62018TO0422
RJEŠENJE OPĆEG SUDA (treće vijeće)
14. svibnja 2019. (
*1
)
„Tužba za poništenje – Pristup dokumentima – Uredba (EZ) br. 1049/2001 – Dokumenti o postupku koji je Komisija pokrenula protiv države članice – Dokumenti koji potječu od tužitelja – Zahtjev treće osobe za pristup – Početna odluka o odobravanju djelomičnog pristupa – Bespredmetnost – Nedopuštenost”
U predmetu T‑422/18,
Régie autonome des transports parisiens (RATP), sa sjedištem u Parizu (Francuska), koji su zastupali E. Morgan de Rivery, P. Delelis i C. Lavin, a zatim P. Delelis i C. Lavin, odvjetnici,
tužitelj,
protiv
Europske komisije, koju zastupaju A. Buchet, W. Mölls i C. Ehrbar, u svojstvu agenata,
tuženika,
povodom zahtjeva na temelju članka 263. UFEU‑a da se odluka Komisijine Glavne uprave za mobilnost i promet od 5. ožujka 2018., kojom je odlučeno o zahtjevu za pristup dokumentima koji potječu od RATP‑a, poništi u dijelu u kojem je odobren djelomičan pristup navedenim dokumentima,
OPĆI SUD (treće vijeće),
u sastavu: S. Frimodt Nielsen, predsjednik, V. Kreuschitz (izvjestitelj) i N. Półtorak, suci,
tajnik: E. Coulon,
donosi sljedeće
Rješenje
Okolnosti spora
1
Dana 19. prosinca 2017. Europska komisija je na temelju Uredbe (EZ) br. 1049/2001 Europskog parlamenta i Vijeća od 30. svibnja 2001. o javnom pristupu dokumentima Europskog parlamenta, Vijeća i Komisije (SL 2001., L 145, str. 43.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 16., str. 70.) zaprimila zahtjev za pristup većem broju dokumenata koji je zaveden pod brojem GESTDEM 2017/7530 (u daljnjem tekstu: početni zahtjev za pristup) i koji se odnosio, među ostalim, na tri dokumenta (u daljnjem tekstu: sporni dokumenti) koja je sastavio tužitelj, Régie autonome des transports parisiens (RATP).
2
Sporni dokumenti su:
–
dopis tužiteljeva glavnog izvršnog direktora od 21. svibnja 2012. upućen predsjedniku Komisije;
–
dopis tužiteljeva glavnog izvršnog direktora od 22. svibnja 2012. upućen glavnom direktoru Komisijine Glavne uprave (GU) za mobilnost i promet (u daljnjem tekstu: GU za mobilnost i promet);
–
dopis tužiteljeva glavnog izvršnog direktora od 28. ožujka 2013. upućen potpredsjedniku Komisije.
3
Dana 5. ožujka 2018. GU za mobilnost i promet donio je i preporučenim pismom s povratnicom te porukom elektroničke pošte dostavio autoru početnog zahtjeva za pristup (u daljnjem tekstu: podnositelj zahtjeva za pristup) odluku kojom mu je djelomično odobrio pristup spornim dokumentima (u daljnjem tekstu: pobijana odluka). Osim toga, on je pobijanoj odluci priložio redigiranu verziju spornih dokumenata.
4
Na temelju članka 7. Uredbe br. 1049/2001, podnositelj zahtjeva za pristup uputio je 19. ožujka 2018. glavnom tajništvu Komisije ponovni zahtjev za cjelovit pristup spornim dokumentima (u daljnjem tekstu: ponovni zahtjev za pristup).
5
Dana 20. travnja 2018. GU za mobilnost i promet obavijestio je podnositelja zahtjeva za pristup da je prilikom slanja pobijane odluke počinjena pogreška te da mu sporni dokumenti nisu smjeli biti dostavljeni. GU za mobilnost i promet zatražio je od podnositelja zahtjeva za pristup da ne tiska, pohranjuje niti koristi sporne dokumente i da uništi poruke koje su mu bile prethodno upućene.
6
Dana 25. travnja 2018. GU za mobilnost i promet zatražio je od podnositelja zahtjeva za pristup da potpiše izjavu u skladu s kojom se on obvezao, kao prvo, da neće koristiti, priopćavati, dijeliti, kopirati ni obrađivati redigirane verzije spornih dokumenata dostavljene 5. ožujka 2018. niti njihov sadržaj, kao drugo, da neće objavljivati njihov sadržaj te, kao treće, da će uništiti sve elektroničke ili papirnate verzije spornih dokumenata. Istog je dana podnositelj zahtjeva za pristup vratio vlastoručno potpisanu izjavu.
7
Dana 27. travnja 2018., nakon čitanja Komisijina odgovora na pitanja koja je postavio predsjednik Općeg suda u postupku privremene pravne zaštite koji je ona pokrenula 23. travnja i koji je zaveden pod brojem T‑250/18 R te se također odnosi na pitanje otkrivanja spornih dokumenata povodom ranijeg zahtjeva za pristup, tužitelj je saznao za početni zahtjev za pristup kao i za Komisijinu pogrešku u dostavi redigirane verzije spornih dokumenata podnositelju zahtjeva za pristup.
8
Dana 4. svibnja 2018. održan je sastanak između tužitelja i Komisije tijekom kojeg je tužitelj zatražio od nje da mu dostavi poruku elektroničke pošte od 5. ožujka 2018. upućenu podnositelju zahtjeva za pristup kao i dokumente poslane istog dana potonjem.
9
Dana 23. svibnja 2018. tužitelj je u pisanom obliku ponovio svoj zahtjev da primi presliku poruke elektroničke pošte od 5. ožujka 2018. kao i sve dokumente, uključujući sporne dokumente, koji su poslani podnositelju zahtjeva za pristup.
10
Glavni tajnik Komisije donio je 7. lipnja 2018. odluku povodom ponovnog zahtjeva za pristup (u daljnjem tekstu: odluka od 7. lipnja 2018.) (vidjeti točku 4. ovog rješenja). U toj je odluci odbio bilo kakvo otkrivanje spornih dokumenta i to zato što bi njihovo otkrivanje ugrozilo sudske postupke koji su u tijeku u predmetima T‑250/18, RATP/Komisija i T‑250/18 R, RATP/Komisija.
11
Dana 12. lipnja 2018. Komisija je tužitelju dostavila pobijanu odluku, indeks za 27 dokumenata koje je Komisija identificirala kao one na koje se odnosi početni zahtjev za pristup kao i sporne dokumente kako su poslani podnositelju zahtjeva za pristup.
Postupak i zahtjevi stranaka
12
Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 6. srpnja 2018. tužitelj je pokrenuo ovaj postupak.
13
Zasebnim aktom podnesenim tajništvu Općeg suda 11. listopada 2018. Komisija je istaknula prigovor nedopuštenosti na temelju članka 130. Poslovnika Općeg suda. Tužitelj je svoja očitovanja o tom prigovoru podnio 24. studenoga 2018.
14
U tužbi tužitelj od Općeg suda zahtijeva da:
–
poništi pobijanu odluku u dijelu u kojem je odobren pristup spornim dokumentima;
–
naloži Komisiji snošenje troškova.
15
U prigovoru nedopuštenosti Komisija od Općeg suda zahtijeva da:
–
proglasi tužbu za poništenje nedopuštenom zbog bespredmetnosti;
–
podredno, proglasi tužbu za poništenje nedopuštenom zbog nepostojanja pravnog interesa;
–
naloži tužitelju snošenje troškova.
16
U svojim očitovanjima o prigovoru nedopuštenosti tužitelj od Općeg suda zahtijeva da:
–
odbije prigovor nedopuštenosti;
–
prihvati njegovu tužbu;
–
naloži Komisiji snošenje troškova.
Pravo
17
Na temelju članka 130. stavaka 1. i 7. Poslovnika, ako tuženik to zatraži, Opći sud može odlučiti o nedopuštenosti ili nenadležnosti bez ulaženja u raspravljanje o meritumu. U predmetnom slučaju, s obzirom na to da je Komisija zahtijevala da se donese odluka o nedopuštenosti, Opći sud odredio je, smatrajući da je na temelju sadržaja spisa predmet dovoljno razjašnjen, da će o tom zahtjevu odlučiti bez poduzimanja daljnjih koraka u postupku.
Dopuštenost prigovora nedopuštenosti
18
Tužitelj smatra da se prigovor nedopuštenosti zbog razloga bespredmetnosti može zasnivati samo na članku 130. stavku 2. Poslovnika. Budući da se u svojem prigovoru nedopuštenosti Komisija ne poziva na članak 130. stavak 2. Poslovnika, tužitelj smatra da ga treba odbaciti kao nedopušten.
19
U tom pogledu valja primijetiti da u prilog svojem prigovoru nedopuštenosti Komisija ne navodi nastup bespredmetnosti tijekom postupka, nego da je tužba bila bespredmetna na dan na koji je podnesena. No, na temelju članka 130. stavka 1. Poslovnika, tuženik može zatražiti od Općeg suda da odluči o nedopuštenosti bez ulaženja u raspravljanje o meritumu, a bespredmetnost tužbe na dan na koji je podnesena jest razlog za nedopuštenost.
20
Osim toga i u svakom slučaju, na temelju članka 129. Poslovnika Opći sud može u svakom trenutku po službenoj dužnosti, nakon što sasluša glavne stranke i nezavisnog odvjetnika, odlučiti da obrazloženim rješenjem donese odluku o postojanju apsolutne zapreke vođenju postupka. Budući da nedopuštenost tužbe zbog bespredmetnosti na dan na koji je podnesena jest apsolutna zapreka vođenju postupka, Opći sud može po službenoj dužnosti odlučiti o tom pitanju.
21
Prema tome, tužitelj pogrešno navodi nedopuštenost prigovora nedopuštenosti koji je Komisija istaknula.
Osnovanost prigovora nedopuštenosti
Argumenti stranaka
22
Komisija kao prvo smatra da tužbu treba proglasiti nedopuštenom jer se odnosi na akt koji više nije postojao u trenutku kada je podnesena. Prema Komisijinu stajalištu, pobijana odluka u cijelosti je zamijenjena odlukom od 7. lipnja 2018. donesenom povodom ponovnog zahtjeva za pristup. Potonjom odlukom konačno je utvrđeno stajalište institucije.
23
Tužba koju je tužitelj podnio 6. srpnja 2018. jest bespredmetna jer se njome nastoji poništiti pravni akt koji više nije postojao od 7. lipnja 2018. kao dana na koji je zamijenjen Komisijinom odlukom od istog dana kao odgovor na ponovni zahtjev za pristup. Tako neovisno o pitanju pravnog interesa, sama osnovna spora koji je tužitelj pokrenuo nije postojala u trenutku podnošenja tužbe. Komisija još smatra da odluka od 7. lipnja 2018. lišava tužiteljeve argumente svake vrijednosti jer je glede merituma Komisija u navedenoj odluci odlučila u cijelosti uskratiti pristup spornim dokumentima.
24
Komisija podredno tvrdi da ovu tužbu treba proglasiti nedopuštenom jer tužitelj nije imao nikakav pravni interes protiv pobijane odluke prilikom pokretanja ovog postupka, zato što je ta odluka odavno prestala proizvoditi učinke u odnosu na njega.
25
Komisija ne niječe da je uslijed pogreške dostavila podnositelju zahtjeva za pristup sporne dokumente u njihovim redigiranim verzijama, i to porukom elektroničke pošte od 5. ožujka 2018. te da ona to nije smjela napraviti. Međutim, smatra da je napravila sve što je moguće nakon što je ta pogreška utvrđena kako ona ne bi imala nikakav učinak u odnosu na tužitelja. Komisija smatra da se to djelovanje pokazalo djelotvornim jer se podnositelj zahtjeva za pristup obvezao u pisanom obliku da neće koristiti sporne dokumente te da će u potpunosti izbrisati svaki njihov trag, pisani ili elektronički. Komisija drži da je tužitelj bio u cijelosti upoznat sa sadržajem tih obveza u pisanom obliku jer je od kraja travnja 2018. posjedovao dokument koji ih sadržava.
26
Komisija stoga smatra da tužitelj pogrešno tvrdi, s jedne strane, da su sporni dokumenti u svojim redigiranim verzijama dostupni erga omnes te, s druge strane, da je on još uvijek imao pravni interes na dan podnošenja ove tužbe iako je više od dva mjeseca prije pobijana odluka prestala proizvoditi ikakav učinak u odnosu na njega. Prema Komisijinu stajalištu tužitelj tvrdi, ali ne dokazuje, da su sporni dokumenti „možda” u rukama njegovih konkurenata.
27
Tužitelj smatra da se pojmovi predmet spora i pravni interes preklapaju stoga što pravni interes tužitelja mora, s obzirom na predmet tužbe, postojati u stadiju njezina podnošenja pod prijetnjom nedopuštenosti. Slijedom toga tužitelj ispituje zajedno oba prigovora nedopuštenosti koja je Komisija istaknula.
28
Kao prvo, tužitelj drži da pobijana odluka proizvodi samostalne i posebne pravne učinke. U tom pogledu naglašava da je on autor spornih dokumenata i da na toj osnovi materijalna radnja dostave tih dokumenata povodom pobijane odluke proizvodi učinke u odnosu na njega. Tužitelj primjećuje da je tek sedam tjedana nakon dostave spornih dokumenata, to jest 5. ožujka 2018. Komisija pisala podnositelju zahtjeva za pristup kako bi od njega zatražila da ne tiska, pohranjuje niti obrađuje te dokumente, koji su mu pogreškom poslani. Taj zahtjev od 20. travnja 2018. bio je dopunjen 25. travnja 2018. te je istog dana doveo do obveze podnositelja zahtjeva za pristup da ne koristi niti širi informacije sadržane u spornim dokumentima. Iz tih činjenica tužitelj zaključuje da je tijekom sedam tjedana širenje informacija sadržanih u spornim dokumentima imalo učinak erga omnes i treba ga izjednačiti s „činjeničnim putem”, tako da ta situacija stvara štetne posljedice koje će nedvojbeno nastaviti utjecati na njegove interese.
29
Tužitelj smatra da pobijana odluka proizvodi pravne učinke u odnosu na njega jer, s jedne strane, izjava podnositelja zahtjeva za pristup od 25. travnja 2018. nije mogla poništiti učinak erga omnes otkrivanja spornih dokumenata tijekom sedam tjedana koji su prethodili obvezi sadržanoj u toj izjavi te su, s druge strane, navedena izjava kao i odluka od 7. lipnja 2018. mogle imati obvezujući učinak samo u odnosu na Komisiju i podnositelja zahtjeva za pristup. Tužitelj drži da su tijekom navedenog razdoblja od sedam tjedana sporni dokumenti mogli prijeći u ruke konkurentskih subjekata te su se mogli koristiti u nacionalnim sudskim postupcima koji su bili povod prethodnih pitanja koja su istovjetna onima koja su upućena u spojenim predmetima Mobit i Autolinee Toscane (C‑350/17 i C‑351/17). Čak i da tužitelj ne može procijeniti doseg takve dostave, on smatra da je načelo dobre uprave nalagalo Komisiji da se raspita o upotrebi spornih dokumenata podnositelja zahtjeva za pristup kako bi prema potrebi i pod pretpostavkom da je to bilo moguće poništila učinak pobijane odluke de facto erga omnes. Prema tužiteljevu mišljenju mjerama koje je Komisija donijela radi ispravka svoje pogreške očito se nisu mogle otkloniti posljedice dostave čiji je učinak erga omnes nastao i postao konačan. Tužitelj smatra da činjenica da je u odluci od 7. lipnja 2018. Komisija odlučila ne otkriti sporne dokumente jer bi to otkrivanje ugrozilo sudske postupke pokrenute protiv Komisije u predmetima T‑250/18 R i T‑250/18 ne samo da ne odgovara učinku erga omnes otkrivanja nego potvrđuje da se otkrivanje, koje je već uzrokovalo zadiranje u navedene sudske postupke, moralo analizirati kao izvor drugih budućih zadiranja. Prema tome tužitelj drži da i dalje ima interes za poništenje pobijane odluke.
30
Kao drugo, tužitelj smatra da se odlukom od 7. lipnja 2018. nije mogla poništiti i zamijeniti pobijana odluka, prije svega zato što je između 5. ožujka i 25. travnja 2018. potonjom odobreno otkrivanje erga omnes spornih dokumenata. Pobijana odluka nastavlja proizvoditi pravne učinke jer se sporni dokumenti, koje je podnositelj zahtjeva za pristup dostavio trećim osobama, mogu pak i dalje dostavljati drugim trećim osobama od strane prvih trećih osoba koje su zakonito stupile u posjed tih dokumenata, pri čemu odluka od 7. lipnja 2018. ne može ništa u tome promijeniti. Tužitelj smatra da odluka od 7. lipnja 2018. nije mogla poništiti i zamijeniti pobijanu odluku i stoga što se odlukom od 7. lipnja 2018. želio razjasniti pristup Komisije glede početnog i ponovnog zahtjeva za pristup u pogledu podnositelja zahtjeva za pristup. Komunikacija Komisije s podnositeljem zahtjeva za pristup od 20. i 25. travnja 2018. imala je samo ograničen učinak na buduću dostavu spornih dokumenata trećim osobama podnositelja zahtjeva za pristup, pri čemu nema nikakav učinak glede ranije uporabe tih dokumenata podnositelja zahtjeva za pristup ili trećih osoba koje se njima još i danas mogu koristiti.
31
Kao treće, tužitelj drži da čak i da se za pobijanu odluku mora smatrati da je zamijenjena odlukom od 7. lipnja 2018., on zadržava pravni interes protiv pobijane odluke. Tužitelj podsjeća u tom pogledu da iznimno spor ne može postati bespredmetan unatoč povlačenju ili nadomještanju akta čije se poništenje traži kada tužitelj sačuva dostatan interes da ishodi presudu kojom se formalno poništava taj akt.
32
Tužitelj smatra da ima pravni interes za poništenje pobijane odluke i to zbog sljedećih razloga:
–
kao prvo, kako bi spriječio da u budućnosti ne nastane bilo kakva druga nezakonitost koja bi išla protiv njegovih interesa zbog danas zakonitog korištenja spornih dokumenata u prethodnim postupcima. Pristup u vidu odobravanja Komisijina djelovanja u ovom predmetu doveo bi do prihvaćanja da strogo povjerljive dokumente njezine službe dostavljaju, bilo to pogreškom ili ne, podnositeljima zahtjeva za pristup i da se ta dostava potom „ispravi” više tjedana kasnije potpisivanjem izjava koje obvezuju samo Komisiju i dotičnog podnositelja zahtjeva za pristup te niti jednu drugu treću osobu;
–
kao drugo, pobijana odluka i dalje je na snazi erga omnes i to u odnosu na sve one koji su imali pristup spornim dokumentima zbog Komisijine pogreške, uz iznimku podnositelja zahtjeva za pristup kao adresata odluke od 7. lipnja 2018. Konkretno, tužitelj smatra da ti dokumenti i dalje postoje i mogu biti podneseni protiv njega u svakoj relevantnoj prilici u okviru sudskih postupaka na nacionalnoj razini ili na razini Europske unije. Očito je u njegovu interesu da bude u mogućnosti istaknuti da sud Unije treba ništavom proglasiti svaku materijalnu radnju širenja koja do dan danas omogućuje beskonačno korištenje erga omnes spornih dokumenata, čime bi se svako moguće korištenje navedenih akata u budućnosti okončalo na pravno‑obvezujući način uz mogućnost isticanja pred sudom.
Ocjena Općeg suda
33
Valja podsjetiti na to da akti ili odluke protiv kojih se može podnijeti tužba za poništenje u smislu članka 263. UFEU‑a jesu samo mjere koje proizvode obvezujuće pravne učinke takve naravi da utječu na interese tužitelja na način da značajno mijenjaju njegov pravni položaj (presude od 11. studenoga 1981., IBM/Komisija, 60/81, EU:C:1981:264, t. 9., od 11. studenoga 2004., Portugal/Komisija, C‑249/02, EU:C:2004:7044, t. 35. i od 26. siječnja 2010., Internationaler Hilfsfonds/Komisija, C‑362/08 P, EU:C:2010:40, t. 51.).
34
Radi utvrđivanja toga može li akt biti predmet tužbe za poništenje, mora se razmotriti bit predmetnog akta (vidjeti u tom smislu rješenje od 14. svibnja 2012., Sepracor Pharmaceuticals (Ireland)/Komisija, C‑477/11 P, neobjavljeno, EU:C:2012:292, t. 50. i navedenu sudsku praksu).
35
Osim toga, valja podsjetiti na to da akt koji se povuče ili zamijeni potpuno nestaje iz pravnog poretka Unije. Povlačenje akta uobičajeno proizvodi, dakle, učinak ex tunc (vidjeti u tom smislu rješenje od 28. svibnja 1997., Proderec/Komisija, T‑145/95, EU:T:1997:74, t. 26., rješenje od 14. rujna 2011., Italija/Komisija, T‑239/10, neobjavljeno, EU:T:2011:471, t. 22. i rješenje od 8. lipnja 2017., Elevolution – Engenharia/Komisija, T‑691/16, neobjavljeno, EU:T:2017:395, t. 28. i navedenu sudsku praksu).
36
U ovom je slučaju nakon pobijane odluke uslijedio ponovni zahtjev u smislu članka 7. stavka 2. Uredbe br. 1049/2001, koji je podnositelj zahtjeva za pristup podnio radi toga da Komisija revidira svoje stajalište. Nakon tog zahtjeva glavni tajnik Komisije donio je na temelju članka 8. Uredbe br. 1049/2001 odluku od 7. lipnja 2018., kojom je u cijelosti uskraćen pristup spornim dokumentima.
37
Stoga je pobijana odluka povučena i zamijenjena odlukom od 7. lipnja 2018. (vidjeti u tom smislu presude od 2. listopada 2014., Strack/Komisija, C‑127/13 P, EU:C:2014:2250, t. 89. i od 24. svibnja 2011., NLG/Komisija, T‑109/05 i T‑444/05, EU:T:2011:235, t. 102. i navedenu sudsku praksu). Budući da pobijana odluka predstavlja tek prvotno stajalište Komisije koje je u cijelosti zamijenjeno odlukom od 7. lipnja 2018., potonjom je dovršen postupak i stoga ona ima narav odluke (vidjeti u tom smislu presudu od 16. listopada 2003., Co‑Frutta/Komisija, T‑47/01, EU:T:2003:272, t. 30. do 32.).
38
Tako je u trenutku podnošenja tužbe odluka od 7. lipnja 2018. već nadomjestila pobijanu odluku i uklonila ju iz pravnog poretka Unije, tako da ona više nije proizvodila učinke, ni u odnosu na tužitelja.
39
Slijedom toga, ova je tužba bila bespredmetna na dan kada je podnesena i treba ju proglasiti nedopuštenom.
40
Taj zaključak nije doveden u pitanje različitim argumentima koje je tužitelj iznio.
41
Presuđeno je, doduše, da tužba za poništenje ne može postati bespredmetna kada do povlačenja akta čije se poništenje traži dođe tijekom postupka i kada tužitelj ipak zadržava dovoljan interes da se taj akt poništi (vidjeti u tom smislu presude od 7. lipnja 2007., Wunenburger/Komisija, C‑362/05 P, EU:C:2007:322, t. 47. i 50. do 52., od 27. rujna 2002., Tideland Signal/Komisija, T‑211/02, EU:T:2002:232, t. 48. i 49. i rješenje od 14. rujna 2011., Italija/Komisija, T‑239/10, neobjavljeno, EU:T:2011:471, t. 23.).
42
Međutim, u ovom slučaju tužiteljeva je tužba već bila bespredmetna u trenutku kada je podnesena (vidjeti točku 38. ovog rješenja).
43
Osim toga, glede tužiteljeva navoda da se poništenjem pobijane odluke može izbjeći da se nezakonitost kojom je ona navodno zahvaćena ne ponovi u budućnosti, valja istaknuti da je svaka od nezakonitosti koju je tužitelj naveo usko povezana s posebnim okolnostima ovog predmeta i da tužitelj nije u dovoljnoj mjeri potkrijepio opasnost da će se one ponoviti u budućnosti. Naprotiv, postupanje Komisije, kako je opisano u točkama 5. i 6. ovog rješenja, nakon pogrešnog otkrivanja spornih dokumenata pokazuje da opasnost da će se takvo otkrivanje ponoviti u budućnosti nije dokazana.
44
Osim toga, glede tužiteljeva zaključka da on i dalje ima pravni interes stoga što bi u slučaju da se pobijana odluka ne poništi ona nastavila biti na snazi erga omnes osim u odnosu na podnositelja zahtjeva za pristup kao adresata odluke od 7. lipnja 2018., mora se utvrditi da je ta ocjena pogrešna. Kao što je to izneseno u točki 37. ovog rješenja, pobijana odluka zamijenjena je odlukom od 7. lipnja 2018. Stoga se ne može tvrditi da je nakon donošenja odluke od 7. lipnja 2018. pobijana odluka i dalje na snazi u pogledu osoba različitih od podnositelja zahtjeva za pristup.
45
Naposljetku, glede tužiteljeva opravdanja za vlastiti pravni interes zbog djelomičnog otkrivanja spornih dokumenta povodom donošenja pobijane odluke, valja primijetiti da poništenje pobijane odluke neće omogućiti povrat situacije u prijašnje stanje. Naime, iako presuda Općeg suda kojom se poništava pobijana odluka ima učinak erga omnes zbog snage pravomoćno presuđene stvari te se ona njome tako retroaktivno uklanja glede svih osoba (vidjeti u tom smislu presudu od 1. lipnja 2006., P & O European Ferries (Vizcaya) i Diputación Foral de Vizcaya/Komisija, C‑442/03 P i C‑471/03 P, EU:C:2006:356, t. 43. i navedenu sudsku praksu), takvo poništenje ne otklanja nastale učinke otkrivanja spornih dokumenata povodom donošenja navedene odluke. Tako poništenje pobijane odluke ne bi otklonilo učinke otkrivanja spornih dokumenta, stoga što saznanje za te informacije svih osoba koje su ih pročitale jest trenutačno i nepovratno. Poništenje pobijane odluke ne bi, dakle, moglo tužitelju pribaviti korist.
46
Odluka Općeg suda da zbog bespredmetnosti odbaci tužbu za poništenje pobijane odluke ne utječe, međutim, na mogućnost tužitelja da podnese tužbu za naknadu štete ako smatra da mu je izvršenje pobijane odluke uzrokovalo štetu. Naime, na temelju načela samostalnosti pravnih sredstava jedna strana može pokrenuti postupak za naknadu štete a da nikakvim propisom nije obvezana tražiti poništenje nezakonitog akta koji joj je uzrokovao štetu (vidjeti u tom smislu presude od 14. rujna 1999., Komisija/AssiDomän Kraft Products i dr., C‑310/97 P, EU:C:1999:407, t. 59. i od 28. veljače 2018., Vakakis kai Synergates/Komisija, T‑292/15, EU:T:2018:103, t. 30.).
47
Iz svega prethodno navedenog proizlazi da tužbu treba odbaciti kao nedopuštenu.
Troškovi
48
Komisija smatra da se tužitelju mora naložiti snošenje troškova jer je, s jedne strane, tužba nedopuštena te je, s druge strane, u trenutku podnošenja tužbe on morao znati da dostava spornih dokumenata uslijed pogreške nije imala nikakva učinka, da je podnesen ponovni zahtjev za pristup i da će Komisija donijeti odluku povodom tog zahtjeva u kojoj će se uzeti u obzir njegovi interesi.
49
Tužitelj drži da se Komisiji mora naložiti snošenje svih troškova jer se njezin prigovor nedopuštenosti mora odbiti i jer se mišljenjem nezavisnog odvjetnika H. Saugmandsgaarda Øea u spojenim predmetima Mobit i Autolinee Toscane (C‑350/17 i C‑351/17, EU:C:2018:869) odbija tumačenje koje je Komisija dala glede dosega Uredbe (EZ) br. 1370/2007 Europskog parlamenta i Vijeća od 23. listopada 2007. o uslugama javnog željezničkog i cestovnog prijevoza putnika i stavljanju izvan snage uredaba Vijeća (EEZ) br. 1191/69 i (EEZ) br. 1107/70 (SL 2007., L 315, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 7., svezak 13., str. 96.).
50
U skladu s člankom 134. stavkom 1. Poslovnika, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da tužitelj nije uspio u postupku, treba mu naložiti snošenje troškova sukladno zahtjevu Komisije.
Slijedom navedenog,
OPĆI SUD (treće vijeće)
rješava:
1.
Tužba se odbacuje kao nedopuštena.
2.
Régie autonome des transports parisiens (RATP) nalaže se snošenje troškova.
U Luxembourgu 14. svibnja 2019.
Tajnik
E. Coulon
Predsjednik
S. Frimodt Nielsen
(
*1
)	Jezik postupka: francuski