62021CJ0792
PRESUDA SUDA (treće vijeće)
26. rujna 2024. (
*1
)
„Žalba – Državne potpore – Program državnih potpora koji je provela Savezna Republika Njemačka za velike potrošače električne energije – Oslobođenje od naknada za upotrebu mreže za razdoblje od 2012. do 2013. – Odluka kojom se program potpora proglašava nespojivim s unutarnjim tržištem – Tužba za poništenje – Rok za tužbu – Dopuštenost – Članak 107. stavak 1. UFEU-a – Pojam ‚državna potpora’ – Državna sredstva – Parafiskalni ili drugi obvezni nameti”
U spojenim predmetima C-792/21 P i C-793/21 P,
povodom dviju žalbi na temelju članka 56. Statuta Suda Europske unije, podnesenih 16. prosinca 2021.,
AZ, koji zastupaju D. Fouquet, T. Hartmann, M. Kachel, J. Panknin i R. Wilde, Rechtsanwälte,
žalitelj u predmetu C-792/21 P,
a druge stranke u postupku su:
Europska komisija, koju su u početku zastupali K. Herrmann, C. Kovács i T. Maxian Rusche, u svojstvu agenata, uz asistenciju C. von Donata i G. Quardta, Rechtsanwälte, a zatim K. Herrmann, C. Kovács i T. Maxian Rusche, u svojstvu agenata,
tuženik u prvostupanjskom postupku,
Savezna Republika Njemačka, koju zastupaju J. Möller i R. Kanitz, u svojstvu agenata,
intervenijent u prvostupanjskom postupku,
i
Savezna Republika Njemačka, koju zastupaju J. Möller i R. Kanitz, u svojstvu agenata,
žalitelj u predmetu C-793/21 P,
a druge stranke u postupku su:
AZ, koji zastupaju D. Fouquet, T. Hartmann, M. Kachel, J. Panknin i R. Wilde, Rechtsanwälte,
tužitelj u prvostupanjskom postupku,
Europska komisija, koju zastupaju K. Herrmann, C. Kovács i T. Maxian Rusche, u svojstvu agenata,
tuženik u prvostupanjskom postupku,
SUD (treće vijeće),
u sastavu: K. Jürimäe (izvjestiteljica), predsjednica vijeća, K. Lenaerts, predsjednik Suda, u svojstvu suca trećeg vijeća, N. Piçarra, N. Jääskinen i M. Gavalec, suci,
nezavisna odvjetnica: L. Medina,
tajnik: D. Dittert, načelnik odjela,
uzimajući u obzir pisani dio postupka i nakon rasprave održane 28. lipnja 2023.,
saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 9. studenoga 2023.,
donosi sljedeću
Presudu
1
Svojom žalbom u predmetu C-792/21 P društvo AZ zahtijeva ukidanje presude Općeg suda Europske unije od 6. listopada 2021., AZ/Komisija (T-196/19, u daljnjem tekstu: pobijana presuda, EU:T:2021:646), kojom je taj sud odbio njegovu tužbu za poništenje Odluke Komisije (EU) 2019/56 оd 28. svibnja 2018. o programu potpore SA.34045 (2013/C) (ex 2012/NN) koji je provela Njemačka za potrošače baznog opterećenja iz članka 19. StromNEV-a (SL 2019., L 14, str. 1.) (u daljnjem tekstu: sporna odluka).
2
Svojom žalbom u predmetu C-793/21 P Savezna Republika Njemačka zahtijeva ukidanje pobijane presude.
3
Svojim protužalbama, podnesenima u predmetu C-792/21 P i u predmetu C-793/21 P, Europska komisija također zahtijeva ukidanje pobijane presude.
Pravni okvir
4
Uvodna izjava 39. Uredbe Vijeća (EU) 2015/1589 od 13. srpnja 2015. o utvrđivanju detaljnih pravila primjene članka 108. [UFEU-a] (SL 2015., L 248, str. 9. i ispravak SL 2017., L 186, str. 17.) glasi:
„U interesu transparentnosti i pravne sigurnosti, prikladno je upoznavati javnost s odlukama Komisije, uz istodobno pridržavanje načela da su odluke u slučajevima državne potpore upućene dotičnoj državi članici. Stoga je prikladno objaviti sve odluke koje bi mogle imati utjecaja na interese zainteresiranih strana[ka], i to u cijelosti ili u sažetom obliku, ili pak staviti na raspolaganje zainteresiranim stran[k]ama preslike tih odluka ako iste nisu objavljene ili nisu objavljene u cijelosti.”
5
Članak 1. točka (h) te uredbe određuje:
„Za potrebe ove Uredbe, primjenjuju se sljedeće definicije:
[…]
(h)
‚zainteresirana stran[k]a’ znači svaka država članica i svaka osoba, poduzetnik ili udruženje poduzetnika na čije bi interese mogla utjecati dodjela neke potpore, a posebno korisnik potpore, konkurentski poduzetnici i trgovinske udruge.”
6
Članak 32. navedene uredbe, naslovljen „Objavljivanje odluka”, u stavku 3. predviđa:
„Komisija u Službenom listu Europske unije objavljuje odluke koje donosi na temelju članka 8. stavaka 1. i 2. i članka 9.”
Okolnosti spora i sporna odluka
7
Okolnosti spora, kako proizlaze iz točaka 1. do 22. pobijane presude, mogu se sažeti na sljedeći način.
Predmetne zakonske i regulatorne mjere
Sustav pristojbi za mrežu prije uvođenja spornih mjera
8
Člankom 21. Energiewirtschaftsgesetza (Zakon o upravljanju energijom), kako je izmijenjen Gesetzom zur Neuregelung energiewirtschaftsrechtlicher Vorschriften (Zakon o reviziji propisâ u području energetike) od 26. srpnja 2011. (BGBl. 2011. I, str. 1554.), ali prije izmjena uvedenih Gesetzom zur Weiterentwicklung des Strommarktes (Zakon o razvoju tržišta električne energije) od 26. srpnja 2016. (BGBl. 2016. I, str. 1786.) (u daljnjem tekstu: EnWG 2011.), predviđa se, među ostalim, da pristojbe za upotrebu mreže moraju biti razumne, nediskriminirajuće, transparentne i izračunane na temelju troškova učinkovitog rada sustava za opskrbu energijom.
9
Članak 24. EnWG-a 2011. ovlastio je njemačku saveznu vladu da kroz zakonodavstvo utvrdi detaljne odredbe u pogledu, s jedne strane, određivanja opće metode utvrđivanja pristojbi za mrežu i, s druge strane, uređivanja posebnih slučajeva korištenja mreže kao i uvjeta pod kojima regulatorno tijelo može odobriti ili zabraniti pojedinačne pristojbe za mrežu.
10
U članku 17. Stromnetzentgeltverordnunga (Savezna uredba o pristojbama za upotrebu elektroenergetske mreže) od 25. srpnja 2005. (BGBl. 2005. I, str. 2225., u daljnjem tekstu: Uredba StromNEV 2005.) utvrđuje se metoda izračuna koju su mrežni operatori obvezni primjenjivati za određivanje općih pristojbi. Riječ je o metodi određivanja u dvije faze koja se sastoji, najprije, od utvrđivanja godišnjeg iznosa različitih elemenata troška svih mreža, a zatim, pretvorbi ukupnih godišnjih troškova mreža u opće pristojbe.
11
Pri određivanju općih pristojbi uzimaju se u obzir sljedeća dva elementa, odnosno „funkcija istodobnosti”, koja izražava vjerojatnost da potrošnja električne energije predmetnog pojedinog korisnika mreže pridonosi godišnjem vršnom opterećenju predmetne razine mreže te maksimalna razina prihoda mrežnog operatera koju je odobrio Bundesnetzagentur (Savezna agencija za mreže, u daljnjem tekstu: BNetzA) na temelju usporedbe s drugim mrežnim operaterima radi izbjegavanja toga da se visoki troškovi uzrokovani neučinkovitošću neće moći nadoknaditi pristojbama za upotrebu mreže.
12
Člankom 19. StromNEV-a 2005. predviđaju se i pojedinačne naknade za kategorije korisnika čiji se profili potrošnje i opterećenja znatno razlikuju od profila potrošnje i opterećenja drugih korisnika (u daljnjem tekstu: netipični korisnici). Te pristojbe uzimaju u obzir, u skladu s načelom određivanja cijena proporcionalnih troškovima, doprinos tih netipičnih korisnika smanjenju ili sprečavanju povećanja troškova mreže.
13
U tom pogledu, člankom 19. stavkom 2. Uredbe StromNEV 2005. uvode se pojedinačne pristojbe za sljedeće dvije kategorije netipičnih korisnika:
–
korisnike čiji se doprinos vršnom trošku može znatno razlikovati od istodobnog godišnjeg opterećenja svih drugih korisnika priključenih na istu mrežu, odnosno korisnike koji sustavno troše električnu energiju izvan vršnih razdoblja (u daljnjem tekstu: izvanvršni potrošači) i
–
korisnike čija godišnja potrošnja električne energije doseže najmanje 7000 sati upotrebe i iznosi više od 10 gigavatsati (u daljnjem tekstu: potrošači baznog opterećenja).
14
Uredba StromNEV 2005, do izmjene EnWG-om 2011., predviđala je da se na izvanvršne potrošače i potrošače baznog opterećenja primjenjuju pojedinačne naknade izračunane u skladu s „metodom fizičke putanje” koju je utvrdila BNetzA. Tom su se metodom uzimali u obzir troškovi mreže koje su uzrokovali ti potrošači, uz minimalnu pristojbu u iznosu od 20 % objavljenih općih pristojbi (u daljnjem tekstu: minimalna pristojba). Potonjom se osiguravao doprinos za rad mreže na koju su ti potrošači bili priključeni u slučaju u kojem su pojedinačne pristojbe izračunane u skladu s metodom fizičke putanje bile niže od te minimalne pristojbe ili su čak bile blizu nuli.
Sporne mjere
15
U skladu s člankom 19. stavkom 2. drugom i trećom rečenicom Uredbe StromNEV 2005., kako je izmijenjena EnWG-om 2011. (u daljnjem tekstu: Uredba StromNEV 2011.), počevši od 1. siječnja 2011., datuma retroaktivne primjene te odredbe, pojedinačne pristojbe za potrošače baznog opterećenja ukinute su i zamijenjene potpunim oslobođenjem od pristojbi za mrežu (u daljnjem tekstu: sporno oslobođenje), koje je dodijeljeno odobrenjem nadležnog regulatornog tijela, odnosno BNetzA-e ili regulatornog tijela dotične savezne zemlje. Trošak tog oslobođenja plaćali su operateri prijenosnog ili distribucijskog sustava prema razini sustava na koju su korisnici bili priključeni.
16
U skladu s člankom 19. stavkom 2. šestom i sedmom rečenicom Uredbe StromNEV 2011., operatori prijenosnog sustava bili su obvezni operatorima distribucijskog sustava nadoknaditi gubitak prihoda koji je proizlazio iz spornog oslobođenja te su ti operatori međusobno trebali nadoknaditi troškove koji su nastali zbog oslobođenja u skladu sa sustavom financijske naknade uspostavljenim u članku 9. Kraft-Wärme-Kopplungsgesetza (Zakon o promicanju kogeneracije toplinske i električne energije) od 19. ožujka 2002. (BGBl. 2002. I, str. 1092.), tako da je svaki od njih snosio isti financijski teret izračunan na temelju količine električne energije koju je isporučivao krajnjim potrošačima priključenima na svoju mrežu.
17
Odlukom BNetzA-e od 14. prosinca 2011. (BK8-11-024, u daljnjem tekstu: odluka BNetzA iz 2011.) uspostavljen je mehanizam financiranja. U skladu s tim mehanizmom operatori distribucijskog sustava naplaćivali su krajnjim potrošačima ili dobavljačima električne energije dodatnu pristojbu (u daljnjem tekstu: sporna dodatna pristojba), čiji se iznos prenosio na operatore prijenosnog sustava radi naknade gubitka prihoda uzrokovanog spornim oslobođenjem.
18
Iznos sporne dodatne pristojbe svake su godine unaprijed određivali operatori prijenosnog sustava na temelju metode koju je utvrdila BNetzA. BNetzA je izravno odredila iznos za 2012., prvu godinu primjene tog sustava.
19
Te odredbe nisu se primjenjivale na sporne troškove oslobođenja za 2011 godinu te je stoga svaki operator prijenosnog i distribucijskog sustava morao snositi gubitke povezane s tim oslobođenjem za tu godinu.
Sustav pristojbi za mrežu nakon spornih mjera
20
Tijekom upravnog postupka pred Komisijom, koji je doveo do sporne odluke, sporno oslobođenje najprije je proglašeno ništavim sudskim odlukama Oberlandesgerichta Düsseldorf (Visoki zemaljski sud u Düsseldorfu, Njemačka) od 8. svibnja 2013. i Bundesgerichtshofa (Savezni vrhovni sud, Njemačka) od 6. listopada 2015. To je oslobođenje zatim od 1. siječnja 2014. stavljeno izvan snage StromNEV-om 2005., kako je izmijenjen Verordnungom zur Änderung von Verordnungen auf dem Gebiet des Energiewirtschaftsrechts (Uredba o izmjeni propisâ u području energije) od 14. kolovoza 2013. (BGBl. 2013. I, str. 3250.) (u daljnjem tekstu: Uredba StromNEV 2013.). Uredbom StromNEV 2013. ponovno su, za ubuduće, uvedene pojedinačne pristojbe izračunane u skladu s metodom fizičke putanje, pri čemu su se umjesto minimalne naknade primjenjivale paušalne naknade od 10, 15 i 20 % općih pristojbi, ovisno o potrošnji električne energije (odnosno 7000, 7500 i 8000 sati upotrebe mreže godišnje).
21
Uredbom StromNEV 2013. uveden je prijelazni sustav koji je na snazi od 22. kolovoza 2013. i koji se retroaktivno primjenjuje na potrošače baznog opterećenja koji još nisu dobili sporno oslobođenje za 2012. i 2013. (u daljnjem tekstu: prijelazni sustav). Umjesto pojedinačnih naknada izračunanih u skladu s metodom fizičke putanje i minimalne naknade, tim se sustavom predviđala isključivo primjena tih paušalnih naknada na te potrošače.
Upravni postupak i sporna odluka
22
Nakon više pritužbi Komisija je 4. svibnja 2013. objavila svoju odluku o pokretanju postupka na temelju članka 108. stavka 2. UFEU-a u pogledu programa potpora koji se temelji na spornim mjerama (SL 2013., C 128, str. 43.).
23
Nakon postupka u kojem su Savezna Republika Njemačka i zainteresirane stranke podnijele svoja očitovanja, Komisija je 28. svibnja 2018. donijela spornu odluku.
24
Komisija je u toj odluci utvrdila da je Savezna Republika Njemačka od 1. siječnja 2012. do 31. prosinca 2013. nezakonito dodijelila državne potpore u obliku spornog oslobođenja.
25
Konkretno, Komisija je zaključila da je iznos državnih potpora odgovarao troškovima mreže koje su 2012. i 2013. stvarno uzrokovali izuzeti potrošači baznog opterećenja ili minimalnim pristojbama za upotrebu mreže ako su ti troškovi mreže bili niži od minimalnih pristojbi.
26
Usto, Komisija je navela da je potpora o kojoj je riječ nespojiva s unutarnjim tržištem jer ne ispunjava uvjete nijednog odstupanja iz članka 107. stavaka 2. i 3. UFEU-a, a nema ni drugih razloga da bi se smatrala spojivom s unutarnjim tržištem.
27
Slijedom toga, Komisija je odlučila kako slijedi:
–
sporno oslobođenje čini državnu potporu u smislu članka 107. stavka 1. UFEU-a jer su ti potrošači bili izuzeti od plaćanja pristojbi za upotrebu mreže koje su odražavale troškove mreže koje su oni uzrokovali ili od plaćanja minimalnih pristojbi za upotrebu mreže ako su ti troškovi mreže bili niži od minimalnih pristojbi;
–
potporu o kojoj je riječ Savezna Republika Njemačka provela je u suprotnosti s člankom 108. stavkom 3. UFEU-a i ta potpora nije spojiva s unutarnjim tržištem;
–
pojedinačna potpora dodijeljena u okviru programa potpora ne smatra se državnom potporom ako u trenutku dodjele ispunjava uvjete utvrđene Uredbom o potporama de minimis donesenom u skladu s člankom 2. Uredbe Vijeća (EZ) br. 994/98 od 7. svibnja 1998. o primjeni članaka [107. i 108. UFEU-a] na određene kategorije horizontalnih državnih potpora (SL 1998., L 142, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 1., str. 82.) i
–
Savezna Republika Njemačka, s jedne strane, bila je dužna od korisnika zatražiti povrat potpora nespojivih s unutarnjim tržištem, dodijeljenih na temelju predmetnog programa potpora, uključujući kamate, i, s druge strane, bila je dužna poništiti sva plaćanja koja još nisu izvršena na temelju tog programa od datuma donošenja sporne odluke.
Postupak pred Općim sudom i pobijana presuda
28
Tužbom dostavljenom tajništvu Općeg suda 4. travnja 2019. društvo AZ pokrenulo je postupak za poništenje sporne odluke.
29
Odlukom predsjednika šestog vijeća Općeg suda od 20. rujna 2019. Saveznoj Republici Njemačkoj odobrena je intervencija u potporu zahtjevu društva AZ, u skladu sa zahtjevom te države članice.
30
U prilog svojoj tužbi društvo AZ istaknulo je tri tužbena razloga, prvi, koji se temeljio na nepostojanju državne potpore u smislu članka 107. stavka 1. UFEU-a, drugi, koji se temeljio na povredi načela jednakog postupanja i treći, koji se temeljio na povredi načela zaštite legitimnih očekivanja.
31
Pobijanom presudom Opći je sud tužbu proglasio dopuštenom, a potom odbio te tužbene razloge i, slijedom toga, tužbu za poništenje u cijelosti.
Postupak pred Sudom i zahtjevi stranaka
32
Svojom žalbom u predmetu C-792/21 P društvo AZ od Suda u biti zahtijeva da:
–
ukine pobijanu presudu i poništi spornu odluku u cijelosti za godine 2012. i 2013. ili, podredno, u dijelu u kojem se ta odluka odnosi na njega,
–
podredno, ukine pobijanu presudu i djelomično spornu odluku, a u preostalom dijelu predmet vrati Općem sudu na ponovno odlučivanje kako bi odlučio o njegovim preostalim zahtjevima za poništenje sporne odluke;
–
još podrednije, ukine pobijanu presudu i vrati predmet na ponovno odlučivanje Općem sudu i
–
naloži Komisiji snošenje troškova;
33
Savezna Republika Njemačka od Suda zahtijeva da prihvati žalbu u predmetu C-792/21 P i naloži Komisiji snošenje troškova.
34
Komisija od Suda zahtijeva da odbije žalbu u predmetu C-792/21 P i da društvu AZ naloži snošenje troškova.
35
Svojom žalbom u predmetu C-793/21 P Savezna Republika Njemačka od Suda zahtijeva da:
–
ukine pobijanu presudu u dijelu u kojem je njome tužba za poništenje odbijena kao neosnovana;
–
poništi spornu odluku i
–
naloži Komisiji snošenje troškova pred Općim sudom i Sudom.
36
Društvo AZ od Suda zahtijeva da prihvati žalbu u predmetu C-793/21 P i naloži Komisiji snošenje troškova.
37
Komisija od Suda zahtijeva da odbije žalbu u predmetu C-793/21 P i naloži Saveznoj Republici Njemačkoj snošenje troškova.
38
Svojim protužalbama u predmetima C-792/21 P i C-793/21 P Komisija od Suda zahtijeva da:
–
ukine pobijanu presudu,
–
proglasi nedopuštenom tužbu za poništenje i
–
društvu AZ naloži snošenje troškova postupaka pred Sudom i Općim sudom.
39
Društvo AZ i Savezna Republika Njemačka zahtijevaju da se protužalbe odbiju i da se Komisiji naloži snošenje troškova.
40
Odlukom predsjednika Suda od 18. travnja 2023. predmeti C-792/21 P i C-793/21 P spojeni su u svrhu usmenog postupka i donošenja presude.
Zahtjev za ponovno otvaranje usmenog dijela postupka u predmetu C-792/21 P
41
Aktom podnesenim tajništvu Suda 1. veljače 2024. društvo AZ zatražilo je ponovno otvaranje usmenog dijela postupka u skladu s člankom 83. Poslovnika Suda.
42
U prilog tom zahtjevu društvo AZ navodi, kao prvo, da je nezavisna odvjetnica u svojem mišljenju propustila uzeti u obzir odlučujući argument koji je ta stranka iznijela kako bi dokazala nepostojanje obveznog troška u ovom slučaju.
43
Kao drugo, društvo AZ smatra da točka 61. presude Općeg suda od 24. siječnja 2024., Njemačka/Komisija (T-409/21, EU:T:2024:34), u kojoj je taj sud presudio da „mrežni operatori na temelju zakona nisu od svojih kupaca dužni tražiti pristojbu [o kojoj je bila riječ u predmetu koji je doveo do te presude], tako da se ta pristojba ne može kvalificirati kao obvezni namet”, predstavlja novu i odlučujuću činjenicu za potrebe ovog postupka.
44
U tom pogledu, u skladu s člankom 83. svojeg Poslovnika Sud može u svakom trenutku, nakon što sasluša nezavisnog odvjetnika, odrediti ponovno otvaranje usmenog dijela postupka, osobito ako smatra da stvar nije dovoljno razjašnjena ili ako stranka iznese, nakon zatvaranja tog dijela postupka, novu činjenicu koja je takve prirode da je od odlučujućeg utjecaja na odluku Suda ili pak ako je u predmetu potrebno odlučiti na temelju argumenta o kojem se među strankama još nije raspravljalo.
45
Kao prvo, kad je riječ o navodnom propustu nezavisne odvjetnice da uzme u obzir odlučujući argument, važno je podsjetiti na to da Statut Suda Europske unije i Poslovnik Suda ne predviđaju mogućnost da stranke podnesu očitovanja na mišljenje nezavisnog odvjetnika. Na temelju članka 252. drugog stavka UFEU-a, dužnost je nezavisnog odvjetnika da, djelujući posve nepristrano i neovisno, javno iznosi obrazložena mišljenja o predmetima u kojima se zahtijeva njegovo sudjelovanje. Sud nije vezan ni mišljenjem nezavisnog odvjetnika ni obrazloženjem na kojem se ono temelji. Stoga neslaganje jedne od stranaka s mišljenjem nezavisnog odvjetnika, bez obzira na pitanja koja je ondje razmatrao, ne može samo za sebe biti opravdan razlog za ponovno otvaranje usmenog dijela postupka (vidjeti u tom smislu presude od 13. srpnja 2023., Grupa Azoty i dr./Komisija, C-73/22 P i C-77/22 P, EU:C:2023:570, t. 25. i navedenu sudsku praksu i od 8. veljače 2024., Pilatus Bank/ESB, C-256/22 P, EU:C:2024:125, t. 29. i 30. i navedenu sudsku praksu).
46
Kao drugo, kad je riječ o isticanju presude Općeg suda od 24. siječnja 2024., Njemačka/Komisija (T-409/21, EU:T:2024:34), valja utvrditi da presuda Općeg suda ne može obvezivati Sud (vidjeti u tom smislu presudu od 4. prosinca 2019., Polskie Górnictwo Naftowe i Gazownictwo/Komisija, C-342/18 P, EU:C:2019:1043, t. 60.)
47
U tim okolnostima, nakon što je saslušao nezavisnu odvjetnicu, Sud smatra da ne treba odrediti ponovno otvaranje usmenog dijela postupka.
O protužalbama
48
Komisija svojim protužalbama osporava dopuštenost tužbe u prvostupanjskom postupku, što je prethodno pitanje u odnosu na meritorna pitanja iznesena u žalbi. Stoga valja najprije razmotriti protužalbe (vidjeti u tom smislu presudu od 3. prosinca 2020.Changmao Biochemical Engineering/Distillerie Bonollo i dr., C-461/18 P, EU:C:2020:979, t. 43.).
49
U prilog svojim protužalbama Komisija ističe dva protužalbena razloga.
Prvi protužalbeni razlog
Argumentacija stranaka
50
Prvim protužalbenim razlogom Komisija prigovara Općem sudu da je u točkama 36. do 43. pobijane presude počinio pogrešku koja se tiče prava time što je primijenio široko tumačenje pojma „objava” u smislu članka 263. šestog stavka UFEU-a. Tako je Opći sud pogrešno smatrao da je svaka objava u Službenom listu obuhvaćena tim pojmom, neovisno o tome uvjetuje li takva objava stupanje na snagu predmetnog akta u skladu s člankom 297. UFEU-a i je li predviđena samim Ugovorom.
51
Kao prvo, tumačenje Općeg suda protivno je sudskoj praksi Suda kako proizlazi iz presude od 17. svibnja 2017., Portugal/Komisija (C-339/16 P, EU:C:2017:384, t. 34. do 40.) kao i iz rješenja od 31. siječnja 2019., Iordăchescu/Parlament i dr. (C-426/18 P, EU:C:2019:89, t. 22.) i od 5. rujna 2019., Fryč/Komisija (C-230/19 P, EU:C:2019:685, t. 15.). Tom je sudskom praksom Sud utvrdio postojanje usporednosti između članka 263. šestog stavka UFEU-a i članka 297. UFEU-a, na način da objava predmetnog akta predstavlja početak roka za podnošenje tužbe samo ako uvjetuje stupanje na snagu tog akta i ako je predviđena samim Ugovorom.
52
Taj pristup potvrđuje doslovno, kontekstualno i teleološko tumačenje članka 263. šestog stavka UFEU-a.
53
Kad je riječ, s jedne strane, o tekstu te odredbe, Komisija ističe da se u svim jezičnim verzijama, osim u njemačkoj verziji, izrazi „objava” i „obavijest” nalaze i u članku 263. šestom stavku UFEU-a i u članku 297. UFEU-a, što dokazuje postojanje podudarnosti između tih dviju odredbi.
54
S druge strane, kad je riječ o duhu i svrsi članka 263. šestog stavka UFEU-a, rokovi za podnošenje tužbe određeni u toj odredbi dio su cilja pravne sigurnosti. Ako osoba želi pobijati akt, to bi u načelu trebalo učiniti u roku od dva mjeseca od dana kada je saznala za konačnu verziju njegova sadržaja. Nasuprot tomu, za akte opće primjene u kojima se ne navode adresati, taj je datum datum objave u Službenom listu. Za akte u kojima se navodi adresat, navedeni datum je dan obavješćivanja tog adresata. Samo iznimno i podredno, kad je riječ o aktu koji se ne mora ni objaviti niti se o njemu osoba mora obavijestiti, saznanje može predstavljati događaj od kojeg počinje teći rok za podnošenje tužbe. Stoga, postojanje podudarnosti članka 263. šestog stavka UFEU-a i članka 297. UFEU-a jamči da kasnija objava akta u Službenom listu u informativne svrhe ne dovodi do produljenja rokova za podnošenje tužbe i, prema tome, do pravne nesigurnosti.
55
Kao drugo, objava odluke Komisije o zatvaranju službenog istražnog postupka u Službenom listu ne može se izjednačiti s „objavom” u smislu članka 297. stavka 2. drugog podstavka UFEU-a. Stoga ona ne predstavlja početak roka za podnošenje tužbe.
56
S jedne strane, takva odluka upućuje se dotičnoj državi članici, koja se jedina o njoj obavještava. U skladu s člankom 297. stavkom 2. trećim podstavkom UFEU-a, ona stupa na snagu tim priopćenjem, a ne njezinom objavom u Službenom listu, čiji je cilj samo obavijestiti javnost, uključujući korisnike potpore od kojih dotična država članica mora vratiti tu potporu, čak i prije objave odluke. S druge strane, navedena objava ne proizlazi iz UFEU-a, nego iz članka 32. Uredbe 2015/1589, u vezi s njezinom uvodnom izjavom 39. U tim okolnostima, kako bi se odredio početak roka za podnošenje tužbe kojim raspolaže poduzetnik korisnik kako bi pobijao odluku o okončanju formalnog istražnog postupka, valjalo bi se osloniti na trenutak u kojem je poduzetnik stvarno saznao za tu odluku. Ako se ne može dokazati ranije saznanje za nju, datum objave akata u Službenom listu smatrat će se danom stvarnog saznanja na temelju pravne fikcije.
57
Kao treće, Komisija ističe niz argumenata koji, prema njezinu mišljenju, podupiru njezino tumačenje članka 263. šestog stavka UFEU-a.
58
Kao prvo, ona ističe strukturu te odredbe kako bi tvrdila da su objava i priopćenje akta ravnopravni i da je saznanje podredan događaj u odnosu na objavu i priopćenje. Taj bi odnos supsidijarnosti bio narušen tumačenjem koje je primijenio Opći sud, s obzirom na to da, ako je objava na temelju članka 32. Uredbe 2015/1589 jednaka objavi na temelju članka 297. stavka 1. UFEU-a, rok za podnošenje tužbe treba početi teći, uključujući u pogledu dotične države članice i unatoč priopćenju, na dan te objave.
59
Kao drugo, Komisija smatra da tumačenje Općeg suda dovodi do nejednakosti oružja između poduzetnika od kojih je potpora vraćena i njihovih konkurenata koji nisu primili potporu. Dok će država članica o kojoj je riječ u praksi prvonavedenima dostaviti primjerak odluke, drugonavedeni bi trebali čekati objavu odluke u Službenom listu, u skladu s člankom 32. Uredbe 2015/1589, tako da bi stvarni rokovi za podnošenje tužbe za te poduzetnike bili različiti. To tumačenje također dovodi do nejednakosti između Komisije i poduzetnika od kojih se potpora mora vratiti. Naime, kako bi odgovorila na tužbu poduzetnika korisnika potpore, Komisija bi imala rok od dva mjeseca, dok bi zbog navedenog tumačenja ti poduzetnici imali pravo na dulji rok za pripremu svoje tužbe.
60
Kao treće, Opći sud oslanja se na pogrešno tumačenje presude od 10. ožujka 1998., Njemačka/Vijeće (C-122/95, EU:C:1998:94). Naime, za razliku od sporne odluke, odluka o kojoj je riječ u predmetu u kojem je donesena ta presuda nije navodila nijednog adresata.
61
Kao četvrto, točka 38. pobijane presude, u kojoj je Opći sud istaknuo da je društvo AZ moglo subjektivno očekivati objavu sporne odluke u Službenom listu, zanemarila bi kogentnu prirodu rokova za podnošenje tužbe.
62
Savezna Republika Njemačka odgovara da prvi protužalbeni razlog nije osnovan. Komisija zahtijeva da se taj protužalbeni razlog odbaci kao djelomično nedopušten i odbije kao djelomično neosnovan.
Ocjena Suda
– Dopuštenost prvog protužalbenog razloga
63
Iz ustaljene sudske prakse proizlazi da, iako je točno da se pred Sudom, čija je nadležnost u žalbenom postupku ograničena, ne može pokrenuti postupak o sporu koji je širi od onoga o kojem je odlučivao Opći sud (presuda od 1. lipnja 1994., Komisija/Brazzelli Lualdi i dr., C-136/92 P, EU:C:1994:211, t. 59.), žalitelj ipak može podnijeti žalbu pred Sudom u kojoj će istaknuti žalbene razloge koji proizlaze iz same pobijane presude i kojima je cilj osporavanje njezine osnovanosti u pogledu primjene prava (presude od 29. studenoga 2007., Stadtwerke Schwäbisch Hall i dr./Komisija, C-176/06 P, EU:C:2007:730, t. 17. i od 26. veljače 2020., ESVD/Alba Aguilera i dr., C-427/18 P, EU:C:2020:109, t. 54.).
64
Svojim prvim protužalbenim razlogom Komisija osporava ocjenu Općeg suda o prigovoru nedopuštenosti koji je istaknula pred tim sudom i koji se temeljio na nepravodobnosti tužbe koju je podnijelo društvo AZ. Pozivanje u tom okviru na presedane iz sudske prakse koje nije navela pred Općim sudom predstavlja samo dopunu njezine argumentacije i stoga se mora proglasiti dopuštenim (vidjeti po analogiji presude od 19. svibnja 1983., Verros/Parlament, 306/81, EU:C:1983:143, t. 9.; od 26. travnja 2007., Alcon/OHIM, C-412/05 P, EU:C:2007:252, t. 40. i od 5. ožujka 2024., Kočner/Europol, C-755/21 P, EU:C:2024:202, t. 41.).
65
Iz toga slijedi da je, suprotno onomu što tvrdi društvo AZ, taj protužalbeni razlog u cijelosti dopušten.
– Osnovanost prvog protužalbenog razloga
66
Prvim protužalbenim razlogom Komisija osporava osnovanost ocjena Općeg suda iz točaka 36. do 43. pobijane presude. Prema njezinu mišljenju, suprotno onomu što je Opći sud presudio u tim točkama, rok za podnošenje tužbe za poništenje sporne odluke za društvo AZ nije počeo teći od datuma objave navedene odluke u Službenom listu, nego od datuma kada je to društvo stvarno saznalo za tu odluku.
67
U tom pogledu valja utvrditi da je Opći sud u točkama 36. do 43. pobijane presude odbio Komisijin prigovor nedopuštenosti koji se temeljio na navodnoj nepravodobnosti tužbe za poništenje sporne odluke koju je podnijelo društvo AZ.
68
Iz zajedničkog tumačenja točaka 36. do 38. te presude proizlazi da je Opći sud smatrao da je rok za podnošenje tužbe počeo teći od datuma objave sporne odluke u Službenom listu, odnosno 16. siječnja 2019., i da je taj rok poštovan.
69
U prilog tom razmatranju Opći sud je u točki 37. navedene presude podsjetio na to da je kriterij datuma saznanja za akt, kao datum od kojeg je počeo teći taj rok, podredan u odnosu na kriterij objave akta ili priopćavanja akta. Naglašavajući da objava nije bila uvjet za stupanje na snagu sporne odluke, u točki 38. iste presude istaknuo je da je tu odluku trebalo objaviti u Službenom listu u skladu s člankom 32. stavkom 3. Uredbe 2015/1589, tako da je društvo AZ moglo legitimno očekivati da će navedena odluka biti objavljena.
70
U tom pogledu, valja podsjetiti na to da u skladu s člankom 263. šestim stavkom UFEU-a, „[p]ostupak predviđen ovim člankom mora se pokrenuti u roku od dva mjeseca, ovisno o slučaju, od objavljivanja mjere ili obavješćivanja tužitelja o njoj ili, ako takva objava ili obavijest izostanu, od dana kada je tužitelj doznao za mjeru”.
71
Iz teksta te odredbe, osobito iz izraza „ovisno o slučaju” i „ako takva objava ili obavijest izostanu”, jasno proizlazi da se početak roka za podnošenje tužbe određuje s obzirom na situaciju o kojoj je riječ i da postoji hijerarhija triju kriterija na temelju kojih može početi teći taj rok.
72
Stoga rok za podnošenje tužbe za poništenje ponajprije počinje teći od objave akta ili obavješćivanja tužitelja o njemu. Ta su dva glavna kriterija u strukturi navedene odredbe izjednačena u smislu da nijedan od navedenih kriterija nije podredan u odnosu na drugi (vidjeti u tom smislu presudu od 17. svibnja 2017., Portugal/Komisija, C-339/16 P, EU:C:2017:384, t. 38.).
73
Suprotno tomu, i kao što je to Opći sud pravilno istaknuo u točki 37. pobijane presude, kriterij datuma kada je osoba o kojoj je riječ saznala za pobijani akt kao datum početka računanja roka podredan je kriterij u odnosu na datum objave akta ili njegova priopćavanja (vidjeti u tom smislu presudu od 10. ožujka 1998.Njemačka/Vijeće, C-122/95, EU:C:1998:94, t. 35.), što uostalom nije osporavano u ovom slučaju.
74
U ovom slučaju sporna odluka kojom se okončava službeni istražni postupak u vezi s državnom potporom navodila je kao adresata državu članicu o kojoj je riječ, odnosno Saveznu Republiku Njemačku, te joj je priopćena u skladu s člankom 297. stavkom 2. trećim podstavkom UFEU-a. Nadalje, ta je odluka objavljena u Službenom listu, u skladu s člankom 32. stavkom 3. Uredbe 2015/1589.
75
U takvom slučaju, iz sudske prakse Suda proizlazi da za adresata akta koji mu treba biti priopćen, odnosno državu članicu o kojoj je riječ, rok za podnošenje tužbe za poništenje počinje teći od datuma tog priopćenja, i to čak i ako je akt također objavljen u Službenom listu (vidjeti u tom smislu presudu od 17. svibnja 2017.Portugal/Komisija, C-339/16 P, EU:C:2017:384, t. 37.).
76
S druge strane, iz doslovnog, teleološkog i kontekstualnog tumačenja članka 263. šestog stavka UFEU-a, u vezi sa sudskom praksom Suda, proizlazi da rok za podnošenje tužbe za poništenje za treće zainteresirane osobe, poput društva AZ, teče od objave akta u Službenom listu, uključujući kada ta objava ne proizlazi iz članka 297. stavka 2. drugog podstavka UFEU-a, nego iz odredbe sekundarnog prava, kao što je članak 32. stavak 3. Uredbe 2015/1589.
77
Naime, kao prvo, valja utvrditi da tekst članka 263. šestog stavka UFEU-a navodi „objavu” akata općenito (vidjeti u tom smislu presudu od 26. rujna 2013., PPG i SNF/ECHA, C-625/11 P, EU:C:2013:594, t. 31.). Stoga taj tekst tom pojmu ne pridodaje nikakav poseban uvjet, osobito u pogledu pravne osnove te obveze objave.
78
U tom pogledu, točno je, kao što to tvrdi Komisija, da je Sud, među ostalim, utvrdio da se pojam „objava” u smislu članka 263. šestog stavka UFEU-a odnosi na objavu u Službenom listu kojom se uvjetuje stupanje na snagu akta i koja je predviđena UFEU-om (vidjeti u tom smislu presudu od 17. svibnja 2017., Portugal/Komisija, C-339/16 P, EU:C:2017:384, t. 36.; rješenja od 31. siječnja 2019., Iordăchescu/Parlament i dr., C-426/18 P, EU:C:2019:89, t. 22. i od 5. rujna 2019., Fryč/Komisija, C-230/19 P, EU:C:2019:685, t. 15.)
79
Međutim, suprotno stajalištu koje zastupa Komisija, iz toga se ne može zaključiti da je pojam „objava” u smislu članka 263. šestog stavka UFEU-a ograničen na taj slučaj.
80
Naime, presedani navedeni u točki 78. ove presude ne mogu se tumačiti izdvojeno, nego kao dio sudske prakse Suda koja je pojam „objava” u smislu članka 263. šestog stavka UFEU-a tumačila široko. Stoga taj pojam obuhvaća, osim slučaja iz te točke 78., i objavu pobijanog akta u Službenom listu koja ne proizlazi iz obveze koju nalaže Ugovor, nego iz ustaljene prakse institucija Unije (vidjeti u tom smislu presudu od 10. ožujka 1998., Njemačka/Vijeće, C-122/95, EU:C:1998:94, t. 36. i 39.) ili odredbe sekundarnog prava, poput članka 32. stavka 3. Uredbe 2015/1589 (vidjeti u tom smislu rješenje od 25. studenoga 2008., S.A.BA.R./Komisija, C-501/07 P, EU:C:2008:652, t. 23.), a obuhvaća i objavu na internetskoj stranici institucije, tijela, ureda ili agencije Unije kada je ona predviđena sekundarnim pravom (vidjeti u tom smislu presudu od 26. rujna 2013.PPG i SNF/ECHA, C-625/11 P, EU:C:2013:594, t. 30. do 32.).
81
Kao drugo, kad je riječ o ciljevima članka 263. šestog stavka UFEU-a, valja podsjetiti na to da su, prema ustaljenoj sudskoj praksi, rokovi za podnošenje tužbe na temelju te odredbe kogentne naravi i da njih ne određuju ni stranke ni sud. Uspostavljeni su s ciljem očuvanja pravne sigurnosti izbjegavanjem neograničenog dovođenja u pitanje akata Unije koji proizvode pravne učinke i izbjegavanja svake diskriminacije ili proizvoljnog postupanja u sudovanju (vidjeti u tom smislu presude od 12. prosinca 1967., Muller-Collignon/Komisija, 4/67, EU:C:1967:51, str. 479.; od 23. siječnja 1997., Coen, C-246/95, EU:C:1997:33, t. 21.; rješenja od 16. studenoga 2010., Internationale Fruchtimport Gesellschaft Weichert/Komisija, C-73/10 P, EU:C:2010:684, t. 52. i od 31. siječnja 2019., Iordăchescu/Parlament i dr., C-426/18 P, EU:C:2019:89, t. 21.).
82
Doista, s jedne strane, kad je riječ o odluci poput sporne odluke, kojom se okončava formalni istražni postupak u pogledu državne potpore, očito je da se, za razliku od datuma saznanja za akt, datum objave akta u Službenom listu može, u interesu pravne sigurnosti, utvrditi objektivno i sa sigurnošću u pogledu svih zainteresiranih stranaka kojima ta odluka nije bila priopćena. U tom pogledu nije važno to što su potonje mogle saznati za taj akt prije njegove objave.
83
To uostalom objašnjava da u općoj strukturi članka 263. šestog stavka UFEU-a i u interesu pravne sigurnosti datum objave ima prednost pred datumom saznanja za akt, što je, kao što je to navedeno u točki 73. ove presude, podredni kriterij za početak roka za podnošenje tužbe. Stoga se ne može prihvatiti Komisijin prijedlog da se zapravo preokrene odnos između tih dvaju kriterija iz članka 263. šestog stavka UFEU-a.
84
S druge strane, suprotno Komisijinim tvrdnjama, tumačenjem iz točaka 76. i 80. ove presude također se može izbjeći svaka diskriminacija ili proizvoljno postupanje u sudovanju i tako osigurati jednakost oružja korisnika državne potpore i konkurentskih poduzetnika. Naime, za sve zainteresirane stranke rok za podnošenje tužbe počinje teći od istog datuma, odnosno od dana objave odluke u Službenom listu. Usto, budući da je Komisija autor takve odluke i da je zadužena za njezinu objavu u Službenom listu, ona ne može valjano temeljiti svoj argument na navodnoj nejednakosti oružja na njezinu štetu.
85
Kao treće, kad je riječ o kontekstu, struktura Ugovorâ također se protivi postojanju stroge usporednosti, a koju predlaže Komisija, između pojmova „objava” upotrijebljenih u članku 263. šestom stavku i članku 297. stavku 2. drugom podstavku UFEU-a. Naime, u tom je pogledu dovoljno utvrditi da, iako se te dvije odredbe nalaze u glavi I. šestog dijela UFEU-a, one ne uređuju isti predmet. Dok se prva nalazi u poglavlju 1. koje se odnosi na institucije i, konkretnije, u njegovu odjeljku 5. koji se odnosi na Sud Europske unije, druga se nalazi u njezinu poglavlju 2., koje se odnosi na pravne akte Unije i postupke njihova donošenja.
86
Zbog svih tih razloga valja zaključiti da je Opći sud u točkama 36. do 43. pobijane presude pravilno presudio da je rok za podnošenje tužbe za društvo AZ počeo teći od dana objave sporne odluke u Službenom listu.
87
Stoga prvi protužalbeni razlog treba odbiti kao neosnovan.
Drugi protužalbeni razlog
Argumentacija stranaka
88
Drugim protužalbenim razlogom Komisija prigovara Općem sudu da je u točki 41. pobijane presude počinio pogrešku koja se tiče prava.
89
Tvrdeći u toj točki 41. da „nije dokazano da je društvo [AZ] u ovom slučaju imalo ‚vjerodostojna’ saznanja o [spornoj] odluci”, a prije njezine objave, Opći sud iskrivio je činjenice i dokaze. Naime, s obzirom na elemente koje je Komisija iznijela pred Općim sudom, očito je da je društvo AZ najkasnije 21. rujna 2018. znalo za postojanje sporne odluke, a prije njezine objave u Službenom listu.
90
Savezna Republika Njemačka smatra da, s obzirom na to da prvi protužalbeni razlog nije osnovan, drugi protužalbeni razlog nije relevantan za ishod ovih žalbi. Društvo AZ smatra da je taj drugi protužalbeni razlog nedopušten i u svakom slučaju neosnovan.
Ocjena Suda
91
U točki 41. pobijane presude Opći je sud istaknuo da „u svakom slučaju nije dokazano da je društvo [AZ] u ovom slučaju imalo ‚vjerodostojna’ saznanja o [spornoj] odluci”.
92
U tom pogledu, izraz „u svakom slučaju” upućuje na to da je to obrazloženje sporedno obrazloženje u pobijanoj presudi. Doista, iz ustaljene sudske prakse proizlazi da argumenti protiv sporednih obrazloženja sadržanih u odluci Općeg suda ne mogu dovesti do njezina ukidanja te su, slijedom toga, bespredmetni (presuda od 21. prosinca 2023., United Parcel Service/Komisija, C-297/22 P, EU:C:2023:1027, t. 55. i navedena sudska praksa).
93
Stoga drugi protužalbeni razlog treba odbiti kao bespredmetan, bez potrebe za odlučivanjem o njegovoj dopuštenosti.
94
Slijedom toga, protužalbe treba odbiti u cijelosti.
O žalbama
95
U prilog svojoj žalbi u predmetu C-792/21 P društvo AZ formalno ističe četiri žalbena razloga. Međutim, ono zajedno iznosi ono što navodi kao prva dva žalbena razloga i između njih ne pravi nikakvu razliku. Stoga valja zaključiti da društvo AZ u biti ističe tri žalbena razloga. Prvi žalbeni razlog, koji je podijeljen na četiri dijela, temelji se na povredi prava na saslušanje i obveze obrazlaganja. Drugi žalbeni razlog, koji se može podijeliti na četiri dijela, temelji se na povredi članka 107. stavka 1. UFEU-a. Treći žalbeni razlog temelji se na povredi načela nediskriminacije.
96
U prilog svojoj žalbi u predmetu C-793/21 P Savezna Republika Njemačka, koju podupire društvo AZ, ističe jedan žalbeni razlog koji se temelji na povredi članka 107. stavka 1. UFEU-a. Taj se žalbeni razlog u biti dodaje prvim trima dijelovima drugog žalbenog razloga koji je istaknulo društvo AZ, a koje podupire Savezna Republika Njemačka, u prilog njegovoj žalbi u predmetu C-792/21 P.
Prvi žalbeni razlog u predmetu C-792/21 P
Argumentacija stranaka
97
Prvim žalbenim razlogom istaknutim u prilog svojoj žalbi društvo AZ tvrdi da je Opći sud povrijedio njegovo pravo na saslušanje, obvezu obrazlaganja pobijane presude, članak 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima i članak 6. stavak 1. prvu rečenicu Europske konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, potpisane u Rimu 4. studenoga 1950.
98
Ovaj žalbeni razlog podijeljen je na četiri dijela.
99
Prvim dijelom društvo AZ prigovara Općem sudu da je povrijedio svoju obvezu obrazlaganja i da je povrijedio njegovo pravo na saslušanje time što je u točki 8. pobijane presude očito pogrešno smatrao da se pristojba za mrežu primjenjiva na izvanvršne potrošače izračunavala prema metodi fizičke putanje. Suprotno onomu što je Opći sud utvrdio u tom pogledu i kao što je to društvo AZ istaknulo u prvostupanjskom postupku, Uredbom StromNEV 2005. nikada nije bio predviđen izračun naknade za krajnje izvanvršne potrošače koji se temeljio na metodi fizičke putanje. U tom je pogledu Opći sud u točkama 117. i 127. pobijane presude pogrešno razumio argumentaciju društva AZ. Da je Opći sud pravilno uzeo u obzir tu argumentaciju, ne bi se oslonio samo na pojedinačnu pristojbu za mrežu predviđenu u članku 19. stavku 2. prvoj rečenici Uredbe StromNEV 2005. kako bi utvrdio relevantni pravni okvir.
100
Drugim dijelom društvo AZ prigovara Općem sudu da u točkama 12., 68. i 101. pobijane presude nije uzeo u obzir njegovu argumentaciju povezanu s određivanjem iznosa sporne dodatne pristojbe. Polazeći od pogrešnog načela da je taj iznos izračunan i određen za 2012. godinu odlukom BNetzA iz 2011., Opći sud je sud pogrešno zaključio, u točki 100. te presude, da postoji državni nadzor nad tom dodatnom pristojbom. Međutim, prema mišljenju društva AZ, mrežni operateri raspolažu manevarskim prostorom za izračun i određivanje navedene dodatne pristojbe, koja ne podliježe nikakvom državnom nadzoru ili državnoj odredbi.
101
Trećim dijelom društvo AZ prigovara Općem sudu da u točkama 95. i 96. pobijane presude nije uzeo u obzir njegovu argumentaciju o nepostojanju naknade svih gubitaka prihoda i svih troškova povezanih sa spornim oslobođenjem. Time je Opći sud povrijedio svoju obvezu obrazlaganja kao i pravo društva AZ na saslušanje. Da je Opći sud uzeo u obzir tu argumentaciju, trebao je zaključiti da sporna dodatna pristojba ne predstavlja namet.
102
Četvrtim dijelom društvo AZ prigovara Općem sudu da u točki 76. pobijane presude nije uzeo u obzir njegovu argumentaciju o ništavosti odluke BNetzA iz 2011. Time što je presudio da je ta odluka stvarno primijenjena i da je mogla proizvoditi učinke sve dok nije stavljena izvan snage ili dok nije utvrđena njezina nezakonitost, Opći sud se oslonio na pogrešno tumačenje nacionalnog prava. Naime, prema mišljenju društva AZ, s obzirom na to da je navedena odluka poništena s retroaktivnim učinkom od 1. siječnja 2012., ona je od početka bila ništava.
103
Komisija zahtijeva da se prvi žalbeni razlog odbaci kao djelomično nedopušten i u svakom slučaju odbije u cijelosti kao neosnovan.
Ocjena Suda
104
Svojim prvim žalbenim razlogom društvo AZ u biti prigovara Općem sudu da je povrijedio njegovo pravo na saslušanje kao i obvezu obrazlaganja pobijane presude time što je propustio uzeti u obzir više argumenata koje je to društvo iznijelo. Osim toga, ti su propusti doveli do pogrešnih ocjena njemačkog prava i sporne dodatne pristojbe.
105
U tom pogledu, kao prvo, valja podsjetiti na to da obveza obrazlaganja koju Opći sud ima na temelju članka 36. Statuta Suda Europske unije, u vezi s njegovim člankom 53. prvim stavkom, nalaže Općem sudu da jasno i nedvosmisleno iznese svoje rasuđivanje, kako bi se zainteresiranim osobama omogućilo da se upoznaju s razlozima donošenja odluke, a Sudu da izvrši svoj sudski nadzor (presuda od 14. listopada 2010., Deutsche Telekom/Komisija, C-280/08 P, EU:C:2010:603, t. 135. i 136. i navedena sudska praksa).
106
Međutim, ta obveza Općem sudu ne nalaže da pruži obrazloženje kojim bi se, iscrpno i pojedinačno, osvrnuo na sve tvrdnje koje su stranke iznijele u sporu. Obrazloženje stoga može biti implicitno pod uvjetom da se njime zainteresiranim osobama omogućava da saznaju razloge na kojima je Opći sud utemeljio odluku, a Sudu da raspolaže s dovoljno elemenata za obavljanje nadzora u okviru žalbe (presuda od 30. studenoga 2016., Komisija/Francuska i Orange, C-486/15 P, EU:C:2016:912, t. 80 i navedena sudska praksa).
107
U ovom slučaju, kad je riječ o prvom dijelu ovog žalbenog razloga, s jedne strane, valja utvrditi da se točka 8. pobijane presude nalazi u prikazu činjeničnih okolnosti spora, a ne u obrazloženju u kojem je Opći sud odlučio o tužbenim razlozima i argumentima stranaka. S druge strane, kad je riječ o točkama 117. i 127. te presude, valja istaknuti da one sadržavaju sažetak određenih argumenata koje je društvo AZ iznijelo pred Općim sudom, koje je Opći sud razmotrio i s obrazloženjem odbio u točkama 128. do 132. navedene presude s obzirom na sudsku praksu na koju je podsjetio u točkama 122. do 125. iste presude. Tvrdnja o povredi obveze obrazlaganja koju sadrži točka 8. pobijane presude stoga je djelomično bespredmetna i djelomično neosnovana.
108
Kad je riječ o drugom do četvrtom dijelu ovog žalbenog razloga, valja istaknuti da je Opći sud u točkama 53. do 115. pobijane presude razmotrio i s obrazloženjem odbio prvi dio prvog tužbenog razloga koji je društvo AZ istaknulo u prvom stupnju, a koji se temeljio na nepostojanju potpore dodijeljene putem državnih sredstava. U tom je kontekstu izričito odlučio o nekoliko argumenata društva AZ te je, odbio, osobito u točkama 76. i 90. te presude njegov argument koji se temeljio na ništavosti odluke BNetzA iz 2011., u točkama 95. i 96. navedene presude argument koji se temeljio na nepostojanju naknade u cijelosti njegovih gubitaka i, u točki 101. iste presude, argument koji se odnosio na određivanje iznosa sporne dodatne pristojbe.
109
Iz toga slijedi da, suprotno onomu što tvrdi društvo AZ, Opći sud nije povrijedio svoju obvezu obrazlaganja time što je propustio uzeti u obzir te argumente. Budući da se tvrdnja društva AZ o povredi njegova prava na saslušanje temelji na pretpostavci da je Opći sud propustio uzeti u obzir njegove argumente, treba je također odbiti.
110
Uostalom, budući da se čini da u dijelu u kojem društvo AZ, pod krinkom navodne povrede obveze obrazlaganja, tvrdi da je Opći sud trebao prihvatiti navedene argumente, valja utvrditi da se radi o pitanju različitom od pitanja povrede obveze obrazlaganja, a koje se odnosi na osnovanost obrazloženja (vidjeti po analogiji presudu od 30 studenoga 2016., Komisija/Francuska i Orange, C-486/15 P, EU:C:2016:912, t. 79.).
111
Kao drugo, kad je riječ o argumentima koji se odnose na pogreške koje je Opći sud počinio u analizi njemačkog prava, valja podsjetiti na to da iz članka 256. stavka 1. drugog podstavka UFEU-a i članka 58. prvog stavka Statuta Suda Europske unije proizlazi da je žalba ograničena na pitanja prava. Opći je sud stoga jedini nadležan za utvrđivanje i ocjenu relevantnih činjenica kao i za ocjenu dokaza. Ocjenjivanje tih činjenica i dokaza stoga ne predstavlja, osim u slučaju njihova iskrivljavanja, pravno pitanje koje je kao takvo podložno nadzoru Suda u okviru postupka povodom žalbe (presuda od 4. ožujka 2021., Komisija/Fútbol Club Barcelona, C-362/19 P, EU:C:2021:169, t. 46. i navedena sudska praksa).
112
Stoga, kad je riječ o razmatranju, u okviru žalbe, ocjena Općeg suda u pogledu nacionalnog prava, a koje u području državnih potpora predstavljaju činjenične ocjene, Sud je nadležan samo utvrditi je li došlo do iskrivljavanja tog prava (presude od 3. travnja 2014., Francuska/Komisija, C-559/12 P, EU:C:2014:217, t. 79. i od 14. prosinca 2023., Komisija/Amazon.com i dr., C-457/21 P, EU:C:2023:985, t. 20. i navedena sudska praksa). Iskrivljavanje mora jasno proizlaziti iz dokumenata u spisu a da nije potrebno provoditi novu ocjenu činjenica i dokaza (presuda od 3. travnja 2014., Francuska/Komisija, C-559/12 P, EU:C:2014:217, t. 80.).
113
Usto, kada navodi da je Opći sud iskrivio činjenice ili dokaze, žalitelj treba primjenom članka 256. UFEU-a, članka 58. prvog stavka Statuta Suda Europske unije i članka 168. stavka 1. točke (d) Poslovnika Suda precizno navesti dokaze koje je Opći sud iskrivio i dokazati pogreške u analizi koje su prema njegovoj procjeni dovele do toga da je Opći sud iskrivio dokaze (presude od 30. studenoga 2016., Komisija/Francuska i Orange, C-486/15 P, EU:C:2016:912, t. 99. i od 28. travnja 2022., Yieh United Steel/Komisija, C-79/20 P, EU:C:2022:305, t. 53.).
114
U ovom slučaju, kao prvo, točno je da je prikaz njemačkog prava koji je Opći sud iznio u točki 8. pobijane presude neprecizan. Za razliku od onoga što bi se moglo zaključiti iz te točke, samo su pojedinačne pristojbe za potrošače baznog opterećenja, a ne one primjenjive na izvanvršne potrošače, bile izračunane prema metodi fizičke putanje prije uspostave spornog oslobođenja. Međutim, društvo AZ u okviru ovog žalbenog razloga nije dokazalo da se ta nepreciznost u stadiju iznošenja okolnosti spora odrazila na ocjenu Općeg suda o osnovanosti tužbe u prvostupanjskom postupku.
115
Kao drugo, u preostalom dijelu valja utvrditi da društvo AZ nije dokazalo iskrivljavanje nacionalnog prava, činjeničnih elemenata i argumentacije iznesene pred Općim sudom. Naime, ono je u biti samo iznijelo tvrdnje kojima se općenito osporavaju određene ocjene potonjeg.
116
Kao treće, budući da se argument koji se odnosi na nepostojanje učinaka odluke BNetzA iz 2011. pridodaje argumentaciji koju je društvo AZ iznijelo u okviru drugog dijela svojeg drugog žalbenog razloga, razmotrit će se u okviru tog žalbenog razloga.
117
Uzimajući u obzir sva prethodna razmatranja i podložno pridržaju navedenom u prethodnoj točki, prvi žalbeni razlog istaknut u predmetu C-792/21 P valja odbiti kao djelomično bespredmetan i kao djelomično neosnovan.
Prva tri dijela drugog žalbenog razloga u predmetu C-792/21 P i jedini žalbeni razlog u predmetu C-793/21 P
118
Društvo AZ i Savezna Republika Njemačka prigovaraju Općem sudu da je povrijedio članak 107. stavak 1. UFEU-a time što je pogrešno smatrao da sporno oslobođenje predstavlja potporu dodijeljenu putem „državnih sredstava” u smislu te odredbe.
119
Njihova se argumentacija u biti odnosi na tri pitanja, od kojih se prvo odnosi na pravni kriterij koji omogućuje ocjenu postojanja mjere dodijeljene putem „državnih sredstava”, drugo na postojanje obveznog nameta i treće na državni nadzor.
Pravni kriterij koji omogućuje ocjenu postojanja mjere dodijeljene putem „državnih sredstava”
– Argumentacija stranaka
120
Društvo AZ prvim dijelom svojeg drugog žalbenog razloga i Savezna Republika Njemačka, prvim dijelom svojeg jedinog žalbenog razloga, u biti prigovaraju Općem sudu da je primijenio pogrešan pravni kriterij za ocjenu državne prirode predmetnih sredstava.
121
Kao prvo, u okviru svojih pismena podnesenih Sudu, društvo AZ i Savezna Republika Njemačka osporili su, redom, točku 77. te točke 64. do 66. i 77. pobijane presude jer je Opći sud pogrešno smatrao da su, u svrhu utvrđivanja imaju li sredstva državnu prirodu, postojanje obveznog nameta za potrošače ili krajnje klijente i državni nadzor nad sredstvima ili upraviteljima tih sredstava dva elementa koji su „dio alternative”, tako da je bilo dovoljno provjeriti je li sporna dodatna pristojba bila obvezan namet koji se može izjednačiti s parafiskalnim nametom. Naprotiv, riječ je o kumulativnim kriterijima, kao što to proizlazi iz sudske prakse koja proizlazi osobito iz presuda od 17. srpnja 2008., Essent Netwerk Noord i dr. (C-206/06, EU:C:2008:413, t. 66., 69., 70., 72. i 75.), od 28. ožujka 2019., Njemačka/Komisija (C-405/16 P, EU:C:2019:268, t. 72.), od 15. svibnja 2019., Achema i dr. (C-706/17, EU:C:2019:407) i od 16. rujna 2021., FVE Holýšov I i dr./Komisija (C-850/19 P, EU:C:2021:740).
122
Usto, prema mišljenju Savezne Republike Njemačke, to tumačenje Općeg suda, koje se temelji na alternativnim kriterijima, proturječi točki 99. i sljedećima pobijane presude, u kojima je Opći sud razmotrio postojanje državnog nadzora, iako je već zaključio da postoji obvezni namet.
123
Kao drugo, prema mišljenju Savezne Republike Njemačke, taj pristup Općeg suda nije potkrijepljen ni člancima 30. i 110. UFEU-a, koji se u biti odnose na ukidanje i zabranu protekcionističkih mjera.
124
U tom pogledu društvo AZ tvrdi da je u točkama 83. i 86. pobijane presude Opći sud pogrešno razmotrio postojanje obveze plaćanja na teret korisnika mreže, a ne krajnjeg potrošača, te se u tom pogledu pozvao na pojam „davanje” u smislu članaka 30. i 110. UFEU-a. Sporna dodatna pristojba ne ispunjava kriterije iz sudske prakse Suda koji se odnose na taj pojam. Ta se dodatna pristojba razlikuje od pristojbi o kojima je riječ u predmetima u kojima je donesena ta sudska praksa.
125
Kao treće, Savezna Republika Njemačka tvrdi da je tumačenje članka 107. stavka 1. UFEU-a, prema kojem valja pretpostaviti da svako davanje ima državno podrijetlo, neovisno o ciljevima koji se nastoje postići tom odredbom, pravno pogrešno. To bi tumačenje dovelo do posljedice koja nije predviđena Ugovorima, odnosno do toga da bi svako reguliranje tržišnih cijena dovodilo do korištenja državnih sredstava i stoga bi se o njemu trebalo obavijestiti Komisiju, u skladu s člankom 108. UFEU-a. Međutim, takva regulacija ulazila bi u područje primjene slobodnog kretanja robe, a ne pravila o državnim potporama.
126
Kao četvrto, društvo AZ tvrdi da je u točkama 101., 104. i 110. pobijane presude Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava time što je smatrao da raspodjela sredstava koju je naložila država u ovom slučaju dokazuje postojanje državnog nadzora.
127
Komisija odgovara da je prvi dio drugog žalbenog razloga koji je istaknulo društvo AZ djelomično nedopušten i djelomično neosnovan. Smatra da je prvi dio jedinog žalbenog razloga koji je istaknula Savezna Republika Njemačka, kao takav, bespredmetan.
– Ocjena Suda
128
Društvo AZ i Savezna Republika Njemačka u biti prigovaraju Općem sudu da je primijenio pogrešan pravni kriterij kako bi utvrdio potječu li iznosi koji proizlaze iz sporne dodatne pristojbe iz „državnih sredstava” u smislu članka 107. stavka 1. UFEU-a.
129
Prema ustaljenoj sudskoj praksi kvalifikacija „državne potpore” u smislu članka 107. stavka 1. UFEU-a pretpostavlja ispunjenje četiriju uvjeta, odnosno postojanje intervencije države ili intervencije „putem državnih sredstava”, mogućnosti da ta intervencija utječe na trgovinu među državama članicama, da ona daje selektivnu prednost svojem korisniku i da narušava ili prijeti da će narušiti tržišno natjecanje (presuda od 12. siječnja 2023., DOBELES HES, C-702/20 i C-17/21, EU:C:2023:1, t. 31. i navedena sudska praksa).
130
Kad je riječ o prvom od tih uvjeta, iz ustaljene sudske prakse proizlazi da se mjera može kvalificirati kao intervencija države ili intervencija „putem državnih sredstava” ako je, s jedne strane, izravno ili neizravno dodijeljena putem tih sredstava i ako je, s druge strane, pripisiva državi članici (presuda od 12. siječnja 2023., DOBELES HES, C-702/20 i C-17/21, EU:C:2023:1, t. 32. i navedena sudska praksa).
131
Kad je riječ, konkretnije, o uvjetu prema kojem se potpore trebaju dodijeliti „putem državnih sredstava”, Sud je kroz svoju sudsku praksu utvrdio dva kriterija na temelju kojih se može utvrditi da sredstva putem kojih se na temelju nacionalnog zakonodavstva dodjeljuje tarifna prednost čine „državna sredstva” u smislu članka 107. stavka 1. UFEU-a (vidjeti u tom smislu presudu od 12. siječnja 2023., DOBELES HES, C-702/20 i C-17/21, EU:C:2023:1, t. 34., 38., 39. i 42.).
132
Stoga, kao prvo, sredstva ostvarena naplatom poreza ili drugih obveznih davanja na temelju nacionalnog zakonodavstva, kojima se upravlja i koje se raspoređuje u skladu s tim zakonodavstvom, čine „državna sredstva” u smislu članka 107. stavka 1. UFEU-a (presuda od 12. siječnja 2023., DOBELES HES, C-702/20 i C-17/21, EU:C:2023:1, t. 38.).
133
Kao drugo, činjenica da iznosi cijelo vrijeme ostaju pod javnim nadzorom i tako su na raspolaganju nadležnim državnim tijelima dovoljna je da bi ih se kvalificiralo kao „državna sredstva” u smislu te odredbe (presuda od 12. siječnja 2023., DOBELES HES, C-702/20 i C-17/21, EU:C:2023:1, t. 39. i navedena sudska praksa).
134
Kriteriji navedeni u točkama 132. i 133. ove presude alternativni su kriteriji na temelju kojih se može utvrditi da je mjera dodijeljena putem „državnih sredstava” u smislu članka 107. stavka 1. UFEU-a (presuda od 12. siječnja 2023., DOBELES HES, C-702/20 i C-17/21, EU:C:2023:1, t. 42.), kao što su to društvo AZ i Savezna Republika Njemačka priznali na raspravi odgovarajući na pitanje Suda u pogledu dosega presude od 12. siječnja 2023.DOBELES HES (C-702/20 i C-17/21, EU:C:2023:1).
135
Iz toga slijedi, kao prvo, da je Opći sud u točkama 64. do 66. i 77. pobijane presude smatrao, a da pritom nije počinio pogrešku koja se tiče prava, da se državna priroda sredstava u smislu članka 107. stavka 1. UFEU-a može utvrditi dvama alternativnim kriterijima, od kojih se jedan odnosi na postojanje obvezne pristojbe na teret potrošača ili krajnjih klijenata, a drugi na državni nadzor nad upravljanjem sustavom i osobito nad sredstvima ili upraviteljima tih sredstava. Uzimajući u obzir odgovore koje su na raspravi dali društvo AZ i Savezna Republika Njemačka, treba odbiti sve argumente kojima se osporava ta ocjena.
136
Kao drugo, suprotno onomu što tvrdi Savezna Republika Njemačka, Općem sudu ne može se prigovoriti to da je u točkama 99. do 112. pobijane presude smatrao svrsishodnim razmotriti postojanje državnog nadzora nad sredstvima prikupljenima na temelju sporne dodatne pristojbe ili nad operaterima mreže, nakon što je u točki 98. te presude utvrdio postojanje parafiskalnog nameta ili obvezne pristojbe koji podrazumijevaju uporabu državnih sredstava.
137
Točno je da je Opći sud mogao izbjeći to razmatranje u vezi s postojanjem državnog nadzora, uzimajući u obzir alternativnu prirodu dvaju kriterija koje je razmotrio. Međutim, ništa se ne protivi tomu da Opći sud, osobito zbog razloga dobrog sudovanja, nastavi svoje rasuđivanje dodatnim razmatranjima, kao što su u ovom slučaju ona koja se odnose na postojanje državnog nadzora, na isti način kao što je to Sud učinio u točki 41. presude od 12. siječnja 2023., DOBELES HES (C-702/20 i C-17/21, EU:C:2023:1).
138
Kao treće, budući da Savezna Republika Njemačka tvrdi da bi bilo protivno ciljevima članka 107. stavka 1. UFEU-a pretpostaviti da svako davanje ima državno podrijetlo, njezina se argumentacija temelji na pogrešnoj pretpostavci i pogrešnom tumačenju pobijane presude.
139
Naime, s jedne strane, kao što to proizlazi iz točke 132. ove presude, „državna sredstva” u smislu te odredbe nisu sredstva koja se financiraju svakim davanjem, nego samo ona koja se financiraju obveznim davanjem predviđenim nacionalnim zakonodavstvom, kojim se upravlja i koje se raspodjeljuje u skladu s tim zakonodavstvom. S druge strane, Opći sud je upravo nastojao, kao što to proizlazi iz točaka 77. i 78. pobijane presude, provjeriti je li država naložila spornu dodatnu pristojbu i je li ju, kroz zakonsku obvezu, u cijelosti prenijela na krajnje dužnike te dodatne pristojbe.
140
Kao četvrto, kad je riječ o argumentaciji koju su društvo AZ i Savezna Republika Njemačka iznijeli u vezi s člancima 30. i 110. UFEU-a, valja utvrditi da je Opći sud u točki 86. pobijane presude u dodatnom obrazloženju koje započinje prilogom „osim toga” uzeo u obzir sudsku praksu koja se odnosi na te odredbe. On je u tom pogledu pojasnio da status poreznog obveznika nije relevantan ako se porez odnosi na proizvod ili djelatnost koja je potrebna u vezi s proizvodom. On je dodao da se odlučujući element u tom pogledu sastoji od činjenice da država subjekte koji naplaćuju taj porez ovlašćuje na upravljanje državnim sredstvima, a ne samo obvezuje na kupnju njihovim vlastitim financijskim sredstvima.
141
Budući da se u toj točki navodi dodatan razlog, argumentacija kojom ga se osporava bespredmetna je.
142
U svakom slučaju, valja smatrati da se Opći sud nije pozvao na sudsku praksu koja se odnosi na članke 30. i 110. UFEU-a kako bi ocijenio spornu dodatnu pristojbu s obzirom na te odredbe, nego kako bi potkrijepio svoju analizu te dodatne pristojbe s obzirom na članak 107. stavak 1. UFEU-a. Stoga se Općem sudu ne može prigovoriti to da je pomiješao različite pravne sustave koji proizlaze iz tih prvih dviju odredaba UFEU-a i iz te treće njegove odredbe.
143
Kao peto, kad je riječ o argumentu društva AZ prema kojem bi, u biti, davanje postojalo samo ako je obveznik pristojbe krajnji potrošač, valja utvrditi da se taj argument odnosi, konkretnije, na ocjenu postojanja obveznog davanja. Budući da je taj argument predmet drugog dijela drugog žalbenog razloga koji je istaknulo društvo AZ, on će se razmotriti u okviru tog dijela žalbenog razloga.
144
Kao šesto, kad je riječ o argumentima društva AZ kojima se nastoje osporiti točke 101., 104. i 110. pobijane presude, valja istaknuti da se te točke, kao i ti argumenti, odnose na ocjenu Općeg suda o postojanju državnog nadzora. Budući da je ona predmet trećeg dijela drugog žalbenog razloga koji je istaknulo društvo AZ, u daljnjem tekstu valja uputiti na analizu tog trećeg dijela drugog žalbenog razloga.
145
Iz prethodnih obrazloženja proizlazi da, uz pridržaj iznesen u točkama 143. i 144. ove presude, prvi dio drugog žalbenog razloga koji je istaknulo društvo AZ i prvi dio jedinog žalbenog razloga koji je istaknula Savezna Republika Njemačka treba odbiti kao djelomično bespredmetne i djelomično neosnovane.
Postojanje obvezne pristojbe
– Argumentacija stranaka
146
Drugim dijelom svojeg drugog žalbenog razloga društvo AZ i drugim dijelom svojeg jedinog žalbenog razloga Savezna Republika Njemačka u biti tvrde da je Opći sud u točkama 68. i 75. do 115. pobijane presude pogrešno primijenio članak 107. stavak 1. UFEU-a time što je spornu dodatnu pristojbu kvalificirao kao parafiskalni namet ili obveznu pristojbu.
147
Kao prvo, društvo AZ tvrdi da je Opći sud povrijedio nacionalno pravo time što je pogrešno utvrdio da mrežni operateri imaju obvezu naplate sporne dodatne pristojbe. U tu se svrhu Opći sud pogrešno oslonio samo na odluku BNetzA iz 2011. Međutim, njemački su sudovi tu odluku proglasili ne samo nezakonitom, nego i od njezina početka ništavom, tako da, suprotno onomu što je Opći sud presudio u točki 76. pobijane presude, navedena odluka nije mogla proizvesti učinke. U tom je pogledu Opći sud pogrešno smatrao da je argument društva AZ, iznesen u njegovu odgovoru na pitanja Općeg suda, nepravodoban. Prema mišljenju društva AZ funkcioniranje mehanizma sporne dodatne pristojbe valja ocijeniti s obzirom na Uredbu StromNEV 2013., koja se primjenjuje s retroaktivnim učinkom od 1. siječnja 2012., a nakon poništenja članka 19. stavka 2. sedme rečenice Uredbe StromNEV 2011. Doista, tim uredbama nije bila predviđena obveza mrežnih operatera da naplaćuju spornu dodatnu pristojbu niti je BNetzA bila ovlaštena naložiti takvu obvezu tim operaterima. Usto, presuda Bundesgerichtshofa (Savezni vrhovni sud) od 6. listopada 2015., na koju se Opći sud oslonio u točki 85. pobijane presude, ne sadržava nikakvu obvezu te vrste.
148
Kao drugo, društvo AZ tvrdi da nacionalno pravo ne sadržava nikakvu obvezu plaćanja sporne dodatne pristojbe ni u pogledu korisnika mreže, koje je Opći sud pogrešno smatrao „krajnjim potrošačima”, ni u pogledu krajnjih potrošača u pravom smislu riječi. Čak i pod pretpostavkom da je odlukom BNetzA iz 2011. mrežnim operaterima naložena obveza naplate te dodatne pristojbe, takva obveza nije dovoljna, suprotno onomu što je Opći sud presudio u točkama 85., 88. i 90. pobijane presude, kako bi se jednako obvezalo korisnike mreže na plaćanje dodatne pristojbe. U uvjetima nepostojanja, za 2012. i 2013. godinu, zakonskih odredbi u vezi s donošenjem ili sadržajem ugovorne obveze prenošenja sporne dodatne pristojbe na korisnike mreže, obvezu plaćanja moglo se propisati samo na temelju ugovora o kojem se pojedinačno pregovaralo. Društvo AZ smatra da je zapravo na svakom opskrbljivaču električnom energijom, kao korisniku mreže, bilo da odluči hoće li prenijeti spornu dodatnu pristojbu na krajnje potrošače, što je Opći sud propustio razmotriti. Čak i da su svi opskrbljivači odlučili da će sustavno prenositi tu dodatnu pristojbu na krajnje potrošače, takva praksa ne bi bila dovoljna da se zaključi da postoji zakonska obveza.
149
Kao treće, društvo AZ smatra da, suprotno onomu što je Opći sud tvrdio u točkama 91. do 96. pobijane presude, mrežni operateri nisu primili naknadu za sve gubitke prihoda i troškove nastale spornim oslobođenjem. Konkretno, u slučaju insolventnosti potrošača baznog opterećenja koji se koristio tim oslobođenjem iako uvjeti nisu bili ispunjeni, odluka BNetzA-e iz 2011. i primjenjivi pravni okvir isključuju naknadu za nemogućnost naplate potraživanja koje mrežni operator ima prema takvom potrošaču. Usto, Opći sud iskrivio je nacionalni pravni kontekst odbivši, u točki 96. te presude, argument društva AZ koji se temelji na činjenici da su operatori zatvorenih distribucijskih sustava pretrpjeli gubitak prihoda zbog spornih oslobođenja.
150
Slično tomu, Savezna Republika Njemačka tvrdi, s jedne strane, da je, osobito u točkama 78., 83., 84. i 86. pobijane presude, Opći sud pogrešno utvrdio da odnos između opskrbljivača i krajnjeg potrošača električne energije nije bio odlučujući za zaključak o postojanju obvezne pristojbe zbog pogrešnog razloga prema kojem se sporna dodatna pristojba ne naplaćuje na potrošnju električne energije, nego na upotrebu mreže. S druge strane, u točkama 85. i 87. do 90. te presude Opći sud pogrešno se pozvao, bez ikakvog obrazloženja, na obvezu naplate te je iz toga pogrešno zaključio o postojanju obveze plaćanja sporne dodatne pristojbe predviđene nacionalnim zakonodavstvom. Budući da nije postojala zakonska obveza plaćanja te dodatne pristojbe, ona se mogla naplatiti samo na temelju pravila građanskog prava. Obrazloženje Općeg suda na kojem je temeljio taj zaključak i to rješenje u suprotnosti je sa sudskom praksom Suda.
151
Komisija odgovara da su argumenti društva AZ, ovisno o slučaju, nedopušteni, bespredmetni ili neosnovani. Smatra da se argumenti Savezne Republike Njemačke temelje na pogrešnom tumačenju pobijane presude i sudske prakse Suda te da su u svakom slučaju bespredmetni.
– Ocjena Suda
152
Kao što to proizlazi iz sudske prakse navedene u točki 132. ove presude, sredstva ostvarena naplatom pristojbi ili drugih obveznih davanja na temelju nacionalnog zakonodavstva, kojima se upravlja i koje se raspoređuje u skladu s tim zakonodavstvom, čine „državna sredstva” u smislu članka 107. stavka 1. UFEU-a.
153
U ovom slučaju, nakon što je u točkama 78. do 97. pobijane presude ocijenio spornu dodatnu pristojbu, Opći sud je u točki 98. te presude zaključio da ta dodatna pristojba uključuje upotrebu državnih sredstava. U prilog tom zaključku istaknuo je da je odlukom BNetzA iz 2011. operaterima distribucijskog sustava naložena obveza naplate sporne dodatne pristojbe od korisnika mreže i prijenos tako ostvarenih prihoda operaterima prijenosnog sustava. Također je smatrao da mehanizam te dodatne pristojbe mrežnim operaterima osigurava potpunu naknadu gubitka prihoda koje su pretrpjeli zbog spornog oslobođenja jer je iznos navedene dodatne pristojbe prilagođen iznosu potrebnih sredstava zbog tog oslobođenja. Također je istaknuo da je taj iznos bio određen u skladu s metodologijom utvrđenom u odluci BNetzA iz 2011., pri čemu je pojasnio da je u toj odluci za 2012. utvrđen početni iznos iste dodatne pristojbe.
154
Društvo AZ i Savezna Republika Njemačka osporavaju te ocjene trima nizovima argumenata.
155
Kao prvo, društvo AZ prigovara Općem sudu da je obvezu naplate sporne dodatne pristojbe izveo iz odluke BNetzA iz 2011., iako su tu odluku njemački sudovi proglasili ništavom i iako zakonodavni okvir BNetzA nije omogućavao nalaganje takve obveze.
156
U tom pogledu, kao prvo, Opći sud je u točkama 76. i 90. pobijane presude utvrdio da su argumenti koji se odnose na nepostojanje učinaka odluke BNetzA iz 2011. izneseni nepravodobno.
157
Taj zaključak ne sadržava nikakvu pogrešku koja se tiče prava.
158
Naime, nesporno je da je društvo AZ pred Općim sudom te argumente istaknulo tek u stadiju odgovora na pitanja koja je postavio Opći sud. Usto, navedeni se argumenti ne mogu smatrati proširenjem prvog tužbenog razloga istaknutog u tužbi u prvostupanjskom postupku, a koji se temeljio na nepostojanju „državne potpore” u smislu članka 107. stavka 1. UFEU-a, s obzirom na to da taj tužbeni razlog kao takav nije dovodio u pitanje postojanje učinaka odluke BNetzA iz 2011., nego se njime nastojalo osporavati ocjene koje je Komisija donijela na temelju te odluke. Slijedom toga, Opći sud pravilno je primijenio odredbe članka 84. stavka 1. svojeg Poslovnika utvrdivši da su isti argumenti nedopušteni zbog toga što su istaknuti nepravodobno.
159
Kao drugo, u svakom slučaju valja istaknuti da se argumenti navedeni u točki 155. ove presude ne mogu prihvatiti.
160
Naime, ni eventualna nezakonitost programa potpora, osobito s obzirom na nacionalno pravo, ni njegovo poništenje ne oduzimaju mu prirodu „državne potpore” s obzirom na to da je, unatoč takvoj nezakonitosti ili poništenju, takav program proizveo učinke u praksi (vidjeti u tom smislu presude od 3. ožujka 2005., Heiser, C-172/03, EU:C:2005:130, t. 38. i od 21. prosinca 2016., Komisija/Aer Lingus i Ryanair Designated Activity, C-164/15 P i C-165/15 P, EU:C:2016:990, t. 69.), kao što je to Opći sud u biti pravilno presudio u točkama 76. i 90. pobijane presude. Uostalom, kao što je to Opći sud također pravilno istaknuo u točki 76. te presude, djelotvornost pravila u području državnih potpora bila bi znatno oslabljena kad bi se njihova primjena mogla odbiti samo zbog činjenice da je mjera potpore, koja je u praksi primijenjena, kasnije proglašena ništavom ab initio. Stoga, u tom pogledu nije relevantno to što je eventualno poništenje programa potpora retroaktivno, s obzirom na to da je u određenom razdoblju program doista bio primijenjen u praksi (vidjeti po analogiji presudu od 6. studenoga 2012.Komisija/Mađarska, C-286/12, EU:C:2012:687, t. 44. i 45.).
161
Kad je riječ o presudi Bundesgerichtshofa (Savezni vrhovni sud) od 6. listopada 2015., koja je navedena u točki 85. pobijane presude, valja istaknuti da je Opći sud samo istaknuo da je taj njemački sud smatrao da je sporna dodatna pristojba davanje kojim se trebalo pokriti gubitak koji su pretrpjeli mrežni operateri. Iz toga slijedi da se, u dijelu u kojem društvo AZ prigovara Općem sudu da je iz te presude pogrešno izveo zaključak o postojanju obveze naplate sporne dodatne pristojbe, njegov argument temelji na pogrešnom tumačenju pobijane presude.
162
Kao drugo, društvo AZ i Savezna Republika Njemačka tvrde da je Opći sud pogrešno utvrdio postojanje obveze plaćanja sporne dodatne pristojbe na teret krajnjih potrošača, koji su, usto, pogrešno definirani tako da uključuju korisnike mreže.
163
Kao prvo, kad je riječ o utvrđivanju krajnjih dužnika sporne dodatne pristojbe, Opći sud je u točki 83. pobijane presude smatrao da se ta dodatna pristojba odnosi samo na odnos između mrežnih operatera i korisnika mreže jer se ta dodatna pristojba naplaćuje kao posljedica korištenja mreže, a ne potrošnje električne energije. Iz toga je u točki 84. te presude zaključio da pitanje jesu li opskrbljivači električnom energijom bili obvezni prebaciti navedenu pristojbu na krajnje potrošače električne energije nije relevantno. Naime, prema njegovu mišljenju, krajnji obveznici dodatne pristojbe bili su korisnici mreže, odnosno sami opskrbljivači, kao i krajnji potrošači izravno priključeni na mrežu, a ne drugi krajnji potrošači.
164
U tom pogledu, razmatranje prema kojem se sporna dodatna pristojba naplaćuje kao posljedica korištenja mreže i razmatranje prema kojem korisnike mreže treba shvatiti kao krajnje potrošače spadaju u činjeničnu ocjenu. Međutim, u skladu sa sudskom praksom navedenom u točki 111. ove presude, nije na Sudu da provodi nadzor nad takvom ocjenom u nedostatku bilo kakvog navoda o iskrivljavanju.
165
Kao drugo, kad je riječ o postojanju obveze plaćanja za korisnike mreže, iz točaka 85. i 87. do 89. pobijane presude proizlazi da je Opći sud prihvatio Komisijine ocjene prema kojima odluka BNetzA iz 2011. operaterima distribucijskog sustava nalaže obvezu naplaćivanja i prebacivanja sporne dodatne pristojbe i da se tom odlukom također predviđao mjesečni prijenos prihoda ostvarenih tom pristojbom na različite operatere prijenosnog sustava. Iz toga je zaključio da je sporna dodatna pristojba, koju je upravno tijelo uvelo zakonodavnom mjerom, bila obvezujuća za korisnike mreže.
166
Prema sudskoj praksi Suda kojom se pojašnjava kriterij naveden u točkama 132. i 152. ove presude, iznosi koji proizlaze iz doplate koju je država nametnula kupcima električne energije slični su porezu na električnu energiju te izviru iz „državnih sredstava” u smislu članka 107. stavka 1. UFEU-a. Kako bi ih se smatralo takvima, sredstva moraju potjecati od obveznih doprinosa koje nalaže zakonodavstvo države članice o kojoj je riječ i njima se mora upravljati i mora ih se raspodijeliti u skladu s tim zakonodavstvom, neovisno o tome je li mehanizam financiranja obuhvaćen, u užem smislu, kategorijom poreznih davanja u nacionalnom pravu. Nasuprot tomu, nije dovoljno to da mrežni operatori dodatne troškove proizišle iz obveze kupnje električne energije proizvedene iz obnovljivih izvora po cijenama utvrđenima zakonom nadoknađuju višom prodajnom cijenom te energije krajnjim kupcima jer ta nadoknada proizlazi isključivo iz prakse, a ne iz zakonske obveze. Naime, u takvom slučaju pristojba se ne može smatrati obveznom (vidjeti u tom smislu presudu od 12. siječnja 2023., DOBELES HES, C-702/20 i C-17/21, EU:C:2023:1, t. 34. do 37. i navedenu sudsku praksu).
167
U ovom slučaju iz činjeničnih utvrđenja Općeg suda, a nad kojima Sud ne provodi nadzor, proizlazi da se odlukom BNetzA iz 2011. operaterima distribucijskog sustava doista nalaže obveza naplate sporne dodatne pristojbe od korisnika mreže. Također je nesporno, s obzirom na činjenična utvrđenja Općeg suda u točkama 12., 68. i 94. pobijane presude, a nad kojima Sud nije dužan provoditi nadzor, da je tom odlukom bila predviđena metoda prema kojoj operateri prijenosnog sustava svake godine trebaju odrediti iznos sporne dodatne pristojbe.
168
Međutim, s obzirom na sudsku praksu navedenu u točki 166. ove presude, valja smatrati da iznosi koji proizlaze iz obveznog davanja koje je, poput sporne dodatne pristojbe, naloženo zakonodavnom mjerom kojom se utvrđuju subjekti, makar i privatni, zaduženi za naplatu te pristojbe od dužnika koji su također određeni tom mjerom i kojom se određuje metoda za određivanje iznosa navedene pristojbe i njegove godišnje prilagodbe, potječu iz „državnih sredstava” u smislu članka 107. stavka 1. UFEU-a. Konkretno, s obzirom na to da se ta pristojba temelji na zakonodavnoj mjeri koja obvezuje mrežne operatore da ju naplate, ne može se tvrditi da se navedena pristojba temelji samo na običnoj praksi.
169
U tom pogledu nije važno to što se zakonodavnom mjerom predviđa samo obveza mrežnih operatera da naplaćuju spornu dodatnu pristojbu a da se pritom izričito ne utvrđuje obveza plaćanja te dodatne pristojbe na teret korisnika mreže. Naime, koristan učinak zakonske obveze naplate navedene dodatne pristojbe nužno podrazumijeva simetričnu obvezu plaćanja te pristojbe od strane njezinih dužnika.
170
Kao treće, kad je riječ o naknadi troškova nastalih spornim oslobođenjem, Opći sud je, kao prvo, upućujući na odluku BNetzA iz 2011., u točkama 91., 92. i 95. pobijane presude prihvatio Komisijino utvrđenje iz sporne odluke prema kojem je sporni mehanizam dodatne pristojbe mrežnim operaterima osiguravao potpunu nadoknadu gubitka prihoda koji su pretrpjeli zbog spornog oslobođenja jer je iznos te dodatne pristojbe bio prilagođen iznosu sredstava koje je bilo potrebno nadoknaditi zbog tog oslobođenja.
171
Međutim, ocjena prema kojoj je metoda utvrđivanja iznosa sporne dodatne pristojbe predviđena odlukom BNetzA iz 2011. trebala omogućiti pokrivanje svih troškova povezanih sa spornim oslobođenjem proizlazi iz činjenične ocjene Općeg suda nad kojom Sud nije dužan provesti nadzor u fazi žalbe u nedostatku bilo kakvog navoda o iskrivljavanju, u skladu sa sudskom praksom navedenom u točki 111. ove presude.
172
Kao drugo, kad je riječ o gubitku prihoda zbog insolventnosti, a koje snose operateri distribucijskih sustava, Opći sud je u točki 95. pobijane presude smatrao da takav gubitak ne predstavlja gubitak prihoda u smislu predmetnog sustava i da je opravdan zato što je odnos između mrežnih operatera i krajnjih dužnika sporne dodatne pristojbe odnos privatnog prava.
173
Doista, iz sudske prakse Suda proizlazi da se sredstva koja se financiraju putem obveznih doprinosa koje nameće zakonodavstvo države članice, kojima se upravlja i koje se raspoređuje u skladu s tim zakonodavstvom, mogu smatrati „državnim sredstvima” u smislu članka 107. stavka 1. UFEU-a, čak i ako njima upravljaju subjekti koji nisu javna vlast (presude od 19. prosinca 2013., Association Vent De Colère! i dr., C-262/17, EU:C:2013:851 t. 25. i od 15. svibnja 2019., Achema i dr., C-706/17, EU:C:2019:407, t. 54.).
174
Stoga, pod uvjetom da takvi subjekti, poput mrežnih operatera, podliježu obvezi naplate predmetnih pristojbi, okolnost da su odnosi između tih operatera i krajnjih dužnika sporne dodatne pristojbe privatnopravni odnosi ne može spriječiti zaključak da se sredstva koja se financiraju putem te dodatne pristojbe smatraju državnim sredstvima. Isto vrijedi i za okolnost da gubitke prihoda, uključujući neplaćene sporne dodatne pristojbe, u slučaju insolventnosti snose navedeni operateri.
175
U tom pogledu, točno je da se, kao što to tvrdi društvo AZ, argumentacija potonjeg pred Općim sudom nije odnosila na potraživanja koja proizlaze iz neplaćanja sporne dodatne pristojbe, nego na potraživanja povezana s neplaćanjem mrežnih naknada korisnika koji se tijekom određene godine neosnovano koristio spornim oslobođenjem i koji a posteriori nije mogao platiti dugovanu pristojbu za mrežu. Međutim, kao što to tvrdi Komisija, takva su potraživanja u biti komercijalna potraživanja koja proizlaze iz privatnopravnih odnosa, poput potraživanja koja proizlaze iz neplaćanja sporne dodatne pristojbe. Stoga je argumentacija društva AZ u svakom slučaju bila osuđena na neuspjeh zbog razloga navedenih u točkama 173. i 174. ove presude, tako da je ta pogreška Općeg suda bespredmetna.
176
Kao treće, kad je riječ o zatvorenim distribucijskim sustavima, Opći sud je u točki 96. pobijane presude smatrao da operateri zatvorenih distribucijskih sustava nisu „mrežni operateri” u smislu Zakona o promicanju kogeneracije toplinske i električne energije te su dužni plaćati spornu dodatnu pristojbu, kao i krajnji potrošači električne energije.
177
Međutim, valja utvrditi da društvo AZ ne osporava meritum nijednog od tih dvaju razloga te samo tvrdi, a da pritom nije dokazao da je Opći sud iskrivio činjenične elemente i nacionalno pravo, da su operatori zatvorenih distribucijskih sustava pretrpjeli gubitak prihoda zbog spornog oslobođenja. Takvu argumentaciju stoga treba odbaciti kao nedopuštenu u stadiju žalbe.
178
Kao četvrto, u dijelu u kojem društvo AZ u okviru trećeg dijela svojeg prvog žalbenog razloga tvrdi da u ovoj fazi valja razmotriti to što je Opći sud propustio uzeti u obzir njegov argument koji se odnosi na nenadoknađivanje „ostalih troškova” povezanih sa spornim oslobođenjem, dovoljno je navesti da to društvo takav argument nije istaknulo u tužbi podnesenoj u prvom stupnju. Stoga se Općem sudu ne može prigovoriti da taj argument nije uzeo u obzir.
179
S obzirom na prethodno navedeno, drugi dio drugog žalbenog razloga koji je istaknulo društvo AZ treba odbaciti kao djelomično nedopušten i odbiti kao djelomično bespredmetan i djelomično neosnovan. Drugi dio jedinog žalbenog razloga koji je istaknula Savezna Republika Njemačka treba odbiti kao neosnovan.
Državni nadzor
– Argumentacija stranaka
180
Društvo AZ trećim dijelom svojeg drugog žalbenog razloga i Savezna Republika Njemačka trećim dijelom svojeg jedinog žalbenog razloga u biti prigovaraju Općem sudu da je počinio pogrešku koja se tiče prava time što je presudio da postoji državni nadzor nad sredstvima ostvarenima spornom dodatnom pristojbom.
181
Komisija odgovara da su argumenti društva AZ, ovisno o argumentu o kojem je riječ, nedopušteni, bespredmetni ili neosnovani. Smatra da je treći dio jedinog žalbenog razloga koji je istaknula Savezna Republika Njemačka neosnovan i u svakom slučaju bespredmetan.
– Ocjena Suda
182
Kao što to proizlazi iz sudske prakse navedene u točkama 131. do 134. ove presude, postojanje pristojbi ili drugih obveznih davanja na temelju nacionalnog zakonodavstva kojima se upravlja i koje se raspodjeljuje u skladu s tim zakonodavstvom i postojanje državnog nadzora nad predmetnim iznosima dva su alternativna kriterija na temelju kojih se može utvrditi je li riječ o „državnim sredstvima” u smislu članka 107. stavka 1. UFEU-a.
183
U ovom je slučaju Opći sud u točki 98. pobijane presude utvrdio da je sporna dodatna pristojba parafiskalni namet ili obvezno davanje koje podrazumijeva uporabu „državnih sredstava u smislu te sudske prakse”. Kao što to proizlazi iz točaka 152. do 179. ove presude, društvo AZ i Savezna Republika Njemačka nisu uspjeli dokazati da to utvrđenje Općeg suda sadržava pogrešku koja se tiče prava.
184
Doista, navedeno je utvrđenje samo po sebi dovoljno da bi se smatralo da je predmetna mjera dodijeljena putem „državnih sredstava” u smislu članka 107. stavka 1. UFEU-a a da pritom nije potrebno ispitati jesu li predmetni iznosi bili pod državnim nadzorom.
185
Stoga su treći dio drugog žalbenog razloga koji je istaknulo društvo AZ i treći dio jedinog žalbenog razloga Savezne Republike Njemačke bespredmetni.
186
Iz svih prethodnih obrazloženja i s obzirom na pridržaj iznesen u točki 145. ove presude proizlazi da prva tri dijela drugog žalbenog razloga istaknutog u prilog žalbi u predmetu C-792/21 P kao i jedini žalbeni razlog istaknut u prilog žalbi u predmetu C-793/21 P treba odbiti u cijelosti.
Četvrti dio drugog žalbenog razloga u predmetu C-792/21 P
Argumentacija stranaka
187
Društvo AZ tvrdi da je u točkama 8. i 128. do 131. pobijane presude Opći sud počinio pogreške koje se tiču prava prilikom određivanja referentnog okvira koji je Komisija odabrala za potrebe analize selektivnosti sporne mjere.
188
Kao prvo, Opći sud pogrešno je ocijenio da se Komisija nije oslonila samo na posebnu pristojbu za mrežu predviđenu u članku 19. stavku 2. Uredbe StromNEV iz 2011. Trebao je utvrditi da je Komisija trebala razmotriti sve posebne pristojbe za mrežu, uključujući i pristojbe iz članka 19. stavaka 1. i 3. Uredbe StromNEV iz 2011., što, međutim, nije učinila.
189
Kao drugo, Opći je sud pogrešno protumačio nacionalno pravo time što je prilikom definiranja tog referentnog okvira pogrešno zaključio da su pristojbe za mrežu usporedive. Suprotno onomu što je utvrdio, pristojba za izvanvršne potrošače ne izračunava se prema metodi fizičke putanje.
190
Prema Komisijinu mišljenju, taj dio žalbenog razloga je djelomično nedopušten i u cijelosti neosnovan.
Ocjena Suda
191
U skladu s ustaljenom sudskom praksom, iz članka 256. UFEU-a, članka 58. prvog stavka Statuta Suda Europske unije i članka 169. stavka 2. Poslovnika proizlazi da se u žalbi moraju jasno navesti osporavani dijelovi presude čije se ukidanje traži te pravni argumenti koji posebno podupiru taj zahtjev. Taj zahtjev ne ispunjava žalba koja samo ponavlja razloge i argumente koji su već izneseni pred Općim sudom a da ne sadržava argumentaciju koja se posebno odnosi na pogrešku koja se tiče prava koju navodno sadržava pobijana presuda. Naime, takva je žalba zapravo samo zahtjev za preispitivanje tužbe podnesene Općem sudu, što nije u nadležnosti Suda (presuda od 22. rujna 2020., Austrija/Komisija, C-594/18 P, EU:C:2020:742, t. 91. i navedena sudska praksa).
192
Doista, svojim prvim argumentom istaknutim u prilog ovom dijelu svojeg drugog žalbenog razloga društvo AZ u biti samo ponavlja svoj prigovor istaknut pred Općim sudom, a da ne iznosi posebne razloge zbog kojih je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava u točkama 128. do 131. pobijane presude. Stoga je taj argument nedopušten.
193
Kad je riječ o drugom argumentu koji je društvo AZ istaknulo u prilog ovom dijelu drugog žalbenog razloga, točno je da je, kao što je to istaknuto u točki 114. ove presude, točka 8. pobijane presude neprecizna. Međutim, iz obrazloženja iznesenih u točkama 128. do 131. pobijane presude ne može se zaključiti da je ta nepreciznost utjecala na ocjenu usporedivosti pristojbi za mrežu kojima se definira referentni okvir. Društvo AZ tvrdi suprotno, međutim, ono to nije uspjelo dokazati. Njegov je argument stoga neosnovan.
194
Zbog svih tih razloga četvrti dio drugog žalbenog razloga istaknutog u prilog žalbi u predmetu C-792/21 P treba odbaciti kao djelomično nedopušten i odbiti kao djelomično neosnovan.
195
Stoga drugi žalbeni razlog istaknut u prilog toj žalbi treba odbiti u cijelosti.
Treći žalbeni razlog u predmetu C-792/21 P
Argumentacija stranaka
196
Trećim žalbenim razlogom istaknutim u prilog svojoj žalbi u predmetu C-792/21 P društvo AZ ističe povredu načela nediskriminacije koju je Opći sud navodno počinio u točki 141. pobijane presude. Opći sud nije uzeo u obzir različito postupanje koje proizlazi iz naloga za povrat potpore u odnosu na primjenu prijelaznog sustava. Zaključak prema kojem taj sustav nije relevantan u ovom slučaju obrazložen je upućivanjem na točku 132. te presude. Međutim, prema mišljenju društva AZ, neshvatljivo je da Opći sud nije razmotrio pravnu situaciju koja je postojala u trenutku donošenja sporne odluke s obzirom na navedeni sustav. Okolnost da se Komisija nije obavijestila o tome nije uvjerljivo opravdanje kako ga se ne bi uzelo u obzir. Da je Opći sud smatrao da je taj sustav relevantan i da je razmotrio argumentaciju društva AZ, došao bi do drukčijeg zaključka u pogledu postojanja diskriminacije.
197
Komisija tvrdi da taj žalbeni razlog nije samo nedopušten, nego je bespredmetan i u svakom slučaju neosnovan.
Ocjena Suda
198
Najprije valja utvrditi da je, suprotno onomu što tvrdi Komisija, ovaj žalbeni razlog dopušten. Naime, tim žalbenim razlogom društvo AZ u biti prigovara Općem sudu da je povrijedio načelo nediskriminacije time što je u točki 141. pobijane presude, u vezi s njezinom točkom 132., odbio njegove argumente koji se temelje na diskriminatornoj prirodi naloga za povrat potpore. Iako u okviru svoje argumentacije društvo AZ ponavlja određene argumente koji su već izneseni pred Općim sudom, ono ipak posebno pobija razloge zbog kojih je Opći sud odbio relevantnost tih argumenata.
199
Najprije valja istaknuti da je Opći sud u pobijanoj presudi odbio navedene argumente osobe AZ u točki 141. te presude, u vezi s njezinom točkom 132. U tu je svrhu istaknuo da je svako upućivanje na prijelazni sustav, koji nije bio predmet sporne odluke i koji se nije primjenjivao na potrošače baznog opterećenja koji su predmet te odluke, bespredmetno u okviru razmatranja zakonitosti sustava koji se temelji na spornim mjerama. Uostalom, Komisija nije bila obaviještena o prijelaznom uređenju.
200
Taj zaključak ne sadržava nikakvu pogrešku koja se tiče prava.
201
Naime, iz ustaljene sudske prakse proizlazi da je ukidanje nezakonite potpore povratom logična posljedica utvrđenja njezine nezakonitosti i podrazumijeva ponovno uspostavljanje stanja koje je postojalo prije dodjele potpore (vidjeti u tom smislu presude od 15. prosinca 2005., Unicredito Italiano, C-148/04, EU:C:2005:774, t. 113. i od 21. prosinca 2016., Komisija/Aer Lingus i Ryanair Designated Activity, C-164/15 P i C-165/15 P, EU:C:2016:990, t. 116.). Kad je riječ o povratu nezakonite potpore, valja dakle, suprotno onomu što tvrdi društvo AZ, uputiti na pravni sustav koji se primjenjivao prije dodjele te potpore, a ne na pravni sustav koji se primjenjivao u trenutku donošenja sporne odluke.
202
U tom pogledu nije relevantna sudska praksa koju ističe društvo AZ, prema kojoj zakonitost odluke u području državnih potpora sud Unije treba ocijeniti s obzirom na informacije kojima je Komisija mogla raspolagati u trenutku kada ju je donijela (presuda od 7. veljače 1979., Francuska/Komisija, 15/76 i 16/76, EU:C:1979:29, t. 7.). Naime, ta se sudska praksa odnosi na pitanje različito od onog istaknutog u ovom žalbenom razlogu jer se odnosi na pitanje na temelju kojih se činjeničnih elemenata može razmotriti zakonitost pobijanog akta.
203
Osim toga, valja još dodati da, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, korisnici potpore koji su je dužni vratiti očito se ne nalaze u istoj situaciji kao i osobe koje nisu koristile potporu i na koje se povrat ne odnosi, tako da ne može biti riječ o različitom postupanju u sličnim situacijama, protivnom načelu jednakog postupanja (vidjeti u tom smislu presudu od 21. prosinca 2016., Komisija/Aer Lingus i Ryanair Designated Activity, C-164/15 P i C-165/15 P, EU:C:2016:990, t. 117.).
204
Iz toga slijedi da, ne dovodeći u pitanje je li prijelazni sustav kao takav u ovom slučaju u skladu s pravom Unije, treći žalbeni razlog koji je društvo AZ istaknulo u prilog svojoj žalbi u predmetu C-792/21 P treba odbiti kao neosnovan.
205
Slijedom toga, budući da su svi žalbeni razlozi istaknuti u prilog žalbama u predmetima C-792/21 P i C-793/21 P odbijeni, te žalbe treba odbiti u cijelosti.
Troškovi
206
Na temelju članka 184. stavka 2. Poslovnika Suda, kad žalba nije osnovana, Sud odlučuje o troškovima. Članak 138. stavci 1. i 2. tog Poslovnika, koji se na temelju njegova članka 184. stavka 1. primjenjuje na žalbeni postupak, određuje da je stranka koja ne uspije u postupku dužna, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove i da ako više stranaka ne uspije u postupku, Sud odlučuje o podjeli troškova.
207
U ovom slučaju društvo AZ i Savezna Republika Njemačka nisu uspjeli sa svojim zahtjevima koji se odnose na žalbu u predmetu C-792/21 P i na žalbu u predmetu C-793/21 P, dok Komisija nije uspjela sa svojim zahtjevima u pogledu protužalbi u tim predmetima.
208
U tim okolnostima, na temelju pravedne ocjene okolnosti predmetnog slučaja treba naložiti da svaka stranka snosi vlastite troškove.
Slijedom navedenog, Sud (treće vijeće) proglašava i presuđuje:
1.
Žalbe i protužalbe se odbijaju.
2.
Društvo AZ, Savezna Republika Njemačka i Europska komisija snosit će vlastite troškove.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: njemački