PRESUDA SUDA9. prosinca 1997.(*)„Mjere s istovrsnim učinkom – Radnje pojedinaca – Prepreke slobodnom kretanju voća i povrća“U predmetu C-265/95_Komisija Europskih zajednica,
koju zastupaju Hendrik van Lier, pravni savjetnik i Jean-Francis
Pasquier, državni službenik upućen u pravnu službu, u svojstvu agenata, s
izabranom adresom za dostavu u Luxembourgu kod Carlosa Gómeza de la
Cruza, člana pravne službe, Centre Wagner, Kirchberg_tužitelj_koju podupiruKraljevina Španjolska,
koju zastupaju Alberto José Navarro Gonzalez, generalni direktor pravne
i institucionalne koordinacije za Zajednicu i Rosario Silva de
Lapuerta, abogado del Estado, iz službe za sporove u Zajednici, u
svojstvu agenata, s izabranom adresom za dostavu u Luxembourgu u
sjedištu veleposlanstva Španjolske, 4-6, boulevard E. Servais_iUjedinjena Kraljevina Velike Britanije i Sjeverne Irske,
koju zastupa John E. Collins, iz Treasury Solicitor's Departmenta, u
svojstvu agenta, uz asistenciju Stephena Richardsa i Marka Hoskinsa, barristers, s izabranom adresom za dostavu u Luxembourgu u sjedištu veleposlanstva Ujedinjene Kraljevine, 14, boulevard Roosevelt_intervenijenti_protivFrancuske Republike,
koju zastupaju Jean-François Dobelle, zamjenik direktora u upravi za
pravne poslove Ministarstva vanjskih poslova, Catherine de Salins,
pomoćnica direktora u istoj upravi, Anne de Bourgoing, povjerenica u
istoj upravi i Philippe Martinet, tajnik za vanjske poslove u istome
ministarstvu, u svojstvu agenata, s izabranom adresom za dostavu u
Luxembourgu u sjedištu veleposlanstva Francuske, 8 B, boulevard Joseph
II_tuženik_radi
utvrđivanja toga da je Francuska Republika, ne poduzevši sve potrebne i
proporcionalne mjere kako radnje pojedinaca ne bi sprječavale slobodno
kretanje voća i povrća, povrijedila obveze koje proizlaze iz zajedničke
organizacije tržišta poljoprivrednih proizvoda i članka 30. Ugovora o
EZ-u, u vezi s člankom 5. tog ugovora_SUD_u
sastavu: G. C. Rodríguez Iglesias, predsjednik, C. Gulmann, H.
Ragnemalm, M. Wathelet i R. Schintgen (izvjestitelj), predsjednici
vijeća, G. F. Mancini, J. C. Moitinho de Almeida, P. J. G. Kapteyn, J.
L. Murray, D. Α. O. Edward, J.-P. Puissochet, G. Hirsch i P. Jann, suci_nezavisni odvjetnik: C. O. Lenz_tajnik: H. A. Rühl, glavni administrator_uzimajući u obzir izvještaj za raspravu_saslušavši
izlaganja stranaka na raspravi od 10. lipnja 1997., tijekom koje su
Komisiju zastupali Hendrik van Lier i Jean-Francis Pasquier, Kraljevinu
Španjolsku Rosario Silva de Lapuerta te Francusku Republiku
Jean-François Dobelle i Kareen Rispal-Bellanger, pomoćnica direktora u
upravi za pravne poslove Ministarstva vanjskih poslova, u svojstvu
agenta_saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi od 9. srpnja 1997._donosi sljedećuPresudu1        Zahtjevom
podnesenim tajništvu Suda 4. kolovoza 1995. Komisija Europskih
zajednica podnijela je, na temelju članka 169. Ugovora o EZ-u, tužbu
radi utvrđivanja da je Francuska Republika, ne poduzevši sve potrebne i
proporcionalne mjere kako radnje pojedinaca ne bi sprječavale slobodno
kretanje voća i povrća, povrijedila obveze koje proizlaze iz zajedničke
organizacije tržišta poljoprivrednih proizvoda i članka 30. tog ugovora,
u vezi s člankom 5. tog ugovora.2        Komisija
navodi da joj se redovito već više od jednog desetljeća podnose
pritužbe o pasivnosti francuskih tijela u pogledu nasilnih akata
pojedinaca i protestnih pokreta francuskih poljoprivrednika u odnosu na
poljoprivredne proizvode podrijetlom iz drugih država članica. Ti se
akti sastoje, među ostalim, od presretanja kamiona koji prevoze takve
proizvode na francusko državno područje i uništavanja njihovog tereta,
nasilja prema vozačima kamiona, prijetnji francuskim supermarketima koji
prodaju poljoprivredne proizvode podrijetlom iz drugih država članica
kao i oštećivanja te robe izložene u trgovinama u Francuskoj.3        Komisija
je upozorila da su od 1993. određeni pokreti francuskih
poljoprivrednika, među kojima i organizacija pod nazivom Coordination
rurale, pokrenuli sustavnu kampanju kontrole ponude poljoprivrednih
proizvoda podrijetlom iz drugih država članica, obilježenu osobito
zastrašivanjima trgovaca na veliko i na malo kako bi ih se navelo na to
da se opskrbljuju isključivo francuskim proizvodima, uspostavljanjem
najmanje moguće cijene prodaje za proizvode o kojima je riječ kao i
organizacijom kontrola radi provjere pridržavaju li se gospodarski
subjekti danih uputa.4        Tako
su od travnja do srpnja 1993. osobito jagode podrijetlom iz Španjolske
bile cilj te kampanje. U kolovozu i rujnu iste godine jednako je
postupano i s rajčicama podrijetlom iz Belgije.5        U
1994. španjolske jagode osobito su bile predmet iste vrste prijetnji
prema određenim trgovačkim centrima te uništavanja robe i prijevoznih
sredstava, pri čemu su se nasilni događaji dogodili dvaput na istome
mjestu unutar dva tjedna bez intervencije prisutnih organa održavanja
javnog reda radi učinkovite zaštite kamiona i njihovog tereta.6        Komisija
upućuje i na druge slučajeve vandalizma koji su u Francuskoj ometali
slobodno kretanje poljoprivrednih proizvoda podrijetlom iz Italije i
Danske.7        Nakon
što se Komisija u više navrata obratila francuskim tijelima, ocijenila
je da je Francuska Republika, ne poduzevši sve potrebne i proporcionalne
mjere kako radnje pojedinaca ne bi sprječavale, kažnjivim djelima,
slobodno kretanje poljoprivrednih proizvoda, povrijedila obveze koje
proizlaze iz zajedničke organizacije tržišta poljoprivrednih proizvoda i
članka 30. Ugovora, u vezi s člankom 5. tog ugovora. Slijedom toga
Komisija je 19. srpnja 1994. dopisom, u skladu s člankom 169. Ugovora,
pozvala francusku vladu da joj u roku od dva mjeseca podnese očitovanja o
povredi obveze koja joj se predbacuje.8        Francuska
vlada je u dopisu od 10. listopada 1994. odgovorila da je uvijek
odlučno osuđivala akte vandalizma koje su počinili francuski
poljoprivrednici. Naglasila je da su preventivne mjere nadzora, zaštite i
prikupljanja informacija omogućile znatno smanjenje incidenata između
1993. i 1994. Usto, činjenica da su državna odvjetništva sustavno
provodila istrage pokazuje odlučnost francuskih tijela da se kazni svako
kažnjivo ponašanje koje ima za cilj sprječavanje uvoza poljoprivrednih
proizvoda iz drugih država članica. Međutim nepredvidljive diverzantske
akcije malih pokretnih skupina uvelike su otežale intervenciju organa
održavanja javnog reda i objašnjavaju često neplodonosnu narav
pokrenutih sudskih postupaka. Napokon, praksa Coordination rurale kojom
se htjelo regulirati tržište poljoprivrednih proizvoda pribjegavanjem
prijetnjama i uništavanju bila je predmet postupka pred Conseil de la
concurrence (Vijeće za konkurentnost).9        Međutim
20. travnja 1995. dogodili su se novi ozbiljni incidenti na jugozapadu
Francuske, pri čemu su uništeni poljoprivredni proizvodi podrijetlom iz
Španjolske.10      Komisija
je stoga 5. svibnja 1995. izdala obrazloženo mišljenje u skladu s
člankom 169. stavkom 1. Ugovora. U tom mišljenju smatrala je da je
Francuska Republika, ne poduzevši sve potrebne i proporcionalne mjere
kako radnje pojedinaca ne bi sprječavale slobodno kretanje voća i
povrća, povrijedila obveze koje proizlaze iz zajedničke organizacije
tržišta poljoprivrednih proizvoda i članka 30. Ugovora, u vezi s člankom
5. tog ugovora, te ju je pozvala, na temelju članka 169. stavka 2.
Ugovora, da poduzme potrebne mjere za usklađivanje s tim mišljenjem u
roku od mjesec dana.11      Francuska
vlada je 16. lipnja 1995. istaknula da je usvojila sve mjere koje su
joj bile na raspolaganju za jamčenje slobodnoga kretanja robe na svojem
državnom području i da su uvedena sredstva odvraćanja omogućila znatno
smanjenje nasilja počinjenoga 1995. Na nacionalnoj razini među
odgovarajućim ministarstvima utvrđena je zajednička akcija borbe protiv
ponovnih akata vandalizma, koja se osobito sastojala od pojačanog
nadzora te uputa prefektima i organima održavanja javnog reda da odlučno
postupaju. Usto na lokalnoj razini alarmni sustav koji se sastoji od
strogog nadzora osjetljivih objekata omogućio je izbjegavanje
mnogobrojnih incidenata. Iako se rizik uništavanja ne može u potpunosti
izbjeći, zbog toga što se radi o nepredvidljivim akcijama čije je
počinitelje vrlo teško identificirati, Tribunal correctionnel de Nîmes
(kazneni sud u Nîmesu) je 1994. osudio 24 poljoprivrednika zbog
oštećenja tuđe stvari. Od stupanja na snagu članka 322-13 novoga
kaznenog zakona 1. ožujka 1994. suzbijanje prijetnji oštećenja stvari
postalo je učinkovitije. Napokon, uzrokovanu štetu nadoknadila je država
te su izdane upute radi ubrzavanja dodjele naknade štete koju su
pretrpjeli gospodarski subjekti o kojima je riječ.12      Prema
Komisiji francuski ministar poljoprivrede svejedno je 1995. izjavio da,
iako ne odobrava nasilne akte poljoprivrednika i osuđuje ih, nikako ne
planira intervenciju organa održavanja javnog reda kako bi ih zaustavio.13      Nad
tri kamiona koja su prevozila voće i povrće podrijetlom iz Španjolske
2. lipnja 1995. izvršeni su nasilni akti na jugu Francuske, ali ograni
održavanja javnog reda nisu intervenirali. Početkom srpnja 1995.
francuski poljoprivrednici ponovno su uništili talijansko i španjolsko
voće.14      Komisija je stoga podnijela ovu tužbu.15      Rješenjima
od 14. i 27. veljače 1996. Sud je Ujedinjenoj Kraljevini Velike
Britanije i Sjeverne Irske te Kraljevini Španjolskoj odobrio
intervenciju u prilog tužbenom zahtjevu Komisije.16      U
prilog svojoj tužbi Komisija ističe da članak 30. Ugovora i zajednička
organizacija tržišta voća i povrća, koji se temelje na istom načelu
uklanjanja prepreka trgovini, zabranjuju količinska ograničenja na uvoz
među državama članicama kao i sve mjere s istovrsnim učinkom. Usto, u
skladu s člankom 5. Ugovora države članice obvezne su poduzeti sve
prikladne mjere radi osiguranja ispunjenja obveza koje proizlaze iz tog
ugovora.17      Prema
tome, presretanje prijevoznih sredstava i oštećivanje poljoprivrednih
proizvoda podrijetlom iz drugih država članica kao i ozračje
nesigurnosti koje proizlazi iz prijetnji različitih poljoprivrednih
organizacija prema distributerima voća i povrća takvog podrijetla, koji
su utvrđeni u konkretnom slučaju na francuskom državnom području,
predstavljaju prepreku trgovini tim proizvodima unutar Zajednice, koju
države članice moraju spriječiti usvajanjem odgovarajućih mjera,
uključujući one prema pojedincima koji ugrožavaju slobodno kretanje
roba.18      U
konkretnom slučaju, činjenica da su ozbiljni incidentni nastavili iz
godine u godinu sprječavati uvoz i provoz voća i povrća podrijetlom iz
drugih država članica u Francusku pokazuje da preventivne i represivne
mjere koje francuska vlada spominje u svoju obranu nisu ni dovoljne ni
proporcionalne da se počinitelje u praksi odvrati od počinjenja ili
ponavljanja tih akata. Štoviše, s obzirom na činjenice kojima raspolaže
Komisija, razvidno je da francuska tijela ustrajno nisu htjela
intervenirati radi učinkovite prevencije i represije nasilnih akata
poljoprivrednika u Francuskoj.19      Španjolska vlada i vlada Ujedinjene Kraljevine podupiru tužbeni zahtjev Komisije.20      Nasuprot tome, francuska vlada tvrdi da tužba Komisije nije osnovana.21      Tako
tvrdi da su provedene, u okolnostima analognima onima primjenjivima na
usporedive povrede u nacionalnom pravu, sve potrebne i odgovarajuće
mjere za prevenciju i represiju radnji pojedinaca kojima se povređuje
slobodno kretanje poljoprivrednih proizvoda. Nadzorne mjere uvedene
1993. omogućile su znatno smanjenje nasilnih akata u godinama nakon
toga.22      Međutim,
uzimajući u obzir znatan broj kamiona koji prevoze poljoprivredne
proizvode na francuskom državnom području i velik broj njihovih
odredišta, s jedne strane, kao i nepredvidljivi karakter akcija
poljoprivrednika koji djeluju u malim diverzantskim skupinama, s druge
strane, rizik uništavanja ne može se u potpunosti ukloniti. Taj
posljednji razlog također objašnjava zašto je vrlo teško identificirati
odgovorne počinitelje i dokazati njihovo osobno sudjelovanje u nasilnim
aktima kako bi ih se sustavno kaznilo. Ipak, od 1994. još šest osoba je
osuđeno ili je nad njima proveden istražni postupak. Usto, policiji
treba dopustiti ovlast da ocijeni treba li intervenirati s ciljem
zaštite javnog poretka. U svakom slučaju država nadoknađuje štetu
žrtvama povreda na temelju objektivne odgovornosti države. Tako je
1993., 1994. i 1995. na ime naknade štete isplaćen iznos veći od 17
milijuna FF.23      Francuska
vlada dodaje da je razlog nezadovoljstva francuskih poljoprivrednika
znatno povećanje izvoza španjolskih proizvoda od pristupanja Kraljevine
Španjolske, što je uzrokovalo znatan pad cijena uvećan konkurentskom
devalvacijom pesete kao i dampinške cijene španjolskih proizvođača.
Francusko tržište voća i povrća bilo je ozbiljno poremećeno zbog toga
što prijelazno razdoblje predviđeno za to pristupanje nije uspostavilo
nikakav mehanizam nadzora izvoznih cijena španjolskih proizvođača.
Francuska vlada također ističe da nije zauzela protekcionistički stav,
nego je u tom slučaju pokazala konstruktivan pristup poduzimanjem koraka
u Vijeću kako bi se riješile poteškoće tržišta voća i povrća te
dogovaranjem sa španjolskim tijelima.24      Kako
bi se mogla ocijeniti osnovanost Komisijine tužbe, treba najprije
podsjetiti da je slobodno kretanje roba jedno od temeljnih načela
Ugovora.25      U
tom smislu članak 3. točka (c) Ugovora o EZ-u propisuje da, za ciljeve
određene u članku 2., aktivnosti Zajednice obuhvaćaju unutarnje tržište
koje obilježava ukidanje prepreka slobodnom kretanju robe među državama
članicama.26      U
skladu s člankom 7.A stavkom 2. Ugovora o EZ-u, unutarnje tržište je
prostor bez unutarnjih granica u kojem se osigurava slobodno kretanje
robe u skladu s odredbama Ugovora.27      To temeljno načelo provodi se člancima 30. i dalje Ugovora.28      Konkretno,
članak 30. predviđa da su među državama članicama zabranjena količinska
ograničenja uvoza kao i sve mjere s istovrsnim učinkom.29      Tu
odredbu, s obzirom na njezin kontekst, treba razumjeti tako da joj je
cilj uklanjanje svih ograničenja, izravnih ili neizravnih, stvarnih ili
mogućih, uvoznih tokova u trgovini unutar Zajednice.30      Kao
neophodno sredstvo za ostvarenje tržišta bez unutarnjih granica, članak
30. ne zabranjuje samo državne mjere koje same za sebe stvaraju
ograničenja trgovine među državama članicama, nego se može primijeniti i
kad država članica ne poduzme potrebne mjere kako bi suzbila prepreke
slobodnom kretanju robe koje nije uzrokovala država.31      Naime,
činjenica da država članica nije djelovala ili, ovisno o slučaju, nije
usvojila dostatne mjere za sprječavanje prepreka slobodnom kretanju
robe, koje su izazvale, među ostalim, radnje pojedinaca na njezinom
državnom području u odnosu na proizvode podrijetlom iz drugih država
članica, takve je naravi da jednako ograničava trgovinu unutar Zajednice
kao i pozitivno djelovanje.32      Dakle,
članak 30. države članice obvezuje ne samo na to da same ne usvajaju
akte ili ponašanja koja mogu predstavljati prepreku trgovini, nego i, u
vezi s člankom 5. Ugovora, na to da poduzmu sve potrebne i odgovarajuće
mjere radi osiguranja poštovanja te temeljne slobode na svojem državnom
području.33      U
potonjem slučaju, države članice, koje ostaju jedine ovlaštene za
održavanje javnog poretka i zaštitu unutarnje sigurnosti, imaju, doduše,
marginu prosudbe za utvrđivanje koje su, u danoj situaciji,
najprikladnije mjere za uklanjanje ograničenja uvoza proizvoda.34      Prema
tome, nije na institucijama Zajednice da nadomjeste države članice u
propisivanju mjera koje trebaju usvojiti i učinkovito primijeniti radi
osiguranja slobodnoga kretanja robe na svojem državnom području.35      Međutim,
imajući u vidu prethodno spomenutu diskrecijsku ovlast, na Sudu je da
provjeri, u slučaju koji rješava, je li država članica o kojoj je riječ
poduzela sve odgovarajuće mjere radi osiguranja slobodnoga kretanja
robe.36      Treba
dodati da se prethodna razmatranja također primjenjuju na uredbe Vijeća
o zajedničkoj organizaciji tržišta različitih poljoprivrednih
proizvoda, u skladu s člancima 38. do 46., u vezi s člankom 7. stavkom
7. Ugovora o EZ-u (vidjeti presude od 14. srpnja 1976., Kramer i dr.,
3/76, 4/76 i 6/76, Zb., str. 1279., t. 53. i 54. te od 25. svibnja
1993., Komisija/Italija, C-228/91, Zb., str. I-2701., t. 11., u pogledu
uredaba o zajedničkoj organizaciji tržišta u području proizvoda
ribarstva).37      Što
se konkretno tiče ovog predmeta, treba ustvrditi da činjenice na kojima
se temelji tužba zbog povrede obveze koju je Komisija podnijela protiv
Francuske Republike nisu sporne.38      Nasilni
akti počinjeni na francuskom državnom području prema poljoprivrednim
proizvodima podrijetlom iz drugih država članica, koji se sastoje, među
ostalim, od presretanja kamiona koji prevoze takve proizvode,
uništavanja njihovog tereta i nasilja nad vozačima kao i od prijetnji
trgovcima na veliko i na malo te oštećenja izložene robe, nedvojbeno
stvaraju prepreke trgovini tim proizvodima unutar Zajednice.39      Stoga
treba provjeriti je li u ovom slučaju francuska vlada poštovala svoje
obveze iz članka 30. Ugovora, u vezi s člankom 5., time što je
poduzimala dostatne i odgovarajuće mjere radi suzbijanja radnji
pojedinaca koje uzrokuju prepreke slobodnom kretanju određenih
poljoprivrednih proizvoda.40      U
tom smislu treba naglasiti da iz podnesaka Komisije proizlazi da se
sporni incidenti iz ove tužbe događaju redovito već više od deset
godina.41      Komisija
je već 8. svibnja 1985. uputila Francuskoj Republici prvo pismo
opomene, u kojem ju je pozvala da poduzme potrebne preventivne i
represivne mjere za okončanje takve vrste akata.42      Usto,
Komisija je u konkretnom slučaju u više navrata podsjetila francusku
vladu da pravo Zajednice nameće obvezu nadzora učinkovitog poštovanja
načela slobodnoga kretanja robe uklanjanjem svih ograničenja slobodnoj
trgovini poljoprivrednim proizvodima podrijetlom iz drugih država
članica.43      Francuska
tijela imala su, stoga, u konkretnom slučaju na raspolaganju dovoljno
vremena za usvajanje neophodnih mjera s ciljem ispunjavanja svojih
obveza u skladu s pravom Zajednice.44      Nakon
toga, unatoč objašnjenjima koja je pružila francuska vlada, prema
kojima su poduzete sve mjere radi sprječavanja nastavka nasilja i
kažnjavanja odgovornih osoba, činjenica je da su godinu za godinom
ozbiljni incidenti znatno ugrožavali trgovinu poljoprivrednim
proizvodima na francuskom državnom području.45      U
tom smislu iz prikaza činjeničnog stanja koji je podnijela Komisija i
koji francuska vlada nije osporila proizlazi da je riječ prije svega o
određenim razdobljima u godini i da usto postoje osobito ugrožena mjesta
na kojima su se incidenti dogodili u više navrata tijekom iste godine.46      Od
1993. nasilni i vandalski akti nisu bili usmjereni samo na sredstva
prijevoza poljoprivrednih proizvoda, nego su se proširili i na sektor
distribucije tih proizvoda na veliko i na malo.47      Novi ozbiljni incidenti iste vrste ponovno su se dogodili 1996. i 1997.48      Treba
istaknuti i da nije osporeno da tijekom takvih incidenata francuski
organi održavanja javnog reda ili nisu bili prisutni na mjestu događaja,
unatoč činjenici da su u određenim slučajevima nadležna tijela bila
prethodno obaviještena o neposrednoj opasnosti od prosvjeda
poljoprivrednika, ili nisu intervenirali, čak i u slučajevima kada su
bili mnogobrojniji od izazivača nereda. Štoviše, nije se uvijek radilo o
brzim iznenadnim akcijama prosvjednika koji bi odmah potom pobjegli,
već su se u određenim slučajevima neredi odvijali nekoliko sati.49      Usto,
nije sporno da je određen broj akata vandalizma snimljen televizijskim
kamerama, da prosvjednici često nisu imali prekrivena lica i da su
skupine poljoprivrednika koji su sudjelovali u neredima bile poznate
službama održavanja reda. 50      Međutim,
nije sporno da je samo jedan mali broj osoba koje su sudjelovale u tim
teškim kršenjima javnog reda identificiran i progonjen.51      Tako
su u pogledu mnogobrojnih akata vandalizma počinjenih tijekom razdoblja
od travnja do kolovoza 1993. francuska tijela mogla navesti samo jedan
jedini slučaj kaznenog progona.52      S
obzirom na sve prethodno navedeno, Sud, ne negirajući poteškoće
nadležnih tijela u suočavanju sa situacijama takve vrste poput onih o
kojima je riječ, može jedino zaključiti, uzimajući u obzir učestalost i
ozbiljnost incidenata koje je nabrojala Komisija, da mjere koje je
usvojila francuska vlada u ovom slučaju nisu očigledno bile dostatne za
jamčenje slobodne trgovine poljoprivrednim proizvodima unutar Zajednice
na njezinom državnom području učinkovitim sprječavanjem i odvraćanjem
počinitelja povreda o kojima je riječ od njihovog počinjenja i
ponavljanja.53      Taj
zaključak nameće se tim više što oštećenja i prijetnje koje navodi
Komisija ne samo da ugrožavaju uvoz ili provoz proizvoda izravno
pogođenih nasilnim aktima u Francuskoj, nego su takve naravi da stvaraju
ozračje nesigurnosti koje ima odvraćajući učinak na sve trgovinske
tokove.54      Prethodni
zaključak nikako ne može promijeniti argument francuske vlade prema
kojem je situacija francuskih poljoprivrednika toliko teška da postoji
razumni strah da bi odlučnije intervencije nadležnih tijela mogle
izazvati pojavu nasilnih reakcija subjekata na koje se to odnosi, što bi
uzrokovalo još ozbiljnija kršenja javnog reda ili čak socijalne nemire.55      Naime,
strah od unutarnjih poteškoća ne može biti opravdanje za to da država
pravilno ne primijeni pravo Zajednice (vidjeti, u tom smislu, presudu od
7. prosinca 1995., Komisija/Francuska, C-52/95, Zb., str. I-4443., t.
38.).56      Država
članica o kojoj je riječ mora, osim ako dokaže da bi njezina radnja
imala posljedice za javni poredak koje ne bi mogla suzbiti sredstvima
koja su joj na raspolaganju, poduzeti sve odgovarajuće mjere za jamčenje
dosega i učinkovitosti prava Zajednice kako bi se osigurala pravilna
provedba tog prava u interesu svih gospodarskih subjekata.57      Međutim,
u ovom slučaju francuska vlada nije konkretno dokazala stvarnu opasnost
za javni poredak koju ne bi mogla suzbiti.58      Iako
se stoga ne može isključiti da prijetnja ozbiljnih kršenja javnog reda
može, ovisno o slučaju, opravdati neintervenciju organa održavanja
javnog reda, treba dodati da se taj argument može, u svakom slučaju,
iznijeti samo u točno određenom slučaju, a ne kao u ovom slučaju
općenito za sve incidente koje navodi Komisija.59      U
pogledu činjenice da je Francuska Republika nadoknadila štetu
uzrokovanu žrtvama, treba naglasiti da se francuska vlada ne može
pozvati na taj argument kako bi se oslobodila svojih obveza koje
proizlaze iz prava Zajednice.60      Naime,
čak i ako je naknada štete takve naravi da nadoknađuje barem dio štete
koju su pretrpjeli gospodarski subjekti o kojima je riječ, ona,
naprotiv, nije takve naravi da bi isključila postojanje povrede obveze
države članice.61      Što
se tiče argumenata koji se temelje na vrlo teškom
socijalno-gospodarskom kontekstu u kojem se nalazi francusko tržište
voća i povrća nakon pristupanja Kraljevine Španjolske, oni se također ne
mogu prihvatiti.62      U
tom smislu, iz ustaljene sudske prakse proizlazi da razlozi gospodarske
naravi ne mogu ni u kojem slučaju biti opravdanje za ograničenja
zabranjena člankom 30. Ugovora (vidjeti osobito presudu od 11. lipnja
1985., Komisija/Irska, 288/83, Zb., str. 1761., t. 28.).63      U
pogledu tvrdnji francuske vlade, u prilog tim argumentima, da je
destabilizacija francuskog tržišta voća i povrća uzrokovana nelojalnom
praksom, pa čak i povredama prava Zajednice od strane španjolskih
proizvođača, treba podsjetiti da država članica ne može jednostrano
poduzeti zaštitne mjere ni postupati s ciljem suzbijanja možebitnog
nepoštovanja, od strane druge države članice, odredaba prava Zajednice
(vidjeti, u tom smislu, presudu od 24. svibnja 1996., Hedley Lomas,
C-5/94, Zb., str. I-2553., t. 20.).64      To
mora vrijediti još i više u području zajedničke poljoprivredne politike
u kojem je jedino Zajednica ta koja usvaja, prema potrebi, mjere
potrebne za suzbijanje poteškoća s kojima se susreću određeni subjekti,
osobito nakon pristupanja nove države.65      S
obzirom na sve prethodno navedeno, treba zaključiti da u ovom slučaju
francuska vlada nije na očit i ustrajan način poduzela dovoljne i
odgovarajuće mjere za suzbijanje akata vandalizma koji na njezinom
državnom području ugrožavaju slobodno kretanje određenih poljoprivrednih
proizvoda podrijetlom iz drugih država članica i za sprječavanje
ponavljanja tih akata.66      Slijedom
toga, treba zaključiti da je Francuska Republika, ne poduzevši sve
potrebne i proporcionalne mjere kako radnje pojedinaca ne bi sprječavale
slobodno kretanje voća i povrća, povrijedila obveze koje proizlaze iz
članka 30. Ugovora, u vezi s člankom 5. tog ugovora, i iz zajedničke
organizacije tržišta poljoprivrednih proizvoda. Troškovi67      Na
temelju članka 69. stavka 2. Poslovnika, stranka koja ne uspije u
postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući
da Francuska Republika nije uspjela u postupku, treba joj naložiti
snošenje troškova. U skladu s člankom 69. stavkom 4. Poslovnika, države
članice i institucije koje su intervenirale u postupak snose vlastite
troškove.Slijedom navedenoga_SUDproglašava i presuđuje:1.      Ne
poduzevši sve potrebne i proporcionalne mjere kako radnje pojedinaca ne
bi sprječavale slobodno kretanje voća i povrća, Francuska Republika
povrijedila je obveze koje proizlaze iz članka 30. Ugovora o EZ-u, u
vezi s člankom 5. tog ugovora, i iz zajedničke organizacije tržišta
poljoprivrednih proizvoda.2.      Francuskoj Republici nalaže se snošenje troškova.3.      Kraljevina Španjolska i Ujedinjena Kraljevina Velike Britanije i Sjeverne Irske snose vlastite troškove.PotpisiRodríguez IglesiasGulmannRagnelmalmWatheletSchintgenManciniMoitinho de AlmeidaKapteynMurrayEdwardPuissochetHirschJannObjavljena na javnoj raspravi u Luxembourgu 9. prosinca 1997. Tajnik       PredsjednikR. Grass       G. C. Rodríguez Iglesias* Jezik postupka: francuski