62003TO0086_SV
Parter
Domskäl
Domslut
Parter
I mål T‑86/03,
Holcim (France) SA,
tidigare Groupe Origny SA, Paris (Frankrike), företrädd av advokaten M.- P. Hutin-Houillon, med delgivningsadress i Luxemburg,
sökande,
mot
Europeiska gemenskapernas kommission,
företrädd av R. Lyal och C. Ingen‑Housz, båda i egenskap av ombud, med delgivningsadress i Luxemburg,
svarande,
angående en talan om ersättning enligt artiklarna 233 EG och 288 EG, för den skada som sökanden påstår sig ha lidit på grund av att kommissionen underlåtit att till sökanden betala dröjsmålsränta på det enligt en dom av förstainstansrätten återbetalade beloppet, varigenom beslutet om att ådöma sökanden böter ogiltigförklarats,
meddelar
FÖRSTAINSTANSRÄTTEN (andra avdelningen),
sammansatt av ordföranden J. Pirrung samt domarna N.J. Forwood och S. Papasavvas,
justitiesekreterare: H. Jung,
följande
Beslut
Domskäl
Bakgrund till tvisten
1. Den 30 november 1994 antog kommissionen beslut 94/815/EG om ett förfarande enligt artikel 85 i EG‑fördraget (ärende nr IV/33.126 och IV/33.322 – Cement) (EGT L 343, s. 1, nedan kallat cementbeslutet), varigenom kommissionen fastslog bland annat att Cedest SA hade varit delaktigt i en rad förseelser på den gemensamma marknaden för cement och ålade företaget att betala böter på 2 522 000 ecu.
2. Genom ansökan som inkom till förstainstansrätten den 17 februari 1995 och registrerades under nummer T‑38/95, väckte Groupe Origny SA (nedan kallat Origny), som trätt i Cedests ställe, en talan om ogiltigförklaring av detta beslut.
3. Den 5 maj 1995 betalade Origny det bötesbelopp som Cedest hade ålagts att betala.
4. Genom dom av den 15 mars 2000, Cimenteries CBR m.fl. mot kommissionen, benämnd domen i cementmålet (T‑25/95, T‑26/95, T‑30/95–T‑32/95, T‑34/95–T‑39/95, T‑42/95–T‑46/95, T‑48/95, T‑50/95–T‑65/95, T‑68/95–T‑71/95, T‑87/95, T‑88/95, T‑103/95 och T‑104/95, REG 2000, s. II‑491), ogiltigförklarade förstainstansrätten bland annat artiklarna 1, 3.3 a och 9 i cementbeslutet såvitt avsåg Origny och förpliktade kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna i mål T‑38/95.
5. I telefax av den 24 maj 2000 översände Origny till kommissionen såväl detaljerad information beträffande det bankkonto på vilket betalningen av det kapitalbelopp om 2 522 000 euro som skulle erläggas enligt domen i cementmålet, som beräkningen av den dröjsmålsränta som enligt Origny skulle erläggas på kapitalbeloppet för tiden från den 7 maj 1995 till dess att betalning skedde.
6. Den 27 juli 2000 överförde kommissionen ett belopp om 2 522 000 euro till nämnda konto. Däremot efterkom kommissionen inte begäran om dröjsmålsränta.
7. I en till kommissionen ställd skrivelse av den 16 november 2000 förnyade Origny sin begäran om betalning av dröjsmålsränta under åberopande av en ny beräkning av räntan per den 27 juli 2000.
8. Genom skrivelse av den 29 december 2000 gav kommissionen Origny till svar att den ansåg sig sakna rätt att erlägga den begärda räntan på den grunden att det inte fanns några gemenskapsrättsliga bestämmelser eller allmänna rättsprinciper av vilka det framgick att dröjsmålsränta skulle erläggas i ett fall som det förevarande.
9. I dom av den 10 oktober 2001 i mål T‑171/99, Corus UK mot kommissionen (T‑171/99, REG 2001, s. II‑2967, nedan kallad domen i Corusmålet), fann förstainstansrätten att, i ett fall där en dom innebär att det bötesbelopp som ett företag har ålagts att betala på grund av att det åsidosatt konkurrensbestämmelserna i EKSG-fördraget ogiltigförklaras eller sätts ned, kommissionen, enligt artikel 34 första stycket andra meningen KS, är skyldig att inte bara återbetala kapitalbeloppet avseende de böter som felaktigt inbetalats utan även dröjsmålsränta på detta belopp (se punkterna 52 och 53).
10. Genom skrivelse av den 21 mars 2002 till kommissionen gjorde Origny under åberopande av domen i Corusmålet gällande att kommissionen, genom att inte betala dröjsmålsränta på det kapitalbelopp som erlagts till följd av domen i cementmålet, hade underlåtit att i enlighet med artikel 233 EG vidta åtgärder för att följa domen. Origny anmodade därför kommissionen att åter pröva dess ansökan.
11. Kommissionen efterkom varken denna skrivelse eller en påminnelseskrivelse av den 3 juni 2002.
Förfarandet och parternas yrkanden
12. Sökanden har i ansökan som inkom till förstainstansrättens kansli den 6 mars 2003 väckt förevarande talan, varvid den åberopat artiklarna 233 EG och 288 EG.
13. Sökanden har yrkat att förstainstansrätten skall
– förplikta kommissionen att till sökanden erlägga 1 488 287,50 euro för förfallen dröjsmålsränta,
– höja denna dröjsmålsräntas belopp för tiden från den 27 juli 2000 till dess dom i målet meddelas, samt
– förordna att ränta skall löpa på dessa belopp från dagen då dom meddelas till dess full betalning sker.
14. Genom särskild handling som inkom till förstainstansrättens kansli den 10 juni 2003 har kommissionen, med stöd av artikel 114.1 i förstainstansrättens rättegångsregler, framställt en invändning om rättegångshinder, i vilken kommissionen har yrkat att förstainstansrätten skall
– avvisa målet, samt
– förplikta sökanden att ersätta rättegångskostnaderna.
15. I sitt yttrande över invändningen om rättegångshinder, som inkom till förstainstansrättens kansli den 21 juni 2003, har sökanden yrkat att invändningen skall ogillas samt vidhållit sina yrkanden i övrigt.
16. I skrivelse från förstainstansrättens kansli har parterna anmodats att skriftligen yttra sig över frågan huruvida domstolens dom av den 9 december 2004 i mål C‑123/03 P, kommissionen mot Greencore (REG 2004, s. I‑0000, nedan kallad domen i Greencoremålet), eventuellt är relevant för att avgöra förevarande mål. Sökanden och kommissionen har efterkommit denna anmodan i skrivelser som inkom till kansliet den 14 respektive den 18 januari 2005.
Upptagande till sakprövning
17. Enligt artikel 114.1 i rättegångsreglerna får förstainstansrätten om en part begär det meddela beslut i frågan om rättegångshinder utan att pröva själva sakfrågan. Enligt artikel 114.3 skall, om inte förstainstansrätten bestämmer annat, återstoden av förfarandet vara muntligt. Förstainstansrätten finner i förevarande fall att utredningen i målet är tillräcklig och att det saknas skäl att inleda det muntliga förfarandet.
Parternas argument
18. Kommissionen har uppgett att en skadeståndstalan med stöd av artikel 288 andra stycket EG visserligen är en självständig taleform bland de olika taleformerna enligt gemenskapsrätten, varför den omständigheten att en talan om ogiltigförklaring avvisas inte i sig medför att en skadeståndstalan skall avvisas. En skadeståndstalan skall dock enligt rättspraxis avvisas när denna i verkligheten har till syfte att undanröja ett enskilt beslut som vunnit laga kraft och i det fall den, om den togs upp, skulle få till följd att detta besluts rättsliga verkan upphörde (domstolens dom av den 26 februari 1986 i mål 175/84, Krohn mot kommissionen, REG 1986, s. 753, punkterna 32 och 33, svensk specialutgåva, volym 8, s. 475, förstainstansrättens dom av den 15 mars 1995 i mål T‑514/93, Cobrecaf m.fl. mot kommissionen, REG 1995, s. II‑621, punkterna 58 och 59, av den 17 oktober 2002 i mål T‑180/00, Astipesca mot kommissionen, REG 2002, s. II‑3985, punkt 139, och av den 3 april 2003 i mål T‑44/01, T‑119/01 och T‑126/01, Vieira och Vieira Argentina mot kommissionen, REG 2003, s. II‑1209, punkt 213).
19. Kommissionen har anfört att den i förevarande fall fattade ett enskilt beslut om att avslå sökandens begäran om betalning av dröjsmålsränta den 29 december 2000. Detta beslut vann laga kraft i och med att sökanden inte väckte talan om ogiltigförklaring enligt artikel 230 EG inom två månader från det att beslutet delgavs, med beaktande av en förlängning av fristen med hänsyn till avståndet.
20. I enlighet med ovannämnda rättspraxis borde alltså förevarande skadeståndstalan avvisas eftersom den har till syfte att få till stånd ett upphörande av detta besluts rättsliga verkan genom att förplikta kommissionen att erlägga den dröjsmålsränta kommissionen beslutat att inte betala.
21. I sitt yttrande över domen i Greencoremålet har kommissionen angett att domen e contrario
bekräftar kommissionens ståndpunkt i detta mål. Med hänsyn till att sökanden inte inom skälig tid reagerat på beslutet av den 29 december 2000, varigenom kommissionen uttryckligen avslagit den i skrivelse av den 16 november 2000 framställda begäran om dröjsmålsränta, kan sökanden inte längre åberopa denna vägran vare sig genom en talan om ogiltigförklaring eller genom en skadeståndstalan riktad mot underlåtenheten att efterkomma den nya begäran som framställdes den 21 mars 2002.
22. Sökanden har i sin ansökan gjort gällande att betalningen av dröjsmålsränta på kapitalbeloppet av de böter som återbetalats till följd av en dom om ogiltigförklaring utgör en sådan åtgärd för att följa denna dom som kommissionen även i avsaknad av ett sådant fel som kan föranleda att gemenskapens ansvar är skyldig att vidta enligt artiklarna 233 EG och 288 EG. Kommissionens underlåtenhet att vidta en sådan åtgärd gör det följaktligen möjligt att väcka en talan om ogiltigförklaring enligt artiklarna 233 andra stycket EG och 288 EG.
23. Sökanden har i sitt yttrande över invändningen om rättegångshinder förnekat att domen i det av kommissionen åberopade målet Vieira och Vieira mot kommissionen, punkt 18 ovan, är relevant. I det målet avvisades den av Vieira Argentina väckta skadeståndstalan på den grunden att talan i verkligheten hade till syfte att kompensera rättsverkningarna av ett beslut att ställa in ekonomiskt stöd mot vilket sökanden inte inom skälig tid hade väckt en talan om ogiltigförklaring, trots att en sådan talan om den hade haft framgång skulle ha medfört att ifrågavarande rättsverkningar upphörde med hänsyn till de åtgärder för att följa domen som kommissionen enligt artikel 233 EG var skyldig att vidta (se punkt 215 i domen). I förevarande fall har sökanden emellertid just inom talefristen väckt en talan om ogiltigförklaring av cementbeslutet. Detta beslut har ogiltigförklarats genom domen i cementmålet och betalningen av den yrkade räntan utgör endast en av de åtgärder som kommissionen varit skyldig att vidta för att följa domen. Skadeståndstalan har därför till syfte att vidta sanktioner mot kommissionens underlåtenhet att fullgöra sin skyldighet enligt artikel 233 första stycket EG och den skiljer sig från talan om ogiltigförklaring i det att den inte syftar till att undanröja en bestämd åtgärd utan att ersätta den skada som vållats av en institution (se förstainstansrättens dom av den 24 oktober 2000 i mål T‑178/98, Fresh Marine mot kommissionen, REG 2000, s. II‑3331, punkt 45).
24. Sökanden har tillagt att den berörda institutionen enligt artikel 233 andra stycket EG är skyldig att ersätta den ytterligare skada som eventuellt orsakats av den ogiltigförklarade rättsakten. I detta hänseende innebär inte artikel 233 EG att ersättningen för skadan är avhängig av att det vid sidan om den ogiltigförklarade rättsstridiga rättsakten föreligger ett nytt fel. I nämnda artikel föreskrivs däremot att den skada som följer av rättsakten, och som består efter det att den ogiltigförklarats och administrationen vidtagit åtgärder för att följa domen om ogiltigförklaring, skall ersättas (domstolens dom av den 14 maj 1998 i mål C‑259/96 P, rådet mot De Nil och Impens, REG 1998, s. I‑2915, punkt 2).
25. I förevarande fall är syftet med den av sökanden väckta talan just att få ersättning för den skada som följer av cementbeslutet, inte beslutet av den 29 december 2000 om att inte erlägga begärd dröjsmålsränta. Denna skada kvarstår enligt sökanden efter det att det förstnämnda beslutet blivit ogiltigförklarat på den grunden att kommissionen i strid med artikel 233 första stycket EG inte till fullo följt domen i cementmålet. Logiskt sett kan sanktioner mot ett sådant bristfälligt efterkommande av en dom endast vidtas i samband med en skadeståndstalan enligt artikel 233 andra stycket EG.
26. I sitt yttrande över domen i Greencoremålet har sökanden anfört att denna saknar betydelse för lösningen av förevarande tvist eftersom domstolen där uttalade sig inom ramen för en talan om ogiltigförklaring enligt artikel 230 EG och inte som i förevarande fall inom ramen för en skadeståndstalan enligt artiklarna 233 EG och 288 EG.
27. Sökanden har tillagt att det faktum att en skadeståndstalan kan tas upp till sakprövning och är grundad, i ett fall som det nu aktuella, bekräftas av domen i Corusmålet med hänsyn till likvärdigheten mellan å ena sidan artikel 34 första stycket andra meningen KS och artikel 233 EG, och å andra sidan artikel 34 andra stycket KS och artikel 288 EG. Mot bakgrund av nämnda dom är talan om ogiltigförklaring däremot inte rätt taleform för att angripa betalningen av dröjsmålsränta i ett sådant fall.
28. Med hänsyn till att skadeståndstalan preskriberas fem år efter den händelse som föranleder ansvarstalan, det vill säga i förevarande fall kommissionens bristfälliga efterkommande av domen i cementmålet, bör denna talan tas upp till sakprövning.
Förstainstansrättens bedömning
29. För att avgöra frågan huruvida talan kan tas upp till sakprövning behandlar förstainstansrätten inledningsvis dels vilka skyldigheter kommissionen enligt artikel 233 EG har för att följa en dom om ogiltigförklaring eller om nedsättning av böter som ådömts ett företag för att det åsidosatt fördragets konkurrensbestämmelser, dels vilka taleformer som står till företagets förfogande för den händelse kommissionen påstås ha underlåtit att fullgöra skyldigheterna i fråga.
30. Vad först gäller frågan om vilka skyldigheter kommissionen enligt artikel 233 EG har för att följa en dom om ogiltigförklaring eller om nedsättning av böter som ådömts ett företag för att det åsidosatt fördragets konkurrensbestämmelser, kan anmärkas att dessa i första hand består i en skyldighet för kommissionen att helt eller delvis återbetala det av det aktuella företaget erlagda bötesbeloppet i den mån denna betalning till följd av beslutet om ogiltigförklaring skall anses vara felaktig. Denna skyldighet avser inte bara kapitalbeloppet av de erlagda böterna utan också dröjsmålsräntan på detta belopp (se, analogt, angående motsvarande bestämmelse i artikel 34 första stycket andra meningen KS, domen i Corusmålet, punkterna 52 och 53).
31. Härav följer att kommissionen genom att inte erlägga någon dröjsmålsränta på kapitalbeloppet av de till följd av en sådan dom erlagda böterna underlåter att vidta åtgärder för att följa domen och därigenom åsidosätter sina skyldigheter enligt artikel 233 EG (se, analogt, domen i Corusmålet, punkt 58).
32. I detta hänseende påpekar fö rstainstansrätten att även om den av sökanden åberopade skadan, som består i att sökanden berövats besittningen till ett belopp om 2 522 000 euro från den 5 maj 1995 till den 27 juli 2000, verkligen uppstått i samband med att beslutet i cementmålet antogs, består det påstådda felet i förevarande mål inte i att detta beslut antagits utan i att kommissionen underlåtit att följa domen i cementmålet genom att inte erlägga dröjsmålsränta på detta belopp (se, analogt, domen i Corusmålet, punkt 42 och följande punkter).
33. Vad därefter angår frågan om vilka taleformer som står till företagets förfogande för den händelse kommissionen påstås ha underlåtit att fullgöra skyldigheterna i fråga, framgår av rättspraxis att det finns en valmöjlighet mellan en passivitetstalan enligt artikel 232 EG (se, för ett liknande resonemang, domstolens domar av den 26 april 1988 i de förenade målen 97/86, 99/86, 193/86 och 215/86, Asteris m.fl. mot kommissionen, REG 1988, s. 2181, punkterna 22–24 och 32, och i målet Greencore, punkt 46, generaladvokaten Jacobs förslag till avgörande i målet Greencore, REG 2004, s. I‑0000, punkt 22, förstainstansrättens dom av den 18 september 1996 i mål T‑387/94, Asia Motor France m.fl. mot kommissionen, REG 1996, s. II‑961, punkt 40, och av den 19 februari 2004 i de förenade målen T‑297/01 och T‑298/01, SIC mot kommissionen, REG 2004, s. II‑0000, punkt 31), eller en skadeståndstalan enligt artiklarna 233 EG och 288 andra stycket EG (se, för ett liknande resonemang, förstainstansrättens dom av den 8 oktober 1992 i mål T‑84/91, Meskens mot Europaparlamentet, REG 1992, s. II‑2335, punkt 81, som bekräftats i domstolens dom av den 9 augusti 1994 i mål C‑412/92 P, Europaparlamentet mot Meskens, REG 1994, s. I‑3757, av den 28 september 1999 i mål T‑48/97, Frederiksen mot Europaparlamentet, REGP 1999, s. I‑A-167 och II‑867, punkt 96, och av den 12 december 2000 i mål T‑11/00, Hautem mot Europeiska investeringsbanken, REG 2000, s. II‑4019, punkterna 43 och 51, beslut som fattats av ordföranden på andra avdelningen vid förstainstansrätten den 4 november 2003 i mål T‑161/03, Cascades mot kommissionen, ej publicerad i rättsfallssamlingen, se även, analogt, artikel 34 andra stycket KS och domen i målet Corus, punkt 49).
34. Var och en av dessa alternativa taleformer är underkastad särskilda formella villkor och krav.
35. Om den berörde väljer att väcka en passivitetstalan skall han följa bestämmelsen i artikel 232 andra stycket EG som har följande lydelse:
”En [passivitetstalan] skall endast tas upp om den berörda institutionen dessförinnan anmodats att vidta åtgärder. Om institutionen inom två månader efter denna anmodan inte tagit ställning får talan väckas inom en ytterligare frist av två månader”.
36. Vidare framgår av fast rättspraxis att ett uttryckligt avslag på en sådan anmodan från den berörda institutionens sida utgör ett ställningstagande som gör att passiviteten upphör och att ett sådant avslagsbeslut utgör en rättsakt mot vilken talan kan väckas i den mening som avses i artikel 230 EG (se, exempelvis, domen i det ovan i punkt 33 nämnda målet Asteris m.fl. mot kommissionen, punkterna 32 och 33).
37. Om den berörde däremot väljer den alternativa taleformen skadeståndstalan skall han följa bestämmelserna i artikel 46 i domstolens stadga, av vilken framgår följande:
”Talan mot gemenskaperna om ansvar i utomobligatoriska rättsförhållanden skall preskriberas fem år efter den händelse som föranleder ansvarstalan. Preskription skall avbrytas genom att talan väcks vid domstolen eller genom att den skadelidande dessförinnan gör framställning hos en av gemenskapernas behöriga institutioner. I sistnämnda fall skall talan väckas inom den frist av två månader som anges i artikel 230 … EG …, bestämmelserna i artikel 232 andra stycket … EG … skall tillämpas i förekommande fall.”
38. Denna bestämmelse kan dock inte tolkas så, att en person som inom den femårsfrist som där föreskrivs dessförinnan gör framställning hos den behöriga institutionen skall anses ha förlorat sin rätt att väcka talan om han inte väcker en skadeståndstalan antingen inom den i artikel 230 EG föreskrivna tvåårsfristen, om han delgivits ett beslut om att inte efterkomma denna anmodan, eller inom den i artikel 232 andra stycket EG föreskrivna tvåmånadersfristen, om den berörda institutionen inte tagit ställning inom två månader efter denna anmodan.
39. Det framgår nämligen av ordalydelsen i artikel 46 andra och tredje meningen i domstolens stadga att denna bestämmelse inte har till syfte att förkorta den femåriga preskriptionstiden, utan att den har till syfte att skydda de berörda genom att undvika att vissa perioder tas med i beräkningen av denna preskriptionstid. Artikel 46 tredje meningen i domstolens stadga har följaktligen endast till syfte att senarelägga utgångsdagen för femårsfristen när en talan som har väckts eller en framställning som har gjorts inom denna frist får de tidsfrister som föreskrivs i artiklarna 230 EG eller 232 EG att börja löpa. Tillämpningen av denna bestämmelse kan under inga omständigheter medföra att den femåriga preskriptionstid som anges i artikel 46 första meningen förkortas (se, angående den likalydande bestämmelsen i artikel 43 i den tidigare (EG‑) stadgan för domstolen, domstolens dom av den 14 juli 1967 i de förenade målen 5/66, 7/66 och 13/66–24/66, Kampffmeyer m.fl. mot EEG‑kommissionen, REG 1967, s. 317, 337, nedan kallad domen i Kampffmeyermålet, och av den 5 april 1973 i mål 11/72, Giordano mot kommissionen, REG 1967, s. 417, nedan kallad domen i Giordanomålet, punkterna 5–7, samt förstainstansrättens beslut av den 4 augusti 1999 i mål T‑106/98, Fratelli Murri mot kommissionen, REG 1999, s. II‑2553, punkt 29).
40. Eftersom det i förevarande fall påstådda felet består i att kommissionen underlåtit att vidta åtgärder för att följa domen i cementmålet utlöpte den i artikel 46 första meningen i domstolens stadga angivna preskriptionstiden efter den 15 mars 2005 med beaktande av den skäliga tid som den berörda institutionen bör ha haft för att fullgöra sina skyldigheter enligt artikel 233 EG (se, analogt, artikel 34 andra stycket KS och domen i Corusmålet, punkt 44).
41. Det är riktigt att sökanden, i stället för att direkt väcka en skadeståndstalan vid förstainstansrätten, som den hade rätt till enligt artikel 46 i domstolens stadga, har valt att först vända sig till kommissionen, först genom sitt telefax av den 24 maj 2000 och därefter genom sin skrivelse av den 16 november 2000 enligt vilka denna institution anmodades att betala dröjsmålsräntan.
42. I den mån sökandens telefax av den 24 maj 2000 skall tolkas som en anmodan att vidta åtgärder i den mening som avses i artikel 232 andra stycket första meningen EG, och i brist på ställningstagande från kommissionens sida beträffande denna anmodan vid utgången av en tid om två månader, hade sökanden i enlighet med 232 andra stycket andra meningen EG kunnat väcka en passivitetstalan vid förstainstansrätten inom en ny frist om två månader.
43. Med hänsyn till att kommissionens skrivelse av den 29 december 2000, som framgår av dess ordalydelse (se punkt 8 ovan), klart gav uttryck för att denna institution inte avsåg att efterkomma anmodan av den 16 november 2000, hade sökanden under alla omständigheter med stöd av artikel 230 EG kunnat väcka en talan om ogiltigförklaring av denna rättsakt (se punkt 36 ovan).
44. I detta hänseende anmärker förstainstansrätten att domstolen i domen i målet Greencore (punkt 47) uttryckligen uttalat att en skrivelse från kommissionen, i vilken det anges att ett företag saknar rätt att kräva ränta, under omständigheter som i huvudsak motsvarar dem som redovisats ovan i punkt 43, skall anses utgöra ett avslag på begäran om ränta och därmed en sådan rättsakt mot vilken talan kan väckas i den mening som avses i artikel 230 EG.
45. Tilläggas bör att domstolen i domen i målet Greencore (punkt 46) också fann att den omständigheten att företaget i fråga inte hade tillämpat förfarandet enligt artikel 232 EG, under omständigheter som i huvudsak motsvarar dem som redovisats ovan i punkt 42 saknade betydelse för frågan huruvida den talan om ogiltigförklaring som senare hade väckts kan tas upp till sakprövning.
46. Med hänsyn till domstolens ovan i punkt 39 angivna rättspraxis kan emellertid ingen av de tre omständigheter som nämnts ovan i punkterna 41–43 anses ha någon betydelse för bedömningen av huruvida förevarande skadeståndstalan kan tas upp till sakprövning.
47. Särskilt kan nämnas att det av domen i målet Greencore inte framgår att domstolen uttalade sig angående ett fall av tillämpning av artikel 46 i domstolens stadga och än mindre att domstolen avsåg att åstadkomma en ändring av rättspraxis i förhållande till domarna i målen Kampffmeyer och Giordano.
48. Det måste därför anses utrett att det i förevarande skadeståndstalan inte kan framställas någon invändning om rättegångshinder på de grunderna att talefristen för den passivitetstalan som sökanden i brist på svar från kommissionen på sökandens telefax av den 24 maj 2000 eventuellt hade möjlighet att väcka har utlöpt, eller att talefristen för den talan om ogiltigförklaring som den berörda hade möjlighet att väcka efter det uttryckliga avslaget på dess anmodan av den 16 november 2000 har utlöpt.
49. Denna slutsats vederläggs inte av den rättspraxis som kommissionen åberopat (se punkt 18 ovan) enligt vilken en skadeståndstalan skall avvisas om den i verkligheten har till syfte att få till stånd ett återkallande av ett enskilt beslut som vunnit laga kraft och i det fall den, om den togs upp, skulle få till följd att detta besluts rättsliga verkan upphörde.
50. Som sökanden med rätta har påpekat (se punkt 23 ovan), är denna rättspraxis, mot bakgrund av principen om skadeståndstalans självständighet i förhållande till andra taleformer, undantagsvis motiverad av den omständigheten att den berörde enligt artikel 230 EG skulle ha varit behörig att begära att den rättsakt skall ogiltigförklaras som han också, så snart fristen för att väcka en talan om ogiltigförklaring löpt ut, påstår har åsamkat honom skada. Denna rättspraxis är sålunda endast tillämplig om den påstådda skadan endast orsakats av en lagakraftvunnen administrativ rättsakt mot vilken den berörde hade kunnat väcka en talan om ogiltigförklaring. I domen i det ovan i punkt 18 nämnda målet Krohn mot kommissionen har domstolen sålunda uttalat (punkt 32) att ett lagakraftvunnet enskilt beslut inte hindrar att en skadeståndstalan, med förbehåll (punkt 33) för en undantagssituation som under alla omständigheter inte är förhanden här, kan tas upp till sakprövning.
51. I förevarande fall har den av sökanden påstådda skadan varken orsakats av kommissionens skrivelse av den 29 december 2000 eller av någon annan enskild administrativ rättsakt som sökanden hade kunnat väcka talan mot, utan av kommissionens underlåtenhet att fullgöra sina skyldigheter enligt artikel 233 EG genom att vidta åtgärder för att följa domen i cementmålet. Eftersom sökanden inte har rätt att väcka talan om ogiltigförklaring mot en sådan underlåtenhet saknar den rättspraxis som kommissionen åberopat betydelse för detta mål.
52. Förstainstansrätten erinrar vidare om att den omständigheten att sökanden inte använt sig av förfarandet enligt artikel 232 EG för att tvinga kommissionen att erlägga begärd ränta, mot bakgrund av punkt 46 i domen i målet Greencore (se punkt 45 ovan), saknar betydelse för frågan huruvida förevarande skadeståndstalan kan tas upp till sakprövning.
53. Förstainstansrätten finner därför att kommissionens invändning om rättegångshinder skall ogillas och att handläggningen av målet skall fortsätta.
Rättegångskostnader
54. Beslut om rättegångskostnader kommer att meddelas senare.
Domslut
På dessa grunder fattar
FÖRSTAINSTANSRÄTTEN (andra avdelningen)
följande beslut:
1) Kommissionens invändning om rättegångshinder ogillas.
2) En tidsfrist skall fastställas för kommissionen att inkomma med svaromål.
3) Beslut om rättegångskostnader kommer att meddelas senare.
Luxemburg den 4 maj 2005