nude u pisanom obliku, te odredbe uvijek moraju biti sročene jasno i razumljivo i, s druge strane, da ako postoji sumnja oko značenja neke odredbe, prednost ima tumačenje koje je najpovoljnije za potrošača.
69
Kad je riječ o zahtjevu transparentnosti ugovornih odredbi, kako je predviđen člankom 4. stavkom 2. i člankom 5. Direktive 93/13, Sud je istaknuo da se ta obveza ne može ograničiti isključivo na razumljivost tih odredbi na formalnoj i jezičnoj razini, nego da ju – s obzirom na to da se potrošač nalazi u slabijem položaju u odnosu na prodavatelja robe ili pružatelja usluge, osobito u pogledu razine obaviještenosti – treba shvatiti u širem smislu (vidjeti, u tom smislu, presudu od 20. rujna 2017., Andriciuc i dr., C‑186/16, EU:C:2017:703, t. 44. i navedenu sudsku praksu).
70
Stoga navedeni zahtjev transparentnosti ne zahtijeva samo da ugovorna odredba mora biti formalno i jezično razumljiva, već podrazumijeva obvezu da ugovor transparentno izloži konkretno funkcioniranje mehanizma na koji upućuje dotična odredba kao i, ako je to potrebno, odnos između tog mehanizma i mehanizma utvrđenog drugim odredbama, tako da taj potrošač na temelju točnih i razumljivih kriterija bude u stanju procijeniti ekonomske posljedice koje iz toga za njega proizlaze (vidjeti, u tom smislu, presudu od 12. siječnja 2023., D. V. (Nagrade za rad odvjetnika – Načelo satnice), C‑395/21, EU:C:2023:14, t. 36. i 37. i navedenu sudsku praksu).
71
Na nacionalnom je sudu da provjeri je li taj zahtjev ispunjen s obzirom na sve relevantne činjenice. Konkretno, on treba provjeriti, uzimajući u obzir sve okolnosti sklapanja ugovora, jesu li potrošaču bili priopćeni svi elementi koji bi mogli imati utjecaja na opseg njegove obveze, a na temelju kojih on može ocijeniti njezine financijske posljedice (vidjeti, u tom smislu, presudu od 12. siječnja 2023., D. V. (Nagrade za rad odvjetnika – Načelo satnice), C‑395/21, EU:C:2023:14, t. 38. i navedenu sudsku praksu).
72
U tom pogledu, Sud je presudio, u okviru postupka koji se odnosio na odredbu o plaćanju nagrade za rad odvjetnika, da, iako se od prodavatelja robe ili pružatelja usluga ne može zahtijevati da obavijesti potrošača o konačnim financijskim posljedicama njegova obvezivanja, koje ovise o budućim i nepredvidljivim događajima neovisnima o volji tog prodavatelja robe ili pružatelja usluga, činjenica je da informacije koje je dužan priopćiti prije sklapanja ugovora moraju potrošaču omogućiti donošenje razborite i informirane odluke, s jedne strane, o mogućem nastanku takvih događaja i, s druge strane, o posljedicama koje bi iz njih mogle proizići kad je riječ o trajanju pružanja predmetnih pravnih usluga (presuda od 12. siječnja 2023., D. V. (Nagrade za rad odvjetnika – Načelo satnice), C‑395/21, EU:C:2023:14, t. 43.).
73
U ovom predmetu, na nacionalnom je sudu da ocijeni, uzimajući u obzir sva obilježja ugovorne odredbe iz glavnog postupka i sve relevantne elemente sklapanja ugovora od 14. siječnja 2009., jesu li informacije koje mu je pružatelj usluga pružio prije sklapanja ugovora omogućile potrošaču da donese razboritu odluku uz potpuno poznavanje financijskih posljedica sklapanja navedenog ugovora (vidjeti, po analogiji, presudu od 12. siječnja 2023., D. V. (Nagrade za rad odvjetnika – Načelo satnice), C‑395/21, EU:C:2023:14, t. 44.).
74
Što se tiče obilježja odredbe poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, koja predviđa iznos naknade pružatelju usluga na temelju fiksnog postotka budućih prihoda suugovaratelja u određenom razdoblju, valja istaknuti da se može smatrati da takva odredba sama po sebi omogućuje zainteresiranoj osobi da procijeni ekonomske posljedice koje iz toga za nju mogu proizaći samo ako precizno opisuje dotične prihode. Na sudu koji je uputio zahtjev je da provjeri može li se smatrati da naznaka koja se nalazi u ugovoru od 14. siječnja 2009., prema kojoj se naknada pružatelju usluga računa na osnovi fiksnog postotka svih neto prihoda od događaja u smislu igre, oglašavanja, marketinga i medija povezanih sa sportom o kojem je riječ, sama po sebi odgovara takvom stupnju preciznosti. Također je potrebno da se narav usluga koje se pružaju u zamjenu za predviđenu naknadu može razumno shvatiti ili izvesti iz cjelokupnog ugovora (vidjeti, u tom smislu, presudu od 3. listopada 2019., Kiss i CIB Bank, C‑621/17, EU:C:2019:820, t. 43.).
75
U konačnici je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri je li na dan sklapanja ugovora od 14. siječnja 2009. zainteresirana osoba imala, kako u pogledu prirode usluga koje je trebao pružiti prodavatelj robe ili pružatelj usluga tako i u pogledu osnovice za izračun iznosa naknade koju treba platiti kao protučinidbu, sve podatke koji su joj potrebni kako bi mogla procijeniti ekonomske posljedice svoje obveze.
76
S obzirom na prethodna razmatranja, na četvrto pitanje valja odgovoriti tako da članak 5. Direktive 93/13 treba tumačiti na način da ugovornu odredbu koja samo predviđa da se u zamjenu za pružanje usluga potpore sportskom razvoju i karijeri sportaš obvezuje da će pružatelju usluga platiti naknadu u visini od 10 % prihoda koje će primiti tijekom 15 godina nakon sklapanja tog ugovora, ne treba smatrati jasno i razumljivo sročenom u smislu te odredbe ako potrošač prije sklapanja ugovora nije obaviješten o svim informacijama koje su mu potrebne kako bi mogao procijeniti ekonomske posljedice svoje obveze.
Peto pitanje
77
Svojim petim pitanjem sud koji je uputio zahtjev, u biti, pita treba li članak 3. stavak 1. Direktive 93/13 tumačiti na način da ugovorna odredba kojom se predviđa da se u zamjenu za pružanje usluga potpore sportskom razvoju i karijeri mladi sportaš obvezuje da će pružatelju usluga platiti naknadu u visini od 10 % prihoda koje će primiti tijekom 15 godina nakon sklapanja tog ugovora, prouzročava na štetu potrošača znatniju neravnotežu u pravima i obvezama stranaka proizašlima iz ugovora, u smislu te odredbe, u slučaju da se tom odredbom ne uspostavlja veza između vrijednosti pružene usluge i njezina troška za potrošača.
78
U tom pogledu važno je podsjetiti na to da se, prema ustaljenoj praksi Suda, nadležnost potonjeg odnosi na tumačenje pojmova Direktive 93/13 kao i na kriterije koje nacionalni sud može ili mora primijeniti nakon ispitivanja neke ugovorne odredbe u vezi s odredbama te direktive, pri čemu se podrazumijeva da je na navedenom sudu da donese odluku, uzimajući u obzir te kriterije, o konkretnoj kvalifikaciji određene ugovorne odredbe ovisno o okolnostima koje su svojstvene predmetnom slučaju. Iz toga proizlazi da se Sud mora ograničiti na to da sudu koji je uputio zahtjev pruži naznake o kojima potonji mora voditi računa (presuda od 13. srpnja 2023., Banco Santander (Upućivanje na službeni indeks), C‑265/22, EU:C:2023:578, t. 50.).
79
Člankom 3. stavkom 1. Direktive 93/13 određuje se da se ugovorna odredba o kojoj se nisu vodili pojedinačni pregovori smatra nepoštenom ako u suprotnosti s uvjetom o dobroj vjeri, na štetu potrošača prouzroči znatniju neravnotežu u pravima i obvezama stranaka, proizašlim iz tog ugovora.
80
U okviru ocjene nepoštenosti ugovorne odredbe o kojoj se nisu vodili pojedinačni pregovori, koju nacionalni sud mora provesti na temelju članka 3. stavka 1. Direktive 93/13, na spomenutom je sudu da, s obzirom na sve okolnosti slučaja, ispita, kao prvo, moguće nepoštovanje zahtjeva dobre vjere i kao drugo, postojanje eventualne znatnije neravnoteže na štetu potrošača, u smislu te odredbe (presuda od 13. srpnja 2023., Banco Santander (Upućivanje na službeni indeks), C‑265/22, EU:C:2023:578, t. 63.).
81
Kako bi se precizirali ti pojmovi, valja, s jedne strane, podsjetiti, kad je riječ o tome u kojim je okolnostima ta neravnoteža nastala „u suprotnosti s uvjetom o dobroj vjeri”, na to da nacionalni sud mora, vodeći računa o uvodnoj izjavi 16. Direktive 93/13, u tu svrhu provjeriti može li prodavatelj robe ili pružatelj usluga, kada na pošten i pravičan način posluje s potrošačem, razumno očekivati da će ovaj prihvatiti takvu ugovornu odredbu prilikom pojedinačnih pregovora (presuda od 13. srpnja 2023., Banco Santander (Upućivanje na službeni indeks), C‑265/22, EU:C:2023:578, t. 64.).
82
S druge strane, kako bi se utvrdilo stvara li neka odredba na štetu potrošača „znatniju neravnotežu” u pravima i obvezama stranaka proizišlima iz ugovora, osobito valja voditi računa o pravilima koja se primjenjuju u nacionalnom pravu u slučaju da se stranke o tome nisu dogovorile, kako bi se procijenilo stavlja li taj ugovor i, ako je to slučaj, u kojoj mjeri, potrošača u nepovoljniji pravni položaj od onog predviđenog nacionalnim pravom koje je na snazi (presuda od 13. srpnja 2023., Banco Santander (Upućivanje na službeni indeks), C‑265/22, EU:C:2023:578, t. 65.).
83
Tek će na temelju takve usporedne analize nacionalni sudac moći procijeniti stavlja li ugovor, i ako je tako, u kojoj mjeri, potrošača u nepovoljniji pravni položaj u odnosu na onaj predviđen nacionalnim pravom koje je na snazi.
84
S obzirom na navedeno, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 91. svojeg mišljenja, drugi elementi također se mogu uzeti u obzir kako bi se ocijenilo postojanje znatnije neravnoteže, kao što su poštena i pravična tržišna praksa na dan sklapanja predmetnog ugovora u području naknada u području sporta o kojem je riječ ili obveze kojima je razumno obaviješten potrošač mogao očekivati da će biti izložen s obzirom na te prakse.
85
Naposljetku, u skladu s člankom 4. stavkom 1. Direktive 93/13, nacionalni je sud dužan procijeniti nepoštenost ugovorne odredbe tako da u obzir uzme prirodu robe ili usluga na koje se ugovor odnosi u vrijeme kada je sklopljen, sve popratne okolnosti sklapanja ugovora i sve ostale odredbe navedenog ugovora ili nekog drugog ugovora o kojem on ovisi (vidjeti, u tom smislu, presudu od 4. srpnja 2024., Caixabank i dr. (Nadzor transparentnosti u slučaju kolektivne tužbe), C‑450/22, EU:C:2024:577, t. 29. i navedenu sudsku praksu).
86
U ovom slučaju, kao što je to nezavisni odvjetnik istaknuo u točki 95. svojeg mišljenja, sud koji je uputio zahtjev morat će uzeti u obzir različite elemente ugovora od 14. siječnja 2009., poput činjenice da je taj ugovor po samoj svojoj naravi sadržavao faktor rizika za društvo A. Naime, navedenim je ugovorom bilo određeno da se naknada koja se duguje društvu A može potraživati samo pod uvjetom da prihodi dosegnu iznos veći od 1500 eura mjesečno, da osoba C može jednostrano raskinuti taj ugovor bez plaćanja naknade u slučaju, među ostalim, odluke da neće nastaviti svoju profesionalnu karijeru ili pak da se usluge koje pruža društvo A pružaju bez jamstva da će osoba C postići očekivani rezultat, odnosno da će postati profesionalni sportaš (vidjeti, po analogiji, presudu od 16. ožujka 2010., Olympique Lyonnais, C‑325/08, EU:C:2010:143, t. 42.).
87
S obzirom na prethodna razmatranja, na peto pitanje valja odgovoriti tako da članak 3. stavak 1. Direktive 93/13 treba tumačiti na način da ugovorna odredba kojom se predviđa da se u zamjenu za pružanje usluga potpore sportskom razvoju i karijeri mladi sportaš obvezuje da će pružatelju usluga platiti naknadu u visini od 10 % prihoda koje će primiti tijekom 15 godina nakon sklapanja tog ugovora, ne prouzročava na štetu potrošača znatniju neravnotežu u pravima i obvezama stranaka proizašlima iz ugovora, u smislu te odredbe, samo zbog toga što se tom odredbom ne uspostavlja veza između vrijednosti pružene usluge i njezina troška za potrošača. Naime, postojanje takve neravnoteže treba ocijeniti osobito s obzirom na pravila koja se u nacionalnom pravu primjenjuju u slučaju nepostojanja sporazuma stranaka, poštene i pravične tržišne prakse na dan sklapanja ugovora u području naknada u području sporta o kojem je riječ kao i sve popratne okolnosti sklapanja navedenog ugovora te sve druge njegove odredbe ili odredbe nekog drugog ugovora o kojem on ovisi.
Šesto pitanje
88
Svojim šestim pitanjem sud koji je uputio zahtjev, u biti, pita treba li članak 6. stavak 1. Direktive 93/13 tumačiti na način da mu se protivi to da nacionalni sud koji je utvrdio da je odredba ugovora sklopljenog između prodavatelja robe ili pružatelja usluga i potrošača nepoštena, u smislu članka 3. stavka 1. te direktive, iznos koji potrošač duguje smanji na visinu troškova koje je pružatelj usluga stvarno snosio u okviru izvršenja tog ugovora.
89
U tom pogledu, članak 6. stavak 1. Direktive 93/13 određuje da države članice utvrđuju da u ugovoru koji je prodavatelj robe ili pružatelj usluge sklopio s potrošačem prema nacionalnom pravu nepoštene odredbe nisu obvezujuće za potrošača a da ugovor u tim uvjetima i dalje obvezuje stranke ako je u stanju nastaviti važiti i bez tih nepoštenih odredaba.
90
Ta odredba predstavlja odredbu s obvezujućim učinkom kojoj je cilj zamijeniti formalnu ravnotežu koju ugovor uspostavlja između prava i obveza suugovaratelja stvarnom ravnotežom koja će ponovno uspostaviti jednakost između potonjih (presuda od 30. svibnja 2013., Asbeek Brusse i de Man Garabito, C‑488/11, EU:C:2013:341, t. 38.).
91
U tim okolnostima navedenu odredbu treba smatrati normom ekvivalentnom nacionalnim pravilima koja, u okviru unutarnjeg pravnog poretka, imaju karakter normi javnog poretka (presuda od 21. prosinca 2016., Gutiérrez Naranjo i dr., C‑154/15, C‑307/15 i C‑308/15, EU:C:2016:980, t. 54.), tako da za nepoštenu odredbu treba smatrati da nikada nije postojala.
92
Što se tiče mogućnosti nacionalnog suda koji je utvrdio da je odredba ugovora sklopljenog između prodavatelja robe ili pružatelja usluga i potrošača nepoštena da izmijeni sadržaj te odredbe umjesto da je jednostavno izuzme iz primjene u odnosu na potrošača, valja istaknuti da se članak 6. stavak 1. Direktive 93/13 ne može shvatiti na način da nacionalnom sudu omogućuje korištenje takvom mogućnošću (vidjeti, u tom smislu, presudu od 14. lipnja 2012., Banco Español de Crédito, C‑618/10, EU:C:2012:349, t. 71.).
93
Kada bi nacionalni sud mogao izmijeniti sadržaj nepoštenih odredbi u takvom ugovoru, takva mogućnost mogla bi naštetiti ostvarenju dugoročnog cilja postavljenog člankom 7. Direktive 93/13. Naime, takva mogućnost pospješila bi gubitak odvraćajućeg učinka prema prodavateljima robe ili pružateljima usluga do kojeg inače dolazi jednostavnim izuzimanjem iz primjene nepoštenih odredaba u odnosu na potrošača, s obzirom na to da bi prodavatelji robe odnosno pružatelji usluga i dalje bili u iskušenju da se koriste takvim odredbama znajući da bi nacionalni sudac, čak i kada bi ih morao proglasiti ništavima, mogao nadopuniti ugovor u potrebnoj mjeri da se zaštiti interes tih prodavatelja robe ili pružatelja usluga (presuda od 26. ožujka 2019., Abanca Corporación Bancaria i Bankia, C‑70/17 i C‑179/17, EU:C:2019:250, t. 54.).
94
Predmetni ugovor može, u skladu s člankom 6. stavkom 1. Direktive 93/13, biti održan na snazi ako je, u skladu s odredbama nacionalnog prava, takav kontinuitet ugovora pravno moguć, što valja provjeriti na temelju objektivnoga pristupa (presuda od 3. listopada 2019., Dziubak, C‑260/18, EU:C:2019:819, t. 39.).
95
S obzirom na prethodna razmatranja, na šesto pitanje valja odgovoriti tako da članak 6. stavak 1. Direktive 93/13 treba tumačiti na način da mu se protivi to da nacionalni sud koji je utvrdio da je odredba ugovora sklopljenog između prodavatelja robe ili pružatelja usluga i potrošača nepoštena, u smislu članka 3. stavka 1. te direktive, iznos koji potrošač duguje smanji na visinu troškova koje je pružatelj usluga stvarno snosio u okviru izvršenja tog ugovora.
Sedmo i osmo pitanje
96
Na sedmo i osmo pitanje nije potrebno odgovoriti jer su postavljena samo u slučaju niječnog odgovora na treće pitanje.
Deveto pitanje
97
Svojim devetim pitanjem sud koji je uputio zahtjev, u biti, pita treba li Direktivu 93/13, u vezi s člankom 17. stavkom 1. i člankom 24. stavkom 2. Povelje, tumačiti na način da je, ako se ugovornom odredbom predviđa da se u zamjenu za pružanje usluga potpore sportskom razvoju i karijeri potrošač obvezuje platiti naknadu u visini od 10 % prihoda koje će primiti tijekom 15 godina nakon sklapanja tog ugovora, okolnost da je potrošač bio maloljetan prilikom sklapanja navedenog ugovora i da su taj ugovor sklopili maloljetnikovi roditelji u njegovo ime relevantna za potrebe ocjene nepoštenosti takve odredbe.
98
Treba podsjetiti na to da je područje primjene Povelje glede djelovanja država članica definirano u njezinu članku 51. stavku 1., u skladu s kojim se odredbe Povelje odnose na države članice samo kada provode pravo Unije.
99
U ovom slučaju, u odgovoru na prvo pitanje Sud je utvrdio primjenjivost Direktive 93/13 na ugovor poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, tako da nacionalni pravni okvir kojeg je glavni postupak dio predstavlja provedbu te direktive i stoga prava Unije u smislu članka 51. stavka 1. Povelje.
100
Slijedom toga, sud koji je uputio zahtjev prilikom primjene Direktive 93/13 dužan je poštovati temeljna prava zajamčena Poveljom, među kojima su i ona predviđena u njezinim člancima 17. i 24., koji se odnose na pravo na vlasništvo odnosno prava djeteta.
101
Kada je, posebice, riječ o pravima djeteta, zajamčenima člankom 24. Povelje, ona podrazumijevaju, među ostalim, obvezu uzimanja u obzir najboljeg interesa djeteta kao primarnog cilja u svim djelovanjima koja se odnose na djecu.
102
Posljedično, iako se u Direktivi 93/13 ne spominju maloljetni potrošači, ipak iz članka 24. stavka 2. Povelje kao i iz članka 3. stavka 1. Međunarodne konvencije o pravima djeteta, koju je Opća skupština Ujedinjenih naroda usvojila 20. studenoga 1989., na koji izričito upućuju objašnjenja koja se odnose na članak 24. Povelje, proizlazi da se najbolji interes djeteta mora uzeti u obzir ne samo prilikom meritorne ocjene zahtjeva koji se odnose na djecu nego on mora i utjecati na postupak odlučivanja koji dovodi do te ocjene, uz posebna postupovna jamstva. Naime, kao što je to istaknuo Odbor Ujedinjenih naroda za prava djeteta, pojam „najbolji interes djeteta” u smislu tog članka 3. stavka 1. istodobno upućuje na materijalno pravo, načelo tumačenja i na postupovno pravilo (presuda od 11. lipnja 2024., Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Žene koje se poistovjećuju s vrijednošću rodne ravnopravnosti), C‑646/21, EU:C:2024:487, t. 73.).
103
S obzirom na to, ta obveza, koju osobito ima sud koji je uputio zahtjev, da uzme u obzir najbolji interes djeteta ne isključuje mogućnost da taj sud, u ovom predmetu, uzme u obzir okolnost da su roditelji osobe C, koji su je zastupali prilikom sklapanja ugovora od 14. siječnja 2009., sami imali saznanja o profesionalnom sportskom okruženju ili činjenicu da je osoba C imala 17 godina na dan sklapanja tog ugovora.
104
S obzirom na prethodna razmatranja, na deveto pitanje valja odgovoriti tako da Direktivu 93/13, u vezi s člankom 17. stavkom 1. i člankom 24. stavkom 2. Povelje, treba tumačiti na način da je, ako se ugovornom odredbom predviđa da se u zamjenu za pružanje usluga potpore sportskom razvoju i karijeri potrošač obvezuje platiti naknadu u visini od 10 % prihoda koje će primiti tijekom 15 godina nakon sklapanja tog ugovora, okolnost da je potrošač bio maloljetan prilikom sklapanja navedenog ugovora i da su taj ugovor sklopili maloljetnikovi roditelji u njegovo ime relevantna za potrebe ocjene nepoštenosti takve odredbe.
Deseto pitanje
105
Na deseto pitanje nije potrebno odgovoriti jer je ono postavljeno samo u slučaju niječnog odgovora na prvo pitanje.
Troškovi
106
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.
Slijedom navedenog, Sud (peto vijeće) odlučuje:
1.
Članak 1. stavak 1. i članak 2. točku (b) Direktive Vijeća 93/13/EEZ od 5. travnja 1993. o nepoštenim odredbama u potrošačkim ugovorima
treba tumačiti na način da je:
ugovor o uslugama potpore razvoju i karijeri sportaša, koji je sklopljen između, s jedne strane, pružatelja usluga koji svoju djelatnost obavlja u području razvoja sportašâ i, s druge strane, maloljetnika „perspektivnog sportaša”, kojeg zastupaju njegovi roditelji te koji prilikom sklapanja tog ugovora još nije obavljao djelatnost u području sporta te je, stoga, imao svojstvo potrošača, obuhvaćen područjem primjene te direktive.
2.
Članak 4. stavak 2. i članak 8. Direktive 93/13
treba tumačiti na način da je:
ugovorna odredba kojom se predviđa da se za pružanje usluga potpore razvoju i karijeri u određenom sportu, navedenih u ugovoru, mladi sportaš obvezuje platiti naknadu u iznosu od 10 % prihoda koje će ostvariti tijekom 15 godina nakon sklapanja tog ugovora, obuhvaćena područjem primjene te odredbe. Posljedično, nacionalni sud može ocijeniti, s obzirom na članak 3. te direktive, nepoštenost takve ugovorne odredbe samo ako zaključi da ona nije jasno i razumljivo sastavljena. Međutim, navedenim odredbama ne protivi se nacionalni propis koji dopušta sudski nadzor nepoštenosti navedene odredbe čak i ako je ona jasno i razumljivo sastavljena.
3.
Članak 5. Direktive 93/13
treba tumačiti na način da:
ugovornu odredbu koja samo predviđa da se u zamjenu za pružanje usluga potpore sportskom razvoju i karijeri sportaš obvezuje da će pružatelju usluga platiti naknadu u visini od 10 % prihoda koje će primiti tijekom 15 godina nakon sklapanja tog ugovora ne treba smatrati jasno i razumljivo sročenom u smislu te odredbe ako potrošač prije sklapanja tog ugovora nije obaviješten o svim informacijama koje su mu potrebne kako bi mogao procijeniti ekonomske posljedice svoje obveze.
4.
Članak 3. stavak 1. Direktive 93/13
treba tumačiti na način da:
ugovorna odredba kojom se predviđa da se u zamjenu za pružanje usluga potpore sportskom razvoju i karijeri mladi sportaš obvezuje da će pružatelju usluga platiti naknadu u visini od 10 % prihoda koje će primiti tijekom 15 godina nakon sklapanja tog ugovora ne prouzročava na štetu potrošača znatniju neravnotežu u pravima i obvezama stranaka proizašlima iz ugovora, u smislu te odredbe, samo zbog toga što se tom odredbom ne uspostavlja veza između vrijednosti pružene usluge i njezina troška za potrošača. Naime, postojanje takve neravnoteže treba ocijeniti osobito s obzirom na pravila koja se u nacionalnom pravu primjenjuju u slučaju nepostojanja sporazuma stranaka, poštene i pravične tržišne prakse na dan sklapanja ugovora u području naknada u području sporta o kojem je riječ kao i sve popratne okolnosti sklapanja navedenog ugovora te sve druge njegove odredbe ili odredbe nekog drugog ugovora o kojem on ovisi.
5.
Članak 6. stavak 1. Direktive 93/13
treba tumačiti na način da mu se:
protivi to da nacionalni sud koji je utvrdio da je odredba ugovora sklopljenog između prodavatelja robe ili pružatelja usluga i potrošača nepoštena, u smislu članka 3. stavka 1. te direktive, iznos koji potrošač duguje smanji na visinu troškova koje je pružatelj usluga stvarno snosio u okviru izvršenja tog ugovora.
6.
Direktivu 93/13, u vezi s člankom 17. stavkom 1. i člankom 24. stavkom 2. Povelje Europske unije o temeljnim pravima,
treba tumačiti na način da je:
ako se ugovornom odredbom predviđa da se u zamjenu za pružanje usluga potpore sportskom razvoju i karijeri potrošač obvezuje platiti naknadu u visini od 10 % prihoda koje će primiti tijekom 15 godina nakon sklapanja tog ugovora, okolnost da je potrošač bio maloljetan prilikom sklapanja navedenog ugovora i da su taj ugovor sklopili maloljetnikovi roditelji u njegovo ime relevantna za potrebe ocjene nepoštenosti takve odredbe.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: latvijski
(
i
)	Naziv ovog predmeta je izmišljen. On ne odgovara stvarnom imenu nijedne stranke u postupku.