62021CJ0608
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a patra)
25 mai 2023 (
*1
)
„Trimitere preliminară – Cooperarea judiciară în materie penală – Directiva 2012/13/UE – Dreptul la informare în cadrul procedurilor penale – Articolul 6 – Dreptul la informare cu privire la acuzare – Articolul 7 – Dreptul de acces la materialele cauzei – Exercitarea efectivă a dreptului la apărare – Articolul 6 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene – Dreptul la libertate și la siguranță – Comunicarea motivelor reținerii persoanei suspectate sau acuzate într‑un document distinct – Momentul la care trebuie efectuată această comunicare”
În cauza C‑608/21,
având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Sofiyski rayonen sad (Tribunalul de Raion din Sofia, Bulgaria), prin decizia din 17 septembrie 2021, primită de Curte la 29 septembrie 2021, în procedura penală împotriva
XN,
cu participarea:
Politseyski organ pri 02 RU SDVR,
CURTEA (Camera a patra),
compusă din domnul C. Lycourgos (raportor), președinte de cameră, doamna L. S. Rossi, domnii J.‑C. Bonichot și S. Rodin și doamna O. Spineanu‑Matei, judecători,
avocat general: domnul P. Pikamäe,
grefier: domnul A. Calot Escobar,
având în vedere procedura scrisă,
luând în considerare observațiile prezentate:
–
pentru XN, de R. Rashkov, advokat;
–
pentru Comisia Europeană, de M. Wasmeier și I. Zaloguin, în calitate de agenți,
după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 12 ianuarie 2023,
pronunță prezenta
Hotărâre
1
Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 6 alineatul (2) și a articolului 8 alineatul (1) din Directiva 2012/13/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 22 mai 2012 privind dreptul la informare în cadrul procedurilor penale (JO 2012, L 142, p. 1).
2
Această cerere a fost formulată în cadrul unei proceduri referitoare la legalitatea deciziei de reținere a lui XN.
Cadrul juridic
Dreptul Uniunii
3
Considerentele (14), (22), (27) și (28) ale Directivei 2012/13 enunță:
„(14)
Prezenta directivă […] stabilește standarde minime comune ce urmează a fi aplicate în domeniul informării cu privire la drepturi și la acuzare, care vor fi aduse la cunoștința persoanelor suspectate sau acuzate de a fi comis o infracțiune, în vederea consolidării încrederii reciproce a statelor membre. Directiva dezvoltă drepturile prevăzute în [Carta drepturilor fundamentale a Uniunii (denumită în continuare «carta»)], în special articolele 6, 47 și 48 din aceasta, prin întemeierea pe articolele 5 și 6 din [Convenția europeană pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale, semnată la Roma la 4 noiembrie 1950 (denumită în continuare «CEDO»)], astfel cum au fost interpretate de Curtea Europeană a Drepturilor Omului.
[…]
(22)
În cazul în care persoanele suspectate sau acuzate sunt arestate sau reținute, informațiile privind drepturile procedurale aplicabile ar trebui furnizate printr‑o notă scrisă privind drepturile, întocmită într‑un mod ușor de înțeles, astfel încât să ajute persoanele respective la înțelegerea efectivă a drepturilor de care beneficiază. O astfel de Notă privind drepturile ar trebui furnizată cu promptitudine fiecărei persoane arestate în momentul lipsirii de libertate prin intervenția autorităților de aplicare a legii, în contextul procedurilor penale. Nota ar trebui să cuprindă informațiile de bază privind posibilitățile de contestare a legalității arestării, de obținere a unei revizuiri a reținerii sau de solicitare a eliberării provizorii, atunci când și în măsura în care există astfel de drepturi în legislația națională. […]
[…]
(27)
Persoanele acuzate de săvârșirea unei infracțiuni ar trebui să primească toate informațiile referitoare la acuzare, astfel încât să‑și poată pregăti apărarea și să se garanteze echitatea procedurilor penale.
(28)
Informațiile puse la dispoziția persoanelor suspectate sau acuzate cu privire la fapta penală de a cărei comitere sunt suspectate ar trebui să fie furnizate cu promptitudine, cel târziu înainte de primul lor interogatoriu oficial, de către poliție sau de către o altă autoritate competentă și fără a aduce atingere desfășurării anchetei în curs. Ar trebui furnizată o descriere suficient de detaliată a faptelor, inclusiv, dacă se cunosc, a momentului și locului, referitoare la infracțiunea de a cărei comitere sunt suspectate sau acuzate persoanele, precum și a încadrării juridice posibile a infracțiunii prezumate, având în vedere etapa procedurilor penale în care se furnizează o astfel de descriere, astfel încât să se garanteze caracterul echitabil al procedurilor menționate și să se permită exercitarea efectivă a dreptului la apărare.”
4
Potrivit articolului 1 din Directiva 2012/13, intitulat „Obiectul”:
„Prezenta directivă instituie norme privind dreptul la informare al persoanelor suspectate sau acuzate cu privire la drepturile lor în cadrul procedurilor penale și la acuzarea care le este adusă. Aceasta stabilește, de asemenea, norme privind dreptul la informare al persoanelor vizate de un mandat european de arestare cu privire la drepturile lor.”
5
Potrivit articolului 2 alineatul (1) din această directivă:
„Prezenta directivă se aplică din momentul în care o persoană este informată de către autoritățile competente ale unui stat membru cu privire la faptul că este suspectată sau acuzată de săvârșirea unei infracțiuni, până în momentul finalizării procedurilor, prin aceasta înțelegându‑se hotărârea definitivă în legătură cu întrebarea dacă persoana suspectată sau acuzată a comis infracțiunea, inclusiv, dacă este cazul, pronunțarea sentinței și soluționarea unei căi de atac.”
6
Articolul 6 din directiva menționată, intitulat „Dreptul la informare cu privire la acuzare”, prevede la alineatele (1)-(3):
„(1)   Statele membre se asigură că persoanele suspectate sau acuzate primesc informații cu privire la fapta penală de a cărei comitere aceasta sunt suspectate sau acuzate. Informațiile respective se furnizează cu promptitudine și cu detaliile necesare pentru a se putea garanta caracterul echitabil al procedurilor și exercitarea efectivă a dreptului la apărare.
(2)   Statele membre se asigură că persoanele suspectate sau acuzate care sunt arestate sau reținute sunt informate cu privire la motivele arestării sau reținerii, inclusiv cu privire la fapta penală de a cărei comitere sunt suspectate sau acuzate.
(3)   Statele membre se asigură că, cel târziu la prezentarea fondului acuzării în instanță, se oferă informații detaliate cu privire la acuzare, inclusiv natura și încadrarea juridică a infracțiunii, precum și forma de participare a persoanei acuzate.”
7
Articolul 7 din aceeași directivă, referitor la „[d]reptul de acces la materialele cauzei”, prevede la alineatele (1) și (2):
„(1)   Atunci când o persoană este arestată și reținută în orice etapă a procesului penal, statele membre se asigură că documentele referitoare la cauza specifică, aflate în posesia autorităților competente și care sunt esențiale pentru a contesta în mod efectiv, în conformitate cu dreptul intern, legalitatea arestării sau reținerii, sunt puse la dispoziția persoanelor arestate sau a avocaților acestora.
(2)   Statele membre se asigură că autoritățile competente acordă persoanelor suspectate sau învinuite sau avocaților acestora accesul cel puțin la toate mijloacele de probă aflate în posesia lor, indiferent dacă sunt în apărarea sau împotriva persoanelor suspectate sau acuzate, pentru a garanta caracterul echitabil al procedurilor și pentru a pregăti apărarea.”
8
Articolul 8 din Directiva 2012/13, intitulat „Verificare și remediere”, prevede la alineatul (1):
„Statele membre se asigură că se ține o evidență a tuturor informațiilor puse la dispoziția persoanelor suspectate sau acuzate în conformitate cu articolele 3-6, în conformitate cu procedura de ținere a evidențelor menționată în legislația statului membru respectiv.”
Dreptul bulgar
9
Potrivit articolului 22 din Zakon za administrativnite narushenia i nakazania (Legea privind contravențiile și sancțiunile administrative, DV nr. 92 din 28 noiembrie 1969):
„În vederea prevenirii și încetării contravențiilor, precum și în vederea prevenirii și eliminării consecințelor lor dăunătoare, pot fi adoptate măsuri administrative coercitive.”
10
Articolul 23 din această lege are următorul cuprins:
„Cazurile în care pot fi adoptate măsuri administrative coercitive, natura lor, autoritățile care le pun în aplicare și modalitățile aplicării lor, precum și procedura căii de atac sunt reglementate în legea sau decretul corespunzător.”
11
Articolul 72 din Zakon za Ministerstvo na vatreshnite raboti (Legea privind Ministerul Afacerilor Interne) (DV nr. 53 din 27 iunie 2014), în versiunea aplicabilă litigiului principal (denumită în continuare „Legea privind Ministerul Afacerilor Interne”), prevede:
„(1)   Organele de poliție pot reține o persoană:
1. pentru care există indicii că a săvârșit o infracțiune;
[…]
(4)   Persoana reținută are dreptul de a contesta legalitatea reținerii în fața rayonen sad [(Tribunalul de Raion, Bulgaria)] de la sediul organului. Instanța se pronunță fără întârziere cu privire la contestație, iar împotriva hotărârii sale se poate introduce recurs la Administrativen sad [(Tribunalul Administrativ)], instanța administrativă competentă, în conformitate cu Administrativnoprotsesualen kodeks [(Codul de procedură administrativă)].
(5)   De la momentul reținerii sale, persoana are dreptul la un apărător, persoana reținută trebuind să fie informată de asemenea asupra faptului că poate renunța la un apărător și a consecințelor aferente, precum și asupra dreptului de a refuza să dea declarații atunci când reținerea este efectuată în temeiul alineatului (1) punctul 1.
[…]”
12
Potrivit articolului 73 din această lege, persoana reținută în condițiile prevăzute la articolul 72 alineatul (1) punctele 1-4 din legea menționată nu poate fi supusă altor restricții decât cele privind dreptul la liberă circulație. În astfel de cazuri, durata reținerii nu poate depăși 24 de ore.
13
Articolul 74 din Legea privind Ministerul Afacerilor Interne prevede:
„(1)   În privința persoanelor menționate la articolul 72 alineatul (1) se emite o decizie scrisă de reținere.
(2)   În decizia prevăzută la alineatul (1) se menționează:
1.
numele, funcția și locul de muncă al organului de poliție emitent;
2.
motivele de fapt și de drept pentru reținere;
3.
date privind identificarea persoanei reținute;
4.
data și ora reținerii;
5.
restrângerea drepturilor persoanei în conformitate cu articolul 73;
6.
dreptul ei:
(a)
de a contesta în justiție legalitatea reținerii;
(b)
la un apărător de la momentul reținerii;
[…]
(3)   Persoana reținută completează o declarație în care indică faptul că a luat cunoștință de drepturile sale și că are intenția de a exercita sau de a nu exercita drepturile prevăzute la alineatul (2) punctul 6 literele (b)-(f). Decizia se semnează de către organul de poliție și de către persoana reținută.
(4)   Refuzul sau imposibilitatea persoanei reținute de a semna decizia sunt confirmate prin semnătura unui martor.
[…]
(6)   O copie a deciziei se eliberează pe bază de semnătură persoanei reținute.”
14
Articolul 21 alineatul (1) din Administrativnoprotsesualen kodeks (Codul de procedură administrativă, DV nr. 30 din 11 aprilie 2006), în versiunea aplicabilă litigiului principal, prevede:
„Un act administrativ individual este manifestarea expresă a voinței sau manifestarea de voință, exprimată printr‑o acțiune sau printr‑o omisiune, a unei autorități administrative sau a unei alte autorități sau organizații abilitate în acest scop prin lege, a persoanelor care exercită funcții publice și a organizațiilor care gestionează servicii publice, prin care se acordă drepturi sau se impun obligații sau care afectează în mod direct drepturile, libertățile sau interesele legitime ale anumitor persoane fizice sau organizații, precum și refuzul de a adopta un astfel de act.”
15
Articolul 145 din acest cod prevede:
„(1)   Legalitatea actelor administrative poate face obiectul unei căi de atac jurisdicționale.
(2)   Pot face obiectul unei căi de atac:
1. actul administrativ individual inițial, inclusiv refuzul de a adopta un astfel de act;
[…]”
16
Articolul 1 din Ukaz no 904 za borba s drebnoto huliganstvo (Decretul nr. 904 privind combaterea huliganismului ușor) din 28 decembrie 1963 (DV nr. 102 din 31 decembrie 1963), în versiunea aplicabilă litigiului principal, prevede:
„(1)   Următoarele sancțiuni administrative se aplică în caz de huliganism ușor, atunci când autorul faptei a împlinit 16 ani:
1. reținerea pentru o perioadă maximă de 15 zile într‑o unitate a Ministerului Afacerilor Interne;
2. amendă cuprinsă între 100 și 500 BGN (aproximativ 50-255 de euro).
(2)   Constituie huliganism ușor, în sensul acestui decret, un comportament indecent care se exprimă prin utilizarea de injurii, de insulte sau de alte expresii inadecvate, într‑un loc public, în prezența unui număr important de persoane, printr‑o atitudine ofensatoare și un comportament ofensator față de cetățeni, de autorități publice sau de public sau printr‑o altercație, o încăierare sau alte acte similare, care tulbură ordinea și liniștea publică, dar care, având în vedere gradul mai redus de pericol pentru public, nu constituie o infracțiune în temeiul articolului 325 din Codul penal.”
Litigiul principal și întrebările preliminare
17
La 2 septembrie 2020, RK, agent de poliție al Oficiului de Poliție al Raionului 2 din cadrul Direcției pentru Afaceri Interne din capitală (Bulgaria), a emis o decizie prin care se dispune aplicarea unei măsuri administrative coercitive ce constă în reținerea lui XN pentru o perioadă de până la 24 de ore, pe baza unei suspiciuni de infracțiune.
18
Această decizie, care purta semnătura lui RK, enunța motivele de drept și de fapt ale reținerii lui XN după cum urmează: „articolul 72 alineatul (1) punctul 1 din Legea privind Ministerul Afacerilor Interne” și „tulburarea ordinii publice”. XN a refuzat să semneze decizia menționată. Pe versoul deciziei, se preciza că XN a fost eliberat la 3 septembrie 2020, ora 11.10, acest fapt fiind confirmat prin semnătura sa. Imediat după reținerea lui XN, s‑a procedat la o percheziție personală care a făcut obiectul unui proces‑verbal și i‑a fost prezentată o declarație, pentru a fi completată, ce expune drepturile în temeiul articolelor 72-74 din Legea privind Ministerul Afacerilor Interne.
19
La 3 septembrie 2020, XN a contestat legalitatea deciziei de reținere la Sofiyski rayonen sad (Tribunalul de Raion din Sofia, Bulgaria), care este instanța de trimitere.
20
În cadrul instrumentării dosarului referitor la această acțiune, au fost depuse rapoarte scrise ale organelor de poliție din 2, din 3 și din 4 septembrie 2020, în care se afirmă că, la 2 septembrie 2020, în jurul orei 11.20, în calitate de participant la o acțiune de protest pe teritoriul orașului Sofia (Bulgaria), în fața clădirii Narodno Sabranie (Adunarea Națională, Bulgaria), XN a încercat să treacă de cordonul format de poliție, lovind cu mâinile și cu picioarele scuturile agenților de poliție și adresându‑le remarci cinice, ceea ce a făcut necesară reținerea sa.
21
Nu s‑a stabilit că rapoartele scrise ale agenților de poliție din 2 și din 3 septembrie 2020 i‑au fost prezentate lui XN pentru informare, la momentul reținerii sale.
22
În observațiile sale scrise din 2 septembrie 2020, XN a declarat că a fost prezent la acțiunile de protest și că, atunci când tensiunea a crescut, a fost împins de mulțime către cordonul de poliție și apoi a fost reținut de autoritățile Ministerului Afacerilor Interne, care au exercitat o violență fizică ilegală asupra sa. Acesta a negat că a tulburat ordinea publică.
23
La 8 septembrie 2020, în urma ordinului unui procuror din cadrul Parchetului de Raion din Sofia, un agent de poliție din cadrul Oficiului de Poliție al Raionului 2 din acest oraș a întocmit, împotriva lui XN, un raport care constata „acte de huliganism ușor”, pe care l‑a prezentat pentru examinare Sofiyski rayonen sad (Tribunalul de Raion din Sofia) și în care se afirma că XN, prin săvârșirea faptelor menționate la punctul 20 din prezenta hotărâre, a săvârșit o contravenție în temeiul articolului 1 alineatul (2) din Decretul nr. 904 din 28 decembrie 1963, în versiunea aplicabilă litigiului principal.
24
Prin hotărârea din 8 septembrie 2020, pronunțată de Sofiyski rayonen sad (Tribunalul de Raion din Sofia), XN a fost declarat nevinovat și a fost achitat pentru lipsă de dovezi privind presupusa contravenție. Acest act jurisdicțional este definitiv.
25
Instanța de trimitere arată că, în cadrul cauzei principale, aceasta trebuie să examineze legalitatea deciziei de reținere a lui XN.
26
Ea precizează că o astfel de reținere a persoanelor pentru care există indicii că au săvârșit o infracțiune constituie o măsură administrativă coercitivă în sensul articolului 22 din Legea privind contravențiile și sancțiunile administrative, care are caracterul unui act administrativ individual, al cărui obiectiv este acela de a evita ca persoana în cauză să fugă sau să săvârșească o infracțiune.
27
Potrivit jurisprudenței naționale, în vederea adoptării unei astfel de măsuri, nu este necesar să se fi reunit probe necontestate care să dovedească în mod categoric și indubitabil că persoana în cauză este vinovată de săvârșirea unei infracțiuni în sensul Codului penal, aceste probe trebuind să fie aduse în cadrul unei proceduri penale, iar nu al unei proceduri administrative. Este suficient să existe „informații”, scrise sau orale, care să indice că a fost săvârșită o infracțiune și care să justifice suspiciunea că persoana în cauză a participat, probabil, la aceasta.
28
Instanța de trimitere arată că, în temeiul articolului 74 alineatul (2) punctul 2 din Legea privind Ministerul Afacerilor Interne, indicarea motivelor de fapt și de drept ale reținerii constituie condiția principală de validitate a deciziei emise de un organ de poliție. În această privință, Varhoven administrativen sad (Curtea Administrativă Supremă, Bulgaria) ar interpreta totuși dispoziția menționată în sensul că este permis ca aceste informații să nu fie cuprinse în decizia scrisă prin care se dispune reținerea, ci în alte documente care îl însoțesc, întocmite în prealabil sau ulterior, chiar dacă acestea din urmă nu sunt comunicate persoanei în cauză la momentul restrângerii libertății sale de circulație.
29
Or, instanța de trimitere consideră că această jurisprudență a Varhoven administrativen sad (Curtea Administrativă Supremă) nu este conformă cu articolul 6 alineatul (2) și cu articolul 8 alineatul (1) din Directiva 2012/13 și nici cu articolul 5 paragraful 1 litera c din CEDO, astfel cum a fost interpretat de Curtea Europeană a Drepturilor Omului.
30
Într‑adevăr, potrivit instanței de trimitere, trebuie să se țină seama de faptul că dreptul de acces la dosar al persoanelor care au calitatea de „suspect”, ce figurează la articolul 7 din Directiva 2012/13, nu a fost transpus în dreptul bulgar și, prin urmare, nu este garantat acestor persoane. Un asemenea acces ar fi garantat numai persoanelor „acuzate”, în temeiul Nakazatelno protsesualen kodeks (Codul de procedură penală).
31
Astfel, în lipsa unei informări concrete privind motivele de fapt și de drept ale reținerii și având în vedere faptul că dreptul de acces la dosar, în care figurează aceste motive, nu îi este garantat, persoana reținută suspectată de săvârșirea unei infracțiuni este lipsită de posibilitatea de a‑și exercita în mod adecvat și efectiv dreptul la apărare și de a contesta în fața instanței legalitatea actului prin care s‑a dispus reținerea sa.
32
Instanța de trimitere ridică, pe de altă parte, problema întinderii și a gradului de detaliere al informațiilor privind comportamentul ilicit pentru care o persoană este reținută și care ar trebui comunicate acestei persoane în temeiul articolului 6 din Directiva 2012/13.
33
În aceste condiții, Sofiyski rayonen sad (Tribunalul de Raion din Sofia, Bulgaria) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)
Prevederile articolului 8 alineatul (1) coroborat cu articolul 6 alineatul (2) din Directiva [2012/13] trebuie interpretate în sensul că se opun unei reglementări naționale, aplicată în scop corectiv în temeiul unei jurisprudențe consacrate în statul membru în cauză, potrivit căreia se admite ca informațiile cu privire la motivele arestării unei persoane suspectate, inclusiv cu privire la fapta penală de care este suspectată, să nu fie conținute în actul de reținere scris, ci în alte documente însoțitoare (anterioare sau ulterioare), care nu se prezintă imediat și de care persoana poate lua cunoștință ulterior, cu ocazia unei eventuale contestări a legalității reținerii în fața instanței judecătorești?
2)
Dispoziția articolului 6 alineatul (2) din Directiva [2012/13] trebuie interpretată în sensul că, pentru a garanta exercitarea efectivă a dreptului la apărare, informațiile cu privire la fapta penală de a cărei comitere este suspectată o persoană arestată trebuie să conțină date privind momentul, locul, modalitățile comiterii, participarea concretă a persoanei și încadrarea penală care decurge din aceasta?”
Cu privire la întrebările preliminare
Cu privire la aplicabilitatea Directivei 2012/13
34
Instanța de trimitere arată că, în dreptul bulgar, o reținere în temeiul articolului 72 alineatul (1) punctul 1 din Legea privind Ministerul Afacerilor Interne, precum cea în discuție în litigiul principal, constituie o măsură administrativă coercitivă, care are caracterul unui act administrativ individual. În plus, tot potrivit acestei instanțe, răspunderea unei persoane pentru infracțiunea pentru care a făcut obiectul unei astfel de rețineri este examinată în mod separat în cadrul unei proceduri penale. Având în vedere aceste elemente, trebuie să se verifice dacă Directiva 2012/13 este aplicabilă cauzei principale.
35
Astfel cum arată articolul 1 din Directiva 2012/13, aceasta instituie norme privind dreptul la informare al persoanelor suspectate sau acuzate cu privire la drepturile lor în cadrul procedurilor penale și la acuzarea care le este adusă.
36
În plus, conform articolului 2 alineatul (1), această directivă se aplică din momentul în care o persoană este informată de către autoritățile competente ale unui stat membru cu privire la faptul că este suspectată sau acuzată de săvârșirea unei infracțiuni, până în momentul finalizării procedurilor, prin aceasta înțelegându‑se hotărârea definitivă în legătură cu întrebarea dacă persoana suspectată sau acuzată a comis infracțiunea, inclusiv, dacă este cazul, pronunțarea sentinței și soluționarea unei căi de atac.
37
În speță, din cererea de decizie preliminară reiese că decizia de reținere în discuție în litigiul principal menționează, ca motiv de fapt și de drept al acestei rețineri, „articolul 72 alineatul (1) punctul 1 din Legea privind Ministerul Afacerilor Interne” și „tulburarea ordinii publice”. Această dispoziție prevede reținerea persoanelor pentru care există indicii că au săvârșit o infracțiune. În plus, din indicațiile instanței de trimitere rezultă că infracțiunea de a cărei săvârșire XN era suspectat intră sub incidența Codului penal.
38
Pe de altă parte, independent de informațiile care i‑au fost transmise efectiv lui XN de organele de poliție naționale, este necesar să se considere că, din cauza reținerii sale, XN a fost informat că este suspectat de săvârșirea unei infracțiuni, astfel încât această condiție de aplicare a Directivei 2012/13, prevăzută la articolul 2 alineatul (1), este îndeplinită.
39
Din aceste considerații rezultă că directiva menționată este aplicabilă cauzei principale.
Cu privire la prima întrebare
40
Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 6 alineatul (2) și articolul 8 alineatul (1) din Directiva 2012/13 trebuie interpretate în sensul că se opun aplicării unei reglementări naționale potrivit căreia motivele reținerii persoanelor suspectate sau acuzate de săvârșirea unei infracțiuni, inclusiv informațiile referitoare la fapta penală de a cărei comitere sunt suspectate sau acuzate, pot fi expuse în alte documente decât actul de reținere și care sunt comunicate acestor persoane numai în cadrul unei eventuale căi de atac jurisdicționale având ca obiect contestarea legalității reținerii.
41
Trebuie arătat de la bun început că, având în vedere obiectul acestei întrebări, nu este necesar să se interpreteze articolul 8 alineatul (1) din Directiva 2012/13. Dispoziția amintită impune astfel ca informațiile puse la dispoziția persoanelor suspectate sau acuzate în conformitate cu articolele 3-6 din această directivă să fie consemnate în conformitate cu procedura de ținere a evidențelor menționată în legislația statului membru respectiv. Or, din cererea de decizie preliminară nu reiese că această obligație de ținere a evidențelor a unor informații ar prezenta vreo relevanță pentru răspunsul la întrebarea menționată.
42
În vederea interpretării articolului 6 alineatul (2) din Directiva 2012/13, trebuie să se țină seama nu numai de formularea acestuia, ci și de contextul său și de obiectivele urmărite de reglementarea din care face parte [Hotărârea din 2 martie 2023, Staatsanwaltschaft Graz (Serviciul pentru cauze fiscale penale din Düsseldorf) (C‑16/22, EU:C:2023:148, punctul 25 și jurisprudența citată)].
43
În ceea ce privește, în primul rând, modul de redactare a acestui articol 6 alineatul (2), el prevede că statele membre se asigură că persoanele suspectate sau acuzate care sunt arestate sau reținute sunt informate cu privire la motivele arestării sau reținerii, inclusiv cu privire la fapta penală de a cărei comitere sunt suspectate sau acuzate. Această dispoziție nu oferă astfel nicio indicație cu privire la momentul la care trebuie comunicate motivele reținerii.
44
În ceea ce privește, în al doilea rând, contextul articolului 6 alineatul (2) din Directiva 2012/13, este necesar să se arate că alineatul (1) al aceluiași articol prevede, în prima teză, obligația statelor membre de a informa persoanele suspectate sau acuzate cu privire la fapta penală de a cărei comitere acestea sunt suspectate sau acuzate. Se precizează, în a doua teză, că informațiile respective se furnizează „cu promptitudine” și cu detaliile necesare pentru a se putea garanta caracterul echitabil al procedurilor și exercitarea efectivă a dreptului la apărare.
45
În această privință, din considerentul (28) al directivei menționate reiese că informațiile puse la dispoziția persoanelor respective cu privire la fapta penală de a cărei comitere sunt suspectate ar trebui să fie furnizate „cu promptitudine”, cel târziu înainte de primul lor interogatoriu oficial, de către poliție sau de către o altă autoritate competentă.
46
Astfel cum a arătat domnul avocat general la punctul 41 din concluzii, articolul 6 alineatul (1) din Directiva 2012/13 prevede o obligație generală de informare cu privire la fapta penală, la care se adaugă obligația de informare suplimentară, prevăzută la articolul 6 alineatul (2) din această directivă, atunci când persoana suspectată sau acuzată este arestată sau reținută și care se referă la motivele care au justificat arestarea sau reținerea sa. Coroborarea celor două dispoziții permite să se concluzioneze că cerința temporală prevăzută la alineatul (1) al acestui articol 6, potrivit căreia persoana suspectată sau acuzată trebuie să fie informată „cu promptitudine” cu privire la fapta penală de a cărei comitere este suspectată sau acuzată, se aplică de asemenea în cazul unei arestări sau al unei rețineri în sensul alineatului (2) al aceluiași articol 6.
47
În ceea ce privește, în al treilea rând, obiectivul urmărit de Directiva 2012/13, rezultă din coroborarea articolului 1 cu considerentele (14) și (27) ale directivei menționate că aceasta are ca obiectiv, prin stabilirea unor standarde minime care trebuie aplicate în domeniul informării persoanelor suspectate sau acuzate de a fi comis o infracțiune, să le permită să își pregătească apărarea și să se garanteze caracterul echitabil al procedurii [a se vedea în acest sens Hotărârea din 28 ianuarie 2021, Spetsializirana prokuratura (Notă privind drepturile), C‑649/19, EU:C:2021:75, punctul 58].
48
Comunicarea cu promptitudine a faptei penale de a cărei comitere persoanele suspectate sau acuzate sunt suspectate sau acuzate, prevăzută la articolul 6 alineatul (1) din Directiva 2012/13, contribuie la garantarea acestui obiectiv, întrucât permite persoanelor respective să își pregătească în mod efectiv apărarea.
49
Atunci când persoanele suspectate sau acuzate sunt arestate sau reținute, obiectivul de a garanta caracterul echitabil al procedurilor și de a permite exercitarea efectivă a dreptului la apărare impune, în plus, astfel cum reiese din considerentul (22) al Directivei 2012/13, ca aceste persoane să fie în măsură să conteste efectiv legalitatea arestării sau a reținerii lor, să obțină o revizuire a reținerii sau să solicite eliberarea provizorie atunci când și în măsura în care există dreptul la o astfel eliberare în statul membru în discuție. În acest scop, ele trebuie să cunoască motivele arestării sau ale reținerii lor cu promptitudine. Acesta este motivul pentru care articolul 6 alineatul (2) din Directiva 2012/13 prevede comunicarea motivelor respective, iar articolul 7 alineatul (1) din această directivă impune punerea la dispoziția persoanei arestate sau reținute sau a avocaților acestora a documentelor esențiale pentru o astfel de contestare efectivă a legalității arestării sau a reținerii menționate.
50
Pe de altă parte, Directiva 2012/13 nu reglementează modalitățile potrivit cărora informațiile menționate la articolul 6 din aceasta trebuie comunicate persoanei suspectate sau acuzate. Aceste modalități nu pot însă aduce atingere obiectivului prevăzut de acest articol [a se vedea în acest sens Hotărârea din 23 noiembrie 2021, IS (Nelegalitatea ordonanței de trimitere), C‑564/19, EU:C:2021:949, punctul 128 și jurisprudența citată], în special celui care stă la baza alineatului (2) al articolului menționat, amintit la punctul anterior din prezenta hotărâre.
51
Rezultă că, în măsura în care obiectivul urmărit de articolul 6 alineatul (2) din Directiva 2012/13 este asigurat, informațiile referitoare la motivele arestării sau ale reținerii persoanelor suspectate sau acuzate, inclusiv la fapta penală de a cărei comitere sunt suspectate sau acuzate, pot fi comunicate în alte documente decât actul de reținere.
52
Astfel, împrejurarea în sine că acest act nu conține suficiente informații cu privire la motivele reținerii nu aduce atingere posibilității ca persoanele arestate sau reținute să conteste în mod efectiv legalitatea arestării sau a reținerii lor, cu condiția ca elementele care figurează în alte documente întocmite de autoritățile competente și comunicate persoanelor respective să le permită să înțeleagă motivele acestora.
53
În plus, reiese deja din considerațiile care figurează în special la punctele 46 și 49 din prezenta hotărâre că informațiile vizate la articolul 6 alineatul (2) din Directiva 2012/13 trebuie furnizate cu promptitudine persoanelor arestate sau reținute pentru a atinge obiectivul urmărit de această dispoziție. Astfel cum a arătat în esență domnul avocat general la punctul 44 din concluzii, rezultă că aceste persoane trebuie să fie informate cât mai repede cu privire la motivele arestării sau ale reținerii lor, și anume la momentul privării de libertate sau la scurt timp după începerea acesteia.
54
În consecință, este important ca actul de reținere sau alte documente decât acest act care conțin informațiile necesare referitoare la motivele arestării sau ale reținerii să fie comunicate cât mai repede persoanelor arestate sau reținute. Momentul precis al acestei comunicări va putea fi însă stabilit în funcție de împrejurările specifice ale privării de libertate.
55
O asemenea interpretare a articolului 6 alineatul (2) din Directiva 2012/13 este confirmată de jurisprudența Curții Europene a Drepturilor Omului referitoare la articolul 5 din CEDO, care este menționată în mod expres în considerentul (14) al Directivei 2012/13. Astfel, această Curte a statuat deja că orice persoană care are dreptul de a introduce o cale de atac în vederea unei decizii rapide cu privire la legalitatea reținerii sale nu se poate prevala de acesta în mod eficient dacă nu i se comunică în termenul cel mai scurt și într‑o măsură suficientă motivele pentru care a fost privat de libertate (Curtea EDO, 12 aprilie 2005, Chamaïev și alții împotriva Georgiei și a Rusiei, CE:ECHR:2005:0412JUD003637802, § 413).
56
În plus, aceeași instanță a statuat că articolul 5 din CEDO prevede, la paragraful 2, o garanție elementară potrivit căreia orice persoană arestată trebuie să cunoască motivele arestării sale. Integrat în sistemul de protecție oferit de articolul menționat, paragraful 2 al acestuia obligă să fie semnalate unei astfel de persoane, într‑un limbaj simplu și accesibil pentru ea, motivele de drept și de fapt ale privării sale de libertate, pentru ca aceasta să îi poată contesta legalitatea în fața unei instanțe în temeiul paragrafului 4 al articolului menționat. Această persoană trebuie să beneficieze de informațiile respective „în cel mai scurt termen”, însă funcționarii care o privează de libertate pot să nu i le furnizeze în întregime imediat. Pentru a stabili dacă ea a primit suficiente informații și suficient de devreme, trebuie să se aibă în vedere particularitățile speței (Curtea EDO, 15 decembrie 2016, Khlaifia și alții împotriva Italiei, CE:ECHR:2016:1215JUD001648312, § 115).
57
În ceea ce privește împrejurările specifice litigiului principal, este necesar să se arate că obiectivul urmărit de obligația, prevăzută la articolul 6 alineatul (2) din Directiva 2012/13, de a informa persoanele suspectate și acuzate cu privire la motivele reținerii lor, obiectiv care constă în a permite persoanei în cauză să conteste în mod efectiv legalitatea privării sale de libertate, nu poate fi atins în cazul în care informațiile privind motivele acestei rețineri nu sunt furnizate decât după ce această persoană a introdus o cale de atac pentru a contesta legalitatea reținerii sale. Astfel, trebuie să se evite ca persoana respectivă să fie obligată să conteste legalitatea deciziei de reținere pentru a putea cunoaște motivele acesteia, întrucât, într‑un asemenea caz, ea nu și‑ar putea pregăti în mod efectiv acțiunea și nici nu ar putea să aprecieze șansele de succes ale acesteia.
58
Din considerațiile care precedă rezultă că trebuie să se răspundă la prima întrebare că articolul 6 alineatul (2) din Directiva 2012/13 trebuie interpretat în sensul că nu se opune aplicării unei reglementări naționale potrivit căreia motivele reținerii persoanelor suspectate sau acuzate de săvârșirea unei infracțiuni, inclusiv informațiile referitoare la fapta penală de a cărei comitere sunt suspectate sau acuzate, pot fi expuse în alte documente decât actul de reținere. În schimb, această dispoziție se opune ca informațiile respective să nu fie comunicate acestor persoane decât în cadrul unei eventuale căi de atac jurisdicționale având ca obiect contestarea legalității reținerii, iar nu la momentul privării de libertate sau la scurt timp după începerea acesteia.
Cu privire la a doua întrebare
59
Prin intermediul celei de a doua întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 6 alineatul (2) din Directiva 2012/13 trebuie interpretat în sensul că impune ca motivele reținerii comunicate persoanelor suspectate sau acuzate de săvârșirea unei infracțiuni să conțină elemente referitoare la momentul, la locul și la modalitățile infracțiunii, la participarea concretă a persoanelor respective la aceasta, precum și la încadrarea juridică ce rezultă.
60
Asemenea aprecierii care figurează la punctul 46 din prezenta hotărâre, este necesar să se arate că criteriul calitativ prevăzut la articolul 6 alineatul (1) din Directiva 2012/13, potrivit căruia informațiile trebuie furnizate „cu detaliile necesare”, trebuie să se aplice și în cazul unei arestări sau al unei rețineri, în sensul alineatului (2) al acestui articol 6.
61
Considerentul (28) al directivei menționate precizează, în această privință, că ar trebui furnizată o descriere suficient de detaliată a faptelor, inclusiv, dacă se cunosc, a momentului și locului, referitoare la infracțiunea de a cărei comitere sunt suspectate sau acuzate persoanele, precum și a încadrării juridice posibile a infracțiunii prezumate, având în vedere etapa procedurilor penale în care se furnizează o astfel de descriere, astfel încât să se garanteze caracterul echitabil al procedurilor menționate și să se permită exercitarea efectivă a dreptului la apărare.
62
Astfel, pentru a garanta obiectivul urmărit de articolul 6 alineatul (2) din Directiva 2012/13, trebuie furnizate toate informațiile necesare pentru a permite persoanei reținute să conteste în mod efectiv legalitatea reținerii sale.
63
În special, pe de o parte, trebuie să îi fie comunicată descrierea faptelor pertinente, cunoscute de autoritățile competente și referitoare la infracțiunea de săvârșirea căreia persoana respectivă este suspectată sau acuzată. Astfel cum a arătat domnul avocat general la punctul 58 din concluzii, această descriere ar trebui să cuprindă, pe lângă momentul și locul cunoscute ale faptelor, forma de participare a persoanei în cauză la această infracțiune.
64
Pe de altă parte, este de asemenea necesar să se menționeze în această comunicare încadrarea juridică, reținută în mod provizoriu de autoritățile competente, a infracțiunii de săvârșirea căreia persoana în cauză este suspectată sau acuzată, din moment ce această încadrare este de natură să permită persoanei respective sau avocatului său să înțeleagă mai bine motivele reținerii sale și, dacă este cazul, să conteste în mod efectiv legalitatea sa în fața instanței competente.
65
Cu toate acestea, trebuie să se arate că, astfel cum reiese din considerentul (28) al Directivei 2012/13, gradul de detaliere a informațiilor menționate la cele două puncte anterioare trebuie să fie adaptat în funcție de etapa procedurilor penale pentru a nu afecta stadiul investigațiilor în curs, garantând în același timp persoanei arestate sau reținute informații suficiente pentru a înțelege motivele arestării sau ale reținerii sale și, după caz, pentru a contesta în mod efectiv legalitatea acesteia.
66
Jurisprudența Curții Europene a Drepturilor Omului referitoare la articolul 5 din CEDO, citată la punctele 55 și 56 din prezenta hotărâre, confirmă interpretarea astfel expusă a articolului 6 alineatul (2) din Directiva 2012/13, întrucât impune ca motivele arestării sau ale reținerii să fie comunicate într‑o măsură suficientă (Curtea EDO, 12 aprilie 2005, Chamaïev și alții împotriva Georgiei și a Rusiei, CE:ECHR:2005:0412JUD003637802, § 413) și să conțină rațiunile de drept și de fapt ale privării de libertate, pentru ca persoana în cauză să poată contesta legalitatea acesteia în fața unei instanțe în temeiul paragrafului 4 al acestui articol 5 (Curtea EDO, 15 decembrie 2016, Khlaifia și alții împotriva Italiei, CE:ECHR:2016:1215JUD001648312, § 115).
67
Curtea Europeană a Drepturilor Omului consideră în plus că, în contextul articolului 5 alineatul (1) litera (c) din CEDO, motivarea deciziei prin care se dispune reținerea constituie un element pertinent atunci când trebuie să se stabilească dacă reținerea la care este supusă o persoană trebuie sau nu trebuie să fie considerată arbitrară. Astfel, în cadrul primei părți a acestei dispoziții, care permite reținerea în mod legal a unei persoane atunci când există motive verosimile pentru a suspecta că aceasta a săvârșit o infracțiune, instanța menționată a considerat că este incompatibilă cu principiul protecției împotriva arbitrariului consacrat la acest articol 5 paragraful 1 lipsa totală a motivării unor decizii judiciare de autorizare a unei rețineri pentru o perioadă prelungită. În schimb, aceasta a statuat că arestarea preventivă suferită de un reclamant nu poate fi considerată ca având un caracter arbitrar dacă instanța competentă a indicat anumite motive care justifică menținerea în arest a persoanei în cauză, cu excepția cazului în care motivele indicate sunt extrem de laconice și lipsite de orice trimitere la dispoziții juridice care să constituie temeiul arestării în litigiu (Curtea EDO, 22 octombrie 2018, S., V. și A. împotriva Danemarcei, CE:ECHR:2018:1022JUD003555312, § 92, precum și jurisprudența citată).
68
Cu toate acestea, articolul 5 paragraful 2 din CEDO nu obligă autoritățile competente să comunice persoanei în cauză, cu ocazia arestării sale, o enumerare completă a tuturor acuzațiilor aduse împotriva sa (Curtea EDO, 19 aprilie 2011, Gasiņš împotriva Letoniei, CE:ECHR:2011:0419JUD006945801, § 53).
69
În speță, instanța de trimitere explică faptul că, în temeiul articolului 74 alineatul (2) punctele 2-4 din Legea privind Ministerul Afacerilor Interne, decizia prin care se dispune reținerea trebuie să cuprindă, printre alte elemente, motivele de fapt și de drept ale arestării, datele de identificare a persoanei arestate, precum și data și ora reținerii.
70
Trebuie să se constate că aceste elemente sunt, a priori, susceptibile să asigure o informare adecvată a persoanei reținute, întrucât îi permit să înțeleagă motivele reținerii sale și, dacă este cazul, să conteste în mod efectiv legalitatea acesteia.
71
Revine însă instanței naționale sarcina de a verifica dacă informațiile furnizate în fiecare caz concret sunt suficient de complete, în conformitate cu cele arătate la punctele 63-65 din prezenta hotărâre.
72
În această privință, din indicațiile furnizate de instanța de trimitere reiese că decizia de reținere emisă împotriva lui XN enunță motivele de drept și de fapt ale acestei rețineri după cum urmează: „articolul 72 alineatul (1) punctul 1 din [Legea privind Ministerul Afacerilor Interne]” și „tulburarea ordinii publice”. Or, numai aceste informații nu par a fi suficiente pentru a respecta cerințele care decurg din articolul 6 alineatul (2) din Directiva 2012/13, întrucât nu îi permiteau lui XN să conteste în mod efectiv legalitatea acestei decizii.
73
Instanța de trimitere precizează, pe de altă parte, că, în dreptul bulgar, accesul la înscrisurile din dosar, prevăzut la articolul 7 din Directiva 2012/13, nu este garantat decât persoanelor care au statutul de persoane „acuzate”. Astfel, persoana arestată sau reținută care nu este plasată în mod formal sub acest statut nu poate avea acces la documentele referitoare la cauza în discuție deținute de autoritățile competente.
74
În această privință, trebuie amintit că alineatul (1) al acestui articol 7 impune punerea la dispoziția unei persoane arestate sau reținute sau a avocaților acestora a documentelor esențiale pentru a contesta în mod efectiv legalitatea arestării sau a reținerii sale, completând astfel obligația de informare prevăzută la articolul 6 alineatul (2) din Directiva 2012/13. Or, acest articol 7 alineatul (1) se aplică oricărei persoane arestate sau reținute în orice etapă a procedurii penale și, prin urmare, independent de statutul juridic conferit acestei persoane de dreptul național.
75
În lipsa unei informări suficiente în decizia de reținere, referitoare la motivele acestei rețineri, impusă de articolul 6 alineatul (2) din Directiva 2012/13, și în lipsa accesului la documentele care sunt esențiale pentru a contesta în mod efectiv legalitatea arestării sau a reținerii sale, prevăzut la articolul 7 alineatul (1) din această directivă, o persoană care, precum XN, este reținută pentru motivul că este suspectată de săvârșirea unei infracțiuni nu are suficiente informații pentru a putea contesta în mod efectiv legalitatea reținerii sale.
76
Din considerațiile care precedă rezultă că articolul 6 alineatul (2) din Directiva 2012/13 trebuie interpretat în sensul că impune ca motivele reținerii persoanelor suspectate sau acuzate de săvârșirea unei infracțiuni să conțină toate informațiile necesare pentru a le permite să conteste în mod efectiv legalitatea reținerii lor. Ținând seama de stadiul procedurii penale, pentru a nu prejudicia desfășurarea unei anchete în curs, aceste informații trebuie să conțină o descriere a faptelor pertinente cunoscute de autoritățile competente, printre care se numără momentul și locul cunoscute ale faptelor, natura participării concrete a acestor persoane la presupusa infracțiune, precum și încadrarea juridică reținută în mod provizoriu.
Cu privire la cheltuielile de judecată
77
Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.
Pentru aceste motive, Curtea (Camera a patra) declară:
1)
Articolul 6 alineatul (2) din Directiva 2012/13/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 22 mai 2012 privind dreptul la informare în cadrul procedurilor penale
trebuie interpretat în sensul că
nu se opune aplicării unei reglementări naționale potrivit căreia motivele reținerii persoanelor suspectate sau acuzate de săvârșirea unei infracțiuni, inclusiv informațiile referitoare la fapta penală de a cărei comitere sunt suspectate sau acuzate, pot fi expuse în alte documente decât actul de reținere. În schimb, această dispoziție se opune ca informațiile respective să nu fie comunicate acestor persoane decât în cadrul unei eventuale căi de atac jurisdicționale având ca obiect contestarea legalității reținerii, iar nu la momentul privării de libertate sau la scurt timp după începerea acesteia.
2)
Articolul 6 alineatul (2) din Directiva 2012/13
trebuie interpretat în sensul că
impune ca motivele reținerii persoanelor suspectate sau acuzate de săvârșirea unei infracțiuni să conțină toate informațiile necesare pentru a le permite să conteste în mod efectiv legalitatea reținerii lor. Ținând seama de stadiul procedurii penale, pentru a nu prejudicia desfășurarea unei anchete în curs, aceste informații trebuie să conțină o descriere a faptelor pertinente cunoscute de autoritățile competente, printre care se numără momentul și locul cunoscute ale faptelor, natura participării concrete a acestor persoane la presupusa infracțiune, precum și încadrarea juridică reținută în mod provizoriu.
Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: bulgara.