62004CC0406_FI
Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset
Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset
I Johdanto
1. Nyt käsiteltävänä olevassa asiassa tribunal du travail de Bruxelles on esittänyt yhteisöjen tuomioistuimelle EY 234 artiklan nojalla kysymyksiä, joissa tiedustellaan pääasiallisesti, onko kansalliseen lainsäädäntöön sisältyvä asuinpaikkaa koskeva vaatimus, jonka on täytyttävä etuutta koskevan oikeuden saamiseksi, ristiriidassa unionin kansalaisella EY 17 ja EY 18 artiklan nojalla olevan vapaata liikkumista ja oleskelua jäsenvaltioiden alueella koskevan oikeuden kanssa siinä tapauksessa, että hakija on työtön henkilö, jonka ei edellytetä olevan työmarkkinoiden käytettävissä.
2. Tästä herää ensimmäisenä kysymys, kuinka etuus pitäisi luokitella yhteisön oikeuden kannalta.
3. Kun tämä luokittelu on suoritettu, keskeinen tarkasteltava seikka on se, voidaanko etuus sosiaaliturvaa koskevien yhteisön sääntöjen mukaan viedä toiseen jäsenvaltioon.
II Asiaa koskeva yhteisön lainsäädäntö
4. EY 17 ja EY 18 artiklassa määrätään seuraavaa:
”EY 17 artikla
1. Otetaan käyttöön unionin kansalaisuus. Unionin kansalainen on jokainen, jolla on jonkin jäsenvaltion kansalaisuus – –
2. Unionin kansalaisilla on tässä sopimuksessa määrätyt oikeudet ja velvollisuudet.
EY 18 artikla
1. Jokaisella unionin kansalaisella on oikeus vapaasti liikkua ja oleskella jäsenvaltioiden alueella, jollei tässä sopimuksessa määrätyistä tai sen soveltamisesta annetuissa säännöksissä säädetyistä rajoituksista ja ehdoista muuta johdu.
– – ”
5. Asetuksen N:o 1612/68(2) 7 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1. Jäsenvaltion kansalaista ei työntekijänä saa kansalaisuutensa vuoksi saattaa toisen jäsenvaltion alueella kotimaisiin työntekijöihin verrattuna eri asemaan työ- ja palvelussuhteen ehtojen suhteen; tämä koskee erityisesti palkkausta, irtisanomista ja työttömyyden sattuessa paluuta saman alan työhön tai uudelleen työllistämistä;
2. Hänen on saatava samat sosiaaliset ja verotukseen liittyvät edut kuin kotimaisten työntekijöiden.”
6. Asetus N:o 1408/71 koskee sosiaaliturvajärjestelmien soveltamista yhteisön alueella liikkuviin palkattuihin työntekijöihin.(3)
7. Kyseisen asetuksen 1 artiklan a alakohdan i alakohdassa määritellään palkattu työntekijä henkilöksi, joka on pakollisen tai valinnaisen jatkuvan vakuutuksen perusteella vakuutettu yhden tai useamman palkattujen työntekijöiden tai itsenäisten ammatinharjoittajien sosiaaliturvajärjestelmän alan kattaman vakuutustapahtuman varalta.
8. Asetuksen 1 artiklan o alakohdassa määritellään nyt käsiteltävänä olevan asian kannalta merkityksellisiltä osin ”toimivaltainen laitos” laitokseksi, jossa se, jonka etua asia koskee, on vakuutettu hakiessaan etuutta.
9. Jäsenvaltio, jonka alueella toimivaltainen laitos sijaitsee, on määritelty ”toimivaltaiseksi valtioksi”.(4)
10. Asetuksen N:o 1408/71 10 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Jollei tässä asetuksessa toisin säädetä, työkyvyttömyys-, vanhuus- tai jälkeenjääneiden rahaetuuksia, työtapaturma- tai ammattitautieläkkeitä ja kuolemantapauksen johdosta annettavia avustuksia, joihin on saavutettu oikeus yhden tai useamman jäsenvaltion lainsäädännön mukaan, ei saa vähentää, muuttaa, keskeyttää, peruuttaa tai takavarikoida sen vuoksi, että etuuden saaja asuu muun jäsenvaltion alueella kuin sen, jossa maksamisesta vastuussa oleva laitos sijaitsee.
– – ”
11. Asetuksen N:o 1408/71 4 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Tätä asetusta sovelletaan kaikkeen lainsäädäntöön, joka koskee seuraavia sosiaaliturvan aloja:
– –
c) vanhuusetuuksia;
– –
g) työttömyysetuuksia;
– – ”
12. Asetuksen N:o 1408/71 III osaston 6 luvussa säädetään työttömyysetuuksiin liittyviä erityissäännöksiä.
13. Kyseisen 6 luvun 2 jakso sisältää säännöt, jotka liittyvät muuhun jäsenvaltioon kuin toimivaltaiseen valtioon lähteviin työttömiin. Tämän 2 jakson 69 artiklassa annetaan työttömille henkilöille, jotka lähtevät toiseen jäsenvaltioon etsimään työtä, rajoitettu oikeus työttömyysetuuteen.
14. Kyseisen 6 luvun 3 jakso sisältää säännöt työttömistä, jotka viimeisen työskentelynsä aikana asuivat muussa jäsenvaltiossa kuin toimivaltaisessa valtiossa. Tämän 3 jakson 71 artiklan 1 kohdan a alakohta koskee sellaisen rajatyöntekijän oikeutta työttömyysetuuteen, joka on osittain tai ajoittain työttömänä tai joka on kokonaan työtön. Tämän 3 jakson 71 artiklan 1 kohdan b alakohta koskee sellaisen muun työttömän kuin rajatyöntekijän oikeutta työttömyysetuuteen, joka viimeisen työskentelynsä aikana asui muussa jäsenvaltiossa kuin toimivaltaisessa valtiossa.
III Asiaa koskeva kansallinen lainsäädäntö
15. Työttömyysturvasta 25.11.1991 annetun kuninkaan asetuksen(5) 66 §:n 1 momentissa säädetään seuraavaa:
”Työttömyyskorvauksen saamiseksi työttömän vakinaisen asuinpaikan on oltava Belgiassa; hänen on lisäksi asuttava tosiasiallisesti Belgiassa.
Ministeri määrittelee hallintokomitean lausunnon jälkeen sen, missä tapauksissa ja millä edellytyksillä korvausta voidaan myöntää työttömälle, joka ei asu tosiasiallisesti Belgiassa.”
16. Ministerin määrittelemät poikkeukset tosiasiallista asuinpaikkaa koskevaan vaatimukseen vahvistetaan työttömyysturvasta annetun asetuksen yksityiskohtaista soveltamista koskevista säännöistä 26.11.1991 tehdyn ministeriön päätöksen 39 §:ssä, jossa esitetään neljä erityistilannetta, joissa tilapäinen ja lyhytaikainen eli enintään neljän viikon oleskelu ei estä etuuksien myöntämistä.
17. Kyseisen 25.11.1991 annetun kuninkaan asetuksen, sellaisena kuin se on muutettuna 22.11.1995 annetulla kuninkaan asetuksella,(6) 89 §:n 1 momentissa säädetään, että kokonaan työttömään, joka on vähintään 50-vuotias, voidaan tämän hakemuksesta olla soveltamatta tiettyjä 25.11.1991 annetun asetuksen muissa säännöksissä asetettuja vaatimuksia, jos hän on saanut vähintään 312 korvausta kokonaan työttömänä tätä hakemusta edeltäneiden kahden vuoden aikana. Näihin vaatimuksiin sisältyy velvollisuus olla työmarkkinoiden käytettävissä ja hyväksyä mitä tahansa sopivaa työtä, velvollisuus ilmoittautua asianomaiseen työnvälitykseen tai osallistua seurantasuunnitelmaan ja velvollisuus rekisteröityä työnhakijaksi.
18. Mainittua 89 §:ää muutettiin äskettäin 27.5.2002 annetulla kuninkaan asetuksella,(7) joka tuli voimaan 1.7.2002. Kyseisen muutoksen jälkeen 25.11.1991 annetussa kuninkaan asetuksessa vahvistetuista vaatimuksista ikääntyneille työttömille myönnettävä poikkeus vaihtelee sen perusteella, onko työtön henkilö yli 50 vai yli 58 vuoden ikäinen. Siten työttömät, jotka ovat iältään 50–58 vuotta, voidaan vapauttaa tietyistä vaatimuksista, mutta ei velvollisuudesta olla työmarkkinoiden käytettävissä ja hyväksyä mitä tahansa sopivaa työtä, velvollisuudesta ilmoittautua asianomaiseen työnvälitykseen tai osallistua seurantasuunnitelmaan eikä velvollisuudesta rekisteröityä työnhakijaksi. Yli 58-vuotiaat työttömät sitä vastoin vapautetaan näistä kolmesta ja muistakin vaatimuksista.
IV Tosiseikat ja asian käsittely kansallisissa tuomioistuimissa
19. De Cuyper on vuonna 1942 syntynyt Belgian kansalainen. Hän työskenteli aikaisemmin Belgiassa, ja hänelle myönnettiin oikeus työttömyyskorvaukseen vuonna 1997.
20. Vuonna 1998 hänelle myönnettiin 25.11.1991 annetun kuninkaan asetuksen 89 §:n 1 momentin nojalla poikkeus velvollisuudesta kuulua kunnallisen valvontamenettelyn alaisuuteen. Tällä poikkeuksella oli seuraavat seuraukset:
– siinä tapauksessa, että hän harjoitti sivutoimintaa, hänen ei tarvinnut osoittaa, että hän harjoitti tätä toimintaa jo silloin, kun hän oli palkkatyössä korvaushakemusta edeltäneiden kolmen kuukauden aikana
– hänen ei tarvinnut enää olla työmarkkinoiden käytettävissä ja hyväksyä mitä tahansa sopivaa työtä, ilmoittautua työnvälitykseen eikä osallistua seurantasuunnitelmaan
– hänellä oli oikeus harjoittaa omaan lukuunsa ja voittoa tavoittelematta kaikkea omaa omaisuuttaan koskevaa toimintaa
– hänet vapautettiin velvollisuudesta rekisteröityä työnhakijaksi.
21. De Cuyper vahvisti joulukuussa 1999 tekemässään henkilökohtaista tilannetta ja perhetilannetta koskevassa ilmoituksessa, että hän oli naimaton ja asui Brysselissä.
22. Edunsaajan ilmoitusten oikeellisuuden tarkistamiseksi vuoden 2000 huhtikuussa tehdyn rutiinitarkastuksen jälkeen Office National de l’Emploi (jäljempänä ONEM) kutsui De Cuyperin hänen perhetilanteensa tarkistamista varten Brysseliin haastatteluun, johon hän asianmukaisesti saapui. Myöhemmissä lausunnoissaan ONEM:lle hän totesi asuneensa Etelä-Ranskassa tammikuusta 1999 lähtien. Hän oli ostanut siellä veneen, jota hän korjasi kodikseen.
23. De Cuyper myönsi, että hän kävi Belgiassa, jossa hän käytti kalustettua huonetta, noin kerran kolmessa kuukaudessa ja ettei hän ollut ilmoittanut ONEM:lle muutoksesta tilanteessaan.
24. Tutkimustensa perusteella ONEM katsoi, että hän asui Ranskassa sellaisen ystävän kanssa, joka oli eläkkeellä.
25. De Cuyper ei osallistunut heinäkuussa 2000 pidettyyn kuulemiseen, johon hänet oli kutsuttu esittämään puolustuksensa.
26. Vuoden 2000 syyskuussa ONEM ilmoitti hänelle päätöksestään evätä häneltä oikeus työttömyyskorvaukseen takautuvasti vuodesta 1999 lähtien sillä perusteella, ettei hän ollut täyttänyt 25.11.1991 annetun kuninkaan asetuksen 66 §:n mukaista tosiasiallista asuinpaikkaa koskevaa vaatimusta (jäljempänä asuinpaikkaa koskeva vaatimus).
27. De Cuyper valitti tästä päätöksestä tribunal du travail de Bruxellesiin.
28. Ennakkoratkaisupyynnön esittämistä koskevan päätöksen mukaan kyseisellä tuomioistuimella olevan asiakirja-aineiston perusteella on selvää, että De Cuyper ei voi vedota mihinkään 26.11.1991 tehdyn ministeriön päätöksen 39 §:ään sisältyvään ministerin määrittelemään poikkeukseen, ja näin ollen asuinpaikkavaatimus koskee häntä.
29. Tässä tilanteessa tribunal du travail esitti yhteisöjen tuomioistuimelle EY 234 artiklan nojalla seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”Rajoitetaanko työttömyysturvasta 25.11.1991 annetun kuninkaan asetuksen 66 §:ssä säädetyllä edellytyksellä, jonka mukaan työttömyyskorvauksen saamiseksi yli 50-vuotiaan työttömän, joka on kyseisen kuninkaan asetuksen 89 §:n perusteella saanut vapautuksen ilmoitusvelvollisuudesta ja sen seurauksena vapautuksen velvollisuudesta olla työmarkkinoiden käytettävissä, on tosiasiallisesti asuttava Belgiassa, Euroopan yhteisön perustamissopimuksen 17 ja 18 artiklassa vahvistettua Euroopan unionin kansalaisten oikeutta vapaasti liikkua ja oleskella jäsenvaltioiden alueella?
Onko tämä velvollisuus asua työttömyyskorvauksen myöntämiseen toimivaltaisen valtion alueella, joka perustellaan kansallisessa lainsäädännössä sen valvonnan vaatimuksella, joka koskee työttömille maksettavia korvauksia koskevien ja lainsäädännössä asetettujen edellytysten noudattamista, suhteellisuusperiaatteen vaatimuksen, jota tähän yleisen edun mukaiseen tavoitteeseen pyrittäessä on noudatettava, mukainen sikäli kuin se rajoittaa Euroopan yhteisön perustamissopimuksen 17 ja 18 artiklassa vahvistettua Euroopan unionin kansalaisten oikeutta vapaasti liikkua ja oleskella jäsenvaltioiden alueella?
Syrjitäänkö tällä asuinpaikkaa koskevalla vaatimuksella sillä olevan estävän vaikutuksen vuoksi unionin kansalaisia, jotka ovat työttömyyskorvauksen myöntämiseen toimivaltaisen jäsenvaltion kansalaisia, kun tämän vaatimuksen mukaan kyseinen oikeus myönnetään niille, jotka eivät käytä perustamissopimuksen 17 ja 18 artiklassa vahvistettua oikeutta vapaasti liikkua ja oleskella jäsenvaltioiden alueella, ja se evätään niiltä, jotka pyrkivät käyttämään tätä oikeutta?”
30. De Cuyper, ONEM, komissio, Belgia, Ranska ja Saksa esittivät kirjallisia huomautuksia ja olivat kaikki edustettuina istunnossa. Alankomaat ja Yhdistynyt kuningaskunta esittivät huomautuksia vain istunnossa.
V Ennakkoratkaisukysymykset
31. Tribunal du Travail tiedustelee pääasiallisesti sitä, rajoittaako asuinpaikkaa koskeva vaatimus, jota sovelletaan työttömyysetuutta koskevan oikeuden edellytyksenä yli 50-vuotiaisiin työttömiin, jotka on vapautettu muun muassa velvollisuudesta olla työmarkkinoiden käytettävissä, EY 17 ja EY 18 artiklan vastaisesti Euroopan unionin kansalaisten oikeutta vapaasti liikkua ja oleskella yhteisössä.
32 . Nyt käsiteltävänä olevan asiaan sovellettavan yhteisön lainsäädännön määrittelemiseksi on tutkittava, miten etuus, joka maksetaan yli 50-vuotiaille työttömille, jotka työttömyyskorvauksen myöntämistä koskevien kansallisten sääntöjen mukaan on vapautettu muun muussa vaatimuksesta olla työmarkkinoiden käytettävissä (jäljempänä etuus tai kyseessä oleva etuus), on luokiteltava.
Etuuden luokittelu
33. De Cuyperin, ONEM:n, Belgian, Ranskan ja Saksan lähtökohta on se, että etuus on asetuksessa N:o 1408/71 tarkoitettu työttömyysetuus. Komissio on päinvastaista mieltä.
34. Komission väitteiden vastaisesti näyttää selvältä, ettei asetuksen N:o 1612/68 7 artiklaa voida soveltaa nyt käsiteltävänä olevassa asiassa.
35. Kuten Yhdistynyt kuningaskunta totesi istunnossa, kyseisessä säännöksessä annetaan työntekijälle, joka on jäsenvaltion kansalainen, oikeus saada toisen jäsenvaltion alueella samat sosiaaliset ja verotukseen liittyvät edut kuin on työntekijöillä, jotka ovat tämän toisen jäsenvaltion kansalaisia.
36. De Cuyper sitä vastoin pyrkii saamaan saman kohtelun kuin ne, jotka ovat saman jäsenvaltion kansalaisia kuin hän ja jotka jäävät asumaan kyseisessä valtiossa.
37. Kyseessä olevaa etuutta ei siten voida pitää asetuksen N:o 1612/98 7 artiklan 2 kohdassa tarkoitettuna sosiaalisena etuna.
38. Komissio toteaa lisäksi, että oikeus työttömyysetuuteen edellyttää, että työtön henkilö on sen työvoimatoimiston sijoitettavissa, jossa hänet on rekisteröity. Nyt käsiteltävänä olevassa asiassa De Cuyper on 25.11.1991 annetun kuninkaan asetuksen 89 §:n nojalla vapautettu velvollisuudesta olla työmarkkinoiden käytettävissä.
39. Kirjallisissa huomautuksissaan komissio esitti, että De Cuyperin hakemaa etuutta voitaisiin pitää varhaiseläkkeenä. Istunnossa se kuitenkin ehdotti, että etuutta ei välttämättä katsottaisi varhaiseläkkeeksi, vaan sui generis - etuudeksi. Komission mukaan etuus jää kummassakin tapauksessa asetuksen N:o 1408/71 soveltamisalan ulkopuolelle.
40. Tämän väitteen tueksi komissio viittaa asiassa Otte annettuun tuomioon,(8) jossa yhteisöjen tuomioistuin erotti asetuksen N:o 1408/71 mukaisen työttömyysetuuden sopeutumisrahasta, joka oli myönnetty harkinnanvaraisina kansallisina avustuksina ikääntyneille kaivostyöntekijöille – jotka olivat jääneet työttömiksi Saksan hiilikaivosteollisuuden uudelleenjärjestelyn seurauksena – (9) heidän irtisanomisajankohdastaan alkaen siihen asti, kun he saavuttavat eläkkeeseen oikeuttavan iän. Komissio kiinnittää huomiota siihen, että sopeutumisrahan saajien ei edellytetty rekisteröityvän työnhakijoiksi eikä pysyvän työmarkkinoiden käytettävissä, jotka kummatkin ovat vaatimuksia, joista De Cuyper on myös vapautettu 25.11.1991 annetun kuninkaan asetuksen nojalla. Se huomauttaa, että asiassa Otte annetussa tuomiossa yhteisöjen tuomioistuin totesi, että sopeutumisrahan myöntämisedellytykset, jotka aiheutuvat sille asetetusta työllisyyspoliittisesta tavoitteesta eli erityisesti siitä, että irtisanotut työntekijät eivät joudu työttömyysvakuutuksen piiriin, eroavat selvästi asetuksen N:o 1408/71 4 artiklan 1 kohdan g alakohdassa työttömyysetuuksien myöntämiselle asetetuista edellytyksistä.(10)
41. On totta, että asiassa Otte kyseessä ollut etuus on samankaltainen kuin De Cuyperille maksettu etuus siltä osin kuin etuuden hakija on vapautettu velvollisuuksista rekisteröityä työnhakijaksi ja olla työmarkkinoiden käytettävissä.
42. Asiassa Otte kyseessä ollut sopeutumisraha on kuitenkin nähtävä sen omassa asiayhteydessä etuutena, joka on maksettu ikääntyneille kaivostyöläisille, jotka olivat jääneet työttömiksi Saksan hiilikaivosteollisuuden uudelleenjärjestelyn seurauksena. Yhteisöjen tuomioistuin nimittäin totesi, että sopeutumisrahan pääasiallisena tarkoituksena oli varmistaa tietyt tulot järkeistämistoimen vuoksi irtisanotuille työntekijöille, jotka ”siten samalla jätet[tiin] työttömyysvakuutuksen ulkopuolelle”.(11)
43. Tämä tilanne on selvästi erilainen kuin se, jossa De Cuyper on hakenut etuutta.
44. Muutkin sopeutumisrahan ominaispiirteet erottavat sen nyt käsiteltävänä olevasta asiasta. Se myönnettiin työttömälle henkilölle, jonka osalta eläkeoikeuden edellytysten täyttyminen oli lähellä.(12) Sopeutumisrahan saajan ei edellytetty pidättäytyvän tekemästä sellaista palkattua tai itsenäistä ansiotyötä, josta saadut tulot ylittävät tietyn ylärajan, kun taas nyt käsiteltävänä olevassa asiassa työtön henkilö voi 25.11.1991 annetun kuninkaan asetuksen 25 §:n 3 momentin mukaisesti jatkaa vain kaikkea omaan omaisuuteensa liittyvää toimintaa omaan lukuunsa ja voittoa tavoittelematta.
45. Lisäksi se seikka, että kyseessä olevalla etuudella on vähän yhteistä vanhuusetuuden kanssa, tukee näkemystä, ettei sen pitäisi katsoa olevan varhaiseläkettä.
46. Etuudet, joilla on seuraavat ominaispiirteet, on luokiteltu vanhuusetuuksiksi: ne myönnetään iäkkäille kansalaisille heidän vähimmäistoimeentulonsa varmistamiseksi(13) ja ne riippuvat oikeudesta eläkkeeseen; eläkevakuutuslaitokset maksavat etuuden; etuuden määrä lasketaan eläkkeeseen liittyvillä perusteilla ja etuudella pyritään vanhuuseläkkeen täydentämiseen.(14)
47. Mikään näistä ominaispiirteistä ei muistuta kyseessä olevan etuuden myöntämisen edellytyksiä. Sen seikan lisäksi, että se maksetaan yli 50-vuotiaille henkilöille, joiden ei vaadita olevan työmarkkinoiden käytettävissä, etuus ei millään muulla tavalla muistuta vanhuusetuutta.
48. Näin ollen komission väite, jonka mukaan De Cuyperin hakema etuus on varhaiseläkettä, olisi hylättävä.
49. Asuinpaikkaa koskevan vaatimuksen lisäksi etuuden myöntämisedellytyksinä ovat 25.11.1991 annetun kuninkaan asetuksen 89 §:n 1 momentin mukaan, että henkilö on työtön, että hän on yli 50-vuotias ja että hän on saanut vähintään 312 korvausta kokonaan työttömänä tätä hakemustaan edeltäneiden kahden vuoden aikana.
50. Nämä edellytykset liittyvät selvästi työttömyysriskiin. Koska ne näin ollen viittaavat siihen, että etuus on työttömyysetuus, niitä merkittävämpänä ei mielestäni voida pitää vapautusta työnhakijaksi rekisteröitymisestä ja työmarkkinoiden käytettävissä olemisesta, jotka ovat tavallisesti työttömyysetuutta koskevaan oikeuteen liitettäviä edellytyksiä.
51. Tämä vapautus ei mielestäni myöskään muuta De Cuyperin asemaa työttömänä henkilönä. Kuten ONEM totesi istunnossa, Belgian lainsäädännössä asetetaan ikääntyneet työttömät samaan asemaan kuin nuoremmat työttömät. Ikääntyneiden työttömien – toisin kuin varhaiseläkkeellä olevien henkilöiden – ei katsota poistuneen lopullisesti työmarkkinoilta mistään työnhakijaksi rekisteröitymistä ja työmarkkinoiden käytettävissä olemista koskevasta vapautuksesta huolimatta; he voivat myöhemmin palata työhön.
52. Voidaan myös todeta, että 27.5.2002 annetun kuninkaan asetuksen mukaan heinäkuusta 2002 lähtien ikääntyneet työttömät, jotka ovat alle 58-vuotiaita, eivät voi enää hakea vapautusta työnhakijaksi rekisteröitymisestä ja työmarkkinoiden käytettävissä olemisesta.
53. Ennakkoratkaisupyyntöä koskevassa päätöksessä ei mielestäni ole mitään sellaista, joka osoittaisi, että De Cuyperin hakema etuus olisi jollain tavalla erilainen kuin omasta tahdosta riippumattoman työttömyyden johdosta maksetut etuudet, ja olen näin ollen sitä mieltä, että sitä voidaan pitää asetuksen N:o 1408/71 4 artiklan 1 kohdan g alakohdassa tarkoitettuna työttömyysetuutena.
Työttömyysetuus asiayhteydessään
54. Niiden etuuksin oikeudellisella sääntelyllä, jotka liittyvät tahdosta riippumattomattomaan työttömyyteen, on erityinen paikkansa sosiaaliturvajärjestelmien joukossa.
55. Näillä etuuksilla pyritään tarjoamaan työntekijöille ja heidän perheilleen toimeentuloturva väliaikaisen ja tahdosta riippumattoman työttömyyden tapauksessa.
56. Tällaisiin etuuksiin oikeutetut ovat siten henkilöitä, jotka muodostavat osan aktiivisesta työvoimasta laillisilla työmarkkinoilla. Etuudet ovat tavallisesti luonteeltaan maksuja, jotka tiettyyn enimmäismäärään asti lasketaan viimeksi ansaitun palkan perusteella.
57. Etuudet rahoitetaan joko yleisillä veroilla tai erityisillä kollektiivisilla maksuilla, jotka ovat suhteessa pääasialliseen työtuloon.
58. Nämä ominaispiirteet merkitsevät sitä, että työttömyysetuuden saajien on säilyttävä työmarkkinoiden käytettävissä; heidät on toisin sanoen rekisteröitävä elimessä, joka auttaa heitä löytämään uuden työpaikan. Etuuksiin oikeutettujen on lisäksi hyväksyttävä mitä tahansa sopivaa työtä koskeva tarjous, eivätkä he voi harjoittaa mitään toimintaa, josta he saisivat tuloa työttömyysetuutensa lisäksi.
59. Näiden vaatimusten – joita on periaatteessa sovellettava tiukasti – tavoite on estää työttömyysetuuksien virheellinen käyttö tai väärinkäyttö ja ehkäistä työttömyysetuuksia saavien epäreilu kilpailu työmarkkinoilla.
60. Työttömyysetuuksia on osana erityisesti työtä tekevälle väestölle suunnattua sosiaaliturvaa käytetty 1980-luvulta lähtien työmarkkinoiden ja työllisyyspolitiikan välineenä.
61. Monissa (lähinnä mantereen) valtioissa tällaista sosiaaliturvaa on käytetty edistämään politiikkaa, jossa työmarkkinoilla olevat ikääntyneet henkilöt tekevät tilaa nuoremmille työnhakijoille. Tällaisen politiikan yhteydessä nämä vanhemmat työntekijät, jotka joutuivat työttömiksi, oli kokonaan tai osittain vapautettu velvollisuudesta olla työmarkkinoiden käytettävissä. Tämä näyttää olevan niiden vuoden 1991 Belgian asetusten perustana, joita sovelletaan nyt käsiteltävänä olevassa asiassa.
62. Muissa – erityisesti Skandinavian – valtioissa työttömiä koskevaa sosiaaliturvalainsäädäntöä käytetään keinona ”aktivoivan” työmarkkinapolitiikan toteuttamisessa, kun oikeus ja etuuden määrä asetetaan riippuvaisiksi myös aktiivisesta osallistumisesta uudelleenkoulutusohjelmiin, jotka on tarkoitettu kyseessä olevien työnhakijoiden ansaintakyvyn säilyttämiseen tai lisäämiseen työmarkkinoilla.
63. Viime aikoina useimmissa EU:n jäsenvaltioissa on työmarkkinapolitiikalla pyritty vanhempien työntekijöiden laajimpaan mahdolliseen osallistumiseen työmarkkinoilla. Tämä ei selvästi ole vailla yhteyttä ongelmiin, jotka liittyvät Euroopan väestön ikääntymiseen. Tällainen politiikka on johtanut siihen, että työmarkkinoiden käytettävissä olemista koskevaa perustetta on sovellettu paljon ankarammin ikääntyneisiin työttömiin kuin oli viime aikoihin asti tavallista. Tämä muutos on ilmeinen myös 27.5.2002 annetussa kuninkaan asetuksessa.(15)
64. Niiden perinteisten perustelujen lisäksi, joita esitetään työttömyysetuuksien vientiä vastaan ja joita ovat väärinkäytön ja työmarkkinoiden epäreilun kilpailun estäminen, perustelu, jonka mukaan valtioiden on voitava käyttää tällaista etuutta työmarkkinoiden ja työllisyyspolitiikan välineenä, on näin ollen myös relevantti.
65. Se, että jäsenvaltiot käyttävät työmarkkinoiden käytettävissä olemista koskevaa perustetta ”aktivoivan” työmarkkinapolitiikan välineenä, sopii selvästi yhteen työllisyyttä ja sosiaaliasioita koskevien perustamissopimuksen artiklojen mukaisen toimivallan rajauksen kanssa.
66. EY 125 artiklassa määrätään, että jäsenvaltiot ja yhteisö pyrkivät tämän osaston määräysten mukaisesti kehittämään yhteensovitettua työllisyysstrategiaa ja erityisesti edistämään ammattitaitoisen, koulutetun ja mukautumiskykyisen työvoiman sekä talouden muutoksiin reagoivien työmarkkinoiden kehittymistä EU 2 artiklassa ja EY 2 artiklassa määriteltyjen tavoitteiden saavuttamiseksi. Näihin tavoitteisiin sisältyy korkean työllisyyden ja sosiaaliturvan tason edistäminen yhteisössä.
67. EY 126 artiklan 1 kohdan mukaan jäsenvaltiot pyrkivät omalla työllisyyspolitiikallaan edistämään näiden tavoitteiden saavuttamista.
68. EY 125 artiklassa, EY 127 artiklan 1 kohdassa ja EY 129 artiklassa viitataan yhteensovittavaan ja täydentävään rooliin, joka yhteisöllä on jäsenvaltioiden työllisyyspolitiikkaan nähden ja työllisyyden korkean tason edistämisessä. EY 127 artiklan 1 kohdan mukaan jäsenvaltioiden toimivaltaa tällä alueella on kuitenkin kunnioitettava. Yhteisön toteuttamiin tukitoimenpiteisiin ei EY 129 artiklan toisen kohdan nojalla saa kuulua jäsenvaltioiden lakien ja asetusten yhdenmukaistamista.
69. Nyt käsiteltävänä olevan asian kannalta merkityksellisin osin EY 136 artiklassa, joka koskee sosiaalisia määräyksiä, todetaan, että yhteisön ja jäsenvaltioiden tavoitteena on työllisyyden edistäminen, elin- ja työolojen kohentaminen ja riittävä sosiaalinen suojeleminen korkean ja kestävän työllisyystason saavuttamiseksi sekä syrjäytymisen torjumiseksi ja että tätä varten yhteisö ja jäsenvaltiot panevat täytäntöön toimenpiteet, joissa otetaan huomioon kansallisten käytäntöjen erot.
70. EY 137 artiklan 1 kohdassa määrätään muun muassa, että yhteisö tukee ja täydentää jäsenvaltioiden toimintaa aloilla, jotka koskevat työntekijöiden sosiaaliturvaa ja sosiaalista suojaamista sekä työntekijöiden suojelua työsopimuksen päättymisen yhteydessä.
71. EY 137 artiklan nojalla annetut säännökset eivät kyseisen artiklan 4 kohdan ensimmäisen luetelmakohdan mukaan rajoita jäsenvaltioille tunnustettua oikeutta määritellä sosiaaliturvajärjestelmiensä perusperiaatteet, eivätkä ne saa vaikuttaa olennaisesti näiden järjestelmien rahoituksen tasapainoon.
72. Lyhyesti sanoen on selvää, että toimivalta työllisyys- ja sosiaaliturvapolitiikan laatimisessa on pääasiallisesti jäsenvaltioilla, kun taas yhteisöllä on yhteensovittava ja täydentävä rooli.
73. Yhteisön lainsäätäjä näyttäisi sallineen jäsenvaltioille työttömyysetuuden käyttämisen työmarkkinoiden ja työllisyyspolitiikan välineenä muuttaessaan asetusta N:o 1408/71, jonka uudessa versiossa (asetus N:o 883/2004)(16) kielletään edelleen nimenomaisesti työttömyysetuuden maastavienti.
Mahdollisuus työttömyysetuuden maastavientiin asetuksen N:o 1408/71 nojalla
74. Tätä taustaa – joka selittää työttömyysetuuden maastaviennin rajoittamisen perusteet – vasten on seuraavaksi tutkittava, kuinka kyseinen periaate heijastuu asetuksen N:o 1408/71 säännöksissä ja kuinka näitä säännöksiä sovelletaan nyt käsiteltävänä olevan asian olosuhteissa.
75. Asetuksen N:o 1408/71 10 artiklan 1 kohta koskee niistä asuinpaikkaa koskevista vaatimuksista luopumista, jotka sisältyvät kansalliseen sosiaaliturvajärjestelmiä koskevaan lainsäädäntöön. Siihen sisältyy kielto vähentää, muuttaa, keskeyttää, peruuttaa tai takavarikoida tiettyjä sosiaaliturvaetuuksia sen vuoksi, että etuuden saaja asuu muussa jäsenvaltiossa kuin siinä, jossa maksamisesta vastuussa oleva laitos sijaitsee. Työttömyysetuus ei sisälly niihin 10 artiklan 1 kohdassa lueteltuihin sosiaaliturvaetuuksiin, joihin kieltoa sovelletaan.
76. Kuten ONEM huomauttaa, asetuksessa N:o 1408/71 yleensä ei siis työttömyysetuutta koskevien kansallisten sääntöjen osalta kielletä asuinpaikkaa koskevaa vaatimusta eikä maksamisen keskeyttämistä sillä perusteella, että saaja asuu toisessa jäsenvaltiossa.
77. Sen yleisen lähtökohdan osalta, että työttömyysetuutta koskevan oikeuden maastavientiä koskevat rajoitukset eivät ole kiellettyjä, säädetään asetuksessa N:o 1408/71 kaksi poikkeusta.
78. Asetuksen 69 artiklassa säädetään oikeus työttömyysetuuteen siinä tapauksessa, että työtön lähtee toiseen jäsenvaltioon korkeintaan kolmeksi kuukaudeksi rekisteröitynä työnhakijana hakeakseen työtä. Asetuksen 71 artiklan 1 kohdassa säädetään sellaisten työttömien oikeudesta työttömyysetuuteen, jotka viimeisen työskentelynsä aikana asuivat muussa jäsenvaltiossa kuin siinä, joissa heidät on vakuutettu sosiaaliturvaa varten.
79. De Cuyperin tilanne ei ole yhteydessä olosuhteisiin, joita säännellään 69 ja 71 artiklassa. Näin ollen voidaan soveltaa yleistä lähtökohtaa, jonka mukaan asuinpaikkaa koskevan vaatimuksen asettaminen työttömyysetuuden saamisen edellytykseksi ei ole kiellettyä.
80. Komissio väittää, että työmarkkinoiden käytettävissä oleminen ja työnhakeminen ovat vaatimuksia, joita eivät ole erotettavissa työttömän henkilön asemasta, ja että niillä voidaan perustella työttömyysetuuksia koskevan oikeuden maastavientimahdollisuuden rajoittaminen. Koska Belgian lainsäädännössä on poistettu nämä vaatimukset yli 50-vuotiaiden työttömien osalta, työttömyysetuuksia koskevan oikeuden maastaviennin rajoittaminen ei komission mukaan näytä enää perustellulta.
81. Tällä väitteellä saattaisi olla merkitystä, mikäli jäsenvaltiot olisivat asetuksen N:o 1408/71 nojalla velvollisia olemaan rajoittamatta tällaista oikeutta uudelleentyöllistymiseen liittyvillä perusteilla.
82. Asetuksen N:o 1408/71 10 artiklan 1 kohta ja oikeutta työttömyysetuuteen koskevat säännöt ovat yhdessä tarkasteltuna kuitenkin selvä osoitus päinvastaisesta: jäsenvaltioita ei ole kielletty rajoittamasta oikeuden maastavientiä. Olisi kummallista, jos näiden säännösten tulkittaisiin tarkoittavan, että jäsenvaltioiden on perusteltava nyt kyseessä olevan kaltainen sääntö, jolla asetetaan rajoitus oikeuden maastaviennille.
83. Edellä esitettyjen syiden johdosta asetuksen N:o 1408/71 säännöksissä ei anneta työttömälle henkilölle, jonka ei edellytetä olevan työmarkkinoiden käytettävissä, oikeutta työttömyysetuuteen, mikäli hän asuu muussa jäsenvaltiossa kuin toimivaltaisessa valtiossa.
84. Lisäksi työttömyysetuuden maastaviennin sallimatta jättämiselle on vahvoja käytännön syitä, jotka olen jo maininnut(17) ja joihin monet asianosaisista ja muista osapuolista ovat viitanneet huomautuksissaan.
85. Ensinnäkin jäsenvaltioiden on voitava käyttää työttömyysetuuksia työmarkkinoidensa ja työllisyyspolitiikkansa välineinä, ja näin on erityisesti asia, kun otetaan huomioon työmarkkinoiden käytettävissä olemista koskevan perusteen tiukempi soveltaminen ikääntyneisiin työttömiin viime vuosina. Asuinpaikkaa koskeva vaatimus on selvästi välttämätön tällaisen politiikan tyydyttävän täytäntöönpanon varmistamiseksi.
86. Toiseksi, kuten Ranska esittää, työttömällä on suurin mahdollisuus löytää työtä viimeisestä työskentelyvaltiostaan. Näin ollen on työllisyyspolitiikan intressien mukaista, että työttömyysetuutta koskevan oikeuden edellytykseksi on asetettu asuminen kyseisessä valtiossa.
87. Kolmanneksi, kuten ONEM, Ranska ja Saksa väittävät, asuinpaikkaa koskeva vaatimus on välttämätön, jotta voidaan suorittaa tarkastuksia, jotka koskevat hakijan perhetilannetta ja mitä tahansa palkattua toimintaa, joka voi vaikuttaa työttömyysetuutta koskevaan oikeuteen. Tällaiset tarkastukset ovat välttämättömiä väärinkäytön ehkäisemiseksi. Lukuun ottamatta poikkeuksellisia tilanteita, joista säädetään asetuksen N:o 1408/71 69 ja 71 artiklassa, joita ei voida soveltaa nyt käsiteltävänä olevassa asiassa, jäsenvaltioiden viranomaisten välillä ei ole järjestäytynyttä yhteistyötä sellaisen työttömyysetuutta saavan henkilön tilanteen valvomiseksi, joka lähtee toimivaltaisesta valtiosta toiseen jäsenvaltioon.
88. Tässä tapauksessa ei siten ole käytössä valvontajärjestelmää, jotta voitaisiin suorittaa tarkastuksia, jotka koskevat De Cuyperin perhetilannetta ja mitä tahansa palkattua toimintaa, johon hän saattaa ryhtyä Ranskassa ollessaan. Koska Belgian ja Ranskan viranomaisten välillä ei ole mitään yhteistyöjärjestelmää työttömyysetuutta koskevan oikeuden säännönmukaisuuden valvomiseksi, kummankaan valtion viranomaiset eivät olisi toimivaltaisia tarkastamaan näitä asioita.
89. Tästä seuraa, että asuinpaikkaa koskeva vaatimus on tarkoituksenmukainen työttömän henkilön perhetilannetta ja mitä tahansa palkattua toimintaa koskevien tehokkaiden tarkastusten suorittamisen varmistamiseksi.
90. Neljänneksi työttömyysetuuden maastaviennin salliminen merkitsisi epäreilun kilpailun mahdollistamista sen jäsenvaltion työmarkkinoilla, johon työtön henkilö siirtyy. Tämä olisi selvästi seurauksena, mikäli tällaisen oikeuden omaavat yhden jäsenvaltion kansalaiset voisivat päästä toisen jäsenvaltion työmarkkinoille: heillä olisi epäreilu taloudellinen etu niihin toisen jäsenvaltion kansalaisiin nähden, jotka yrittivät päästä työmarkkinoille mutta joiden tuloja ei yleensä tietysti tuettaisi.
91. Viidenneksi etuuksien rahoituksen ja myöntämisen välinen yhteys on säilytettävä, kuten Alankomaat esitti istunnossa. Etuuksien maksaminen jäsenvaltion talousarviosta on ilmaus sen asukkaiden välisestä yhteisvastuusta. Se on keino sosiaalisen yhteenkuuluvuuden edistämiseen ja sosiaalisen syrjäytymisen ja sen aiheuttamien ongelmien ehkäisemiseen. Etuuksien maastavienti voisi heikentää sosiaalista yhteenkuuluvuutta ja voisi johtaa yhden jäsenvaltion asukkaiden kantamaan suhteettomaan taloudelliseen taakkaan.
EY 17 ja EY 18 artiklan soveltaminen, jos asetusta N:o 1408/71 voidaan soveltaa
92. Sen tapauksen varalta, että asetuksen N:o 1408/71 katsotaan soveltuvan, on vielä tutkittava, miten ennakkoratkaisukysymyksiä olisi arvioitava EY 17 ja EY 18 artiklan valossa.
Asianosaisten ja muiden osapuolten lausumat
93. De Cuyper väittää, että 25.11.1991 annetun kuninkaan asetuksen 66 §:ään sisältyvä asuinpaikkaa koskeva vaatimus loukkaa unionin kansalaisten oikeutta vapaasti liikkua ja oleskella yhteisössä. Komissio esittää samanlaisen kannanoton riippumatta siitä, katsotaanko kyseessä oleva etuus asetuksen N:o 1612/68 7 artiklan 2 kohdassa tarkoitetuksi sosiaaliseksi eduksi vai asetuksen N:o 1408/71 mukaiseksi työttömyysetuudeksi.
94. De Cuyper väittää, että asuinpaikkaa koskeva vaatimus estää unionin kansalaista käyttämästä oikeuttaan liikkua vapaasti, koska hän menettää oikeuden työttömyysetuuteen muuttaessaan toiseen jäsenvaltioon. Hänen mukaansa hän on omassa tapauksessaan itse asiassa estynyt käyttämästä kyseistä oikeuttaan, koska ilman oikeutta työttömyysetuuteen hänellä ei enää ole riittäviä tuloja ja varoja siten, ettei hänestä aiheutuisi taloudellista taakkaa jäsenvaltiolle, johon hän muuttaa, ja näin ollen hän menettäisi direktiivin 90/364(18) mukaisen oikeuden oleskella Ranskassa.  Hän väittää, että asuinpaikkaa koskeva vaatimus on suhteeton kyseessä olevan etuuden myöntämisedellytysten täyttymisen valvomista koskevaan päämäärään nähden, ja näin on erityisesti siinä tapauksessa, että on myönnetty vapautus velvollisuudesta ilmoittautua työnvälitykseen ja olla työmarkkinoiden käytettävissä. Lisäksi hän esittää, että etuuteen oikeutettuja vertailtaessa asuinpaikkaa koskevalla vaatimuksella syrjitään myös etuuden saajia, jotka unionin kansalaisena käyttävät oikeuttaan muuttaa toiseen jäsenvaltioon, suhteessa niihin, jotka jäävät Belgiaan.
95. Komissio toteaa, että mikäli etuus katsotaan asetuksen N:o 1612/98 7 artiklan 2 kohdassa tarkoitetuksi sosiaaliseksi eduksi, sen myöntämisestä kieltäytymisellä siinä tapauksessa, että sen saaja muuttaa toiseen jäsenvaltioon, loukataan unionin kansalaisen oikeutta yhdenvertaiseen kohteluun niiden kansalaisten kanssa, jotka ovat saman jäsenvaltion kansalaisia kuin hän ja jotka jäävät kyseiseen valtioon. Komission mukaan yhteisöjen tuomioistuin sovelsi asiassa Pusa antamassaan tuomiossa(19) näitä perusteluja tilanteeseen, jossa Espanjassa asuva Suomen kansalainen vaati yhdenvertaista kohtelua Suomessa asuvien Suomen kansalaisten kanssa.
96. Komissio toteaa, että objektiiviset perustelut, jotka liittyvät tarpeeseen varmistaa, että saajalla on yhteys asianomaisiin työmarkkinoihin, eivät ole merkityksellisiä, kun otetaan huomion vapautus työmarkkinoiden käytettävissä olemisesta. Lisäksi niillä perusteluilla, jotka liittyvät hallinnollisiin vaikeuksiin etuuden myöntämisedellytysten noudattamisen tarkistamisessa, ei voida perustella poikkeamista yhteisön oikeussäännöistä, ja tämä periaate soveltuu erityisesti siinä tapauksessa, että on esitetty väite yhden perusvapauden käytön rajoittamisesta.(20)
97. Siinä tapauksessa, että etuus katsotaan asetuksen N:o 1408/71 mukaiseksi työttömyysetuudeksi, komissio esittää, että oikeuteen liittyvät edellytykset voidaan perustella niiden liittymisellä työnhaun edistämiseen. Koska työnhakua koskevasta vaatimuksesta on myönnetty vapautus, työttömyysetuutta koskevan oikeuden maastaviennin rajoittaminen ei enää ole perusteltua.
98. ONEM, Belgia, Ranska ja Saksa väittävät, että minkä tahansa unionin kansalaisen vapaata liikkuvuutta ja oleskelua koskevan oikeuden rajoitus voi olla perusteltua.
99. ONEM väittää, että rajoitus, joka koskee oikeutta liikkua vapaasti ja joka on asetettu asuinpaikkaa koskevalla vaatimuksella, voidaan perustella sillä asetukseen N:o 1408/71 sisältyvällä periaatteella, että oikeutta työttömyysetuuteen ei voida viedä maasta, ja sillä seikalla, ettei se voi suorittaa tarkastuksia, jotka ovat välttämättömiä työttömyysetuuden myöntämisedellytysten noudattamisen varmistamiseksi. Koska asuminen Belgiassa on edellytys sille, että ONEM voi varmistaa, ettei etuuksia makseta perusteettomasti, asuinpaikkaa koskeva vaatimus on suhteellisuusperiaatteen mukainen. Kyseistä vaatimusta sovelletaan kansallisuudesta riippumatta, eikä se näin ollen johda erilaiseen kohteluun.
100. Ranska väittää, että asuinpaikkaa koskevalle vaatimukselle voidaan esittää kolme perustetta. Ensinnäkin asiassa Müller‑Fauré antamassaan tuomiossa(21) yhteisöjen tuomioistuin katsoi, että silloin kun alaa ei ole yhdenmukaistettu, kukin jäsenvaltio voi vapaasti vahvistaa sosiaaliturvaetuuksien myöntämisedellytykset. Näin ollen jäsenvaltiot voivat yleensä valita, mitä edellytyksiä ne asettavat työttömyysetuuksien myöntämiselle. Toiseksi asuinpaikkaa koskeva vaatimus on perusteltu, koska työttömällä henkilöllä on suurin mahdollisuus löytää työtä viimeisestä työskentelyvaltiostaan. Kolmanneksi se voidaan perustella myös tarpeella tehdä tarkastuksia, jotka koskevat mitä tahansa saajan harjoittamaa palkattua toimintaa ja hänen perhetilannettaan.
101. Saksa väittää, että asuinpaikkaa koskevalla vaatimuksella pyritään lailliseen tavoitteeseen, joka on saajan työttömyysetuuteen oikeuttavien vaatimusten tarkastamisen takaaminen ja tällaisten etuuksien myöntämisen kaikenlaisen väärinkäytön estäminen. Koska tämän tavoitteen saavuttamisen varmistamiseksi ei ole muita keinoja kuin paikan päällä tehtävät tarkastukset, asuinpaikkaa koskeva vaatimus on tarkoituksenmukainen ja Saksan johtopäätöksen mukaan suhteellisuusperiaatteen mukainen. EY 12 ja EY 18 artikla voivat johtaa syrjinnän kieltämiseen ainoastaan sellaisen lainsäädännön osalta, joka liittyy suoraan vapauteen liikkua ja oleskella toisessa jäsenvaltiossa.
Arviointi
102. De Cuyper on Belgian kansalainen, joka asuu Ranskassa. Hän on unionin kansalainen, joka on käyttänyt oikeuttaan vapaasti liikkua ja oleskella jäsenvaltioiden alueella. Hänen kansallisessa tuomioistuimessa nostamansa kanne perustui siihen, että muuttaessaan Ranskaan hän menetti etuutta koskevan oikeuden, jonka hän sai Belgiassa asuessaan.
103. Tämä tilanne kuuluu yhteisön lainsäädännön soveltamisalan piiriin, ja De Cuyper voi näin ollen tukeutua sen hänelle antamiin oikeuksiin, erityisesti oikeuteen vapaasti liikkua ja oleskella jäsenvaltioiden alueella.(22)
104. Syrjintää ei tarvitse näyttää toteen EY 18 artiklan soveltamiseksi.
105. Kyseisessä määräyksessä annetaan unionin kansalaiselle oikeus vapaasti liikkua ja oleskella jäsenvaltioiden alueella, jollei perustamissopimuksessa määrätyistä ja sen soveltamisesta annetuissa säännöksissä säädetyistä rajoituksista tai ehdoista muuta johdu. Mikään näistä termeistä ei viittaa siihen, että sitä voitaisiin soveltaa ainoastaan silloin, kun syrjintää on todettu tapahtuneen.
106. Lisäksi myös silloin, kun liikkumisvapaus on muilta osin taattu nimenomaisesti perustamissopimuksessa syrjintäkiellolla, yhteisöjen tuomioistuin on tulkinnut tämän oikeuden sulkevan pois syrjimättömät toimenpiteet.(23) EY 39 artiklaa koskevasta oikeuskäytännöstä käy ilmi, että esimerkiksi työntekijöiden vapaa liikkuvuus voi sulkea pois syrjimättömät toimenpiteet.(24)
107. Näin ollen ei näyttäisi olevan tarpeellista tulkita, että EY 18 artiklassa, jossa määrätään oikeudesta vapaaseen liikkuvuuteen ja oleskeluun ilman viittausta syrjintäkieltoon, tarkoitetaan, että sitä voidaan soveltaa ainoastaan toimenpiteen ollessa syrjivä.
108. Kysymys koskee pikemminkin sitä, asetetaanko toimenpiteellä mitään rajoitusta sille, että unionin kansalainen käyttää oikeuttaan vapaasti liikkua ja oleskella, ja jos näin on, voidaanko tällaista rajoitusta perustella.
109. Nyt käsiteltävänä olevassa asiassa on kysyttävä, onko asuinpaikkaa koskeva vaatimus tätä oikeutta käyttäviin kohdistuva rajoitus, jota ei voida perustella.
110. Asuinpaikkaa koskeva vaatimus vaikuttaa selvästi rajoittavasti unionin kansalaisen oikeuteen vapaasti liikkua ja oleskella yhteisössä.
111. Näin ollen on tutkittava, voidaanko tällainen rajoitus perustella EY 17 ja EY 18 artiklan kannalta.
112. Kuten ONEM ja Belgia esittävät, EY 18 artiklan 1 kohdassa todetaan, että sitä koskevat perustamissopimuksessa määrätyt tai sen soveltamisesta annetuissa säännöksissä säädetyt rajoitukset ja ehdot; EY 42 artiklassa määrätään sellaisten sosiaaliturvan alan toimenpiteiden toteuttamisesta, jotka ovat tarpeen työntekijöiden vapaan liikkuvuuden toteuttamiseksi; koska asetus N:o 1408/71 annettiin EY 42 artiklan perusteella, se on katsottava EY 18 artiklan 1 kohdan mukaiseksi perustamissopimuksen soveltamisesta annetuksi säännökseksi.
113. Näin ollen ei mielestäni ole mitään epäilystä siitä, että EY 18 artiklan mukaista oikeutta vapaaseen liikkuvuuteen rajoittaa asetuksesta N:o 1408/71 seuraava yleinen periaate, jonka mukaan työttömyysetuutta ei voida viedä maasta.
114. Tätä näkemystä tukee oikeuskäytäntö, johon Ranska on viitannut ja jossa todetaan, että yhteisön oikeus ei vaikuta jäsenvaltioiden toimivaltaan säätää sosiaaliturvajärjestelmistään. Yhdenmukaistamisen sijasta asetuksella N:o 1408/71 pikemminkin liitetään jäsenvaltioiden sosiaaliturvajärjestelmät yhteen sillä tavalla, että kansallinen toimivalta säilyy. Silloin, kun alaa ei ole yhdenmukaistettu, kukin jäsenvaltio voi vapaasti vahvistaa sosiaaliturvaetuuksien myöntämisedellytykset, kuten yhteisöjen tuomioistuin on aikaisemmin todennut.(25)
115. Yhteisön asiana ei siten ole yleensä puuttua näiden edellytysten vahvistamiseen, kuten ilmenee myös EY 137 artiklasta.(26)
116. Lisäksi se, että asuinpaikkaa koskeva vaatimus katsottaisiin unionin kansalaisen vapaaseen liikkuvuuteen kohdistuvaksi rajoitukseksi, jota ei voida perustella, vesittäisi kokonaan asetukseen N:o 1408/71 sisältyvien työttömyysetuutta koskevien sääntöjen tarkoituksen ja olisi vastoin kyseisen asetuksen 10 artiklan 1 kohtaa.
117. Ei ole syytä olettaa, että unionin kansalaisuutta koskevien perustamissopimuksen artiklojen lisäämisellä olisi tarkoitettu olevan tällainen vaikutus.
118. Tästä seuraa, että yhteisön oikeuden kannalta jäsenvaltion asettama edellytys, jonka mukaan työttömyyskorvauksen saajan on asuttava kyseisessä valtiossa, ei ole EY 17 ja EY 18 artiklan vastainen.
119. Asuinpaikkaa koskeva vaatimus, josta säädetään 25.11.1991 annetun kuninkaan asetuksen 66 §:ssä, ei siten ole ristiriidassa EY 17 ja EY 18 artiklan kanssa: tällainen rajoitus unionin kansalaisen oikeuteen vapaasti liikkua ja oleskella on perusteltu sen takia, että oikeutta työttömyyskorvaukseen ei voida asetuksen N:o 1408/71 säännösten nojalla viedä toiseen jäsenvaltioon.
VI Ratkaisuehdotus
120. Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että yhteisöjen tuomioistuin vastaa tribunal du travail de Bruxellesin esittämiin kysymyksiin seuraavasti:
EY 17 ja EY 18 artiklan vastaista ei ole asettaa 25.11.1991 annetun kuninkaan asetuksen 66 §:n mukaisen työttömyyskorvauksen myöntämisen edellytykseksi sitä, että yli 50-vuotias työtön, jolle on myönnetty kyseisen asetuksen 89 §:n mukainen poikkeus, asuu Belgiassa.
(1) .
(2)  –	Työntekijöiden vapaasta liikkuvuudesta yhteisön alueella 15 päivänä lokakuuta 1968 annettu neuvoston asetus (ETY) N:o 1612/68 (EYVL L 257, s. 29), sellaisena kuin se on muutettuna 27.7.1992 annetulla neuvoston asetuksella (ETY) N:o 2434/92
(EYVL L 245, s. 1).
(3)  –	Sosiaaliturvajärjestelmien soveltamisesta yhteisön alueella liikkuviin palkattuihin työntekijöihin, itsenäisiin ammatinharjoittajiin ja heidän perheenjäseniinsä 14 päivänä kesäkuuta 1971 annettu neuvoston asetus (ETY) N:o 1408/71, sellaisena kuin se on muutettuna neuvoston asetuksella N:o 2001/83 (EYVL L 183, s. 6, liite I). Asetuksen teksti, sellaisena kuin se on edelleen muutettuna, sisältyy 2.12.1996 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 118/97 liitteessä A olevaan I osaan (EYVL L 28, s. 1).
(4)  –	Asetuksen 1 artiklan q alakohta.
(5)  –	Moniteur belge 31.12.1991.
(6)  –	Moniteur belge 8.12.1995.
(7)  –	Moniteur belge 11.6.2002.
(8)  –	Asia C-25/95, tuomio 11.7.1996 (Kok. 1996, s. I‑3786).
(9)  –	Ks. tuomion 5 ja 6 kohta.
(10)  –	37 kohta.
(11)  –	27 kohta.
(12)  –	Asiassa Otte sopeutumisraha maksettiin ainoastaan siinä tapauksessa, että hakija olisi täyttänyt eläkeoikeuden edellytykset viiden vuoden kuluessa, mikäli hän olisi säilyttänyt työnsä (ks. tuomion 6 kohta).
(13)  –	Asia 139/82, Piscitello, tuomio 5.5.1983 (Kok. 1983, s. 1427, Kok. Ep. VII, s. 123, 11 ja 16 kohta).
(14)  –	Asia C-73/99, Movrin, tuomio 6.7.2000 (Kok. 2000, s. I‑5625, 39–40 kohta).
(15)  –	Ks. 18 kohta edellä.
(16)  –	Sosiaaliturvajärjestelmien yhteensovittamisesta 29 päivänä huhtikuuta 2004 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston asetus (EY) N:o 883/2004 (EUVL L 166, s. 1–123). Ks. erityisesti 64 ja 65 artikla.
(17)  –	Ks. 64 kohta.
(18)  –	Oleskeluoikeudesta 28 päivänä kesäkuuta 1990 annettu neuvoston direktiivi 90/364/ETY (EYVL L 180, s. 26).
(19)  –	Asia C-224/02, Pusa, tuomio 29.4.2004 (Kok. 2004, s. I‑5763, ks. 18–32 kohta).
(20)  –	Tältä osin komissio nojautuu asiassa C-18/95, Terhoeve, 26.1.1999 annettuun tuomioon (Kok. 1999, s.
I‑345).
(21)  –	Asia C-385/99, Müller-Fauré ja van Riet, tuomio 13.5.2003 (Kok. 2003, s. I‑4509).
(22)  –	Asia C-224/98, D’Hoop, tuomio 11.7.2002 (Kok. 2002, s. I‑6191, 27–29 kohta).
(23)  –	Ks. palvelujen vapaan liikkuvuuden osalta asia C-76/90, Säger, tuomio 25.7.1991, (Kok. 1991, s. 4221, 12 kohta). Ks. pääomien vapaan liikkuvuuden osalta asia C-483/99, komissio v. Ranska, tuomio 4.6.2002 (Kok. 2002, s. I‑4781, 41 kohta) ja asia C-367/98, komissio v. Portugali, tuomio 4.6.2002 (Kok. 2002, s. I‑4731, 45 kohta).
(24)  –	Asia C-415/93, Bosman, tuomio 15.12.1995 (Kok. 1995, s. I‑4921, 103 kohta) ja asia C-190/98, Graf, tuomio 27.1.2000 (Kok. 2000, s. I‑493, 18 kohta).
(25)  –	Edellä alaviitteessä 21 mainittu asia Müller‑Fauré, tuomion 100 kohta.
(26)  –	Ks. edellä 69 ja 70 kohta.