62002CC0372_SV
Generaladvokatens förslag till avgörande
Generaladvokatens förslag till avgörande
1. I detta mål har Bundessozialgericht, Tyskland, hänskjutit ett antal frågor rörande tolkningen av artiklarna 3, 13, 67 and 71 i förordning nr 1408/71(2) (nedan kallad förordningen).
2. Domstolen har tillfrågats om dels vilken lagstiftning som är tillämplig på en spansk medborgare som har levt större delen av sitt liv i Tyskland, fullgjort nio månaders obligatorisk militärtjänstgöring i Spanien och därefter återvänt till Tyskland och ansökt om arbetslöshetsförmåner, dels huruvida det enligt förordningen krävs att militärtjänstgöringsperioden tas i beaktande vid bedömningen av sökandens rätt till sådana förmåner.
3. De bestämmelser i förordningen som är i fråga är artikel 3 (i vilken likabehandlingsprincipen slås fast), artikel 13.2 (som innehåller lagvalsregler), artikel 67 (som innehåller bestämmelser om sammanläggning, det vill säga att försäkrings- eller anställningsperioder som har fullgjorts i en annan medlemsstat skall beaktas vid bedömningen av rätt till arbetslöshetsersättning) och artikel 71 (som rör arbetslösa personer som i huvudsak senast
varit anställda i en annan medlemsstat än bosättningsstaten).
Lydelsen av dessa bestämmelser kommer jag i den mån det är nödvändigt att återge före diskussionen om den fråga eller de frågor för vilka den har relevans.
4. Artikel 80 i förordning nr 574/72(3) är också tillämplig. Den förordningen innehåller tillämpningsföreskrifter för förordning nr 1408/71.
I artikel
80 föreskrivs, rörande artikel 67 i förordning nr 1408/71, att arbetsförmedlingarna i den medlemsstat vars lagstiftning en person senast omfattades av skall utfärda ett intyg om de försäkrings- eller anställningsperioder som han har fullgjort som anställd enligt den lagstiftningen.
Tillämpliga nationella bestämmelser
5. I 100 § i Arbeitsförderungsgesetz (sysselsättningslagen, nedan kallad AFG) föreskrivs att en person har rätt till arbetslöshetsförmåner om han, bland annat, uppfyller arbetsvillkoret. I 104 § föreskrivs att arbetsvillkoret är uppfyllt om en person har haft en bidragsgrundande anställning minst 360 dagar under den treåriga referensperiod som omedelbart föregår arbetslöshetsperiodens första dag från vilken övriga villkor för rätt till arbetslöshetsförmåner är uppfyllda.
6. I 107 § föreskrivs att militärtjänstgöringsperioder skall räknas som bidragsgrundande anställning.
Målet i den nationella domstolen och tolkningsfrågorna
7. Enligt begäran om förhandsavgörande föreligger följande sakomständigheter.
8. Sökanden, som föddes år 1974 i Tyskland, är spansk medborgare. Sedan födseln har han varit skriven i Tyskland. Under tiden september 1991–juli 1994 genomgick han en utbildning i Madrid till energielektroniker inom energiindustrin. Under perioderna den 3 augusti–31 augusti 1994 och den 3 november 1994–20 april 1995 var han anställd som elektriker i Tyskland. Den 21 april 1995 åkte han till Spanien, där han under perioden den 18 maj 1995–15 februari 1996 fullgjorde sin militärtjänst. Sedan den 30 maj 1996 arbetar han åter i Tyskland.
9. Den spanska försäkringskassan intygade i januari 1997 i enlighet med artikel 80 i förordning nr 574/72 att sökanden hade fullgjort en försäkrings- och anställningsperiod under tiden den 1 december 1991–4 december 1992.
10. Sökanden anmälde sig den 25 april 1996 hos svaranden som arbetslös. Svaranden avslog hans begäran om arbetslöshetsförmåner med motiveringen att arbetsvillkoret inte var uppfyllt, bland annat eftersom sökandens obligatoriska militärtjänstgöring i Spanien inte utgör bidragsgrundande anställning i den mening som avses i AFG.
11. Sökanden överklagade beslutet till Sozialgericht, Hannover, som upphävde beslutet. Denna dom fastställdes senare av Landessozialgericht. Svaranden överklagade det senare avgörandet till Bundessozialgericht.
12. Den domstolen har noterat att den treåriga referensperioden omfattar perioden den 25 april 1993–24 april 1996.
Under den tiden hade sökanden bidragsgrundande anställning i Tyskland under perioderna den 3 augusti 1994–31 augusti 1994 och den 3 november 1994–20 april 1995.
Detta innebär en bidragsgrundande anställningstid om 198 dagar, det vill säga mindre än 360 dagar.
Sökanden skulle emellertid ha rätt till arbetslöshetsersättning om den obligatoriska militärtjänstgöringen under perioden 18 maj 1995–15 februari 1996 beaktas.
Den perioden kan enligt tysk rätt inte tillgodoräknas för att uppfylla arbetsvillkoret men måste eventuellt beaktas enligt gemenskapsrättsliga bestämmelser. Detta förutsätter att svaranden enligt gemenskapsrättsliga bestämmelser är skyldig att bevilja arbetslöshetsförmåner och att villkoren för att få sådana förmåner är uppfyllda.
Huruvida detta är fallet beror på tolkningen av ett antal bestämmelser i förordning nr 1408/71. Bundessozialgericht har därför förklarat målet vilande och hänskjutit ett antal frågor till domstolen för förhandsavgörande.
13. Tolkningsfrågorna i hela sin ordalydelse återges i bilagan till detta förslag till avgörande. I huvudsak rör det sig om följande frågeställningar. För det första önskar den nationella domstolen få klarhet i huruvida spansk eller tysk rätt är tillämplig i detta fall. För det andra har den frågat huruvida sökandens militärtjänstgöringsperiod utgör ”anställning” i den mening som avses i artikel 71.1. För det tredje önskar den nationella domstolen få klarhet i huruvida artikel 67 i så fall i princip är tillämplig tillsammans med artikel 71.1 ii och, för det fjärde, huruvida i så fall en obligatorisk militärtjänstgöringsperiod som fullgjorts efter sökandens sista försäkringsperiod enligt tysk lagstiftning skall beaktas enligt artikel 67. Slutligen har den hänskjutande domstolen ställt frågan huruvida, om så inte är fallet med ovannämnda bestämmelser, militärtjänstgöringsperioden skall beaktas enligt artikel 3 i förordningen.
14. Sökanden, den tyska och den portugisiska regeringen samt kommissionen har ingett skriftliga yttranden. Muntlig förhandling har inte hållits eller begärts.
Bestämmande av tillämplig lagstiftning
15. Med den första frågan vill den hänskjutande domstolen i huvudsak få klarhet i huruvida en person i sökandens ställning omfattas av spansk lagstiftning enligt artikel 13.2
eller tysk lagstiftning enligt artikel 13.2 f i förordningen.
Artikel 13 i förordningen
16. Artikel 13, med rubriken ”Allmänna regler”, utgör den första bestämmelsen i Avdelning 2 i förordning nr 1408/71, med rubriken ”Bestämmande av tillämplig lagstiftning”.
17. I artikel 13.1 föreskrivs i den vid aktuell tidpunkt tillämpliga lydelsen följande:
”Om något annat inte följer av artikel 14 c [inte tillämplig i detta mål], skall personer för vilka denna förordning gäller omfattas av lagstiftningen i endast en medlemsstat. Denna lagstiftning skall bestämmas enligt bestämmelserna i denna avdelning.”
18. Artikel 13.2 innehåller ett antal bestämmelser om vilken lagstiftning som skall tillämpas under vissa omständigheter. Bestämmelserna gäller uttryckligen under förutsättning att artiklarna 14–17, som utgör återstoden av avdelning 2, inte är tillämpliga. Artiklarna 14–17 innehåller ett antal särskilda bestämmelser varav ingen är tillämplig i detta mål.
19. I artikel 13.2 a föreskrivs följande:
”Den som är anställd för arbete inom en medlemsstats territorium skall omfattas av denna medlemsstats lagstiftning, även om han är bosatt inom en annan medlemsstats territorium eller om det företag eller den person som han är anställd hos har sitt säte eller är bosatt inom en annan medlemsstats territorium.”
20. I artikel 13.2 e föreskrivs följande:
”Den som är inkallad eller har återinkallats till militärtjänstgöring eller civil tjänstgöring i en medlemsstat skall omfattas av denna stats lagstiftning. Om det för rätt till förmåner enligt denna lagstiftning krävs att försäkringsperioder har fullgjorts före påbörjad eller efter avslutad sådan militärtjänstgöring eller civil tjänstgöring, skall försäkringsperioder som har fullgjorts enligt en annan medlemsstats lagstiftning tillgodoräknas, i den utsträckning det behövs, som om de hade fullgjorts enligt den förstnämnda statens lagstiftning. En anställd eller egenföretagare som är inkallad eller har återinkallats till militärtjänstgöring eller civil tjänstgöring skall behålla sin ställning som anställd eller egenföretagare.”
21. I artikel 13.2 f, som infördes i förordning nr 1408/71 genom förordning nr 2195/91(4) med verkan från den 29 juli 1991, föreskrivs följande:
”Den för vilken lagstiftningen i en medlemsstat upphör att gälla utan att lagstiftningen i en annan medlemsstat blir tillämplig på honom enligt någon av reglerna i föregående punkter eller enligt något undantag eller någon särskild bestämmelse i artikel 14–17 skall omfattas av lagstiftningen i den medlemsstat inom vars territorium han är bosatt uteslutande enligt bestämmelserna i denna lagstiftning.”
Bedömning
22. Enligt min uppfattning skall tillämplig lagstiftning endast bestämmas mot bakgrund av bestämmelserna i avdelning 2 i förordningen, som har rubriken ”Bestämmande av tillämplig lagstiftning” och som domstolen upprepade gånger har beskrivit som ett ”fullständigt och enhetligt system för kollisionsnormer”.(5) I artikel 13.1 anges uttryckligen: ”Om något annat inte följer av artikel 14 c, skall personer för vilka denna förordning gäller omfattas av lagstiftningen i endast en medlemsstat. Denna lagstiftning skall bestämmas enligt bestämmelserna i denna avdelning.” Jag kan därför inte godta kommissionens ståndpunkt att tillämplig lagstiftning inte avgörs av bestämmelserna i avdelning 2 utan skall bestämmas med hänvisning till bestämmelser någon annanstans i förordningen.
23. Det finns visserligen bestämmelser i andra avdelningar i förordningen vari föreskrivs att en annan medlemsstats lagstiftning än den som är tillämplig enligt avdelning 2 skall tillämpas under vissa omständigheter. Förordningens systematik såsom den har tolkats av domstolen utgår emellertid helt klart ifrån att den lagstiftning som i huvudsak är tillämplig på en viss sökande när det gäller sociala förmåner alltid skall bestämmas utifrån bestämmelserna i avdelning 2, även om det i en viss situation i en särskild bestämmelse i förordningen föreskrivs att en annan medlemsstats lagstiftning skall tillämpas för ett visst ändamål.
24. I detta fall var sökanden i) anställd i Tyskland under perioderna den 3 augusti–31 augusti 1994 och den 3 november 1994–20 april 1995, under vilken tid han omfattades av tysk lagstiftning enligt artikel 13.2 a, och ii) fullgjorde obligatorisk militärtjänst i Spanien under perioden den 18 maj 1995–15 februari 1996, varvid han omfattades av spansk lagstiftning enligt artikel 13.2 e. Frågan är vilken lagstiftning som var tillämplig därefter, när han återvände till Tyskland och ansökte om arbetslöshetsförmåner.
25. Domen i målet Kuusijärvi(6), som rörde artikel 13.2 f, synes ge ett svar på den frågan. I det målet uttalade domstolen att ”lagstiftningen i den medlemsstat där personen är bosatt skall tillämpas på en person som inte längre omfattas av någon lagstiftning med stöd av de andra bestämmelserna i artikel 13.2 a, eller bestämmelserna i artikel 14–17 i förordning nr 1408/71". Den beskrivna situationen motsvarar sökandens ställning i detta mål. Detta synsätt delas av den tyska regeringen.
26. Även om den portugisiska regeringen har gjort gällande att spansk lagstiftning är tillämplig enligt artikel 13.2 e, synes detta endast röra vilken lagstiftning som är tillämplig under militärtjänstgöringsperioden, medan den första tolkningsfrågan avser vilken lagstiftning som är tillämplig därefter.
27. Kommissionen har anfört att artikel 13.2 f varken är tillämplig efter militärtjänstgöringens slut eller efter att en anställning upphört. Om så vore fallet, skulle en arbetslös person alltid kunna flytta till en annan medlemsstat och ansöka om arbetslöshetsförmåner där. Detta synsätt står emellertid klart i strid med domstolens avgörande i målet Kuusijärvi där domstolen uttalade att det är ”antingen lagstiftningen i den stat där personen tidigare förvärvsarbetat, om han fortsätter att vara bosatt där, eller lagstiftningen i den stat dit personen i förekommande fall har flyttat som, med stöd av artikel 13.2 f … är tillämplig på en person som helt har slutat förvärvsarbeta i en medlemsstat … ”(7) .
28. Det är vidare klart att domstolen med uttalandet ”en person som helt har slutat förvärvsarbeta” inte avsåg att begränsa bestämmelsens räckvidd till personer som definitivt lämnat yrkeslivet bakom sig. I målet Kuusijärvi invände den svenska och den norska regeringen att artikel 13.2 f endast är tillämplig på sådana personer medan personer som endast tillfälligt slutat arbeta fortfarande, med stöd av artikel 13.2 a, omfattas av lagstiftningen i den medlemsstat där han senast var anställd, även om han har bosatt sig i en annan medlemsstat. Domstolen uttalade att ingenting i ordalydelsen av artikel 13.2 f antyder att dess räckvidd skulle vara så begränsad. Tvärtom är bestämmelsen formulerad i så allmänna termer att den täcker varje tänkbart fall när en medlemsstats lagstiftning upphör att vara tillämplig på en person, av vilken anledning det än må vara och inte enbart för att den berörda personen slutgiltigt eller tillfälligt upphört att vara yrkesverksam i en viss medlemsstat.(8)
29. Jag är emellertid inte övertygad om att kommissionens farhågor är riktiga.
Även om följden av 13.2 f är att den lagstiftning som är tillämplig på en person vars anställning har upphört i en medlemsstat och som därefter flyttat till en annan medlemsstat är lagstiftningen i den senare staten, innebär detta inte att en sådan person automatiskt har rätt till arbetslöshetsersättning på den statens bekostnad. Domstolen underströk i målet Kuusijärvi att bestämmelserna i artikel 13.2 har till enda syfte att bestämma den nationella lagstiftning som är tillämplig på de personer som befinner sig i en situation som avses i punkterna a–f. I denna egenskap syftar de inte till att fastställa villkoren för rätten eller skyldigheten att tillhöra ett system för social trygghet, eller en del av ett sådant system. Som domstolen flera gånger har slagit fast, ankommer det på varje medlemsstats lagstiftning att bestämma dessa villkor.(9) När en medlemsstat knyter rätten till arbetslöshetsförmåner till villkoret att sökanden har fullgjort försäkrings- eller anställningsperioder, krävs det enligt artikel 67 i förordningen att medlemsstaten beaktar sådan perioder som har fullgjorts i en annan medlemsstat. Detta villkor är emellertid i allmänhet endast tillämpligt när sökanden ”senast har fullgjort” sådana perioder i den medlemsstat där ansökan görs.(10) I enlighet härmed anser jag inte att den av mig föreslagna tolkningen av artikel 13.2 f kan få de följder som kommissionen har beskrivit.
30. Möjligheten att den tolkning av artikel 13.2 f som synes ha gjorts i målet Kuusijärvi kan frångå förordningens systematik, i synnerhet bestämmelserna i kapitel 6 i avdelning 3, med rubriken ”Arbetslöshetsförmåner”, synes mig vara ett större bekymmer. Det kapitlet omfattar artiklarna 67–71. Såsom framgår nedan, innehåller artikel 71.1 b i bestämmelser om rätt för vissa arbetslösa personer att få arbetslöshetsförmåner ”enligt bestämmelserna i [den behöriga] stat[ens] lagstiftning som om han vore bosatt inom dess territorium”. I artikel 71.1 b ii föreskrivs att andra arbetslösa personer får förmåner i enlighet med lagstiftningen i den stat där de är bosatta. Av förordningens systematik och domstolens rättspraxis framgår det tydligt att begreppet ”behörig stat” skall definieras som den stat vars lagstiftning är tillämplig i enlighet med de allmänna bestämmelserna i artikel 13 i förordningen.(11) Mot bakgrund av det förhållandet att det, till och med införandet av artikel 13.2 f genom förordning nr 2195/91,(12) var fast rättspraxis att den tillämpliga lagstiftningen på en arbetslös person som ansökte om förmåner (enligt art ikel 13.2 a) var den som gällde i den stat där han senast var anställd,(13) är det knappast förvånande att domstolen vid tolkningen av dessa bestämmelser har utgått ifrån att den staten vanligtvis är behörig stat när det gäller arbetslöshetsförmåner.(14) Om artikel 13.2 f medför att en arbetslös person som är bosatt i en annan medlemsstat än den där han senast var anställd omfattas av lagstiftningen i den stat där han är bosatt, skulle artikel 71.1 b i sakna betydelse och artikel 71.1 b ii vara överflödig. Det vore därför lämpligt att domstolen i detta mål klargjorde att dess tolkning av artikel 13.2 f i målet Kuusijärvi inte är tillämplig i mål som rör arbetslöshetsförmåner, som även fortsättningsvis rätteligen skall omfattas av artikel 13.2 a eller, analogt, artikel 13.2 b–e. Om så är fallet skulle sökanden i detta mål, i enlighet med artikel 13.2 e, omfattas av den spanska lagstiftningen.
31. När jag nedan besvarar de återstående frågorna kommer jag att, i enlighet med avgörandet i målet Kuusijärvi, utgå ifrån att tillämplig lagstiftning enligt artikel 13.2 f är den tyska. För det fall att domstolen godtar den bedömning som jag har föreslagit ovan, skall jag även när så är motiverat kortfattat ange vilken min bedömning blir om den spanska lagstiftningen skulle vara tillämplig.
Artikel 71 i förordningen
Tillämpliga bestämmelser
32. Artikel 1 i förordning nr 1408/71 innehåller ett antal definitioner däribland:
”r) försäkringsperioder: avgiftsperioder, anställningsperioder eller perioder av verksamhet som egenföretagare definierade eller erkända som försäkringsperioder i den lagstiftning enligt vilken de har fullgjorts eller anses vara fullgjorda och alla andra perioder som behandlas som sådana när de enligt denna lagstiftning betraktas som likvärdiga med försäkringsperioder.
s) anställningsperioder och perioder av verksamhet som egenföretagare: perioder som definieras eller erkänns som sådana i den lagstiftning enligt vilken de har fullgjorts samt alla perioder som behandlas som sådana när de enligt denna lagstiftning betraktas som likvärdiga med anställningsperioder eller perioder av verksamhet som egenföretagare.”
33. Artikel 71 har rubriken ”Arbetslösa personer som under sin senaste anställning var bosatta i en annan medlemsstat än den behöriga staten”. Artikel 71.1 inleds på följande sätt:
”En arbetslös person som tidigare var anställd och som under sin senaste anställning var bosatt inom en annan medlemsstats territorium än den behöriga statens skall få förmåner enligt följande bestämmelser:”
34. Artikel 71.1 a rör gränsarbetare och innehåller i huvudsak bestämmelser om att en gränsarbetare som är delvis eller periodvis arbetslös i det företag som sysselsätter honom skall få förmåner enligt bestämmelserna i den statens lagstiftning där han är anställd som om han vore bosatt i den staten (artikel 71.1 a i), medan en gränsarbetare som är helt arbetslös skall få förmåner enligt lagstiftningen i den stat där han är bosatt som om han hade omfattats av denna lagstiftning då han senast var anställd (artikel 71.1a ii).
35.
Artikel 71.1 b rör andra anställda som innan de blev arbetslösa bodde och arbetade i skilda medlemsstater. I artikel 71.1 b i föreskrivs att en sådan person som förblir tillgänglig för anställning i den stat där han senast arbetade skall få förmåner enligt bestämmelserna i denna stats lagstiftning som om han vore bosatt där. Artikel 71.1 b ii har följande lydelse:
“En anställd som inte är gränsarbetare och som blir helt arbetslös och som anmäler sig som arbetssökande hos arbetsförmedlingen inom den medlemsstats territorium inom vilket han är bosatt eller som återvänder till detta territorium skall få förmåner enligt denna stats lagstiftning som om han senast hade varit anställd där…”
Är obligatorisk militärtjänstgöring ”anställning” i den mening som avses i
artikel 71.1?
36. Genom frågorna 2 a) and 3 c) aa) önskar den nationella domstolen få klarhet i hur artikel 71.1 skall tolkas och särskilt huruvida sökandens militärtjänstgöring kan utgöra ”senaste anställning” i den mening som avses i denna bestämmelses första mening vilket medför att artikel 71.1 b ii är tillämplig.
37. Domstolen har vid ett flertal tillfällen uttalat att artikel 71 syftar till att tillförsäkra anställda som migrerat arbetslöshetsförmåner på de villkor som är mest förmånliga för att de skall kunna söka nytt arbete. Detta gäller inte endast ekonomiska förmåner utan även den hjälp att hitta nytt arbete som arbetslöshetsförmedlingarna tillhandahåller.(15) Den avgörande faktorn vid tillämpningen av artikeln i sin helhet är att den berörda personen är bosatt i en annan medlemsstat än den stat vars lagstiftning han omfattades av under sin anställning.(16) Enligt artikel 71.1 b har arbetslösa som omfattas av artikeln rätt att välja mellan de förmåner som erbjuds av den behöriga staten – vilket vanligtvis, enligt artikel 13.2 a, är den medlemsstat där de senast var anställda(17) – och dem som erbjuds av den medlemsstat där de är bosatta. Den anställde – som är bäst skickad att bedöma utsikterna att hitta en ny anställning – utövar den valmöjligheten genom att göra sig tillgänglig för antingen arbetsförmedlingarna i den stat där han senast var anställd (artikel 71.1 b i) eller för dem i den medlemsstat där han är bosatt (artikel 71.1 b ii).(18) I detta mål har sökanden valt det senare alternativet.
38. Man skulle kunna tro, om jag har rätt och tysk lagstiftning är tillämplig enligt artikel 13.2 f, att artikel 71.1 inte skulle påverka utgången i detta mål, eftersom sökanden under alla förhållanden skulle få förmåner i enlighet med lagstiftningen i den stat där han var bosatt när han ansökte om dem.
39. Detta synsätt förbiser emellertid förhållandet mellan artiklarna 67 och 71. Visserligen är den myndighet som är ansvarig för utbetalningen av arbetslöshetsförmåner, oavsett om artikel 71 är tillämplig eller inte, skyldig att sammanlägga anställnings- eller försäkringsperioderna i enlighet med artikel 67, vilket jag kommer till nedan.(19) I så måtto saknar det betydelse (förutsatt att tysk lagstiftning är tillämplig) för utgången i detta mål huruvida artikel 71 är tillämplig. Villkoret som ställs i artikel 67.3, nämligen att sökanden ”senast har fullgjort” en försäkringsperiod i enlighet med (i detta mål) tysk lagstiftning, gäller emellertid uttryckligen inte i ”fall som avses i artikel 71.1 … b ii”. Det kan därför vara av betydelse för sökanden att visa att han omfattas av den bestämmelsen.
40. Sökanden och den portugisiska regeringen delar synsättet att sökandens militärtjänstgöringsperiod utgör ”anställning” i den mening som avses i första meningen i artikel 71.1. Den tyska regeringen och kommissionen har intagit den motsatta ståndpunkten.
41. Även om det är möjligt att vid tillämpningen av artikel 71.1 bestämma räckvidden av begreppet ”anställning”, synes det inte vara möjligt att slutgiltigt besvara frågan under de omständigheter som råder i detta mål. Detta eftersom svaret på den frågan ytterst beror på spansk lagstiftning, vilken det inte ankommer på domstolen att tolka. Även om begreppet ”anställning” som sådant inte är definierat i förordningen, framgår det av bestämmelsens syfte och systematik såsom det har beskrivits ovan, att begreppet i vart fall vid tillämpningen av artikel 71.1 har ett specifikt tillämpningsområde som endast täcker verksamhet som har koppling till en anställningsperiod
i den mening som avses i artikel 1 s och följaktligen endast perioder som betraktas som anställningsperioder eller därmed likvärdiga enligt den lagstiftning enligt vilken de har fullgjorts.
42. Det finns vidare stöd för den uppfattningen i domen i målet Kuyken,(20) i vilken domstolen uttalade att artikel 71 inte kunde vara tillämplig på en arbetslös person som inte hade varit verksam som anställd eller på något motsvarande sätt och följaktligen inte hade någon rätt till arbetslöshetsförmåner. Även om den beskrivningen inte helt och fullt stämmer in på sökanden i detta mål, eftersom han var anställd innan han fullgjorde sin militärtjänst, är den inte desto mindre vägledande vid tolkningen av begreppet ”senaste anställning”, vid tillämpning av artikel 71.1 när det gäller verksamhet kopplad till en anställningsperiod i den mening som avses i artikel 1 s och, följaktligen, endast till perioder som betraktas som anställningsperioder eller därmed likvärdiga enligt den lagstiftning enligt vilken de har fullgjorts.
43. Den nationella domstolen har, som ett möjligt stöd för den motsatta ståndpunkten, hänvisat till domen i målet Grahame och Hollanders,(21) enligt vilken obligatoriska militärtjänstgöringsperioder utgör ”perioder av avlönat arbete” eller ”perioder av avlönad anställning”, ”likvärdiga perioder” eller ”perioder som behandlas som sådana” vid tillämpningen av avsnitt J.4 a och c i bilaga VI till förordningen. Dessa bestämmelser innebär att Nederländerna skulle beakta sådana perioder som fullgjorts i Nederländerna före den 1 juli 1967 vid tillämpningen av artikel 46.2 i förordningen, vilken rör pensionsberäkningen.
44. I det målet åberopade domstolen uttryckligen definitionen av ”anställningsperioder” såsom den anges i artikel 1 s i förordningen, anmärkte att det inte var satt i fråga att begreppet motsvarade begreppen i punkterna 4 a och c, och fann att enligt den lagstiftning enligt vilken de fullgjordes, betraktades obligatoriska militärtjänstgöringsperioder som anställningsperioder med avseende på frågor som rör social trygghet.(22)
45. Den portugisiska regeringen har gjort gällande att det följer av lydelsen av den tredje meningen i artikel 13.2 e att artikel 71 är tillämplig när den arbetslösa personens senaste sysselsättning var militärtjänstgöring. Den meningen har följande lydelse. ”En anställd eller egenföretagare som är inkallad eller har återinkallats till militärtjänstgöring eller civil tjänstgöring skall behålla sin ställning som anställd eller egenföretagare.”
46. Detta synsätt synes emellertid gå stick i stäv med domstolens uttalande i domen i målet Grahame och Hollanders(23) att ”det endast är för att bestämma vilken lagstiftning som är tillämplig i fråga om social trygghet som det i [den meningen] används ett annat kriterium, knutet till den tidigare verksamhetens art, då det i den särskilt förskrivs att [en sådan] person … bibehåller sin egenskap av anställd eller egenföretagare”. Medan det i den första meningen i artikel 13.2 e anges vilken lagstiftning som är tillämplig, anges det i den tredje meningen huruvida det är den lagstiftning som omfattar anställda eller den som omfattar egenföretagare som skall tillämpas.
47. I enlighet härmed står jag fast vid uppfattningen att “anställd” i den mening som avses i första meningen i artikel 71.1 endast omfattar perioder som är att anse som anställningsperioder eller därmed likvärdiga enligt den lagstiftning enligt vilken de har fullgjorts. Det förfarande inom ramen för vilket den hänskjutande domstolen kan avgöra huruvida sökandens militärtjänstgöringsperiod i Spanien betraktas som en sådan enligt spansk lagstiftning diskuteras närmare nedan, i samband med artikel 67.1.(24) Det bör anmärkas att det i artikel 84 i förordning nr 574/72(25), som innehåller bestämmelser om genomförandet av artikel 71 i förordning nr 1408/71, föreskrivs att det intyg som avses i artikel 80, och som diskuteras i punkterna 69 och 70 nedan, också kan göras gällande av den som ansöker om arbetslöshetsförmåner enligt artikel 71.1 b ii i förordning nr 1408/71.
48. Om det framgår av det intyget att sökandens militärtjänstgöringsperiod i Spanien faktiskt utgör ”anställning” i den mening som avses i första meningen i artikel 71.1, skall den bestämmelsen tillämpas om sökanden under den perioden ”var bosatt[…] i en annan medlemsstat än den behöriga staten”.
49. Under den perioden var spansk lagstiftning tillämplig enligt artikel 13.2 e. Spanien är därför behörig stat vid tillämpningen av artikel 71.1.(26)
50. Den nationella domstolen har inte hänskjutit frågan, huruvida sökanden skall anses ha varit bosatt i Tyskland medan han fullgjorde sin militärtjänst i Spanien, till domstolen, men har med rätta angett att svaret på den frågan beror på huruvida hans intressen förblev inriktade på Tyskland under den tiden.(27)
51. I enlighet härmed anser jag att sökandens militärtjänstgöring skall betraktas som ”anställning” i den mening som avses i artikel 71.1 endast om den definieras eller erkänns som sådan enligt spansk lagstiftning eller behandlas som sådan samtidigt som den enligt denna lagstiftning betraktas som likvärdig med en anställningsperiod i den mening som avses i artikel 1 s i förordningen.
52. Slutligen vill jag kortfattat diskutera vilken min ståndpunkt skulle bli om den lagstiftning som sökanden omfattas av när han ansökte om arbetslöshetsförmåner enligt artikel 13.2 e skulle vara den spanska i stället för, enligt artikel 13.2 f, den tyska. I så fall, förutsatt att hans obligatoriska militärtjänstgöringsperiod utgjorde hans ”senaste anställning” i den mening som avses i artikel 71.1 b ii och att han under den perioden var bosatt i den mening som avses i bestämmelsen i Tyskland, skulle han enligt artikel 71.1 b ii kunna välja att få förmåner i enlighet med tysk lagstiftning i stället för enligt den spanska. Om hans militärtjänstgöring däremot inte utgör ”senaste anställning” vid tillämpningen av artikel 71.1 skulle den artikeln under alla förhållanden inte vara tillämplig, eftersom hans senaste anställning i så fall skulle ha varit i Tyskland, där han också var bosatt.
Artikel 67 i förordningen
Tillämpliga bestämmelser
53. Begreppet ”arbetstagare” definieras i artikel 1 a i förordningen i huvudsak som den som är försäkrad, obligatoriskt eller frivilligt, mot en eller flera av de risker som täcks av grenarna i ett system för social trygghet för anställda eller som behandlas i förordningen.
54. I artikel 67, som har rubriken ”Sammanläggning av försäkrings- eller anställningsperioder” föreskrivs i tillämpliga delar följande.
”1. Den behöriga institutionen i en medlemsstat, vars lagstiftning kräver att försäkringsperioder har fullgjorts för att någon skall få, bibehålla eller återfå rätt till förmåner, skall i den utsträckning som behövs beakta försäkrings- eller anställningsperioder som han har fullgjort som anställd enligt en annan medlemsstats lagstiftning som om de vore försäkringsperioder som har fullgjorts enligt den lagstiftning som denna institution tillämpar, dock under förutsättning att anställningsperioderna skulle ha ansetts som försäkringsperioder om de hade fullgjorts enligt denna lagstiftning.
…
3. Utom i fall som avses i artikel 71.1 a ii och b ii skall bestämmelserna i punkt 1 och 2 gälla under villkor att personen senast har fullgjort
– i fall som avses i punkt 1, försäkringsperioder
– i fall som avses i punkt 2, anställningsperioder
enligt bestämmelserna i den lagstiftning enligt vilken ansökan om förmåner görs.”
Samspelet med artikel 71.1
55. Genom frågorna 2 b) och 3 c) bb) önskar den nationella domstolen få klarhet i om, förutsatt att sökanden omfattas av tillämpningsområdet för artikel 71.1 b ii, bestämmelserna om sammanläggning i artikel 67 vid sådant förhållande är tillämpliga, eller om i själva verket första meningen i artikel 71.1 b ii är tillämplig i stället för dessa bestämmelser.
56. Såsom den portugisiska regeringen med rätta har gjort gällande, upphör inte artikel 67.1 att vara tillämplig av endast det skälet att artikel 71.1 b ii är tillämplig. Detta framgår enligt min uppfattning tydligt av bestämmelsernas systematik och ordalydelse.
57. För det första återfinns artiklarna 67 och 71 i avdelning 3 i förordningen, med rubriken ”Särskilda bestämmelser för olika slag av förmåner”. Kapitel 6 i avdelning 3 rör arbetslöshetsförmåner. Artikel 67 återfinns i avsnitt 1, ”Allmänna bestämmelser”. Avsnitt 2 i kapitel 6 i avdelning 3 har rubriken ”Arbetslösa personer som beger sig till en annan medlemsstat än den behöriga staten”. Det omfattar artikel 69, ”Villkor och beg ränsningar i rätten att behålla förmåner”, och artikel 70, ”Utgivande av förmåner och återbetalning”. Avsnitt 3, som är det sista avsnittet i kapitel 6, utgörs endast av artikel 71. Det är av denna struktur uppenbart att artikel 67 är en bestämmelse som gäller samtliga avsnitt i kapitel 6, och följaktligen prima facie
är tillämplig tillsammans med artikel 71.
58. För det andra vinner denna tolkning stöd i ordalydelsen av artikel 67. I artikel 67.3 föreskrivs att artikel 67.1 och 67.2 skall tillämpas under villkor att den berörda personen senast har fullgjort försäkrings- eller anställningsperioder enligt bestämmelserna i den lagstiftning enligt vilka ansökan om förmåner görs.(28) Detta villkor skall emellertid inte gälla i ”fall som avses i artikel 71.1 a ii och b ii”. Detta undantag vore överflödigt om artikel 71.1 inte var tillämplig tillsammans med artikel 67.
59. För det tredje är artikel 67.1 tillämplig på medlemsstater vars lagstiftning kräver att försäkringsperioder har fullgjorts för att någon skall få, bibehålla eller återfå rätt till förmåner.(29) Den behöriga institutionen i en sådan medlemsstat skall i den utsträckning som behövs beakta försäkrings- eller anställningsperioder som fullgjorts som anställd enligt en annan medlemsstats lagstiftning som om de vore försäkringsperioder som har fullgjorts enligt den lagstiftning som denna institution tillämpar. Detta förfarande, benämnt sammanläggning, är en av de två grundpelarna (den andra är utbetalningen av förmåner till personer bosatta var som helst inom unionen) i förordning nr 1408/71 – och även artikel 42 EG som den grundar sig på. Genom bestämmelserna i artikel 71.1 förses, vilket har diskuterats ovan,(30) endast vissa migrerande arbetstagare, som under sin senaste anställning, var bosatta i en annan medlemsstat än den behöriga staten, med valmöjligheten att anmäla sig som arbetslösa och ansöka om arbetslöshetsförmåner i den stat där de är bosatta i stället för i den stat där de senast var anställda. Denna artikel innehåller inte några beräkningsregler avseende dessa förmåner. Om artikel 67 inte skulle kunna vara tillämplig när ansökan om arbetslöshetsförmåner sker med stöd av artikel 71.1, skulle det inte finnas något krav på sammanläggning, vilket skulle stå i strid med såväl förordningens systematik som fördraget.
60. Slutligen har den av mig föreslagna tolkningen uttryckligen godtagits av domstolen, som i domen i målet Warmerdam-Steggerda(31) uttalade att ”artikel 71.1 b ii … påverkar inte, när villkoren för dess tillämpning är uppfyllda … bestämmelserna om sammanläggning [i artikel 67.1], som avgör under vilka villkor man skall beakta perioder som har fullgjorts av en migrerande arbetstagare i en annan medlemsstat än den i vilken den behöriga institution som är ansvarig för beslutet om huruvida förmåner skall beviljas är belägen”.
61. I enlighet härmed anser jag att bestämmelserna om sammanläggning enligt artikel 67 skall vara tillämpliga om sökanden omfattas av artikel 71.1 b ii, förutsatt förstås att hans situation motsvarar de krav som uppställs i artikel 67.1, till vilka jag nu skall komma.
Artikel 67.1
62. Genom tolkningsfrågorna 2 c) och 3 b) önskar den nationella domstolen i huvudsak få klarhet i huruvida sökandens militärtjänstgöring är att anse som en ”anställningsperiod[ … ] som han har fullgjort som anställd” i den mening som avses i artikel 67.1.
63. Enligt artikel 67.1 måste medlemsstater som omfattas av bestämmelsen ”sammanlägga” ”försäkrings- eller anställningsperioder som … har fullgjort[s] som anställd” enligt en annan medlemsstats lagstiftning som om de vore försäkringsperioder som fullgjorts enligt den egna lagstiftningen.
64. Följden av artiklarna 1 r och 1 s i förordningen(32) är att frågan huruvida en viss verksamhetsperiod utgör en ”försäkringsperiod” eller en ”anställningsperiod” vid tillämpningen av förordningen måste besvaras utifrån hur den perioden betraktas enligt den lagstiftning enligt viken den fullgjordes.
65. För att sammanläggas enligt artikel 67.1 måste försäkrings- eller anställningsperioden vidare ha ”fullgjort[s] som anställd” och följaktligen av en person som omfattades av en socialförsäkring i den mening som avses i artikel 1 a i förordningen.
66. Det synes vara otvistigt att sökandens militärtjänstgöring i den lagstiftning enligt vilken den har fullgjorts – nämligen den spanska – inte betraktas som en försäkringsperiod eller därmed likvärdig. Den nationella domstolens tolkningsfråga är därför begränsad till huruvida militärtjänstgöringen är en ”anställningsperiod … som [sökanden] har fullgjort som anställd” i den mening som avses i artikel 67.1. Om så är fallet, och förutsatt att sökanden också, såvitt tillämpligt, uppfyller det villkor som ställs i artikel 67.3 (och som diskuteras närmare nedan),(33) och förutsatt att (vilket synes följa av 107 § AFG) militärtjänstgöringen skulle ha räknats som en försäkringsperiod om den hade fullgjorts enligt tysk lagstiftning, skall svaranden som behörig institution beakta militärtjänstgöringsperioden vid bedömningen av huruvida sökanden har uppfyllt det i tysk lagstiftning uppställda arbetsvillkoret för rätt till arbetslöshetsförmåner.
67. Den portugisiska regeringen har gjort gällande att sökandens militärtjänstgöring måste beaktas av svaranden. Nämnda regering har hänvisat till domen i målet Warmerdam-Steggerda(34) som stöd för påståendet att den behöriga institution som omfattas av artikel 67 inte skall intyga huruvida militärtjänstgöringen betraktades som en försäkrings- eller anställningsperiod enligt lagstiftningen i den stat där den har fullgjorts, utan huruvida den skulle ha betraktats som en försäkringsperiod om den hade fullgjorts i den behöriga institutionens stat, nämligen Tyskland. Den frågan skall besvaras jakande.
68. Jag godtar inte den tolkningen. Det verkar som om den portugisiska regeringen endast fokuserar på den sista bestämmelsen i artikel 67.1. Den bestämmelsen innebär att anställningsperioder(35) inte kan sammanläggas enligt artikel 67.1 om de inte skulle ha räknats som försäkringsperioder om de hade fullgjorts enligt den lagstiftning som den behöriga institutionen omfattas av. Det är emellertid endast ett tilläggsvillkor. Det villkor som i själva verket är en följd av definitionen i artikel 1 s, nämligen att anställningsperioden betraktades som en sådan enligt lagstiftningen i den medlemsstat där den fullgjordes, skall också vara uppfyllt.
69. Den tyska regeringen och kommissionen har gjort gällande att militärtjänstgöring inte betraktas som en anställningsperiod enligt spansk lagstiftning, eftersom den inte omfattas av något obligatoriskt socialförsäkringssystem och inte ger någon rätt till sociala förmåner. Även om domstolen självfallet inte kan råda över tillämpningen av den inhemska socialförsäkringslagstiftningen i en medlemsstat, synes det i detta mål framgå av beslutet om förhandsavgörande att den spanska försäkringskassan har utfärdat ett intyg enligt artikel 80 i förordning nr 574/72,(36) som anger att sökanden endast har fullgjort en försäkrings- och anställningsperiod som omfattar tiden den 1 december 1991–4 december 1992. Intyget utfärdades i januari 1997. Detta tyder på att påståendet att militärtjänstgöring inte betraktas som en anställningsperiod enligt spansk lagstiftning är riktigt.
70. Den spanska myndighetens intyg är emellertid inte avgörande, dels eftersom man inte nödvändigtvis kan dra någon slutsats i fråga om vilken status sökandens militärtjänstgöringsperiod har av det skälet att den inte är omnämnd och dels eftersom domstolen under alla förhållanden har uttalat att sådana intyg som har utfärdats av den behöriga institutionen i en medlemsstat i enlighet med förordning nr 574/72 inte utgör ovederläggliga bevis mot vare sig den myndighet i den andra medlemsstaten som är behörig i arbetslöshetsfrågor eller domstolarna i den staten.(37) Såväl den senare myndigheten som, i rättsliga förfaranden, den nationella domstolen är fullständigt fria att tolka uttalandets innebörd.(38) Dessutom förhåller det sig på det sättet, vilket kommissionen har gjort gällande, att om svaranden i detta mål uttrycker tvivel i fråga om de omständigheter som ligger till grund för utfärdandet av intyget och huruvida uppgifterna däri är korrekta, åligger det dess spanska motsvarighet att ompröva huruvida intyget var riktigt utfärdat och, i förekommande fall, återkalla detsamma.(39)
71. Artikel 80 i förordning nr 574/72 kräver vidare att uppgifterna i intyget
för personen i fråga anger de ”försäkrings- eller anställningsperioder som han tidigare har fullgjort som anställd” för att han skall kunna göra sin rätt gällande enligt artikel 67.1. Om den spanska myndigheten i enlighet med artikel 80 skulle intyga att sökandens militärtjänstgöringsperiod utgjorde en ”anställningsperiod” skulle den också behöva ange huruvida sökanden hade fullgjort den perioden ”som anställd”.
72. Mot bakgrund av ovanstående, menar jag att sökandens militärtjänstgöring skall betraktas som en ”anställningsperiod … som han har fullgjort som anställd” i den mening som avses i artikel 67.1 endast om i) den definieras eller erkänns som sådan i spansk lagstiftning eller behandlas som sådan samtidigt som den enligt denna lagstiftning betraktas som likvärdig i den mening som avses i artikel 1 s i förordningen och ii) sökanden var försäkrad i den mening som avses i artikel 1 a i förordningen när han fullgjorde militärtjänsten.
Artikel 67.3
73. Med tolkningsfrågan 3 a) önskar den nationella domstolen i huvudsak få klarhet i hur nyligen en försäkringsperiod måste ha fullgjorts för att ”senast” vara fullgjord i den mening som avses i artikel 67.3.
74. I artikel 67.3 föreskrivs att, utom i fall som avses i artikel 71.1 a ii och b ii, kraven på sammanläggning i artikel 67.1 gäller under villkor att den berörda personen ”senast har fullgjort” försäkringsperioder enligt bestämmelserna i den lagstiftning enligt vilken ansökan om förmåner görs.
75. Det noteras att artikel 67.3 inte kan vara tillämplig i fall som avses i artikel 71.1 1 a ii och b ii, eftersom sökanden i dessa fall per definition kommer att ansöka om arbetslöshetsförmåner i en annan medlemsstat än den där han senast var anställd(40) och följaktligen inte kommer att ”senast ha fullgjort” försäkringsperioder i enlighet med den lagstiftning enligt vilken ansökan om förmåner görs.
76. Med tolkningsfrågan 3 a) önskar den nationella domstolen få klarhet i huruvida en person vars senaste försäkringsperiod i Tyskland upphörde för mer än ett år sedan, och som därefter fullgjorde obligatorisk militärtjänst i Spanien under nio månader, ”senast” har fullgjort försäkringsperioden enligt tysk lagstiftning i den mening som avses i den bestämmelsen. Den tyska regeringen och kommissionen har båda gjort gällande att den frågan skall besvaras jakande. Jag delar den uppfattningen.
77.
I detta mål har sökandens senaste försäkringsperiod i Tyskland, vilket framgår tydligt av tolkningsfrågans formulering, upphört mer än ett år innan han ansökte om arbetslöshetsförmåner. Villkoret som ställs i artikel 67.3 skulle därför få till följd att artikel 67.1 inte skulle vara tillämplig om antingen den tid som förflutit eller fullgörandet av den spanska militärtjänsten innebär att den försäkringsperioden inte ”senast” vara fullgjord innan ansökan om förmåner gjordes.
78.
Domstolen har uttalat att villkoret som ställs i artikel 67.3 syftar till att uppmuntra arbetslösa personer att söka arbete i den medlemsstat där de senast var anställda och förmå den staten att bära kostnaderna för och utbetala arbetslöshetsförmåner.(41) Samtidigt finns det en vilja att, i avsaknad av en gemensam arbetsmarknad, undvika export av arbetslöshet genom att uppmuntra arbetslösa att i första hand söka arbete i den stat där de senast var anställda.(42)
79. Det står i överensstämmelse med det syftet att medlemsstaten där den senaste anställningen ägde rum förblir ansvarig för betalningen av arbetslöshetsförmåner till en person vars senaste försäkringsperiod fullgjordes i den staten, oavsett att tid har förflutit mellan det att den försäkringsperioden fullgjordes och ansökan om arbetslöshetsförmåner gjordes, förutsatt att det inte finns någon annan försäkringsperiod i en annan medlemsstat under den mellankommande perioden.
80. Visserligen är det begrepp som används
för ”senast” i den tyska versionen av artikel 67.3 ”unmittelbar zuvor”, vilket bokstavligen innebär ”omedelbart före”. De begrepp som används i flera andra språkversioner har emellertid samma innebörd som det engelska ”lastly” och det franska ”en dernier lieu”, vilket mer naturligt fokuserar på den omständigheten att perioden i fråga var den senaste period av detta slag som varade före ett visst datum snarare än nödvändigtvis omedelbart före det datumet.(43)
81. När det gäller den inverkan som sökandens mellankommande militärtjänstgöringsperiod i Spanien har, verkar det som om en sådan mellankommande aktivitet får till följd att hans tidigare försäkringsperiod i Tyskland inte kan anses ha fullgjorts senast i den mening som avses i artikel 67.3 om militärtjänstgöringsperioden i sig utgör en ”försäkringsperiod” i den mening som avses i förordningen och följaktligen såsom den definieras i artikel 1 r. Som nämnts ovan(44) synes samtliga parter vara överens om att detta inte är fallet i detta mål.
82. I enlighet härmed anser jag att om en person fullgör en försäkringsperiod enligt lagstiftningen i en medlemsstat och därefter ansöker om arbetslöshetsförmåner i den staten, är den försäkringsperioden ”senast” fullgjord i den mening som avses i artikel 67.3 även om den inte omedelbart föregick ansökan om förmåner, förutsatt att det inte finns någon annan mellankommande försäkringsperiod.(45)
Sammanfattning av mitt förslag till avgörande av de tre första frågorna
83. Det kan vara till hjälp i det här skedet med en sammanfattning av mitt förslag till avgörande när det gäller tillämpligheten av artiklarna 13.2, 67 och 71 på sökandens situation.
84. Om tysk lagstiftning är tillämplig enligt artikel 13.2 f i enlighet med vad domstolen anfört i domen i målet Kuusijärvi,(46) drar jag följande slutsatser:
a) Om militärtjänstgöringen är ”anställning” i den mening som avses i artikel 71.1 (vilket enligt artikel 1 s beror på hur den betraktas enligt spansk lagstiftning, och skall intygas i enlighet med artikel 80 i förordning nr 574/72) och sökanden under sin militärtjänstgöring var bosatt i Tyskland i den mening som avses i artikel 71.1, såsom den har tolkats av domstolen,(47) omfattas sökanden av tillämpningsområdet för artikel 71.1 b ii, vilket ger honom rätt att ansöka om arbetslöshetsförmåner i Tyskland även om han senast var anställd i en annan medlemsstat.
b) Om sökanden omfattas av tillämpningsområdet för artikel 71.1 b ii skall den tyska myndigheten beakta militärtjänstgöringsperioden vid bedömningen av hans rätt till arbetslöshetsförmåner om
i) det var en ”anställningsperiod … som han har fullgjort som anställd” i den mening som avses i artikel 1 a och s, vilket utgör ett tilläggsvillkor i förhållande till dem han redan tidigare uppfyllt för att omfattas av artikel 71.1. Även denna fråga är en sak för spansk lagstiftning och skall klargöras i enlighet med artikel 80, och
ii) den skulle ha räknats som en försäkringsperiod om den hade fullgjorts enligt tysk lagstiftning i enlighet med vad som föreskrivs i artikel 67.1.
c) Om sökanden inte omfattas av tillämpningsområdet för artikel 71.1 b ii kan han inte heller ansöka om arbetslöshetsförmåner i Tyskland (eftersom dess lagstiftning är tillämplig enligt artikel 13.2 f). Den tyska myndigheten skall beakta militärtjänstgöringsperioden vid bedömningen av hans rätt till arbetslöshetsförmåner, förutsatt
i) att villkoren i b) ovan är uppfyllda och
ii) att han ”senast” fullgjorde försäkringsperioder i enlig het med tysk lagstiftning i enlighet med vad som föreskrivs i artikel 67.3.
85. Om tillämplig lagstiftning är den spanska enligt artikel 13.2 e, analogt med rättspraxis avseende artikel 13.2 a före införandet av artikel 13.2 f, drar jag följande slutsatser: Mitt förslag till avgörande under punkterna a) and b) i föregående punkt förblir oförändrat. Om sökanden inte omfattas av tillämpningsområdet för artikel 71.1 b ii skulle han emellertid inte kunna söka arbetslöshetsförmåner i Tyskland, men skulle ha kunnat göra det i Spanien (som enligt artikel 67.1 i princip skulle ha varit skyldigt att sammanlägga hans tidigare försäkrings- eller anställningsperioder i Tyskland, förutsatt att han ”senast” fullgjorde försäkringsperioder i enlighet med spansk lagstiftning).
Likabehandlingsprincipen
86. I artikel 3.1 i förordningen föreskrivs följande:
”Om något annat inte följer av de särskilda bestämmelserna i denna förordning har personer, som är bosatta inom en medlemsstats territorium och för vilka denna förordning gäller, samma skyldigheter och rättigheter enligt en medlemsstats lagstiftning som denna medlemsstats egna medborgare.”
87. Med sin fjärde tolkningsfråga önskar den hänskjutande domstolen få klarhet i huruvida, för det fall att sökandens militärtjänstgöringsperiod inte kan beaktas enligt förordningens bestämmelser om arbetslöshetsförmåner (nämligen artiklarna 67 och 71), han har någon sådan rätt enligt den artikeln eller någon annan allmän gemenskapsrättslig bestämmelse.
88. Sökanden och den portugisiska regeringen har gjort gällande att sökanden med stöd av artikel 3.1 kan ha en sådan rättighet. Den tyska regeringen och kommissionen delar inte den uppfattningen.
89. Den portugisiska regeringen grundar sin uppfattning på domstolens avgörande i målet Mora Romero.(48)
90. I det målet uttalade domstolen att artikel 3.1 skall tolkas så, ”att när det i en medlemsstats lagstiftning föreskrivs att rätten till barnpension förlängs efter fyllda 25 år för personer som har rätt till pensionen och vilkas utbildning avbryts på grund av att de fullgör sin militärtjänst, skall denna stat likställa den militärtjänst som har fullgjorts i en annan medlemsstat med militärtjänst som har fullgjorts enligt den egna lagstiftningen”.(49)
91. Enligt min uppfattning kan den tolkningen inte överföras till detta mål. I målet Mora Romero rörde det sig om rätt till barnpension. Sökanden, en spansk medborgare, hade rätt till sådan pension enligt tysk lagstiftning, i vilken återfanns bestämmelser om utbetalning till 25 års ålder, förlängd med en period motsvarande militärtjänstgöringsperioden. Sökanden fullgjorde en militärtjänstgöringsperiod i Spanien innan han hade fyllt 25 år. Den tyska behöriga myndigheten upphörde med utbetalningen av hans barnpension när han fyllde 25 år och vägrade förlänga den med en period motsvarande militärtjänstgöringsperioden.
92. Även om såväl sökanden som den berörda förmånen helt klart omfattades av tillämpningsområdet för förordningen, var situationen i det målet inte desto mindre i materiellt hänseende skild från den i detta mål. I målet Mora Romero fanns det inte någon särskild bestämmelse i förordningen som reglerade frågan. I den enda bestämmelse i förordningen som rörde sammanläggning när det gäller barnpension (artikel 79) föreskrevs endast att försäkrings-, anställnings-, egenföretagar- eller bosättningsperioder som fullgjorts av den avlidna föräldern i en annan medlemsstat skulle beaktas vid bedömningen av rätt till sådan pension.
93. I avsaknad av någon bestämmelse i förordningen som reglerar sökandens situation, i vilken han var klart missgynnad i förhållande till en tysk medborgare i samma situation, var det helt riktigt av domstolen att tillämpa den likabehandlingsprincip som kommer till uttryck i artikel 3.1.
94. Den bestämmelsen gäller emellertid uttryckligen endast ”[o]m något annat inte följer av de särskilda bestämmelserna i denna förordning”, och i detta mål, till skillnad från i målet Mora Romero, innehåller förordningen särskilda bestämmelser, nämligen artiklarna 67 och 71, vilka syftar till att reglera rätten till arbetslöshetsförmåner för en arbetslös person som har fullgjort försäkrings- eller anställningsperioder enligt lagstiftningen i
en annan medlemsstat. Som såväl den tyska regeringen som kommissionen har gjort gällande, har dessa särskilda bestämmelser företräde framför den allmänna likabehandlingsprincip som kommer till uttryck i artikel 3.1.
95. Om det skulle förhålla sig på annat sätt skulle man behöva skriva om de utförliga bestämmelserna i artikel 67.1 och i synnerhet i detta syfte definiera om begreppet ”anställningsperiod”.
96. Det skulle kunna anföras att, om sökanden inte har rätt till sammanläggning enligt artikel 67.1, detta innebär en lucka i förordningens systematik som borde fyllas ut med hänvisning till artikel 3.1.
97. Jag godtar inte det synsättet. Om sökanden inte omfattas av tillämpningsområdet för artikel 67.1 så beror det på att hans militärtjänstgöring inte utgör en försäkrings- eller anställningsperiod som har fullgjorts som anställd i den mening som avses i den bestämmelsen. Om det förhåller sig på det sättet så är det på grund av att spansk lagstiftning inte godtar militärtjänstgöring som en sådan period. Det är helt och fullt i enlighet med förordningens systematik och syften att en militärtjänstgöringsperiod som inte betraktas som en försäkrings- eller anställningsperiod eller därmed likvärdig period enligt den lagstiftning enligt viken den fullgjordes inte skall sammanläggas vid bedömningen av rätt till arbetslöshetsförmåner.
98. Slutsatsen skulle enligt min uppfattning bli densamma om andra allmänna likabehandlingsprinciper åberopades, till exempel den som kommer till uttryck i artikel 39.2 och som omnämns i begäran om förhandsavgörande.
Förslag till avgörande
99. Svaret på frågan huruvida den lagstiftning som är tillämplig på en person som, efter att
ha varit anställd i medlemsstat A, fullgör en obligatorisk militärtjänst i medlemsstat B innan han återvänder till medlemsstat A där han ansöker om arbetslöshetsförmåner, är den lagstiftning som gäller i medlemsstat A eller den lagstiftning som gäller i medlemsstat B, beror på huruvida den tolkning av artikel 13.2 f i rådets förordning (EEG) nr 1408/71 av den 14 juni 1971 om tillämpningen av systemen för social trygghet när anställda, egenföretagare och deras familjemedlemmar flyttar inom gemenskapen som domstolen gjorde i domen av den 11 juni 1998 i mål C-275/96, Kuusijärvi (REG 1998, s. I–3419) är tillämplig på den som ansöker om arbetslöshetsförmåner. Om tolkningen i målet Kuusijärvi är tillämplig, skall en sådan person omfattas av lagstiftningen i medlemsstat A, såsom bosättningsstaten enligt artikel 13.2 f i förordning nr 1408/71. Om tolkningen i målet Kuusijärvi inte är tillämplig, skall en sådan person omfattas av lagstiftningen i medlemsstat B, såsom den stat vars lagstiftning han omfattades av under sin militärtjänstgöringsperiod enligt artikel 13.2 e i förordning nr 1408/71.
100. De återstående tolkningsfrågorna som ställts av Bundessozialgericht skall besvaras enligt följande:
1) En obligatorisk militärtjänstgöringsperiod skall betraktas som ”anställning” i den mening som avses i första meningen i artikel 71.1 i förordning nr 1408/71 endast om den definieras eller erkänns som sådan i den lagstiftning enligt vilken den har fullgjorts eller behandlas som sådan samtidigt som den enligt denna lagstiftning betraktas som likvärdig med en anställningsperiod i den mening som avses i artikel 1 s i förordningen.
2) En obligatorisk militärtjänstgöring skall betraktas som en ”anställningsperiod som [personen i fråga] har fullgjort som anställd” i den mening som avses i artikel 67.1 i förordning nr 1408/71 endast om i) den definieras eller erkänns som sådan i spansk lagstiftning eller behandlas som sådan samtidigt som den enligt denna lagstiftning betraktas som likvärdig i den mening som avses i artikel 1 s i förordningen och ii) sökanden var försäkrad i den mening som avses i artikel 1 a i förordningen när han fullgjorde militärtjänsten.
3) Artikel 67.1 i förordning nr 1408/71 är tillämplig på en sökande som omfattas av tillämpningsområdet för artikel 71.1 b ii i den förordningen.
4) När en person fullgör en försäkringsperiod enligt lagstiftningen i en medlemsstat och därefter ansöker om arbetslöshetsförmåner i den staten, är försäkringsperioden ”senast” fullgjord i den mening som avses i artikel 67.3 i förordning nr 1408/71 även om den inte omedelbart föregick ansökan om förmåner förutsatt att det inte finns någon annan mellankommande försäkringsperiod.
BILAGA
Bundessozialgericht har begärt att EG-domstolen meddelar förhandsavgörande beträffande följande frågor.
”1. Omfattas en person, som efter mer än två månader efter avslutad obligatorisk militärtjänstgöring i Spanien ansöker om ersättning från den tyska arbetslöshetsförsäkringen,
a) av den spanska lagstiftningen i enlighet med artikel 13.2 e i rådets förordning (EEG) nr 1408/71 av den 14 juni 1971 om tillämpningen av systemen för social trygghet när anställda, egenföretagare och deras familjemedlemmar flyttar inom gemenskapen, i dess ändrade och uppdaterade lydelse enligt rådets förordning (EEG) nr 2001/83 av den 2 juni 1983 (EGT L 230, s. 6; svensk specialutgåva, område 5, volym 3, s. 13), i dess ändrade lydelse enligt rådets förordning (EEG) nr 2195/91 av den 25 juni 1991 (EGT L 206, s. 2; svensk specialutgåva, område 5, volym 5, s. 46) – nedan kallad förordning nr 1408/71,
eller
b) av den tyska lagstiftningen i enlighet med artikel 13.2 f i förordning nr 1408/71?
2. För det fall den första frågan under punkt a besvaras jakande, ställs följande fråga:
a) Utgör den i Spanien fullgjorda militärtjänstgöringen ”senaste anställning … inom en annan medlemsstats territorium än den behöriga statens” i den mening som avses i artikel 71.1 i förordning nr 1408/71?
b) För det fall den andra frågan under punkt a besvaras jakande, ställs följande fråga:
Innebär artikel 71.1 b ii första meningen i förordning nr 1408/71 även att den senaste anställningen inom en annan medlemsstats territorium vid bedömningen av rätt till arbetslöshetsförmåner skall beaktas som om den fullgjorts i bosättningsstaten utan att villkoren i artikel 67 i förordning nr 1408/71 måste vara uppfyllda?
c) För det fall den andra frågan under punkt b besvaras nekande, ställs följande fråga:
Under vilka förutsättningar utgör en militärtjänstgöringsperiod, som enligt nationell (spansk) lagstiftning varken utgör en arbetslöshetsförsäkringsperiod eller är att jämställa med en sådan, en anställningsperiod enligt artikel 67.1 i förordning nr 1408/71 som arbetstagaren har fullgjort enligt den andra medlemsstatens lagstiftning?
3. För det fall den första frågan under punkt b besvaras jakande, ställs följande fråga:
a) Skall en person, som mer än ett år tidigare avslutat sin senaste försäkringsperiod i Tyskland och därefter fullgjort nio månaders militärtjänstgöring i Spanien, anses ha ”senast fullgjort” försäkringsperioder enligt tysk lagstiftning i den mening som avses i artikel 67.3 i förordning nr 1408/71?
b) För det fall den tredje frågan under punkt a besvaras jakande, ställs följande fråga:
Under vilka förutsättningar utgör en militärtjänstgöringsperiod, som enligt nationell (spansk) lagstiftning varken utgör en arbetslöshetsförsäkringsperiod eller är att jämställa med en sådan, en anställningsperiod enligt artikel 67.1 i förordning nr 1408/71 som arbetstagaren har fullgjort enligt den andra medlemsstatens lagstiftning? (denna fråga motsvarar den andra frågan under punkt c)
c) För det fall artikel 67.1 i förordning nr 1408/71 inte är tillämplig på sökanden (den tredje frågan under punkterna a och b), ställs följande fråga:
aa) Utgör den i Spanien fullgjorda obligatoriska militärtjänstgöringen ”senaste anställning … inom en annan medlemsstats territorium än den behöriga statens” i den mening som avses i artikel 71.1 i förordning nr 1408/71? (Denna fråga motsvarar den andra frågan under punkt a.)
bb) För det fall den tredje frågan under punkt aa besvaras jakande, ställs följande fråga:
Innebär artikel 71.1 b ii första meningen i förordning nr 1408/71 även att den senaste anställningen inom en annan medlemsstats territorium vid bedömningen av rätt till arbetslöshetsförmåner skall beaktas som om den fullgjorts i bosättningsstaten utan att villkoren i artikel 67 i förordning nr 1408/71 måste vara uppfyllda? (Denna fråga motsvarar den andra frågan under punkt b.)
4. För det fall den spanska militärtjänstgöringsperioden varken enligt artikel 71 eller artikel 67 i förordning nr 1408/71 skall beaktas vid bedömningen av sökandens rätt till tyska arbetslöshetsförmåner, finns det någon motsvarande rättighet enligt likabehandlingsprincipen i artikel 3 i förordning nr 1408/71 eller enligt andra allmänna gemenskapsrättsliga bestämmelser?
(1) .
(2)
–	Rådets förordning (EEG) nr 1408/71 av den 14 juni 1971 om tillämpningen av systemen för social trygghet när anställda, egenföretagare och deras familjemedlemmar flyttar inom gemenskapen, (EGT L 149, s. 2; svensk specialutgåva, område 5, volym 1, s. 57). Förordningen i sin lydelse med ändringar fram till och med år 1995 återfinns i del I i bilaga A till rådets förordning (EG) nr 118/97 av den 2 december 1996 om ändring och uppdatering av förordning (EEG) nr 1408/71 (EGT L 28, s. 1).
(3)
–	Rådets förordning (EEG) nr 574/72 av den 21 mars 1972 om tillämpningen av förordning (EEG) nr 1408/71. Förordningen i sin lydelse med ändringar fram till och med år 1995 återfinns i del II i bilaga A till rådets förordning (EG) nr 118/97, nämnd i fotnot 2 ovan.
(4)
–	Rådets förordning (EEG) nr 2195/91 av den 25 juni 1991 om ändring av dels förordning (EEG) nr 1408/71, dels förordning (EEG) nr 574/72 (EGT L 206, s. 2; svensk specialutgåva, område 5, volym 5, s. 46).
(5)
–	Se till exempel domstolens dom av den 11 juni 1998 i mål C-275/96, Kuusijärvi (REG 1998, s. I-3419), punkt 28.
(6)
–	Nämnd ovan i fotnot 5, punkt 33.
(7)
–	Punkt 34 i domen.
(8)
–	Se punkterna 35 och 39–50, särskilt punkterna 39 och 40.
(9)
–	Punkt 29 i domen.
(10)
–	För en närmare diskussion om artikel 67, se nedan punkterna 54–82.
(11)
–	Se till exempel dom av den 7 mars i mål 145/84, Cochet (REG 1985, s. 801), punkt 11, och dom av den 29 juni 1995 i mål C-454/93, Van Gestel (REG 1995, s. I-1707), punkterna 13–14.
(12)
–	Nämnd ovan i fotnot 4.
(13)
–	Dom av den 12 januari 1983
i mål 150/82, Coppola (REG 1983, s. 43) och dom av den 12 juni 1986 i mål 302/84, Ten Holder (REG 1986, s. 1821).
(14)
–	Se till exempel domen i det ovan i fotnot 11 nämnda målet Cochet, punkterna 14 och 15, dom av den 13 mars 1997 i mål C-131/95, Huijbrechts (REG 1997, s. I–1409), punkt 26, och senast dom av den 6 november 2003 i mål C-311/01, kommissionen mot Nederländerna (REG 2003, s. I‑0000), punkt 32.
(15)
–	Se till exempel dom av den 12 juni 1986 i mål 1/85, Miethe (REG 1986, s. 1837), punkt 16.
(16)
–	Dom av den 17 februari 1977 i mål 76/76, Di Paolo (REG 1977, s. 315), punkt 11.
(17)
–	Se närmare punkt 30 ovan.
(18)
–	Se till exempel domen i det ovan i fotnot 15 nämnda målet Miethe, punkt 9, och domen i det ovan i fotnot 11 nämnda målet Van Gestel, punkt 23.
(19)
–	Se punkterna 55–61.
(20)
–	Dom av den 1 december 1977 i mål 66/77 (REG 1977, s. 2311), punkt 19.
(21)
–	Dom av den 13 november 1997 i mål C-248/96 (REG 1997, s. I–6407), punkt 31.
(22)
–	Punkt 26 i domen.
(23)
–	Nämnd ovan i fotnot 21, punkt 31.
(24)
–	Se punkterna 69 och 70.
(25)
–	Nämnd i fotnot 3 ovan.
(26)
–	Se den rättspraxis som anges i fotnot 11.
(27)
–	Se domen i det ovan i fotnot 16 nämnda målet Di Paolo, punkterna 17–22. Se även generaladvokaten Mancinis förslag till avgörande, föredraget den 21 maj 1985 i mål 41/84, Pinna (REG 1986, s. 1; svensk specialutgåva, volym 8, s. 355).
(28)
–	Denna bestämmelse diskuteras närmare nedan, se punkterna 74–82.
(29)
–	Medlemsstater vars lagstiftning knyter sådan rätt till att anställningsperioder har fullgjorts, i motsats till försäkringsperioder, omfattas av de parallella bestämmelserna i artikel 67.2
(30)
–	Se punkt 37.
(31)
–	Dom av den 12 maj 1989 I mål 388/87 (REG 1989, s. 1203), punkt 18.
(32)
–	Artiklarnas ordalydelse har återgetts i punkt 32 ovan.
(33)
–	Se punkterna 74–82.
(34)
–	Nämnd i fotnot 31 ovan, punkt 21.
(35)
–	Bestämmelsen är inte tillämplig på försäkringsperioder, se dom av den 15 mars 1978 i mål 126/77, Frangiamore (REG 1978, s. 725).
(36)
–	Nämnd i fotnot 3 ovan. De tillämpliga bestämmelserna i artikel 80 har sammanfattats i punkt 4 ovan.
(37)
–	Dom av den 8 juli 1992 i mål C-102/91, Knoch (REG 1992, s. I-4341), punkt 54.
(38)
–	Se målet Knoch, nämnt i fotnot 37 ovan, punkt 53.
(39)
–	Dom av den 30 mars 2000 i mål C-178/97, Banks med flera (REG 2000, s. I-2005), punkt 43.
(40)
–	Se ovan punkterna 33 och 37.
(41)
–	Dom av den 8 april 1992 i mål C-62/91, Gray (REG 1992, s. I-2737), punkt 12.
(42)
–	Förslag till avgörande föredraget den 16 januari 1992 av generaladvokaten Tesauro i det ovan i fotnot 41 nämnda målet Gray, punkt 5.
(43)
–	Till exempel, ”senest” (danska), ”laatstelijk” (holländska), ”viimeksi” (finska), ”da ultimo” (italienska) och ”en ultimo lugar” (spanska).
(44)
–	Se punkt 66.
(45)
–	Jag anser inte att min slutsats och den föregående analysen påverkas av domstolens beslut av den 4 mars 2002 i mål C-175/00, Verwayen-Boelen (REG 2002, s. 2141). Även om det beslutet synes förutsätta att sökandens period i Nederländerna under åren 1987–1995, där hon erhöll förmåner men inte fullgjorde försäkrings- eller anställningsperioder, utgjorde hinder för att hennes föregående anställningsperiod i Belgien under åren 1977–1986 skulle vara senast fullgjord i Belgien, i den mening som avses i artikel 67.3, när hon år 1997 ansökte om arbetslöshetsförmåner i Belgien, berördes inte frågan uttryckligen av domstolen.
(46)
–	Nämnd i fotnot 4 ovan.
(47)
– Det har inte ställts någon tolkningsfråga på den senare punkten.
(48)
–	Dom av den 25 juni 1997 i mål C-131/96 (REG 1997, s. I–3659).
(49)
–	Punkt 36 i domen.