62024CJ0488_RES
Cauza C‑488/24
D.V.
împotriva
MB „Kigas”
(cerere de decizie preliminară formulată de Lietuvos Aukščiausiasis Teismas)
Hotărârea Curții (Camera a patra) din 13 mai 2026
„Trimitere preliminară – Protecția consumatorilor – Directiva 2011/83/UE – Articolul 5 alineatul (1) literele (a) și (c) – Obligație de informare privind alte contracte decât contractele negociate în afara spațiilor comerciale și contractele la distanță – Obligația comerciantului de a informa consumatorul cu privire la principalele caracteristici ale serviciului – Taxe vamale – Obligația comerciantului de a informa consumatorul cu privire la prețul total al serviciului – Costuri suplimentare – Conținutul informației care trebuie furnizată consumatorului – Convenția referitoare la contractul de transport internațional de mărfuri pe șosele (CMR) – Articolele 6 și 11”
Protecția consumatorilor – Contracte încheiate cu consumatorii – Directiva 2011/83 – Obligație de informare privind alte contracte decât contractele negociate în afara spațiilor comerciale și contractele la distanță – Contract de transport internațional de mărfuri pe șosele – Obligația comerciantului de a informa consumatorul cu privire la principalele caracteristici și la prețul total ale bunului sau ale serviciului – Conținut – Obligația de a informa expeditorul consumator cu privire la posibila cerință referitoare la îndeplinirea unor formalități vamale și la plata unor taxe vamale – Includere – Obligația de a furniza informații detaliate cu privire la documentele care trebuie prezentate în vamă și de a indica cotele și cuantumurile taxelor vamale aplicabile – Excludere
[Directiva 2011/83 a Parlamentului European și a Consiliului, art. 5 alin. (1) lit. (a) și (c)]
(a se vedea punctele 43-50, 52 și 54-58 și dispozitivul)
Rezumat
Sesizată cu titlu preliminar de Lietuvos Aukščiausiasis Teismas (Curtea Supremă a Lituaniei), Curtea se pronunță, pentru prima dată, cu privire la întinderea obligațiilor de informare ale comercianților față de consumatori în sensul articolului 5 din Directiva 2011/83 (
1
), în cadrul unui contract de transport internațional de mărfuri pe șosele.
D.V., un consumator, a încheiat prin telefon cu societatea Kigas un contract de transport de bunuri care îi aparțineau din Norvegia în Lituania. Ca răspuns la o întrebare a acestei societăți, D.V. a arătat că bunurile transportate erau destinate uzului său personal, astfel încât nu era necesar să furnizeze o declarație vamală. Totuși, cu ocazia unui control la frontieră la intrarea pe teritoriul Uniunii, autoritățile vamale au considerat că aceste bunuri trebuiau declarate în vamă și au stabilit un cuantum al taxelor vamale, pe care Kigas l‑a achitat.
Prin urmare, Kigas i‑a adresat lui D.V. o factură care includea suma convenită pentru serviciul de transport de bunuri, precum și taxele vamale. În plus, ea a livrat toate bunurile care i‑au fost încredințate, cu excepția unuia, pe care l‑a reținut în așteptarea plății facturii.
D.V. a introdus atunci o acțiune în fața instanțelor de judecată, iar Kigas a formulat o cerere reconvențională. Atât instanța de prim grad de jurisdicție, cât și instanța de apel au aplicat Convenția referitoare la contractul de transport internațional de mărfuri pe șosele (
2
) și l‑au obligat pe D.V. la plata către Kigas a sumelor solicitate, dispunând ca aceasta din urmă să restituie bunul reținut.
Sesizată cu recurs, instanța de trimitere solicită Curții în esență să stabilească dacă, în cazul încheierii unui contract de transport internațional de mărfuri pe șosele, comerciantul este obligat să informeze consumatorul cu privire la formalitățile vamale și la taxele vamale care pot fi exigibile, în conformitate cu articolul 5 alineatul (1) literele (a) și (c) din Directiva 2011/83.
Aprecierea Curții
În primul rând, Curtea arată că, în cadrul unui contract de transport internațional de mărfuri, întinderea informației care trebuie comunicată în prealabil de un comerciant trebuie apreciată printre altele în funcție de natura serviciului. În această privință, ea observă că, ținând seama de caracterul transfrontalier al acestui contract și de faptul că importul de mărfuri dintr‑o țară terță este în mod obișnuit supus unor taxe vamale, formalitățile vamale constituie una dintre principalele caracteristici ale acestui tip de contract cu privire la care un consumator trebuie să fie informat înainte de încheierea sa.
Prin urmare, transportatorul comerciant este obligat să informeze consumatorul că importul mărfurilor transportate poate impune îndeplinirea unor formalități vamale. Cu toate acestea, atunci când își asumă exclusiv transportul mărfurilor fără a efectua un serviciu de intermediere vamală, el nu este obligat să furnizeze informații detaliate cu privire la documentele care trebuie prezentate în vamă, fapt confirmat de articolul 11 alineatul 2 din Convenția referitoare la contractul de transport internațional de mărfuri pe șosele.
În al doilea rând, în ceea ce privește obligația comerciantului de a informa consumatorul cu privire la prețul total al serviciului, Curtea observă că, indiferent de menționarea prețului total sau a modului de calcul al acestui preț, trebuie să se țină seama de costurile suplimentare care se pot adăuga la prețul total al serviciului și care, dacă nu pot fi calculate în avans, trebuie să fie indicate consumatorului ca putând fi exigibile.
Astfel, Curtea consideră că, în cadrul contractelor de transport internațional de mărfuri, taxele vamale constituie costuri suplimentare care se adaugă la prețul total al serviciului, întrucât acestea nu sunt exigibile ca urmare a executării serviciului de transport, ci a introducerii pe teritoriul vamal al Uniunii a mărfurilor transportate. Or, în acest tip de contract, nu este întotdeauna posibil ca un comerciant să calculeze prețul total al serviciului „cu toate taxele incluse” înainte de încheierea contractului, dat fiind că valoarea exactă a taxelor vamale poate depinde de anumite elemente care pot să nu fie cunoscute în avans.
În consecință, comerciantul nu este obligat să informeze consumatorul decât cu privire la faptul că pot fi exigibile taxe vamale, care constituie costuri suplimentare în sarcina acestuia din urmă ce nu pot fi calculate în mod rezonabil în avans și incluse în prețul serviciului de transport.
Având în vedere cele ce precedă, Curtea concluzionează că, în cadrul unui contract de transport internațional de mărfuri pe șosele dintr‑o țară terță către un stat membru al Uniunii, obligația de informare care revine comerciantului în temeiul articolului 5 alineatul (1) literele (a) și (c) din Directiva 2011/83 implică informarea expeditorului consumator cu privire la faptul că importul mărfurilor pe teritoriul Uniunii poate impune îndeplinirea unor formalități vamale și că ar putea fi suportate de acest consumator taxe vamale. În schimb, comerciantul nu este obligat nici să furnizeze informații detaliate cu privire la documentele care trebuie prezentate în vamă, nici să indice cotele și cuantumurile taxelor vamale aplicabile.
(
1
)	Directiva 2011/83/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 25 octombrie 2011 privind drepturile consumatorilor, de modificare a Directivei 93/13/CEE a Consiliului și a Directivei 1999/44/CE a Parlamentului European și a Consiliului și de abrogare a Directivei 85/577/CEE a Consiliului și a Directivei 97/7/CE a Parlamentului European și a Consiliului (JO 2011, L 304, p. 64).
(
2
)	Convenția referitoare la contractul de transport internațional de mărfuri pe șosele, semnată la Geneva la 19 mai 1956, astfel cum a fost modificată prin Protocolul semnat la Geneva la 5 iulie 1978.