62022TJ0494
A TÖRVÉNYSZÉK ÍTÉLETE (kibővített első tanács)
2024. szeptember 11. (
*1
)
„Közös kül‑ és biztonságpolitika – Az Ukrajna területi integritását, szuverenitását és függetlenségét aláásó vagy fenyegető intézkedések miatt hozott korlátozó intézkedések – A pénzeszközök befagyasztása – Olyan személyek, szervezetek és szervek jegyzéke, akikre, illetve amelyekre a gazdasági erőforrások befagyasztása alkalmazandó – A felperes nevének a jegyzékbe történő felvétele és a jegyzéken való további szerepeltetése – Indokolási kötelezettség – Mérlegelési hiba – »Az Oroszországi Föderáció kormányának nyújtott anyagi vagy pénzügyi támogatás« fogalma – A vállalkozás szabadsága – A tulajdonhoz való jog – Arányosság”
A T‑494/22. sz. ügyben,
az NKO AO National Settlement Depository (NSD) (székhelye: Moszkva [Oroszország], képviselik: N. Tuominen, M. Krestiyanova, J.‑P. Fierens és C. Gieskes ügyvédek)
felperes
az Európai Unió Tanácsa (képviseli: M. Bishop, meghatalmazotti minőségben, segítője: B. Maingain ügyvéd)
alperes ellen,
támogatja:
az Európai Bizottság (képviselik: J.‑F. Brakeland, G. von Rintelen, L. Mantl és M. Carpus Carcea, meghatalmazotti minőségben)
beavatkozó fél,
A TÖRVÉNYSZÉK (kibővített első tanács),
tagjai: D. Spielmann elnök, M. Brkan (előadó), I. Gâlea, Tóth T. és S. L. Kalėda bírák,
hivatalvezető: I. Kurme tanácsos,
tekintettel az eljárás írásbeli szakaszára, különösen
–
a Törvényszék Hivatalához 2022. augusztus 12‑én benyújtott keresetlevélre,
–
az A. Lipatov beavatkozási kérelmét elutasító 2023. március 31‑iNSD kontra Tanács végzésre (T‑494/22, nem tették közzé, EU:T:2023:196) és a Maritime Bank JSC beavatkozási kérelmét elutasító 2023. március 31‑iNSD kontra Tanács végzésre (T‑494/22, nem tették közzé, EU:T:2023:197),
–
a felperes által a Törvényszék Hivatalához 2023. április 25‑én benyújtott kiigazítási beadványra,
–
a felperes által a Törvényszék Hivatalához 2023. november 24‑én benyújtott kiigazítási beadványra,
tekintettel a 2024. január 23‑i tárgyalásra,
meghozta a következő
Ítéletet
1
Az EUMSZ 263. cikken alapuló keresetében a felperes, az NKO AO National Settlement Depository (NSD) először is az Ukrajna területi integritását, szuverenitását és függetlenségét aláásó vagy fenyegető intézkedések miatti korlátozó intézkedésekről szóló 2014/145/KKBP határozat módosításáról szóló, 2022. június 3‑i (KKBP) 2022/883 tanácsi határozat (HL 2022. L 153., 92. o.), valamint az Ukrajna területi integritását, szuverenitását és függetlenségét aláásó vagy fenyegető intézkedések miatti korlátozó intézkedésekről szóló 269/2014/EU rendelet végrehajtásáról szóló, 2022. június 3‑i (EU) 2022/878 tanácsi végrehajtási rendelet (HL 2022. L 153., 15. o., a továbbiakban együttesen: eredeti jogi aktusok), másodszor, az Ukrajna területi integritását, szuverenitását és függetlenségét aláásó vagy fenyegető intézkedések miatti korlátozó intézkedésekről szóló 2014/145/KKBP határozat módosításáról szóló, 2023. március 13‑i (KKBP) 2023/572 tanácsi határozat (HL 2023. L 75. I., 134. o.), valamint az Ukrajna területi integritását, szuverenitását és függetlenségét aláásó vagy fenyegető intézkedések miatti korlátozó intézkedésekről szóló 269/2014/EU rendelet végrehajtásáról szóló, 2023. március 13‑i (EU) 2023/571 tanácsi végrehajtási rendelet (HL 2023. L 75. I., 1. o., a továbbiakban együttesen: fenntartásról szóló 2023. márciusi jogi aktusok), harmadszor pedig az Ukrajna területi integritását, szuverenitását és függetlenségét aláásó vagy fenyegető intézkedések miatti korlátozó intézkedésekről szóló 2014/145/KKBP határozat módosításáról szóló, 2023. szeptember 13‑i (KKBP) 2023/1767 tanácsi határozat (HL 2023. L 226., 104. o.), valamint az Ukrajna területi integritását, szuverenitását és függetlenségét aláásó vagy fenyegető intézkedések miatti korlátozó intézkedésekről szóló 269/2014/EU rendelet végrehajtásáról szóló, 2023. szeptember 13‑i (EU) 2023/1765 tanácsi végrehajtási rendelet (HL 2023. L 226., 3. o., a továbbiakban: fenntartásról szóló 2023. szeptemberi jogi aktusok) annyiban történő megsemmisítését kéri, amennyiben e jogi aktusok (a továbbiakban: megtámadott jogi aktusok) mindegyike felveszi és tovább szerepelteti a nevét az említett jogi aktusok mellékletét képező jegyzékekbe.
I. A jogvita előzményei
2
A felperes orosz jog szerinti társaság, amely engedéllyel rendelkező letétkezelő intézmény, és amely központi értéktárként értékpapírokkal kapcsolatos nyilvántartási és letéti őrzési szolgáltatásokat, valamint – többek között banki kiegyenlítési szolgáltatások nyújtására jogosító engedéllyel rendelkező, banknak nem minősülő hitelintézetként – pénzügyi szolgáltatásokat is nyújt.
3
A jelen ügy az Ukrajna területi integritását, szuverenitását és függetlenségét aláásó vagy fenyegető intézkedések miatt az Európai Unió által hozott korlátozó intézkedésekkel áll összefüggésében.
4
2014. március 17‑én az Európai Unió Tanácsa az EUSZ 29. cikk alapján elfogadta az Ukrajna területi integritását, szuverenitását és függetlenségét aláásó vagy fenyegető intézkedések miatt korlátozó intézkedésekről szóló 2014/145/KKBP határozatot (HL 2014. L 78., 16. o.; helyesbítés: HL 2014. L 263., 35. o.).
5
Ugyanezen a napon a Tanács az EUMSZ 215. cikk alapján elfogadta az Ukrajna területi integritását, szuverenitását és függetlenségét aláásó vagy fenyegető intézkedések miatti korlátozó intézkedésekről szóló 269/2014/EU rendeletet (HL 2014. L 78., 6. o.; helyesbítések: HL 2014. L 121., 60. o.; HL 2014. L 294., 50. o.).
6
2022. február 25‑én az ukrajnai helyzet súlyosságára tekintettel a Tanács elfogadta egyrészt a 2014/145 határozat módosításáról szóló (KKBP) 2022/329 határozatot (HL 2022. L 50., 1. o.), másrészt pedig a 269/2014 rendelet módosításáról szóló (EU) 2022/330 rendeletet (HL 2022. L 51., 1. o.) többek között azon kritériumok módosítása érdekében, amelyek alapján természetes vagy jogi személyek, szervezetek vagy szervek a szóban forgó korlátozó intézkedések hatálya alá vonhatók.
7
Az így módosított 2014/145 határozat (a továbbiakban: módosított 2014/145 határozat) 2. cikkének (1) és (2) bekezdése a következőket írja elő:
„(1)   Be kell fagyasztani az alábbiakhoz tartozó vagy a tulajdonukat képező, általuk birtokolt vagy ellenőrzött valamennyi pénzeszközt és gazdasági erőforrást:
[…]
f)
a Krím annektálásáért és Ukrajna destabilizálásáért felelős Oroszországi Föderáció kormánya részére anyagi vagy pénzügyi támogatást nyújtó, illetve általa előnyökhöz jutó természetes vagy jogi személyek, szervezetek vagy szervek […]
(2)   A mellékletben felsorolt természetes vagy jogi személyek, szervezetek és szervek rendelkezésére vagy javára – sem közvetlenül, sem közvetve – nem bocsátható pénzeszköz vagy gazdasági erőforrás.”
8
A pénzeszközök e befagyasztásának részletes szabályait a módosított 2014/145 határozat 2. cikkének következő bekezdései határozzák meg.
9
A 269/2014 rendeletnek a 2022/330 rendelettel módosított változata (a továbbiakban: módosított 269/2014 rendelet) előírja a pénzeszközök befagyasztására vonatkozó intézkedések elfogadását, és e befagyasztás részletes szabályait a módosított 2014/145 határozattal lényegében azonos feltételekkel határozza meg. E rendelet 3. cikke (1) bekezdésének a)–g) pontja ugyanis lényegében átveszi az említett határozat 2. cikke (1) bekezdésének a)–g) pontját.
10
2022. június 3‑án a Tanács, tekintettel arra, hogy az Oroszországi Föderáció folytatta az Ukrajna elleni agressziós háborúját, elfogadta az eredeti jogi aktusokat, amelyekkel felvette a felperes nevét a korlátozó intézkedések hatálya alá tartozó személyeknek, szervezeteknek és szerveknek a módosított 2014/145 határozat és a módosított 269/2014 rendelet mellékletében foglalt jegyzékébe (a továbbiakban: vitatott jegyzékek).
11
A felperes nevének a vitatott jegyzékekbe való felvételére vonatkozó indokok a következők:
„A [felperes] egy banknak nem minősülő orosz pénzügyi intézmény, és egyben Oroszország központi értéktára. Piaci értékét és az általa tartott, hitelviszonyt megtestesítő értékpapírok értékét tekintve a [felperes] Oroszország legnagyobb értéktára, és az egyetlen olyan orosz értéktár, amely hozzáfér a nemzetközi pénzügyi rendszerhez.
Oroszország kormánya és az Orosz Központi Bank a [felperest] rendszerszinten jelentős orosz pénzügyi intézménynek ismeri el. A [felperes] alapvető fontosságú szerepet tölt be Oroszország pénzügyi rendszerének működésében és annak a nemzetközi pénzügyi rendszerhez való kapcsolódásában, ezáltal pedig közvetlenül és közvetve is lehetővé teszi az orosz kormány számára tevékenységeinek és politikáinak gyakorlását és forrásokhoz való hozzáférését.
A [felperes] szinte teljes mértékben a Moszkvai Tőzsde (Moscow Exchange) tulajdonában van, amelynek feladata, hogy kimerítő jellegű hozzáférést biztosítson az orosz pénzügyi piacokhoz. A Moszkvai Tőzsde pedig – szerepe és részvényesei révén – az orosz kormány magas szintű ellenőrzése alatt áll. Ennélfogva a [felperes] egy olyan szervezet vagy szerv, amely az Oroszországi Föderáció Krím annektálásáért és Ukrajna destabilizálásáért felelős kormánya részére anyagi vagy pénzügyi támogatást nyújt.”
12
A Tanács az Európai Unió Hivatalos Lapjának2022. június 3‑i számában (HL 2022. C 219. I., 1. o.) közzétette az eredeti jogi aktusokban előírt korlátozó intézkedések hatálya alá tartozó személyek, szervezetek és szervek részére szóló értesítést. Ez az értesítés többek között jelezte, hogy az érintett személyek kérvényezhetik a Tanácsnál annak a határozatnak a felülvizsgálatát, amellyel a nevüket felvették a vitatott jegyzékekbe, és a kérvényhez csatolniuk kell az igazoló dokumentumokat.
13
A felperes 2022. augusztus 4‑i levelében azt kérte a Tanácstól, hogy az bocsássa rendelkezésére a vitatott jegyzékekbe való felvételét igazoló indokolást és bizonyítékokat.
14
2022. augusztus 10‑én a Tanács a felperes rendelkezésére bocsátotta a WK 7236/2022/EXT 1 sz. iratanyagot (a továbbiakban: bizonyítékokat tartalmazó első iratanyag), amelyre a határozatát alapította.
II. A kereset megindítását követő tényállás
15
2022. szeptember 14‑én a Tanács elfogadta a 2014/145 határozat módosításáról szóló (KKBP) 2022/1530 határozatot (HL 2022. L 239., 149. o.) és a 269/2014 rendelet végrehajtásáról szóló (EU) 2022/1529 végrehajtási rendeletet (HL 2022. L 239., 1. o.). A 2022/1530 határozatból következik, hogy a 2014/145 határozatot 2023. március 15‑ig kell alkalmazni, és hogy a felperesre alkalmazandó egyedi korlátozó intézkedéseket ily módon meghosszabbítják, mivel a felperes nevét a fenti 11. pontban kifejtettekkel azonos indokok alapján fenntartják a vitatott jegyzékeken.
16
A Tanács 2022. december 22‑i levelében tájékoztatta a felperest, hogy fenn kívánja tartani a vele szemben hozott korlátozó intézkedéseket, közölte vele a WK 17708/2022 INIT sz. iratanyagot (a továbbiakban: bizonyítékokat tartalmazó második iratanyag), és felhívta, hogy legkésőbb 2023. január 12‑ig nyújtsa be észrevételeit.
17
A Tanács 2023. március 13‑án elfogadta a fenntartásról szóló 2023. márciusi jogi aktusokat. A 2023/572 határozatból következik, hogy a 2014/145 határozatot 2023. szeptember 15‑ig kell alkalmazni, és hogy a felperesre alkalmazandó egyedi korlátozó intézkedéseket ily módon meghosszabbítják, mivel a felperes nevét a fenti 11. pontban kifejtettekkel azonos indokok alapján fenntartják a vitatott jegyzékeken.
18
A Tanács 2023. március 14‑i levelében tájékoztatta a felperest arról a döntéséről, hogy fenn kívánja tartani a felperesnek a vitatott jegyzékekben való szerepeltetését, és felhívta, hogy legkésőbb 2023. június 1‑jéig nyújtsa be észrevételeit.
19
2023. július 10‑i levelében a Tanács tájékoztatta a felperest, hogy fenn kívánja tartani a vele szemben hozott korlátozó intézkedéseket, közölte vele a WK 7807/2023 REV2 sz. iratanyagot (a továbbiakban: bizonyítékokat tartalmazó harmadik iratanyag), és felhívta, hogy legkésőbb 2023. július 25‑ig nyújtsa be észrevételeit.
20
A Tanács 2023. szeptember 13‑án elfogadta a fenntartásról szóló 2023. szeptemberi jogi aktusokat. A 2023/1767 határozatból következik, hogy a 2014/145 határozatot 2024. március 15‑ig kell alkalmazni, és hogy a felperesre alkalmazandó egyedi korlátozó intézkedéseket ily módon meghosszabbítják, mivel a felperes nevét a fenti 11. pontban kifejtettekkel azonos indokok alapján fenntartják a vitatott jegyzékeken.
III. A felek kérelmei
21
A felperes azt kéri, hogy a Törvényszék:
–
semmisítse meg a megtámadott jogi aktusokat;
–
a Tanácsot kötelezze a költségek viselésére.
22
Az Európai Bizottság által támogatott Tanács azt kéri, hogy a Törvényszék:
–
utasítsa el a megsemmisítés iránti keresetet;
–
a felperest kötelezze a költségek viselésére.
IV. A jogkérdésről
23
A felperes által hivatkozott jogalapok megalapozottságának vizsgálata előtt meg kell vizsgálni a kereset elfogadhatóságát annyiban, amennyiben az a 2023/1765 végrehajtási rendeletre vonatkozik.
A.
A kereset elfogadhatóságáról annyiban, amennyiben az a 2023/1765 végrehajtási rendeletre vonatkozik
24
A keresetlevelet kiigazító második beadványra vonatkozó észrevételeiben a Bizottság azt állítja, hogy a keresetlevél nyilvánvalóan elfogadhatatlan, amennyiben a 2023/1765 végrehajtási rendelet megsemmisítésére irányul, mivel nem felel meg a Törvényszék eljárási szabályzata 86. cikkének (1) bekezdésében foglalt feltételeknek. A Bizottság szerint az említett végrehajtási rendelet a felperes tekintetében nem helyettesíti és nem is módosítja a megtámadott jogi aktusokat.
25
A felperes azt állítja, hogy a kereseti kérelmeket kiigazító második beadvány elfogadható annyiban, amennyiben az a 2023/1765 végrehajtási rendeletnek az őt érintő részében történő megsemmisítésére irányul.
26
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az eljárási szabályzat 86. cikkének (1) bekezdése úgy rendelkezik, hogy ha a megsemmisíteni kért jogi aktus helyébe azonos tárgyú másik jogi aktus lép, vagy azt módosítja, a felperes az eljárás szóbeli szakaszának befejezését, illetve a Törvényszék azon határozatát megelőzően, hogy az eljárás szóbeli szakaszának mellőzésével határozzon, ezen új körülmény figyelembevétele érdekében kiigazíthatja a keresetlevelet.
27
A 2023/1765 végrehajtási rendelettel szemben benyújtott kereset elfogadhatóságának értékelését a Tanács azon kötelezettségére tekintettel kell elvégezni, hogy a 269/2014 rendelet 14. cikkének (4) bekezdése alapján időszakosan felülvizsgálja az ugyanezen rendelet I. mellékletében szereplő jegyzéket. E tekintetben meg kell állapítani, hogy a felülvizsgálatokat követően elfogadott végrehajtási rendeletek, köztük a 2023/1765 végrehajtási rendelet, csak a vitatott jegyzékekben az e felülvizsgálat nyomán eszközölt módosításokat és törléseket tartalmazzák, így e végrehajtási rendeletek értelmében a nem módosított vagy törölt jegyzékbevételek meghosszabbításra kerülnek (lásd analógia útján: 2021. április 28‑iSharif kontra Tanács ítélet, T‑540/19, nem tették közzé, EU:T:2021:220, 48. pont).
28
Az ítélkezési gyakorlat szerint, még abban az esetben is, ha az érintett személyt nem említi az azon jegyzéket módosító későbbi jogi aktus, amelybe a nevét felvették, és még ha e későbbi jogi aktus nem is módosítja azon indokokat, amelyek miatt e személy nevét eredetileg felvették a jegyzékbe, az ilyen jogi aktust úgy kell értelmezni, mint amely a Tanács arra vonatkozó szándékának megnyilvánulását képezi, hogy az érintett személy nevét az említett jegyzéken fenntartsa, azzal a következménnyel, hogy fenntartja e személy pénzeszközeinek a befagyasztását, mivel a Tanács köteles ezt a jegyzéket rendszeres időközönként megvizsgálni (lásd: 2020. július 8‑iNeda Industrial Group kontra Tanács ítélet, T‑490/18, nem tették közzé, EU:T:2020:318, 52. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
29
Ezenkívül a 269/2014 rendelet 14. cikkének (3) bekezdésének megfelelően, amennyiben észrevételt tesznek vagy új érdemi bizonyítékot nyújtanak be, a Tanácsnak felül kell vizsgálnia a valamely személy vitatott jegyzékekbe való felvételére vonatkozó határozatát. A jelen ügyben a Tanács a 2023. szeptember 15‑i levélben jelezte a felperesnek, hogy a vitatott jegyzékekbe való felvételének felülvizsgálatára irányuló, 2023. július 25‑i kérelmét követően úgy határozott, hogy fenntartja a vele szemben a 2023/1767 határozat és a 2023/1765 végrehajtási rendelettel módosított 269/2014 rendelet elfogadásával hozott korlátozó intézkedéseket. Ennélfogva meg kell állapítani, hogy mind a 2023/1767 határozat, mind pedig a 2023/1765 végrehajtási rendelet a felperes helyzetének felülvizsgálatából ered.
30
Végezetül, bár igaz, hogy a felperes vitatott jegyzékekbe való felvételének indokait a fenntartásról szóló 2023. szeptemberi jogi aktusok nem módosították, meg kell állapítani, hogy azok a Tanács által a bizonyítékokat tartalmazó harmadik iratanyagban előterjesztett további bizonyítékokon alapulnak.
31
A fentiekre tekintettel meg kell állapítani, hogy a jelen kereset elfogadható, amennyiben az a 2023/1765 végrehajtási rendelet felperest érintő részében történő megsemmisítésére irányul.
B.
Az ügy érdeméről
32
Keresetének alátámasztására a felperes négy jogalapra hivatkozik, amelyek közül az első az indokolási kötelezettség megsértésén, a második nyilvánvaló értékelési hibán, a harmadik az alapvető jogok aránytalan megsértésén, a negyedik pedig a bizonyítékok elégtelenségén alapul.
1. Az első, az indokolási kötelezettség megsértésére alapított jogalapról
33
A felperes azt állítja, hogy a megtámadott jogi aktusok indokolása nem felel meg az EUMSZ 296. cikkre vonatkozó ítélkezési gyakorlatban megállapított követelményeknek. Álláspontja szerint a Tanács csupán átfogalmazta azon jegyzékbevételi kritériumot, amelynek alapján a nevét a vitatott jegyzékekbe felvették. Ezenkívül úgy véli, hogy a megtámadott jogi aktusok nem tartalmaznak pontos és konkrét elemeket, nem jelölik meg az orosz kormánynak annak érdekében nyújtott támogatás időpontját vagy körülményeit, hogy lehetővé tegye ez utóbbi számára tevékenységeinek és politikáinak gyakorlását és forrásokhoz való hozzáférését, és nem említenek konkrét ügyletet. Ráadásul a felperes szerint téves az arra alapított indok, hogy a felperes közvetetten az orosz kormány ellenőrzése alatt áll.
34
Egyebekben a felperes azt rója fel a Tanácsnak, hogy nem fejtette ki azokat az okokat, amelyek miatt a vele szemben hozott korlátozó intézkedések az ügyfelei pénzeszközeinek befagyasztásával jártak.
35
A Bizottság által támogatott Tanács vitatja ezt az érvelést.
36
Emlékeztetni kell arra, hogy a sérelmet okozó jogi aktus indokolására vonatkozó kötelezettségnek, amely a védelemhez való jog tiszteletben tartására vonatkozó elvből következik, a célja egyrészt az érintettnek elegendő tájékoztatás nyújtása annak eldöntéséhez, hogy a jogi aktus megalapozott‑e, vagy hogy tartalmaz‑e esetleg az érvényességének vitatását uniós bíróság előtt lehetővé tévő valamilyen hibát, másrészt pedig annak lehetővé tétele, hogy az uniós bíróság felülvizsgálhassa e jogi aktus jogszerűségét (2012. november 15‑iTanács kontra Bamba ítélet, C‑417/11 P, EU:C:2012:718, 49. pont).
37
Az EUMSZ 296. cikkben megkövetelt indokolásnak azonban a szóban forgó jogi aktus jellegéhez és elfogadásának körülményeihez kell igazodnia. Az indokolási kötelezettséget az eset összes körülményeire, így különösen a jogi aktus tartalmára, a felhívott indokok jellegére és a címzettek vagy a jogi aktus által közvetlenül és személyükben érintett egyéb személyek magyarázathoz fűződő érdekére tekintettel kell vizsgálni. Nem követelmény többek között az sem, hogy az indokolás az összes releváns ténybeli és jogi elemet tartalmazza, és az sem, hogy az részletesen válaszoljon az érdekelt által az intézkedés elfogadása előtti meghallgatásakor megfogalmazott felvetésekre, mivel az indokolás megfelelőségét nemcsak a szövegére, hanem a körülményeire, valamint az adott tárgyra vonatkozó jogszabályok összességére figyelemmel is meg kell vizsgálni. Következésképpen a sérelmet okozó aktus indokolása megfelelő, ha az érintett előtt ismert olyan összefüggésben hozzák meg, amely lehetővé teszi számára a vele szemben hozott intézkedés jelentőségének megértését (2012. november 15‑iTanács kontra Bamba ítélet, C‑417/11 P, EU:C:2012:718, 53. és 54. pont; lásd még: 2021. április 22‑iTanács kontra PKK ítélet, C‑46/19 P, EU:C:2021:316, 48. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
38
Így a jogi aktus indokolása pontossága mértékének arányosnak kell lennie a tényleges lehetőségekkel, és azon technikai feltételekkel vagy határidővel, amelyek között, illetve amelyen belül meg kell hozni (lásd: 2022. július 27‑iRT France kontra Tanács ítélet, T‑125/22, EU:T:2022:483, 104. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
39
Ezenkívül az ítélkezési gyakorlat pontosította, hogy a korlátozó intézkedést előíró tanácsi aktusok indokolásának nemcsak ezen intézkedés jogalapját kell meghatároznia, hanem azokat az egyedi és konkrét okokat is, amelyek miatt a Tanács mérlegelési jogköre gyakorlása során úgy ítéli meg, hogy az érintettel szemben ilyen intézkedést kell hozni (lásd: 2022. július 27‑iRT France kontra Tanács ítélet, T‑125/22, EU:T:2022:483, 105. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
40
A jelen ügyben mind az eredeti jogi aktusok, mind pedig a fenntartásról szóló 2023. márciusi és 2023. szeptemberi jogi aktusok a vonatkozó preambulumbekezdéseik keretében pontosítják a kontextust, valamint azokat a jogalapokat, amelyek alapján azokat elfogadták. Közelebbről, a megtámadott jogi aktusok preambulumából kitűnik, hogy az ukrajnai helyzet súlyossága, valamint az ezen ország területi integritását, szuverenitását és függetlenségét aláásó vagy fenyegető intézkedések folytatódása igazolja a megjelölt személyeknek a vitatott jegyzékekbe való felvételét, valamint az említett jegyzékeken való fenntartását.
41
Ezenkívül a ténybeli körülményeknek a fenti 11. pontban felidézett felsorolása kellően egyértelmű és pontos indokolásnak minősül ahhoz, hogy lehetővé tegye a felperes számára azon indokok megértését, amelyek miatt a nevét felvették a vitatott jegyzékekbe, majd fenntartották azokon, valamint a Törvényszék számára a felülvizsgálat gyakorlását. A felperes állításával ellentétben a megtámadott jogi aktusokból kitűnik, hogy azok nem csupán átfogalmazzák a módosított 2014/145 határozat 2. cikke (1) bekezdésének f) pontjában foglalt jegyzékbevételi kritériumot. Konkrétabban, a jegyzékbevételi indokok pontosítják, hogy a felperes Oroszország legnagyobb értéktára, hogy hozzáfér a nemzetközi pénzügyi rendszerhez és rendszerszinten jelentős orosz pénzügyi intézménynek ismerik el, amely alapvető fontosságú szerepet tölt be Oroszország pénzügyi rendszerének működésében, ezáltal pedig közvetlenül vagy közvetve lehetővé teszi az orosz kormány számára tevékenységeinek és politikáinak gyakorlását és forrásokhoz való hozzáférését. Egyebekben a jegyzékbevételi indokok azt is megemlítik, hogy a felperes az orosz kormány ellenőrzése alatt áll.
42
Ráadásul, mivel nem követelmény, hogy az indokolás az összes releváns ténybeli és jogi elemet tartalmazza, és az sem, hogy az részletesen válaszoljon az érdekelt által az intézkedés elfogadása előtti meghallgatásakor megfogalmazott felvetésekre, nem lehet helyt adni annak az érvnek, amely szerint a megtámadott jogi aktusok nem jelölik meg a kormánynak nyújtott támogatás időpontját és körülményeit, és nem említenek konkrét ügyletet.
43
Ami az arra alapított érvet illeti, hogy a jegyzékbevétel indokainak megjelölése téves, amennyiben azt tartalmazza, hogy a felperes közvetve az orosz kormány ellenőrzése alatt áll, emlékeztetni kell arra, hogy a jogi aktusok indokolására vonatkozó kötelezettség olyan lényeges formai követelménynek minősül, amelyet külön kell választani az indokok megalapozottságának kérdésétől, amely a vitatott jogi aktus érdemi jogszerűségére vonatkozik. A jogi aktusok indokolása ugyanis azon indokok egyértelmű kifejezéséből áll, amelyeken e jogi aktus alapul. Ha ezen indokok hibában szenvednek, az a jogi aktus érdemi jogszerűségét érintheti, de annak indokolását nem, amely megfelelő lehet annak ellenére, hogy hibás indokokat tartalmaz (2014. november 5‑iMayaleh kontra Tanács ítélet, T‑307/12 és T‑408/13, EU:T:2014:926, 96. pont; 2022. június 22‑iHaswani kontra Tanács ítélet, T‑479/21, nem tették közzé, EU:T:2022:383, 57. pont). Következésképpen a felperes érvét el kell utasítani.
44
Ami a felperes arra alapított érvét illeti, hogy a Tanács nem fejtette ki azokat az indokokat, amelyek miatt a szóban forgó korlátozó intézkedések a felperes ügyfelei pénzeszközeinek befagyasztásával jártak, és hogy a Tanácsnak azonosítania kellett volna mindazokat, akiket ezen ügyfelek közül az említett intézkedések érintettek, valamint ellenőriznie kellett volna, hogy egyénileg mindegyikük megfelel‑e a jegyzékbevételi kritériumok által előírt feltételeknek, meg kell állapítani, hogy – amint arra a Tanács hivatkozik – az indokolási kötelezettség nem jár azzal a kötelezettséggel, hogy a megtámadott jogi aktus elfogadásának más személyekre gyakorolt valamennyi következményét ki kellene fejteni, és nem kötelezi a Tanácsot arra, hogy azonosítson minden olyan személyt, akit a korlátozó intézkedésekkel közvetetten érinthetnek.
45
Ennélfogva az első jogalapot el kell utasítani.
2. A második és a negyedik, nyilvánvaló értékelési hibára és a bizonyítékok elégtelenségére alapított jogalapról
46
Meg kell állapítani, hogy a negyedik jogalapot alátámasztó érvelés lényegében annak előadására korlátozódik, hogy a jegyzékbevétel indokait nem támasztja alá elegendő bizonyíték. Mivel az értékelési hiba vizsgálata magában foglalja annak vizsgálatát, hogy a Tanács által figyelembe vett ténybeli alap elegendő‑e, a negyedik jogalapot a nyilvánvaló értékelési hibára alapított második jogalappal együtt kell vizsgálni.
47
A második jogalap három részből áll, amelyek közül az első nyilvánvaló értékelési hibán alapul, amennyiben azt állapították meg, hogy a felperes az orosz pénzügyi rendszer jelentős intézménye, amely lehetővé teszi az orosz kormány számára tevékenységeinek és politikáinak gyakorlását és forrásokhoz való hozzáférését, a második rész nyilvánvaló értékelési hibán alapul, amennyiben azt állapították meg, hogy a felperes az említett kormány ellenőrzése alatt áll, a harmadik rész pedig nyilvánvaló értékelési hibán alapul, amennyiben a Tanács nem bizonyította a felperes és az orosz kormány közötti elégséges kapcsolat fennállását.
a) Előzetes megfontolások
48
Elsősorban meg kell állapítani, hogy a felperes által felhozott második jogalapot úgy kell tekinteni, mint amely értékelési hibán, nem pedig nyilvánvaló értékelési hibán alapul. Ugyanis, noha igaz, hogy a Tanács bizonyos mérlegelési jogkörrel rendelkezik annak az esetenkénti meghatározása tekintetében, hogy teljesülnek-e a szóban forgó korlátozó intézkedések alapjául szolgáló jogi kritériumok, az uniós bíróságoknak biztosítaniuk kell valamennyi uniós jogi aktus jogszerűségének főszabály szerint teljes felülvizsgálatát (lásd: 2023. november 15‑iOT kontra Tanács ítélet, T‑193/22, EU:T:2023:716, 121. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
49
Az Európai Unió Alapjogi Chartájának (a továbbiakban: Charta) 47. cikkében biztosított bírósági felülvizsgálat hatékonysága többek között azt is megköveteli, hogy az uniós bíróság meggyőződjön arról, hogy az a határozat, amellyel korlátozó intézkedéseket fogadtak el vagy tartottak fenn, és amely az érintett személy vagy szervezet tekintetében egyedi hatályú, kellően biztos ténybeli alappal rendelkezik. Ez magában foglalja az említett határozat alapjául szolgáló indokolásban hivatkozott tények ellenőrzését, így a bírósági felülvizsgálat nem a hivatkozott okok absztrakt valószínűségének értékelésére korlátozódik, hanem arra irányul, hogy ezen okok – vagy legalább azok közül egy, ugyanezen határozat alátámasztására önmagában elengedőnek tekintett ok – megalapozottak‑e (lásd ebben az értelemben: 2013. július 18‑iBizottság és társai kontra Kadi ítélet, C‑584/10 P, C‑593/10 P és C‑595/10 P, EU:C:2013:518, 119. pont; 2022. október 26‑iOvsyannikov kontra Tanács ítélet, T‑714/20, nem tették közzé, EU:T:2022:674, 62. pont).
50
Ezen értékelés során a bizonyítékokat és az információkat nem elszigetelt módon, hanem azon összefüggésben kell vizsgálni, amelybe azok illeszkednek. A Tanács ugyanis akkor tesz eleget a rá háruló bizonyítási tehernek, ha az uniós bíróság előtt kellően konkrét, pontosan meghatározott és egybevágó valószínűsítő körülmények olyan együttesét mutatja be, amely lehetővé teszi a pénzeszközeinek befagyasztására vonatkozó intézkedéssel érintett személy vagy szervezet és a megdönteni kívánt rezsim vagy – általánosságban – a leküzdeni kívánt helyzetek közötti elégséges kapcsolat fennállásának megállapítását (lásd: 2017. július 20‑iBadica és Kardiam kontra Tanács ítélet, T‑619/15, EU:T:2017:532, 99. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat; 2022. október 26‑iOvsyannikov kontra Tanács ítélet, T‑714/20, nem tették közzé, EU:T:2022:674, 63. és 66. pont).
51
Vitatás esetén az Unió illetékes hatóságának kell az érintett személlyel vagy szervezettel szemben felhozott indokok megalapozottságát bizonyítani, és nem az érintett személynek kell az említett indokok megalapozottságának hiányára vonatkozó nemleges bizonyítékot szolgáltatni. E célból nem követelmény, hogy a Tanács az uniós bíróság előtt az azon jogi aktus indokolásában szereplő állítólagos indokokra vonatkozó valamennyi információt és bizonyítékot szolgáltassa, amely jogi aktus megsemmisítését kérték. A szolgáltatott információknak vagy bizonyítékoknak alá kell támasztaniuk az érintett személlyel vagy szervezettel szemben felhozott indokokat (2013. július 18‑iBizottság és társai kontra Kadi ítélet, C‑584/10 P, C‑593/10 P és C‑595/10 P, EU:C:2013:518, 121. és 122. pont; 2013. november 28‑iTanács kontra Fulmen és Mahmoudian ítélet, C‑280/12 P, EU:C:2013:775, 66. és 67. pont; lásd még: 2022. június 1‑jei Prigozhin kontra Tanács ítélet, T‑723/20, nem tették közzé, EU:T:2022:317, 73. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
52
Ebben az esetben az uniós bíróságnak az állítólagos tények tárgyi valószerűségét ezen információk vagy bizonyítékok alapján kell ellenőriznie, valamint értékelnie kell az utóbbiak bizonyító erejét az adott ügy körülményeitől függően, valamint különösen az érintett személy vagy szervezet által a tárgyban benyújtott esetleges észrevételek fényében (lásd ebben az értelemben: 2013. július 18‑iBizottság és társai kontra Kadi ítélet, C‑584/10 P, C‑593/10 P és C‑595/10 P, EU:C:2013:518, 124. pont).
53
Ami közelebbről az érintett személy nevének a vitatott jegyzékeken való fenntartásról szóló jogi aktusok jogszerűségének vizsgálatát illeti, emlékeztetni kell arra, hogy a korlátozó intézkedések biztosítási jellegűek, természetüknél fogva ideiglenesek, és azok érvényessége mindig a meghozataluk alapját képező ténybeli és jogi körülmények további fennállásának, valamint a hozzájuk kapcsolódó célkitűzés elérése érdekében való fenntartásuk szükségességének a függvénye. Következésképpen ezen intézkedések időszakos felülvizsgálatakor a Tanácsnak el kell végeznie a helyzet naprakész értékelését, és el kell készítenie az ilyen intézkedések hatásának mérlegét annak megállapítása érdekében, hogy ezen intézkedések lehetővé tették‑e az érintett személyek és szervezetek nevének a vitatott jegyzékekbe való első felvételével megvalósítani kívánt célok elérését, vagy az említett személyek és szervezetek tekintetében még mindig ugyanazon következtetés vonható le (lásd: 2022. április 27‑iIlunga Luyoyo kontra Tanács ítélet, T‑108/21, EU:T:2022:253, 55. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat; 2022. október 26‑iOvsyannikov kontra Tanács ítélet, T‑714/20, nem tették közzé, EU:T:2022:674, 67. pont).
54
Ebből következik, hogy valamely személy nevének a korlátozó intézkedések hatálya alá tartozó személyek és szervezetek jegyzékén való fenntartásának igazolása érdekében nem tiltott, hogy a Tanács ugyanazokra a bizonyítékokra hivatkozzon, mint amelyek e személy nevének az említett jegyzékbe való eredeti felvételét, újbóli felvételét vagy korábbi fenntartását igazolták, amennyiben egyrészt a jegyzékbe vétel indokai változatlanok, másrészt pedig a kontextus nem változott oly módon, hogy e bizonyítékok elavultak volna (lásd ebben az értelemben: 2020. szeptember 23‑iKaddour kontra Tanács ítélet, T‑510/18, EU:T:2020:436, 99. pont). E tekintetben a kontextus változása magában foglalja egyrészt azon ország helyzetének, amely vonatkozásában a korlátozó intézkedések rendszerét létrehozták, valamint az érintett személy sajátos helyzetének (2022. október 26‑iOvsyannikov kontra Tanács ítélet, T‑714/20, nem tették közzé, EU:T:2022:674, 78. pont; lásd még ebben az értelemben: 2020. szeptember 23‑iKaddour kontra Tanács ítélet, T‑510/18, EU:T:2020:436, 101. pont), és másrészt a releváns körülmények összességének, különösen a korlátozó intézkedésekkel elérni kívánt célok megvalósulásának figyelembevételét (2022. április 27‑iIlunga Luyoyo kontra Tanács ítélet, T‑108/21, EU:T:2022:253, 56. pont; lásd ebben az értelemben és analógia útján: 2020. február 12‑iAmisi Kumba kontra Tanács ítélet, T‑163/18, EU:T:2020:57, 82–84. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
55
Másodsorban meg kell állapítani, hogy a felperes nevét a módosított 2014/145 határozat 2. cikke (1) bekezdésének f) pontjában foglalt kritérium alapján vették fel a vitatott jegyzékekbe, amely kritérium az Oroszországi Föderáció kormánya részére anyagi vagy pénzügyi támogatást nyújtó jogi személyekre, szervezetekre vagy szervekre vonatkozik (a továbbiakban: a kormánynak nyújtott anyagi vagy pénzügyi támogatás kritériuma).
56
A korlátozó intézkedések célja, hogy a lehető legnagyobb nyomást gyakorolják az orosz hatóságokra annak érdekében, hogy azok véget vessenek az Ukrajnát destabilizáló intézkedéseiknek és politikáiknak, valamint az ezen országgal szembeni katonai agressziónak (lásd ebben az értelemben és analógia útján: 2022. július 27‑iRT France kontra Tanács ítélet, T‑125/22, EU:T:2022:483, 163. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat), különösen azáltal, hogy megnövelik az Oroszországi Föderáció – Ukrajna területi integritásának, szuverenitásának és függetlenségének aláásására irányuló – intézkedéseinek költségeit (lásd ebben az értelemben: 2018. szeptember 13‑iRosneft és társai kontra Tanács ítélet, T‑715/14, nem tették közzé, EU:T:2018:544, 157. pont).
57
Le kell szögezni, hogy a kormánynak nyújtott anyagi vagy pénzügyi támogatás kritériuma nem követeli meg, hogy az érintett személyek vagy szervezetek olyan támogatást nyújtsanak. amely közvetlenül vagy közvetve kapcsolódik a Krím annektálásához vagy Ukrajna destabilizálásához. Az e kritérium értelmében vett anyagi vagy pénzügyi támogatást ugyanis úgy kell értelmezni, mint minden olyan támogatást, amely mennyiségi vagy minőségi jelentőségénél fogva alkalmas arra, hogy olyan erőforrásokat vagy anyagi vagy pénzügyi támogatást nyújtson az említett kormánynak, amely lehetővé teszi számára az Ukrajna destabilizálására irányuló tevékenységek folytatását (lásd analógia útján: 2016. április 7‑iCentral Bank of Iran kontra Tanács ítélet, C‑266/15 P, EU:C:2016:208, 44. pont).
58
Ezen elvek fényében kell megvizsgálni, hogy a Tanács értékelési hibát követett‑e el, amikor úgy határozott, hogy a felperes nevét a kormánynak nyújtott anyagi vagy pénzügyi támogatás kritériuma alapján a vitatott jegyzékekbe felveszi, majd azokon fenntartja.
b) A Tanács bizonyítékokat tartalmazó iratanyagaiban szereplő bizonyítékokról
59
A jelen ügyben a Tanács a felperes neve vitatott jegyzékekbe való felvételének és az azokon való fenntartásának igazolása érdekében a bizonyítékokat tartalmazó három iratanyagot nyújtott be.
60
A felperes vitatott jegyzékekbe való eredeti felvételének igazolása érdekében a Tanács benyújtotta a bizonyítékokat tartalmazó első iratanyagot, amely nyilvánosan hozzáférhető információkat, nevezetesen internetes oldalakra mutató linkeket, képernyőképeket és tájékoztató cikkeket foglal magában. Többek között a következőkről van szó:
–
egy, a felperes honlapján található és a felperest bemutató, 2022. április 29‑én megtekintett oldalról készült képernyőkép (1. sz. irat);
–
egy, a felperes honlapján található és a felperest bemutató, 2022. május 12‑én megtekintett másik oldalról készült képernyőkép (2. sz. irat);
–
egy, „Az Oroszországi Föderáció pénzügyi ágazatának értékelési programja, pénzügyi infrastruktúra” című, 2016 júliusában közzétett és a „worldbank.org” oldalon elérhető, 2022. május 12‑én megtekintett szakfeljegyzés kivonata (7. sz. irat);
–
egy, a felperes 2021. második negyedévi pénzügyi teljesítményéről szóló, 2021. szeptember 2‑án az Eurázsiai Központi Értéktárak Szövetségének honlapján közzétett, 2022. május 12‑én megtekintett jelentés kivonata (8. sz. irat);
–
egy, „Oroszország kamatszelvényt fizetett hét OFZ‑kötvénykibocsátás után – pénzügyminisztérium” című, a „reuters.com” híroldalon 2022. március 31‑én közzétett, 2022. május 2‑án megtekintett cikk (11. sz. irat).
61
A felperes vitatott jegyzékeken való, a fenntartásról szóló 2023. márciusi jogi aktusok alapján történő fenntartásának igazolása érdekében a Tanács benyújtotta a bizonyítékokat tartalmazó második iratanyagot, amely nyilvánosan hozzáférhető információkat, nevezetesen internetes oldalakra mutató linkeket, képernyőképeket és tájékoztató cikkeket foglal magában. Többek között a következőkről van szó:
–
egy, a moszkvai tőzsde (a továbbiakban: MOEX) 2022. március 4‑én közzétett, e vállalkozás honlapján elérhető és 2022. november 22‑én megtekintett, 2021. évre vonatkozó éves jelentéséből származó kivonat (2. sz. irat);
–
egy, a felperes pénzügyi minősítésére vonatkozó, a felperes honlapján 2022. november 15‑én közzétett és 2022. november 22‑én megtekintett sajtóközlemény (3. sz. irat);
–
egy, „A pénzügyminisztérium 4,9 milliárd rubelt utalt át az NSD‑nek az Oroszország 2042 eurókötvények kamatszelvényének megfizetése érdekében” című, 2022. október 5‑én az „interfax.ru” híroldalon közzétett és 2022. november 25‑én megtekintett cikk (5. sz. irat);
–
egy, „A pénzügyminisztérium rubelben fizette ki a kamatszelvényt két eurókötvény‑kibocsátás után” című, 2022. szeptember 16‑án a „ria.ru” híroldalon közzétett és 2022. november 17‑én megtekintett cikk (8. sz. irat);
–
egy, „A pénzügyminisztérium rubelben fizette ki a kamatszelvényt a 2035‑ös lejáratú eurókötvény‑kibocsátások után” című, 2022. szeptember 29‑én a „ria.ru” híroldalon közzétett és 2022. november 17‑én megtekintett cikk (9. sz. irat);
–
egy, az orosz pénzügyminiszter hivatalos honlapján szereplő, az eurókötvényekre vonatkozó sikeres kamatszelvény‑fizetésről szóló, 2022. november 25‑én megtekintett cikk képernyőfelvétele (10. sz. irat).
62
A jelen ügyben, mivel a felperesnek a vitatott jegyzékekbe való felvételére és az azokon való fenntartására vonatkozó indokok változatlanok maradtak, nem kell különbséget tenni egyrészt az eredeti jogi aktusok, másrészt a fenntartásról szóló 2023. márciusi és 2023. szeptemberi jogi aktusok között, mivel az indokolásban, valamint a bizonyítékokat tartalmazó iratanyagokban szereplő bizonyítékokban hivatkozott információk ellenőrzése lényegében ugyanazokra a ténybeli körülményekre vonatkozik.
c) A Tanács beadványaihoz csatolt bizonyítékokról
63
A tárgyaláson a felperes azt állította, hogy a Tanács által benyújtott, az ellenkérelemhez és a viszonválaszhoz csatolt bizonyítékokat elfogadhatatlannak kell nyilvánítani.
64
Elsősorban, ami a viszonválaszhoz csatolt bizonyítékokat illeti, a felperes azt állítja, hogy azokat késedelmesen terjesztették elő, megsértve ezzel az eljárási szabályzat 85. cikkének (1) bekezdését.
65
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az eljárási szabályzat 85. cikkének (1) bekezdése úgy rendelkezik, hogy a bizonyítékokat és a bizonyítékok felajánlását az első beadványváltás keretében kell előterjeszteni. E cikk (2) bekezdése hozzáfűzi, hogy a válaszban, illetve a viszonválaszban a felperes és az alperes érveik alátámasztására további bizonyítékokat terjeszthetnek elő vagy ajánlhatnak fel, feltéve hogy a késedelmes előterjesztés vagy felajánlás igazolt.
66
Ezenkívül az eljárási szabályzat 85. cikkének (2) bekezdését az említett szabályzat 92. cikkének (7) bekezdésével összefüggésben kell értelmezni, amely kifejezetten úgy rendelkezik, hogy az ellenbizonyítás és a felajánlott bizonyítékok kiegészítése megengedett. Következésképpen, amint az az állandó ítélkezési gyakorlatból következik, az ellenbizonyítás és az ellenérdekű fél ellenbizonyítását követően a felajánlott bizonyítékok kiegészítése nem tartozik az e szabályzat 85. cikkének (2) bekezdésében foglalt jogvesztő szabály hatálya alá (2017. szeptember 18‑iUganda Commercial Impex kontra Tanács ítélet, T‑107/15 és T‑347/15, nem tették közzé, EU:T:2017:628, 72. pont; 2023. szeptember 13‑iITD és Danske Fragtmænd kontra Bizottság ítélet, T‑525/20, EU:T:2023:542, 78. pont).
67
A jelen ügyben a viszonválaszból kitűnik, hogy annak D.1.–D.6. melléklete a központi értéktáraknak és a felperesnek a pénzügyi rendszer megfelelő működésében betöltött jelentőségére vonatkozó bizonyítékot jelent. Meg kell állapítani, hogy e bizonyítékokat a Tanács annak érdekében terjesztette elő, hogy válaszoljon az ellenkérelemben szolgáltatott bizonyítékok megbízhatóságának vitatására irányuló, a felperes által a válaszban előadott érvekre.
68
A viszonválasznak a rendszerszinten jelentős fizetési rendszerekre vonatkozó D.7. mellékletét a Tanács a válasz azon érvére válaszul nyújtotta be, amellyel a felperes vitatja, hogy rendszerszinten jelentős fizetési rendszer üzemeltetőjekénti minőségében előnyben részesítette volna az orosz kormányt.
69
A viszonválasznak az Oroszországi Föderáció központi bankjára vonatkozó D.8. és D.9. melléklete a válasz azon érveinek megválaszolására irányul, amelyek szerint ez a pénzügyi intézmény független az orosz szövetségi hatóságoktól. A viszonválasznak a Sberbank orosz bankra vonatkozó D.10. mellékletét a válasz azon érvelésére való válaszadás érdekében nyújtották be, amely e pénzügyi intézménynek az orosz kormánnyal szembeni függetlenségére vonatkozik. A viszonválasznak a VEB.RF‑re vonatkozó D.11. és D.12. melléklete a válasz azon érvelésére kíván válaszolni, amellyel azt állítják, hogy e pénzügyi intézmény az eszközeit függetlenül kezeli.
70
Így meg kell állapítani, hogy a viszonválasz mellékletei, amelyek célja a felperes által a válaszban előterjesztett érvek vagy bizonyítékok megcáfolása, az eljárási szabályzat 92. cikkének (7) bekezdése értelmében vett ellenbizonyításnak minősülnek.
71
Következésképpen a viszonválasz mellékletei elfogadhatók.
72
Másodsorban a felperes azt állítja, hogy a Törvényszék nem veheti figyelembe az ellenkérelemhez és a viszonválaszhoz csatolt bizonyítékokat, mivel azok nem szerepeltek a bizonyítékokat tartalmazó első iratanyagban.
73
Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint valamely uniós jogi aktus jogszerűségét az aktus meghozatalának időpontjában fennálló ténybeli és jogi elemek függvényében kell elbírálni (2015. szeptember 3‑iInuit Tapiriit Kanatami és társai kontra Bizottság ítélet, C‑398/13 P, EU:C:2015:535, 22. pont; 2023. március 8‑iPrigozhina kontra Tanács ítélet, T‑212/22, nem tették közzé, EU:T:2023:104, 80. pont).
74
Arra is emlékeztetni kell, hogy különösen a korlátozó intézkedésekkel kapcsolatos jogvitákat illetően a Törvényszék által az érdemi jogszerűség vonatkozásában lefolytatandó felülvizsgálatnak nemcsak a vitatott jogi aktusok indokolásában szereplő információkra, hanem azokra az információkra is vonatkoznia kell, amelyeket – vitatás esetén – az ezen indokolásban állított tények megalapozottságának bizonyítása céljából a Tanács terjeszt a Törvényszék elé (2021. április 22‑iTanács kontra PKK ítélet, C‑46/19 P, EU:C:2021:316, 64. pont).
75
Kétségtelen, hogy – amint arra a felperes rámutat – a 2022. június 1‑jei Prigozhin kontra Tanács ítélet (T‑723/20, nem tették közzé, EU:T:2022:317) alapjául szolgáló ügyben a Törvényszék kimondta, hogy a Tanácsnak a vitatott jogi aktusok elfogadásának időpontjában rendelkeznie kell az indokolásban hivatkozott tények megalapozottságának bizonyításához szükséges információkkal (ezen ítélet 52. pontja). Ezzel azonban a Törvényszék nem kívánta kizárni annak lehetőségét, hogy a megtámadott jogi aktusok jogszerűségének felülvizsgálata során figyelembe vegyen olyan további bizonyítékokat, amelyek nem szerepeltek a bizonyítékokat tartalmazó iratanyagban, és amelyeket a jegyzékbevétel indokolásában hivatkozott tények megalapozottságának alátámasztása céljából nyújtottak be, mivel egyrészt e bizonyítékok megerősítik azokat az információkat, amelyekkel a Tanács rendelkezett, másrészt pedig az említett bizonyítékok a szóban forgó megtámadott jogi aktusok elfogadását megelőző tényekre vonatkoznak.
76
A jelen ügyben az ellenkérelem B.1–B.6. mellékletét, azaz a MOEX igazgatótanácsának bizonyos tagjaira vonatkozó életrajzi jellegű információkat illetően meg kell állapítani, hogy több információ olyan személyekre vonatkozik, akik az eredeti jogi aktusok elfogadásakor nem voltak a hivatalban lévő igazgatótanács tagjai. Következésképpen az ellenkérelem B.1–B.6. mellékletében bemutatott bizonyítékok az eredeti jogi aktusok megalapozottságának vizsgálata során nem vehetők figyelembe.
77
Ami a viszonválasz mellékleteit illeti, amint az a fenti 67–69. pontból kitűnik, azokat a Tanács nem azért nyújtotta be, hogy alátámassza a jegyzékbevétel indokaiban hivatkozott tények megalapozottságát, hanem azért, hogy válaszoljon a felperes által a válaszában felhozott érvekre. Mivel nem a jegyzékbevétel indokaiban kifejtett tények megalapozottságának alátámasztására előterjesztett bizonyítékokról van szó, a fenti 73–75. pontban kifejtett elvek nem alkalmazhatók. Így a jelen ügyben a viszonválasz szakaszában előterjesztett bizonyítékokat a Törvényszék figyelembe veheti a felperes állításai megalapozottságának vizsgálata céljából.
d) A második jogalap első részéről, amely azon alapul, hogy a felperes nem teszi lehetővé a kormány számára a forrásokhoz való hozzáférését
78
A felperes azt állítja, hogy téves az az állítás, amely szerint Oroszországban ő az egyetlen olyan értéktár, amely hozzáfér a nemzetközi pénzügyi rendszerhez, mivel Oroszországban más értéktárak is rendelkeznek nemzetközi központi értéktáraknál vezetett értékpapírszámlákkal.
79
A felperes jelzi, hogy az orosz jog értelmében vett központi értéktárként az értékpapírokkal kapcsolatos műveletek nemzetközi láncolatának részét képezi, és részt vesz az üzemeltetésben, karbantartásban és a különböző értékpapírokkal kapcsolatos kiegyenlítésben és kifizetésekben. Azt állítja, hogy a központi értéktárként végzett tevékenységeinek nagy része a piaci magánszereplőket, nem pedig az orosz kormányt célozza. Az orosz pénzügyminisztérium által kibocsátott kötvényeket illetően arra hivatkozik, hogy ő csak egyike azon számos pénzügyi intézménynek, amelyek részt vesznek a kötvénykibocsátásban. Ezenkívül a felperes kifejti, hogy központi értéktárként kizárólag az ügyfelek nevében és utasítására jár el, és saját eszközeit nem fekteti be a külföldi központi értéktáraknál vezetett számláin, amelyekkel kizárólag ügyfelei javára, vagyonkezelői minőségben rendelkezik. A felperes azt is előadja, hogy központi értéktárként az orosz kormányhoz kapcsolódó szervezetekkel fennálló kapcsolatai a szokásos piaci feltételeken alapuló kereskedelmi kapcsolatok, amelyek nem különböznek a más állami és magánszektorbeli ügyfeleivel fennálló kapcsolatoktól. Ennélfogva vitatja, hogy az orosz kormányhoz kapcsolódó szervezetekkel fennálló kapcsolatai az említett kormánynak nyújtott anyagi vagy pénzügyi támogatásnak minősülnének. Egyebekben a Bizottság beavatkozási beadványára vonatkozó észrevételeiben a felperes azzal érvel, hogy az orosz pénzügyminisztérium a szolgáltatásainak igénybevétele nélkül is bocsáthat ki kötvényeket.
80
Ezenfelül a felperes vitatja az általa üzemeltetett fizetési rendszer jelentőségét, és mindenesetre úgy véli, hogy a Tanács nem bizonyította, hogy az, hogy nemzeti és rendszerszinten jelentős fizetési rendszert üzemeltet, azt jelenti, hogy lehetővé teszi az orosz kormány számára a tevékenységeinek és politikáinak gyakorlását és a forrásokhoz való hozzáférését. E tekintetben a felperes előadja, hogy fizetési rendszer üzemeltetőjeként az orosz kormányhoz kapcsolódó szervezetekkel fennálló kapcsolatai a szokásos piaci feltételek mellett valósulnak meg, így az ilyen minőségben történő szolgáltatásnyújtás nem egyenértékű az említett kormánynak nyújtott anyagi vagy pénzügyi támogatással. Egyébiránt a felperes rámutat, hogy az orosz gazdaság működésének aláásására irányuló cél nem valósult meg, mivel számos más jelentős fizetési rendszer létezik, amely képes ellátni ugyanezeket a funkciókat.
81
A Bizottság által támogatott Tanács vitatja ezt az érvelést.
82
Elsősorban meg kell vizsgálni, hogy a Tanács értékelési hibát követett‑e el, amikor úgy ítélte meg, hogy a felperes rendszerszinten jelentős pénzügyi intézmény, amely alapvető fontosságú szerepet tölt be Oroszország pénzügyi rendszerének működésében.
83
E tekintetben a bizonyítékokat tartalmazó első iratanyag 1. sz. irata szerint a felperest „az orosz pénzügyi infrastruktúra lényeges elemének” tekintik. Ugyanezen iratanyag 2. sz. iratából kitűnik, hogy az Oroszországi Föderáció központi bankjának megítélése szerint a felperes „rendszerszinten jelentős pénzügyi piaci infrastruktúra: rendszerszinten jelentős központi értéktár, kiegyenlítési értéktár, kereskedési adattár és pénzügyi tranzakciók nyilvántartója”. Ráadásul a bizonyítékokat tartalmazó első iratanyag 2. sz. irata rögzíti, hogy a felperes által üzemeltetett fizetési rendszer rendszerszinten és nemzeti szinten jelentős. E bizonyíték a felperesnek a nemzetközi pénzügyi rendszerhez való kapcsolódására is utal, mivel a felperest úgy mutatják be, mint amely nyolc országban rendelkezik más központi értéktáraknál és nemzetközi központi értéktáraknál vezetett értékpapírszámlákkal, külföldi letétkezelő bankoknál vezetett számlákkal, valamint a nagy külföldi és orosz bankoknál vezetett levelezőbanki számlákkal. Ezenkívül a bizonyítékokat tartalmazó első iratanyag 2. sz. irata szerint 2020‑ban a felperes által letétkezelésben tartott eszközök értéke elérte a 63,6 billió rubelt (azaz körülbelül 636 milliárd eurót).
84
Meg kell állapítani, hogy a bizonyítékokat tartalmazó első iratanyag 7. sz. irata szintén hivatkozik a felperesnek a nemzetközi pénzügyi rendszerhez való kapcsolódására, és ezen iratanyag 8. sz. irata megerősíti a felperes által letétkezelésben tartott eszközök jelentőségét, amely eszközök értéke 2020 második negyedévében elérte a 69,5 billió rubelt (azaz körülbelül 695 milliárd eurót).
85
Így meg kell állapítani, hogy a Tanács az eredeti jogi aktusok elfogadásától kezdve elegendő ténybeli alappal rendelkezett annak megállapításához, hogy a felperes az orosz pénzügyi rendszer szempontjából jelentős pénzügyi intézmény, amely a nemzetközi pénzügyi rendszerhez fűződő kapcsolatokkal rendelkezik.
86
Egyebekben a bizonyítékokat tartalmazó második iratanyag 3. sz. irata a fenntartásról szóló 2023. márciusi és 2023. szeptemberi jogi aktusok elfogadásának szakaszában megerősíti a felperesnek az orosz pénzügyi rendszer szempontjából fennálló jelentőségét, mivel a felperest úgy írják le, mint amely központi értéktárként „kritikus jelentőségű” és amely „kivételes szerepet játszik a pénzügyi szolgáltatások orosz piacán a piaci infrastruktúra megfelelő működésének biztosításában”.
87
A felperes érvei nem alkalmasak ezen megállapítás megkérdőjelezésére.
88
Először is a felperes vitatja a központi értéktáraknak a pénzügyi rendszerben fennálló jelentőségét, valamint a kormányokhoz fűződő kapcsolataikat. Márpedig a Tanács által beadványaiban és a Bizottság által a tárgyaláson megfogalmazott pontosításokból kitűnik, hogy a központi értéktárakat rendszerszinten jelentős szervezeteknek tekintik, amelyek alapvető fontosságúak többek között a monetáris politika hatékony végrehajtása, az államadósság‑kezelési program hitelessége, a fedezetkezelés, valamint az értékpapírpiacok biztonsága és hatékonysága szempontjából. A felperes állításainak nemcsak a Nemzetközi Valutaalap munkadokumentumai (a viszonválasz D.1. melléklete) mondanak ellent, hanem a Bundesbanktól (német központi bank) (a viszonválasz D.3. melléklete) vagy a Banka Slovenijétől (szlovén központi bank) származó információk (a viszonválasz D.4. melléklete) is. Meg kell állapítani, hogy a felperes nem terjesztett elő olyan bizonyítékot, amely megkérdőjelezhetné ezen információk megbízhatóságát.
89
Másodszor, a felperes azon érvelését illetően, amely az általa üzemeltetett fizetési rendszer jelentőségének vitatására irányul, meg kell állapítani, hogy a felperes nem terjesztett elő olyan bizonyítékot, amely alátámaszthatná azon állítását, amely szerint lényegében a fizetési rendszerét kizárólag azért ismerték el rendszerszinten jelentősként, mert szervezett kereskedés keretében teljesített fizetési műveleteket dolgoz fel. Amint ugyanis arra a Tanács helyesen rámutat, a felperes által benyújtott, a nemzeti fizetési rendszerről szóló, 2011. június 27‑i 161‑FZ. sz. orosz szövetségi törvény 22. cikkének (1) bekezdése meghatározza a rendszerszinten jelentős fizetési rendszer kijelölésének kritériumait, de nem utal arra, hogy a felperest a szervezett kereskedés keretében teljesített műveletek feldolgozására vonatkozó kritérium alapján jelölték ki ilyenként. Ezenkívül a felperes állításával ellentétben a fizetési rendszerét nem pusztán amiatt tekintik nemzeti jelentőségűnek, hogy az általa használt informatikai infrastruktúrák Oroszországban találhatók. Kétségtelen, hogy az említett törvény – az Oroszországi Föderáció központi bankjának a nemzeti jelentőségű fizetési rendszerként való elismeréshez kapcsolódó, a pénzforgalmi szolgáltatások üzemeltetői által használt információs technológiákra vonatkozó követelményekről szóló, a felperes által az iratokhoz csatolt 2014. július 25‑i feljegyzésével összefüggésben értelmezett – 22. cikkének (13) bekezdése szerint a nemzeti jelentőségű intézményként való elismerés egyik kritériuma arra a követelményre vonatkozik, amely szerint az informatikai infrastruktúráknak Oroszországban találhatóaknak kell lenniük. Ez a rendelkezés azonban azt is megköveteli, hogy egy másik kritérium is teljesüljön, amely annak bizonyítására vonatkozik, hogy az Oroszországi Föderáció, az Oroszországi Föderáció központi bankja vagy az Oroszországi Föderáció állampolgárai közvetlenül vagy közvetve ellenőrzik a fizetési rendszer üzemeltetőjét és a fizetésiinfrastruktúra‑szolgáltatások üzemeltetőit. Mindenesetre meg kell állapítani, hogy sem a nemzeti fizetési rendszerről szóló, 2011. június 27‑i 161‑FZ. sz. orosz szövetségi törvény, sem az Oroszországi Föderáció központi bankjának fent említett feljegyzése nem alkalmas arra, hogy kétségessé tegye a felperes által üzemeltetett fizetési rendszer jelentőségét vagy azt, hogy Oroszországban rendszerszinten jelentős pénzügyi intézményről van szó. Végezetül meg kell állapítani, hogy a válasz C.6. mellékletéből kitűnik, hogy a felperes fizetési rendszerét az Oroszországi Föderáció központi bankja többek között a hitelintézetek refinanszírozása vagy a piaci likviditás biztosítását vagy kezelését lehetővé nyíltpiaci műveletek keretében használja. Következésképpen a felperes nem hivatkozhat arra, hogy az általa üzemeltetett fizetési rendszer nem bír jelentőséggel, mivel azt többek között az orosz monetáris politika végrehajtásához használják.
90
Ami a felperes azon érvét illeti, amely szerint az orosz gazdaság működésének aláásására irányuló célt nem érték el, többek között amiatt, hogy 54 más olyan fizetési rendszer létezik, amely alkalmas a felperes által üzemeltetettekkel azonos funkciók ellátására, meg kell állapítani, hogy a felperes semmilyen bizonyítékot nem terjeszt elő ezen egyéb fizetési rendszerek létezésére vonatkozóan, sem pedig olyan bizonyítékot, amely lehetővé tenné annak megállapítását, hogy rendszerszinten jelentős fizetési rendszerekről van szó. Egyébiránt az az állítólagos tény, hogy a korlátozó intézkedések nem érték el céljukat, nem teheti kétségessé azt a megállapítást, amely szerint a felperes rendszerszinten jelentős fizetési rendszert üzemeltet. Ez a tény ugyanis nem függ össze az említett fizetési rendszer rendszerszintű jelentőségével.
91
Harmadszor, a felperes nem vitatja, hogy a nemzetközi pénzügyi rendszerhez fűződő kapcsolatokkal rendelkezik, de azt állítja, hogy más orosz értéktárak is hozzáférnek a nemzetközi pénzügyi rendszerhez. Különösen azt állítja, hogy két másik pénzügyi intézmény közvetlenül a Euroclearnél rendelkezik értékpapírszámlával. Ennélfogva azt állítja, hogy a Tanács értékelési hibát követett el, amikor a jegyzékbevétel indokaiban megállapította, hogy a felperes az egyetlen olyan orosz értéktár, amely hozzáfér a nemzetközi pénzügyi rendszerhez. E tekintetben meg kell állapítani, hogy a felperesnek a vitatott jegyzékekbe való felvételét az orosz pénzügyi rendszer működésében különösen központi értéktárként játszott szerepe és a nemzetközi pénzügyi rendszerhez való kapcsolódása igazolja. Következésképpen, még ha feltételezzük is, hogy a Tanács hibát követett el annak megállapításakor, hogy a felperes az egyetlen olyan oroszországi értéktár, amely kapcsolódik a nemzetközi pénzügyi rendszerhez, az ilyen hiba önmagában nem érintheti a megtámadott jogi aktusok jogszerűségét. Az a körülmény ugyanis, hogy lehettek a nemzetközi pénzügyi rendszerhez hozzáférő más értéktárak is, nem cáfolja azt a megállapítást, amely szerint Oroszországban a felperes volt az egyetlen központi értéktár, és hogy alapvető szerepet játszott az orosz pénzügyi rendszer működésében.
92
A fenti megállapításokból az következik, hogy a felperes nem bizonyította, hogy a Tanács értékelési hibát követett el, amikor megállapította, hogy a felperes rendszerszinten jelentős pénzügyi intézmény, amely alapvető fontosságú szerepet tölt be Oroszország pénzügyi rendszerének működésében.
93
Másodsorban meg kell vizsgálni, hogy a felperesnek az orosz pénzügyi rendszerben betöltött fontos szerepére tekintettel a Tanács tévesen állapította‑e meg, hogy a felperes közvetlenül vagy közvetve lehetővé tette az orosz kormány számára tevékenységeinek és politikáinak gyakorlását és a forrásokhoz való hozzáférését.
94
Először is, a bizonyítékokat tartalmazó első iratanyag 2. sz. iratából kitűnik, hogy 2020‑ban az orosz pénzügyminisztérium által kibocsátott kötvények a felperes által letétkezelésben tartott eszközök összességének 22%‑át tették ki, ami így körülbelül 12,72 billió rubelnek (azaz hozzávetőleg 127,2 milliárd eurónak) felelt meg. A bizonyítékokat tartalmazó ugyanezen iratanyag 8. sz. irata szerint 2021 második negyedévében a felperes által letétkezelésben tartott szövetségi kötvények egyenlegének értéke nőtt, és elérte a 15,2 billió rubelt (azaz körülbelül 152 milliárd eurót). Ezenkívül a felperes látja el a szövetségi kötvények kezelését, mivel – amint az a bizonyítékokat tartalmazó első iratanyag 11. sz. iratából kitűnik – kifizetéseket kap az orosz pénzügyminisztériumtól annak érdekében, hogy biztosítsa a szövetségi kötvények hitelezői részére történő kamatfizetést.
95
Így az eredeti jogi aktusokat illetően a bizonyítékokat tartalmazó első iratanyaggal együtt a Tanács elegendő ténybeli alappal rendelkezett annak megállapításához, hogy a szövetségi kötvények kibocsátása, letéti őrzése és kezelése keretében az orosz kormány részére központi értéktárként nyújtott szolgáltatások révén a felperes lehetővé tette e kormány számára tevékenységeinek és politikáinak gyakorlását és forrásokhoz való hozzáférését.
96
Ez a következtetés a fenntartásról szóló 2023. márciusi és 2023. szeptemberi jogi aktusok elfogadásának szakaszában is megerősítést nyer. A bizonyítékokat tartalmazó második iratanyag 2. sz. iratából kitűnik ugyanis, hogy 2021 végén a felperes által letétkezelésben tartott szövetségi kötvények egyenlegének értéke elérte a 15,5 billió rubelt (azaz körülbelül 155 milliárd eurót). Ezenkívül a bizonyítékokat tartalmazó második iratanyagban olyan iratok szerepelnek, amelyek azt mutatják, hogy az orosz pénzügyminisztérium több milliárd rubelt kitevő összegeket utalt át a felperesnek a bizonyos kötvények, különösen az „Oroszország‑2042” eurókötvények (5. sz. irat), valamint a 2023‑ban és 2043‑ban (8. sz. irat), 2035‑ben (9. sz. irat), továbbá 2027‑ben és 2032‑ben (10. sz. irat) lejáró eurókötvények tekintetében történő kamatszelvény‑fizetés céljából.
97
A felperes érvei nem tehetik kétségessé ezt a megállapítást.
98
Mindenekelőtt a felperes állításával ellentétben az a tény, hogy az orosz pénzügyminisztérium által kibocsátott kötvényeket nem saját nevében szerzi meg, hanem kizárólag az ügyfelek nevében és utasítására jár el, nem teszi kétségessé azt a megállapítást, amely szerint a felperes az általa központi értéktárként az orosz kormány kötvénykibocsátásai keretében annak részére nyújtott pénzügyi szolgáltatások révén hozzájárul – amint azt a Tanács és a Bizottság helyesen állítja – az államadósság‑kezelési program hitelességéhez. Így a felperes a szövetségi kötvények letéti őrzése és kezelése keretében játszott pénzügyi közvetítői szerepe révén lehetővé teszi az orosz kormány számára a pénzügyi forrásokhoz való hozzáférést. Ebben az értelemben emlékeztetni kell arra, hogy a bizonyítékokat tartalmazó első iratanyag 2. sz. irata és a bizonyítékokat tartalmazó második iratanyag 2. sz. irata szerint a felperes mennyiségileg jelentős összegű szövetségi kötvényt tart letéti őrzésben és kezel, valamint biztosítja azok integritását és a kamatszelvénynek az orosz kormány nevében a hitelezők részére történő kifizetését.
99
Továbbá, bár igaz, hogy az orosz pénzügyminisztérium kötvénykibocsátásai keretében a felperes más pénzügyi intézményekkel és nemzetközi ügyvédi irodákkal együtt vesz részt a fent említett kibocsátásokban, figyelembe kell venni az általa az Oroszországi Föderáció államadósságának kezelésével összefüggésben nyújtott szolgáltatások kulcsfontosságú szerepét. A szövetségi kötvények nyomon követése és letéti őrzése, valamint a felperesnek a hitelezők részére történő kamatfizetésben való részvétele ugyanis – amint az a fenti 98. pontban megállapításra került – hozzájárul az államadósság‑kezelési program hitelességéhez, ami megkülönbözteti őt a szövetségi kötvények kibocsátásában részt vevő többi pénzügyi intézménytől. E tekintetben, ami az arra alapított érvet illeti, hogy az orosz pénzügyminisztérium más orosz értéktárak vagy külföldi értéktárak szolgáltatásainak igénybevételével is kibocsáthatna kötvényeket, meg kell állapítani, hogy azt semmilyen bizonyíték nem támasztja alá. Mindenesetre ennek az érvnek nem lehet helyt adni. Még ha feltételezzük is, hogy az orosz kormány más gazdasági szereplőket is igénybe vehetne, ez a tény önmagában véve nem alkalmas arra, hogy megkérdőjelezze azt a jelentőséget, amelyre a felperes a szövetségi kötvények kibocsátása és kezelése keretében szert tett, tekintettel arra, hogy a felperes 2021 végén több billió rubel, tudniillik 15,5 billió rubel (azaz körülbelül 155 milliárd euró) összegű szövetségi kötvényt tartott letéti őrzésben. Ráadásul a bizonyítékokat tartalmazó első iratanyag 2. sz. iratából kitűnik, hogy 2020‑ban az orosz kormány a felperes szolgáltatásait vette igénybe 4,7 billió rubel (azaz körülbelül 47 milliárd euró) összegű szövetségi kötvény kibocsátása céljából. A bizonyítékokat tartalmazó második iratanyag 2. sz. irata szerint 2020 és 2021 között a felperes által letéti őrzésben tartott szövetségi kötvények teljes összege 13,3%‑kal nőtt. Márpedig e körülmények alkalmasak arra, hogy megerősítsék az orosz kormány állampapírok kibocsátására irányuló programja keretében a felperes által az orosz kormánynak nyújtott szolgáltatások jelentőségét. Egyébiránt az a körülmény, hogy a felperes központi értéktárként magánvállalkozások részére is nyújtott szolgáltatásokat, nem teheti kétségessé azt a tényt, hogy az államadósság kezelése keretében az említett kormánynak nyújtott szolgáltatásai lehetővé tették ez utóbbi számára a forrásokhoz való hozzáférést.
100
Végül, ami azt az érvelést illeti, amely szerint a felperes és az orosz kormányhoz kapcsolódó szervezetek közötti kapcsolatok a szokásos piaci feltételeken alapuló, a felperes magánügyfeleivel fennálló kapcsolatokhoz hasonló kereskedelmi kapcsolatokat képeznek, rá kell mutatni arra, hogy az a tény önmagában nem teheti kétségessé a felperes által a szövetségi kötvények kibocsátása, letéti őrzése és kezelése keretében nyújtott szolgáltatások jelentőségét, mivel nem függ össze az említett szolgáltatások jelentőségével. Végezetül, a bizonyítékokat tartalmazó első iratanyag 11. sz. irata szerint 2022 márciusában a felperes arról tájékoztatta a befektetőket, hogy az Oroszországi Föderáció központi bankjának utasítása értelmében a szövetségi kötvények külföldi tulajdonosai az említett kötvények tekintetében már nem részesülhetnek kamatszelvény‑kifizetésben. Ennélfogva, mivel a felperesnek az eredeti jogi aktusok elfogadásakor meg kellett felelnie a központi bank utasításának, a Tanács joggal tekinthette úgy, hogy a felperes már nem a szokásos kereskedelmi normáknak megfelelően működik. Meg kell állapítani, hogy a felperes nem vitatja ezt a tényt, mivel a Bizottság beavatkozási beadványára tett észrevételeiben megerősítette, hogy 2022. február 28‑án az Oroszországi Föderáció központi bankja kötelező utasítást intézett az értéktárakhoz, amelyben felszólította őket, hogy ideiglenesen függesszék fel a külföldi névleges tulajdonosok vagy külföldi tulajdonosok értékpapírszámláinak az orosz kibocsátók értékpapírjaival történő megterhelésére irányuló műveleteket. Ebből következik, hogy attól kezdve, hogy a felperes végrehajtotta az Oroszországi Föderáció központi bankjának 2022. február 28‑i utasítását, a felperes már nem állíthatta megalapozottan, hogy az orosz kormányhoz kapcsolódó szervezetekhez fűződő kapcsolatai a szokásos piaci feltételeknek megfelelő, a magánügyfeleivel fennállóakhoz hasonló kapcsolatok voltak.
101
Másodszor meg kell állapítani, hogy a bizonyítékokat tartalmazó első iratanyag 8. sz. irata szerint az orosz szövetségi államkincstár a felperes fedezetkezelési rendszerét használta repoügyletek keretében történő likviditáskihelyezéshez, amelynek összege 2021‑ben elérte a 40,8 billió rubelt (azaz körülbelül 408 milliárd eurót). Ezt a tényt a fenntartásról szóló 2023. márciusi jogi aktusok elfogadásával összefüggésben a bizonyítékokat tartalmazó második iratanyag 2. sz. irata is megerősíti. Egy pervezető intézkedésre adott válaszában a felperes megerősítette, hogy az orosz szövetségi államkincstár az ő fedezetkezelési rendszerét használta. Válaszában a felperes fenntartást fogalmazott meg arra hivatkozva, hogy a Tanács által benyújtott iratok nem megbízhatóak. Márpedig elegendő megállapítani, hogy a bizonyítékokat tartalmazó második iratanyag 2. sz. irata a MOEX, vagyis azon társaság egy jelentése, amely a felperesben több mint 99%‑os részesedéssel rendelkezik, így a felperes nem hivatkozhat arra, hogy az abban szereplő információk nem megbízhatóak. Ezenkívül, ami azt az állítást illeti, amely szerint az orosz szövetségi államkincstár a felperes fedezetkezelési rendszerét a magánügyfelekkel szemben alkalmazottakkal összehasonlítható, szokásos piaci feltételek mellett használja, a felperes a fenti 100. pontban kifejtettekkel azonos okok miatt nem hivatkozhat erre a tényre az általa az orosz kormánynak nyújtott szolgáltatások jelentőségének vitatása érdekében. Így az orosz szövetségi államkincstár által a felperes fedezetkezelési rendszerén keresztül kihelyezett likviditás összegére tekintettel a Tanács értékelési hiba elkövetése nélkül megállapíthatta, hogy a felperes lehetővé tette az orosz kormány számára a forrásokhoz való hozzáférést.
102
Harmadszor, a bizonyítékokat tartalmazó első iratanyag 8. sz. iratából és a bizonyítékokat tartalmazó második iratanyag 2. sz. iratából az is kitűnik, hogy az Oroszországi Föderáció központi bankja a felperes fedezetkezelési rendszerét 2021‑ben 2,3 billió rubel (mintegy 23 milliárd euró) összeget elérő ügyletekhez használta. Ezenkívül a bizonyítékokat tartalmazó első iratanyag 8. sz. iratában az Oroszországi Föderáció központi bankjának – a felperes által nyújtott pénzügyi szolgáltatások igénybevételével járó – fordított repoügyleteit a nemzetgazdaság támogatását célzó ügyletekként írják le.
103
Végezetül, amint az a fenti 89. pontból kitűnik, az Oroszországi Föderáció központi bankja a felperes fizetési rendszerét monetáris politikai műveletek végrehajtásához is használja.
104
Márpedig meg kell állapítani, amint azt a Bizottság a Törvényszék kérdésére adott válaszában jelezte, hogy a likviditáskezelés a monetáris politika fontos eleme, amely hatással van az orosz gazdaság teljesítményére, és így közvetve az Oroszországi Föderáció bevételeire. Ebből következik, hogy a felperes által az Oroszországi Föderáció központi bankjának nyújtott szolgáltatásokat érvényesen lehetett úgy tekinteni, mint amelyek közvetetten lehetővé teszik az orosz kormány számára a forrásokhoz való hozzáférést.
105
Negyedszer, amint arra a Tanács helyesen hivatkozik, tekintettel a felperesnek az orosz pénzügyi rendszerben betöltött fontos szerepére, amely erősíti a pénzügyi piacok hatékonyságát, a felperes hozzájárul ahhoz, hogy beruházásokat vonzzon Oroszországba, elősegítve ezáltal a gazdasági növekedést, és következésképpen hozzájárul ahhoz, hogy az orosz kormány számára közvetve lehetővé tegye a forrásokhoz való hozzáférést.
106
A fenti megfontolásokra tekintettel meg kell állapítani, hogy a Tanács nem követett el értékelési hibát, amikor megállapította, hogy a felperes lehetővé tette az orosz kormány számára tevékenységeinek és politikáinak gyakorlását és a forrásokhoz való hozzáférést. Tekintettel a felperes által mind az említett kormány, mind pedig az Oroszországi Föderáció központi bankja részére nyújtott pénzügyi szolgáltatások jelentőségére, valamint az orosz pénzügyi rendszer megfelelő működéséhez való általánosabb hozzájárulására, meg kell állapítani, hogy a Tanács joggal vélhette úgy, hogy a felperes mennyiségi és minőségi szempontból jelentős anyagi vagy pénzügyi támogatást nyújtott az Oroszországi Föderáció kormányának, amely lehetővé tette ez utóbbi számára a pénzügyi forrásokhoz való hozzáférést az Ukrajnát destabilizáló tevékenységeinek folytatása érdekében.
107
Ennélfogva a második jogalap első részét el kell utasítani.
e) A második jogalap második részéről, amely azon alapul, hogy a felperes nem áll az orosz kormány ellenőrzése alatt
108
A felperes vitatja azt a megállapítást, amely szerint ő az orosz kormány ellenőrzése alatt áll. Azt állítja, hogy a MOEX és ő maga különálló jogalanyok, és hogy a Tanács nem bizonyította, hogy ő a MOEX ellenőrzése alatt áll. Ezenkívül a felperes arra hivatkozik, hogy az említett kormány sem jogi, sem ténybeli szempontból nincs abban a helyzetben, hogy ellenőrzést gyakoroljon a MOEX felett.
109
A Bizottság által támogatott Tanács vitatja ezt az érvelést.
110
Megjegyzendő, hogy a kormánynak nyújtott anyagi vagy pénzügyi támogatásnak a módosított 2014/145 határozat 2. cikke (1) bekezdésének f) pontjában előírt kritériuma nem teszi szükségessé annak bizonyítását, hogy az említett kormány ellenőrzést gyakorol a számára támogatást nyújtó személy, szervezet vagy szerv felett.
111
Így, mivel az első rész vizsgálatából kitűnik, hogy a Tanács elegendő ténybeli alappal rendelkezett, és nem követett el értékelési hibát, amikor megállapította, hogy a felperes anyagi vagy pénzügyi támogatást nyújtott az Oroszországi Föderáció kormányának, az a megállapítás, amely szerint a felperest az említett kormány ellenőrzi, a háttérrel kapcsolatos további tényezőnek minősül, amely nem lehet meghatározó a vitatott jegyzékekbe való felvételének igazolása szempontjából.
112
Ebből következik, hogy a felperesnek az e megállapítás megalapozottságának vitatására irányuló érveit mint hatástalanokat el kell utasítani.
113
Ennélfogva a második jogalap második részét el kell utasítani.
f) A második jogalapnak a felperes és az orosz kormány közötti elégséges kapcsolat hiányára alapított harmadik részéről
114
A felperes lényegében azzal érvel, hogy a megtámadott jogi aktusok nem támasztják alá, hogy a rá vonatkozó korlátozó intézkedéseket mennyiben hozzák az Oroszországi Föderáció ellen.
115
A Bizottság által támogatott Tanács vitatja ezt az érvelést.
116
E tekintetben meg kell állapítani, hogy a felperest a kormánynak nyújtott anyagi vagy pénzügyi támogatásnak a módosított 2014/145 határozat 2. cikke (1) bekezdésének f) pontjában előírt kritériuma alapján vették fel a vitatott jegyzékekbe. Márpedig a jelen jogalap első részének vizsgálatából az következik, hogy a Tanács kellően konkrét, pontos és egybevágó valószínűsítő körülmények együttesével rendelkezett ahhoz, hogy igazolja a felperesnek e kritérium alapján az említett jegyzékekbe történő felvételét. Ebből következik, hogy a Tanács bizonyította a felperes és az Oroszországi Föderáció közötti elégséges kapcsolat fennállását, a felperes tekintetében figyelembe vett jegyzékbevételi kritérium által előírt anyagi vagy pénzügyi támogatáson túlmutató további kapcsolat fennállásának bizonyítása pedig nem volt szükséges.
117
Következésképpen a második jogalap harmadik részét el kell utasítani.
118
Ennélfogva a második jogalapot, és a fenti 46. és 47. pontban szereplő megfontolásokra tekintettel a negyedik jogalapot teljes egészében el kell utasítani.
3. A harmadik, az alapvető jogok aránytalan megsértésére alapított jogalapról
119
A felperes azt állítja, hogy a megtámadott jogi aktusok sértik a Charta 16. és 17. cikkében biztosított vállalkozási szabadságát és tulajdonhoz való jogát. Úgy véli, hogy a megtámadott jogi aktusok megakadályozzák abban, hogy szabadon gazdasági tevékenységet folytasson, és eleget tegyen az ügyfeleivel szemben fennálló kötelezettségeinek, ami sérti a vállalkozási szabadságát és a tulajdonhoz való jogát.
120
Ezenkívül a felperes úgy véli, hogy a megtámadott jogi aktusok nem tartják tiszteletben a Charta 16. és 17. cikkében biztosított jogainak lényeges tartalmát. Álláspontja szerint a szóban forgó intézkedések nem megfelelőek és nem is szükségesek a Tanács által kitűzött célok eléréséhez. A felperes továbbá azt állítja, hogy a Tanács nem bizonyította, hogy a szóban forgó korlátozó intézkedések a kitűzött cél elérésének legkevésbé korlátozó eszközét jelentik, sem pedig azt, hogy nem lehetett volna kevésbé korlátozó intézkedéseket elfogadni.
121
Ráadásul a felperes szerint nem áll fenn elégséges kapcsolat a szóban forgó korlátozó intézkedések és az elérni kívánt célok között, és nem fogadható el, hogy ezek az intézkedések vonatkozhassanak az állam által nem ellenőrzött társaságokra kizárólag azon az alapon, hogy azok a tevékenységeiket fontos gazdasági ágazatban folytatják.
122
A felperes arra is hivatkozik, hogy a vele szemben elfogadott intézkedések sértik ügyfelei alapvető jogait, mivel ügyfelei nem rendelkezhetnek azon értékpapírjaikkal, amelyeket vagyonkezelői minőségben az Unióban letelepedett értéktáraknál vezetett, befagyasztott számláin tart.
123
A Bizottság által támogatott Tanács vitatja ezt az érvelést.
124
Emlékeztetni kell arra, hogy a vállalkozás szabadságát és a tulajdonhoz való jogot a Charta 16., illetve 17. cikke rögzíti.
125
Emlékeztetni kell arra is, hogy a felperes által hivatkozott alapvető jogok nem minősülnek abszolút jogoknak, és azok gyakorlása az Unió által követett általános érdekű célokkal igazolt korlátozásoknak vethető alá, azzal a feltétellel, hogy az ilyen korlátozások ténylegesen az Unió által elérni kívánt általános céloknak felelnek meg, és a kitűzött cél vonatkozásában nem jelentenek olyan aránytalan és elviselhetetlen beavatkozást, amely az ily módon biztosított jogoknak magát a lényegét sértené (2017. március 28‑iRosneft ítélet, C‑72/15, EU:C:2017:236, 148. pont; 2020. június 25‑iVTB Bank kontra Tanács ítélet, C‑729/18 P, nem tették közzé, EU:C:2020:499, 80. pont).
126
Ahhoz, hogy az alapvető jogok szóban forgó korlátozása megfeleljen az uniós jognak, a következő feltételeknek kell teljesülniük: azt törvénynek kell előírnia, annak tiszteletben kell tartania az említett jogok lényeges tartalmát, valamint az Unió által ilyenként elismert általános célkitűzésre kell irányulnia, és az nem lehet aránytalan (lásd: 2022. július 27‑iRT France kontra Tanács ítélet, T‑125/22, EU:T:2022:483, 222. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
127
E megfontolások fényében kell meghatározni, hogy a megtámadott jogi aktusok a vállalkozás szabadsága és a tulajdonhoz való jog aránytalan megsértésének minősülnek‑e.
128
Elsősorban meg kell vizsgálni azt az érvelést, amellyel a felperes arra hivatkozik, hogy a vele szemben hozott korlátozó intézkedések az ügyfelei körülbelül 1,479 milliárd euró összegű pénzeszközeinek vagy gazdasági erőforrásainak befagyasztását eredményezték, így az említett intézkedések sértik az említett ügyfelek tulajdonhoz való jogát.
129
E tekintetben rá kell mutatni, hogy a felperes a megsemmisítés iránti keresete alátámasztására nem hivatkozhat olyan tulajdonjogra, amelynek nem jogosultja (lásd ebben az értelemben: 2022. június 22‑iAnglo Austrian AAB és Belegging‑Maatschappij Far‑East kontra EKB ítélet, T‑797/19, fellebbezés alatt, EU:T:2022:389, 285. pont). Az ítélkezési gyakorlat szerint ugyanis valamely alanyi jog megsértésére főszabály szerint csak az a személy hivatkozhat, akinek a jogát állítólagosan megsértették, harmadik személy azonban nem (lásd analógia útján: 2019. szeptember 19‑iZhejiang Jndia Pipeline Industry kontra Bizottság ítélet, T‑228/17, EU:T:2019:619, 36. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). A jelen ügyben, amint azt a felperes a tárgyaláson elismerte, ügyfelei jogorvoslati lehetőségekkel rendelkeznek a nemzeti bíróságok előtt, amelyek előtt hivatkozhatnak többek között a Charta 17. cikkében biztosított tulajdonhoz való joguk megsértésére.
130
Ezenkívül a felperes azon érvét illetően, amely szerint a módosított 2014/145 határozat 2. cikkének (15) bekezdésében és a módosított 269/2014 rendelet 6b. cikkének (5) bekezdésében előírt eltérés a nemzeti hatóságok tétlensége vagy az említett hatóságok által előírt túlzottan korlátozó feltételek miatt nem tette lehetővé ügyfelei számára pénzeszközeik vagy gazdasági erőforrásaik felszabadításának elérését, meg kell állapítani, hogy ezzel az érvvel a felperes valójában nem a Tanács által elfogadott említett eltérés jogszerűségét, hanem a nemzeti hatóságok által e rendelkezés végrehajtása keretében elfogadott intézkedések jogszerűségét vitatja.
131
Márpedig emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az EUMSZ 263. cikk szerinti megsemmisítés iránti kereset keretében a Törvényszék nem rendelkezik hatáskörrel a nemzeti hatóságok által hozott határozatok vagy a nemzeti bíróságok által hozott ítéletek jogszerűségének felülvizsgálatára (lásd ebben az értelemben: 1983. október 5‑iChatzidakis Nevas kontra athéni ügyvédi kamara végzés, 142/83, EU:C:1983:267, 4. pont; 2010. augusztus 24‑iGrúas Abril Asistencia kontra Bizottság végzés, T‑386/09, nem tették közzé, EU:T:2010:331, 28. pont). Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint ugyanis kizárólag a hatáskörrel rendelkező nemzeti bíróságok feladata az uniós jogi aktusok végrehajtására irányuló nemzeti intézkedések érvényességének vizsgálata (lásd ebben az értelemben: 1996. július 11‑iBranco kontra Bizottság ítélet, T‑271/94, EU:T:1996:103, 53. pont; 2016. április 14‑iBen Ali kontra Tanács ítélet, T-200/14, nem tették közzé, EU:T:2016:216, 268. pont).
132
Ezenkívül emlékeztetni kell arra, hogy amikor a hatáskörrel rendelkező nemzeti hatóság a módosított 2014/145 határozatban és a módosított 269/2014 rendeletben előírt eltérésnek megfelelően a befagyasztott pénzeszközök felszabadítására irányuló kérelemről határoz, az uniós jogot hajtja végre. Ebből következően mérlegelési jogkörének gyakorlása során a Charta 51. cikke (1) bekezdésének megfelelően tiszteletben kell tartania a Chartát (lásd ebben az értelemben: 2014. június 12‑iPeftiev ítélet, C‑314/13, EU:C:2014:1645, 24. pont; 2016. április 14‑iBen Ali kontra Tanács ítélet, T‑200/14, nem tették közzé, EU:T:2016:216, 266. pont).
133
Ebből következik, hogy a felperes azon ügyfelei tekintetében, akikre nem vonatkozik korlátozó intézkedés, és akiknek a pénzeszközeit vagy gazdasági erőforrásait a felperessel szemben elfogadott korlátozó intézkedések miatt befagyasztották, az említett pénzeszközök vagy gazdasági erőforrások felszabadítására irányuló kérelem vizsgálata keretében a nemzeti hatóságok feladata meggyőződni arról, hogy az ezen ügyfelek tulajdonhoz való jogába való beavatkozás tiszteletben tartja a Charta 52. cikkében előírt feltételeket.
134
Másodsorban meg kell állapítani, hogy a felperes vállalkozási szabadságát, valamint az Unióban letelepedett pénzügyi intézményeknél elhelyezett saját pénzeszközeire vagy hozzá tartozó gazdasági erőforrásokra vonatkozó tulajdonhoz való jogát korlátozzák a vele szemben alkalmazott korlátozó intézkedések. Ennélfogva meg kell vizsgálni, hogy teljesülnek‑e az alapvető jogaiba való beavatkozás igazolására vonatkozó, a fenti 126. pontban felidézett feltételek.
135
Először is meg kell állapítani, hogy a szóban forgó korlátozó intézkedéseket törvény írja elő, mivel azok olyan jogi aktusokban szerepelnek, amelyek többek között általános hatályúak, és az uniós jogban – az EUSZ 29. cikk, illetve az EUMSZ 215. cikk alkotta – egyértelmű jogalappal rendelkeznek.
136
Másodszor emlékeztetni kell arra, hogy az elfogadott korlátozó intézkedések azzal a hatással járnak, hogy biztosítási céllal befagyasztják a felperes saját pénzeszközeit vagy a hozzá tartozó gazdasági erőforrásokat. Ezenkívül a megtámadott jogi aktusokat hat hónapra kell alkalmazni, és azokat folyamatosan felül kell vizsgálni, amint azt a 2014/145 határozat 6. cikke előírja. Mivel az említett intézkedések ideiglenesek és visszavonhatók, meg kell állapítani, hogy azok nem sértik a felperes vállalkozási szabadságának és tulajdonhoz való jogának lényeges tartalmát. Meg kell állapítani, hogy a felperes nem fejtett ki olyan alátámasztott érvelést, amely alkalmas lenne e megállapítás megkérdőjelezésére.
137
Harmadszor, a szóban forgó korlátozó intézkedések az Unió által ilyenként elismert általános érdekű, olyan célkitűzésnek felelnek meg, amely igazolhatja az egyes gazdasági szereplők tekintetében bekövetkező – akár jelentős – negatív következményeket is (lásd ebben az értelemben és analógia útján: 2017. március 28‑iRosneft ítélet, C‑72/15, EU:C:2017:236, 150. pont). Ezen intézkedések ugyanis arra irányulnak, hogy nyomást gyakoroljanak az orosz hatóságokra annak érdekében, hogy azok vessenek véget az Ukrajnát destabilizáló intézkedéseiknek és politikáiknak. E tekintetben a Tanács 2022 februárjában arra törekedett, hogy stratégiailag meggyengítse az orosz gazdaságot oly módon, hogy egyrészt megtiltja többek között az Oroszországi Föderáció, annak kormánya és központi bankja finanszírozását, és másrészt ilyen intézkedéseket alkalmaz különösen a pénzügyek, a honvédelem és az energia területén. Ezenkívül a 2022/329 határozat (11) preambulumbekezdéséből kitűnik, hogy a Tanács úgy ítélte meg, hogy a jegyzékbevételi kritériumokat az ukrajnai helyzet súlyosságára tekintettel módosítani kell. Ezért úgy tűnik, hogy az Unió arra törekszik, hogy csökkentse az orosz állam bevételeit, és nyomást gyakoroljon az orosz kormányra annak érdekében, hogy ezen utóbbi kevésbé legyen képes az Ukrajna területi integritását, szuverenitását és függetlenségét aláásó intézkedéseinek a finanszírozására, és azoknak az európai és a globális stabilitás megőrzése érdekében véget vessen. Márpedig ez olyan célkitűzés, amely a közös kül‑ és biztonságpolitika keretében kitűzött, az EUSZ 21. cikk (2) bekezdésének b) és c) pontjában említett célok körébe tartozik, amelyek között szerepel például a béke megőrzése, a konfliktusok megelőzése és a nemzetközi biztonság megerősítése.
138
Negyedszer meg kell vizsgálni, hogy a felperes vállalkozási szabadságának és tulajdonhoz való jogának a felperes saját pénzeszközeit vagy a hozzá tartozó gazdasági erőforrásokat érintő korlátozása arányos‑e a korlátozó intézkedések által követett célkitűzéssel.
139
Mindenekelőtt, ami a felperessel szembeni korlátozó intézkedések megfelelő jellegét illeti, meg kell állapítani, hogy a nemzetközi közösség számára olyan alapvető fontosságú, általános érdekű célkitűzésekre tekintettel, mint a béke és a nemzetközi biztonság fenntartása, ezen intézkedések önmagukban nem bizonyulhatnak nem megfelelőnek (lásd ebben az értelemben és analógia útján: 2020. december 2‑iKalai kontra Tanács ítélet, T‑178/19, nem tették közzé, EU:T:2020:580, 171. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat; 2021. február 3‑iBoshab kontra Tanács ítélet, T‑111/19, nem tették közzé, EU:T:2021:54, 150. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). A jelen ügyben a felperes nem hivatkozhat arra, hogy a vele szemben elfogadott korlátozó intézkedések a megtámadott jogi aktusok által követett célkitűzéssel való elégtelen kapcsolat miatt nem megfelelőek, amennyiben a felperest azzal az indokkal vették fel a vitatott jegyzékekbe, hogy tevékenységeit az orosz gazdaság egy fontos ágazatában folytatja. Mivel ugyanis a megtámadott jogi aktusok célja arra irányul, hogy csökkentse az orosz állam bevételeit, és nyomást gyakoroljon az orosz kormányra annak érdekében, hogy ezen utóbbi kevésbé legyen képes az Ukrajna területi integritását, szuverenitását és függetlenségét aláásó intézkedéseinek a finanszírozására, az olyan gazdasági szereplőket célzó megközelítés, amelyek a felpereshez hasonlóan anyagi vagy pénzügyi támogatást nyújtanak az orosz kormánynak, következetesen megfelel az említett célnak, és következésképpen nem tekinthető alkalmatlannak a kitűzött cél elérésére (lásd analógia útján: 2017. március 28‑iRosneft ítélet, C‑72/15, EU:C:2017:236, 147. pont).
140
Ezt követően, ami a korlátozó intézkedések szükségességét illeti, noha a felperes arra hivatkozik, hogy kevésbé korlátozó alternatív intézkedések lehetővé tették volna a kitűzött célok elérését, meg kell állapítani, hogy nem hivatkozik semmilyen kevésbé korlátozó alternatív intézkedésre, és nem bizonyítja, hogy a Tanács megfontolhatta volna kevésbé korlátozó intézkedések elfogadását, amelyek ugyanolyan megfelelőek, mint a megtámadott jogi aktusokban foglalt intézkedések. Márpedig, amint arra a Tanács rámutat, már megállapításra került, hogy az alternatív és kevésbé korlátozó intézkedések, mint az előzetes engedélyezési rendszer vagy a folyósított pénzeszközök felhasználásának utólagos igazolására irányuló kötelezettség nem teszi lehetővé a kitűzött cél ugyanolyan hatékony elérését, tekintettel különösen az előírt korlátozások megkerülésének lehetőségére (2016. november 30‑iRotenberg kontra Tanács ítélet, T‑720/14, EU:T:2016:689, 182. pont; 2022. június 1‑jei Prigozhin kontra Tanács ítélet, T‑723/20, nem tették közzé, EU:T:2022:317, 136. pont).
141
Végül a szóban forgó érdekek mérlegelése azt mutatja, hogy a korlátozó intézkedések által a felperes számára okozott hátrányok nem aránytalanok, tekintettel a béke és a nemzetközi biztonság fenntartásának elsődleges jelentőségére.
142
Amint arra ugyanis a Tanács és a Bizottság rámutatott, a korlátozó intézkedések hatásai az Unió területére korlátozódnak, így a felperes saját pénzeszközeinek vagy a hozzá tartozó gazdasági erőforrásoknak legfeljebb egy részét érintik, és nem akadályozzák meg a felperest abban, hogy tevékenységeit a letelepedésének helye szerinti országban vagy más harmadik országokban folytassa.
143
Azt is meg kell állapítani, hogy bár igaz, hogy a korlátozó intézkedések megakadályozzák a felperest abban, hogy a hozzá tartozó pénzeszközöket vagy gazdasági erőforrásokat felhasználja, ugyanakkor nem fosztják meg őt attól a jogától, hogy befagyasztott számlái tekintetében, amelyeken az említett pénzeszközöket és erőforrásokat elhelyezték, a 2014/145 határozat 2. cikke (6) bekezdése a) pontjának és a 269/2014 rendelet 7. cikke (2) bekezdése a) pontjának megfelelően kamatokban vagy egyéb hozamban részesüljön, amennyiben minden ilyen kamatot és egyéb hozamot szintén befagyasztanak.
144
Ezenkívül a megtámadott jogi aktusok eltérésekről rendelkeznek, amelyek lehetővé teszik a nemzeti hatóságok számára, hogy engedélyezzék bizonyos pénzeszközök vagy gazdasági erőforrások felszabadítását. A 269/2014 rendelet 4. cikkének (1) bekezdése ugyanis lehetővé teszi a befagyasztott pénzeszközök vagy gazdasági erőforrások felhasználásának engedélyezését a vitatott jegyzékekben szereplő jogi személyek, szervezetek vagy szervek alapvető kiadásainak fedezése, a jogi szolgáltatásokkal kapcsolatos térítések kifizetése, a befagyasztott pénzeszközök vagy gazdasági erőforrások szokásos eszköztartási és megtartási díjainak, valamint szolgáltatási díjainak kiegyenlítése, valamint rendkívüli kiadások fedezése érdekében.
145
Ezenfelül a 2014/145 határozat 2. cikkének (5) bekezdése és a 269/2014 rendelet 6. cikkének (1) bekezdése rendelkezik a felperes egyes befagyasztott saját pénzeszközei vagy a felpereshez tartozó egyes gazdasági erőforrások felszabadításának lehetőségéről annak érdekében, hogy lehetővé tegyék számára a vitatott jegyzékekbe való felvételét megelőzően szerződésben vagy megállapodásban vállalt fizetési kötelezettség teljesítését.
146
Ebből következik, hogy a felperes vállalkozási szabadságába és tulajdonhoz való jogába való beavatkozás nem tekinthető aránytalannak.
147
A felperes egyéb érvei sem alkalmasak arra, hogy megkérdőjelezzék ezt a következtetést.
148
Először is, ami a lényegében arra alapított érvet illeti, hogy a felperes vállalkozási szabadságának megsértése annál is inkább jelentős, mivel a felperes számára állítólag lehetetlen az ügyfeleivel szemben fennálló szerződéses kötelezettségeinek teljesítése, amennyiben az eltérések nem tették lehetővé számára, hogy visszaszolgáltassa ügyfelei részére azon értékpapírjaikat, amelyeket befagyasztott számláin tartott, egymást követően meg kell vizsgálni a 2014/145 határozat 2. cikkének (5) bekezdésében és a 269/2014 rendelet 6. cikkének (1) bekezdésében foglalt eltérést, valamint azt az eltérést, amely a módosított 2014/145 határozat 2. cikkének (19) bekezdésében és a módosított 269/2014 rendelet 6b. cikkének (5) bekezdésében szerepelt.
149
Egyrészt rá kell mutatni, hogy a 2014/145 határozat 2. cikkének (5) bekezdésében foglalt, az eredeti jogi aktusok elfogadásának időpontjában alkalmazandó eltérés szerint valamely személy, szervezet vagy szerv pénzeszközeinek vagy gazdasági erőforrásainak befagyasztása nem akadályozza meg ezt a személyt, szervezetet vagy szervet abban, hogy az adott természetes vagy jogi személynek, szervezetnek vagy szervnek az e határozat melléklete szerinti jegyzékbe vételét megelőzően szerződésben vállalt fizetési kötelezettségének eleget tegyen, feltéve hogy az érintett tagállam megállapította, hogy a kifizetést – akár közvetlenül, akár közvetve – nem az említett jegyzékben szereplő személy, szervezet vagy szerv kapja.
150
Így a 269/2014 rendelet 6. cikke (1) bekezdésének megfelelően a nemzeti hatóságok engedélyezhetik valamely személy, szervezet vagy szerv egyes befagyasztott pénzeszközeinek vagy gazdasági erőforrásainak felszabadítását, feltéve, hogy megállapították, hogy – amint az e rendelkezés a) pontjából kitűnik – e pénzeszközöket vagy gazdasági erőforrásokat e személy, szervezet vagy szerv részéről történő kifizetésre használják fel, és – amint az ugyanezen rendelkezés b) pontjából kitűnik – a teljesítendő kifizetés nem sérti az említett rendelet 2. cikkének (2) bekezdésében előírt, arra vonatkozó tilalmat, hogy a vitatott jegyzékeken szereplő személyek, szervezetek vagy szervek, illetve a velük összefüggésbe hozható természetes vagy jogi személyek, szervezetek vagy szervek részére közvetlenül vagy közvetve pénzeszközöket vagy gazdasági erőforrásokat bocsássanak rendelkezésre.
151
Rá kell mutatni, hogy a „pénzeszközök” fogalmát a 269/2014 rendelet 1. cikkének g) pontja tágan határozza meg, amennyiben az „bármilyen pénzügyi eszköz[re] és gazdasági előny[re]” vonatkozik. Ugyanez igaz az ugyanezen rendelet 1. cikkének d) pontjában meghatározott „gazdasági erőforrások” fogalmára is, amely kiterjed „bármilyen materiális vagy immateriális, ingó vagy ingatlan eszköz[re], amely nem minősül pénzeszköznek, de felhasználható pénzeszközök, áruk vagy szolgáltatások megszerzéséhez”. Mivel pénzeszközök vagy gazdasági erőforrások felszabadíthatók annak érdekében, hogy lehetővé tegyék valamely személy, szervezet vagy szerv számára, hogy a vitatott jegyzékekbe vételét megelőzően harmadik személlyel kötött szerződésben vagy megállapodásban vállalt „fizetési” kötelezettségének eleget tegyen, a „fizetés” fogalmát szükségképpen tágan kell értelmezni, és az nem korlátozható kizárólag a pénzösszeg átutalása formájában történő fizetésre. Amint arra ugyanis a Bizottság a tárgyaláson rámutatott, a „fizetés” fogalmának megszorító értelmezése ellentétes lenne a – tágan meghatározott – pénzeszközök vagy gazdasági erőforrások fizetés teljesítése érdekében történő felszabadításának lehetőségével.
152
Ebből következik, hogy az eredeti jogi aktusok elfogadásának időpontjában a 2014/145 határozat 2. cikkének (5) bekezdésében és a 269/2014 rendelet 6. cikkének (1) bekezdésében foglalt eltérés lehetővé tette a nemzeti hatóságok számára, hogy engedélyezzék a felperes pénzeszközeinek vagy gazdasági erőforrásainak felszabadítását annak érdekében, hogy lehetővé tegyék számára az ügyfelei azon értékpapírjainak visszaszolgáltatása formájában megjelenő fizetés teljesítését, amelyeket a felperes az Unióban letelepedett értéktáraknál vezetett, befagyasztott számláin tartott.
153
A Tanács és a Bizottság állításával ellentétben a felperes által annak érdekében végrehajtandó műveletek keretében, hogy – a fenti 152. pontban említett eltérés alapján – az ügyfelei értékpapírjait azok rendelkezésére bocsássa, a 269/2014 rendelet 2. cikkének (2) bekezdésével nem ellentétes az, hogy az említett ügyfelek jutalékokat vagy díjakat fizessenek a felperesnek az említett műveletek végrehajtása érdekében. A 269/2014 rendelet 7. cikke (2) bekezdésének b) pontja ugyanis kifejezetten biztosítja a felperes számára annak lehetőségét, hogy a vitatott jegyzékekbe vételét megelőzően kötött szerződés vagy megállapodás teljesítése keretében nyújtott szolgáltatás ellenértékeként kifizetésben részesüljön, feltéve hogy az ügyfelek által teljesített ezen kifizetéseket az említett rendelet 2. cikke (1) bekezdésének megfelelően befagyasztják.
154
Kétségtelen, hogy a 269/2014 rendelet 6. cikke (1) bekezdésének b) pontja előírja, hogy a felperes által teljesítendő kifizetés nem sértheti ugyanezen rendelet 2. cikkének (2) bekezdését, vagyis az arra vonatkozó tilalmat, hogy a rendelet I. mellékletében felsorolt személyek, szervezetek vagy szervek, illetve a velük összefüggésbe hozható személyek, szervezetek vagy szervek részére közvetlenül vagy közvetve pénzeszközöket vagy gazdasági erőforrásokat bocsássanak rendelkezésre. Ez a tilalom azonban nem vonatkozik azokra a kifizetésekre, amelyeket a felperes ügyfelei az értékpapírjaik visszaszolgáltatására irányuló, a felperes említett jegyzékbe való felvételét megelőzően kötött szerződés vagy megállapodás teljesítése érdekében nyújtott szolgáltatás ellenértékeként a felperes részére teljesíthetnek. E tilalom célja, hogy megtiltsa a felperesnek, hogy a korlátozó intézkedésekkel érintett valamely személy részére fizetést teljesítsen, azaz a jelen esetben valamely értékpapírt visszaszolgáltasson. Ugyanis, amint az a 2014/145 határozat 2_. cikkének (5) bekezdéséből kitűnik, amelynek alapulvételével a 269/2014 rendelet 6. cikkének (1) bekezdésének b) pontját értelmezni kell (lásd ebben az értelemben: 2017. március 28‑iRosneft ítélet, C‑72/15, EU:C:2017:236, 141. pont) a 269/2014 rendelet e rendelkezésében előírt feltétel a nemzeti hatóságok azon kötelezettségére vonatkozik, amely szerint biztosítaniuk kell, hogy a felperes által teljesített kifizetést közvetlenül vagy közvetve nem a vitatott jegyzékeken szereplő valamely személy, szervezet vagy szerv kapja.
155
Ami a nemzeti hatóságok által a felperes 2014/145 határozat 2. cikkének (5) bekezdésében és a 269/2014 rendelet 6. cikkének (1) bekezdésében foglalt eltérés alkalmazására irányuló kérelmeit követően tanúsított tétlenségre alapított érvelést illeti, annak nem lehet helyt adni. Amint arra ugyanis a fenti 131. pont emlékeztetett, az EUMSZ 263. cikk szerinti megsemmisítés iránti kereset keretében a Törvényszék nem rendelkezik hatáskörrel a nemzeti hatóságok által az uniós jog végrehajtása keretében elfogadott jogi aktusok jogszerűségének vizsgálatára.
156
Egyebekben rá kell mutatni, hogy a fenntartásról szóló 2023. márciusi jogi aktusok elfogadását megelőzően a 2014/145 határozat módosításáról szóló, 2022. október 6‑i (KKBP) 2022/1907 tanácsi határozat (HL 2022. L 259. I., 98. o.) és a 269/2014 rendelet módosításáról szóló, 2022. október 6‑i (EU) 2022/1905 tanácsi rendelet (HL 2022. L 259. I., 76. o.) elfogadásával eltérést iktattak be a módosított 2014/145 határozat 2. cikkének (19) bekezdésébe, illetve a módosított 269/2014 rendelet 6b. cikkének (5) bekezdésébe annak érdekében, hogy engedélyezzék a felpereshez tartozó befagyasztott pénzeszközök vagy gazdasági erőforrások felszabadítását vagy azoknak a felperes rendelkezésére bocsátását az olyan műveletek, szerződések vagy egyéb megállapodások 2023. január 7‑ig történő megszüntetése érdekében, amelyeket a felperessel kötöttek vagy részvételével hajtottak végre.
157
A tárgyaláson a Tanács jelezte, hogy a fenti 156. pontban említett eltérést annak érdekében iktatták be, hogy leküzdjék azokat a nehézségeket, amelyek a 2014/145 határozat 2. cikkének (5) bekezdésében és a 269/2014 rendelet 6. cikkének (1) bekezdésében előírt eltérés végrehajtása során merültek fel azon műveletek tekintetében, amelyek arra irányultak, hogy a felperes számára lehetővé tegyék ügyfelei azon értékpapírjainak az ügyfelei részére történő visszaszolgáltatását, amelyeket az Unióban letelepedett értéktáraknál vezetett, befagyasztott számláin tartott.
158
A módosított 2014/145 határozat 2. cikkének (19) bekezdésében és a módosított 269/2014 rendelet 6b. cikkének (5) bekezdésében előírt eltérés szövegéből kitűnik, hogy ez az eltérés pontosítja azokat a feltételeket, amelyek mellett a nemzeti hatóságok engedélyezhetik a felperes pénzeszközeinek vagy gazdasági erőforrásainak felszabadítását annak érdekében, hogy a felperes ügyfelei részére vissza lehessen szolgáltatni a felperes befagyasztott számláin tartott értékpapírjaikat. E tekintetben meg kell állapítani, hogy a felperes nem ezen eltérés jogszerűségét vitatja, hanem a nemzeti hatóságok által annak végrehajtása keretében elfogadott intézkedések jogszerűségét. Márpedig, amint arra a fenti 131. pont emlékeztetett, az EUMSZ 263. cikk szerinti megsemmisítés iránti kereset keretében a Törvényszék nem rendelkezik hatáskörrel a nemzeti hatóságok által az uniós jog végrehajtásának biztosítása érdekében elfogadott jogi aktusok jogszerűségének elbírálására.
159
Végezetül meg kell állapítani, hogy a 2014/145 határozat módosításáról szóló, 2023. június 23‑i (KKBP) 2023/1218 tanácsi határozat (HL 2023. L 159. I., 526. o.) és a 269/2014 rendelet módosításáról szóló, 2023. június 23‑i (EU) 2023/1215 tanácsi rendelet (HL 2023. L 159. I., 330. o.) elfogadásával egy további eltérést iktattak be a módosított 2014/145 határozat 2. cikkének (25) bekezdésébe, illetve a módosított 269/2014 rendelet 6b. cikkének (5a) bekezdésébe. A 2014/145 határozat 2. cikke (25) bekezdésének megfelelően a nemzeti hatóságok bizonyos feltételek tiszteletben tartása mellett engedélyezhetik valamely tagállam állampolgárai vagy lakosai, vagy egy Unióban letelepedett szervezet számára letéti igazolásnak a felperes tulajdonában lévő orosz mögöttes eszközre 2023. december 24‑ig történő átváltását a mögöttes eszköz eladása, valamint a letéti igazolás átváltásához és a mögöttes eszköznek közvetlenül vagy közvetve a felperes számára történő eladásához kapcsolódó pénzeszközök rendelkezésre bocsátása céljából.
160
A fenti megfontolásokból következik, hogy a felperes sem az eredeti jogi aktusokat, sem pedig a fenntartásról szóló 2023. márciusi és 2023. szeptemberi jogi aktusokat illetően nem hivatkozhat megalapozottan a vállalkozási szabadságának esetleges további megsértésére, amely azon alapulna, hogy a 2014/145 határozatban és a 269/2014 rendeletben foglalt eltérések nem tették lehetővé számára, hogy ügyfelei részére visszaszolgáltassa azon értékpapírjaikat, amelyeket az Unióban letelepedett értéktáraknál vezetett, befagyasztott számláin tartott.
161
Másodszor a felperes nem hivatkozhat arra, hogy a vele szemben hozott korlátozó intézkedések alkalmazása aránytalan, azzal az indokkal, hogy semmilyen jogsértést nem követett el. Emlékeztetni kell ugyanis arra, hogy a korlátozó intézkedések célzott megelőző intézkedéseknek minősülnek, amelyek az EUSZ 21. cikk (2) bekezdése c) pontjának megfelelően többek között a béke megőrzésére, a konfliktusok kialakulásának megelőzésére és a nemzetközi biztonság megerősítésére irányulnak. Ezenkívül a 2014/145 határozat rendelkezései nem arra irányulnak, hogy bármilyen magatartást megbüntessenek vagy a megismétlését megakadályozzák. Ezen intézkedések egyetlen célja, hogy megóvják az említett határozat 2. cikkének (1) bekezdésében említett személyek, szervezetek és szervek pénzeszközeit az EUSZ 21. cikk (2) bekezdésének c) pontjában említett céloknak megfelelően (lásd analógia útján: 2023. február 15‑iBelaeronavigatsia kontra Tanács ítélet, T‑536/21, EU:T:2023:66, 34. és 35. pont).
162
Harmadszor, feltételezve, hogy a felperes arra kíván hivatkozni, hogy a megtámadott jogi aktusok elfogadásával a Tanács beavatkozott az Uniónak a közös kereskedelempolitika területén fennálló hatáskörébe, emlékeztetni kell arra, hogy az EUSZ 21. cikk (2) bekezdésének c) pontjában említett célok elérése érdekében a Tanács a Szerződések közös kül‑ és biztonságpolitikára vonatkozó rendelkezései, különösen az EUSZ 29. cikk és az EUMSZ 215. cikk (2) bekezdése alapján hatáskörrel rendelkezik arra, hogy egyes természetes és jogi személyekkel, csoportokkal vagy nem állami, illetve államisággal nem rendelkező entitásokkal szemben korlátozó intézkedéseket állapítson meg. Ezenkívül az Uniónak a közös kül‑ és biztonságpolitika alapján, valamint az EUM‑Szerződés más – például a közös kereskedelempolitika körébe tartozó – rendelkezései alapján fennálló hatáskörei nem zárják ki, hanem kiegészítik egymást, mivel mindegyik saját alkalmazási körrel rendelkezik és eltérő célkitűzések elérésére irányul (lásd analógia útján: 2022. július 27‑iRT France kontra Tanács ítélet, T‑125/22, EU:T:2022:483, 61. pont). Márpedig a jelen ügyben a megtámadott jogi aktusok által követett célkitűzések nem a közös kereskedelempolitikára, hanem a közös kül‑ és biztonságpolitikára vonatkoznak. Ennélfogva a felperes nem állíthatja, hogy a Tanács korlátozó intézkedéseknek vele szemben történő elfogadásával beavatkozott az Uniónak a közös kereskedelempolitika területén fennálló hatáskörébe.
163
Ennélfogva a harmadik jogalapot el kell utasítani.
164
A fenti megállapítások összességéből következik, hogy a keresetet teljes egészében el kell utasítani.
V. A költségekről
165
Az eljárási szabályzat 134. cikkének (1) bekezdése alapján a Törvényszék a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte. A felperest, mivel pervesztes lett, a Tanács kérelmének megfelelően kötelezni kell a saját költségein felül a Tanács részéről felmerült költségek viselésére.
166
Az eljárási szabályzat 138. cikkének (1) bekezdése értelmében az eljárásba beavatkozó intézmények maguk viselik saját költségeiket. A jelen ügyben a Bizottság maga viseli saját költségeit.
A fenti indokok alapján
A TÖRVÉNYSZÉK (kibővített első tanács)
a következőképpen határozott:
1)
A Törvényszék a keresetet elutasítja.
2)
Az NKO AO National Settlement Depository (NSD) maga viseli saját költségeit, valamint köteles viselni az Európai Unió Tanácsa részéről felmerült költségeket.
3)
Az Európai Bizottság maga viseli a saját költségeit.
Spielmann
Brkan
Gâlea
Tóth
Kalėda
Kihirdetve Luxembourgban, a 2024. szeptember 11‑i nyilvános ülésen.
Aláírások
(
*1
)	Az eljárás nyelve: angol.