62024CJ0129_RES
Asia C‑129/24
Coillte Cuideachta Ghníomhaíochta Ainmnithe
vastaan
Commissioner for Environmental Information
(Ennakkoratkaisupyyntö – High Court (Irlanti))
Unionin tuomioistuimen tuomio (viides jaosto) 15.1.2026
Ennakkoratkaisupyyntö – Ympäristö – Århusin yleissopimus – Direktiivi 2003/4/EY – Ympäristötiedon julkinen saatavuus – Pyynnön esittäjän ja pyynnön käsitteet – Nimettömänä esiintyvät tai pseudonyymiä käyttävät pyynnön esittäjät – Oikeus saada ympäristötietoa – Käytännön järjestelyt – Pyynnön esittäjien velvollisuus ilmoittaa todellinen nimensä ja senhetkinen fyysinen osoite – Pyynnön pätemättömyys
Ympäristö – Tiedonsaantioikeus – Direktiivi 2003/4 – Ympäristötietoa koskevan pyynnön esittäjä – Pyynnön esittäjän velvollisuus tunnistautua todellisella nimellään ja/tai senhetkisellä fyysisellä osoitteellaan – Ei ole – Kansallinen säännöstö, jossa pyynnön esittäjä velvoitetaan tällaiseen tunnistautumiseen – Hyväksyttävyys – Edellytykset – Vastaavuus- ja tehokkuusperiaatteiden noudattaminen
(Århusin yleissopimuksen 2 artiklan 4 kappale ja 4 artikla; Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2003/4 2 artiklan 5 alakohta)
(ks. 27–44 kohta sekä tuomiolauselma)
Tiivistelmä
Unionin tuomioistuin, jonka käsiteltäväksi on saatettu ennakkoratkaisupyyntö, selventää direktiivissä 2003/4 (
1
), luettuna yhdessä Århusin yleissopimuksen (
2
) kanssa, tarkoitetun ympäristötiedon saamista koskevan pyynnön käsitettä ja lausuu siitä, voiko viranomainen katsoa, että tällainen pyyntö on pätemätön sillä perusteella, että pyynnön esittäjä ei ole noudattanut kansallista säännöstöä, jonka perusteella hänen on ilmoitettava todellinen nimensä ja/tai senhetkinen fyysinen osoitteensa.
Vuoden 2022 maalis- ja kesäkuun välisenä aikana Coillte Cuideachta Ghníomhaíochta Ainmnithe (jäljempänä Coillte), joka on Irlannin valtion osittain omistama kaupallinen metsäyritys, vastaanotti 97 pyyntöä saada ympäristötietoa. Kyseiset pyynnöt olivat peräisin nimettömänä esiintyneiltä tai pseudonyymiä käyttäneiltä pyynnön esittäjiltä, eikä niissä ilmoitettu pyynnön esittäjän fyysistä osoitetta.
Kansallisessa säännöstössä, jolla direktiivi 2003/4 on pantu täytäntöön, säädetään, että jokaisen, joka esittää ympäristötiedon saamista koskevan pyynnön, on ilmoitettava todellinen nimensä ja/tai osoitteensa. Koska Coillte katsoi, että edellä mainituilla pyynnöillä ei tosiasiassa pyritty saamaan ympäristötietoa vaan ne olivat osa organisoitua kampanjaa, jota käytiin kyseenalaisin vaikuttimin, joihin kuului sen toiminnan häiritseminen, se pyysi asianomaisia pyynnön esittäjiä ilmoittamaan sille heidän senhetkisen osoitteensa ja vahvistamaan, että he olivat käyttäneet kyseisissä pyynnöissä todellisia virallisia nimiään. Koska Coillte ei saanut minkäänlaista vastausta, se lähinnä hylkäsi kyseiset pyynnöt pätemättöminä.
Tämän jälkeen asianomaiset pyynnön esittäjät vaativat Coilltelta kyseisten pyynnön epäämisestä tehtyjen päätösten sisäistä uudelleentarkastelua. Coillte pyysi uudelleen pyynnön esittäjiä vahvistamaan tai ilmoittamaan sille heidän viralliset nimensä ja ilmoittamaan sille heidän senhetkiset osoitteensa. Koska kyseisiä tietoja ei esitetty, sisäistä uudelleentarkastelua koskeneet vaatimukset hylättiin sen perusteella, että ne olivat pätemättömiä.
Kyseisistä epäämispäätöksistä 81 päätökseen haettiin muutosta hallinnollisessa menettelyssä Commissioner for Environmental Informationissa (ympäristötietoviranomainen, Irlanti). Commissioner lausui ensimmäisistä 58 epäämistapauksesta päätöksellä, jossa todettiin, että Coillte oli pitänyt perusteettomasti asianomaisia ympäristötietoa koskevia pyyntöjä pätemättöminä.
Coillte valitti viimeksi mainitusta päätöksestä High Courtiin (ylempi piirituomioistuin, Irlanti), joka on ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin. Kyseinen tuomioistuin esitti unionin tuomioistuimelle ennakkoratkaisukysymyksiä, joilla pyrittiin lähinnä selvittämään, onko direktiivin 2003/4 2 artiklan 5 alakohdassa, luettuna yhdessä Århusin yleissopimuksen kanssa, tarkoitettua pyynnön esittäjän käsitettä tulkittava siten, että siinä edellytetään luonnollisen henkilön tai oikeushenkilön tunnistamista tämän todellisella nimellä ja/tai senhetkisellä fyysisellä osoitteella, ja jos tähän vastataan kieltävästi, onko se esteenä kansalliselle säännöstölle, jossa velvoitetaan pyynnön esittäjän tällaiseen tunnistamiseen.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Unionin tuomioistuin toteaa ensiksi, että direktiivin 2003/4 mukaan luokittelu ”pyynnön esittäjäksi” ei edellytä ympäristötietoa pyytävän luonnollisen henkilön tai oikeushenkilön tunnistamista ilmoittamalla tämän todellinen nimi ja/tai senhetkinen fyysinen osoite, joten jäsenvaltioilla ei ole velvollisuutta vaatia tällaista tunnistamista.
Sitä, että tällaista velvollisuutta ei ole, ei kumota direktiivin 2003/4 tavoitteilla, jotka ovat seuraavat: yhtäältä taata oikeus saada viranomaisten omassa tai viranomaisia varten toisen hallussa olevaa ympäristötietoa ja määrittää tämän oikeuden käytön perusehdot ja käytännön järjestelyt ja toisaalta varmistaa, että ympäristötietoa saatetaan viran puolesta saataville ja levitetään yleisölle.
Unionin tuomioistuin toteaa, että direktiivissä 2003/4 ei kuitenkaan velvoiteta viranomaisia saattamaan muun tahon kuin luonnollisen henkilön tai oikeushenkilön saataville niiden omassa tai viranomaisia varten toisen hallussa olevaa ympäristötietoa. Kyseisessä direktiivissä ei myöskään velvoiteta viranomaisia sen jälkeen, kun ne ovat antaneet luonnollisen henkilön tai oikeushenkilön tutustua kyseisiin tietoihin, antamaan kyseisiä tietoja uudelleen saataville erittäin lyhyen ajan kuluttua kyseisen luonnollisen henkilön tai oikeushenkilön esitettyä huomattavan määrän samanlaisia pyyntöjä. Tällaiset pyynnöt voivat nimittäin vaikuttaa siihen, miten tehokkaasti muut luonnolliset henkilöt tai oikeushenkilöt saavat tutustua ympäristötietoon, kun otetaan huomioon, että viranomaisten resurssit eivät ole rajattomat.
Koska ei ole olemassa Euroopan unionin oikeuden säännöstä, jossa määriteltäisiin täsmällisemmin ympäristötiedon saatavuutta koskevat käytännön järjestelyt, jäsenvaltioiden asiana on sisäisessä oikeusjärjestyksessään määrittää järjestelyt, joiden avulla voidaan varmistaa, että tämän tiedon saamista koskevat pyynnöt ovat tosiasiallisesti luonnollisten henkilöiden ja oikeushenkilöiden esittämiä ja että ne eivät ole edellä mainitun kaltaisia pyyntöjä.
Unionin tuomioistuin täsmentää kuitenkin, että kyseiset järjestelyt eivät saa olla epäedullisempia kuin ne, jotka koskevat samankaltaisia jäsenvaltion kansallisen oikeuden soveltamisalaan kuuluvia tilanteita (vastaavuusperiaate), eivätkä ne saa ole sellaisia, että unionin oikeusjärjestyksessä vahvistettujen oikeuksien käyttäminen on käytännössä mahdotonta tai suhteettoman vaikeaa (tehokkuusperiaate). Käsiteltävässä asiassa unionin tuomioistuin ei epäile kyseessä olevan kansallisen säännöstön yhdenmukaisuutta vastaavuusperiaatteen kanssa. Asianomaisen pyynnön esittäjän todellisen nimen ja/tai senhetkisen fyysisen osoitteen ilmoittaminen ei myöskään ole omiaan tekemään unionin oikeusjärjestyksessä vahvistetun ympäristötiedon saamista koskevan oikeuden käyttämistä käytännössä mahdottomaksi tai suhteettoman vaikeaksi.
Unionin tuomioistuin katsoo tässä tilanteessa, että kansallisessa säännöstössä voidaan edellyttää, että jokainen, joka esittää pyynnön direktiivissä 2003/4 tarkoitetun ympäristötiedon saamiseksi, on sen viranomaisen yksilöitävissä, jolle tällainen pyyntö on esitetty, nimellään, osoitteellaan tai muilla asiaankuuluvilla yhteystiedoillaan vastaavuus- ja tehokkuusperiaatteita noudattaen.
(
1
)	Ympäristötiedon julkisesta saatavuudesta ja neuvoston direktiivin 90/313/ETY kumoamisesta 28.1.2003 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 2003/4/EY (EUVL 2003, L 41, s. 26).
(
2
)	Tiedon saantia, yleisön osallistumisoikeutta päätöksentekoon sekä muutoksenhaku- ja vireillepano-oikeutta ympäristöasioissa koskeva yleissopimus, joka allekirjoitettiin 25.6.1998 Århusissa ja hyväksyttiin Euroopan yhteisön puolesta 17.2.2005 tehdyllä neuvoston päätöksellä 2005/370/EY (EUVL 2005, L 124, s. 1, jäljempänä Århusin yleissopimus).