62018CC0377
MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA
HENRIKA SAUGMANDSGAARDA ØEA
od 13. lipnja 2019. (
1
)
Predmet C‑377/18
Kazneni postupak
protiv
osoba AH,
PB,
CX,
KM,
PH,
uz sudjelovanje:
osobe MH
(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Specializiran nakazatelen sad (Specijalizirani kazneni sud, Bugarska))
„Zahtjev za prethodnu odluku – Pravosudna suradnja u kaznenim stvarima – Direktiva (EU) 2016/343 – Pretpostavka nedužnosti – Članak 4. – Javna upućivanja na krivnju – Pravo na to da se, dok god se ne donese konačna presuda, u izjavama za javnost i sudskim odlukama za osobu ne navodi da je kriva – Skupno počinjenje kaznenog djela – Sporazum o prethodnom priznanju krivnje sklopljen između tijela kaznenog progona i jednog od optuženika – Navođenje i identifikacija optuženika protiv kojih se vodi zasebni kazneni postupak kao supočinitelji kaznenog djela – Usklađenost – Povelja Europske unije o temeljnim pravima – Članak 48. – Konvencija za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda – Članak 6. stavak 2.”
I. Uvod
1.
U okviru sporazuma o prethodnom priznanju krivnje sklopljenog između tijela kaznenog progona i optuženika (
2
) u vezi sa skupnim počinjenjem kaznenog djela, protivi li se pravu na pretpostavku nedužnosti nacionalno postupovno pravilo kojim se zahtijeva da se u tom sporazumu navede sudjelovanje u kaznenom djelu ostalih optuženika protiv kojih se vodi zasebni kazneni postupak i da ih se identificira?
2.
Takav je u biti predmet prethodnog pitanja koje postavlja Specializiran nakazatelen sad (Specijalizirani kazneni sud, Bugarska).
3.
To se pitanje odnosi na kazneni postupak pokrenut protiv šest osoba zbog njihove navodne pripadnosti zločinačkom udruženju. U okviru tog postupka, jedan od optuženika želio je sklopiti sporazum o priznanju krivnje čiji sadržaj treba odobriti sud koji je uputio zahtjev, u skladu s primjenjivim nacionalnim zakonodavstvom. U tom je kontekstu od tog suda zatraženo da utvrdi povređuje li se time što se u tom sporazumu navodi ostalih pet optuženika protiv kojih se vodi zasebni kazneni postupak u svojstvu supočinitelja kaznenog djela te ih se identificira po njihovim imenima i nacionalnom identifikacijskom broju pravo na pretpostavku nedužnosti tih pet osoba na temelju članka 48. stavka 1. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (
3
) te povređuje li se stoga tekst članka 4. stavka 1. Direktive (EU) 2016/343 (
4
).
4.
Svojim prethodnim pitanjem, sud koji je uputio zahtjev od Suda traži da pojasni doseg jednog od glavnih zahtjeva potrebnih kako bi se osiguralo poštovanje prava na pretpostavku nedužnosti, odnosno pravo da se, dok god se prethodno ne dokaže krivnja u skladu sa zakonom, u izjavama za javnost ili sudskim odlukama za optuženika ne navodi da je kriv. To je pitanje postavljeno u sličnom kontekstu kao i ono u predmetu u kojem je donesena presuda od 19. rujna 2018., Milev (
5
).
II. Pravni okvir
A.
Konvencija za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda
5.
Člankom 6. stavkom 2. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (
6
), naslovljenim „Pravo na pošteno suđenje”, predviđa se:
„Svatko optužen za kazneno djelo smatrat će se nevinim sve dok mu se ne dokaže krivnja u skladu sa zakonom.”
B.
Pravo Unije
1. Povelja
6.
Člankom 48. Povelje, naslovljenim „Pretpostavka nedužnosti i pravo na obranu”, određuje se:
„1.   Svaki optuženik smatra se nedužnim sve dok mu se ne dokaže krivnja u skladu sa zakonom.
2.   Zajamčeno je poštovanje prava na obranu svakog optuženika.”
2. Direktiva 2016/343
7.
Na temelju njezina članka 1., Direktivom 2016/343 utvrđuju se minimalna pravila koja se odnose, s jedne strane, na određene vidove pretpostavke nedužnosti i, s druge strane, na pravo sudjelovati na raspravi.
8.
U uvodnim izjavama 9., 10., 16., 17., 47. i 48. te direktive navodi se:
„(9)
Svrha je ove Direktive jačanje prava na pošteno suđenje u kaznenom postupku utvrđivanjem zajedničkih minimalnih pravila o određenim vidovima pretpostavke nedužnosti i pravu sudjelovati na raspravi.
(10)
Utvrđivanjem zajedničkih minimalnih pravila o zaštiti postupovnih prava osumnjičenika ili optuženika, ova Direktiva nastoji ojačati međusobno povjerenje država članica u njihove sustave kaznenog pravosuđa te time olakšati uzajamno priznavanje odluka u kaznenim stvarima. […]
[…]
(16)
Pretpostavka nedužnosti bila bi prekršena u slučaju da se u izjavama za javnost tijela javne vlasti ili u sudskim odlukama, osim onih o krivnji, za osumnjičenika ili optuženika navodi da je kriv, dok god toj osobi nije dokazana krivnja u skladu sa zakonom. U tim se izjavama ili sudskim odlukama ne bi trebalo odražavati mišljenje da je osoba kriva. […]
(17)
Pojam ‚izjave za javnost tijela javne vlasti’ trebao bi značiti sve izjave koje se odnose na kazneno djelo i koje dolaze od tijela uključenog u kazneni postupak u vezi s tim kaznenim djelom, kao što su pravosudna, policijska tijela ili druga tijela kaznenog progona, ili od nekog drugog tijela javne vlasti, kao što su ministri ili drugi javni službenici, podrazumijevajući da se njima ne dovodi u pitanje nacionalno pravo o imunitetu.
[…]
(47)
Ovom se Direktivom podržavaju temeljna prava i načela koja su priznata Poveljom i EKLJP‑om, uključujući […] pravo na pošteno suđenje, pretpostavku nedužnosti i pravo na obranu. […]
(48)
S obzirom na to da se ovom Direktivom utvrđuju minimalna pravila, države članice trebale bi moći proširiti prava utvrđena ovom Direktivom kako bi osigurale višu razinu zaštite. Razina zaštite koju pružaju države članice nikad ne bi smjela pasti ispod razine standarda predviđenih Poveljom i EKLJP‑om, kako ih tumače Sud [Europske unije] i Europski sud za ljudska prava.”
9.
Člankom 2. Direktive 2016/343, naslovljenim „Područje primjene”, određuje se:
„Ova se Direktiva primjenjuje na fizičke osobe koje su osumnjičenici ili optuženici u kaznenom postupku. Primjenjuje se u svim fazama kaznenog postupka, od trenutka kada je osoba osumnjičena ili optužena za počinjenje kaznenog djela ili navodnog kaznenog djela pa sve do trenutka kada odluke o konačnom utvrđivanju je li ta osoba počinila predmetno kazneno djelo postane konačna.”
10.
Člankom 3. te direktive utvrđuje se pravo na pretpostavku nedužnosti. Ta odredba glasi kako slijedi:
„Države članice osiguravaju da se osumnjičenici ili optuženici smatraju nedužnima dok im se ne dokaže krivnja u skladu sa zakonom.”
11.
Člancima 4. do 7. navedene direktive uređuju se određeni vidovi prava na pretpostavku nedužnosti.
12.
Konkretno, člankom 4. Direktive 2016/343, čije je tumačenje ovdje zatraženo, naslovljenim „Javna upućivanja na krivnju”, određuje se:
„1.   Države članice poduzimaju odgovarajuće mjere kako bi se osiguralo da se, dok god se osumnjičeniku ili optuženiku ne dokaže krivnja u skladu sa zakonom, u izjavama za javnost tijela javne vlasti i sudskim odlukama, osim onih o krivnji, za tu osobu ne navodi da je kriva. Time se ne dovode u pitanje radnje kaznenog progona kojima je cilj dokazati krivnju osumnjičenika ili optuženika ni privremene odluke postupovne prirode koje donose sudska ili druga nadležna tijela i koje se temelje na sumnji ili inkriminirajućim dokazima.
2.   Države članice u skladu s ovom Direktivom te osobito s člankom 10. osiguravaju da su, u slučaju kršenja obveze određene u stavku 1. ovog članka da se za osumnjičenike ili optuženike ne navodi da su krivi, na raspolaganju odgovarajuće mjere.
3.   Obveza utvrđena u stavku 1. da se za osumnjičenike ili optuženike ne navodi da su krivi ne sprečava tijela javne vlasti da u javnosti šire informacije o kaznenom postupku ako je to izričito potrebno iz razloga povezanih s kaznenom istragom ili s javnim interesom.”
C.
Bugarsko pravo
13.
U članku 31. stavku 3. Konstitutsiue (Ustav) i u članku 16. nakazatelno protsesualen kodeks (Zakonik o kaznenom postupku, u daljnjem tekstu: NPK) navodi se da se optuženik smatra nedužnim dok mu se pravomoćnom presudom ne utvrdi krivnja.
14.
Člankom 381. stavcima 1. i 6. NPK‑a optuženiku se omogućuje da po završetku istrage prizna krivnju i da posredstvom svojeg odvjetnika sklopi sporazum s državnim odvjetnikom.
15.
Članak 381. stavkom 5. točkom 1. NPK‑a određuje se:
„Sporazum mora biti sastavljen u pisanom obliku i sadržavati priznanje o sljedećim pitanjima:
1.
je li djelo počinjeno, je li ga počinio optuženik, je li on kriv za to djelo, je li to djelo kazneno djelo kao i pravnu kvalifikaciju tog djela?”
16.
Člankom 381. stavkom 7. NPK‑a predviđa se da, „[k]ada se postupak vodi protiv nekoliko osoba […], sporazum mogu sklopiti neke od tih osoba […]”.
17.
Člankom 382. stavkom 5. NPK‑a određuje se:
„Sud može predložiti izmjene sporazuma koje se razmatraju s državnim odvjetnikom i odvjetnicima optuženikâ. Optuženik se saslušava posljednji.”
18.
U skladu s člankom 382. stavkom 7. NPK‑a, sud odobrava sporazum ako nije protivan zakonu i moralnim načelima.
19.
U skladu s člankom 383. stavkom 1. NPK‑a, sporazum ima učinak pravomoćne presude.
20.
Naposljetku, na temelju članaka 12. do 14. zakona za grazhdanskata registratsia (Zakon o građanskim stanjima) (
7
), bugarski državljani imaju tri imena, odnosno vlastito ime, patronim i prezime. U skladu s člankom 11. stavkom 1. Zakona o građanskim stanjima, oni također imaju nacionalni identifikacijski broj, koji služi kao upravni identifikator na temelju kojeg se jasno muže utvrditi identitet osobe o kojoj je riječ.
III. Činjenice u glavnom postupku, prethodno pitanje i postupak pred Sudom
21.
Ovaj se predmet odnosi na kazneni postupak pokrenut protiv šest osoba, odnosno protiv osoba AH, PB, CX, KM, PH i MH. Potonje su osobe optužene na temelju članka 321. stavka 2. i članka 321. stavka 3. točke 2. nakazatelen kodeksa (Kazneni zakonik, u daljnjem tekstu: NK) zbog njihove navodne pripadnosti zločinačkom udruženju. To je udruženje djelovalo od studenoga 2014. do studenoga 2015. u Sofiji (Bugarska). U optužnici se tvrdi da je tih šest osoba među sobom podijelilo zadatke s ciljem stjecanja imovinske koristi izradom lažnih službenih dokumenata ili krivotvorenjem sadržaja tih dokumenata, odnosno osobnih isprava i vozačkih dozvola za motorna vozila.
22.
Samo je jedna od tih osoba, MH, izrazila želju za sklapanjem sporazuma o priznanju krivnje u zamjenu za smanjenje kazne.
23.
Ostalih pet optuženika usuglasilo se s tim da MH sklopi taj sporazum, pri čemu je izričito navelo da to ipak ne znači da priznaju krivnju i da se odriču svojeg prava da se izjasne nedužnima.
24.
U sporazumu koji su sklopili državni odvjetnik i MH navodi se da potonja osoba priznaje da je kriva: „za sudjelovanje od studenoga 2014. do 26. studenoga 2015. u Sofiji i u Pavlikeniju [Bugarska] u dugotrajnom i strukturiranom zločinačkom udruženju u kojem je sudjelovalo više od tri osobe [imena i nacionalni identifikacijski brojevi ostalih pet optuženika] s ciljem počinjenja kaznenog djela [u smislu članka 308. stavaka 2. i 7., članka 321. stavka 2. i članka 321. stavka 3. točke 2. NK‑a]” (
8
). Iz teksta tog sporazuma proizlazi da se svi se optuženici identificiraju na isti način, odnosno njihovim trima imenima i nacionalnim identifikacijskim brojem. Jedina je razlika u tom što je MH, k tomu, identificiran svojim datumom i mjestom rođenja, adresom, državljanstvom, etničkom pripadnošću, obiteljskim stanjem i podacima iz kaznene evidencije.
25.
U skladu s nacionalnim postupovnim pravilima, sporazum sklopljen između državnog odvjetnika i osobe MH predan je na odobrenje sudu koji je uputio zahtjev, koji je ovlašten u njega unositi izmjene.
26.
U tom pogledu, sud koji je uputio zahtjev pita je li u skladu s člankom 4. stavkom 1. Direktive 2016/343 to da se u tom sporazumu jasno i izričito kao članove tog zločinačkog udruženja navodi ostalih pet osoba, koje nisu sklopile navedeni sporazum i protiv kojih se vodi redoviti kazneni postupak, te ih se identificira njihovim trima imenima i nacionalnim identifikacijskim brojem.
27.
Sud koji je uputio zahtjev navodi da, prema ustaljenoj nacionalnoj sudskoj praksi, tekst sporazuma o priznanju krivnje treba u potpunosti odgovarati tekstu optužnice u kojemu se svi optuženici navode kao supočinitelji kaznenog djela. Prema tome, kao takve ih valja navesti u sporazumu sklopljenom između državnog odvjetnika i osobe MH. K tomu, navođenje supočiniteljâ kaznenog djela može biti od velike važnosti za ispunjenje bitnih elemenata bića predmetnog kaznenog djela jer je za postojanje zločinačkog udruženja potrebno sudjelovanje najmanje triju osoba.
28.
Sud koji je uputio zahtjev ipak ističe da se člankom 4. stavkom 1. Direktive 2016/343 pravosudnom tijelu zabranjuje da se u odluci, osim onoj o krivnji, za optuženika navodi da je kriv. Prema njegovu mišljenju, stoga postoji proturječnost između nacionalne sudske prakse, kojom se zahtijeva da se u sporazumu navode ostale osobe koje su optužene kao supočinitelji predmetnog kaznenog djela, i obveze koju je utvrdio zakonodavac Unije da se za potonje osobe ne navodi da su krive.
29.
U tim je okolnostima Specializiran nakazatelen sad (Specijalizirani kazneni sud) odlučio prekinuti postupak i Sudu postaviti sljedeće prethodno pitanje:
„Je li u skladu s prvom rečenicom članka 4. stavka 1. u vezi s prvom rečenicom uvodne izjave 16. i s uvodnom izjavom 17. Direktive 2016/343 nacionalna sudska praksa kojom se zahtijeva da se u tekstu sporazuma (sklopljenog u kaznenom postupku) kao počinitelji kaznenog djela o kojem je riječ navedu ne samo optuženik, koji je priznao krivnju za počinjenje tog kaznenog djela i sklopio taj sporazum, nego i ostali optuženici, supočinitelji kaznenog djela koji nisu sklopili taj sporazum, nisu priznali krivnju i protiv kojih se postupak nastavlja u skladu s redovitim kaznenim postupkom, ali koji su suglasni s tim da prvi optuženik sklopi taj sporazum?”
30.
Pisana očitovanja podnijele su njemačka i talijanska vlada te Europska komisija, dok su njemačka vlada i Europska komisija podnijele usmena očitovanja.
IV. Analiza
A.
Uvodna napomena o primjenjivosti Direktive 2016/343
31.
S obzirom na rasprave koje su se odvile pred Sudom, smatram da razmatranje prethodnog pitanja zahtijeva iznošenje uvodne napomene o primjenjivosti ratione personae i ratione materiae Direktive 2016/343 i, konkretno, njezina članka 4. (
9
).
32.
Kao prvo, situacija osoba AH, PB, CX, KM i PH nesporno je obuhvaćena područjem primjene te direktive.
33.
To je područje primjene utvrđeno u članku 2. Direktive 2016/343. U skladu s tom odredbom, ta se direktiva primjenjuje na fizičke osobe koje su osumnjičenici ili optuženici u kaznenom postupku, u svim fazama kaznenog postupka, od trenutka kada je osoba osumnjičena ili optužena za počinjenje kaznenog djela pa sve do trenutka kada odluka o konačnom utvrđivanju je li ta osoba počinila predmetno kazneno djelo postane konačna.
34.
Doista, u glavnom je predmetu nesporno da je tih pet osoba optuženo za počinjenje kaznenog djela i da im se krivnja još nije dokazala u skladu sa zakonom.
35.
Kao drugo, sporna navođenja u pogledu sudjelovanja osoba AH, PB, CX, KM i PH u počinjenju predmetnog kaznenog djela mogu se shvatiti s gledišta članka 4. stavka 1. Direktive 2016/343 s obzirom na prirodu i doseg sporazuma sklopljenog između državnog odvjetnika i osobe MH.
36.
Naime, taj sporazum za tih ostalih pet osoba predstavlja sudsku odluku kojom se ne odlučuje o njihovoj krivnji u smislu te odredbe.
37.
S jedne strane, sporazum o priznanju krivnje predstavlja sudsku odluku, koja se obično naziva „nagodba o krivnji” (
10
).
38.
Sporazum, kojim optuženik priznaje svoju krivnju za počinjenje kaznenog djela, često, u zamjenu za smanjenje kazne, sklapa se s tijelom kaznenog progona, u ovom slučaju, s državnim odvjetnikom, nakon čega ga na raspravi odobrava nadležno pravosudno tijelo.
39.
Sporazum o priznanju krivnje stoga je pravne prirode jer je za njegovo sklapanje potrebna intervencija suda koji odlučuje o meritumu i koji svoju sudsku ovlast izvršava u okviru ubrzanog postupka.
40.
U ovom slučaju, iz članaka 381. do 384. NPK‑a proizlazi da sud koji je uputio zahtjev treba odlučiti o sporazumu sklopljenom između državnog odvjetnika i osobe MH u okviru rasprave na kojoj se prisutnost potonje osobe izričito zahtijeva nacionalnim zakonom. Taj je sud stoga dužan provjeriti je li sporazum o priznanju krivnje sklopljen u skladu s primjenjivim postupovnim pravilima i pravilima o meritumu i je li ga optuženik sklopio sasvim svojevoljno i uz potpuno poznavanje činjenica. Sud koji je uputio zahtjev izričito je ovlašten iznijeti prijedloge izmjena u pogledu riječi upotrijebljenih u tom sporazumu te uostalom u tom kontekstu postavlja prethodno pitanje.
41.
Sporazum sklopljen između državnog odvjetnika i osobe MH stoga dovodi do toga da taj sud odlučuje, po završetku pojednostavnjenog sudskog ispitivanja, ne samo o pravnoj kvalifikaciji kaznenog djela, nego i o njezinoj kaznenoj odgovornosti i o kazni koja joj se izriče. Taj je sporazum, kako ga potvrdi sud koji je uputio zahtjev, pravno obvezujući i, kao što proizlazi iz članka 383. NPK‑a, dovodi do jednakih posljedica kao pravomoćna presuda. Izvršivost i pravomoćnost dva su obilježja svake sudske odluke.
42.
S obzirom na te elemente, nema nikakve dvojbe, prema mojem mišljenju, da se sporazumom sklopljenim između državnog odvjetnika i osobe MH izražava ius puniendi i da se tim sporazumom donosi sudska odluka o činjenicama koje se stavljaju na teret i o krivnji potonje osobe.
43.
S druge strane, navedeni sporazum predstavlja sudsku odluku kojom se ne odlučuje o krivnji osoba AH, PB, CX, KM i PH.
44.
Pojam „sudsk[e] odluk[e], osim on[e] o krivnji”, iz članka 4. stavka 1. Direktive 2016/343, treba tumačiti na način da se njime jamči koristan učinak te odredbe i, osobito, osigurava konkretno i stvarno poštovanje prava koja imaju optuženici na to da se, dok god se ne dokaže njihova krivnja u skladu sa zakonom, za njih ne navodi da su krivi.
45.
Točno je, kao što se to odobrava člankom 381. stavkom 7. NPK‑a, da je sporazum sklopljen između državnog odvjetnika i osobe MH bio takva sudska odluka u okviru kaznenog postupka koji je uključivao nekoliko osoba. Međutim, u pogledu merituma, ne odlučuje o krivnji osobe koja je priznavanjem krivnje postala strana tog sporazuma. Ostali optuženici, koji nisu strane tog sporazuma, nisu se odrekli nijednog od svojih postupovnih prava, među kojima je i pravo na pretpostavku nedužnosti. Stoga iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku proizlazi da su, unatoč „postupovnoj suglasnosti” koju je izrazilo ostalih pet optuženika u pogledu sklapanja takve nagodbe o krivnji, oni izričito naveli da ne priznaju svoju krivnju i da se ne odriču svojeg prava na to da se izjasne nedužnima.
46.
Prema tome, ne slažem se s dvojbama koje je u tom pogledu iznijela njemačka vlada.
47.
Prema njezinu mišljenju, iako se u sporazumu sklopljenom između državnog odvjetnika i osobe MH ne odlučuje o krivnji ostalih optuženika protiv kojih se vodi zasebni kazneni postupak, taj sporazum ipak predstavlja sudsku odluku o krivnji osobe MH i stoga ga treba kvalificirati kao takvog u pogledu tih ostalih osoba.
48.
To je tumačenje, prema mojem mišljenju, previše formalističko te se njime lišavaju svakog korisnog učinka jamstva iz članka 4. stavka 1. Direktive 2016/343.
49.
Osim toga, ono je protivno sudskoj praksi Europskog suda za ljudska prava. Kao što ću navesti u okviru svoje analize, potonji je sud, naime, presudio da se pravo na pretpostavku nedužnosti primjenjuje i kada sudska odluka, koja je donesena po završetku postupka koji nije izravno usmjeren protiv tužitelja u svojstvu optuženika, ali koja se ipak odnosi na kazneni postupak koji se vodi protiv tog tužitelja i koja je povezana s tim postupkom, podrazumijeva preuranjenu ocjenu njezine krivnje (
11
).
50.
U tim okolnostima, valja smatrati da sporazum sklopljen između državnog odvjetnika i osobe MH predstavlja za osobe AH, PB, CX, KM i PH sudsku odluku kojom se ne odlučuje o njihovoj krivnji u smislu članka 4. stavka 1. Direktive 2016/343. Potonje se osobe stoga mogu pozvati na prava koja im se priznaju u navedenoj odredbi.
B.
Razmatranje prethodnog pitanja
51.
Svojim prethodnim pitanjem, sud koji je uputio zahtjev u biti pita Sud protivi li se, u okviru kaznenog postupka pokrenutog protiv nekoliko osoba zbog skupnog počinjenja kaznenog djela, članku 4. stavku 1. Direktive 2016/343 nacionalno postupovno pravilo kojim se zahtijeva da se u sporazumu o priznanju krivnje koji sklopi jedan od optuženika navede sudjelovanje u kaznenom djelu ostalih optuženika protiv kojih se vodi zasebni kazneni postupak i da ih se identificira njihovim imenima i nacionalnim identifikacijskim brojem.
52.
Drugim riječima, sud koji je uputio zahtjev pita kako treba sastaviti takav sporazum da se njime ne povrijedi pravo na pretpostavku nedužnosti optuženika protiv kojih se vodi zasebni kazneni postupak i, konkretno, njihovo pravo na to da se, dok god im se ne dokaže krivnja u skladu sa zakonom, u sudskoj odluci za njih ne navodi da su krive.
53.
Sud koji je uputio zahtjev naišao je na osobite poteškoće u pogledu prirode predmetnog kaznenog djela.
54.
Podsjećam da je šest osoba optuženo za sudjelovanje u „zločinačkom udruženju”, u smislu članka 321. stavka 2. i članka 321. stavka 3. točke 2. NK‑a. Sudjelovanje u zločinačkom udruženju po prirodi je kolektivno kazneno djelo, jednako kao i dogovor za počinjenje kaznenog djela, koje općenito podrazumijeva sudjelovanje. Kao što to potvrđuje izraz „udruženje”, za njegovo zasnivanje stoga je potrebno da nekoliko počinitelja sudjeluje u njegovu počinjenju (
12
). U pravnoj teoriji ti se počinitelji tradicionalno smatraju supočiniteljima počinjenog kaznenog djela. Svi sudjeluju u istom kaznenom djelu te su njihova ponašanja usko povezana. Ako između supočinitelja tijekom izvršenja kaznenog djela postoji stvarna solidarnost, logično je da ta solidarnost postoji i u postupku koji se vodi protiv njih (
13
). Ta međuovisnost svojstvena supočinjenju ima posljedice, a fortiori kada se protiv supočinitelja vode zasebni kazneni postupci. Sud koji je uputio zahtjev stoga ističe da, u kontekstu sporazuma o priznanju krivnje koji je sklopio jedan od tih supočinitelja, zbog te međuovisnosti može biti potrebno identificirati supočinitelje kako bi se utvrdila pravna kvalifikacija djela koje im se stavlja na teret i kaznena odgovornost dotične osobe. Takav zahtjev ipak može utjecati na postupovna jamstva supočinitelja i, konkretno, na pravo na pretpostavku nedužnosti koje imaju potonji supočinitelji.
55.
U presudi Navalnyy i Ofitserov protiv Rusije, Europski sud za ljudska prava tako je izrazio ozbiljne zadrške kada pravosudno tijelo odluči suoptuženicima kaznenog djela suditi u odvojenim postupcima, iako priroda optužbi podrazumijeva, u svrhu utvrđivanja pravne odgovornosti jednog suoptuženika, utvrđivanje sudjelovanja u kaznenom djelu ostalih suoptuženika (
14
).
56.
Prema tome, iznio je konkretne zahtjeve za poštovanje prava na pretpostavku nedužnosti iz članka 6. stavka 2. EKLJP‑a kada pravosudno tijelo odluči razdvojiti postupak jer je jedan od supočinitelja sklopio sporazum o priznanju krivnje.
57.
S jedne strane, pravosudno tijelo treba, prije donošenja takve odluke, temeljito ispitati sve postojeće interese i suoptuženicima omogućiti osporavanje te odluke (
15
).
58.
S druge strane, pravosudno tijelo treba postupak priznavanja krivnje osigurati dvama jamstvima koje Europski sud za ljudska prava smatra ključnima kako bi suoptuženicima omogućilo da ostvare pravo na pošteno suđenje u okviru postupaka koji se vode protiv njih (
16
).
59.
Kao prvo, pravosudno tijelo ima obvezu ne proglasiti pravomoćnima činjenice priznate u postupku u kojem ostali suoptuženici nisu bili stranke jer utvrđivanje tih činjenica ima ograničeni doseg na predmetni postupak.
60.
Kao drugo, pravosudno tijelo ne smije iznositi nikakva navođenja ili izjave koji mogu ugroziti pošteno ispitivanje optužbi protiv tih ostalih suoptuženika u okviru zasebnog postupka i, osobito, povrijediti njihovo pravo na pretpostavku nedužnosti.
61.
Predmetno prethodno pitanje odnosi se na potonju se točku i, konkretno, na načine identifikacije i navođenja, u sporazumu sklopljenom između državnog odvjetnika i osobe MH, osoba AH, PB, CX, KM i PH zbog njihova sudjelovanja u kaznenom djelu.
1. Odredbe predviđene člankom 4. Direktive 2016/343
62.
Člankom 4. stavkom 1. Direktive 2016/343 određuje se da su države članice dužne poduzeti odgovarajuće mjere kako bi se osiguralo da se, dok god se osumnjičeniku ili optuženiku ne dokaže krivnja u skladu sa zakonom, među ostalim, u sudskim odlukama, osim onih o krivnji, za tu osobu ne navodi da je kriva.
63.
Člankom 4. stavkom 2. te direktive dodaje se da države članice osiguravaju da su, u slučaju kršenja te obveze, na raspolaganju odgovarajuće mjere.
64.
U odredbama predviđenima člankom 4. stavcima 1. i 2. Direktive 2016/343 stoga se uopće ne navode mjere koje nadležna nacionalna tijela trebaju konkretno donijeti kako bi zajamčila, u situaciji kao što je ona u glavnom postupku, poštovanje prava na pretpostavku nedužnosti optuženika protiv kojih se vodi zasebni kazneni postupak. K tomu, nijedna druga odredba te direktive nije relevantna (
17
). Samo se u njezinoj u uvodnoj izjavi 16., na koju izričito upućuje sud koji je uputio zahtjev, pojašnjava da se u sudskim odlukama ne treba odražavati mišljenje da su te osobe krive.
65.
Iz članka 1., ali i iz uvodnih izjava 10. i 48. Direktive 2016/343, proizlazi da su pravila za sprečavanje i ispravljanje svih javnih upućivanja na krivnju minimalna pravila jer se od država članica, u skladu s člankom 4. stavcima 1. i 2. te direktive, traži poduzimanje „odgovarajuć[ih]” mjera u tu svrhu.
66.
Zakonodavac Unije stoga prepušta državama članicama utvrđivanje, ovisno o posebnostima svojeg nacionalnog pravnog sustava, konkretne prirode i dosega tih mjera. Sud je stoga izričito priznao da navedena direktiva nije cjelovit i sveobuhvatan instrument koji ima za svrhu utvrditi sve uvjete za donošenje sudske odluke, kao što je odluka o stavljanju u istražni zatvor (
18
). To se utvrđenje očito može primijeniti na uvjete donošenja sudske odluke, kao što je predmetni sporazum o priznanju krivnje.
67.
Međutim, margina prosudbe kojom države članice raspolažu u tu svrhu ograničena je. Naime, države članice moraju poštovati temeljna prava i načela koja su priznata Poveljom i EKLJP‑om, kao što uostalom proizlazi iz uvodne izjave 47. Direktive 2016/343, i poduzete mjere moraju, konkretno, omogućiti sprečavanje ili ispravljanje svake povrede prava na pretpostavku nedužnosti.
68.
Stoga članak 4. stavak 1. Direktive 2016/343 u načelu treba tumačiti na osnovi standarda zaštite predviđenog u članku 48. Povelje (
19
). Međutim, treba utvrditi da se ni tom odredbom ni sudskom praksom Suda ne omogućuje utvrđivanje prirode i dosega mjera koje moraju provesti nadležna nacionalna tijela.
69.
Suprotno tomu, pred Europskim sudom za ljudska prava pokrenuti su brojni sporovi čija načela, u tim okolnostima, treba sažeti.
70.
Kao što proizlazi iz Objašnjenja koja se odnose na Povelju (
20
), pravo na pretpostavku nedužnosti iz članka 48. stavka 1. Povelje odgovara članku 6. stavku 2. EKLJP‑a. Kako bi se osigurala potrebna usklađenost između Povelje i EKLJP‑a, zakonodavac Unije uspostavio je pravilo prema kojem su smisao i doseg tog prava jednaki njegovu smislu i dosegu iz EKLJP‑a (
21
).
71.
K tomu, iz Komisijinog Prijedloga Direktive (
22
) proizlazi da je zakonodavac Unije namjeravao ojačati i jamčiti stvarnu primjenu prava na pretpostavku nedužnosti u okviru kaznenih postupaka uključivanjem u pravo Unije sudske prakse koju je Europski sud za ljudska prava razvio u pogledu članka 6. stavka 2. EKLJP‑a (
23
). Zakonodavac Unije jasno je izrazio svoju želju da promiče primjenu članaka 6., 47. i 48. Povelje, nastavljajući se na članak 6. EKLJP‑a prema tumačenju Europskog suda za zaštitu ljudskih prava.
72.
U članku 3. Direktive 2016/343 tako se pravo na pretpostavku nedužnosti utvrđuje jednakim riječima kao i u članku 6. stavku 2. EKLJP‑a.
73.
U pogledu članaka 4. do 7. te direktive, njima se uređuju određeni vidovi prava na pretpostavku nedužnosti, kao što su oni razvijeni u sudskoj praksi Europskog suda za zaštitu ljudskih prava.
74.
Tako u članku 4. stavku 1. navedene direktive zakonodavac Unije iznosi jedan od glavnih zahtjeva koje je potonji sud uspostavio, od 1983., kako bi jamčio poštovanje prava na pretpostavku nedužnosti, odnosno prava na to da se, dok god se ne donese konačna presuda, u izjavama za javnost ili sudskim odlukama za osobu ne navodi da je kriva (
24
).
75.
Tom se odredbom utvrđuje minimalno pravilo te se njome stoga, u trenutnom stanju prava Unije, ne može pružiti širu zaštitu u odnosu na onu koja se pruža EKLJP‑om (
25
).
76.
Sudska praksa Europskog suda za ljudska prava stoga je relevantna za tumačenje prava na pretpostavku nedužnosti iz članka 48. Povelje i, osobito, jednog od njegovih vidova iz članka 4. stavka 1. Direktive 2016/343. Naime, ta sudska praksa sadržava vrlo korisne upute o mjerama koje su nacionalna tijela dužna poduzeti kako bi zajamčila da se, obrazloženjem odluke ili riječima upotrijebljenima u odluci, ne povređuje pravo na pretpostavku nedužnosti optuženika protiv kojih se vodi zasebni kazneni postupak.
2. Sudska praksa Europskog suda za ljudska prava o poštovanju prava na pretpostavku nedužnosti u slučaju kada se protiv suoptuženika vodi zasebni kazneni postupak
77.
U skladu s člankom 6. stavkom 2. EKLJP‑a, „[s]vatko optužen za kazneno djelo smatrat će se nevinim sve dok mu se ne dokaže krivnja u skladu sa zakonom” (
26
).
78.
U presudi Karaman protiv Njemačke, Europski sud za ljudska prava podsjeća da je pretpostavka nedužnosti element poštenog kaznenog postupka koji se zahtijeva člankom 6. stavkom 1. EKLJP‑a. Prema mišljenju tog suda, ta je pretpostavka povrijeđena ako, u sudskoj odluci, sud koji odlučuje o meritumu preuranjeno iznese mišljenje prema kojem je optuženik kriv, iako njegova krivnja prethodno nije dokazana u skladu sa zakonom. Čak i u nedostatku formalnog utvrđenja dovoljno je obrazloženje koje upućuje na to da sud smatra dotičnu osobu krivom (
27
).
79.
Kako bi ocijenio predstavlja li to obrazloženje povredu prava na pretpostavku nedužnosti, Europski sud za ljudska prava pridaje „odlučujuću” važnost riječima koje pravosudno tijelo odluči upotrijebiti (
28
). Također, uzima u obzir posebne okolnosti u kojima su ti izrazi izneseni i, osobito, prirodu postupka i optužbi protiv optuženika ili više njih (
29
). Naime, ti čimbenici omogućuju da se ocijeni u kojoj je mjeri pravosudno tijelo dužno navesti konkretnu ulogu i namjere svih osoba koje mogu biti uključene u počinjenje kaznenog djela (
30
).
80.
U presudi Karaman protiv Njemačke (
31
), Europski sud za ljudska prava stoga je priznao da, „u složenim kaznenim postupcima koji se vode protiv nekoliko osumnjičenika kojima se ne može suditi zajedno, katkad je nužno da sud koji je nadležan za donošenje presude, pri ocjeni krivnje optuženikâ, navede sudjelovanje trećih osoba protiv kojih će se možda kasnije voditi zasebni kazneni postupak” (
32
). Istaknuo je da su, u tim okolnostima, „kazneni sudovi dužni utvrditi činjenice slučaja kako bi analiza pravne odgovornosti optuženika bila što je moguće točnija i preciznija i [da] ne smiju iznijeti činjenice za koje je utvrđeno da je riječ o običnim tvrdnjama ili sumnjama” (
33
). Presudio je da „[i]sto vrijedi za činjenice koje se odnose na uključenost trećih osoba” (
34
).
81.
Međutim, taj je sud pojasnio da bi, „ako treba navesti slične činjenice, sud trebao izbjeći iznošenje više informacija nego što je potrebno za analizu pravne odgovornosti osoba kojima se pred njim sudi” (
35
).
82.
U tom predmetu, u presudi se više puta navodilo ne samo tužiteljevo prezime nego i njegovo puno ime, ali i uloga koju je imao u prijevari. Identifikaciju tužitelja ipak je popratila napomena „protiv kojeg se vodi zasebni kazneni postupak”.
83.
Europski sud za ljudska prava trebao je ocijeniti je li obrazloženje te presude moglo dovesti u pitanje postojanje preuranjene presude o tužiteljevoj krivnji i stoga ugroziti pošteno ispitivanje optužbi protiv njega u okviru zasebnog postupka u Njemačkoj i/ili Turskoj.
84.
Taj sud nije zaključio da je povrijeđeno pravo na pretpostavku nedužnosti. Istaknuo je da je, za ocjenu stupnja odgovornosti osobe na koju se odnosi predmetna presuda, pravosudno tijelo bilo dužno utvrditi „tko je osmislio plan pronevjere novca […] i, na temelju toga, tko je kome dao koje upute” (
36
). Nije niti osudio to što se tužitelja identificiralo njegovim punim imenom jer je u cijeloj presudi tu identifikaciju popratila napomena „protiv kojeg se vodi zasebni kazneni postupak”. Prema njegovu mišljenju, pravosudno je tijelo tako istaknulo činjenicu da od njega nije traženo da odluči o tužiteljevoj krivnji, nego da je, u skladu s nacionalnim pravilima o kaznenom postupku, njegov jedini cilj ocijeniti kaznenu odgovornost osobe kojoj se sudi u granicama predmetnog postupka (
37
).
85.
U presudi Navalnyy i Ofitserov protiv Rusije, Europski sud za ljudska prava potvrdio je tu sudsku praksu time što je uvodno izrazio brojne zadrške kada je sporazum o priznanju krivnje sklopljen u postupku u kojem je prirodom optužbi, naprotiv, opravdano da se suoptuženicima sudi zajedno (
38
). Stoga je istaknuo koliko je „ključno” da pravosudno tijelo postupak priznavanja krivnje osigura postupovnim jamstvima kako bi postupci koji se vode protiv suoptuženika bili pošteni, među kojima je i jamstvo da se ne iznose nikakvi navodi koji mogu povrijediti pretpostavku nedužnosti (
39
). Zatim je radi ocjene samog teksta tog obrazloženja uputio na okvir analize utvrđen u presudi Karaman protiv Njemačke.
86.
U predmetu u kojem je donesena presuda Navalnyy i Ofitserov protiv Rusije, u presudi donesenoj protiv osobe X u okviru postupka priznavanja krivnje navodilo se da je počinio kazneno djelo koje se stavlja na teret i drugima dvjema osobama. Iako su imena tih osoba ostala anonimna, u presudi su se ipak navodile profesionalne dužnosti tih osoba u vladi ili vodećim poduzećima, kao i njihova uloga u počinjenju tog kaznenog djela (
40
). Europski sud za ljudska prava osudio je riječi upotrijebljene u toj presudi jer nije bilo nikakve sumnje u identitet suoptuženika i njihovo sudjelovanje u kaznenom djelu za koje je X osuđen (
41
).
3. Zaključci iz sudske prakse Europskog suda za ljudska prava u pogledu tumačenja članka 48. Povelje i članka 4. stavka 1. Direktive 2016/343
87.
Iz te se sudske prakse može izvesti nekoliko zaključaka u pogledu dosega prava na pretpostavku nedužnosti iz članka 48. Povelje i, konkretno, u pogledu konkretnih načina na koje se može spriječiti i ispraviti svako javno upućivanje na krivnju u smislu članka 4. stavka 1. Direktive 2016/343.
88.
Javna upućivanja treba ocijeniti u svakom slučaju zasebno s obzirom na posebne okolnosti u kojima su iznesena i, osobito, na prirodu i kontekst predmetnog postupka.
89.
Te okolnosti mogu biti odlučujuće kada se protiv suoptuženika vodi zasebnan kazneni postupak, konkretno, kada se u pogledu jednog od njih vodi ubrzani postupak priznavanja krivnje.
90.
U načelu, pravosudno tijelo treba poduzeti mjere za osiguravanje poštenog ispitivanja optužbi protiv ostalih suoptuženika u okviru postupka koji se u pogledu njih vodi i stoga u sporazumu o priznanju krivnje ne smije iznositi nikakva navođenja ili upućivanja koja mogu povrijediti njihovo pravo na pretpostavku nedužnosti.
91.
Međutim, može se dopustiti da se u tom sporazumu navede sudjelovanje tih ostalih suoptuženika u kaznenom djelu te ih se identificira ako su, kao prvo, ta navođenja potrebna za pravnu kvalifikaciju djela koje se stavlja na teret i analizu kaznene odgovornosti osobe koja priznaje svoju krivnju i ako su, kao drugo, ta navođenja popraćena jasnom napomenom da se protiv navedenih suoptuženika vodi zaseban kazneni postupak i da njihova krivnja nije dokazana u skladu sa zakonom.
92.
To znači da pravosudno tijelo mora pridati odlučujuću pozornost ne samo riječima upotrijebljenima pri navođenju i identifikaciji ostalih optuženika protiv kojih se vodi zaseban kazneni postupak, nego i obrazloženju, razmatranom u cijelosti, sporazuma o priznanju krivnje.
93.
S jedne strane, što se tiče riječi upotrijebljenih pri navođenju uloge ostalih optuženika i njihovoj identifikaciji, stoga podsjećam da se sudskoj praksi Europskog suda za ljudska prava ne protivi to da pravosudno tijelo te optuženike identificira njihovim punim imenom. Međutim, tom se sudskom praksom zahtijeva da, u tom slučaju, ta navođenja budu popraćena napomenom ili opaskom na temelju koje svi mogu razumjeti da ta navođenja nisu bila nužna za ocjenu krivnje ostalih optuženika protiv kojih se vodi zasebni kazneni postupak, nego samo za ocjenu kaznene odgovornosti dotične osobe (
42
).
94.
S druge strane, potrebno je provesti nadzor nad obrazloženjem, razmatranim u cijelosti, predmetnog sporazuma o priznanju krivnje. Kao što je Komisija pravilno istaknula u svojim očitovanjima, svaka napomena ili opaska koja se dodaje uz navođenje i identifikaciju drugih optuženika bila bi u potpunosti lišena smisla kada bi se drugi dijelovi rasuđivanja ili pravne analize odluke mogli shvatiti kao ocjena krivnje potonjih optuženika.
95.
S obzirom na sva ta razmatranja, stoga smatram da, u situaciji u kojoj pravosudno tijelo sudi optuženiku za skupno počinjenje kaznenog djela u okviru ubrzanog postupka priznavanja krivnje, članak 4. stavak 1. Direktive 2016/343 treba tumačiti na način da mu se ne protivi to da to tijelo u sporazumu o priznanju krivnje navede sudjelovanje u kaznenom djelu drugih optuženika te ih identificira pod uvjetom da se uvjeri, kao prvo, da su ta navođenja potrebna za pravnu kvalifikaciju djela koje se stavlja na teret i analizu kaznene odgovornosti osobe koja priznaje svoju krivnju i, kao drugo, da su ta navođenja popraćena riječima kojima se jasno ističe da se protiv tih optuženika vodi zasebni kazneni postupak i da o njihovoj krivnji još nije odlučeno u skladu sa zakonom.
96.
Smatram da je također važno podsjetiti da se Direktivom 2016/343 uvode minimalna pravila i da zakonodavac Unije izričito odobrava državama članicama da prošire prava utvrđena tom direktivom kako bi osigurale višu razinu zaštite (
43
). Prema tome, toj se direktivi ne protivi to da država članica poduzme mjere kojima se pruža veća zaštita kako bi se, u situaciji kao što je ona u glavnom postupku, spriječilo svako upućivanje kojim se može povrijediti pravo na pretpostavku nedužnosti optuženikâ u okviru zasebnog kaznenog postupka.
97.
U ovom je slučaju nesporno da je kazneni postupak pokrenut protiv osoba AH, PB, CX, KM i PH zbog njihove navodne pripadnosti zločinačkom udruženju razdvojen nakon što je MH izrazio želju za sklapanjem sporazuma o priznanju krivnje. Također je točno da se ostalih pet optuženika usuglasilo s tim da MH sklopi taj sporazum, pri čemu je izričito navelo da to ipak ne znači da priznaju krivnju i da se odriču svojeg prava na to da se izjasne nedužnima.
98.
Iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku također proizlazi da navođenja u pogledu sudjelovanja osoba AH, PB, CX, KM i PH u počinjenju kaznenog djela i njihova identifikacija punim imenom i identifikacijskim brojem u sporazumu sklopljenom između državnog odvjetnika i osobe MH proizlaze iz primjene nacionalne sudske prakse, kojom se zahtijeva da tekst sporazuma u potpunosti odgovara tekstu optužnice.
99.
Taj je zahtjev obuhvaćen marginom prosudbe koju države članice imaju u pogledu uvjetâ donošenja sporazuma kao što je onaj u ovom slučaju, i to zbog minimalnog usklađivanja koje se provodi Direktivom 2016/343.
100.
Međutim, za provedbu tog zahtjeva potrebno je poduzeti posebne mjere predostrožnosti kako se sporazumom sklopljenim između državnog odvjetnika i osobe MH ne bi ugrozilo pošteno ispitivanje optužbi protiv osoba AH, PB, CX, KM i PH u okviru kaznenog postupka koji se protiv njih vodi i, konkretno, kako se ne bi povrijedilo njihovo pravo na pretpostavku nedužnosti. Naime, u trenutačnoj verziji, taj sporazum sadržava navođenja koja se, u nedostatku bilo kakvog pojašnjenja, mogu shvatiti kao preuranjeno utvrđivanje njihove krivnje.
101.
Nije na Sudu da iznese savjete ili prijedloge izmjena u pogledu riječi upotrijebljenih u navedenom sporazumu. To je zadaća suda koji je uputio zahtjev koji, s jedne strane, jedini može tumačiti primjenjivo nacionalno pravo i uzeti u obzir okolnosti postupka i, s druge strane, jedini je nadležan za usklađivanje tog sporazuma.
102.
Kako bi ispunio zahtjeve iz članka 4. stavka 1. Direktive 2016/343, taj sud treba ocijeniti u kojoj su mjeri sporna navođenja potrebna za pravnu kvalifikaciju djela koje se stavlja na teret i analizu kaznene odgovornosti osobe MH. U tom pogledu ističem da taj sud u svojoj odluci kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku naglašava da ta navođenja mogu biti od velike važnosti za ispunjenje bitnih elemenata bića predmetnog kaznenog djela.
103.
Po potrebi, sud koji je uputio zahtjev dužan je ocijeniti u kojoj mjeri navedena navođenja mogu biti popraćena napomenom ili opaskom kojima se jasno ističe činjenica da se protiv osoba AH, PB, CX i PH vodi zasebni kazneni postupak i da o njihovoj krivnji još nije odlučeno u skladu sa zakonom.
104.
Naposljetku, na tom je sudu da se uvjeri da sporazum sklopljen između državnog odvjetnika i osobe MH ne sadržava nikakvo drugo navođenje koje se može shvatiti kao preuranjeno utvrđivanje krivnje tih pet osoba.
V. Zaključak
105.
S obzirom na prethodna razmatranja, predlažem Sudu da na prethodno pitanje koje je uputio Specializiran nakazatelen sad (Specijalizirani kazneni sud, Bugarska) odgovori na sljedeći način:
Članak 4. stavak 1. Direktive (EU) 2016/343 Europskog parlamenta i Vijeća od 9. ožujka 2016. o jačanju određenih vidova pretpostavke nedužnosti i prava sudjelovati na raspravi u kaznenom postupku treba tumačiti na način da mu se ne protivi, u situaciji kao što je ona u ovom slučaju, u kojoj nacionalno pravosudno tijelo vodi postupak protiv optuženika za skupno počinjenje kaznenog djela u okviru sklapanja sporazuma o prethodnom priznanju krivnje, to da to pravosudno tijelo u tom sporazumu navede da su u počinjenju kaznenog djela sudjelovali drugi optuženici protiv kojih se vodi zasebni kazneni postupak te ih identificira, pod uvjetom da se to tijelo uvjeri, kao prvo, da su ta navođenja potrebna za pravnu kvalifikaciju djela koje se stavlja na teret i analizu kaznene odgovornosti osobe koja priznaje svoju krivnju i, kao drugo, da su ta navođenja popraćena riječima kojima se jasno ističe da se protiv tih optuženika vodi zasebni kazneni postupak i da o njihovoj krivnji još nije odlučeno u skladu sa zakonom.
(
1
)	Izvorni jezik: francuski
(
2
)	U daljnjem tekstu: sporazum o priznanju krivnje. Za postupak povezan s tim sporazumom kasnije će se upotrebljavati izraz „postupak priznavanja krivnje”.
(
3
)	U daljnjem tekstu: Povelja
(
4
)	Direktiva Europskog parlamenta i Vijeća od 9. ožujka 2016. o jačanju određenih vidova pretpostavke nedužnosti i prava sudjelovati na raspravi u kaznenom postupku (SL 2016., L 65, str. 1.)
(
5
)	C‑310/18 PPU, EU:C:2018:732
(
6
)	Potpisana u Rimu 4. studenoga 1950., u daljnjem tekstu: EKLJP
(
7
)	DV br. 67 od 27. srpnja 1999.
(
8
)	Tekst sporazuma koji je sud koji je uputio zahtjev dostavio na zahtjev Suda.
(
9
)	Primjena ratione temporis Direktive 2016/343, prema mojem mišljenju, ne postavlja nikakve posebne poteškoće. U skladu s člankom 14. stavkom 1. te direktive, države članice dužne su prenijeti navedenu direktivu do 1. travnja 2018. Naime, utvrđujem da je predmetni sporazum između državnog odvjetnika i osobe MH sklopljen 18. svibnja 2018. te ga još treba odobriti sud koji je uputio zahtjev.
(
10
)	Vidjeti u tom smislu rasuđivanja u pogledu nagodbe o krivnji u Europskoj uniji u mišljenju nezavisnog odvjetnika D. Ruiz‑Jaraba Colomera u predmetu Gözütok i Brügge (C‑187/01, EU:C:2002:516, t. 61. do 106.). Vidjeti također što se tiče sudske prakse Europskog suda za ljudska prava presudu ESLJP‑a od 23. veljače 2016., Navalnyy i Ofitserov protiv Rusije (CE:ECHR:2016:0223JUD004663213, t. 100. i navedena sudska praksa), u daljnjem tekstu: presuda Navalnyy i Ofitserov protiv Rusije.
(
11
)	Vidjeti presudu ESLJP‑a od 27. veljače 2014., Karaman protiv Njemačke (CE:ECHR:2014:0227JUD001710310, t. 41. i navedena sudska praksa), u daljnjem tekstu: presuda Karaman protiv Njemačke.
(
12
)	Iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku i iz teksta predmetnog sporazuma proizlazi da je za postojanje tog udruženja stoga potrebno najmanje tri sudionika.
(
13
)	Vidjeti u tom pogledu Baron, E., La coaction en droit pénal, doktorsku disertaciju obranjenu 7. prosinca 2012., konkretno t. 371.
(
14
)	Presuda Navalnyy i Ofitserov protiv Rusije (t. 100. i navedena sudska praksa, kao i t. 103. i 104. i navedena sudska praksa) U točki 104. Europski sud za ljudska prava istaknuo je sljedeće: „If the nature of the charges makes it unavoidable for the involvement of third parties to be established in one set of proceedings and those findings would be consequential on the assessment of the legal responsibility of the third parties tried separately, this should be considered as a serious obstacle for disjoining the cases.”
(
15
)	Presuda Navalnyy i Ofitserov protiv Rusije (t. 104.)
(
16
)	Presuda Navalnyy i Ofitserov protiv Rusije (t. 103 do 105.)
(
17
)	Odredbe predviđene člankom 4. stavkom 3. Direktive 2016/343 nisu relevantne u ovom predmetu.
(
18
)	Presuda od 19. rujna 2018., Milev (C‑310/18 PPU, EU:C:2018:732, t. 45. do 47.)
(
19
)	Vidjeti po analogiji presude od 21. prosinca 2016., Tele2 Sverige i Watson i dr. (C‑203/15 i C‑698/15, EU:C:2016:970, t. 127. i 128., kao i navedena sudska praksa) i od 25. srpnja 2018., Minister for Justice and Equality (Nedostaci pravosudnog sustava) (C‑216/18 PPU, EU:C:2018:586, t. 62.).
(
20
)	SL 2007., C 303, str. 17. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 7., str. 120.)
(
21
)	Vidjeti objašnjenje članka 52. Povelje.
(
22
)	Prijedlog Direktive Europskog parlamenta i Vijeća o jačanju određenih vidova pretpostavke nedužnosti i prava biti nazočan na suđenju u kaznenom postupku (COM (2013) 821 final).
(
23
)	Vidjeti točke 13. do 17. tog prijedloga.
(
24
)	U okviru svojeg Prijedloga Direktive, Komisija je tako izričito uputila na presudu ESLJP‑a od 25. ožujka 1983., Minelli protiv Švicarske (CE:ECHR:1983:0325JUD000866079, t. 37.), u kojoj je presudio da je „pretpostavka nedužnosti povrijeđena ako se u sudskoj odluci odražava mišljenje da je osoba kriva a da prethodno nije u skladu sa zakonom utvrđena krivnja optuženika i, osobito, a da taj optuženik nije imao priliku iskoristiti prava obrane. To je moguće čak i u nedostatku formalnog utvrđenja; dovoljno je obrazloženje koje upućuje na to da sud smatra dotičnu osobu krivom”.
(
25
)	Valja podsjetiti, u skladu s ustaljenom sudskom praksom, da članak 52. stavak 3. Povelje nema štetan učinak na autonomiju prava Unije i Suda, pri čemu zakonodavac Unije stoga može pružiti širu zaštitu od one koju pruža EKLJP (vidjeti u tom pogledu presudu od21. prosinca 2016., Tele2 Sverige i Watson i dr. (C‑203/15 i C‑698/15, EU:C:2016:970, t. 129. i navedena sudska praksa)).
(
26
)	Vidjeti što se tiče prava na pretpostavku nedužnosti utvrđenog u članku 6. stavku 2. EKLJP‑a, Kjølbro, J. F., Den Europaeiske Menneskerettighedskonvention – for praktikere, Jurist – og Okonomforbundets Forlag, Kopenhagen, 2017., osobito str. 655. i sljedeće stranice.
(
27
)	Vidjeti u tom pogledu presudu Karaman protiv Njemačke (t. 41. i navedena sudska praksa).
(
28
)	Vidjeti u tom pogledu presudu Karaman protiv Njemačke (t. 63. i navedena sudska praksa), kao i, u istom smislu, presudu ESLJP‑a od 31. listopada 2013., Mosinian protiv Grčke (CE:ECHR:2013:1031JUD000804510, t. 23. i navedena sudska praksa).
(
29
)	Vidjeti u tom pogledu presudu Karaman protiv Njemačke (t. 64.) i Navalnyy i Ofitserov protiv Rusije (t. 104.), kao i presudu ESLJP‑a od 25. siječnja 2018., Bikas protiv Njemačke (CE:ECHR:2018:0125JUD007660713, t. 46. i navedena sudska praksa).
(
30
)	Kao što je istaknuo Europski sud za ljudska prava u točki 63. presude Karaman protiv Njemačke, „ako se uzima u obzir priroda i kontekst predmetnog postupka, čak ni upotreba neprikladnog jezika ne mora biti odlučujuća”.
(
31
)	U tom predmetu, tužitelj se pozvao na povredu svojeg prava na pretpostavku nedužnosti jer se njegovo sudjelovanje u počinjenju kaznenog djela navodilo u presudi donesenoj protiv drugih osumnjičenika protiv kojih se vodio zasebni kazneni postupak u Njemačkoj. Predmetna sudska odluka stoga je donesena po završetku postupka koji nije bio izravno usmjeren protiv tužitelja, u svojstvu optuženika, ali koji se ipak odnosio na kazneni postupak koji je bio u tijeku protiv tužitelja te je s njim bio povezan.
(
32
)	Presuda Karaman protiv Njemačke (t. 64.), moje isticanje
(
33
)	Presuda Karaman protiv Njemačke (t. 64.)
(
34
)	Idem
(
35
)	Idem
(
36
)	Ibidem (t. 66.)
(
37
)	Ibidem (t. 69.)
(
38
)	Vidjeti rasuđivanja o toj problematici u točkama 56. do 61. ovog mišljenja.
(
39
)	Presuda Navalnyy i Ofitserov protiv Rusije (t. 103. i 104.)
(
40
)	U toj se presudi navodilo da se X udružio s druge dvije osobe, „osobom N., bivšim dobrovoljnim Vladinim savjetnikom”, i „osobom O., bivšim direktorom društva VLK”, te se konkretno pojasnilo da je „N. osmislio zločinački plan pronevjere imovine […]” (vidjeti priopćenje za medije o presudi Navalnyy i Ofitserov protiv Rusije, dostupno na sljedećoj internetskoj adresi: http://hudoc.echr.coe.int/fre‑press?i=003‑5307100‑6607284).
(
41
)	Presuda Navalnyy i Ofitserov protiv Rusije (t. 106.)
(
42
)	Vidjeti točke 82. do 84. ovog mišljenja.
(
43
)	Vidjeti uvodnu izjavu 48. te direktive.