62020CJ0233
DOMSTOLENS DOM (sjunde avdelningen)
den 25 november 2021 (
*1
)
”Begäran om förhandsavgörande – Socialpolitik – Direktiv 2003/88/EG – Skydd för arbetstagares hälsa och säkerhet – Artikel 7.1 – Rätt till kontant ersättning för årlig betald semester som inte tagits ut innan anställningen avslutades – Anställningen har upphört i förtid på arbetstagarens begäran”
I mål C‑233/20,
angående en begäran om förhandsavgörande enligt artikel 267 FEUF, framställd av Oberster Gerichtshof (Högsta domstolen, Österrike) genom beslut av den 29 april 2020, som inkom till domstolen den 4 juni 2020, i målet
WD
mot
Job-medium GmbH, i likvidation,
meddelar
DOMSTOLEN (sjunde avdelningen)
sammansatt av ordföranden på sjätte avdelningen I. Ziemele (referent), tillika tillförordnad ordförande på sjunde avdelningen, samt domarna T. von Danwitz och A. Kumin,
generaladvokat: G. Hogan,
justitiesekreterare: A. Calot Escobar,
efter det skriftliga förfarandet,
med beaktande av de yttranden som avgetts av:
–
WD, genom G. Storch och R. Storch, Rechtsanwälte,
–
Job-medium GmbH, i likvidation, genom F. Marhold, Rechtsanwalt,
–
Österrikes regering, genom A. Posch, J. Schmoll och C. Leeb, samtliga i egenskap av ombud,
–
Europeiska kommissionen, genom B.-R. Killmann och C. Valero, båda i egenskap av ombud,
och efter att den 15 april 2021 ha hört generaladvokatens förslag till avgörande,
följande
Dom
1
Begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av artikel 7 i Europaparlamentets och rådets direktiv 2003/88/EG av den 4 november 2003 om arbetstidens förläggning i vissa avseenden (EUT L 299, 2003, s. 9) och artikel 31 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna (nedan kallad stadgan).
2
Begäran har framställts i ett mål mellan WD och hans tidigare arbetsgivare, Job-medium GmbH, i likvidation. Målet rör nämnda arbetsgivares beslut att inte betala ut kontant ersättning till WD för årlig betald semester som han inte tagit ut innan anställningen upphörde.
Tillämpliga bestämmelser
Unionsrätt
3
I skälen 4 och 5 i direktiv 2003/88 anges följande:
”(4)
Arbetstagarnas säkerhet, hygien och hälsa på arbetsplatsen är ett mål som inte bör vara underkastat rent ekonomiska hänsyn.
(5)
Alla arbetstagare bör ha lämpliga viloperioder. Begreppet ”vila” måste uttryckas i tidsenheter, dvs. i dagar, timmar och/eller delar av dessa. För att trygga hälsa och säkerhet för arbetstagare inom gemenskapen måste arbetstagarna ges dygnsvila, veckovila och semester av en viss minsta längd samt tillräckliga raster. I detta sammanhang är det även nödvändigt att sätta en övre gräns för veckoarbetstiden.”
4
I artikel 1 i detta direktiv, med rubriken ”Ändamål och räckvidd”, föreskrivs följande:
”1.   I detta direktiv föreskrivs minimikrav på säkerhet och hälsa vid förläggningen av arbetstiden.”
5
Artikel 7 i nämnda direktiv, med rubriken ”Årlig semester”, har följande lydelse:
”1.   Medlemsstaterna skall vidta de åtgärder som behövs för att se till att varje arbetstagare får en årlig betald semester om minst fyra veckor i enlighet med vad som föreskrivs genom nationell lagstiftning eller praxis angående rätten till och beviljandet av en sådan semester.
2.   Den årliga semestern får inte utbytas mot kontant ersättning, utom då anställningen avslutas.”
6
I artikel 23 i nämnda direktiv, med rubriken ”Skyddsnivå”, föreskrivs följande:
”Utan att det påverkar medlemsstaternas rätt att med hänsyn till förändrade omständigheter anta olika bestämmelser inom arbetstidens område, så länge de minimikrav som föreskrivs i detta direktiv följs, skall tillämpningen av detta direktiv inte utgöra skäl att sänka den allmänna nivån för det skydd som erbjuds arbetstagarna.”
Österrikisk rätt
7
I 10 § Urlaubsgesetz (semesterlagen) av den 7 juli 1976 (BGBl. I, 3/2013) föreskrivs följande:
”1.   Vid den tidpunkt då anställningen upphör har arbetstagaren, för det beräkningsår då anställningen avslutas, rätt till en kompensationsersättning för den semester som motsvarar anställningstiden under beräkningsåret i förhållande till hela beräkningsåret. Den semester som redan tagits ut ska dras av från den årliga semester som ska betalas i proportion till den arbetade tiden. …
2.   Kompensationsersättning ska inte utgå om arbetstagaren utan giltigt skäl avbryter anställningsförhållandet i förtid.
3.   När det gäller icke uttagen semester avseende tidigare år har arbetstagaren, i stället för utestående ersättning för betald semester, rätt till en kompensationsersättning som motsvarar hela den utestående ersättningen för betald semester, i den mån rätten till semester inte är preskriberad. …”
Målet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågorna
8
WD var anställd av Job-medium från den 25 juni 2018 till den 9 oktober 2018, då han avslutade sin anställning genom att utan giltigt skäl säga upp anställningsavtalet i förtid. Under anställningsperioden förvärvade WD en rätt till årlig betald semester motsvarande 7,33 dagar, varav 4 dagar togs ut under anställningsperioden. Vid den tidpunkt då anställningen upphörde hade WD fortfarande en rätt till semester motsvarande 3,33 dagar. Med hänvisning till 10 § punkt 2 semesterlagen betalade Job-medium inte ut någon kontant ersättning till WD för dessa icke uttagna dagar, vilka motsvarade ett belopp på 322,06 euro.
9
WD ansåg att denna bestämmelse stred mot unionsrätten och väckte därför talan och yrkade utbetalning av denna ersättning.
10
Talan ogillades i första och andra instans med hänvisning till 10 § punkt 2 semesterlagen.
11
Avgörandet överklagades till Oberster Gerichtshof (Högsta domstolen, Österrike), som preciserade att den rätt till ersättning för icke uttagen årlig semester som föreskrivs i 10 § punkt 2 semesterlagen endast går förlorad om arbetstagaren utan giltigt skäl säger upp sig under pågående anställning. I detta sammanhang utgör varje omständighet som innebär att arbetstagaren inte rimligen kan förväntas fortsätta sitt anställningsförhållande ett ”giltigt skäl”.
12
Oberster Gerichtshof (Högsta domstolen) har påpekat att denna bestämmelse har dels ett styrande syfte, i och med att den avskräcker arbetstagare från att utan skäl säga upp anställningen i förtid, dels ett ekonomiskt syfte, eftersom den är avsedd att lätta den ekonomiska bördan för en arbetsgivare som oväntat förlorar en av sina anställda.
13
Den hänskjutande domstolen hyser emellertid tvivel om huruvida 10 § punkt 2 semesterlagen är förenlig med artikel 7 i direktiv 2003/88, såsom denna tolkats av EU-domstolen, och med artikel 31.2 i stadgan.
14
Mot denna bakgrund beslutade Oberster Gerichtshof (Högsta domstolen) att vilandeförklara målet och ställa följande frågor till EU-domstolen:
”1)
Är en nationell bestämmelse enligt vilken kontant ersättning för icke uttagen årlig betald semester inte betalas ut för det (sista) innevarande anställningsåret, om arbetstagaren ensidigt och utan giltigt skäl avslutar sin anställning i förtid (uppsägning), förenlig med artikel 31.2 [i stadgan] och artikel 7 [i direktiv 2003/88]?
2)
Om den frågan besvaras nekande:
Ska det i så fall prövas huruvida det var möjligt för arbetstagaren att ta ut sin årliga semester?
Enligt vilka kriterier ska då en sådan prövning göras?”
Prövning av tolkningsfrågorna
Upptagande till prövning
15
Job-medium har gjort gällande att tolkningsfrågorna inte kan tas upp till sakprövning. Job-medium anser att den hänskjutande domstolen inte var skyldig att begära ett förhandsavgörande från EU-domstolen, då det mot bakgrund av unionsrätten och befintlig rättspraxis är uppenbart hur det nationella målet ska avgöras.
16
Domstolen konstaterar inledningsvis, mot bakgrund av domstolens rättegångsregler, att den omständigheten att en nationell domstol inte är skyldig att begära ett förhandsavgörande från EU-domstolen eller att svaret på en begäran om förhandsavgörande mot bakgrund av unionsrätten påstås vara uppenbart inte har någon inverkan på frågan huruvida en sådan begäran kan tas upp till sakprövning.
17
Dessutom framgår det av domstolens fasta praxis att det, inom ramen för det samarbete mellan EU-domstolen och de nationella domstolarna som införts genom artikel 267 FEUF, uteslutande ankommer på den nationella domstolen, vid vilken målet anhängiggjorts och vilken har ansvaret för det rättsliga avgörandet, att mot bakgrund av de särskilda omständigheterna i målet bedöma såväl om ett förhandsavgörande är nödvändigt för att döma i saken som relevansen av de frågor som ställs till EU-domstolen. EU-domstolen är följaktligen i princip skyldig att meddela ett förhandsavgörande när de frågor som ställts avser tolkningen av unionsrätten (dom av den 24 november 2020, Openbaar Ministerie (Urkundsförfalskning), C‑510/19, EU:C:2020:953, punkt 25).
18
Frågor om tolkningen av unionsrätten presumeras således vara relevanta. En tolkningsfråga från en nationell domstol kan bara avvisas då det är uppenbart att den begärda tolkningen av unionsrätten inte har något samband med de verkliga omständigheterna eller saken i det nationella målet eller då frågorna är hypotetiska eller EU-domstolen inte har tillgång till sådana uppgifter om de faktiska eller rättsliga omständigheterna som är nödvändiga för att kunna ge ett användbart svar på de frågor som ställts till den (dom av den 24 november 2020, Openbaar Ministerie (Urkundsförfalskning), C‑510/19, EU:C:2020:953, punkt 26).
19
Enligt den hänskjutande domstolen nekades WD, med stöd av 10 § punkt 2 semesterlagen, kontant ersättning för semester som inte tagits ut innan hans anställning hos Job-medium upphörde, eftersom han utan giltigt skäl hade sagt upp denna anställning i förtid.
20
Mot denna bakgrund är den hänskjutande domstolen osäker på huruvida denna bestämmelse är förenlig med artikel 7.2 i direktiv 2003/88 och artikel 31.2 i stadgan.
21
Det är följaktligen uppenbart att de frågor som ställts avser tolkningen av unionsrätten och att svaret på dessa frågor är användbart och relevant för att avgöra det mål som anhängiggjorts vid den hänskjutande domstolen.
22
Tolkningsfrågorna kan således tas upp till sakprövning.
Prövning i sak
Den första frågan
23
Den hänskjutande domstolen har ställt den första frågan för att få klarhet i huruvida artikel 7 i direktiv 2003/88, jämförd med artikel 31.2 i stadgan, ska tolkas så, att den utgör hinder för en nationell lagstiftning enligt vilken det inte betalas ut någon kontant ersättning för årlig semester som inte tagits ut med avseende på det sista innevarande anställningsåret, när arbetstagaren ensidigt och utan giltigt skäl avslutar anställningen i förtid.
24
EU-domstolen erinrar inledningsvis om att varje arbetstagares rätt till årlig betald semester, enligt domstolens fasta praxis, ska betraktas som en princip av särskild betydelse i unionens sociala regelverk. Undantag från denna princip får därför inte göras, och de behöriga nationella myndigheternas genomförande av denna princip får endast ske inom de gränser som uttryckligen uppställs i direktiv 2003/88 (se, för ett liknande resonemang, dom av den 12 juni 2014, Bollacke, C‑118/13, EU:C:2014:1755, punkt 15 och där angiven rättspraxis).
25
Artikel 7.1 i direktiv 2003/88 återspeglar och preciserar således den grundläggande rätten till årlig betald semester, vilken föreskrivs i artikel 31.2 i stadgan (se, för ett liknande resonemang, dom av den 8 september 2020, kommissionen och rådet/Carreras Sequeros m.fl., C‑119/19 P och C‑126/19 P, EU:C:2020:676, punkt 115).
26
Av detta följer att rätten till årlig betald semester inte ska tolkas restriktivt (dom av den 8 november 2012, Heimann och Toltschin, C‑229/11 och C‑230/11, EU:C:2012:693, punkt 23, och dom av den 25 juni 2020, Varhoven kasatsionen sad na Republika Bulgaria och Iccrea Banca SpA, C‑762/18 och C‑37/19, EU:C:2020:504, punkt 55 och där angiven rättspraxis).
27
Dessutom framgår det av lydelsen av direktiv 2003/88 och av domstolens praxis att medlemsstaterna, även om det ankommer på dem att fastställa villkoren för hur rätten till årlig betald semester ska utövas och genomföras, är skyldiga att inte uppställa något som helst villkor för själva uppkomsten av denna rättighet som följer direkt av direktivet (dom av den 25 juni 2020, Varhoven kasatsionen sad na Republika Bulgaria och Iccrea Banca SpA, C‑762/18 och C‑37/19, EU:C:2020:504, punkt 56 och där angiven rättspraxis).
28
Det ska erinras om att syftet med den rätt till årlig betald semester, som enligt artikel 7.1 i direktiv 2003/88 tillkommer alla arbetstagare, är att arbetstagaren dels ska kunna vila sig från utförandet av de arbetsuppgifter som åligger honom eller henne enligt anställningsavtalet, dels ska kunna åtnjuta en period av avkoppling och fritid. Detta syfte – som skiljer rätten till årlig betald semester från andra typer av ledighet som eftersträvar andra syften – utgår från förutsättningen att arbetstagaren faktiskt har arbetat under referensperioden (dom av den 4 oktober 2018, Dicu, C‑12/17, EU:C:2018:799, punkterna 27 och 28, och dom av den 25 juni 2020, Varhoven kasatsionen sad na Republika Bulgaria och Iccrea Banca SpA, C‑762/18 och C‑37/19, EU:C:2020:504, punkterna 57 och 58).
29
Det ska tilläggas att rätten till årlig semester endast utgör en av de två delarna av rätten till årlig betald semester, såsom en grundläggande princip i unionens sociala regelverk. Denna grundläggande rättighet innehåller således även en rätt till betalning och – såsom en rättighet som inte kan skiljas från denna rätt till årlig ”betald” semester – en rätt till kontant ersättning för årlig betald semester som inte tagits ut när anställningsförhållandet upphör (dom av den 25 juni 2020, Varhoven kasatsionen sad na Republika Bulgaria och Iccrea Banca SpA, C‑762/18 och C‑37/19, EU:C:2020:504, punkt 83 och där angiven rättspraxis).
30
När anställningen upphör är det i praktiken inte längre möjligt att ta ut den årliga betalda semestern. I syfte att undvika att arbetstagaren till följd härav inte kan utnyttja denna rättighet, inte ens i form av en ekonomisk förmån, föreskrivs i artikel 7.2 i direktiv 2003/88 att arbetstagaren har rätt till kontant ersättning (dom av den 20 januari 2009, Schultz-Hoff m.fl., C‑350/06 och C‑520/06, EU:C:2009:18, punkt 56).
31
Det framgår även av fast rättspraxis att det i artikel 7.2 i direktiv 2003/88 inte uppställs något annat villkor för rätten till kontant ersättning än att anställningen ska ha upphört och att arbetstagaren inte har tagit ut all årlig semester som han eller hon hade rätt till när anställningen upphörde (dom av den 6 november 2018, Bauer och Willmeroth, C‑569/16 och C‑570/16, EU:C:2018:871, punkt 44, och dom av den 25 juni 2020, Varhoven kasatsionen sad na Republika Bulgaria och Iccrea Banca SpA, C‑762/18 och C‑37/19, EU:C:2020:504, punkt 84 och där angiven rättspraxis).
32
Anledningen till att anställningsförhållandet upphörde är således inte relevant för rätten till kontant ersättning enligt artikel 7.2 i direktiv 2003/88 (se, för ett liknande resonemang, dom av den 20 juli 2016, Maschek, C‑341/15, EU:C:2016:576, punkt 28).
33
Enligt den hänskjutande domstolen har arbetstagaren i det nu aktuella fallet verkligen arbetat under referensperioden. Han har således förvärvat en rätt till årlig betald semester, varav en del ännu inte hade utnyttjats när anställningen avslutades. Han nekades kontant ersättning för de semesterdagar som han inte hade tagit ut endast av det skälet att han utan giltigt skäl avslutade anställningsförhållandet i förtid.
34
Såsom har angetts i punkt 32 ovan har emellertid det förhållandet att en arbetstagare på eget initiativ avslutar sin anställning ingen inverkan på arbetstagarens rätt att i förekommande fall erhålla en kontant ersättning för den årliga betalda semester han eller hon inte kunnat ta ut innan anställningen avslutades.
35
Mot bakgrund av dessa överväganden ska den ställda frågan besvaras enligt följande. Artikel 7 i direktiv 2003/88, jämförd med artikel 31.2 i stadgan, ska tolkas så, att den utgör hinder för en nationell lagstiftning, enligt vilken det inte betalas ut någon kontant ersättning för årlig betald semester som inte tagits ut med avseende på det sista innevarande anställningsåret, när arbetstagaren ensidigt och utan giltigt skäl avslutar anställningen i förtid.
Den andra frågan
36
Den hänskjutande domstolen har ställt den andra frågan, som EU-domstolen ombetts besvara för det fall den första frågan – sådan den anges i punkt 14 ovan – besvaras nekande, för att få klarhet i vilken mån och enligt vilka kriterier den ska pröva huruvida det var möjligt för arbetstagaren att ta ut sin årliga semester.
37
Eftersom det av punkterna 30–32, 34 och 35 ovan följer att arbetstagaren, under alla förhållanden, har rätt till ersättning för de betalda semesterdagar som inte tagits ut, oberoende av orsaken till att han eller hon inte kunnat ta ut dessa, saknas det anledning för den nationella domstolen att pröva huruvida det var möjligt för denna arbetstagare att ta ut dessa betalda semesterdagar.
Rättegångskostnader
38
Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i det nationella målet utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den hänskjutande domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla.
Mot denna bakgrund beslutar domstolen (sjunde avdelningen) följande:
1)
Artikel 7 i Europaparlamentets och rådets direktiv 2003/88/EG av den 4 november 2003 om arbetstidens förläggning i vissa avseenden, jämförd med artikel 31.2 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna, ska tolkas så, att den utgör hinder för en nationell lagstiftning enligt vilken det inte betalas ut någon kontant ersättning för årlig betald semester som inte tagits ut med avseende på det sista innevarande anställningsåret, när arbetstagaren ensidigt och utan giltigt skäl avslutar anställningen i förtid.
2)
Det saknas anledning för den nationella domstolen att pröva huruvida arbetstagaren hade möjlighet att ta ut de betalda semesterdagar han eller hon hade rätt till.
Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: tyska.