Ediție provizorie
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
DOMNUL ANDREA BIONDI
prezentate la 26 martie 2026(1)
Cauza C‑855/24 P
Crown Holdings, Inc.,
Crown Cork & Seal Deutschland Holdings GmbH
împotriva
Comisiei Europene
„ Recurs – Concurență – Înțelegeri – Piața ambalajelor metalice – Inițierea unei proceduri de investigație de către Comisia Europeană la cererea unei autorități naționale de concurență – Regulamentul (CE) nr. 1/2003 – Comunicarea Comisiei privind cooperarea în cadrul rețelei autorităților de concurență – Principiul protecției încrederii legitime ”
I.      Introducere
1.        În prezentul recurs, Crown Holdings, Inc. și Crown Cork & Seal Deutschland Holdings GmbH (denumite în continuare, împreună, „Crown”) solicită anularea Hotărârii Tribunalului din 2 octombrie 2024, Crown Holdings și Crown Cork & Seal Deutschland/Comisia (T‑587/22, EU:T:2024:661, denumită în continuare „hotărârea atacată”), prin care a fost respinsă acțiunea lor formulată împotriva Deciziei Comisiei C(2022) 4761 final din 12 iulie 2022(2) (denumită în continuare „decizia în litigiu”)(3), referitoare la o procedură de aplicare a articolului 101 TFUE (Cazul AT.40522
-
Ambalaje metalice). Pe scurt, la cererea Bundeskartellamt (Oficiul Federal al Concurenței, Germania, denumit în continuare „autoritatea națională de concurență”), Comisia a inițiat o procedură împotriva, printre altele, a Crown. Autoritatea națională de concurență a solicitat Comisiei să inițieze procedura deoarece lacunele din legislația germană în vigoare la momentul respectiv nu ar fi permis sancționarea eficientă a societăților în cauză întrucât, în urma restructurării corporative efectuate de societățile Crown, nu ar fi fost posibil să se identifice toate societățile autoare ale încălcării(4). La finalul procedurii, Comisia a constatat(5) o încălcare unică și continuă a articolului 101 TFUE în sectorul ambalajelor metalice din Germania, în perioada cuprinsă între 11 martie 2011 și 18 septembrie 2014, și a aplicat Crown o amendă de 7 670 000 de euro, redusă cu 50 % în temeiul Comunicării Comisiei privind imunitatea la amenzi și reducerea cuantumului amenzilor în cauzele referitoare la înțelegeri(6) și cu 10 % în conformitate cu Comunicarea Comisiei privind tranzacțiile(7).
2.        În hotărârea atacată, Tribunalul a respins pe fond toate motivele invocate în susținerea acțiunii îndreptate împotriva deciziei în litigiu.
II.    Cadrul juridic
A.      Regulamentul nr. 1/2003
3.        În cadrul prezentului recurs este relevant articolul
11 alineatele (3) și (6) din Regulamentul nr. 1/2003(8) privind punerea în aplicare a normelor de concurență prevăzute la articolele 101 și 102 TFUE.
4.        Articolul
11 alineatele (3) și (6), intitulat „Cooperarea dintre Comisie și autoritățile de concurență ale statelor membre”, prevede următoarele:
„(3)      Autoritățile de concurență ale statelor membre, atunci când acționează în temeiul [articolelor 101 și 102 TFUE], informează Comisia în scris, înainte sau imediat după începerea primelor măsuri formale de investigație. Aceste informații pot fi puse de asemenea la dispoziția autorităților de concurență ale altor state membre.
(...)
(6)      Inițierea de către Comisie a procedurilor în vederea adoptării unei decizii în temeiul capitolului III privează autoritățile de concurență ale statelor membre de competența lor de a aplica articolele [101 și 102 TFUE]. În cazul în care o autoritate de concurență a unui stat membru analizează deja o cauză, Comisia inițiază proceduri numai după ce se consultă cu autoritatea națională de concurență în cauză.”
B.      Comunicarea Comisiei privind cooperarea în cadrul rețelei autorităților de concurență
5.        Funcționarea Regulamentului nr. 1/2003 este detaliată în Comunicarea privind cooperarea în cadrul rețelei autorităților de concurență(9) (denumită în continuare „Comunicarea privind cooperarea”). Comisia și autoritățile naționale de concurență ale statelor membre formează o rețea de autorități publice, denumită „European Competition Network” (ECN)(10) (denumită în continuare „rețeaua ECN”). În special, în ceea ce privește prezentul recurs, punctul 6(11) prevede astfel:
„În cele mai multe cazuri, autoritatea care primește o plângere sau inițiază o procedură din oficiu va răspunde în continuare de cauza respectivă. Problema reatribuirii unei cauze nu se prezintă decât la începutul procedurii (a se vedea punctul 18) în cazul în care autoritatea consideră că nu este bine plasată pentru a acționa sau în cazul în care alte autorități se consideră, de asemenea, bine plasate pentru a acționa (a se vedea punctele 9-16 de mai jos).”
6.        Punctul 7 prevede următoarele:
„În cazul în care se consideră că reatribuirea este necesară pentru protecția eficientă a concurenței și a interesului comunitar, cel mai adesea membrii rețelei încearcă să reatribuie cauzele unei singure autorități de concurență bine plasate. În orice caz, reatribuirea trebuie să aibă loc rapid și eficient și să nu întrerupă investigațiile începute.”
7.        Punctul 16 este formulat după cum urmează:
„Pentru a putea identifica procedurile multiple și pentru a se asigura că o autoritate de concurență bine plasată instrumentează cauzele, membrii rețelei trebuie să fie informați din stadiile incipiente ale cauzei pendinte înaintea diferitelor autorități de concurență. În cazul în care o cauză trebuie reatribuită, este atât în interesul rețelei, cât și în interesul întreprinderilor implicate ca reatribuirea să se realizeze rapid.”
8.        Punctul 18 din Comunicarea privind cooperarea dispune astfel:
„Atunci când apar probleme de realocare a cauzelor, acestea trebuie soluționate rapid, în mod obișnuit în termen de două luni de la data trimiterii primelor informații comunicate rețelei în conformitate cu articolul 11 din [Regulamentul nr. 1/2003]. În această perioadă autoritățile de concurență se străduiesc să ajungă la un acord privind eventuala realocare și, după caz, asupra modalităților de acțiune în paralel.”
9.        Punctul 19 din această comunicare prevede următoarele:
„În general, autoritatea sau autoritățile de concurență care instrumentează o cauză la sfârșitul perioadei de realocare trebuie să continue să instrumenteze cauza respectivă până la finalizarea procedurii. Realocarea unei cauze după perioada inițială de alocare de două luni nu trebuie să se realizeze decât în cazul unei modificări importante a faptelor cunoscute ale cauzei pe parcursul procedurii.”
10.      Punctul 31 este formulat după cum urmează:
„Toți membrii rețelei se străduiesc să atribuie cauzele în mod eficient și rapid. Dat fiind că [Regulamentul nr. 1/2003] a instituit un sistem de competențe paralele, atribuirea cazurilor între membrii rețelei reprezintă un proces de diviziune a muncii în care o parte dintre autorități se abțin de la acțiune. Prin urmare, atribuirea cauzelor nu conferă întreprinderilor implicate într‑o încălcare sau afectate de o încălcare dreptul individual în temeiul căruia o anumită cauză este instrumentată de anumite autorități.”
11.      Secțiunea 3.2 din aceeași comunicare, intitulată „Inițierea procedurilor de către Comisie în temeiul articolului 11 alineatul (6) din [Regulamentul nr. 1/2003]”, prezintă funcționarea inițierii unei proceduri. Mai exact, această secțiune arată că pot apărea două situații, dintre care cea de a doua apare atunci când una sau mai multe autorități naționale de concurență au informat rețeaua despre faptul că instrumentează o anumită cauză. A doua ipoteză, care este relevantă în prezentul recurs, este reglementată la punctul 54. Mai exact, punctul 54 prevede următoarele:
„A doua situație apare atunci când una sau mai multe autorități naționale de concurență au informat rețeaua în temeiul articolului 11 alineatul (3) din [Regulamentul nr. 1/2003] despre faptul că instrumentează o anumită cauză. Pe parcursul perioadei de atribuire inițială (perioadă de două luni, a se vedea punctul 18 de mai sus), Comisia poate iniția proceduri cu efectele articolului 11 alineatul (6) din [Regulamentul nr. 1/2003] după consultarea autorităților în cauză. După faza de alocare, Comisia nu aplică în principiu articolul 11 alineatul (6) din [Regulamentul nr. 1/2003] decât dacă apare una dintre situațiile prezentate în continuare:
[…]
(d)      Apare necesitatea adoptării unei decizii a Comisiei privind dezvoltarea politicii comunitare din domeniul concurenței în special atunci când o problemă similară de concurență apare în mai multe state membre sau pentru aplicarea eficientă;
[…]”
III. Cu privire la recurs
12.      La fel ca în cauza Silgan, cu privire la care ne‑am prezentat concluziile la 12 martie 2026, obiectul principal al prezentului recurs este funcționarea sistemului de cooperare dintre Comisie și autoritățile de concurență ale statelor membre, astfel cum este descris în Comunicarea privind cooperarea, în împrejurarea specifică în care cererea de realocare apare după faza inițială de alocare. Deși argumentele invocate de Silgan și, respectiv, de Crown prezintă aspecte comune, Crown invocă de asemenea argumente suplimentare, în special cu privire la exercitarea puterii discreționare a Comisiei și la principiul protecției încrederii legitime.
13.      Mai exact, Crown solicită Curții anularea hotărârii atacate, anularea deciziei în litigiu, obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată aferente ambelor proceduri sau, cu titlu subsidiar, trimiterea cauzei spre rejudecare Tribunalului și soluționarea odată cu fondul a cererii privind cheltuielile de judecată aferente procedurii de recurs.
14.      Comisia și Republica Federală Germania, interveniente în primă instanță, solicită Curții respingerea recursului și obligarea Crown la plata cheltuielilor de judecată.
15.      În sprijinul recursului formulat, Crown invocă patru motive, toate fiind contestate de Comisie. Primul motiv – pe care se vor concentra prezentele concluzii, astfel cum solicită Curtea – este întemeiat pe o interpretare eronată de către Tribunal a Comunicării privind cooperarea, în special a punctelor 18 și 19 din aceasta. Al doilea motiv este întemeiat pe o eroare de drept în interpretarea obligației de motivare a Comisiei. Al treilea motiv este întemeiat pe o eroare de drept pe care Tribunalul ar fi săvârșit‑o în interpretarea principiului subsidiarității. În cele din urmă, prin intermediul celui de al patrulea motiv, aceasta reproșează Tribunalului că nu a evaluat toate elementele de drept relevante pe care Crown i le prezentase, afectând, în consecință, dreptul său la apărare.
16.      În cadrul primului motiv, argumentarea Crown cuprinde două aspecte.
17.      Primul aspect este întemeiat pe o eroare de drept în interpretarea punctelor 18 și 19 din Comunicarea privind cooperarea. Al doilea aspect este întemeiat pe o eroare de drept săvârșită de Tribunal prin faptul că a considerat că decizia atacată era conformă cu Comunicarea privind cooperarea.
A.      Cu privire la primul aspect al primului motiv de recurs
18.      Crown contestă punctul 63 din hotărârea atacată, în care Tribunalul a concluzionat că, deși Comisia este obligată să respecte Comunicarea privind cooperarea, această comunicare nu a creat o încredere legitimă că realocarea trebuia în orice caz să aibă loc în termenul de două luni prevăzut de comunicarea menționată. Crown contestă de asemenea concluzia Tribunalului potrivit căreia modificarea faptelor cunoscute ale cazului ar fi justificat realocarea de către autoritatea națională de concurență către Comisie. Pe de altă parte, Crown susține că, contrar
celor concluzionate de Tribunal, s‑ar fi putut aștepta în mod legitim ca Comisia să nu accepte realocarea procedurii după ce investigația efectuată de autoritatea națională de concurență a durat mai mult de trei ani(12). În cadrul primului aspect al primului motiv de recurs, Crown invocă două critici.
19.      Prin intermediul primei critici, Crown contestă punctele 47 și 48 din hotărârea atacată, în care Tribunalul a reținut că Comunicarea privind cooperarea nu oferă garanții precise asupra faptului că termenul de realocare nu poate depăși o perioadă de două luni și că punctul 18 nu este relevant în speță. Aceasta critică de asemenea faptul că, potrivit Tribunalului, termenul de două luni menționat la punctul 18 nu ar fi obligatoriu.
20.      Prin intermediul celei de a doua critici, Crown contestă punctele 49 și 51 din hotărârea atacată, în care Tribunalul a respins interpretarea sa a punctului 19 a doua teză din Comunicarea privind cooperarea, în special a expresiei „faptele cunoscute ale cauzei”, considerând‑o a fi restrictivă. Potrivit Crown, expresia „faptele cunoscute ale cauzei” de la punctul 19 a doua teză nu ar include evenimentele care au avut loc în cursul procedurii, dar care nu au legătură cu practica de concurență neloială, cum ar fi restructurarea corporativă.
1.      Cu privire la prima critică, întemeiată pe o interpretare eronată a punctului 18 din Comunicarea privind cooperarea
a)      Argumentele Crown
21.      În ceea ce privește prima critică, Crown arată că punctul 18 din Comunicarea privind cooperarea este relevant în speță din două motive. În primul rând, Crown susține că, contrar celor reținute de Tribunal la punctul 48 din hotărârea atacată, autoritatea națională de supraveghere și Comisia au ajuns la un acord pentru a soluționa problema realocării. În al doilea rând, Crown arată că punctul 18 este singurul din cadrul Comunicării privind cooperarea care oferă o indicație precisă cu privire la cerința temporală. Potrivit Crown, acest punct ar fi, așadar, relevant atunci când trebuie să se evalueze dacă decizia Comisiei de a accepta realocarea este conformă cu Comunicarea privind cooperarea.
22.      Aceasta
arată de asemenea că, contrar constatărilor Tribunalului, Comunicarea privind cooperarea oferă garanții specifice care generează o încredere legitimă întreprinderilor în cauză. Astfel, potrivit Crown, punctul 18 ar trebui interpretat în sensul că problemele de realocare trebuie soluționate în termen de două luni sau într‑un termen rezonabil de apropiat de două luni. În această privință, Crown susține că din cuprinsul anumitor puncte ale Comunicării privind cooperarea, respectiv punctele 7, 16, 17, 18 și 31, se poate deduce obligativitatea unei realocări rapide a unei cauze. În realitate, Crown nu dezvoltă mai mult aceste argumente referitoare la procedura de realocare.
23.      În răspunsul său însă, întemeindu‑se pe punctul 72 din comunicare, potrivit căruia autoritățile de concurență ale statelor membre s‑au angajat să respecte principiile stabilite în comunicarea menționată, Crown contestă faptul că, spre deosebire de cele susținute de Comisie în înscrisurile sale, comunicarea menționată este obligatorie pentru statele membre.
b)      Analiză
24.      Așa cum am menționat la punctele 17 și 18 din Concluziile noastre prezentate în cauza Silgan, Comunicarea privind cooperarea, instrument juridic neobligatoriu, servește drept ghid pentru coordonarea relațiilor de cooperare și de alocare a cazurilor între Comisie și autoritățile de concurență ale statelor membre.
25.      Trebuie menționat că Comunicarea privind cooperarea se diferențiază de alte instrumente juridice neobligatorii adoptate în domeniul concurenței(13) prin faptul că este menită să reglementeze funcționarea rețelei ECN, precum și repartizarea cauzelor(14). De altfel, punctul 1 din Comunicarea privind cooperarea precizează că rețeaua ECN constituie un forum de discuții și cooperare în aplicarea și controlul politicii în domeniul concurenței. Astfel cum a statuat Curtea, rezultă că Comunicarea privind cooperarea nu are un caracter obligatoriu în privința statelor membre(15). Curtea a clarificat de asemenea că faptul că autoritățile naționale de concurență s‑au angajat în mod oficial să respecte principiile prevăzute în Comunicarea privind cooperarea, astfel cum sunt prevăzute la punctul 72, nu modifică valoarea juridică a comunicării în sine(16). Prin urmare, argumentul invocat de Crown conform căruia Comunicarea privind cooperarea este obligatorie pentru statele membre trebuie respins.
26.      Este adevărat că, potrivit jurisprudenței constante a Curții, prin instrumente juridice neobligatorii Comisia se autolimitează în exercitarea puterii sale de apreciere și nu poate să se îndepărteze de conținutul acestei comunicări fără să încalce principii generale de drept, în special egalitatea de tratament și protecția încrederii legitime(17). Dreptul de a se prevala de principiul protecției încrederii legitime presupune însă că autoritățile competente ale Uniunii au furnizat persoanei interesate asigurări precise, necondiționate și concordante, emise de surse autorizate și de încredere(18).
27.      În prezentul recurs, Crown susține că Comunicarea privind cooperarea ar fi creat o încredere legitimă în realocarea promptă a unei cauze. În replica sa, Crown clarifică faptul că Comunicarea privind cooperarea ar crea o încredere legitimă a întreprinderilor că Comisia va acționa în conformitate cu comunicarea menționată.
28.      Arătăm că, așa cum se menționează la punctul 4 din Comunicarea privind cooperarea, consultările și schimburile în cadrul rețelei sunt o problemă între autoritățile publice responsabile și nu influențează drepturile sau obligațiile care revin întreprinderilor.
29.      Prin urmare, în opinia noastră, ar trebui modulat gradul de îndeplinire a „asigurărilor precise, necondiționate și concordante, emise de surse autorizate și de încredere”, ținând cont în special de contextul în care se înscrie instrumentul de soft law(19). În speță, astfel cum am considerat la punctul 25 din prezentele concluzii, Comunicarea privind cooperarea urmărește să reglementeze mecanismul de cooperare în cadrul rețelei ECN. Cu toate acestea, observăm că din hotărârea atacată nu reiese că Crown a demonstrat că primise asigurarea că termenul-limită de realocare va fi de două luni.
30.      Crown susține în schimb că din cuprinsul punctelor 7, 16, 17, 18 și 31 din Comunicarea privind cooperarea s‑ar putea deduce necesitatea de a garanta o realocare rapidă și eficientă. În sprijinul argumentației sale, Crown menționează Hotărârea din 9 februarie 2022, Sped‑Pro/Comisia (T‑791/19, EU:T:2022:67).
31.      Observăm că această critică este nefondată. La punctul 47 din hotărârea atacată, Tribunalul a concluzionat în mod întemeiat că Comunicarea privind cooperarea nu a creat nicio garanție precisă că termenul de realocare nu poate depăși două luni. De altfel, în opinia noastră, punctul 7 trebuie coroborat cu punctul 6, care, făcând trimitere la punctul 18, se referă în mod specific la posibilitatea de realocare a cauzei numai în etapa inițială a procedurii. Punctele 16 și 17 reglementează modalitățile de cooperare între membrii rețelei ECN. În schimb, punctul 31 se referă la atribuirea cauzelor, statuând că aceasta trebuie să se facă în mod rapid și eficient și reprezintă „un proces de diviziune a muncii” între membrii rețelei ECN.
32.      În ceea ce privește punctul 18, arătăm că Tribunalul a considerat în mod corect, la punctul 48 din hotărârea atacată, că din utilizarea expresiei „în mod obișnuit” care figurează la punctul 18 reiese că termenul de două luni nu este imperativ și că, în orice caz, punctul 18 din Comunicarea privind cooperarea nu este relevant în speță. În această privință, facem trimitere la considerațiile dezvoltate la punctul 43 din Concluziile noastre prezentate în cauza Silgan.
33.      În ceea ce privește Hotărârea din 9 februarie 2022, Sped‑Pro/Comisia (T‑791/19, EU:T:2022:67), această trimitere este, în opinia noastră, lipsită de relevanță în speță. Astfel, jurisprudența menționată se referă la faptul că plângerea a fost respinsă de Comisie în conformitate cu articolul
7 alineatul
(2) din Regulamentul nr. 773/2004(20) întrucât a considerat că autoritatea națională de concurență era mai bine plasată pentru a examina plângerea. Tribunalul, după ce a constatat printre altele că între depunerea plângerii și adoptarea deciziei în litigiu trecuseră aproximativ doi ani și nouă luni, a arătat că motivarea cuprinsă în decizia în litigiu era sumară. Pe de altă parte, Tribunalul a considerat că nu era necesar să se pronunțe definitiv cu privire la aspectul dacă Comisia și‑a încălcat obligația de a soluționa plângerea într‑un termen rezonabil. În schimb, acesta s‑a concentrat asupra aspectului dacă presupusa încălcare a termenului rezonabil a încălcat sau nu dreptul la apărare al întreprinderii în cauză(21). Rezultă că această jurisprudență nu are nicio incidență asupra rapidității realocării cauzelor prevăzute de Comunicarea privind cooperarea și nu permite să se considere că această comunicare stabilește un termen peremptoriu.
34.      În cele din urmă, în ceea ce privește argumentul Crown potrivit căruia, pe baza Comunicării privind cooperarea, Crown s‑ar fi putut aștepta în mod legitim ca Comisia să nu accepte realocarea cauzei după ce investigația autorității naționale de concurență a durat mai mult de trei ani, este suficient să se arate că punctul 31 din Comunicarea privind cooperarea prevede că „atribuirea cauzelor nu conferă întreprinderilor implicate într‑o încălcare sau afectate de o încălcare dreptul individual în temeiul căruia o anumită cauză este instrumentată de anumite autorități”(22).
35.      Rezultă că prima critică din cadrul primului aspect al primului motiv de recurs trebuie, în opinia noastră, să fie respinsă.
2.      Cu privire la a doua critică, întemeiată pe o interpretare eronată a punctului 19 din Comunicarea privind cooperarea
a)      Argumentele Crown
36.      În ceea ce privește a doua critică, întemeiată pe o interpretare eronată a punctului 19 din Comunicarea privind cooperarea, Crown contestă punctele 49 și 51 din hotărârea atacată, în care Tribunalul a respins interpretarea propusă de Crown potrivit căreia expresia „faptele cunoscute ale cauzei” ar trebui înțeleasă doar cu referire la încălcări ale dispozițiilor dreptului concurenței, și nu la evenimente petrecute în cursul procedurii, cum ar fi restructurarea corporativă. În schimb, potrivit Tribunalului, această expresie ar trebui înțeleasă ca referindu‑se la orice fapt important care apare în cursul procedurii(23).
37.      Potrivit Crown, din interpretarea Tribunalului ar rezulta că realocarea prevăzută la punctul 19 din Comunicarea privind cooperarea ar deveni posibilă în orice împrejurare. În schimb, Tribunalul ar fi trebuit să procedeze la o interpretare istorică, teleologică și sistematică a punctului 19, pe lângă cea de tip contextual.
38.      În ceea ce privește interpretarea de tip contextual, Crown contestă punctul 51 din hotărârea atacată, în care Tribunalul arată că din cuprinsul punctului 54 din Comunicarea privind cooperarea reiese că Comisia poate iniția o procedură în conformitate cu articolul
11 alineatul
(6) din Regulamentul nr. 1/2003 din motive specifice care depășesc circumstanțele de fapt relevante pentru stabilirea unei încălcări a dreptului concurenței. Potrivit Crown, ceea ce afirmă Tribunalul ar susține o interpretare largă a punctului 19. Acest punct s‑ar referi, în schimb, la evoluția faptelor care fac obiectul unei investigații efectuate de o autoritate națională de concurență, în timp ce punctul 54 ar enumera cazurile care justifică realocarea către Comisie din rațiuni de policy. În consecință, potrivit Crown, cazurile menționate la punctul 54 ar trebui diferențiate de modificarea faptelor cunoscute ale cauzei la care face referire punctul 19.
39.      În ceea ce privește interpretarea de tip istoric, Crown susține că din lucrările pregătitoare ale Regulamentului nr. 1/2003, în special pentru articolul
11 alineatul
(6), rezultă că punctul 19 din Comunicarea privind cooperarea
a fost conceput doar pentru cazul în care realocarea are loc pe baza unor fapte care au fost împărtășite inițial cu rețeaua ECN în temeiul articolului
11 din Regulamentul nr. 1/2003.
40.      Crown susține de asemenea că Comunicarea privind cooperarea ar trebui interpretată în lumina principiilor fundamentale ale Uniunii, a principiului securității juridice și a principiului autonomiei procedurale. Mai exact, aceasta susține că interpretarea punctului 19 în sensul că autoritățile naționale de concurență și Comisia pot conveni să realoce o procedură atunci când normele naționale sunt inadecvate pentru a garanta aplicarea unor sancțiuni eficiente încalcă aceste principii.
b)      Analiză
41.      În ceea ce privește argumentul Crown potrivit căruia o interpretare literală poate conduce la concluzia că modificarea importantă a faptelor cunoscute ale cauzei menționată la punctul 19 se referă doar la încălcări ale dreptului concurenței,
iar nu și la fapte ce s‑au petrecut în timpul procedurii, cum ar fi restructurarea corporativă, facem trimitere la considerațiile expuse la punctul 36 din Concluziile noastre prezentate în cauza Silgan. Pe scurt, am considerat că restructurarea corporativă se încadrează în definiția unei modificări importante a faptelor cunoscute ale cauzei. De altfel, considerăm că, deși restructurarea ar trebui considerată un mijloc posibil de îmbunătățire a poziției comerciale și strategice a oricărei întreprinderi pe piață, aceasta determină oricum modificări importante în ceea ce privește întreprinderile autoare ale încălcărilor.
42.      În ceea ce privește argumentul întemeiat pe interpretarea de tip contextual, nu suntem convinși de argumentul potrivit căruia punctul 54 ar deroga de la punctul 19 din Comunicarea privind cooperarea. În această privință, facem trimitere la considerațiile dezvoltate la punctele 19 și 54 din Comunicarea privind cooperarea, respectiv la punctele 27 și 45 din Concluziile noastre prezentate în cauza Silgan. În cadrul prezentelor concluzii, ne limităm la a observa că faptul că punctul 19 se referă la împrejurarea unei modificări importante a faptelor cunoscute ale cauzei pe parcursul procedurii și, în orice caz, după faza inițială de alocare nu exclude punctul 54. Cu alte cuvinte, atunci când o modificare importantă a faptelor într‑o anumită procedură este de natură să compromită aplicarea efectivă a dreptului Uniunii în domeniul concurenței(24), ar fi aplicabil punctul 54. În această privință, observăm că Crown susține că printre cazurile enumerate la punctul 54 nu ar figura cel în care Comisia poate iniția o procedură în temeiul articolului
11 alineatul
(6) din Regulamentul nr. 1/2003 pentru a remedia lacunele legislative din dreptul național aplicabil. În opinia noastră, această argumentare nu este întemeiată. Cu privire la acest aspect facem trimitere la considerațiile dezvoltate în Concluziile noastre prezentate în cauza Silgan la punctele 30-32.
43.      În ceea ce privește argumentul întemeiat pe interpretarea de tip istoric, observăm că acest argument nu demonstrează cum se poate deduce din preocupările exprimate de statele membre cu privire la articolul
11 alineatul
(6) din Regulamentul nr. 1/2003 că obiectivul punctului 19 este de a permite realocarea numai în cazul evoluției faptelor împărtășite inițial cu membrii rețelei ECN, în sensul articolului
11 din Regulamentul nr. 1/2003.
44.      În ceea ce privește argumentul referitor la interpretarea teleologică, Crown contestă că interpretarea Tribunalului nu este coroborată cu cea de tip teleologic. În această privință, Crown susține că interpretarea Tribunalului ar fi contrară obiectivului Comunicării privind cooperarea, precum și celui al Regulamentului nr. 1/2003, care ar fi asigurarea unei realocări rapide și eficiente a cauzelor în cadrul rețelei ECN. Subliniem faptul că argumentul prezentat de Crown nu demonstrează în ce mod interpretarea Tribunalului ar fi contrară atât obiectivului Comunicării privind cooperarea, cât și celui al Regulamentului nr. 1/2003. În orice caz, și acest argument al Crown este, în opinia noastră, lipsit de temei. De altfel, după cum se arată în considerentul (8) al Regulamentului nr. 1/2003, obiectivul acestui regulament este de „a se asigura aplicarea eficientă a normelor de concurență [ale Uniunii] și funcționarea corespunzătoare a mecanismelor de cooperare”.
45.      În ceea ce privește criticile referitoare la încălcarea principiului securității juridice, al autonomiei procedurale, precum și a principiilor fundamentale ale Uniunii, trebuie să se menționeze mai întâi că acestea sunt nefondate. Subliniem de asemenea, așa cum a menționat și Comisia în înscrisurile sale, că, în cadrul recursului formulat, Crown nu indică în niciun fel elementele contestate din hotărârea atacată și nici nu susține că hotărârea atacată încalcă aceste principii. În argumentele sale, Crown se limitează să susțină că Comunicarea privind cooperarea ar trebui interpretată în conformitate cu aceste principii. Printre altele, hotărârea atacată nu conține nicio urmă de discuție cu privire la încălcarea acestor principii.
46.      Mai exact, argumentele pe care Crown își întemeiază criticile referitoare la principiul securității juridice sunt nefondate. Crown face trimitere la lucrările pregătitoare ale Regulamentului nr. 1/2003 și la considerentul (38) al acestui regulament, care prevede că securitatea juridică contribuie la promovarea inovației și a investițiilor pentru a susține că punctul 19 din Comunicarea privind cooperarea ar trebui interpretat în mod restrictiv.
47.      Subliniem faptul că considerentul (38) al Regulamentului nr. 1/2003 se referă în mod expres la împrejurările în care există o incertitudine cu privire la întrebări noi sau nerezolvate privind aplicarea dispozițiilor dreptului concurenței(25). În astfel de cazuri, așa cum se menționează în considerentul (38), societățile pot obține orientări informale din partea Comisiei. Totuși, acest considerent nu este relevant în prezentul recurs.
48.      Argumentele întemeiate pe încălcarea principiului autonomiei procedurale nu sunt relevante în acest context, fie și numai pentru că prezentul recurs nu privește autonomia procedurală. Argumentul conform căruia, până la adoptarea Directivei 2019/1, care conferă autorităților de concurență ale statelor membre mijloace astfel încât să fie mai eficace în aplicarea legii(26), normele privind aplicarea articolului 101 TFUE nu erau armonizate este de asemenea în mod vădit irelevant în cadrul prezentului recurs. Crown susține că, la momentul realocării procedurii, problema răspunderii societăților‑mamă și a succesorilor legali nu intra sub incidența dreptului Uniunii, astfel încât reglementarea procedurii revenea sistemului național german. În răspunsul său, Crown clarifică faptul că Comisia și‑a depășit puterea discreționară prin inițierea unor proceduri pentru remedierea lacunelor legislative din legislația germană.
49.      Subliniem că acest argument este vădit nefondat, întrucât ar fi contrar nu numai mecanismului de cooperare instituit prin Regulamentul nr. 1/2003(27), ci și obiectivului acestui regulament, și anume asigurarea aplicării efective a dreptului Uniunii în domeniul concurenței. Printre altele, prin analogie, în Hotărârea din 2 octombrie 2024, Silgan Holdings ș.a./Comisia (T‑589/22, EU:T:2024:662), Tribunalul a considerat că Comisia era bine plasată pentru a garanta urmărirea obiectivului Regulamentului nr. 1/2003(28).
50.      Pe de altă parte, în argumentele sale, Crown face trimitere la punctul 67(29) din Hotărârea din 9 februarie 2022, Sped‑Pro/Comisia (T‑791/19, EU:T:2022:67). Această trimitere, se întemeiază, în opinia noastră, pe o interpretare eronată. La punctul menționat, Tribunalul a subliniat necesitatea ca statele membre să asigure o protecție jurisdicțională efectivă și faptul că nu revine Comisiei sarcina de a compensa insuficiențe ale protecției jurisdicționale la nivel național prin deschiderea unei investigații. Această jurisprudență nu este relevantă într‑o situație precum cea din prezentul recurs, în care, în primul rând, lacunele legislative în domeniul sancțiunilor nu ar fi permis aplicarea unor sancțiuni eficiente împotriva întreprinderilor care au săvârșit încălcări și, în al doilea rând, Comisia a decis, la cererea autorității naționale de concurență, să inițieze procedura.
51.      În ceea ce privește argumentele întemeiate pe faptul că Comunicarea privind cooperarea ar trebui interpretată în conformitate cu principiile fundamentale ale Uniunii, subliniem că aceste argumente se întemeiază pe o interpretare eronată a hotărârii atacate. Crown susține că interpretarea punctului 19 de către Tribunal ar conduce la eludarea deciziei legislative a unui stat membru atunci când Comisia și autoritatea națională de concurență consideră că normele naționale împiedică aplicarea dispozițiilor dreptului concurenței. Așa cum s‑a arătat mai sus, trebuie menționat că, în cadrul prezentului recurs, lacunele prezente în sistemul legislativ german nu ar fi permis sancționarea eficientă a întreprinderilor autoare ale încălcării cu sancțiunea ulterioară restructurării corporative întreprinse(30). Acest lucru ar aduce atingere obiectivului de a asigura aplicarea efectivă a dreptului Uniunii în domeniul concurenței.
52.      Rezultă că a doua critică din cadrul primului aspect al primului motiv trebuie, în opinia noastră, să fie respinsă.
B.      Cu privire la al doilea aspect al primului motiv de recurs
1.      Argumentele Crown
53.      Prin intermediul celui de al doilea aspect al primului motiv de recurs, Crown susține că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept în hotărârea atacată atunci când a considerat că decizia în litigiu era conformă cu Comunicarea privind cooperarea. Aceasta contestă punctul 61 din hotărârea atacată, în care Tribunalul a considerat că Crown nu poate reproșa Comisiei faptul că autoritatea națională de concurență a investigat o anumită perioadă de timp și ulterior a solicitat Comisiei să îi aloce cauza. În plus, aceasta susține că, în temeiul punctului 17 din Comunicarea privind cooperarea, autoritatea națională de concurență ar fi trebuit să comunice prompt Comisiei orice modificare importantă a faptelor cunoscute ale cauzei. Prin urmare, potrivit Crown, în momentul în care Comisia a primit cererea de alocare a procedurii, fiind informată deja cu privire la modificările importante, aceasta ar fi trebuit să ia în considerare acceptarea realocării. În orice caz, Crown reiterează că situația de fapt din speță nu a suferit evoluții care să justifice o realocare a posteriori
și că termenul de două luni nu ar fi fost respectat.
54.      În plus, Crown face referire la suspiciuni că acordul ar fi putut afecta și alte state membre. Așa cum a arătat Republica Federală Germania în memoriile sale, investigația efectuată de autoritatea națională de concurență a evidențiat indicii ale unor încălcări ale dreptului concurenței în mai multe state membre. Cu toate acestea, potrivit Crown, aceste suspiciuni nu ar fi putut justifica cererea de alocare tardivă adresată Comisiei.
55.      În memoriile sale, Comisia susține că nu i se poate reproșa că nu a inițiat procedura înainte de a fi primit cererea din partea autorității naționale de concurență în luna iunie 2017. În plus, potrivit Comisiei, nu este clar modul în care faptul că autoritatea națională de concurență cunoștea anumite fapte încă de la începutul investigației ar fi putut avea vreo influență asupra inițierii procedurii de către Comisie într‑o etapă anterioară.
2.      Analiză
56.      Trebuie menționat în primul rând că, în cadrul celui de al doilea aspect al primului motiv, Crown face referire, în opinia noastră, în mod neclar, atât la durata investigației efectuate de autoritatea națională de concurență, cât și la inițierea tardivă a procedurii de către Comisie.
57.      În ceea ce privește argumentul întemeiat pe punctul 17 din Comunicarea privind cooperarea, nu este convingător în ce mod faptul că Comisia putea să fi fost deja la curent cu evoluția procedurii ar fi putut avea un impact asupra celerității realocării acesteia către Comisie. Așa cum am menționat la punctul 50 din prezentele concluzii, lacunele legislative prezente în dreptul național nu ar fi putut garanta aplicarea efectivă a dreptului Uniunii în domeniul concurenței.
58.      Nici argumentul referitor la suspiciunile privind un acord care ar fi implicat și alte state membre nu este convingător. De fapt, nu este clar în ce mod acest lucru ar fi afectat durata investigației efectuate de autoritatea națională de concurență sau data inițierii procedurii de către Comisie.
59.      Prin urmare, în opinia noastră, al doilea aspect al primului motiv de recurs este nefondat și trebuie respins.
IV.    Concluzie
60.      În lumina considerațiilor care precedă, propunem Curții să respingă primul motiv de recurs.
1      Limba originală: italiana.
2      Decizia Comisiei C(2022) 4761 final din 12 iulie 2022 în cazul AT.40522 poate fi consultată pe pagina: https://ec.europa.eu/competition/antitrust/cases1/202307/AT_40522_8986595_2868_7.pdf
3      Pentru o prezentare mai detaliată a cadrului factual al prezentei cauze, facem trimitere la punctele 2-11 din hotărârea atacată.
4      În continuare, legiuitorul german a remediat lacunele prin introducerea articolului 81 prin Neuntes Gesetz zur Änderung des Gesetz gegen Wettbewerbsbeschränkungen (al nouălea amendament la Legea privind restrângerea concurenței), Bundesgesetzblatt Jahrgang 2017 Teil I Nr. 33, ausgegeben zu Bonn am 8. Juni 2017.
5      În aceeași decizie, Comisia a constatat că încălcarea fusese săvârșită și de Silgan Holdings, Inc., Silgan Holdings Austria GmbH, Silgan International Holdings BV, Silgan Metal Packaging Distribution GmbH și Silgan White Cap Manufacturing GmbH (denumite în continuare, împreună, „Silgan”), aplicând o amendă și acestor societăți. Decizia în litigiu a făcut de asemenea obiectul unei acțiuni în anulare din partea Silgan, în fața Tribunalului, dar a fost respinsă prin Hotărârea din 2 octombrie 2024, Silgan Holdings ș.a./Comisia (T‑589/22, EU:T:2024:662). În prezent, pe rolul Curții se află recursul formulat de Silgan prin care solicită anularea Hotărârii Tribunalului în cauza C‑845/24 P, Silgan Holdings ș.a./Comisia (denumită în continuare „cauza Silgan”), și în care ne‑am prezentat concluziile la 12 martie 2026. În prezentele concluzii, ne vom limita la argumentele invocate numai de Crown.
6      JO 2006, C 298, p. 17, Ediție specială, 08/vol. 5, p. 3.
7      Comunicarea Comisiei privind desfășurarea procedurilor de tranzacție în vederea adoptării de decizii în temeiul articolelor 7 și 23 din Regulamentul (CE) nr. 1/2003 al Consiliului în cazurile privind cartelurile (JO 2008, C 167, p. 1)
8      Regulamentul (CE) nr. 1/2003 al Consiliului din 16 decembrie 2002 privind punerea în aplicare a normelor de concurență prevăzute la articolele 81 și 82 din tratat (JO 2003, L 1, p. 1, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 167), modificat ultima dată prin Regulamentul (CE) nr. 487/2009 al Consiliului din 25 mai 2009 (JO 2009, L 148, p. 1).
9      A se vedea punctul 3 din Comunicarea Comisiei privind cooperarea în cadrul rețelei autorităților de concurență (JO 2004, C 101, pag. 43, Ediție specială, 08/vol. 4, p. 111).
10      A se vedea punctul 1 din Comunicarea privind cooperarea.
11      Pentru o expunere completă, arătăm că celelalte versiuni lingvistice ale punctului 6 din Comunicarea privind cooperarea fac toate referire la punctele 8-15, cu excepția celei în italiană.
12      Observăm că, în cadrul primului motiv de recurs, Crown nu a dezvoltat acest argument. În schimb, argumentele invocate de Crown insistă asupra faptului că Comunicarea privind cooperarea ar fi creat încrederea legitimă că realocarea procedurii ar fi trebuit să aibă loc în termenul de două luni.
13      De exemplu, Comunicarea Comisiei privind imunitatea la amenzi și reducerea cuantumului amenzilor în cauzele referitoare la înțelegeri se adresează în schimb operatorilor economici. În schimb, în Hotărârea din 28 iunie 2005, Dansk Rørindustri ș.a./Comisia (C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P – C‑208/02 P și C‑213/02 P, EU:C:2005:408), Curtea a confirmat că operatorii economici nu pot avea încredere legitimă într‑o anumită practică întrucât, în domeniul dreptului concurenței, Comisia „dispune o putere de apreciere care îi permite să majoreze în orice moment nivelul general al amenzilor, în limitele indicate de Regulamentul nr. 17 [Primul regulament de punere în aplicare a articolelor 85 și 86 din tratat (JO 1962, 13, p. 204)], dacă acest lucru este necesar pentru a asigura punerea în aplicare a politicii de concurență a [Uniunii]” (punctul 191).
14      A se vedea în special punctele 1 și 3 din Comunicarea privind cooperarea.
15      A se vedea Hotărârea din 20 ianuarie 2016, DHL Express (Italy) și DHL Global Forwarding (Italy) (C‑428/14, EU:C:2016:27, punctul 33).
16      Ibidem, punctul 43.
17      A se vedea prin analogie Hotărârea din 13 decembrie 2012, Expedia (C‑226/11, EU:C:2012:795, punctul 28).
18      A se vedea Hotărârea din 12 ianuarie 2017, Timab Industries și CFPR/Comisia (C‑411/15 P, EU:C:2017:11, punctul 134), și Hotărârea din 9 octombrie 2025, On Air Media Professionals și Different Media (C‑416/24 și C‑417/24, EU:C:2025:765, punctul 60).
19      În această privință, observăm că, în înscrisurile sale, Comisia apreciază că punctele 42 și 43 din hotărârea atacată sunt afectate de o eroare de drept. Potrivit Comisiei, Tribunalul ar fi considerat că Comunicarea privind cooperarea este obligatorie pentru Comisie în privința reclamantelor și că punctele 18 și 19 din comunicarea menționată nu creează o încredere legitimă. Prin urmare, Comisia solicită Curții să substituie motivarea juridică de la punctele 42 și 43. Cu toate acestea, având în vedere jurisprudența menționată și considerațiile expuse la punctele 24-29 din prezentele concluzii, considerăm că solicitarea Comisiei ar trebui respinsă.
20      Regulamentul (CE) nr. 773/2004 al Comisiei din 7 aprilie 2004 privind desfășurarea procedurilor puse în aplicare de Comisie în temeiul articolelor 81 și 82 din Tratatul CE (JO 2004, L 123, p. 18, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 242).
21      Punctul 29.
22      A se vedea Hotărârea din 17 decembrie 2014, Si.mobil/Comisia (T‑201/11, EU:T:2014:1096, punctul 39). A se vedea de asemenea în acest sens Hotărârea din 20 aprilie 2023, Amazon.com ș.a./Comisia (C‑815/21 P, EU:C:2023:308, punctul 35).
23      Punctul 51 din hotărârea atacată.
24      A se vedea punctul 54 litera (d) a doua opțiune din Comunicarea privind cooperarea.
25      Considerentul (38) al Regulamentului nr. 1/2003 are următorul cuprins: „Securitatea juridică pentru întreprinderile a căror activitate este supusă normelor comunitare de concurență contribuie la promovarea inovației și a investițiilor. Atunci când anumite situații generează o incertitudine reală, deoarece prezintă întrebări noi sau nerezolvate privind aplicarea acestor norme, este posibil ca întreprinderile în cauză să dorească să obțină orientări informale din partea Comisiei. Prezentul regulament nu aduce atingere posibilității Comisiei de a oferi astfel de orientări informale”.
26      Directiva 2019/1 a Parlamentului European și a Consiliului din 11 decembrie 2018 privind oferirea de mijloace autorităților de concurență din statele membre astfel încât să fie mai eficace în aplicarea legii și privind garantarea funcționării corespunzătoare a pieței interne (JO 2019, L 11, p. 3).
27      A se vedea Hotărârea din 11 iunie 2009, X BV (C‑429/07, EU:C:2009:359), în care Curtea a statuat că „[c]apitolul IV din Regulamentul nr. 1/2003 a instituit un mecanism de cooperare între Comisie, autoritățile naționale de concurență și instanțele statelor membre în vederea asigurării unei aplicări coerente a normelor de concurență în statele membre” (punctul 20).
28      A se vedea punctul 60.
29      Observăm că nota de subsol 50 din recurs face referire la punctul 27 din hotărârea citată. Totuși, punctul corect este 67.
30      A se vedea Hotărârea din 14 iunie 2011, Pfleiderer (C‑360/09, EU:C:2011:389), în care Curtea a statuat că statele membre „trebuie să se asigure ca normele pe care le edictează sau le aplică să nu aducă atingere aplicării efective a articolelor 101 TFUE și 102 TFUE” (punctul 24). A se vedea de asemenea Hotărârea din 30 ianuarie 2025, Caronte & Tourist (C‑511/23, EU:C:2025:42, punctul 62).