62001CC0433_FI
Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset
Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset
1. Bundesgerichtshof (Saksan liittotasavalta) on esittänyt 26.9.2001 tekemällään välipäätöksellä yhteisöjen tuomioistuimelle ennakkoratkaisukysymyksen tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden täytäntöönpanosta yksityisoikeuden alalla 27 päivänä syyskuuta 1968 tehdyn Brysselin yleissopimuksen (jäljempänä Brysselin yleissopimus tai yleissopimus)(2) 5 artiklan 2 kappaleen tulkinnasta. Kansallinen tuomioistuin tiedustelee lähinnä sitä, voiko sellainen alueellinen julkisoikeudellinen oikeushenkilö, joka on myöntänyt tukea sitä tarvitsevalle henkilölle ja jolle näin ollen on siirtynyt se elatusapusaatava, johon tuensaaja voi vedota ulkopuolista vastaan, vedota siihen, että elatusapuun oikeutetun kotipaikan tuomioistuimella on yleissopimuksen 5 artiklan 2 kappaleessa määrätty erityistoimivalta, kun tämä oikeushenkilö on nostanut takautumiskanteen velvollisuutensa täyttämättä jättänyttä elatusvelvollista vastaan.
I Sovellettavat säännökset
Brysselin yleissopimus
2. Brysselin yleissopimuksen soveltamisala on määritetty sen 1 artiklassa. Sen 1 kappaleen mukaan yleissopimusta
” – – sovelletaan yksityisoikeudellisissa asioissa, riippumatta siitä, millaisessa tuomioistuimessa niitä käsitellään”.
3. Kuten tunnettua, yleissopimuksessa määrätään sopimusvaltioiden tuomioistuinten toimivallan yksilöimiseksi siitä, että yleinen toimivaltainen tuomioistuin on vastaajan kotipaikan tuomioistuin (2 artikla), mutta siinä annetaan myös muutamia erityistoimivaltaa koskevia sääntöjä. Nyt käsiteltävässä asiassa näistä säännöistä mainittakoon 5 artiklan 2 kappaleessa määrätty toimivalta ”elatusapua koskevassa asiassa”, jonka mukaan vastaaja voidaan haastaa ”sen paikkakunnan tuomioistuimeen, jossa elatusapuun oikeutetulla on kotipaikka tai asuinpaikka”.
Kansallinen lainsäädäntö
4. Vanhempien on Bürgerliches Gesetzbuchin (Saksan siviililaki; jäljempänä BGB) 1602 §:n mukaan vastattava lastensa elatuksesta ja, kuten BGB:n 1610 §:n 2 momentissa täsmennetään, heidän on näin ollen vastattava näiden välttämättömistä elinkustannuksista, myös sopivaan ammatilliseen koulutukseen liittyvistä kustannuksista.
5. Bundesausbildungsförderungsgesetzillä (liittovaltion opintotukilaki; jäljempänä BAföG) annetaan opiskelijalle, jolla ei ole tarvittavia varoja vastata elinkustannuksistaan eikä ammatilliseen koulutukseen liittyvistä kustannuksista, oikeus saada alueellisesti toimivaltaisen osavaltion maksamaa opintotukea.
6. BAföG:n 11 §:n mukaan tuen määrää laskettaessa otetaan huomioon tuensaajan vanhemmilla oleva elatusvelvollisuus. Jos opiskelija kuitenkin vetoaa siihen, etteivät vanhemmat täytä tätä velvollisuuttaan ja että opiskelijan opinnot vaarantuvat tästä, BAföG:n 36 §:n 1 momentissa säädetään, että tuki on laskettava tätä elatusvelvollisuutta huomioon ottamatta.
7. Tällaisen tilanteen varalta BAföG:n 37 §:n 1 momentissa säädetään, että opiskelijan oikeus vanhemmilta saatavaan elatusapuun siirtyy ex lege
opintotuen myöntäneelle osavaltiolle. Tämä oikeus siirtyy kuitenkin vain maksetun tuen määräisenä, eikä se voi missään tapauksessa ylittää sitä osaa vanhempien tuloista ja omaisuudesta, jonka he BAföG:ssä määritettyjen perusteiden mukaisesti voivat käyttää lapsen elinkustannuksiin.
II Tosiseikat ja oikeudenkäynti
8. Alankomaiden Enschedessä asuvat Jan Blijdenstein ja hänen puolisonsa adoptoivat vuonna 1976 lapsen.
9. Nuori Blijdenstein aloitti lukuvuonna 1993/1994 farmasian alan tekniseen tutkintoon johtavat opinnot Münchenissä sijaitsevassa yksityisessä oppilaitoksessa. Syyskuusta 1993 lähtien hän sai Freistaat Bayernin (Baijerin osavaltio) maksamaa opintotukea, jonka määrä oli laskettu BAföG:n 38 §:n mukaisesti ottamatta huomioon sen elatusavun määrää, joka tämän nuoren henkilön olisi pitänyt saada vanhemmiltaan.
10. Tämän jälkeen Baijerin osavaltio, jolle oli siirtynyt tällä nuorella henkilöllä isältään oleva elatusapusaatava, nosti Amstgericht Münchenissä takautumiskanteen Jan Blijdensteinia vastaan vaatien tätä korvaamaan tämän tyttärelle lukuvuonna 1993/1994 maksetut tuet, mihin vastaaja velvoitettiinkin.
11. Sittemmin Baijerin osavaltio nosti vielä toisenkin kanteen Jan Blijdensteinia vastaan saadakseen korvatuiksi lukuvuosilta 1994/1995 ja 1995/1996 maksetut tuet.
12. Vastaaja riitautti tässä vaiheessa Amstgericht Münchenin toimivallan. Viimeksi mainittu hylkäsi kuitenkin tämän oikeudenkäyntiväitteen Brysselin yleissopimuksen 5 artiklan 2 kappaleen perusteella ja hyväksyi Baijerin osavaltion kanteen.
13. Jan Blijdenstein haki tähän muutosta Oberlandesgericht Müncheniltä, joka muutti Amstgerichtin tekemää päätöstä ja katsoi, ettei sillä ollut kansainvälistä toimivaltaa. Muutoksenhakutuomioistuimen mielestä Brysselin yleissopimukseen ei nimittäin voida vedota nyt esillä olevassa asiassa ja osavaltion kanne voidaan yleissopimuksen 2 artiklan mukaan pätevästi nostaa ainoastaan sen valtion tuomioistuimessa, jossa vastaajalla on kotipaikka.
14. Baijerin osavaltio valitti muutoksenhakutuomioistuimen päätöksestä (Revision) Bundesgerichtshofiin. Koska viimeksi mainittu oli epävarma siitä, voidaanko yleissopimuksen 5 artiklan 2 kappaletta soveltaa alueellisen julkisoikeudellisen yhdyskunnan nostamaan takautumiskanteeseen, se esitti yhteisöjen tuomioistuimelle seuraavan ennakkoratkaisukysymyksen:
”Voiko kantajana oleva alueellinen julkisoikeudellinen oikeushenkilö, joka on julkisoikeuden alaan kuuluvan lainsäädännön mukaisesti maksanut opiskelijalle opintotukea tietyn ajanjakson aikana, vedota tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden täytäntöönpanosta yksityisoikeuden alalla 27 päivänä syyskuuta 1968 koskevan yleissopimuksen, sellaisena kuin se on mukautettuna Espanjan kuningaskunnan ja Portugalin tasavallan liittymissopimuksella, 5 artiklan 2 kappaleessa määrättyyn erityiseen toimivaltasääntöön, kun opiskelijan siviilioikeudellinen oikeus saada elatusta vanhemmiltaan on siirtynyt opintotuen maksamisen ajalta suoraan lain nojalla kantajalle ja kantaja vetoaa takautumisoikeuteensa opiskelijan vanhempia vastaan?”
15. Komissio ja Itävallan, Saksan sekä Yhdistyneen kuningaskunnan hallitukset ovat asian käsittelyn kuluessa esittäneet huomautuksensa yhteisöjen tuomioistuimelle.
III Oikeudellinen analyysi
Yleissopimuksen soveltaminen
16. Yhdistynyt kuningaskunta väittää aluksi, että julkisoikeudellisen oikeushenkilön takautumisoikeuden syntymisen edellytyksenä on välttämättömästi se, että tukea on myönnetty ja että tällä myöntämisellä käytetään suvereenia toimivaltaa. Tämän vuoksi se ei ole yleissopimuksen 1 artiklassa tarkoitettu ”yksityisoikeudellinen” asia, mistä seuraa, ettei yleissopimusta voida soveltaa nyt esillä olevassa asiassa.
17. Sen sijaan kaikki muut väliintulijat pitävät selvänä, että yleissopimusta voidaan ratione materiae
soveltaa ennakkoratkaisukysymykset esittäneessä tuomioistuimessa vireillä olevassa asiassa. Tämän käsityksen tueksi on esittänyt huomautuksia kuitenkin ainoastaan komissio, joka korostaa muun muassa, että nyt kyseessä oleva julkisoikeudellinen oikeushenkilö ei takautumiskannetta ajaessaan käytä julkista valtaa vaan esittää yleisesti sovellettavan oikeuden sääntöihin perustuvan vaatimuksen. Komissio viittaa yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytäntöön(3) ja Jenard-(4) sekä Schlosser-selvityksin(5) katsoessaan, että ennakkoratkaisupyynnön esittäneessä tuomioistuimessa vireillä oleva asia on varmasti yksityisoikeudellinen.
18. Minä puolestani huomautan hetimmiten, että yleissopimuksen 1 artiklan mukaista käsitettä ”yksityisoikeudellinen” on yhteisöjen tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan ”pidettävä itsenäisenä käsitteenä, jota on tulkittava yleissopimuksen tavoitteiden ja järjestelmän sekä niiden yleisten periaatteiden mukaan, jotka ilmenevät kansallisten oikeusjärjestysten muodostamasta kokonaisuudesta”.(6) Yleisellä tasolla muistutan vielä yhteisöjen tuomioistuimen todenneen, että määritettäessä, onko jokin toimenpide yksityisoikeudellinen, kysymys siitä, millaiset oikeussubjektit ovat sovellettavan kansallisen oikeuden mukaan osapuolina kyseisessä oikeussuhteessa, on tietyssä määrin merkityksetön.(7) Merkitystä on sen sijaan sillä, perustuuko suhde viranomaisen julkista valtaa ( iure imperii ) käyttäen toteuttamaan toimeen.(8)
19. Tämän lähestymistavan mukaisesti yhteisöjen tuomioistuin on vastikään asiassa Baten 14.11.2002 antamassaan tuomiossa todennut, että ”Brysselin yleissopimuksen 1 artiklan 1 kappaletta on tulkittava siten, että käsitteen ’yksityisoikeudellinen asia’ soveltamisalaan kuuluu asia, jossa julkisoikeudellinen elin perii takautumiskanteella yksityishenkilöltä määriä, jotka se on suorittanut sosiaaliavustuksena – – siltä osin kuin tämän kanteen nostamisen perusteista ja sitä koskevista yksityiskohtaisista säännöistä säädetään elatusvelvollisuutta koskevassa yleisesti sovellettavassa lainsäädännössä”.(9)
20. Katson, että kun tätä periaatetta sovelletaan nyt esillä olevassa asiassa, Yhdistyneen kuningaskunnan hallituksen esittämään väitteeseen on helppo vastata.
21. Minun on siis todettava, että nyt esillä olevassa asiassa, sikäli kuin ennakkoratkaisupyynnöstä voidaan päätellä, Baijerin osavaltion – julkisoikeudellisen oikeushenkilön, jolle Julia Blijdensteinen oikeus vanhemmilta saatavaan elatusapuun on ex lege
siirtynyt – takautumiskanteen nostamisedellytyksistä säädetään elatusvelvollisuutta koskevassa yleisesti sovellettavassa lainsäädännössä.
22. Päättelen tästä, että kansallisessa tuomioistuimessa vireillä oleva asia on yleissopimuksen 1 artiklassa tarkoitettu yksityisoikeudellinen asia.
Ennakkoratkaisukysymys
23. Väliintulijat ehdottavat yhteistuumin, että yhteisöjen tuomioistuin vastaisi kieltävästi Bundesgerichtshofin esittämään kysymykseen, sillä ne katsovat, että julkisoikeudellinen oikeushenkilö, joka on myöntänyt tukea sitä tarvitsevalle henkilölle ja jolle näin ollen on siirtynyt se elatusapusaatava, johon tuensaaja voi vedota ulkopuolista vastaan, ei voi vedota yleissopimuksen 5 artiklan 2 kappaleessa määrättyyn erityistoimivaltaan elatusvelvollista vastaan nostamassaan takautumiskanteessa.
24. Minun on heti todettava, että tämä päätelmä vaikuttaa minusta vakuuttavalta.
25. Saksan ja Yhdistyneen kuningaskunnan hallitusten sekä komission tavoin muistutan vakiintuneesta oikeuskäytännöstä, jonka mukaan yleissopimuksen yhdenmukaisen soveltamisen varmistamiseksi kaikissa sopimusvaltioissa siinä käytettyjä käsitteitä on tulkittava itsenäisesti yleissopimuksen järjestelmän ja tavoitteiden mukaisesti.(10) Tällaisissa yhteyksissä yhteisöjen tuomioistuin on myös muistuttanut, että erityistoimivaltaa koskevia sääntöjä on tulkittava suppeasti, sillä niillä aiheutetaan vastaajan luonnollisen oikeuspaikan vaihtuminen.(11)
26. Tätä arviointiperustetta on siis sovellettava myös määritettäessä yleissopimuksen 5 artiklan 2 kappaleessa määrättyä elatusapua koskevaa erityistoimivaltaa, koska myös sillä poiketaan vastaajan kotipaikkaa koskevasta yleisestä perusteesta.
27. Tämän todettuani huomautan kaikkien väliintulijoiden tavoin, että nyt tutkittavana olevan määräyksen pääasiallisena tavoitteena on tarjota elatussuhteen heikommalle osapuolelle, eli elatusapuun oikeutetulle, mahdollisuus valita lähellä sijaitseva oikeuspaikka, ja näin tarjota hänelle tosiasiallinen oikeus saada asiansa käsitellyksi tuomioistuimessa.
28. On totta, että tällä määräyksellä on myös muita tavoitteita, muiden muassa sen mahdollistaminen, että sovellettava oikeus ja toimivaltainen tuomioistuin käyvät yksiin tai että riita-asian käsittelee se tuomioistuin, joka kykenee parhaiten arvioimaan elatusapuun oikeutetun tarvetta.
29. Kyse on kuitenkin selvästi niin sanoakseni toissijaisista, edellä mainittuihin tavoitteisiin nähden liitännäisistä tavoitteista, ja tietyin tavoin ne vahvistavat yleissopimuksen sopimuspuolten suorittamaa valintaa. Sinänsä ne eivät liene eivätkä ole riittäviä perustelemaan erityistoimivallan perusteen valintaa eivätkä sitä, että vastaajan kotipaikan tuomioistuinta koskevasta yleisestä säännöstä poiketaan.(12)
30. Viittaan tältä osin asiassa Farrel vuonna 1997 annettuun tuomioon. Todettuaan tuossa asiassa ensin, että 5 artiklan 2 kappaletta on tulkittava tämän määräyksen tavoitteen valossa, yhteisöjen tuomioistuin katsoi, että ”5 artiklan 2 kohdassa määrätyn poikkeuksen tarkoituksena on erityisesti antaa oikeuspaikan valintamahdollisuus elatusapua vaativalle kantajalle, jota tällaisessa menettelyssä pidetään heikoimpana asianosaisena. Yleissopimuksen laatijat ovat näin menetellessään katsoneet, että tällä erityisellä päämäärällä on etusija suhteessa 2 artiklan ensimmäisen kappaleen päämäärään, jolla pyritään suojelemaan vastaajaa, joka on yleensä heikompi asianosainen sen vuoksi, että kantaja on nostanut kanteen häntä vastaan”.(13)
31. Lisään tähän, että professori Schlosserin laatima, vuoden 1978 liittymissopimusta koskeva selvitys tukee arvovaltaisella tavalla tätä tulkintaa.
32. Selvityksen 97 kohdassa todetaan ensin, että yleissopimuksen soveltamisalaan kuuluu takautumiskanne, jonka elatustukea sitä tarvitsevalle henkilölle maksanut viranomainen on nostanut velvollisuutensa täyttämättä jättänyttä elatusvelvollista vastaan, minkä jälkeen siinä todetaan, että ”5 artiklan 2 kappaleessa olevalla erityistoimivaltaa koskevalla säännöllä ei kuitenkaan pyritä siihen, että tuomioistuimen toimivalta myös takautumiskanteessa määritettäisiin sen paikkakunnan mukaan, jossa elatusapuun oikeutetulla on kotipaikka, tai suorastaan sen paikkakunnan mukaan, jossa viranomaisen toimipaikka on”.(14)
33. Minusta vaikuttaa kuitenkin siltä, että yleissopimuksen 5 artiklan 2 kappaletta on tulkittava siten, että ainoastaan elatusapuun oikeutettu voi vedota siinä määrättyyn erityistoimivaltaan, koska määräyksen olennainen tavoite on taata se, että henkilö, jonka perustarpeiden tyydyttäminen riippuu elatusavun maksamisesta, voi tosiasiallisesti saada asiansa käsitellyksi tuomioistuimessa.
34. Sitä vastoin, kuten kaikki väliintulijat ovat perustellusti todenneet, julkisoikeudellinen oikeushenkilö, joka on myöntänyt tukea sitä tarvitsevalle henkilölle, ei ole heikommassa asemassa kuin se elatusvelvollinen, jota vastaan se on nostanut takautumiskanteen, eikä se näin ollen voi vedota riidanalaisessa määräyksessä määrättyyn elatusapuun oikeutetun kotipaikan kaltaiseen erityiseen oikeuspaikkaan.(15)
35. Katson siis, että Bundesgerichtshofin esittämään ennakkoratkaisukysymykseen on vastattava siten, että tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden täytäntöönpanosta yksityisoikeuden alalla 27.9.1968 tehdyn Brysselin yleissopimuksen, sellaisena kuin se on muutettuna, 5 artiklan 2 kappaleessa määrättyä erityistä toimivaltasääntöä ei voida soveltaa takautumiskanteeseen, jonka julkisoikeudellinen oikeushenkilö, joka on maksanut tukea sitä tarvitsevalle henkilölle ja jolle näin ollen on siirtynyt se elatusapusaatava, johon tuensaaja voi vedota ulkopuolista vastaan, on nostanut elatusvelvollista vastaan.
IV Ratkaisuehdotus
36. Edellä esitetyn nojalla ehdotan siis, että yhteisöjen tuomioistuin vastaisi seuraavasti:
Tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden täytäntöönpanosta yksityisoikeuden alalla 27.9.1968 tehdyn Brysselin yleissopimuksen, sellaisena kuin se on muutettuna, 5 artiklan 2 kappaleessa määrättyä erityistä toimivaltasääntöä ei voida soveltaa takautumiskanteeseen, jonka julkisoikeudellinen oikeushenkilö, joka on maksanut tukea sitä tarvitsevalle henkilölle ja jolle näin ollen on siirtynyt se elatusapusaatava, johon tuensaaja voi vedota ulkopuolista vastaan, on nostanut elatusvelvollista vastaan.
(1) .
(2)  –	EYVL 1998, C 27, s. 1 (konsolidoitu versio).
(3)  –	Muun muassa asiaan 29/76, LTU v. Eurocontrol, tuomio 14.10.1976 (Kok. 1976, s. 1541, Kok. Ep. III, s. 203, 4 kohta) ja asiaan C-172/91, Sonntag v. Waidmann, tuomio 21.4.1993 (Kok. 1993, s. I-65, 18 kohta ja sitä seuraavat kohdat).
(4)  –	P. Jenardin laatima selvitys tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden täytäntöönpanosta yksityisoikeuden alalla (allekirjoitettu Brysselissä 27.9.1968) (EYVL 1979, C 59, s. 1-65).
(5)  –	Prof. Dr. P. Schlosserin laatima selvitys Tanskan kuningaskunnan, Irlannin sekä Ison-Britannian ja Pohjois-Irlannin yhdistyneen kuningaskunnan liittymisestä tuomioistuimen toimivaltaa sekä tuomioiden täytäntöönpanoa yksityisoikeuden alalla koskevaan yleissopimukseen sekä sen tulkitsemista Euroopan yhteisöjen tuomioistuimessa koskevaan pöytäkirjaan (allekirjoitettu Luxemburgissa 9.10.1978) (EYVL 1979, C 59, s. 71–144), 60 ja 97 kohta.
(6)  –	Em. asia LTU v. Eurocontrol, 3 kohta; ks. vastaavasti asia 133/78, Gourdain v. Nadler, tuomio 22.2.1979 (Kok. 1979, s. 733, 3 kohta); asia 814/79, Alankomaat v. Rüffer, tuomio 16.12.1980 (Kok. 1980, s. 3807, 7 ja 8 kohta) ja em. asia Sonntag v. Waidmann, 18 kohta.
(7)  –	Ks. em. asia Eurocontrol, tuomion 4 kohta ja em. asia Rüffer, tuomion 8 kohta.
(8)  –	Ks. em. asia Eurocontrol, tuomion 4 kohta ja em. asia Sonntag, tuomion 20 kohta. Ks. lisäksi julkisasiamies Darmonin ratkaisuehdotus em. asiassa Sonntag, ratkaisuehdotuksen 43 kohta.
(9)  –	Asia C-271/00, Baten, tuomio 14.11.2002 (37 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
(10)  –	Ks. monista asioista asia C-89/91, Shearson Lehmann Hutton, tuomio 19.1.1993 (Kok. 1993, s. I-139, 13 kohta ja siinä mainitut asiat).
(11)  –	Ks. asia C-412/98, Group Josi, tuomio 13.7.2000 (Kok. 2000, s. I-5925, 49 kohta); asia C-51/97, Réunion européenne ym., tuomio 27.10.1998 (Kok. 1998, s. I-6511, 16 kohta); asia C-269/95, Benincasa, tuomio 3.7.1997 (Kok. 1997, s. I-3767, 13 kohta); em. asia Shearson Lehman Hutton, tuomio 19.1.1993, 15 ja 16 kohta ja asia C-26/91, Handte, tuomio 17.6.1992 (Kok. 1992, s. I-3967, Kok. Ep. XII, s. I-181, 14 kohta).
(12)  –	Ks. oikeustieteessä R. Geimer, R. A. Schütze, Europäisches Zivilverfahrensrecht, München, 1997, s. 144, kohta 108 ja J. Kropholler, Europäisches Zivilprozeßrecht, 7. painos, Heidelberg, 2002, s. 147.
(13)  –	Asia C-295/95, Farrel, tuomio 20.3.1997 (Kok. 1997, s. I-1683, 19 kohta).
(14)  –	Em. Schlosserin laatima selvitys, 97 kohta.
(15)  –	Ks. vielä oikeustieteessä R. Geimerin ja R. A. Schützen em. teos Europäisches Zivilverfahrensrecht, s. 145, kohta 111; J. Krophollerin em. teos Europäisches Zivilprozeßrecht, s. 148 ja L. Marin teos Il diritto processuale civile della Convenzione di Bruxelles, I, Il sistema della competenza, Padova, 1999, s. 373.