62007CC0246_SV
Generaladvokatens förslag till avgörande
Generaladvokatens förslag till avgörande
1. Skyldigheten till lojalt samarbete mellan gemenskapen och medlemsstaterna har en särskild betydelse vid utövandet av behörigheterna enligt fördraget. Detta gäller i ännu högre grad när dessa behörigheter är delade.
2. Det är i detta sammanhang som förevarande mål uppkommit. Såväl gemenskapen som Sverige är parter i en multilateral konvention om miljöfarliga ämnen. Kan Sverige föreslå att ett nytt ämne ska tas in i konventionen, eller är Sverige skyldigt att agera gemensamt med gemenskapen?
3. Svaret beror, såsom kommer att framgå, inte enbart på frågan huruvida Sverige har behörighet att agera självständigt utan är också avhängigt hur Sverige väljer att agera.
I – Omständigheterna i målet och tillämpliga bestämmelser
4. Förevarande mål rör lagstiftningen om långlivade organiska föroreningar som utgör särskilt farliga ämnen för miljön och för människors hälsa. Långlivade organiska föroreningar är giftiga, persistenta och bioackumuleras (vilket innebär att de arbetar sig upp genom näringskedjan). De negativa verkningarna av långlivade organiska föroreningar när de transporteras via luft, vatten eller i form av migrerande arter kan uppstå långt från den plats där de släpps ut initialt.
5. Dessa gränsöverskridande negativa verkningar har lett till att långlivade organiska föroreningar reglerats i miljöavtal. Ett sådant multilateralt avtal är Stockholmskonventionen om långlivade organiska föroreningar (nedan kallad konventionen).(2) Konventionen är ett blandat avtal i vilket såväl kommissionen som Sverige är parter. Enligt konventionen ska parterna minska eller eliminera utsläppen av de långlivade organiska föroreningar som förtecknas i bilagorna till densamma.
6. Alla konventionens parter kan föreslå att ett ämne ska anses utgöra en långlivad organisk förorening och läggas till i bilagorna till konventionen (nedan kallat tillagt i konventionen). Detta innebär i huvudsak att ett ämne, efter att på detta sätt ha föreslagits, blir föremål för prövning av granskningskommittén, som avgör huruvida ämnet uppfyller kraven i konventionen, upprättar en riskprofil och utfärdar en slutlig rekommendation om huruvida ämnet kan läggas till i konventionen.
7. Parterna i konventionen kan under hela den tid som granskningskommitténs tekniska utvärdering pågår yttra sig och det är de som, efter det att utvärderingen har avslutats, slutgiltigt avgör huruvida ämnet ska läggas till i konventionen. En partskonferens hålls, vanligen en gång per år, för beslut om sådana ändringar som dessa tillägg. Syftet med partskonferensen är att komma fram till enhälliga beslut, men om detta inte är möjligt kan den fatta beslut med tre fjärdedels majoritet.
8. Det är viktigt att notera att varje part i konventionen enligt densamma kan avstå från att bli bunden av en ändring. Parten har ett år på sig att fatta ett sådant beslut, vilket sammanfaller med den period som föregår ändringens ikraftträdande.
9. Ett annat multilateralt miljöavtal om reglering av långlivade organiska föroreningar är POP‑protokollet om långlivade organiska föroreningar till konventionen om långväga gränsöverskridande luftföroreningar (nedan kallat POP‑protokollet).(3) POP‑protokollet liknar konventionen i många avseenden men, som namnet antyder, det rör i huvudsak luftburna föroreningar. En central likhet är att alla parter i POP‑protokollet kan föreslå att ett ämne ska läggas till i förteckningen över långlivade organiska föroreningar i bilagorna till POP‑protokollet (nedan kallat tillagt i POP‑protokollet). Såväl gemenskapen som Sverige är parter i POP‑protokollet.
10. De negativa gränsöverskridande verkningarna av långlivade organiska föroreningar har också lett till att de reglerats på gemenskapsnivå, framför allt i förordning nr 850/2004 (nedan kallad förordningen).(4)
11. Förevarande mål rör Sveriges förslag att en viss grupp av ämnen, nämligen perfluoroktansulfonater (nedan kallat PFOS), ska läggas till i förordningen. Det är ostridigt att PFOS kan klassificeras som en långlivad organisk förorening. Vid den tidpunkt då Sverige lade fram sitt förslag hade emellertid PFOS ännu inte lagts till i något av de ovannämnda internationella eller gemenskapsrättsliga instrument som rör långlivade organiska föroreningar.
12. Det är viktigt att beakta tidsordningen för de händelser som omgärdade Sveriges förslag, och även huruvida dessa händelser avser konventionen eller POP‑protokollet.
13. Den 4 augusti 2004 lade kommissionen fram ett förslag till beslut av rådet om att kommissionen skulle bemyndigas, att på gemenskapens och de berörda medlemsstaternas vägnar, överlämna ett förlag om ändringar av bilagorna till både konventionen och POP‑protokollet. Kommissionens förslag omfattade inte PFOS.
14. I augusti 2004 föreslog också Sverige att PFOS skulle läggas till i POP‑protokollet.(5)
15. Den 8 september 2004 sammanträdde rådets arbetsgrupp för internationella miljöfrågor. Under detta möte tog Sverige upp frågan om tillägg av PFOS i konventionen, och förklarade att man från Sveriges sida förväntade sig att ett sådant tillägg skulle bli föremål för ett gemensamt förslag och att Sverige under tiden skulle avstå från att lägga fram ett eget förslag. Vid gruppens möte den 12 januari 2005 tog Sverige åter upp denna fråga.
16. I mars år 2005 antog rådet slutsatser innehållande ett gemensamt förslag avseende vilka ämnen som skulle läggas till konventionen. Valet av ämnen skulle grunda sig på ämnen som redan omfattades av POP‑protokollet, och vilka också omfattades av förordningen. Som redan nämnts omfattades inte PFOS vid den aktuella tidpunkten av något av dessa instrument (eftersom man inte nått någon överenskommelse med avseende på Sveriges förslag inom ramen för POP‑protokollet).
17. Den 6 juli 2005 träffade arbetsgruppen för internationella miljöfrågor en överenskommelse om ett gemensamt förslag att lägga till PFOS i POP‑protokollet, så snart kommissionen överlämnat ett förslag till kontrollåtgärder på gemenskapsnivå.
18. Mötet inom arbetsgruppen för internationella miljöfrågor behandlade också tillägget av PFOS i konventionen. Sverige skärpte sin position och klargjorde att om ingen överenskommelse om ett gemensamt förslag kunde nås, skulle Sverige ensamt lägga fram ett förslag. Trots detta lyckades man i arbetsgruppen endast enas om att tillägget av ämnen skulle föreslås, men beslutet om vilka ämnen som skulle tilläggas sköts på framtiden.
19. Den 14 juli 2005 agerade Sverige i enlighet med sin sedan tidigare tillkännagivna hållning, och föreslog på egen hand att PFOS skulle läggas till i konventionen, samtidigt som ordförandeskapet informerades härom. Sveriges förslag är, som redan nämnts, föremål för talan i förevarande mål och ska därför prövas mot bakgrund av den situation som rådde vid tidpunkten för omständigheterna i målet. Det finns dock ett antal händelser i tiden därefter som är värda att notera.
20. Den 8 september 2005 beslutade rådet att bemyndiga gemenskapen och dess medlemsstater att överlämna ett gemensamt förslag om tillägg av PFOS i POP‑protokollet,(6) så snart kommissionen hade lagt fram ett förslag om begränsningar enligt direktiv 76/769(7) för användningen av PFOS.
21. Den 24 april 2006 beslutade rådet att bemyndiga gemenskapen och dess medlemsstater att lägga fram ett gemensamt förslag för tillägg av vissa ämnen, vilket inte omfattade PFOS, i konventionen.(8)
22. Om och när PFOS slutligen läggs till i konventionen eller POP‑protokollet kommer det också att tas med bland de ämnen som omfattas av förordningen.(9)
23. Efter det att Sverige lagt fram sitt förslag, lanserades idén om ett direktiv om införande av kontrollåtgärder för PFOS, och ett sådant direktiv antogs också.(10)
24. Kommissionen skickade en formell underrättelse till Sverige där den ifrågasatte huruvida Sveriges förslag var förenligt med gemenskapsrätten. Eftersom den inte fann att Sveriges svar på den formella underrättelsen och det därpå följande motiverade yttrandet var tillfredsställande, väckte den förevarande talan med stöd av artikel 226 EG.
II – Bedömning
25. Det ska redan från början göras klart att kommissionen inte har ifrågasatt att PFOS ska anses utgöra långlivade organiska föroreningar. Senare gemenskapslagstiftning har tvärtom bekräftat att de ska anses utgöra sådana. Med hänsyn till de gränsöverskridande verkningarna av PFOS och i avsaknad av gemenskapslagstiftning, var det enda sättet för Sverige att förebygga sådana negativa verkningar på dess miljö och dess medborgares hälsa att tillgripa internationella instrument.
26. Kommissionen har hävdat att Sverige saknade behörighet att agera med avseende på de risker som är förenade med PFOS. Den anser att gemenskapslagstiftningen – särskilt förordningen och direktiv 76/769 – redan fanns, även om denna lagstiftning vid den aktuella tidpunkten inte inbegrep PFOS.
27. Som medlemsstaterna helt riktigt har påpekat avses härmed exklusiv behörighet. Kommissionen hävdade dock aldrig under det erforderliga skedet av det administrativa förfarandet att en exklusiv behörighet skulle ha trätts förnär. Talan ska således avvisas i denna del och de argument som har anknytning härtill ska lämnas utan avseende.
28. Vidare gäller att även om talan skulle kunna prövas i den del den avser påståendet om att en exklusiv behörighet har trätts förnär, skulle den ändå inte kunna bifallas i den delen. Som domstolen har slagit fast gäller att ”[d]enna behörighet för gemenskapen avseende yttre förbindelser på miljöskyddsområdet … [är] i och för sig, såsom framgår av artikel 176 EG, inte exklusiv utan i princip delad mellan gemenskapen och medlemsstaterna”.(11)
29. Såväl den gemenskapslagstiftning på vilken kommissionen grundar sin talan som Sveriges anslutning till konventionen grundas på avdelning XIX i EG‑fördraget, vilken rör miljön (artiklarna 174 EG–176 EG). Den fördelning av behörigheter som sker i fördraget inriktas på handling: varken medlemsstaterna eller gemenskapen kan hindra varandra från att eftersträva ett starkare skydd för miljön.
30. Den ifrågavarande gemenskapslagstiftningen som sådan ska förstås så, att den inför minimistandarder vilka på intet sätt hindrar medlemsstaterna från att vidta längre gående åtgärder. Eftersom denna lagstiftning inte omfattade PFOS vid den aktuella tidpunkten, kunde gemenskapen inte ha förvärvat exklusiv behörighet som uteslöt lagstiftning från medlemsstaternas sida.(12)
31. Kommissionen har, för det fall påståendet om exklusiv behörighet inte kan tas upp till prövning, under det administrativa förfarandet på ett fullt riktigt sätt gjort gällande ett åsidosättande av artikel 10 EG, och det är denna fråga jag i fortsättningen avser att koncentrera mig på.(13) Det påstådda åsidosättandet har två sidor.
32. I materiellt hänseende består åsidosättandet i ett påstående att Sveriges förslag om tillägg av PFOS i konventionen – eller vilket ämne som helst för den delen – äventyrar enigheten i den internationell representation som gemenskapen och dess medlemsstater utgör.
33. I processuellt hänseende lämnas frågan huruvida Sverige har rätt att lägga fram sådana förslag därhän, och påståendet om åsidosättande inriktas i stället på samordningen av sådana förslag i pågående gemenskapliga beslutsprocesser.
34. Jag anser att dessa två sidor ska prövas separat.
i) Frågan huruvida Sverige kan föreslå att PFOS ska läggas till i konventionen
35. Kommissionens huvudargument är att konventionen utgör ett blandat avtal och att Sverige därför inte får agera på egen hand utan endast tillsammans med gemenskapen eller genom att företrädas av gemenskapen. Det ska påpekas att detta argument såsom det formulerats av kommissionen kan tillämpas på alla blandade avtal.
36. Blandade avtal är typiska där delad behörighet förekommer, vilket är fallet här. Det är riktigt att domstolen har funnit att behovet av enighet när gemenskapen och dess medlemsstater representeras internationellt kan hindra de senare från att agera på egen hand även i fall där behörigheten förblir delad.(14) Att hävda att så är fallet oavsett vilken situation som gäller enligt det blandade avtalet vore emellertid att gå längre än vad som följer av denna rättspraxis.
37. Enigheten när gemenskapen och dess medlemsstater representeras internationellt saknar betydelse i sig. Den är endast uttryck för den skyldighet till lojalt samarbete som stadgas i artikel 10 EG.(15) Frågan huruvida denna skyldighet till lojalt samarbete förutsätter sådan enighet kan endast besvaras genom en bedömning av de skyldigheter som föreskrivs i ett specifikt avtal.
38. Denna bedömning bör, som jag redan tidigare påpekat, ta sikte på huruvida medlemsstatens utövande av denna delade behörighet – i förevarande fall med stöd av ett internationellt avtal – allvarligt äventyrar utövandet av gemenskapens behörighet.(16)
39. Efter att ha gjort en bedömning av Sveriges förslag att lägga till PFOS i konventionen blir min slutsats att gemenskapens behörighet inte har äventyrats. Sveriges förslag tvingar inte gemenskapen att underkasta sig bestämmelser som den inte vill ha, och det påverkar inte heller gemenskapens möjligheter att föreslå bestämmelser som den vill ha.
40. När det gäller det förhållandet att gemenskapen underkastas nya bestämmelser, innebär konventionen i sig en möjlighet för gemenskapen att avstå från att bli bunden av eventuella ändringar, såsom tillägget av PFOS (för det fall den tekniska utvärdering som föranletts av Sveriges förslag skulle utmynna i en sådan ändring).(17)
41. När det gäller möjligheterna för gemenskapen att föreslå nya bestämmelser har den enligt konventionen full frihet att utöva inflytande på den tekniska utvärderingen av PFOS och att lägga fram förslag om hur dessa ska behandlas, på samma sätt som om den själv skulle ha lagt fram det ursprungliga förslaget. Det enda Sverige har gjort är att inleda det relevanta förfarande som föranlett den tekniska utvärderingen av PFOS.
42. Kommissionen har anfört två svårigheter som kan hindra utövandet av gemenskapens behörighet. Dessa avser, för det första, att gemenskapen måste agera för att inte blir bunden av tillägget av PFOS i konventionen och, för det andra, att detta dessutom kan utlösa (icke specificerade) krav på ersättning från utvecklingsländer, vilket kan påverka framtida förhandlingar beträffande andra ämnen.
43. Jag inser att kommissionen möter svårigheter här, men inte några överdrivna sådana. Man ska komma ihåg att sådana svårigheter måste vägas mot medlemsstaternas legitima rättigheter och bibehållandet av deras behörighet. Skyldigheten till lojalt samarbete gäller även gemenskapsinstitutionernas handlande gentemot medlemsstater.(18)
44. Det skulle vara överdrivet svårt för Sverige att utöva sin behörighet, om gemenskapsinstitutionerna, på grund av vaga ekonomiska intressen eller enbart på grund av att gemenskapen har att anmäla till konventionen, skulle hindra Sverige från att skydda sin miljö och sina medborgares hälsa på ändamålsenligt sätt.
45. Sverige har därför rätt att föreslå att PFOS läggs till i förordningen, på samma sätt som det hade behörighet att tillträda konventionen enligt artikel 174.4 EG. Sverige kommer dock vid framläggandet av varje sådant förslag att möta hinder i form av det faktum att gemenskapen också är part i konventionen. Jag kommer att behandla detta problem i följande avsnitt.
ii) Frågan huruvida Sverige kunde ha föreslagit ett tillägg av PFOS i konventionen
under gemenskapens pågående beslutsprocess
46. Verkningarna av skyldigheten till lojalt samarbete upphör inte vid prövningen av huruvida Sverige hade möjlighet att utöva sin behörighet. Lika viktigt, om inte ännu viktigare, är det sätt på vilket Sverige utövade sin behörighet.
47. Sveriges agerande kan mycket väl äventyra gemenskapens utövande av dess behörighet, inte på grund av föremålet för handlandet utan för att detta undergräver gemenskapens beslutsprocess.
48. Domstolen har på området för blandade avtal slagit fast att en medlemsstat har en plikt att lämna upplysningar till och rådgöra med gemenskapsinstitutionerna innan den agerar på egen hand.(19) Om uppfyllandet av denna plikt innebär att en av gemenskapens beslutsprocesser inleds eller att det sker en integrering i en pågående process, måste följden bli att medlemsstaten ska bidra med sitt fulla och uppriktiga engagemang i denna process.
49. Skyldigheten till lojalt samarbete har därför dubbla verkningar: för det första ska medlemsstaterna samarbeta med gemenskapens beslutsprocess, och för det andra ska de avstå från att agera på egen hand, åtminstone under en rimlig tid, tills dess att denna process avslutats.(20)
50. Sverige synes med framgång ha uppfyllt det första kravet genom att söka utverka ett gemensamt förslag om tillägg av PFOS i konventionen. De hot om att agera på egen hand som Sverige senare framförde skulle dock kunna uppfattas som avsedda att på ett oproportionerligt sätt inverka på gemenskapens beslutsprocess och, därmed, inkräkta på integriteten i gemenskapens politiska process.
51. Vidare har Sverige helt underlåtit att uppfylla den andra delen av denna plikt. Om ett gemenskapsbeslut om att inte lägga till PFOS i konventionen skulle ha fattats, hade Sverige kunnat agera på egen hand. En noggrann undersökning av gemenskapens beslutsprocess avslöjar emellertid att något beslut inte hade fattats vid tidpunkten för Sveriges agerande. Sverige skulle därför ha avstått från detta agerande.
52. Vid den tidpunkt då Sverige lade fram sitt förslag hade en överenskommelse träffats i rådets arbetsgrupp för internationella miljöfrågor, om att lägga fram ett gemensamt förslag om tillägg av ämnen i konventionen. Även om någon överenskommelse ännu inte träffats om huruvida dessa ämnen skulle inkludera PFOS, hade det genom rådets tidigare slutsatser slagits fast att företräde skulle ges de ämnen som redan fanns upptagna i POP‑protokollet.
53. Sverige hade inte bara föreslagit att PFOS skulle läggas till i POP‑protokollet, utan det fanns också en överenskommelse i rådets arbetsgrupp för internationella miljöfrågor om att lägga fram ett sådant förslag inom ramen för POP‑protokollet (vilket senare verkligen utmynnade i ett rådsbeslut). Eftersom ett tillägg av PFOS i POP‑protokollet var nära förestående, kan inte Sverige i god tro hävda att ett beslut att inte föreslå att PFOS skulle läggas till i konventionen hade fattats.
54. Den omständigheten att det rådsbeslut som följde efter Sveriges förslag inte inkluderade PFOS saknar betydelse. Sveriges förslag gjorde ett gemensamt förslag överflödigt. Sverige skulle under alla förhållanden ha avstått från att agera på egen hand ända fram till dess att ett beslut av det slaget hade fattats, för att därigenom iaktta integriteten i gemenskapens beslutsprocess och inte ingripa i dess interna maktbalans.
55. Sverige har hävdat att om det inte hade agerat snabbt skulle det inte ha varit möjligt att lägga fram förslaget om tillägg av PFOS i konventionen inför en annalkande partskonferens, vilket skulle ha försenat det hela ytterligare minst ett år. Iakttagandet av skyldigheten till lojalt samarbete kan emellertid innebära att en medlemsstat får offra sina intressen.
56. Gemenskapens beslutsprocess är långsam och medlemsstaterna måste godta att resultat inte kan nås lika snabbt som när de agerar på egen hand Om de emellertid skulle ha rätt att kringgå denna process så snart det passade dem, skulle gemenskapens beslutsfattande bli meningslöst. Jag anser vidare att viss försiktighet bör iakttas beträffande medlemsstater som använder sin externa behörighet för att ingripa i den interna maktbalansen i gemenskapens beslutsprocess.
57. Jag godtar argumentet att medlemsstaterna inte ska bli fångade i en oändlig process där ett slutgiltigt beslut av gemenskapen skjuts upp så till den grad att fullständig overksamhet råder. Om detta inträffar måste ett beslut anses ha fattats och medlemsstaterna därmed ha rätt att agera.(21) Detta var dock inte fallet här. Det räcker att påpeka att inte mer än drygt en vecka förflöt mellan Sveriges tillkännagivande att det skulle agera på egen hand om en överenskommelse inte nåddes och det faktiska framläggandet av dess förslag.
58. Sverige lät inte denna beslutsprocess löpa sin gilla gång för att utmynna i ett rådsbeslut som vare sig var för eller emot ett tillägg av PFOS i konventionen. Sverige skulle ha deltagit i gemenskapens beslutsprocess fram till dess att ett sådant beslut nåddes, även om Sverige i politiskt hänseende ansåg att dess ansträngningar för att nå fram till ett gemensamt förslag om tillägg av PFOS i konventionen var lika utsiktslöst som när lämlar rusar fram mot klippans rand.
III – Förslag till avgörande
59. Mot bakgrund av det ovan anförda föreslår jag att domstolen ska slå fast att Sverige har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt artikel 10 EG, genom att på egen hand föreslå att PFOS skulle läggas till i bilagorna till Stockholmskonventionen om långlivade organiska föroreningar innan gemenskapen hade fattat beslut i frågan.
(1) .
(2)  –	Stockholmskonventionen om långlivade organiska föroreningar antogs den 22 maj 2001 och trädde i kraft den 17 maj 2004.
(3)  –	Konventionen om långväga gränsöverskridande luftföroreningar ingicks år 1979. Protokollet är från år 1998.
(4)  –	Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 850/2004 av den 29 april 2004 om långlivade organiska föroreningar och om ändring av direktiv 79/117/EEG (EUT L 158, s. 7).
(5)  –	Sverige förklarade i skrivelse av den 31 oktober 2005 att den tekniska utvärdering som inletts till följd av dess förslag avsåg just tillägget av PFOS i POP‑protokollet. Det fanns vissa tvivel beträffande Sveriges intentioner, med hänsyn till dess uttalande i Rapport från det 22:a mötet i det verkställande organet för konventionen om långväga gränsöverskridande luftföroreningar, av den 24 januari 2005, punkt 30, där det hänvisades till paragraf 4 d i ett visst beslut 2003/10 – i vilket det stadgas att specialkommittén för långlivade organiska föroreningar, vilken upprättats i enlighet med POP‑protokollet, ska ”utföra sådana andra uppgifter … som det kan tilldelas av det verkställande organet” (i stället för Sveriges hänvisning till paragraf 4 c i det beslutet, som rör förberedande av ”tekniska utvärderingar av … nya ämnen som föreslås av parterna för tillägg [i POP‑protokollet]”).
(6)  –	Handling 11386/05 av den 22 juli 2005. Det skriftliga förfarandet i rådet avseende detta beslut hade avslutats den 8 september 2005 (handling 13305/05).
(7)  –	Rådets direktiv 76/769/EEG av den 27 juli 1976 om tillnärmning av medlemsstaternas lagar och andra författningar om begränsning av användning och utsläppande på marknaden av vissa farliga ämnen och preparat (beredningar) (EGT L 262, s. 201; svensk specialutgåva, område 13, volym 5, s. 229). Se nedan, fotnot 11.
(8)  –	Rådets beslut 8541/06/EG av den 24 april 2006; i dess fjärde punkt anges följande: ”I enlighet med artikel 8 i konventionen får alla parter lämna förslag till sekretariatet om införande av en kemikalie i konventionens bilagor. … Med tanke på principen om nära samarbete i gemenskapens internationella representation bör förslagen lämnas in av gemenskapen och medlemsstaterna gemensamt.” Kommissionen fogade ett detaljerat uttalande till detta beslut, där den bekräftade sin ståndpunkt, att beslutet ”helt stödjer tanken att medlemsstaterna inte unilateralt ska lägga fram nomineringar som inte överenskommits i rådet”.
(9)  –	Se artikel 1.1 i förordningen.
(10)  –	Europaparlamentets och rådets direktiv 2006/122/EG av den 12 december 2006 om ändring för 30:e gången av rådets direktiv 76/769/EEG om tillnärmning av medlemsstaternas lagar och andra författningar om begränsning av användning och utsläppande på marknaden av vissa farliga ämnen och preparat (beredningar) (perfluoroktansulfonat) (EUT L 372, s. 32). Direktivet föreslogs av kommissionen den 5 december 2005.
(11)  –	Dom av den 30 maj 2006 i mål C‑459/03, kommissionen mot Irland (REG 2006, s. I‑4635), punkt 92.
(12)  –	Gemenskapen kan förvärva exklusiv behörighet genom intern lagstiftning enligt den välkända ERTA‑principen, se dom av den 31 mars 1971 i mål 22/70, ERTA (REG 1971, s. 263, svensk specialutgåva, volym 1, s. 551), och yttrande av den 15 november 1994 i mål 1/94 (REG 1994, s. I‑5267, svensk specialutgåva, volym 16, s. I‑233), punkt 77.
(13)  –	Kommissionen har dessutom hävdat att artikel 300.1 EG har åsidosatts. Som Förenade kungariket korrekt har påpekat rör emellertid denna bestämmelse situationen där ”avtal skall ingås”, medan det är artikel 300.2 EG som behandlar ”ståndpunkter som på gemenskapens vägnar skall intas i ett organ som inrättats genom ett avtal … om detta organ skall fatta beslut med rättslig verkan”. I motsats till vad kommissionen hävdat kan ett åsidosättande av artikel 300.1 EG inte som sådant omfatta Sveriges förslag och dess inverkan på gemenskapens behörighet att föreslå ämnen till konventionen.
(14)  –	Se domstolens yttrande i mål 1/94 (ovan fotnot 12), punkt 108.
(15)  –	Se Hillion, C., ”Mixity and coherence in EU external relations: the significance of the ’duty of cooperation’”, CLEER Working Paper s, nr 2009/2, s. 6.
(16)  –	Se mina förslag till avgöranden av den 10 juli 2008 i mål C‑205/06, kommissionen mot Österrike, där domstolen meddelade dom den 3 mars 2009 (REG 2009, s. I‑0000), och i mål C‑249/06, kommissionen mot Sverige, där domstolen meddelade dom den 3 mars 2009 (REG 2009, s. I‑0000), punkterna 36–42.
(17)  –	Konventionen tillåter inte att stater och internationella organisationer som är parter i densamma utövar rättigheter parallellt, och den förutsätter en behörighetsförklaring beträffande utövandet av dessa rättigheter. Parterna i förevarande mål är dock eniga om att detta inte gäller i fråga om rätten att inte bli bunden av ändringar i konventionen. Denna samstämmiga tolkning måste godtas, eftersom resultatet av en talan som väcks med stöd av artikel 226 EG inte ska vara beroende av en omtvistad tolkning av en internationell överenskommelse (se mina förslag till avgöranden i målen kommissionen mot Österrike och kommissionen mot Sverige (ovan fotnot 16), punkt 62, samt generaladvokaten Sharpstons förslag till avgörande av den 10 september 2009 i mål C‑118/07, kommissionen mot Finland, REG 2009, s. I‑0000, punkterna 34 och 35).
(18)  –	Se dom av den 12 februari 2009 i mål C‑45/07, kommissionen mot Grekland (REG 2009, s. I‑0000), punkt 25. Det ska noteras att detta mål rörde en exklusiv behörighet för gemenskapen.
(19)  –	Domen i målet kommissionen mot Irland (ovan fotnot 11), punkt 179.
(20)  –	Domstolen har slagit fast att när beslutsprocessen utmynnar i ett rådsbeslut om behörighet för kommissionen att förhandla om ett multilateralt avtal, fordrar detta ”om inte en skyldighet för medlemsstaterna att avstå från att handla, så åtminstone en skyldighet för medlemsstaterna att nära samarbeta med gemenskapsinstitutionerna för att underlätta fullgörandet av gemenskapens uppgifter och säkerställa enhetlighet och konsekvens i gemenskapens internationella agerande och internationella representation” (se dom av den 2 juni 2005 i mål C‑266/03, kommissionen mot Luxemburg, REG 2005, s. I‑4805, punkt 60, och av den 14 juli 2005 i mål C‑433/03, kommissionen mot Tyskland, REG 2005, s. I‑6985, punkt 66). Eftersom beslutsprocessen redan hade utmynnat i beslut i dessa båda mål, koncentrerade sig domstolen på medlemsstaternas tvingande skyldighet att samordna sitt handlande med det rådsbeslut som fattats. En skyldighet till att avstå från att handla tilläts endast i princip, eftersom en sådan skyldighet enligt mina påpekanden ovan endast skulle vara tillämplig på sådant handlande av medlemsstaten som allvarligt kan äventyra ändamålen med det rådsbeslutet (se ovan fotnot 18).
(21)  –	Domstolen har likaså funnit att rådet inte behövde invänta Europaparlamentets yttrande om detta yttrande förhalades i strid med skyldigheten till lojalt samarbete (se dom av den 30 mars 1995 i mål C‑65/93, Parlamentet mot rådet, REG 1995, s. I‑643, punkterna 26–28).