62020TO0050
UZNESENIE VŠEOBECNÉHO SÚDU (desiata komora)
z 12. marca 2021 (
*1
)
„Hospodárska a menová politika – Prudenciálny dohľad nad úverovými inštitúciami – Konkurzné konanie – Odmietnutie ECB vyhovieť žiadosti predstavenstva úverovej inštitúcie, aby bol správcovi konkurznej podstaty uvedenej inštitúcie daný pokyn poskytnúť advokátovi, ktorého splnomocnilo toto predstavenstvo, prístup do priestorov, k informáciám, zamestnancom a zdrojom tejto inštitúcie – Právomoc autora aktu – Žaloba zjavne bez právneho základu“
Vo veci T‑50/20,
PNB Banka AS, so sídlom v Rige (Lotyšsko), v zastúpení: O. Behrends, advokát,
žalobkyňa,
proti
Európskej centrálnej banke (ECB), v zastúpení: C. Hernández Saseta, F. Bonnard a V. Hümpfner, splnomocnení zástupcovia,
žalovanej,
ktorej predmetom je návrh založený na článku 263 ZFEÚ na zrušenie rozhodnutia ECB z 19. novembra 2019, ktorým sa odmieta nariadiť správcovi konkurznej podstaty žalobkyne, aby poskytol advokátovi splnomocnenému jej predstavenstvom prístup do jej priestorov, k informáciám, ktoré má v držbe, ako aj k jej zamestnancom a zdrojom,
VŠEOBECNÝ SÚD (desiata komora),
v zložení: predseda komory A. Kornezov, sudcovia K. Kowalik‑Bańczyk a G. Hesse (spravodajca),
tajomník: E. Coulon,
vydal toto
Uznesenie (
1
)
[omissis]
Právny stav
[omissis]
O návrhoch na zrušenie
25
Žalobkyňa namieta voči tomu, aby ECB odmietla dať správcovi konkurznej podstaty požadovaný pokyn. Prístup do priestorov, k informáciám, zamestnancom a zdrojom žalobkyne je nevyhnutný na to, aby jej predstavenstvo mohlo plniť svoju úlohu spočívajúcu v zastupovaní žalobkyne v súlade s rozsudkom z 5. novembra 2019, ECB a i./Trasta Komercbanka a i. (C‑663/17 P, C‑665/17 P a C‑669/17 P, EU:C:2019:923). Žalobkyňa tvrdí, že predstavenstvo ju nemôže efektívne zastupovať, ak je advokátovi, ktorého uvedené predstavenstvo splnomocnilo, odmietnutý prístup k informáciám a k spisom, ktoré má žalobkyňa v držbe, ako aj k jej zdrojom, najmä k jej finančným zdrojom, ktoré by umožňovali uhradiť náklady na externé právne zastupovanie.
26
Žalobkyňa uvádza na podporu svojej žaloby päť žalobných dôvodov. Prvý žalobný dôvod je založený na údajnom pochybení, ktorého sa dopustila ECB tým, že vyslovila, že nemá právomoc dať správcovi konkurznej podstaty požadovaný pokyn. Druhý žalobný dôvod je založený na porušení práva žalobkyne na účinný prostriedok nápravy. Prostredníctvom svojho tretieho žalobného dôvodu žalobkyňa tvrdí, že bolo porušené jej právo byť vypočutý. Štvrtý žalobný dôvod je založený na porušení práva na primerané odôvodnenie. Svojím piatym žalobným dôvodom žalobkyňa tvrdí, že ECB porušila zásadu nemo auditur propriam turpitudinem allegans.
O prvom žalobnom dôvode založenom na údajnom pochybení, ktorého sa dopustila ECB tým, že vyhlásila, že nemá právomoc dať správcovi konkurznej podstaty požadovaný pokyn
27
Žalobkyňa v rámci svojho prvého žalobného dôvodu tvrdí, že ECB, ktorá je orgánom priameho dohľadu nad žalobkyňou od jej kvalifikácie ako „významnej úverovej inštitúcie“, má právomoc dať správcovi konkurznej podstaty požadovaný pokyn, najmä na základe lotyšského práva, predovšetkým článku 1321 ods. 3 Kredītiestāžu likums (zákon o úverových inštitúciách) z 5. októbra 1995 (Latvijas Vēstnesis, 1995, č. 163), ktorý stanovuje:
„V súlade s právomocou upravenou týmto zákonom je [Finanšu un kapitāla tirgus komisija (Komisia pre finančný a kapitálový trh, Lotyšsko, ďalej len ‚KFKT‘)] oprávnená kontrolovať činnosti správcu konkurznej podstaty a jeho dodržiavanie obmedzení upravených týmto zákonom. Na tento účel má zástupca [KFKT] právo oboznámiť sa s celou dokumentáciou úverovej inštitúcie týkajúcou sa tejto úverovej inštitúcie, ako aj právo dostať od správcu konkurznej podstaty vysvetlenia a akúkoľvek inú užitočnú informáciu týkajúcu sa konkurzného konania vedeného proti úverovej inštitúcii.“
28
ECB teda prináleží kontrolovať činnosti správcu konkurznej podstaty, aby bolo zabezpečené dodržiavanie riadneho interného riadenia žalobkyne. Jednou z významných úloh orgánu dohľadu je zaručiť, aby predstavenstvo bolo schopné skutočne plniť svoje povinnosti. Žalobkyňa zdôrazňuje, že jej vedenie nemôže plniť svoje povinnosti, pokiaľ nemá prístup do priestorov a k zdrojom tejto úverovej inštitúcie.
29
Žalobkyňa sa opiera aj o článok 4 ods. 1 písm. e) nariadenia č. 1024/2013 a o články 67 a 74 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2013/36/EÚ z 26. júna 2013 o prístupe k činnosti úverových inštitúcií a prudenciálnom dohľade nad úverovými inštitúciami a investičnými spoločnosťami, o zmene smernice 2002/87/ES a o zrušení smerníc 2006/48/ES a 2006/49/ES (Ú. v. EÚ L 176, 2013, s. 338), čo sú ustanovenia, ktoré sa týkajú požiadaviek na mechanizmy interného riadenia úverovej inštitúcie. Zdôrazňuje, že najmä z článku 67 ods. 1 a 2 smernice 2013/36 vyplýva, že v situácii, keď úverová inštitúcia nezaviedla mechanizmy riadenia vyžadované príslušnými orgánmi v súlade s vnútroštátnymi ustanoveniami preberajúcimi článok 74 tej istej smernice, môže orgán dohľadu vydať príkaz, aby zodpovedná fyzická alebo právnická osoba upustila od takéhoto konania a neopakovala ho.
30
Z týchto ustanovení vyplýva, že keďže ECB nahradila KFKT, má právomoc dať správcovi konkurznej podstaty požadovaný pokyn, aby zaručila skutočné zastupovanie žalobkyne na účely riadenia. V tomto prípade samotná ECB bráni tomu, aby v rámci žalobkyne boli dodržiavané pravidlá dohľadu, ktoré má kontrolovať.
31
ECB navyše uznala, že predstavenstvo žalobkyne si zachovalo postavenie jej zástupcu. ECB tak dala advokátovi splnomocnenému jej predstavenstvom možnosť predložiť pripomienky k návrhu rozhodnutia o odňatí povolenia žalobkyne.
32
ECB vo svojej námietke neprípustnosti odmieta tieto tvrdenia.
33
Najprv treba konštatovať, že rozhodnutím zo 17. februára 2020 ECB odňala bankové povolenie žalobkyne. Od tohto dátumu už žalobkyňa v zásade nie je úverovou inštitúciou v zmysle nariadenia č. 1024/2013 podliehajúcou prudenciálnemu dohľadu zo strany ECB. Vzniká preto otázka, či žalobkyňa ešte môže vo svojej súčasnej situácii uvádzať a odvolávať sa na povinnosti ECB na základe jej právomoci v oblasti prudenciálneho dohľadu. Je však nesporné, že v čase, keď ECB odmietla dať 19. novembra 2019 správcovi konkurznej podstaty požadovaný pokyn, žalobkyňa bola úverovou inštitúciou. Treba teda preskúmať, či sa žalobkyňa dôvodne domnieva, že ECB mala v tomto okamihu právomoc na to, aby vyhovela jej žiadosti.
34
Na úvod treba uviesť, že žalobkyňa opiera tento žalobný dôvod v podstate o článok 4 ods. 1 písm. e) nariadenia č. 1024/2013, o články 67 a 74 smernice 2013/36 a o článok 1321 ods. 3 zákona o úverových inštitúciách. Podľa žalobkyne totiž tieto ustanovenia priznávajú ECB právomoc vydať požadovaný pokyn.
35
V tejto súvislosti treba uviesť, že ECB v súlade s článkom 4 ods. 3 nariadenia č. 1024/2013 v rámci svojich úloh prudenciálneho dohľadu, ako je úloha upravená článkom 4 ods. 1 písm. e) uvedeného nariadenia, uplatňuje všetky relevantné ustanovenia práva Európskej únie a v prípade, keď toto právo Únie zahŕňa smernice, tak aj vnútroštátne právne predpisy preberajúce tieto smernice.
– O nariadení č. 1024/2013
36
Článok 1 prvý odsek nariadenia č. 1024/2013 stanovuje, že týmto nariadením „sa ECB poveruje osobitnými úlohami, pokiaľ ide o politiky týkajúce sa prudenciálneho dohľadu nad úverovými inštitúciami, s cieľom prispieť k bezpečnosti a zdraviu úverových inštitúcií a stabilite finančného systému v rámci Únie a jednotlivých členských štátov s plným zreteľom a ohľadom na jednotu a integritu vnútorného trhu na základe rovnakého zaobchádzania s úverovými inštitúciami s cieľom predchádzať regulačnej arbitráži“.
37
Článok 1 piaty odsek uvedeného nariadenia stanovuje, že toto nariadenie „sa uplatňuje bez toho, aby bola dotknutá zodpovednosť a súvisiace právomoci príslušných orgánov zúčastnených členských štátov vykonávať úlohy dohľadu, ktorými nebola podľa tohto nariadenia poverená ECB“.
38
V súlade s článkom 4 ods. 1 písm. e) toho istého nariadenia „ECB [má] v súlade s odsekom 3 tohto článku výhradnú právomoc vykonávať na účely prudenciálneho dohľadu v súvislosti so všetkými úverovými inštitúciami usadenými v zúčastnených členských štátoch tieto úlohy:… zabezpečovať dodržiavanie súladu s aktmi uvedenými v článku 4 ods. 3 prvom pododseku, ktorými sa voči úverovým inštitúciám stanovuje požiadavka mať zavedené spoľahlivé mechanizmy riadenia a správy vrátane primeraných a náležitých požiadaviek na osoby zodpovedné za riadenie úverových inštitúcií, procesy riadenia rizík, mechanizmy vnútornej kontroly, politiky a postupy odmeňovania a efektívne postupy posudzovania primeranosti vnútorného kapitálu vrátane modelov založených na interných ratingoch“.
39
Po prvé znenie tohto ustanovenia tak vymedzuje rozsah prudenciálneho dohľadu vykonávaného ECB, ktorý nezahŕňa právomoc tejto inštitúcie dávať také pokyny nesúvisiace s uvedeným dohľadom, akým je pokyn požadovaný žalobkyňou, správcovi konkurznej podstaty menovanému v súlade s vnútroštátnym právom v rámci konkurzného konania začatého proti takej inštitúcii, akou je žalobkyňa, aby poskytol advokátovi predstavenstva tejto inštitúcie prístup do priestorov, k informáciám, zamestnancom a zdrojom tejto inštitúcie.
40
Na rozdiel od toho, čo tvrdí žalobkyňa, samotná skutočnosť, že ECB je jedinou inštitúciou poverenou úlohami uvedenými v článku 4 ods. 1 nariadenia č. 1024/2013 v súvislosti so „všetkými úverovými inštitúciami“, vôbec neznamená, že voči tzv. „významným“ úverovým inštitúciám, ktoré preto podliehajú jej priamemu dohľadu, disponuje širšou právomocou, než upravuje článok 4 ods. 1 písm. e) nariadenia č. 1024/2013.
41
Samozrejme treba pripomenúť, že článok 4 nariadenia č. 1024/2013, nazvaný „Úlohy, ktorými je ECB poverená“, vo svojom odseku 1 stanovuje, že v rámci článku 6 tohto nariadenia má ECB „výhradnú právomoc“ vykonávať na účely prudenciálneho dohľadu úlohy uvedené v tomto článku 4 ods. 1 v súvislosti so „všetkými“ úverovými inštitúciami. Zo znenia článku 4 ods. 1 nariadenia č. 1024/2013 tak vyplýva, že ECB má výlučnú právomoc vykonávať úlohy uvedené v tomto ustanovení v súvislosti so všetkými týmito inštitúciami, teda tak „významnými“, ako aj „menej významnými“ inštitúciami (pozri v tomto zmysle rozsudok z 8. mája 2019, Landeskreditbank Baden‑Württemberg/ECB, C‑450/17 P, EU:C:2019:372, body 37 a 38).
42
V kontexte článku 4 ods. 1 nariadenia č. 1024/2013 v spojení s článkom 6 ods. 4 až 6 toho istého nariadenia však rozdiel medzi obomi kategóriami úverových inštitúcií nie je relevantný, pokiaľ ide o rozsah právomocí ECB v oblasti prudenciálneho dohľadu, ale iba na účely rozdelenia úloh medzi ECB a vnútroštátne orgány dohľadu, keďže tieto orgány asistujú ECB pri plnení úloh, ktoré jej zveruje uvedené nariadenie, a to decentralizovaným vykonávaním niektorých z týchto úloh vo vzťahu k menej významným úverovým inštitúciám v zmysle článku 6 ods. 4 prvého pododseku tohto nariadenia (pozri v tomto zmysle rozsudok z 8. mája 2019, Landeskreditbank Baden‑Württemberg/ECB, C‑450/17 P, EU:C:2019:372, bod 41).
43
Je totiž pravda, že podľa článku 6 ods. 1 nariadenia č. 1024/2013 si ECB plní svoje úlohy v rámci jednotného mechanizmu dohľadu zloženého z ECB a príslušných vnútroštátnych orgánov a zodpovedá za jeho účinné a konzistentné fungovanie (rozsudok z 8. mája 2019, Landeskreditbank Baden‑Württemberg/ECB, C‑450/17 P, EU:C:2019:372, bod 39).
44
Práve v tomto kontexte príslušné vnútroštátne orgány v súlade s článkom 6 ods. 6 nariadenia č. 1024/2013 vykonávajú a sú zodpovedné za úlohy uvedené v článku 4 ods. 1 písm. b), d) až g) a i) tohto nariadenia a sú oprávnené prijímať všetky relevantné rozhodnutia v oblasti dohľadu vo vzťahu k úverovým inštitúciám uvedeným v tomto článku 6 ods. 4 prvom pododseku, teda tým, ktoré sú v súlade s kritériami uvedenými v tomto poslednom uvedenom ustanovení „menej významné“ (rozsudok z 8. mája 2019, Landeskreditbank Baden‑Württemberg/ECB, C‑450/17 P, EU:C:2019:372, bod 40). Táto úvaha však nemôže platiť pre tzv. „významné“ úverové inštitúcie, ako je žalobkyňa, vo vzťahu ku ktorým samotná ECB vykonáva priamo všetky relevantné úlohy dohľadu na základe článku 6 ods. 5 písm. b) nariadenia č. 1024/2013.
45
Príslušné ustanovenia nariadenia č. 1024/2013 napriek tomu nepreukazujú, že úlohy dohľadu zverené ECB vo vzťahu k „významným“ úverovým inštitúciám zahŕňajú právomoc dávať správcovi konkurznej podstaty také pokyny nesúvisiace s týmito úlohami, aké požaduje žalobkyňa, ako bolo konštatované v bode 39 vyššie. Je tiež zjavné, že znenie týchto ustanovení neobsahuje žiadnu informáciu o existencii takejto právomoci. Tvrdenie žalobkyne v tejto súvislosti treba preto zamietnuť.
46
Po druhé, pokiaľ ide o účel nariadenia č. 1024/2013 a jeho článku 4 ods. 1 písm. e), najprv treba uviesť, že v článku 127 ods. 6 ZFEÚ, ktorý predstavuje právny základ na prijatie nariadenia č. 1024/2013, sa stanovuje, že Rada Európskej únie môže poveriť ECB osobitnými úlohami, ktoré sa týkajú politiky obozretného dohľadu nad úverovými inštitúciami a ďalšími finančnými inštitúciami, s výnimkou poisťovní (rozsudok z 2. októbra 2019, Crédit mutuel Arkéa/ECB, C‑152/18 P a C‑153/18 P, EU:C:2019:810, bod 52).
47
Ďalej treba uviesť, že článok 127 ZFEÚ sa nachádza v kapitole 2, nazvanej „Menová politika“, hlavy VIII tretej časti Zmluvy o FEÚ a stanovuje ciele a základné úlohy Európskeho systému centrálnych bánk (ESCB) a ECB (rozsudok z 2. októbra 2019, Crédit mutuel Arkéa/ECB, C‑152/18 P a C‑153/18 P, EU:C:2019:810, bod 54).
48
Výkon úloh prudenciálneho bankového dohľadu uvedených v článku 127 ods. 6 ZFEÚ má za cieľ zabezpečiť bezpečnosť a stabilitu úverových inštitúcií, najmä veľkých úverových inštitúcií a bankových skupín, s cieľom prispieť k zabezpečeniu stability finančného systému Únie ako celku (rozsudok z 2. októbra 2019, Crédit mutuel Arkéa/ECB, C‑152/18 P a C‑153/18 P, EU:C:2019:810, bod 55).
49
Sledovanie týchto cieľov je okrem toho výslovne uvedené v odôvodneniach 16, 26, 30 a 65 nariadenia č. 1024/2013, ako aj v článku 1 prvom odseku tohto nariadenia (rozsudok z 2. októbra 2019, Crédit mutuel Arkéa/ECB, C‑152/18 P a C‑153/18 P, EU:C:2019:810, bod 56).
50
Z toho vyplýva, že prudenciálny dohľad vykonávaný ECB, upravený v nariadení č. 1024/2013, a predovšetkým v jeho článku 4 ods. 1, má za cieľ obmedziť špecifické riziká súvisiace s hospodárskou a finančnou stabilitou v rámci eurozóny najmä tým, že zabráni zlyhaniu úverovej inštitúcie. Právomoc ECB na vykonávanie úloh dohľadu, ktoré sú jej zverené, je nevyhnutná na to, aby bolo možné odhaliť riziká ohrozujúce životaschopnosť bánk a uložiť im povinnosť prijať potrebné opatrenia.
51
V tomto prípade je však proti žalobkyni vedené konkurzné konanie riadené správcom konkurznej podstaty v súlade s lotyšským právom a požadovaný pokyn, ktorého jediným cieľom je poskytnúť advokátovi predstavenstva žalobkyne prístup do priestorov, k informáciám, zamestnancom a zdrojom žalobkyne, nemôže prispieť k riadeniu rizík, ktoré má obmedziť nariadenie č. 1024/2013. Požadovaný pokyn totiž nemá vplyv ani na životaschopnosť dotknutej úverovej inštitúcie, ani na hospodársku alebo finančnú stabilitu.
52
Je preto zjavné, že ani znenie príslušných ustanovení nariadenia č. 1024/2013, ani ich účel, ktorý sa premieta najmä do právneho základu uvedeného nariadenia, ktorým je Zmluva o FEÚ, ani ich kontext neumožňujú dospieť k záveru, že preskúmanie žiadosti predstavenstva žalobkyne, aby ECB dala správcovi konkurznej podstaty požadovaný pokyn, patrilo do právomoci ECB.
– O smernici 2013/36
53
V súlade s článkom 74 ods. 1 smernice 2013/36 „inštitúcie majú dôkladné mechanizmy v oblasti riadenia, ktoré zahŕňajú jasnú organizačnú štruktúru s náležite definovanými, transparentnými a konzistentnými líniami zodpovednosti, účinné postupy na identifikáciu, riadenie, monitorovanie a vykazovanie rizík, ktorým sú alebo môžu byť vystavené, primerané mechanizmy vnútornej kontroly vrátane riadnych administratívnych a účtovných postupov, ako aj politiky a postupy odmeňovania, ktoré sú v súlade s riadnym a účinným riadením rizík a podporujú ho“.
54
Podľa článku 67 ods. 1 písm. d) smernice 2013/36 sa tento článok uplatňuje najmä vtedy, keď „inštitúcia nezavedie mechanizmy v oblasti riadenia požadované príslušnými orgánmi podľa vnútroštátnych predpisov, ktorými sa transponuje článok 74 [uvedenej smernice]“. Z článku 67 ods. 2 písm. b) tejto smernice vyplýva, že „členské štáty zabezpečia, aby v prípadoch uvedených v odseku 1, uplatňované správne sankcie a iné správne opatrenia, ktoré sa môžu použiť, zahŕňali aspoň:… príkaz, aby zodpovedná fyzická alebo právnická osoba upustila od takéhoto konania a neopakovala ho“.
55
Pokiaľ ide o riadenie úverových inštitúcií, ciele smernice 2013/36 jasne vyplývajú z jej odôvodnenia, a najmä z odôvodnení 53 a 54 (rozsudok z 24. apríla 2018, Caisse régionale de crédit agricole mutuel Alpes Provence a i./ECB, T‑133/16 až T‑136/16, EU:T:2018:219, bod 73).
56
V odôvodnení 53 smernice 2013/36 sa zdôrazňuje, že „nedostatky v správe a riadení viacerých inštitúcií prispeli k nadmernému a neobozretnému riskovaniu v bankovom sektore, čo viedlo k zlyhaniu jednotlivých inštitúcií a k systémovým problémom v členských štátoch a na globálnej úrovni…“ (rozsudok z 24. apríla 2018, Caisse régionale de crédit agricole mutuel Alpes Provence a i./ECB, T‑133/16 až T‑136/16, EU:T:2018:219, bod 74).
57
Normotvorca v tejto súvislosti v tom istom odôvodnení uviedol, že „v niektorých prípadoch neexistencia účinného systému kontroly a protiváh v rámci inštitúcií vyústila do nedostatočne účinného dohľadu nad rozhodovaním riadiacich orgánov, čím sa ešte posilnili krátkodobé a nadmerne rizikové stratégie riadenia“ (pozri v tomto zmysle rozsudok z 24. apríla 2018, Caisse régionale de crédit agricole mutuel Alpes Provence a i./ECB, T‑133/16 až T‑136/16, EU:T:2018:219, bod 74).
58
Treba uviesť, že ciele článku 74 ods. 1 smernice 2013/36 sú podobné ako ciele nariadenia č. 1024/2013. Hoci je teda ECB orgánom s právomocou zabezpečiť dodržiavanie tohto ustanovenia voči žalobkyni, ani uvedené ustanovenie nedáva ECB právomoc prijímať také pokyny, ako je požadovaný pokyn, takže predmet žiadosti žalobkyne, aby ECB nariadila správcovi konkurznej podstaty konať podľa požadovaného pokynu, zjavne nepatrí do právomoci ECB. Jediným cieľom žiadosti predstavenstva žalobkyne je totiž v skutočnosti to, aby mohlo nakladať s prostriedkami žalobkyne a zaplatiť odmenu svojho advokáta a malo prístup k dokumentom a informáciám, ktoré mu majú umožniť výkon jeho práva byť vypočutý a práva na účinný prostriedok nápravy. Táto žiadosť teda nesúvisí s cieľom článku 74 smernice 2013/36, ktorý sa týka riadenia dotknutej úverovej inštitúcie a zavedenia riadneho a účinného riadenia rizík v rámci tejto inštitúcie.
59
Článok 67 ods. 1 písm. d) a článok 67 ods. 2 písm. b) smernice 2013/36 nemôžu spochybniť uvedené skutočnosti. Z týchto ustanovení totiž najmä vyplýva, že v situácii, keď úverová inštitúcia nezaviedla mechanizmy riadenia vyžadované príslušnými orgánmi v súlade s vnútroštátnymi ustanoveniami preberajúcimi článok 74 tej istej smernice, môže orgán dohľadu okrem iného vydať príkaz nariaďujúci, aby zodpovedná fyzická alebo právnická osoba upustila od takéhoto konania a neopakovala ho.
60
Za týchto okolností sa nemožno domnievať, že požadovaný pokyn je súčasťou prudenciálneho dohľadu upraveného týmito ustanoveniami, ktorého cieľom je najmä obmedziť to, aby dotknutá úverová inštitúcia nadmerne riskovala.
– O lotyšskom zákone o úverových inštitúciách
61
Podľa žalobkyne ECB, ktorá je od jej kvalifikácie ako významnej inštitúcie poverená priamym dohľadom nad ňou, má v tomto prípade rovnaké právomoci, ako sú zverené KFKT článkom 1321 ods. 3 zákona o úverových inštitúciách, ktorý stanovuje:
„V súlade s právomocou upravenou týmto zákonom, je [KFKT] oprávnená kontrolovať činnosti správcu konkurznej podstaty a jeho dodržiavanie obmedzení upravených týmto zákonom. Na tento účel má zástupca [KFKT] právo oboznámiť sa s celou dokumentáciou úverovej inštitúcie týkajúcou sa tejto úverovej inštitúcie, ako aj právo dostať od správcu konkurznej podstaty vysvetlenia a akúkoľvek inú užitočnú informáciu týkajúcu sa konkurzného konania vedeného proti úverovej inštitúcii.“
62
Ako bolo v podstate uvedené v bode 35 vyššie, z článku 4 ods. 3 prvého pododseku nariadenia č. 1024/2013 vyplýva, že:
„ECB na účely vykonávania úloh, ktorými bola poverená podľa tohto nariadenia, a s cieľom zabezpečiť vysokú úroveň dohľadu uplatňuje celé príslušné právo Únie a v prípade, keď sa toto právo Únie skladá zo smerníc, vnútroštátne právne predpisy, ktorými sa tieto smernice transponujú. Keď sú príslušným právom Únie nariadenia a keď tieto nariadenia v súčasnosti explicitne ponúkajú členským štátom rôzne možnosti, ECB uplatňuje aj vnútroštátne právne predpisy, ktorými sa tieto možnosti vykonávajú.“
63
Treba uviesť, že zákon o úverových inštitúciách patrí medzi množstvo lotyšských legislatívnych nástrojov na prebratie smernice 2013/36.
64
Z článku 1321 ods. 3 zákona o úverových inštitúciách, vykladaného s prihliadnutím na príslušné ustanovenia nariadenia č. 1024/2013 a smernicu 2013/36, však nevyplýva, že ECB prináleží, aby dala správcovi konkurznej podstaty požadovaný pokyn. Konkurzné konania totiž patria do právomocí vnútroštátnych orgánov, a to najmä z dôvodu, že neexistujú ustanovenia zverujúce takúto právomoc ECB.
65
Navyše tvrdenie žalobkyne, že jej predstavenstvu je bránené, aby plnilo svoje povinnosti z dôvodu, že správca konkurznej podstaty odmieta obnoviť prístup do jej priestorov a k jej zdrojom, nemôže spochybniť to, čo bolo uvedené, jednak vzhľadom na neexistenciu právomoci ECB v tejto súvislosti a jednak vzhľadom na povahu a účel konkurzného konania prebiehajúceho proti žalobkyni. V súlade s článkom 2 ods. 1 bodom 47 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2014/59/EÚ z 15. mája 2014, ktorou sa stanovuje rámec pre ozdravenie a riešenie krízových situácií úverových inštitúcií a investičných spoločností a ktorou sa mení smernica Rady 82/891/EHS a smernice Európskeho parlamentu a Rady 2001/24/ES, 2002/47/ES, 2004/25/ES, 2005/56/ES, 2007/36/ES, 2011/35/EÚ, 2012/30/EÚ a 2013/36/EÚ a nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 1093/2010 a (EÚ) č. 648/2012 (Ú. v. EÚ L 173, 2014, s. 190), sa totiž „bežným konkurzným konaním“ rozumie „kolektívne konkurzné konanie, ktorého súčasťou je čiastočné alebo úplné zbavenie sa majetku dlžníka a vymenovanie likvidátora alebo správcu, bežne použiteľné na inštitúcie podľa vnútroštátneho práva, či už konkrétne v prípade inštitúcií, alebo všeobecne v prípade akejkoľvek fyzickej alebo právnickej osoby“.
66
V dôsledku toho je zjavné, že ani nariadenie č. 1024/2013, ani smernica 2013/36, ani vnútroštátne právo nepriznávajú ECB právomoc dať správcovi konkurznej podstaty požadovaný pokyn.
– O rozsudku z 5. novembra 2019, ECB a i./Trasta Komercbanka a i. (C‑663/17 P, C‑665/17 P a C‑669/17 P)
67
Pokiaľ ide o tvrdenie žalobkyne, že ECB porušila povinnosti vyplývajúce z rozsudku z 5. novembra 2019, ECB a i./Trasta Komercbanka a i. (C‑663/17 P, C‑665/17 P a C‑669/17 P, EU:C:2019:923), treba uviesť, že tento rozsudok sa týka súdnej ochrany právnickej osoby, úverovej inštitúcie Trasta Komercbanka, za špecifických okolností, teda v situácii, keď vymenovaný likvidátor vypovedal plnomocenstvo advokáta splnomocneného predstavenstvom tejto inštitúcie na podanie žaloby na súd Únie proti rozhodnutiu o odňatí povolenia, ktoré sa týkalo tejto banky. Z uvedeného rozsudku v podstate vyplýva, že so zreteľom na právo na účinnú súdnu ochranu zakotvené v článku 47 Charty základných práv Európskej únie (ďalej len „Charta“), súd Únie nemohol za týchto okolností vziať do úvahy vypovedanie plnomocenstva dotknutého advokáta a že teda bolo potrebné rozhodnúť o žalobe.
68
V tejto súvislosti Súdny dvor v bode 55 rozsudku z 5. novembra 2019, ECB a i./Trasta Komercbanka a i. (C‑663/17 P, C‑665/17 P a C‑669/17 P, EU:C:2019:923), pripomenul, že zásada účinnej súdnej ochrany práv jednotlivcov vyplývajúcich z práva Únie, na ktorú sa odvoláva aj článok 19 ods. 1 druhý pododsek ZEÚ, predstavuje všeobecnú zásadu práva Únie, ktorá vychádza z ústavných tradícií spoločných členským štátom. Táto zásada bola zakotvená v článkoch 6 a 13 Európskeho dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd podpísaného v Ríme 4. novembra 1950. Teraz je potvrdená v článku 47 Charty.
69
Súdny dvor navyše usúdil, že účinná súdna ochrana takej právnickej osoby, akou je Trasta Komercbanka, ktorej povolenie bolo odňaté rozhodnutím takej inštitúcie Únie, akou je ECB, prijatým na základe aktu Únie, akým je nariadenie č. 1024/2013, je zabezpečená právom, ktorým táto osoba disponuje na základe článku 263 štvrtého odseku ZFEÚ, a to podať na súd Únie žalobu o neplatnosť proti uvedenému rozhodnutiu (pozri v tomto zmysle rozsudok z 5. novembra 2019, ECB a i./Trasta Komercbanka a i., C‑663/17 P, C‑665/17 P a C‑669/17 P, EU:C:2019:923, bod 56).
70
V tomto prípade však treba konštatovať, že ECB rešpektovala požiadavky vyplývajúce z rozsudku z 5. novembra 2019, ECB a i./Trasta Komercbanka a i. (C‑663/17 P, C‑665/17 P a C‑669/17 P, EU:C:2019:923). Po prvé po vyhlásení tohto rozsudku ECB uznala, že predstavenstvo žalobkyne ju ešte stále zastupuje na účely podania žaloby proti rozhodnutiu o odňatí povolenia. ECB tak namiesto toho, aby získala pripomienky iba od správcu konkurznej podstaty, v súlade s týmto rozsudkom Súdneho dvora vyzvala aj advokáta splnomocneného predstavenstvom žalobkyne, aby predložil svoje pripomienky k návrhu rozhodnutia o odňatí povolenia žalobkyne. Po druhé v liste, ktorý obsahoval aj odmietnutie ECB dať správcovi konkurznej podstaty požadovaný pokyn, ECB priznala predĺženie lehoty na podanie pripomienok požadované advokátom splnomocneným predstavenstvom žalobkyne. Po tretie ECB v tomto liste oznámila, že advokát splnomocnený predstavenstvom žalobkyne bude mať prístup k spisu týkajúcemu sa prudenciálneho dohľadu (supervisory file). Tvrdenie žalobkyne, že ECB tým, že odmietla dať správcovi konkurznej podstaty požadovaný pokyn, nerešpektovala dôsledky vyplývajúce z rozsudku z 5. novembra 2019, ECB a i./Trasta Komercbanka a i. (C‑663/17 P, C‑665/17 P a C‑669/17 P, EU:C:2019:923), je teda zjavne neopodstatnené.
71
V každom prípade však z ustálenej judikatúry vyplýva, že v prípade potreby prislúcha vnútroštátnym orgánom členského štátu prijať všeobecné alebo individuálne opatrenia vhodné na zabezpečenie rešpektovania práva Únie na ich území. Hoci si uvedené orgány zachovávajú právo výberu opatrení, ktoré treba prijať, musia dbať najmä na to, aby sa zabezpečil plný účinok práv, ktoré osoby podliehajúce súdnej právomoci vyvodzujú z práva Únie, vrátane práva na účinnú súdnu ochranu zakotveného v článku 47 Charty (pozri v tomto zmysle rozsudok z 21. júna 2007, Jonkman a i., C‑231/06 až C‑233/06, EU:C:2007:373, bod 38 a citovanú judikatúru).
72
V tejto súvislosti treba uviesť, že neexistencia právomoci ECB dať správcovi konkurznej podstaty požadovaný pokyn, ipso facto nezbavuje dotknuté osoby, ako je žalobkyňa, účinnej súdnej ochrany. Rozhodnutia prijaté vnútroštátnymi orgánmi v kontexte takého konkurzného konania, aké je vedené proti žalobkyni, v reakcii na prípadnú žiadosť o prístup k dokumentom, do priestorov, k zamestnancom a zdrojom dotknutej úverovej inštitúcie, sú totiž v zásade preskúmateľné vnútroštátnymi súdmi, ktoré prípadne môžu položiť Súdnemu dvoru prejudiciálne otázky podľa článku 267 ZFEÚ v prípade, ak by narazili na problémy pri výklade alebo uplatňovaní práva Únie.
73
Z toho vyplýva, že ECB zjavne nemala právomoc na to, aby vyhovela žiadosti predstavenstva žalobkyne o vydanie požadovaného pokynu.
[omissis]
Z týchto dôvodov
VŠEOBECNÝ SÚD (desiata komora)
nariadil:
1.
Žaloba sa zamieta.
2.
Konanie o návrhu Lotyšskej republiky na vstup do konania ako vedľajší účastník konania sa zastavuje.
3.
PNB Banka AS znáša svoje vlastné trovy konania a je povinná nahradiť trovy konania, ktoré vznikli Európskej centrálnej banke (ECB), s výnimkou trov, ktoré sa týkajú návrhu na vstup vedľajšieho účastníka do konania.
4.
PNB Banka, ECB a Lotyšská republika znášajú svoje vlastné trovy konania, ktoré sa týkajú návrhu na vstup vedľajšieho účastníka do konania.
V Luxemburgu 12. marca 2021
Tajomník
E. Coulon
Predseda
A. Kornezov
(
*1
)	Jazyk konania: angličtina.
(
1
)	Uvádzajú sa iba tie body tohto uznesenia, ktorých uverejnenie považuje Všeobecný súd za užitočné.