62022CJ0776_RES
Cauza C‑776/22 P
Studio Legale Ughi e Nunziante
împotriva
Oficiului Uniunii Europene pentru Proprietate Intelectuală
Hotărârea Curții (Marea Cameră) din 4 septembrie 2025
„Recurs – Acțiune în anulare – Articolul 19 din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene – Reprezentarea părților neprivilegiate în cadrul unei acțiuni directe în fața instanțelor Uniunii Europene – Reprezentarea unui cabinet de avocatură de către un asociat al acestui cabinet – Avocat care are calitatea de terț în raport cu recurenta – Prezumția de independență – Răsturnarea prezumției – Condiții”
Procedură jurisdicțională – Cerere de sesizare – Cerințe de formă – Condiții privind semnatarul – Calitatea de terț în raport cu părțile – Condiția independenței – Reprezentarea unui cabinet de avocatură de către un asociat al acestui cabinet – Admisibilitate
[Statutul Curții de Justiție, art. 19 al treilea și al patrulea paragraf; Regulamentul de procedură al Tribunalului, art. 51 alin. (1)]
(a se vedea punctele 49-52, 58-62 și 64-69)
Procedură jurisdicțională – Cerere de sesizare – Cerințe de formă – Condiții privind semnatarul – Calitatea de terț în raport cu părțile – Reprezentarea unei persoane juridice de către un avocat – Încălcarea cerinței de independență – Motiv de ordine publică – Obligația Tribunalului de a avertiza reclamantul cu privire la neregularitate – Îndreptare posibilă prin desemnarea unui nou avocat
[Statutul Curții de Justiție, art. 19 și 21; Regulamentul de procedură al Tribunalului, art. 51 alin. (2)-(4) și art. 78 alin. (1)-(6)]
(a se vedea punctele 70-80)
Rezumat
Sesizată cu recurs, Curtea, în complet de Mare Cameră, anulează Ordonanța Tribunalului pronunță în cauza Studio Legale Ughi e Nunziante/EUIPO (
1
). În hotărâre, Curtea precizează în ce măsură un cabinet de avocatură poate fi reprezentat în fața unei instanțe a Uniunii de un avocat asociat al acestui cabinet. În plus, aceasta se pronunță cu privire la întinderea cerinței de independență a reprezentanților părților neprivilegiate și cu privire la posibilitatea unei părți de a îndrepta o cerere introductivă care nu îndeplinește această cerință.
La 26 septembrie 2017, Studio Legale Ughi e Nunziante, o asociație profesională de drept italian (denumită în continuare „cabinetul de avocatură”), a depus la Oficiul Uniunii Europene pentru Proprietate Intelectuală (EUIPO) o cerere de decădere din drepturile asupra mărcii verbale a Uniunii Europene UGHI E NUNZIANTE pentru toate serviciile pentru care a fost înregistrată această marcă.
Prin Decizia din 23 februarie 2021, divizia de anulare a EUIPO a admis această cerere pentru toate serviciile, cu excepția „serviciilor juridice” (
2
). La 1 martie 2021, cabinetul de avocatură a introdus la EUIPO o cale de atac împotriva acestei decizii, care a fost respinsă printr‑o decizie din aprilie 2022 a Camerei a cincea de recurs a EUIPO.
În aceste condiții, cabinetul de avocatură a introdus la Tribunal o acțiune având ca obiect anularea acestei decizii. Prin ordonanța atacată, Tribunalul a respins acțiunea ca vădit inadmisibilă. Astfel, acesta a constatat că cabinetul de avocatură era reprezentat de trei avocați care își desfășurau activitatea în cadrul cabinetului în calitate de asociați și că această calitate nu era compatibilă cu cerințele de independență necesare pentru a reprezenta acest cabinet în fața instanțelor Uniunii. Mai concret, în opinia Tribunalului, acești avocați nu aveau calitatea de terț independent față de reclamant. Pe de altă parte, Tribunalul a statuat că această neîndeplinire a obligațiilor nu putea face obiectul unei îndreptări. În acest context, cabinetul de avocatură a sesizat Curtea cu un recurs împotriva acestei ordonanțe.
Aprecierea Curții
În primul rând, Curtea amintește că reprezentarea părților neprivilegiate în fața instanțelor Uniunii trebuie să îndeplinească două condiții cumulative. Pe de o parte, aceste părți trebuie să fie reprezentate de un avocat și, pe de altă parte, numai un avocat autorizat să practice în fața unei instanțe a unui stat membru sau a unui alt stat parte la Acordul privind SEE poate reprezenta sau asista o parte în fața instanțelor Uniunii (
3
).
În ceea ce privește condiția referitoare la autorizarea unui avocat să practice în fața unei instanțe a unui stat membru, Curtea arată că a statuat deja că sensul și domeniul de aplicare ale acestei condiții trebuie interpretate prin trimitere la dreptul național în cauză (
4
). Dat fiind că în speță avocații mandatați de cabinetul de avocatură erau autorizați să practice în fața instanțelor italiene, Curtea consideră că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept atunci când a statuat că acțiunea în primă instanță nu fusese introdusă cu respectarea acestei condiții.
În ceea ce privește condiția care constă în obligativitatea ca părțile neprivilegiate să fie reprezentate de un avocat, Curtea amintește că această condiție impune respectarea a două cerințe. Pe de o parte, aceasta interzice „autoreprezentarea”, altfel spus aceste părți nu pot în niciun caz să se reprezinte pe ele însele, fără să fie prevăzută nicio derogare sau excepție în Statutul Curții sau în Regulamentul de procedură al acesteia. Pe de altă parte, aceasta impune reprezentanților unor astfel de părți respectarea unei cerințe de independență, care se definește atât în mod negativ, și anume prin lipsa oricărui raport de muncă caracterizat prin existența unui raport de subordonare între o parte și reprezentantul său, cât și în mod pozitiv, prin referire la deontologie și la disciplina profesională. În această privință, se prezumă că orice avocat, indiferent de forma în care își exercită profesia, autorizată de legile, de normele profesionale și de normele deontologice aplicabile, îndeplinește cerința de independență care decurge din această condiție, cu excepția cazului în care există o legătură de subordonare între partea în cauză și avocatul respectiv care a fost mandatat să o reprezinte.
Astfel, această cerință de independență presupune obligatoriu lipsa oricărui raport de muncă, caracterizat prin existența unui raport de subordonare, între parte și reprezentantul pe care l‑a mandatat. Prin urmare, prezumția de independență nu este aplicabilă atunci când există un astfel de raport de muncă. Aceasta este situația în special în cazul în care avocații care, în conformitate cu dreptul național aplicabil, își exercită profesia în calitate de salariați ai cabinetului unde sunt angajați ar reprezenta cabinetul în fața instanțelor Uniunii. Situația este aceeași în cazul în care consilierii juridici (in house lawyers), membri ai baroului unui stat membru, care, potrivit dreptului național al acestui stat membru, pot reprezenta în fața instanțelor naționale persoana juridică de care sunt legați printr‑un raport de muncă, trebuie să reprezinte această persoană în fața instanțelor Uniunii. În afara cazurilor în care există un raport de muncă, prezumția de independență se aplică și poate fi răsturnată numai atunci când rezultă din elemente concrete că între partea în cauză și reprezentantul pe care l‑a mandatat există legături care aduc în mod vădit atingere capacității acestui reprezentant de a‑și îndeplini misiunea servind în condiții optime interesele clientului său sau că reprezentantul menționat nu respectă normele profesionale și deontologice naționale aplicabile (
5
).
În opinia Curții, atunci când avocații au calitatea de asociați în cadrul cabinetului pe care îl reprezintă în fața instanțelor Uniunii, această împrejurare nu poate fi în sine considerată incompatibilă cu cerința de independență. Astfel, pe de o parte, o asemenea împrejurare nu poate fi asimilată celei în care există un raport de muncă. Pe de altă parte, în cazul în care lipsesc elemente concrete care să stabilească existența unor legături între cabinet și asociatul pe care l‑a desemnat drept reprezentant, care aduc în mod vădit atingere capacității acestuia din urmă de a‑și îndeplini misiunea de reprezentare servind în condiții optime interesele părții în cauză, sau în cazul în care respectivul asociat nu respectă normele profesionale și deontologice naționale aplicabile, nu se poate considera că a fost răsturnată prezumția de independență a avocatului asociat.
Prin urmare, Curtea apreciază că, în speță, Tribunalul nu a respectat întinderea cerinței de independență și a săvârșit o eroare de drept.
În al doilea rând, Curtea amintește că orice împrejurare legată de admisibilitatea unei acțiuni în anulare care a fost introdusă la Tribunal, printre care cea referitoare la reprezentarea unei persoane juridice de către un avocat pentru introducerea acestei acțiuni, poate constitui un motiv de ordine publică ce trebuie invocat din oficiu de instanța Uniunii (
6
). Faptul că o asemenea acțiune nu a fost introdusă cu respectarea cerințelor impuse de articolul 19 al treilea paragraf din Statutul Curții, astfel cum a fost interpretat de jurisprudența Curții, constituie o astfel de împrejurare. Cu toate acestea, obligația de a invoca din oficiu un motiv de ordine publică nu aduce atingere respectării dreptului la apărare și deci instanța trebuie, în principiu, să invite în prealabil părțile să își prezinte observațiile cu privire la acest motiv.
În speță, Curtea arată că Tribunalul s‑a limitat să constate că reclamanta era un cabinet de avocatură care desemnase, pentru a o reprezenta, trei avocați care își exercitau activitatea în calitate de asociați în cadrul cabinetului și să deducă de aici concluzia eronată în drept potrivit căreia acești avocați nu puteau reprezenta acest cabinet în condiții compatibile cu articolul 19 din Statutul Curții, o asemenea incompatibilitate neputând de altfel, potrivit Tribunalului, să fie îndreptată după expirarea termenului de introducere a acțiunii.
Or, potrivit Curții, Tribunalul ar fi trebuit să verifice, recurgând eventual la măsurile de organizare a procedurii prevăzute la articolul 64 din Regulamentul său de procedură, mai întâi, dacă exista un raport de muncă între acești trei avocați și cabinetul de avocatură. În lipsa unui astfel de raport de muncă, numai elemente concrete care să demonstreze fie că legăturile dintre cabinetul de avocatură și avocații asociați care îl reprezentau erau de natură să aducă în mod vădit atingere capacității lor de a‑și îndeplini misiunea, fie că respectivii avocați nu respectau normele profesionale sau deontologice naționale aplicabile ar fi permis să se constate lipsa de independență, în sensul articolului 19 al treilea paragraf din Statutul Curții.
În continuare, Curtea apreciază că Tribunalul ar fi trebuit ca, înainte să se pronunțe cu privire la acest aspect, să invite recurenta să își prezinte observațiile pentru a garanta efectivitatea dreptului său la apărare. În sfârșit, dacă aprecia că cerința de independență nu era îndeplinită, Tribunalul ar fi trebuit, înainte de a constata inadmisibilitatea acțiunii, să invite reclamanta să desemneze un nou avocat. Astfel, având în vedere gravitatea consecințelor unei încălcări a articolului 19 din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene pentru un reclamant, și anume declararea iremediabilă a inadmisibilității acțiunii sale, acesta trebuie ca, după ce i s‑a dat posibilitatea să cunoască elementele care ar justifica, în opinia Tribunalului, o decizie de inadmisibilitate și să își exprime poziția cu privire la aceste elemente, să poată fi în măsură să desemneze un nou avocat.
În altă ordine de idei, Curtea arată că din Regulamentul de procedură al Tribunalului (
7
) rezultă că o parte nu trebuie sancționată considerând inadmisibilă acțiunea sa, fără a i se solicita în prealabil remedierea situației, pentru motivul că cererea sa introductivă nu îndeplinește condițiile prevăzute (
8
). Rezultă de asemenea din acest regulament de procedură (
9
) că situația este aceeași în cazul în care un avocat are un comportament considerat incompatibil cu demnitatea Tribunalului sau cu buna administrare a justiției în cursul procedurii. Astfel, în asemenea ipoteze, dispozițiile relevante ale regulamentului menționat garantează continuitatea procedurii, prevăzând ca partea interesată, dacă este cazul, să poată prezenta înscrisurile solicitate sau să poată desemna un nou reprezentant, într‑un termen rezonabil stabilit de grefă. În plus, Curtea precizează că articolul 21 din Statutul Curții nu stabilește în mod limitativ ipotezele de îndreptare a neregularității unei acțiuni și observă de altfel că a avut deja ocazia să considere, fără ca acest articol să constituie un obstacol, că în cazul depunerii unei cereri introductive semnate de reclamantul însuși, trebuie să i se solicite acestuia îndreptarea neregularității acțiunii (
10
).
În plus, Curtea subliniază că din practica actuală a statelor membre reiese că, în ipoteza în care dreptul național prevede că este contestabilă validitatea actelor procedurale ale unei părți în cazul nerespectării normelor referitoare la cerința de independență a reprezentantului acestei părți, această încălcare poate face cel puțin obiectul unei îndreptări în cursul procedurii.
Prin urmare, Curtea anulează ordonanța atacată și trimite cauza spre rejudecare Tribunalului.
(
1
)	Ordonanța din 10 octombrie 2022, Studio Legale Ughi e Nunziante/EUIPO – Nunziante și Ughi (UGHI E NUNZIANTE) (T‑389/22, EU:T:2022:662) (denumită în continuare „ordonanța atacată”).
(
2
)	Era vorba despre produse care fac parte din clasa 45 în sensul Aranjamentului de la Nisa privind clasificarea internațională a produselor și serviciilor în vederea înregistrării mărcilor din 15 iunie 1957, cu revizuirile și modificările ulterioare.
(
3
)	Condiții avute în vedere la articolul 19 al treilea și al patrulea paragraf din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene (denumit în continuare „Statutul Curții”).
(
4
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 4 februarie 2020, Uniwersytet Wrocławski și Polonia/REA (C-515/17 P și C-561/17 P, EU:C:2020:73, punctul 56), precum și Hotărârea din 14 iulie 2022, Universität Bremen/REA (C-110/21 P, EU:C:2022:555, punctul 40 și jurisprudența citată).
(
5
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 4 februarie 2020, Uniwersytet Wrocławski și Polonia/REA (C‑515/17 P și C‑561/17 P, EU:C:2020:73, punctul 64).
(
6
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 8 februarie 2024, Pilatus Bank/BCE (C‑256/22 P, EU:C:2024:125, punctele 34 și 36, precum și jurisprudența citată).
(
7
)	Articolul 78 alineatul (6) din Regulamentul de procedură al Tribunalului coroborat cu articolul 51 alineatele (2)-(4) din acesta.
(
8
)	Condițiile sunt enunțate la articolul 78 alineatele (1)-(5) din Regulamentul de procedură al Tribunalului.
(
9
)	Articolul 55 alineatele (1) și (3) din Regulamentul de procedură al Tribunalului.
(
10
)	A se vedea în acest sens Ordonanța din 5 decembrie 1996, Lopes/Curtea de Justiție (C‑174/96 P, EU:C:1996:473, punctul 3).