62013CC0671
JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS
PEDRO CRUZ VILLALÓN
26 päivänä helmikuuta 2015 (
1
)
Asia C‑671/13
VĮ Indėlių ir investicijų draudimas
Virgilijus Vidutis Nemaniūnas
(Ennakkoratkaisupyyntö – Lietuvos Aukščiausiasis Teismas (Liettua))
”Talletusten vakuusjärjestelmät ja sijoittajien korvausjärjestelmät — Direktiivit 94/19/EY ja 97/9/EY — Luottolaitoksen liikkeeseen laskemien sijoitustodistusten ja joukkovelkakirjojen haltijoiden jättäminen kaikkien vakuus- tai korvausjärjestelmien ulkopuolelle — Mahdollisuus vedota kansallisessa tuomioistuimessa direktiivien 94/19/EY ja 97/9/EY säännöksiin talletusten suojaamisesta ja korvausten maksamisesta vastaavaa valtionyhtiötä vastaan — Niiden sijoittajien jättäminen korvausjärjestelmän ulkopuolelle, jotka ovat sijoittaneet sellaisen luottolaitoksen liikkeeseen laskemiin sijoitustodistuksiin, joka ei ole käyttänyt kyseisiä todistuksia eikä erottanut toisistaan sijoitettavia varoja ja muita käytettävissään olevia varoja”
1.
Lietuvos Aukščiausiasis Teismas (Liettuan ylimmän oikeusasteen tuomioistuin) tarjoaa unionin tuomioistuimelle tilaisuuden lausua nyt ensimmäistä kertaa erilaisista kysymyksistä, jotka liittyvät direktiivissä 94/19/EY (
2
) tarkoitettujen talletusten vakuusjärjestelmien ja direktiivissä 97/9/EY tarkoitettujen sijoittajien korvausjärjestelmien yhteen nivoutumiseen. (
3
) Liettuan lainsäätäjä on pannut molemmat direktiivit täytäntöön yhdellä ja samalla säädöksellä, mistä aiheutuu sellainen riski, että molemmissa direktiiveissä säädetyt suojat voivat olla päällekkäisiä tai toisaalta molemmissa direktiiveissä säädettyjä poikkeuksia voidaan soveltaa erotuksetta mihin tahansa rahoitusvälineeseen. Näin ollen on tärkeää korostaa kummankin direktiivin omaa erityistä tarkoitusta ja sitä kautta tarvetta nivoa niissä säädetyt suojajärjestelmät asianmukaisesti yhteen.
I Asiaa koskevat oikeussäännöt
A Unionin oikeus
1. Talletusten vakuusjärjestelmistä annettu direktiivi
2.
Talletusten vakuusjärjestelmistä annetun direktiivin johdanto-osan 16. perustelukappaleessa todetaan, että ”tässä direktiivissä säädetyn vähimmäisvakuustason ei – – pitäisi jättää liian merkittävää osuutta talletuksista turvatta sekä tallettajien turvaamisen että rahoitusjärjestelmän vakauden edun kannalta – –”.
3.
Saman direktiivin johdanto-osan 18. perustelukappaleen mukaan on niin, että ”jos jokin jäsenvaltio arvioi, että tietyt erityisesti luetellut talletus- tai tallettajaryhmät eivät tarvitse erityistä turvaa, sen on voitava jättää nämä vakuusjärjestelmien tarjoaman vakuuden ulkopuolelle”.
4.
Talletusten vakuusjärjestelmistä annetun direktiivin 1 artiklan 1 kohdan mukaan talletuksella tarkoitetaan ”sellaista saatavaa, joka syntyy tilille jätetyistä varoista tai tavanomaisessa pankkitoiminnassa syntyvissä väliaikaisissa maksujen siirroissa, joka luottolaitoksen on maksettava sovellettavan lain ja sopimusten ehtojen mukaisesti takaisin, sekä luottolaitoksen antaman velkakirjan osoittamaa velkaa”.
5.
Saman direktiivin 3 artiklan 1 kohdan ensimmäisen alakohdan mukaan ”kunkin jäsenvaltion on varmistettava alueellaan yhden tai useamman talletusten vakuusjärjestelmän perustaminen ja hyväksyminen. Toisessa alakohdassa ja 4 kohdassa mainittuja tapauksia lukuun ottamatta, kyseisessä jäsenvaltiossa direktiivin 77/780/ETY 3 artiklan mukaisesti toimiluvan saanut luottolaitos ei saa vastaanottaa talletuksia, jos se ei kuulu johonkin tällaiseen järjestelmään”.
6.
Kyseisen direktiivin 7 artiklan 1 ja 2 kohdassa säädetään seuraavaa:
”1.   Talletusten vakuusjärjestelmät määräävät, että kaikki saman tallettajan talletukset korvataan yhteensä 20000 ecuun asti, jos talletuksia ei kyetä maksamaan.
– –
2.   Jäsenvaltiot voivat säätää, että vakuus ei koske joko lainkaan tai täysimääräisesti tiettyjä tallettajia tai talletuksia. Luettelo näistä poikkeuksista esitetään liitteessä I.”
7.
Edellä tarkoitetussa liitteessä I olevan luettelon 12 kohdassa mainitaan ”luottolaitoksen antamat velkakirjat sekä omien vekselien tunnustamisesta ja velkakirjoista aiheutuvat vastattavat”.
2. Sijoittajien korvausjärjestelmistä annettu direktiivi
8.
Sijoittajien korvausjärjestelmistä annetun direktiivin johdanto-osan neljännessä perustelukappaleessa todetaan, että
”sijoittajien suojaaminen ja luottamuksen säilyttäminen rahoitusjärjestelmään ovat tärkeitä tekijöitä sisämarkkinoiden toteutumisessa ja moitteettomassa toiminnassa kyseisellä alalla, ja tämän vuoksi on välttämätöntä, että jokaisella jäsenvaltiolla on käytettävissään sijoittajia koskeva korvausjärjestelmä, joka takaa ainakin piensijoittajille yhdenmukaisen vähimmäissuojatason, jos sijoituspalveluyritys ei pysty vastaamaan sitoumuksistaan asiakkainaan olevia sijoittajia kohtaan”.
9.
Saman direktiivin johdanto-osan yhdeksännessä perustelukappaleessa todetaan, että
”sijoituspalveluyrityksellä tarkoitetaan myös niitä luottolaitoksia, joilla on oikeus tarjota sijoituspalveluja; näiden luottolaitosten on myös kuuluttava sijoittajien korvausjärjestelmään sijoitustoimiensa osalta; ei ole kuitenkaan tarpeen säätää, että näiden luottolaitosten olisi liityttävä kahteen erilliseen järjestelmään silloin, kun yksi järjestelmä vastaa sekä tässä direktiivissä että – – direktiivissä 94/19/EY – – määriteltyjä vaatimuksia; sellaisten sijoituspalveluyritysten osalta, jotka ovat myös luottolaitoksia, voi kuitenkin olla joissakin tapauksissa vaikeaa tehdä ero direktiivissä 94/19/EY tarkoitettujen vakuuksien kattamien talletusten tai sijoitustoimien yhteydessä niiden hallussa olevien varojen välillä; jäsenvaltioille olisi annettava mahdollisuus päättää, kumpaa näistä kahdesta direktiivistä sovelletaan tällaisiin saataviin”.
10.
Direktiivin 1 artiklan 4 kohdan mukaan sijoittajalla tarkoitetaan ”henkilöä, joka on luovuttanut varoja tai rahoitusmarkkinavälineitä sijoituspalveluyritykselle sijoitustoimia varten”.
11.
Sijoittajien korvausjärjestelmistä annetun direktiivin 1 artiklan 3 kohdan mukaan rahoitusmarkkinavälineillä tarkoitetaan ”direktiivin 93/22/ETY liitteessä olevassa B osassa lueteltuja rahoitusmarkkinavälineitä”. (
4
)
12.
Sijoittajien korvausjärjestelmistä annetun direktiivin 2 artiklan 2 ja 3 kohdassa säädetään seuraavaa:
”2.   Järjestelmä kattaa sijoittajat 4 artiklan mukaisesti, jos
—
toimivaltaiset viranomaiset ovat määrittäneet, että heidän mukaansa vaikuttaa siltä, että sijoituspalveluyritys ei sen taloudelliseen tilanteeseen liittyvien syiden vuoksi pysty täyttämään sijoittajien saatavista johtuvia velvoitteitaan eikä se todennäköisesti pysty tekemään sitä lähitulevaisuudessakaan, tai
—
oikeusviranomainen on tehnyt sijoituspalveluyrityksen taloudelliseen tilanteeseen välittömästi liittyvistä syistä päätöksen, josta on seurauksena, että sijoittajat eivät voi vaatia saataviaan kyseiseltä sijoituspalveluyritykseltä,
riippuen siitä, onko määritys vai päätös ensin.
On varmistettava, että katetaan saatavat, jotka aiheutuvat siitä, että sijoituspalveluyritys ei pysty:
—
maksamaan sijoittajille takaisin varoja, jotka se on sijoittajille velkaa tai jotka kuuluvat sijoittajille ja joita säilytetään niiden lukuun sijoitustoimien yhteydessä, tai
—
palauttamaan sijoittajille niille kuuluvia ja niiden lukuun sijoitustoimien yhteydessä säilytettäviä, hallinnoitavia tai hoidettavia rahoitusmarkkinavälineitä,
sovelletaan lain ja sopimusehtojen mukaisesti.
3.   Jäsenvaltio kirjaa jokaisen 2 kohdassa tarkoitetun kaltaisen sellaisen saatavan luottolaitokselta, joka tietyssä jäsenvaltiossa kuuluu samalla sekä tämän direktiivin että direktiivin 94/19/[EY] soveltamisalaan, jommankumman direktiivin soveltamisalaan kuuluvaan järjestelmään sen mukaisesti, kumman se katsoo parhaimmin soveltuvaksi. Saatavan voi korvata vain kerran jommankumman direktiivin perusteella.”
13.
Sijoittajien korvausjärjestelmistä annetun direktiivin 4 artiklan 1 ja 2 kohdassa säädetään seuraavaa:
”1.   Jäsenvaltioiden on huolehdittava siitä, että järjestelmässä määrättävä kate ei ole pienempi kuin 20000 ecua sijoittajaa kohti 2 artiklan 2 kohdassa tarkoitettujen saatavien osalta.
Jäsenvaltiot, joissa suoja tämän direktiivin antamishetkellä on pienempi kuin 20000 ecua, voivat 31 päivään joulukuuta 1999 asti pitää edelleen tämän alhaisemman korvausmäärän, jos se ei ole alhaisempi kuin 15000 ecua. Tämä mahdollisuus annetaan myös jäsenvaltioille, joilla on direktiivin 94/19/EY 7 artiklan 1 kohdan 2 alakohdan mukaiset siirtymäsäännökset.
2.   Jäsenvaltiot voivat säätää, että järjestelmä ei koske tiettyjä sijoittajia joko lainkaan tai täysimääräisesti. Luettelo näistä poikkeuksista esitetään liitteessä I.” (
5
)
3. Direktiivi 86/635/ETY (
6
)
14.
Direktiivin 86/635 20 artiklan 1 kohdan mukaan kohtaan ”Velkatodistukset” sisältyvät ”sekä joukkovelkakirjat että velat, joista on laskettu liikkeeseen vaihdettava arvopaperi, erityisesti talletustodistukset, ’bons de caisse’ ‑asiakirjat ja omista tunnusteista ja vekseleistä muodostuvat velat”.
4. Direktiivi 2004/39/EY (
7
)
15.
Direktiivin 2004/39 liitteessä I olevassa C osassa luetellaan direktiivissä tarkoitetut rahoitusvälineet. Rahamarkkinavälineet mainitaan rahoitusvälineiden käsitteen alla C osan 2 kohdassa.
16.
Direktiivin 2004/39 4 artiklan 1 kohdan 19 alakohdan mukaan rahamarkkinavälineillä tarkoitetaan ”välinetyyppejä, joilla tavallisesti käydään kauppaa rahamarkkinoilla, kuten esimerkiksi valtion velkasitoumuksia, sijoitustodistuksia ja yritystodistuksia, lukuun ottamatta maksuvälineitä”.
5. Asetus (EY) N:o 25/2009 (
8
)
17.
Asetuksen 25/2009 liitteessä I olevan 1 osan 2 jakson g alakohdan mukaan ”rahamarkkinainstrumentilla” tarkoitetaan ”instrumentteja, joilla tavallisesti käydään kauppaa rahamarkkinoilla ja jotka voidaan muuttaa helposti rahaksi ja joiden arvo voidaan määritellä tarkasti milloin tahansa”.
B Kansallinen oikeus
18.
Talletussuojasta ja sijoittajiin kohdistuvista sitoumuksista 20.6.2002 annetun Liettuan lain nro IX-975 (Indėlių ir įsipareigojimų investuotojams draudimo įstatymas, jäljempänä talletussuojasta annettu Liettuan laki) 2 §:n 3 momentissa säädetään, että tallettajalla tarkoitetaan ”luonnollista henkilöä tai oikeushenkilöä, jolla on talletus pankissa, pankin sivuliikkeessä tai osuuskunnan muodossa toimivassa pankissa, lukuun ottamatta henkilöitä, joiden talletuksille ei voida tämän lain nojalla antaa suojaa”.
19.
Mainitun lain 3 §:n 1 momentissa säädetään, että talletussuojan kohteena ovat tallettajien kansallisessa valuutassa (Liettuan liti, LTL) tai muissa valuutoissa tekemät talletukset, kun taas saman pykälän 4 momentissa säädetään, että muun muassa suojajärjestelmään kuuluvan itsensä (tässä tapauksessa pankin) liikkeeseen laskemat velkakirjat (sijoitustodistukset) eivät voi saada suojaa.
20.
Talletussuojasta annetun Liettuan lain 9 §:n 1 momentin toisen virkkeen mukaisesti sijoittajalle syntyy oikeus korvaukseen sinä päivänä, jona sen piiriin kuuluva tapahtuma aiheutuu, ainoastaan siinä tapauksessa, että suojajärjestelmään kuuluva on siirtänyt tai käyttänyt arvopaperit ja (tai) sijoittajan varat ilman viimeksi mainitun suostumusta.
II Tosiseikat
21.
Ennakkoratkaisupyyntö liittyy kahteen yhdistettyyn riita-asiaan, joissa kaksi yksityishenkilöä, Vitoldas Guliavičius ja Virgilijus Vidutis Nemaniūnas, vaativat toteamaan pankkilaitoksen (Snoras) kanssa tehdyt sijoitustodistuksen ostoa ja joukkovelkakirjojen merkintää koskevat sopimukset pätemättömiksi vedoten siihen, ettei heille ollut annettu asianmukaisia tietoja kyseisten rahoitusmarkkinavälineiden ominaisuuksista ja ehdoista eikä pian kyseisten sopimusten tekemisen jälkeen konkurssiin menneen Snorasin taloudellisesta tilanteesta.
22.
Sijoitustodistuksen ostosopimuksen kohdalla asia ratkaistiin toisessa oikeusasteessa Vitoldas Guliavičiusin hyväksi, mutta VI Indėlių ir investicijų draudimas, jäljempänä IID – julkinen yhtiö, jonka tehtävänä on suojata talletuksia ja sijoituksia rahoituslaitosten maksukyvyttömyyden varalta – teki ratkaisusta kassaatiovalituksen. Joukkovelkakirjojen merkintäsopimuksen kohdalla Virgilijus Vidutis Nemaniūnasin vaatimukset hylättiin sekä ensimmäisessä että toisessa oikeusasteessa, joten hän teki lopulta kassaatiovalituksen.
23.
Lietuvos Aukščiausiasis Teismas, jonka käsiteltävänä molemmat kassaatiovalitukset ovat, on esittänyt nyt käsiteltävän ennakkoratkaisupyynnön ja täsmentänyt, että ensimmäisessä ja toisessa oikeusasteessa asiaa käsitelleet tuomioistuimet ovat ottaneet kantaa Snorasin lainvastaiseksi väitettyyn menettelyyn ainoastaan siltä osin, kuin on kyse tietojen antamisesta riidanalaisiin liiketoimiin liittyvistä riskeistä. Riita-asia on ratkaistava kuitenkin myös kantajien suojaan tallettajina ja sijoittajina liittyvien oikeussääntöjen kannalta.
III Ennakkoratkaisukysymykset
24.
Unionin tuomioistuimelle esitettiin 17.12.2013 seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)
Onko direktiivin 94/19 7 artiklan 2 kohdan ja liitteessä I olevan 12 kohdan säännökset yhdessä luettuina ymmärrettävä siten, että jos jäsenvaltio jättää luottolaitoksen tallettajat, joilla on hallussaan tämän liikkeeseen laskemia velkakirjoja (sijoitustodistuksia), vakuuden antaman suojan ulkopuolelle, tätä poikkeusta voidaan soveltaa vain silloin, jos kyseisillä sijoitustodistuksilla on kaikki direktiivissä 2004/39 tarkoitetun rahoitusvälineen ominaisuudet (kun otetaan huomioon myös muut unionin säädökset, esimerkiksi Euroopan keskuspankin asetus N:o 25/2009), muun muassa siirtokelpoisuus jälkimarkkinoilla, ja onko niitä tulkittava näin?
2)
Jos asianomainen jäsenvaltio päättää panna direktiivit 94/19 ja 97/9 täytäntöön kansallisessa oikeudessa siten, että tallettajansuojajärjestelmä ja sijoittajansuojajärjestelmä otetaan käyttöön samalla säädöksellä (samalla lailla), onko direktiivin 94/19 7 artiklan 2 kohdan ja liitteessä I olevan 12 kohdan säännökset ja direktiivin 97/9 2 artiklan 2 kohta yhdessä luettuina, kun otetaan huomioon direktiivin 97/9 2 artiklan 3 kohta, ymmärrettävä siten, että mikään suojajärjestelmä (vakuusjärjestelmä) ei voi kattaa sijoitustodistusten ja joukkovelkakirjojen haltijoita edellä mainituissa direktiiveissä tarkoitetulla tavalla, ja onko niitä tulkittava näin?
3)
Kun otetaan huomioon, että kansallisen lainsäädännön mukaan mitään direktiiveissä 94/19 ja 97/9 säädetyistä mahdollisista suojajärjestelmistä ei voida soveltaa luottolaitoksen liikkeeseen laskemien sijoitustodistusten ja joukkovelkakirjojen haltijoihin:
a)
Ovatko direktiivin 94/19 3 artiklan 1 kohdan, 7 artiklan 1 kohdan (sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2009/14) ja 10 artiklan 1 kohdan sekä saman direktiivin 1 artiklan 1 kohdan, jossa määritellään talletuksen käsite, säännökset yhdessä luettuina niin selviä, täsmällisiä, ehdottomia ja subjektiivisia oikeuksia perustavia, että yksityiset voivat vedota niihin kansallisessa tuomioistuimessa tukeakseen korvausvaatimuksiaan, joita he esittävät sellaista valtion perustamaa vakuuslaitosta kohtaan, jonka tehtävänä olisi maksaa tällainen korvaus?
b)
Ovatko direktiivin 97/9 2 artiklan 2 kohta ja 4 artiklan 1 kohta riittävän selviä, täsmällisiä, ehdottomia ja subjektiivisia oikeuksia perustavia, että yksityiset voivat vedota niihin kansallisessa tuomioistuimessa tukeakseen korvausvaatimuksiaan, joita he esittävät sellaista valtion perustamaa vakuuslaitosta kohtaan, jonka tehtävänä olisi maksaa tällainen korvaus?
c)
Jos edellisiin kysymyksiin (3 a ja 3 b) vastataan myöntävästi, kumpiko mahdollisista suojajärjestelmistä kansallisen tuomioistuimen on valittava sovellettavaksi, kun sen on ratkaistava yksityishenkilön ja luottolaitoksen välinen riita, johon on haastettu vastaajaksi valtion perustama vakuuslaitos, jonka tehtävänä on tallettajansuoja- ja sijoittajansuojajärjestelmien hallinnointi?
4)
Onko direktiivin 97/9 2 artiklan 2 kohdan ja 4 artiklan 2 kohdan säännökset (luettuna yhdessä kyseisen direktiivin liitteen I kanssa) ymmärrettävä siten, että ne ovat esteenä kansalliselle lainsäädännölle, jonka mukaan sijoittajien korvausjärjestelmää ei voida soveltaa sijoittajiin, joilla on hallussaan luottolaitoksen liikkeeseen laskemia velkakirjoja, rahoitusvälineiden lajin (velkakirjat) ja sen vuoksi, että suojajärjestelmään kuuluva (luottolaitos) ei ole siirtänyt tai käyttänyt sijoittajien varoja tai arvopapereita ilman heidän suostumustaan, ja onko niitä tulkittava näin? Onko sillä, että luottolaitos, joka on laskenut velkakirjat liikkeeseen – liikkeeseenlaskija – on samaan aikaan näiden rahoitusvälineiden säilyttäjä (välittäjä) ja että sijoitettuja varoja ei ole erotettu luottolaitoksen hallussa olevista muista varoista, merkitystä tulkittaessa edellä mainittuja direktiivin 97/9 säännöksiä sijoittajansuojan osalta?”
25.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee siis ensinnäkin, miten laajalle ulottuu talletusten vakuusjärjestelmistä annetussa direktiivissä säädettyä suojaa koskeva mahdollinen poikkeus, jota ei suppeasti tulkittuna, kuten sitä tulee ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan tulkita, voida sen mukaan soveltaa riidanalaisiin sopimuksiin; ja toiseksi ja kolmanneksi, onko talletusten vakuusjärjestelmistä annettu direktiivi ja sijoittajien korvausjärjestelmistä annettu direktiivi pantu asianmukaisesti täytäntöön Liettuan oikeudessa ja, jos näin ei ole, onko yksityishenkilöiden mahdollista vaatia kyseisten kahden direktiivin suoraa soveltamista, ja neljänneksi, onko kansallista oikeussääntöä mahdollista jättää soveltamatta tietyn tyyppisiin sijoittajiin kyseessä olevan rahoitusmarkkinavälineen tyypin vuoksi.
IV Asian käsittely unionin tuomioistuimessa
26.
Menettelyn muut osapuolet Snoras, IID, Liettuan tasavalta ja komissio ovat esittäneet kirjallisia huomautuksia. Asiassa 20.11.2014 pidettyyn istuntoon osallistuivat myös Virgilijus Vidutis Nemaniūnasin ja Vitoldas Guliavičiusin edustajat, joista viimeksi mainitun edustaja esitti suullisia huomautuksia.
V Ennakkoratkaisukysymysten tarkastelu
A Ensimmäinen ennakkoratkaisukysymys
27.
Lietuvos Aukščiausiasis Teismasin unionin tuomioistuimelle esittämä ensimmäinen ennakkoratkaisukysymys koskee erityisesti talletusten vakuusjärjestelmistä annettua direktiiviä ja varsinaisesti sen 7 artiklan 2 kohdassa, luettuna yhdessä liitteessä I olevan 12 kohdan kanssa, jäsenvaltioille annettua mahdollisuutta säätää, ettei direktiivin mukainen talletusten suoja koske lainkaan sijoitustodistuksina (certificates of deposit) tehtyjä talletuksia, joiden pitäisi lähtökohtaisesti kuulua direktiivin soveltamisalaan sen 1 artiklan mukaisesti.
28.
Tarkemmin sanottuna se tiedustelee, tarkoittaako mainittu mahdollisuus jättää sijoitustodistukset vakuuden antaman suojan ulkopuolelle ainoastaan niitä sijoitustodistuksia, joilla on kaikki direktiivissä 2004/39 tarkoitetut rahoitusvälineen ominaisuudet, muun muassa siirtokelpoisuus jälkimarkkinoilla.
1. Asianosaisten ja muiden osapuolten lausumat
29.
Vitoldas Guliavičius väittää, että nyt käsiteltävässä asiassa on kyseessä määräaikainen talletus, jota ei voida pitää sijoitustuotteena, koska se ei ole siirtokelpoinen pääomamarkkinoilla, eikä sitä voida näin ollen jättää talletusten vakuutusjärjestelmistä annetun direktiivin mukaisen vakuuden antaman suoja ulkopuolelle.
30.
Snoras ja IID väittävät, että Liettuan tasavalta voi käyttää talletusten vakuusjärjestelmistä annetun direktiivin 7 artiklan 2 kohdassa säädettyä mahdollisuutta ja jättää sijoitustodistukset vakuuden antaman suojan ulkopuolelle. Ne esittävät tässä yhteydessä, että tällaisten todistusten määritelmä Liettuan oikeudessa vastaa asetuksessa N:o 25/2009 ja direktiivissä 2004/39 niille annettua määritelmää. Viimeksi mainittua säädöstä ei voida soveltaa ensin mainitun tulkinnassa, tai muutoin rikotaan taannehtivuuskiellon periaatetta.
31.
Liettuan tasavalta väittää, että talletusten vakuusjärjestelmistä annetun direktiivin tavoitteiden eli pankkialan palveluiden tarjoamisen vapauden, pankkijärjestelmän vakauden ja tallettajien turvan saavuttamiseksi unionin lainsäätäjä on päättänyt yhdenmukaistaa vähimmäistason. Direktiivillä ei sen mukaan ole luotu kaiken tyyppiset talletukset tai tallettajat kattavaa järjestelmää, vaan jäsenvaltioille on jätetty mahdollisuus sulkea tietyt talletukset vakuusjärjestelmän ulkopuolelle. Sen mukaan pääasiassa kyseessä olevat sijoitustodistukset sisältyvät talletusten vakuusjärjestelmistä annetun direktiivin liitteessä I olevassa 12 kohdassa mainittuun käsitteeseen ”luottolaitoksen antamat velkakirjat”, joten Liettuan tasavalta voi jättää ne talletusten vakuusjärjestelmän ulkopuolelle.
32.
Tässä viimeksi mainitussa yhteydessä Liettuan hallitus väittää, ettei talletusten vakuusjärjestelmistä annetussa direktiivissä rajoiteta velkakirjojen käsitettä koskemaan vain niitä velkakirjoja, joilla on kaikki direktiivissä 2004/39 tarkoitetut rahoitusvälineen ominaisuudet; direktiivissä 2004/39 ei viitata talletusten vakuusjärjestelmistä annettuun direktiiviin eikä sillä muuteta sitä, joten Liettuan hallituksen mukaan sen antamisella ei ole mitään vaikutusta talletusten vakuusjärjestelmistä annetun direktiivin liitteessä I olevassa 12 kohdassa säädettyyn poikkeukseen.
33.
Komissio toteaa puolestaan, että ensinnäkin selvitettäessä, voivatko sijoitustodistukset sisältyä talletusten vakuusjärjestelmistä annetun direktiivin 1 artiklassa tarkoitettuun, luottolaitoksen antaman velkakirjan osoittaman saatavan käsitteeseen, on tarkasteltava direktiivin 86/635 20 artiklan 1 kohtaa, jonka mukaan talletustodistukset (ts. sijoitustodistukset) sisältyvät sellaisen velan käsitteeseen, josta on laskettu liikkeeseen vaihdettava arvopaperi. Toiseksi komissio väittää, että kun sijoitustodistusten on todettu sisältyvän talletusten vakuusjärjestelmistä annetun direktiivin 1 artiklan mukaiseen talletusten käsitteeseen, saman direktiivin 7 artiklan 2 kohdassa säädetyn poikkeuksen suppea tulkinta, joka on välttämätöntä, ei komission mukaan merkitse sitä, että kyseistä poikkeusta voidaan soveltaa ainoastaan niihin velkakirjoihin, joilla on kaikki direktiivissä 2004/39 tarkoitetut rahoitusvälineen ominaisuudet.
2. Arviointi
34.
Ensimmäiseen kysymykseen vastaaminen edellyttää talletusten vakuusjärjestelmistä annetun direktiivin kahden säännöksen tulkitsemista yhdessä. Yhtäältä talletusten vakuusjärjestelmistä annetun direktiivin 1 artiklan mukaan talletuksella tarkoitetaan ”sellaista saatavaa, joka syntyy tilille jätetyistä varoista tai tavanomaisessa pankkitoiminnassa syntyvissä väliaikaisissa maksujen siirroissa, joka luottolaitoksen on maksettava sovellettavan lain ja sopimusten ehtojen mukaisesti takaisin, sekä luottolaitoksen antaman velkakirjan [espanjaksi ”sijoitustodistuksen” (certificado de depósito)] osoittamaa velkaa”. (
9
) Toisaalta huomioon on otettava saman direktiivin 7 artiklan 2 kohta sekä liitteessä I oleva 12 kohta, joiden nojalla jäsenvaltiot voivat jättää tietyt talletukset, tarkemmin sanottuna ”luottolaitoksen antamat velkakirjat sekä omien vekselien tunnustamisesta ja velkakirjoista aiheutuvat vastattavat”, vakuuden antaman suojan ulkopuolelle tai laskea niitä koskevan suojan tasoa.
35.
Jos talletusten vakuusjärjestelmistä annetun direktiivin 1 artiklaa tarkastellaan pelkästään kirjaimellisesti, vaikuttaa selvältä, että lainsäätäjä on halunnut sisällyttää talletusten ryhmään kaksi erilaista käsitettä. Yhtäältä talletuksella tarkoitetaan lainsäätäjän mukaan ”sellaista saatavaa, joka syntyy tilille jätetyistä varoista tai tavanomaisessa pankkitoiminnassa syntyvissä väliaikaisissa maksujen siirroissa, joka luottolaitoksen on maksettava sovellettavan lain ja sopimusten ehtojen mukaisesti takaisin”. Toisaalta edellisestä käsityksestä eroten sillä tarkoitetaan ”luottolaitoksen antaman velkakirjan osoittamaa velkaa”.
36.
Molemmissa tapauksissa on kyse velasta, joka luottolaitoksen on maksettava takaisin joko sen tilin haltijalle, jolla saatavan perusteena olevia varoja on säilytetty tai jolla on suoritettu tavanomaisia pankkitapahtumia, joista on aiheutunut niin ikään saatavaan johtavia väliaikaisia tilanteita, taikka velkakirjan (sijoitustodistuksen) haltijalle. Kyseessä olevat velat eroavat kuitenkin toisistaan siten, että ainoastaan mainituissa velkakirjoissa on kyse siirtokelpoisista veloista, jotka voivat olla kaupankäynnin kohteena.
37.
Ensin mainitussa tapauksessa talletusten vakuusjärjestelmistä annetussa direktiivissä viitataan nimittäin sellaisiin velkoihin, joiden takaisinmaksua koskeva velvollisuus määräytyy lainsäädäntöön ja sopimuksiin perustuvien ehtojen perusteella; kyseisiä ehtoja sovelletaan tileihin, joilla varoja säilytetään, tai niihin tavanomaisiin pankkitapahtumiin, joiden johdosta kyseiset saatavat ovat syntyneet väliaikaisen tilanteen seurauksena. Nähdäkseni on selvää, että kyseinen takaisinmaksuvelvollisuus estää velan siirtokelpoisuuden tai velalla käytävän kaupan, sillä kyseessä on laitoksen haltuun uskottu talletus käsitteen suppeassa merkityksessä. (
10
)
38.
Jälkimmäisen tapauksen osalta direktiivin 1 artiklassa mainitaan kuitenkin nimenomaisesti velat, jotka on osoitettu velkakirjalla (sijoitustodistuksella) eli ominaisuuksiltaan siirtokelpoisella välineellä. (
11
) Tämä käy ilmi direktiivistä 86/635, jonka 20 artiklan 1 kohdassa säädetään, että kohtaan ”Velkatodistukset” sisältyvät ”sekä joukkovelkakirjat että velat, joista on laskettu liikkeeseen vaihdettava arvopaperi, erityisesti talletustodistukset (
12
) [ts. sijoitustodistukset] – –”. Samassa yhteydessä direktiivin 2004/39 4 artiklan 1 kohdan 19 alakohdan määritelmän mukaan rahamarkkinavälineillä tarkoitetaan ”välinetyyppejä, joilla tavallisesti käydään kauppaa rahamarkkinoilla, kuten esimerkiksi valtion velkasitoumuksia, sijoitustodistuksia (
13
) ja yritystodistuksia, lukuun ottamatta maksuvälineitä”.
39.
Näin ollen vaikuttaa selvältä, että unionin oikeuden ja erityisesti talletusten vakuusjärjestelmistä annetun direktiivin mukaisesti sijoitustodistuksilla tarkoitetaan viimeksi mainitussa direktiivissä eräänlaisia talletuksia, joille on ominaista nimenomaan niiden siirtokelpoisuus.
40.
Kysymys kuuluu siis, kuuluvatko tällaisen ominaisuuden sisältävät sijoitustodistukset niihin talletusmuotoihin, jotka jäsenvaltiot voivat jättää talletusten vakuusjärjestelmistä annetun direktiivin 7 artiklan 2 kohdan mukaisesti direktiivin mukaisen vakuuden antaman suojan ulkopuolelle tai joiden osalta suojaa voidaan laskea.
41.
Talletusten vakuusjärjestelmistä annetun direktiivin 7 artiklan 2 kohdan mukaisesti jäsenvaltiot voivat säätää, että ”vakuus ei koske joko lainkaan tai täysimääräisesti tiettyjä tallettajia tai talletuksia”. Tämä mahdollisuus ei ole kuitenkaan yleisluonteinen, mikä käy ilmi sanan ”tiettyjä” käyttämisestä, vaan se koskee ainoastaan niitä tallettajia ja talletuksia, jotka luetellaan saman direktiivin liitteessä I.
42.
Kun tarkastellaan liitteessä I lueteltuja tallettajia ja talletuksia, on syytä huomata, että lähes kaikki talletukset sopivat talletuksen käsitteeseen ja että tallettajista suurin osa on luonteeltaan julkisia. Talletuksiin kuuluvat nimittäin vakuutusyritysten talletukset (2 kohta), valtion ja julkishallinnon talletukset (3 ja 4 kohta), yhteissijoitusyritysten talletukset (5 kohta), eläkekassojen talletukset (6 kohta), luottolaitosten hallintoon tai tilintarkastukseen liittyvissä tietyn tason vastuutehtävissä toimivien henkilöiden talletukset (7, 8 ja 9 kohta) sekä ulkomaan valuutassa tehdyt talletukset (13 kohta). Näissä tapauksissa on aina kyse talletuksista, joiden erityinen luonne perustuu niiden haltijan ominaisuuksiin. Kyseiset talletukset on mahdollista jättää talletusten vakuusjärjestelmistä annetun direktiivin mukaisen suojan ulkopuolelle nimenomaan kyseisten haltijan ominaisuuksien perusteella. Näin on siksi, että kyseessä ovat luonteeltaan julkiset tallettajat, jolloin direktiivissä yksityisten hyväksi säädetty suoja ei ole tarpeen, ja siksi, koska kyseessä olevilla tallettajilla on ollut jonkin asteinen vastuu tilanteesta, jonka vuoksi kyseistä suojaa tarvitaan.
43.
Ainoat liitteessä I luetellut tilanteet, joissa ei ole kyse talletuksen haltijan ominaisuuksista, ovat yhtäältä 10 kohdassa tarkoitettu tilanne (”Talletukset, jotka eivät ole kenenkään henkilön nimissä”), jonka mainitsemisesta seuraa a contrario, ettei jonkin henkilön nimissä olevia talletuksia voida jättää ulkopuolelle, ja toisaalta 12 kohdassa mainitut tilanteet, joissa ovat kyseessä ”luottolaitoksen antamat velkakirjat sekä omien vekselien tunnustamisesta ja velkakirjoista aiheutuvat vastattavat” – toisin sanoen tyypillisesti sijoitustodistukset.
44.
Näin ollen on nähdäkseni täysin selvää, että Liettuan tasavallalla on talletusten vakuusjärjestelmistä annetun direktiivin nojalla oikeus jättää sijoitustodistukset vakuuden antaman suojan ulkopuolelle tai laskea niitä koskevaa suojaa, ja tässä sijoitustodistuksilla tarkoitetaan siirtokelpoisia rahoitusvälineitä, sillä kuten edellä on todettu, tällaiset välineet ovat väistämättä siirtokelpoisia unionin oikeudessa.
45.
Liettuan lainsäätäjä ei ole jättänyt vakuuden antaman suojan ulkopuolelle kaikkia sijoitustodistuksia vaan talletusten vakuusjärjestelmistä annetun direktiivin mukaisesti ainoastaan ne, jotka vakuutettu luottolaitos on laskenut liikkeeseen. Koska talletusten vakuusjärjestelmistä annetussa direktiivissä sallitaan tällaisten sijoitustodistusten jättäminen vakuuden antaman suojan ulkopuolelle, Liettuan lainsäätäjän toimintaa ei voida mitenkään moittia.
46.
Joka tapauksessa suojan ulkopuolelle voidaan jättää vain unionin oikeudessa tarkoitettu sijoitustodistus eli siirtokelpoinen arvopaperi, joten jos tämä edellytys ei täyty, vaan kyseessä ovat esimerkiksi tietyn henkilön nimissä olevat todistukset, sillä seikalla, että liikkeeseen laskija on suojajärjestelmään kuuluva laitos, ei ole merkitystä. (
14
) Toisin sanoen, jos riidanalaiset rahoitusvälineet eivät ole ominaisuuksiltaan siirtokelpoisia eivätkä näin ollen nimestään huolimatta varsinaisia sijoitustodistuksia, niitä ei voida talletusten vakuusjärjestelmistä annetun direktiivin mukaisesti jättää vakuuden antaman suojan ulkopuolelle.
47.
Kansallisen tuomioistuimen on selvitettävä joka tapauksessa, vastaavatko pääasiassa kyseessä olevat riidanalaiset välineet sellaista sijoitustodistusta, joka voi kuulua tai olla kuulumatta talletusten vakuusjärjestelmistä annetun direktiivin mukaisesti siinä säädetyn suojajärjestelmän piiriin, kun huomioon otetaan välineen siirtokelpoisuutta koskeva edellytys.
48.
Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että ensimmäiseen kysymykseen vastataan siten, että talletusten vakuusjärjestelmistä annetun direktiivin 7 artiklan 2 kohtaa, luettuna yhdessä kyseisen direktiivin liitteessä I olevan 12 kohdan kanssa, on tulkittava siten, että jäsenvaltiot voivat jättää vakuuden antaman suojan ulkopuolelle ne luottolaitoksen tallettajat, joilla on hallussaan luottolaitoksen liikkeeseen laskemia sijoitustodistuksia, kunhan kyseessä olevat välineet ovat siirtokelpoisia; kansallisen tuomioistuimen on selvitettävä, täyttyykö kyseinen edellytys. Mikäli näin ei ole, kyseisten talletusten on katsottava kuuluvan mainitun direktiivin mukaisen suojan piiriin.
B Neljäs ja toinen ennakkoratkaisukysymys
49.
Lietuvos Aukščiausiasis Teismasin esittämiin toiseen ja neljänteen ennakkoratkaisukysymykseen on vastattava mielestäni yhteisesti.
50.
Neljäs kysymys koskee toista direktiiviä kuin sitä, jota käsiteltiin edellä, eli sijoittajien korvausjärjestelmistä annettua direktiiviä täysin riippumatta siitä, että kansallinen lainsäätäjä on pannut sekä sen että talletusten vakuusjärjestelmistä annetun direktiivin täytäntöön yhdellä ja samalla säädöksellä.
51.
Käytännössä neljännessä kysymyksessä tiedustellaan, onko Liettuan lainsäätäjä pannut sijoittajien korvausjärjestelmistä annetun direktiivin asianmukaisesti täytäntöön, kun se on jättänyt tietyt sijoitukset, kuten velkakirjalla eli tarkemmin sanottuna sijoitustodistuksella, joka ei ole siirtokelpoinen tai jolla ei voida käydä kauppaa, osoitetut sijoitukset direktiivissä säädetyn vakuuden antaman suojan ulkopuolelle.
52.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee varsinaisesti, onko sijoittajien korvausjärjestelmistä annetun direktiivin 2 artiklan 2 kohtaa ja 4 artiklan 2 kohtaa tulkittava saman direktiivin liitteen I yhteydessä siten, että ne ovat esteenä sellaiselle kansalliselle lainsäädännölle, jossa jätetään sijoittajien korvausjärjestelmän ulkopuolelle sellaiset sijoittajat, joilla on hallussaan velkakirjoja, jotka on laskettu liikkeeseen pääasiassa kyseessä olevan riidan olosuhteissa.
53.
Kuten jäljempänä nähdään, tähän kysymykseen annettava vastaus liittyy läheisesti ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen esittämään toiseen kysymykseen, jossa tiedustellaan, että kun direktiivit 94/19 ja 97/9 on pantu täytäntöön samalla kansallisella lailla, onko direktiivin 94/19 7 artiklan 2 kohdan ja liitteessä I olevan 12 kohdan säännöksiä sekä direktiivin 97/9 2 artiklan 2 kohtaa, luettuna yhdessä direktiivin 97/9 2 artiklan 3 kohdan kanssa, tulkittava siten, ettei mikään kyseisissä direktiiveissä tarkoitettu suojajärjestelmä voi kattaa sijoitustodistusten ja joukkovelkakirjojen haltijoita.
1. Neljänteen kysymykseen liittyvät asianosaisten ja muiden osapuolten lausumat
54.
Snorasin ja IID:n näkemyksen mukaan sijoittajien korvausjärjestelmistä annetussa direktiivissä säädetty suoja ei liity rahoitusvälineen tyyppiin vaan siihen henkilöön, joka säilyttää rahoitusvälineen (rahoituksen välittäjä), eikä se kata liikkeeseenlaskijan maksukyvyttömyyteen liittyvää riskiä. Lisäksi nyt käsiteltävän asian kaltaisessa tilanteessa, jossa sijoittajan varat siirtyvät liikkeeseenlaskijalle ostettujen rahoitusvälineiden hintana, sijoittajan maksamia summia ei voida pitää sijoittajien korvausjärjestelmistä annetun direktiivin 2 artiklan mukaisen vakuuden piiriin kuuluvina sijoitettavina varoina. Nyt käsiteltävän asian tilanteessa varat on siirretty niiden mukaan vapaaehtoisesti Snorasille Vitoldas Guliavičiusin ja Virgilijus Vidutis Nemaniūnasin kanssa tehtyjen sopimusten perusteella, ja lisäksi pankilla oli kyseisten sopimusten mukaan valtuudet käyttää asiakkaidensa varoja. Tässä tilanteessa sillä seikalla, että Snoras on toiminut samalla kertaa sekä arvopaperien liikkeeseenlaskijana että rahoituksen välittäjänä, ei ole niiden mukaan merkitystä sijoittajien korvausjärjestelmistä annetun direktiivin tulkinnan kannalta.
55.
Liettuan hallitus väittää, että Lietuvos Aukščiausiasis Teismas on väärässä väittäessään, ettei sijoittajien korvausjärjestelmää sovelleta rahoitusvälineen tyypin perusteella. Sen mukaan korvausjärjestelmää ei ole voitu soveltaa siksi, ettei konkurssiin mennyt yhtiö ole käyttänyt tai siirtänyt arvopapereita tai varoja ilman Vitoldas Guliavičiusin ja Virgilijus Vidutis Nemaniūnasin suostumusta. Toisaalta Liettuan tasavallan mukaan on merkityksetöntä, että Snoras oli samalla kertaa sekä riidanalaisten sijoitustodistusten liikkeeseenlaskija että rahoituksen välittäjä, koska sijoittajien siirtämät rahamäärät olivat vastike arvopapereiden ostosta ja koska sijoittajat pystyivät vaatimaan niiden takaisinmaksua ainoastaan asiaankuuluvissa sopimuksissa määrätyin ehdoin. Millään perusteella ei siis voida katsoa, että sijoittajien varoja olisi käytetty sopimattomalla tavalla.
56.
Komissio väittää, että sijoittajien korvausjärjestelmistä annetun direktiivin 2 artiklan 2 kohdan ja 4 artiklan 2 kohdan mukaisella järjestelmällä taataan kyseisten sijoitustodistusten ja joukkovelkakirjojen korvaaminen, jos kaksi edellytystä täyttyy. Ensiksi edellytetään, että kyseessä ovat direktiivissä 2004/39 tarkoitetut rahoitusvälineet eli arvopaperit, jotka voidaan ottaa kaupankäynnin kohteeksi rahamarkkinoilla. Toiseksi edellytetään, ettei luottolaitos ole maksanut sijoittajille takaisin niille kuuluvia arvopapereita tai palauttanut varoja, jotka ne ovat niille velkaa tai jotka kuuluvat niille ja joita säilytetään niiden lukuun sijoitustodistusten yhteydessä. Komission mukaan ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on selvitettävä, täyttyvätkö molemmat edellytykset nyt käsiteltävässä riita-asiassa. Komissio toteaa kuitenkin, että ensimmäisen edellytyksen täyttymiseksi pelkästään se seikka, ettei arvopapereita ole siirretty haltijalle tai rahoituksen välittäjälle eikä rekisteröity arvopaperikeskukseen, ei riitä sulkemaan pois sitä mahdollisuutta, että kyseisillä arvopapereilla voidaan käydä kauppaa.
2. Toiseen kysymykseen liittyvät asianosaisten ja muiden osapuolten lausumat
57.
Vitoldas Guliavičiusin näkemyksen mukaan molemmat direktiivit on nivottava yhteen siten, että jommankumman mukaista suojajärjestelmää sovelletaan aina, eikä tiettyjen rahoitusvälineiden suojan ulkopuolelle jättämisestä voi seurata pelkkä sijoittajien jääminen täysin vaille suojaa.
58.
Sekä Liettuan tasavalta että Snoras ja IID väittävät, että talletusten vakuusjärjestelmistä annetulla direktiivillä ja sijoittajien korvausjärjestelmistä annetulla direktiivillä on eri tarkoitus: ensin mainitulla pyritään säilyttämään tallettajien luottamus luottolaitoksiin sekä rahoitusjärjestelmän vakaus ja viimeksi mainitulla turvaamaan sijoittajien suoja petoksiin, ammattitoimintaan liittyvään huolimattomuuteen ja sijoituspalveluyrityksen hallinnointivirheeseen liittyvien riskien varalta ilman, että suojalla katettaisiin varsinaiseen sijoitukseen liittyvää riskiä. Kyseisten osapuolten mukaan korvausten maksaminen on perusteltua ainoastaan luottolaitoksen tai sijoituspalveluyrityksen maksukyvyttömyyden vuoksi, jos Liettuan ja unionin oikeussäännöissä säädetyt edellytykset täyttyvät. Sijoittajien korvausjärjestelmistä annetun direktiivin osalta tilanne on niiden mukaan tällainen, kun talletussuojasta annetun Liettuan lain 9 §:n 1 momentissa säädetty edellytys täyttyy.
59.
Kyseiset osapuolet ovat niin ikään yksimielisiä siitä, että molemmissa direktiiveissä annetaan jäsenvaltioille mahdollisuus jättää tietyt talletusten ja sijoittajien ryhmät vakuuden antaman suojan ulkopuolelle. Ne väittävät kuitenkin, ettei sijoittajien korvausjärjestelmistä annetussa direktiivissä säädetä, että talletusten vakuusjärjestelmistä annetun direktiivin mukaisen suojan ulkopuolelle jäävät ryhmät on välttämättä suojattava sijoittajien korvausjärjestelmistä annetussa direktiivissä tarkoitetulla tavalla tai päinvastoin. Näin on siksi, koska pelkästään se, että molemmat direktiivit on pantu täytäntöön samalla kansallisella lailla, ei merkitse sitä, että kaikki tallettajat tai sijoittajat voivat vaatia kaikissa tapauksissa korvausta luottolaitoksen tai sijoitusyrityksen ollessa maksukyvytön, vaikka direktiiveillä onkin yhteys toisiinsa.
60.
Komission mukaan on niin, että vaikka molemmat direktiivit eroavat toisistaan soveltamisalansa ja soveltamista koskevien edellytysten sekä niiden mukaisen suojan tason osalta, on mahdollista, että järjestelmät ovat jossain tapauksessa päällekkäisiä, ja tätä tilannetta varten on olemassa säännöt, joilla vältetään kaksinkertainen korvaaminen; kyseessä ovat sijoittajien korvausjärjestelmistä annetun direktiivin johdanto-osan yhdeksäs perustelukappale ja saman direktiivin 2 artiklan 3 kohta.
61.
Komissio tuo esille, että kyseisillä kahdella direktiivillä on yhteinen tarkoitus varmistaa piensijoittajien vähimmäissuoja ottamalla huomioon niiden haavoittuva asema suhteessa rahoituslaitoksiin. Tiettyjen arvopapereiden sulkemista pois talletusten vakuusjärjestelmistä annetun direktiivin 7 artiklan 2 kohdan ja liitteessä I olevan 12 kohdan nojalla on kuitenkin komission mukaan tulkittava ottamalla huomioon se seikka, että kyseisen kaltaiset arvopaperit voivat olla sijoittajien korvausjärjestelmistä annetun direktiivin mukaisen suojan kohteena tai jäädä suojan ulkopuolelle. Näin ollen on mahdollista, etteivät yksityiset välttämättä hyödy kummastakaan suojajärjestelmästä.
3. Arviointi
62.
Sijoittajien korvausjärjestelmistä annetulla direktiivillä taataan direktiivin mukainen sijoittajien suoja, jos sen 2 artiklan 2 kohdassa säädetyt edellytykset täyttyvät; näissä edellytyksissä on kyse siitä, ettei sijoituspalveluyritys pysty taloudellisen tilanteensa vuoksi täyttämään sitoumuksiaan sijoittajia kohtaan. Tässä tilanteessa sijoittajien korvausjärjestelmistä annetussa direktiivissä säädetään, että saatavien kattaminen on varmistettava, jotta A) sijoittajille voidaan maksaa takaisin varat, jotka sijoituspalveluyritys on niille velkaa, jotka kuuluvat sijoittajille ja joita sijoituspalveluyritys säilyttää niiden lukuun sijoitustoimien yhteydessä, tai jotta B) sijoittajille voidaan palauttaa niille kuuluvat ja niiden lukuun sijoituspalveluyrityksen sijoitustoimien yhteydessä säilyttämät, hallinnoimat ja hoitamat rahoitusmarkkinavälineet. Kaikkea tätä ”sovelletaan lain ja sopimusehtojen mukaisesti”.
63.
Sijoittajien korvausjärjestelmistä annetun direktiivin 1 artiklan 3 kohdan mukaan rahoitusmarkkinavälineillä tarkoitetaan muun muassa direktiivin 93/22 liitteessä olevassa B osassa lueteltuja rahoitusmarkkinavälineitä, kuten rahamarkkinavälineitä, joihin sijoitustodistukset kuuluvat direktiivin 2004/39 4 artiklan 1 kohdan 19 alakohdan mukaisesti, kuten edellä 38 kohdassa on todettu.
64.
Sijoittajien korvausjärjestelmistä annetun direktiivin mukaan jäsenvaltiot voivat säätää tiettyjä poikkeuksia suojajärjestelmästä. Unionin lainsäätäjä on määrittänyt direktiivin liitteessä I mahdollisia poikkeuksia, jotka kaikki perustuvat sijoittajan henkilökohtaisiin tai institutionaalisiin ominaisuuksiin siten, että järjestelmän ulkopuolelle voidaan jättää esimerkiksi sijoittamista ammattinaan harjoittavat tai julkiset sijoittajat, sijoituspalveluyrityksen omat johtajat tai vastuuhenkilöt tai heidän lähisukulaisensa.
65.
Talletusten vakuusjärjestelmistä annettu direktiivi ja sijoittajien korvausjärjestelmistä annettu direktiivi on pantu Liettuan lainsäädännössä täytäntöön yhdellä ja samalla säädöksellä, kuten tiedetään, ja Liettuan lainsäädännön mukaisesti luottolaitoksen itsensä liikkeeseen laskemat sijoitustodistukset jäävät suojan ulkopuolelle. Liettuan lainsäädännössä tehdyn, näiden molempien direktiivien yhdistämisen vuoksi ei ole mahdollista määrittää, jäävätkö tällaiset todistukset suojan ulkopuolelle talletuksina vai sijoituksina, toisin sanoen ei tiedetä, minkä kyseisten direktiivien mukaisen ulkopuolelle jättämisen perusteen Liettuan lainsäätäjä on valinnut. Sekä Liettuan hallitus että Snoras ja IID esittävät, ettei suojan ulkopuolelle jättäminen johdu nyt käsiteltävässä asiassa siitä, että Snoras oli riidanalaisten arvopapereiden liikkeeseenlaskija. Niiden mielestä ratkaiseva seikka on se, ettei Snoras ole käyttänyt tai siirtänyt kyseisiä arvopapereita ilman Vitoldas Guliavičiusin ja Virgilijus Vidutis Nemaniūnasin suostumusta.
66.
Nähdäkseni on selvää, ettei sijoittajien korvausjärjestelmistä annetulla direktiivillä pyritä kattamaan kaikkeen sijoitustoimintaan olennaisesti liittyvää riskiä vaan ainoastaan tietyt riskit, jotka liittyvät sijoituspalveluyrityksen maksukyvyttömyyteen. Jos yksi ja sama luottolaitos kuitenkin toimii arvopapereiden liikkeeseenlaskijana ja rahoituksen välittäjänä, kuten nyt käsiteltävässä tapauksessa, on vaikeaa rajata yhtäältä luottolaitoksen taloudelliseen tilanteeseen liittyvää riskiä ja toisaalta sijoitukseen liittyvää riskiä.
67.
Sijoittajien korvausjärjestelmistä annetun direktiivin mukaan on nimittäin mahdollista, että sellaisten velkojen kohdalla, jotka ovat peräisin luottolaitoksia olevilta sijoituspalveluyrityksiltä, ei ole helppoa määrittää, ovatko ne talletusten vakuusjärjestelmistä annetun direktiivin mukaisesti suojattuja talletuksia vai kyseisiin laitoksiin sijoitustoimien yhteydessä talletettuja varoja, jotka on suojattu sijoittajien korvausjärjestelmistä annetulla direktiivillä. Tästä syystä viimeksi mainitun direktiivin johdanto-osan yhdeksännen perustelukappaleen mukaan ”jäsenvaltioille olisi annettava mahdollisuus päättää, kumpaa näistä kahdesta direktiivistä sovelletaan tällaisiin saataviin”.
68.
Jäsenvaltioille näin tarjottu mahdollisuus perustuu nähdäkseni siihen, että mitä hankalampi näissä tapauksissa on määrittää, ovatko kyseessä talletukset vai sijoitukset, unionin lainsäätäjä on tahtonut, että lopulta sovelletaan jompaakumpaa kyseisissä direktiiveissä säädetyistä suojajärjestelmistä, mikä merkitsee sitä, että kansallisissa lainsäädännöissä ja asiaankuuluvissa kansallisissa tuomioistuimissa on annettava mahdollisuus luokitella etukäteen kussakin tapauksessa kyseessä oleva varsinainen rahoitusmarkkinaväline joko talletukseksi tai sijoitukseksi.
69.
Tämä käy mielestäni ilmi sijoittajien korvausjärjestelmistä annetun direktiivin johdanto-osan yhdeksännestä perustelukappaleesta, jossa todetaan, että ”sijoituspalveluyrityksellä tarkoitetaan myös niitä luottolaitoksia, joilla on oikeus tarjota sijoituspalveluja; näiden luottolaitosten on myös kuuluttava sijoittajien korvausjärjestelmään sijoitustoimiensa osalta; ei ole kuitenkaan tarpeen säätää, että näiden luottolaitosten olisi liityttävä kahteen erilliseen järjestelmään silloin, kun yksi järjestelmä vastaa sekä tässä direktiivissä että – – direktiivissä 94/19/EY – – määriteltyjä vaatimuksia”.
70.
Edellisen perusteella sijoittajien korvausjärjestelmistä annetun direktiivin 2 artiklan 3 kohdassa säädetään, että ”jäsenvaltio kirjaa jokaisen 2 kohdassa tarkoitetun kaltaisen sellaisen saatavan luottolaitokselta, joka tietyssä jäsenvaltiossa kuuluu samalla sekä tämän direktiivin että direktiivin 94/19/EY soveltamisalaan, jommankumman direktiivin soveltamisalaan kuuluvaan järjestelmään sen mukaisesti, kumman se katsoo parhaimmin soveltuvaksi”. Samassa säännöksessä säädetään kuitenkin vielä, että ”saatavan voi korvata vain kerran jommankumman direktiivin perusteella”.
71.
Liettuan lainsäädännössä kyseiset kaksi direktiiviä on pantu täytäntöön yhdellä ainoalla säädöksellä, jolla perustetaan yksi ainoa suojajärjestelmä. Tällainen lainsäädännöllinen ratkaisu, joka perustuu yhden ainoan suojajärjestelmän perustamiseen, ei ole nähdäkseni lainkaan kyseenalainen, sillä edellä lainatussa johdanto-osan perustelukappaleessa viitataan nimenomaisesti yhden ainoan järjestelmän mahdollisuuteen. Näin on kuitenkin vain silloin, jos tällainen järjestelmä vastaa sekä talletusten vakuusjärjestelmistä annetussa direktiivissä että sijoittajien korvausjärjestelmistä annetussa direktiivissä määriteltyjä vaatimuksia.
72.
Näin ollen se seikka, että Liettuan lainsäädännön mukaisesti luottolaitoksen liikkeeseen laskema sijoitustodistus jää talletuksille säädetyn suojan ulkopuolelle, ei voi johtaa missään tapauksessa siihen, että kyseinen sijoitustodistus jäisi sille sijoitusvälineenä mahdollisesti kuuluvan suojan ulkopuolelle. Päinvastoin Liettuan lainsäätäjän säätämän suojajärjestelmän on täytettävä sekä talletusten vakuusjärjestelmistä annetussa direktiivissä että sijoittajien korvausjärjestelmistä annetussa direktiivissä määritellyt vaatimukset, ja kuten on todettu, sijoittajien korvausjärjestelmistä annetussa direktiivissä vaaditaan, että niiden luottolaitosten, joilla on oikeus tarjota sijoituspalveluja, on kuuluttava sijoittajien korvausjärjestelmään sijoitustoimiensa osalta.
73.
Ulkopuolelle jättäminen olisi mahdollista vain siinä tapauksessa, että sijoittajien korvausjärjestelmistä annetussa direktiivissä olisi säädetty tällaisesta poikkeuksesta. Määritettäessä sijoittajien korvausjärjestelmistä annetun direktiivin mukaisen suojan piiriin kuuluvat tilanteet direktiivissä mainitaan ainoastaan se tilanne, ettei sijoituspalveluyritys pysty täyttämään sitoumuksiaan ”sen taloudelliseen tilanteeseen [suoraan] liittyvien syiden vuoksi” (sijoittajien korvausjärjestelmistä annetun direktiivin 2 artiklan 2 kohta), mutta siinä ei viitata Liettuan lainsäätäjän edellyttämään tilanteeseen eli varojen käyttämiseen ilman suostumusta.
74.
Näin ollen ehdotan toisena välipäätelmänä, että neljänteen kysymykseen vastataan siten, että sijoittajien korvausjärjestelmistä annetun direktiivin 2 artiklan 2 kohtaa ja 4 artiklan 2 kohtaa (luettuina yhdessä kyseisen direktiivin liitteen I kanssa) on tulkittava siten, että ne ovat esteenä sellaiselle kansalliselle lainsäädännölle, jonka mukaan siinä säädettyä sijoittajien korvausjärjestelmää ei voida soveltaa luottolaitoksen liikkeeseen laskemiin sijoitustodistuksiin, ellei luottolaitos ole siirtänyt tai käyttänyt sijoittajien varoja tai arvopapereita ilman näiden suostumusta.
C Kolmas ennakkoratkaisukysymys
75.
Keskityn lopuksi, kuten minusta vaikuttaa käsittelyjärjestyksen puolesta loogiselta, kolmanteen Lietuvos Aukščiausiasis Teismasin esittämään kysymykseen, jossa tiedustellaan, voivatko yksityiset vedota direktiivien 94/19 ja 97/9 tiettyihin säännöksiin kansallisessa tuomioistuimessa, jos heidän tilanteensa jää kansallisen lainsäädännön mukaan kyseisissä direktiiveissä säädetyn suojan ulkopuolelle.
76.
Totean jo ennakkoon, että jos riidanalaisten välineiden jättäminen talletusten vakuusjärjestelmistä annetussa direktiivissä säädetyn suojan soveltamisalan ulkopuolelle on kyseisen direktiivin mukaista, välitöntä vaikutusta koskeva kysymys liittyy ainoastaan sijoittajien korvausjärjestelmistä annettuun direktiiviin, mikäli kansallinen lainsäätäjä on sulkenut epäasianmukaisesti pois mahdollisuuden kyseisen direktiivin mukaiseen suojaan.
1. Asianosaisten ja muiden osapuolten lausumat
77.
Snoras ja IID yhtyvät Liettuan hallituksen puolustamaan kantaan ja väittävät, että ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen esille ottamia direktiivien säännöksiä ei voida soveltaa Snorasiin yksityisenä oikeussubjektina eikä IID:hen julkisena yrityksenä, joka osallistuu pääasiaan väliintulijana. Ne väittävät vielä, että jos unionin tuomioistuin toteaisi, että molemmat direktiivit ovat sovellettavissa suoraan, on sijoittajien korvausjärjestelmistä annettua direktiiviä sovellettava ensisijaisesti.
78.
Liettuan hallitus kiistää ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen väitteen, jonka mukaan kansallisen lainsäädännön mukaisesti luottolaitoksen liikkeeseen laskemien sijoitustodistusten ja joukkovelkakirjojen haltijoihin ei voida soveltaa kumpaakaan suojajärjestelmää, joista on säädetty talletusten vakuusjärjestelmistä annetussa direktiivissä ja sijoittajien korvausjärjestelmistä annetussa direktiivissä. Sen mukaan sijoittajien korvausjärjestelmistä annetun direktiivin mukaista järjestelmää voidaan soveltaa, mutta on varmaa, ettei talletusten vakuusjärjestelmistä annettua direktiiviä voida soveltaa sen 7 artiklan 2 kohdassa säädetyn poikkeuksen vuoksi. Nyt käsiteltävässä tapauksessa ei ole maksettu korvausta, koska talletussuojasta annetun Liettuan lain 9 §:ssä säädetty edellytys ei täyty.
79.
Välitöntä vaikutusta koskevan kysymyksen osalta Liettuan tasavalta esittää panneensa talletusten vakuusjärjestelmistä annetun direktiivin ja sijoittajien korvausjärjestelmistä annetun direktiivin asianmukaisesti täytäntöön, eikä kysymystä sen mukaan voida ottaa tutkittavaksi eikä missään tapauksessa kumpikaan direktiiveistä täytä tarvittavia edellytyksiä, jotta niillä olisi välitön vaikutus.
80.
Komissio katsoo puolestaan, ettei talletusten vakuusjärjestelmistä annetun direktiivin selkeyttä, täsmällisyyttä ja ehdottomuutta koskeva kysymys ole tässä merkityksellinen, sillä nyt käsiteltävässä asiassa sijoitustodistukset on jätetty laillisesti kyseisen direktiivin mukaisen suojan ulkopuolelle direktiivin 7 artiklan 2 kohtaa soveltaen. Sijoitusten korvausjärjestelmistä annetun direktiivin osalta ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen olisi komission mukaan sovellettava asiaankuuluvia kansallisia oikeussääntöjä siten, että niiden tulkinta vastaa kyseisen direktiivin 2 artiklan 2 kohdan ja 4 artiklan 2 kohdan tulkintaa, jota on käsiteltävä annettaessa vastaus ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen neljänteen kysymykseen.
2. Arviointi
81.
Kolmannessa kysymyksessään ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin olettaa, että ”kansallisen lainsäädännön mukaan mitään [talletusten vakuusjärjestelmistä annetussa direktiivissä ja sijoittajien korvausjärjestelmistä annetussa direktiivissä] säädetyistä mahdollisista suojajärjestelmistä ei voida soveltaa luottolaitoksen liikkeeseen laskemien sijoitustodistusten ja joukkovelkakirjojen haltijoihin”. Näin ollen se tiedustelee, voidaanko talletusten vakuusjärjestelmistä annettua direktiiviä ja sijoittajien korvausjärjestelmistä annettua direktiiviä soveltaa suoraan.
82.
Kuten totesin aiemmin, sijoittajien korvausjärjestelmistä annetun direktiivin suoran soveltamisen tarve herää tilanteessa, jossa talletusten vakuusjärjestelmistä annetun direktiivin mukainen suoja on lain mukaisesti suljettu pois eikä riidanalaisista välineistä voida maksaa korvausta sijoituksina, koska ne eivät täytä tätä koskevaa Liettuan lainsäätäjän asettamaa edellytystä, jonka mukaan varoja on pitänyt käyttää ilman suostumusta.
83.
Jos tilanne osoittautuu tällaiseksi, IID:n julkinen luonne julkisena yrityksenä, jonka tehtävänä on suojata talletuksia ja sijoituksia rahoituslaitosten tullessa maksukyvyttömiksi, voi nähdäkseni olla lähtökohtaisesti perusteena sijoittajien korvausjärjestelmistä annetun direktiivin suoralle soveltamiselle, koska pääasian asianosaiset eivät ole pelkkiä yksityishenkilöitä. (
15
) Kuten kuitenkin tiedetään, tämä ei yksin riitä, vaan lisäksi edellytetään ennalta, että suoraan sovellettava säännös on riittävän selkeä, täsmällinen ja ehdoton.
84.
Unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan on nimittäin niin, että kun tarkastellaan sellaisen direktiivin täytäntöönpanon asianmukaisuutta, jonka säännöksiin ei kohdistu mitään ehtoa ja jonka säännökset ovat riittävän täsmällisiä, yksityiset voivat vedota tällaisiin säännöksiin kyseistä valtiota vastaan kansallisissa tuomioistuimissa. (
16
)
85.
Nähdäkseni nyt käsiteltävässä asiassa myös tämä edellytys täyttyy, koska on varmaa, ettei varsinaisessa sijoittajien korvausjärjestelmistä annetussa direktiivissä perusteta sijoittajien korvausjärjestelmää, vaan tällaisen järjestelmän kaikessa laajuudessaan ja yksityiskohtaisuudessaan on perustanut Liettuan lainsäätäjä, joten ainoa seikka, joka voi estää riidanalaisten välineiden kuulumisen järjestelmän piiriin – edellyttäen, että niitä pidetään edellä esitetyn perusteella tässä tapauksessa sijoitusvälineinä, mikä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on selvitettävä – on Liettuan lainsäätäjän asettama edellytys (luvaton käyttö), jota en pidä sijoittajien korvausjärjestelmistä annetun direktiivin mukaisena.
86.
Tässä mielessä sijoittajien korvausjärjestelmistä annetun direktiivin säännös, jossa rajataan suojan piiriin kuuluvat tilanteet, on itsessään niin selkeä, täsmällinen ja ehdoton, että siihen voidaan vedota suoraan kansallisia oikeussääntöjä vastaan.
87.
Näin ollen sijoittajien korvausjärjestelmistä annetulla direktiivillä olisi tässä yhteydessä välitön vaikutus, ja koska pääasiaa ei käydä ainoastaan yksityisten välillä, ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin voi soveltaa sitä. Tätä varten riittää, että Liettuan lainsäätäjän säätämä edellytys, joka ei ole sijoittajien korvausjärjestelmistä annetun direktiivin mukainen, jätetään huomiotta siten, että Liettuan lainsäätäjän perustama suojajärjestelmä voi kattaa riidanalaiset välineet tarvittaessa.
88.
Ehdotan siis viimeisenä välipäätelmänä, että kolmanteen kysymykseen vastataan siten, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on tarvittaessa sijoittajien korvausjärjestelmistä annetun direktiivin välittömän vaikutuksen nojalla velvollinen olemaan soveltamatta kansallisen lainsäätäjän säätämää luvatonta käyttöä koskevaa edellytystä, kun se määrittelee sijoittajien korvausjärjestelmistä annetun direktiivin mukaiseen suojajärjestelmään sisältyvät sijoitukset.
VI Ratkaisuehdotus
89.
Ehdotan edellä esitetyn perusteella, että unionin tuomioistuin vastaa Lietuvos Aukščiausiasis Teismasille seuraavasti:
1)
Talletusten vakuusjärjestelmistä 30.5.1994 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 94/19/EY 7 artiklan 2 kohtaa, luettuna yhdessä liitteessä I olevan 12 kohdan kanssa, on tulkittava siten, että jäsenvaltiot voivat jättää vakuuden antaman suojan ulkopuolelle ne luottolaitosten tallettajat, joilla on hallussaan luottolaitoksen liikkeeseen laskemia sijoitustodistuksia, jos kyseessä ovat siirtokelpoiset välineet. Kansallisen tuomioistuimen on selvitettävä, täyttävätkö riidanalaiset todistukset tämän edellytyksen.
2)
Sijoittajien korvausjärjestelmistä 3.3.1997 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 97/9/EY 2 artiklan 2 kohtaa ja 4 artiklan 2 kohtaa (luettuina yhdessä kyseisen direktiivin liitteen I kanssa) on tulkittava siten, että ne ovat esteenä sellaiselle kansalliselle lainsäädännölle, jonka mukaan kyseisessä direktiivissä säädettyä sijoittajien korvausjärjestelmää ei voida soveltaa luottolaitoksen liikkeeseen laskemiin sijoitustodistuksiin, kun päällekkäisyys direktiivin 94/19 kanssa on suljettu pois, ellei luottolaitos ole siirtänyt tai käyttänyt sijoittajien varoja tai arvopapereita ilman näiden suostumusta.
3)
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on direktiivin 97/9 välittömän vaikutuksen nojalla velvollinen olemaan soveltamatta kansallisen lainsäätäjän säätämää luvatonta käyttöä koskevaa edellytystä, kun se määrittää mainitun direktiivin mukaiseen suojajärjestelmään sisältyvät sijoitukset.
(
1
)	Alkuperäinen kieli: espanja.
(
2
)	Talletusten vakuusjärjestelmistä 30.5.1994 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi (EYVL L 135, s. 5; jäljempänä talletusten vakuusjärjestelmistä annettu direktiivi).
(
3
)	Sijoittajien korvausjärjestelmistä 3.3.1997 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi (EYVL L 84, s. 22; jäljempänä sijoittajien korvausjärjestelmistä annettu direktiivi).
(
4
)	Sijoituspalveluista arvopaperimarkkinoilla 10.5.1993 annettu neuvoston direktiivi (EYVL L 141, s. 27; jäljempänä direktiivi 93/22). Sen liitteen B osassa luetellaan seuraavat rahoitusvälineet: ”1. a) Arvopaperit. b) Yhteissijoitusyritysten osuudet. 2. Rahamarkkinavälineet. 3. Rahoitusfutuurisopimukset, mukaan lukien vastaavat käteisellä [maksettavat] rahoitusvälineet. 4. Korkotermiinisopimukset (FRA:t). 5. Koron-, valuutan- ja osakkeenvaihtosopimukset (equity swaps). 6. Optiot liitteen tähän osaan kuuluvien rahoitusvälineiden hankkimiseksi tai luovuttamiseksi, mukaan lukien vastaavat käteisellä [maksettavat] rahoitusvälineet. Tähän ryhmään kuuluvat erityisesti korko- ja valuuttaoptiot.”
(
5
)	Liitteessä I luetellaan seuraavat poikkeukset: ”1. Sijoittamista ammattinaan harjoittavat ja institutionaaliset sijoittajat – –. 2. Ylikansalliset laitokset, valtio ja keskushallinnot. 3. Maakunta-, alue-, paikallis- ja kunnallishallinnot. 4. Sijoituspalveluyrityksen omien johtajien, hallintojohtajien, henkilökohtaisesti vastuussa olevien jäsenten, vähintään viisi prosenttia luottolaitoksen pääomasta omistavien, tileihin liittyvistä asiakirjoista vastaavien henkilöiden ja sellaisten sijoittajien, joilla on samanlainen asema muissa saman ryhmän yhtiöissä, tekemät sijoitukset. 5. Edellä 4 kohdassa tarkoitettujen sijoittajien lähisukulaiset sekä sijoittajien lukuun toimivat kolmannet osapuolet. 6. Saman konsernin muut yritykset. 7. Sijoittajat, jotka ovat vastuussa tai ovat hyötyneet tietyistä sijoituspalveluyritystä koskevista seikoista, jotka ovat aiheuttaneet nämä taloudelliset vaikeudet tai vaikeuttaneet osaltaan sen taloudellista tilannetta. 8. Yhtiöt, jotka ovat sen suuruisia, että niiden ei sallita laativan lyhyitä taseita perustamissopimuksen 54 artiklan 3 kohdan g alakohdan nojalla, yhtiömuodoltaan tietynlaisten yhtiöiden tilinpäätöksistä 25 päivänä heinäkuuta 1978 annetun neljännen neuvoston direktiivin (78/660/ETY) – – 11 artiklan mukaisesti.”
(
6
)	Pankkien ja muiden rahoituslaitosten tilinpäätöksestä ja konsolidoidusta tilinpäätöksestä 8.12.1986 annettu neuvoston direktiivi (EYVL L 372, s. 1; jäljempänä direktiivi 86/635).
(
7
)	Rahoitusvälineiden markkinoista sekä neuvoston direktiivien 85/611/ETY ja 93/6/ETY ja Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2000/12/EY muuttamisesta ja neuvoston direktiivin 93/22/ETY kumoamisesta 21.4.2004 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi (EUVL L 145, s. 1; jäljempänä direktiivi 2004/39).
(
8
)	Rahalaitossektorin taseesta 19.12.2008 annettu Euroopan keskuspankin asetus (EUVL L 15, s. 14), sellaisena kuin se on muutettuna 25.8.2011 annetulla Euroopan keskuspankin asetuksella (EU) N:o 883/2011 (EUVL L 228, s. 13; jäljempänä asetus N:o 25/2009).
(
9
)	Kursivointi tässä.
(
10
)	Tyypillisesti kyseessä on vaadittaessa maksettava talletus, josta yleisin on niin kutsutulle käyttötilille tehty talletus. Ks. esim. Cortés, L. J., ”Contratos bancarios (II)”, teoksessa Uría, R. ja Menéndez, A., Curso de Derecho Mercantil, nide II, Civitas, Madrid, 2001, s. 540. Ks. myös Thessinga, K. D., ”Das Einlagengeschäft”, teoksessa Boujong, K., Ebenroth, C. T. ja Joost, D., Handelsgesestzbuch Kommentar, nide 2, C. H. Beck / Franz Vahlen, München, 2001, s. 1918 ja sitä seuraavat sivut.
(
11
)	Ks. tässä yhteydessä Cremades Bañón, F., Certificados de depósito en las imposiciones a plazo, Murcia, 1979, s. 102. Kyseessä ovat niin ikään tyypillisesti määräaikaiset talletukset tai sijoitukset, joiden likviditeettiä vahvistetaan antamalla todistuksia, joihin sisältyy oikeus talletetun pääoman takaisinmaksuun. Näin ollen edellä mainitussa teoksessa Cortés, L. J. sivulla 541 annetun määritelmän mukaan sijoitustodistuksilla tarkoitetaan ”arvopapereita, jotka ovat tietyn henkilön nimissä ja siirtokelpoisia siten, että niiden haltija voi siirtää ne ja saada takaisin määräajaksi sijoitetut tai talletetut varat ilman, että luottolaitoksen kanssa tehty sopimus mitätöityy tai päättyy”. Ks. myös Recalde, A., ”Certificado de depósito”, Enciclopedia Jurídica Básica, nide I, Civitas, Madrid, 1995, s. 1016.
(
12
)	Kursivointi tässä.
(
13
)	Kursivointi tässä.
(
14
)	Siirtokelpoisuutta koskeva edellytys vastaa nähdäkseni parhaiten talletusten vakuusjärjestelmistä annettuun direktiiviin sisältyvän poikkeuksen tarkoitusta ja, kuten jäljempänä nähdään, se on myös sopivin edellytys nivottaessa kyseinen direktiivi yhteen sijoittajien korvausjärjestelmistä annetun direktiivin tarkoituksen kanssa. Tämä käy nähdäkseni ilmi esimerkiksi Saksan oikeudesta, jossa talletusten vakuusjärjestelmistä annetun direktiivin mukaisen vakuuden suojan ulkopuolelle jätetään haltijavelkakirjat [16.7.1998 annetun lain (Einlagensicherungs- und Anlegerentschädigungsgesetz; BGBl. I, s. 1842), sellaisena kuin se on muutettuna 15.7.2014 annetulla lailla (BGBl. I, s. 934), 1 §:n 2 momentti]. Vastaavasti Espanjan lainsäätäjä takaa talletuksina jonkun henkilön nimissä olevat sijoitustodistukset ja jättää haltijalle annetut sijoitustodistukset suojan ulkopuolelle [luottolaitosten talletusten takuurahastoa koskevan oikeudellisen järjestelmän perustamisesta 20.12.1996 annetun kuninkaan asetuksen 2606/1996 (Real Decreto por el que se establece el régimen jurídico del fondo de garantía de depósitos de entidades de crédito; BOE nro 307, 21.12.1996) 4 §:n 4 momentin c kohta].
(
15
)	15.1.2014 annetun tuomion Association de médiation sociale (C-176/12, EU:C:2014:2) 36 kohdassa todetaan seuraavaa: ”edes sellaista direktiivin säännöstä, joka on selkeä, täsmällinen ja ehdoton ja jolla pyritään myöntämään yksityisille oikeussubjekteille oikeuksia tai asettamaan heille velvollisuuksia, ei voida soveltaa sellaisenaan pelkästään yksityisten oikeussubjektien välisessä oikeudenkäynnissä”. Ks. vastaavasti 19.1.2010 annettu tuomio Kücükdeveci (C-555/07, EU:C:2010:21, 46 kohta).
(
16
)	Klassinen oikeuskäytäntö, joka perustuu 4.12.1974 annettuun tuomioon Van Duyn (41/74, EU:C:1974:133). Muilta osin unionin tuomioistuin on aina hyväksynyt valtion käsitteen laajan määritelmän tässä yhteydessä, näin esimerkiksi 26.2.1986 annetussa tuomiossa Marshall (C-152/84, EU:C:1986:84).