62023CJ0339
DOMSTOLENS DOM (tionde avdelningen)
den 24 oktober 2024 (
*1
)
”Begäran om förhandsavgörande – Konsumentskydd – Konsumentkreditavtal – Direktiv 2008/48/EG – Risk för överskuldsättning – Artikel 8 – Skyldighet för långivaren att kontrollera konsumentens kreditvärdighet – Artikel 10 – Information som ska ges i kreditavtal – Artikel 23 – Sanktioner vid överträdelse av denna skyldighet – Likvärdiga sanktioner – Effektiva, proportionella och avskräckande sanktioner”
I mål C‑339/23,
angående en begäran om förhandsavgörande enligt artikel 267 FEUF, framställd av Sąd Rejonowy w Siemianowicach Śląskich (Distriktsdomstolen i Siemianowice Śląskie, Polen) genom beslut av den 28 april 2023, som inkom till domstolen den 30 maj 2023, i målet
Horyzont Niestandaryzowany Sekurytyzacyjny Fundusz Inwestycyjny Zamknięty
mot
LC,
meddelar
DOMSTOLEN (tionde avdelningen)
sammansatt av avdelningsordföranden D. Gratsias, ordföranden på den fjärde avdelningen I. Jarukaitis och domaren Z. Csehi (referent),
generaladvokat: L. Medina,
justitiesekreterare: A. Calot Escobar,
efter det skriftliga förfarandet,
med beaktande av de yttranden som avgetts av:
–
Polens regering, genom B. Majczyna och S. Żyrek, båda i egenskap av ombud,
–
Tjeckiens regering, genom S. Šindelková, M. Smolek och J. Vláčil, samtliga i egenskap av ombud,
–
Europeiska kommissionen, genom P. Ondrůšek och M. Owsiany-Hornung, båda i egenskap av ombud,
med hänsyn till beslutet, efter att ha hört generaladvokaten, att avgöra målet utan förslag till avgörande,
följande
Dom
1
Begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av artiklarna 8, 10 och 23 i Europaparlamentets och rådets direktiv 2008/48/EG av den 23 april 2008 om konsumentkreditavtal och om upphävande av rådets direktiv 87/102/EEG (EUT L 133, 2008, s. 66).
2
Begäran har framställts i ett mål mellan Horyzont Niestandaryzowany Sekurytyzacyjny Fundusz Inwestycyjny Zamknięty (nedan kallad Horyzont), förvärvare av Nest Bank SA, och LC, en fysisk person. Målet rör betalning av en fordran till följd av ett konsumentkreditavtal (nedan kallat komsumentkreditavtalet).
Tillämpliga bestämmelser
Unionsrätt
3
I skälen 26 och 47 i direktiv 2008/48 anges följande:
”(26)
… Särskilt på en expanderande kreditmarknad är det viktigt att kreditgivarna inte ägnar sig åt oansvarig utlåning eller ger krediter utan att dessförinnan bedöma kreditvärdigheten, och medlemsstaterna bör utföra den kontroll som är nödvändig för att undvika sådant beteende och de bör i sådana fall fastställa nödvändiga sanktioner mot kreditgivarna. … [D]et [bör] åligga kreditgivarna att individuellt kontrollera konsumentens kreditvärdighet. I detta syfte bör de få använda inte endast information som tillhandahålls av konsumenten i samband med att kreditavtalet i fråga upprättas utan också under en längre tid av handelsförbindelse. Medlemsstaternas myndigheter kan också ge relevanta instruktioner och riktlinjer till kreditgivarna. Konsumenterna bör också iaktta försiktighet och uppfylla sina avtalsenliga skyldigheter.
…
(47)
Medlemsstaterna bör anta regler om vilka sanktioner som ska tillämpas vid överträdelser av de nationella bestämmelser som antagits till följd av detta direktiv och se till att de genomförs. Medlemsstaterna bör behålla rätten att välja sanktioner, men de fastställda sanktionerna bör vara effektiva, proportionella och avskräckande.”
4
Artikel 8 i direktiv 2008/48 har rubriken ”Skyldighet att bedöma konsumentens kreditvärdighet”. I punkt 1 i denna artikel föreskrivs följande:
”Medlemsstaterna ska säkerställa att kreditgivaren innan kreditavtalet ingås gör en bedömning av konsumentens kreditvärdighet, på grundval av tillräckliga uppgifter som i förekommande fall erhållits från konsumenten och, när så är nödvändigt, på grundval av sökning i relevant databas. Medlemsstater vars lagstiftning kräver att kreditgivare måste göra en bedömning av konsumentens kreditvärdighet på grundval av en sökning i relevant databas får bibehålla det kravet.”
5
I artikel 10 i direktivet, med rubriken ”Information som ska ges i kreditavtal”, anges den information som ska ges i kreditavtal.
6
I artikel 23 i direktivet, med rubriken ”Sanktioner”, föreskrivs följande:
”Medlemsstaterna ska fastställa bestämmelser om sanktioner som ska tillämpas vid överträdelse av de nationella bestämmelser som antas enligt detta direktiv och vidta alla åtgärder som krävs för att säkerställa att de genomförs. De sanktioner som föreskrivs ska vara effektiva, proportionella och avskräckande.”
Polsk rätt
Konsumentkreditlagen
7
Genom Ustawa o kredycie konsumenckim (konsumentkreditlagen) av den 12 maj 2011 (Dz. U. nr 126, position 715), i den lydelse som är tillämplig i det nationella målet (nedan kallad konsumentkreditlagen), har direktiv 2008/48 införlivats med polsk lagstiftning.
8
I artikel 9 i konsumentkreditlagen anges följande:
”1.   Innan konsumentkreditavtalet ingås ska kreditgivaren bedöma konsumentens kreditvärdighet. …
2.   Bedömningen av kreditvärdigheten ska göras på grundval av information som erhållits av konsumenten eller på grundval av information som hämtas från relevanta databaser eller uppgifter som kreditgivaren förfogar över.
3.   Konsumenten ska på kreditgivarens begäran tillhandahålla de handlingar och uppgifter som är nödvändiga för att bedöma konsumentens kreditvärdighet.
4.   Om kreditgivaren är en bank eller något annat institut som enligt lag har behörighet att bevilja krediter, ska bedömningen av kreditvärdigheten göras i enlighet med artikel 70 i ustawa – Prawo bankowe [(banklagen)] av den 29 augusti 1997 (Dz. U. nr 140, position 939) och andra bestämmelser som gäller för dessa aktörer med beaktande av punkterna 1–3.”
9
Av artikel 45.1 i konsumentkreditlagen framgår att konsumenten – för det fall kreditgivaren har överträtt bestämmelser som föreskriver olika skyldigheter, bland annat informationsskyldigheten – efter att först ha lämnat kreditgivaren en skriftlig förklaring ska återbetala krediten utan ränta och övriga kostnader för krediten till kreditgivaren inom den frist och på de villkor som anges i avtalet.
Civillagen
10
I artikel 58 i ustawa – Kodeks cywilny (civillagen) av den 23 april 1964 (Dz. U. nr 16, position 93), i den lydelse som är tillämplig i det nationella målet, föreskrivs följande:
”1.   En rättshandling som strider mot lagen eller som har till syfte att kringgå lagen är ogiltig, om inte annat föreskrivs i en relevant bestämmelse, bland annat om det föreskrivs att de bestämmelser i rättshandlingen som är ogiltiga ska ersättas av relevanta lagbestämmelser.
2.   En rättshandling som strider mot grundläggande samhällsnormer är ogiltig.
3.   Om endast en del av rättshandlingen är ogiltig ska övriga delar av rättshandlingen fortsätta att gälla, såvida det inte framgår av omständigheterna att rättshandlingen inte skulle ha kommit till stånd utan de ogiltiga bestämmelserna.”
Civilprocesslagen
11
I artikel 5054.1 i ustawa – kodeks postępowania cywilnego (civilprocesslagen) av den 17 november 1964 (Dz.U. nr 43, position 296), i den lydelse som är tillämplig i det nationella målet, föreskrivs följande:
”Varje ändring av yrkandena ska avvisas.” Artiklarna 75–85, 194–196 och 198 är inte tillämpliga.”
Banklagen
12
Artikel 70 i banklagen, i den lydelse som är tillämplig i det nationella målet, har följande lydelse:
”1.   En bank ska endast bevilja en kredit om låntagaren är kreditvärdig. Kreditvärdigheten ska förstås som förmågan att återbetala den avtalade krediten, jämte ränta, på de tidpunkter som anges i avtalet. Låntagaren ska på bankens begäran tillhandahålla de handlingar och uppgifter som är nödvändiga för att bedöma kreditvärdigheten.
2.   Banken får bevilja en fysisk person … som inte är kreditvärdig en kredit, under förutsättning att
1)
det föreskrivs särskilda bestämmelser för att garantera återbetalningen av krediten,
…
3.   Låntagaren är skyldig att tillåta banken att genomföra varje form av bedömning av låntagarens finansiella och ekonomiska situation och att kontrollera användningen och återbetalningen av krediten.”
13
Artikel 78a i banklagen, i den lydelse som är tillämplig i det nationella målet, har följande lydelse:
”Bestämmelserna i lagen är tillämpliga på kreditavtal och avtal om penninglån som ingåtts av en bank i enlighet med bestämmelserna i konsumentkreditlagen, i den mån de inte omfattas av den lagen.”
Målet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågan
14
Den 28 september 2017 ingick LC och Nest Bank, Warszawa (Polen), konsumentkreditavtalet. Den konsumentkredit som LC därigenom beviljades uppgick till 49148,06 polska zloty (PLN) (cirka 10457 euro) och det totala belopp som skulle återbetalas uppgick till 62573,16 PLN (cirka 13313,44 euro). Detta belopp bestod av det lånade kapitalet, ränta för hela avtalstiden och en avgift kallad ”avgift för beviljande av lånet” på 7323,06 PLN (cirka 1558 EUR). Konsumtionskrediten skulle återbetalas genom 60 månatliga avbetalningar om vardera 1042 PLN (cirka 221 euro) fram till den 3 oktober 2022.
15
I konsumentkreditavtalet angav LC att hennes genomsnittliga nettoinkomst per månad uppgick till 1755,62 PLN (cirka 373 EUR). En skuld som LC ådragit sig nämndes också i avtalet och bestod i en kredit som skulle återbetalas med 320 PLN (cirka 68 euro) per månad.
16
Den fordran som konsumentkreditavtalet gav upphov till överläts av Nest Bank till Horyzont, Warszawa.
17
Eftersom LC inte återbetalade det lånade beloppet inom den föreskrivna fristen, väckte Horyzont talan vid Sąd Rejonowy Lublin Zachód w Lublinie (Distriktsdomstolen i västra Lublin, Polen) och yrkade betalning. Nämnda domstol biföll talan och förelade LC att betala. LC överklagade detta betalningsföreläggande till Sąd Rejonowy w Siemianowicach Śląskich (Distriktsdomstolen i Siemianowice Śląskie, Polen), som är den hänskjutande domstolen. I sitt överklagande gjorde LC gällande att Nest Bank inte hade bedömt hennes kreditvärdighet när konsumentkreditavtalet ingicks.
18
Under förfarandet i det nationella målet konstaterade den hänskjutande domstolen att den aktuella konsumentkrediten hade beviljats av Nest Bank i strid med de bestämmelser som införlivade kreditgivarens skyldighet att bedöma konsumentens kreditvärdighet enligt artikel 8.1 i direktiv 2008/48 med polsk rätt. Den hänskjutande domstolen vill således få klarhet i vilka följder denna överträdelse får.
19
Den hänskjutande domstolen har i detta hänseende påpekat att det visserligen föreskrivs en mängd påföljder i nationell rätt, men att den polska lagstiftaren, när direktiv 2008/48 införlivades, inte föreskrev någon särskild påföljd för överträdelse av skyldigheten att bedöma kreditvärdigheten hos en konsument som vill erhålla en konsumentkredit.
20
Den hänskjutande domstolen har preciserat att det i artikel 45 i konsumentkreditlagen föreskrivs en påföljd i form av en så kallad kostnadsfri kredit. Denna påföljd är en sådan påföljd som endast är tillämplig på de angivna överträdelserna, vilka inte omfattar överträdelse av skyldigheten att bedöma konsumentens kreditvärdighet enligt artikel 8.1 i direktiv 2008/48. Den hänskjutande domstolen har dessutom påpekat att det är möjligt att tillämpa artikel 58 i civillagen, enligt vilken det är möjligt att eventuellt utdöma en påföljd som består i att den aktuella rättshandlingen ogiltigförklaras. Den hänskjutande domstolen har tillagt att den inte har begärt att EU-domstolen ska ange vilken bestämmelse i nationell rätt som ska tillämpas i det nationella målet, utan att den vill få klarhet i hur de relevanta unionsrättsliga bestämmelserna ska tolkas, eftersom det förhållandet att det föreskrivs flera påföljder i nationell rätt också medför att det föreligger en skillnad vad gäller proportionaliteten av påföljden för överträdelse av de skyldigheter som följer av direktiv 2008/48.
21
Den hänskjutande domstolen har understrukit att EU-domstolen, i domen av den 10 juni 2021, Ultimo Portfolio Investment (Luxemburg) (C‑303/20, EU:C:2021:479), hänvisade till att den nationella domstolen har ett utrymme för skönsmässig bedömning vid tillämpningen och, i synnerhet, vid valet av en åtgärd som står i proportion till hur allvarlig den konstaterade överträdelsen är. Den hänskjutande domstolen undrar om detta innebär att denna åtgärd ska vara likvärdig med de påföljder som föreskrivs vid överträdelse av de övriga skyldigheter som följer av de bestämmelser som införlivar direktiv 2008/48.
22
Den hänskjutande domstolen har preciserat att det av EU-domstolens praxis framgår att såväl den skyldighet som föreskrivs i artikel 8.1 i direktiv 2008/48 som de informationsskyldigheter som följer av detta direktiv är av grundläggande betydelse för konsumenterna. Den hänskjutande domstolen vill därför få klarhet i huruvida det är tillåtet att i nationell rätt göra en differentiering av de påföljder som avses i artikel 23 i direktiv 2008/48, medan däremot de skyldigheter som åläggs näringsidkaren enligt artiklarna 8 och 10 i direktiv 2008/48 ska anses vara likvärdiga, det vill säga av samma rang, och ha samma syften.
23
Mot denna bakgrund beslutade Sąd Rejonowy w Siemianowicach Śląskich (Distriktsdomstolen i Siemianowice Śląskie) att vilandeförklara målet och ställa följande fråga till EU-domstolen:
”Ska artikel 8 i [direktiv 2008/48] tolkas så, att långivarens skyldighet enligt direktivet att bedöma konsumentens (låntagarens) kreditvärdighet ska likställas med de övriga skyldigheter som föreskrivs i detta direktiv (bland annat informationsskyldigheten i artikel 10 och följande artiklar), så att de påföljder som det hänvisas till i artikel 23 i direktivet inte får skilja sig åt, det vill säga att det inte får föreskrivas olika rättsliga följder för överträdelse av var och en av dessa skyldigheter?”
Prövning av tolkningsfrågan
24
Den hänskjutande domstolen har ställt sin fråga för att få klarhet i huruvida artikel 23 i direktiv 2008/48 ska tolkas så, att den inte utgör hinder för att den påföljd som tillämpas vid överträdelse av den skyldighet att bedöma konsumentens kreditvärdighet som föreskrivs i artikel 8.1 i direktivet skiljer sig från den påföljd som tillämpas vid överträdelse av andra, eventuellt likvärdiga, skyldigheter som föreskrivs i direktivet, bland annat den skyldighet som anges i artikel 10.2 i direktivet avseende den information som ska ges i konsumentkreditavtalen.
25
EU-domstolen erinrar om att medlemsstaterna, enligt artikel 23 i direktiv 2008/48, ska fastställa bestämmelser om påföljder som ska tillämpas vid överträdelse av de nationella bestämmelser som antas enligt detta direktiv och vidta alla åtgärder som krävs för att säkerställa att de genomförs. Dessa påföljder ska vara effektiva, proportionella och avskräckande.
26
Det framgår således av ordalydelsen av artikel 23 att de bestämmelser om påföljder som ska tillämpas vid överträdelse av de skyldigheter som följer av direktivet ska fastställas på ett sådant sätt att påföljderna är effektiva, proportionella och avskräckande och att medlemsstaterna ska vidta alla åtgärder som krävs för att säkerställa att de genomförs. Inom dessa begränsningar behåller medlemsstaterna, såsom anges i skäl 47 i direktivet, rätten att välja påföljder (dom av den 27 mars 2014, LCL Le Crédit Lyonnais, C‑565/12, EU:C:2014:190, punkt 43).
27
Det framgår av rättspraxis att det, för att uppnå det mål som eftersträvas med artikel 23 i direktiv 2008/48, det vill säga att säkerställa att påföljderna är effektiva, proportionella och avskräckande, inte bara är den nationella lagstiftaren utan även de nationella domstolarna som, inom de gränser som följer av saken i det mål de ska pröva, ska ha ett utrymme för skönsmässig bedömning som gör det möjligt för dem att, beroende på omständigheterna i det enskilda fallet, välja den åtgärd som står i proportion till hur allvarlig överträdelsen av den fastställda skyldigheten är. De nationella domstolarna ska således beakta samtliga bestämmelser i nationell rätt och i möjligaste mån tolka dem mot bakgrund av direktivets ordalydelse och syfte, för att uppnå ett resultat som är förenligt med de mål som eftersträvas med direktivet (se, för ett liknande resonemang, dom av den 10 juni 2021, Ultimo Portfolio Investment (Luxembourg), C‑303/20, EU:C:2021:479, punkt 36 och där angiven rättspraxis).
28
Under förutsättning att de bestämmelser om påföljder som en medlemsstat har infört vid överträdelse av skyldigheterna enligt direktiv 2008/48 uppfyller kraven i den rättspraxis som det hänvisas till i punkterna 26 och 27 ovan, utgör artikel 23 i direktivet således inte något hinder för att överträdelsen av olika skyldigheter leder till olika påföljder.
29
Det ska i detta hänseende preciseras att det i direktiv 2008/48 föreskrivs olika skyldigheter som syftar till att uppnå olika mål.
30
Syftet med den skyldighet att bedöma konsumentens kreditvärdighet innan ett kreditavtal ingås som avses i artikel 8.1 i direktiv 2008/48, är nämligen, såsom uttryckligen anges i skäl 26 i direktivet, att göra kreditgivarna ansvariga och att skydda konsumenterna genom att säkerställa att kreditgivarna inte beviljar lån på ett oansvarigt sätt utan att dessförinnan bedöma kreditvärdigheten (se, för ett liknande resonemang, dom av den 11 januari 2024, Nárokuj, C‑755/22, EU:C:2024:10, punkterna 34 och 46 samt där angiven rättspraxis).
31
En sådan skyldighet är av grundläggande betydelse för konsumenterna, eftersom den skyddar konsumenterna mot risker för överskuldsättning och insolvens (se, för ett liknande resonemang, dom av den 10 juni 2021, Ultimo Portfolio Investment (Luxembourg), C‑303/20, EU:C:2021:479, punkt 29 och där angiven rättspraxis).
32
Vad gäller den information som ska ges före och samtidigt med att ett kreditavtal ingås och som avser avtalsvillkoren och följderna av att kreditavtalet ingås, bland annat den information som föreskrivs i artikel 10.2 i direktiv 2008/48, är det den som gör det möjligt för konsumenten att avgöra om han eller hon vill vara bunden av de villkor som näringsidkaren har utformat i förväg. Även denna information är således av grundläggande betydelse för konsumenten (se, för ett liknande resonemang, dom av den 21 april 2016, Radlinger och Radlingerová, C‑377/14, EU:C:2016:283, punkt 64 och där angiven rättspraxis).
33
Det framgår av rättspraxis att såväl skyldigheten att bedöma konsumentens kreditvärdighet innan ett kreditavtal ingås, i den mening som avses i artikel 8.1 i direktiv 2008/48, som informationsskyldigheten, som bland annat föreskrivs i artikel 10.2 i direktivet, är av grundläggande betydelse. Det kan emellertid konstateras att dessa skyldigheter har olika syften och att en överträdelse av dem inte får likartade följder vare sig med hänsyn till det rättsliga intresse som skyddas av den aktuella bestämmelsen eller ur kreditavtalsparternas synvinkel.
34
En överträdelse av skyldigheten att kontrollera konsumentens kreditvärdighet skulle således kunna leda till att konsumenten ingår ett kreditavtal som innebär att han eller hon riskerar överskuldsättning och insolvens. Däremot kan följderna av en överträdelse av informationsskyldigheten variera avsevärt beroende på vilken specifik skyldighet det är fråga om, och hur allvarlig denna överträdelse är beror i praktiken även på hur många uppgifter som saknas i kreditavtalet och hur betydelsefulla dessa uppgifter är. Sådana överträdelser kan exempelvis försvåra för konsumenten att jämföra krediterbjudanden eller att utöva de rättigheter som följer av kreditavtalet.
35
Av detta följer att överträdelsen av två skyldigheter av grundläggande betydelse kan få olika följder för konsumenten och att de påföljder som utdöms inte nödvändigtvis ska vara desamma, men att de i båda fallen ska vara bland annat proportionella med beaktande av dels hur allvarlig den enskilda överträdelsen är, dels vilka olika följder överträdelsen får för konsumenten.
36
Mot bakgrund av samtliga dessa skäl ska tolkningsfrågan besvaras enligt följande. Artikel 23 i direktiv 2008/48 ska tolkas så, att den inte utgör hinder för att den påföljd som tillämpas vid överträdelse av den skyldighet att bedöma konsumentens kreditvärdighet som föreskrivs i artikel 8.1 i direktivet, skiljer sig från den påföljd som tillämpas vid överträdelse av andra, eventuellt likvärdiga, skyldigheter som föreskrivs i direktivet, bland annat den skyldighet som anges i artikel 10.2 i direktivet avseende den information som ska ges i konsumentkreditavtalet, under förutsättning att villkoren i artikel 23 i direktivet är uppfyllda.
Rättegångskostnader
37
Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i det nationella målet utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den hänskjutande domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla.
Mot denna bakgrund beslutar domstolen (tionde avdelningen) följande:
Artikel 23 i Europaparlamentets och rådets direktiv 2008/48/EG av den 23 april 2008 om konsumentkreditavtal och om upphävande av rådets direktiv 87/102/EEG
ska tolkas så,
att den inte utgör hinder för att den påföljd som tillämpas vid överträdelse av den skyldighet att bedöma konsumentens kreditvärdighet som föreskrivs i artikel 8.1 i direktivet, skiljer sig från den påföljd som tillämpas vid överträdelse av andra, eventuellt likvärdiga, skyldigheter som föreskrivs i direktivet, bland annat den skyldighet som anges i artikel 10.2 i direktivet avseende den information som ska ges i konsumentkreditavtalet, under förutsättning att villkoren i artikel 23 i direktivet är uppfyllda.
Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: polska.