62022CC0602
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
DOMNUL ANDREA BIONDI
prezentate la 13 mai 2025 (
1
)
Cauza C‑602/22 P
ABLV Bank AS, în lichidare,
împotriva
Comitetului unic de rezoluție (SRB)
„Recurs – Politica economică și monetară – Uniunea bancară – Regulamentul (UE) nr. 806/2014 – Articolele 7 și 18 – Mecanismul unic de rezoluție – Decizia Comitetului unic de rezoluție de a nu începe procedura de rezoluție – Competența Comitetului unic de rezoluție – Putere de apreciere – Extinderea controlului jurisdicțional”
I. Introducere
1.
Obiectul principal al prezentului recurs îl constituie definirea și delimitarea competențelor și a prerogativelor Comitetului unic de rezoluție (denumit în continuare „SRB”). Mai exact, problema asupra căreia Curtea trebuie să se pronunțe privește competența SRB de a adopta o decizie formală negativă cu privire la adoptarea unui program de rezoluție pentru o instituție de credit în cadrul mecanismului unic de rezoluție (denumit în continuare „MUR”) (
2
).
2.
În prezentul recurs, ABLV Bank AS (denumită în continuare „ABLV Bank”) solicită anularea Hotărârii Tribunalului Uniunii Europene din 6 iulie 2022, ABLV Bank/SRB (T‑280/18, EU:T:2022:429, denumită în continuare „hotărârea atacată”), prin care acesta a respins acțiunea sa introdusă împotriva a două decizii ale SRB (
3
). Pe scurt (
4
), prin aceste decizii, SRB a hotărât să nu adopte nicio schemă de rezoluție în ceea ce privește ABLV Bank și filiala sa, ABLV Bank Luxembourg SA (denumită în continuare „ABLV Bank Luxembourg”). SRB a considerat că, în speță, cele două condiții prevăzute la articolul 18 alineatul (1) literele (a) și (b) din Regulamentul MUR pentru adoptarea unei scheme de rezoluție – și anume dificultatea în care se află sau este susceptibilă de a se afla entitatea în cauză și lipsa unor măsuri alternative la rezoluție – erau îndeplinite. SRB a adoptat însă, în definitiv, o decizie negativă, considerând că a treia condiție, prevăzută la litera (c) a acestei dispoziții, și anume necesitatea unei rezoluții în interes public, nu era îndeplinită în speță.
3.
În hotărârea atacată, Tribunalul a respins ca inadmisibilă acțiunea introdusă de ABLV Bank în măsura în care era îndreptată împotriva deciziei SRB privind filiala sa ABLV Bank Luxembourg SA și a respins pe fond toate motivele invocate în susținerea acțiunii îndreptate împotriva deciziei SRB privind ABLV Bank.
II. Cu privire la recurs
4.
ABLV Bank solicită Curții anularea hotărârii atacate, anularea deciziilor în litigiu, obligarea SRB la plata cheltuielilor de judecată efectuate în fața celor două instanțe și, în ipoteza în care Curtea nu ar fi în măsură să se pronunțe cu privire la acțiunea în primă instanță, trimiterea cauzei spre rejudecare Tribunalului.
5.
SRB și Banca Centrală Europeană (BCE), intervenientă în primă instanță, solicită în esență Curții respingerea recursului și obligarea ABLV Bank la plata cheltuielilor de judecată.
6.
În susținerea recursului formulat, ABLV Bank invocă patru motive, care sunt toate contestate de SRB și de BCE. Prezentele concluzii se vor concentra în principal pe primul motiv de recurs, în care figurează principala problemă de drept, prezentată pe scurt la punctul 1. În prealabil, trebuie totuși să se examineze excepția de inadmisibilitate a recursului invocată de SRB.
A. Cu privire la admisibilitatea recursului
7.
SRB susține că recursul este inadmisibil. Acesta ar avea un caracter vag și incoerent, nu ar furniza o expunere sumară a motivelor invocate și, în numeroase cazuri, nu ar identifica punctele criticate din hotărârea atacată și nu ar indica argumentele juridice în susținerea motivelor invocate. Prin urmare, ar fi dificil să se identifice erorile pe care le‑ar fi săvârșit Tribunalul.
8.
În această privință, reiese dintr‑o jurisprudență constantă că un recurs trebuie să indice cu precizie elementele criticate din hotărârea atacată, precum și argumentele juridice care susțin în mod concret această cerere, sub sancțiunea inadmisibilității recursului (
5
).
9.
În speță, recursul nu este întotdeauna clar și coerent și nu indică în mod exhaustiv elementele criticate din hotărârea atacată. Totuși, acesta conține indicații suficiente pentru a permite identificarea punctelor criticate din hotărâre în cadrul fiecăruia dintre motive și o expunere suficient de precisă a majorității argumentelor invocate. Rezultă, în opinia noastră, că recursul nu este inadmisibil în totalitate. Cu toate acestea, anumite argumente specifice ale ABLV Bank vor fi respinse ca inadmisibile din cauza lipsei lor de claritate.
B. Cu privire la fond
1.
Cu privire la primul motiv de recurs
10.
Prin intermediul primului motiv de recurs, ABLV Bank contestă punctele 73-86 din hotărârea atacată. ABLV Bank invocă o interpretare eronată a articolului 18 din Regulamentul MUR și o serie de alte erori conexe.
11.
La aceste puncte din hotărârea atacată, Tribunalul a respins, în primul rând (punctele 73-78), motivul ABLV Bank întemeiat pe lipsa competenței SRB de a decide lichidarea sa, concluzionând că, în deciziile în litigiu, SRB nu a dispus lichidarea ABLV Bank. În al doilea rând (punctele 79-86), Tribunalul a respins motivul ABLV Bank întemeiat pe necompetența SRB de a adopta decizii formale negative precum deciziile în litigiu. Tribunalul a constatat că SRB este competent să adopte astfel de tipuri de decizii, bazându‑se pe trei elemente: (a) necesitatea de a evita o lacună în protecția jurisdicțională a evaluării efectuate de BCE cu privire la situația de dificultate în care se află sau este susceptibilă de a se afla o entitate (punctul 82 din hotărârea atacată); (b) contextul normativ în care se înscrie articolul 18 din Regulamentul MUR, în special în raport cu articolul 82 alineatul (2) din Directiva 2014/59 (
6
) (punctul 83 din hotărârea atacată); (c) riscul de a aduce atingere stabilității instituției în cauză și potențial a piețelor financiare în cazul necompetenței SRB de a adopta o decizie formală negativă (punctul 84 din hotărârea atacată).
12.
Analiza juridică a primului motiv de recurs va fi structurată în trei părți: (a) prima, referitoare la critica întemeiată pe necompetența SRB de a adopta decizii formale negative precum deciziile în litigiu; (b) a doua, vizând critica întemeiată pe compatibilitatea interpretării Tribunalului cu jurisprudența în materia delegării de competențe agențiilor; (c) a treia, privind celelalte critici invocate în cadrul primului motiv de recurs.
a)
Cu privire la primul aspect al primului motiv de recurs, referitor la competența SRB de a adopta deciziile în litigiu
1) Argumentele ABLV Bank
13.
ABLV Bank susține că, la punctele 79-86 din hotărârea atacată, Tribunalul a interpretat în mod eronat articolul 18 din Regulamentul MUR atunci când a constatat că SRB era competent să adopte o decizie formală negativă privind (ne)adoptarea unei scheme de rezoluție.
14.
Potrivit ABLV Bank, interpretarea reținută de Tribunal ar conferi SRB competențe care nu sunt prevăzute la articolul 18 din Regulamentul MUR și nu și‑ar găsi niciun temei în modul de redactare a acestei dispoziții. Aceasta s‑ar întemeia pe o aplicare implicită prin analogie a dispozițiilor care reglementează adoptarea unei scheme de rezoluție.
15.
Interpretarea Tribunalului ar atribui SRB competența de a adopta o decizie care produce efecte juridice spre exterior chiar și atunci când sunt îndeplinite numai două dintre cele trei condiții prevăzute la articolul 18 alineatul (1) și, prin urmare, nu este adoptată nicio schemă de rezoluție. Cu toate acestea, potrivit ABLV Bank, în cazul în care SRB ar ajunge la concluzia că o măsură de rezoluție nu este necesară în interes public, acesta ar trebui să se abțină de la adoptarea unei decizii.
16.
Recenta Hotărâre a Marii Camere în cauza Comisia/SRB (
7
), în special punctul 83, ar fi confirmat că articolul 18 din Regulamentul MUR nu conferă SRB competența de a adopta acte care produc efecte juridice autonome.
17.
ABLV Bank contestă apoi punctul 83 din hotărârea atacată: în primul rând, articolul 82 alineatul (2) din Directiva 2014/59, care este menționat în acesta și care prevede posibilitatea de a adopta decizii negative în ceea ce privește rezoluția, nu ar privi decât autoritățile naționale de rezoluție și, prin urmare, nu s‑ar putea aplica SRB; în al doilea rând, lipsa din Regulamentul MUR a unei dispoziții echivalente cu cea prevăzută de dispoziția citată anterior nu ar fi o omisiune involuntară a legiuitorului Uniunii. În continuare, ABLV Bank contestă de asemenea punctul 84 din hotărârea atacată, care s‑ar întemeia pe o logică neprevăzută în Regulamentul MUR.
2) Analiză
18.
Pentru a răspunde la critica întemeiată pe o interpretare eronată a articolului 18 alineatul (1) din Regulamentul MUR, această dispoziție trebuie interpretată în conformitate cu criteriile de interpretare utilizate de Curte.
19.
Potrivit unei jurisprudențe constante, în vederea interpretării unei dispoziții de drept al Uniunii, trebuie să se țină seama nu numai de formularea acesteia, ci și de contextul său și de obiectivele urmărite de reglementarea din care face parte această dispoziție (
8
).
20.
Prin urmare, vom efectua în continuare o analiză literală, contextuală și teleologică a articolului 18 alineatul (1) din Regulamentul MUR pentru a verifica dacă, astfel cum susține ABLV Bank, prin nerecunoașterea competenței SRB de a adopta decizii formale negative în ceea ce privește (ne)întrunirea condițiilor pentru adoptarea unei scheme de rezoluție, Tribunalul a interpretat eronat această dispoziție în hotărârea atacată.
21.
Cu titlu introductiv, arătăm că, deși ABLV Bank își întemeiază critica exclusiv pe încălcarea articolului 18 alineatul (1) din Regulamentul MUR, o altă dispoziție a acestui regulament este relevantă pentru a aprecia dacă concluzia Tribunalului cu privire la competența SRB de a adopta decizii precum deciziile contestate este corectă. Ne referim la articolul 7 alineatul (2), potrivit căruia SRB este responsabil „de adoptarea tuturor deciziilor privind rezoluția” în ceea ce privește entitățile care intră în sfera sa de competență (
9
). Astfel, în opinia noastră, această dispoziție este cea care atribuie în mod explicit SRB competența decizională în cadrul repartizării sarcinilor prevăzute de Regulamentul MUR.
22.
Pentru a aprecia temeinicia criticii invocate de ABLV Bank, trebuie, așadar, să se procedeze la interpretarea coroborată a acestor două dispoziții potrivit criteriilor de interpretare sus‑menționate.
23.
În această privință, din punct de vedere literal, prin utilizarea termenilor generali „toate” și deciziile „privind rezoluția” (
10
), textul articolului 7 alineatul (2) din Regulamentul MUR dezvăluie intenția legiuitorului de a prevedea o formulă globală care să confere SRB competența de a adopta orice decizie de rezoluție în privința entităților care fac obiectul competențelor de rezoluție ale Uniunii (
11
).
24.
În schimb, articolul 18 alineatul (1) din Regulamentul MUR prevede competența SRB de a adopta o schemă de rezoluție atunci când sunt îndeplinite cele trei condiții enumerate la literele (a), (b) și (c).
25.
Deciziile (precum deciziile atacate) prin care se stabilește că nu sunt îndeplinite condițiile pentru adoptarea unei scheme de rezoluție sunt decizii „privind rezoluția”, care intră, așadar, sub incidența formulării largi a articolului 7 alineatul (2) din Regulamentul MUR.
26.
Modul de redactare a articolului 7 alineatul (2) din Regulamentul MUR coroborat cu articolul 18 alineatul (1) din acest regulament confirmă, prin urmare, interpretarea celor două dispoziții în sensul că SRB are competența de a adopta o decizie formală negativă cu privire la cele trei condiții prevăzute de această din urmă dispoziție.
27.
Acest lucru este confirmat de interpretarea contextuală și teleologică a acestor dispoziții.
28.
În ceea ce privește contextul normativ și deci ansamblul dispozițiilor Regulamentului MUR, atribuirea în favoarea SRB a competenței de a adopta o decizie formală negativă privind rezoluția este necesară în sistemul repartizării sarcinilor în cadrul MUR, prevăzut la articolul 7 din Regulamentul MUR. Astfel, decizia SRB de a nu iniția măsura de rezoluție a Uniunii implică adoptarea unor măsuri de către autoritățile naționale. Prin urmare, este necesar ca autoritățile naționale să fie informate cu privire la faptul că Comitetul a încheiat procedura la nivelul Uniunii și că Uniunea nu intenționează să își exercite competențele de rezoluție. O interpretare diferită a dispozițiilor relevante ar crea o situație de incertitudine în cadrul MUR, incompatibilă cu sistemul de repartizare a competențelor prevăzut de Regulamentul MUR.
29.
Tot din punct de vedere contextual, atribuirea în favoarea SRB a competenței de a adopta o decizie formală negativă cu privire la rezoluție este de asemenea în concordanță cu necesitatea de a evita o lacună în protecția jurisdicțională a entității în cauză (
12
). Astfel, dacă SRB nu ar putea adopta o decizie formală negativă, care să poată face obiectul unei acțiuni în fața instanțelor Uniunii, atunci nu ar fi posibilă exercitarea unui control jurisdicțional asupra evaluării de către BCE a dificultății în care se află sau este susceptibilă de a se afla o entitate – în sensul literei (a) a articolului 18 alineatul (1) menționat –, evaluare care, ca act pregătitor în cadrul procedurii, nu este un act atacabil (
13
).
30.
În sfârșit, din punct de vedere teleologic, interpretarea propusă este coerentă cu obiectivul Regulamentului MUR de a asigura eficiența gestionării situațiilor de criză și de dificultate ale instituțiilor de credit și eficiența MUR însuși, menționată în considerentele (89) și (123) ale Regulamentului MUR (
14
). De fapt, în astfel de situații, rapiditatea intervenției este adesea decisivă (
15
). În absența unei decizii formale care să clarifice faptul că Uniunea nu va exercita puterile sale de rezoluție, situația de incertitudine privind exercitarea sau nu a acestor puteri ale Uniunii în legătură cu o entitate ar risca să compromită adoptarea rapidă a măsurilor și, prin urmare, eficiența acestora.
31.
În acest sens, interpretarea menționată mai sus este coerentă și cu obiectivele Regulamentului MUR de a menține stabilitatea financiară, de a asigura continuitatea serviciilor financiare esențiale și de a proteja depunătorii menționați în considerentul (58) al Regulamentului MUR (
16
). Întrucât dă naștere unor îndoieli cu privire la deciziile și la măsurile care vor fi luate în privința unei entități în urma evaluării de către BCE, în privința acesteia, a dificultății în care se află sau este susceptibilă de a se afla o entitate, situația de incertitudine rezultată din lipsa unei decizii formale negative ar crește riscurile pentru această entitate și, în consecință, și riscurile de contagiune (
17
).
32.
Interpretarea potrivit căreia SRB este competent să adopte decizii formale negative în ceea ce privește îndeplinirea condițiilor prevăzute la articolul 18 alineatul (1) din Regulamentul MUR nu este repusă în discuție de Hotărârea Comisia/SRB. În această hotărâre, Curtea a statuat că o schemă de rezoluție adoptată de SRB nu este un act atacabil. Astfel, schema menționată nu constituie rezultatul final al procedurii de rezoluție, care nu se concretizează decât prin aprobarea sa de către Comisie (
18
). Mai precis, la punctul 83 din hotărârea Comisia/SRB, Curtea a statuat că, deși articolele 7 și 18 din acest regulament prevăd că SRB este însărcinat să elaboreze și să adopte o schemă de rezoluție, „acestea nu îi conferă totuși competența de a adopta un act care produce efecte juridice autonome”.
33.
Cu toate acestea, reiese cu claritate din obiectul litigiului în care s‑a pronunțat Hotărârea Comisia/SRB că, în acea hotărâre, Curtea s‑a referit exclusiv la schema de rezoluție adoptată, și anume la o decizie formală pozitivă a SRB care nu produce efecte juridice autonome. Decizia formală negativă de a nu adopta o schemă de rezoluție este, în schimb, actul final al procedurii în fața SRB. Această decizie constituie, așadar, un act care produce în mod necesar efecte juridice autonome și care este atacabil în temeiul articolului 263 TFUE.
34.
În sfârșit, argumentele ABLV Bank prin care se contestă punctul 83 din hotărârea atacată nu repun în discuție temeinicia concluziei Tribunalului cu privire la atribuirea în favoarea SRB a competenței de a adopta o decizie formală negativă privind rezoluția. Astfel, la acest punct, Tribunalul nu a considerat că articolul 82 alineatul (2) din Directiva 2014/59 ar fi aplicabil în speță. Tribunalul a făcut trimitere la această dispoziție în cadrul unei analize a contextului normativ mai larg în care se înscrie articolul 18 din Regulamentul MUR.
35.
Rezultă din cele ce precedă că primul aspect al primului motiv trebuie, în opinia noastră, să fie respins.
b)
Cu privire la al doilea aspect al primului motiv de recurs, referitor la jurisprudența privind delegarea de competențe agențiilor
1) Argumentele ABLV Bank
36.
ABLV Bank susține că interpretarea articolului 18 alineatul (1) din Regulamentul MUR reținută de Tribunal în hotărârea atacată este incompatibilă cu jurisprudența privind delegarea de competențe agențiilor rezultată din Hotărârea Meroni/Înalta Autoritate (
19
). ABLV Bank subliniază că SRB este o agenție ale cărei competențe trebuie să fie strict definite. Aceasta arată că Regulamentul MUR recunoaște în mod expres necesitatea de a limita competențele SRB făcând referire, în considerentul (26), la această jurisprudență. Cu toate acestea, contrar acestei cerințe, interpretarea reținută de Tribunal ar atribui SRB o putere foarte largă de a determina cu caracter definitiv soarta unei bănci, fără intervenția Comisiei și a Consiliului și fără nicio limită de natură procedurală sau materială.
2) Analiză
37.
Cu titlu introductiv, observăm că, în recenta Hotărâre Comisia/SRB, Curtea a examinat compatibilitatea competențelor conferite SRB prin articolul 18 din Regulamentul MUR în lumina jurisprudenței rezultate din Hotărârea Meroni/Înalta Autoritate, însă în ceea ce privește situația inversă celei din prezenta cauză, și anume adoptarea unei scheme de rezoluție. În acea hotărâre, Curtea a constatat că dispozițiile acestui articol care permit SRB să adopte o schemă de rezoluție sunt de natură să evite o „deplasare a responsabilității”, în sensul jurisprudenței menționate anterior (
20
). Curtea s‑a bazat pe considerentul că, deși încredințează SRB competența de a aprecia dacă condițiile de adoptare a unei scheme de rezoluție sunt îndeplinite – precum și pe cea de a stabili instrumentele necesare în acest scop –, aceste dispoziții conferă Comisiei sau, dacă este cazul, Consiliului responsabilitatea evaluării finale a aspectelor discreționare ale schemei de rezoluție care țin de politica Uniunii în materie de rezoluție a instituțiilor de credit (
21
).
38.
Critica formulată de ABLV Bank în cadrul celui de al doilea aspect al primului motiv se întemeiază pe o premisă eronată, întrucât tinde să asimileze două scenarii total diferite. Astfel, ea echivalează în esență cu a susține că raționamentul urmat de Curte în Hotărârea Comisia/SRB privind competența SRB de a adopta o schemă de rezoluție ar trebui să se aplice și pentru competența sa de a adopta o decizie negativă. În lipsa participării instituțiilor la procedura de adoptare a acestui tip de decizii, atribuirea SRB a competenței de a adopta astfel de decizii ar fi, așadar, incompatibilă cu jurisprudența în materie de delegare de competențe agențiilor (
22
).
39.
Competența de a adopta decizii negative cu privire la adoptarea unei scheme de rezoluție, în discuție în prezenta cauză, este însă profund diferită de competența exercitată în cazul invers, al adoptării unei scheme de rezoluție, în discuție în Hotărârea Comisia/SRB.
40.
Atunci când adoptă o decizie negativă, SRB decide că nu sunt îndeplinite condițiile prevăzute la articolul 18 alineatul (1) din Regulamentul MUR care justifică exercitarea de către Uniune a competențelor sale de rezoluție. O decizie negativă conduce la închiderea procedurii de rezoluție la nivelul Uniunii. Dacă este cazul, se vor lua măsuri la nivel național, dacă sunt îndeplinite condițiile prevăzute de legislația națională aplicabilă.
41.
Prin urmare, o decizie negativă constituie o decizie de a nu exercita competențele care țin de politica de rezoluție a Uniunii. Dimpotrivă, o decizie (pozitivă) de adoptare a unei scheme de rezoluție implică inițierea procedurii de rezoluție în sine și exercitarea deplină a competențelor de rezoluție care țin de politica de rezoluție a Uniunii, pe care numai instituțiile Uniunii o pot continua (
23
).
42.
În acest context, domeniul de aplicare al evaluărilor pe care SRB este obligat să le efectueze pentru adoptarea unei decizii negative este de asemenea mult mai limitat. În cazul adoptării unei decizii negative, evaluările care trebuie efectuate de SRB se limitează la a stabili că cele trei condiții prevăzute la articolul 18 alineatul (1) din Regulamentul SRB nu sunt îndeplinite. În schimb, acestea nu se extind, precum în cazul adoptării unei scheme de rezoluție, la stabilirea instrumentelor de rezoluție sau la necesitatea de a utiliza Fondul unic de rezoluție menționat la articolul 18 alineatul (6) litera (c) din Regulamentul MUR.
43.
În ceea ce privește natura aprecierii îndeplinirii celor trei condiții prevăzute la articolul 18 alineatul (1) din Regulamentul MUR, Curtea a statuat că SRB dispune de o putere de apreciere (
24
), și aceasta independent de aspectul dacă o asemenea analiză conduce la o decizie pozitivă sau negativă (
25
). Cu toate acestea, Curtea a recunoscut de asemenea că această competență este limitată, în temeiul articolului 18 alineatele (1), (4) și (5) din Regulamentul MUR, de criterii și condiții obiective care delimitează domeniul de acțiune al SRB (
26
).
44.
Aprecierea aspectului dacă cele trei condiții prevăzute la articolul 18 alineatul (1) din Regulamentul MUR sunt îndeplinite presupune alegeri de natură tehnică și aprecieri complexe (
27
) de ordin tehnic și de natură economică/prudențială (
28
). În schimb, aprecierea menționată nu implică alegeri de natură „politică”, încredințate exclusiv organelor politice ale Uniunii.
45.
În aprecierea existenței acestor condiții, SRB exercită, așadar, o „putere de apreciere de natură tehnică”, iar nu o „putere de apreciere în materie de politici” (
29
).
46.
Din considerațiile care precedă rezultă că, în cazul adoptării unei decizii negative, delegarea de competențe către SRB, în măsura în care se limitează la competența de a stabili, pe baza unor aprecieri de natură în esență tehnică, neîntrunirea condițiilor de exercitare a măsurii de rezoluție de către Uniune, are un domeniu de aplicare mult mai restrâns decât în cazul adoptării unei scheme de rezoluție. Delegarea și puterea de apreciere care decurge din aceasta au un domeniu de aplicare diferit de cel al adoptării unei scheme de rezoluție: în lipsa exercitării unei puteri de apreciere în materie de politici, nu este necesară participarea instituțiilor „politice” la adoptarea unor astfel de decizii negative.
47.
De altfel, motivele indicate în considerentele (24) și (26) ale Regulamentului MUR, pe care se întemeiază necesitatea intervenției Comisiei și a Consiliului în cazul adoptării unei scheme de rezoluție, nu justifică participarea acestora la procedura de adoptare a unei decizii negative.
48.
Mai precis, în ceea ce privește participarea Comisiei, în cazul adoptării unei decizii negative, în lipsa unor măsuri de rezoluție din partea Uniunii, nu poate exista nici un control al aspectelor discreționare ale schemei de rezoluție (
30
).
49.
În ceea ce privește participarea Consiliului, în cazul adoptării unei decizii negative, întrucât fondul nu este utilizat, nu este necesar să se controleze cuantumul resurselor care trebuie utilizate și nici să se controleze impactul pe care rezoluția l‑ar avea asupra stabilității financiare a statelor membre și a Uniunii în ansamblu, precum și asupra suveranității bugetare a statelor membre. În lipsa unei măsuri de rezoluție a Uniunii, evaluarea comparativă a diferitelor obiective și interese aflate în joc se va face, așadar, dacă este cazul, la nivel național, astfel cum prevede sistemul de repartizare a competențelor prevăzut de regulament.
50.
În concluzie, din considerațiile care precedă reiese că atribuirea SRB a competenței de a adopta decizii negative cu privire la respectarea cerințelor prevăzute la articolul 18 alineatul (1) din Regulamentul MUR nu deleagă SRB competența de a adopta un act referitor la politica economică, expresie a Uniunii, ci numai competența de a exprima aprecieri care sunt expresia unei puteri de apreciere de natură tehnică; prin urmare, acesta nu implică o „veritabilă deplasare a răspunderii”, incompatibilă cu jurisprudența Curții în materia delegării de competențe agențiilor rezultată din Hotărârea Meroni/Înalta Autoritate.
51.
În consecință, în opinia noastră, al doilea aspect al primului motiv de recurs trebuie de asemenea respins.
c)
Cu privire la al treilea aspect al primului motiv de recurs, referitor la celelalte critici
52.
În cadrul primului motiv de recurs, ABLV Bank invocă o serie de alte critici împotriva punctelor 73-86 din hotărârea atacată.
53.
În primul rând, ABLV Bank arată că practica ulterioară urmată de SRB ar demonstra că el însuși nu ar fi de acord cu interpretarea articolului 18 din Regulamentul MUR reținută de Tribunal.
54.
Acest argument este, în opinia noastră, în primul rând inadmisibil, întrucât nu identifică în niciun fel elementele criticate din hotărârea atacată care ar fi afectate de erori de drept (
31
). În orice caz, pe fond, acesta este de asemenea inoperant. Astfel, chiar presupunând că SRB și‑a modificat practica, ceea ce este contestat chiar de SRB, o asemenea modificare ar fi lipsită de relevanță pentru prezenta cauză, din moment ce nu are nicio incidență asupra legalității interpretării articolului 18 din Regulamentul MUR reținute de Tribunal.
55.
În al doilea rând, ABLV Bank susține că Tribunalul a omis să stabilească în mod corect efectele juridice ale deciziilor în litigiu. Aceste decizii, care cuprindeau constatări obligatorii pentru două dintre condițiile prevăzute la articolul 18 alineatul (1) din Regulamentul MUR, ar fi modificat situația juridică a ABLV Bank într‑un sens negativ, fără a conduce însă la o lichidare directă a acesteia. Tribunalul ar fi trebuit să înțeleagă natura acestor decizii și efectele lor juridice înainte de a analiza legalitatea lor. În continuare, Tribunalul ar fi constatat că SRB poate da instrucțiuni autorităților naționale de rezoluție, fără a preciza însă tipul de instrucțiuni.
56.
Avem îndoieli serioase cu privire la admisibilitatea acestei critici. Astfel, nici chiar în acest caz ABLV Bank nu identifică părțile contestate din hotărârea atacată. În orice caz, nici această critică nu este întemeiată. La punctele 34 și 49 din hotărârea atacată, Tribunalul a recunoscut expres că decizia în litigiu producea în mod direct efecte asupra situației juridice a ABLV Bank. Acesta este motivul pentru care această bancă este vizată în mod direct în raport cu această decizie și, prin urmare, are calitate procesuală activă pentru a o ataca, deși nu este destinatara acesteia. Prin urmare, Tribunalul a analizat și a înțeles natura deciziilor în litigiu și efectele juridice ale acestora. În plus, în hotărârea atacată, Tribunalul nu a constatat că SRB dă instrucțiuni autorităților naționale.
57.
În al treilea rând, ABLV Bank arată că, întrucât a omis să recunoască faptul că deciziile în litigiu impun lichidarea ABLV Bank și a ABLV Bank Luxembourg, Tribunalul ar fi denaturat conținutul acestora. Pe de o parte, modul de redactare a deciziilor în litigiu ar impune autorităților naționale de rezoluție să pună în aplicare aceste decizii și nu ar lăsa nicio îndoială cu privire la necesitatea lichidării. Pe de altă parte, Tribunalul ar fi asimilat în mod eronat noțiunea de act atacabil în sensul articolului 263 TFUE cu un document material specific. Această noțiune ar privi conținutul deciziilor în litigiu. Astfel, având în vedere comunicatul de presă emis de SRB la 24 februarie 2018 (
32
), Tribunalul ar fi trebuit să constate că deciziile în litigiu au impus lichidarea ABLV Bank și a ABLV Bank Luxembourg.
58.
În această privință, argumentele referitoare la pretinsa impunere a lichidării în deciziile în litigiu nu sunt întemeiate. Într‑adevăr, după cum rezultă în mod explicit din Hotărârea din 24 februarie 2022, Bernis ș.a./SRB (C‑364/20 P, nepublicată, EU:C:2022:115), că deciziile contestate nu au impus lichidarea celor două entități în cauză (
33
). De asemenea, așa cum a subliniat Tribunalul la punctul 75 din hotărârea atacată, din punctul 49 din Hotărârea ABLV Bank reiese că lichidarea acestei bănci a decurs dintr‑o decizie adoptată de acționarii societății respective.
59.
Și argumentele referitoare la comunicatul de presă emis de SRB la 24 februarie 2018 sunt neîntemeiate. Chiar admițând că există o incoerență între textul deciziilor în litigiu și comunicatul de presă, Tribunalul nu a săvârșit o eroare de drept atunci când a statuat, la punctul 77 din hotărârea atacată, că un act de informare precum un comunicat de presă nu poate modifica conținutul unei decizii formale.
60.
În al patrulea rând, ABLV Bank susține că Tribunalul ar fi denaturat implicit noțiunea de „destinatar” al unui act în sensul articolului 263 și al articolului 297 alineatul (2) TFUE. Acesta ar fi trebuit să considere că destinatarul unui act desemnează persoana a cărei situație juridică a fost modificată, iar nu autoritatea însărcinată cu punerea sa în aplicare. Ar rezulta că ABLV Bank și ABLV Bank Luxembourg trebuiau considerate destinatarii deciziilor în litigiu.
61.
Această critică este neîntemeiată. Astfel, reiese din jurisprudență că noțiunea de destinatar al actului în sensul articolului 263 al patrulea paragraf TFUE trebuie înțeleasă în mod formal ca vizând persoana desemnată în act în calitate de destinatar al acestuia. Faptul că o altă persoană decât destinatarul formal al unui act poate fi afectată de conținutul acestuia poate, desigur, să îi creeze calitate procesuală activă, însă nu îi conferă calitatea de destinatar al actului în cauză (
34
).
62.
În al cincilea rând, deciziile în litigiu ar fi afectate de vicii grave de procedură, care ar fi trebuit să fie constatate din oficiu. Dreptul de a fi ascultat și dreptul de acces la dosar al ABLV Bank nu ar fi fost respectate în procedura care a condus la adoptarea deciziei în litigiu. În plus, această decizie nu ar fi fost comunicată în mod corect către ABLV Bank și nu ar fi fost prezentată nicio motivare.
63.
Criticile referitoare la pretinsele vicii de procedură sunt, în opinia noastră, de asemenea inadmisibile. Nici de această dată ABLV Bank nu menționează în niciun fel elementele contestate din hotărârea atacată. În special critica întemeiată pe pretinsa încălcare a obligației de motivare nu se întemeiază pe niciun argument.
64.
Rezultă din cele ce precedă că, în opinia noastră, primul motiv al acțiunii trebuie respins în totalitate.
2.
Cu privire la al doilea motiv de recurs
65.
Prin intermediul celui de al doilea motiv de recurs, ABLV Bank contestă partea din hotărârea atacată (
35
) în care Tribunalul i‑a respins motivele referitoare la aprecierea existenței unei situații de dificultate previzibile în sensul articolului 18 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul MUR. SRB și BCE contestă toate criticile invocate în cadrul celui de al doilea motiv de recurs.
66.
Cu titlu introductiv, este necesar să se respingă excepția de inadmisibilitate a SRB potrivit căreia prezentul motiv ar fi inadmisibil în totalitate. Astfel, este adevărat că, la anumite puncte, expunerea argumentelor ABLV Bank nu este clară. Cu toate acestea, în majoritatea cazurilor, recursul permite identificarea elementelor criticate din hotărârea atacată și înțelegerea argumentelor ABLV Bank, permițându‑i Curții să își exercite controlul de legalitate.
a)
Cu privire la întinderea controlului jurisdicțional
67.
ABLV Bank susține că, la punctele 90-96 din hotărârea atacată, Tribunalul a reținut o concepție excesiv de restrictivă cu privire la întinderea controlului jurisdicțional pe care instanțele Uniunii ar trebui să îl efectueze cu privire la aprecierea referitoare la existența unei situații de dificultate în care se află sau este susceptibilă de a se afla o entitate, în sensul articolului 18 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul MUR. Tribunalul ar fi încălcat astfel articolul 47 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, precum și jurisprudența Curții și pe cea a Curții Europene a Drepturilor Omului. Tribunalul ar fi considerat în mod eronat că acest control trebuie să fie mai limitat decât cel efectuat de instanțele naționale în materie de insolvență.
68.
În această privință, reiese din jurisprudența menționată la punctul 43 din prezentele concluzii că, pentru a aprecia dacă sunt îndeplinite condițiile prevăzute la articolul 18 alineatul (1) din Regulamentul MUR, SRB dispune de o putere de apreciere. Mai precis, din jurisprudența menționată la punctul 44 de mai sus reiese că, în cadrul aprecierii referitoare la existența unei situații de dificultate în care se află sau este susceptibilă de a se afla o instituție de credit, SRB este chemat să efectueze alegeri de natură tehnică și previziuni și aprecieri economice complexe.
69.
În această privință, Curtea a statuat că, ținând seama de această marjă de apreciere, controlul jurisdicțional pe care instanța Uniunii trebuie să îl exercite asupra temeiniciei motivelor deciziilor privind adoptarea unei scheme de rezoluție, care include analiza referitoare la existența unei situații de dificultate în care se află sau este susceptibilă de a se afla o entitate, nu trebuie să o conducă la substituirea aprecierii SRB cu propria apreciere, ci urmărește să verifice că această decizie nu se întemeiază pe fapte inexacte din punct de vedere material și că nu este afectată de nicio eroare vădită de apreciere sau de abuz de putere (
36
).
70.
Rezultă că Tribunalul nu a săvârșit nicio eroare de drept în hotărârea atacată în ceea ce privește stabilirea întinderii controlului jurisdicțional al instanțelor Uniunii cu privire la aprecierea referitoare la existența unei situații de dificultate în care se află sau este susceptibilă de a se afla o entitate.
71.
În această privință, observăm însă că, tocmai ca urmare a recunoașterii în favoarea SRB a unei puteri de apreciere de natură tehnică în stabilirea existenței criteriilor prevăzute la articolul 18 alineatul (1) din Regulamentul MUR, un control jurisdicțional strict are, desigur, în limitele indicate mai sus, o importanță deosebită (
37
).
72.
Potrivit unei jurisprudențe constante, în prezența exercitării unei puteri de apreciere de natură tehnică, respectarea garanțiilor procedurale, printre care figurează obligația instituțiilor Uniunii de a examina atent și imparțial toate elementele relevante ale situației care trebuie evaluată, prezintă o importanță fundamentală. În asemenea situații, instanța Uniunii trebuie nu numai să verifice exactitatea materială a elementelor de probă invocate, fiabilitatea și coerența acestora, ci și să controleze dacă aceste elemente constituie ansamblul datelor pertinente care trebuie luate în considerare pentru aprecierea unei situații complexe și dacă sunt de natură să susțină concluziile deduse (
38
).
73.
Mai precis, natura complexă a acestor evaluări economice efectuate de autoritățile de rezoluție nu trebuie să împiedice instanțele să analizeze dacă elementele de probă invocate de către autoritatea de rezoluție sunt exacte, fiabile și coerente, dacă acestea conțin toate informațiile relevante care ar trebui să fie luate în considerare pentru a aprecia o situație complexă și dacă sunt de natură să susțină concluziile deduse (
39
). SRB va fi, așadar, obligat să își adopte deciziile pe baza unor elemente solide, exacte, fiabile și coerente, precum și să își motiveze în mod complet decizia, evidențiind în mod clar diferitele etape logice care o susțin (
40
). Aceste elemente și motivarea aferentă vor trebui să facă obiectul unui control riguros din partea instanței Uniunii. Acest lucru este cu atât mai adevărat cu cât Regulamentul MUR nu prevede posibilitatea de a contesta deciziile adoptate în temeiul articolului 18 din Regulamentul MUR în fața Comisiei de apel instituite în temeiul articolului 85 din acest regulament (
41
).
b)
Cu privire la celelalte critici formulate în cadrul celui de al doilea motiv de recurs
74.
În cadrul celui de al doilea motiv de recurs, ABLV Bank formulează o serie de alte critici împotriva punctelor 97-146 din hotărârea atacată.
75.
În primul rând, ABLV Bank susține că Tribunalul ar fi denaturat dosarul atunci când a constatat că decizia în litigiu referitoare la ABLV Bank conținea o apreciere implicită de către SRB a dificultății în care se află sau este susceptibilă de a se afla această bancă, deși acesta din urmă ar fi indicat în memoriul său în apărare că BCE efectuase singură această apreciere și că SRB fusese doar consultat.
76.
Această critică se întemeiază pe o interpretare vădit eronată a punctelor 103-108 din hotărârea atacată. La aceste puncte, Tribunalul nu a constatat existența niciunei aprecieri implicite. Acesta s‑a limitat la a constata, fără a săvârși nicio eroare, că, în conformitate cu jurisprudența, SRB putea să își însușească și să se întemeieze pe aprecierea BCE cu privire la îndeplinirea condiției prevăzute la articolul 18 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul MUR.
77.
În al doilea rând, ABLV Bank susține că Tribunalul ar fi denaturat faptele prin omisiune prin neluarea în considerare a hotărârii Tribunal d’arrondissement de Luxembourg (Tribunalul Districtual din Luxemburg) din 9 martie 2018, precum și a altor evenimente ulterioare care ar fi repus în discuție aprecierile SRB care stau la baza deciziilor în litigiu.
78.
În această privință, hotărârea Tribunalului luxemburghez este în mod vădit lipsită de relevanță în prezentul context, fie și numai pentru că nu privește ABLV Bank, ci ABLV Bank Luxembourg, în privința căreia acțiunea formulată de ABLV Bank a fost declarată inadmisibilă. În ceea ce privește referirea la celelalte elemente ulterioare, mai întâi, ABLV Bank nu contestă nicidecum raționamentul care figurează la punctele 97-99 din hotărârea atacată, în care Tribunalul a respins argumentul referitor la evenimente ulterioare privind situația în materie de lichiditate a ABLV Bank. În orice caz, referirea la aceste evenimente ulterioare în recurs nu este susținută de niciun element de probă.
79.
În al treilea rând, ABLV Bank susține că Tribunalul nu ar fi răspuns în mod adecvat la anumite argumente invocate în primă instanță. ABLV Bank se referă la următoarele elemente: moratoriul, mecanismul de protecție a depozitelor și cererea de conversie a lichidităților sale Euroclear în lichidități de la Banca Centrală a Letoniei.
80.
În această privință, în cazul în care această critică ar trebui înțeleasă în sensul că contestă pe fond aprecierile Tribunalului referitoare la aceste elemente, ea este vădit inadmisibilă în măsura în care ABLV Bank nu indică nicidecum de ce erori ar fi afectată hotărârea atacată. În măsura în care această critică trebuie înțeleasă în sensul că ABLV Bank invocă un viciu de motivare în hotărârea atacată în ceea ce privește analiza efectuată de Tribunal, aceasta nu este întemeiată. Astfel, Tribunalul a răspuns la aceste argumente la punctele 125-144 din hotărârea atacată.
81.
În sfârșit, în al patrulea rând, ABLV Bank susține că hotărârea atacată se întemeiază pe o înțelegere eronată a noțiunii de lichiditate a băncilor, în sensul articolului 18 din Regulamentul MUR. Tribunalul nu ar ține seama de faptul că regimul de lichiditate prevăzut de dreptul Uniunii ar fi denaturat dacă unei instituții de credit i s‑ar impune cerințe suplimentare de lichiditate în caz de criză.
82.
În această privință, arătăm că, pentru a‑și susține argumentația privind noțiunea de „lichiditate”, ABLV Bank se limitează la a susține că rezervele de lichidități ar fi create în timp util și ar fi utilizate și reduse în mod deliberat într‑un scenariu de criză. Cu toate acestea, ea nu contestă nicidecum raționamentul Tribunalului care figurează la punctele 111-115 din hotărârea atacată. În plus, afirmația referitoare la impunerea unor cerințe de lichiditate suplimentare nu este susținută de niciun element.
83.
Din ansamblul considerațiilor care precedă rezultă că și al doilea motiv de recurs trebuie, în opinia noastră, să fie respins.
3.
Cu privire la al treilea motiv de recurs
84.
Prin intermediul celui de al treilea motiv, ABLV Bank susține că, în hotărârea atacată, Tribunalul ar fi ignorat și/sau ar fi denaturat sau ar fi tratat în mod necorespunzător mai multe argumente invocate în primă instanță. ABLV Bank se referă: în primul rând, la argumentul său privind nerespectarea de către BCE și de către SRB a competenței autorităților letone în materie de combatere a spălării banilor și la existența unei decizii în această privință; în al doilea rând, la argumentul întemeiat pe avizul Financial Crime Enforcement Network (FinCEN) american, care ar fi constituit o tentativă a unei țări terțe de a exercita o presiune asupra Republicii Letonia pentru ca aceasta să își modifice legislația; în al treilea rând, la argumentul întemeiat pe îndoielile cu privire la imparțialitatea SRB și a BCE. În plus, Tribunalul nu ar fi ținut seama în mod suficient de mai multe elemente de probă prezentate de ABLV Bank.
85.
În această privință, în ceea ce privește primele două argumente, reiese din jurisprudență că luarea în considerare a cauzelor intrării în dificultate în care se află sau este susceptibilă de a se afla o bancă în sensul articolului 18 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul MUR nu este prevăzută de această dispoziție și ar fi de asemenea incompatibilă cu obiectivele acestui regulament (
42
). Rezultă că, la punctul 101 din hotărârea atacată, Tribunalul a putut, fără a săvârși erori, să respingă toate argumentele referitoare la aceste cauze, inclusiv cele două argumente amintite mai sus, considerându‑le lipsite de pertinență în vederea legalității deciziei în litigiu privind ABLV Bank.
86.
În ceea ce privește al treilea argument, în măsura în care trebuie înțeles în sensul că ABLV Bank intenționează să conteste încălcarea dreptului său ca întrebările sale să fie tratate în mod imparțial de SRB, invocat în primă instanță, Tribunalul a răspuns la acesta la punctele 179-186 din hotărârea atacată. Prin urmare, ABLV Bank nu poate susține că Tribunalul ar fi ignorat acest argument. De altfel, aceasta nu contestă nicidecum în recursul formulat raționamentul cuprins în această parte a hotărârii atacate.
87.
În sfârșit, în ceea ce privește argumentele referitoare la aprecierea probelor de către Tribunal, reiese dintr‑o jurisprudență constantă că aprecierea faptelor și a elementelor de probă nu constituie, cu excepția cazului denaturării acestora, o chestiune de drept supusă ca atare controlului Curții în cadrul unui recurs (
43
). Aceste argumente sunt, așadar, inadmisibile.
88.
Din considerațiile care precedă rezultă că și al treilea motiv trebuie, în opinia noastră, să fie respins.
4.
Cu privire la al patrulea motiv de recurs
89.
Prin intermediul celui de al patrulea motiv de recurs, ABLV Bank susține că Tribunalul a săvârșit o serie de erori în examinarea admisibilității acțiunii îndreptate împotriva deciziei referitoare la ABLV Bank Luxembourg.
90.
În primul rând, deciziile atacate ar trebui interpretate în conformitate cu comunicatul de presă emis de SRB la 24 februarie 2018. În al doilea rând, Tribunalul ar fi denaturat conținutul acestora, negând că deciziile în litigiu impun lichidarea ABLV Bank și a ABLV Bank Luxembourg. În al treilea rând, referindu‑se la decizii de rezoluție adoptate de SRB în privința altor entități, ABLV Bank susține că o decizie de rezoluție poate modifica situația juridică a acționarilor. Ea deduce de aici că situația este aceeași în ceea ce privește o decizie de a nu adopta o schemă de rezoluție.
91.
În această privință, considerăm că raționamentul Tribunalului care figurează la punctele 40-45 din hotărârea atacată nu conține nicio eroare de drept. Astfel, Tribunalul a aplicat în mod corect jurisprudența atunci când (
44
) a considerat că ABLV Bank, în calitate de acționar al ABLV Bank Luxembourg, nu era vizată în mod direct de decizia în litigiu referitoare la aceasta din urmă din moment ce dreptul său de a percepe dividende și de a participa la administrarea ABLV Bank Luxembourg nu fusese afectat de decizia de a nu supune această entitate unei rezoluții.
92.
Argumentele invocate de ABLV Bank nu repun în discuție această constatare. Primul și al doilea argument menționate la punctul 90 din prezentele concluzii au fost deja respinse la punctele 58 și 59 de mai sus. Al treilea argument, referitor la decizii de rezoluție adoptate de SRB în privința altor entități, trebuie de asemenea respins în măsura în care aceste decizii sunt lipsite de pertinență în scopul stabilirii interesului direct al ABLV Bank în privința deciziei în litigiu privind filiala sa.
93.
Rezultă că al patrulea motiv de recurs trebuie de asemenea respins și că, prin urmare, recursul trebuie respins în totalitate.
III. Cu privire la cheltuielile de judecată
94.
Întrucât ABLV Bank a căzut în pretenții în recursul formulat și întrucât atât SRB, cât și BCE au solicitat obligarea ABLV Bank la plata cheltuielilor lor de judecată, considerăm că ABLV Bank trebuie obligată să suporte cheltuielile de judecată efectuate de acestea, în temeiul articolului 138 alineatul (1) din Regulamentul de procedură al Curții de Justiție, aplicabil procedurii de recurs în temeiul articolului 184 alineatul (1) din acesta.
IV. Concluzie
95.
Având în vedere ansamblul considerațiilor care precedă, propunem Curții să statueze după cum urmează:
–
respinge recursul;
–
obligă ABLV Bank AS la plata cheltuielilor de judecată efectuate de Comitetul unic de rezoluție și de Banca Centrală Europeană.
(
1
)	Limba originală: italiana.
(
2
)	MUR a fost instituit prin Regulamentul (UE) nr. 806/2014 al Parlamentului European și al Consiliului din 15 iulie 2014 de stabilire a unor norme uniforme și a unei proceduri uniforme de rezoluție a instituțiilor de credit și a anumitor firme de investiții în cadrul unui mecanism unic de rezoluție și al unui fond unic de rezoluție și de modificare a Regulamentului (UE) nr. 1093/2010 (JO 2014, L 225, p. 1, denumit în continuare „Regulamentul MUR”).
(
3
)	Deciziile SRB/EES/2018/09 și, respectiv, SRB/EES/2018/10 din 23 februarie 2018 (denumite în continuare „deciziile în litigiu”).
(
4
)	Pentru o prezentare mai detaliată a cadrului factual al prezentei cauze, facem trimitere la punctele 2-20 din hotărârea atacată.
(
5
)	În temeiul articolului 256 TFUE și al articolului 58 primul paragraf din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene, precum și al articolului 168 alineatul (1) litera (d) și al articolului 169 din Regulamentul de procedură al Curții. A se vedea ex multis Hotărârea din 14 decembrie 2016, SV Capital/ABE (C‑577/15 P, EU:C:2016:947, EU:C:2016:947, punctul 69 și jurisprudența citată).
(
6
)	Directiva 2014/59/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 15 mai 2014 de instituire a unui cadru pentru redresarea și rezoluția instituțiilor de credit și a firmelor de investiții și de modificare a Directivei 82/891/CEE a Consiliului și a Directivelor 2001/24/CE, 2002/47/CE, 2004/25/CE, 2005/56/CE, 2007/36/CE, 2011/35/UE, 2012/30/UE și 2013/36/UE ale Parlamentului European și ale Consiliului, precum și a Regulamentelor (UE) nr. 1093/2010 și (UE) nr. 648/2012 ale Parlamentului European și ale Consiliului (JO 2014, L 173, p. 190).
(
7
)	Hotărârea din 18 iunie 2024, Comisia/SRB (C‑551/22 P, EU:C:2024:520, denumită în continuare: „Hotărârea Comisia/SRB”; a se vedea în special punctul 83).
(
8
)	A se vedea printre altele Hotărârea din 9 ianuarie 2025, ‚Communes de Schaerbeek et de Linkebeek (C‑627/23, EU:C:2025:9, punctul 28 și jurisprudența citată).
(
9
)	Cu alte cuvinte, instituțiile financiare și grupurile care sunt considerate importante pentru stabilitatea financiară în Uniune, precum și pentru alte grupuri transfrontaliere. A se vedea în această privință Hotărârea Comisia/SRB, punctul 75.
(
10
)	O analiză a diferitelor versiuni lingvistice ale dispoziției în cauză arată că formularea utilizată în limba italiană este utilizată și în majoritatea celorlalte limbi (de exemplu, în limba engleză, „all decisions relating to resolutions”, în limba germană, „alle Beschlüsse im Zusammenhang mit einer Abwicklung”, și în limba spaniolă, „todas las decisiones relacionadas con la resolución”). Formulări similare sunt prezentate în versiunile în limbile portugheză, greacă, letonă, maghiară, română, daneză, suedeză, finlandeză și bulgară. Alte versiuni lingvistice conțin o formulare ușor diferită, care utilizează termenii „toate deciziile de rezoluție” (de exemplu, versiunea în limba franceză, „toutes les décisions de résolution”, și versiunea în limba neerlandeză „alle afwikkelingsbesluiten”). Totuși, această formulare, care pare de altfel utilizată într‑un număr mai mic de versiuni lingvistice, este de asemenea compatibilă cu interpretarea dispoziției propusă la punctele următoare din prezentele concluzii.
(
11
)	Singura limitare este obligația de cooperare cu autoritățile naționale de rezoluție, potrivit articolului 31 alineatul (1) din același regulament.
(
12
)	Astfel cum în mod întemeiat a arătat Tribunalul la punctul 82 din hotărârea atacată.
(
13
)	Tribunalul s‑a referit la Hotărârea din 6 mai 2021, ABLV Bank/BCE (C‑551/19 P și C‑552/19 P, EU:C:2021:369, denumită în continuare: „Hotărârea ABLV Bank”; a se vedea în special punctele 56 și 73).
(
14
)	În această privință, a se vedea de asemenea considerentele (1) și (120) ale Directivei 2014/59.
(
15
)	Cu privire la cerințele privind rapiditatea intervenției în situații de criză, a se vedea considerentele (10), (16), (26) și (31) ale Regulamentului MUR și considerentele (4) și (5) ale Directivei 2014/59.
(
16
)	A se vedea de asemenea Hotărârea din 4 octombrie 2024, Aeris Invest/Comisia și SRB (C‑535/22 P, denumită în continuare Hotărârea Aeris Invest, EU:C:2024:819, punctul 164), și Hotărârea García Fernández ș.a./Comisia și SRB (C‑541/22 P, EU:C:2024:820, denumită în continuare „Hotărârea García Fernández”, punctul 190).
(
17
)	Tribunalul a arătat în mod întemeiat acest lucru la punctul 84 din hotărârea atacată. Din aceste considerații rezultă că poziția susținută de ABLV Bank, potrivit căreia, atunci când ajunge la concluzia că o măsură de rezoluție nu este necesară în interes public, SRB ar trebui să se abțină pur și simplu de la adoptarea unei decizii, nu poate fi admisă.
(
18
)	A se vedea articolul 18 alineatele (1), (6) și (7) din Regulamentul MUR. A se vedea Hotărârea Comisia/SRB, punctul 94.
(
19
)	Hotărârea din 13 iunie 1958, Meroni/Înalta Autoritate (9/56, EU:C:1958:7).
(
20
)	A se vedea Hotărârea Meroni/Înalta Autoritate, p. 41, Hotărârea din 22 ianuarie 2014, Regatul Unit/Parlamentul și Consiliul (C‑270/12, EU:C:2014:18, denumită în continuare „Hotărârea ESMA”, punctul 42), și Hotărârea Comisia/SRB, punctul 71.
(
21
)	A se vedea Hotărârea Comisia/SRB, punctul 81.
(
22
)	În această privință, arătăm că, în recursul formulat, ABLV Bank se limitează la a contesta compatibilitatea interpretării reținute de Tribunal cu această jurisprudență, fără a invoca în mod expres o excepție de nelegalitate în temeiul articolului 277 TFUE împotriva niciunei dispoziții din Regulamentul MUR.
(
23
)	Considerentul (24) al Regulamentului MUR și Hotărârea Comisia/SRB, punctul 69.
(
24
)	A se vedea Hotărârea Comisia/SRB, punctele 75 și 77, și Hotărârea Aeris, punctul 266.
(
25
)	Această constatare este suficientă pentru a înlătura argumentul invocat în ședință de SRB potrivit căruia, în cazul în care adoptă o decizie negativă cu privire la criteriile prevăzute la articolul 18 alineatul (1) din Regulamentul MUR, spre deosebire de cazul deciziei pozitive, el nu ar dispune de nicio putere discreționară în această privință. De altfel, argumentația SRB nu poate fi susținută din punct de vedere logic. Astfel, în mod logic, nu se poate concepe că puterea de a aprecia existența anumitor condiții variază, în ceea ce privește puterea de apreciere exercitată, în funcție de rezultatul (pozitiv sau negativ) al analizei. Elementul marjei de apreciere se referă la analiza în sine și nu poate depinde de rezultatul său.
(
26
)	A se vedea Hotărârea Comisia/SRB, punctul 77.
(
27
)	Hotărârile Aeris Invest, punctul 266 și următoarele, și García Fernández, punctul 275. A se vedea de asemenea Hotărârea din 11 decembrie 2018, Weiss ș.a. (C‑493/17, EU:C:2018:1000).
(
28
)	În cele din urmă, este vorba despre aprecieri de fapt complexe, comparabile cu cele reținute de Curte în Hotărârea ESMA. A se vedea în special punctul 52 din această hotărâre. Analiza primelor două condiții presupune aprecieri pur tehnice. A treia condiție, referitoare la existența interesului public, impune efectuarea unor aprecieri discreționare cu aplicabilitate generală privind realizarea obiectivelor rezoluției prevăzute la articolul 14 alineatul (2) din Regulamentul MUR. În special analiza proporționalității măsurii de rezoluție în raport cu realizarea unuia sau mai multora dintre aceste obiective implică o marjă de apreciere importantă. Cu toate acestea, în cadrul examinării acestei condiții, deși este obligat să efectueze analize prospective întemeiate pe judecăți de valoare și pe previziuni speculative, SRB efectuează întotdeauna aprecieri întemeiate pe criterii de ordin tehnic. SRB nu dispune de posibilitatea de a decide pe baza unor considerații politice care depășesc stabilirea existenței unor astfel de criterii tehnice.
(
29
)	Cu privire la distincția dintre aceste categorii de putere de apreciere, a se vedea mai întâi Concluziile avocatului general Léger prezentate în cauza Rica Foods/Comisia (C‑40/03 P, EU:C:2005:93, punctul 46). În această privință, a se vedea de asemenea, mai recent, Concluziile avocatului general Emiliou prezentate în cauza BCE/Crédit Lyonnais (C‑389/21 P, EU:C:2022:844).
(
30
)	În această privință trebuie de altfel să se observe că Regulamentul MUR prevede o implicare a Comisiei în lucrările SRB și, prin urmare, și în adoptarea unor decizii negative precum deciziile în litigiu [a se vedea articolul 43 alineatul (3) din Regulamentul MUR și Hotărârea Comisia/SRB, punctul 78].
(
31
)	A se vedea printre altele Hotărârea din 23 ianuarie 2019, Deza/ECHA (C‑419/17 P, EU:C:2019:52, punctele 93 și 94 și jurisprudența citată).
(
32
)	A se vedea punctul 17 din hotărârea atacată.
(
33
)	A se vedea punctul 50 și următoarele din această hotărâre.
(
34
)	A se vedea Hotărârea din 21 ianuarie 2016, SACBO/Comisia și INEA (C‑281/14 P, nepublicată, EU:C:2016:46, punctul 34).
(
35
)	Punctele 90-146 din hotărârea atacată.
(
36
)	A se vedea Hotărârile Aeris Invest, punctul 266, și García Fernández, punctul 275, precum și jurisprudența citată.
(
37
)	A se vedea în această privință considerațiile avocatului general Roemer din Concluziile prezentate în cauza Meroni/Înalta Autoritate (9-56, EU:C:1958:4, p. 108).
(
38
)	Hotărârea din 4 mai 2023, BCE/Crédit Lyonnais (C‑389/21 P, EU:C:2023:368, punctele 56 și 57, precum și jurisprudența citată).
(
39
)	A se vedea în acest sens considerentul (89) al Directivei 2014/59.
(
40
)	A se vedea în această privință Concluziile avocatului general Tizzano prezentate în cauza Comisia/Tetra Laval (C‑12/03 P, EU:C:2004:318, punctele 87 și 88).
(
41
)	A se vedea printre altele Deciziile Comisiei de apel în cauzele 3/17, 7/17, 27/17, 28/17 și 5/22. Cu privire la cerințele unui control strict al aprecierilor de ordin tehnic și economic, a se vedea prin analogie constatările Curții din Hotărârea din 9 martie 2023, ACER/Aquind (C‑46/21 P, EU:C:2023:182, punctele 53-75), privind intensitatea controlului exercitat de Comisia de apel asupra ACER. În lipsa unui control din partea unei comisii de apel, aceste cerințe se repercutează asupra controlului jurisdicțional.
(
42
)	Hotărârea Aeris Invest, punctele 163 și 164.
(
43
)	Hotărârea García Fernández, punctul 211 și jurisprudența citată.
(
44
)	Hotărârea din 5 noiembrie 2019, BCE ș.a./Trasta Komercbanka ș.a. (C‑663/17 P, C‑665/17 P și C‑669/17 P, EU:C:2019:923, punctele 110 și 111). A se vedea de asemenea Hotărârea din 24 februarie 2022, Bernis ș.a./SRB (C‑364/20 P, nepublicată, EU:C:2022:115, punctele 69 și 80).