Predbežné znenie
ROZSUDOK
VŠEOBECNÉHO
SÚDU
(tretia
komora
zasadajúca v päťčlennom
zložení)
zo
6. mája
2026(*)
„ Prístup k dokumentom – Nariadenie
(ES)
č. 1049/2001 – Dokumenty
vzájomne
vymenené v rámci
vyšetrovania
porušenia
práva
Únie
podľa
článku 17
nariadenia
(EÚ)
č. 1094/2010 – Odmietnutie
prístupu – Výnimka
vzťahujúca sa
na ochranu
účelu
vyšetrovania – Povinnosť
odôvodnenia – Všeobecná
domnienka
dôvernosti – Povinnosť
vykonať
konkrétne a individuálne
preskúmanie – Prevažujúci
verejný
záujem – Zásada
proporcionality – Článok 41
Charty
základných
práv “
Vo
veci T‑185/24,
Novis Insurance Company,
Novis Versicherungsgesellschaft,
Novis Compagnia di
Assicurazioni,
Novis Poisťovňa
a.s.,
so
sídlom v Bratislave
(Slovensko), v zastúpení:
A. Börner,
S. Henrich a S. Förster,
advokáti,
žalobkyňa,
proti
Európskej
komisii, v zastúpení:
K. Herrmann, M. Burón Pérez a P. Vanden Heede,
splnomocnení
zástupcovia,
žalovanej,
ktorú v konaní
podporuje:
Slovenská
republika, v zastúpení:
S. Ondrášiková,
E. Larišová a A. Lukáčik,
splnomocnení
zástupcovia,
vedľajší
účastník
konania,
VŠEOBECNÝ
SÚD
(tretia
komora
zasadajúca v päťčlennom
zložení),
v zložení:
predsedníčka
komory
K. Kowalik‑Bańczyk (spravodajkyňa),
sudcovia
I. Reine,
R. da
Silva Passos,
H. Cassagnabère a T. Pavelin,
tajomník:
A. Audras‑Hidelot,
referentka,
so
zreteľom
na
písomnú
časť
konania,
po
pojednávaní z 18. decembra
2025,
vyhlásil
tento
Rozsudok
1        Svojou
žalobou
podanou
na
základe
článku 263 ZFEÚ
žalobkyňa,
Novis Insurance Company,
Novis Versicherungsgesellschaft,
Novis Compagnia di
Assicurazioni,
Novis Poisťovňa
a.s.,
navrhuje
zrušenie
rozhodnutia
Európskej
komisie
C(2024) 810
final z 2. februára
2024
týkajúceho
sa
opakovanej
žiadosti o prístup k dokumentom
(ďalej
len
„napadnuté
rozhodnutie“).
I.      Okolnosti predchádzajúce sporu a skutkové okolnosti, ktoré nastali po podaní žaloby
2        Žalobkyňa
je
životná
poisťovňa
so
sídlom
na
Slovensku,
nad
ktorou
vykonáva
dohľad
Národná
banka
Slovenska
(ďalej
len
„NBS“).
A.      Vyšetrovanie týkajúce sa porušenia práva Únie
3        Dňa
17. marca 2022
Európsky
orgán
pre
poisťovníctvo a dôchodkové
poistenie
zamestnancov
(EIOPA)
začal
vyšetrovanie
podľa
článku 17
ods. 2
nariadenia
parlamentu a Rady
(EÚ)
č. 1094/2010 z 24. novembra
2010,
ktorým
sa
zriaďuje
Európsky
orgán
dohľadu
(Európsky
orgán
pre
poisťovníctvo a dôchodkové
poistenie
zamestnancov), a ktorým
sa
mení a dopĺňa
rozhodnutie
č. 716/2009/ES a zrušuje
rozhodnutie
Komisie
2009/79/ES
(Ú. v. EÚ L 331,
2010,
s. 48).
Cieľom
tohto
vyšetrovania
bolo
určiť,
či
NBS
vykonávala
svoje
právomoci
dohľadu
voči
žalobkyni v súlade
so
smernicou
Európskeho
parlamentu a Rady
2009/138/ES z 25. novembra
2009 o začatí a vykonávaní
poistenia a zaistenia
(Ú. v. EÚ L 335,
2009,
s. 1).
4        Dňa
16. mája
2022
EIOPA
prijal
na
základe
článku 17
ods. 3
nariadenia
č. 1094/2010
odporúčanie
adresované
NBS o opatreniach
potrebných
na
dosiahnutie
súladu
so
smernicou
2009/138
(ďalej
len
„odporúčanie zo
16. mája
2022“).
Toto
odporúčanie
bolo
predmetom
žaloby o neplatnosť
podanej
žalobkyňou
na
Všeobecný
súd,
ktorú
tento
súd
uznesením z 23. mája
2025,
Novis/EIOPA
(T‑204/24,
EU:T:2025:555),
zamietol
ako
neprípustnú.
5        Dňa
13. septembra
2022
prijala
Komisia
na
základe
článku 17
ods. 4
nariadenia
č. 1094/2010
stanovisko
C(2022) 6455
final adresované
NBS o opatreniach
potrebných
na
dosiahnutie
súladu
so
smernicou
2009/138
(ďalej
len
„formálne stanovisko z 13. septembra
2022“).
Toto
stanovisko
bolo
predmetom
žaloby o neplatnosť
podanej
žalobkyňou
na
Všeobecný
súd,
ktorý
ju
uznesením z 23. mája
2025,
Novis/Komisia
(T‑179/24,
EU:T:2025:554),
zamietol
ako
neprípustnú.
6        Rozhodnutím z 31. októbra
2022,
ktoré
bolo
potvrdené
rozhodnutím z 1. júna
2023,
NBS
odňala
žalobkyni
povolenie
(ďalej
len
„rozhodnutie o odňatí
povolenia“).
Dňa
28. decembra
2023
žalobkyňa
napadla
toto
rozhodnutie
na
Správnom
súde v Bratislave
(Slovensko).
B.      Konanie o prístupe k dokumentom
1.      Prvá fáza
7        Listom z 25. júla
2023
(ďalej
len
„pôvodná
žiadosť“)
žalobkyňa v podstate
požiadala
Komisiu o prístup
ku
všetkým
dokumentom
týkajúcim
sa
vyšetrovania
opísaného v bodoch 3
až
6
vyššie,
ktorými
táto
inštitúcia
disponovala
alebo
ktoré
vypracovala.
8        Rozhodnutím z 8. septembra
2023
Generálne
riaditeľstvo
Komisie
pre
finančnú
stabilitu,
finančné
služby a úniu
kapitálových
trhov
rozhodlo o žiadosti o prístup.
9        Pri
tejto
príležitosti
Komisia
označila
štrnásť
dokumentov,
na
ktoré
sa
vzťahuje
žiadosť o prístup.
Odmietla
však
priznať
úplný
či
čiastočný
prístup k týmto
dokumentom z dôvodu,
že
ich
zverejnenie
by
ohrozilo
ochranu
jednak
účelu
vyšetrovania v zmysle
článku 4
ods. 2
tretej
zarážky
nariadenia
Európskeho
parlamentu a Rady
(ES)
č. 1049/2001 z 30. mája
2001 o prístupe
verejnosti k dokumentom
Európskeho
parlamentu,
Rady a Komisie
(Ú. v. ES L 145,
2001,
s. 43;
Mim.
vyd.
01/003,
s. 331), a jednak
súdnych
konaní v zmysle
článku 4
ods. 2
druhej
zarážky
toho
istého
nariadenia,
zatiaľ
čo
navyše
neexistuje
prevažujúci
verejný
záujem
na
takomto
zverejnení.
2.      Fáza opakovaného podania žiadosti
10      Dňa
29. septembra
2023
žalobkyňa
podala
opakovanú
žiadosť o prístup k dokumentom v súlade s článkom 7
ods. 4
nariadenia
č. 1049/2001
(ďalej
len
„opakovaná
žiadosť“).
11      Generálna
sekretárka
Komisie
2. februára
2024
prijala
napadnuté
rozhodnutie.
12      Pri
tejto
príležitosti
Komisia
presnejšie
označila
dokumenty,
na
ktoré
sa
vzťahuje
žiadosť, a to
celkovo
19
dokumentov
zoskupených
pod
14
spisovými
značkami:
–        stanovisko
NBS z 5. apríla
2022
adresované
orgánu
EIOPA k návrhu
správy
EIOPA‑22‑235
zo
17. marca 2022
pod
spisovou
značkou
Ares(2022)4798170
(jeden
dokument),
–        odporúčanie
zo
16. mája
2022
(jeden
dokument),
–        aktualizácia
NBS z 30. júna
2022
adresovaná
Komisii
pod
spisovou
značkou
Ares(2022)4798170
(dva
dokumenty),
–        odpoveď
Komisie z 25. júla
2022
adresovaná
NBS
pod
spisovou
značkou
Ares(2022)5362224
(jeden
dokument),
–        aktualizácia
NBS z 23. augusta
2022
adresovaná
Komisii
pod
spisovou
značkou
Ares(2022)5884917
(dva
dokumenty),
–        aktualizácia
NBS z 30. augusta
2022
adresovaná
Komisii
pod
spisovou
značkou
Ares(2022)6009523
(jeden
dokument),
–        formálne
stanovisko z 13. septembra
2022
(jeden
dokument),
–        aktualizácia
NBS z 28. septembra
2022
adresovaná
Komisii
pod
spisovou
značkou
Ares(2022)6685040
(jeden
dokument),
–        odpoveď
Komisie z 10. októbra
2022
adresovaná
NBS
pod
spisovou
značkou
Ares(2022)6974798
(jeden
dokument),
–        aktualizácia
NBS
zo
4. novembra
2022
adresovaná
Komisii
pod
spisovou
značkou
Ares(2022)7621287
(dva
dokumenty),
–        list
Komisie
zo
16. novembra
2022
adresovaný Komisii
pod
spisovou
značkou
Ares(2022)7915331
(jeden
dokument),
–        aktualizácia
NBS
zo 16. decembra
2022
adresovaný
NBS
pod
spisovou
značkou
Ares(2022)8752093
(jeden
dokument),
–        list
Komisie z 30. januára
2023
adresovaný NBS
pod
spisovou
značkou
Ares(2023)661656
(jeden
dokument),
–        aktualizácia
NBS
zo
7. júna
2023
adresovaná
Komisii
pod
spisovou
značkou
Ares(2023)3938575
(tri
dokumenty).
13      V napadnutom
rozhodnutí
Komisia
potvrdila
úplné
alebo
čiastočné
odmietnutie
prístupu
ku
všetkým
požadovaným
dokumentom.
14      Komisia
po
prvé
usúdila,
že
zverejnenie
požadovaných
dokumentov
by
narušilo
jednak
ochranu
cieľov
určitých
vyšetrovacích
činností v zmysle
článku 4
ods. 2
tretej
zarážky
nariadenia
č. 1049/2001 a jednak
ochranu
prebiehajúceho
rozhodovacieho
procesu v zmysle
článku 4
ods. 3
prvého
pododseku toho
istého
nariadenia.
15      V tejto
súvislosti
Komisia v podstate
uviedla,
že
požadované
dokumenty
súviseli s vyšetrovaním
porušenia
práva
Únie
podľa
článku 17
nariadenia
č. 1094/2010,
ktoré
ešte
prebiehalo a po
ktorom
mohlo
nasledovať
konanie o nesplnení
povinnosti
podľa
článku 258 ZFEÚ.
Podľa
Komisie
by
preto
zverejnenie
uvedených
dokumentov
mohlo
ohroziť
vzájomnú
dôveru v dialóg
medzi
ňou a NBS,
ktorých
cieľom
je
presvedčiť
NBS,
aby
si
dobrovoľne
splnila
svoje
povinnosti.
Okrem
toho
by
toto
zverejnenie
vystavilo
Komisiu
vonkajším
tlakom,
narušilo
by
účinnosť a riadny
priebeh
vyšetrovania,
zasiahlo
by
do
rozhodovacieho
procesu o začatí
či
nezačatí
konania o nesplnení
povinnosti
proti
Slovenskej
republike a zmenilo
by
prísne
dvojstranný
charakter
tohto
konania.
16      Komisia
po
druhé
dospela k záveru,
že
zverejnenie
požadovaných
dokumentov
by
narušilo
ochranu
súdnych
konaní v zmysle
článku 4
ods. 2
druhej
zarážky
nariadenia
č. 1049/2001.
17      Podľa
Komisie
totiž
požadované
dokumenty
vypracované v rámci
jej
výmeny
informácií s NBS a obsahujúce
interné
stanoviská,
ktoré
NBS
zaujala,
nemožno
oddeliť
od
súdneho
konania
medzi
žalobkyňou a NBS
prebiehajúceho
pred
Správnym
súdom v Bratislave.
Zverejnenie
uvedených
dokumentov
by
preto
narušilo
integritu
tohto
súdneho
konania,
ako
aj
rovnosť
zbraní
medzi
účastníkmi
tohto
konania.
18      Komisia
po
tretie
usúdila,
že
nijaký
prevažujúci
verejný
záujem
neodôvodňoval
zverejnenie
požadovaných
dokumentov.
19      Podľa
Komisie
totiž v prvom
rade
všeobecné
úvahy
súvisiace
so
zásadami
transparentnosti a zodpovednosti,
ktoré
uvádza
žalobkyňa,
nemôžu
predstavovať
takýto
prevažujúci
verejný
záujem.
Ďalej
užitočnosť,
ktorú
by
predstavovalo
zverejnenie
požadovaných
dokumentov
pre
žalobkyňu,
ktorej
povolenie
bolo
odňaté, a pre
jej
zákazníkov,
ktorých
poistné
zmluvy
boli
ukončené, s cieľom
brániť
svoje
práva
pred
súdom
alebo
dohliadať
na
konanie
NBS,
predstavujú
súkromné
záujmy.
Napokon
užitočnosť
pre
verejnosť,
pokiaľ
ide o to,
či
konanie
NBS, a najmä
rozhodnutie o odňatí
povolenia,
boli
zákonné
alebo
nezákonné,
nemôže
prevážiť
nad
dôvodmi
odôvodňujúcimi
nezverejnenie.
Za
týchto
okolností
by
verejnému
záujmu
lepšie
poslúžilo
zaručenie
riadneho
priebehu
vyšetrovania a riadneho
priebehu
súdneho
konania
prebiehajúceho
na
slovenských
súdoch.
20      Komisia
po
štvrté
usúdila,
že
nijaký
značný
čiastočný
prístup
nie
je
možný
bez
toho,
aby
boli
dotknuté
záujmy
chránené
výnimkami
uvedenými v bodoch 14 a 16
vyššie, a že
preto
sa
na
požadované
dokumenty v celom
rozsahu
vzťahujú
tieto
výnimky.
C.      Konanie o nesplnení povinnosti
21      Výzvou z 24. apríla
2024,
teda
po
podaní
tejto
žaloby,
Komisia
rozhodla o začatí
konania o nesplnení
povinnosti
podľa
článku 258 ZFEÚ
proti
Slovenskej
republike z dôvodu,
že
NBS
si
nesplnila
svoje
povinnosti
pri
výkone
svojich
kontrolných
právomocí
vo
vzťahu k žalobkyni.
II.    Návrhy účastníkov konania
22      Žalobkyňa
navrhuje,
aby
Všeobecný
súd:
–        zrušil
napadnuté
rozhodnutie,
–        uložil
Komisii
povinnosť
nahradiť
trovy
konania.
23      Komisia,
ktorú v konaní
podporuje
Slovenská
republika,
navrhuje,
aby
Všeobecný
súd:
–        zamietol
žalobu,
–        uložil
žalobkyni
povinnosť
nahradiť
trovy
konania.
III. Právny stav
24      Na
podporu
svojej
žaloby
žalobkyňa
uvádza
päť
žalobných
dôvodov,
pričom
prvý
žalobný
dôvod
sa
zakladá
na
porušení
článku 4
ods. 2
druhej
zarážky
nariadenia
č. 1049/2001,
druhý
na
porušení
článku 4
ods. 2
tretej
zarážky
toho
istého
nariadenia,
tretí
na
porušení
článku 4
ods. 3
prvého
pododseku uvedeného
nariadenia,
štvrtý
na
porušení
článku 4
ods. 6
nariadenia
č. 1049/2001,
zásady
proporcionality,
ako
aj
povinnosti
odôvodnenia a piaty
na
porušení
článku 41
ods. 2 písm. b)
Charty
základných
práv
Európskej
únie.
25      Za
okolností, o aké
ide v prejednávanej veci,
treba
najskôr
preskúmať
druhý
žalobný
dôvod
založený
na
porušení
článku 4
ods. 2
tretej
zarážky
nariadenia
č. 1049/2001.
Následne
bude
možné v prípade
potreby
preskúmať
ostatné
žalobné
dôvody.
A.      O druhom žalobnom dôvode založenom na porušení článku 4 ods. 2 tretej zarážky nariadenia č. 1049/2001
26      Svojím
druhým
žalobným
dôvodom
žalobkyňa
tvrdí,
že
Komisia
porušila
článok 4
ods. 2
tretiu
zarážku
nariadenia
č. 1049/2001.
Tento
žalobný
dôvod
sa
skladá z troch
častí, z ktorých
prvá
sa
zakladá
na
neexistencii
rozlišovania
medzi
výnimkami
stanovenými v článku 4
ods. 2
tretej
zarážke
tohto
nariadenia a v článku 4
ods. 3
prvom
pododseku uvedeného
nariadenia,
druhá
na
neexistencii
porušenia
ochrany
účelu
vyšetrovania v prípade
zverejnenia
požadovaných
dokumentov a tretia
na
existencii
prevažujúceho
verejného
záujmu
odôvodňujúceho
toto
zverejnenie.
1.      O prvej časti druhého žalobného dôvodu založenej na neexistencii rozlišovania medzi výnimkami stanovenými v článku 4 ods. 2 tretej zarážke nariadenia č. 1049/2001 a v článku 4 ods. 3 prvom pododseku toho istého nariadenia
27      Žalobkyňa v podstate
vytýka
Komisii,
že
osobitne
nepreskúmala
osobitné
podmienky
výnimiek
stanovených
jednak
článkom 4
ods. 2
treťou
zarážkou
nariadenia
č. 1049/2001 a jednak
článkom 4
ods. 3
prvým
pododsekom toho
istého
nariadenia. Z toho
vyplýva
nekoherentné a neúplné
odôvodnenie,
najmä
pokiaľ
ide o druhú z týchto
výnimiek.
28      Komisia
namieta
voči
tvrdeniam
žalobkyne.
29      V prvom
rade,
ako
vyplýva z ustálenej
judikatúry,
odôvodnenie
vyžadované
článkom 296 ZFEÚ a článkom 41
ods. 2 písm. c)
Charty
základných
práv
musí
byť
prispôsobené
povahe
dotknutého
aktu a musia z neho
jasne a jednoznačne
vyplývať
úvahy
inštitúcie,
orgánu,
úradu
alebo
agentúry
Únie,
ktorá
akt
prijala,
aby
sa
dotknutým
osobám
umožnilo
pochopiť
dôvody
prijatia
opatrenia a príslušnému
súdu
preskúmať
toto
opatrenie.
Požiadavka
odôvodnenia
sa
musí
hodnotiť
vzhľadom
na
okolnosti
daného
prípadu,
najmä
na
obsah
aktu,
na
povahu
uvádzaných
dôvodov a záujem,
ktorý
môžu
mať
na
získaní
takýchto
vysvetlení
osoby,
ktorým
je
akt
určený,
alebo
ďalšie
osoby
priamo a individuálne
dotknuté
takýmto
aktom.
Nevyžaduje
sa,
aby
odôvodnenie
špecifikovalo
všetky
relevantné
skutkové a právne
okolnosti,
pretože
otázka,
či
odôvodnenie
aktu
spĺňa
požiadavky
uvedeného
článku 296,
sa
má
posudzovať
nielen s prihliadnutím
na
jeho
znenie,
ale
tiež
na
jeho
kontext,
ako
aj
na
súhrn
právnych
pravidiel
upravujúcich
dotknutú
oblasť
[pozri
rozsudky z 1. februára
2007,
Sison/Rada, C‑266/05 P,
EU:C:2007:75,
bod 80 a citovanú
judikatúru, a z 30. januára
2024,
Agencija „Pătna infrastruktura“
(Európske
financovanie
cestnej
infraštruktúry), C‑471/22,
EU:C:2024:99,
body 25 a 26 a citovanú
judikatúru].
30      V druhom
rade
podľa
rovnako
ustálenej
judikatúry
môže
inštitúcia,
orgán,
úrad
alebo
agentúra
Únie
na
účely
posúdenia
žiadosti o prístup k dokumentom
zohľadniť
viaceré
dôvody
odmietnutia
uvedené v článku 4
nariadenia
č. 1049/2001 (rozsudky z 28. júna
2012,
Komisia/Éditions Odile Jacob, C‑404/10 P,
EU:C:2012:393,
bod 113, a z 3. júla
2014,
Rada/in’t Veld, C‑350/12 P,
EU:C:2014:2039,
bod 100). Z toho
vyplýva,
že
súbežné
odvolávanie
sa
na
viaceré
výnimky
nemožno
považovať
za
nezlučiteľné s ustanoveniami
tohto
nariadenia
(pozri v tomto
zmysle a analogicky
rozsudok z 5. marca 1997,
WWF
UK/Komisia, T‑105/95,
EU:T:1997:26,
body 61 a 73).
31      V prejednávanej veci
sa
Komisia v napadnutom
rozhodnutí
opierala
kumulatívne o tri
rôzne
výnimky
(pozri
body 14 a 16
vyššie).
Žalobkyňa
nespochybňuje
možnosť
Komisie
zohľadniť
viaceré
dôvody
odmietnutia v súlade s judikatúrou
pripomenutou v bode 30
vyššie.
32      Zo
štruktúry a obsahu
napadnutého
rozhodnutia
však
tiež
vyplýva,
ako
uvádza
žalobkyňa,
že
Komisia
preskúmala
obe
výnimky
stanovené
na
jednej
strane
článkom 4
ods. 2
treťou
zarážkou
nariadenia
č. 1049/2001 a na
druhej
strane
článkom 4
ods. 3
prvým
pododsekom toho
istého
nariadenia
spoločne a nie
samostatne
(pozri
body 14 a 15
vyššie).
33      Na
rozdiel
od
toho,
čo
tvrdí
žalobkyňa,
tento
postup
nie
je
sám
osebe
protiprávny.
Nemožno
totiž
vylúčiť,
že
rovnaké
skutkové
okolnosti
môžu
byť
zohľadnené
na
účely
odôvodnenia
uplatnenia
dvoch
odlišných
výnimiek
pod
podmienkou,
že
je
objasnené,
akým
spôsobom
by
zverejnenie
predmetných
dokumentov
mohlo
konkrétne a skutočne
poškodiť
príslušné
záujmy
chránené
každou z týchto
dvoch
výnimiek
(pozri v tomto
zmysle
rozsudok z 3. júla
2014,
Rada/n’t Veld, C‑350/12 P,
EU:C:2014:2039,
bod 101).
34      V tejto
súvislosti
sa
žalobkyňa
po
prvé
obmedzuje
na
to,
že
Komisii
vytýka,
že
„pomiešala“
požiadavky
uplatnenia
podmienok
stanovených
dvoma
výnimkami
uvedenými v bode 32
vyššie,
bez
toho,
aby k tejto
výhrade
pripojila
akékoľvek
spresnenie
umožňujúce
posúdiť
jej
dôvodnosť.
Predovšetkým
neoznačila
nijaké
nesprávne
právne
posúdenie
týkajúce
sa
uplatnenia
týchto
podmienok.
35      Po
druhé
sa
zdá,
že
žalobkyňa
poukazuje
na
nedostatok
odôvodnenia. V prejednávanej veci
je
však
uplatnenie
výnimky
stanovenej v článku 4
ods. 2
tretej
zarážke
nariadenia
č. 1049/2001
odôvodnené
dostatočne
presným,
zrozumiteľným a neprotirečiacim spôsobom
rozsiahlymi
úvahami
týkajúcimi
sa
ochrany
vyšetrovania.
Pokiaľ
teda
ide o túto
prvú
výnimku,
Komisia
si
splnila
svoju
povinnosť
odôvodnenia
podľa
článku 296 ZFEÚ a článku 41
ods. 2 písm. c)
Charty
základných
práv,
ako
ich
vykladá
judikatúra
pripomenutá v bode 29
vyššie.
36      Po
tretie
výhrady
formulované
žalobkyňou
sa
týkajú
najmä
formálneho a vecného
odôvodnenia
právne
odlišného
dôvodu
odmietnutia
založeného
na
výnimke
stanovenej v článku 4
ods. 3
prvom
pododseku nariadenia
č. 1049/2001.
Takéto
výhrady
sú
pritom
irelevantné v rámci
druhého
žalobného
dôvodu
založeného
na
porušení
článku 4
ods. 2
tretej
zarážky
toho
istého
nariadenia.
37      Za
týchto
podmienok
sa
musí
prvá
časť
druhého
žalobného
dôvodu
zamietnuť.
2.      O druhej časti druhého žalobného dôvodu založenej na neexistencii narušenia ochrany účelu vyšetrovania
38      Žalobkyňa
tvrdí,
že
výnimka
stanovená v článku 4
ods. 2
tretej
zarážke
nariadenia
č. 1049/2001
sa v prejednávanej veci
neuplatňuje. V podstate
po
prvé
tvrdí,
že
ku
dňu
odmietnutia
prístupu k dokumentom
neprebiehalo
nijaké
vyšetrovanie,
po
druhé,
že
v prípade zverejnenia požadovaných dokumentov by nedošlo k narušeniu
ochrany
účelu
vyšetrovania,
ani
dôvernosti
prebiehajúceho
vyšetrovania, a po
tretie,
že
Komisia
sa
nemôže
odvolávať
na
údajnú
všeobecnú
domnienku
dôvernosti,
ktorá
by
ju
zbavila
povinnosti
vykonať
konkrétne a individuálne
preskúmanie
požadovaných
dokumentov
alebo
aspoň
rôznych
kategórií
požadovaných
dokumentov.
39      Komisia,
ktorú v konaní
podporuje
Slovenská
republika,
spochybňuje
tvrdenia
žalobkyne.
a)      O podmienke spočívajúcej v existencii prebiehajúceho vyšetrovania
40      Na
základe
článku 4
ods. 2
tretej
zarážky
nariadenia
č. 1049/2001
inštitúcie
odmietnu
prístup k dokumentu v prípade,
ak
by
sa
jeho
zverejnením
porušila
ochrana
účelu
inšpekcií,
vyšetrovania a kontroly,
pokiaľ
nepreváži
verejný
záujem
na
jeho
zverejnení.
41      Súdny
dvor v prvom
rade
rozhodol,
že
bez
toho,
aby
bolo
nutné
vyvodiť
vyčerpávajúcu
definíciu
pojmu
„vyšetrovanie“ v zmysle
článku 4
ods. 2
tretej
zarážky
nariadenia
č. 1049/2001,
je
potrebné
konštatovať,
že
takúto
činnosť
predstavuje
štruktúrovaná a formalizovaná
činnosť,
ktorej
cieľom
je
zhromažďovanie a analýza
informácií,
aby
inštitúcia,
orgán,
úrad
alebo
agentúra
Únie
mohla
prijať
svoje
stanovisko
pri
výkone
svojich
funkcií
stanovených v Zmluve
EÚ a Zmluve o FEÚ
(rozsudok
zo
7. septembra
2017,
Francúzsko/Schlyter, C‑331/15 P,
EU:C:2017:639,
bod 46).
42      V druhom
rade
článok 4
ods. 2
tretia
zarážka
nariadenia
č. 1049/2001
sa
má
vykladať
tak,
že
toto
ustanovenie,
ktoré
sa
týka
uvedených
inšpekcií,
vyšetrovaní a kontrol,
sa
uplatní
len
vtedy,
ak
zverejnenie
predmetných
dokumentov
môže
ohroziť
ukončenie
týchto
postupov
(rozsudok z 5. apríla
2017,
Francúzsko/Komisia, T‑344/15,
EU:T:2017:250,
bod 86).
43      Z toho
vyplýva,
že
na
jednotlivé
úkony
vyšetrovania
alebo
inšpekcie
sa v zásade
môže
naďalej
vzťahovať
výnimka
vyplývajúca z ochrany
inšpekcií,
vyšetrovaní a kontrol,
pokiaľ
vyšetrovanie
alebo
inšpekcia
naďalej
prebiehajú, a to
aj
vtedy,
ak
sa
konkrétne
vyšetrovanie
alebo
inšpekcia
vedúce k správe,
ktorej
sprístupnenie
sa
žiada,
skončili
(pozri v tomto
zmysle
rozsudok z 5. apríla
2017,
Francúzsko/Komisia, T‑344/15,
EU:T:2017:250,
bod 87).
44      Navyše
vyšetrovanie
nemožno
považovať
za
ukončené
prijatím
konečného
rozhodnutia
dotknutej
inštitúcie,
orgánu,
úradu
alebo
agentúry
bez
zohľadnenia
jeho
prípadného
neskoršieho
zrušenia
súdmi
Únie.
Podľa
článku 266 ZFEÚ
totiž
zrušenie
takéhoto
rozhodnutia
môže
viesť
uvedenú
inštitúciu,
uvedený
orgán,
úrad
alebo
agentúru k obnoveniu
svojich
postupov
na
účely
prípadného
prijatia
nového
rozhodnutia, a teda
viesť k opätovnému
použitiu
skutočností
uvedených v spise
týkajúcom
sa
zrušeného
rozhodnutia
alebo k doplneniu
tohto
spisu
inými
skutočnosťami. V dôsledku
toho
možno
vyšetrovanie
považovať
za
ukončené
len
vtedy,
ak
je
rozhodnutie
prijaté
dotknutou
inštitúciou,
orgánom,
úradom
alebo
agentúrou
konečné
(pozri v tomto
zmysle
rozsudok z 27. februára
2014,
Komisia/EnBW, C‑365/12 P,
EU:C:2014:112,
bod 99).
45      Okrem
toho
sa
ochrana
vyšetrovaní
vzťahuje
aj
na
ich
následné
konanie,
pokiaľ
sa
uskutoční v primeranej
lehote
(pozri
rozsudok z 26. mája
2016,
International
Management
Group/Komisia, T‑110/15,
EU:T:2016:322,
bod 35 a citovanú
judikatúru). To
platí
najmä v prípade,
keď
prebieha
alebo
práve
bolo
ukončené
vyšetrovanie
na
úrovni
Únie a v tomto
druhom
uvedenom
prípade
príslušné
vnútroštátne
orgány
ešte v primeranej
lehote
nerozhodli o opatreniach
nadväzujúcich
na
vyšetrovaciu
správu
(pozri v tomto
zmysle
rozsudky z 1. septembra
2021,
Homoki/Komisia, T‑517/19,
neuverejnený,
EU:T:2021:529,
bod 63, a z 28. septembra
2022,
Agrofert/Parlament, T‑174/21,
EU:T:2022:586,
bod 92).
46      V prejednávanej veci
Komisia
na
odôvodnenie
uplatnenia
výnimky
týkajúcej
sa
ochrany
účelu
vyšetrovania
uviedla
dva
druhy
vyšetrovaní, a to
jednak
vyšetrovanie
porušenia
práva
Únie
podľa
článku 17
nariadenia
č. 1094/2010
začaté
proti
NBS a jednak
konanie o nesplnení
povinnosti
podľa
článku 258 ZFEÚ,
ktoré
môže
byť
začaté
proti
Slovenskej
republike
(pozri
bod 15
vyššie).
47      Žalobkyňa
tvrdí,
že
ku
dňu
odmietnutia
prístupu k dokumentom
neprebiehalo
nijaké
vyšetrovanie.
48      Podľa
žalobkyne
totiž
po
prvé
vyšetrovanie
porušenia
práva
Únie
podľa
článku 17
nariadenia
č. 1094/2010
bolo
ukončené
formálnym
stanoviskom z 13. septembra
2022
alebo
najneskôr v čase,
keď
NBS
vykonala
súlad s týmto
formálnym
stanoviskom
tým,
že
potvrdila
odňatie
povolenia,
teda
1. júna
2023.
Komisia
sa
snaží
neprimerane
predĺžiť
dĺžku
tohto
vyšetrovania
tým,
že
doň
zahrnula
údajnú
„výmenu
informácií
týkajúcich
následného
konania“ a „opatrenia
dohľadu“,
ku
ktorým
došlo
mimo
formálneho a časového
rámca
tohto
vyšetrovania.
49      Po
druhé
ku
dňu
zamietnutia
prístupu k dokumentom
ešte
nebolo
formálne
začaté
nijaké
konanie o nesplnení
povinnosti
podľa
článku 258 ZFEÚ.
50      Na
úvod
treba
preskúmať,
či v čase
prijatia
napadnutého
rozhodnutia
prebiehalo
vyšetrovanie
porušenia
práva
Únie
podľa
článku 17
nariadenia
č. 1094/2010.
51      V prvom
rade
treba
na
úvod
uviesť,
že
vyšetrovanie
porušenia
práva
Únie
podľa
článku 17
nariadenia
č. 1094/2010
predstavuje
štruktúrovaný a formalizovaný
postup
zahŕňajúci
EIOPA,
Komisiu a dotknutý
vnútroštátny
orgán,
ktorého
cieľom
je
zhromažďovanie a analýza
informácií,
aby
každý z týchto
troch
orgánov
mohol
prijať
stanovisko v rámci
výkonu
svojich
príslušných
úloh. V súlade s judikatúrou
pripomenutou v bode 41
vyššie
preto
takýto
postup
predstavuje
„vyšetrovanie“ v zmysle
článku 4
ods. 2
tretej
zarážky
nariadenia
č. 1049/2001.
52      V druhom
rade
je
nesporné,
že v prejednávanej veci
EIOPA
začal
17. marca 2022
vyšetrovanie
porušenia
práva
Únie
podľa
článku 17
nariadenia
č. 1094/2010,
ktoré
viedlo k odporúčaniu
zo
16. mája
2022,
ktoré
tento
orgán
vydal
na
základe
článku 17
ods. 3
tohto
nariadenia, a následne k formálnemu
stanovisku z 13. septembra
2022,
ktoré
vydala
Komisia
na
základe
článku 17
ods. 4
uvedeného
nariadenia
(pozri
body 3
až
5
vyššie).
53      V treťom
rade
na
rozdiel
od
toho,
čo
tvrdí
žalobkyňa,
toto
konanie
nebolo s konečnou
platnosťou
ukončené
formálnym
stanoviskom z 13. septembra
2022,
ani
rozhodnutím o odňatí
povolenia,
ktoré
prijala
NBS
31. októbra
2022 a ktoré
bolo
potvrdené
1. júna
2023
(pozri
bod 6
vyššie).
54      Po
prvé
totiž
rozhodnutie o odňatí
povolenia
patrí
do
rámca
vyšetrovania
porušenia
práva
Únie
podľa
článku 17
nariadenia
č. 1094/2010.
Toto
rozhodnutie
predstavuje
jeden z „[krokov],
ktoré
[dotknutý
vnútroštátny
orgán]
prijal
alebo
plánuje
prijať,
aby
formálnemu
stanovisku
[Komisie]
vyhovel“ v zmysle
článku 17
ods. 5
toho
istého
nariadenia. V tejto
súvislosti
uvedené
rozhodnutie
viedlo k tomu,
že
NBS
informovala
Komisiu
prostredníctvom
dvoch
listov
zo
16. decembra
2022 a 7. júna
2023,
ako
to
vyplýva
zo
znenia
(a obsahu)
dvoch
požadovaných
dokumentov s názvom
„Informácie
NBS o opatreniach
prijatých
na
dosiahnutie
súladu s formálnym
stanoviskom
[z 13. septembra
2022]“.
Ide
teda o následné
opatrenie v zmysle
bodu 45
vyššie,
prípadne o konečné
rozhodnutie v zmysle
bodu 44
vyššie,
ktoré
bolo
prijaté v nadväznosti
na
vyšetrovanie a prijaté
dotknutým
vnútroštátnym
orgánom v primeranej
lehote.
55      Okrem
toho
je v napadnutom
rozhodnutí
výslovne
uvedené a medzi
účastníkmi
konania
je
nesporné,
jednak že žalobkyňa
napadla
rozhodnutie o odňatí
jej
povolenia
na
Správnom
súde v Bratislave a jednak
že k dátumu
napadnutého
rozhodnutia,
teda
2. februára
2024,
stále
prebiehalo
konanie o tejto
žalobe.
Rozhodnutie o odňatí
povolenia
tak k tomuto
dátumu
nenadobudlo
právoplatnosť.
56      V súlade s judikatúrou
pripomenutou v bodoch 44 a 45
vyššie
však
vyšetrovanie
porušenia
práva
Únie
podľa
článku 17
nariadenia
č. 1094/2010
možno
považovať
za
ukončené
len
vtedy,
ak
rozhodnutie
prijaté
dotknutým
vnútroštátnym
orgánom v rámci
tohto
konania
nielenže
bolo
prijaté,
ale
má
aj
konečnú
povahu.
Ak
by
sa
rozhodlo
inak,
mohlo
by
to
narušiť
riadne
fungovanie
uvedeného
konania, v rámci
ktorého
musí
dotknutý
vnútroštátny
orgán
okrem
EIOPA a Komisie
zaujať
stanovisko
aj v rámci
výkonu
svojich
funkcií,
ako
to
vyplýva z bodu 51
vyššie.
57      Okrem
toho
otázku,
či
NBS
prijatím
rozhodnutia o odňatí
povolenia
skutočne
vyhovela
formálnemu
stanovisku z 13. septembra
2022,
nemožno
vyriešiť v rámci
tejto
žaloby,
ktorá
sa
týka
zákonnosti
rozhodnutia o odmietnutí
prístupu k dokumentom, a nie
zákonnosti
aktov
NBS.
Žalobkyňa
preto
nemôže
účinne
tvrdiť,
že
vzhľadom
na
to,
že
NBS
vyhovela
tomuto
formálnemu
stanovisku,
vyšetrovanie
porušenia
práva
Únie
podľa
článku 17
nariadenia
č. 1094/2010
bolo
nevyhnutne
ukončené.
58      Po
druhé
aj
po
vydaní
rozhodnutia o odňatí
povolenia
mohlo
vyšetrovanie
porušenia
práva
Únie
podľa
článku 17
nariadenia
č. 1094/2010
ešte
pokračovať v prípade,
že
by
toto
rozhodnutie
nepostačovalo
na
zabezpečenie
dodržiavania
práva
Únie.
59      Ako
totiž
správne
Komisia
uvádza
vo
svojich
písomnostiach,
ak
dotknutý
vnútroštátny
orgán
nevyhovie
formálnemu
stanovisku
vydanému
Komisiou v lehote v ňom
uvedenej a ak
sú
splnené
určité
podmienky,
EIOPA
môže
na
základe
článku 17
ods. 6
prvého
pododseku nariadenia
č. 1094/2010
prijať
voči
dotknutej
finančnej
inštitúcii
„individuálne
rozhodnutie, v ktorom
ju
požiada o prijatie
všetkých
potrebných
opatrení
na
dodržanie
jej
povinností
vyplývajúcich z práva
Únie
vrátane
zastavenia
akejkoľvek
činnosti“.
Žalobkyňa
však
nepreukázala, a dokonca
ani
netvrdí,
že v prejednávanej veci
nebola
splnená
aspoň
jedna z podmienok
umožňujúcich
EIOPA
prijať
takéto
rozhodnutie.
60      Po
tretie
žalobkyňa
sa v prejednávanej veci
nemôže
účinne
odvolávať
na
stanovisko,
ktoré
zaujala
odvolacia
rada
európskych
orgánov
dohľadu v rozhodnutí z 30. júla
2024,
ktoré
bolo
prijaté v rámci
žiadosti o prístup k dokumentom,
ktorú
žalobkyňa
predložila
EIOPA,
pokiaľ
ide o okamih,
keď sa
má
vyšetrovanie z dôvodu
porušenia
práva
Únie
podľa
článku 17
nariadenia
č. 1094/2010
považovať
za
ukončené.
Treba
totiž
pripomenúť,
že
Všeobecný
súd v rámci
svojho
preskúmania
zákonnosti
nie
je
viazaný
rozhodovacou
praxou
tejto
odvolacej
rady
[pozri
analogicky
rozsudky z 26. apríla
2007,
Alcon/ÚHVT, C‑412/05 P,
EU:C:2007:252,
bod 65, a z 29. septembra
2021,
Tokin/Komisia, T‑343/18,
EU:T:2021:636,
bod 176
(neuverejnený) a citovanú
judikatúru].
61      V štvrtom
rade
na
rozdiel
od
toho,
čo
tvrdí
žalobkyňa,
výmeny
informácií
medzi
Komisiou a NBS,
ku
ktorým
došlo
po
formálnom
stanovisku z 13. septembra
2022, a v prípade
niektorých
aj
po
rozhodnutí o odňatí
povolenia,
súvisia
aj s vyšetrovaním
porušenia
práva
Únie
podľa
článku 17
nariadenia
č. 1094/2010.
Tieto
výmeny
informácií,
ktoré
zodpovedajú
dokumentom
vymenovaným v posledných
siedmich
zarážkach
bodu 12
vyššie,
sa
totiž
týkali
práve
opatrení,
ktoré
NBS
prijala
alebo
mala
prijať
na
dosiahnutie
súladu s týmto
formálnym
stanoviskom.
Práve
vzhľadom
na
tieto
výmeny
informácií
teda
Komisia
mohla
overiť,
či
NBS
skutočne
vyhovela
uvedenému
formálnemu
stanovisku.
Predmetné
výmeny
informácií
preto
predstavovali
opatrenia
nadväzujúce
na
vyšetrovanie v zmysle
judikatúry
pripomenutej v bode 45
vyššie.
62      Za
týchto
podmienok a vzhľadom
na
judikatúru
pripomenutú v bodoch 42
až
45
vyššie
treba
dospieť k záveru,
že
na
jednej
strane
vyšetrovacie
konanie
týkajúce
sa
porušenia
práva
Únie
podľa
článku 17
nariadenia
č. 1094/2010 v čase
prijatia
napadnutého
rozhodnutia
ešte
prebiehalo, a na
druhej
strane,
že
na
všetky
požadované
dokumenty
sa z časového
hľadiska
mohla
vzťahovať
výnimka
založená
na
ochrane
účelu
vyšetrovania.
63      Z toho
vyplýva,
bez
toho,
aby
bolo v tomto
štádiu
potrebné
určiť,
či v čase
prijatia
napadnutého
rozhodnutia
prebiehalo
aj
konanie o nesplnení
povinnosti
podľa
článku 258 ZFEÚ,
alebo
aspoň
plánované
konanie
proti
Slovenskej
republike,
že
výhradu
žalobkyne
založenú
na
neexistencii
prebiehajúceho
vyšetrovania
treba
zamietnuť.
b)      O uplatnení všeobecnej domnienky dôvernosti a povinnosti konkrétneho a individuálneho preskúmania dokumentov
1)      Úvodné úvahy
64      V prvom
rade
treba
pripomenúť,
že
ak
inštitúcia,
orgán,
úrad
alebo
agentúra
Únie,
ktorým
bola
predložená
žiadosť o prístup k dokumentu,
rozhodne o zamietnutí
tejto
žiadosti
na
základe
niektorej z výnimiek
stanovených v článku 4
nariadenia
č. 1049/2001,
je v zásade
povinná
poskytnúť
vysvetlenia,
pokiaľ
ide o otázku,
ako
môže
prístup k tomuto
dokumentu
konkrétne a skutočne
narušiť
záujem
chránený
touto
výnimkou,
pričom
riziko
takéhoto
narušenia
musí
byť
primerane
predvídateľné, a nie
čisto
hypotetické
(pozri
rozsudok z 22. januára
2020,
MSD
Animal
Health
Innovation a Intervet international/EMA, C‑178/18 P,
EU:C:2020:24,
bod 54
citovanú
judikatúru).
65      Z toho
vyplýva,
že
preskúmanie
vyžadované
na
vybavenie
žiadosti o prístup k dokumentom
musí
mať
jednak
konkrétnu
povahu a jednak
musí
byť
vykonané
pre
každý
dokument
uvedený v žiadosti.
Toto
preskúmanie
musí
navyše
vyplývať z odôvodnenia
rozhodnutia
(rozsudky z 13. apríla
2005,
Verein für Konsumenteninformation/Komisia, T‑2/03,
EU:T:2005:125,
body 65 a 70, a z 25. septembra
2018,
Psara a i./Parlament, T‑639/15
až T‑666/15 a T‑94/16,
EU:T:2018:602,
body 103 a 104).
66      V druhom
rade
súd
Únie
však
pripustil,
že v určitých
prípadoch
sa
inštitúcia,
orgán,
úrad
alebo
agentúra
Únie v zásade
môže
opierať o všeobecné
domnienky
uplatňujúce
sa
na
určité
kategórie
dokumentov,
keďže
na
žiadosti o zverejnenie
týkajúce
sa
dokumentov
rovnakej
povahy
možno
uplatniť
podobné
všeobecné
úvahy
(pozri
rozsudok z 22. januára
2020,
MSD
Animal
Health
Innovation a Intervet international/EMA, C‑178/18 P,
EU:C:2020:24,
bod 55
citovanú
judikatúru).
67      Účel
takýchto
domnienok
teda spočíva v možnosti,
aby
dotknutá
inštitúcia,
orgán,
úrad
alebo
agentúra
Únie
zohľadnili,
že
zverejnenie
určitých
kategórií
dokumentov
by
mohlo v zásade
narušiť
záujem
chránený
výnimkou,
na
ktorú
sa
odvolávajú, a to
na
základe
takýchto
všeobecných
úvah
bez
nutnosti
preskúmať
konkrétne a individuálne
každý z požadovaných
dokumentov
(pozri
rozsudok z 22. januára
2020,
MSD
Animal
Health
Innovation a Intervet international/EMA, C‑178/18 P,
EU:C:2020:24,
bod 56
citovanú
judikatúru).
68      Použitie
všeobecných
domnienok
dôvernosti
musí
byť
založené
na
spoľahlivých a presvedčivých
dôvodoch.
Na
to,
aby
dotknutá
inštitúcia,
orgán,
úrad
alebo
agentúra
Únie
mohla
voči
žiadateľovi o prístup
uplatniť
všeobecnú
domnienku
nezverejnenia,
musí
vysvetliť,
prečo
je
táto
domnienka
nevyhnutná
na
zabezpečenie
riadneho
fungovania
dotknutého
konania
(pozri v tomto
zmysle
rozsudok
zo
4. októbra
2018,
Daimler/Komisia, T‑128/14,
EU:T:2018:643,
body 155 a 156 a citovanú
judikatúru).
69      Súd
Únie
stanovil
vo
viacerých
rozsudkoch
určité
kritériá
na
uznanie
všeobecnej
domnienky
dôvernosti.
70      Na
jednej
strane z judikatúry
citovanej v bode 66
vyššie
vyplýva,
že
na
to,
aby
bola
všeobecná
domnienka
dôvernosti
platne
uplatnená
voči
osobe,
ktorá
žiada o prístup k dokumentom,
je
nevyhnutné,
aby
požadované
dokumenty
patrili
do
tej
istej
kategórie
dokumentov
alebo
aby
mali
rovnakú
povahu
(pozri
rozsudok
zo
4. októbra
2018,
Daimler/Komisia, T‑128/14,
EU:T:2018:643,
bod 138 a citovanú
judikatúru).
71      Na
jednej
strane
uznanie
všeobecnej
domnienky
môže
byť
založené
na
nezlučiteľnosti
prístupu k dokumentom
niektorých
konaní s ich
riadnym
priebehom a na
nebezpečenstve,
že
by
došlo k ich
narušeniu,
pričom
všeobecné
domnienky
umožňujú
zachovanie
integrity
priebehu
konania
tým,
že
obmedzujú
zásahy
tretích
osôb.
Existencia
osobitných
pravidiel
obmedzujúcich
prístup k spisu,
dokumentom
alebo
informáciám
týkajúcim
sa
konania
vedeného
pred
inštitúciou,
orgánom,
úradom
alebo
agentúrou
Únie
je
jedným z kritérií,
ktoré
môžu
odôvodniť
uznanie
všeobecnej
domnienky
dôvernosti
(pozri v tomto
zmysle
rozsudok z 26. mája
2016,
International
Management
Group/Komisia, T‑110/15,
EU:T:2016:322,
bod 32 a citovanú
judikatúru).
2)      O uplatnení všeobecnej domnienky dôvernosti
72      Na
pojednávaní
bola
účastníkom
konania
položená
otázka
týkajúca
sa
prípadného
uplatnenia
všeobecnej
domnienky
dôvernosti
na
základe
výnimky
týkajúcej
sa
ochrany
účelu
vyšetrovania.
73      Žalobkyňa
sa
na
jednej
strane
domnieva,
že
Komisia v napadnutom
rozhodnutí
neuplatnila
nijakú
všeobecnú
domnienku
dôvernosti, a na
druhej
strane,
že v prejednávanej veci
nie
je
uplatniteľná
žiadna
všeobecná
domnienka
dôvernosti.
Komisia
sa
predovšetkým
nemôže
odvolávať
na
údajnú
všeobecnú
domnienku
dôvernosti
uplatniteľnú
na
dokumenty
týkajúce
sa
vyšetrovania
pre
porušenie
práva
Únie
podľa
článku 17
nariadenia
č. 1094/2010.
74      Komisia
tvrdí,
že v napadnutom
rozhodnutí
správne
uplatnila
dve
odlišné
všeobecné
domnienky
dôvernosti, a to
jednak
novú
domnienku
vzťahujúcu
sa
na
dokumenty
poskytnuté v rámci
článku 17
nariadenia
č. 1094/2010 a jednak
existujúcu
domnienku
vzťahujúcu
sa
na
dokumenty
súvisiace s konaním o nesplnení
povinnosti
podľa
článku 258 ZFEÚ.
Domnieva
sa,
že
na
požadované
dokumenty
sa
vzťahuje
všeobecná
domnienka
dôvernosti,
podobne
ako
na
dokumenty
nachádzajúce
sa v spise
konania
EU
Pilot.
75      Slovenská
republika
tiež
podporuje
uplatnenie
všeobecnej
domnienky
dôvernosti
vzťahujúcej
sa
na
dokumenty
týkajúce
sa
konania o nesplnení
povinnosti
podľa
článku 258 ZFEÚ.
76      V prvom
rade
treba
určiť,
či
Komisia v napadnutom
rozhodnutí
uplatnila
všeobecnú
domnienku
dôvernosti.
77      V tejto
súvislosti
je
pravda,
že
Komisia v napadnutom
rozhodnutí
výslovne
neuviedla
všeobecnú
domnienku
dôvernosti v rámci
uplatnenia
výnimky
týkajúcej
sa
ochrany
účelu
vyšetrovania.
78      Z napadnutého
rozhodnutia
však
vyplýva,
že
Komisia z celkového
hľadiska
odôvodnila
uplatnenie
tejto
výnimky
bez
toho,
aby
rozlišovala
medzi
jednotlivými
požadovanými
dokumentmi. Predovšetkým
opísala
priebeh
vyšetrovania
porušenia
práva
Únie
podľa
článku 17
nariadenia
č. 1094/2010 a pripomenula
účel
tohto
konania.
Ďalej
vo
všeobecných
úvahách
vysvetlila,
že
zverejnenie
požadovaných
dokumentov
by
mohlo
narušiť
ochranu
účelu
sledovaných
jej
vyšetrovaniami a následnými
konaniami, a to
po
prvé
narušením
vzájomnej
dôvery v dialóg
medzi
Komisiou a NBS a odrádzaním
NBS
od
plnenia
svojich
povinností
na
dobrovoľnom
základe,
po
druhé
vystavením
Komisie
vonkajším
tlakom a po
tretie
oslabením
účinnosti a riadneho
vedenia
uvedeného
vyšetrovacieho
konania.
Napokon
dospela k záveru,
že
prístup k „všetkým
požadovaným
dokumentom“
treba
odmietnuť a že
okrem
toho
sa
na
tieto
dokumenty
„v plnom
rozsahu
vzťahujú“
uvedené
výnimky.
79      Vzhľadom
na
všetky
tieto
informácie
sa
zdá,
že
Komisia v napadnutom
rozhodnutí
implicitne,
ale
nevyhnutne
uplatnila
všeobecnú
domnienku
dôvernosti
vzťahujúcu
sa
na
všetky
dokumenty
súvisiace s priebehom
vyšetrovania
porušenia
práva
Únie
podľa
článku 17
nariadenia
č. 1094/2010 a jeho
následným
konaním.
80      Na
rozdiel
od
toho,
čo
tvrdila
žalobkyňa
na
pojednávaní,
samotná
okolnosť,
že
Komisia v napadnutom
rozhodnutí
výslovne
neodkázala
na
pojem
všeobecná
domnienka
dôvernosti,
nestačí
na
to,
aby
sa
toto
rozhodnutie
vyznačovalo
nedostatočným
odôvodnením
alebo
bránilo
tomu,
aby
Všeobecný
súd
zohľadnil
všeobecnú
domnienku
dôvernosti
uvedenú v bode 79
vyššie.
Je
totiž
potrebné
pripomenúť,
že
odôvodnenie
môže
byť
implicitné,
avšak
pod
podmienkou,
že
umožní
dotknutým
osobám
oboznámiť
sa s dôvodmi,
na
základe
ktorých
boli
prijaté
dotknuté
opatrenia, a príslušnému
súdu
poskytne
dostatok
dôkazov,
aby
mohol
vykonať
svoje
preskúmanie
(pozri
rozsudok z 25. marca 2015,
Central Bank
of
Iran/Rada, T‑563/12,
EU:T:2015:187,
bod 77 a citovanú
judikatúru;
rozsudok z 13. júla
2018,
K. Chrysostomides & Co. a i./Rada a i., T‑680/13,
EU:T:2018:486,
bod 394). V prejednávanej veci,
ako
navyše
zdôraznila
Komisia
na
pojednávaní,
zo
znenia
napadnutého
rozhodnutia
jasne
vyplýva,
že
podľa
odôvodnenia
tejto
inštitúcie
sa
uvedené
úvahy
uplatňovali
na
všetky
dokumenty a na
ich
celý
obsah.
Okrem
toho z výhrad
vznesených
žalobkyňou
najskôr
vo
svojej
žalobe a následne
vo
svojej
replike
vyplýva,
že
žalobkyňa
správne
pochopila,
že
Komisia
prierezovo
nerozlišovala
medzi
jednotlivými
dokumentmi a medzi
jednotlivými
časťami
týchto
dokumentov, a preto
sa
táto
inštitúcia
pri
odôvodnení
svojho
stanoviska,
pokiaľ
ide o dôvernosť
požadovaných
dokumentov,
riadila
predbežným a všeobecným
prístupom.
81      V druhom
rade
treba
preskúmať,
či
sa
Komisia
mohla
odvolávať
na
všeobecnú
domnienku
dôvernosti
vzťahujúcu
sa
na
všetky
dokumenty
súvisiace s vyšetrovaním
pre
porušenie
práva
Únie
podľa
článku 17
nariadenia
č. 1094/2010.
82      V tejto
súvislosti
treba
po
prvé
uviesť,
že
vyšetrovanie
porušenia
práva
Únie
stanovené v článku 17
nariadenia
č. 1094/2010
je
dostatočne
štruktúrované a formalizované
na
to,
aby
bolo
možné
presne
vymedziť a označiť
súvisiace
dokumenty. Okrem
toho v prejednávanej veci
je
nesporné,
že
požadované
dokumenty,
vymenované v bode 12
vyššie,
boli,
pokiaľ
ide o prvé
dva
dokumenty,
navzájom
vymenené
medzi
EIOPA a NBS a v prípade
ďalších
sedemnástich
dokumentov
medzi
Komisiou a NBS
počas
toho
istého
vyšetrovania
týkajúceho
sa
NBS.
Tieto
dokumenty
sú
teda
súčasťou
toho
istého
administratívneho
spisu, a preto
všetky
patria
do
tej
istej
kategórie
(pozri
analogicky
rozsudok
zo
4. októbra
2018,
Daimler/Komisia, T‑128/14,
EU:T:2018:643,
bod 141).
83      Po
druhé v súlade s judikatúrou
pripomenutou v bode 68
vyššie
Komisia v napadnutom
rozhodnutí
uviedla
spoľahlivé a presvedčivé
dôvody
odôvodňujúce
použitie
všeobecnej
domnienky
dôvernosti
za
okolností
prejednávanej veci,
ako
je
pripomenuté v bode 78
vyššie.
Žalobkyňa
nespochybňuje
relevantnosť
týchto
skutočností
na
odôvodnenie
uznania
všeobecnej
domnienky
dôvernosti
vzťahujúcej
sa
na
dokumenty
vzájomne
vymenené v rámci
článku 17
nariadenia
č. 1094/2010.
84      Po
tretie
treba
konštatovať,
že
vyšetrovanie
porušenia
práva
Únie
podľa
článku 17
nariadenia
č. 1094/2010
obsahuje
osobitné
pravidlá
obmedzujúce
sprístupnenie
informácií
získaných
alebo
preukázaných v rámci
takéhoto
konania.
Podľa
článku 70
ods. 1
až
3
tohto
nariadenia
orgán
EIOPA a jeho
zamestnanci
podliehajú
požiadavkám
služobného
tajomstva a nesmú
zverejňovať
dôverné
informácie
alebo
informácie,
na
ktoré
sa
vzťahuje
uvedené
služobné
tajomstvo,
ktoré
získajú
alebo
si
navzájom
poskytnú s príslušnými
vnútroštátnymi
orgánmi.
Treba
tiež
poznamenať,
že v prospech
finančnej
inštitúcie
dotknutej
takýmto
vyšetrovaním
nie
je
stanovený
žiadny
prístup k spisu
alebo k dokumentom
súvisiacim s vyšetrovaním z dôvodu
porušenia
práva
Únie
podľa
článku 17
nariadenia
č. 1094/2010. Z toho
vyplýva,
že
je
splnené
aj
kritérium
uvedené v judikatúre
pripomenutej v bode 71
vyššie.
85      Za
týchto
podmienok
treba
uznať,
že
na
dokumenty,
ktoré
si
vymenili
EIOPA,
Komisia a dotknutý
vnútroštátny
orgán v rámci
vyšetrovania
porušenia
práva
Únie
podľa
článku 17
nariadenia
č. 1094/2010,
sa
vzťahuje
všeobecná
domnienka
dôvernosti.
86      Treba
spresniť,
že
táto
všeobecná
domnienka
dôvernosti,
osobitne
spojená s vyšetrovaním
porušenia
práva
Únie
podľa
článku 17
nariadenia
č. 1094/2010,
má
odlišnú
povahu
vo
vzťahu k domnienkam,
ktoré
už
uznal
súd
Únie,
pokiaľ
ide o dokumenty
vypracované a navzájom
poskytnuté
na
jednej
strane v štádiu
pred
podaním
žaloby v rámci
konania o nesplnenie
povinnosti
(rozsudok
zo
14. novembra
2013,
LPN a Fínsko/Komisia, C‑514/11 P a C‑605/11 P,
EU:C:2013:738,
bod 65), a jednak v rámci
konania
EU
Pilot
(rozsudok z 11. mája
2017,
Švédsko/Komisia, C‑562/14 P,
EU:C:2017:356,
bod 51).
87      Výhradu
žalobkyne
založenú
na
tom,
že
Komisia
sa v prejednávanej veci
nemôže
odvolávať
na
všeobecnú
domnienku
dôvernosti,
treba
preto
zamietnuť.
3)      O povinnosti konkrétneho a individuálneho preskúmania dokumentov
88      Žalobkyňa
pripomína
povinnosť
konkrétneho a individuálneho
preskúmania
každého
dokumentu,
ktorého
sa
týka
žiadosť o prístup.
Dodáva,
že
aj v prípade
uplatnenia
všeobecnej
domnienky
dôvernosti
mala
Komisia
prinajmenšom
posúdiť,
či
rôzne
kategórie
dokumentov
nevyžadovali
rozdielne
posúdenie.
89      Komisia
sa
domnieva,
že
nebola
povinná
vykonať
konkrétne a individuálne
preskúmanie
požadovaných
dokumentov,
keďže
tvrdenia
uvedené v napadnutom
rozhodnutí
sa
zjavne
uplatňovali
na
všetky
tieto
dokumenty a na
všetky
tieto
dokumenty
sa
vzťahovala
všeobecná
domnienka
dôvernosti.
90      V tejto
súvislosti
stačí v prvom
rade
uviesť,
že z bodu 85
vyššie
vyplýva,
že
na
požadované
dokumenty
sa
vzťahovala
všeobecná
domnienka
dôvernosti,
takže v súlade s judikatúrou
pripomenutou v bode 67
vyššie
Komisia
nebola
povinná
konkrétne a individuálne
preskúmať
každý z týchto
dokumentov.
91      V druhom
rade
požadované
dokumenty
boli
nevzájomne
vymenené v priebehu
toho
istého
vyšetrovania,
súvisia s tým
istým
správnym
spisom, a teda
patria
do
tej
istej
kategórie (pozri
bod 82
vyššie). Z toho
vyplýva,
že
Komisia
nebola
ani
povinná
označiť
rôzne
kategórie
alebo
podkategórie
dokumentov a zistiť,
či
si
tieto
dokumenty
nevyžadujú
odlišné
posúdenie.
Takáto
požiadavka
by
všeobecnú
domnienku
dôvernosti
totiž
zbavila
časti
jej
potrebného
účinku, a to
možnosti
Komisii
odpovedať
na
žiadosť o všeobecný
prístup
tiež
všeobecným
spôsobom
(pozri v tomto
zmysle
rozsudok
zo
14. novembra
2013,
LPN a Fínsko/Komisia, C‑514/11 P a C‑605/11 P,
EU:C:2013:738,
bod 68).
Žalobkyňa
navyše
nespresňuje, v čom
spočívali
tieto
rôzne
kategórie
alebo
podkategórie
dokumentov, a obmedzuje
sa
na
konštatovanie,
že
tieto
kategórie
alebo
podkategórie
možno
odlíšiť
len
pri
čítaní
názvov
dokumentov.
92      Výhradu
žalobkyne
založenú
na
neexistencii
konkrétneho a individuálneho
preskúmania
požadovaných
dokumentov
alebo
prinajmenšom
rôznych
kategórií
požadovaných
dokumentov
treba
preto
zamietnuť
ako
neúčinnú.
c)      O existencii narušenia účelu vyšetrovania
93      Uznanie
všeobecnej
domnienky
dôvernosti
umožňuje
dotknutej
inštitúcii,
orgánu,
úradu
alebo
agentúre
Únie
dospieť k záveru,
že
zverejnenie
dokumentov
rovnakej
povahy
alebo
patriacich
do
rovnakej
kategórie
by v zásade
ohrozilo
ochranu
jedného
zo
záujmov
vymenovaných v článku 4
nariadenia
č. 1049/2001
(pozri v tomto
zmysle
rozsudok
zo
14. novembra
2013,
LPN a Fínsko/Komisia, C‑514/11 P a C‑605/11 P,
EU:C:2013:738,
bod 48).
94      Táto
všeobecná
domnienka
dôvernosti
však
nevylučuje
právo
žiadateľa o prístup
preukázať,
že
na
daný
dokument,
ktorého
zverejnenie
sa
požaduje,
sa
uvedená
domnienka
nevzťahuje
alebo
že
existuje
prevažujúci
verejný
záujem
odôvodňujúci
zverejnenie
uvedeného
dokumentu
podľa
článku 4
ods. 2
nariadenia
č. 1049/2001
(rozsudky z 29. júna
2010,
Komisia/Technische Glaswerke Ilmenau, C‑139/07 P,
EU:C:2010:376,
bod 62, a z 27. februára
2014,
Komisia/EnBW, C‑365/12 P,
EU:C:2014:112,
bod 100).
95      Žalobkyňa
po
prvé
tvrdí,
že
bez
akéhokoľvek
prebiehajúceho
vyšetrovania a najmä
začatia
konania
pred
podaním
žaloby v rámci
konania o nesplnení
povinnosti
nemožno
konštatovať
žiadne
narušenie
ochrany
účelu
vyšetrovania,
ako
aj
dôvernosti
dokumentov
týkajúcich
sa
vyšetrovania.
Komisia
sa
nemôže
odvolávať
ani
na
možné
narušenie
budúceho a hypotetického
vyšetrovania.
96      V tejto
súvislosti
treba
konštatovať,
že
táto
argumentácia
je
založená
na
nesprávnom
predpoklade.
Bolo
totiž
preukázané,
že
nezávisle
od
začatia
konania o nesplnení
povinnosti
podľa
článku 258 ZFEÚ
vyšetrovanie
porušenia
práva
Únie
začaté
na
základe
článku 17
nariadenia
č. 1094/2010
prebiehalo
ku
dňu
prijatia
napadnutého
rozhodnutia
(pozri
body 62
a
63
vyššie).
97      Po
druhé
žalobkyňa
tvrdí,
že
Komisia
mala
dospieť k záveru,
že
údajne
uplatnená
všeobecná
domnienka
dôvernosti
mala
byť v prejednávanej veci
vyvrátená.
Nepredložila
však
nijaký
konkrétny
dôkaz
na
podporu
tohto
tvrdenia a najmä
nepreukázala,
že
na
jeden
alebo
viacero
požadovaných
dokumentov
sa
uvedená
domnienka
nevzťahuje. Konkrétne
jej
argumentácia,
podľa
ktorej
„výmena
informácii
tkajúcich
sa
následného
konania“
medzi
Komisiou a NBS
nepatria
do
formálneho a časového
rámca
vyšetrovania z dôvodu
porušenia
práva
Únie
začatého
na
základe
článku 17
nariadenia
č. 1094/2010,
bola
zamietnutá v bodoch 61 a 62
vyššie.
98      Po
tretie
sa
žalobkyňa
domnieva,
že
zásah
alebo
nátlak
zo
strany
verejnosti
bol
veľmi
nepravdepodobný v rámci
konania o nesplnení
povinnosti,
ktoré
bolo
neskôr
začaté
proti
Slovenskej
republike
na
základe
článku 258 ZFEÚ.
Takéto
tvrdenie
je
však
irelevantné
na
účely
spochybnenia
existencie
porušenia
účelov
vyšetrovaní
pre
porušenie
práva
Únie,
ktoré
sa
začali
na
základe
článku 17
nariadenia
č. 1094/2010,
zatiaľ
čo
na
dokumenty
súvisiace s týmito
vyšetrovaniami a najmä
na
požadované
dokumenty
sa
uplatňuje
odlišná
všeobecná
domnienka
dôvernosti
(pozri
body 85 a 90
vyššie).
99      Za
týchto
podmienok
treba
výhradu
žalobkyne
založenú
na
neexistencii
narušenia
do
účelu
vyšetrovania
zamietnuť, a v dôsledku
toho
aj
druhú
časť
druhého
žalobného
dôvodu v celom
jej
rozsahu.
3.      O tretej časti druhého žalobného dôvodu založenej na existencii prevažujúceho verejného záujmu odôvodňujúceho zverejnenie požadovaných dokumentov
100    Žalobkyňa
odkazuje
na
svoju
argumentáciu
rozvinutú v rámci
druhej
časti
prvého
žalobného
dôvodu,
podľa
ktorej v prejednávanej veci
existuje
prevažujúci
verejný
záujem
odôvodňujúci
zverejnenie
požadovaných
dokumentov.
101    Komisia,
ktorú v konaní
podporuje
Slovenská
republika,
spochybňuje
tvrdenia
žalobkyne.
102    V tejto
súvislosti
treba
pripomenúť,
že
ak
inštitúcia,
orgán,
úrad
alebo
agentúra
Únie
uplatňuje
jednu z výnimiek
stanovených v článku 4
nariadenia
č. 1049/2001,
musí
zvážiť
na
jednej
strane
osobitný
záujem,
ktorý
musí
byť
chránený
nezverejnením
dotknutého
dokumentu, a na
druhej
strane
najmä
všeobecný
záujem
na
sprístupnení
tohto
dokumentu
vzhľadom
na
výhody
vyplývajúce
zo
zvýšenej
transparentnosti (pozri
rozsudky
zo
17. októbra
2013,
Rada/Access
Info Europe, C‑280/11 P,
EU:C:2013:671,
bod 32 a citovanú
judikatúru, a rozsudok z 3. júla
2014,
Rada/in’t Veld, C‑350/12 P,
EU:C:2014:2039,
bod 53 a citovanú
judikatúru).
103    Je
však
úlohou
žiadateľa o prístup,
aby
konkrétne
uviedol
okolnosti
zakladajúce
takýto
prevažujúci
verejný
záujem,
ktorý
odôvodňuje
zverejnenie
dotknutých
dokumentov
(rozsudky
zo
14. novembra
2013,
LPN a Fínsko/Komisia, C‑514/11 P a C‑605/11 P,
EU:C:2013:738,
bod 94, a zo
16. júla
2015,
ClientEarth/Komisia, C‑612/13 P,
EU:C:2015:486,
bod 90).
104    Na
jednej
strane
treba
spresniť,
že
prevažujúci
verejný
záujem,
ktorý
môže
odôvodňovať
zverejnenie
dokumentu,
sa
nemusí
nevyhnutne
líšiť
od
zásad,
na
ktorých
spočíva
nariadenie
č. 1049/2001.
Takéto
všeobecné
úvahy
však
svojou
povahou
nedovoľujú
preukázať,
že
zásada
transparentnosti v predmetnej
veci
vykazuje
nejakú
zvláštnu
naliehavosť,
ktorá
by
mohla
prevážiť
nad
dôvodmi
odôvodňujúcimi
odmietnutie
zverejnenia
dotknutých
informácií
(pozri v tomto
zmysle
rozsudok
zo
14. novembra
2013,
LPN a Fínsko/Komisia, C‑514/11 P a C‑605/11 P,
EU:C:2013:738,
body 92 a 93).
105    Na
druhej
strane
záujem
spočívajúci v uľahčení
výkonu
práv
jednotlivcov
tým,
že
sa
im
umožní
používať
dokumenty
na
uľahčenie
ich
obhajoby
pred
vnútroštátnymi
súdmi,
predstavuje
súkromný
záujem, a nie
verejný
záujem
(pozri v tomto
zmysle
rozsudky
zo
14. júla
2016,
Sea Handling/Komisia, C‑271/15 P,
neuverejnený,
EU:C:2016:557,
body 97 a 99, a z 25. septembra
2014,
Spirlea/Komisia, T‑306/12,
neuverejnený,
EU:T:2014:816,
bod 99). V tejto
súvislosti
treba
spresniť,
že
sprístupnenie
dokumentov
na
účely
výkonu
práva
na
obhajobu
určitou
osobou
by
predstavovalo
ich
zverejnenie
len
tejto
osobe,
na
rozdiel
od
ich
sprístupnenia
podľa
nariadenia
č. 1049/2001,
ktoré
by
tieto
dokumenty
sprístupnilo
každej
osobe.
Okolnosť,
že
dotknuté
dokumenty
môžu
byť
použité v mnohých
konaniach,
nemení
túto
analýzu,
pretože
sa
nemožno
domnievať,
že
pridanie
súkromných
záujmov
ich v zásade
mení
na
verejný
záujem
(rozsudok z 9. októbra
2018,
Pint/Komisia, T‑634/17,
neuverejnený,
EU:T:2018:662,
bod 59).
106    V prejednávanej veci
žalobkyňa
po
prvé
tvrdí,
že
Komisia
vôbec
nezvážila
dotknuté
záujmy, a to
na
jednej
strane
ochrany
záujmov
chránených
výnimkami,
na
ktoré
sa
odvoláva
Komisia, a na
druhej
strane
verejného
záujmu
na
sprístupnení
požadovaných
dokumentov.
107    V tejto
súvislosti
treba
uviesť,
že
Komisia v napadnutom
rozhodnutí
uviedla,
že
záujmy,
na
ktoré
sa
odvoláva
žalobkyňa, a najmä
právo
verejnosti
vedieť,
či
akcie
NBS a odňatie
jej
povolenia
sú
zákonné,
nemôžu
prevážiť
nad
výnimkami
odôvodňujúcimi
nezverejnenie.
Za
týchto
podmienok
žalobkyňa
nesprávne
tvrdí,
že
Komisia
nijako
nezvážila
dotknuté
záujmy.
108    V druhom
rade
žalobkyňa
tvrdí,
že
existuje
prevažujúci
verejný
záujem
na
tom,
aby
sa v súlade
so
zásadou
transparentnosti
zverejnili
hlavné
dokumenty
vypracované v rámci
vyšetrovaní
porušenia
práva
Únie
podľa
článku 17
nariadenia
č. 1094/2010, a najmä
odporúčania
vydané
EIOPA a formálne
stanoviská
prijaté
Komisiou, s cieľom
umožniť
kontrolu
priebehu
týchto
konaní a zabezpečiť
legitímnosť
rozhodovacieho
procesu,
ako
aj
dôveru
verejnosti.
Tieto
vyšetrovacie
postupy
majú
veľký
význam a môžu
mať
vážne
dôsledky
pre
dotknuté
finančné
inštitúcie,
držiteľov
poistných
zmlúv, a teda
aj
pre
stabilitu
poistného
trhu v členských
štátoch.
Tento
verejný
záujem
sa
na
jednej
strane
nezakladá
výlučne
na
súkromných
záujmoch a na
druhej
strane
prevažuje
nad
protichodnými
úvahami
Komisie.
109    V tejto
súvislosti
treba
najprv
uviesť,
ako
správne
uviedla
Komisia v napadnutom
rozhodnutí a neskôr
na
pojednávaní a v súlade s judikatúrou
pripomenutou v bode 105
vyššie,
že
užitočnosť
zverejnenia
požadovaných
dokumentov
pre
žalobkyňu a jej
klientov
zodpovedá
súkromným
záujmom.
110    Ďalej v súlade s judikatúrou
pripomenutou v bode 104
vyššie
všeobecné
úvahy
založené
na
zásade
transparentnosti
nemôžu
samy
osebe
postačovať
na
preukázanie
existencie
prevažujúceho
verejného
záujmu.
111    Napokon
záujem
verejnosti
na
zverejnení
dokumentov
vypracovaných v rámci
vyšetrovania
pre
porušenie
práva
Únie
podľa
článku 17
nariadenia
č. 1094/2010
sa
zdá
byť
obmedzený.
Na
rozdiel
od
toho,
čo
tvrdí
žalobkyňa,
takýto
záujem
nemá v prejednávanej veci
povahu
prevažujúceho
verejného
záujmu,
ktorý
by
mohol
prevážiť
nad
dôvodmi
opodstatňujúcimi
odmietnutie
zverejnenia
požadovaných
dokumentov,
teda v prejednávanej veci
nad
ochranou
účelu
vyšetrovania
vedeného
na
tomto
základe.
Ako
vysvetľuje
Komisia,
zverejnenie
týchto
dokumentov
by
zďaleka
nezaručovalo
stabilitu
poistného
trhu v členských
štátoch,
ale
skôr
by
ohrozilo
činnosti
orgánov
zodpovedných
za
zabezpečenie
riadneho
fungovania a stability
týchto
trhov.
112    Navyše
je
nesporné,
že
verejnosť
bola
informovaná,
hoci
minimálne,
ale
dostatočne
na
jej
úrovni,
uverejnením
tlačových
správ
týkajúcich
sa
odporúčania
zo
16. mája
2022,
formálneho
stanoviska z 13. septembra
2022 a rozhodnutia o odňatí
povolenia.
113    Žalobkyňa
teda
nepreukázala
existenciu
prevažujúceho
verejného
záujmu
na
zverejnení
požadovaných
dokumentov.
114    V dôsledku
toho
treba
tretiu
časť
druhého
žalobného
dôvodu
zamietnuť, a v dôsledku
toho
aj
druhý
žalobný
dôvod v celom
jeho
rozsahu.
B.      O prvom a treťom žalobnom dôvode založených jednak na porušení článku 4 ods. 2 druhej zarážky nariadenia č. 1049/2001 a jednak na porušení článku 4 ods. 3 prvého pododseku toho istého nariadenia
115    Svojím
prvým a tretím
žalobným
dôvodom
žalobkyňa
tvrdí,
že
Komisia
porušila
článok 4
ods. 2
druhú
zarážku
nariadenia
č. 1049/2001 a článok 4
ods. 3
prvý
pododsek toho
istého
nariadenia.
Žalobkyňa
tým
spochybňuje
zákonnosť
dôvodov
napadnutého
rozhodnutia,
ktorými
Komisia
uplatnila
výnimky
týkajúce
sa
jednak
ochrany
súdnych
konaní a jednak
ochrany
prebiehajúceho
rozhodovacieho
procesu.
116    V tejto
súvislosti
treba
pripomenúť,
že
vzhľadom
na
to,
že
niektoré z dôvodov,
ktoré
sú
uvedené v akte,
môžu
samy osebe
svoju
povahou
tento
akt z právneho
hľadiska
dostatočne
odôvodniť,
pričom
pochybenia,
ktoré
by
sa
mohli
dotknúť
iných
dôvodov
aktu, v každom
prípade
nemajú
vplyv
na
jeho
výrok.
Okrem
toho z ustálenej
judikatúry
vyplýva,
že
žalobný
dôvod,
ktorý,
aj
keby
bol
dôvodný,
by
nebol
spôsobilý
viesť k zrušeniu,
ktorého
sa
domáha
žalobca,
je
neúčinný
(pozri
rozsudok
zo 14. decembra
2005,
Honeywell/Komisia, T‑209/01,
EU:T:2005:455,
bod 48 a citovanú
judikatúru;
rozsudok z 15. septembra
2021,
Francúzsko/ECHA, T‑127/20,
neuverejnený,
EU:T:2021:572,
bod 32).
117    V oblasti
prístupu
verejnosti k dokumentom
pritom
každá
výnimka
stanovená v článku 4
nariadenia
č. 1049/2001
predstavuje
dostatočný
dôvod
na
odmietnutie
prístupu
(pozri
analogicky
rozsudok z 13. septembra
2000,
Denkavit Nederland/Komisia, T‑20/99,
EU:T:2000:209,
bod 42).
118    Keďže v prejednávanej veci
sa
žalobkyni v rámci
jej
druhého
žalobného
dôvodu
nepodarilo
vyvrátiť
dôvod
odmietnutia
založený
na
výnimke
stanovenej v článku 4
ods. 2
tretej
zarážke
nariadenia
č. 1049/2001,
prvý a tretí
žalobný
dôvod
spochybňujúci
dva
ďalšie
dôvody
odmietnutia
teda
musia
byť
zamietnuté
ako
neúčinné.
C.      O štvrtom žalobnom dôvode založenom na porušení článku 4 ods. 6 nariadenia č. 1049/2001, zásady rovnosti zaobchádzania, ako aj na skreslení skutkových okolností
119    Svojím
štvrtým
žalobným
dôvodom
žalobkyňa
tvrdí,
že
pokiaľ
ide o čiastočné
odmietnutie
prístupu k požadovaným
dokumentom,
Komisia
jednak
porušila
článok 4
ods. 6
nariadenia
č. 1049/2001,
ako
aj
zásadu
proporcionality a jednak
napadnuté
rozhodnutie
nedostatočne
odôvodnila.
Komisia
totiž
nevysvetlila,
prečo
nebol
možný
nijaký
značný
čiastočný
prístup,
ani
nerozlišovala
medzi
jednotlivými
požadovanými
dokumentmi,
ani
medzi
jednotlivými
časťami
týchto
dokumentov,
ani
neodôvodnila,
že
uvedené
výnimky
sa
skutočne
uplatňovali
na
všetky
tieto
dokumenty a na
všetky
ich
časti.
120    Komisia
namieta
voči
argumentácii
žalobkyne.
121    Článok 4
ods. 6
nariadenia
č. 1049/2001
stanovuje,
že
ak
sa
výnimka
alebo
niekoľko
uvedených
výnimiek
vzťahujú
iba
na
určitú
časť
požadovaného
dokumentu,
zostávajúce
časti
dokumentu
sa
zverejnia.
122    Treba
pripomenúť,
že
zásada
proporcionality
ukladá
inštitúcii,
orgánu,
úradu
alebo
agentúre
Únie,
ktorým
bola
predložená
žiadosť o prístup k dokumentu,
povinnosť
predpokladať
čiastočný
prístup k určitému
dokumentu
(rozsudok z 1. februára
2007,
Rada/Hautala, C‑353/99 P,
EU:C:2001:661,
bod 27;
pozri
tiež
rozsudok
zo
7. februára
2018,
Access
Info Europe/Komisia, T‑851/16,
EU:T:2018:69,
body 117 a 118 a citovanú
judikatúru).
Táto
požiadavka v zásade
zahŕňa
konkrétne a individuálne
preskúmanie
obsahu
každého
dokumentu
(pozri v tomto
zmysle
rozsudky
zo
6. júla
2006,
Franchet a Byk/Komisia, T‑391/03 a T‑70/04,
EU:T:2006:190,
bod 117, a z 23. septembra
2015,
ClientEarth a International
Chemical Secretariat/ECHA, T‑245/11,
EU:T:2015:675,
bod 230).
123    Rozhodlo
sa
však,
že
dokumenty,
na
ktoré
sa
vzťahuje
všeobecná
domnienka
dôvernosti,
nepodliehajú
povinnosti
úplného
alebo
čiastočného
zverejnenia
ich
obsahu
(rozsudky z 28. júna
2012,
Komisia/Éditions Odile Jacob, C‑404/10 P,
EU:C:2012:393,
bod 133, a z 27. februára
2014,
Komisia/EnBW, C‑365/12 P,
EU:C:2014:112,
bod 134). V takom
prípade
je
Komisia
oprávnená
odpovedať
na
žiadosť o prístup k dokumentom
všeobecne
bez
toho,
aby
konkrétne a individuálne
preskúmala
obsah
každého z dotknutých
dokumentov
(pozri v tomto
zmysle
rozsudok
zo
14. novembra
2013,
LPN a Fínsko/Komisia, C‑514/11 P a C‑605/11 P,
EU:C:2013:738,
bod 68).
124    V prejednávanej veci z preskúmania
druhého
žalobného
dôvodu
vyplýva,
že
na
požadované
dokumenty
sa
vzťahovala
všeobecná
domnienka
dôvernosti
(pozri
bod 90
vyššie),
ktoré
žalobkyňa
nevyvrátila
(pozri
body 97 a 113
vyššie).
125    Z toho v prvom
rade
vyplýva,
že v súlade s judikatúrou
pripomenutou v bode 123
vyššie
Komisia
jednak
nebola
povinná
vykonať
konkrétne a individuálne
preskúmanie
každého z požadovaných
dokumentov,
pokiaľ
ide o možnosť
poskytnúť
čiastočný
prístup k jednému
alebo
druhému z týchto
dokumentov, a jednak
sa
mohla
oprávnene
domnievať,
že
na
tieto
dokumenty
sa v celom
rozsahu
vzťahuje
výnimka
stanovená v článku 4
ods. 2
tretej
zarážke
nariadenia
č. 1049/2001.
126    V dôsledku
toho
žalobkyňa
nemôže
dôvodne
tvrdiť,
že
napadnuté
rozhodnutie
je v rozpore s článkom 4
ods. 6
nariadenia
č. 1049/2001,
ako
aj
so
zásadou
proporcionality.
127    V druhom
rade v kontexte
pripomenutom v bode 124
vyššie
treba
čiastočné
odmietnutie
prístupu
považovať
za
dostatočne
formálne
odôvodnené,
keďže
napadnuté
rozhodnutie
uvádza
možnosť
poskytnúť
čiastočný
prístup k požadovaným
dokumentom a konštatuje,
že
na
tieto
dokumenty
sa v celom
rozsahu
vzťahujú
výnimky,
na
ktoré
sa
odvoláva
Komisia
(pozri
analogicky
rozsudky z 25. marca 2015,
Sea Handling/Komisia, T‑456/13,
neuverejnený,
EU:T:2015:185,
bod 92, a zo
7. septembra
2017,
AlzChem/Komisia, T‑451/15,
neuverejnený,
EU:T:2017:588,
body 96 a 97).
128    Okrem
toho,
hoci
je
pravda,
že
Komisia
bez
ďalšieho
vysvetlenia
tiež
uviedla,
že
nijaký
značný
čiastočný
prístup
nie
je
možný
bez
toho,
aby
sa
nenarušili
záujmy
chránené
uvedenými
výnimkami,
takéto
odôvodnenie,
hoci
stručné,
je
tiež
dostatočné
vzhľadom
na
potrebu
nezverejniť
informácie,
na
ktoré
sa
vzťahuje
najmä
výnimka
stanovená v článku 4
ods. 2
tretej
zarážke
nariadenia
č. 1049/2001
(rozsudky z 1. februára
2007,
Sison/Rada, C‑266/05 P,
EU:C:2007:75,
bod 82, a zo
7. februára
2018,
Access
Info Europe/Komisia, T‑851/16,
EU:T:2018:69,
bod 122).
129    V dôsledku
toho
žalobkyňa
nemôže
dôvodne
tvrdiť,
že
napadnuté
rozhodnutie
nespĺňa
povinnosť
odôvodnenia
vyplývajúcu z článku 296 ZFEÚ.
130    Štvrtý
žalobný
dôvod
sa
preto
musí
zamietnuť.
D.      O piatom žalobnom dôvode založenom na porušení práva prístupu k spisu zaručeného článkom 41 ods. 2 písm. a) Charty základných práv
131    Žalobkyňa
tvrdí,
že
Komisia
porušila
jej
základné
právo
na
prístup k spisu
zaručené
článkom 41
ods. 2 písm. b)
Charty
základných
práv.
Po
prvé
tvrdí,
že
Komisii
bola
predložená
aj
žiadosť o prístup k spisu,
po
druhé,
že
generálna
tajomníčka
Komisie,
ktorá
je
autorkou
napadnutého
rozhodnutia,
mala
právomoc
rozhodnúť o tejto
žiadosti,
po
tretie,
že
požadované
dokumenty
boli
súčasťou
administratívneho
spisu,
ktorý
sa
jej
značne
týka, a po
štvrté,
že
Komisia
bola
povinná
poskytnúť
jej
prístup k tomuto
spisu.
132    Komisia
namieta
voči
argumentácii
žalobkyne.
133    Na
úvod
treba
pripomenúť,
že
článok 41
Charty
základných
práv
týkajúci
sa
práva
na
riadnu
správu
vecí
verejných
vo
svojom
odseku
2 písm. b)
uvádza,
že
toto
právo
zahŕňa
najmä
„právo
každého
na
prístup k spisu,
ktorý
sa
ho
týka,
za
predpokladu
rešpektovania
oprávnených
záujmov
dôvernosti a služobného a obchodného
tajomstva“.
134    Podľa
článku 42
Charty,
ktorý
má
názov
„Právo
na
prístup k dokumentom“,
platí,
že
„každý
občan
Únie,
ako
aj
každá
fyzická
osoba,
ktorá
má
bydlisko,
alebo
každá
právnická
osoba,
ktorá
má
sídlo v členskom
štáte,
má
právo
na
prístup k dokumentom
inštitúcií,
orgánov,
úradov a agentúr
Únie
bez
ohľadu
na
ich
nosič“.
Nariadenie
č. 1049/2001
stanovuje
podmienky a spôsoby
výkonu
tohto
práva v súvislosti s dokumentmi
Európskeho
parlamentu,
Rady
Európskej
únie a Komisie.
135    Režim
prístupu k dokumentom a režim
prístupu k spisu
tak
predstavujú
dva
odlišné
režimy,
na
ktoré
sa
vzťahujú
dve
odlišné
konania
(pozri v tomto
zmysle
rozsudok
zo
6. novembra
2024,
MeSoFa/ECB, T‑790/22,
neuverejnený,
EU:T:2024:783,
bod 29). V každom
prípade v oboch
prípadoch
je
potrebné
podať
žiadosť
(rozsudok z 11. decembra
2014,
Heli‑Flight/AESA, T‑102/13,
EU:T:2014:1064,
bod 51).
136    V prejednávanej veci
treba v prvom
rade
uviesť,
že
hoci
je
pôvodná
žiadosť
založená
predovšetkým
na
nariadení
č. 1049/2001 a neuvádza
sa v nej
článok 41
Charty
základných
práv,
obsahovala
určité
skutočnosti,
ktoré
mohli
podporiť
žiadosť o prístup k spisu.
Na
jednej
strane
totiž
citovala
články 47 a 48
tejto
Charty a na
druhej
strane
trvala
na
potrebe,
aby
žalobkyňa
mala k dispozícii
požadované
dokumenty
na
účely
prípravy
svojej
„obhajoby“ v rámci
„sankčného
konania“,
ktoré
voči
nej
začala
NBS a ktoré
viedlo k odňatiu
jej
povolenia.
137    Naopak
opakovaná
žiadosť
bola
jasne a výlučne
založená
na
nariadení
č. 1049/2001,
ako
aj
na
článku 42
Charty
základných
práv.
Neuvádzala
ani
článok 41
tejto
Charty,
ani
právo
na
prístup k spisu.
Navyše
na
rozdiel
od
pôvodnej
žiadosti
Komisia
ako
základ
žiadosti o prístup
neuviedla
ani
články 47 a 48
uvedenej
Charty,
ani
právo
žalobkyne
na
obhajobu.
Iba
incidenčne a výlučne
na
účely
spochybnenia
uplatnenia
výnimky
založenej
na
ochrane
súdnych
konaní v zmysle
článku 4
ods. 2
druhej
zarážky
nariadenia
č. 1049/2001
sa v opakovanej
žiadosti
uvádzalo
právo
žalobkyne
na
„účinnú
obhajobu“,
ako
aj
skutočnosť,
že
požadované
dokumenty
sa
jej
týkali.
138    V druhom
rade
sa
napadnuté
rozhodnutie
vyjadruje
len k opakovanej
žiadosti
podanej
žalobkyňou
na
základe
článku 7
ods. 2
nariadenia
č. 1049/2001.
Neskúma
ani
neuvádza
právo
žalobkyne
na
prístup k svojmu
spisu
podľa
článku 41
ods. 2 písm. b)
Charty
základných
práv.
Neodkazuje
ani
na
články 47 a 48
tejto
Charty,
ani
na
právo
žalobkyne
na
obhajobu.
Okrem
toho
odmieta
ako
súkromný, a teda
irelevantný v rámci
nariadenia
č. 1049/2001,
záujem,
ktorý
by
pre
žalobkyňu
mohlo
mať
zverejnenie
požadovaných
dokumentov
na
účely
prípravy
jej
obhajoby
pred
vnútroštátnymi
súdmi
(pozri
bod 19
vyššie).
139    Navyše
podľa
článku 4
prvého
odseku,
ktorý
sa
vtedy
uplatňoval,
ustanovení
týkajúcich
sa
vykonávania
nariadenia
č. 1049/2001,
pripojených k rokovaciemu
poriadku
Komisie
(Ú. v. ES L 308,
2000,
s. 26;
Mim.
vyd.
01/003,
s. 213),
zmeneného a doplneného
rozhodnutím
Komisie
2001/937/ES,
ESUO,
Euratom z 5. decembra
2001
(Ú. v. ES L 345,
2001,
s. 94;
Mim.
vyd.
01/003,
s. 345),
je
právomoc
prijímať
rozhodnutia o opakovaných
žiadostiach v oblasti
prístupu k dokumentom v zásade
zverená
generálnemu
tajomníkovi
tejto
inštitúcie.
Naopak, v prejednávanej veci z vysvetlení
Komisie
vyplýva,
že
jej
generálnemu
tajomníkovi
nebola
priznaná
žiadna
právomoc
na
preskúmanie
námietok
smerujúcich
proti
rozhodnutiam o odmietnutí
prístupu k spisu.
140    Za
týchto
podmienok
generálnej
tajomníčke
Komisie,
ktorá
je
autorkou
napadnutého
rozhodnutia,
nebola
predložená
žiadna
žiadosť o prístup k spisu a v tejto
súvislosti
neprijala
ani
nemohla
prijať
žiadne
rozhodnutie. Z toho
vyplýva,
že
žalobkyňa
nemôže v rámci
žaloby
proti
napadnutému
rozhodnutiu
platne
vytýkať
Komisii,
že
jej
nepriznala
právo
na
prístup k spisu
na
základe
článku 41
ods. 2 písm. b)
Charty
základných
práv
(pozri
analogicky
rozsudky z 20. decembra
2023,
OCU/SRB, T‑496/18,
neuverejnený,
EU:T:2023:857,
body 32
až
35 a 38, a z 13. novembra
2024,
Kargins/Komisia, T‑110/23,
neuverejnený,
EU:T:2024:805,
bod 137 a 138).
141    Piaty
žalobný
dôvod
sa
preto
musí
zamietnuť.
142    Z vyššie
uvedeného
vyplýva,
že
sa
žaloba
musí
zamietnuť.
IV.    O trovách
143    Podľa
článku 134
ods. 1
Rokovacieho
poriadku
Všeobecného
súdu
účastník
konania,
ktorý
nemal
vo
veci
úspech,
je
povinný
nahradiť
trovy
konania,
ak
to
bolo v tomto
zmysle
navrhnuté.
Keďže
žalobkyňa
nemala
vo
veci
úspech,
je
opodstatnené
rozhodnúť,
že
znáša
svoje
vlastné
trovy
konania a je
povinná
nahradiť
trovy
konania
Komisie v súlade s jej
návrhmi.
144    Podľa
článku 138
ods. 1
rokovacieho
poriadku
členské
štáty a inštitúcie,
ktoré
do
konania
vstúpili
ako
vedľajší
účastníci,
znášajú
svoje
vlastné
trovy
konania.
Slovenská
republika
znáša
teda
svoje
vlastné
trovy
konania.
Z týchto
dôvodov
VŠEOBECNÝ
SÚD
(tretia
komora
zasadajúca v päťčlennom
zložení)
rozhodol
takto:
1.      Žaloba sa zamieta.
2.      Novis Insurance Company, Novis Versicherungsgesellschaft, Novis Compagnia di Assicurazioni, Novis Poisťovňa a. s. znáša svoje vlastné náklady a je povinná nahradiť trovy konania, ktoré vznikli Komisii.
3.      Slovenská republika znáša svoje vlastné trovy konania.
Kowalik‑Bańczyk
Reine
da
Silva Passos
Cassagnabère
Pavelin
Rozsudok
bol
vyhlásený
na
verejnom
pojednávaní v Luxemburgu
6. mája
2026.
Podpisy
Obsah
I.
Okolnosti predchádzajúce sporu a skutkové okolnosti, ktoré nastali po podaní žaloby
A.
Vyšetrovanie týkajúce sa porušenia práva Únie
B.
Konanie o prístupe k dokumentom
1.
Prvá fáza
2.
Fáza opakovaného podania žiadosti
C.
Konanie o nesplnení povinnosti
II.
Návrhy účastníkov konania
III.
Právny stav
A.
O druhom žalobnom dôvode založenom na porušení článku 4 ods. 2 tretej zarážky nariadenia č. 1049/2001
1.
O prvej časti druhého žalobného dôvodu založenej na neexistencii rozlišovania medzi výnimkami stanovenými v článku 4 ods. 2 tretej zarážke nariadenia č. 1049/2001 a v článku 4 ods. 3 prvom pododseku toho istého nariadenia
2.
O druhej časti druhého žalobného dôvodu založenej na neexistencii narušenia ochrany účelu vyšetrovania
a)
O podmienke spočívajúcej v existencii prebiehajúceho vyšetrovania
b)
O uplatnení všeobecnej domnienky dôvernosti a povinnosti konkrétneho a individuálneho preskúmania dokumentov
1)
Úvodné úvahy
2)
O uplatnení všeobecnej domnienky dôvernosti
3)
O povinnosti konkrétneho a individuálneho preskúmania dokumentov
c)
O existencii narušenia účelu vyšetrovania
3.
O tretej časti druhého žalobného dôvodu založenej na existencii prevažujúceho verejného záujmu odôvodňujúceho zverejnenie požadovaných dokumentov
B.
O prvom a treťom žalobnom dôvode založených jednak na porušení článku 4 ods. 2 druhej zarážky nariadenia č. 1049/2001 a jednak na porušení článku 4 ods. 3 prvého pododseku toho istého nariadenia
C.
O štvrtom žalobnom dôvode založenom na porušení článku 4 ods. 6 nariadenia č. 1049/2001, zásady rovnosti zaobchádzania, ako aj na skreslení skutkových okolností
D.
O piatom žalobnom dôvode založenom na porušení práva prístupu k spisu zaručeného článkom 41 ods. 2 písm. a) Charty základných práv
IV.
O trovách
*      Jazyk
konania:
angličtina.