62007CC0375
VERICA TRSTENJAK
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2008. szeptember 4. (
1
)
C-375/07. sz. ügy
Staatssecretaris van Financiën
kontra
Heuschen & Schrouff Oriëntal Foods Trading BV
„Előzetes döntéshozatal iránti kérelem — Besorolásról szóló rendelet érvényessége — Az 1196/97/EK rendelet mellékletének értelmezése — A Vámkódex 220. és 239. cikke — A 2454/93/EGK rendelet 871. és 905. cikke — Rizslisztből, sóból és vízből készült szárított tésztalapok — Tarifális besorolás — A behozatali vámok utólagos beszedése — Az elengedésre vonatkozó eljárás — A vámhatóságok észlelhető hibája — Az importőr nyilvánvaló hanyagsága”
I – Bevezetés
1.
A Hoge Raad der Nederlanden (Hollandia) jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelmét a Staatssecretaris van Financiën (pénzügyminisztériumi államtitkár) és a Heuschen & Schrouff Oriëntal Foods Trading BV (a továbbiakban: Heuschen & Schrouff) közötti, behozatali vámok utólagos beszedését érintő jogvita keretében terjesztették elő.
2.
A kérelem egyrészt a „rice paper” (rizspapír, illetve rizslapok, a továbbiakban: rizspapír) megnevezésű árucikk tarifális besorolására, valamint az említett árucikk vámtarifális besorolását szabályozó bizottsági rendelet érvényességére vonatkozik.
3.
Másrészt, ezzel az előzetes döntéshozatal iránti kérelemmel egyidejűleg a Bíróság előtt egy másik, a Heuschen & Schrouff által importált ugyanilyen rizspapírra és annak vámkezelésére vonatkozó ügy is folyamatban van. A Heuschen & Schrouff a 2004. június 17-i, REM 19/2002 bizottsági határozat megsemmisítését kívánja elérni. Az Európai Közösségek Elsőfokú Bíróságának erre vonatkozó, 2006. november 30-án hozott ítélete (
2
) képezi a C-38/07. P. ügyszámú fellebbezés (
3
) tárgyát.
4.
Ezzel a Heuschen & Schrouff és a Bizottság között jelenleg is folyamatban lévő jogvitával összefüggésben a kérdést előterjesztő bíróság a nemzeti bíróságok nemzeti és közösségi szinten párhuzamosan folyamatban lévő eljárásokkal kapcsolatos hatáskörére, valamint arra vonatkozóan terjesztett elő kérdéseket, hogy milyen mechanizmusok biztosítják a közösségi jog egységes alkalmazását.
II – Jogi háttér
A – A közösségi jog
1. A vámtarifára vonatkozó előírások
5.
A vám- és a statisztikai nómenklatúráról, valamint a Közös Vámtarifáról szóló, 1987. július 23-i 2658/87/EGK tanácsi rendelet (
4
) I. mellékletében létrehozott „Kombinált Nómenklatúra” (a továbbiakban: KN) a világméretű Harmonizált Áruleíró és Kódrendszeren (a továbbiakban: HR) alapul, amelyet az időközben Vámigazgatások Világszervezetévé átalakult Vámegyüttműködési Tanács dolgozott ki, és a Brüsszelben 1983. június 14-én megkötött nemzetközi egyezmény vezetett be, amely utóbbit a Közösség részéről az 1987. április 7-i 87/369/EGK tanácsi határozat (
5
) hagyta jóvá. A KN átveszi a HR vámtarifaszámait és hatszámjegyű vámtarifaalszámait, csak a hetedik és nyolcadik számjegy képez speciális KN-albontást (
6
).
6.
A 2658/87 rendelet 9. cikkének (1) bekezdése felhatalmazza az Európai Közösségek Bizottságát, hogy – a tagállamok képviselőiből álló bizottság segédletével – a 2658/87 rendelet 10. cikkében meghatározott eljárással összhangban az áruk KN-be történő besorolására vonatkozó szabályokat fogadjon el.
7.
A KN értelmezésére vonatkozó, a 2658/87 rendelet I. melléklete I. része I. címének A. pontja alatt található általános szabályok szerint többek között:
„Az áruknak a Kombinált Nómenklatúrába történő besorolására a következő elvek az irányadók:
1.
Az áruosztályok, árucsoportok és árualcsoportok címe csak a hivatkozások megkönnyítésére szolgál; jogi szempontból az áruk besorolását a vámtarifaszámokban szereplő árumegnevezések és az azokhoz kapcsolódó, az áruosztályokhoz, illetve az árucsoportokhoz tartozó megjegyzések alapján, valamint – ha az adott vámtarifaszám vagy megjegyzés eltérően nem rendelkezik – a következő rendelkezések alapján kell meghatározni.
[…]
3.
Ha […] az árut első látásra két vagy több vámtarifaszám alá lehetne besorolni, a besorolást az alábbiak szerint kell elvégezni:
a)
Azt a vámtarifaszámot, amely az árut legpontosabban határozza meg, előnyben kell részesíteni azokkal a vámtarifaszámokkal szemben, amelyek általánosabb meghatározást tartalmaznak. […]
[…]”
8.
A 2658/87 rendelet I. melléklete II. része IV. szakaszának 19. fejezete a „Gabona, liszt, keményítő vagy tej felhasználásával készült termékek; cukrászati termékek” KN-kódjait öleli fel.
9.
A KN 1901 vámtarifaszám a „malátakivonatot; a lisztből, darából, keményítőből vagy malátakivonatból előállított, kakaót nem, vagy […] kevesebb mértékben tartalmazó élelmiszerkészítményeket; a 0401–0404 vámtarifaszám […] (
7
) alá tartozó árukból előállított élelmiszerkészítményeket”, köztük a KN 19019099 vámtarifaalszám alá tartozó, „egyéb” megjelöléssel ellátott termékeket foglalja magában.
10.
A KN 1905 vámtarifaszám alá tartoznak a „kenyerek, cukrászsütemények, kalácsok, kekszek (biscuit) és más pékáruk kakaótartalommal is; az áldozóostyák, üres gyógyszerkapszulák gyógyszergyártásnál történő alkalmazásra, pecsételőostyák, rizspapírok és hasonló termékek […]”, köztük a KN 190590  vámtarifaalszám tárgyát képező „egyéb”, további KN 19059020 alszám alá tartozó „áldozóostyák, üres gyógyszerkapszulák, pecsételőostyák, rizspapírok és hasonló termékek”.
11.
Az egyes árucikkeknek a Kombinált Nómenklatúra szerinti besorolásáról szóló, 1997. június 27-i 1196/97/EK bizottsági rendelet (
8
) (e rendelet a fent említett 2658/87 rendelet 9. cikkén alapul) mellékletének 1. pontja alapján a következő leírásnak megfelelő termékeket kell a KN 19059020 vámtarifaalszám alá sorolni:
„Száraz, áttetsző, különböző méretű, rizslisztből, sóból és vízből készült élelmiszerkészítmény, lapok formájában.
Ezeket a lapokat, miután vízbe áztatták, hogy hajtogathatóak legyenek, általában tavaszi tekercshez használják »csomagolóként« […].”
12.
Ezzel kapcsolatban az 1196/97 rendelet mellékletének 1. pontja a következő indokolást tartalmazza:
„A besorolást a Kombinált Nómenklatúra 1. és 6. általános értelmezési szabálya, valamint az 1905, az 190590 és az 19059020 KN-kód megfogalmazása határozza meg.”
2. A könyvelésbe vétel elmaradására, illetve a méltányosságon alapuló elengedésre vagy visszatérítésre, továbbá a nemzeti és közösségi szervek ezzel kapcsolatos eljárási hatáskörére vonatkozó szabályozás
13.
A Közösségi Vámkódex létrehozásáról szóló, 1992. október 12-i 2913/92/EGK tanácsi rendelet (
9
) (a továbbiakban: Vámkódex) 220. cikke a vámtartozás összegének utólagos könyvelésbe vételével kapcsolatos rendelkezéseket tartalmaz azokra az esetekre nézve, amelyekben a vámtartozásnak megfelelő összeget nem, vagy a jogszabály szerint járó összegnél alacsonyabb összegben vették könyvelésbe.
14.
A Vámkódex 220. cikkének (2) bekezdése ezzel kapcsolatban többek között a következőt írja elő:
„[…] nem történik utólagos könyvelésbe vétel, ha:
[…]
b)
a jogszabály szerint járó vámösszeget a vámhatóság hibájából nem vették könyvelésbe, amit a jóhiszeműen eljáró, a vámáru-nyilatkozatra vonatkozó hatályos jogszabályokban megállapított rendelkezéseket teljesítő, megfizetésért felelős személy [ésszerűen] nem észlelhetett;
[…]”
15.
A behozatali vagy kiviteli vámok különleges esetekben lehetséges elengedésére vonatkozóan a Vámkódex 239. cikke (1) bekezdésének második francia bekezdése így rendelkezik:
„A behozatali vagy kiviteli vámokat […] olyan helyzetekben is […] el lehet engedni, amelyek olyan körülményekből adódnak, amelyeket nem az érintett személynek tulajdonítható megtévesztés vagy nyilvánvaló hanyagság okozott. […]”
16.
A Vámkódex 220. cikke (2) bekezdésének b) pontjához és 239. cikke (1) bekezdésének második franciabekezdéséhez kapcsolódó határozatok meghozatalára irányuló hatósági eljárást a többször módosított, a 2913/92/EGK rendelet végrehajtására vonatkozó rendelkezések megállapításáról szóló, 1993. július 2-i 2454/93/EGK bizottsági rendelet (
10
)„A vámtartozás összegének beszedése” című fejezete szabályozza. A kérdést előterjesztő bíróság az előzetes döntéshozatalra előterjesztett harmadik kérdésében (
11
) az 1998. július 29-i 1677/98/EK bizottsági rendelettel (
12
) módosított 2454/93 rendeletre hivatkozik (
13
), amellyel a jelen ügyben releváns hatósági eljárás tekintetében módosították a nemzeti vámhatóság és a Bizottság közötti hatáskörmegosztást. A nemzeti vámhatóság és a Bizottság közötti hatáskörmegosztásra vonatkozó szabályozás jelentős átdolgozása később, 2003. augusztus 1-jét követő hatállyal, a 2454/93 rendeletnek a 2003. július 25-i 1335/2003/EK bizottsági rendelet (
14
) általi módosításával történt meg. Mivel jelen ügyben mind a 2003. évi módosítást megelőző, mind az azt követő változat jelentőséggel bírhat annak megfelelően, hogy kinek mikori határozatáról van szó, mindkettőt részletesen elemezni kell.
17.
A Vámkódex 220. cikke (2) bekezdésének b) pontjához kapcsolódó határozatokra vonatkozó hatósági eljárást a 2454/93 rendelet 869–876a. cikke, míg a Vámkódex 239. cikke (1) bekezdésének második francia bekezdéséhez kapcsolódó határozatokra vonatkozó eljárást a 2454/93 rendelet 899. és 905., valamint azt követő cikkei szabályozzák.
18.
Mind a 2003. július 31-ig hatályos, mind a 2003. augusztus 1-jétől (
15
) hatályos jogi helyzetre érvényes, hogy a nemzeti vámhatóságok a Vámkódex 220. cikke (2) bekezdésének b) pontjához és a 239. cikk (1) bekezdésének második francia bekezdéséhez kapcsolódó határozatok esetében mindig akkor határoznak maguk, ha az e rendelkezésekben megállapított feltételeket nem tekintik teljesültnek (
16
).
19.
Amennyiben a nemzeti vámhatóságok a vám megfizetésére kötelezett számára kedvező határozatot kívánnak hozni, mind a Vámkódex 220. cikke (2) bekezdésének b) pontjához, mind a Vámkódex 239. cikke (1) bekezdésének második francia bekezdéséhez kapcsolódó határozatok meghozatalára irányuló hatósági eljárások tekintetében érvényesek a nemzeti vámhatóságok és a Bizottság közötti hatáskörmegosztásra vonatkozó bizonyos szabályok. A 2454/93 rendeletnek a kérdést előterjesztő bíróság által az előzetes döntéshozatalra előterjesztett harmadik kérdésben hivatkozott változata, vagyis a 2003. július 31-ig hatályos jogi helyzet, 50000 eurós küszöbértékkel volt jellemezhető, amely felett – amennyiben kedvező döntés mutatkozott valószínűnek – az ügyet határozathozatalra a Bizottság elé kellett terjeszteni. E küszöbérték alatt, például kétséges esetekben, az előterjesztés lehetősége állt fenn. A 2003. augusztus 1-jétől hatályos jogi helyzetet ezzel szemben 500000 eurós küszöbérték, valamint a határozathozatali gyakorlatnak a nemzeti vámhatóságokra történő erőteljes áttelepítése jellemzi (
17
). A Bizottság elé terjesztés csak néhány esetcsoport tekintetében jöhet szóba.
20.
A 2454/93 rendelet – a kérdést előterjesztő bíróság által hivatkozott – 869. cikkének 2003. július 31-ig hatályos változata ekképp rendelkezett:
„A vámhatóságok maguk is határozhatnak úgy, hogy nem könyvelnek le beszedetlen vámokat:
[…]
b)
ha a vámhatóság úgy ítéli meg, hogy a [Vámkódex] 220. cikke (2) bekezdésének b) pontjában megállapított feltételek teljesülnek, feltéve, hogy az érintett személytől egy vagy több behozatali vagy kiviteli tevékenység, de egyetlen hiba vonatkozásában be nem szedett összeg NaN [eurónál] kevesebb;
[…]”
21.
A 2454/93 rendelet ugyancsak hivatkozott 871. cikke (1) bekezdésének 2003. július 31-ig hatályos változata a következőképpen rendelkezett:
„A 869. cikkben említett esetek kivételével a vámhatóság – akár úgy ítéli meg, hogy a Vámkódex 220. cikke (2) bekezdésének b) pontjában megállapított feltételek teljesülnek, akár ha kételyei merülnek fel az adott rendelkezésben foglalt kritériumoknak az adott esetre való megfelelő alkalmazhatósága tekintetében – köteles az ügyet a Bizottság elé utalni, abból a célból, hogy az a 872–876. cikkben megállapított eljárással összhangban határozatot hozzon. […]”
B – A nemzeti jog
22.
A közigazgatási jogról szóló általános törvény (Algemene Wet Bestuursrecht) 8:72 cikkének (4) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„Ha a bíróság a keresetet megalapozottnak nyilvánítja, a közigazgatási szervet kötelezheti arra, hogy új határozatot hozzon, vagy más olyan aktust fogadjon el, amely a bíróság határozatát figyelembe veszi, vagy úgy határozhat, hogy a megsemmisített határozat egészének vagy egy részének a helyébe a saját határozata lép.”
III – Az alapeljárás tényállása és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
23.
Az élelmiszerek és élelmiszer-összetevők behozatalával foglalkozó Heuschen & Schrouff évek óta importál rizspapírt Vietnamból.
24.
1996-ban és az azt követő években a Heuschen & Schrouff nevében eljáró vámügynök az importált rizspapírról a KN 19019099 vámtarifaalszám alatt tett szabad forgalomba bocsátásra irányuló vámáru-nyilatkozatot. Az illetékes nemzeti vámhatóságok a vámáru-nyilatkozatot minden alkalommal elfogadták, egy vámáru-nyilatkozat alkalmával véletlenszerűen vett minta tarifális besorolásának elemzését követően is (
18
).
25.
Az 1998. január 14-én tett szabad forgalomba bocsátásra irányuló vámáru-nyilatkozat alkalmával az illetékes rotterdami vámhatóság a rizspapírt 1998. március 16-án – felülvizsgálatot követően – a KN 19059020 vámtarifaalszám alá sorolta be (
19
).
26.
A 2000. november 22-i vámmegállapító határozatokkal a Heuschen & Schrouff-ot az 1997. november 13-tól1998. december 31-ig tartó időszakban végzett teljes rizspapír-behozatalt terhelő összesen 645399,50 NLG (azaz 292869,52 euró (
20
)) összegű behozatali vám megfizetésére hívták fel. Az 1196/97 rendeletre hivatkozva a vámhatóság indokolásként kifejtette, hogy a vámáru-nyilatkozatokban megadott KN 19019099 vámtarifaalszám hibás, és ezért az érintett vámhatározatok helyesbítése szükséges.
27.
A Heuschen & Schrouff által benyújtott panasz nyomán az inspecteur 2001. március 9-i határozatával helyben hagyta a fizetési felszólításokat a 1998. március 16-i vámáru-nyilatkozatra vonatkozó 13650,30 NLG (6194,24 euró (
21
)) összegű fizetési felszólítás kivételével, amelyet megsemmisített (
22
).
28.
A Heuschen & Schrouff 2001. március 29-én az inspecteur panaszt elutasító határozata ellen keresettel fordult a Tariefcommissie-hoz, jelenleg a Gerechtshof te Amsterdam vámtanácsához (a továbbiakban: Gerechtshof te Amsterdam).
29.
A Gerechtshof te Amsterdam előtti tárgyalásra 2002. december 17-én került sor.
30.
A Gerechtshof te Amsterdam 2004. december 7-én hozott ítéletében a rizspapír tulajdonságai tekintetében megállapította, hogy egy rizsliszt, víz és só összetevőkből előállított termékről van szó. E három alkotóelemet összekeverik és tésztává gyúrják, amelyből golyókat formáznak. E golyókat kör alakú, áttetsző tésztalapokká nyújtják, majd kiszárítják. A termék így önmagában nem alkalmas közvetlen fogyasztásra, hanem először hőkezelésnek kell alávetni.
31.
A Gerechtshof te Amsterdam úgy döntött, hogy e termék a vámtarifa meghatározása szempontjából a KN 19059020 vámtarifaalszám alá sorolandó. A Vámkódex 220. cikke (2) bekezdésének b) pontja alapján el kell tekinteni a behozatali vámok utólagos könyvelésbe vételétől, mert a Heuschen & Schrouff jóhiszeműen járt el, és a vámnyilatkozatra vonatkozó valamennyi rendelkezést figyelembe vette. A Gerechtshof te Amsterdam a keresetet megalapozottnak minősítette, és megsemmisítette az inspecteur határozatát, valamint a fizetési felszólításokat.
32.
A Heuschen & Schrouff a Gerechtshof te Amsterdam előtt indított perrel párhuzamosan 2002. szeptember 13-án (
23
) azzal a kérelemmel fordult a nemzeti vámhatósághoz, hogy a Vámkódex 239. cikkének (1) bekezdése alapján engedje el a szóban forgó vámtartozást. E kérelmet 2002. szeptember 19-én az Európai Közösségek Bizottsága elé terjesztették, amelyet az 2004. június 17-i határozatában azzal az indokolással utasított el, hogy fennáll ugyan a Vámkódex 239. cikke értelmében vett különleges helyzet, a Heuschen & Schrouff azonban nyilvánvalóan hanyag módon járt el.
33.
A Gerechtshof te Amsterdam 2004. december 7-én hozott ítéletével egyidőben az Elsőfokú Bíróság előtt folyamatban volt az említett bizottsági határozat ellen – 2004. szeptember 23-án – benyújtott kereset elbírálása. E keresetet a 2006. november 30-án hozott ítélet elutasította, ami ellen a Bíróságnál fellebbezést terjesztettek elő (
24
).
34.
A Gerechtshof te Amsterdam ítéletével szembeni felülvizsgálati eljárás keretében a Hoge Raad der Nederlanden 2007. július 13-i végzésével a jelen ügyben megvizsgálandó kérdéseket terjesztette a Bíróság elé:
1)
A Kombinált Nómenklatúra 1905 vámtarifaszáma alá tartoznak-e az 1196/97 rendelet mellékletében leírt típusú tésztalapok, ha rizslisztből, sóból és vízből gyártott, szárított tésztalapokról van szó, amelyeket azonban nem vetettek alá hőkezelésnek?
2)
Érvényes-e az előbbi rendelet, tekintettel az előző kérdésre adandó válaszra?
3)
Úgy kell-e értelmezni az 1998. július 29-i 1677/98/EK bizottsági rendelettel módosított […] 2454/93 rendelet 871. cikkét, hogy abban az esetben, ha a vámhatóság ezen 871. cikk (1) bekezdése alapján köteles az ügyet a Bizottság elé terjeszteni, mielőtt az utólagos könyvelésbe vételtől eltekintésről határozhatna, a nemzeti bíróság, amely a vámtartozás kötelezettje által a vámhatóság utólagos könyvelésbe vételt elrendelő határozata ellen benyújtott keresetről határoz, nem rendelkezik hatáskörrel az utólagos könyvelésbe vétel hatályon kívül helyezésére azon az alapon, hogy megítélése szerint fennállnak az utólagos könyvelésbe vételtől való (kötelező) eltekintésnek a 220. cikk (2) bekezdésének b) pontjában foglalt feltételei, ha a Bizottság nem ért egyet e megállapítással?
4)
Ha a 3. kérdésre az a válasz adandó, hogy az a körülmény, miszerint a Bizottság bizonyos döntési hatáskörrel rendelkezik a vámok utólagos beszedésére irányuló eljárás területén, nem korlátozza a vámok utólagos beszedésére irányuló eljárás elleni keresetről határozó nemzeti bíróság hatáskörét, a közösségi jog előír-e egyéb, a közösségi jog egységes alkalmazását biztosító mechanizmust arra az esetre, ha a konkrét ügyben a Bizottság és a nemzeti bíróság eltérően ítéli meg a Vámkódex 220. cikkének keretében az annak megállapítására alkalmazott szempontokat, hogy a vámtartozás kötelezettje észlelhette-e a vámhatóság tévedését?
35.
A Gerechtshof te Amsterdamnak a rizspapír termékjellemzőivel kapcsolatos megállapításaira hivatkozva a kérdést előterjesztő bíróság első két kérdésével összefüggésben rámutat arra, hogy két igen eltérő értelmezési irányvonal létezik arra vonatkozóan, hogy egy, a rizspapírhoz hasonló termék esetében melyik ismérv irányadó az 1901 és 1905 KN-kódok alá történő besorolás tekintetében. Különösen az Uelzena Milchwerke ügyben hozott ítélet (
25
) táplálja a KN 1905 vámtarifaszám szerinti besorolás tekintetében fennálló kétségeket. Amennyiben a KN 1905 vámtarifaszám hibás, felmerül az 1196/97 rendelet érvényességének a kérdése.
36.
A kérdést előterjesztő bíróság a harmadik és negyedik kérdést a közösségi jog – jelen esetben a Vámkódex 220. cikke (2) bekezdésének és 239. cikk (1) bekezdése második francia bekezdésének – egységes alkalmazására, valamint az eltérő döntések – egyrészt a Bizottság és a Közösség bíróságai, másrészt a nemzeti vámhatóságok és a bíróságok előtti párhuzamos eljárásokból eredő – veszélyére tekintettel teszi fel.
37.
A Bíróság ítélkezési gyakorlata értelmében (
26
) ugyanis annak a kérdésnek a megítélésénél, hogy a vámtartozás kötelezettje a Vámkódex 239. cikke (1) bekezdésének második francia bekezdése értelmében vett nyilvánvaló hanyagságot tanúsított-e, ugyanazokat a szempontokat kell alkalmazni, mint amelyek a Vámkódex 220. cikke keretében annak megállapítására szolgálnak, hogy fennáll-e a vámhatóság olyan hibája, amelyet a vámtartozás kötelezettje nem észlelhetett.
38.
Ebben az összefüggésben a harmadik kérdés kifejezetten arra irányul, hogy az olyan bíróság, amelynek ítélete fellebbezéssel vagy felülvizsgálati kérelemmel megtámadható, és amely nem terjeszt a Bíróság elé előzetes döntéshozatal iránti kérelmet, hozhat-e olyan ítéletet, amely a Bizottságot megkerülve kizárja az utólagos beszedést, vagy legfeljebb olyan ítéletet hozhat, amely megsemmisíti az utólagos beszedést elrendelő határozatban foglalt, az ügy Bizottság elé terjesztését megtagadó nemzeti vámhatósági döntést.
39.
Miután az eljárás írásbeli szakasza lezárult, 2008. május 22-én tárgyalásra került sor, amelyen a Heuschen & Schrouff, a Bizottság, a holland kormány, a görög kormány és az olasz kormány vett részt. A tárgyaláson új szempontok nem merültek fel.
IV – Jogi értékelés
A – A rizspapír vámtarifális besorolásáról
40.
A kérdést előterjesztő bíróság első kérdése a rizspapír KN alá történő helyes vámjogi besorolásának szempontjaira (
27
) vonatkozik. Az 1901 és 1905 KN-kódra tekintettel felmerül a besorolás szempontjából releváns termékjellemző kérdése. A kérdést előterjesztő bíróság a kérdés felvetésekor a KN 1905 vámtarifaszám tekintetében különösen a hiányzó hőkezelés szempontját dolgozza ki. Majd az első kérdésre adandó válaszhoz kapcsolódik az 1196/97 rendelet érvényességére vonatkozó második kérdés.
41.
Mielőtt rátérnék a KN-re vonatkozó besorolási elvekre, először a besorolandó terméket kell közelebbről szemügyre venni: az ázsiai ehető rizspapírt (
28
) (illetve rizslapokat) élelmiszerek (ehető) csomagolásaként használják. Amint azt a Gerechtshof te Amsterdam megállapította, jelen ügyben rizsliszt, víz és só összetevőkből előállított termékről van szó. Az összetevők összekeverését és gyúrását követően golyókat formálnak, amelyeket kör alakú, áttetsző tésztalapokká nyújtanak, majd ezt követően kiszárítanak. A Gerechtshof te Amsterdam kifejtette továbbá, hogy a termék önmagában nem alkalmas közvetlen fogyasztásra, amíg nem vetették hőkezelés alá. Ehhez hozzá kell tenni, hogy a leheletvékony rizslapokat bármilyen további felhasználást – beleértve a hőkezelést is – megelőzően vízbe kell áztatni. Ezeket töltelékükkel együtt olajban vagy más módon (például tavaszi tekercsekként) kisütik, azonban a recepttől függően tartalmukkal együtt töltött rudacskákként nyersen is fogyaszthatók.
42.
A KN általános értelmezési szabályainak 1. pontjához kapcsolódóan (
29
) a besorolás tekintetében különösen a KN vámtarifaszámok és alszámok szövege irányadó (
30
). A Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata pontosan meghatározza, hogy a jogbiztonság biztosítása és az ellenőrzések megkönnyítése érdekében az áruk tarifális besorolásának meghatározó szempontját általában azok objektív, a Kombinált Nómenklatúra vámtarifaszámának és az áruosztályok, illetve árucsoportok megjegyzéseinek szövegében meghatározott jellemzőiben és tulajdonságaiban kell keresni (
31
).
43.
A kérdést előterjesztő bírósággal egyet kell érteni abban, hogy a KN 1905 vámtarifaszám szövegéből nem szűrhető le kifejezetten jellemzőként az, hogy az abban felsorolt árukat hőkezelésnek vetették alá. Igaz ugyan, hogy első termékcsoportként ide tartozik a „kenyér, cukrászsütemény, kalács, keksz (biscuit) és más pékáru kakaótartalommal is”. Azonban pontosvesszővel világosan elválasztva következik egy további termékcsoport, amelynek felsorolásában a „sült” jellemzőt szó szerint nem említik: „az áldozóostyák, üres gyógyszerkapszulák gyógyszergyártásnál történő alkalmazásra, pecsételőostyák, rizspapírok és hasonló termékek”. E termékcsoportot ugyanezzel a megfogalmazással kifejezetten a KN 19059020 vámtarifaalszám alá sorolják. A „hőkezelés” fogalmat szó szerint sehol sem említik. Az e vámtarifaalszámban gyakran előforduló közös jellemző inkább a lapforma és a száraz állag, amelyet különböző módszerek (szárítás hőkezeléssel, vagy anélkül) révén érnek el.
44.
Ezt egyébként a rendelkezés különböző nyelvi változatai is megerősítik (
32
). Néhány – ha nem is a holland (
33
) – változatban kifejezetten „szárított” termékeket, mégpedig „lisztből készült szárított tésztalapokat” (
34
) említenek. Ez igaz a jelen ügyben besorolandó termékre. Néhány – például az angol és a szlovén – változatban kifejezetten a „rizspapír” (
35
) fogalom olvasható.
45.
A KN 19059020 vámtarifaalszám alá történő besorolásra vonatkozó eddigi megállapítások nem ellentétesek az Uelzena Milchwerke-ügyben hozott ítélettel (
36
). Jóllehet a Heuschen & Schrouff a jelen eljáráshoz kapcsolódó észrevételeiben erre az ítéletre hivatkozva kiemelte, hogy a „hőkezelés” a KN 1905 vámtarifaszám tekintetében szükségszerűen kielégítendő követelmény. Ennek azonban ellentmond, hogy ez az ítélet csak a KN 1905 vámtarifaszám első termékcsoportjára vonatkozik, amelynek jellemzőit és tulajdonságait a „kenyér, cukrászsütemény, kalács, keksz (biscuit) és más pékáru kakaótartalommal is” kifejezéssel jelölték meg. Az Uelzena Milchwerke-ügyben hozott ítélet egészen pontosan a KN 190530  vámtarifaalszám alatti „[…] keksz[re] […]” vonatkozik. Tehát, mivel ez az ítélet nem érinti a „áldozóostyák, üres gyógyszerkapszulák gyógyszergyártásnál történő alkalmazásra, pecsételőostyák, rizspapírok és hasonló termékek” árucsoportot, jelen körülményekre tekintettel nem járulhat hozzá az értelmezéshez.
46.
A KN 1901 vámtarifaszám termékleírásával történő összevetés továbbá megmutatja, hogy annak szövege – különösen a Heuschen & Schrouff által helyesnek tartott KN 19019099 vámtarifaalszám („egyéb”) megfogalmazása – nem tartalmaz semmiféle, a KN általános értelmezési szabályai 3. pontjának a) alpontja (
37
) értelmében vett pontosabb termékleírásnak minősíthető támpontot.
47.
Ebben a KN-kód szövege alapján történő besorolás által teremtett egyértelmű helyzetben véleményem szerint többé nem relevánsak a Vámigazgatások Világszervezetének a Heuschen & Schrouff által említett (
38
) magyarázó megjegyzései (
39
).
48.
Ebből következően a kérdést előterjesztő bíróság első kérdésére igenlő választ kell adni, ahogy azt egyébként a holland, a görög és az olasz kormány, valamint a Bizottság is javasolta. Ennélfogva az 1196/97 rendelet mellékletében leírt típusú tésztalapokat a KN 1905 vámtarifaszám – egészen pontosan a KN 19059020 vámtarifaalszám – alá kell besorolni, ha rizslisztből, sóból és vízből gyártott, szárított tésztalapokról van szó, amelyeket azonban nem vetettek alá hőkezelésnek.
49.
Mivel a fenti megfontolások fényében a rizslapok besorolása az 1196/97 rendelet alapján megfelel e termék KN szövege szerinti besorolásának, nem fér kétség az 1196/97 rendelet érvényességéhez.
B – A könyvelésbe vétel elmaradásáról, illetve a méltányosságon alapuló elengedésről/visszatérítésről, továbbá a nemzeti és közösségi szervek ezzel kapcsolatos eljárási hatásköréről
50.
A kérdést előterjesztő bíróság a harmadik és negyedik kérdéssel arra keresi a választ, hogy milyen mechanizmusokkal biztosítható a Vámkódex 220. cikke (2) bekezdésének és 239. cikke (1) bekezdése második francia bekezdésének egységes alkalmazása, ha a jelenlegihez hasonló helyzetben olyan bíróság dönt, amelynek az ítélete fellebbezéssel vagy felülvizsgálati kérelemmel támadható meg.
51.
Annak érdekében, hogy e kérdéseket megválaszolhassuk, először is tisztázni kell, hogy fennáll-e az egységes értelmezés és alkalmazás szükségessége a Vámkódex 220. cikke (2) bekezdésének és 239. cikke (1) bekezdése második francia bekezdésének tekintetében, amelyek mindegyike méltányosság alapján alkalmazandó szabályozást tartalmaz. Erre igenlő választ kell adni, ha az alkalmazandó szempontok teljesen vagy mindenesetre részben azonosak.
52.
Ezzel kapcsolatban mindenekelőtt a jelen ügyben releváns mindkét rendelkezés elhelyezkedésére vonatkozóan meg kell jegyezni, hogy alkalmazásukra különböző időpontokban kerül sor. Mindkettő a Vámkódex – „Vámtartozás” című – VII. címéhez tartozik, ám azon belül külön fejezetben találhatók. A 220. cikk (2) bekezdése a – „Vámtartozás összegének beszedése” című – 3. fejezet részét képezi. Itt szabályozzák a könyvelésbe vétel – tehát a vámösszegek kiszámításának és könyvelési nyilvántartásba történő bejegyzésének (
40
) – elvét, valamint az e műveletet érintő részletkérdéseket, mint például a 220. cikkel az utólagos könyvelésbe vételt, vagyis azokat az eseteket, amelyekben először elmaradt a könyvelésbe vétel. Ebben az időpontban a Vámkódex 220. cikke (2) bekezdésének keretében az utólagos könyvelésbe vételtől méltányosság alapján történő eseteges eltekintésről van szó. A Vámkódex 239. cikke (1) bekezdésének második francia bekezdése ezzel szemben a – „Vám visszafizetése és elengedése” című – 5. fejezethez tartozik. Az ehhez kapcsolódó időpont későbbi, mint a(z utólagos) könyvelésbe vétel. A Vámkódex 239. cikke (1) bekezdésének második francia bekezdése a már könyvelésbe vett – vagyis a már nyilvántartásba bejegyzett – vámösszegek korrekcióját szolgáló több lehetőség közül – elengedés vagy visszatérítés formájában – egyet rögzít. A rendelkezésben szereplő általános méltányossági záradék (
41
) olyan kivételes helyzetekre vonatkozik, amelyben a bejelentő az azonos tevékenységet folytató szereplőkhöz képest találja magát (
42
). Ezt az általános méltányossági záradékot különösen akkor kell alkalmazni, ha a bejelentő és a közigazgatás viszonyát jellemző körülmények olyanok, hogy nem lenne méltányos a bejelentőre olyan kárt telepíteni, amelyet rendes esetben nem szenvedett volna el (
43
).
53.
A Vámkódex 239. cikkének (1) bekezdése tehát a 220. cikk (2) bekezdésével megegyezően teret enged a méltányosságnak. Mindkét szabályozást ugyanaz a cél vezérli (
44
), nevezetesen a behozatali vagy kiviteli vámok utólagos megfizetésének azokra az esetekre való korlátozása, amelyekben az utólagos megfizetés indokolt, és összeegyeztethető az olyan alapelvekkel, mint a bizalomvédelem elve (
45
). A szabályozások ennélfogva méltányossági megfontolásokkal, valamint különösen a bizalomvédelem elvével függenek össze. Részben egybeesnek (ahogy azt a későbbiekben még bemutatom), azonban nem fedik le teljesen egymást (
46
), ami a Vámkódex 239. cikke (1) bekezdésének tekintetében – a Vámkódex 220. cikkének (2) bekezdéséhez viszonyítva – szélesebb körű alkalmazást eredményez.
54.
A Vámkódex 220. cikke (2) bekezdésében és 239. cikke (1) bekezdésének második francia bekezdésében rögzített bizonyos szempontok azonosságát érintő kérdéssel kapcsolatban már állást foglalt az ítélkezési gyakorlat (
47
). A Hewlett Packard France ügyben (
48
), a Söhl & Söhlke ügyben (
49
)és a Hollandia kontra Bizottság ügyben (
50
) hozott ítéletekben a Bíróság kifejezetten leszögezte, hogy a Vámkódex 239. cikke (1) bekezdésének második francia bekezdése értelmében vett „nyilvánvaló hanyagság” jelen ügyben releváns fogalma tekintetében analóg módon azokat a szempontokat kell alkalmazni, amelyek a Vámkódex 220. cikke keretében alkalmazandók annak ellenőrzése végett, hogy a gazdasági szereplő észlelhette-e a vámhatóság által elkövetett hibát.
55.
Ennélfogva, mivel a jelen ügyben érintett szempontok jelentős mértékű egyezést mutatnak, ám a szóban forgó határozatok nem minden esetben összpontosulnak egy kézben, párhuzamos eljárások esetén – ahogy a jelen ügyben is – veszélybe kerülhet a közösségi jog egységes alkalmazása.
56.
A Bíróság eddigi ítélkezési gyakorlata már jelentős iránymutatással szolgál mindkét jelen ügyben érintett rendelkezés közös elemei egységes alkalmazásának biztosítására és az ellentmondó határozatok – egyrészt a Bizottság és a közösségi bíróságok, másrészt a nemzeti vámhatóságok és bíróságok előtti – párhuzamos eljárásokból eredő veszélyének elkerülésére vonatkozóan. A görög kormányhoz hasonlóan e tekintetben én is megemlítem a Deutsche Fernsprecher-ügyben (
51
), a Mecanarte-ügyben (
52
), a Faroe Seafood és társai ügyben (
53
), valamint a Conseil général de la Vienne ügyben (
54
) hozott ítéleteket, amelyek ugyan nem párhuzamos eljárással kapcsolatos helyzethez kötődnek, azonban a vámok utólagos beszedése esetén a nemzeti hatóságok és a Bizottság között fennálló hatáskörmegosztásra vonatkoznak. Az említett ítéletek által felvázolt iránymutatásra építve, a nemzeti és közösségi bíróságok előtti párhuzamos eljárásokra vonatkozó, versenyjogi tárgyú Masterfoods-ügyben hozott ítéletből (
55
) a jelen ügy tekintetében alkalmazható elvek vezethetők le, amire egyébként a holland kormány is felhívta a figyelmet. Véleményem szerint az említett ítélkezési gyakorlatban rögzített irányvonalak ugyanabba az irányba mutatnak.
57.
A Mecanarte-ügyben hozott ítélet 33. pontjában, amint ezt megelőzően a Deutsche Fernsprecher-ügyben hozott ítéletben is, a Bíróság a behozatali és kiviteli vámok utólagos beszedése esetén a nemzeti hatóságok és a Bizottság között fennálló hatáskörmegosztás tekintetében egyértelműen kiemelte, hogy – egy, a jelenlegihez hasonló helyzetben – „a közösségi jog egységességét a Bíróság az előzetes döntéshozatali eljárás keretében biztosíthatja”. Tehát ha az érintett az utólagos beszedést elrendelő határozatot a tagállami bíróságok előtt kifogásolja, úgy tekintetbe kell venni a közösségi jog egységes alkalmazásának – legalább előzetes döntéshozatal iránti kérelem előterjesztése útján történő – biztosítását.
58.
A Mecanarte-ügyben hozott ítélet alapjául szolgáló helyzetben szükségtelen volt az akkor előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések hátterének, pontosabban e problémakör jelen ügyben releváns szempontjainak a részletes vizsgálata.
59.
A jelenleg elemzésre váró helyzet tekintetében, amelyben például az is jelentőséggel bír, hogy az EK 234. cikk harmadik bekezdése alapján előzetes döntéshozatal iránti kérelem előterjesztésére nem köteles olyan bíróságra, amely nem kívánja a saját eljárását felfüggeszteni, és egy esetleges döntést megvárni, vonatkozhat-e kivételes jelleggel mégis az előzetes döntéshozatal iránti kérelem előterjesztésének kötelezettsége (
56
), a Masterfoods-ügyben hozott ítélet a Deutsche Fernsprecher ügyben, a Mecanarte-ügyben, a Faroe Seafood és társai egyesített ügyekben, valamint a Conseil général de la Vienne ügyben hozott ítéletekből levezethető megközelítés folytatását jelenti.
60.
A Masterfoods-ügyben hozott ítélet (
57
) alapjául szolgáló helyzet ugyancsak a nemzeti és a közösségi bíróságok előtt párhuzamos zajló eljárásokat érintette, még ha az EK-Szerződés 85. és 86. cikke (jelenleg EK 81. és EK 82. cikk) vonatkozásában is. A jelenlegi helyzethez képest további különbség, hogy akkoriban egy nemzeti bíróság előtt folyamatban lévő jogvita eldöntése függött egy bizottsági határozat érvényességétől, míg jelen esetben az értékelési szempontok azonosságáról van szó.
61.
A Masterfoods-ügyben hozott ítélet 51. pontjában a Bíróság – a Delimitis-ügyben hozott ítélet (
58
) 47. pontjára hivatkozva – az EK-Szerződés 85. cikke (1) bekezdésének, 86. cikkének, valamint 85. cikke (3) bekezdésének alkalmazásával kapcsolatban kifejtette, a nemzeti bíróságoknak – amikor olyan megállapodásokról vagy gyakorlatról döntenek, amelyek a Bizottság határozatának is tárgyát képezhetik – el kell kerülniük, hogy a Bizottság által meghozni kívánt határozattal ellentétes határozatot hozzanak.
62.
A Bíróság továbbá a Masterfoods-ügyben hozott ítélet 52. pontjában úgy ítélte meg, hogy amikor a nemzeti bíróságok olyan megállapodásról vagy gyakorlatról döntenek, amelyek már a Bizottság határozatának tárgyát képezik, különösen nem hozhatnak a Bizottságéval ellentétes határozatot akkor sem, ha ez utóbbi ellentmond az elsőfokú nemzeti bíróság által hozott határozatnak.
63.
A Masterfoods-ügyben hozott ítéletben a Bíróság e megállapításokat igen általánosan és nem kifejezetten versenyjogi helyzetekre szabva fogalmazta meg. Semmiféle akadályát nem látom ezen elvek vámjog területén történő alkalmazhatóságának, ahol – mint a jelenlegi helyzetben – fennáll a nem egységes alkalmazás és az egységes jogi tényekkel kapcsolatban párhuzamos eljárás során születő ellentmondó határozatok veszélye.
64.
A Masterfoods-ügyben hozott ítélet arra a kérdésre, hogy mit kell tennie a nemzeti bíróságnak a jelenlegihez hasonlóan párhuzammal jellemzett helyzetben, kettős választ adott: fel kell függesztenie az eljárást – a Bizottság határozatával ellentétes határozat elkerülése érdekében – mindaddig, amíg a megsemmisítési keresetről végleges határozatot nem hoznak a közösségi bíróságok, kivéve, ha úgy véli, hogy indokolt előzetes kérdést feltennie a Bíróságnak a bizottsági határozat érvényességére vonatkozóan (
59
).
65.
Ez a válasz egyértelműen előnyben részesíti a megsemmisítési kereset jogerős elbírálásáig tartó felfüggesztést, anélkül azonban, hogy kizárná az előzetes döntéshozatali eljárás lehetőségét. A megsemmisítési kereset soron kívüli elbírálásának előnyben részesítése a jelenlegihez hasonló helyzetek tekintetében teljesen érthető, ha szem előtt tartjuk a megsemmisítési keresetet elbíráló és az előzetes döntéshozatali eljárás rendkívül eltérő megközelítését (
60
).
66.
Másrészt különleges okokból – például egy olyan helyzetben, mint a jelenlegi – a várakozás helyett szintén ésszerű lehet a Bíróság elé terjesztés. Mivel egy olyan helyzetben, mint a jelenlegi, a bizottsági határozat a behozatali vámok elengedésének tulajdonképpen másodrendű kérdésére vonatkozik, amit meg kellene előznie az alapkérdés – vagyis a behozatali vámok utólagos beszedése – tisztázásának. Ezen alapkérdés tisztázásához a jelenleg szóban forgó jogvitában a rizspapír helyes vámtarifális besorolását kellett elemezni (
61
). Ez az előzetes döntéshozatalra előterjesztés különleges indokaként szolgálhat, miközben az is elképzelhető, hogy kizárólag e szempontról majd tagállami szinten részítélet útján határozzanak.
67.
A Masterfoods-ügyben kialakított ítélkezési gyakorlat átvehetőségének megállapítása nem ellentétes a például a Sportgoods-ügyben (
62
) és a Sommer-ügyben (
63
) hozott ítéletekkel, mivel ezek a jelenlegitől eltérő helyzetre vonatkoznak. A Bíróság ítélete mindkét ügyben – a jelenlegitől eltérően – olyan helyzetre vonatkozott, amelyben a Bizottság határozata nem tartalmazott jogi vagy ténybeli megállapításokat arra vonatkozóan, hogy a vitás rendeletben létezik-e jogalap a szóban forgó behozatali vámok utólagos beszedésére; így e tekintetben a Bizottság határozatából hiányzott a címzett tagállam minden szervét – ideértve annak bíróságait is – kötelező hatály (
64
).
68.
A fentiek fényében véleményem szerint a jelenlegihez hasonló, párhuzamos eljárásokkal jellemzett helyzetek tekintetében szükséges, hogy a nemzeti bíróságok tiszteletben tartsák a Bizottság döntési hatáskörét, amely különösen a 2454/93 rendelet által rögzített eljárásban jut kifejezésre.
69.
Ezt a már meghozott bizottsági határozat esetén, amelynek megsemmisítését egy másik eljárásban kérték, elsődlegesen a nemzeti bíróság előtti eljárásnak a megsemmisítési kereset jogerős elbírálásáig tartó – mégpedig rögtön a kijelölt bírósági út kezdetén történő – felfüggesztésével lehet biztosítani. Ebben a helyzetben további lehetőségként – azonban inkább az elsődleges lehetőség megvalósítását kizáró különleges körülmények esetére szolgáló kiegészítő útként – megmarad az EK 234. cikk szerinti előzetes döntéshozatal iránti kérelem (
65
).
70.
Ha a bizottsági határozat még várat magára, akkor – amint azt a Bizottság is kiemelte észrevételeiben – különleges helyzet áll fenn. E megközelítés jelenleg hipotetikus jellegű, mivel az túlmutat a kérdést előterjesztő bíróság kérdésein. Mivel azonban a döntés meghozatalakor előnyös a lehetséges eseteket is szem előtt tartani, és az elképzelt megoldást azokra tekintettel is megvizsgálni, a következőkre kell röviden kitérni: a Bizottsággal egyetértve úgy vélem, hogy a Bizottság döntési hatáskörének tiszteletben tartása egy ilyen esetben megkövetelné, hogy a nemzeti bíróság az eljárást e határozat meghozataláig felfüggessze (
66
). Mivel egyébként fennállna a veszélye annak, hogy a bírói ítélet a bizottsági határozatot megelőzve annak helyébe lép.
71.
A nemzeti és a közösségi bíróságok közötti együttműködés ismertetett módjának gyakorlati biztosításához véleményem szerint az szükséges, hogy minden olyan nemzeti bíróság, amely a közösségi jog effajta párhuzamos jogi tényeinek az elbírálásával foglalkozik, hivatalból győződjön meg arról, hogy az elbírálandó kérelemmel párhuzamosan nyújtottak-e be, vagy az arra nyitva álló határidőn belül nyújthatnak-e még be (
67
) egy másik, a Bizottság által elbírálandó kérelmet, és hogy e kérelem adott esetben mely szakaszban (határozat, jogerő) tart (
68
).
72.
Hátravan még a kérdést előterjesztő bíróság harmadik kérdése különleges vonatkozásának a vizsgálata. E kérdés ugyanis pontosan a 2454/93 rendeletnek a nemzeti vámhatóságok számára eljárási szabályokat tartalmazó 871. cikke (1) bekezdésének értelmezésére irányul. E kérdés hátterében – amint az a holland kormánynak az Algemene Wet Bestuursrecht 8:72 cikkének (4) bekezdésére hivatkozó kijelentéseiből megállapítható – az áll, hogy e rendelkezés értelmében a holland vámhatóság számára a hatályon kívül helyező ítéletben a további eljárás lefolytatására vonatkozó követelmények és feltételek állapíthatók meg. Ilyen feltétel lehet például az, hogy a nemzeti vámhatóságnak a vám megfizetésére kötelezett kérelmét most már a Bizottság elé kell terjesztenie, mivel lehetséges a kötelezett számára kedvező döntés.
73.
Így a Vámkódex 220. cikke (2) bekezdése és 239. cikke (1) bekezdése második francia bekezdése egységes értelmezésének biztosítására egy további lehetőség is szóba jön, nevezetesen a nemzeti vámhatóság határozatának hatályon kívül helyezése anélkül, hogy ezáltal magában az ügyben ítéletet hoznának. Ezzel kapcsolatban meg kell jegyezni, hogy az is összhangban állhat a közösségi joggal (
69
), ha a nemzeti eljárásjog a nemzeti hatóság határozatának hatályon kívül helyezésére és az eljárás meghatározott feltételek mellett történő megismétlésére vonatkozó effajta lehetőséget tartalmaz, feltéve, hogy tiszteletben tartják a Bizottság döntési hatáskörét.
V – Végkövetkeztetések
74.
A fentiek alapján azt javasolom, hogy a Bíróság az alábbi választ adja a Hoge Raad der Nederlanden által előterjesztett kérdésekre:
1)
Az 1196/97 rendelet mellékletében leírt típusú tésztalapok a Kombinált Nómenklatúra 1905 vámtarifaszáma alá tartoznak, ha rizslisztből, sóból és vízből készült, szárított, de semmilyen módon nem hőkezelt tésztalapokról van szó.
2)
Az első kérdésre adott válaszra tekintettel érvényes a fent említett 1196/97 rendelet.
3)
A közösségi jog egységes értelmezésére tekintettel a nemzeti bíróságok – a bírósági hierarchiában elfoglalt mindenkori helyüktől függetlenül – kötelesek tiszteletben tartani a Bizottság döntési hatáskörét a Vámkódexben rögzített, tartalmukat tekintve azonos szempontok esetén. Annak érdekében, hogy a (részben) azonos rendelkezésekkel kapcsolatban párhuzamosan folyó eljárás során ne hozzon a Bizottság határozatával ellentétes határozatot, a nemzeti bíróságnak fel kell függesztenie az eljárást mindaddig, amíg a Közösség bíróságai jogerősen nem határoznak a megsemmisítési kereset tárgyában, kivéve, ha az adott körülmények között indokoltnak tartja, hogy a bizottsági határozat érvényességére vonatkozó előzetes döntéshozatal iránti kérelmet terjesszen a Bíróság elé. Felmerül továbbá a nemzeti vámhatóságok eljárásának megismétlése is, azzal a feltétellel, hogy a vámhatóságok és a Bizottság közötti igazgatási együttműködési eljárás során az ügyet a Bizottság elé kell terjeszteni.
(
1
)	Eredeti nyelv: német.
(
2
)	Az Elsőfokú Bíróság T-382/04. sz., Heuschen & Schrouff Oriëntal Foods kontra Bizottság ügyben 2006. november 30-án hozott ítélete (EBHT 2006., II-94. o.).
(
3
)	Ehhez kapcsolódóan lásd a C-38/07. P. sz., Heuschen & Schrouff Oriëntal Foods kontra Bizottság ügyben 2008. szeptember 4-én ismertetett indítványomat.
(
4
)	HL L 256., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 2. fejezet, 2. kötet, 382. o., helyesbítés: HL L 17., 2007.1.24., 24. o.
(
5
)	HL L 198., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 2. fejezet, 2. kötet, 288. o.
(
6
)	Lásd a 2658/87 rendelet preambulumbekezdéseit (különösen a (3) preambulumbekezdést), e rendelet 1. és 3. cikkét, valamint a C-208/06. és C-209/06. sz., Medion egyesített ügyekben 2007. szeptember 27-én hozott ítélet (EBHT 2007., I-7963. o.)3. pontját.
(
7
)	A 0401–0404 vámtarifaszámok olyan árukat foglalnak magukban, mint a tej, tejszín, savó és az ezekből előállított termékek.
(
8
)	HL L 170., 13. o.; magyar nyelvű különkiadás 2. fejezet, 8. kötet, 314. o.
(
9
)	HL L 302., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 2. fejezet, 4. kötet, 307. o.
(
10
)	HL L 253., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 2. fejezet, 6. kötet, 3. o., helyesbítés: magyar nyelvű különkiadás 2. fejezet, 16. kötet, 133. o.
(
11
)	Lásd a jelen indítvány lenti 34. pontját.
(
12
)	HL L 212., 18. o.; magyar nyelvű különkiadás 2. fejezet, 9. kötet, 30. o. A Vámkódex 239. cikkének (1) bekezdéséhez kapcsolódó határozatok meghozatalára irányuló hatósági eljárást a 905. cikk (1) bekezdésében például e rendelet egészítette ki egy második albekezdéssel.
(
13
)	Az indokolásában ezzel szemben egy helyen a „2003. január 1-jén hatályos változat[ra]” hivatkozik, megemlítve azonban egy 50000 eurós küszöbértéket, amely a 2003. július 31-ig hatályos jogi helyzetet tükrözi.
(
14
)	HL L 187., 16. o.; magyar nyelvű különkiadás 2. fejezet, 13. kötet, 463. o. Berr és Trémeau, Le droit douanier, Communautaire et national, 7. kiadás, 2006., 232. o., szerint erre a jelentős átdolgozásra többek között azért került sor, hogy a megkettőzött hatáskör addigi rendszeréből eredő hátrányokat kiküszöbölve a Bizottságot alapvetően tehermentesítsék, és helyreállítsák a tagállamok saját források igazgatásával kapcsolatos felelősségét. Ehhez lásd továbbá az 1335/2003 rendelet lenti, 17. lábjegyzetben hivatkozott (2) preambulumbekezdését.
(
15
)	Lásd a jelen indítvány fenti 16. pontját a jogszabály módosításának időpontjáról.
(
16
)	A jelen ügyben releváns hatósági eljárás korábban hatályos szabályozásával kapcsolatban a Bíróság a C-348/89. sz. Mecanarte-ügyben 1991. június 27-én hozott ítéletének (EBHT 1991., I-3277. o.) 33. pontjában kifejtette, hogy a közösségi jog egységes alkalmazásának biztosítása azokban az esetekben kérdőjeleződik meg, amelyekben helyet adnak az utólagos beszedéstől való eltekintés iránti kérelemnek, mivel fennáll annak a veszélye, hogy a jogorvoslat valószínűsíthető hiánya miatt az az értékelés, amelyre a tagállam a helyt adó határozatát alapítja, gyakorlatilag kikerül azon ellenőrzés alól, amely biztosíthatná a közösségi szabályozás által szabott feltételek egységes alkalmazását. Ellenben más a helyzet akkor, amikor a nemzeti hatóságok utólag indítják a beszedést, függetlenül a szóban forgó összeg nagyságától. Ekkor ugyanis az érdekelt személy a nemzeti bíróság előtt megtámadhatja e határozatot. Következésképpen a közösségi jog egységességét a Bíróság biztosíthatja az előzetes döntéshozatali eljárás keretében.
(
17
)	Ehhez lásd az 1335/2003 rendelettel módosított 2454/93 rendelet (1)–(4) preambulumbekezdését:
„(1)
A 2913/92/EGK rendelet 220. cikke (2) bekezdésének b) pontja és 239. cikke megállapítja, hogy egyes esetekben a behozatali vagy kiviteli vámokat nem kell utólag lekönyvelni, illetve méltányossági okokból lehetőség van azok visszafizetésére vagy elengedésére.
(2)
Tekintettel arra, hogy az Európai Közösségek saját forrásainak rendszeréről szóló, 2000. szeptember 29-i 2000/597/EK, Euratom tanácsi határozat […] 8. cikke értelmében a hagyományos saját források beszedése elsősorban a tagállamok felelőssége, ezért indokolt elsősorban a tagállamok hatóságaira bízni annak eldöntését, hogy a 2913/92/EGK rendelet 220. cikke (2) bekezdésének b) pontja alapján utólag le kell-e könyvelni a behozatali vagy kiviteli vámokat, illetve hogy az említett rendelet 239. cikke alapján visszafizessék vagy elengedjék-e azokat.
(3)
A gazdálkodók egyenlő elbánásban részesítése és a Közösségek pénzügyi érdekeinek védelme érdekében azonban indokolt hatályban tartani az ügyek határozathozatal céljából a Bizottság elé történő utalásának kötelezettségét, amennyiben a tagállamok úgy ítélik meg, hogy a határozatnak kedvezőnek kell lennie és akár a) a Bizottság részéről elkövetett tényleges hibára vagy mulasztásra hivatkoznak, akár b) az ügy körülményei összefüggésben állnak a tagállamok közigazgatási hatóságai közötti kölcsönös segítségnyújtásról, valamint a vám- és mezőgazdasági szabályozás helyes alkalmazásának biztosítása érdekében e hatóságok és a Bizottság együttműködéséről szóló, 1997. március 13-i 515/97/EK tanácsi rendelet […] alapján végrehajtott közösségi vizsgálatokkal, akár c) az érintett vámok összege eléri vagy meghaladja az 500000 EUR-t.
(4)
Nincs szükség azonban ilyen ügyek átadásának megkövetelésére, ha a Bizottság már elfogadott egy, a tényállását tekintve és jogi szempontból hasonló ügyről szóló határozatot, mivel a tagállamok ezt követően saját végleges határozatukat a Bizottságnak a tényállást tekintve és jogi szempontból hasonló ügyről szóló legutóbbi határozata alapján hozhatják meg.”
(
18
)	A Gerechtshof te Amsterdam, Douanekamer (amszterdami fellebbviteli bíróság, vámtanács) 01/900096 DK. sz. ügyben 2004. december 7-én hozott ítéletének 2. oldala.
(
19
)	Az Elsőfokú Bíróságnak a 2004. június 17-i REM 19/2002 bizottsági határozat megsemmisítésére irányuló, a fenti 2. lábjegyzetben hivatkozott Heuschen & Schrouff Oriëntal Foods kontra Bizottság ügyben párhuzamosan folyó eljárás során hozott ítéletéből kitűnik, hogy a Heuschen & Schrouff az – 1997. június 28-án kihirdetett és 1997. július 19-én hatályba lépett – 1196/97 rendelet elfogadását követően továbbra is a KN 19019099 vámtarifaalszám alatt importálta Vietnamból a rizspapírt, amelyet a holland vámhatóságok – 29 vámáru-nyilatkozat tekintetében – 6 hónapon keresztül (a dokumentumok, valamint egy alkalommal az áruk fizikai ellenőrzése mellett) elfogadtak. A holland vámhatóságok 1998. március 16-án jelezték, hogy a vámáru-nyilatkozatot a KN 19059020 vámtarifaalszámra hivatkozva kell megtenni. Ugyanezen a napon valamivel később ugyanaz a vámhatóság azonban megfelelőnek talált egy, a rizspapírt a KN 19019099 vámtarifaalszám alá soroló vámáru-nyilatkozatot. A Heuschen & Schrouff 1998. március 17-től rizspapír importálásakor a KN 19059020 vámtarifaalszámot alkalmazta.
(
20
)	Lásd a Gerechtshof te Amsterdam, Douanekamer fenti, 18. lábjegyzetben hivatkozott ítéletének 1. és 3. oldalát, valamint az Elsőfokú Bíróság fenti, 2. lábjegyzetben hivatkozott Heuschen & Schrouff Oriëntal Foods kontra Bizottság ügyben hozott ítéletének 12. pontját.
(
21
)	Lásd a Gerechtshof te Amsterdam, Douanekamer fenti, 18. lábjegyzetben hivatkozott ítéletének 3. oldalát.
(
22
)	Az Elsőfokú Bíróság fenti 2. lábjegyzetben hivatkozott Heuschen & Schrouff Oriëntal Foods kontra Bizottság ügyben hozott ítéletének 12. pontja szerint végső soron 636518,40 NLG (282645,21 euró) megfizetéséről van szó.
(
23
)	A dátum tekintetében lásd az Elsőfokú Bíróság fenti 2. lábjegyzetben hivatkozott Heuschen & Schrouff Oriëntal Foods kontra Bizottság ügyben hozott ítéletének 13. pontját.
(
24
)	Lásd a jelen indítvány fenti 3. pontját.
(
25
)	A C-12/94. sz., Uelzena Milchwerke-ügyben 1995. augusztus 11-én hozott ítélet (EBHT 1995., I-2397. o.).
(
26
)	A C-156/00. sz., Hollandia kontra Bizottság ügyben 2003. március 13-án hozott ítélet (EBHT 2003., I-2527. o.).
(
27
)	A tarifális besorolással kapcsolatban előterjesztett előzetes döntéshozatal iránti kérelem elbírálásakor a Bíróság feladata inkább az, hogy megvilágítsa a nemzeti bíróság számára azokat a szempontokat, amelyek alapján lehetővé válik az utóbbi számára, hogy a szóban forgó árukat helyesen sorolja be a KN alá, mintsem hogy a Bíróság maga végezze el ezt a besorolást, annál is inkább, mivel nem áll feltétlenül rendelkezésére az ehhez szükséges valamennyi adat. Úgy tűnik tehát, hogy a nemzeti bíróság mindenképpen kedvezőbb helyzetben van ennek elvégzéséhez (a C-260/00–C-263/00. sz., Lohmann és Medi Bayreuth egyesített ügyekben 2002. november 7-én hozott ítélet [EBHT 2002., I-10045. o.] 26. pontja).
(
28
)	Az ázsiai rizspapírt többek között különböző növényi rostokból nyerik, és – például Japánban és Kínában – sokrétűen használják, ideértve (például térelválasztók és lámpák formájában) a lakáskultúra területét is.
(
29
)	Lásd a jelen indítvány fenti 7. pontját.
(
30
)	Ezek különös jelentőségére Lyons, EC Customs Law, 2. kiadás, 2008._142. o. is rámutat.
(
31
)	Lásd többek között a C-42/99. sz., Eru Portuguesa ügyben 2000. szeptember 26-án hozott ítélet (EBHT 2000., I-7691. o.) 13. pontját, a C-495/03. sz., Intermodal Transports ügyben 2005. szeptember 15-én hozott ítélet (EBHT 2005., I-8151. o.) 47. pontját és a C-208/06. és C-209/06. sz., Medion egyesített ügyekben 2007. szeptember 27-én hozott ítélet (EBHT 2007., I-7963. o.) 34. pontját.
(
32
)	A Közösség rendeleteit egységesen kell értelmezni. Az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében ez kizárja azt, hogy az egyik nyelvi változatban rögzített rendelkezést kétség esetén elszigetelten vizsgálják, és éppen azt követeli meg, hogy a más hivatalos nyelveken elfogadott változatok fényében értelmezzék azt (a C-48/98. sz., Söhl & Söhlke ügyben 1999. november 11-én hozott ítélet [EBHT 1999., I-7877. o.] 46. pontja; az állandó ítélkezési gyakorlathoz lásd továbbá a C-408/06. sz. Götz-ügyben 2007. december 13-án hozott ítélet [EBHT 2007., I-11295. o.] további hivatkozásokat tartalmazó 29. pontját).
(
33
)	A holland („dergelijke producten van meel of van zetmeel”), a dán („lignende varer af mel eller stivelse”) és a svéd („liknande produkter”) változat – a felsorolás végén a „hasonló termékekre” történő többé-kevésbé részletes utalással – kevésbé kifejező néhány egyéb változathoz képest, amelyek a „pecsételőostyák” és „hasonló termékek” említése között további, a következő lábjegyzetben ismertetett fogalmakat is használnak.
(
34
)	Ez vonatkozik többek között a német („getrocknete Teigblätter aus Mehl oder Stärke”), a francia („pâtes séchées de farine, d’amidon ou de fécule en feuilles”), a spanyol („pastas secas de harina, almidón o fécula, en hojas”) és a portugál („pastas secas de farinha, amido ou fécula”) változatra.
(
35
)	Lásd az angol változatban használt „rice paper” és a szlovén változatban használt „rižev papír” kifejezést.
(
36
)	A jelen indítvány fenti 25. lábjegyzetében már hivatkozott ítélet.
(
37
)	Lásd a jelen indítvány fenti 7. pontját.
(
38
)	Ezt egyébként a kérdést előterjesztő bíróság is említette, azonban a Heuschen & Schrouff céljától eltérő céllal.
(
39
)	A Vámigazgatások Világszervezete keretében a harmonizált áruleíró és kódrendszert (a továbbiakban: HR) illetően kidolgozott magyarázó megjegyzések mellett a KN Bizottság által megfogalmazott magyarázó megjegyzései jelentős mértékben hozzájárulnak a különböző vámtarifaszámok tárgyi hatályának értelmezéséhez, ám jogi kötőerejük nincs (a C-467/03. sz. Ikegami-ügyben 2005. március 17-én hozott ítélet [EBHT 2005., I-2389. o.] 17. pontja).
(
40
)	A könyvelésbe vétel elvéről részletes lásd a Vámkódex 217. cikkét.
(
41
)	Többek között a C-230/06. sz., Militzer & Münch ügyben 2008. április 3-án hozott ítélet (EBHT 2008., I-1895. o.)50. pontja.
(
42
)	A Vámkódex 239. cikke (1) bekezdése második francia bekezdésének, valamint a 2454/93 rendelet 905. cikkének elődjéről lásd többek között a C-61/98. sz. De Haan-ügyben 1999. szeptember 7-én hozott ítélet (EBHT 1999., I-5003. o.) 52. pontját és a C-62/05. P. sz., Nordspedizionieri di Danielis Livio és társai kontra Bizottság ügyben 2007. október 18-án hozott ítélet (EBHT 2007., I-8647. o.) 41. pontját.
(
43
)	Lásd a C-204/07. P. sz., CAS kontra Bizottság ügyben 2008. március 13-án ismertetett indítványom további hivatkozásokat tartalmazó 68. és 69. pontját.
(
44
)	A C-250/91. sz., Hewlett Packard France ügyben 1993. április 1-jén hozott ítélet (EBHT 1993., I-1819. o.) 46. pontja; Alexander, „Vorbemerkungen zu Art. 220, 221”, Witte, Zollkodex, Kommentar, 4. kiadás. 2006., 5. pont; Huchatz, „Art. 239 – Erstattung oder Erlass in Sonderfällen”, uo., 32. pont.
(
45
)	Lásd a fenti 44. lábjegyzetben már hivatkozott Hewlett Packard France ügyben hozott ítélet 46. pontját.
(
46
)	Lásd a fenti 42. lábjegyzetben már hivatkozott De Haan-ügyben hozott ítélet – a Vámkódex 220. cikke (2) bekezdésének és 239. cikke (1) bekezdése második francia bekezdésének elődjeire vonatkozó – 41. pontjával összefüggésben értelmezett 42. pontját. Alexander – a fenti 44. lábjegyzetben már hivatkozott „Vorbemerkungen zu Art. 220, 221” című munkája 2. pontjában – azt veti fel, hogy a Vámkódex 220. cikkének (2) bekezdése csupán a bizalomvédelem egy részletszabálya. A bizalomvédelmet egyrészt ez nem határozza meg kimerítően. A rendelkezés másrészt nem engedi meg, hogy eltérő mértékben vegyék figyelembe a vámhatóság és a vám fizetésére kötelezett oldalán felmerülő kölcsönös gondatlanságot. E hiányosságok kiküszöbölése érdekében az érintett nyilatkozattevők egyre növekvő számban terjesztenek elő az elengedési kérelemmel párhuzamosan közigazgatási felelősség megállapítása iránti keresetet. Alexander ezt követően rámutat az azonos tényállásra vonatkozó, jogilag elkülönített, különböző alaki és anyagi feltételekkel lefolytatott eljárások által eredményezett jelentős hibaforrások veszélyeire. Ez általában maga után vonja a vámtartozás kötelezettje által igénybe vett szakszerű, átfogó és ennélfogva drága tanácsadást, valamint az eljáró vámhatóságok – ideértve a Bizottságot is – aránytalanul magas adminisztratív terhét. Eljárás-gazdaságossági szempontokból ezért az eljárásokat gyakran nem párhuzamosan folytatják le, hanem részben felfüggesztik azokat. E helyzet orvoslásához elengedhetetlenül szükséges az utólagos könyvelésbe vétel és az elengedésre, valamint a visszatérítésre vonatkozó szabályok átfogó reformja. Arról, hogy a két szabályozás nem fedi le egymást teljes mértékben, lásd továbbá Lyonst a fenti 30. lábjegyzetben hivatkozott művének 496. oldalán; aki ezzel összefüggésben kiegészítésképpen utal az Elsőfokú Bíróság T-42/96. sz., Eyckeler & Malt kontra Bizottság ügyben 1998. február 19-én hozott ítéletének (EBHT 1998., II-401. o.) 135. és azt követő pontjaiban – a Vámkódex 220. cikke (2) bekezdésének és 239. cikke (1) bekezdése második francia bekezdésének elődjeihez kapcsolódóan – kialakított ítélkezési gyakorlatra is.
(
47
)	Arról, hogy a szóban forgó rendelkezések ennek ellenére nem teljesen fedik le egymást, lásd a jelen indítvány 46. pontját.
(
48
)	A fenti 44. lábjegyzetben már hivatkozott ítélet 46. pontja.
(
49
)	A fenti 32. lábjegyzetben már hivatkozott ítélet 55. és 56. pontja.
(
50
)	A fenti 26. lábjegyzetben már hivatkozott ítélet 92. pontja.
(
51
)	A C-64/89. sz., Deutsche Fernsprecher ügyben 1990. június 26-án hozott ítélet (EBHT 1990., I-2535. o.) 13. pontja.
(
52
)	A fenti 16. lábjegyzetben már hivatkozott ítélet 33. pontja.
(
53
)	A C-153/94. és C-204/94. sz., Faroe Seafood és társai egyesített ügyekben 1996. május 14-én hozott ítélet (EBHT 1996., I-2465. o.) 80. pontja.
(
54
)	A C-419/04. sz., Conseil général de la Vienne ügyben 2006. június 22-én hozott ítélet (EBHT 2006., I-5645. o.) 42. pontja.
(
55
)	A C-344/98. sz., Masterfoods és HB ügyben 2000. december 14-én hozott ítélet (EBHT 2000., I-11369. o.).
(
56
)	Egy közösségi jogi aktus érvénytelenségének megállapítása tekintetében például elismerték ezt, lásd többek között a 314/85. sz. Foto-Frost-ügyben 1987. október 22-én hozott ítélet (EBHT 1987., 4199. o.) 20. pontját és a C-6/99. sz., Greenpeace France és társai ügyben 2000. március 21-én hozott ítélet (EBHT 2000., I-1651. o.) 54. pontját. Lásd továbbá a C-143/88. és C-92/89. sz., Zuckerfabrik Süderdithmarschen és Zuckerfabrik Soest egyesített ügyekben 1991. február 21-én hozott ítélet (EBHT 1991., I-415. o.) 24. pontját.
(
57
)	A fenti 55. lábjegyzetben már hivatkozott ítélet.
(
58
)	A C-234/89. sz. Delimitis-ügyben 1991. február 28-án hozott ítélet (EBHT 1991., I-935. o.) 43–54. pontja.
(
59
)	A fenti 55. pontban már hivatkozott ítélet 57. és 59. pontja.
(
60
)	Cosmas főtanácsnok a fenti 55. lábjegyzetben már hivatkozott Masterfoods-ügyben 2000. május 16-án ismertetett indítványa 40–55. pontjában kimerítően körbejárta e problémát, amely az eljárás akkori felei által tett észrevételeket is jellemezte. Cosmas főtanácsnok többek között megemlíti annak a lehetőségét, hogy egy fél (illetve a felek) megkísérelhetné(k) az eljárás típusának kiválasztását, és ezáltal a közösségi jogi út meghatározását. A tények értékelésére nem irányuló előzetes döntéshozatali eljárás sem alkalmas arra, hogy az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés megválaszolása keretében felülvizsgálja egy bizottsági határozat érvényességét, mivel az effajta hatósági aktus tekintetében – a hatékony bírói védelem biztosítása érdekében – különösen jelentős a korlátlan felülvizsgálati jog. Meglátásom szerint ehhez hozzá kell tenni, hogy az indokolási- és bizonyítási kötelezettség szintjén is súlyos problémákkal szembesülhetünk: ez a megsemmisítés iránti kereset esetében döntő szerepet játszik, az előzetes döntéshozatali eljárásban ezzel szemben nem bír jelentőséggel. A közvetlen kereseti eljárásban ehhez hozzájárul a „jogalapok” viszonylag szigorú szerkezete, amely oda vezet, hogy sok mindent már az elfogadhatóság szintjén eldöntenek anélkül, hogy egyáltalán a megalapozottság szóba kerülhetett volna, míg az előzetes döntéshozatali eljárás oldaláról a viszonylag nyitott szerkezet, amelyben az eljárásban részt vevő felek (ideértve az esetleg részt vevő különböző tagállamokat) érveit tartalmuk szerint értékelik. Végeredményben e különbségek jelentős aránytalanságokhoz vezetnek aszerint, hogy az ügy először melyik eljárástípusban kerül a Bíróság elé.
(
61
)	Erről lásd a C-38/07. P. sz., Heuschen & Schrouff Oriëntal Foods kontra Bizottság ügyben 2008. szeptember 4-én ismertetett indítványom 36. pontját.
(
62
)	A C-413/96. sz. Sportgoods-ügyben 1998. szeptember 24-én hozott ítélet (EBHT 1998., I-5285. o.) 41–43. pontja.
(
63
)	A C-15/99. sz. Sommer-ügyben 2000. október 19-én hozott ítélet (EBHT 2000., I-8989. o.) 31. pontja.
(
64
)	A fenti 62. lábjegyzetben már hivatkozott Sportgoods-ügyben hozott ítélet 41. pontja.
(
65
)	Ennek kapcsán azonban figyelembe kell venni, hogy amennyiben már eltelt a megsemmisítés iránti kereset előterjesztésére az EK 230. cikk ötödik bekezdése szerint nyitva álló határidő, és ezzel az adott bizottsági határozat a címzettekkel szemben jogerőre emelkedett, e joghatásokat kiváltó (hatályos) közösségi aktust nem lehet újra egy nemzeti bíróság előtti kereset és egy ezzel adott esetben egybekötött előzetes döntéshozatal iránti kérelem útján vitatni (lásd a C-188/92. sz., TWD Textilwerke Deggendorf ügyben 1994. március 9-én hozott ítélet [EBHT 1994., I-833. o.] 13–26. pontját valamint a C-178/95. sz. Wiljo-ügyben 1997. január 30-án hozott ítélet [EBHT 1997., I-585. o.] 20–31. pontját).
(
66
)	Emellett szól a fenti 42. lábjegyzetben már hivatkozott De Haan-ügyben hozott ítélet 48. pontja is.
(
67
)	Például a Vámkódex 239. cikkének (2) bekezdése szerinti kérelem tekintetében a határidő a vám összegének közlésétől számított 12 hónap, amely csak kivételes esetekben hosszabbítható meg.
(
68
)	Egy effajta felvilágosításhoz, mivel benyújtott kérelmek kérdéséről van szó, sok esetben elegendő a mindenkori jogvita felei által szolgáltatott információ. Egyébként utalni kell arra, hogy adott esetben fennáll annak a lehetősége, hogy a Bizottságnál az előtte folyamatban lévő eljárás állásáról érdeklődjenek. A Bizottság az EK 10. cikk alapján köteles a tagállami bíróságokkal jóhiszeműen együttműködni, erről lásd a fenti 58. lábjegyzetben már hivatkozott Delimitis-ügyben hozott ítélet további hivatkozásokat tartalmazó 53. pontját.
(
69
)	Itt azonban a jelenlegihez hasonló eset tekintetében figyelembe kell venni, hogy a jogi helyzet 2003. augusztus 1-jétől hatályos módosulása (lásd a jelen indítvány fenti 16–19. pontját) óta, amire ebben az összefüggésben az olasz kormány is utalt, a Bizottság elé terjesztés lehetősége meglehetősen korlátozott. Az ügyben eljáró bíróságnak tehát minden esetben pontosan meg kell vizsgálnia, hogy az előterjesztés lehetősége még fennáll-e.