62014TJ0659_HR
Stranke
Osnova
Operativni dio
Stranke
U predmetu T‑659/14,
Instituto dos Vinhos do Douro e do Porto, IP,
sa sjedištem u Peso de Régui (Portugal), koji zastupa P. Sousa e Silva, avocat,
tužitelj,
protiv
Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM), koji zastupa Ó. Mondéjar Ortuño, u svojstvu agenta,
tuženika,
a druga stranka u postupku pred žalbenim vijećem OHIM‑a, intervenijent pred Općim sudom, jest:
Bruichladdich Distillery Co. Ltd,
sa sjedištem u Argyllu (Ujedinjena Kraljevina), koji zastupa S. Harvard Duclos, avocat,
povodom tužbe podnesene protiv odluke četvrtog žalbenog vijeća OHIM‑a od 8. srpnja 2014. (predmet R 946/2013‑4), koja se odnosi na postupak za proglašavanje žiga ništavim između Instituto dos Vinhos do Douro e do Porto, IP i Bruichladdich Distillery Co. Ltd,
OPĆI SUD (četvrto vijeće),
u sastavu: M. Prek, predsjednik, I. Labucka i V. Kreuschitz (izvjestitelj), suci,
tajnik: E. Coulon,
uzimajući u obzir tužbu podnesenu tajništvu Općeg suda 15. rujna 2014.,
uzimajući u obzir odgovor na tužbu OHIM‑a podnesen tajništvu Općeg suda 17. prosinca 2014.,
uzimajući u obzir odgovor na tužbu intervenijenta podnesen tajništvu Općeg suda 17. prosinca 2014.,
budući da stranke u roku od mjesec dana od obavijesti o zatvaranju pisanog dijela postupka nisu podnijele zahtjev za zakazivanje rasprave i da je stoga odlučeno, na temelju izvještaja suca izvjestitelja i u skladu s člankom 135.a Poslovnika Općeg suda od 2. svibnja 1991., da se odluka donese bez usmenog dijela postupka,
donosi sljedeću
Presudu
Osnova
Okolnosti spora
1. Intervenijent Bruichladdich Distillery Co. Ltd podnio je 27. listopada 2006. prijavu za registraciju žiga Zajednice Uredu za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM), na temelju Uredbe Vijeća (EZ) br. 40/94 od 20. prosinca 1993. o žigu Zajednice (SL 1994., L 11, str. 1.), kako je izmijenjena [zamijenjena Uredbom Vijeća (EZ) br. 207/2009 od 26. veljače 2009. o žigu Zajednice (SL L 78, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 226.)].
2. Žig za koji je zatražena registracija je verbalni znak PORT CHARLOTTE (u daljnjem tekstu: osporavani žig).
3. Proizvodi za koje je zatražena registracija su iz razreda 33. u smislu Nicanskog sporazuma o međunarodnoj klasifikaciji proizvoda i usluga radi registracije žigova od 15. lipnja 1957., kako je revidiran i izmijenjen, te odgovaraju sljedećem opisu: „alkoholna pića“.
4. Osporavani žig registriran je 18. listopada 2007. pod brojem 5421474 i objavljen u Glasniku žigova Zajednice br. 60/2007 od 29. listopada 2007.
5. Tužitelj Instituto dos Vinhos do Douro e do Porto, IP podnio je OHIM‑u 7. travnja 2011. zahtjev za proglašavanje osporavanog žiga ništavim na temelju članka 53. stavka 1. točke (c) u vezi s člankom 8. stavkom 4., članka 53. stavka 2. točke (d) i članka 52. stavka 1. točke (a) u vezi s člankom 7. stavkom 1. točkama (c) i (g) Uredbe br. 207/2009, u dijelu u kojem je navedeni žig označavao proizvode iz gornje točke 3.
6. Kao odgovor na zahtjev za proglašavanje žiga ništavim, intervenijent je ograničio listu proizvoda za koje je osporavani žig registriran na proizvode koji odgovaraju sljedećem opisu: „viski“.
7. U prilog svojem zahtjevu za proglašavanje žiga ništavim, tužitelj se pozvao na oznake izvornosti „porto“ i „port“ koje su, s jedne strane, zaštićene u svim državama članicama na temelju brojnih odredbi portugalskog prava i člankom 118.m stavkom 2. Uredbe Vijeća (EZ) br. 491/2009 od 25. svibnja 2009. o izmjeni Uredbe (EZ) br. 1234/2007 o uspostavljanju zajedničke organizacije poljoprivrednih tržišta i o posebnim odredbama za određene poljoprivredne proizvode (Uredba o jedinstvenom ZOT‑u (SL L 154, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 68., str. 121.), i, s druge strane, registrirane i zaštićene na temelju Lisabonskog ugovora za zaštitu oznaka podrijetla i njihovu međunarodnu registraciju od 31. listopada 1958., kako je revidiran i izmijenjen (u daljnjem tekstu: Lisabonski ugovor) u Francuskoj, Italiji, na Cipru, u Mađarskoj, Portugalu i Slovačkoj.
8. Odjel za poništaje odbio je odlukom od 30. travnja 2013. zahtjev za proglašavanje žiga ništavim.
9. Tužitelj je 22. svibnja 2013. OHIM‑u podnio žalbu protiv odluke Odjela za poništaje, na temelju članaka 58. do 64. Uredbe br. 207/2009.
10. Odlukom od 8. srpnja 2014. (u daljnjem tekstu: pobijana odluka) četvrto žalbeno vijeće OHIM‑a odbilo je žalbu.
11. Na prvome mjestu žalbeno vijeće odbilo je razlog koji se odnosi na povredu članka 53. stavka 1. točke (c) Uredbe br. 207/2009 u vezi s člankom 8. stavkom 4. te uredbe, u bitnome zbog toga što je zaštita oznaka izvornosti za vina isključivo uređena Uredbom br. 491/2009 i stoga ulazi u isključivu nadležnost Europske unije. Čak i da je točno da je zaštita na temelju navedene uredbe određena nacionalnim zakonodavstvom, zaštita oznakâ zemljopisnog podrijetla ograničena je na oznake navedene u „popisu kvalitetnih vina proizvedenih u specifičnim regijama“ (u daljnjem tekstu: popis kvalitetnih vina proizvedenih u specifičnim regijama), objavljenom u skladu s člankom 54. stavkom 4. Uredbe Vijeća (EZ) br. 1493/1999 od 17. svibnja 1999. o zajedničkoj organizaciji tržišta vina (SL L 179, str. 1.). Nadalje, izrazi „porto“ i „port“ kao oznake zemljopisnog podrijetla, štite se člankom 118.m stavkom 2. Uredbe br. 491/2009 samo na temelju njihove istovjetnosti s izrazom „oporto“ (točke 14. do 18. pobijane odluke).
12. Usto, te oznake zemljopisnog podrijetla štite se isključivo u odnosu na vina i stoga u odnosu na proizvode koji nisu ni jednaki ni usporedivi s proizvodom pod nazivom „viski“, odnosno s jakim alkoholnim pićem različitog aspekta i postotka alkohola koji ne ispunjava uvjete iz specifikacije proizvoda za vino u smislu članka 118.m stavka 2. točke (a) podtočke (i) Uredbe br. 491/2009. Budući da se tužitelj pozvao na ugled navedenih oznaka izvornosti u smislu članka 118.m stavka 2. točke (a) podtočke (ii) te uredbe, žalbeno vijeće smatralo je da osporavani žig nije „koristio“ ni „podsjećao“ na oznake zemljopisnog podrijetla „porto“ ili „port“, tako da nije bilo potrebno provjeriti imaju li one ugled. Postoji samo jedan grad koji se zove Porto – na portugalskom Oporto – za razliku od velikog broja gradova čija se imena sastoje od elemenata „porto“ ili „port“, poput Porta Allegre ili Porta Louis. Isto tako, nije moguće utvrditi povezanost između, s jedne strane, znaka PORT CHARLOTTE, čija dva elementa označavaju luku i ime osobe koja se zove Charlotte, zemljopisno mjesto ili grad koji se nalaze na obali i, s druge strane, oznakâ zemljopisnog podrijetla „porto“ ili „port“. Portugalski potrošač zna da je „zemljopisni pojam zapravo ‚Oporto‘ ili ‚Porto‘ i da ‚Port‘ predstavlja samo njegov skraćen oblik, koji se koristi na oznakama na bocama vina za označavanje vrste vina zaštićene tom oznakom zemljopisnog podrijetla“ (točke 19. do 26. pobijane odluke).
13. U tom je smislu žalbeno vijeće odbilo tužiteljev argument prema kojem zaštitu na temelju članka 118.m stavka 2. Uredbe br. 491/2009 treba proširiti na svaki znak „koji uključuje“ izraz „port“. Ne postoji niti „podsjećanje“ na vino iz Porta u smislu članka 118.m stavka 2. točke (b) te uredbe, s obzirom na to da je viski različit proizvod i da niti jedan element osporavanog žiga ne sadržava potencijalno obmanjujuću oznaku ili onu koja potencijalno dovodi u zabludu. Stoga žalbu prema mišljenju žalbenog vijeća nije moguće prihvatiti na temelju odredbi prava Unije kojima se štite oznake zemljopisnog podrijetla u odnosu na vina, a da pritom nije potrebno ocijeniti ima li osporavani žig ugled ili to nije slučaj (točke 27. do 29. pobijane odluke).
14. Na drugome mjestu, žalbeno vijeće odbilo je razlog koji se odnosi na povredu članka 53. stavka 2. točke (d) Uredbe br. 207/2009, utemeljen na navodnim oznakama izvornosti „porto“ i „port“ registriranima kod Svjetske organizacije za intelektualno vlasništvo (WIPO) 18. ožujka 1983., pod brojem 682, u skladu s Lisabonskim ugovorom. Tom se registracijom štiti samo izraz „porto“ koji nije dio osporavanog žiga, što nije slučaj u Portugalu (točke 31. do 33. pobijane odluke).
15. Na trećemu mjestu, žalbeno vijeće odbilo je razloge koji se temelje na povredi članka 52. stavka 1. točke (a) Uredbe br. 207/2009 u vezi s člankom 7. stavkom 1. točkama (c) i (g) te uredbe. S jedne strane, osporavani žig ne upućuje istovremeno na mjesto – postojeće ili nepostojeće – pod nazivom Port Charlotte i na „grad Oporto (Porto)“. Tužitelj se na apsolutni razlog za odbijanje na temelju članka 7. stavka 1. točke (c) te uredbe pozvao „tek u trenutku podnošenja žalbe“ i nije potkrijepio tvrdnju prema kojoj je mjesto ili grad pod nazivom Port Charlotte poznato prosječnom relevantnom potrošaču. Stoga se tužitelj nikada nije pozvao na povredu te odredbe „tijekom postupakâ za proglašavanje ništavosti“ i nema pravo taj razlog istaknuti u svojoj žalbi (točke 35. do 38. pobijane odluke). S druge strane, osporavani žig ne može javnost dovesti u zabludu u pogledu zemljopisnog podrijetla proizvoda koji obuhvaća, u smislu članka 7. stavka 1. točke (g) navedene uredbe. Izraz „port“ ne označava zemljopisno područje i osporavani se žig ne može povezati s područjem na kojem se proizvode tužiteljevi proizvodi. Mogućnost postojanja zablude još je manja zbog toga što će potrošač lako prepoznati da je viski proizvod koji ima karakteristike koje se razlikuju od karakteristika navedenih proizvoda (točka 34. pobijane odluke).
Zahtjevi stranaka
16. Tužitelj od Općeg suda zahtijeva da:
– poništi pobijanu odluku;
– izmijeni pobijanu odluku i osporavani žig proglasi ništavim;
– naloži OHIM‑u snošenje troškova, uključujući i onih nastalih u postupku pred njime, kao i pred žalbenim vijećem.
17. OHIM i intervenijent od Općeg suda zahtijevaju da:
– odbije tužbu;
– naloži tužitelju snošenje troškova.
Pravo
Sažetak razloga za poništenje
18. U prilog tužbi, tužitelj navodi jedan razlog koji se tiče činjenica i pet razloga koji se tiču prava.
19. Svojim prvim tužbenim razlogom tužitelj osporava tvrdnju iz pobijane odluke prema kojoj je portugalsko ime grada Porto – Oporto, a ne Porto.
20. Svojim drugim tužbenim razlogom, tužitelj žalbenom vijeću prigovara da nije uzelo u obzir činjenicu da su izrazi „porto“ i „port“ zaštićeni portugalskim pravom kao oznake izvornosti i da predstavljaju oznake zemljopisnog podrijetla u smislu članka 118.m stavka 2. Uredbe br. 491/2009.
21. Svojim trećim tužbenim razlogom, tužitelj prigovara žalbenom vijeću da je pogrešno smatralo da je zaštita oznakâ izvornosti za vina isključivo uređena Uredbom br. 491/2009, a ne i nacionalnim pravom.
22. Svojim četvrtim tužbenim razlogom tužitelj tvrdi da je pobijanom odlukom povrijeđen članak 53. stavak 1. točka (c) Uredbe br. 207/2009 u vezi s člankom 8. stavkom 4. te uredbe, jer oznake izvornosti „porto“ i „port“ svojemu nositelju na temelju portugalskog prava i prava Unije daju pravo zabraniti uporabu kasnijeg žiga.
23. Svojim petim tužbenim razlogom tužitelj navodi povredu članka 52. stavka 1. točke (a) Uredbe br. 207/2009 u vezi s člankom 7. stavkom 1. točkom (g) te uredbe.
24. Svojim šestim tužbenim razlogom tužitelj navodi povredu članka 52. stavka 1. točke (a) Uredbe br. 207/2009 u vezi s člankom 7. stavkom 1. točkom (c) te uredbe.
25. Opći sud smatra potrebnim ocijeniti zajedno prvi, drugi i treći tužbeni razlog koji se podudaraju.
Prvi, drugi i treći tužbeni razlog koji se temelje na pogrešci koja se tiče činjenica u vezi s imenom Oporto, zato što su izrazi „porto“ i „port“ sami za sebe zaštićeni kao oznake zemljopisnog podrijetla, a ne kao „istovjetni izrazi“, te na činjenici da zaštita oznakâ izvornosti u odnosu na vina nije uređena samo Uredbom br. 491/2009, nego i nacionalnim pravom
Podsjetnik na argumentaciju stranaka
26. U okviru svojeg prvog tužbenog razloga koji se temelji na pogrešci koja se tiče činjenica, tužitelj osporava, iznoseći više dokaza tome u prilog, točke 18., 23. i 26. pobijane odluke u dijelu u kojem je u njima u bitnome navedeno da je naziv grada koji je dao svoje ime oznaci izvornosti „porto“ – Oporto. Potonji naziv upotrebljavaju isključivo anglofoni i hispanofoni govornici za označavanje grada Porto, koje je njegovo općepoznato ime na portugalskom. Ta pogreška koja se tiče činjenicâ dovela je žalbeno vijeće do pogrešnih zaključaka koji se osporavaju u okviru narednih razloga koji se tiču prava i Opći je sud treba ispraviti.
27. U okviru drugog tužbenog razloga tužitelj tvrdi da je pogreška koja se tiče činjenica koju je počinilo žalbeno vijeće uzrok njegova pogrešnog zaključka prema kojem se izrazi „porto“ i „port“ kao oznake zemljopisnog podrijetla, štite samo na temelju njihove istovjetnosti s izrazom „oporto“ (vidjeti točke 14., 17. i 18. pobijane odluke). Međutim, članak 1. stavak 2. Decreta‑Lei br. 166/86, de 26 de Junho de 1986 (portugalska uredba sa zakonskom snagom br. 166/86 od 26. lipnja 1986.), propisuje među ostalim da „se kao oznake izvornosti potvrđuju, [...] nazivi ‚Vinho do Porto‘, ‚Vin de Porto‘, ‚Port Wine‘, ‚Porto‘, ‚Port‘ (ili istovjetni izrazi na drugim jezicima), koji se mogu koristiti isključivo u vezi s proizvodima u sektoru vina, za likerska vina koja tradicionalno nose to ime, proizvedena u točno određenoj regiji ‚Douro‘“. U svakom slučaju, 1. kolovoza 2009., odnosno prije pokretanja postupka za proglašavanje žiga ništavim pred OHIM‑om, popis kvalitetnih vina proizvedenih u specifičnim regijama zamijenjen je elektroničkim registrom iz članka 118.n Uredbe br. 491/2009, pod nazivom E‑Bacchus (u daljnjem tekstu: „baza podataka E‑Bacchus“). Mjerodavni unos u bazu podataka u vezi s oznakom ze mljopisnog podrijetla „porto“ navodi istovjetne pojmove i izraze „oporto“, „vinho do porto“, „vin de porto“, „port“, „port wine“, „portwein“, „portvin“ i „portwijn“ i upućuje na mjerodavno portugalsko zakonodavstvo, u okviru kojeg i na Decreto‑Lei br. 166/86, koji je zamijenjen Decretom‑Lei br. 173/2009 od 3 de Agosto de 2009 (portugalska uredba sa zakonskom snagom br. 173/2009 od 3. kolovoza 2009.). Tužitelj navodi da se zaštita Zajednice naziva vina utvrđenih Uredbom br. 1493/1999 temelji na nazivima određenima nacionalnim zakonodavstvom uz poštovanje relevantnih odredbi te uredbe, tako da čak i pogrešna objava oznake izvornosti zaštićene na popisu kvalitetnih vina proizvedenih u specifičnim regijama ne može prouzročiti štetu. Stoga izrazi „porto“ i  „port“ ne mogu biti zaštićeni isključivo kao „istovjetni pojmovi“, nego naprotiv uživaju zaštitu kao oznake izvornosti na temelju mjerodavnog portugalskog zakonodavstva i stoga predstavljaju oznake zemljopisnog podrijetla u smislu članka 118.m stavka 2. Uredbe br. 491/2009.
28. U okviru svojeg trećeg tužbenog razloga, tužitelj osporava točke 14. i 15. pobijane odluke, prema kojima je u bitnome zaštita oznaka izvornosti za vina isključivo uređena Uredbom br. 491/2009 i ulazi u isključivu nadležnost Europske unije. Tim je stavom žalbeno vijeće nezakonito odstupilo od mjerodavnog portugalskog zakonodavstva i sudske prakse i povrijedilo svoju obvezu obrazlaganja. Unatoč sudskoj praksi koja priznaje da je cilj Uredbe Vijeća (EZ) br. 510/2006 od 20. ožujka 2006. o zaštiti oznaka zemljopisnog podrijetla i oznaka izvornosti poljoprivrednih i prehrambenih proizvoda (SL L 93, str. 12.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 4., str. 184.) predvidjeti sustav jedinstvene i iscrpne zaštite za takve oznake, navedena se uredba ne primjenjuje ni na proizvode vinarskog sektora, niti na alkoholna pića (članak 1. stavak 1. drugi podstavak navedene uredbe). Naime, sustavu jedinstvene i iscrpne zaštite na temelju Uredbe br. 510/2006 nije protivna primjena sustava zaštite zemljopisnih naziva koji je izvan njezina područja primjene, što je potvrđeno pripremnim radnim dokumentom Europske komisije u zelenoj knjizi o kvaliteti poljoprivrednih proizvoda iz listopada 2008. i „Direktivama [OHIM‑a] o postupku povodom prigovora – Prava na temelju članka 8. stavka 4.“. Tužitelj iz toga zaključuje da zaštita oznakâ izvornosti u odnosu na vina nije uređena samo Uredbom br. 491/2009, nego i nacionalnim pravom, i da Opći sud mora voditi računa o mjerodavnim odredbama portugalskog prava kako bi utvrdio daje li oznaka izvornosti „porto“ ili „ port“ svojemu nositelju pravo zabraniti uporabu kasnijeg žiga.
29. Prema mišljenju OHIM‑a i intervenijenta, činjenica da je žalbeno vijeće pogrešno ustvrdilo da je portugalski naziv predmetnog grada Oporto, a ne Porto, ili da je greškom uputilo na popis kvalitetnih vina proizvedenih u specifičnim regijama u kojem je naveden „oporto“ kao zaštićena oznaka zemljopisnog podrijetla, a ne na bazu podataka E‑Bacchus, u kojoj je naveden „porto“ kao zaštićena oznaka zemljopisnog podrijetla, ne utječe na zakonitost pobijane odluke. Naime, žalbeno vijeće svoju odluku nije temeljilo isključivo na oznaci zemljopisnog podrijetla „porto“ ili „oporto“, nego je uzelo u obzir i istovjetan izraz „port“ (vidjeti točku 22. pobijane odluke), i njegovi zaključci u bitnome ne bi bili drugačiji da je izričito ustvrdilo da izraz „port“ kao takav predstavlja zaštićenu oznaku zemljopisnog podrijetla, a ne istovjetan izraz.
30. Kad je riječ o drugom i trećem tužbenom zahtjevu, OHIM kojeg podupire intervenijent odgovara da je Uredba br.  491/2009, koja se primjenjuje na ovaj slučaj, jedino mjerodavno pravo koje uređuje zaštitu koja se pruža oznaci izvornosti „porto“. Sustav zaštite oznakâ izvornosti i oznaka zemljopisnog podrijetla vina sličan je sustavu predviđenom Uredbom br. 510/2006. Međutim, sudskom praksom priznato je da je potonji sustav zaštite „taksativne naravi“, što se mutatis mutandis može primijeniti na sustav zaštite oznakâ izvornosti i oznakâ zemljopisnog podrijetla vina predviđen Uredbom br. 491/2009. Stoga je u ovom slučaju opseg zaštite oznake izvornosti „porto“, čije je postojanje dakako priznato portugalskim pravom, uređen isključivo Uredbom br. 491/2009.
Navodna povreda portugalske oznake izvornosti „porto“ ili „port“
31. Prije svega, kao što to priznaju OHIM i intervenijent, potrebno je utvrditi da je žalbeno vijeće očito pogriješilo, s jedne strane, smatrajući da je izraz „oporto“ portugalski naziv lučkog grada Porto koji se nalazi na sjeveru Portugala i, s druge strane, pozivajući se na uvrštenje navedenog izraza kao zaštićene oznake zemljopisnog podrijetla na popis kvalitetnih vina proizvedenih u specifičnim regijama (vidjeti točke 17. i 18. pobijane odluke), a ne na odgovarajuće uvrštenje, uključujući i izraz „Porto“, u bazu podataka E‑Bacchus. Naime, nesporno je da je portugalski naziv navedenog grada Porto i da je, već i prije podnošenja zahtjeva za proglašavanje ništavim, navedena baza podataka u kojoj se nalazi ta oznaka zamijenila popis kvalitetnih vina proizvedenih u specifičnim regijama.
32. Međutim, suprotno onomu što tvrdi tužitelj, te pogreške ipak ne znače da je žalbeno vijeće povrijedilo mjerodavna pravila koja se primjenjuju na području zaštite zaštićenih oznakâ izvornosti ili oznakâ zemljopisnog podrijetla (vidjeti naredne točke 34. do 42.). Stoga, ne dovodeći u pitanje ocjene drugog do šestog tužbenog razloga, navedena pogreška sama za sebe nije dovoljna da bi opravdala poništenje pobijane odluke (vidjeti narednu točku 51.).
33. Nadalje, tužitelj u okviru drugog i trećeg tužbenog razloga u bitnome tvrdi da je žalbeno vijeće pogriješilo zbog toga što nije primijenilo, prilikom ocjene uvjeta za primjenu iz članka 53. stavka 1. točke (c) i članka 8. stavka 4. Uredbe br. 207/2009 mjerodavne odredbe portugalskog prava, kako ih provode portugalski sudovi i tijela, jer je u bitnome opseg zaštite koja se pruža oznaci izvornosti „porto“ ili „port“ određen samo odredbama Uredbe br. 491/2009.
34. U tim okolnostima, valja istaknuti da među strankama nije sporno da izraz „porto“ ili „port“ uživa zaštitu kao oznaka izvornosti ili oznaka zemljopisnog podrijetla kako u okviru portugalskog prava tako i Uredbe br. 491/2009, što je žalbeno vijeće u načelu priznalo u točkama 17. i 18. pobijane odluke, iako je pogrešno uputilo na izraz „oporto“ i na popis kvalitetnih vina proizvedenih u specifičnim regijama. Štoviše, ocjena navedenog vijeća nije se odnosila samo na potonji izraz, već istovremeno i na izraze „porto“ i „port“ (vidjeti, osobito, točke 22., 24., 26. do 28., 31., 32. i 34. pobijane odluke).
35. Usto, valja podsjetiti da je žalbeno vijeće u točki 14. pobijane odluke u bitnome navelo, potvrđujući neprecizno da je „zaštita“ oznakâ izvornosti ili oznaka zemljopisnog podrijetla o kojima riječ – čak i da je „zaštita“ na temelju Uredbe br. 491/2009 bila određena nacionalnim zakonodavstvom – uređena isključivo navedenom uredbom i da stoga ulazi u isključivu nadležnost Unije. U ovom slučaju to je utvrđenje žalbeno vijeće navelo na to da ograniči svoj nadzor na primjenu mjerodavnih pravila prava Unije i da ne vodi računa o odredbama portugalskog prava, kako se tumače u odlukama portugalskih sudova i tijela, na koje se tužitelj pozvao i koje je iznio u dvostupanjskom postupku pred OHIM‑om.
36. Kako bi ocijenio zakonitost tih razmatranja, Opći sud smatra potrebnim najprije ispitati točan opseg zaštite koja se pruža oznakama izvornosti i oznakama zemljopisnog podrijetla na temelju Uredbe br. 491/2009, što u bitnome odgovara predmetu drugog tužbenog razloga. Zatim će trebati ocijeniti je li ta zaštita taksativne naravi odnosno je li žalbeno vijeće, izvan područja primjene navedene uredbe, na temelju članka 53. stavka 1. točke (c) u vezi s člankom 8. stavkom 4., kao i članka 53. stavka 2. točke (d) Uredbe br. 207/2009, ipak bilo dužno primijeniti mjerodavna pravila portugalskog prava, što se u bitnome podudara s predmetom trećeg tužbenog razloga.
Opseg zaštite koja se pruža Uredbom br. 491/2009 kao takvom
37. Kada je riječ o opsegu zaštite koja se pruža Uredbom br. 491/2009 kao takvom, iz članka 118.s stavka 1. te uredbe jasno proizlazi da su nazivi vina koji su zaštićeni u skladu s člancima 51. i 54. Uredbe br. 1493/1999 „automatski […] zaštićeni i na temelju navedene uredbe“ i da ih „Komisija uvrštava u registar predviđen člankom 118.n Uredbe“ br. 491/2009, odnosno u bazu podataka E‑Bacchus. Kao što je to utvrđeno ustaljenom sudskom praksom, iz tog automatskoga karaktera zaštite naziva vina već zaštićenih na temelju Uredbe br. 1493/1999 proizlazi da nije potreban upis u bazu podataka E‑Bacchus kako bi navedeni nazivi vina imali zaštitu u Uniji, jer je taj upis samo posljedica automatskog prenošenja već postojeće zaštite iz jednog uređenja u drugo, a ne pretpostavka te zaštite (vidjeti u tom smislu presudu od 8. studenoga 2012., Mađarska/Komisija, T‑194/10, EU:T:2012:587, t. 21., potvrđena presudom od 13. veljače 2014., Mađarska/Komisija, C‑31/13 P, Zb., EU:C:2014:70, t. 58.). Međutim, kao što to tvrdi OHIM, žalbeno vijeće pravilno je u ovom slučaju krenulo od načela da ta „automatska“ zaštita, iako se izravno temelji na mjerodavnom nacionalnom zakonodavstvu, ne podrazumijeva nužno to da je OHIM, na temelju Uredbe br. 491/2009, dužan poštovati odredbe navedenog zakonodavstva ili pretpostavke za zaštitu koje su njime predviđene. Naime, u članku 118.m stavku 1. i 2. Uredbe br. 491/2009 samo se ponavljaju formulacije „zaštićene oznake izvornosti“ i „zaštićene oznake zemljopisnog podrijetla“, korištene u članku 118.n te uredbe koji samo upućuje na oznake izvornosti i oznake zemljopisnog podrijetla navedene u bazi podataka E‑Bacchus, uključujući i one koje proizlaze iz nacionalnog zakonodavstva, a da se međutim ne nalaže primjena pretpostavki za zaštitu utvrđenih mjerodavnim pravilima navedenog zakonodavstva.
38. Suprotno tomu, sukladno duhu i jedinstvenom sustavu regulatornog okruženja zajedničke poljoprivredne politike (uvodna izjava 1. Uredbe br. 491/2009; vidjeti također u tom smislu i analogijom s Uredbom br. 510/2006, presudu od 8. rujna 2009., Budějovický Budvar, C‑478/07, Zb., EU:C:2009:521, t. 107. i sljedeće), kada je riječ o području primjene Uredbe br. 491/2009, precizne pretpostavke i opseg te zaštite utvrđeni su isključivo u članku 118.m stavcima 1. i 2. te uredbe.
39. Taj članak među ostalim propisuje sljedeće:
„1. Zaštićene oznake izvornosti i zaštićene oznake zemljopisnog podrijetla smije upotrebljavati svaki gospodarski subjekt koji trguje vinom koje je proizvedeno u skladu s odgovarajućom specifikacijom proizvoda.
2. Zaštićene oznake izvornosti i zaštićene oznake zemljopisnog podrijetla kao i vina koja nose ta zaštićena imena u skladu sa specifikacijom proizvoda zaštićeni su od:
a) svake izravne i neizravne komercijalne uporabe zaštićenog naziva:
i) za usporedive proizvode koji ne ispunjavaju uvjete iz specifikacije proizvoda zaštićenog naziva; ili
ii) ako se takvim korištenjem iskorištava ugled oznake izvornosti ili oznake zemljopisnog podrijetla;
b) svake zlouporabe, oponašanja ili podsjećanja, čak kad je naznačeno pravo podrijetlo proizvoda ili usluge ili ako se zaštićeni naziv koristi u prijevodu ili mu je dodan izraz poput ‚stil‘, ‚tipa‘, ‚metoda‘, ‚kao proizveden u‘, ‚imitacija‘, ‚aroma‘, ‚kao‘ ili slično;
[...]
d) svakog drugog postupka koji bi potrošača mogao dovesti u zabludu glede pravog podrijetla proizvoda.“
40. U ovom je slučaju nesporno da oznake izvornosti „porto“ ili „port“ uživaju zaštitu na temelju Decreta‑Lei n° 173/2009 i Decreta‑Lei n° 212/2004, de 23 de Agosto de 2004 (portugalska uredba sa zakonskom snagom br. 212/2004 od 23. kolovoza 2004.) i portugalskog Zakonika o intelektualnom vlasništvu, što je dovelo do njihova uvrštenja najprije na popis kvalitetnih vina proizvedenih u specifičnim regijama, a zatim u bazu podataka E‑Bacchus (vidjeti članak 118.s stavak 1. zadnju rečenicu u vezi s člankom 118.n Uredbe br. 491/2009). Naime, na temelju članka 54. stavka 2. točke (a) Uredbe br. 1493/1999, kvalitetna vina proizvedena u specifičnim regijama podrazumijevaju „kvalitetna likerska vina proizvedena u specifičnim regijama (kvalitetna likerska vina proizvedena u specifičnim regijama), koja zadovoljavaju definiciju likerskog vina“, a kad je o njima riječ, države članice su na temelju članka 54. stavka 4. te uredbe dužne Komisiji proslijediti popis onih koja su bila priznata, navodeći za svako od njih pojedinosti nacionalnih odredbi koje uređuju pravljenje i proizvodnju tih kvalitetnih vina proizvedenih u specifičnim regijama. Stoga je OHIM, u svrhu primjene članka 118.m stavka 2. Uredbe br. 491/2009, bio dužan voditi računa o činjenici da su te oznake izvornosti zaštićene na temelju nacionalnog prava, a što je žalbeno vijeće u ovom slučaju učinilo (vidjeti točke 17. i 18. pobijane odluke). Nadalje, ta ocjena nije dovedena u pitanje argumentacijom o usporednom postojanju sustavâ zaštite na nacionalnoj i razini Unije, koju tužitelj temelji, među ostalim, na određenim Komisijinim pripremnim dokumentima (vidjeti gornju točku 28.), jer se ti dokumenti ne odnose ni na opseg ni na precizne pretpostavke za navedenu zaštitu.
41. Iz toga valja zaključiti da kada je riječ o području primjene Uredbe br. 491/2009, članak 118.m stavci 1. i 2. na jedinstven i isključiv način uređuje dopuštenje i granice, odnosno zabranu komercijalne uporabe zaštićenih oznakâ izvornosti i zaštićenih oznaka zemljopisnog podrijetla pravom Unije, tako da žalbeno vijeće u tim okolnostima nije trebalo primijeniti pretpostavke za zaštitu posebno utvrđene u mjerodavnim pravilima portugalskog prava koja su bila temelj za uvrštenje oznakâ izvornosti „porto“ ili „port“ u bazu podataka E‑Bacchus.
42. Stoga, budući da tužitelj u okviru drugog tužbenog razloga žalbenom vijeću prigovara da nije uzelo u obzir činjenicu da izrazi „porto“ i „port“ predstavljaju oznake izvornosti zaštićene portugalskim pravom u smislu članka 118.m stavka 2. Uredbe br. 491/2009, navedeni tužbeni razlog nije moguće prihvatiti.
43. Međutim, taj zaključak ne utječe na pitanje – postavljeno među ostalim u okviru trećeg tužbenog razloga – o tome može li se zaštita na temelju članka 118.m stavaka 1. i 2. Uredbe br. 491/2009 dopuniti drugim sustavom zaštite prava Unije koji sam za sebe uključuje zaštitu koja se temelji na pravilima nacionalnog prava.
Opseg zaštite koja se pruža člankom 53. stavkom 1. točkom (c) u vezi s člankom 8. stavkom 4., kao i člankom 53. stavkom 2. Uredbe br. 207/2009
44. Kada je riječ o navodnoj taksativnoj naravi zaštite koja se pruža na temelju članka 118.m stavaka 1. i 2. Uredbe br. 491/2009, kako je priznaje žalbeno vijeće i na koju se poziva OHIM, potrebno je navesti da ni iz odredbi Uredbe br. 491/2009 ni iz odredbi Uredbe br. 207/2009 ne proizlazi da zaštitu na temelju prve uredbe treba smatrati taksativnom u smislu da je nije moguće dopuniti, izvan njezina vlastitog područja primjene, drugim sustavom zaštite. Upravo suprotno, iz nedvosmislenog teksta članka 53. stavka 1. točke (c) Uredbe br. 207/2009 u vezi s njezinim člankom 8. stavkom 4., kao i iz teksta članka 53. stavka 2. točke (d) te uredbe proizlazi da se razlozi za ništavost alternativno ili kumulativno mogu temeljiti na ranijim pravima „prema zakonodavstvu [Unije] ili prema nacionalnom zakonodavstvu koje uređuje njegovu zaštitu“. Iz toga slijedi da se zaštita koja se pruža oznakama izvornosti i oznakama zemljopisnog podrijetla (zaštićenima) na temelju Uredbe br. 491/2009, pod uvjetom da predstavljaju „ranija prava“ u smislu prethodno navedenih odredbi Uredbe br. 207/2009, može dopuniti mjerodavnim nacionalnim pravom koje pruža dodatnu zaštitu.
45. Naime, sudskom je praksom već priznato da iz teksta članka 8. stavka 4. koji se primjenjuje na temelju članka 53. stavka 1. točke (c), kao i iz teksta članka 53. stavka 2. Uredbe br. 207/2009 proizlazi da treba jasno razlikovati dvije situacije u kojima se ranije pravo štiti pravnim propisima Unije „ili“ nacionalnim pravom [vidjeti u tom smislu presude od 5. srpnja 2011., Edwin/OHIM, C‑263/09 P, Zb., EU:C:2011:452, t. 48. i od 7. svibnja 2013., macros consult/OHIM – MIP Metro (makro), T‑579/10, Zb., EU:T:2013:232, t. 57. i 60.]. Usto, iako je podnositelj zahtjeva za proglašavanje žiga ništavim dužan dokazati činjenicu da je prema mjerodavnom nacionalnom zakonodavstvu ovlašten pozivati se na ranije pravo, što pretpostavlja dostavu ne samo podataka koji dokazuju da ispunjava tražene uvjete prema navedenom zakonodavstvu kako bi zabranio korištenje žiga Zajednice na temelju takvog prava, već i podatke na temelju kojih se može utvrditi sadržaj i opseg tih propisa, ostaje činjenica da su na prvome mjestu nadležne instancije OHIM‑a dužne ocijeniti ovlasti i opseg tih podataka (vidjeti u tom smislu gore navedenu presudu Edwin/OHIM, EU:C:2011:452, t. 49. do 51., i gore navedenu makro, EU:T:2013:232, t. 59., 60. i 62.).
46. Nadalje, na temelju članka 53. stavka 1. točke (c) Uredbe br. 207/2009 u vezi s člankom 8. stavkom 4. te uredbe, postojanje znaka koji nije žig omogućuje proglašavanje žiga Zajednice ništavim ako taj znak ispunjava četiri kumulativna uvjeta: on se mora rabiti u trgovačkom prometu, njegova važnost ne smije biti samo lokalnog karaktera, pravo na taj znak mora biti stečeno sukladno pravu države članice u kojoj je znak bio korišten prije dana podnošenja prijave za registraciju žiga Zajednice i pravo na taj znak mora svojem nositelju omogućiti da zabrani uporabu kasnijeg žiga. Iako prva dva uvjeta, odnosno oni koji se odnose na uporabu i važnost navedenog znaka koja ne smije biti samo lokalnog karaktera, proizlaze iz samog teksta članka 8. stavka 4. Uredbe br. 207/2009 i treba ih stoga tumačiti u odnosu na pravo Unije, iz izraza „kad i u opsegu u kojem, prema propisu države članice koji se primjenjuje na taj znak“ proizlazi da druga dva uvjeta, u nastavku navedena u članku 8. stavku 4. točkama (a) i (b) te uredbe, predstavljaju uvjete utvrđene navedenom uredbom koji se ocjenjuju u odnosu na kriterije određene pravom koje uređuje navedeni znak (vidjeti u tom smislu presudu makro, točka 45. supra, EU:T:2013:232, t. 54. do 56. i navedenu sudsku praksu).
47. Naime pitanje u kojoj mjeri znak koji je zaštićen u nekoj državi članici daje pravo zabraniti uporabu kasnijeg žiga treba ispitati u odnosu na mjerodavno nacionalno pravo. U tom pogledu, valja među ostalim voditi računa o nacionalnom pravnom propisu na koji se upućuje i o sudskim odlukama donesenima u dotičnoj državi članici. Na temelju toga, suprotstavljena strana mora dokazati da predmetni znak ulazi u područje primjene prava navedene države članice i da mu omogućuje da zabrani uporabu kasnijeg žiga [presude od 29. ožujka 2011., Anheuser‑Busch/Budějovický Budvar, C‑96/09 P, Zb., EU:C:2011:189, t. 190.; od 10. srpnja 2014., Peek & Cloppenburg/OHIM, C‑325/13 P i C‑326/13 P, EU:C:2014:2059, t. 47.; od 18. travnja 2013., Peek & Cloppenburg/OHIM – Peek & Cloppenburg (Peek & Cloppenburg), T‑507/11, EU:T:2013:198, t. 20. i 21., i od 10. veljače 2015., Infocit/OHIM – DIN (DINKOOL), T‑85/14, EU:T:2015:82, t. 63.].
48. U ovom predmetu, iz spisa proizlazi da se tužitelj, tijekom postupka pred OHIM‑om i u ovom postupku, opetovano pozivao – iznoseći različite dokaze tome u prilog – na mjerodavna pravila portugalskog prava koja uređuju zaštitu oznakâ izvornosti „porto“ i port“ kao i na praksu odlučivanja portugalskih sudova i tijela u tom smislu. Nadalje, ni žalbeno vijeće ni OHIM nisu tvrdili da tužitelj nije ispunio obvezu vezanu uz teret dokazivanja u tu svrhu. Međutim, u tim okolnostima, s obzirom na njegovu obvezu da na temelju članka 76. stavka 1. Uredbe br. 207/2009 po službenoj dužnosti ispita činjenice i njegovu dužnost pažljivog postupanja [vidjeti u tom smislu presudu od 15. srpnja 2011., Zino Davidoff/OHIM – Kleinakis kai SIA (GOOD LIFE), T‑108/08, Zb., EU:T:2011:391, t. 19. i navedenu sudsku praksu], žalbeno vijeće nije bilo u pravu kad je odbilo te dokaze i kad nije primijenilo predmetne portugalske pravne propise zbog toga što zaštita navedenih oznaka izvornosti ili oznakâ zemljopisnog podrijetla isključivo ulazi u područje primjene Uredbe br. 491/2009, odnosno u isključivu nadležnost Unije (t. 14. pobijane odluke).
49. Slijedom toga, taj stav žalbenog vijeća proizlazi iz očite povrede opsega članka 53. stavka 1. točke (c) Uredbe br. 207/20009 u vezi s njezinim člankom 8. stavkom 4., kao i opsega članka 53. stavka 2. točke (d) te uredbe, zbog čega je pobijana odluka nezakonita.
50. Stoga valja usvojiti treći tužbeni razlog, a da pritom nije potrebno odlučiti o argumentima stranaka koji se temelje na Uredbi 510/2006, koja nije primjenjiva na ovaj predmet.
51. S druge strane, s obzirom na bespredmetnost argumentacije koju tužitelj iznosi u prilog prvom tužbenom razlogu – prema kojemu je žalbeno vijeće pogrešno zaključilo da su izrazi „porto“ i „port“ bili zaštićeni samo na temelju istovjetnosti s izrazom „oporto“ – kako bi zaključilo da je pobijana odluka nezakonita (vidjeti gornju točku 34.), ovaj tužbeni razlog treba odbiti.
52. Naposljetku, zbog razloga iznesenih u gornjim točkama 37. do 42., drugi tužbeni razlog također treba odbiti.
53. Opći sud međutim smatra potrebnim ispitati četvrti, peti i šesti tužbeni razlog.
Četvrti tužbeni razlog koji se temelji na povredi članka 53. stavka 1. točke (c) Uredbe br. 207/2009 u vezi s člankom 8. stavkom 4. iste uredbe
Podsjetnik na argumente stranaka
54. U okviru ovog tužbenog razloga, tužitelj na prvome mjestu žalbenom vijeću prigovara da je nezakonito odbilo dokaze koje je podnio a kojima dokazuje da su osporavanim žigom povrijeđene mjerodavne odredbe portugalskog prava kojima se štiti oznaka izvornosti „porto“ ili „port“, jer je in limine trebalo odbiti prigovore koji se temelje na članku 8. stavku 4. Uredbe br. 207/2009. Na drugome mjestu tvrdi da je žalbeno vijeće time povrijedilo opseg zaštite koja se pruža toj oznaci izvornosti na temelju navedenih odredbi. Na trećemu mjestu, tužitelj tvrdi da pobijana odluka nije u skladu s ranijom praksom odlučivanja OHIM‑a u sličnim postupcima povodom prigovora koji se odnose na vino iz Porta. Na četvrtome mjestu, čak i pod pretpostavkom da mu portugalsko pravo ne daje pravo zabraniti uporabu osporavanog žiga, takva zabrana proizlazi iz članka 118.m stavka 2. točke (a) podtočke (i) Uredbe br. 491/2009, jer je viski proizvod koji je usporediv s vinima pojačane alkoholne jakosti, poput vina iz Porta. Usto, čak i da dotični proizvodi nisu „usporedivi“, tom je odredbom zabranjeno da se osporavanim žigom iskorištava ugled oznake izvornosti „porto“ ili „port“. Nadalje, članak 118.m stavak 2. točka (b) Uredbe br. 491/2009 tužitelja štiti protiv upotrebe osporavanog žiga s obzirom na to da riječ „port“ podrazumijeva „oponašanje ili podsjećanje“ na oznaku izvornosti „porto“ ili „port“. Imajući u vidu općepoznatost navedene oznake izvornosti, prosječni potrošač koji ugleda izraz „port charlotte“ na boci alkoholnog pića pomislit će da je navedeno piće povezano s vinom iz Porta ili će se barem zapitati je li s njime povezano, što podrazumijeva podsjećanje na tu oznaku izvornosti.
55. OHIM kojeg podupire intervenijent, smatra da je žalbeno vijeće pravilno smatralo da se na osporavani žig ne odnosi niti jedna od situacija iz članka 118.m stavka 2. točaka (a) do (c) Uredbe br. 491/2009 i da stoga ovaj razlog treba odbiti.
Relevantna javnost
56. Prvenstveno valja podsjetiti da je žalbeno vijeće u pobijanoj odluci barem implicitno i djelomično vodilo računa o predodžbi prosječnog portugalskog potrošača (vidjeti točku 26. pobijane odluke). Tužitelj i intervenijent osporavaju tu ocjenu i smatraju da je u ovom slučaju potrebno imati u vidu prosječnog potrošača Unije.
57. S obzirom na to da su i vino iz Porta i viski proizvodi široke potrošnje kojima se trguje u svim državama članicama Unije i da su svi potrošači u navedenim državama sposobni prepoznati posebne nazive i kvalitete navedenih proizvoda, taj argument treba prihvatiti.
58. Međutim, iz toga ne slijedi nužno da je pobijana odluka nezakonita zbog dovođenja relevantne javnosti u zabludu. To bi bio slučaj isključivo onda kad bi rezultat ocjene žalbenog vijeća bio promjenjiv ovisno o podrijetlu ili jezičnim sposobnostima relevantne javnosti, što treba zasebno ocijeniti u okviru svakog tužbenog razloga.
59. Stoga valja zaključiti da se relevantna javnost, o kojoj osobito valja voditi računa u okviru ovog tužbenog razloga, sastoji od prosječnog potrošača Unije.
60. Ovaj je tužbeni razlog u bitnome podijeljen na dva dijela, pri čemu se prvi temelji na činjenici da žalbeno vijeće nije primijenilo mjerodavna pravila portugalskog prava, dok se drugi odnosi na pogrešnu primjenu članka 118.m stavka 2. Uredbe br. 491/2009.
Prvi dio koji se temelji na činjenici da žalbeno vijeće nije primijenilo portugalsko pravo
61. Kada je riječ o prvome dijelu koji se među ostalim temelji na činjenici da nisu primijenjena mjerodavna pravila portugalskog prava i da nisu izvedeni dokazi koji su izneseni u prilog, koji se u velikoj mjeri preklapa s trećim tužbenim razlogom, valja uputiti na razmatranja navedena u gornjim točkama 44. do 50. i utvrditi da je žalbeno vijeće, protivno zahtjevima iz članka 53. stavka 1. točke (c) Uredbe br. 207/2009 u vezi s člankom 8. stavkom 4. iste uredbe, svoju ocjenu u ovom slučaju ograničilo na uvjete predviđene člankom 118.m stavkom 2. Uredbe br. 491/2009 i zanemarilo navedena pravila portugalskog prava i navedene dokaze. Ono je stoga nezakonito propustilo odlučiti o opsegu moguće zaštite koja se „ranijim pravima“ pruža na temelju mjerodavnog portugalskog prava, odnosno oznakâ izvornosti „porto“ ili „port“, čija je primjena propisana člankom 53. stavkom 1. točkom (c) Uredbe br. 207/2009 u vezi s člankom 8. stavkom 4. iste uredbe.
62. Upravo zbog tih razloga valja usvojiti prvi dio, a da pritom nije potrebno ocijeniti jesu li u ovom slučaju bile ispunjene pretpostavke za zaštitu iz mjerodavnih portugalskih pravnih propisa (vidjeti također naredne točke 109. i 110.).
Drugi dio koji se temelji na povredi članka 118.m stavka 2. Uredbe br. 491/2009
63. U okviru drugog dijela na prvome mjestu treba ispitati predstavlja li registracija ili upotreba osporavanog žiga „izravnu ili neizravnu komercijalnu uporabu“ oznake izvornosti „porto“ ili „port“ za usporedive proizvode koji nisu u skladu sa specifikacijama proizvoda navedene oznake izvornosti u smislu članka 118.m stavka 2. točke (a) podtočke (i) Uredbe br. 491/2009.
64. U tom pogledu valja podsjetiti da je žalbeno vijeće u bitnome tvrdilo da se oznake zemljopisnog podrijetla u smislu te odredbe štite isključivo u odnosu na vina i stoga u odnosu na proizvode koji nisu ni jednaki ni usporedivi s proizvodom pod nazivom „viski“, odnosno s jakim alkoholnim pićem različitog aspekta i postotka alkohola koji ne ispunjava uvjete iz specifikacije proizvoda za vino (točka 20. pobijane odluke).
65. U okviru te ocjene nije počinjena greška, s obzirom na to da jako alkoholno piće koje je proizvod alkoholne fermentacije na bazi žitarica, poput viskija, prema definiciji ne može ispuniti uvjete iz specifikacije proizvoda za vino koje je proizvod alkoholne fermentacije na bazi grožđa u smislu članka 118.m stavka 2. točke (a) podtočke (i) Uredbe br. 491/2009 u vezi s člankom 118.c stavkom 2. te uredbe.
66. U tom pogledu, ne može se prihvatiti tužiteljev argument prema kojem se upućivanje na „specifikaciju proizvoda“ odnosi isključivo na zaštićene proizvode, a ne na proizvode o kojima je riječ, jer potonji mogu biti usporedivi proizvodi poput jakih alkoholnih pića. Naime članak 118.m stavak 2. točka (a) podtočka (i) Uredbe br. 491/2009 jasno propisuje da su „usporedivi proizvodi“ oni „koji ne ispunjavaju uvjete iz specifikacije proizvoda“, što je moguće samo za vino ili likersko vino [vidjeti Prilog IV. stavke 1. do 3. Uredbi Vijeća (EZ) br. 479/2008 od 29. travnja 2008. o zajedničkoj organizaciji tržišta vina, o izmjeni uredbi (EZ) br. 1493/1999, (EZ) br. 1782/2003, (EZ) br. 1290/2005, (EZ) br. 3/2008 i o stavljanju izvan snage uredbi (EEZ) br. 2392/86 i (EZ) br. 1493/1999 (SL L 148, str. 1.)], a ne za jako alkoholno piće poput viskija. Kao što to s pravom tvrdi OHIM, to je tim više točno jer iz mjerodavnih odredbi Uredbe (EZ) br. 110/2008 Europskog parlamenta i Vijeća od 15. siječnja 2008. o definiciji, opisivanju, prezentiranju, označavanju i zaštiti zemljopisnih oznaka jakih alkoholnih pića i stavljanju izvan snage Uredbe Vijeća (EEZ) br. 1576/89 (SL L 39, str. 16.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 62., str. 171.) proizlazi da jaka alkoholna pića podliježu sustavu zaštite koji se razlikuje od sustava zaštite vina i da moraju ispunjavati različite zahtjeve kako bi mogla uživati takvu zaštitu (vidjeti članak 5. navedene uredbe).
67. Slijedom toga, treba odbiti prvi prigovor koji se temelji na povredi članka 118.m stavka 2. točke (a) podtočke (i) Uredbe br. 491/2009, a da pritom u ovom stadiju nije potrebno odlučiti o usporedivom ili neusporedivom karakteru likerskih vina poput porta i viskija s druge strane.
68. Na drugome mjestu, kad je riječ o navodnoj povredi članka 118.m stavka 2. točke (a) podtočke (ii) Uredbe br. 491/2009, valja podsjetiti da je žalbeno vijeće u bitnome smatralo da osporavani žig nije „koristio“ niti „podsjećao“ na oznake zemljopisnog podrijetla „porto“ ili „port“ tako da nije bilo potrebno provjeriti imaju li one ugled. Ti su izrazi bili također sastavni dio složenih imena velikog broja gradova, poput Porta Allegre ili Port Louisa. Nije moguće utvrditi niti povezanost između znaka PORT CHARLOTTE, čija dva elementa označavaju luku i ime osobe koja se zove Charlotte, zemljopisno mjesto ili grad koji se nalaze na obali, s jedne strane, i, s druge strane, zemljopisnog naziva Porto ili Port za koje portugalski potrošač prepoznaje da je riječ o vinu zaštićenom tim zemljopisnim nazivom.
69. Na temelju članka 118.m stavka 2. točke (a) podtočke (ii) Uredbe br. 491/2009, dotične oznake izvornosti i oznake zemljopisnog podrijetla zaštićene su od svake izravne i neizravne komercijalne uporabe ako se takvim korištenjem iskorištava njihov ugled.
70. U tom smislu, valja s jedne strane istaknuti da zaštićena oznaka izvornosti čiji je tužitelj nositelj i koja je uvrštena u bazu podataka E‑Bacchus, podrazumijeva nazive „oporto“, „portvin“, „portwein“, „portwijn“, „vin de porto“, „port wine“, „port“, „vinho do porto“ i „porto“. Riječ je stoga o nazivima koji se na različitim jezicima sastoje bilo od dva elementa, odnosno riječi „port“ ili „porto“ i „vin“, bilo od jednog elementa, odnosno riječi „oporto“ ili „porto“. S druge strane, kao što to ističe OHIM, valja voditi računa o činjenici da je i osporavani žig izraz sastavljen od dva elementa, odnosno riječi „port“ i „charlotte“, koje – poput izraza „port wine“ – treba razumjeti na način da tvore logičku i konceptualnu cjelinu [vidjeti u tom smislu presudu od 18. prosinca 2008., Torres/OHIM – Vinícola de Tomelloso (TORRE DE GAZATE), T‑286/06, EU:T:2008:601, t. 55.].
71. Međutim, za razliku od izraza zaštićene oznake izvornosti o kojoj je riječ, izraz koji se odnosi na osporavani žig ne odnosi se izričito na vino, nego na žensko ime Charlotte, koje je izravno povezano s elementom „port“, čije je primarno značenje u različitim europskim jezicima, uključujući i u engleskom i u portugalskom, luka, odnosno mjesto koje se nalazi na moru ili uz rijeku. Stoga, kao što je to žalbeno vijeće s pravom smatralo u točki 24. pobijane odluke, relevantna će javnost znak PORT CHARLOTTE u svojoj cjelini kao logičku i konceptualnu cjelinu razumjeti na način da označava luku pod imenom osobe koja se zove Charlotte, pri čemu ga neće izravno povezivati s oznakom izvornosti „porto“ ili „port“ ili vinom iz Porta. Kao što to tvrdi intervenijent, to je tim više točno zbog toga što izraz „charlotte“ predstavlja najvažniji i najrazlikovniji element osporavanog žiga koji neposredno privlači pažnju relevantne javnosti. Ona element „port“ neće pojmiti kao razlikovni ili odvojiv element od izraza „charlotte“, nego kao oznaku koja je izravno povezana s tim izrazom koji prenosi poruku da se osporavani žig odnosi na mjesto koje se nalazi na obali ili uz rijeku. Ta ocjena vrijedi za svakog prosječnog potrošača Unije koji poznaje barem osnove engleskog ili nekog romanskog jezika.
72. Stoga je žalbeno vijeće – ne počinivši pritom pogrešku – u točki 22. pobijane odluke zaključilo da se osporavani žig nije koristio niti je podsjećao na navedenu oznaku podrijetla, tako da nije bilo potrebno provjeriti njezin ugled.
73. Slijedom toga, treba odbiti prigovor koji se temelji na povredi članka 118.m stavka 2. točke (a) podtočke (ii) Uredbe br. 491/2009.
74. Na trećemu mjestu, kad je riječ o navodnoj povredi članka 118.m stavka 2. točke (b) Uredbe br. 491/2009, valja podsjetiti da je žalbeno vijeće u bitnome zaključilo da ne postoji „podsjećanje“ na vino iz Porta u smislu te odredbe, s obzirom na to da je viski različit proizvod i da niti jedan element osporavanog žiga ne sadržava potencijalno obmanjujuću oznaku ili oznaku koja potencijalno dovodi u zabludu (točka 28. pobijane odluke).
75. U tom pogledu, valja uputiti na razmatranja navedena u gornjoj točki 71. kako bi se utvrdilo da upotreba osporavanog žiga ne podrazumijeva „zlouporabu, oponašanje ili podsjećanje“ na oznake izvornosti „porto“ ili „port“ u smislu članka 118.m stavka 2. točke (b) Uredbe br. 491/2009.
76. Tužitelj taj zaključak nije doveo u pitanje svojim argumentima. On se posebno ne može uspješno pozivati na sudsku praksu prema kojoj, s jedne strane, pojam podsjećanje podrazumijeva situaciju u kojoj izraz koji se koristi za označavanje proizvoda uključuje dio zaštićenog naziva, tako da se u mislima potrošača koji se susretne s imenom proizvoda, kao referentna slika pojavi proizvod čija je oznaka zaštićena (vidjeti presudu od 14. srpnja 2011., Bureau national interprofessionnel du Cognac, C‑4/10 i C‑27/10, Zb., EU:C:2011:484, t. 56. i navedenu sudsku praksu), i prema kojoj, s druge strane, podsjećanje na oznaku izvornosti može postojati u slučaju kad ne postoji nikakva vjerojatnost dovođenja u zabludu između predmetnih proizvoda (vidjeti presudu od 26. veljače 2008., Komisija/Njemačka, C‑132/05, Zb.__ EU:C:2008:117, t. 45. i navedenu sudsku praksu). Naprotiv, prosječni potrošač u ovom slučaju zbog razloga navedenih u gornjoj točki 71. – iako izraz „port“ čini sastavni dio osporavanog žiga – čak i pod pretpostavkom da je podrijetlom iz Portugala ili da govori portugalski jezik, kad se nađe ispred viskija navedenog žiga, taj žig neće povezati s vinom iz Porta čija je predmetna oznaka zaštićena. Ta ocjena potvrđena je nezanemarivim razlikama između karakteristika vina iz Porta i viskija, među ostalim u pogledu sastojaka, postotka alkohola i okusa, koji su prosječnom potrošaču dobro poznati i na koje je žalbeno vijeće pravilno podsjetilo u točkama 20. i 34. pobijane odluke (vidjeti također gornju točku 65.).
77. Stoga, treba također odbiti prigovor koji se temelji na povredi članka 118.m stavka 2. točke (b) Uredbe br. 491/2009.
78. Naposljetku, valja odbiti tužiteljev prigovor prema kojem pobijana odluka nije u skladu s OHIM‑ovom praksom odlučivanja u sličnim postupcima povodom prigovora (vidjeti gornju točku 54.). Iz ustaljene sudske prakse proizlazi da odluke koje su žalbena vijeća dužna donijeti u skladu s Uredbom br. 207/2009 ulaze u okvir ograničene nadležnosti, a ne diskrecijske ovlasti. Stoga se zakonitost odluka žalbenih vijeća treba ocjenjivati samo na temelju te uredbe, kako je tumači sud Unije, a ne na temelju ranije prakse odlučivanja žalbenih vijeća ili OHIM‑a (vidjeti u tom smislu i analogijom rješenja od 13. veljače 2008., Indorata‑Serviços e Gestão/OHIM, C‑212/07 P, EU:C:2008:83, t. 43., i od 15. veljače 2008., Brinkmann/OHIM, C‑243/07 P, EU:C:2008:94, t. 39. i navedenu sudsku praksu), bez dovođenja u pitanje njegove obveze da u okviru ispitivanja zahtjeva za proglašavanje žiga ništavim uzme u obzir odluke koje su već donesene u sličnim postupcima i da s posebnom pažnjom razmotri pitanje treba li donijeti odluku u istom smislu ili ne [vidjeti u tom smislu i analogijom presude od 10. ožujka 2011., Agencja Wydawnicza Technopol/OHIM, C‑51/10 P, Zb., EU:C:2011:139, t. 74., i od 12. prosinca 2014., Wilo/OHIM (Pioneering for You), T‑601/13, EU:T:2014:1067, t. 41.].
79. Čak i pod pretpostavkom da taj prigovor treba razumjeti na način da se njime navodi povreda te dužnosti ispitivanja ili načela jednakog postupanja, valja podsjetiti da navedena dužnost i načela moraju biti usklađena s poštovanjem zakonitosti, iz čega proizlazi da se nitko ne može u svoju korist pozvati na nezakonitost koja je bila počinjena u korist druge osobe kako bi ishodila istovjetnu odluku. Stoga se osoba koja zahtijeva proglašavanje žiga Zajednice ništavim pred OHIM‑om ne može pozivati na praksu odlučivanja koja nije u skladu sa zahtjevima propisanima Uredbom br. 207/2009 ili koja bi ga navela na donošenje nezakonite odluke (vidjeti, u tom smislu i analogijom rješenje od 12. veljače 2009., Bild digital et ZVS, C‑39/08 i C‑43/08, EU:C:2009:91, t. 18., i presude Agencja Wydawnicza Technopol/OHIM, točku 78 supra, EU:C:2011:139, t. 75. i 76., te Pioneering for You, točku 78 supra, EU:T:2014:1067, t. 42.).
80. Stoga se potonji prigovor ne može prihvatiti.
81. S obzirom na sva prethodna razmatranja drugi dio ovog tužbenog razloga treba u cijelosti odbiti.
Peti tužbeni razlog koji se temelji na povredi članka 52. stavka 1. točke (a) Uredbe br. 207/2009 u vezi s člankom 7. stavkom 1. točkom (g) te uredbe
82. U prilog ovom tužbenom razlogu tužitelj u bitnome podsjeća da prosječni potrošač iz Portugala i ostalih država članica, uključujući i Ujedinjenu Kraljevinu, poznaje naziv „port“ u odnosu na vina iz Porta i da je relativno čest slučaj da su žigovi vina iz Porta sastavljeni od dvije riječi, od kojih je jedna „port“ (DOW’S PORT, FERREIRA PORT, GRAHAM PORT), koja se ponekad nalazi na početku (PORT FOR TWO). Taj je potrošač također naviknut na to se navedena riječ nalazi na oznakama na bocama vina iz Porta s vidljivo istaknutim karakteristikama. Budući da bijela boja porta nalikuje boji viskija, postoji velika vjerojatnost da navedeni potrošač, suočen s bocom viskija koja nosi žig PORT CHARLOTTE, zaključi da je riječ o boci vina iz Porta. Stoga osporavani žig koji sadržava riječ „port“, potrošača dovodi u zabludu u pogledu zemljopisnog podrijetla, navodeći ga na misao da proizvodi koji nose navedeni žig sadrže vino iz Porta ili da su u određenoj mjeri povezani s vinom iz Porta.
83. OHIM kojeg podupire intervenijent odgovara da razlog za odbijanje iz članka 7. stavka 1. točke (g) Uredbe br. 207/2009 pretpostavlja postojanje stvarne zablude ili dovoljno ozbiljne opasnosti dovođenja potrošača u zabludu, što ovdje nije slučaj.
84. Na temelju članka 7. stavka 1. točke (g) Uredbe br. 207/2009 u vezi s člankom 52. stavkom 1. točkom (a) te uredbe, neće se registrirati, odnosno proglasit će se ništavim žigovi „koji mogu javnost dovesti u zabludu, primjerice u odnosu na vrstu, [na] kakvoću ili [na] zemljopisno podrijetlo proizvoda“ o kojem je riječ.
85. U tom pogledu, žalbeno vijeće smatralo je da osporavani žig ne može dovesti javnost u zabludu u pogledu svojeg zemljopisnog podrijetla, jer izraz „port“ ne označava zemljopisnu zonu i jer se osporavani žig ne povezuje s područjem na kojem se proizvode tužiteljevi proizvodi. Mogućnost postojanja zablude još je manja zbog toga što potrošač lako prepoznaje da viski ima karakteristike koje se razlikuju od karakteristika navedenih proizvoda (točka 34. pobijane odluke).
86. Opći sud smatra da u okviru te ocjene nije počinjena greška.
87. Naime, kao što to tvrdi OHIM, iz ustaljene sudske prakse proizlazi da se slučajevima u kojima dolazi do odbijanja registracije, kao i razlozi ništavosti iz članka 7. stavka 1. točke (g) Uredbe br. 207/2009 u vezi s člankom 52. stavkom 1. točkom (a) te uredbe, pretpostavlja da je moguće utvrditi postojanje stvarne zablude ili dovoljno ozbiljne opasnosti dovođenja potrošača u zabludu [vidjeti, u tom smislu i analogijom presudu od 5. svibnja 2011., SIMS – École de ski internationale/OHIM – SNMSF (esf école du ski français), T‑41/10, EU:T:2011:200, t. 49. i navedenu sudsku praksu]. Međutim, zbog razloga navedenih u gornjim točkama 71. i 76., relevantna javnost, neovisno o njezinu podrijetlu i jezičnim sposobnostima, ne može povezati sam izraz „port“ u osporavanom žigu s oznakom izvornosti „porto“ ili „port“ ili s likerskim vinom koje nosi taj naziv. Stoga je potrebno utvrditi da će još manje biti dovedena u zabludu u odnosu na vrstu, kakvoću ili zemljopisno podrijetlo viskija kojim se trguje pod navedenim žigom. Kao što to tvrdi intervenijent, to je tim više tako jer relevantnoj javnosti – za razliku od Škotske – Portugal, ili barem područje na kojem se nalazi grad Porto nisu poznati kao područja u kojima se proizvodi viski.
88. Slijedom toga, ovaj tužbeni razlog treba odbiti kao neosnovan.
Šesti tužbeni razlog koji se temelji na povredi članka 52. stavka 1. točke (a) Uredbe br. 207/2009 u vezi s člankom 7. stavkom 1. točkom (c) iste uredbe
Podsjetnik na argumente stranaka
89. Tužitelj tvrdi da on – unatoč činjenici da se zahtjev za proglašavanje žiga ništavim nije temeljio na apsolutnom razlogu za odbijanje iz članka 7. stavka 1. točke (c) Uredbe br. 207/2009 – nije znao da postoji mjesto Port Charlotte sve do podnošenja intervenijentovih očitovanja 17. listopada 2011. i da se na taj razlog pozvao pred Odjelom za poništaje u svojim očitovanjima od 20. prosinca 2011. U tom pogledu, žalbeno vijeće međutim nije ocijenilo ključno pitanje postoji li opći interes po pitanju toga mogu li se takvi deskriptivni nazivi zemljopisnog podrijetla slobodno koristiti. Međutim ako, prema riječima intervenijenta, dio relevantne javnosti podrazumijeva da se žig PORT CHARLOTTE odnosi na „autentično mjesto iz kojeg se uobičajeno isporučuje viski“, potrebno je primijeniti taj apsolutni razlog za odbijanje jer se osporavani žig sastoji isključivo od znaka koji u trgovini može služiti za označavanje zemljopisnog podrijetla predmetnog proizvoda.
90. Prema mišljenju OHIM‑a, ovaj je tužbeni razlog nedopušten. Iako je tužitelj s tim u svezi podnio argumente tijekom postupka za proglašavanje žiga ništavim, taj razlog nije bio predmet zahtjeva za proglašavanje žiga ništavim. Stoga je žalbeno vijeće taj tužbeni razlog s pravom kvalificiralo kao nedopušteno proširenje razloga za poništenje. Štoviše, tužitelj nije ovlašten istaknuti ovaj razlog pred Općim sudom. Intervenijent u bitnome dodaje da izraz „port charlotte“ nije dobro poznat potrošačima viskija i da tužitelj nije dokazao ni moguću poznatost osporavanog žiga, tako da je žalbeno vijeće pravilno utvrdilo da tužitelj nije potkrijepio svoje argumente.
Dopuštenost ovog tužbenog razloga
91. OHIM u bitnome tvrdi da je ovaj tužbeni razlog nedopušten zato što činjenica da registracija osporavanog žiga nije u skladu s člankom 7. stavkom 1. točkom (c) Uredbe br. 207/2009 nije bila iznesena u zahtjevu za proglašavanje žiga ništavim pa da stoga nije dio predmeta spora pokrenutog pred Odjelom za poništaje.
92. Taj prigovor nedopuštenosti ne može se prihvatiti.
93. Kao prvo, iako je dakako nesporno da se zahtjev za proglašavanje žiga ništavim, kako je podnesen Odjelu za poništaje, nije odnosio na apsolutni razlog za odbijanje predviđen člankom 7. stavkom 1. točkom (c) Uredbe br. 207/2009, ostaje činjenica da je tužitelj takav razlog istaknuo u istom tom postupku, pozivajući se na presudu od 4. svibnja 1999., Windsurfing Chiemsee (C‑108/97 i C‑109/97, Zb., EU:C:1999:230) u okviru svojih očitovanja na intervenijentov odgovor na žalbu, u kojem je potonji u bitnome tvrdio da izraz „port charlotte“ predstavlja „mjesto koje je poznato po specifičnoj destileriji na otoku Islay“.
94. Kao drugo, Odjel za poništaje o tom je razlogu izričito zauzeo stajalište u točkama 40. do 49. svoje odluke, i odbio ga kao neosnovanog među ostalim zbog toga što na temelju podnesenih dokaza nije dokazano da je prosječni potrošač viskija upoznat s mjestom Port Charlotte u trenutku podnošenja prijave za registraciju osporavanog žiga (točka 48. odluke Odjela za poništaje).
95. Kao treće, tužitelj je u svojoj žalbi pred žalbenim vijećem izričito istaknuo razlog koji se temelji na povredi članka 52. stavka 1. točke (a) Uredbe br. 207/2009 u vezi s člankom 7. stavkom 1. točkom (c) te uredbe tvrdeći da je ocjena Odjela za poništaje s tim u svezi bila pogrešna. Nadalje, u točki 35. pobijane odluke, unatoč tvrdnji prema kojoj je tužitelj taj razlog iznio „tek u trenutku podnošenja žalbe“, žalbeno vijeće je stvarno ocijenilo i odbilo taj razlog, smatrajući, s jedne strane, da je tužiteljeva argumentacija proturječna jer istovremeno upućuje na mjesto – (postojeće ili nepostojeće) – pod nazivom Port Charlotte i na „grad Oporto (Porto)“, i, s druge strane, jer je Odjel za poništaje s pravom naveo da tužitelj nije podnio dokaze kojima bi se moglo dokazati da je prosječnom potrošaču bilo poznato mjesto ili grad pod nazivom Port Charlotte. Stoga je OHIM – s obzirom na tekst točke 35. pobijane odluke – pogrešno tvrdio da je žalbeno vijeće navedeni razlog samo kvalificirao kao „nedopušteno proširenje razloga za poništenje“. Naposljetku, tu ocjenu ne može dovesti u pitanje pogrešan zaključak iz točke 38. pobijane odluke prema kojem tužbeni razlog koji se temelji na članku 7. stavku 1. točki (c) Uredbe br. 207/2009 nije nikada bio iznesen tijekom postupka za proglašavanje žiga ništavim pa da ga tužitelj nema pravo istaknuti u svojoj žalbi podnesenoj žalbenom vijeću.
96. Stoga je potrebno utvrditi da se pred žalbenim vijećem, u skladu s člankom 135. stavkom 1. Uredbe br. 207/2009, nakon žalbe koju je tužitelj podnio protiv odluke Odjela za poništaje, vodio postupak o predmetu spora kako je određen navedenom odlukom i razlozima koji su izneseni u prilog, te je o njemu donijelo odluku, u najmanju ruku radi cjelovitosti. OHIM se u tim okolnostima ne može s uspjehom pozvati na presudu od 13. siječnja 2011., Park/OHIM – Bae (PINE TREE) (T‑28/09, EU:T:2011:7, t. 46.), iz koje jedino proizlazi da zahtjev za proglašavanje žiga ništavim ne može prvi put biti podnesen pred žalbenim vijećem, što ovdje nije slučaj. Suprotno tomu, navedena presuda potvrđuje da je na prvome mjestu na Odjelu za poništaje da odluči o zahtjevu za proglašavanje žiga ništavim, kako je određen različitim zahtjevima i različitim postupovnim aktima stranaka (vidjeti u tom smislu gore navedenu presudu PINE TREE, EU:T:2011:7, t. 46. i navedenu sudsku praksu), među kojima su u ovom slučaju tužiteljeva očitovanja na intervenijentov odgovor na žalbu, koji su podneseni Odjelu za poništaje.
97. Stoga budući da je ocjena razloga koji se temelji na povredi članka 52. stavka 1. točke (a) Uredbe br. 207/2009 u vezi s člankom 7. stavkom 1. točkom (c) te uredbe bila iznesena i ocijenjena u okviru dvostupanjskog postupka pred OHIM‑om, i da je tužitelj taj isti razlog iznio pred Općim sudom, pred tim sudom se na temelju članka 65. te uredbe vodi postupak o njemu, te je isti dužan odlučiti o njegovoj osnovanosti.
98. Slijedom toga, ovaj tužbeni razlog treba proglasiti dopuštenim.
Osnovanost ovog tužbenog razloga
99. Potrebno je podsjetiti da se sukladno odredbama članka 7. stavka 1. točke (c) Uredbe br. 207/2009, koji se na ovaj slučaj primjenjuje na temelju članka 52. stavka 1. točke (a) te uredbe, odbijaju registrirati oni žigovi koji se sastoje isključivo od znakova ili oznaka koji bi u trgovini mogli služiti za označivanje vrste, kakvoće, količine, namjene, vrijednosti i zemljopisnog podrijetla ili vremena proizvodnje proizvoda ili pružanja usluga ili nekih drugih obilježja proizvoda ili usluga.
100. Za te se znakove ili deskriptivne oznake smatra da nisu u stanju izvršavati glavnu funkciju žiga, a to je pokazivanje komercijalnog podrijetla predmetnog proizvoda ili usluge, kako bi se potrošaču koji stječe taj proizvod ili uslugu koja je označena žigom omogućilo da pri kasnijem stjecanju učini isti izbor, ako se iskustvo pokazalo pozitivnim, ili drugi izbor, ako se ono pokazalo negativnim [presuda od 23. listopada 2003., OHIM/Wrigley, C‑191/01 P, Zb., EU:C:2003:579, t. 30.; vidjeti također presudu od 13. rujna 2013., Fürstlich Castell’sches Domänenamt/OHIM – Castel Frères (CASTEL), T‑320/10, Zb. (ulomci), EU:T:2013:424, t. 40. i navedenu sudsku praksu].
101. Usto, opći interes koji stoji iza članka 7. stavka 1. točke (c) Uredbe br. 207/2009 sastoji se u tom da osigura da svi gospodarski subjekti koji nude takve proizvode ili usluge mogu slobodno koristiti deskriptivne znakove koji se odnose na jednu ili više obilježja proizvoda ili usluga za koje je bila zatražena registracija (vidjeti u tom smislu presude OHIM/Wrigley, točka 100. supra, EU:C:2003:579, t. 31., i Agencja Wydawnicza Technopol/OHIM, točka 78. supra, EU:C:2011:139, t. 37.).
102. Preciznije govoreći, kada je riječ o oznakama ili podacima koji mogu služiti za označavanje zemljopisnog podrijetla kategorija proizvoda za koje je zatražena registracija žiga, a posebno zemljopisnih naziva, postoji opći interes da ostanu dostupni ne samo zbog toga što mogu eventualno upućivati na kvalitetu i ostala svojstva kategorije dotičnih proizvoda ili usluga, već jednako tako jer mogu na različite načine utjecati na sklonosti potrošača, na primjer povezujući proizvode ili usluge s mjestom koje može pobuđivati pozitivne osjećaje (vidjeti presudu CASTEL, točka 100. supra, EU:T:2013:424, t. 43. i navedenu sudsku praksu).
103. Isključena je, s jedne strane, registracija kao žigova zemljopisnih naziva koji označavaju određena zemljopisna mjesta koja su već slavna ili poznata za dotičnu kategoriju proizvoda i koja su, stoga, s njima već povezana u svijesti relevantnoga kruga osoba kao i, s druge strane, registracija zemljopisnih naziva koje mogu koristiti poduzetnici i koji im i dalje trebaju biti na raspolaganju kao oznake zemljopisnog podrijetla dotičnih kategorija proizvoda (vidjeti presudu CASTEL, točka 100. supra, EU:T:2013:424, t. 44. i navedenu sudsku praksu).
104. Međutim, člankom 7. stavkom 1. točkom (c) Uredbe br. 207/2009 ustvari nije isključena registracija zemljopisnih naziva nepoznatih relevantnom krugu osoba, ili barem nepoznatih kao opis zemljopisnog mjesta, ili naziva za koje, zbog karakteristika opisanog mjesta, nije vjerojatno da će relevantan krug osoba moći percipirati da kategorija dotičnih proizvoda ili usluga potječe iz tog mjesta ili da je tamo osmišljena (vidjeti presudu CASTEL, točka 100. supra, EU:T:2013:424, t. 45. i navedenu sudsku praksu).
105. Stoga u cilju ocjene može li oznaka, u očima relevantnoga kruga osoba, označiti zemljopisno podrijetlo dotične kategorije proizvoda, valja odrediti označava li zemljopisni naziv o kojem je riječ mjesto koje u očima relevantnoga kruga osoba trenutačno predstavlja vezu s kategorijom dotičnih proizvoda, odnosno je li razumno predvidjeti da takva veza može nastati u budućnosti. U tu svrhu, valja uzeti u obzir veću ili manju upoznatost potonjih s takvim nazivom, kao i karakteristike mjesta koje se njime označava i dotične kategorije proizvoda (vidjeti presudu CASTEL, točka 100. supra, EU:T:2013:424, t. 46. i navedenu sudsku praksu).
106. Poput onoga što ističe žalbeno vijeće u točki 35. pobijane odluke i onoga što ističu OHIM i intervenijent, potrebno je utvrditi da u ovom slučaju, osim nepotkrijepljene intervenijentove tvrdnje da izraz „port charlotte“ predstavlja „mjesto koje je poznato po specifičnoj destileriji na otoku Islay“, tužitelj nije dokazao da navedeni izraz označava već slavno ili poznato zemljopisno mjesto u krugu relevantnih osoba u odnosu na viski, te da taj izraz treba ostaviti dostupnim ostalim proizvođačima viskija istog podrijetla kao oznaku zemljopisnog podrijetla. Suprotno tomu, sam je tužitelj priznao da je na početku propustio istaknuti apsolutni razlog za odbijanje na temelju članka 7. stavka 1. točke (c) Uredbe br. 207/2009 jer nije znao da se osporavani žig odnosi na takvo specifično mjesto. Isto tako, tužitelj nije dokazao da se osporavani žig mogao upotrebljavati kao oznaka zemljopisnog mjesta za druge viskije, ili da je krug relevantnih osoba – neovisno o podrijetlu i jezičnim sposobnostima relevantne javnosti, ako je to slučaj, u budućnosti mogao uspostaviti vezu s tom kategorijom proizvoda. Stoga nije dokazano da postoji opći interes da izraz „port charlotte“ ostane dostupan za označavanje drugih viskija osim onih koje proizvodi intervenijent, odnosno da postoji potreba drugih proizvođača viskija da slobodno raspolažu takvim nazivom.
107. Zbog toga ovaj tužbeni razlog treba odbiti kao neosnovan.
Međuzaključak
108. S obzirom na sva prethodna razmatranja, imajući u vidu nezakonitosti utvrđene u okviru ocjene trećeg i četvrtog tužbenog razloga koji se temelje na činjenici da žalbeno vijeće nije primijenilo mjerodavna pravila portugalskog prava (vidjeti gornje točke 50. i 62.), pobijanu odluku valja poništiti.
Zahtjev za izmjenu
109. Kada je riječ o drugom dijelu tužiteljeva zahtjeva, koji se odnosi na izmjenu pobijane odluke, valja podsjetiti da nadzor koji Opći sud izvršava u skladu s člankom 65. Uredbe br. 207/2009 predstavlja nadzor nad zakonitošću odluka žalbenih vijeća OHIM‑a i da taj sud može poništiti ili izmijeniti odluku samo ako je ona, u trenutku donošenja, bila zahvaćena razlozima za poništenje ili izmjenu navedenim u članku 65. stavku 2. te uredbe. Iz toga slijedi da ovlast Općeg suda za izmjenu istom ne daje ovlast da svojom ocjenom zamijeni ocjenu žalbenog vijeća, a niti mogućnost da ocjeni ono o čemu se žalbeno vijeće još nije izjasnilo. Izvršavanje ovlasti za izmjenu stoga treba biti ograničeno u načelu na situacije u kojima Opći sud može donijeti, nakon izvršene ocjene žalbenog vijeća, na temelju već utvrđenih činjeničnih i pravnih elemenata, odluku koju je žalbeno vijeće trebalo donijeti (presuda Edwin/OHIM, točka 45. supra, EU:C:2011:452, t. 71. i 72.).
110. Stoga Opći sud u okviru primjene članka 8. stavka 4. Uredbe br. 207/2009 u ovom slučaju nema mogućnost samostalno ocijeniti može li se tužitelj pozivati na posebna ranija prava koja proizlaze iz pravila portugalskog prava. U tom smislu valja podsjetiti da i postojanje i opseg nacionalnog prava predstavljaju činjenična pitanja koja su uređena načelima o teretu dokazivanja i o izvođenju dokaza, te načelom slobodne ocjene dokaza od strane suda (vidjeti, u tom smislu i analogijom presude Edwin/OHIM, točka 45. supra, EU:C:2011:452, t. 49. do 51., i makro, točka 45. supra, EU:T:2013:232, t. 62. do 65.). Stoga Opći sud svojim tumačenjem portugalskog prava ne može zamijeniti tumačenje koje je trebalo izvršiti žalbeno vijeće na temelju različitih dokaza, posebice mjerodavnih odluka portugalskih sudova, koje je tužitelj podnio tijekom dvostupanjskog postupka pred OHIM‑om, odnosno prije donošenja pobijane odluke.
111. Slijedom toga, zahtjev za izmjenu valja odbiti.
Troškovi
112. Sukladno odredbama članka 134. stavka 1. Poslovnika Općeg suda, stranka koja ne uspije u postupku dužna je snositi troškove, ako je takav zahtjev postavljen.
113. Nadalje, iz članka 190. stavka 2. Poslovnika proizlazi da samo nužni troškovi koji su strankama nastali u postupku pred žalbenim vijećem smatraju se troškovima čiju je naknadu moguće tražiti. S druge strane, troškovi nastali u postupku pred Odjelom za poništaje ne predstavljaju troškove čiju je naknadu moguće tražiti, tako da se s obzirom na to tužiteljev zahtjev ne može prihvatiti.
114. Budući da OHIM nije uspio u postupku, valja mu naložiti snošenje troškova, uključujući i onih nastalih u postupku pred žalbenim vijećem, sukladno tužiteljevu zahtjevu.
115. Intervenijent će snositi vlastite troškove na temelju članka 138. stavka 3. Poslovnika.
Operativni dio
Slijedom navedenoga,
OPĆI SUD (četvrto vijeće)
proglašava i presuđuje:
1. Poništava se odluka četvrtog žalbenog vijeća Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM) od 8. srpnja 2014. (predmet R 946/2013‑4) koja se odnosi na postupak za proglašavanje žiga ništavim između Instituto dos Vinhos do Douro e do Porto, IP i Bruichladdich Distillery Co. Ltd.
2. U preostalom dijelu tužba se odbija.
3. OHIM‑u se nalaže snošenje troškova, uključujući i onih nastalih u postupku pred žalbenim vijećem.
4. Bruichladdich Distillery snosit će vlastite troškove.