62008CC0442_FI
Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset
Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset
Sisällys
I  Johdanto
II  Asiaa koskevat oikeussäännöt
A  Unkarin tasavallan kanssa tehty Eurooppa-sopimus
B  Asetus (EY) N:o 515/97
C  Tullioikeuden säännökset
D  Omia varoja koskevat säännökset
III  Tosiseikat ja oikeudenkäyntiä edeltänyt menettely
IV  Oikeudenkäyntimenettely unionin tuomioistuimessa
V  Komission esittämät kanneperusteet
A  Tullikoodeksin 220 artiklan 1 kohdan ensimmäisen virkkeen ja 221 artiklan 1 kohdan rikkomista koskeva väite
1. Jälkitarkastuksen tuloksia koskevan muutoksenhaun vireilläolon huomioon ottaminen
a) Asianosaisten lausumat
b) Arviointi
i) Yhdistetyissä asioissa Sfakianakis annettu tuomio
ii) Jälkitarkastuksen oikeusvaikutus
iii) Muutoksenhaun oikeusvaikutus
iv) Päätelmä
2. Tullikoodeksin 220 artiklassa säädettyjen edellytysten laajentaminen
a) Asianosaisten lausumat
b) Arviointi
3. OLAFin arvioinnin puuttuminen ja loppuraportin edellyttäminen
a) Asianosaisten lausumat
b) Arviointi
4. 27.10.1999 päivätty keskinäistä avunantoa koskeva tiedoksianto
a) Asianosaisten lausumat
b) Arviointi
5. Päätelmä
B  Ajankohta, jona riidanalaiset omat varat olisi pitänyt tulouttaa
1. Asianosaisten lausumat
2. Arviointi
C  Viivästyskorkojen maksamisesta kieltäytyminen
1. Asianosaisten lausumat
2. Arviointi
VI  Oikeudenkäyntikulut
VII  Ratkaisuehdotus
I Johdanto
1. Nyt esillä olevan jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevan menettelyn kehyksen muodostaa omia varoja koskeva lainsäädäntö. Pohjimmiltaan kyse on kuitenkin oikeudellisista kysymyksistä, jotka koskevat tullihallintojen Eurooppa-sopimuksen perusteella tekemän yhteistyön menetelmiä. Eurooppa-sopimuksen nojalla assosioituneen kolmannen maan alkuperätuotteille myönnetään tullietuuksia.
2. Kyse on moottoriajoneuvoista, jotka tuotiin Unkarin tasavallasta Euroopan unioniin Unkarin tasavallan ollessa vielä Euroopan unioniin assosioitunut kolmas valtio. Euroopan yhteisöjen ja niiden jäsenvaltioiden sekä Unkarin tasavallan välisen Eurooppa-sopimuksen(2) (jäljempänä Eurooppa-sopimus) nojalla Unkarin alkuperätuotteille myönnetään yhteisöön tuotaessa etuuskohtelu. Nyt esillä olevassa asiassa Unkarin tulliviranomaiset olivat antaneet tiettyjä moottoriajoneuvoja koskevat alkuperäselvitykset EUR.1-tavaratodistusten muodossa. Kun kyseessä oleville moottoriajoneuvoille oli myönnetty Saksaan tuotaessa etuuskohtelu, komissio antoi Saksan tulliviranomaisille tiedoksi Unkarin tulliviranomaisten suorittaman EUR.1-tavaratodistusten jälkitarkastuksen tulokset. Niiden perusteella kyseessä olevia moottoriajoneuvoja ei kuitenkaan katsottu Unkarin alkuperätuotteiksi, minkä vuoksi EUR.1-tavaratodistukset oli annettu perusteettomasti. Nyt esillä olevassa asiassa keskeinen kysymys on se, olivatko Saksan tulliviranomaiset tästä ajankohdasta lähtien velvollisia kirjaamaan tuontitullit tileihin jälkikäteen yhteisön tullikoodeksista 12.10.1992 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 2913/92(3) (jäljempänä tullikoodeksi) 220 artiklan 1 kohdan ensimmäisen virkkeen nojalla ja antamaan tullien määrän velalliselle tiedoksi edellä mainitun asetuksen 221 artiklan 1 kohdan nojalla, kun niille oli samaan aikaan ilmoitettu, että jälkitarkastuksen tuloksiin oli haettu muutosta unkarilaisessa tuomioistuimessa.
3. Nyt esillä olevassa asiassa unionin tuomioistuimella on tilaisuus yhdistetyissä asioissa Sfakianakis antamansa tuomion(4) jälkeen selvittää kysymyksiä, jotka koskevat Eurooppa-sopimuksen pöytäkirjassa N:o 4 määrättyä tullihallintojen yhteistyön menetelmää.
II Asiaa koskevat oikeussäännöt
A Unkarin tasavallan kanssa tehty Eurooppa-sopimus
4. Eurooppa-sopimuksen pöytäkirjassa N:o 4 määritellään käsite ”alkuperätuotteet” ja määrätään hallinnollisen yhteistyön menetelmistä.
5. Nyt esillä olevaan asiaan voidaan ajallisesti soveltaa pöytäkirjaa N:o 4, sellaisena kuin se on muutettuna käsitteen ”peräisin olevat tuotteet” (alkuperätuotteet) määrittelystä ja hallinnollisen yhteistyön menetelmästä tehdyn pöytäkirjan N:o 4 muuttamisesta 17.7.1995 Euroopan yhteisöjen ja niiden jäsenvaltioiden sekä Unkarin tasavallan välillä tehdyllä EU–Unkari-assosiointineuvoston päätöksellä N:o 1/95,(5) ja pöytäkirjaa N:o 4, sellaisena kuin se on muutettuna Euroopan yhteisöjen ja niiden jäsenvaltioiden sekä Unkarin tasavallan välisestä assosioinnista tehdyn Eurooppa-sopimuksen pöytäkirjan N:o 4 muuttamisesta Euroopan yhteisöjen ja niiden jäsenvaltioiden sekä Unkarin tasavallan välillä 28.12.1996 tehdyllä assosiointineuvoston päätöksellä N:o 3/96.(6) Siltä osin kuin päätöksellä N:o 1/95 muutetun pöytäkirjan N:o 4 määräyksiä voidaan ajallisesti soveltaa nyt esillä olevaan asiaan, ne ovat pitkälti samansisältöisiä kuin päätöksellä N:o 3/96 muutetun pöytäkirjan N:o 4 vastaavat määräykset. Näin ollen tarkastelen jäljempänä ainoastaan päätöksellä N:o 3/96 muutettua pöytäkirjaa (jäljempänä pöytäkirja).
6. Pöytäkirjan 16 artiklan 1 kohdan a alakohdan nojalla Unkarin alkuperätuotteet saavat yhteisöön tuotaessa sopimuksen mukaiset etuudet, jos niistä esitetään EUR.1-tavaratodistus.(7)
7. Pöytäkirjan 17 artiklan 1 kohdan nojalla viejämaan tulliviranomaiset antavat EUR.1-tavaratodistuksen viejän tai tämän valtuuttaman edustajan viejän vastuulla tekemästä kirjallisesta hakemuksesta.(8) Edellä mainitun artiklan 5 kohdan nojalla tavaratodistuksen antavien tulliviranomaisten on toteutettava kaikki tarvittavat toimenpiteet tuotteiden alkuperäaseman ja tämän pöytäkirjan muiden vaatimusten täyttymisen tarkastamiseksi.(9) Tätä tarkoitusta varten ne voivat vaatia mitä tahansa todistusaineistoa ja tarkastaa viejän tilejä tai tehdä muita tarpeellisina pitämiään tarkastuksia.
8. Pöytäkirjan 31 artiklan 2 kohdan nojalla yhteisö ja Unkari avustavat toisiaan toimivaltaisten tullihallintojen välityksellä tarkastaessaan EUR.1-tavaratodistusten aitoutta sekä näissä asiakirjoissa annettujen tietojen oikeellisuutta sen varmistamiseksi, että tätä pöytäkirjaa sovelletaan oikein.
9. Pöytäkirjan 32 artikla koskee alkuperäselvityksen jälkitarkastusta. Siinä määrätään seuraavaa:
”1. Alkuperäselvityksen jälkitarkastus suoritetaan pistokokein tai aina kun tuojamaan tulliviranomaisilla on aihetta epäillä tällaisten asiakirjojen aitoutta, tuotteiden alkuperäasemaa tai muiden tässä pöytäkirjassa määrättyjen vaatimusten täyttymistä.
2. Edellä 1 kohdan määräyksiä sovellettaessa tuojamaan tulliviranomaiset palauttavat viejämaan tulliviranomaisille EUR.1-tavaratodistuksen – – tai näiden asiakirjojen jäljennökset ja esittävät tarvittaessa perusteet tiedustelun tekemiseen. Jälkitarkastuspyynnön tueksi toimitetaan kaikki asiakirjat ja saadut tiedot, joiden perusteella alkuperäselvityksessä olevia tietoja voidaan epäillä virheellisiksi.
3. Tarkastuksen suorittavat viejämaan tulliviranomaiset. Tätä varten niillä on oikeus vaatia todistusaineistoa ja tarkastaa viejän tilejä tai tehdä muita tarpeelliseksi katsomiaan tarkastuksia.
4. Jos tuojamaan tulliviranomaiset päättävät lykätä etuuskohtelun myöntämistä kyseisille tuotteille siihen asti, kun tarkastuksen tulokset on saatu, ne voivat luovuttaa tuotteet tuojalle, jos tarpeellisiksi katsotut varmuustoimenpiteet toteutetaan.
5. Tarkastuksen tulokset ilmoitetaan tarkastusta pyytäneille tulliviranomaisille niin pian kuin mahdollista. Näistä tuloksista on käytävä selvästi ilmi, ovatko asiakirjat aitoja ja voidaanko kyseisiä tuotteita pitää yhteisön, Unkarin tai jonkin muun 4 artiklassa tarkoitetun maan alkuperätuotteina ja täyttävätkö ne tämän pöytäkirjan muut vaatimukset.
6. Jos epäilyyn aihetta antaneessa tapauksessa vastausta ei ole saatu kymmenen kuukauden kuluessa tarkastuspyynnön päivämäärästä tai saadussa vastauksessa ei ole riittävästi tietoja sen ratkaisemiseksi, ovatko kyseiset asiakirjat aitoja tai mikä on tavaroiden tosiasiallinen alkuperä, tarkastamista pyytäneet tulliviranomaiset epäävät etuuskohtelun myöntämisen, paitsi poikkeuksellisissa olosuhteissa.”
10. Pöytäkirjan 33 artiklan 1 kohdassa määrätään, että jos pöytäkirjan 32 artiklassa määrätyistä tarkastusmenettelyistä syntyy riitaisuus, jota tarkastusta pyytävät ja sen suorittamisesta vastuussa olevat tulliviranomaiset eivät pysty keskenään sopimaan, tai jos syntyy kysymys tämän pöytäkirjan tulkinnasta, asia saatetaan assosiointikomitean ratkaistavaksi.
B Asetus (EY) N:o 515/97
11. Jäsenvaltioiden hallintoviranomaisten keskinäisestä avunannosta sekä jäsenvaltioiden hallintoviranomaisten ja komission yhteistyöstä tulli- ja maatalousasioita koskevan lainsäädännön moitteettoman soveltamisen varmistamiseksi 13.3.1997 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 515/97(10) III osastossa säädetään jäsenvaltioiden hallintoviranomaisten yhteyksistä komissioon. Edellä mainitun osaston 17 artiklan 2 kohdan nojalla komissio toimittaa kunkin jäsenvaltion toimivaltaisille viranomaisille tiedot, jotka voivat olla näille avuksi tullilainsäädännön noudattamisen valvonnassa.
C Tullioikeuden säännökset
12. Tullikoodeksia on muutettu useaan kertaan. Koska nyt esillä olevaan asiaan ajallisesti sovellettavissa olevia säännöksiä ei ole kuitenkaan muutettu, jäljempänä otetaan huomioon ainoastaan alkuperäinen tullikoodeksi.
13. Tullikoodeksin 201 artiklan 1 kohdan a ala kohdan nojalla tuontitullivelka syntyy, kun tuontitullien alainen tavara luovutetaan vapaaseen liikkeeseen.
14. Tullikoodeksin 217 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä alakohdassa säädetään tileihin kirjaamisesta. Sen nojalla tulliviranomaisten on laskettava jokainen tullivelasta johtuva tullien määrä heti, kun niillä on käytettävissään tarvittavat tiedot, ja kirjattava nämä määrät tilikirjoihin tai muulle vastaavalle tietovälineelle.
15. Jos tullivelasta johtuvaa tullien määrää ei ole kirjattu tileihin tai se on kirjattu tileihin lain mukaan kannettavaa määrää pienempänä, kannettava tai kannettavaksi jäävä tullien määrä on 220 artiklan 1 kohdan ensimmäisen virkkeen nojalla kirjattava tileihin kahden päivän kuluessa siitä päivästä, jona tulliviranomaiset ovat todenneet tilanteen ja voivat laskea lain mukaan kannettavan tullien määrän sekä osoittaa velallisen (jäljempänä jälkikäteen tapahtuva tileihin kirjaaminen).
16. Tullikoodeksin 221 artiklan 1 kohdan nojalla tullien määrä on aiheellisella tavalla annettava velalliselle tiedoksi heti, kun se on kirjattu tileihin. Tullikoodeksin 221 artiklan 3 kohdan ensimmäisen virkkeen nojalla tiedoksiantoa ei voida toimittaa velalliselle enää, kun kolmen vuoden määräaika on kulunut siitä päivästä, jona tullivelka on syntynyt.
D Omia varoja koskevat säännökset
17. Euroopan yhteisöjen omista varoista 31.10.1994 tehdyn neuvoston päätöksen 94/728/EY, Euratom(11) 2 artiklan 1 kohdan nojalla Euroopan yhteisöjen talousarvioon on otettava erityyppisiä omia varoja. Niitä ovat edellä mainitun säännöksen b alakohdan mukaan erityisesti tulot, jotka kertyvät yhteisestä tullitariffista ja muista tulleista kertyvistä maksuista, jotka yhteisöjen toimielimet ovat vahvistaneet kolmansien maiden kanssa käytävälle kaupalle.
18. Edellä mainitun päätöksen 8 artiklan 1 kohdan ensimmäisen virkkeen nojalla jäsenvaltioiden on perittävä tullimaksut kansallisten lakiensa, asetustensa ja hallinnollisten määräystensä mukaisesti, jotka on tarvittaessa mukautettu yhteisön sääntelemien edellytysten mukaisesti. Päätöksen 8 artiklan 1 kohdan kolmannen virkkeen nojalla jäsenvaltioiden on annettava 2 artiklan 1 kohdan b alakohdassa määrätyt omat varat (tullit) komission käyttöön. Päätöksen 2 artiklan 3 kohdan nojalla jäsenvaltiot pidättävät itselleen keruukustannuksina kymmenen prosenttia 2 artiklan 1 kohdan b alakohdan mukaisesti maksettavista maksuista.
19. Yhteisöjen omista varoista tehdyn päätöksen 88/376/ETY, Euratom [94/728](12) soveltamisesta 29.5.1989 annetussa asetuksessa (ETY, Euratom) N:o 1552/89,(13) jotka muutettiin yhteisön omista varoista tehdyn päätöksen 88/376/ETY, Euratom [päätöksen 94/728] soveltamisesta annetun asetuksen (ETY, Euratom) N:o 1552/89 muuttamisesta annetulla neuvoston asetuksella (Euratom, EY) N:o 1355/96(14) (jäljempänä muutettu asetus N:o 1552/89), on vahvistettu yksityiskohtaiset säännöt, joita noudattaen jäsenvaltiot asettavat yhteisölle osoitetut omat varat komission käyttöön.
20. Muutetun asetuksen N:o 1552/89 2 artiklan 1 kohdan b alakohdan nojalla yhteisöille kuuluvia omia varoja (tulleja) pidetään todettuina, kun tullilainsäädännössä säädetyt edellytykset maksun määrän merkitsemisestä kirjanpitoon ja sen tiedoksiannosta maksuvelvolliselle on täytetty.
21. Muutetun asetuksen N:o 1552/89 2 artiklan 1 a kohdan nojalla toteamisen päivämäärä on tullilainsäädännössä säädetyn tileihin kirjaamisen päivämäärä.
22. Muutetun asetuksen N:o 1552/89 6 artiklan 2 kohdan a alakohdassa säädetään, että maksut, jotka on todettu 2 artiklan mukaisesti, otetaan kirjanpitoon viimeistään maksun toteamiskuuta seuraavan toisen kuukauden 19. päivän jälkeisenä ensimmäisenä työpäivänä, jollei tämän kohdan b alakohdasta muuta johdu.
23. Muutetun asetuksen N:o 1552/89 6 artiklan 2 kohdan b alakohdan nojalla maksut, jotka on todettu ja joita ei ole otettu a alakohdassa tarkoitettuun kirjanpitoon, koska niitä ei ole vielä peritty ja minkäänlaista vakuutta ei ole toimitettu, otetaan erilliseen kirjanpitoon a alakohdassa säädetyssä määräajassa. Jäsenvaltiot voivat menetellä samalla tavoin, kun todetuista, vakuiden kattamista maksuista syntyy erimielisyyttä ja niihin saattaa riita-asian käsittelyn vuoksi kohdistua vaihteluja.
24. Muutetun asetuksen N:o 1552/89 9 artiklan 1 kohdan ensimmäisen alakohdan nojalla kunkin jäsenvaltion on hyvitettävä omat varat muutetun asetuksen 10 artiklassa määriteltyjen yksityiskohtaisten sääntöjen mukaisesti tilille, joka on avattu tätä tarkoitusta varten komission nimissä kyseisen jäsenvaltion valtionvarainhallinnossa tai sen nimeämässä laitoksessa.
25. Muutetun asetuksen N:o 1552/89 10 artiklan 1 kohdan ensimmäisen alakohdan nojalla sen jälkeen, kun 2 artiklan 1 kohdan b alakohdassa tarkoitetuista omista varoista (tulleista) on vähennetty kymmenen prosenttia perimiskuluihin päätöksen 88/376 [päätöksen 94/728] 2 artiklan 3 kohdan mukaisesti, ne tuloutetaan viimeistään sitä kuukautta, jona maksu on 2 artiklan mukaisesti todettu, seuraavan toisen kuukauden 19 päivää seuraavana ensimmäisenä työpäivänä. Saman kohdan toisen alakohdan nojalla ne maksut, jotka on otettu erilliseen kirjanpitoon 6 artiklan 2 kohdan b alakohdan mukaisesti, on kuitenkin tuloutettava sitä kuukautta, jona maksut on peritty, seuraavan toisen kuukauden 19 päivää seuraavana ensimmäisenä työpäivänä.
26. Muutetun asetuksen N:o 1552/89 11 artiklan nojalla asianomaisen jäsenvaltion on maksettava kaikista 9 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulle tilille tehtävien tuloutusten viivästyksistä korkoa, jonka korkokanta on kyseisen jäsenvaltion rahamarkkinoilla eräpäivänä lyhyen aikavälin rahoitukseen sovellettava korkokanta kahdella prosenttiyksiköllä korotettuna. Korkokantaan lisätään 0,25 prosenttiyksikköä kutakin viivästyskuukautta kohden. Korotettua korkokantaa sovelletaan koko viivästyksen ajalta.
27. Muutetun asetuksen N:o 1552/89 17 artiklan 1 kohdan nojalla jäsenvaltioiden on toteutettava kaikki tarpeelliset toimenpiteet sen varmistamiseksi, että 2 artiklan mukaisesti todettuja maksuja vastaavat määrät asetetaan komission käytettäviksi tämän asetuksen mukaisesti. Muutetun asetuksen 17 artiklan 2 kohdan ensimmäisen ja toisen virkkeen nojalla jäsenvaltiot saavat vapautuksen todettuja maksuja vastaavien määrien asettamisesta komission käyttöön ainoastaan, jollei perintää ole voitu toteuttaa ylivoimaisen esteen vuoksi tai kun kaikkien kyseessä olevaan tapaukseen liittyvien asianmukaisten tietojen tarkemmassa tarkastelussa osoittautuu, että jäsenvaltioista riippumattomista syistä on täysin mahdotonta toteuttaa perintää.
28. Muutettu asetus N:o 1552/89 konsolidoitiin yhteisöjen omista varoista tehdyn päätöksen 94/728/EY, Euratom soveltamisesta 22.5.2000 annetussa neuvoston asetuksessa (EY, Euratom) N:o 1150/2000.(15) Asetuksen N:o 1150/2000 11 artikla vastaa muutetun asetuksen N:o 1552/89 11 artiklaa.
III Tosiseikat ja oikeudenkäyntiä edeltänyt menettely
29. Vuodesta 1994 alkaen Unkarin tasavallasta tuotiin Eurooppa-sopimuksen puitteissa Saksaan moottoriajoneuvoja, joille myönnettiin tullietuuksia Unkarin viranomaisten antamien EUR.1-tavaratodistusten perusteella.
30. Saksan viranomaisille toimitettiin englanninkielinen tiedoksianto keskinäisestä avunannosta 13.6.1996 ja sen saksankielinen versio 28.11.1996, ja kyseisessä tiedoksiannossa komission petostentorjunnan koordinointiyksikkö (UCLAF, jäljempänä UCLAFista ja sen seuraajasta OLAFista käytetään nimitystä OLAF) varoitti jäsenvaltioita tietyn valmistajan tuotteiden maahantuonnista. OLAF epäili sitä, täyttävätkö kyseessä olevat moottoriajoneuvot pöytäkirjassa tarkoitetuille Unkarin alkuperätuotteille asetetut edellytykset. Edellä mainitussa keskinäistä avunantoa koskevassa tiedoksiannossa OLAF muun muassa kehotti jäsenvaltioita pyytämään Unkarin viranomaisilta kyseessä olevien EUR.1-tavaratodistusten jälkitarkastusta. Lisäksi OLAF kehotti jäsenvaltioita erityisesti vaatimaan ennen kyseessä olevien ajoneuvojen vapaaseen liikkeeseen luovuttamista järjestelmällisesti maksun takausta tai tullimaksujen tallettamista sekä aloittamaan kaikki oikeustoimet, joilla voidaan keskeyttää vanhentumisajat ja säilyttää mahdollisuudet kantaa tullimaksut jälkikäteen. Tämän jälkeen komissio teki omia lisäselvityksiään, joihin sisältyi myös tarkastuskäynti Unkarissa.
31. OLAF ilmoitti Saksan viranomaisille Unkarin tulliviranomaisten suorittaman jälkitarkastuksen tuloksista 26.6.1998 päivätyllä keskinäistä avunantoa koskevalla tiedonannolla, joka oli laadittu myös saksaksi. Jälkitarkastuksen perusteella tiettyjä ajoneuvoja ei voitu katsoa Unkarin alkuperätuotteiksi, ja niille oli näin ollen annettu EUR.1-tavaratodistus perusteettomasti. Tiedonannosta ilmeni, että tämä koski 19 123:a Saksaan tuotua ajoneuvoa. OLAF ilmoitti tiedonannossa toimittavansa myöhemmin lisätietoja, Unkarin tulliviranomaisten kanssa käydyn kirjeenvaihdon käännökset ja tiedostot, joissa OLAF Unkarin viranomaisten antamien tietojen perusteella esittää toteutetut toimet valtioittain eriteltynä.
32. OLAF toimitti ilmoittamansa asiakirjat ja tiedot kirjeellä, jonka englanninkielinen versio toimitettiin Saksan viranomaisille 13.7.1998 ja saksankielinen käännös 18.8.1998 (jäljempänä 18.8.1998 vastaanotettu kirje). Niihin sisältyi erityisesti 26.5.1998 päivätyn Unkarin viranomaisten lähettämän kirjeen saksannos. Unkarin viranomaiset olivat selvittäneet siinä jälkitarkastuksen suorittamista ja ilmoittaneet OLAFille sen tuloksista. Tässä yhteydessä toimitettiin myös liitteet ja tiedot, joiden avulla oli tunnistettu ajoneuvot, joita ei Unkarin tulliviranomaisten mielestä voitu vastoin alkuperäistä päätelmää pitää Unkarin alkuperätuotteina ja joille oli näin ollen annettu EUR.1-tavaratodistukset perusteettomasti. Unkarin viranomaiset totesivat kuitenkin 26.5.1998 päivätyssä kirjeessä, että jälkitarkastuksen tuloksiin oli haettu muutosta ja että oikeudenkäyntimenettely oli näin ollen vireillä.
33. Saatuaan edellä mainitun kirjeen Saksan liittotasavalta pyysi useasti komission Unkariin tekemän tarkastuskäynnin loppuraporttia. OLAF lähetti sille 23.2.1999 yhteisön tarkastuskäynnin virallisen loppuraportin, jonka asiasta vastaavat viranomaiset vastaanottivat 2.3.1999.
34. Saksan tulliviranomaiset alkoivat 15.4.1999 kirjata tileihin jälkikäteen sellaisten moottoriajoneuvojen tullien määriä, jotka eivät Unkarin tulliviranomaisten suorittaman jälkitarkastuksen tulosten perusteella olleet Unkarin alkuperätuotteita. Tullikoodeksin 221 artiklan 3 kohdan ensimmäisessä virkkeessä säädetyn velalliselle tiedoksi antamiselle asetetun kolmen vuoden määräajan vuoksi ennen 15.4.1996 tuoduille moottoriajoneuvoille ei voitu määrittää tuontitulleja. Tämän ajanjakson osalta ei myöskään todettu eikä tuloutettu omia varoja.
35. OLAF ilmoitti 27.10.1999 päivätyssä keskinäistä avunantoa koskevassa tiedoksiannossa jäsenvaltioille, että unkarilaisessa tuomioistuimessa vireillä ollut menettely oli saatettu päätökseen ja että Unkarin tulliviranomaiset olivat muuttaneet sen perusteella jälkitarkastuksensa tuloksia. Muutettujen tulosten mukaan osa ajoneuvoista, joilta Unkarin tulliviranomaiset olivat vielä 26.5.1998 päivätyssä kirjeessään evänneet alkuperäaseman, voitiin sittenkin katsoa Unkarin alkuperätuotteiksi. Muiden ajoneuvojen kohdalla tulliviranomaiset katsoivat kuitenkin edelleen, etteivät ne olleet Unkarin alkuperätuotteita ja että niille oli annettu EUR.1-tavaratodistus perusteettomasti. Tämän jälkeen Saksan tulliviranomaiset peruuttivat tai palauttivat tuontitullit niiden moottoriajoneuvojen osalta, joita Unkarin tulliviranomaiset pitivät nyt Unkarin alkuperätuotteina.
36. Toukokuussa 2000 komissio teki Saksaan omien varojen tarkastuskäynnin. Sen perusteella ilmeni, etteivät Saksan tulliviranomaiset olleet tulouttaneet omia varoja niiden moottoriajoneuvojen osalta,
– joita ei Unkarin tulliviranomaisten suorittaman jälkitarkastuksen perusteella ensin katsottu Unkarin alkuperätuotteiksi ja joille oli näin ollen annettu EUR.1-tavaratodistukset perusteettomasti
– joiden osalta tuloksia ei muutettu unkarilaisen tuomioistuimen antaman tuomion perusteella
– joita oli 18.11.1995 alkaen tuotu Saksaan ja
– joita Saksan tulliviranomaiset eivät olleet 15.4.1999 lähtien kirjanneet tileihin jälkikäteen ja antaneet tiedoksi tullivelallisille jälkitullauksen yhteydessä, koska tullikoodeksin 221 artiklan 3 kohdan ensimmäisessä virkkeessä säädetty määräaika oli päättynyt.
Jäljempänä näitä moottoriajoneuvoja nimitetään asianomaisiksi moottoriajoneuvoiksi ja niitä koskevia tuontitulleja asianomaisiksi tuontitulleiksi.
37. Tämän jälkeen komissio kehotti Saksan liittotasavaltaa maksamaan vastaavat omat varat. Kokouksessa, jonka kulku on esitetty 12.6.2003 päivätyssä pöytäkirjassa, komissio pyysi Saksan viranomaisia toimittamaan lisätietoja asianomaisista tuontitulleista. Se ilmoitti lähettävänsä virallisen maksukehotuksen. Komissio totesi lisäksi, että maksun suorittaminen asetetussa määräajassa auttaa välttämään viivästyskoron.
38. Saksan viranomaiset ilmoittivat 30.3.2005 päivätyssä kirjeessä komissiolle, että asianomaisten tuontitullien määrä on 408 735,53 euroa. Komissio kehotti 4.5.2005 päivätyssä kirjeessä Saksan viranomaisia jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevan menettelyn uhalla maksamaan asianomaiset tuontitullit, joista on vähennetty kymmenen prosentin keruukustannukset, eli 367 861,98 euroa (jäljempänä riidanalaiset omat varat) kahden kuukauden kuluessa. Komissio totesi määrittävänsä maksettavat viivästyskorot saatuaan edellä mainitun maksun.
39. Saksan viranomaiset ilmoittivat 8.11.2005 päivätyssä kirjeessä komissiolle, että ne olivat maksaneet 408 735,53 euroa 31.10.2005, kuitenkin sillä ehdolla, että yhteisöjen tuomioistuin vahvistaa tuomiossaan komission oikeudellisen näkemyksen. Saksan viranomaiset korostivat edellä mainitussa kirjeessä, ettei tällä maksulla tunnusteta komission oikeudellista näkemystä ja että sillä on ainoastaan tarkoitus pienentää viivästyskorkoja, jotka voisivat aiheutua siinä tapauksessa, että Saksan liittotasavalta häviää asian yhteisöjen tuomioistuimessa.
40. Komissio totesi 16.12.2005 ja 30.3.2006 päivätyissä kirjeissä, etteivät Saksan viranomaiset ole pidättäneet kymmenen prosentin keruukustannuksia (40 873,55 euroa), minkä vuoksi ne hyvitetään. Lisäksi komissio selvensi viivästyskoron määräytymisperusteita ja määritti niiden perusteella korkojen määräksi 571 011,21 euroa (jäljempänä riidanalainen viivästyskorko).
41. Saksan viranomaiset kieltäytyivät 13.6.2006 päivätyssä kirjeessä maksamasta riidanalaista viivästyskorkoa ja toistivat, että jo varsinainen maksu oli maksettu tietyin ehdoin.
42. Komissio aloitti tästä syystä jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevan menettelyn EY 226 artiklan nojalla. Kun komissio oli 18.10.2006 päivätyssä kirjeessä kehottanut Saksan liittotasavaltaa esittämään huomautuksensa ja kun tämä oli vastannut 19.2.2007 päivätyllä kirjeellä, komissio lähetti 29.6.2007 perustellun lausunnon. Se kehotti siinä Saksan liittotasavaltaa toteuttamaan lausunnon noudattamisen edellyttämät toimet kahden kuukauden kuluessa lausunnon tiedoksi antamisesta.
IV Oikeudenkäyntimenettely unionin tuomioistuimessa
43. Koska komissio ei ollut tyytyväinen Saksan liittotasavallan perusteltuun lausuntoon 24.8.2007 antamaan vastaukseen, se nosti 6.10.2008 jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevan kanteen EY 226 artiklan nojalla.
44. Suullinen käsittely pidettiin 4.2.2009. Siihen osallistui komission ja Saksan hallituksen asiamiehet, jotka täydensivät lausumiaan ja vastasivat kysymyksiin.
45. Komissio vaatii, että unionin tuomioistuin toteaa seuraavaa:
1. Saksan liittotasavalta ei ole noudattanut muutetun asetuksen N:o 1552/89 eikä asetuksen N:o 1150/2000 2, 6, 9, 10 ja 11 artiklan mukaisia velvoitteitaan, koska
– se on antanut tullisaamisten vanhentua huolimatta keskinäistä avunantoa koskevasta tiedonannosta ja maksanut myöhässä vastaavat yhteisön omat varat
– se on kieltäytynyt maksamasta kertyneitä viivästyskorkoja.
2. Saksan liittotasavalta velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
46. Saksan liittotasavalta vaatii, että unionin tuomioistuin
1) hylkää kanteen
2) velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
V Komission esittämät kanneperusteet
47. Komissio perustelee kanteensa kolmella toisiinsa liittyvällä väitteellä yhteisön oikeuden vastaisesta menettelystä. Se ensinnäkin väittää, etteivät Saksan tulliviranomaiset ole noudattaneet tullikoodeksin 220 artiklan 1 kohdan ensimmäistä virkettä ja 221 artiklan 1 kohtaa. Komission mukaan Saksan tulliviranomaisilla oli 18.8.1998 käytettävissään kaikki tiedot, jotka tarvittiin asianomaisten tuontitullien kirjaamiseen tileihin jälkikäteen ja näiden tullien määrän tiedoksi antamiseen tullivelallisille. Komissio toteaa, etteivät Saksan viranomaiset kuitenkaan aloittaneet tällaisia toimia 18.11.1998 mennessä vaan vasta 1.4.1999. Komission mukaan asianomaiset tuontitullit ovat tästä syystä vanhentuneet (A). Edellä esitetyn perusteella komissio väittää, että muutetun asetuksen N:o 1552/89 2, 6, 9, 10 ja 17 artiklaa on rikottu. Komission mukaan riidanalaiset omat varat olisi pitänyt maksaa viimeistään 20.1.1999. Saksan liittotasavalta maksoi ne komissiolle kuitenkin vasta 31.10.2005 (B). Komissio väittää lisäksi, että asetuksen N:o 1552/89 tai asetuksen N:o 1150/2000 11 artiklaa on rikottu. Se toteaa, ettei Saksan liittotasavalta ole maksanut viivästyskorkoa riidanalaisista omista varoista (C).
A Tullikoodeksin 220 artiklan 1 kohdan ensimmäisen virkkeen ja 221 artiklan 1 kohdan rikkomista koskeva väite
48. Tullikoodeksin 217 artiklan 1 kohdan nojalla tulliviranomaisten on lähtökohtaisesti heti, kun niillä on käytettävissään tarvittavat tiedot, laskettava ja kirjattava tuontitullivelat, jotka syntyvät tullikoodeksin 201 artiklan 1 kohdan a alakohdan nojalla luovutettaessa tuontitullien alainen tavara vapaaseen liikkeeseen. Jos ilmoituksen jälkitarkastus kuitenkin osoittaa, että tuotteita on tuotu maahan virheellisten tai puutteellisten tietojen perusteella, tulliviranomaisten on tullikoodeksin 78 artiklan 3 kohdan nojalla toteutettava tilanteen korjaamiseksi tarvittavat toimenpiteet käytettävissään olevat uudet tiedot huomioon ottaen. Tällaisia toimenpiteitä ovat erityisesti lain mukaan kannettavasta tullivelasta johtuvan tuontitullien määrän kirjaaminen tileihin jälkikäteen. Tullikoodeksin 220 artiklan 1 kohdan ensimmäisen virkkeen nojalla tämä on tehtävä lähtökohtaisesti kahden päivän kuluessa siitä päivästä, jona tulliviranomaiset ovat todenneet tilanteen ja voivat laskea lain mukaan kannettavan tullien määrän sekä osoittaa velallisen. Tullikoodeksin 221 artiklan 1 kohdan nojalla tullien määrä on aiheellisella tavalla annettava velalliselle tiedoksi.
49. Komissio väittää ensinnäkin, että Saksan tulliviranomaiset rikkoivat tullikoodeksin 220 artiklan 1 kohdan ensimmäistä virkettä ja 221 artiklan 1 kohtaa, koska ne eivät 18.8.1998 päivätystä kirjeestä huolimatta toteuttaneet tilanteen korjaamiseksi tarvittavia toimia käytettävissään olevat uudet tiedot huomioon ottaen. Komissio katsoo, että Saksan tulliviranomaisten olisi kolmen kuukauden kuluessa kirjeen vastaanottamisesta eli viimeistään 18.11.1998 pitänyt kantaa tullien määrät jälkikäteen, mikä edellyttää niiden kirjaamista tileihin jälkikäteen ja tiedoksi antamista tullivelallisille.
50. Saksan hallitus katsoo sen sijaan, etteivät Saksan tulliviranomaiset olleet 18.8.1998 lähtien vielä velvollisia kirjaamaan tullien määriä tileihin jälkikäteen ja antamaan niitä tiedoksi velallisille. Saksan hallituksen mukaan niitä ei voitu kirjata tileihin jälkikäteen eikä antaa tiedoksi tullivelallisille, koska Unkarin tulliviranomaisten suorittaman jälkitarkastuksen tuloksiin oli haettu muutosta (1). Saksan hallituksen mukaan näille toimille ei näin ollen ollut oikeudellista perustaa. Tullikoodeksin 220 artiklaa ei voida sen mielestä kuitenkaan soveltaa tapaukseen, jossa epäillään etukäteen, ovatko tullien määrät perusteltuja (2). Saksan hallitus toteaa lisäksi, ettei OLAF ole arvioinut jälkitarkastuksen tuloksia koskevia Unkarin tulliviranomaisten toteamuksia. Saksan tulliviranomaiset olisivat sen mukaan sitä paitsi voineet toimia ainoastaan OLAFin loppuraportin perusteella (3). Lisäksi Saksan hallitus väittää, että komission näkemys on ristiriidassa komission toimittaman 27.10.1999 päivätyn keskinäistä avunantoa koskevan tiedoksiannon kanssa (4).
1.
Jälkitarkastuksen tuloksia koskevan muutoksenhaun vireilläolon huomioon ottaminen
a)
Asianosaisten lausumat
51. Saksan hallitus vetoaa ensinnäkin yhdistetyissä asioissa Sfakianakis annettuun tuomioon.(16) Saksan hallituksen mukaan tuomion 32 ja 43 kohdan perusteella voidaan todeta, etteivät Saksan tulliviranomaiset olisi voineet vielä kirjata tuontitullien määrää jälkikäteen tileihin saatuaan kirjeen 18.8.1998. Saksan hallitus katsoo, ettei EUR.1-tavaratodistusten peruuttaminen ollut tässä tapauksessa vielä lainvoimainen. Kyseessä olevat EUR.1-tavaratodistukset olivat näin ollen edelleen olemassa, minkä vuoksi Saksan tulliviranomaisten oli otettava ne huomioon. Jälkikäteen tapahtuvalla tileihin kirjaamisella olisi Saksan hallituksen mukaan ennakoitu luvattomasti vireillä ollutta muutoksenhakua.
52. Komission mukaan yhdistetyissä asioissa Sfakianakis annetusta tuomiosta ei voida päätellä, etteivät jäsenvaltioiden tulliviranomaiset voi toteuttaa toimia niin kauan kuin EUR.1-tavaratodistusten peruuttamista koskeva muutoksenhakumenettely on vireillä. Se katsoo lisäksi, ettei pöytäkirja ole esteenä Saksan tulliviranomaisten velvollisuudelle kirjata tullivelat tileihin jälkikäteen, kun peruuttaminen ei ollut vielä lainvoimainen. Pöytäkirjassa ei nimittäin komission mukaan määrätä tällaisesta tapauksesta. Se katsoo, että tullikoodeksin säännökset tarjoavat velallisille riittävän suojan.
b)
Arviointi
53. Ensin on selvitettävä, voidaanko yhdistetyissä asioissa Sfakianakis annetun tuomion 32 ja 43 kohdassa esitettyjä perusteluja soveltaa nyt esillä olevaan asiaan (i). Tähän on nähdäkseni vastattava kieltävästi. Näin ollen tutkin lisäksi, millainen oikeusvaikutus oli Unkarin tulliviranomaisten suorittaman EUR.1-tavaratodistusten jälkitarkastuksen tulosten ilmoittamisella Saksan tulliviranomaisille (ii) ja vaikuttaako siihen se, että jälkitarkastuksen tuloksia koskeva muutoksenhaku oli vireillä (iii).
i)
Yhdistetyissä asioissa Sfakianakis annettu tuomio
54. Toisin kuin Saksan hallitus katsoo, yhteisöjen tuomioistuin ei todennut yhdistetyissä asioissa Sfakianakis antamassaan tuomiossa, ettei jälkikäteen tapahtuva tileihin kirjaaminen ja tiedoksi antaminen velallisille ole sallittua nyt esillä olevan kaltaisessa tapauksessa.
55. Kuten Saksan hallitus itsekin toteaa, sen mainitsema tuomion 32 kohta koskee tapausta, jossa tuojamaan viranomaisille ilmoitetaan viejämaassa jo annetuista
tuomioista. Nyt esillä olevassa asiassa ei ole kyse tällaisesta tapauksesta. Saksan tulliviranomaisille ilmoitettiin unkarilaisten tuomioistuinten tuomiosta nimittäin vasta ajankohdan 18.8.1998 jälkeen ja myös ajankohdan 18.11.1998 jälkeen eli vasta 27.10.1999 päivätyllä keskinäistä avunantoa koskevalla tiedoksiannolla.
56. Siltä osin kuin Saksan hallitus perustelee oikeudellisen näkemyksensä yhdistetyissä asioissa Sfakianakis annetun tuomion 43 kohdalla tämäkään perustelu ei tunnu vakuuttavalta. Yhteisöjen tuomioistuin totesi kyseisen tuomion 43 kohdassa, että assosiaatiosopimuksessa määrätyn tullien poistamisen tehokkaan vaikutuksen kanssa ristiriidassa ovat hallinnolliset päätökset, joissa määrätään tulleja ja jotka tuojamaan tulliviranomaiset tekevät ennen kuin niille on ilmoitettu jälkitarkastuksessa tehdyistä päätelmistä tehtyjen valitusten lopullisesta tuloksesta ja kun
viejämaan viranomaisten, jotka alun perin antoivat EUR.1-todistukset, päätöksiä ei ole peruutettu tai kumottu . Tästä yhteisöjen tuomioistuimen antamasta vastauksesta ei voida nähdäkseni päätellä, ettei tullien määriä voida kirjata tileihin jälkikäteen myöskään nyt esillä olevan kaltaisessa tapauksessa. Yhteisöjen tuomioistuin tarkasteli nimittäin ainoastaan sellaista tilannetta, jossa jäsenvaltion tulliviranomaiset eivät voineet käytettävissään olevien tietojen perusteella olla varmoja siitä, että Unkarin tulliviranomaiset olivat ilmoittaneet, että EUR.1-tavaratodistukset on annettu perusteettomasti.
57. Tämä voidaan ensinnäkin päätellä virkkeen osasta ”ja kun viejämaan viranomaisten, jotka alun perin antoivat EUR.1-todistukset, päätöksiä ei ole peruutettu tai kumottu”. Kuten yhteisöjen tuomioistuin totesi kyseisen tuomion 40 kohdassa, kansallisen tuomioistuimen toimittamista tosiseikkoja koskevista tiedoista ei myöskään ilmennyt, että Unkarin viranomaiset olisivat ryhtyneet tällaiseen peruuttamiseen, jonka johdosta Kreikan viranomaiset olisivat voineet keskeyttää etuusmenettelyn soveltamisen asianomaisiin tuotteisiin. Tätä toteamusta on tarkasteltava yhdessä tuomion 11 kohdan kanssa. Sen mukaan kyseessä olevan jäsenvaltion tulliviranomaiset olivat saaneet lisätietoja suoraan Unkarin tulliviranomaisilta sen jälkeen, kun komissio oli toimittanut jälkitarkastuksen tuloksia koskevat tiedot. Unkarin tulliviranomaiset olivat lähettäneet jäsenvaltion tulliviranomaisille 3.11.1998 päivätyssä kirjeessä kolmiosaisen luettelon. Ensimmäinen osa sisälsi kaikkien niiden ajoneuvojen tunnistetiedot, jotka sekä valmistaja että unkarilaiset tarkastusviranomaiset olivat vahvistaneet Unkarin alkuperätuotteiksi; toisessa osassa lueteltiin ajoneuvot, jotka kyseiset viranomaiset olivat vahvistaneet olevan ulkomaista alkuperää, minkä valmistaja on nimenomaisesti myöntänyt; kolmas osa koski ajoneuvoja, joiden asema oli oikeudenkäynnin kohteena. Siltä osin kuin kyse oli tästä kolmannesta osasta, jossa mainitaan ajoneuvot, joita koskevan lisäveron kantaminen oli riitautettu ennakkoratkaisupyynnön esittäneessä tuomioistuimessa, Unkarin tulliviranomaiset totesivat, että he eivät voi toimittaa vireille pantujen oikeudenkäyntien tuloksia koskevia tietoja ennen kuin kyseiset oikeudenkäynnit saadaan päätökseen; nämä samat viranomaiset pyysivät Kreikan toimivaltaisia viranomaisia olemaan kärsivällisiä ja lykkäämään kansallisessa tuomioistuimessa kyseessä olevien tullien kantamista. Tämän perusteella yhteisöjen tuomioistuin totesi tuomion 41 kohdassa, että kansallisen tuomioistuimen tehtävänä on arvioida, oliko Kreikan tulliviranomaisilla riittävästi tietoja, jotta ne saattoivat katsoa, että kyseessä olevia EUR.1-todistuksia ei ollut peruutettu ja että ne näin ollen olivat edelleen voimassa.
58. Nyt esillä olevan asian tosiseikat poikkeavat edellä mainitun asian tosiseikoista. Kuten Saksan hallitus selvensi suullisessa käsittelyssä, Saksan tulliviranomaiset saivat nyt esillä olevassa asiassa ainoastaan komission ilmoituksen jälkitarkastuksen tuloksista. Toisin kuin yhdistetyissä asioissa Sfakianakis, ne eivät saaneet suoraan Unkarin tulliviranomaisilta sellaisia lisätietoja, jotka olisivat voineet kyseenalaistaa 18.8.1998 vastaanotettuun kirjeeseen sisältyneet tiedot. Nyt esillä oleva asia poikkeaa näin ollen tapauksesta, jota yhteisöjen tuomioistuin tarkasteli yhdistetyissä asioissa Sfakianakis antamansa tuomion 43 kohdassa.
59. Yhdistetyissä asioissa Sfakianakis annetun tuomion 32 ja 43 kohtaan perustuvat Saksan hallituksen väitteet on näin ollen hylättävä.
ii)
Jälkitarkastuksen oikeusvaikutus
60. Tarkastelen seuraavaksi ensin sitä, millainen oikeusvaikutus oli jälkitarkastuksen tulosten ilmoittamisella Saksan tulliviranomaisille. Koska pöytäkirja saa kansainvälisenä sopimuksena etusijan johdettuun oikeuteen kuuluvaan tullikoodeksiin nähden, ensin on tutkittava, voidaanko tähän kysymykseen vastata pöytäkirjan määräysten perusteella.
61. Toisin kuin komissio katsoo,(17) pöytäkirjassa nähdäkseni todellakin määrätään siitä, mitä oikeusvaikutuksia jälkitarkastuksen tulosten ilmoittamisella on, silloin kun näiden tulosten perusteella asianomaisia moottoriajoneuvoja ei voida katsoa Unkarin alkuperätuotteiksi ja EUR.1-tavaratodistukset on näin ollen annettu perusteettomasti. Tämä voidaan päätellä hallinnollisen yhteistyön järjestelmästä, joka mainitaan erityisesti pöytäkirjan 16 artiklan 1 kohdassa, 17 artiklan 1 kohdassa ja 32 artiklassa.
62. Pöytäkirjan 16 artiklan 1 kohdan nojalla Unkarin alkuperätuotteille myönnetään yhteisöön tuotaessa etuuskohtelu, jos niistä esitetään alkuperäselvitys. Pöytäkirjan 17 artiklan 1 kohdan nojalla Unkarin tulliviranomaiset ovat vastuussa EUR.1-tavaratodistusten antamisesta. Niiden on tässä yhteydessä pöytäkirjan 17 artiklan 4 ja 5 kohdan nojalla toteutettava tarvittavat toimenpiteet tuotteiden alkuperäaseman tarkastamiseksi. Pöytäkirjan 32 artiklan 3 ja 5 kohdasta ilmenee, että ne ovat vastuussa sen tarkastamisesta myös jälkikäteen.
63. Tämä hallinnollisen yhteistyön järjestelmä velvoittaa tuojamaan tulliviranomaiset ensinnäkin lähtökohtaisesti tunnustamaan viejämaan viranomaisten antamat EUR.1-tavaratodistukset. Se velvoittaa ne myös lähtökohtaisesti tunnustamaan viejämaan tulliviranomaisten suorittaman jälkitarkastuksen tulokset.(18) Kyseinen yhteistyöjärjestelmä perustuu nimittäin viejämaan tulliviranomaisten ja tuojamaan tulliviranomaisten väliseen tehtävienjakoon ja keskinäiseen luottamukseen. Tämä tehtävienjako on perusteltua sen vuoksi, että viejämaan viranomaiset ovat parhaimmassa asemassa tarkastamaan suoraan tosiseikat, joista asianomaisen tuotteen alkuperäasema riippuu. Tämä järjestelmä voi toimia vain silloin, kun tuojamaan tulliviranomaiset tunnustavat viejämaan viranomaisten tekemät arvioinnit sekä EUR.1-tavaratodistusten antamisen että niiden jälkitarkastusten yhteydessä.
64. Nyt esillä olevassa asiassa Saksan tulliviranomaisten oli näin ollen tunnustettava Unkarin tulliviranomaisten suorittaman jälkitarkastuksen tulokset, joiden mukaan asianomaiset moottoriajoneuvot eivät olleet Unkarin alkuperätuotteita ja niitä koskevat EUR.1-tavaratodistukset oli annettu perusteettomasti.
65. Tätä päätelmää vastaan ei voida vedota siihen, että jälkitarkastus suoritettiin nyt esillä olevassa asiassa komission tarkastuskäynnin yhteydessä. Pöytäkirjan 32 artiklan 1 kohdassa tosin määrätään, että jälkitarkastus suoritetaan pistokokein tai kun tuojamaan tulliviranomaisilla on aiheellisia epäilyjä. Tätä ei voida kuitenkaan pitää tyhjentävänä luettelona. Jos nimittäin katsottaisiin, että tässä määräyksessä luetellaan tyhjentävästi tapaukset, joissa jälkitarkastus voidaan suorittaa, päädyttäisiin epäilemättä järjettömiin tilanteisiin, koska Unkarin viranomaiset eivät voisi tällöin suorittaa jälkitarkastusta virkansa puolesta vihjeen tai epäilyn perusteella.
66. Tätä päätelmää vastaan ei voida myöskään väittää, etteivät Saksan tulliviranomaiset saaneet ilmoitusta suoraan Unkarin tulliviranomaisilta. Pöytäkirjan 32 artiklan 5 kohdassa määrätään, että jälkitarkastuksen tulokset on ilmoitettava tarkastusta pyytäneille tulliviranomaisille. Vaikka tulliviranomaisilla tarkoitetaan pöytäkirjassa yleensä jäsenvaltioiden ja Unkarin tulliviranomaisia, edellä esitettyä määräystä voidaan oletettavasti soveltaa nyt esillä olevassa asiassa ainakin analogian perusteella komissioon, jonka aloitteesta kattava jälkitarkastus suoritettiin. Tämä voidaan perustella ensinnäkin sillä, että pöytäkirjan 31 artiklan 2 kohdan nojalla yhteisö ja Unkari avustavat toisiaan toimivaltaisten tullihallintojen välityksellä tarkastaessaan EUR.1-tavaratodistusten aitoutta. Nähdäkseni myös komissio kuuluu tässä määräyksessä tarkoitettuun yhteisön tullihallinnon käsitteeseen. Toiseksi komission ja jäsenvaltioiden välisissä sisäisissä suhteissa on otettava huomioon myös asetuksen N:o 515/97 17 artiklan 2 kohta, jonka nojalla komissiolla on oikeus toimittaa kunkin jäsenvaltion toimivaltaisille viranomaisille ne tiedot, jotka voivat olla näille avuksi tullilainsäädännön noudattamisen valvonnassa.
67. On hylättävä myös se Saksan hallituksen väite, jonka mukaan komission toimittamat tiedot eivät olleet lopulliset tulokset, koska Unkarin tulliviranomaiset olivat ilmoittaneet toimittavansa tarkastuksen lopulliset tulokset jäsenvaltioiden tulliviranomaisille. On nimittäin selvää, että tässä tarkoitettiin jäsenvaltioiden tulliviranomaisia, jotka olivat noudattaneet 13.6.1996 ja 28.11.1996 päivättyihin keskinäistä avunantoa koskeviin tiedoksiantoihin sisältynyttä komission kehotusta ja jotka olivat itse pyytäneet EUR.1-tavaratodistusten jälkitarkastusta suoraan Unkarin tulliviranomaisilta. Koska Saksan hallitus ei ollut noudattanut tätä kehotusta, se ei voi myöskään vedota siihen, että se odotti vastausta suoraan Unkarin tulliviranomaisilta. Unkarin tulliviranomaisten 26.5.1998 päivätystä kirjeestä ilmeni lisäksi riittävän selvästi, että kyse oli lopullisista tuloksista. Jäsenvaltioiden tulliviranomaisille, joille tiedot oli tarkoitus toimittaa suoraan, oli nimittäin huomautettava, että ne voivat saada komissiolta tarkempia tietoja. Kyse oli tiedoista, jotka komissio oli toimittanut Saksan tulliviranomaisille 18.8.1998 vastaanotetussa kirjeessä.
68. Tässä 18.8.1998 vastaanotetussa kirjeessä esitettyjen tietojen perusteella Saksan tulliviranomaisten täytyi olettaa, etteivät asianomaiset moottoriajoneuvot ole Unkarin alkuperätuotteita, minkä vuoksi niille ei olisi saanut yhteisöön tuotaessa myöntää pöytäkirjan 16 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua etuuskohtelua. Saksan tulliviranomaisten olisi näin ollen pitänyt kirjata tuontitullivelat tileihin jälkikäteen ja antaa ne tiedoksi velallisille.
iii)
Muutoksenhaun oikeusvaikutus
69. Nyt esillä olevassa asiassa herää kysymys, muuttaako tätä oikeudellista tilannetta se, että Saksan tulliviranomaisille oli myös ilmoitettu, että jälkitarkastuksen tuloksiin on haettu muutosta. Tähän kysymykseen on vastattava kieltävästi.
70. Ensinnäkin on todettava, ettei pöytäkirjassa nimenomaisesti määrätä, että jälkitarkastuksen tulosten on oltava lainvoimaisia. Pöytäkirjan 32 artiklan 5 kohta, jonka nojalla jälkitarkastuksen tulokset on ilmoitettava niin pian kuin mahdollista, näyttää pikemminkin kumoavan tämän oletuksen.
71. Oikeuskäytännön mukaan jäsenvaltioiden tulliviranomaisten on tosin otettava huomioon tuomiot, jotka unkarilaiset tuomioistuimet ovat jo antaneet jälkitarkastuksen tuloksista tehdyn valituksen johdosta.(19) Tämä velvoite johtuu ensinnäkin pöytäkirjassa määrätystä Unkarin tulliviranomaisten ja jäsenvaltioiden viranomaisten välisestä tehtävienjaosta ja keskinäisestä luottamuksesta, jotka koskevat myös tuomioistuimia.(20) Toiseksi se johtuu tarpeesta taata tehokkaat oikeussuojakeinot.(21) Toisin kuin Saksan hallitus katsoo, tämä ei kuitenkaan tarkoita, etteivät Saksan tulliviranomaiset voineet kirjata tullien määrää tileihin jälkikäteen myös ennen tällaisen tuomion antamista.
72. Saksan hallituksen soveltamalle lähestymistavalle on esteenä ensinnäkin pöytäkirjassa määrätty yhteistyöjärjestelmä, joka perustuu tulliviranomaisten välistä tehtävienjakoa ja keskinäistä luottamusta koskeviin periaatteisiin. Kuten edellä jo todettiin,(22) viejämaan tulliviranomaiset ovat vastuussa EUR.1-tavaratodistusten jälkitarkastuksesta ja tuojamaan viranomaisten on lähtökohtaisesti luotettava tulosten oikeellisuuteen. Siitä, että jälkitarkastuksen tuloksiin on haettu muutosta, ei voida päätellä vielä mitään tämän muutoksenhaun menestymismahdollisuuksista. Muutoksenhaun vireilläolo ei näin ollen sellaisenaan ole omiaan horjuttamaan luottamusta, joka jäsenvaltioiden tulliviranomaisilla on oltava Unkarin tulliviranomaisten suorittaman jälkitarkastuksen tuloksia kohtaan.
73. Toiseksi myöskään tehokkaiden oikeussuojakeinojen takaamista koskeva periaate ei edellytä nyt esillä olevassa asiassa, että tullikoodeksin 220 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä virkkeessä tarkoitettu jälkikäteen tapahtuva tileihin kirjaaminen ja tullikoodeksin 221 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu tiedoksi antaminen velallisille on jätettävä tekemättä. Tätä edellytetään nimittäin ainoastaan silloin, kun unkarilaisten tuomioistuinten tuomioita, jotka on annettu jälkitarkastuksen tuloksista tehdyn valituksen johdosta, ei voida niiden antamisen jälkeen ottaa enää tehokkaasti huomioon. Nyt esillä olevassa asiassa tällaisen tilanteen ei olisi voitu kuitenkaan katsoa olleen kyseessä myöskään siinä tapauksessa, että Unkarin tulliviranomaiset olisivat tuomion antamisen jälkeen ilmoittaneet, että asianomaisia moottoriajoneuvoja voidaan sittenkin pitää Unkarin alkuperätuotteina (mitä ne eivät tehneet).(23) Kuten komissio perustellusti toteaa, myöhemmin aiheettomiksi osoittautuvat tullit on nimittäin peruutettava tai palautettava tullikoodeksin 236 artiklan 1 kohdan nojalla. Jos jäsenvaltioiden tulliviranomaisille ilmoitetaan, että viejämaan tulliviranomaiset muuttavat jälkitarkastuksensa tuloksia tuomioistuimen antaman tuomion perusteella ja pitävät kyseessä olevia tuotteita sittenkin Unkarin alkuperätuotteina, ne ovat velvollisia ottamaan tämän huomioon.(24) Tullikoodeksissa taataan riittävä suoja myös siinä tapauksessa, että tullien palauttamista koskeva vaatimus tuntuu kohtuuttomalta. Näin ollen kyseessä olevalle velalliselle voidaan tullikoodeksin 229 artiklassa säädettyjen edellytysten täyttyessä myöntää maksuhelpotus. Tämä edellyttää lähtökohtaisesti vakuuden antamista. Vakuuden vaatimisesta voidaan kuitenkin luopua, jos sen vaatiminen aiheuttaisi vakavia taloudellisia tai sosiaalisia vaikeuksia.
74. Jälkikäteen tapahtuvaa tileihin kirjaamista ei näin ollen voida jättää tekemättä pelkästään sillä perusteella, että jälkitarkastuksen tuloksiin on haettu muutosta.
75. Tämä ei päde silloin, kun jälkitarkastuksen tulokset eivät käy selvästi ilmi tulliviranomaisten ilmoituksesta. Tällainen tilanne on kyseessä esimerkiksi silloin, kun viejämaan tulliviranomaiset ilmoittavat tuojamaan tulliviranomaisille, etteivät ne voi antaa tarkempia tietoja ennen kuin muutoksenhakumenettely on saatettu päätökseen, ja pyytävät tuojamaan tulliviranomaisia lykkäämään riidanalaisten tullien kantamista. Nyt esillä olevassa asiassa ei kuitenkaan ole kyse tällaisesta tilanteesta.
iv)
Päätelmä
76. Saksan tulliviranomaisten olisi pitänyt 18.8.1998 vastaanotetussa kirjeessä saamiensa tietojen perusteella kirjata tuontitullivelkojen määrä tileihin jälkikäteen ja antaa se tiedoksi velalliselle.
2.
Tullikoodeksin 220 artiklassa säädettyjen edellytysten laajentaminen
a)
Asianosaisten lausumat
77. Saksan hallitus väittää, ettei tullikoodeksin 220 artiklan laajaa soveltamista sellaisten tuontitullien kirjaamiseen, joiden aiheellisuutta epäillään etukäteen, voida perustella sillä, että tullikoodeksissa säädetään yritysten suojamekanismeista. Saksan hallituksen mukaan jälkikäteen tapahtuva tileihin kirjaaminen on jätettävä tällaisissa tapauksissa tekemättä asianomaisten yritysten edun vuoksi. Sen mielestä on hyväksyttävä, että tullivelat ovat tästä syystä vanhentuneet. Saksan hallitus katsoo, että tämä on ratkaistava mahdollisesti mukauttamalla tullikoodeksia.
b)
Arviointi
78. Myös edellä esitetty väite on hylättävä. Kuten edellä on todettu, vastaanotettuaan kirjeen 18.8.1998 Saksan tulliviranomaisten oli pöytäkirjan määräysten nojalla oletettava, ettei asianomaisten moottoriajoneuvojen etuuskohtelulle ollut perusteita. Tullikoodeksin 220 artiklan 1 kohdan ensimmäistä virkettä ei ole sovellettu laajasti nyt esillä olevassa asiassa. Näin ollen on hylättävä Saksan hallituksen väite, joka perustuu lähinnä siihen, ettei jälkikäteen tapahtuvalle tileihin kirjaamiselle ollut oikeudellista perustaa.
79. Ainoastaan täydentävästi todettakoon, että Saksan hallituksen näkemys on paitsi virheellinen myös omiaan aiheuttamaan huomattavia riskejä yhteisön talousarviolle. Tullikoodeksin 221 artiklan 3 kohdan ensimmäisen virkkeen nojalla tiedoksianto voidaan nimittäin toimittaa velalliselle ainoastaan kolmen vuoden kuluessa siitä päivästä, jona tullivelka on syntynyt. Se, että unkarilaisilta tuomioistuimilta on haettu muutosta jälkitarkastuksen tuloksiin, ei vaikuta tähän määräaikaan. Jos jäsenvaltioiden tulliviranomaisten olisi tällaisen muutoksenhaun yhteydessä aina odotettava unkarilaisten tuomioistuinten tuomiota, ennen kuin ne voivat kirjata tullien määrän tileihin jälkikäteen ja antaa sen tiedoksi velalliselle, tiedoksiantoa ei monissa tapauksissa voitaisi toimittaa tullikoodeksin 221 artiklan 3 kohdan ensimmäisessä virkkeessä säädetyssä määräajassa. Tässä yhteydessä on otettava huomioon, ettei oikeudenkäyntimenettelyn tarvitse rajoittua yhteen oikeusasteeseen, minkä vuoksi lainvoimaisen tuomion ja siten lopullisten tulosten saaminen voi kestää kauan. Sovellettaessa Saksan hallituksen oikeudellista näkemystä on lisäksi selvästikin velallisen edun mukaista, että unkarilaisissa tuomioistuimissa vireillä olevaa menettelyä laajennetaan ja pitkitetään, jotta vanhentumisajan vaikutuksesta voitaisiin hyötyä mahdollisimman paljon.
3.
OLAFin arvioinnin puuttuminen ja loppuraportin edellyttäminen
a)
Asianosaisten lausumat
80. Saksan hallitus väittää, ettei OLAF ole arvioinut Unkarin tulliviranomaisten suorittaman jälkitarkastuksen tuloksia. Se toteaa lisäksi, että Saksan tulliviranomaiset olisivat saaneet toteuttaa toimia ainoastaan OLAFin laatiman loppuraportin perusteella. Se vetoaa tämän näkemyksensä tueksi ensinnäkin loppuraportin todistusvoimaan ja toiseksi asetuksessa N:o 515/97 tarkoitettujen yhteisön hankkeiden toteuttamista koskevien komission suuntaviivojen(25) (jäljempänä käsikirja) 4.5 kohtaan.
81. Komissio katsoo, ettei nyt esillä olevassa asiassa edellytetty arviointia eikä loppuraporttia. Se toteaa, etteivät EUR.1-tavaratodistukset olleet enää voimassa, koska Unkarin tulliviranomaiset olivat peruuttaneet ne. Komissio ei ole mielestään myöskään velvollinen tekemään tarkastuskäyntejä. Se pitää Saksan hallituksen toteamuksia ristiriitaisina, koska myöskään loppuraportin olemassaolosta ei seuraa, että käytettävissä on Unkarin tulliviranomaisten lopullinen eli lainvoimainen päätös, jota Saksan hallitus edellyttää.
b)
Arviointi
82. Myöskään edellä esitetyt Saksan hallituksen väitteet eivät tunnu vakuuttavilta. Ensinnäkin on toistettava, että yhteistyöjärjestelmä voi toimia vain silloin, kun tuojamaan tulliviranomaiset tunnustavat viejämaan viranomaisten tekemät arvioinnit sekä EUR.1-tavaratodistusten antamisen että niiden jälkitarkastusten yhteydessä.(26) Tämä lähtökohtaisesti voimassa oleva tunnustamisvelvollisuus ei edellytä, että OLAF tai komissio arvioi viejämaan tulliviranomaisten päätöksen.
83. Siltä osin kuin Saksan hallitus ensinnäkin vetoaa siihen, että ainoastaan asetuksessa N:o 515/97 tarkoitettu loppuraportti tuo Saksan tulliviranomaisille edellytetyn vähimmäisvarmuuden siitä, ettei Unkarin tulliviranomaisten antamia EUR.1-tavaratodistuksia oteta huomioon, tämä väite perustuu virheelliseen oletukseen. Saksan tulliviranomaisille oli ilmoitettu Unkarin tulliviranomaisten suorittaman jälkitarkastuksen tuloksista, joiden perusteella asianomaiset moottoriajoneuvot eivät olleet Unkarin alkuperätuotteita ja niitä koskevat EUR.1-tavaratodistukset oli annettu perusteettomasti. Saksan tulliviranomaisten oli näin ollen oletettava, etteivät asianomaiset moottoriajoneuvot olleet Unkarin alkuperätuotteita. Edellä esitetyn perusteella voidaan jo todeta, ettei tässä tapauksessa voida olettaa, että alkuperäselvitykset olisi pitänyt jättää huomiotta.
84. Toiseksi on hylättävä väite, jonka mukaan Saksan tulliviranomaisten olisi pitänyt odottaa komission arviointia tai sellaista loppuraporttia, jonka komissio on laatinut Unkariin tekemästään tarkastuskäynnistä. Komission Unkariin tekemä tarkastuskäynti liittyi tiiviisti Unkarin tulliviranomaisten suorittamaan jälkitarkastukseen, mutta komission tarkastuskäynnin tulokset ja Unkarin tulliviranomaisten suorittaman jälkitarkastuksen tulokset on pidettävä erillään. Saksan tulliviranomaisille ilmoitettiin Unkarin tulliviranomaisten suorittaman jälkitarkastuksen tuloksista 18.8.1998 vastaanotetussa kirjeessä. Saksan tulliviranomaisten oli lähtökohtaisesti tunnustettava ne pöytäkirjan 32 artiklan 5 kohdassa tarkoitettuina jälkitarkastuksen tuloksina edellyttämättä lisäksi komission laatimaa arviota tai loppuraporttia.
85. Kolmanneksi on hylättävä myös käsikirjan 4.5 kohtaan perustuva väite, jonka mukaan jäsenvaltiot eivät voi toteuttaa toimia ennen kuin komissio on laatinut loppuraportin. Käsikirja on ensinnäkin huhtikuussa 2009 laadittu asiakirja, jonka asetuksen N:o 515/97 43 artiklassa tarkoitettu komitea hyväksyi komission antamien tietojen mukaan suullisessa käsittelyssä vasta joulukuussa 2009 eli selvästi nyt esillä olevassa asiassa merkityksellistä ajanjaksoa 18.8.1998–15.4.1999 myöhemmin. Kuten käsikirjan johdannossa nimenomaisesti todetaan, käsikirjan ei ole myöskään tarkoitus olla sitova eikä siinä ole tarkoitus tulkita asetusta N:o 515/97.
86. Käsikirjan 4.5 kohtaa ei voida nähdäkseni missään tapauksessa ymmärtää siten, että siinä tarkoitetaan tilannetta, jossa Unkarin tulliviranomaiset itse toteavat jälkitarkastuksensa perusteella, etteivät asianomaiset tuotteet ole Unkarin alkuperätuotteita. Tässä tapauksessa pöytäkirjasta nimittäin ilmenee, että jäsenvaltioiden tulliviranomaisten on tunnustettava nämä tulokset komission loppukertomuksesta riippumatta. Tämä pätee siitä riippumatta, onko jälkitarkastus aloitettu komission epäilyjen vuoksi vai suoritettiinko se komission tarkastuskäynnin yhteydessä.
87. Käsikirjan 4.5 kohdassa tarkoitetaan nähdäkseni tapausta, jossa kolmannen maan tulliviranomaiset asianomaisten tuotteiden alkuperäasemaa koskevasta epäilystä huolimatta ja suorittamansa jälkitarkastuksen perusteella toteavat, etteivät tuotteiden unkarilaista alkuperää koskevat epäilyt ole perusteltuja ja että EUR.1-tavaratodistukset on näin ollen annettu perustellusti. Tällaisessa tapauksessa jäsenvaltioiden tulliviranomaiset eivät nimittäin epäilyistään huolimatta lähtökohtaisesti saa yksipuolisesti olla ottamatta huomioon edelleen voimassa olevia alkuperäselvityksiä. Tulliviranomaiset voivat evätä etuuskohtelun myöntämisen ainoastaan pöytäkirjan 32 artiklan 6 kohdassa määrättyjen edellytysten täyttyessä, eli silloin kun epäilyyn aihetta antaneessa tapauksessa vastausta ei ole saatu kymmenen kuukauden kuluessa tarkastuspyynnön päivämäärästä tai saadussa vastauksessa ei ole riittävästi tietoja. Tapaukset, jotka eivät kuulu pöytäkirjan 32 artiklan 6 kohdan soveltamisalaan, on selvitettävä pöytäkirjan 33 artiklassa tarkoitetussa riitojenratkaisumenettelyssä. Edellä esitetyistä syistä jäsenvaltioiden tulliviranomaisten, jotka eivät ole osallistuneet yhteisön hankkeeseen, on järkevää odottaa loppuraportin tuloksia niissä tapauksissa, joissa Unkarin tulliviranomaiset eivät lopulta ota huomioon alkuperäasemaa koskevia epäilyjä.(27)
4.
27.10.1999 päivätty keskinäistä avunantoa koskeva tiedoksianto
a)
Asianosaisten lausumat
88. Saksan hallitus vetoaa myös 27.10.1999 päivättyyn keskinäistä avunantoa koskevaan tiedoksiantoon. Sen mukaan siitä ilmenee, että komissio itse katsoi, että Saksan tulliviranomaiset olivat velvollisia kirjaamaan tullien määrän tileihin jälkikäteen vasta komission loppuraportin perusteella. Saksan hallitus vetoaa tässä yhteydessä lähinnä siihen, että OLAF kehotti avunantoa koskevassa tiedoksiannossa jäsenvaltioita toimimaan helmikuussa 1999 laaditussa yhteisön raportissa esitettyjen päätelmien perusteella.(28)
b)
Arviointi
89. Tämäkään väite ei tunnu vakuuttavalta.
90. Ensin on huomautettava, että Saksan hallitus on lainannut erittäin lyhyesti 27.10.1999 päivättyä keskinäistä avunantoa koskevaa tiedoksiantoa. OLAF kehotti siinä tulliviranomaisia ensinnäkin hylkäämään Unkarin tulliviranomaisten esittämät muutetut päätelmät, jotka osoitettiin jäsenvaltioille erikseen kesällä 1999, ja toiseksi toimimaan helmikuussa 1999 laaditussa yhteisön raportissa esitettyjen päätelmien perusteella. Toisin kuin Saksan hallitus katsoo, tästä kehotuksesta ei voida päätellä, että komissio katsoi Saksan tulliviranomaisten olevan velvollisia toimimaan vasta loppuraportin vastaanottamiseen jälkeen.
91. Tosiseikkojen osalta on nimittäin otettava huomioon, että Unkarin tulliviranomaiset olivat osittain muuttaneet jälkitarkastuksensa tuloksia unkarilaisten tuomioistuinten antaman tuomion jälkeen ja ne pitivät tiettyjä moottoriajoneuvoja sittenkin Unkarin alkuperätuotteina. Saksan tulliviranomaisten oli lähtökohtaisesti tunnustettava tämä muutos pöytäkirjassa määrätyn yhteistyöjärjestelmän mukaisesti. Tämä on otettava huomioon tarkasteltaessa OLAFin kehotusta toimia komission loppuraportin perusteella. OLAF ei halunnut tunnustaa jälkitarkastuksen muutettuja tuloksia ja kehotti siksi jäsenvaltioita toimimaan komission loppuraportin perusteella, jotta niiden ei tarvitse ottaa jälkitarkastuksen muutettuja tuloksia huomioon.
92. Nyt esillä olevassa asiassa ei tarvitse selvittää, oliko tämä kehotus sopusoinnussa pöytäkirjan kanssa. Kehotuksesta ei käynyt ilmi, että komission mielestä asianomaisten moottoriajoneuvojen osalta oli tukeuduttava loppukertomukseen. Keskinäistä avunantoa koskevaan tiedoksiantoon sisältynyt kehotus koski nimittäin ainoastaan moottoriajoneuvoja, jotka Unkarin tulliviranomaiset katsoivat sittenkin Unkarin alkuperätuotteiksi. Asianomaisten moottoriajoneuvojen kohdalla Unkarin tulliviranomaiset katsoivat kuitenkin vielä tuomioistuimen tuomion jälkeenkin, ettei kyse ole Unkarin alkuperätuotteista ja että EUR.1-tavaratodistukset oli näin ollen annettu perusteettomasti.
5.
Päätelmä
93. Edellä esitetyn perusteella on ensinnäkin todettava, että Saksan tulliviranomaisten olisi pitänyt 18.8.1998 vastaanottamassaan kirjeessä esitettyjen tietojen perusteella kirjata tuontitullivelkojen määrä tileihin jälkikäteen tullikoodeksin 220 artiklan 1 kohdan ensimmäisen virkkeen nojalla ja antaa se tiedoksi velallisille tullikoodeksin 221 artiklan 1 kohdan nojalla.
B Ajankohta, jona riidanalaiset omat varat olisi pitänyt tulouttaa
1.
Asianosaisten lausumat
94. Komissio katsoo, että Saksan tulliviranomaisten olisi pitänyt kirjata tullivelkojen määrät tileihin jälkikäteen 18.8.1998 alkaneessa kolmen kuukauden määräajassa eli viimeistään 18.11.1998 ja antaa ne tiedoksi velallisille. Se toteaa lisäksi, että muutetun asetuksen N:o 1552/89 tai asetuksen N:o 1150/2000 2, 6, 9, 10 ja 17 artiklasta sekä yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännöstä asiassa C-392/02, komissio vastaan Tanska,(29) ilmenee, että Saksan liittotasavallan olisi pitänyt 20.1.1999 alkaen tulouttaa riidanalaiset omat varat eli asianomaiset vientitullit, joista on vähennetty kymmenen prosenttia.
95. Saksan hallitus väittää, ettei sitä voida moittia virheellisestä tullioikeudellisesta menettelystä ja ettei yhteisöllä jo tästä syystä ole oikeutta vaatia Saksan liittotasavallalta omien varojen tulouttamista. Saksan hallitus vetosi ensimmäisen kerran suullisessa käsittelyssä myös siihen, ettei jälkikäteen tapahtuneesta tileihin kirjaamisesta ja tiedoksi antamisesta velallisille 18.8.1998 alkaneessa kolmen kuukauden määräajassa olisi välttämättä seurannut, että omien varojen tulouttamista olisi voitu vaatia 20.1.1999 lähtien. Saksan hallitus toteaa, että komissio ottaa huomioon ainoastaan muutetun asetuksen N:o 1552/89 6 artiklan 2 kohdan a alakohdassa tarkoitetun tapauksen. Saksan hallituksen mukaan on kuitenkin otettava huomioon, että edellä mainitun asetuksen 6 artiklan 2 kohdan b alakohdan nojalla maksut, joita ei ole voitu periä velallisen maksukyvyttömyyden vuoksi, otetaan erilliseen kirjanpitoon. Saksan hallitus pitää tätä mahdollisena myös silloin, kun muutoksenhaku pannaan vireille. Sen mielestä on kuitenkin lähes varmaa, että tällaisia muutoksenhakuja olisi pantu vireille.
2.
Arviointi
96. Komissio katsoo, että Saksan tulliviranomaisten olisi pitänyt kirjata tullien määrät tileihin jälkikäteen ja antaa ne tiedoksi velallisille 18.8.1998 alkaneessa kolmen kuukauden määräajassa. Komissio viittaa tässä yhteydessä yhtäältä tapauksen monimutkaisuuteen ja toisaalta siihen, että jäsenvaltiot ovat tunteneet tämän tapauksen vuodesta 1996 alkaen. Saksan hallitus ei tosiasiallisesti kiistä tätä.(30) Nyt esillä olevan asian olosuhteiden perusteella kolmen kuukauden määräaikaa ei nähdäkseni voida pitää kohtuuttoman lyhyenä. Tässä jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevassa menettelyssä voidaan näin ollen katsoa, että Saksan tulliviranomaisten olisi pitänyt kirjata tullien määrät tileihin jälkikäteen ja antaa ne tiedoksi velallisille 18.8.1998 alkaneessa kolmen kuukauden määräajassa.
97. Muutetun asetuksen N:o 1552/89 2 artiklassa säädetään, että yhteisöille kuuluvaa maksua omista varoista pidetään todettuna, kun jäsenvaltion toimivaltainen yksikkö on toimittanut maksuvelvolliselle tiedon hänen maksettavakseen kuuluvasta määrästä. Edellä mainitun asetuksen 6 artiklan 2 kohdan a alakohdan nojalla maksut, jotka on todettu tämän asetuksen 2 artiklan mukaisesti, otetaan kirjanpitoon viimeistään maksun toteamiskuuta seuraavan toisen kuukauden 19 päivän jälkeisenä ensimmäisenä työpäivänä, jollei tämän kohdan b alakohdasta muuta johdu. Muutetun asetuksen N:o 1552/89 9 artiklan ja 10 artiklan 1 kohdan ensimmäisen alakohdan nojalla jäsenvaltion on tuloutettava omat varat komission tilille viimeistään sitä kuukautta, jona maksu on 2 artiklan mukaisesti todettu, seuraavan toisen kuukauden 19. päivää seuraavana ensimmäisenä työpäivänä.
98. Asiassa C-392/02, komissio vastaan Tanska, annetun ratkaisun mukaan jäsenvaltiot ovat velvollisia toteamaan omat varat myös silloin, kun jäsenvaltioiden tulliviranomaiset eivät tullilainsäädännön vastaisesti ole kantaneet tulleja jälkikäteen velalliselta. Tarkasteltaessa velvollisuutta tulouttaa omat varat komission tilille määräajassa ei tilannetta, jossa jäsenvaltio on todennut omat varat muttei kuitenkaan ole suorittanut niitä komissiolle, ole erotettava tilanteesta, jossa jäsenvaltio on virheellisesti jättänyt kyseiset varat toteamatta.(31)
99. Sovellettaessa edellä esitettyjä oikeussääntöjä nyt esillä olevan asian osalta on todettava, että Saksan liittotasavalta selvästikin tuloutti kyseessä olevat omat varat myöhässä. Sen olisi pitänyt kirjata tullien määrät tileihin jälkikäteen ja ilmoittaa ne velallisille viimeistään 18.11.1998. Nämä varat olisi pitänyt tulouttaa viimeistään 20.1.1999. Ne tuloutettiin kuitenkin vasta 31.10.2005.
100. Saksan hallitus vetosi ensimmäisen kerran suullisessa käsittelyssä siihen, että siinä (hypoteettisessa) tapauksessa, että Saksan tulliviranomaiset olisivat kirjanneet tullien määrät tileihin jälkikäteen ja antaneet ne tiedoksi, ne olisi voitu ottaa myös erilliseen kirjanpitoon muutetun asetuksen N:o 1552/89 6 artiklan 2 kohdan b alakohdan nojalla. Tällöin ne olisi pitänyt tulouttaa edellä mainitun asetuksen 10 artiklan 2 kohdan toisen alakohdan nojalla vasta sitä kuukautta, jona maksut olisi peritty, seuraavan toisen kuukauden 19 päivää seuraavana ensimmäisenä työpäivänä.
101. Edellä esitetty väite voidaan hylätä selvittämättä, oliko prosessioikeudellisesti hyväksyttävää, että tällainen väite esitettiin ensimmäisen kerran suullisessa käsittelyssä. Ensinnäkin on huomautettava, että Saksan liittotasavalta oli reus in excipiendo fit actor -periaatteen mukaisesti velvollinen näyttämään toteen muutetun asetuksen N:o 1552/89 6 artiklan 2 kohdan b alakohdassa säädettyjen edellytysten täyttymisen. Se ei ole kuitenkaan ensinnäkään esittänyt, millä perusteilla tullivelallista olisi nyt esillä olevassa asiassa täytynyt pitää maksukyvyttömänä.(32) Toiseksi sen väite, joka koskee jäsenvaltioiden mahdollisuutta ottaa maksut erilliseen kirjanpitoon muutoksenhaun tapauksessa, ei tunnu vakuuttavalta. Saksan hallitus vetoaa siihen, että velalliset olisivat lähes varmasti riitauttaneet kyseessä olevat maksut. Tämä väite on erittäin kyseenalainen. Todettujen maksujen riitauttaminen Saksan tulliviranomaisia vastaan ei nimittäin olisi voinut menestyä niin kauan kuin Unkarin tulliviranomaiset pysyivät näkemyksessään, jonka mukaan asianomaiset moottoriajoneuvot eivät ole Unkarin alkuperätuotteita. Saksalaiset tuomioistuimet olivat Saksan tulliviranomaisten tavoin lähtökohtaisesti velvollisia noudattamaan tätä päätelmää. Järkevä velallinen olisi näin ollen pyrkinyt hakemaan jälkitarkastuksen tuloksiin muutosta ensin Unkarissa. Toisin kuin Saksan hallitus katsoo, edellä esitetyn perusteella ei voida olettaa, että Saksan tulliviranomaisten toteamat tullivelat olisi riitautettu välittömästi. Lisäksi kyseessä on näin ollen non liquet -tapaus, jossa todistustaakka on Saksan liittotasavallalla. Tämä päätelmä on nyt esillä olevassa asiassa nähdäkseni perusteltu myös siksi, että asiantila voi jäädä epäselväksi, koska Saksan tulliviranomaiset eivät tullilainsäädännön vastaisesti ole kirjanneet tullien määriä tileihin jälkikäteen eivätkä antaneet niitä tiedoksi velallisille. Lisäksi on huomautettava, ettei muutetun asetuksen N:o 1552/89 6 artiklan 2 kohdan b alakohdassa säädetyn erilliseen kirjanpitoon ottamisen edellytyksenä ole ainoastaan se, että todetuista maksuista syntyy erimielisyyttä, vaan myös se, että niistä annetaan vakuus. Saksan liittotasavalta ei ole esittänyt huomautuksia viimeksi mainitusta edellytyksestä.
102. Edellä esitetyn perusteella on todettava, että Saksan liittotasavalta on rikkonut muutetun asetuksen N:o 1552/89 2 artiklaa, 6 artiklan 2 kohdan b alakohtaa, 9 artiklaa, 10 artiklan 1 kohdan ensimmäistä alakohtaa ja 17 artiklaa, koska se on tulouttanut omat varat myöhässä.
C Viivästyskorkojen maksamisesta kieltäytyminen
1.
Asianosaisten lausumat
103. Komissio väittää, että Saksan liittotasavalta on rikkonut asetuksen N:o 1552/89 ja asetuksen N:o 1150/2000 11 artiklaa, koska se ei ole maksanut viivästyskorkoa riidanalaisista omista varoista. Komissio toteaa, ettei korkojen maksua koskevan velvoitteen kanssa ole ristiriidassa myöskään komission 12.6.2003 päivätyssä kokousasiakirjassa oleva huomautus, jonka mukaan maksun suorittaminen komission ehdottamassa määräajassa auttaa välttämään viivästyskorot. Komissio ei tarkoittanut tällä huomautuksella, että viivästyskorot tulisivat maksettavaksi vasta kyseisestä ajankohdasta lähtien. Saksan liittotasavalta ei voi komission mukaan vedota luottamuksensuojaan.
104. Saksan hallitus väittää ensinnäkin, ettei viivästyneen tulouttamisen puuttuessa ole oikeutta vaatia myöskään korkoa. Vaikka Saksan liittotasavallan katsottaisiin menetelleen tullioikeuden vastaisesti, tulouttaminen viivästyi Saksan hallituksen mukaan vasta komission asetettua määräajan. Saksan hallitus toteaa lisäksi, ettei korkojen kerääntyminen voi alkaa komission jälkikäteen asettaman kolmen kuukauden määräajan alkaessa. Saksan hallitus vetoaa myös 12.6.2003 päivättyyn kokousasiakirjaan sisältyvään virkkeeseen, jonka mukaan maksun suorittaminen komission ehdottamassa määräajassa auttaa välttämään viivästyskorot. Saksan hallitus katsoo, että Saksan liittotasavallalla on oikeus vedota luottamuksensuojaan, koska se suoritti maksun määräajassa.
2.
Arviointi
105. Muutetun asetuksen N:o 1552/89 11 artiklan ja sitä seuranneen asetuksen N:o 1150/2000 11 artiklan nojalla jäsenvaltioiden on maksettava tuloutusten viivästyksistä korkoa. Saksan liittotasavallan tuloutukset viivästyivät nyt esillä olevassa asiassa. Kuten edellä on esitetty, varat olisi pitänyt tulouttaa viimeistään 20.1.1999, mutta ne tuloutettiin vasta 31.10.2005.
106. Väitteet, joissa Saksan liittotasavalta kiistää viivästymisen, eivät tunnu vakuuttavilta.
107. Viivästyminen ei ensinnäkään edellytä, että komissio asettaa määräajan ja että tämä määräaika päättyy tuloksetta. Muutetun asetuksen N:o 1552/89 ja sitä seuranneen asetuksen N:o 1150/2000 11 artiklasta ilmenee, että tuloutusten viivästyksistä on maksettava korkoa. Edellä mainittujen säännösten sanamuodossa ei edellytetä määräajan asettamista. Muutetun asetuksen N:o 1552/89 ja sitä seuranneen asetuksen N:o 1150/2000 10 artiklan 1 kohdan ensimmäisestä alakohdasta ilmenee, että omat varat on tuloutettava viimeistään sitä kuukautta, jona maksu on todettu, seuraavan toisen kuukauden 19. päivää seuraavana ensimmäisenä työpäivänä. Tämänkin säännöksen nojalla maksu erääntyy laissa säädettynä päivänä. Näin ollen myöskään tässä yhteydessä ei edellytetä määräajan asettamista.
108. Saksan hallitus väittää virheellisesti, ettei komissio voi nyt esillä olevan kaltaisessa tapauksessa määrittää jälkikäteen vapaan harkintavaltansa mukaan, milloin omat varat piti tulouttaa. Kuten edellä on esitetty, maksu ei eräänny komission asettaman määräajan perusteella. Tämä pätee myös nyt esillä olevaan asiaan. Tästä on kuitenkin erotettava komission prosessioikeudelliseen menettelyyn liittyvä kysymys. Nyt esillä olevassa asiassa on vaikea määrittää objektiivisesti se tarkka ajankohta, jona Saksan tulliviranomaisten piti pystyä kirjaamaan tullien määrät tileihin jälkikäteen ja antamaan ne tiedoksi velallisille. Komissio katsoo siksi kanteessaan, että kolme kuukautta oli Saksan tulliviranomaisille riittävän pitkä aika kirjata tullien määrät tileihin jälkikäteen ja antaa ne tiedoksi velallisille. Komission prosessioikeudellinen menettely on näin ollen ymmärrettävä siten, että rikkomisen voitiin olettaa tapahtuneen viimeistään kyseessä olevana ajankohtana. Tämä ei kuitenkaan tarkoita, että komissio on aineellisen oikeuden kannalta tarkasteltuna asettanut määräajan tulouttamiselle ja viivästymisen alkamiselle.
109. Saksan hallitus ei voi perustella näkemystään myöskään asiassa komissio vastaan Tanska annetulla tuomiolla.(33) Siihen ei sisälly mitään viitteitä siitä, että korkojen maksuvelvollisuus riippuu määräajan asettamisesta muutetun asetuksen N:o 1552/89 ja sitä seuranneen asetuksen N:o 1150/2000 10 ja 11 artiklan sanamuodon vastaisesti. Siltä osin kuin Saksan hallitus viittaa edellä mainitun tuomion 27 kohtaan on huomautettava, että yhteisöjen tuomioistuin ainoastaan toistaa siinä tosiseikat. Toisin kuin Saksan hallitus katsoo, myöskään tuomiolauselman perusteella ei voida tehdä tällaista päätelmää tai hyväksyä hallintokäytäntöä. Edellä mainitussa jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevassa menettelyssä komissio nimittäin vaati yhteisöjen tuomioistuinta ainoastaan toteamaan rikkomisen, koska viivästyskorot oli jätetty maksamatta komission jäsenvaltiolle asettaman suorittamatta olleiden määrien tulouttamista koskevan määräajan päättymisestä lähtien.(34) Yhteisöjen tuomioistuin esitti tuomiolauselmassaan komission vaatimusten mukaisen ratkaisun ne ultra petita -periaatteen perusteella. Siitä ei näin ollen voida johtaa muutetun asetuksen N:o 1552/89 ja sitä seuranneen asetuksen N:o 1150/2000 10 ja 11 artiklan tulkintaa, joka olisi ristiriidassa näiden säännösten sanamuodon kanssa. Yhteisöjen tuomioistuimen kyseessä olevan tuomion 67 kohdassa esittämästä perustelusta ja siinä mainitusta oikeuskäytännöstä sen sijaan ilmenee, että velvollisuus todeta yhteisöjen omat varat, velvollisuus tulouttaa ne (asetuksessa säädetyssä) määräajassa ja velvollisuus maksaa viivästyskorot liittyvät erottamattomasti toisiinsa. Tämä perustuu kyseessä olevan tuomion 67 kohtaan sisältyvään ajatukseen siitä, ettei tilannetta, jossa jäsenvaltio on todennut omat varat muttei kuitenkaan ole suorittanut niitä komissiolle, voida erottaa tilanteesta, jossa jäsenvaltio on jättänyt kyseiset varat toteamatta. Jäsenvaltion ei näin ollen ole tarkoitus hyötyä siitä, ettei se ole tulouttanut omia varoja muutetussa asetuksessa N:o 1552/89 ja sitä seuranneessa asetuksessa N:o 1150/2000 säädettynä ajankohtana.
110. Toiseksi Saksan hallitus väittää, ettei se ole luottamuksensuojan vuoksi velvollinen maksamaan viivästyskorkoja. Se toteaa, että 12.6.2003 päivätyn istuntoasiakirjan mukaan komissio on todennut, että maksun suorittaminen sen ehdottamassa määräajassa voi auttaa välttämään viivästyskorot. Saksan hallitus katsoo, että sillä on luottamuksensuoja, koska riidanalaiset omat varat maksettiin komission asettamassa määräajassa.
111. Myös edellä esitetty väite on hylättävä. Nyt esillä olevassa asiassa ei voida olettaa, ettei Saksan liittotasavallan tarvitse maksaa lainkaan viivästyskorkoja luottamuksensuojan perusteella. Oikeus vedota luottamuksensuojaan nimittäin edellyttää ensinnäkin, että toimivaltainen ja luotettava taho on antanut täsmällisiä, ehdottomia ja yhtäpitäviä vakuutteluita. Näiden takeiden on toiseksi oltava sellaisia, että ne saavat aikaan perustellun odotuksen sen henkilön mielessä, jolle ne on osoitettu. Annettujen takeiden täytyy lisäksi olla sovellettavien normien mukaisia.(35)
112. Nyt esillä olevassa asiassa jo kaksi ensimmäistä edellytystä jäävät täyttymättä. Saksan hallitus ei nimittäin voinut päätellä 12.6.2003 päivätyn kokouspöytäkirjan sisällöstä riittävän täsmällisiä vakuutteluita, jotka olisivat herättäneet Saksan hallituksessa perustellun odotuksen. Toisin kuin komissio katsoo, tätä kokouksen pöytäkirjassa olevaa virkettä ei tosin voida ymmärtää ainoastaan siten, että siinä on tarkoitus viitata pelkästään viivästyksen ajanjakson lyhentämiseen. Toisin kuin Saksan liittotasavalta katsoo, kyseistä virkettä ei voida kuitenkaan ymmärtää väistämättä myöskään siten, ettei viivästyskorkoja tarvitse maksaa, jos riidanalaiset omat varat tuloutetaan asetetussa määräajassa. Tämä voidaan perustella jo sillä, että riidanalaisia viivästyskorkoja oli määräajan päättymisen vuoksi kertynyt huomattava määrä (571 011,21 euroa), joka ylitti riidanalaisten omien varojen määrän (367 861,98 euroa). Komission virke voitiin ymmärtää myös siten, että komissio halusi asettaa kaikkien jäsenvaltioiden, jotka eivät tullilainsäädännön vastaisesti olleet kantaneet tulleja jälkikäteen ja suorittaneet vastaavia omia varoja komissiolle, viivästyskorkojen maksulle paitsi yhdenmukaisen alkamispäivän myös yhdenmukaisen päättymispäivän.(36) Tällainen menettely olisi helpottanut viivästyskorkojen laskemista, koska jokaiselle jäsenvaltiolle ei olisi tarvinnut määrittää omaa viivästysajanjaksoa. Näin ollen ei tarvitse selvittää, miten tämä viittaus oli ymmärrettävä. Voidaan nimittäin todeta, ettei kyseessä oleva virke ollut riittävän täsmällinen, jotta Saksan liittotasavallalla olisi ollut sen perusteella luottamuksensuoja.
113. Saksan hallitus toteaa tässä yhteydessä, että komission on vastattava epäselvyyksistä. Tämä johtuu Saksan hallituksen mukaan siitä, että oikeusvarmuuden periaatteella on oltava erityinen merkitys kustannusvastuun yhteydessä. Tämä väite on väärä siitä riippumatta, onko oikeusvarmuuden periaatetta pidettävä näin merkityksellisenä omia varoja koskevaan lainsäädäntöön liittyvien oikeuksien syntymisen yhteydessä. Koronmaksuvelvollisuuden syntymisen oikeudellisena perustana oli nimittäin muutetun asetuksen N:o 1552/89 11 artikla, luettuna yhdessä 10 artiklan kanssa. Nämä säännökset ovat selkeitä ja yksiselitteisiä. Nyt esillä olevassa asiassa on sen sijaan kyse siitä, saattoiko Saksan liittotasavalta 12.6.2003 päivättyyn kokouksen pöytäkirjaan sisältyneen viittauksen perusteella luottaa siihen, että komissio luopuu korkovaatimuksesta. Tässä yhteydessä noudatetaan edellä tämän ratkaisuehdotuksen 111 kohdassa mainittuja periaatteita.
114. Kolmanneksi myös seuraavan pohdinnan perusteella voidaan todeta, ettei Saksan hallituksella ollut luottamuksensuojaa. Vaikka 12.6.2003 päivättyyn kokouksen pöytäkirjaan sisältynyttä virkettä tulkittaisiin siten, ettei komissio peri kertyneitä korkoja, jos tulouttaminen tapahtuu sen asettamassa määräajassa, Saksalla ei olisi edellytyksiä vedota luottamuksensuojan periaatteeseen. Korkojen huomattavan määrän ja edeltävien tapahtumien vuoksi tällainen tarjous olisi nimittäin perustellusti voitu ymmärtää ainoastaan siten, että komissio luopuu korkovaatimuksista, jos jäsenvaltiot puolestaan tunnustavat riidanalaisten omien varojen maksamista koskevan velvoitteen. Siitä riippumatta, olisiko komission tällainen menettely ollut hyväksyttävää vai ei, on todettava, että Saksan liittotasavalta maksoi riidanalaiset omat varat nimenomaisesti ainoastaan tietyin ehdoin hyväksymättä oikeutta vaatia omien varojen maksua.
115. Edellä esitetyn perusteella Saksan liittotasavalta oli velvollinen maksamaan viivästyskorkoja 21.1.1999 ja 30.10.2005 väliseltä ajalta. Näin ollen on todettava, ettei Saksan liittotasavalta ole noudattanut velvoitettaan maksaa viivästyskorkoja muutetun asetuksen N:o 1552/89 eikä sitä seuranneen asetuksen N:o 1150/2000 11 artiklan mukaisesti.
VI Oikeudenkäyntikulut
116. Työjärjestyksen 69 artiklan 2 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska Saksan liittotasavalta on hävinnyt asian, se on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
VII Ratkaisuehdotus
117. Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin toteaa seuraavaa:
1) Saksan liittotasavalta ei ole noudattanut yhteisöjen omista varoista tehdyn päätöksen 88/376/ETY, Euratom soveltamisesta 29.5.1989 annetun neuvoston asetuksen (ETY, Euratom) N:o 1552/89, sellaisena kuin se on asetuksen N:o 1552/89 muuttamisesta 8.7.1996 annetulla neuvoston asetuksella N:o 1355/96, 9 artiklan, luettuna yhdessä 2 artiklan, 6 artiklan 2 kohdan a alakohdan ja 10 artiklan 1 kohdan ensimmäisen alakohdan kanssa, mukaisia velvoitteitaan, koska se ei tulouttanut 367 861,98 euron suuruisia omia varoja viimeistään 20.1.1999 vaan vasta 31.10.2005.
2) Saksan liittotasavalta ei ole noudattanut asetuksen N:o 1552/89, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1355/96, 11 artiklan eikä yhteisöjen omista varoista tehdyn päätöksen 94/728/EY, Euratom soveltamisesta 22.5.2000 annetun neuvoston asetuksen (EY, Euratom) N:o 1150/2000 11 artiklan mukaisia velvoitteitaan, koska se on kieltäytynyt maksamasta 571 011,21 euron suuruisia viivästyskorkoja, jotka ovat kertyneet omien varojen viivästyneen maksamisen vuoksi 21.1.1999 ja 30.10.2005 väliseltä ajalta.
3) Saksan liittotasavalta velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
(1) .
(2)  –	Hyväksytty Euroopan yhteisöjen ja niiden jäsenvaltioiden sekä Unkarin tasavallan välisen Eurooppa-sopimuksen tekemisestä 13.12.1993 tehdyllä neuvoston ja komission päätöksellä (EYVL L 347, s. 1).
(3)  –	EYVL L 302, s. 1.
(4)  –	Yhdistetyt asiat C‑23/04–C‑25/04, Sfakianakis, tuomio 9.2.2006 (Kok., s. I-1265).
(5) – EYVL L 201, s. 39.
(6) – EYVL 1997, L 92, s. 1.
(7) – Ks. päätöksellä N:o 1/95 muutetun pöytäkirjan 11 artikla. Päätöksellä N:o 3/96 muutetun pöytäkirjan 16 artiklan 1 kohdan b alakohdassa määrätään lisäksi kauppalaskuilmoituksen käyttämisestä todisteena. Sillä ei ole kuitenkaan merkitystä nyt esillä olevassa asiassa.
(8)  –	Ks. päätöksellä N:o 1/95 muutetun pöytäkirjan 12 artiklan 1 kohta.
(9) – Ks. päätöksellä N:o 1/95 muutetun pöytäkirjan 12 artiklan 6 kohta.
(10)  –	EYVL L 82, s. 1.
(11)  –	EYVL L 293, s. 9. Päätös 94/728 korvasi 1.1.1995 alkaen yhteisöjen omista varoista 24.6.1988 tehdyn neuvoston päätöksen 88/376/ETY, Euratom (EYVL L 185, s. 24), ja päätös 94/728 puolestaan korvattiin 1.1.2002 alkaen Euroopan yhteisöjen omien varojen järjestelmästä 29.9.2000 tehdyllä neuvoston päätöksellä 2000/597/EY, Euratom (EYVL L 253, s. 42).
(12)  –	Päätös 94/728 korvasi 1.1.1995 alkaen päätöksen 88/376.
(13)  –	EYVL L 155, s. 1.
(14)  –	EYVL L 175, s. 3.
(15)  –	EYVL L 130, s. 1.
(16)  –	Mainittu edellä alaviitteessä 4.
(17)  –	Ks. komission kanteen 52 kohta ja sitä seuraavat kohdat. Komissio toistaa tässä yhteydessä kuitenkin sanatarkasti toteamukset, jotka julkisasiamies Léger on esittänyt edellä alaviitteessä 4 mainituissa yhdistetyissä asioissa Sfakianakis esittämänsä ratkaisuehdotuksen 61 kohdassa ja sitä seuraavissa kohdissa. Nämä toteamukset eivät kuitenkaan liity siihen, määrätäänkö pöytäkirjassa tapauksesta, jossa viejämaan tulliviranomaiset toteavat jälkitarkastuksen yhteydessä, etteivät kyseessä olevat tuotteet ole alkuperätuotteita ja että EUR.1-tavaratodistukset on näin ollen annettu perusteettomasti. Julkisasiamies vastasi tähän kysymykseen myöntävästi ratkaisuehdotuksen 34 kohdassa, jossa hän kuitenkin viittasi pöytäkirjaan perustuvaan yhteistyö- ja tehtävienjakojärjestelmään. Ratkaisuehdotuksen 61 kohdassa ja sitä seuraavissa kohdissa tarkastellaan sen sijaan sitä, onko jälkitarkastuksen tuloksia koskeva muutoksenhaku tai tällaisen muutoksenhaun lykkäävä vaikutus otettava huomioon.
(18)  –	Asia C‑97/95, Pascoal & Filhos, tuomio 17.7.1997 (Kok., s. I-4209, 33 kohta); yhdistetyt asiat C‑153/94 ja C‑204/94, Faroe Seafood ym., tuomio 14.5.1996 (Kok., s. I‑2465, 20 kohta) ja edellä alaviitteessä 4 mainitut yhdistetyt asiat Sfakianakis, tuomion 49 kohta.
(19)  –	Edellä alaviitteessä 4 mainitut yhdistetyt asiat Sfakianakis, tuomion 32 kohta.
(20)  –	Edellä alaviitteessä 4 mainitut yhdistetyt asiat Sfakianakis, tuomion 21–26 kohta.
(21)  –	Edellä alaviitteessä 4 mainitut yhdistetyt asiat Sfakianakis, tuomion 27 kohta ja sitä seuraava kohta.
(22)  –	Edellä tämän ratkaisuehdotuksen 61 kohta.
(23)  –	Unkarin tulliviranomaiset tosin muuttivat jälkitarkastuksensa tuloksia tuomion antamisen jälkeen. Muutos ei kuitenkaan koskenut asianomaisia moottoriajoneuvoja, vaan Unkarin tulliviranomaiset katsoivat edelleen, etteivät ne ole Unkarin alkuperätuotteita ja että EUR.1-tavaratodistukset oli näin ollen myönnetty perusteettomasti. Ks. edellä tämän ratkaisuehdotuksen 36 kohta.
(24)  –	Edellä alaviitteessä 4 mainitut yhdistetyt asiat Sfakianakis, tuomion 32 kohta.
(25)  –	Vademecum for the participants in community administrative and investigative cooperation missions in third countries.
(26)  –	Ks. edellä tämän ratkaisuehdotuksen 61 kohta.
(27)  –	Toisin kuin Saksan hallitus katsoo, tämä ei nähdäkseni kuitenkaan johdu loppuraportin tavanomaista suuremmasta todistusvoimasta. Yhteisön hankkeisiin osallistuneet jäsenvaltioiden tulliviranomaiset voivat nimittäin ensinnäkin käsikirjan 4.4 kohdan nojalla toteuttaa toimia jo ennen loppuraportin vastaanottamista. Lisäksi käsikirjan 4.5 kohdassa todetaan nimenomaisesti, ettei ratkaisevaa merkitystä ole lähtökohtaisesti itse loppuraportilla vaan siihen liitetyillä asiakirjoilla. Käsikirjan 4.5 kohdassa edellytetään loppuraportin odottamista luultavasti pikemminkin siksi, että voidaan taata jäsenvaltioiden tulliviranomaisten yhdenmukainen menettelytapa.
(28)  –	Ks. vastineen 37 kohdassa oleva alleviivaus.
(29)  –	Asia C‑392/02, komissio v. Tanska, tuomio 15.11.2005 (Kok., s. I‑9811).
(30)  –	Siltä osin kuin Saksan hallitus katsoo, että komissio on luvattomasti asettanut määräajan oman harkintavaltansa mukaan, viittaan tämän ratkaisuehdotuksen 108 ja 109 kohtaan.
(31)  –	Edellä alaviitteessä 29 mainittu asia komissio v. Tanska, tuomion 67 ja 68 kohta.
(32)  –	Mahdollista maksukyvyttömyyttä koskevan yleisen viittauksen ja sen Saksan hallituksen vastaajan vastauksen sivulla 5 esittämän väitteen välillä, jonka mukaan monissa tapauksissa ei voida olettaa, että tullivelallisilla on vakavia taloudellisia vaikeuksia, on pikemminkin tiettyjä jännitteitä.
(33)  –	Mainittu edellä alaviitteessä 29.
(34)  –	Edellä alaviitteessä 29 mainittu asia komissio v. Saksa, tuomion 1 kohta.
(35)  –	Asia T-347/03, Branco v. komissio, tuomio 30.6.2005 (Kok., s. II‑2555, 102 kohta).
(36)  –	Tällaista tulkintaa puoltaa erityisesti se, että komissio oli asettanut kaikille asianomaisille jäsenvaltioille viivästyskorkojen yhdenmukaiseksi alkamispäiväksi 18.11.1998 siitä riippumatta, oliko jäsenvaltioiden tulliviranomaisilla jälkikäteen tapahtuvaan tileihin kirjaamiseen tarvittavat tiedot käytössään jo 13.7.1998 vai vasta 18.8.1998. Tämän perusteella voidaan päätellä, että komissio halusi asettaa myös yhdenmukaisen päättymispäivän jäsenvaltioiden tulouttaessa omat varat komission asettamassa määräajassa, mikä olisi mahdollistanut viivästyskorkojen yhdenmukaisen laskemisen.