NÁVRHY GENERÁLNEJ ADVOKÁTKY
LAILA MEDINA
prednesené 10. júla 2025(1)
Vec C‑258/24
Katholische Schwangerschaftsberatung
proti
JB
[návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Bundesarbeitschgericht (Spolkový pracovný súd, Nemecko)]
„ Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Sociálna politika – Smernica 2000/78/ES – Rovnosť zaobchádzania – Rozdielne zaobchádzanie na základe náboženstva – Článok 4 ods. 2 – Pracovné činnosti v cirkvách a iných organizáciách, ktorých základné hodnoty sú založené na náboženstve alebo viere – Náboženstvo ako zásadná, zákonná a odôvodnená požiadavka povolania s ohľadom na základné hodnoty organizácie – Prepustenie zamestnanca z dôvodu vystúpenia z katolíckej cirkvi – Článok 17 ZFEÚ – Články 10 a 21 Charty základných práv Európskej únie “
I.      Úvod
1.        Tento návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 4 smernice 2000/78/ES, ktorou sa ustanovuje všeobecný rámec pre rovnaké zaobchádzanie v zamestnaní a povolaní(2). Podal ho Bundesarbeitsgericht (Spolkový pracovný súd, Nemecko) v rámci konania medzi Katholische Schwangerschaftsberatung, združením v rámci nemeckej katolíckej cirkvi, a JB, bývalou katolíckou zamestnankyňou tohto združenia. JB bola prepustená z dôvodu svojho rozhodnutia vystúpiť z katolíckej cirkvi, čo – ako uvádza – bolo spôsobené jej neochotou platiť osobitnú cirkevnú daň, ktorú táto cirkev ukladá osobám žijúcim s manželom iného vierovyznania, ktorý má vysoké príjmy.
2.        Tento prípad priamo nadväzuje na rozsudky Egenberger(3) a IR(4), v ktorých Súdny dvor poskytol relevantné usmernenia na určenie toho, kedy môže náboženstvo osoby predstavovať požiadavku povolania, ak sa pracovné činnosti vykonávajú v rámci cirkví a verejných alebo súkromných organizácií, ktorých základné hodnoty sú založené na náboženstve.(5) V prejednávanej veci má teda Súdny dvor možnosť bližšie objasniť podmienky, ktoré musia tieto cirkvi a náboženské organizácie splniť, aby sa mohli úspešne dovolávať výnimiek zo zásady rovnakého zaobchádzania uvedených v článku 4 smernice 2000/78, najmä tých, ktoré sú uvedené v druhom odseku tohto ustanovenia. V tejto súvislosti bude potrebné zohľadniť aj dve relevantné ustanovenia primárneho práva Únie, a to i) článok 17 ZFEÚ, v ktorom sa uvádza, že Únia rešpektuje postavenie, ktoré majú cirkvi, náboženské združenia alebo spoločenstvá v členských štátoch podľa vnútroštátneho práva, a nedotýka sa ho, a ii) článok 10 Charty základných práv Európskej únie(6), v ktorom je výslovne zakotvená sloboda jednotlivca zmeniť náboženské vyznanie.
II.    Skutkový stav, konanie vo veci samej a prejudiciálne otázky
3.        Katholische Schwangerschaftsberatung, žalovaný vo veci samej(7), je ženským profesijným združením v rámci katolíckej cirkvi v Nemecku. Jeho cieľom je pomáhať deťom, mladým ľuďom, ženám a ich rodinám v osobitných situáciách. Medzi rôzne úlohy, ktoré vykonáva, patrí poskytovanie poradenstva tehotným ženám, najmä pokiaľ ide o interrupciu.
4.        Pracovné zmluvy, ktoré žalovaný uzatvára so svojimi zamestnancami, odkazujú konkrétne na Grundordnung des kirchlichen Dienstes im Rahmen kirchlicher Arbeitsverhältnisse (Základný poriadok služby v cirkvi v rámci cirkevných a pracovnoprávnych vzťahov) z 22. septembra 1993(8). Tento poriadok stanovuje pravidlá, ktoré katolícka cirkev uplatňuje na svoje pracovnoprávne vzťahy v Nemecku, a stanovuje najmä povinnosti zamestnancov, pokiaľ ide o lojalitu a správanie.
5.        Podľa tohto základného poriadku závažné porušenie povinnosti lojality môže viesť k prepusteniu zamestnanca.(9) V prípade každého zamestnanca, či už katolíka, alebo nekatolíka, sa za závažné porušenie povinnosti lojality považuje, ak verejne vystupuje proti základným zásadám katolíckej cirkvi, napríklad verejným podporovaním interrupcií alebo nenávisti k cudzincom.(10) V prípade katolíckych zamestnancov sa okrem toho vystúpenie z katolíckej cirkvi považuje za závažné porušenie uvedenej povinnosti.(11)
6.        JB je matkou piatich detí a od roku 2006 je zamestnaná u žalovaného okrem iného ako poradkyňa v projektoch súvisiacich s tehotenstvom. V októbri 2013, keď bola JB na rodičovskej dovolenke, oznámila príslušnému miestnemu úradu svoj úmysel vystúpiť z katolíckej cirkvi. Vzhľadom na finančnú záťaž, ktorá dopadala na jej rodinu, jej išlo predovšetkým o to, aby bola oslobodená od platenia dodatočnej cirkevnej dane, ktorej podliehala ako katolíčka žijúca v manželstve s osobou iného vierovyznania, ktorá má vysoké príjmy.
7.        Po oznámení tohto rozhodnutia sa žalovaný najprv pokúsil presvedčiť JB, aby po návrate z rodičovskej dovolenky opäť vstúpila do katolíckej cirkvi, v súlade s postupmi stanovenými v základnom poriadku.(12) Po odmietnutí JB ju žalovaný v júni 2019 prepustil, pričom sa domnieval, že jej rozhodnutie predstavuje závažné porušenie povinnosti lojality podľa uvedeného poriadku. Ku dňu prepustenia tvorilo poradenský tím žalovaného v oblasti interrupcií šesť osôb, z ktorých dve osoby boli členmi evanjelickej cirkvi.
8.        JB napadla rozhodnutie žalovaného na nižších pracovných súdoch v Nemecku. Uvedenej žalobe z dôvodu neplatného prepustenia sa vyhovelo a žalovanému bola uložená povinnosť zaplatiť jej odškodnenie. Žalovaný sa preto obrátil na Bundesarbeitsgericht (Spolkový pracovný súd), ktorý je v prejednávanej veci vnútroštátnym súdom, ktorý podal návrh na začatie prejudiciálneho konania, s cieľom dosiahnuť zrušenie rozsudkov oboch nižších pracovných súdov.
9.        Podľa vnútroštátneho súdu predstavuje prepustenie JB rozdielne zaobchádzanie, ktoré v zásade znamená priamu diskrimináciu na základe náboženského presvedčenia v zmysle článku 2 ods. 2 písm. a) smernice 2000/78 v spojení s jej článkom 1. Tento súd má však pochybnosti o tom, či sú výnimky zo zásady rovnakého zaobchádzania stanovené v článku 4 ods. 2 tejto smernice, prípadne v jej článku 4 ods. 1, uplatniteľné na taký prípad, ako je prípad vo veci samej.
10.      Po prvé, pokiaľ ide o článok 4 ods. 2 prvý pododsek smernice 2000/78, ktorý v podstate odkazuje na zásadné, oprávnené a odôvodnené požiadavky povolania založené na náboženskom presvedčení osoby, vnútroštátny súd nepochybuje o tom, že žalovaný je súkromnou organizáciou, ktorej základné hodnoty sú založené na náboženstve v zmysle tohto pododseku. Tento súd sa však pýta, či zotrvanie v určitej náboženskej komunite alebo opätovné vrátenie sa do tejto komunity po vystúpení z nej môže predstavovať požiadavku povolania podľa tohto ustanovenia. Pokiaľ ide o vec prejednávanú v hlavnom konaní, vnútroštátny súd konštatuje, že žalovaný nepodmienil výkon dotknutej profesijnej činnosti príslušnosťou ku katolíckej cirkvi. Dokonca ani nevyžadoval, aby jeho zamestnanci patrili k náboženskej komunite. Ako už bolo uvedené, vystúpenie z katolíckej cirkvi je podľa kanonického práva jedným z najzávažnejších trestných činov proti viere a jednote tejto cirkvi. Preto s ohľadom na autonómiu cirkví, ktorá je uznaná článkom 17 ZFEÚ, vnútroštátny súd nemôže vylúčiť, že zamestnanec v dôsledku vystúpenia z katolíckej cirkvi už nie je spôsobilý na výkon povolania v rámci tejto cirkvi.
11.      Po druhé, pokiaľ ide o článok 4 ods. 2 druhý pododsek smernice 2000/78, ktorý odkazuje na právo cirkví vyžadovať od svojich zamestnancov, aby konali v dobrej viere a lojalite k základným hodnotám organizácie, vnútroštátny súd zdôrazňuje, že znenie tohto pododseku výslovne vyžaduje splnenie kritérií uvedených v článku 4 ods. 2 prvom pododseku smernice 2000/78. Z toho vyplýva, že akákoľvek výnimka zo zákazu priamej diskriminácie podľa druhého pododseku článku 4 ods. 2 tejto smernice závisí od posúdenia kritérií uvedených v prvom pododseku tohto článku, najmä s ohľadom na rozsudky Egenberger a IR. Vnútroštátny súd však má pochybnosti, či znenie druhého pododseku článku 4 ods. 2 tejto smernice znamená, že povinnosť konať v dobrej viere a lojálne sa viaže na základné hodnoty cirkvi, ku ktorej náboženská organizácia patrí, alebo na samotnú organizáciu ako zamestnávateľa. Podľa vnútroštátneho súdu napríklad zamestnanec mohol jednať v zlej viere voči katolíckej cirkvi tým, že z nej vystúpil; nemusel však nevyhnutne jednať v zlej viere voči svojmu zamestnávateľovi, ktorého základné hodnoty musí tento zamestnanec dodržiavať pri plnení svojich úloh.
12.      Po tretie, pokiaľ ide o článok 4 ods. 1 smernice 2000/78, ktorý sa vzťahuje na skutočné a určujúce požiadavky povolania, ak sú ich ciele legitímne a primerané, vnútroštátny súd pripomína, že toto ustanovenie nevyžaduje preskúmanie týchto kritérií s ohľadom na základné hodnoty zamestnávateľa, ale vo vzťahu k objektívnej povahe dotknutých pracovných činností a vzhľadom na kontext, v ktorom sa vykonávajú. Z tohto hľadiska sa nezdá, že by bolo objektívne nevyhnutné zostať členom katolíckej cirkvi, aby bolo možné pracovať v oblasti poradenstva v tehotenstve. Vnútroštátny súd však nevylučuje, že základné hodnoty organizácie založené na náboženských princípoch možno považovať za objektívnu požiadavku v zmysle článku 4 ods. 1 tejto smernice. V tejto súvislosti by mala byť zohľadnená aj autonómia cirkví, ktorá je chránená článkom 17 ZFEÚ.
13.      Na základe týchto okolností Bundesarbeitsgericht (Spolkový pracovný súd) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
„1.      Je zlučiteľné s právom Únie, najmä [smernicou 2000/78] so zreteľom na článok 10 ods. 1 a článok 21 ods. 1 [Charty], ak vnútroštátna právna úprava stanovuje, že súkromná organizácia, ktorej základné hodnoty sú založené na náboženstve, môže od osôb, ktoré pre ňu pracujú, požadovať, aby počas pracovného pomeru nevystúpili z určitej cirkvi, alebo podmieňovať trvanie pracovného pomeru tým, že osoba, ktorá pre ňu pracuje a ktorá počas pracovného pomeru vystúpila z určitej cirkvi, do nej opäť vstúpi, ak od osôb, ktoré pre ňu pracujú, inak nevyžaduje, aby boli členmi tejto cirkvi, a osoba, ktorá pre ňu pracuje, nevystupuje otvorene nepriateľsky voči cirkvi?
2.      V prípade kladnej odpovede na prvú otázku, aké ďalšie požiadavky sa prípadne vzťahujú na odôvodnenie takéhoto rozdielneho zaobchádzania na základe náboženstva podľa smernice 2000/78/ES so zreteľom na článok 10 ods. 1 a článok 21 ods. 1 Charty?“
14.      Návrh na začatie prejudiciálneho konania bol doručený do kancelárie Súdneho dvora 12. apríla 2024. Písomné pripomienky predložili Helénska republika, Európska komisia a účastníci konania vo veci samej. Dňa 17. marca 2025 sa pred veľkou komorou Súdneho dvora uskutočnilo pojednávanie, na ktorom sa zúčastnili všetci účastníci konania, ktorí predložili písomné pripomienky.
III. Posúdenie
15.      Svojimi dvoma otázkami vnútroštátny súd žiada o objasnenie výkladu smernice 2000/78 so zreteľom na článok 10 ods. 1 a článok 21 ods. 1 Charty.
16.      Aj keď sa ani jedna z týchto otázok netýka konkrétneho ustanovenia tejto smernice, z úvah uvedených v návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že vnútroštátny súd sa prvou otázkou snaží zistiť, či sa má článok 4 ods. 2 smernice 2000/78, prípadne jej článok 4 ods. 1, vykladať v tom zmysle, že prepustenie zamestnanca náboženskou organizáciou z dôvodu rozhodnutia tohto zamestnanca vystúpiť z cirkvi, ktorej je táto organizácia súčasťou, predstavuje diskrimináciu. Vnútroštátny súd kladie túto otázku najmä v súvislosti s pracovnou činnosťou, ktorej výkon nebol podmienený príslušnosťou k dotknutej cirkvi a zamestnanec otvorene nekoná spôsobom, ktorý je v rozpore so základnými hodnotami tejto cirkvi. V prípade, že by sa dospelo k záveru, že v takomto prípade nejde o diskrimináciu, vnútroštátny súd vo svojej druhej otázke žiada Súdny dvor, aby spresnil, aké podmienky, ak vôbec nejaké, je potrebné zohľadniť pri odôvodnení takéhoto rozdielneho zaobchádzania na základe náboženstva.
17.      V týchto návrhoch vzhľadom na viaceré pochybnosti, ktoré má vnútroštátny súd, preskúmam, pokiaľ ide o prvú otázku, či sa na situáciu, ako je opísaná v návrhu na začatie prejudiciálneho konania, môžu vzťahovať výnimky obsiahnuté v článku 4 ods. 2 prvom a druhom pododseku smernice 2000/78. V prípade, že sa neuplatní žiadna z týchto výnimiek, budem ďalej skúmať, či sa na situáciu, o ktorú ide vo veci samej, môže vzťahovať taká výnimka, ako je výnimka uvedená v článku 4 ods. 1 tejto smernice. Druhou prejudiciálnou otázkou sa budem zaoberať len v prípade, že aspoň jedno z uvedených ustanovení bude považované za uplatniteľné, keďže práve na tejto podmienke sa zakladá táto otázka.
A.      Článok 4 ods. 2 smernice 2000/78
18.      Účelom smernice 2000/78, ako je uvedené v jej článku 1, je ustanovenie všeobecného rámca pre boj proti diskriminácii v zamestnaní a povolaní okrem iného na základe náboženstva alebo viery, s cieľom zaviesť v členských štátoch zásadu rovnakého zaobchádzania.(13) Ako sa uvádza v judikatúre Súdneho dvora, smernica 2000/78 je teda v oblasti, na ktorú sa vzťahuje, osobitným vyjadrením všeobecného zákazu diskriminácie stanoveného v článku 21 Charty.(14)
19.      Okrem toho všeobecný rámec boja proti diskriminácii ustanovený smernicou 2000/78 obsahuje v článku 4 ods. 2 osobitné ustanovenie, ktoré sa týka rozdielneho zaobchádzania na základe náboženstva v prípade pracovných činností v rámci cirkví a náboženských organizácií.
20.      Konkrétne článok 4 ods. 2 prvý pododsek smernice 2000/78 stanovuje, že členské štáty môžu zachovať alebo prijať vnútroštátne právne predpisy, podľa ktorých v prípade pracovných činností v rámci cirkví a náboženských organizácií rozdielne zaobchádzanie na základe náboženského vyznania osoby nepredstavuje diskrimináciu. Na to, aby to tak bolo, sa v tomto pododseku vyžaduje, aby náboženstvo osoby predstavovalo zásadnú, oprávnenú a odôvodnenú požiadavku povolania s ohľadom na základné hodnoty organizácie. Okrem toho sa toto rozdielne zaobchádzanie musí uplatňovať so zreteľom na ústavné predpisy a princípy členských štátov, ako aj na všeobecné právne zásady práva Únie, a nemalo by odôvodňovať diskrimináciu na inom základe.
21.      Článok 4 ods. 2 druhý pododsek smernice 2000/78 v podstate stanovuje, že za predpokladu, že sú jej ustanovenia inak splnené, táto smernica sa nebude dotýkať práva cirkví a iných náboženských organizácií, konajúcich v súlade s ústavou a právnym poriadkom, vyžadovať od svojich zamestnancov konanie v dobrej viere a lojalitu s ohľadom na základné hodnoty organizácie.
22.      Pokiaľ ide o článok 4 ods. 2 prvý pododsek smernice 2000/78, Súdny dvor konštatoval, že zákonnosť rozdielneho zaobchádzania z dôvodu náboženského vyznania z hľadiska tohto ustanovenia je podmienená existenciou objektívne overiteľnej priamej súvislosti medzi požiadavkou povolania stanovenou zamestnávateľom a dotknutou činnosťou.(15) V súlade s tým môže cirkev alebo akákoľvek iná náboženská organizácia zaobchádzať so svojimi zamestnancami odlišne na základe náboženstva len vtedy, ak vzhľadom na povahu príslušnej pracovnej činnosti alebo kontext, v ktorom sa táto činnosť vykonáva, je predmetné náboženstvo základnou, legitímnou a odôvodnenou požiadavkou povolania s ohľadom na základné hodnoty tejto cirkvi alebo organizácie.(16)
23.      Konkrétne Súdny dvor vo svojej judikatúre predovšetkým uviedol, že použitie prídavného mena „základná“ v článku 4 ods. 2 prvom pododseku smernice 2000/78 znamená, že príslušnosť k náboženstvu alebo vierovyznaniu, na ktorých sú založené základné hodnoty dotknutej cirkvi alebo organizácie, musí byť zjavná vzhľadom na význam dotknutej pracovnej činnosti pre šírenie týchto základných hodnôt alebo pre výkon práva tejto cirkvi alebo organizácie na autonómiu, ako je zakotvené v článku 17 ZFEÚ.(17)
24.      Súdny dvor tiež uviedol, že použitie pojmu „zákonná“ svedčí o tom, že normotvorca Únie zamýšľal zabezpečiť, aby požiadavka príslušnosti k náboženstvu, na ktorej sú založené základné hodnoty dotknutej cirkvi alebo dotknutej organizácie, neslúžila na sledovanie cieľa, ktorý nesúvisí s týmito základnými hodnotami alebo výkonom práva tejto cirkvi alebo organizácie na autonómiu.(18)
25.      Napokon pojem „oprávnená“ zahŕňa nielen to, že kontrolu dodržiavania kritérií uvedených v článku 4 ods. 2 smernice 2000/78 môže vykonať vnútroštátny súd, ale tiež to, že cirkev alebo organizácia, ktorá stanovila túto požiadavku, musí v zmysle skutkových okolností danej veci preukázať, že údajné riziko ohrozenia jej základných hodnôt alebo práva na autonómiu je pravdepodobné a podstatné, v dôsledku čoho je zavedenie tejto požiadavky skutočne potrebné.(19)
26.      V prejednávanej veci treba ako východiskový bod uviesť, že prepustenie, o ktoré ide v konaní vo veci samej, predstavuje podľa názoru vnútroštátneho súdu rozdielne zaobchádzanie z dôvodu náboženstva. Vnútroštátny súd sa ďalej domnieva, že toto rozdielne zaobchádzanie predstavuje priamu diskrimináciu v zmysle článku 2 ods. 2 písm. a) smernice 2000/78, keďže v podstate o prepustení JB nebolo rozhodnuté na základe zdanlivo neutrálneho ustanovenia, kritéria alebo praxe, ale na základe pravidla, ktoré sa vzťahuje výlučne na zamestnancov, ktorí sú členmi katolíckej cirkvi, a nie na zamestnancov, ktorí sa hlásia k inému náboženstvu alebo nevyznávajú žiadne náboženstvo.
27.      V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora(20) prináleží vnútroštátnemu súdu, aby s ohľadom na relevantné okolnosti prípadu overil, či rozdielne zaobchádzanie predstavuje diskrimináciu v zmysle článku 2 ods. 2 smernice 2000/78. Tomuto súdu tiež prináleží určiť, či predmetnú diskrimináciu treba charakterizovať ako priamu podľa písmena a) tohto ustanovenia, alebo ako nepriamu podľa písmena b) tohto ustanovenia.
28.      Z uvedeného vyplýva, že aj keď žalovaný vo svojich písomných pripomienkach spochybňuje závery vnútroštátneho súdu týkajúce sa rozdielneho zaobchádzania, o ktoré ide vo veci samej, Súdny dvor nie je povinný túto otázku preskúmať, keďže žiadna z položených otázok sa netýka výkladu článku 2 ods. 2 smernice 2000/78. To isté platí aj pre konštatovanie vnútroštátneho súdu, ktoré nebolo spochybnené žiadnym z účastníkov konania pred Súdnym dvorom, a to, že žalovaný patrí do kategórie cirkevných organizácií v zmysle článku 4 ods. 2 smernice 2000/78.
29.      Pokiaľ ide o tri kritériá stanovené v článku 4 ods. 2 prvom pododseku smernice 2000/78, ktoré sa vzťahujú na požiadavky povolania uvedené v tomto ustanovení, je dôležité poznamenať, že sú kumulatívne. V dôsledku toho nesplnenie ktoréhokoľvek z týchto kritérií postačuje na záver, že výnimka vyplývajúca z tohto ustanovenia nemôže byť použitá na odôvodnenie rozdielneho zaobchádzania na základe náboženstva.
30.      Tak je to aj v prejednávanej veci, keďže podľa môjho názoru požiadavka povolania, ktorá zamestnancom hlásiacim sa k cirkvi ukladá povinnosť z nej nevystúpiť, aby sa vyhli prepusteniu, nespĺňa kritérium základnej požiadavky, ako je stanovené v prvom pododseku článku 4 ods. 2 smernice 2000/78, so zreteľom na povahu pracovnej činnosti opísanej v návrhu na začatie prejudiciálneho konania.
31.      Ako totiž vyplýva z judikatúry Súdneho dvora citovanej v bode 23 vyššie, na to, aby bolo splnené kritérium základnej požiadavky, musí byť požiadavka povolania v prvom rade nevyhnutná z dôvodu dôležitosti predmetného povolania pre podporu základných hodnôt cirkvi alebo náboženskej organizácie alebo pre výkon práva tejto cirkvi alebo organizácie na autonómiu. Podľa článku 4 ods. 2 prvého pododseku smernice 2000/78 sa posúdenie, či je toto kritérium splnené, musí vykonať s prihliadnutím na povahu činnosti a kontext, v ktorom sa táto pracovná činnosť vykonáva. V podstate to znamená, že požiadavka povolania sa bude považovať za základnú v zmysle tohto ustanovenia vtedy, ak z dôvodu povahy a kontextu, v ktorom sa pracovná činnosť vykonáva, nevyznávanie určitého náboženstva spôsobuje, že daný zamestnanec nie je spôsobilý vykonávať túto činnosť, a to s ohľadom na základné hodnoty organizácie.
32.      Napriek tomu nemožno považovať za základnú požiadavku povolania spočívajúcu v trvajúcej príslušnosti k cirkvi, ak náboženská organizácia, ktorá vystupuje ako zamestnávateľ, nepodmieňuje výkon pracovnej činnosti touto príslušnosťou, ani ak navyše táto organizácia zamestnáva na výkon tejto činnosti osoby iného  vierovyznania.
33.      V tejto súvislosti treba zdôrazniť, že v takom prípade nie je potrebné predbežne overovať, či je dotknutá pracovná činnosť dôležitá na podporu základných hodnôt náboženskej organizácie alebo na výkon práva tejto organizácie na autonómiu. Napokon je to samotná náboženská organizácia, ktorá koncipovala a vymedzila povahu pracovnej činnosti tak, že na jej výkon sa nevyžaduje príslušnosť k cirkvi. Okrem toho je zrejmé, že ak sú zamestnanci zamestnaní v rámci pracovnej činnosti zložení z príslušníkov rôznych náboženských spoločenstiev, ako je to vo veci samej, kontext, v ktorom sa táto činnosť vykonáva, tiež neumožňuje domnievať sa, že zotrvanie v cirkvi predstavuje skutočný záväzok, ktorého nedodržanie má za následok, že zamestnanec nie je spôsobilý vykonávať svoje povinnosti.
34.      Napriek tomu žalovaný v konaní vo veci samej tvrdí, že skutočnosť, že zamestnanci vykonávajúci pracovnú činnosť nemusia byť členmi určitej cirkvi, nie je rovnocenná s požiadavkou nevystúpiť z tejto cirkvi na začiatku a počas celého trvania pracovného pomeru. V súlade s vysvetleniami vnútroštátneho súdu uvedenými v návrhu na začatie prejudiciálneho konania žalovaný vo veci samej v podstate konštatuje, že vystúpenie z katolíckej cirkvi je podľa kanonického práva jedným z najzávažnejších trestných činov proti tejto cirkvi. Táto skutočnosť bola uznaná v nemeckom ústavnom práve, najmä v judikatúre Bundesverfassungsgericht (Spolkový ústavný súd, Nemecko), ktorý okrem iného konštatoval, že vystúpenie z katolíckej cirkvi je s ohľadom na právo uvedenej cirkvi na sebaurčenie platným dôvodom na prepustenie. Z tohto dôvodu podľa žalovaného vzhľadom na autonómiu, ktorá musí byť podľa článku 17 ZFEÚ priznaná cirkvi pri určovaní dôvodov prepustenia uplatniteľných na jej pracovnoprávne vzťahy v členskom štáte, by sa taká požiadavka povolania, o akú ide vo veci samej, nemala považovať za diskrimináciu podľa článku 4 ods. 2 prvého pododseku smernice 2000/78.
35.      V tejto súvislosti by som chcela na úvod stručne pripomenúť, že článok 17 ZFEÚ vyjadruje neutralitu Únie voči organizácii vzťahov členských štátov s cirkvami a náboženskými združeniami a spoločenstvami.(21) Podľa judikatúry Súdneho dvora(22) je táto neutralita zakotvená už v článku 4 ods. 2 smernice 2000/78,(23) ktorého cieľom je na jednej strane zabezpečiť spravodlivú rovnováhu medzi právom na autonómiu cirkví a iných organizácií, ktoré je okrem iného uznané v článku 17 ZFEÚ, a na druhej strane právom pracovníkov nebyť diskriminovaný na základe náboženstva, ktoré je uznané v článku 21 Charty, v situáciách, keď si tieto práva môžu konkurovať.(24)
36.      Práve na tento účel, ako už Súdny dvor v minulosti rozhodol,(25) stanovuje článok 4 ods. 2 smernice 2000/78 kritériá, ktoré je potrebné zohľadniť pri posúdení, ktorých cieľom je zabezpečiť spravodlivú rovnováhu medzi týmito navzájom konkurujúcimi si základnými právami. V konečnom dôsledku to znamená, že v oblasti rovnakého zaobchádzania v zamestnaní a povolaní je právo na autonómiu cirkví podľa článku 17 ZFEÚ podmienené a uvedené právo nemôže zbaviť všeobecný zákaz diskriminácie stanovený v článku 21 Charty, a najmä kritériá stanovené v článku 4 ods. 2 smernice 2000/78, svojej podstaty.
37.      V prejednávanej veci zostáva skutočnosťou, že pokiaľ ide o výkon pracovnej činnosti, za predpokladu, že neexistujú žiadne iné relevantné faktory, ktoré by bolo treba zohľadniť, zamestnanec, ktorý vystúpil z určitej cirkvi, sa dostáva do rovnakého postavenia ako ostatní zamestnanci, ktorí k tejto cirkvi nepatria. V súlade s tým, ak náboženská organizácia autonómne stanovila, že danú pracovnú činnosť môžu vykonávať aj osoby, ktoré nepatria ku konkrétnej cirkvi, samotná skutočnosť, že zamestnanec z tejto cirkvi vystúpil, nemôže postačovať na záver, že daný zamestnanec už nie je vhodnou osobou na výkon tejto činnosti.
38.      Po prvé je potrebné v tejto súvislosti poukázať na to, že výklad práva na autonómiu podľa článku 17 ZFEÚ, ktorý by náboženskej organizácii umožnil prepustiť zamestnanca z dôvodu, že vystúpil z určitej cirkvi za konkrétnych okolností, pokiaľ príslušnosť k tejto cirkvi nie je nevyhnutná na výkon pracovnej činnosti, by, ako uvádza vnútroštátny súd, vylúčil dodržiavanie kritérií stanovených v prvom pododseku článku 4 ods. 2 smernice 2000/78 z pôsobnosti účinného súdneho preskúmania. To je v úplnom rozpore so závermi Súdneho dvora uvedenými v rozsudkoch Egenberger(26) a IR(27).
39.      Po druhé je zrejmé, že takýto výklad by bol v rozpore aj s osobnou slobodou zmeniť náboženské vyznanie, ktorá je výslovne zakotvená v článku 10 ods. 1 Charty a ktorá zodpovedá článku 9 Dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd podpísaného 4. novembra 1950 v Ríme.(28) Európsky súd pre ľudské práva vyložil túto slobodu tak, že predstavuje jeden z hlavných základov demokratickej spoločnosti v zmysle dohovoru a dôkaz pluralizmu neoddeliteľného od tejto spoločnosti, pričom v podstate zahŕňa nielen právo prijať alebo zmeniť svoje náboženské vyznanie, ale aj právo vzdať sa tohto náboženského vyznania z vlastnej vôle.(29)
40.      Podľa môjho názoru preto rešpektovanie práva cirkvi na autonómiu podľa článku 17 ZFEÚ nemôže viesť k zmene rovnováhy vytvorenej článkom 4 ods. 2 smernice 2000/78. Takýto výsledok by nastal, ak by sa vystúpenie z cirkvi považovalo za oprávnený dôvod na prepustenie zamestnanca v situácii, keď náboženská organizácia vystupujúca ako zamestnávateľ nepodmienila výkon predmetnej pracovnej činnosti príslušnosťou k tejto cirkvi.
41.      Okrem toho, ako poznamenáva vnútroštátny súd, skutočne môže nastať situácia, keď vystúpenie zamestnanca z určitej cirkvi sprevádza nedodržiavanie základných zásad a hodnôt tejto cirkvi, čo môže mať za následok, že zamestnanec nie je spôsobilý vykonávať predmetnú pracovnú činnosť. V skutočnosti je dodržiavanie týchto základných zásad a hodnôt jednou z povinností, ktoré musia podľa základného poriadku vo veci samej dodržiavať všetci zamestnanci, či už majú katolícke vierovyznanie, alebo nie, pri výkone svojich povinností.(30)
42.      Vystúpenie z tejto cirkvi však samo osebe nie je dostatočným dôvodom na to, aby sa dalo predpokladať, že dotknutý zamestnanec nemá v úmysle naďalej dodržiavať tieto základné zásady a hodnoty a že automaticky prestane plniť povinnosti, ktoré sa na neho vzťahujú na základe pracovného pomeru.(31)To isté platí pre tvrdenie, že vystúpenie z konkrétnej cirkvi má za následok stratu dôvery v zamestnanca pri výkone jeho povinností, konkrétne pokiaľ ide o splnenie etických požiadaviek tejto cirkvi. Aby bolo možné takéto tvrdenie prijať, zamestnávateľ by aj tak musel na základe overiteľných skutočností preukázať, že existujú pochybnosti o tom, či je zamestnanec v dôsledku svojho rozhodnutia vystúpiť z cirkvi ešte stále ochotný alebo schopný plniť odborné požiadavky stanovené zamestnávateľom.
43.      Z uvedeného vyplýva, že požiadavku, aby zamestnanec vystúpil z určitej cirkvi alebo aby sa po vystúpení z nej do nej vrátil, nemožno považovať za základnú v zmysle článku 4 ods. 2 prvého pododseku smernice 2000/78, ak náboženská organizácia, ktorá vystupuje ako zamestnávateľ, nevyžaduje na výkon pracovnej činnosti príslušnosť k tejto cirkvi a zamestnanec sa otvorene nesprával spôsobom, ktorý je v rozpore so základnými hodnotami tejto cirkvi. Objektívne overiteľnú existenciu priamej súvislosti medzi požiadavkou povolania a takou pracovnou činnosťou, o akú ide vo veci samej, teda nemožno preukázať, ako to vyžaduje judikatúra Súdneho dvora uvedená v bode 22 vyššie.
44.      Vzhľadom na uvedené nemožno prvý pododsek článku 4 ods. 2 smernice 2000/78 považovať za vhodný právny základ pre záver, že rozdielne zaobchádzanie, aké podľa vnútroštátneho súdu vyplýva z prepustenia, o ktoré ide vo veci samej, nepredstavuje diskrimináciu. Vzhľadom na kumulatívny charakter kritérií stanovených v článku 4 ods. 2 tejto smernice už nie je potrebné ďalej skúmať, či predmetná požiadavka povolania spĺňa aj ďalšie podmienky uvedené v tomto ustanovení, a to podmienku zákonnosti a oprávnenosti.
45.      V každom prípade, pokiaľ ide o oprávnenosť požiadavky povolania, o ktorú ide v prejednávanej veci, stručne poukazujem na to, že v situácii, keď náboženská organizácia na jednej strane nepodmieňuje výkon pracovnej činnosti príslušnosťou k cirkvi a na druhej strane dotknutý zamestnanec otvorene nekoná v rozpore so základnými hodnotami tejto cirkvi, je ťažké si predstaviť, že samotné vystúpenie z cirkvi by mohlo predstavovať pravdepodobné a podstatné riziko narušenia jej základných hodnôt a autonómie, ako to vyplýva z judikatúry citovanej v bode 25 vyššie. Na základe uvedeného zastávam názor, že aj keby bolo možné považovať predmetnú požiadavku povolania, o ktorú ide vo veci samej, za zákonnú, za žiadnych okolností ju nemožno považovať za oprávnenú v zmysle článku 4 ods. 2 smernice 2000/78.
46.      Pokiaľ ide o otázku, či druhý pododsek článku 4 ods. 2 smernice 2000/78 môže predstavovať vhodný právny základ na odôvodnenie takéto rozdielneho zaobchádzania, ako je rozdielne zaobchádzanie, na ktoré poukazuje vnútroštátny súd, je dôležité pripomenúť, ako vyplýva z bodu 20 vyššie, že v tomto ustanovení sa uvádza, že smernica 2000/78 nesmie zasahovať do práva cirkví a iných náboženských organizácií požadovať od svojich zamestnancov, aby konali v dobrej viere a lojálne voči tejto organizácii. Znenie tohto pododseku začína slovami „ak sú ustanovenia tejto smernice inak splnené“, čo znamená, že uplatňovanie tohto druhého pododseku musí byť v súlade okrem iného s kritériami uvedenými v prvom pododseku tohto článku.(32)
47.      V prejednávanej veci, bez toho, aby bolo potrebné ďalej skúmať, či vystúpenie z konkrétnej cirkvi môže predstavovať konanie v zlej viere, alebo nelojálne správanie voči tejto cirkvi na účely druhého pododseku článku 4 ods. 2 smernice 2000/78, zostáva skutočnosťou, že požiadavka povolania, o ktorú ide vo veci samej, nespĺňa kritériá stanovené v prvom pododseku tohto ustanovenia. Z tohto dôvodu ani druhý pododsek tohto článku nemožno považovať za vhodný právny základ na prijatie záveru, že rozdielne zaobchádzanie, o ktoré ide vo veci samej, nepredstavuje diskrimináciu.
B.      Článok 4 ods. 1 smernice 2000/78
48.      Podľa článku 4 ods. 1 smernice 2000/78 môžu členské štáty stanoviť, že rozdiel v zaobchádzaní, ktorý je založený na charakteristike súvisiacej s niektorým z dôvodov podľa článku 1, nie je diskrimináciou, keď pre povahu určitých dotknutých pracovných činnosti alebo kontext, v ktorom sa vykonávajú, táto charakteristika tvorí podstatnú a rozhodujúcu požiadavku na zamestnanie pod podmienkou, že cieľ je oprávnený a požiadavka je primeraná.
49.      Podľa judikatúry Súdneho dvora na to, aby sa rozdielne zaobchádzanie mohlo považovať za „podstatnú a rozhodujúcu požiadavku na zamestnanie“ v zmysle článku 4 ods. 1 smernice 2000/78, musí takáto požiadavka „objektívne vyplývať z povahy výkonu predmetnej profesijnej činnosti“(33) Rozdielne zaobchádzanie si vyžaduje povaha pracovnej činnosti, nie subjektívne podmienky zamestnávateľa. Súdny dvor opakovane rozhodol, že článok 4 ods. 1 smernice 2000/78 sa má vykladať reštriktívne v rozsahu, v akom umožňuje výnimku zo zásady diskriminácie.(34)
50.      V prejednávanej veci, ako správne uviedli Komisia a vnútroštátny súd, sa skutočnosť, že katolícki zamestnanci nemôžu počas trvania pracovného pomeru vystúpiť z katolíckej cirkvi bez toho, aby boli vystavení prepusteniu, nezdá byť objektívne nevyhnutná pre konkrétne činnosti, ktoré vykonáva poradca v rámci projektov týkajúcich sa tehotenstva. Po prvé predmetný zákaz nesúvisí s konkrétnymi úlohami, ktorými je uvedený poradca poverený pri výkone svojich bežných povinností, ale súvisí so vzťahom so zamestnávateľom, konkrétne s katolíckou cirkvou. Po druhé neexistenciu objektívneho vynútenia možno v takom prípade, ako je prípad, o ktorý ide vo veci samej, preukázať už len tým, že v čase prepustenia zamestnankyne dotknutej vo veci samej zamestnával žalovaný šesť osôb, z ktorých dve boli členmi evanjelickej cirkvi.
51.      Z uvedeného vyplýva, že tvrdenie, že trvajúca príslušnosť ku katolíckej cirkvi predstavovala podstatnú a rozhodujúcu požiadavku na zamestnanie vo vyššie uvedenom objektívnom zmysle, nemôže obstáť pri bližšom skúmaní a že článok 4 ods. 1 smernice 2000/78 preto nemožno uplatniť ako platnú výnimku pre takú diskrimináciu, o akú ide vo veci samej.
52.      Na základe uvedených úvah, a najmä vzhľadom na závery uvedené v bodoch 44, 47 a 51 vyššie, zastávam názor, že článok 4 ods. 1 a 2 smernice 2000/78 treba vykladať v tom zmysle, že výnimky uvedené v tomto článku nemožno uplatňovať na rozdielne zaobchádzanie vyplývajúce z prepustenia zamestnanca náboženskou organizáciou z dôvodu jeho rozhodnutia vystúpiť z cirkvi, ktorej je táto organizácia súčasťou, pokiaľ výkon pracovných činností nevyžaduje príslušnosť k tejto cirkvi a dotknutý zamestnanec nekoná otvorene v rozpore so základnými hodnotami uvedenej cirkvi.
53.      Keďže druhá otázka vnútroštátneho súdu bola položená pre prípad, že článok 4 ods. 2 smernice 2000/78, alebo subsidiárne článok 4 ods. 1 tejto smernice by sa vykladali v tom zmysle, že požiadavka povolania, ako je požiadavka, o ktorú ide vo veci samej, nepredstavuje diskrimináciu, čo, ako vyplýva z mojej analýzy, nie je výklad, ktorý navrhujem v týchto návrhoch, Súdny dvor nie je povinný na túto druhú otázku odpovedať.
IV.    Návrh
54.      Na základe vyššie uvedenej analýzy navrhujem, aby Súdny dvor odpovedal na otázky, ktoré položil Bundesarbeitsgericht (Spolkový pracovný súd, Nemecko), takto:
Článok 4 ods. 1 a 2 smernice Rady 2000/78/ES z 27. novembra 2000, ktorá ustanovuje všeobecný rámec pre rovnaké zaobchádzanie v zamestnaní a povolaní,
sa má vykladať v tom zmysle, že:
výnimky uvedené v tomto článku nemožno uplatňovať na rozdielne zaobchádzanie vyplývajúce z prepustenia zamestnanca náboženskou organizáciou z dôvodu jeho rozhodnutia vystúpiť z cirkvi, ktorej je táto organizácia súčasťou, pokiaľ výkon pracovných činností nevyžaduje príslušnosť k tejto cirkvi a dotknutý zamestnanec nekoná otvorene v rozpore so základnými hodnotami uvedenej cirkvi.
1      Jazyk prednesu: angličtina.
2      Smernica Rady z 27. novembra 2000 (Ú. v. ES L 303, 2000, s. 16; Mim. vyd. 13/034, s. 79).
3      Rozsudok zo 17. apríla 2018, (C‑414/16, ďalej len „rozsudok Egenberger“, EU:C:2018:257).
4      Rozsudok z 11. septembra 2018, (C‑68/17, ďalej len „rozsudok IR“, EU:C:2018:696).
5      V záujme stručnosti budem v týchto návrhoch pojem „verejné alebo súkromné organizácie, ktorých základné hodnoty sú založené na náboženstve“, ako sa uvádza v článku 4 ods. 2 smernice 2000/78, označovať pojmom „náboženské organizácie“.
6      Ďalej len „Charta“.
7      Ďalej len „žalovaný“.
8      Amtsblatt des Erzbistums Köln, s. 222, v znení uznesenia valného zhromaždenia Združenia diecéz v Nemecku z 27. apríla 2015, ktoré je podľa poradia odkazov znením uplatniteľným v tomto prípade (ďalej len „základný poriadok“).
9      Pozri § 5 ods. 1 základného poriadku.
10      Pozri § 5 ods. 2 bod 1 písm. a) základného poriadku.
11      Pozri § 5 ods. 2 bod 2 písm. a) základného poriadku.
12      Pozri § 5 ods. 3 základného poriadku.
13      Pozri okrem iného rozsudok zo 14. marca 2017, Bougnaoui a ADDH (C‑188/15, EU:C:2017:204, bod 26).
14      Rozsudok Egenberger (bod 47).
15      Rozsudok Egenberger (bod 63) a rozsudok IR (bod 50).
16      Rozsudok Egenberger (bod 64) a rozsudok IR (bod 55).
17      Rozsudok Egenberger (bod 65) a rozsudok IR (bod 51).
18      Rozsudok Egenberger (bod 66) a rozsudok IR (bod 52).
19      Rozsudok Egenberger (bod 67) a rozsudok IR (bod 53).
20      Pozri v tejto súvislosti rozsudky z 26. januára 2021, Szpital Kliniczny im. dra J. Babińskiego Samodzielny Publiczny Zakład Opieki Zdrowotnej Krakowie (C‑16/19, EU:C:2021:64, bod 51 a citovaná judikatúra), a z 15. júla 2021, WABE a MH Müller Handel (C‑804/18 a C‑341/19, EU:C:2021:594, bod 59).
21      Rozsudok Egenberger (bod 58).
22      Rozsudok Egenberger (bod 57).
23      Pozri návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Tančev vo veci Egenberger (C‑414/16, EU:C:2017:851, bod 56), ktorý považoval článok 4 ods. 2 smernice 2000/78 za „legislatívne vyjadrenie“ článku 17 ZFEÚ.
24      Rozsudok Egenberger (bod 51).
25      Rozsudok Egenberger (bod 52).
26      Pozri bod 58 uvedeného rozsudku.
27      Pozri bod 48 uvedeného rozsudku.
28      Pozri tiež článok 18 Všeobecnej deklarácie ľudských práv, prijatej Valným zhromaždením Organizácie Spojených národov 10. decembra 1948, a článok 18 Medzinárodného paktu o občianskych a politických právach, prijatého Valným zhromaždením Organizácie Spojených národov 16. decembra 1966.
29      Pozri okrem iného rozsudok ESĽP, 1. júla 2014, S.A.S. v. Francúzsko (CE:ECHR:2014:0701JUD004383511, bod 124 a citovaná judikatúra). Pozri v tejto súvislosti aj Rada Európskej únie, Sloboda náboženského vyznania alebo presvedčenia – Závery Rady. In: Tlačová správa – 2973. zasadnutie Rady – Všeobecné záležitosti a vonkajšie vzťahy – Všeobecné záležitosti, zo 16. novembra 2009, s. 10 – 11.
30      Pozri bod 5 vyššie.
31      V tejto súvislosti by som chcela zdôrazniť, že podľa opisu, ktorý uviedol vnútroštátny súd v návrhu na začatie prejudiciálneho konania, dotknutá zamestnankyňa v konaní na vnútroštátnom súde tvrdila, že vystúpila z katolíckej cirkvi z dôvodu osobitnej dane, ktorú musia platiť osoby, ktoré rovnako ako ona žijú v manželstve s osobou iného vierovyznania, ktorá má vysoké príjmy, a nie preto, že by nesúhlasili so základnými zásadami tejto cirkvi.
32      Rozsudok vo veci IR (bod 49).
33      Rozsudok zo 14. marca 2017, Bougnaoui a ADDH (C‑188/15, EU:C:2017:204, bod 40).
34      Pozri okrem iného rozsudok z 13. septembra 2011, Prigge a i. (C‑447/09, EU:C:2011:573, bod 72).