Laikina versija
GENERALINIO ADVOKATO
DEAN SPIELMANN IŠVADA,
pateikta 2026 m. sausio 22 d.(1)
Byla C‑877/24 [Shamsi](i)
X,
Minister van Asiel en Migratie, anksčiau – Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid,
dalyvaujant
Y
(Raad van State (Valstybės Taryba, Nyderlandai) prašymas priimti prejudicinį sprendimą)
„ Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Imigracijos politika – Direktyva 2008/115/EB – 6, 8 ir 9 straipsniai – Sprendimas grąžinti trečiųjų šalių piliečius, neteisėtai gyvenančius šalyje, kuriems skirta laisvės atėmimo iki gyvos galvos arba ilgam laikui bausmė – Galimybės įvykdyti prievolę grįžti artimoje ateityje nebuvimas – Proporcingumo principas “
Įvadas
1.        Ši byla suteikia Teisingumo Teismui galimybę patikslinti Direktyvos 2008/115/EB dėl bendrų nelegaliai esančių trečiųjų šalių piliečių grąžinimo standartų ir tvarkos valstybėse narėse(2) taikymo sritį konkrečiu atveju, t. y. kalbant apie trečiųjų šalių piliečius (neteisėtai gyvenančius šalyje), kuriems atitinkamoje valstybėje narėje skirtos laisvės atėmimo ilgam laikui ar net iki gyvos galvos bausmės už nusikaltimus, nesusijusius su neteisėtu jų gyvenimo šalyje pobūdžiu. Konkrečiau kalbant, reikia nustatyti, ar ir kokiomis sąlygomis valstybė narė tebeprivalo priimti sprendimą juos grąžinti, jei dėl šių bausmių vykdymo nei savanoriškas išvykimas, nei priverstinis išsiuntimas artimoje ateityje neįmanomas.
2.        Teisingumo Teismo atsakymai į prašymą priimti prejudicinį sprendimą patikusio teismo, t. y. Raad van State (Valstybės Taryba, Nyderlandai), pateiktus klausimus leis patikslinti, be kita ko, ryšį tarp Direktyvos 2008/115 6 straipsnyje nustatytos pareigos neteisėto gyvenimo šalyje atveju priimti sprendimą grąžinti ir iš šios direktyvos 8 straipsnio kylančio reikalavimo atitinkamą asmenį išsiųsti „kuo skubiau“(3), kai dėl laisvės atėmimo bausmės vykdymo susidaro ilgalaikė kliūtis. Ši byla taip pat suteiks galimybę patikslinti Direktyvos 2008/115 9 straipsnio 2 dalies, kaip nuostatos, kurioje įtvirtinta išsiuntimo atidėjimo tvarka, funkciją, taip pat proporcingumo principo vaidmenį šiomis aplinkybėmis.
Teisinis pagrindas
Sąjungos teisė
3.        Direktyvos 2008/115 2 ir 4 konstatuojamosios dalys suformuluotos taip:
„(2)      2004 m. lapkričio 4 ir 5 d. Briuselio Europos Vadovų Taryba paragino suformuoti efektyvią išsiuntimo ir repatriacijos politiką, pagrįstą bendrais standartais, siekiant, kad su grąžintinais asmenimis būtų elgiamasi žmoniškai ir kad būtų gerbiamos jų pagrindinės teisės ir orumas.
<...>
(4)      Turi būti nustatytos aiškios, suprantamos ir teisingos taisyklės siekiant sukurti efektyvią grąžinimo politiką kaip privalomą gerai veikiančios migracijos politikos elementą.“
4.        Šios direktyvos 2 straipsnio 2 dalies b punkte numatyta:
„Valstybės narės gali nuspręsti netaikyti šios direktyvos trečiųjų šalių piliečiams:
<...>
b)      kurie grąžinami pagal nacionalinę teisę vykdant baudžiamosios teisės sankciją arba tai yra baudžiamosios teisės sankcijos taikymo pasekmė, arba kuriems taikomos ekstradicijos procedūros.“
5.        Minėtos direktyvos 5 straipsnyje nustatyta:
„Valstybės narės, įgyvendindamos šią direktyvą, tinkamai atsižvelgia į:
a)      vaiko interesus,
b)      šeimos gyvenimą,
c)      atitinkamo trečiosios šalies piliečio sveikatos būklę,
ir laikosi negrąžinimo principo.“
6.        Direktyvos 2008/115 6 straipsnio 1–5 dalyse nurodyta:
„1.      Valstybės narės priima sprendimą grąžinti kiekvieno trečiosios šalies piliečio, neteisėtai esančio jų teritorijoje, atžvilgiu, nepažeisdamos 2–5 dalyse nurodytų išimčių.
2.      Reikalaujama, kad neteisėtai valstybės narės teritorijoje esantys trečiosios šalies piliečiai, kurie turi kitos valstybės narės išduotą galiojantį leidimą gyventi ar kitą teisę joje būti suteikiantį leidimą, nedelsdami vyktų į tos kitos valstybės narės teritoriją. Kai suinteresuotas trečiosios šalies pilietis nesilaiko šio reikalavimo arba kai trečiosios šalies piliečio neatidėliotinas išvykimas yra būtinas viešosios tvarkos ar nacionalinio saugumo sumetimais, taikoma 1 dalis.
3.      Valstybės narės gali nepriimti sprendimo grąžinti jų teritorijoje neteisėtai esantį trečiosios šalies pilietį, jei atitinkamą trečiosios šalies pilietį priima atgal kita valstybė narė pagal šios direktyvos įsigaliojimo dieną galiojančius dvišalius susitarimus ar nuostatas. Tuo atveju valstybė narė, kuri priima atgal atitinkamą trečiosios šalies pilietį, taiko 1 dalį.
4.      Valstybės narės, atsižvelgdamos į asmenines, humanitares ar kitas priežastis, bet kuriuo metu gali suteikti atskirą leidimą gyventi ar kitokį leidimą, suteikiantį teisę pasilikti neteisėtai jų teritorijoje esančiam trečiosios šalies piliečiui. Tokiu atveju sprendimas grąžinti nepriimamas. Jei sprendimas grąžinti jau buvo priimtas, jis panaikinamas arba sustabdomas leidimo gyventi arba kito leidimo, suteikiančio teisę pasilikti, galiojimo laikotarpiui.
5.      Jei yra pradėta procedūra valstybės narės teritorijoje neteisėtai esančiam trečiosios šalies piliečiui siekiant pratęsti leidimą gyventi ar kitokį leidimą, suteikiantį teisę pasilikti, ta valstybė narė, nepažeisdama 6 dalies, apsvarsto galimybę nepriimti sprendimo grąžinti, kol bus baigta pradėta procedūra.“
7.        Šios direktyvos 8 straipsnio 1–3 dalyse įtvirtinta:
„1.      Valstybės narės imasi visų būtinų priemonių, kad įvykdytų sprendimą grąžinti, jei nebuvo suteiktas laikotarpis savanoriškai išvykti pagal 7 straipsnio 4 dalį arba jei nebuvo laikomasi įpareigojimo grįžti per savanoriško išvykimo laikotarpį, numatytą pagal 7 straipsnį.
2.      Jei valstybė narė pagal 7 straipsnį yra suteikusi laikotarpį savanoriškai išvykti, sprendimas grąžinti gali būti įvykdytas tik pasibaigus tam laikotarpiui, išskyrus tuos atvejus, kai tuo laikotarpiu atsiranda pavojus, kaip nurodyta 7 straipsnio 4 dalyje.
3.      Valstybės narės gali priimti atskirą administracinį ar teismo sprendimą arba aktą, nurodantį išsiųsti.“
8.        Minėtos direktyvos 9 straipsnis suformuluotas taip:
„1.      Valstybės narės atideda išsiuntimą:
a)      tuo atveju, jei jis pažeistų negrąžinimo principą, arba
b)      tol, kol nesuteikiamas sustabdymas pagal 13 straipsnio 2 dalį.
2.      Valstybės narės atitinkamam laikotarpiui gali atidėti išsiuntimą, kiekvienu atveju atsižvelgdamos į atskiro atvejo konkrečias aplinkybes. Valstybės narės atsižvelgia visų pirma į:
a)      trečiosios šalies piliečio fizinę ar psichinę būklę;
b)      technines priežastis, pavyzdžiui, transporto pajėgumų trūkumą ar išsiuntimo neįvykdymą dėl kliūčių, susijusių su asmens tapatybės nustatymu.
3.      Atidėjus išsiuntimą, kaip numatyta 1 ir 2 dalyse, atitinkamam trečiosios šalies piliečiui gali būti nustatytos 7straipsnio 3 dalyje numatytos prievolės.“
Nyderlandų teisė
9.        2000 m. lapkričio 23 d.
Vreemdelingenwet 2000 (2000 m. Užsieniečių įstatymas)(4) 64 straipsnyje nustatyta:
„Išsiuntimas atidedamas tol, kol užsieniečio ar jo šeimos nario sveikata neleidžia keliauti.“
10.      2000 m. lapkričio 23 d.
Vreemdelingenbesluit 2000 (2000 m. Nutarimas dėl Užsieniečių įstatymo įgyvendinimo)(5) 6.1 b straipsnyje nurodyta:
„Jei užsienietis privalo nedelsdamas išvykti iš šalies teritorijos <...> arba neišvyko per nustatytą laiką, išsiuntimas gali būti atidėtas. Bet kuriuo atveju atidedant išsiuntimą atsižvelgiama į užsieniečio fizinę ar psichinę būklę ir technines priežastis, kaip antai transporto priemonių trūkumą arba išsiuntimo neįvykdymą dėl kliūčių, susijusių su asmens tapatybės nustatymu“.
<...>“
Pagrindinės bylos, prejudiciniai klausimai ir procesas Teisingumo Teisme
11.      Pagrindinė byla susijusi su dviem sprendimais grąžinti, kuriuos priėmė minister van Asiel en Migratie (prieglobsčio ir migracijos ministras, Nyderlandai) (toliau – ministras) dėl X ir Y, dviejų asmenų, turinčių trečiųjų šalių pilietybę.
12.      X, Azerbaidžano pilietis, 2015 m. sausio 19 d. Nyderlandų teismo buvo nuteistas laisvės atėmimu iki gyvos galvos už kelias 2011 m. gegužės mėn. įvykdytas žmogžudystes. Po šio apkaltinamojo nuosprendžio ministras 2018 m. rugsėjo 20 d.
sprendimu panaikino leidimą X gyventi šalyje atgaline data nuo 2011 m. gegužės 12d. ir kartu nurodė nedelsiant išvykti iš Europos Sąjungos teritorijos. Jis taip pat jo atžvilgiu nustatė 10 metų draudimą atvykti į šalį. 2020 m. liepos 27 d. sprendimu ministras atmetė X skundą dėl jo 2018 m. rugsėjo 20 d.
sprendimo.
13.      X pareiškė ieškinį dėl 2020 m. liepos 27 d. ministro sprendimo Rechtbank Den Haag, zittingsplaatsen’s‑Hertogenbosch en Amsterdam (Hagos apylinkės teismas, posėdžiaujantis Hertogenbose ir Amsterdame, Nyderlandai). 2022 m. sausio 14 d. sprendimu tas teismas atmetė šį ieškinį remdamasis, be kita ko, tuo, kad ministras privalėjo priimti sprendimą grąžinti pagal Direktyvos 2008/115 6 straipsnio 1 dalį. Tas teismas laikėsi nuomonės, kad panaikinus leidimą gyventi šalyje X neteisėtai gyveno Nyderlanduose, o sprendimas grąžinti buvo būtinas siekiant užtikrinti jo išsiuntimą iš šalies, jeigu jis būtų paleistas į laisvę. Iš tikrųjų tokia paleidimo į laisvę galimybė atsirastų jam iškalėjus 25 metus(6).
14.      X dėl šio sprendimo pateikė apeliacinį skundą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui.
15.      Per tą laiką Y, Afganistano pilietis, 2018 m. rugpjūčio 31 d. atvyko į Nyderlandus iš Vokietijos, po to, kai Vokietijoje pateiktas jo prieglobsčio prašymas buvo galutinai atmestas. 2020 m. lapkričio 16 d. Nyderlandų teismas jam skyrė 25 metų laisvės atėmimo bausmę už du pasikėsinimus nužudyti teroristiniais tikslais, įvykdytus jo atvykimo į Nyderlandus dieną. Nuo tada jis yra įkalintas. Be to, Y niekada neturėjo teisės gyventi Nyderlanduose.
16.      2023 m. balandžio 25 d. sprendimu ministras konstatavo, kad Y neteisėtai gyvena Nyderlanduose, nurodė jam nedelsiant išvykti iš Sąjungos teritorijos ir jo atžvilgiu nustatė 20 metų draudimą atvykti į šalį.
17.      Y pareiškė ieškinį dėl šio sprendimo Rechtbank Den Haag, zittingsplaatsen’s‑Hertogenbosch en Amsterdam (Hagos apylinkės teismas, posėdžiaujantis Hertogenbose ir Amsterdame). 2023 m. gruodžio 22 d. sprendimu tas teismas šį ieškinį patenkino, laikydamasis nuomonės, kad ministras negalėjo pagrįstai priimti sprendimo grąžinti tokiu atveju, kai išsiuntimo įvykdyti neįmanoma atsižvelgiant į ilgą laisvės atėmimo bausmės atlikimą. Tas teismas padarė tokią išvadą remdamasis, be kita ko, 2021 m. sausio 14 d. Teisingumo Teismo sprendimu Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Nelydimo nepilnamečio grąžinimas)(7) ir 2021 m. vasario 24 d. Teisingumo Teismo sprendimu M ir kt. (Perdavimas valstybei narei)(8).
18.      Ministras dėl šio sprendimo pateikė apeliacinį skundą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui.
19.      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas konstatuoja, jog neginčijama, kad X ir Y neteisėtai gyvena Nyderlanduose, kad jie nesirėmė Direktyvos 2008/115 5 straipsnyje išvardytais principas ir kad jiems netaikomos pareigos priimti sprendimą grąžinti išimtys, nustatytos šios direktyvos 6 straipsnio 2–5 dalyse.
20.      Šiomis aplinkybėmis pagrindinės bylos šalys vis dėlto nesutaria dėl to, ar ministras gali priimti sprendimą grąžinti X ir Y, kai dėl įkalinimo jie negali įvykdyti savo prievolės grįžti ir ministras negali jų išsiųsti.
21.      Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, pirma, kad, nors Direktyvos 2008/115 6 straipsnio 1 dalyje, atrodo, nustatyta pareiga tokioje situacijoje, kokia aptariama pagrindinėje byloje, priimti sprendimą grąžinti, šioje direktyvoje nėra aiškiai nustatyta, kaip vykdyti šią pareigą atsižvelgiant į aplinkybę, kad tokioje situacijoje grąžinimas ilgą laiką faktiškai neįmanomas. Taip pat neaišku, ar galima atidėti X ir Y išsiuntimą remiantis šios direktyvos 9 straipsnio 2 dalimi, nes ši nuostata, atrodo, apima ribotos trukmės atidėjimo atvejus. Be to, perkėlus šią nuostatą į Nyderlandų teisę išsiuntimo negalima atidėti dėl laisvės atėmimo bausmės vykdymo(9).
22.      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas taip pat mano, kad Teisingumo Teismo jurisprudencijos, iš kurios, be kita ko, matyti, kad pareiga išsiųsti turi būti vykdoma „kuo skubiau“, analizė taip pat neleidžia išspręsti aptariamo Direktyvos 2008/115 aiškinimo klausimo.
23.      Antra, tuo atveju, jei pagrindinėse bylose ministras nebuvo įgaliotas priimti sprendimo grąžinti, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia sužinoti, ar jis pagal Direktyvą 2008/115 turėjo suteikti X ir Y leidimą gyventi šalyje, siekiant išvengti to, kad tęstųsi situacija, kai jiems negali būti taikoma grąžinimo procedūra, nors jie neteisėtai gyvena atitinkamos valstybės narės teritorijoje.
24.      Trečia, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kyla klausimas, ar, prieštaraujant sprendimo grąžinti priėmimui, galima remtis proporcingumo principu.
25.      Šiomis aplinkybėmis Raad van State (Valstybės Taryba) nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.      Ar pagal Direktyvą [2008/115], visų pirma jos 6, 8 ir 9 straipsnius, draudžiama priimti sprendimą grąžinti užsienietį, kuris dėl laisvės atėmimo ilgam laikui arba iki gyvos galvos bausmės vykdymo ilgai negali įvykdyti prievolės grįžti ir negali būti išsiųstas iš Sąjungos teritorijos?
2.      Jeigu atsakymas į pirmąjį klausimą būtų teigiamas: ar valstybė narė tokiu atveju privalo prireikus pagal Direktyvos [2008/115] 6 straipsnio 4 dalį išduoti užsieniečiui atskirą leidimą gyventi šalyje ar kitokį leidimą, suteikiantį teisę pasilikti joje įkalinimo ilgam laikui arba iki gyvos galvos laikotarpiui?
3.      Ar taikant Direktyvos [2008/115] 6 straipsnio 1 dalį, be šio straipsnio 2–5 dalyse numatytų išimčių ir šios direktyvos 5 straipsnyje nurodytų principų ir interesų, esama galimybės įvertinti proporcingumą konkrečiu atveju?“
26.      Rašytines pastabas pateikė bylos šalys, X ir Y, Nyderlandų, Belgijos, Čekijos ir Vokietijos vyriausybės, taip pat Europos Komisija.
Analizė
27.      Visų pirma pažymėtina, kad prejudiciniai klausimai susideda iš dviejų dalių. Pirmąją dalį sudaro pirmasis ir trečiasis klausimai, kuriais Teisingumo Teismo prašoma nuspręsti dėl sprendimo grąžinti, skirto trečiųjų šalių piliečiams, kurie iš pradžių turi atlikti laisvės atėmimo ilgam laikui ar net iki gyvos galvos bausmę, priėmimo suderinamumo su Direktyva 2008/115. Antrasis klausimas sudaro antrąją dalį. Ši dalis, grindžiama prielaida, kad į pirmąjį klausimą bus atsakyta teigiamai, susijusi su galima atitinkamos valstybės narės pareiga išduoti suinteresuotam asmeniui dokumentą, leidžiantį jam gyventi jos teritorijoje bausmės vykdymo laikotarpiu ir iki jo faktinio išsiuntimo. Pirmiausia išnagrinėsiu pirmąjį ir trečiąjį klausimus, o paskui – antrąjį klausimą.
Dėl pirmojo ir trečiojo klausimų
Pirminės pastabos
28.      Dėl pirmojo klausimo, glaudžiai susijusio su trečiuoju, reikia nustatyti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio klausimo abejonių šaltinį. Pagrindinėje byloje jis susiduria su Direktyvos 2008/115 taikymu, kai tarp atitinkamiems asmenims skirto sprendimo grąžinti priėmimo ir jų išsiuntimo priemonės įvykdymo yra didelis laiko tarpas. Kitaip tariant, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimu pabrėžiama įtampa tarp Direktyvos 2008/115 6 straipsnio, pagal kurį reikalaujama priimti sprendimą grąžinti šalyje neteisėtai esantį trečiosios šalies pilietį, ir iš šios direktyvos 8 straipsnio kylančios pareigos išsiųsti atitinkamą asmenį, nes šie du grąžinimo procedūros etapai, remiantis Teisingumo Teismo praktika, turi vykti vienas po kito „kuo skubiau“(10).
29.      Siekiant atsakyti į klausimus, kurie sudaro pirmąją dalį, reikia išnagrinėti, pirma, sąsają tarp reikšmingų Direktyvos 2008/115 nuostatų atsižvelgiant į šia direktyva siekiamus tikslus, kylančius iš jos bendros struktūros, ir, antra, tai, kaip šios nuostatos sąveikauja su kitomis taisyklėmis, kurios gali būti taikomos šioje byloje, pirmiausia su šios direktyvos 9 straipsniu, susijusiu su išsiuntimo atidėjimu.
30.      Taigi reikia iš eilės išnagrinėti šiuos klausimus: pirmiausia – klausimą, ar pagal Direktyvą 2008/115 reikalaujama priimti sprendimą grąžinti, kai trečiosios šalies pilietis neteisėtai gyvena valstybės narės teritorijoje? Paskui – klausimą, kaip siejasi tokio sprendimo vykdymas ir šioje valstybėje narėje pradėtas baudžiamasis persekiojimas, neatsižvelgiant į tai, ar šis persekiojimas susijęs su neteisėtu gyvenimu šalyje? Galiausiai, siekiant nustatyti, ar galima nutraukti grąžinimo procedūrą atsižvelgiant į Direktyvą 2008/115, – klausimą, kokia yra šios direktyvos 9 straipsnio, kuriame išvardyti atvejai, kai išsiuntimas gali būti atidėtas, taikymo sritis?
Pareiga priimti sprendimą grąžinti
31.      Direktyvoje 2008/115 atitinkamos valstybės narės valdžios institucijoms nustatytos dvi pareigos. Pirma, pagal šios direktyvos 6 straipsnio 1 dalį nacionalinės vadžios institucijos privalo, nepažeisdamos šio straipsnio 2–5 dalyse nurodytų išimčių, priimti sprendimą grąžinti, kai nustatoma, kad trečiosios šalies pilietis neteisėtai gyvena šalyje(11). Antra, šios institucijos turi užtikrinti veiksmingą ir rūpestingą šio sprendimo vykdymą pagal šios direktyvos 8 straipsnį, įsitikindamos, kad priimtomis priemonėmis iš tikrųjų siekiama išsiųsti atitinkamą asmenį. Taigi Teisingumo Teismas aiškiai nurodė, kad „šios direktyvos 8 straipsnyje nustatyta valstybių narių pareiga, esant šio straipsnio 1 dalyje nustatytoms sąlygoms, taikyti išsiuntimą iš šalies turi būti vykdoma kuo skubiau“(12).
32.      Šie du reikalavimai (priimti sprendimą grąžinti neteisėto buvimo šalyje atveju ir paskui rūpestingai jį įvykdyti) atspindi patį Direktyvos 2008/115 tikslą– suformuoti efektyvią išsiuntimo ir repatriacijos politiką, pagrįstą bendrais standartais, užtikrinant, kad atitinkami asmenys būtų užsiųsti humaniškai, visapusiškai atsižvelgiant į jų pagrindines teises ir gerbiant jų orumą(13). Kaip ne kartą yra priminęs Teisingumo Teismas, valstybės narės, įgyvendindamos Direktyvoje 2008/115 numatytas priemones, negali taikyti praktikos, galinčios „trukdyti pasiekti šios direktyvos tikslą, t. y. suformuoti efektyvią neteisėtai [šalyje] esančių trečiųjų šalių piliečių išsiuntimo ir repatriacijos politiką“(14).
33.      Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad atitinkamos valstybės narės valdžios institucijos ne paprasčiausiai gali, o iš esmės privalo(15) priimti sprendimą grąžinti, jei nustatoma, kad atitinkamas asmuo neteisėtai yra jos teritorijoje. Iš tikrųjų nuo šios pareigos gali būti atleidžiama tik Direktyvos 2008/115 6 straipsnio 2–5 dalyse aiškiai nurodytais atvejais(16) arba tuo atveju, jei šios direktyvos 5 straipsnyje išsamiai išdėstyti reikalavimai trukdytų priimti tokį sprendimą.
Direktyvos 2008/115 taikymas ir valstybių narių baudžiamoji kompetencija
34.      Reikia išnagrinėti klausimą, kaip grąžinimo procedūra siejasi su atitinkamos valstybės narės baudžiamąja kompetencija pradėti baudžiamąjį persekiojimą dėl veikų, susijusių arba nesusijusių su neteisėtu buvimu šalyje. Šiuo klausimu, mano manymu, reikia skirti du dalykus. Viena vertus, būna situacijų, kurias Teisingumo Teismas jau nagrinėjo savo jurisprudencijoje dėl
nusikalstamos veikos, tiesiogiai susijusios su neteisėtu trečiosios šalies piliečio atvykimu į šalį ar gyvenimu joje. Kita vertus, būna situacijų, kai baudžiamasis persekiojimas arba apkaltinamieji nuosprendžiai susiję su veika, nesusijusia vien su neteisėtu gyvenimu šalyje; būtent tokia situacija susiklosčiusi pagrindinėje byloje. Iš tikrųjų, mano nuomone, atitinkamos baudžiamosios sankcijos pobūdis yra reikšmingas kriterijus, leidžiantis atskirti šias dvi kategorijas.
35.      Dėl pirmosios kategorijos pažymėtina, kad Teisingumo Teismas yra tiksliai apibrėžęs šiuos probleminius aspektus ir pateikęs atsakymus, jo nuomone, atitinkančius šios išvados 32 punkte nurodytą tikslą, kurio siekiama Direktyva 2008/115. Iš tikrųjų iš šios jurisprudencijos matyti, kad Teisingumo Teismas siekia suderinti, viena vertus, Direktyvos 2008/115 veiksmingumą ir, kita vertus, valstybių narių baudžiamąją kompetenciją(17). Iš to išplaukia, kad baudžiamoji sankcija, susijusi su neteisėtu gyvenimu valstybės narės teritorijoje, negali sumažinti Direktyvos 2008/115 veiksmingumo, pirmiausia – pakenkti veiksmingam ir rūpestingam sprendimo grąžinti vykdymui.
36.      Taigi Teisingumo Teismas Sprendime El Dridi pripažino, kad baudžiamoji sankcija nesuderinama su Direktyva 2008/115, jei lemia tai, kad neteisėtai gyvenantis šalyje trečiosios šalies pilietis išvengia grąžinimo procedūros(18). Atsižvelgdamas į šį sprendimą Teisingumo Teismas taip pat yra nusprendęs, kad baudžiamosios priemonės, susijusios vien su neteisėtu gyvenimu šalyje, negali būti taikomos prieš grąžinimo procedūros įvykdymą arba jo metu, jeigu jos trukdo vykdyti šią procedūrą arba mažina jos veiksmingumą(19). Tai taikytina, be kita ko, namų areštui(20) arba prievolės grįžti pakeitimui bauda(21), kurie nesuderinami su Direktyva 2008/115. Priešingai, jei baudžiamoji sankcija netrukdo veiksmingam grąžinimui, pavyzdžiui, dėl to, kad tai piniginio pobūdžio sankcija, ji suderinama su Direktyva 2008/115(22).
37.      Dėl antrosios kategorijos, t. y.
atvejo, kai trečiosios šalies pilietis ne vien neteisėtai gyvena šalyje, bet ir padaro kitą nusikalstamą veiką, pirmiausia primintina, kad pagal Direktyvos 2008/115 2 straipsnio 2 dalies b punktą „valstybės narės gali nuspręsti netaikyti šios direktyvos trečiųjų šalių piliečiams[,] <...> kurie grąžinami pagal nacionalinę teisę vykdant baudžiamosios teisės sankciją arba tai yra baudžiamosios teisės sankcijos taikymo pasekmė, arba kuriems taikomos ekstradicijos procedūros“. Tokiu atveju atitinkamas asmuo gali būti neįtrauktas į Direktyvos 2008/115 taikymo sritį, todėl valstybės narės gali jam skirti baudžiamąją sankciją už tai, kad jis neteisėtai gyvena šalyje, neprivalėdamos vadovautis logika, kuria remiamasi Sprendime El Dridi įtvirtintoje jurisprudencijoje.
38.      Teisingumo Teismas tai priminė Sprendime Achughbabian, pripažinęs, kad „trečiųjų šalių piliečiams, kurie be neteisėto buvimo šalyje padarė vieną ar daugiau kitų baudžiamųjų nusižengimų, pagal Direktyvos 2008/115 2 straipsnio 2 dalies b punktą ši direktyva gali būti netaikoma“(23). Šis požiūris vėliau buvo patikslintas Sprendime Affum(24), kuriame Teisingumo Teismas nurodė, kad „pagal Direktyvą 2008/115 valstybėms narėms neatimta galimybė laisvės atėmimo bausmę skirti [bausti laisvės atėmimo bausme] už kitų nusikalstamų veikų, susijusių ne tik su neteisėtu atvykimu, padarymą, įskaitant atvejus, kai minėta procedūra nėra baigta“(25).
39.      Ši Teisingumo Teismo analizė, mano manymu, ypač svarbi šios bylos aplinkybėmis, nes, kiek tai susiję su
bausme, jis vartoja veiksmažodį „bausti“, o ne siauresnės reikšmės veiksmažodį „skirti“. Mano nuomone, daiktavardis „baudimas“(26) apima ne tik nusikalstamos veikos inkriminavimą ir bausmės skyrimą, bet iš esmės ir jos vykdymą. Jei Teisingumo Teismas būtų norėjęs apsiriboti teise konstatuoti nusikalstamą veiką ar skirti bausmę, jis nebūtų vartojęs tokio plačios reikšmės veiksmažodžio kaip „bausti“. Be to, kadangi Teisingumo Teismas patvirtino, jog ir baudžiamasis procesas, ir su atitinkamo asmens grąžinimu susijusi procedūra gali vykti lygiagrečiai, savaime suprantama, kad tai juo labiau taikytina tuo atveju, kai apkaltinamasis nuosprendis priimamas prieš sprendimą grąžinti, kaip yra pagrindinėse bylose.
40.      Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad Direktyva 2008/115 neturi nei tikslo, nei poveikio apskritai apriboti valstybių narių baudžiamosios kompetencijos bausti už kitą nusikalstamą veiką nei susijusioji su neteisėtu atvykimu į šalį ar neteisėtu gyvenimu šalyje. Taigi valstybės narės išlaiko teisę skirti laisvės atėmimo bausmes už nusikalstamos veikos, nesusijusios su neteisėtu gyvenimu šalyje, padarymą ir paskui konstatuoti neteisėtą gyvenimo šalyje pobūdį. Šiuo klausimu reikėtų pažymėti, kad pagrindinėje byloje nei X, nei Y neginčija neteisėto buvimo aptariamos valstybės narės teritorijoje pobūdžio.
41.      Kadangi, kaip minėta, valstybės narės ne paprasčiausiai gali, o iš esmės privalo priimti sprendimą grąžinti, kai tik konstatuojamas neteisėtas gyvenimas šalyje, reikia išnagrinėti klausimą, ar remiantis pačia Direktyva 2008/115 galima pateikti darnų jos 6 ir 8 straipsnių aiškinimą.
Iš Direktyvos 2008/115 6 ir 8 straipsnių kylančių pareigų suderinimas atsižvelgiant į šios direktyvos 9 straipsnį
42.      Toliau išnagrinėsiu klausimą, ar įtampą tarp Direktyvos 2008/115 6 ir 8 straipsnių galima sušvelninti atsižvelgiant į Teisingumo Teismo jurisprudenciją arba sistemiškai aiškinant šias nuostatas, pirmiausia susiejant jas su šios direktyvos 9 straipsniu.
43.      Naujausioje jurisprudencijoje Teisingumo Teismas nustatė „atvirkštinę“ Direktyvos 2008/115 6 ir 8 straipsnių sąsają, t. y. kad pareiga priimti sprendimą dėl grąžinimo pagal 6 straipsnį nėra automatiškai privaloma, bet pirmiausia reikalauja įvertinti realią galimybę išsiųsti pagal 8 straipsnį. Iš šios jurisprudencijos matyti, kad priimant sprendimą grąžinti reikia nuo pat pradžių atsižvelgti į numatomas jo įvykdymo sąlygas ta prasme, kad sprendimas grąžinti negali būti pagrįstai priimtas, jeigu išsiuntimas praktiškai neįmanomas.
44.      Tokia išvada darytina remiantis 2022 m. lapkričio 22 d. Sprendimu Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Išsiuntimas – Medicininės kanapės)(27), taip pat sprendimais TQ ir M. Pirmajame iš šių sprendimų Teisingumo Teismas pripažino, kad negalima priimti sprendimo grąžinti, jei suinteresuotam asmeniui, kuris sunkiai serga ir neteisėtai gyvena šalyje, kyla reali grėsmė, kad dėl negalėjimo gauti tinkamos priežiūros paskirties šalyje jo gyvenimo trukmė labai sutrumpės arba sveikatos būklė greitai, smarkiai ir nepataisomai pablogės. Antrajame sprendime Teisingumo Teismas, be kita ko, nurodė, kad dėl nelydimo nepilnamečio prieš priimant sprendimą grąžinti grąžinimo šalyje turi būti rastas tinkamas priėmimo sprendimas, antraip sprendimo grąžinti priimti negalima. Byloje, kurioje priimtas Sprendimas M, jis iš esmės laikėsi nuomonės, kad dėl trečiosios šalies piliečio, kuriam kitoje valstybėje narėje suteiktas pabėgėlio statusas, valstybėje narėje, kurioje jis neteisėtai gyvena, atsižvelgiant į negrąžinimo principą negali būti priimtas sprendimas grąžinti į kilmės šalį(28).
45.      Vis dėlto nemanau, kad ši jurisprudencija gali būti pritaikyta pagrindinėje byloje aptariamai situacijai. Iš tikrųjų minėtose bylose kliūtis išsiuntimui iš esmės susijusi su atitinkamo asmens padėtimi, numatoma paskirties valstybėje (nežmoniško ar žeminamo elgesio pavojus, tinkamo priėmimo sprendimo nebuvimas, negrąžinimo principo pažeidimas)(29). Laisvės atėmimo ilgam laikui ar net iki gyvos galvos bausmių atveju, kaip pagrindinėse bylose, kliūtis išsiuntimui kyla dėl vykdančiajai valstybei narei būdingo vidaus elemento, t. y. jos baudžiamųjų teismų skirtos bausmės vykdymo.
46.      Taigi klausimas dėl galimybės priimti sprendimą grąžinti, kai išsiuntimas neįmanomas dėl laisvės atėmimo bausmės vykdymo, turi būti sprendžiamas vadovaujantis kitokia logika, atsižvelgiant į pačią Direktyvos 2008/115 sistemą.
47.      Šiuo klausimu, mano manymu, yra svarbi Direktyvos 2008/115 9 straipsnio 2 dalis. Asmens, kuriam skirta laisvės atėmimo bausmė, situaciją galima vertinti atsižvelgiant į šią nuostatą, kurioje kaip tik nurodytas atvejis, kai sprendimas grąžinti negali būti įvykdytas nedelsiant. Šio straipsnio 2 dalyje nurodyta, kad valstybės narės gali atidėti išsiuntimą „atitinkamam laikotarpiui“, atsižvelgdamos „į atskiro atvejo konkrečias aplinkybes“, kai esama, be kita ko, techninių priežasčių arba su suinteresuoto asmens situacija susijusių motyvų. Mano nuomone, būtent į tai atsižvelgiant galima vertinti išsiuntimo atidėjimą laisvės atėmimo bausmės vykdymo laikotarpiui.
48.      Pirma, nors iš tikrųjų Direktyvos 2008/115 9 straipsnio 2 dalyje atidėjimui pateisinti minimos medicininio ar techninio pobūdžio priežastys, kaip antai „trečiosios šalies piliečio fizin[ė] ar psichin[ė] būkl[ė]“ arba „technin[ės] priežast[ys], pavyzdžiui, transporto pajėgumų trūkum[as] ar išsiuntimo neįvykdym[as] dėl kliūčių, susijusių su asmens tapatybės nustatymu“, šis sąrašas nėra baigtinis. Numatydamas, kad valstybės narės, nuspręsdamos „atitinkamam laikotarpiui“ atidėti išsiuntimą, „atsižvelgia visų pirma“(30) į šiuos atvejus, Sąjungos teisės aktų leidėjas, mano nuomone, suteikė Direktyvos 2008/115 9 straipsnio 2 daliai lankstesnį ir, galima sakyti, funkcionalesnį vaidmenį palyginti su šio straipsnio 1 dalimi, kurioje išsamiai išvardyti atvejai, kai atidėti išsiuntimą privaloma.
49.      Šiuo klausimu pažymėtina, kad žodžių junginys „visų pirma“ turi lemiamos reikšmės. Jis rodo, kad išvardytos priežastys nurodytos kaip pavyzdžiai ir tai nėra išsamus sąrašas(31). Kitaip tariant, pagal Direktyvą 2008/115 aiškiai pripažįstama, kad būna ir kitokių situacijų, kai išsiuntimas faktiškai ar teisiškai negali būti įvykdytas nedelsiant, nors sprendimas grąžinti yra priimtas ir pareiga išsiųsti „kuo skubiau“ iš esmės ir toliau tenka valstybei narei(32).
50.      Iš tikrųjų laisvės atėmimo bausmė, skirta už nusikalstamą veiką, nesusijusią su neteisėtu buvimu šalyje, dėl savo pobūdžio iš esmės lemia tai, kad atitinkamo asmens praktiškai neįmanoma išsiųsti iki jo paleidimo į laisvę. Tai objektyvi kliūtis, nepriklausanti nuo pastarojo valios, kurią, mano nuomone, apima „atskiro atvejo konkreči[os] aplinkyb[ės]“, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2008/115 9 straipsnio 2 dalį, ir kuria, į tai atsižvelgiant, pateisinamas sprendimo grąžinti vykdymo atidėjimas.
51.      Antra, pati Direktyvos 2008/115 9 straipsnio 2dalies sistema patvirtina požiūrį, kad ji gali būti pagrindas atidėti išsiuntimą, kol atliekama laisvės atėmimo ilgam laikui bausmė. Sąvoka „atitinkamas laikotarpis“ savaime nėra lygiavertė sąvokai „trumpas laikotarpis“ arba „griežtai apibrėžtas laikotarpis“; ji reiškia būtiną ir atidėjimo priežastį atitinkantį laikotarpį.
52.      Kitaip tariant, atidėjimas negali būti nei neapibrėžtas, nei griežtai nustatytas. Jis turi likti apribotas laikotarpiu, kuris tikrai būtinas, kad išnyktų objektyvi kliūtis išsiuntimui, kurią sudaro laisvės atėmimo bausmė. Jis taip pat turi būti periodiškai peržiūrimas siekiant išnagrinėti bet kokį aplinkybių pasikeitimą po sprendimo grąžinti priėmimo, galintį turėti didelės įtakos atitinkamo asmens situacijos vertinimui pagal Direktyvą 2008/115, pirmiausia jos 5 straipsnį(33). Konkrečiau kalbant, atitinkamos valstybės narės kompetentingos institucijos turi su tinkamomis pertraukomis išnagrinėti klausimą, ar išsiuntimas pagrįstai gali būti įvykdytas, ypač artėjant lygtinio paleidimo arba bausmės peržiūros terminams. Jei paleidimas tampa numatomas, šios institucijos privalo peržiūrėti grąžinimo įgyvendinimą atsižvelgdamos ir Direktyvos 2008/115 5 straipsnyje nurodytas garantijas(34).
53.      Trečia, pripažinti, kad baudžiamojoje byloje skirta laisvės atėmimo ilgam laikui bausmė būtų kliūtis pačiam sprendimo grąžinti priėmimui, būtinai reikštų nustatyti abstrakčią trukmės ribą, kurią peržengus valstybė narė privalėtų susilaikyti nuo šio sprendimo priėmimo. Tačiau Direktyvoje 2008/115 nėra nieko, kas leistų nustatyti tokią ribą. Nei 6 straipsnyje, pagal kurį iš esmės reikalaujama priimti sprendimą grąžinti neteisėto buvimo šalyje atvejais, nei 8 ir 9 straipsniuose, kurie reglamentuoja šio sprendimo vykdymą ir atidėjimą, nedaromas skirtumas tarp „trumpų“ ir „ilgų“ bausmių ir nenumatyta konkreti sistema dėl laisvės atėmimo iki gyvos galvos.
54.      Manau, kad griežto laiko kriterijaus (vienų, penkerių, dešimties ar trisdešimties laisvės atėmimo metų?) nustatymas išaiškinimo priemonėmis reikštų, kad į Direktyvą 2008/115 įtraukiama sąlyga, kurios joje nėra. Be to, dėl nacionalinių baudžiamosios teisės sistemų, lygtinio paleidimo tvarkos ir bausmių pritaikymo tvarkos įvairovės skirtingose valstybėse narėse neišvengiamai būtų taikomos skirtingos ribos, todėl kiltų pavojus, kad sumažės teisinis saugumas, bus sutrikdyta grąžinimo tvarka ir galiausiai bus pakenkta Direktyvos 2008/115 veiksmingumui.
55.      Ketvirta (ir kaip, be kita ko, pažymėjo Nyderlandų vyriausybė), vien bausmės trukme grindžiamas kriterijus turėtų paradoksalių pasekmių atsižvelgiant į Direktyvos 2008/115 tikslą. Sunkiausius nusikaltimus padarę asmenys, kuriems skirtos labai griežtos bausmės arba laisvės atėmimas iki gyvos galvos, kaip antai suinteresuoti asmenys pagrindinėse bylose, išvengtų sprendimo grąžinti priėmimo priimant dėl jų apkaltinamąjį nuosprendį, remiantis tuo, kad jie gali būti išsiųsti tik po labai ilgo laiko, o asmenims, kuriems skirtos švelnesnės bausmės, ir toliau būtų visapusiškai taikoma šioje direktyvoje nustatyta sistema.
56.      Mano nuomone, nustačius tokią tvarką būtų įtvirtintas sunkiai pateisinamas skirtingas požiūris. Kuo sunkesnis būtų padarytas nusikaltimas, tuo labiau atitinkamas asmuo praktiškai būtų „apsaugotas“ nuo sprendimo, kuriuo jo gyvenimas šalyje būtų pripažintas neteisėtu ir kuris lemtų jo išsiuntimą, priėmimo priimant dėl jo apkaltinamąjį nuosprendį. Vis dėlto Teisingumo Teismas iš esmės ne kartą yra priminęs, kad Direktyva 2008/115 kaip tik siekiama užkirsti kelią lygiagrečioms neteisėto gyvenimo šalyje valdymo sistemoms, nustatant vienodą sprendimų grąžinti priėmimo ir vykdymo tvarką(35). Vadinasi bausmės trukmė negali būti veiksnys, lemiantis patį sprendimo grąžinti priėmimą.
57.      Penkta, toks požiūris atitinka veiksmingumo tikslą, kurio siekiama Direktyva 2008/115. Kaip pažymėjo, be kita ko, Komisija bei Vokietijos ir Nyderlandų vyriausybės, kai sprendimas grąžinti priimamas vykdant bausmę, valdžios institucijos turi pakankamai laiko konkrečioms išsiuntimo priemonėms iš anksto parengti, tam, kad išsiuntimas būtų įvykdytas kuo skubiau, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2008/115 8 straipsnio 1 dalį, kai tik bus atlikta skirta bausmė. Kaip pažymėjo Belgijos ir Nyderlandų vyriausybės, jis taip pat leidžia išlaikyti galimybę remtis tarptautiniais dokumentais, susijusiais su nuteistųjų asmenų perdavimu(36), o tai reiškia, kad turi būti anksčiau priimta išsiuntimo priemonė, ir Direktyva 2008/115 nesiekiama tam trukdyti, su sąlyga, kad laikomasi joje nustatytų garantijų.
58.      Šešta, sąsajai tarp sprendimo grąžinti ir laisvės atėmimo bausmių paaiškinti gali būti naudingas Sprendimas Gnandi(37). Šiame sprendime Teisingumo Teismas laikėsi nuomonės, kad pirmojoje instancijoje atmetus tarptautinės apsaugos prašymą, suinteresuoto asmens gyvenimas šalyje tampa neteisėtas, kaip tai suprantama pagal Direktyvą 2008/115, todėl sprendimas grąžinti gali būti priimtas ir netgi tuo pačiu aktu sujungtas su sprendimu, kuriuo teisėtas gyvenimas šalyje pasibaigia. Vis dėlto jis pridūrė, kad tuo atveju, jei skundas dėl šio sprendimo grąžinti turi stabdomąjį poveikį, turi būti sustabdytas bet koks sprendimo grąžinti poveikis, kol dėl šio skundo bus priimtas galutinis sprendimas, suinteresuotam asmeniui per tą laiką išlaikant teises, būtinas siekiant, kad nebūtų pažeistas negrąžinimo principas. Taigi Teisingumo Teismas pripažino, kad būtini trys elementai: neteisėtas gyvenimas šalyje, jau priimtas sprendimas grąžinti ir tai, kad tam tikru laikotarpiu teisiškai neįmanoma įvykdyti išsiuntimo. Teisingumo Teismo nuomone, Direktyva 2008/115 tam neprieštarauja, bet reglamentuoja jų tarpusavio suderinimą laikantis nustatytos sustabdymo tvarkos.
59.      Ši logika pagal analogiją mutatis mutandis gali būti taikoma trečiosios šalies piliečio, kuriam skirta laisvės atėmimo ilgam laikui arba iki gyvos galvos bausmė, kurią galima sutrumpinti, situacijai(38). Kai konstatuojamas neteisėtas gyvenimas šalyje, valstybė narė iš esmės privalo priimti sprendimą grąžinti pagal Direktyvos 2008/115 6 straipsnį. Įkalinimo nulemta kliūtis turi būti įveikiama ne susilaikant nuo bet kokio sprendimo, o atidedant jo vykdymą „atitinkamam laikotarpiui“, kaip tai suprantama pagal šios direktyvos 9 straipsnio 2 dalį.
60.      Galiausiai, septinta, mano nuomone, laisvės atėmimo iki gyvos galvos bausmės atvejis reikalauja atskiros analizės. Kai laisvės atėmimo iki gyvos galvos bausmę galima mažinti, t. y., kai ją galima švelninti, periodiškai peržiūrėti arba taikyti lygtinį paleidimą, paleidimo į laisvę perspektyva, kad ir kokia tolima ji būtų, išlieka. Šiomis aplinkybėmis sprendimo grąžinti vykdymo atidėjimas tebėra suderinamas su Direktyva 2008/115, su sąlyga, kad jis grindžiamas realia išsiuntimo tikimybe ir yra reguliariai peržiūrimas. Kaip minėta šios išvados 51 ir 52 punktuose, sąvoka „atitinkamas laikotarpis“ gali apimti ilgą laikotarpį, jei valdžios institucijos periodiškai tikrina, ar ir per kokį laiką išsiuntimas yra realiai numatomas, atsižvelgiant į atitinkamo asmens padėties baudžiamosios teisės požiūriu raidą.
61.      Vis dėlto, jei laisvės atėmimo iki gyvos galvos bausmės negalima sumažinti, t. y., jei pagal nacionalinę teisę nenumatytas joks paleidimo ar švelninimo mechanizmas ir nėra jokios lygtinio paleidimo perspektyvos(39), mano manymu, pati logika, kuria grindžiama Direktyva 2008/115, pasiekia savo ribas, kiek tai susiję su pareiga priimti sprendimą grąžinti. Sąvoka „atitinkamas laikotarpis“ negali būti išplėsta tiek, kad apimtų neribotą sustabdymą, nes tai praktiškai reikštų išsiuntimo atidėjimą sine die. Toks neribotas atidėjimas prieštarautų realios išsiuntimo tikimybės reikalavimui(40) ir šios direktyvos tikslui suformuoti efektyvią neteisėtai šalyje gyvenančių trečiųjų šalių piliečių išsiuntimo ir repatriacijos politiką, kaip priminta šios išvados 32 punkte.
62.      Atsižvelgiant į šį trumpinamų ir netrumpinamų bausmių skyrimą galiausiai reikia išnagrinėti proporcingumo principo taikymą(41), kiek tai susiję su Direktyva 2008/115. Kaip ne kartą nurodyta su šia direktyva susijusioje jurisprudencijoje, šio principo turi būti laikomasi per visus grąžinimo procedūros etapus(42). Kalbant apie atotrūkį tarp sprendimo grąžinti priėmimo ir trečiosios šalies piliečio išsiuntimo reikalingas lankstus požiūris. Viena vertus, dėl pareigos, kylančios iš Direktyvos 2008/115 6 straipsnio 1 dalies, priimti sprendimą grąžinti neteisėtai šalyje gyvenantį trečiosios šalies pilietį manau, kad be šio straipsnio 2–5 dalyse nustatytų išimčių ir šios direktyvos 5 straipsnyje nurodytų interesų proporcingumo principas negali bausmės trukmės paversti kriterijumi, lemiančiu patį sprendimo priėmimą.
63.      Kita vertus, pagal šį principą reikalaujama, kad sprendimas grąžinti būtų priimtas ir taikomas tik tada, kai jis lieka susijęs su realia išsiuntimo tikimybe. Taigi tik išimtiniais atvejais, kai visiškai nėra išsiuntimo tikimybės, kaip antai laisvės atėmimo iki gyvos galvos bausmės, kuri negali būti sušvelninta, atveju, galima manyti, kad sprendimas grąžinti, kuris niekada nebus įvykdytas, nebeatitinka Direktyvos 2008/115 tikslo, todėl negali būti priimtas nepažeidžiant Sąjungos teisėje nustatytų reikalavimų.
64.      Apibendrindamas manau, kad Direktyvos 2008/115 6 ir 8 straipsniai turi būti aiškinami taip, kad pagal juos nedraudžiama priimti sprendimo grąžinti neteisėtai šalyje gyvenantį trečiosios šalies pilietį, atliekantį laisvės atėmimo ilgam laikui bausmę, kai jo išsiuntimas bus įvykdytas tik atlikus šią bausmę, su sąlyga, kad valdžios institucijos periodiškai tikrina, ar išsiuntimas realiai numatomas atsižvelgiant į atitinkamo asmens padėties baudžiamosios teisės požiūriu raidą. Vis dėlto šios nuostatos, vertinamos atsižvelgiant į proporcingumo principą, prieštarautų sprendimo grąžinti priėmimui, kai nesušvelninama laisvės atėmimo iki gyvos galvos bausmė panaikintų bet kokią išsiuntimo tikimybę, nes jis taptų praktiškai neįmanomas.
Dėl antrojo klausimo
65.      Antruoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia sužinoti, ar Direktyva 2008/115, pirmiausia jos 6 straipsnio 4 dalis, turi būti aiškinama taip, kad pagal ją valstybė narė, kuri nusprendžia ilgam laikui įkalinti neteisėtai šalyje gyvenantį trečiosios šalies pilietį, negalėdama priimti sprendimo jį grąžinti, privalo jam išduoti leidimą gyventi šalyje, nors ir laikiną.
66.      Kaip pažymėjo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, šis klausimas kiltų tik tuo atveju, jeigu į pirmąjį klausimą būtų atsakyta, kad tokioje situacijoje pagal Direktyvą 2008/115 draudžiama priimti sprendimą grąžinti atitinkamą pilietį. Tik jei grąžinimo procedūra liktų užbaigta, kiltų klausimas, ar valstybė narė privalo „įteisinti“ suinteresuoto asmens buvimą savo teritorijoje, suteikdama jam teisę gyventi šalyje.
67.      Darant prielaidą, kad reikia atsakyti į šį antrąjį prejudicinį klausimą, pirmiausia primintina Direktyvos 2008/115 taikymo sritis. Pagal suformuotą jurisprudenciją ši direktyva nesiekiama išsamiai suderinti valstybių narių teisės aktų, susijusių su trečiųjų šalių piliečių gyvenimu šalyje. Joje nustatyti bendri standartai ir tvarka yra susiję tik su sprendimų grąžinti priėmimu ir jų vykdymu(43). Taip pat Teisingumo Teismas yra patikslinęs, kad Direktyva 2008/115 nesiekiama reglamentuoti trečiųjų šalių piliečių, dėl kurių negali būti priimta jokio sprendimo grąžinti, situacijos, todėl valstybės narės lieka kompetentingos laikydamosi Sąjungos teisės nustatyti sistemą, taikytiną jų buvimui savo teritorijoje(44).
68.      Be to, Direktyvos 2008/115 6 straipsnio 4 dalyje nustatyta, kad valstybės narės, atsižvelgdamos į humanitarines, atjautos ar kitas priežastis, bet kuriuo metu gali nuspręsti suteikti atskirą leidimą gyventi šalyje, įskaitant atvejį, kai sprendimas grąžinti jau buvo priimtas; tokiu atveju šis sprendimas panaikinamas arba jo vykdymas sustabdomas. Kaip yra nurodęs Teisingumo Teismas, ši galimybė neapsiriboja aiškiai nurodytais pagrindais; valstybėms narėms leidžiama remtis bet kokiu kitu pagrindu, kurį jos laiko tinkamu(45). Vis dėlto šio 6 straipsnio 4 dalyje tik pripažįstama valstybių narių diskrecija; joje nenustatyta pozityvi pareiga suteikti leidimą gyventi šalyje tais atvejais, kai pagal šią direktyvą neleidžiama arba nebeleidžiama priimti sprendimo grąžinti(46).
69.      Šiomis aplinkybėmis manau, kad Direktyvoje 2008/115 atitinkamai valstybei narei nenustatyta pareiga trečiosios šalies piliečiui, neteisėtai gyvenančiam šalyje, suteikti leidimą gyventi šalyje laikotarpiu, kai jis šioje valstybėje narėje atlieka laisvės atėmimo bausmę.
Išvada
70.      Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui taip atsakyti į Raad van State (Valstybės Taryba, Nyderlandai) pateiktus prejudicinius klausimus:
1.      2008 m. gruodžio 16 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2008/115/EB dėl bendrų nelegaliai esančių trečiųjų šalių piliečių grąžinimo standartų ir tvarkos valstybėse narėse 6 ir 8 straipsniai
turi būti aiškinami taip, kad
pagal juos nedraudžiama priimti sprendimo grąžinti neteisėtai šalyje gyvenantį trečiosios šalies pilietį, atliekantį laisvės atėmimo ilgam laikui bausmę, kai jo išsiuntimas bus įvykdytas tik atlikus šią bausmę, su sąlyga, kad valdžios institucijos periodiškai tikrina, ar išsiuntimas realiai numatomas atsižvelgiant į atitinkamo asmens padėties baudžiamosios teisės požiūriu raidą. Vis dėlto šios nuostatos, vertinamos atsižvelgiant į proporcingumo principą, prieštarautų sprendimo grąžinti priėmimui, kai nesušvelninama laisvės atėmimo iki gyvos galvos bausmė panaikintų bet kokią išsiuntimo tikimybę, nes jis taptų praktiškai neįmanomas.
2.      Direktyva 2008/115
turi būti aiškinama taip, kad
joje atitinkamai valstybei narei nenustatyta pareiga trečiosios šalies piliečiui, neteisėtai gyvenančiam šalyje, suteikti leidimą gyventi šalyje laikotarpiu, kai jis šioje valstybėje narėje atlieka laisvės atėmimo bausmę.
1      Originalo kalba: prancūzų.
i      Šios bylos pavadinimas išgalvotas. Jis neatitinka jokios bylos šalies tikrojo vardo, pavardės ar pavadinimo.
2      2008 m. gruodžio 16 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva (OL L 348, 2008, p. 98).
3      Žr., be kita ko, 2015 m balandžio 23 d. Sprendimą Zaizoune (C‑38/14, EU:C:2015:260, 34 punktas) ir 2022 m. spalio 20 d. Sprendimą Centre public d’action sociale de Liège (Sprendimo grąžinti panaikinimas arba galiojimo sustabdymas) (C‑825/21, EU:C:2022:810, 50 punktas).
4      Stb., 2000, Nr. 495.
5      Stb., 2000, Nr. 497.
6      Pagal Besluit Adviescollege levenslang gestraften (Įkalinimo iki gyvos galvos ekspertų komisijos nutarimas) malonės suteikimo klausimas bet kuriuo atveju bus nagrinėjamas iškalėjus 25 metus.
7      C‑441/19, EU:C:2021:9; toliau – Sprendimas TQ.
8      C‑673/19, EU:C:2021:127; toliau – Sprendimas M.
9      Žr. 2000 m. Užsieniečių įstatymo 64straipsnį ir 2000 m. Nutarimo dėl užsieniečių 6.1 b straipsnio 1 dalį.
10      Žr. šios išvados 2 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją.
11      2011 m. gruodžio 6 d. Teisingumo Teismas sprendimo Achughbabian (C‑329/11, EU:C:2011:807; toliau – Sprendimas Achughbabian) 31 punkte priminė, kad „kompetentingos institucijos, siekdamos nepažeisti Direktyvos 2008/115 tikslo <...>, turi veikti apdairiai ir be atidėliojimų nuspręsti, ar tikrinamas asmuo valstybės teritorijoje yra teisėtai. Jeigu nustatoma, kad asmuo valstybės teritorijoje yra neteisėtai, šios institucijos, remdamosi minėtos direktyvos 6 straipsnio 1 dalimi ir nepažeisdamos joje nustatytų išimčių, turi priimti sprendimą grąžinti“. Tas pats pasakytina apie sulaikymo priemones, numatytas, be kita ko, Direktyvoje 2008/115. Jos negali trukdyti siekiamų tikslų įgyvendinimui, nes „sulaikymo priemonių, kaip jos suprantamos pagal Direktyvą 2008/115, paskirtis yra ne persekioti ar bausti už nusikalstamas veikas, o įgyvendinti šia direktyva siekiamus tikslus grąžinimo srityje“ (žr. 2025 m. rugsėjo 4 d. Sprendimą Adrar (C‑313/25 PPU, EU:C:2025:647, 50 punktas)).
12      Žr. šios išvados 2 punktą.
13      Žr. Direktyvos 2008/115 2 ir 4 konstatuojamąsias dalis.
14      Žr. 2011 m. balandžio 28 d. Sprendimą El Dridi (C‑61/11 PPU, EU:C:2011:268, 59 punktas; toliau – Sprendimas El Dridi ,), ir Sprendimą Achughbabian (43 punktas). Taip pat žr. 2014 m. birželio 5 d. Sprendimą Mahdi (C‑146/14 PPU, EU:C:2014:1320, 38 punktas), kuriame nurodyta, kad „remiantis SESV 79 straipsnio 2 dalimi Direktyvos 2008/115 tikslas, kaip matyti iš jos 2 ir 11 konstatuojamųjų dalių, yra suformuoti veiksmingą išsiuntimo ir repatriacijos politiką, pagrįstą bendrais standartais ir teisinės apsaugos priemonėmis, siekiant, kad su grąžintinais asmenimis būtų elgiamasi žmoniškai ir kad būtų visiškai gerbiamos jų pagrindinės teisės ir orumas“. Taip pat žr. 2020 m. gegužės 14 d. Sprendimą Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság Dél-alföldi Regionális Igazgatóság (C‑924/19 PPU ir C–925/19 PPU, EU:C:2020:367, 121 punktas) ir Sprendimą TQ (70 punktas).
15      Šiuo klausimu žr. 2021 m. birželio 3 d. Sprendimą Westerwaldkreis (C‑546/19, EU:C:2021:432, 55 punktas). Vis dėlto pažymėtina, kad, kaip bus nagrinėjama šios išvados 44 punkte, iš jurisprudencijos aiškiai matyti, jog priimdamos sprendimą grąžinti atitinkamos valstybės narės valdžios institucijos nuo pat pradžių atsižvelgia į numatomas šio sprendimo vykdymo sąlygas, todėl jis negali būti pagrįstai priimtas, jei, atsižvelgiant į bylos aplinkybes, išsiuntimo praktiškai negalima pagrįstai numatyti. Be to, mano manymu, verta atkreipti dėmesį į tai, kad Komisijos dokumento „Pasiūlymas – Europos [P]arlamento ir Tarybos direktyva dėl bendrų nelegaliai [šalyje] esančių trečiųjų šalių piliečių grąžinimo standartų ir tvarkos valstybėse narėse“ ((COM(2005) 391 final), 8 straipsnio 1 dalyje buvo numatyta galimybė „atidėti sprendimo grąžinti vykdymą, kiekvienu atveju atsižvelg[iant] į konkrečias aplinkybes“. Galutinėje redakcijoje ši galimybė buvo pakartota 9 straipsnio 2 dalyje, bet dėmesį sutelkiant į patį „išsiuntimo“ etapą. Šis dėmesio perkėlimas, mano nuomone, atspindi teisės aktų leidėjo norą išlaikyti privalomą ir sisteminį sprendimo grąžinti priėmimo pobūdį, kartu suteikiant valstybėms narėms tam tikrą diskreciją laikui bėgant pritaikyti išsiuntimo įvykdymą atsižvelgiant į kiekvienu konkrečiu atveju susiklosčiusias aplinkybes.
16      Kaip matyti iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą, nė viena iš šių išimčių šioje byloje netaikytina.
17      Žr. Lebœuf, L., „La Cour de justice à la poursuite d’une conciliation entre la compétence pénale des États membres et l’effet utile de la directive retour. CJUE, 1er octobre 2015, Celaj, aff. C‑290/14, EU:C:2015:640“, Revue des affaires européennes – Law &
European affairs, 2015/4, p. 749.
18      Sprendimas El Dridi (58–62 punktai).
19      Žr. Sprendimą Achughbabian (42–45 punktai).
20      Žr. 2012 m. gruodžio 6 d. Sprendimą Sagor (C‑430/11, EU:C:2012:777;, 45 punktas; toliau – Sprendimas Sagor). Teisingumo Teismas konkrečiai nurodo, kad „pavojus sutrikdyti grąžinimo procedūrą kyla ypač tuomet, kai taikytinuose teises aktuose nenumatyta, jog neteisėtai šalyje esančiam trečiosios valstybės piliečiui skirto namų arešto vykdymas turi būti nutrauktas, kai tik įmanoma įgyvendinti šio asmens išsiuntimą“.
21      Žr. 2015 m. balandžio 23 d. Sprendimą Zaizoune (C‑38/14, EU:C:2015:260, 37 punktas).
22      Žr. Sprendimą Sagor (36 punktas).
23      Sprendimas Achughbabian (41 punktas).
24      2016 m. birželio 7 d. sprendimas (C‑47/15, EU:C:2016:408; toliau – Sprendimas Affum).
25      Sprendimas Affum (65 punktas). Išskirta mano.
26      Prancūzų kalbos žodyne Le Robert daiktavardis „baudimas“ apibrėžiamas taip: „Veiksmas, kuriuo baudžiama: nubaudimas, bausmė. Baudimas už nusikaltimą. Baudimas ir prevencija“; žr. internete adresu https://dictionnaire.lerobert.com/definition/repression.
27      C‑69/21, EU:C:2022:913.
28      Sprendimas M (38–42 punktai).
29      Šiuo klausimu pažymėtina, kad Sprendime TQ Teisingumo Teismas, be kita ko, nusprendė, jog pagal Direktyvos 2008/115 8straipsnį draudžiama atitinkamos valstybės narės valdžios institucijų praktika, kai dėl nelydimo nepilnamečio priimamas sprendimas grąžinti, o paskui nesiimama išsiuntimo priemonių, kol jam sukaks 18 metų (79 ir 80 punktai). Nepaisant panašumo, susijusio su laikotarpiu nuo sprendimo grąžinti priėmimo ir jo įvykdymo, Sprendime TQ padaryta išvada, mano manymu, nėra pritaikoma pagrindinėse bylose. Sprendimas TQ susijęs su nelydimais nepilnamečiais ir jame atsiskleidžia nacionalinių valdžios institucijų nepakankamas kruopštumas atliekant pagal Direktyvos 2008/115 10 straipsnį reikalaujamus patikrinimus itin pažeidžiamos grupės labui. O šios bylos susijusios su suaugusiais asmenimis, kuriems skirtos laisvės atėmimo ilgam laikui ar net iki gyvos galvos bausmės, ir faktinį išsiuntimo sustabdymą lemia vien šių bausmių vykdymas.
30      Išskirta mano.
31      Mano nuomone, abi priežastys, kaip pavyzdžiai nurodytos Direktyvos 2008/115 9 straipsnio 2 dalyje, išryškina bendrą kriterijų. Iš tikrųjų nurodomos situacijos, kai dėl objektyvių kliūčių išsiuntimas yra laikinai neįmanomas arba beprasmiškas. Tiesa, galutinėje redakcijoje ši galimybė apibrėžiama tiksliau nei pirminio Komisijos pasiūlymo 8 straipsnio 1dalyje, kuri buvo suformuluota bendriau (žr. šios išvados 15 išnašą). Vis dėlto manau, jog tai, kad 9 straipsnio 2 dalyje vadovaujamasi tokia pačia logika, t. y. atidėjimu atitinkamam laikotarpiui, atsižvelgiant į konkretaus atvejo aplinkybes, reiškia, kad teisės aktų leidėjas norėjo išlaikyti šią diskreciją, kartu ją įtraukdamas į labiau struktūrizuotą sistemą. Vis dėlto kai trečiosios šalies piliečiui skiriama laisvės atėmimo ilgam laikui bausmė ir jis privalo atlikti šią bausmę, kalėjimo laikotarpiu valstybė narė faktiškai ir teisiškai negali jo išsiųsti. Taigi tokia situacija grindžiama tokia pačia logika kaip ir šio 9 straipsnio 2 dalyje nurodyti atvejai.
32      Be to, verta priminti, kad Teisingumo Teismas Sprendimo Achughbabian 45 punkte patikslino, jog būtų trukdoma siekti tikslo išsiųsti „kuo skubiau“, „jei konstatavusi, jog trečiosios šalies pilietis šalyje yra neteisėtai, suinteresuotoji valstybė narė, prieš įgyvendindama sprendimą grąžinti arba net prieš priimdama tokį sprendimą, vykdytų baudžiamąjį persekiojimą ir prireikus skirtų laisvės atėmimo bausmę. Dėl tokių veiksmų išsiuntimas būtų atidėtas <...> ir, be to, tokie veiksmai nėra nurodyti tarp Direktyvos 2008/115 9 straipsnyje nurodytų išsiuntimo iš šalies atidėjimo pateisinimų“ (išskirta mano). Vis dėlto šią analizę reikia sieti su šio sprendimo 44 punktu, kuriame Teisingumo Teismas atsakė į argumentą, pagal kurį „Direktyvos 2008/115 8, 15 ir 16 straipsniai <...> nedraudžia, kad valstybė narė trečiosios šalies piliečiui, kuris šalyje yra neteisėtai, skirtų laisvės atėmimo bausmę prieš išsiųsdama jį iš šalies pagal šioje direktyvoje nustatytą tvarką“. Iš šio konteksto aiškiai matyti, kad Teisingumo Teismas kalba apie baudžiamąjį persekiojimą, susijusį su neteisėtu buvimu šalyje, o ne apie apkaltinamuosius nuosprendžius už kitą atskirą nusikalstamą veiką.
33      Pagal analogiją žr. 2024 m. gruodžio 19 d. Sprendimą Kaduna (C‑244/24 ir C‑290/24, EU:C:2024:1038, pirmiausia 143 punktas).
34      Taip pat pažymėtina, kad po Sprendimo TQ
(81 punktas) priėmimo Teisingumo Teismas reikalauja atlikti atnaujintą grąžinimo rizikos ir išsiuntimo poveikio šeimos gyvenimui vertinimą.
35      Šiuo klausimu žr., be kita ko, sprendimus El Dridi (31 ir 55 punktai), Achughbabian (43 punktas), Sagor (32 punktas) ir Affum (61, 82 ir 86 punktai), kuriuose iš esmės primenama, kad Direktyva 2008/115 siekiama suformuoti veiksmingą grąžinimo politiką, grindžiamą „bendrais standartais ir tvarka“.
36      Žr., be kita ko, Konvencijos dėl nuteistųjų asmenų perdavimo papildomo protokolo 3 straipsnį.
37      2018 m. birželio 19 d. sprendimas (C‑181/16, EU:C:2018:465; toliau – Sprendimas Gnandi).
38      Vis dėlto analogiją su Sprendimu Gnandi reikia vertinti atsargiai. Pirma, kliūtis išsiuntimui nėra tokio paties pobūdžio. Sprendime Gnandi ji kilo iš Sąjungos teisės – pateikus skundą dėl sprendimo atmesti tarptautinės apsaugos prašymą, turintį stabdomąjį poveikį, ir iš to kylančios teisės likti gyventi šalyje. Taigi negalėjimą išsiųsti tiesiogiai lėmė būtinybė užtikrinti veiksmingą teisminę gynybą ir negrąžinimo principo laikymąsi. O šiose bylose kliūtis yra išimtinai baudžiamojo pobūdžio ir susijusi su nacionaline teise. Iš tikrųjų kalbama apie laisvės atėmimo ilgam laikui arba iki gyvos galvos bausmės atlikimą saugioje valstybėje narėje, be sąsajos su teise gyventi šalyje, kurią suteikia Sąjungos teisė. Antra, atitinkami laikotarpiai radikaliai skiriasi. Sprendime Gnandi sustabdymas apsiriboja skundo nagrinėjimo trukme, o šiose bylose kliūtis gali išlikti dešimt, penkiolika ar dvidešimt penkerius metus, o gal net visą gyvenimą. Taigi Sprendime Gnandi nustatyta schema (konstatuotas neteisėtas buvimas šalyje, priimtas sprendimas grąžinti, bet jo vykdymas sustabdytas remiantis konkrečia teisine sistema) gali būti remiamasi tik pagal analogiją, o ne kaip pritaikomu pavyzdžiu.
39      Mano manymu, svarbu pabrėžti, kad toks atvejis išlieka veikiau teorinis, nes labai tikėtina, kad tokia situacija prieštarautų 1950 m. lapkričio 4 d. Romoje pasirašytos Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos (toliau – EŽTK) 3 straipsniui, kaip jį yra išaiškinęs Europos Žmogaus Teisių Teismas. Konkrečiau kalbant, šio teismo teigimu, pagal EŽTK iš esmės nedraudžiama skirti laisvės atėmimo iki galvos bausmę. Vis dėlto tam, kad tokia bausmė būtų suderinama su EŽTK 3 straipsniu, ją turi būti galima de jure ir de facto sušvelninti, t. y. turi būti suteikta ir lygtinio paleidimo, ir peržiūros galimybė (žr. 2013 m. liepos 9 d. EŽTT didžiosios kolegijos sprendimą Vinter ir kiti prieš Jungtinę Karalystę (CE:ECHR:2013:0709JUD006606909, 110 ir 122 punktai)). Šiuo klausimu taip pat žr. 2016 m. balandžio 26 d. EŽTT didžiosios kolegijos sprendimą Murray prieš Nyderlandus (CE:ECHR:2016:0426JUD001051110, 101–104 punktai), 2017 m. sausio 17 d. EŽTT didžiosios kolegijos sprendimą Hutchinson prieš Jungtinę Karalystę (CE:ECHR:2017:0117JUD005759208, 42 punktas) ir 2019 m. birželio 13 d. EŽTT sprendimą Marcello Violaprieš Italiją (Nr. 2) (CE:ECHR:2019:0613JUD007763316, 136 punktas): „Žmogaus orumas, kuris susijęs su pačia Konvencijoje nustatytos sistemos esme, neleidžia prievarta atimti iš asmens laisvės, tuo pačiu metu nesirūpinant jo reintegracija ir nesuteikiant jam galimybės kada nors atgauti šią laisvę“ (apskritai šiuo klausimu žr. Maierhöfer, C., „Artikel 3. Verbot des Folter“, leidinyje Frowein/Peukert, Europäische MenschenRechtsKonvention. EMRK‑Kommentar, N. P. Engel Verlag, Kėlis prie Reino, 2024, 4‑asis leidimas, p. 130 ir paskesni). Be to, pažymėtina, kad, kaip nurodyta šios išvados 13 punkte, kalbant apie X pagrindinėje byloje, malonės suteikimo klausimas bet kuriuo atveju bus nagrinėjamas jam iškalėjus 25 metus.
40      Kalbėdamas apie „realios išsiuntimo tikimybės“ nebuvimą, remiuosi sąvoka „pagrįsta tikimybė išsiųsti“, vartojama Direktyvos 2008/115 15 straipsnio 4 dalyje, kaip ją yra išaiškinęs Teisingumo Teismas 2009 m. lapkričio 30 d. Sprendime Kadzoev (C‑357/09 PPU, EU:C:2009:741). Vis dėlto toje byloje buvo nagrinėjamas kitas klausimas, būtent sulaikymo siekiant grąžinti klausimas, o ne klausimas, kuris kyla pagrindinėse bylose.
41      Primintina, kad, kalbant apie EŽTK, kiltų klausimas, ar laisvės atėmimo iki gyvos galvos bausmė, kurios negalima de jure ir de facto sušvelninti, yra suderinama su šios konvencijos 3 straipsniu (žr. šios išvados 39 išnašą).
42      Žr. Sprendimą El Dridi (41 punktas) ir 2015 m. birželio 11 d. Sprendimą Zh. ir O. (C‑554/13, EU:C:2015:377, 49 punktas).
43      Kaip matyti, be kita ko, iš Sprendimo M (43 punktas).
44      Žr. Sprendimą M (44 ir 45 punktai). Primintina, kad toje byloje negalėjimą išsiųsti lėmė, be kita ko, negrąžinimo principo taikymas.
45      Šiuo klausimu žr. 2022 m. spalio 20 d. Sprendimą Centre public d’action sociale de Liège (Sprendimo grąžinti panaikinimas arba galiojimo sustabdymas) (C‑825/21, EU:C:2022:810, 43 punktas). Šiuo aspektu Teisingumo Teismas nurodė, kad Sąjungos teisės aktų leidėjo valstybėms narėms suteikta diskrecija yra „labai didel[ė]“ (šio sprendimo 44 punktas).
46      Taigi 2022 m. lapkričio 22 d. Sprendime Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Išsiuntimas – Medicininės kanapės) (C‑69/21, EU:C:2022:913, 86 punktas) Teisingumo Teismas pripažino, kad Direktyva 2008/115 „valstybėms narėms tik leidžiama pagal jų nacionalinę teisę, o ne Sąjungos teisę, suteikti teisę gyventi šalyje dėl asmeninių ar humanitarinių priežasčių neteisėtai jų teritorijoje esantiems trečiųjų šalių piliečiams“.