62002CC0195_SV
Generaladvokatens förslag till avgörande
Generaladvokatens förslag till avgörande
1. Genom förevarande talan har Europeiska gemenskapernas kommission yrkat att domstolen skall fastställa att Konungariket Spanien har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt rådets direktiv 91/439/EEG av den 29 juli 1991 om körkort.(2)
2. Kommissionen har till stöd för sin talan anfört tre anmärkningar som avser förfarandet för registrering av körkort (3) som utfärdats av andra medlemsstater, det obligatoriska utbytet av vissa av dessa körkort mot ett spanskt körkort samt villkoren för förnyelse eller förlängning av körkort som utfärdats före direktivets införlivande med spansk rätt.
I – Tillämpliga bestämmelser
A – Gemenskapslagstiftningen
3. Utfärdandet och användningen av körkort blev föremål för en harmonisering genom antagandet av första direktivet 80/1263/CEE.(4) Detta var avsett dels att bidra till en förbättrad trafiksäkerhet, dels att underlätta den fria rörligheten för personer som bosätter sig i en annan medlemsstat än den där de genomgått sitt körkortsprov eller som flyttar inom gemenskapen.
4. Genom direktiv 80/1263 har i detta syfte vissa nationella bestämmelser harmoniserats, vilka bland annat avser utfärdandet av körkort och villkoren för deras giltighet. I direktivet har det fastställts en gemenskapsmall för körkort och inrättats en princip om ömsesidigt erkännande av sagda körkort samt fastställts att körkortsinnehavare som byter bosättningsort eller arbetsplats från en medlemsstat till en annan skall ges möjlighet att byta ut sitt körkort.
5. Direktiv 80/1263 upphävdes genom direktiv 91/439. Det sistnämnda markerar ett nytt skede i harmoniseringen av nationella bestämmelser, särskilt vad gäller villkoren för utfärdande av körkort och räckvidden av den princip om ömsesidigt erkännande som hänför sig till dessa.
6. För utfärdande av körkort gäller bland annat vissa åldersgränser(5), sökanden skall ha godkänts i olika prov(6) samt uppfylla vissa medicinska minimikrav(7) som fastställts i bilaga III till direktivet(8) .
7. Principen om ömsesidigt erkännande har fastslagits i artikel 1.2 i direktivet i följande allmänna ordalag : ”Körkort som är utfärdade av medlemsstaterna skall erkännas ömsesidigt.”
8. Om innehavaren av ett körkort förlägger sin permanenta hemvist till en annan medlemsstat än den som har utfärdat nämnda körkort får enligt direktivet värdmedlemsstaten för körkortsinnehavaren i fråga dock tillämpa vissa av sina nationella bestämmelser.
9. Så är enligt artikel 1.3 i direktivet fallet med nämnda bestämmelser om skatter, körkortets giltighetstid och hälsokontroller. Värdmedlemsstaten får i samband med tillämpningen av dessa bestämmelser på det körkort som utfärdats av en annan medlemsstat föra in all information som är nödvändig för administrativa syften.(9) I bilaga I punkt 4 till direktivet anges att sådana upplysningar som exempelvis upplysningar om allvarliga överträdelser som har begåtts på värdmedlemsstatens territorium får anges av den sistnämnda staten på nämnda körkort, om den även inför denna typ av information på de körkort den utfärdar och om det finns ett utrymme för detta ändamål.(10)
10. Parallellt med artikel 1.3 i direktivet föreskrivs i artikel 8.2 i samma direktiv att ”om inte annat följer av tillämpningen av territorialprincipen i straffrätt och ordningsbestämmelser får den medlemsstat där innehavaren av ett körkort som har utfärdats av en annan medlemsstat har sin permanenta bosättningsort tillämpa sina nationella bestämmelser om begränsning, återkallande, indragning och annulering i fråga om körkort och, om det behövs, byta ut körkortet i detta syfte”.
B – Den nationella lagstiftningen
11. I Spanien återfinns huvuddelen av bestämmelserna om körkort i
Reglamento de Conductores (körkortsföreskrifterna), som antagits genom Real Decreto (kungligt dekret) nr 772/1997 av den 30 maj 1997.(11)
12. I artikel 22 i Reglamento de Conductores föreskrivs att innehavaren av ett körkort som utfärdats av en annan medlemsstat har en frist på sex månader från den tidpunkt han erhåller ett intyg om sin permanenta hemvist i Spanien, för att tillse att den regionala trafikmyndigheten för in uppgifterna om nämnda körkort i registret över förare och lagöverträdare. Enligt artikel 24 a i Reglamento de Conductores har den ifrågavarande innehavaren av körkortet – om han inte har fullgjort denna formalitet – inte rätt att framföra ett fordon i Spanien. Att under sådana omständigheter framföra ett fordon kan leda till böter.(12)
13. I artikel 25.2 i Reglamento de Conductores föreskrivs dessutom att den regionala trafikmyndigheten på eget initiativ skall byta ut ett körkort om det på grund av dess kännetecken, utnyttjandet av allt utrymme eller andra anledningar är omöjligt att ange de uppgifter som i enlighet med bestämmelserna i artikel 23 i nämnda föreskrifter krävs i administrativt syfte.
14. I ovannämnda artikel 23 föreskrivs att innehavaren av ett körkort som utfärdats av en annan medlemsstat, från och med registreringen av nämnda körkort i Spanien, i likhet med innehavaren av ett spanskt körkort, skall genomgå regelbundna undersökningar av sin fysiska och psykiska lämplighet. Det föreskrivs även att resultatet av sådana undersökningar skall meddelas de behöriga nationella myndigheterna, som skall anteckna detta och som skall underrätta den berörde om senaste datum vid vilket han måste genomgå nästa undersökning och meddela resultatet därav. Det preciseras att detta datum skall återfinnas på
nämnda körkort.
15. Slutligen föreskrivs i den sjunde övergångsbestämmelsen till Reglamento de Conductores att innehavaren av ett körkort som utfärdats före nämnda föreskrifters ikraftträdande kan erhålla en förlängning av sitt körkorts giltighetstid om han uppfyller de villkor för fysisk och psykisk lämplighet som ställdes i de tidigare bestämmelserna. Denna möjlighet avser det fallet att innehavaren av körkortet i fråga vid sin ansökan om förlängning inte har den lämplighet på området som för närvarande krävs i Reglamento de Conductores.
II – Administrativt förfarande
16. Till följd av en skriftväxling mellan Konungariket Spanien och kommissionen sände kommissionen, som ansåg att denna medlemsstat hade underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt direktiv 91/439, den 27 oktober 1999 en formell underrättelse till Konungariket Spanien om att inkomma med ett yttrande.
17. Kommissionen övertygades inte av Konungariket Spaniens yttrande och riktade därför, genom skrivelse av den 26 juli 2001, ett motiverat yttrande till Konungariket Spanien, i vilket det anmodades
att vidta nödvändiga åtgärder för att inom två månader från yttrandets tillkännagivande kunna uppfylla sina skyldigheter enligt direktivet.
18. De spanska myndigheterna angav att de inte avsåg att ändra den ifrågavarande lagstiftningen, varför kommissionen beslutade att väcka förevarande talan, genom ansökan som inkom till domstolens kansli den 27 maj 2002.
19. Genom beslut av domstolens ordförande av den 10 oktober 2002 tilläts Konungariket Nederländerna samt Konungariket Storbritannien och Nordirland att intervenera till stöd för Konungariket Spaniens yrkanden. Till slut var det endast Förenade kungariket som, den 20 december 2002, inkom med en interventionsinlaga.
III – Huruvida yrkandena i Förenade kungarikets interventionsansökan kan tas upp till sakprövning
20. Kommissionen har framhållit att yrkandena i Förenade kungarikets interventionsansökan inte kan tas upp till sakprövning på grund av att denna medlemsstat endast delvis, på grund av att dess yrkanden endast avser den första anmärkningen i ansökan, har intervenerat till stöd för Konungariket Spanien och på grund av att yrkandena inte heller i fråga om denna anmärkning klart ingår i stödet för svaranden.
21. Förenade kungariket har bestridit denna invändning om rättegångshinder som utgår från en oriktig bedömning av domstolens rättspraxis på området och från en förhastad tolkning av yrkandena i
nämnda interventionsansökan.
22. Enligt min mening kan yrkandena i Förenade kungarikets interventionsansökan tas upp till sakprövning.
23. Enligt artikel 40 fjärde stycket i EG-stadgan för domstolen får nämligen ”[g]enom yrkanden i interventionsansökan … endast en av parternas yrkanden biträdas”.
24. Det framgår av fast rättspraxis(13) att dessa bestämmelser inte
hindrar att en intervenient i sina yrkanden åberopar andra argument än dem som åberopas av den part som han säger sig stödja, under förutsättning att intervenienten faktiskt har för avsikt att biträda denna parts yrkanden.
25. Trots att yrkandena i Förenade kungarikets interventionsansökan i förevarande fall uteslutande avser den första anmärkningen i ansökan och stöder sig på delvis andra argument än dem som Konungariket Spanien har anfört syftar de, i likhet med denna medlemsstats yrkanden,
till talans ogillande.
26. Till skillnad från vad kommissionen har hävdat är det således tydligt att Förenade kungariket inte har haft för avsikt att biträda sökandens yrkanden i fråga om de två andra anmärkningarna i ansökan,
beträffande vilka det inte har uttalat sig, utan att, genom att ytterligare specifikt belysa tvisten, bidra till talans eventuella ogillande.
27. Sedan detta konstaterats har det föga betydelse att Förenade kungarikets bidrag endast avser den första anmärkningen i ansökan. Inget hindrar enligt min mening att en intervenient tar ställning endast beträffande en aspekt av yrkandena från den part som han stöder. Ordalydelsen i artikel 40 fjärde stycket i EG-stadgan för domstolen hindrar inte detta. Till skillnad från vad kommissionen har hävdat utgör inte heller domstolens dom av den 17 mars 1993, kommissionen mot rådet, något hinder härför(14) .
28. Jag erinrar om att intervenientens yrkanden i detta mål bland annat har syftat till ogiltigförklaring av en särskild artikel i ett direktiv på helt andra grunder än dem som sökanden åberopat inom ramen för en talan om ogiltigförklaring av hela direktivet. Domstolen fastställde att dessa yrkanden skulle avvisas på grund av att de inte hade samma föremål som sökandens yrkanden(15) .
29. Enligt min mening följer det av denna rättspraxis att yrkanden i en interventionsansökan inte kan ha ett annat föremål än det föremål som återfinns i yrkandena från en av parterna i ansökan. Såsom generaladvokaten Tesauro påpekade i detta mål(16) är interventionen enligt artikel 40 fjärde stycket i EG‑stadgan för domstolen med andra ord av rent accessorisk art, varför en intervenients yrkanden i jämförelse med parternas yrkanden inte kan ha en självständig karaktär.
30. Det följer av det ovan anförda att eftersom yrkandena i Förenade kungarikets interventionsansökan har till föremål att biträda yrkandena från en av parterna i tvisten skall det anses att de kan tas upp till sakprövning.
IV – Talan
31. Kommissionen har till stöd för sin talan anfört tre anmärkningar avseende, för det första, förfarandet för registrering av körkort som utfärdats av en annan medlemsstat, för det andra, det obligatoriska utbytet av vissa av dessa
körkort mot ett spanskt körkort och, för det tredje, villkoren för förnyelse eller förlängning av körkort som utfärdats
i Spanien före direktivets införlivande med spansk rätt.
A – Den första anmärkningen avseende förfarandet för registrering av körkort som utfärdats av en annan medlemsstat
1. Parternas argument
32. Genom sin första anmärkning har kommissionen kritiserat Konungariket Spanien för att ha åsidosatt den princip om ömsesidigt erkännande av körkort som fastslagits i artikel 1.2 i direktivet genom att införa ett förfarande för obligatorisk och systematisk registrering av körkort som utfärdats av en annan medlemsstat, om innehavarna av dessa körkort har förlagt sin permanenta hemvist till Spanien.
33.
I motsats till vad Konungariket Spanien har hävdat är införandet av ett sådant regist reringsförfarande inte absolut nödvändigt för att utnyttja den möjlighet som i artikel 1.3 i direktivet ges värdmedlemsstaten att för innehavaren av ett körkort utfärdat av en annan medlemsstat tillämpa sina nationella bestämmelser om körkorts giltighetstid, om hälsokontroller och skatter och på körkortet föra in all information som är
nödvändig för administrativa syften.
34. Enligt kommissionen står en sådan åtgärd uppenbart inte i proportion till det syfte som Konungariket Spanien kan tänkas eftersträva genom tillämpning av artikel 1.3 i direktivet. Detta syfte kan uppnås genom mindre ingripande åtgärder än en obligatorisk och systematisk registrering av körkort, tack vare trafikkontroller samt genom att innehavare av körkort som utfärdats av en annan medlemsstat vid formaliseringen av deras permanenta hemvist i Spanien informeras om sina skyldigheter enligt den spanska lagstiftningen om körkortens giltighetstid och hälsokontroller.
35. Enligt kommissionen kan det ifrågavarande förfarandet för registrering inte heller, såsom Konungariket Spanien har hävdat,
grundas på artikel 8.2 i direktivet. Enligt denna artikel får den medlemsstat där innehavaren av ett körkort som har utfärdats av en annan medlemsstat har sin permanenta bosättningsort tillämpa sina nationella bestämmelser om begränsning, återkallande, indragning och annulering i fråga om körkort och, om det behövs, byta ut körkortet i detta syfte. Effektiviteten i system där det tas hänsyn till återfall kan säkerställas genom att uppgifter förs in på körkortet enbart när den första överträdelsen konstaterats.
36. Den spanska regeringen har bestridit att det omtvistade registreringsförfarandet strider mot den princip om ömsesidigt erkännande som föreskrivs i artikel 1.2 i direktivet, eftersom det inte kan jämföras med ett förfarande för obligatoriskt utbyte och inte innebär att ytterligare prov måste genomföras.
37. Det ifrågavarande systemet för registrering är dessutom det enda sättet för de spanska myndigheterna att få kännedom om alla de förare som är innehavare av körkort som utfärdats av en annan medlemsstat och som har flyttat till Spanien och att på dem följaktligen tillämpa de nationella bestämmelserna om körkortens giltighetstid, om hälsokontroller och skatter, i enlighet med artikel 1.3 i direktivet. Om det omtvistade registreringsförfarandet utgör ett hinder för den fria rörligheten för personer, står detta hinder för övrigt i proportion till det syfte som eftersträvas med direktivet. Enligt den spanska regeringen ger det nämnda förfarandet slutligen möjlighet att få veta om innehavaren av ett körkort som utfärdats av en annan medlemsstat redan har ålagts någon påföljd för trafikbrott och på så sätt fastställa huruvida det finns en försvårande omständighet vid återfall, för att i enlighet med artikel 8.2 i direktivet kunna tillämpa de spanska bestämmelserna på området.
38. Förenade Kungarikets regering som intervenerat till stöd för den spanska regeringen anser att ett obligatoriskt och systematiskt förfarande för registrering av körkort som utfärdats av en annan medlemsstat är förenligt med direktivet i den mån som de sanktionsåtgärder som tillämpas vid åsidosättande av registreringsskyldigheten är proportionerliga. Att informera innehavarna av dessa körkort om deras skyldigheter enligt nationell lagstiftning och att genomföra trafikkontroller räcker inte för att säkerställa att innehavarna i fråga iakttar den nationella lagstiftningen.
2. Bedömning
39. Jag anser att denna första anmärkning är välgrundad.
40. Enligt fast rättspraxis föreskrivs i artikel 1.2 i direktivet ett formlöst ömsesidigt erkännande av körkort som utfärdats av medlemsstaterna.(17) Genom denna bestämmelse åläggs medlemsstaterna en klar och ovillkorlig skyldighet, som inte lämnar något utrymme för skönsmässig bedömning avseende tillvägagångssätt för att uppfylla den.(18)
41. I domen i det ovannämnda målet kommissionen mot Nederländerna har domstolen härav dragit slutsatsen att ”när registrering av ett körkort som har utfärdats av en annan medlemsstat blir en skyldighet av den anledningen att innehavaren av detta körkort kan åläggas sanktionsåtgärder om han, efter att ha bosatt sig i värdmedlemsstaten, kör ett fordon utan att ha registrerat sitt körkort, skall registreringen anses utgöra en formalitet ... och den strider följaktligen mot artikel 1.2 i direktiv 91/439.(19) Domstolen har varit noga med att precisera att arten av den (administrativa eller straffrättsliga) sanktionsåtgärd som tillämpas på en förare som inte har registrerat sitt körkort inom föreskriven frist inte har någon betydelse, eftersom själva förekomsten av en sanktionsåtgärd, oavsett dess form,
nödvändigtvis innebär att den ifrågavarande registreringen är obligatorisk.(20)
42. Denna rättspraxis kan överföras på det spanska registreringsförfarandet. Det är ostridigt att den innehavare av ett körkort som utfärdats av en annan medlemsstat, som styrker permanent hemvist i Spanien sedan mer än sex månader, anses göra sig skyldig till en överträdelse som kan bötfällas, om han i Spanien kör ett fordon utan att där ha låtit registrera sitt körkort.(21) Själva förekomsten av en sådan sanktionsåtgärd gör att den ifrågavarande registreringen med nödvändighet får en obligatorisk karaktär. Denna registrering utgör följaktligen en formalitet som strider mot den princip om ömsesidigt erkännande av körkort som fastslagits i artikel 1.2 i direktivet.
43. Den möjlighet som i artikel 1.3 i direktivet ges värdmedlemsstaten att på innehavaren av ett körkort som utfärdats av en annan medlemsstat tillämpa de nationella bestämmelserna om körkorts giltighetstid, om hälsokontroller och skatter och att på körkortet föra in den information som är nödvändig för administrativa syften kan inte vederlägga denna slutsats.
44. Domstolen har i domen i det ovannämnda målet kommissionen mot Nederländerna nämligen fastställt att ”det . . . visserligen [är] sant att trafiksäkerheten, som är ett av målen i artikel 1.3 i direktiv 91/439, omfattas av de tvingande hänsyn till allmänintresset som kan utgöra grund för en begränsning av de grundläggande friheter som säkerställs genom EG-fördraget, att den omtvistade åtgärden är faktiskt tillämplig på nederländska medborgare och på andra medlemsstaters medborgare utan åtskillnad och att den tycks ägnad att uppnå det eftersträvade målet. Den obligatoriska registreringen av körkort går dock utöver vad som är nödvändigt för att uppnå det målet”.(22)
45. Domstolen grundade sin bedömning på bland annat följande överväganden.
46. Domstolen ansåg för det första att den omständigheten att ett körkort som har utfärdats av en annan medlemsstat inte är registrerat i värdmedlemsstaten inte utgör något hinder för att myndigheterna i sistnämnda stat, vid trafikkontroller, på ett korrekt sätt tillämpar de nationella bestämmelserna om körkorts giltighetstid genom att lägga till relevant antal år till det datum för utfärdande som anges på detta körkort.(23)
47. Domstolen tillade att den omtvistade registreringen inte heller tycks vara nödvändig för att de behöriga myndigheterna skall kunna kontrollera att de nationella bestämmelserna om förnyelse av körkort och läkarundersökningar iakttas, eftersom det är körkortsinnehavarna som skall visa att ifrågavarande bestämmelser har iakttagits. Enligt domstolen är det följaktligen tillräckligt att underrätta innehavare av körkort som har utfärdats av andra medlemsstater om deras skyldigheter enligt den nationella lagstiftningen när de vidtar nödvändiga åtgärder för att bosätta sig i medlemsstaten i fråga och att tillämpa föreskrivna sanktionsåtgärder när dessa skyldigheter inte iakttas.(24)
48. Dessa överväganden som avsåg det nederländska förfarandet för obligatorisk registrering av körkort gäller likaså och med nödvändighet
för det spanska förfarandet av motsvarande karaktär. Härav följer att ett sådant registreringsförfarande, till skillnad från vad den spanska regeringen har hävdat, inte är absolut nödvändigt för att värdmedlemsstaten skall kunna utnyttja sin möjlighet enligt artikel 1.3 i direktivet. Av detta följer att dessa bestämmelser i direktivet inte kan motivera ett åsidosättande av principen om ömsesidigt erkännande av körkort som införandet av det omtvistade registreringsförfarandet innebär.
49. Enligt min mening gäller detta också i fråga om den möjlighet som i artikel 8.2 i direktivet ges värdmedlemsstaten att på innehavaren av ett körkort som utfärdats av en annan medlemsstat tillämpa sina nationella bestämmelser om begränsning, återkallande, indragning och annulering i fråga om körkort och, om det behövs, byta ut körkortet i detta syfte.
50. Jag erinrar om att dessa bestämmelser omfattar det fallet att innehavaren av ett körkort som utfärdats av en annan medlemsstat kritiseras för att ha begått ett trafikbrott på värdmedlemsstatens territorium och att de behöriga myndigheterna i denna medlemsstat avser att som sanktionsåtgärd gentemot denne besluta om en åtgärd varigenom körkortet dras in eller begränsas och vars verkningar begränsas till denna medlemsstats territorium.(25)
51. I likhet med kommissionen anser jag att den omtvistade registreringen går utöver vad som är nödvändigt för att uppnå det syfte att skydda trafiksäkerheten som eftersträvas med bestämmelserna i artikel 8.2 i direktivet.
52. Avsaknaden av registrering, i Spanien, av ett körkort som utfärdats av en annan medlemsstat utesluter inte att de spanska myndigheterna på ett korrekt sätt kan tillämpa sina nationella bestämmelser om begränsning, återkallande, indragning och annulering i fråga om körkort och, om det behövs, även byta ut körkortet i detta syfte.
53. Jag antar först och främst att det inte föreligger hinder för tillämpningen av sådana bestämmelser när innehavaren av nämnda körkort har begått ett sådant allvarligt trafikbrott, i Spanien, som i sig kan motivera ett beslut om indragning av körkortet.
54. Vidare, för det fall att beslutet gentemot innehavaren av detta körkort om indragning eller begränsning av körkortet (på grund av trafikbrott som begåtts i Spanien), såsom Konungariket Spanien har påpekat, fattas i förhållande till innehavarens eventuella tidigare överträdelser (i samma land) är det, för att de spanska myndigheterna på ett korrekt sätt (i enlighet med artikel 8.2 i direktivet) skall kunna tillämpa sina bestämmelser på området, tillräckligt att de behöriga myndigheterna (i enlighet med bestämmelserna i artikel 1.3 i direktivet jämförd med bilaga I punkt 4 till samma direktiv) på den berördas körkort anger förekomsten av sådana tidigare överträdelser eller, såsom kommissionen har föreslagit, att de registrerar sådana uppgifter vid fastställandet av varje överträdelse.
55. Även för det fall att de tidigare överträdelserna av innehavaren av körkortet i fråga har begåtts i en annan medlemsstat innan denne innehavare bosatte sig i Spanien, och att det för detta särskilda fall i den spanska lagstiftningen föreskrivs skärpta sanktionsåtgärder(26), är det inte uteslutet att de spanska myndigheterna kan få kännedom om förekomsten av sådana tidigare handlingar, eftersom dessa uppgifter kan ha angivits på den berörda innehavarens körkort av den medlemsstat som har utfärdat detta eller av en tidigare värdmedlemsstat (med tillämpning av bestämmelserna i artikel 1.3 i direktivet jämförd med bilaga I punkt 4 till samma direktiv). Den omständigheten att sådana tidigare överträdelser (om de alls föreligger) eventuellt inte överförs på nämnda körkort kan i vart fall inte utgöra ett tillräckligt skäl för att inrätta det omtvistade förfarandet för obligatorisk och systematisk registrering av körkort som utfärdats av en annan medlemsstat(27) .
56. Av det ovanstående följer att det spanska förfarandet för obligatorisk och systematisk registrering av körkort som utfärdats av en annan medlemsstat strider mot den princip om ömsesidigt erkännande som fastslagits i artikel 1.2 i direktivet. Jag drar av detta slutsatsen att den första anmärkningen i ansökan är välgrundad.
B – Den andra anmärkningen avseende obligatoriskt utbyte av vissa körkort som utfärdats av en annan medlemsstat mot ett spanskt körkort
57. Genom sin andra anmärkning har kommissionen kritiserat Konungariket Spanien för att ha åsidosatt bestämmelserna i bilaga I punkt 4 till direktivet genom att i artikel 25.2 i Reglamento de Conductores föreskriva obligatoriskt utbyte av ett körkort som utfärdats av en annan medlemsstat mot ett spanskt körkort, när det inte finns utrymme för att föra in de uppgifter som är nödvändiga för administrativa syften (tidsplan avseende regelbundna hälsokontroller).
58. Det skall i detta avseende konstateras att det för den möjlighet som i artikel 1.3 i direktivet ges värdmedlemsstaten att på ett körkort som utfärdats av en annan medlemsstat föra in de uppgifter som är nödvändiga för administrativa syften, i bilaga I punkt 4 till direktivet, uttryckligen uppställs villkoret att det på nämnda körkort skall finnas utrymme härför.
59. Att kräva utbyte av detta körkort så snart det nödvändiga utrymmet för detta saknas är följaktligen jämförbart med att utvidga omfattningen av en sådan möjlighet, vilket innebär att bestämmelsen i artikel 1.3 i direktivet åsidosätts.
60. Till skillnad från vad den spanska regeringen har hävdat står en sådan skyldighet att byta ut körkort med nödvändighet i strid med gemenskapslagstiftarens vilja, eftersom denne har avsett att avgränsa utbytet av körkort till ett mycket begränsat antal fall, vilka på ett uttömmande sätt har angivits i artikel 8.1 (frivilligt utbyte) och artikel 8.2 (obligatoriskt utbyte vid tillämpning av en åtgärd för begränsning av körkortet) i direktivet. Bestämmelserna i nämnda artikel 8.2 i direktivet, i vilka endast fallet med obligatoriskt utbyte av körkort föreskrivs, omfattar säkerligen inte det fall där det nödvändiga utrymmet för att på ett körkort ange sådana uppgifter som är nödvändiga för administrativa syften saknas.
61. Jag drar härav slutsatsen att det finns grund för den andra anmärkningen.
C – Den tredje anmärkningen avseende villkoren för förnyelse eller förlängning av körkort som utfärdats i Spanien före direktivets införlivande med spansk rätt
1. Parternas argument
62. Genom denna tredje anmärkning har kommissionen kritiserat Konungariket Spanien för att ha åsidosatt artikel 7.1 a i direktivet genom att i den sjunde övergångsbestämmelsen i Reglamento de Conductores föreskriva att innehavaren av ett spanskt körkort som utfärdats enligt den tidigare nationella lagstiftningen har rätt att erhålla förlängd giltighetstid för sitt körkort så snart han uppfyller de villkor för fysisk och psykisk lämplighet som ställs i nämnda tidigare nationella lagstiftning, även om han inte uppfyller de villkor för fysisk och psykisk lämplighet som för närvarande ställs i nämnda Reglamento de Conductores, i enlighet med direktivet.
63. Den spanska regeringen har framhållit att denna anmärkning inte kan prövas på grund av att kommissionen framförde den för första gången först i samband med ansökan. I sak har den spanska regeringen gjort gällande att, enligt dess nationella lagstiftning, en bestämmelse i ett dekret, enligt vilken de rättigheter som förvärvats med stöd av en bestämmelse som har rang av lag inte kan göras gällande, är rättsstridig, och det är därför uteslutet att vägra en innehavare av ett körkort som uppfyller de medicinska kraven enligt den tidigare nationella lagstiftningen genom Reglamento de Conductores förlängning av sitt körkort.
2. Bedömning
64. I motsats till vad den spanska regeringen har hävdat har kommissionen redan i målet vid den nationella domstolen, såväl i den formella underrättelsen som i det motiverade yttrandet (28),
klart framfört denna tredje anmärkning, vilket för övrigt har givit anledning till yttrande från de spanska myndigheterna i denna fråga.(29) Jag anser således att denna anmärkning kan tas upp till sakprövning.
65. Jag anser att det finns grund för denna anmärkning.
66. Det framgår nämligen av artikel 7.1 a i direktivet, mot bakgrund av bilaga III, till vilken det hänvisas i artikeln, att det för det ursprungliga utfärdandet av ett körkort samt för en eventuell förnyelse av detta uppställs villkor om att vissa minimikrav i fråga om fysisk och psykisk lämplighet att framföra motordrivna fordon skall uppfyllas. Dessa minimikrav är tillämpliga på alla dem som önskar erhålla ett utfärdande av ett körkort eller en förnyelse av detta, vilket omfattar de innehavare av körkort som har utfärdats före direktivets ikraftträdande som vill att deras körkort skall förnyas efter det nämnda direktivets ikraftträdande.
67. Det skall dock konstateras att den sjunde övergångsbestämmelsen i Reglamento de Conductores syftar till att undanta de innehavare av körkort som har utfärdats före direktivets ikraftträdande som önskar erhålla förlängning av sina körkort efter det nämnda direktivets ikraftträdande, från den skyldighet som fastslagits i artikel 7.1 a i direktivet att uppfylla de medicinska minimikrav som anges i bilaga III till detta direktiv.
68. Som svar på den spanska regeringens argument skall tilläggas att en medlemsstat enligt fast rättspraxis inte kan åberopa bestämmelser, inte ens grundlagsbestämmelser, i sin interna rättsordning som grund för att underlåta att iaktta skyldigheter som följer av gemenskapsrätten.(30)
69. Jag drar av detta slutsatsen att den tredje anmärkningen är välgrundad.
V – Förslag till avgörande
70. Jag föreslår följaktligen att domstolen
1. skall fastställa att
– Konungariket Spanien har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt artikel 1.2 i rådets direktiv 91/439/EEG av den 29 juli 1991 om körkort, genom att anta en lagstiftning i vilken det föreskrivs en obligatorisk och systematisk registrering av ett körkort som utfärdats av en annan medlemsstat, när innehavaren av detta körkort har förlagt sin permanenta hemvist till Spanien,
– Konungariket Spanien har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt bilaga I punkt 4 till direktiv 91/439, genom att anta en lagstiftning i vilken det föreskrivs ett obligatoriskt utbyte av ett körkort som utfärdats av en annan medlemsstat mot ett spanskt körkort, när det inte längre finns utrymme för att på detta föra in de uppgifter som är nödvändiga för administrativa syften,
– Konungariket Spanien har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt artikel 7.1 a i direktiv 91/439, genom att anta en lagstiftning i vilken det föreskrivs att innehavaren av ett spanskt körkort som utfärdats enligt den tidigare nationella lagstiftningen har rätt att erhålla förlängning av sitt körkorts giltighetstid så snart som han uppfyller de villkor för fysisk och psykisk lämplighet som ställs i nämnda tidigare nationella lagstiftning, även om han inte uppfyller de villkor för fysisk och psykisk lämplighet som för närvarande ställs i nationell lagstiftning,
2. förplikta Konungariket Spanien att ersätta sina rättegångskostnader samt rättegångskostnaderna för Europeiska gemenskapernas kommission, och
3. fastställa att Konungariket Storbritannien och Nordirland samt Konungariket Nederländerna skall bära sina rättegångskostnader.
(1) .
(2)
–	EGT L 237, s. 1; svensk specialutgåva, område 7, volym 4, s. 22, nedan kallat direktivet.
(3)
–	Nedan kallade körkorten.
(4)
–	Rådets första direktiv 80/1263/EEG av den 4 december 1980 om införande av ett gemenskapskörkort (EGT L 375, s. 1; svensk specialutgåva, område 7, volym 2, s. 171).
(5)
–	Artikel 6 i direktivet.
(6)
–	Artikel 7.1 a i direktivet.
(7)
–	Ibidem.
(8)
–	I bilaga III till direktivet anges en rad minimikrav i fråga om fysisk och psykisk lämplighet att föra motordrivna fordon.
(9)
–	Artikel 1.3.
(10)
–	Denna precisering har återgivits i bilaga Ia.3 a i direktivet i dess lydelse enligt rådets direktiv 96/47/EG av den 23 juli 1996 (EGT L 235, s. 1), som trädde i kraft den 18 september 1996. Enligt denna bilaga I a ges medlemsstaterna möjlighet att utfärda körkort enligt en modell som skiljer sig från den traditionella modellen på papper enligt bilaga I till direktivet. Denna andra körkortsmodell är utformad som ett kort i polykarbonat av den typ som bland annat används för kreditkort.
(11)
–	BOE nr 135 av den 6 juni 1997, s. 17348.
(12)
–	 Kommissionen har i sin ansökan
(se fotnoten på sidan 9) på denna punkt hänvisat till artikel 67 i Ley sobre Tráfico, Circulation de vehiculos a motor y Seguridad Vial (lag om trafik, motorfordonstrafik och trafiksäkerhet), i vilken det föreskrivs böter på mellan 94 och 1 503 euro. Den spanska regeringen bekräftade vid förhandlingen att det eventuellt kan fattas beslut om böter.
(13)
–	Se, bland annat, dom av den 30 april 1996 i mål C-58/94, Nederländerna mot rådet (REG 1996, s. I-2169), punkterna 20–22, av den 19 november 1998 i mål C-150/94, Förenade kungariket mot rådet (REG 1998, s. I-7235), punkt 36, och av den 9 oktober 2001 i mål C-377/98, Nederländerna mot Europaparlamentet och rådet (REG 2001, s. I-7079), punkterna 7–11.
(14)
–	Dom av den 17 mars 1993 i mål C‑155/91, REG 1993, s. I‑939; svensk specialtutgåva,
Tillägg s. 67.
(15)
–	Ibidem (punkt 24).
(16)
–	Punkt 13 i förslaget till avgörande.
(17)
–	Dom av den 29 februari 1996 i mål C-193/94, Skanavi och Chryssanthakopoulos (REG 1996, s. I‑929), punkt 26, av den 29 oktober 1998 i mål C-230/97,
Awoyemi (REG 1998, s. I‑6781), punkt 41, och av den 10 juli 2003 i mål C-246/00, kommissionen mot Nederländerna (REG 2003, s. I-0000), punkt 60, samt beslut av den 11 december 2003 i mål C-408/02, Silva Carvalho (REG 2003, s. I-0000), punkt 20, och av den 29 januari 2004 i mål C‑253/01, Krüger (REG 2004, s. I‑0000), punkt 25.
(18)
–	Domarna i de ovannämnda målen Skanavi och Chryssanthakopoulos (punkt 26), Awoyemi (punkt 42), och kommissionen mot Nederländerna (punkt 61) samt besluten i de ovannämnda målen Silva Carvalho (punkt 20) och Krüger (punkt 25).
(19)
–	Punkt 62.
(20)
–	Domen i det ovannämnda målet kommissionen mot Nederländerna (punkterna 64 och 65).
(21)
–	Punkt 12 i detta förslag till avgörande.
(22)
–	Punkt 67.
(23)
–	Domen i det ovannämnda målet kommissionen mot Nederländerna (punkt 68). Se även beslutet i det ovannämnda målet Krüger (punkt 27).
(24)
–	Domen i det ovannämnda målet kommissionen mot Nederländerna (punkt 69). Se även beslutet i det ovannämnda målet Krüger (punkt 28).
(25)
–	Se mitt förslag till avgörande i mål C-476/01, Kapper, som ännu inte är avgjort av domstolen (punkt 68).
(26)
–	Jag bortser från körkort med punktsystem, eftersom detta system hittills inte har införts i Konungariket Spanien.
(27)
–	Jag preciserar att frågan om att det eventuellt saknas information från värdmedlemsstaten om förarens eventuella tidigare överträdelser i en annan medlemsstat
knappast längre behöver ställas, för det fall att den konvention om kördiskvalifikationer upprättad på grundval av artikel K.3 i fördraget om Europeiska unionen (EGT C 216, 1998, s. 2) träder i kraft. I artiklarna 3 och 8 i denna konvention föreskrivs nämligen att den medlemsstat på vars territorium vissa trafikbrott har begåtts som har givit upphov till slutgiltiga beslut om kördiskvalifikation, utan dröjsmål skall meddela dessa beslut för verkställighet till de berörda förarnas bosättningsstat. Denna konvention har till dags dato inte trätt i kraft, i brist på att ha samlat samtliga de ratificeringar som krävs i detta hänseende.
(28)
–	Punkt 4 i den formella underrättelsen och i det motiverade yttrandet (bilagorna 2 och 4 till ansökan).
(29)
–	Punkt 5 i de spanska myndigheternas svar på den formella underrättelsen (bilaga 3 till ansökan).
(30)
–	Se, bland annat, dom av den 9 juli 1998 i mål C-323/97, kommissionen mot Belgien (REG 1998, s. I‑4281).