Privremena verzija
MIŠLJENJE NEZAVISNE ODVJETNICE
TAMARE ĆAPETA
od 30. listopada 2025.(1)
Predmet C-293/24
João Filipe Ferreira da Silva e Brito i dr.
protiv
Estado português
(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Supremo Tribunal de Justiça (Vrhovni Sud, Portugal))
„Zahtjev za prethodnu odluku – Odgovornost države članice za štetu prouzročenu pojedincima povredama prava Unije koje se mogu pripisati nacionalnom sudu koji odlučuje u posljednjem stupnju – Dovoljno ozbiljna povreda prava Unije – Ocjenjivanje – Prijenosi poduzeća – Zaštita prava zaposlenika – Direktive 77/187/EEZ i 2001/23/EZ – Članak 1. stavak 1. – Pojam ‚prijenos pogona’ – Članak 267. treći stavak UFEU-a – Obveza upućivanja zahtjeva za prethodnu odluku”
I.      Uvod
1.        U presudi Köbler(2) Sud je pojasnio da se državu članicu može smatrati odgovornom za naknadu štete zbog pravosudnih pogrešaka njezinih nacionalnih sudova koji odlučuju u posljednjem stupnju. Takva odgovornost postoji samo ako te pogreške čine dovoljno ozbiljnu povredu prava Unije. Pitanje koje još nije potpuno razjašnjeno jest kako neupućivanje zahtjeva Sudu u skladu s člankom 267. trećim stavkom UFEU-a doprinosi ozbiljnosti povrede.
2.        To je pitanje postavljeno ovim zahtjevom za prethodnu odluku koji je uputio Supremo Tribunal de Justiça (Vrhovni sud, Portugal) u vezi s nacionalnim sporom koji je započeo prije više od tri desetljeća.
3.        Ovaj predmet stoga pruža Sudu priliku da pojasni međudjelovanje između sudske prakse proizišle iz presuda Köbler i CILFIT(3) te da je razvije na temelju presude Consorzio(4).
II.    Okolnosti ovog predmeta, prethodna pitanja i postupak pred Sudom
4.        Okolnosti ovog predmeta potječu iz 1993., kada je prestao poslovati Air Atlantis, SA (u daljnjem tekstu: AIA), portugalski zračni prijevoznik koji je poslovao u sektoru izvanrednog zračnog prijevoza (čarter letovi). To je pak dovelo do dvaju postupaka pred portugalskim sudovima. Budući da su oba relevantna za razumijevanje pitanja koja se pojavljuju u ovom predmetu, u nastavku ću ih ukratko opisati.
A.      Prvi postupak (koji se odnosi na tvrdnju o prijenosu poduzeća)
5.        U postupku prestanka poslovanja društva AIA, njegovim su zaposlenicima kolektivno otkazani ugovori o radu. Međutim, ubrzo nakon toga, doznali su da su neki AIA-ini zrakoplovi predani portugalskom zračnom prijevozniku TAP Air Portugal (u daljnjem tekstu: TAP), koji je bio AIA-in većinski dioničar. Isto tako, TAP je počeo provoditi čarter letove na rutama koje je prethodno opsluživala AIA. Zbog toga su ti zaposlenici smatrali da je AIA-in pogon prenesen na TAP.
6.        Slijedom toga su 1993. i 1994. bivši AIA-ini zaposlenici pobijali kolektivni otkaz pred Tribunalom do Trabalho de Lisboa (Radni sud u Lisabonu, Portugal, u daljnjem tekstu: Radni sud u Lisabonu). Tražili su, među ostalim, vraćanje na posao unutar TAP-a i isplatu naknade plaće zbog prijenosa pogona.
7.        Odluka o njihovim zahtjevima ovisila je, među ostalim, o primjeni Direktive 77/187/EEZ(5) o zaštiti prava zaposlenika u slučaju prijenosa poduzeća, koja je tijekom postupka zamijenjena Direktivom 2001/23/EZ(6).
8.        Na temelju direktiva 77/187 i 2001/23, zaposlenici imaju određena prava u slučaju promjene poslodavca. Konkretno, njihov radni odnos automatski se prenosi sa starog na novog poslodavca te su zaštićeni od otkaza samo zbog prijenosa(7).
9.        Međutim, u skladu s člankom 1. stavkom 1. direktiva 77/187 i 2001/23, kako bi bila riječ o njihovu području primjene, mora postojati „prijenos poduzeća, pogona ili dijela poduzeća ili pogona na drugog poslodavca, koji je posljedica ugovornog prijenosa, pripajanja ili spajanja poduzeća”. Taj pojam – koji ću navoditi kao „prijenos pogona” – stoga je ključni put prema pravima koje te direktive dodjeljuju radnicima. Isprva nije postojala definicija pojma „prijenos pogona” u Direktivi 77/187, tako da je njegovo tumačenje dao Sud. Ta je direktiva zatim izmijenjena Direktivom 98/50, kako bi se uzela u obzir sudska praksa Suda. Direktivom 2001/23 kodificirana je Direktiva 77/187, a da pritom nije izmijenjena(8).
10.      Nakon podnošenja tužbi bivših zaposlenika AIA-e, Radnom sudu u Lisabonu trebalo je gotovo 15 godina da odluči o njihovim zahtjevima(9). Presudom od 6. veljače 2007.(10) taj je sud utvrdio postojanje prijenosa pogona i naložio TAP-u da vrati zaposlenike na posao te da im isplati naknadu štete i izgubljenu dobit.
11.      Protiv te presude podnesene su žalbe Tribunalu da Relação de Lisboa (Žalbeni sud u Lisabonu, Portugal, u daljnjem tekstu: Žalbeni sud u Lisabonu). Presudom od 16. siječnja 2008.(11) taj je sud ukinuo prvostupanjsku presudu i odbio tužbe smatrajući da nije bilo prijenosa pogona s AIA-e na TAP.
12.      Zaposlenici su protiv te presude podnijeli žalbu Supremo Tribunalu de Justiça (Vrhovni sud, Portugal, u daljnjem tekstu: portugalski Vrhovni sud). Pozivali su se, među ostalim, na sudsku praksu Suda koja se odnosi na direktive 77/187 i 2001/23 te su zatražili da se Sudu uputi zahtjev za prethodnu odluku.
13.      Presudom od 25. veljače 2009. (u daljnjem tekstu: presuda iz 2009.)(12) portugalski Vrhovni sud odbio je te žalbe. Konkretno, taj je sud zaključio da se na temelju činjenica u ovom slučaju ne može utvrditi da je postojao prijenos pogona s AIA-e na TAP(13). Također je smatrao da nije dužan uputiti Sudu zahtjev za prethodnu odluku te je odbio zahtjeve zaposlenikâ da to učini(14).
B.      Drugi postupak (koji se odnosi na zahtjev za naknadu štete protiv Portugalske Države)
14.      Nakon što je njihova tužba odbijena, J. F. Ferreira da Silva e Brito i 96 bivših zaposlenika AIA-e podnijeli su tužbu za naknadu štete protiv Portugalske Države pred Varasom Cíveis de Lisboa (Prvostupanjski sud u Lisabonu, Portugal, u daljnjem tekstu: Prvostupanjski sud u Lisabonu). Ti su tužitelji svoju tužbu temeljili na navodnim povredama prava Unije koje je u presudi iz 2009. počinio portugalski Vrhovni sud.
15.      Tvrdili su da je ta presuda očito nezakonita jer je portugalski Vrhovni sud pogrešno protumačio pojam „prijenos pogona” u smislu Direktive 2001/23 i jer taj sud nije ispunio obvezu upućivanja zahtjeva za prethodnu odluku u pogledu tumačenja tog pojma.
16.      U vezi s tim postupkom Prvostupanjski sud u Lisabonu uputio je Sudu zahtjev za prethodnu odluku. Povodom tog zahtjeva donesena je presuda od 9. rujna 2015., Ferreira da Silva e Brito i dr. (u daljnjem tekstu: presuda Ferreira I)(15).
17.      U tom predmetu Sud je konkretno presudio da pojam „prijenos pogona” u smislu članka 1. stavka 1. Direktive 2001/23 „obuhvaća situaciju u kojoj je poduzeće aktivno na tržištu čarter letova likvidirano od strane svojeg većinskog dioničara, poduzeća koje također djeluje u sektoru zračnog prijevoza, i u kojoj on nakon toga stupa na mjesto likvidiranog poduzeća preuzimajući ugovore o najmu zrakoplova i važeće ugovore o čarter letovima, obavlja djelatnosti koje je prethodno obavljalo likvidirano poduzeće, vraća pojedine radnike koji su do tada bili upućeni u to poduzeće, raspoređujući ih na poslove koji su istovjetni onima koje su obavljali prethodno i preuzima opremu navedenog poduzeća”(16).
18.      Sud je smatrao da u sektoru zračnog prijevoza činjenicu prijenosa materijalne imovine treba smatrati ključnim elementom i da drugi elementi potkrepljuju postojanje prijenosa(17). Sud se također pozvao na presudu Klarenberg(18), donesenu nekoliko dana prije presude iz 2009., kako bi utvrdio da je važno zadržavanje funkcionalne veze između različitih prenesenih faktora, iako su oni uključeni u novu različitu organizacijsku strukturu nakon prijenosa(19).
19.      Osim toga, Sud je u presudi Ferreira I presudio da je, u okolnostima poput onih u ovom slučaju, koje su istodobno obilježene proturječnim odlukama nižih sudova i poteškoćama u tumačenju u različitim državama članicama, nacionalni sud koji odlučuje u posljednjem stupnju dužan, na temelju članka 267. trećeg stavka UFEU-a, uputiti Sudu zahtjev za prethodnu odluku u pogledu
tumačenja pojma „prijenos pogona”(20). Sud je naglasio da je u predmetnom području tumačenje tog pojma izazvalo nesigurnosti kod brojnih nacionalnih sudova koji su uputili prethodna pitanja: da ta nesigurnost „dokazuje ne samo da postoje poteškoće pri tumačenju nego i da postoji rizik od razilaženja sudske prakse unutar Unije” i da stoga sud koji odlučuje u zadnjem stupnju mora ispuniti svoju obavezu upućivanja zahtjeva za prethodnu odluku „kako bi otklonio rizik pogrešnog tumačenja prava Unije”(21).
20.      Zatim je presudom od 20. siječnja 2020.(22) Tribunal Judicial da Comarca de Lisboa (Sud sudskog okruga u Lisabonu, Portugal, u daljnjem tekstu: Sud sudskog okruga u Lisabonu), koji je u međuvremenu očito preuzeo funkcije Prvostupanjskog suda u Lisabonu, odbio je tužbu uz obrazloženje da nije dokazana dovoljno ozbiljna povreda prava Unije(23).
21.      Neki od tih tužitelja podnijeli su žalbu protiv te presude Žalbenom sudu u Lisabonu. Taj je sud presudom od 16. ožujka 2023.(24) odbio žalbu. Smatrao je da je portugalski Vrhovni sud trebao uputiti zahtjev za prethodnu odluku Sudu, ali da nije pogrešno protumačio pojam „prijenos pogona”. Stoga je utvrdio da nije postojala dovoljno ozbiljna povreda prava Unije(25).
22.      J. F. Ferreira da Silva e Brito i nekoliko drugih žalitelja (u daljnjem tekstu: žalitelji) podnijeli su žalbu protiv te presude portugalskom Vrhovnom sudu, sudu koji je uputio zahtjev u ovom predmetu.
23.      Taj sud navodi da se u presudi Ferreira I Sud izjasnio o pitanju može li činjenična situacija ovog predmeta biti obuhvaćena pojmom „prijenos pogona” u smislu Direktive 2001/23 a da se pritom ne upućuje na vrijeme kada je donesena presuda iz 2009., odnosno 25. veljače 2009. Zbog toga bi bilo potrebno uzeti u obzir sudsku praksu Suda koja je postojala na taj dan. Nadalje, Sud koji je uputio zahtjev ističe da je Sud u presudi Ferreira I utvrdio da je portugalski Vrhovni sud povrijedio članak 267. UFEU-a time što je u presudi iz 2009. odbio uputiti prethodno pitanje. Međutim, Sud se u toj presudi nije izjasnio o pitanju je li povreda bila dovoljno ozbiljna jer od njega nije zatraženo da to učini.
24.      Stoga ovim zahtjevom za prethodnu odluku sud koji je uputio zahtjev želi znati je li odgovor iz presude Ferreira I primjenjiv i u trenutku donošenja presude iz 2009., kojom je navodno povrijeđeno pravo Unije.
25.      Taj sud pita i postoji li dovoljno ozbiljna povreda prava Unije u presudi iz 2009., bilo to zbog pogrešnog tumačenja pojma „prijenos pogona” s obzirom na pravo Unije ili zbog nepoštovanja obveze upućivanja zahtjeva za prethodnu odluku(26).
26.      Osim toga, u slučaju da Sud zaključi da postoji ili da je postojala dovoljno ozbiljna povreda prava Unije, sud koji je uputio zahtjev pita se protivi li se, u svrhu ocjene uvjeta koji se odnosi na uzročnu vezu, primjenjivo nacionalno zakonodavstvo(27), kojim se predviđalo da preuzimanje otpremnine od strane radnika predstavlja prihvaćanje otkaza i na taj način sprečava zaposlenika da osporava otkaz, odredbama Direktive 77/187, odnosno pravu Unije koje je tada bilo na snazi.
27.      U tim je okolnostima portugalski Vrhovni sud odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.      Uzimajući u obzir prethodno navedene dokazane činjenice i sudsku praksu Suda na dan 25. veljače 2009., je li trebalo na taj datum protumačiti [Direktivu 77/187] i [Direktivu 2001/23], a posebno članak 1. stavak 1. [Direktive 2001/23], kojim je pojašnjen pojam ‚prijenos’, na način da je taj pojam ‚prijenos pogona’ obuhvaćao situaciju u kojoj je poduzeće aktivno na tržištu čarter letova likvidirano odlukom svojeg većinskog dioničara, poduzeća koje je također bilo aktivno u sektoru zračnog prijevoza i koje je u okviru likvidacije poduzelo radnje koje su detaljnije opisane u prethodno navedenim dokazanim činjenicama?
2.      U slučaju potvrdnog odgovora i također uzimajući u obzir prethodno navedene dokazane činjenice i sudsku praksu Suda na dan 25. veljače 2009., čini li dovoljno ozbiljnu povredu prava Unije odluka sadržana u presudi koju je na isti datum donio Supremo Tribunal de Justiça (Vrhovni sud), koji je, odlučujući u posljednjem stupnju i s obzirom na činjenice o kojima je imao spoznaje, smatrao da prethodno navedene direktive, osobito članak 1. stavak 1. Direktive Vijeća 2001/23/EZ od 12. ožujka 2001., treba tumačiti na način da pojam ‚prijenos pogona’ ne obuhvaća situaciju opisanu u prvom pitanju?
3.      Uzimajući u obzir prethodno navedene dokazane činjenice i sudsku praksu Suda na dan 25. veljače 2009., čini li dovoljno ozbiljnu povredu prava Unije odluka sadržana u presudi koju je na isti datum donio Supremo Tribunal de Justiça (Vrhovni sud), koji je, odlučujući u posljednjem stupnju i s obzirom na činjenice o kojima je imao saznanja, smatrao da članak 234. UEZ-a (sadašnji članak 267. UFEU-a) treba tumačiti na način da taj Supremo Tribunal de Justiça (Vrhovni sud), s obzirom na činjenice opisane u prvom prethodnom pitanju i okolnost da su nacionalni sudovi nižeg stupnja koji su odlučivali u predmetu donijeli proturječne odluke, nije bio obvezan uputiti Sudu zahtjev za prethodnu odluku o pravilnom tumačenju pojma ‚prijenos pogona’ u smislu članka 1. stavka 1. [Direktive 2001/23]?
4.      U slučaju potvrdnog odgovora na prvo pitanje i u slučaju potvrdnog odgovora na jedno od dvaju ili na oba prethodna pitanja, ako se zaključi da postoji dovoljno ozbiljna povreda prava Unije, u slučaju poput ovog u kojem je dokazano da su zaposlenici prihvatili isplatu naknade štete zbog kolektivnog otkaza jer su bili uvjereni da je prestanak poslovanja društva Air Atlantis, njihova poslodavca, neizbježan i nisu znali da će, nakon prestanka njihovih ugovora o radu, tuženik TAP obavljati barem dio djelatnosti čarter letova koju je dotad obavljalo društvo Air Atlantis te da će se TAP-u predati dio opreme tog društva, uključujući zrakoplove, treba li članak 3. stavak 1. [Direktive 77/187] tumačiti na način da mu se protivi nacionalna odredba poput članka 23. stavka 3. Decreta-Lei n.º64-A/89 (Uredba sa zakonskom snagom br. 64-A/89) od 27. veljače, koji je u međuvremenu stavljen izvan snage, ali je bio primjenjiv u trenutku nastanka činjenica iz glavnog postupka, u skladu s kojim ‚ako radnik primi naknadu štete na koju se odnosi taj članak, to znači da je prihvatio otkaz’?”
28.      Pisana očitovanja Sudu su podnijeli žalitelji, portugalska vlada i Europska komisija.
29.      Rasprava je održana 16. lipnja 2025. i na njoj su usmena očitovanja iznijele sve zainteresirane stranke te njemačka i španjolska vlada.
III. Analiza
30.      U ovom su predmetu postavljena četiri pitanja. Sud koji je uputio zahtjev u biti pita sljedeće. Kao prvo, je li utvrđenje iz presude iz 2009., prema kojem nije bilo prijenosa pogona, povreda primjenjivog prava Unije? Kao drugo, ako je to utvrđenje bilo pogrešno, je li to dovoljno ozbiljna povreda koja može dovesti do odgovornosti države za naknadu štete? Kao treće, je li utvrđenje portugalskog Vrhovnog suda da nije bio dužan uputiti zahtjev za prethodnu odluku dovoljno ozbiljna povreda? Kao četvrto, protivi li se odredbama Direktive 77/187 nacionalni propis koji zaposlenicima uskraćuje pravo osporavanja kolektivnog otkaza nakon prihvaćanja otpremnine na koju su imali pravo?
31.      U skladu sa zahtjevom Suda, svoju ću analizu usredotočiti na treće pitanje.
32.      Budući da pitanje je li povreda prava Unije dovoljno ozbiljna podrazumijeva, kao prvo, postojanje povrede, pretpostavit ću da bi Sud u odgovoru na prvo pitanje utvrdio takvu povredu.
33.      U nastavku ću objasniti zašto povreda obveze upućivanja zahtjeva ne može sama po sebi dovesti do odgovornosti države za naknadu štete. Imajući to na umu, nije prikladno odvojeno pitati je li povreda obveze upućivanja zahtjeva dovoljno ozbiljna. Stoga treće pitanje shvaćam na način da se njime pita kako povreda obveze upućivanja zahtjeva pridonosi utvrđenju da je povreda prava Unije, čiji je cilj dodijeliti prava pojedincima, dovoljno ozbiljna.
34.      Moja analiza započinje pojmom dovoljno ozbiljne povrede i sudskom praksom proizišlom iz presude Köbler. Završava zaključkom da povreda obveze upućivanja zahtjeva, koja je u toj sudskoj praksi navedena kao jedan od relevantnih faktora za utvrđenje da je povreda prava Unije dovoljno ozbiljna, može doprinijeti takvom utvrđenju u situacijama u kojima je sud koji odlučuje u posljednjem stupnju nenamjerno počinio pravosudnu pogrešku. U tom pogledu, dovoljno ozbiljna povreda proizlazi iz pogrešnog tumačenja ili primjene prava Unije, čiji je cilj dodijeliti prava pojedincima, zajedno s povredom obveze upućivanja zahtjeva za prethodnu odluku (odjeljak A).
35.      Kako bi doprinijela težini povrede, obveza upućivanja zahtjeva mora postojati u konkretnom slučaju. Kako bih utvrdila postoji li obveza upućivanja zahtjeva, analizirat ću sudsku praksu proizišlu iz presude CILFIT, kako je nedavno razvijena u presudi Consorzio. Razmotrit ću pitanje koje je ostalo otvoreno u presudi Consorzio koje se odnosi na to je li sud koji odlučuje u posljednjem stupnju dužan obratiti se Sudu samo ako postoji razumna sumnja u pogledu pravilnog tumačenja prava Unije, a ne u pogledu njegove pravilne primjene, što je, čini se, slučaj u ovom predmetu. Smatram da se razlika između tumačenja i primjene ne može uspješno iskoristiti kako bi se određene sudske odluke isključile iz obveze upućivanja zahtjeva za prethodnu odluku. To znači da i povreda obveze upućivanja zahtjeva u pogledu primjene prava Unije može doprinijeti utvrđivanju dovoljno ozbiljne povrede (odjeljak B).
36.      Međutim, kao što ću to razmotriti u odjeljku C, povreda obveze upućivanja zahtjeva može biti ispričiva ako je sud koji odlučuje u posljednjem stupnju pružio prihvatljive razloge za neupućivanje zahtjeva, uključujući objašnjenje razloga zbog kojih je smatrao da je njegova primjena prava Unije, uključujući relevantnu sudsku praksu Suda, pravilna u okolnostima ovog slučaja.
37.      Naposljetku, u okviru odjeljka (D) primijenit ću svoju analizu na ovaj predmet u pogledu pitanja može li biti ispričiva odluka portugalskog Vrhovnog suda u presudi iz 2009. da neće uputiti zahtjev za prethodnu odluku.
A.      Dovoljno ozbiljna povreda prava Unije
1.      Standard iz presude Köbler(28)
38.      U presudi Köbler(29) Sud je načelo odgovornosti države za štetu prouzročenu pojedincima zbog povreda prava Unije (koje ću nazivati „odgovornost države”), prethodno razvijeno i primijenjeno u odnosu na nacionalna izvršna i zakonodavna tijela(30), proširio na situacije u kojima je povreda prava Unije pripisiva nacionalnim sudovima koji odlučuju u posljednjem stupnju.
39.      Kao što je to zaključio Sud, uvjeti za takvu odgovornost ostaju isti: svrha povrijeđenog pravila prava Unije mora biti priznavanje pravâ pojedincima; povreda mora biti dovoljno ozbiljna te mora postojati izravna uzročna veza između povrede obveze države članice i štete koju su pretrpjele stranke(31).
40.      Stoga odgovornost države, neovisno o tome kojoj se instituciji države članice može pripisati povreda, ne nastaje za svaku povredu prava Unije, nego samo za povredu koja se može smatrati dovoljno ozbiljnom. To znači da se šteta nanesena nekoj osobi ne nadoknađuje svaki put kad su povrijeđena njezina prava na temelju prava Unije. Naprotiv, pojam odgovornosti države, kako je razvijen u pravu Unije, uspostavlja ravnotežu između, s jedne strane, potrebe da se osigura djelotvorna zaštita prava pojedinaca i, s druge strane, omogućavanja slobodnog funkcioniranja državnih institucija u izvršavanju njihovih javnih zadaća(32).
41.      Primjenjujući takvo odvagivanje na odgovornost države pripisivu sudovima koji odlučuju u posljednjem stupnju, u presudi Köbler Sud je smatrao da posebnost pravosudne funkcije treba uzeti u obzir prilikom utvrđivanja kriterija dovoljno ozbiljne povrede. Sud je stoga utvrdio da odgovornost za pravosudne pogreške „može nastati samo u iznimnom slučaju u kojem je sud očito povrijedio primjenjivo pravo”(33). Standard iz presude Köbler jest dakle očita povreda prava Unije.
42.      Stoga se može zaključiti da odgovornost države ne nastaje ako je prilikom izvršavanja pravosudne funkcije u dobroj vjeri počinjena pogreška u tumačenju ili primjeni prava Unije.
2.      Faktori za ocjenu težine povrede
43.      Međutim, ne postoji jedinstvena formula za određivanje je li povreda očita. Umjesto toga Sud je izložio nekoliko faktora koji mogu biti relevantni za to određivanje(34). Većina tih faktora – stupanj jasnoće i preciznosti povrijeđenog pravila, namjernost povrede, ispričivost ili neispričivost pogreške koja se tiče prava ili stajališta institucije Unije – već su bili navedeni u sudskoj praksi koja se nije odnosila na povrede pripisive sudovima koji odlučuju u posljednjem stupnju, nego drugim nacionalnim tijelima(35). Tom popisu Sud je dodao neispunjavanje obveze upućivanja zahtjeva na temelju trećeg stavka članka 267. UFEU-a.
44.      Povreda obveze upućivanja zahtjeva stoga je jedan od faktora koji mogu utjecati na kvalifikaciju pogrešnog tumačenja prava Unije nacionalnog suda kao dovoljno ozbiljnog. Za razliku od ostalih navedenih faktora, ona je relevantna samo za odgovornost države pripisivu sudovima koji odlučuju u posljednjem stupnju.
45.      Povreda obveze upućivanja zahtjeva, koju mogu počiniti samo sudovi koji odlučuju u posljednjem stupnju, može utjecati na način na koji se u ocjeni je li povreda dovoljno ozbiljna odvaguju drugi faktori. Primjerice, stupanj jasnoće povrijeđenog pravila mora se ocijeniti različito kada povredu počini upravno ili zakonodavno tijelo, u usporedbi sa situacijom u kojoj nedovoljna jasnoća pravila dovodi do toga da nacionalni sud koji odlučuje u posljednjem stupnju pogrešno shvati i primijeni pravilo. Ako pravilo nije jasno, nacionalni sud koji odlučuje u
posljednjem stupnju mora Sudu uputiti zahtjev za prethodnu odluku. Nasuprot tomu, drugo državno tijelo, primjerice ministarstvo, ne može od Suda zatražiti pojašnjenje. Stoga može biti ispričiva povreda nedovoljno jasnog pravila koju je počinilo nacionalno upravno tijelo(36), ali ne i postupanje nacionalnog suda koji odlučuje u posljednjem stupnju koji nije uputio zahtjev za prethodnu odluku.
46.      Čini mi se da se glavno pitanje na koje treba odgovoriti kada je riječ o ocjeni je li povreda dovoljno ozbiljna u biti svodi na pitanje je li pogreška koju je počinilo državno tijelo, uključujući sud koji odlučuje u posljednjem stupnju, ispričiva ili neispričiva(37).
47.      Povreda bi očito bila neispričiva ako bi sud koji odlučuje u posljednjem stupnju namjerno primijenio pravilo Unije protivno njegovu jasnom značenju. To uključuje očite povrede sudske prakse Suda(38). Tomu bih dodala situacije u kojima sud koji odlučuje u posljednjem stupnju ne poštuje postojanje prava Unije, uključujući sudsku praksu Suda, i rješava spor primjenom samo nacionalnog prava, osobito u situacijama u kojima su se stranke u postupku pred tim sudom pozvale na pravo Unije. Takve se situacije mogu shvatiti kao namjerno zaobilaženje prava Unije i stoga kao očita povreda.
3.      Doprinos povrede obveze upućivanja zahtjeva na utvrđenje dovoljno ozbiljne povrede
48.      Međutim, ako povreda koja se sastoji od pogrešnog tumačenja prava Unije, kako je primijenjeno u predmetu, nije namjerna, čini se da sudska praksa proizišla iz presude Köbler upućuje na to da se ona ipak može smatrati dovoljno ozbiljnom ako sud koji odlučuje u posljednjem stupnju nije uputio zahtjev za prethodnu odluku protivno obvezi koju ima na temelju članka 267. trećeg stavka UFEU-a.
49.      Stoga bi se, ovisno o okolnostima, sudu posljednjeg stupnja moglo u pravilu ispričati nerazumijevanje prava Unije, koje je dovelo do pogrešne odluke, ali mu se takva pogreška ne bi mogla ispričati ako nije zatražio tumačenje Suda putem prethodnog postupka iako je imao takvu obvezu.
50.      Treće pitanje suda koji je uputio zahtjev postavlja se na način da se njime pita je li povreda obveze upućivanja zahtjeva portugalskog Vrhovnog suda dovoljno ozbiljna. To je dovelo do rasprave među strankama u ovom postupku o tome može li povreda obveze upućivanja zahtjeva sama po sebi dovesti do odgovornosti države.
51.      Prema mojem mišljenju, povreda obveze upućivanja zahtjeva ne može sama po sebi rezultirati odgovornošću države.
52.      Tužba koja se temelji na odgovornosti države služi otklanjanju štetnih posljedica povrede prava pojedinca na temelju prava Unije. Ako je ta povreda posljedica pravosudne pogreške koju je počinio nacionalni sud koji odlučuje u posljednjem stupnju, povrijeđena odredba prava Unije mora imati za cilj dodjelu prava pojedincima.
53.      Obveza upućivanja zahtjeva nije obveza nacionalnog suda koji odlučuje u posljednjem stupnju prema stranci. Drugim riječima, kao što su to u ovom slučaju istaknuli tužitelji te njemačka i španjolska vlada, članak 267. treći stavak UFEU-a nije pravilo kojim se dodjeljuju prava pojedincima(39). Budući da ne postoji pravo, ne može postojati povreda tog prava, a time ni odgovornost države za tu povredu. Ukratko, tužba za utvrđivanje odgovornosti koja se temelji na odgovornosti države nije metoda kojom se osigurava izvršenje obveze upućivanja zahtjeva za prethodnu odluku(40).
54.      U vezi s tom tužbom, povreda obveze upućivanja zahtjeva postaje relevantna samo kao element koji doprinosi utvrđivanju da su pogrešno tumačenje ili primjena prava Unije kojim se dodjeljuju prava pojedincima dovoljno ozbiljni da dovedu do odgovornosti države(41). Ako sud koji odlučuje u posljednjem stupnju nije uputio zahtjev, iako je to bio dužan učiniti, ali je ipak pravilno protumačio i primijenio pravo Unije, ne nastaje nikakva nadoknadiva šteta i ne postoji, odnosno ne nastaje odgovornost države.
55.      Međutim, ako je sud koji odlučuje u posljednjem stupnju pogrešno protumačio ili primijenio pravo Unije, čime je pojedincu uskratio njegova prava koja proizlaze iz prava Unije, takvu povredu treba smatrati dovoljno ozbiljnom ako je sud pogrešno propustio uputiti zahtjev. To je zato što do povrede subjektivnih prava ne bi došlo da je sud ispunio svoju obvezu upućivanja zahtjeva za prethodnu odluku, čime bi se Sudu omogućilo da pravilno tumači pravo Unije.
56.      Stoga se čini da je formula na temelju koje se može ocijeniti je li nenamjerna povreda prava Unije koju je počinio sud koji odlučuje u posljednjem stupnju dovoljno ozbiljna: povreda prava Unije kojim se dodjeljuju prava pojedincima + povreda obveze upućivanja zahtjeva za prethodnu odluku = dovoljno ozbiljna povreda.
57.      Ta formula otvara dva pitanja koja su relevantna za odgovor na treće pitanje, koja ću razmotriti jedno za drugim. Kao prvo, je li sud koji odlučuje u posljednjem stupnju dužan uputiti predmet Sudu ako dvoji o pravilnoj primjeni prava Unije, a ne o njegovu pravilnom tumačenju? Ako dvojbe u pogledu primjene ne dovode do obveze upućivanja zahtjeva, neupućivanje zahtjeva za prethodnu odluku ne može biti faktor koji dovodi do dovoljno ozbiljne povrede. Kao drugo, ako sud koji odlučuje u posljednjem stupnju povrijedi svoju obvezu upućivanja zahtjeva, može se postaviti pitanje može li ta povreda ipak biti ispričiva, tako da nema dovoljno ozbiljne povrede.
58.      U potonjem slučaju formulu bi trebalo neznatno izmijeniti: povreda prava Unije kojim se dodjeljuju prava pojedincima + neispričiva povreda obveze upućivanja zahtjeva za prethodnu odluku = dovoljno ozbiljna povreda.
59.      Ukratko, u svrhu utvrđivanja je li pravosudna pogreška koju je počinio sud koji odlučuje u posljednjem stupnju dovoljno ozbiljna povreda koja dovodi do odgovornosti države, povreda obveze upućivanja zahtjeva samo je faktor koji treba uzeti u obzir. Ona ne može sama po sebi dovesti do odgovornosti države. Ako sud pogrešno ne uputi zahtjev, ali pravilno primijeni pravo Unije, takva odgovornost ne može nastati. Ako sud namjerno pogrešno primijeni pravo Unije, povreda je sama po sebi dovoljno ozbiljna. Međutim, u situaciji nenamjerne povrede prava Unije kojim se dodjeljuju prava pojedincima, ta je povreda dovoljno ozbiljna ako je sud povrijedio svoju obvezu upućivanja zahtjeva iz članka 267. trećeg stavka UFEU-a.
B.      Kada postoji obveza upućivanja zahtjeva za prethodnu odluku
1.      Presuda CILFIT
60.      Člankom 267. trećim stavkom UFEU-a nalaže se nacionalnim sudovima koji odlučuju u posljednjem stupnju da Sudu upute pitanja o tumačenju (ili valjanosti) prava Unije koja su im potrebna za rješavanje spora koji se pred njima vodi.
61.      U presudi CILFIT Sud je utvrdio tri situacije – irelevantnost, „acte éclairé” i „acte clair”, u kojima nacionalni sudovi koji odlučuju u posljednjem stupnju nemaju takvu obvezu upućivanja zahtjeva za prethodnu odluku(42).
62.      Ne uzimajući u obzir prvu pretpostavku, koja nije relevantna u ovom predmetu, „situacija acte éclairé primjenjuje se kada je Sud već tumačio pravilo prava Unije primjenjivo u istovjetnoj ili sličnoj situaciji, čak i ako predmetna pitanja nisu bila potpuno istovjetna(43). O ‚acte claire’ je riječ kad je pravilna primjena prava Unije toliko očita da ne ostavlja mjesta nikakvoj razumnoj sumnji o načinu rješavanja postavljenog pitanja”(44).
63.      Ako se primijeni na ovaj slučaj, ne čini mi se posve jasnim može li se odluka portugalskog Vrhovnog suda da ne pokrene postupak pred Sudom smatrati potencijalno opravdanom s obzirom na „acte éclairé” ili „acte clair”. U trenutku kada je portugalski Vrhovni sud donio presudu iz 2009. već je postojalo nekoliko presuda u kojima je Sud tumačio pojam „prijenos pogona” iz direktiva 77/187 i 2001/23. Međutim, situacije u kojima su ta tumačenja pružena nisu bile istovjetne okolnostima ovog slučaja.
64.      Ako su situacije u kojima je Sud već tumačio pojam „prijenos pogona” bile dovoljno slične, postojanje povrede obveze upućivanja zahtjeva može se ocijeniti s obzirom na situaciju „acte éclairé”. Ako to nije slučaj, moglo bi se smatrati da je postojeća sudska praksa pridonijela jasnoći tog pojma, tako da portugalski Vrhovni sud, kada je 2009. donio odluku, već nije imao opravdanu sumnju o načinu na koji bi se taj pojam trebao primijeniti u novim okolnostima predmeta o kojem je riječ. Stoga bi se pitanje je li došlo do povrede obveze upućivanja zahtjeva za prethodnu odluku ocjenjivalo s obzirom na situaciju „acte clair”  (45).
65.      Prema mojem mišljenju, ovaj predmet nije potrebno razvrstati u jednu od tih dviju situacija. Budući da je glavni cilj obveze upućivanja zahtjeva osigurati ujednačenost prava Unije, pitanje na koje treba odgovoriti kako bi se odlučilo je li došlo do povrede obveze upućivanja zahtjeva isto je: je li portugalski Vrhovni sud mogao zaključiti da nema opravdane sumnje da bi Sud ili sudovi koji odlučuju u posljednjem stupnju drugih država članica došli do istog tumačenja pojma „prijenos pogona” kao što je tumačenje koje se primjenjuje na posebne okolnosti spora koji je u tijeku pred tim sudom.
66.      U slučaju potvrdnog odgovora na to pitanje, nije došlo do povrede obveze upućivanja zahtjeva i stoga se povreda prava Unije, osim ako nije namjerna, ne može smatrati dovoljno ozbiljnom.
2.      Presuda Consorzio: tumačenje v. primjena
67.      Sudska praksa proizišla iz predmeta CILFIT razrađena je u presudi Consorzio. U tom je predmetu Sud potvrdio tri situacije iz presude CILFIT, s dvjema potencijalno važnim razlikama.
68.      Kao prvo, Sud je u presudi Consorzio, kako je to primijetila akademska zajednica, izmijenio formulaciju da zahtjev za prethodnu odluku nije potreban ako je pravilno tumačenje prava Unije (a ne pravilna primjena prava Unije) toliko očito da ne ostavlja mjesta nikakvoj razumnoj sumnji(46). Pitanje na koje nije odgovoreno jest je li time Sud želio isključiti obvezu upućivanja zahtjeva za prethodnu odluku u situacijama u kojima sud koji odlučuje u posljednjem stupnju ima dvojbe u pogledu pravilne primjene prava Unije.
69.      Kao drugo, Sud je smatrao da sud posljednjeg stupnja koji odluči ne pokrenuti postupak pred Sudom mora obrazložiti tu odluku s obzirom na tri situacije iz presude CILFIT(47). Takvo odgovarajuće obrazloženje može, prema mojem mišljenju, ispričati povredu obveze upućivanja zahtjeva, što dovodi do zaključka da nije počinjena dovoljno ozbiljna povreda.
70.      Izmjena formulacije od primjene u tumačenje iz presude Consorzio izazvala je žustru akademsku raspravu o tome je li Sud prihvatio prijedlog nezavisnog odvjetnika M. Bobeka u tom predmetu, koji se temeljio na razlici između tumačenja i primjene prava Unije(48). Njegov je prijedlog bio taj da su sudovi koji odlučuju u posljednjem stupnju obvezni obratiti se Sudu samo kada je to potrebno za ujednačeno tumačenje prava Unije, a ne ako imaju dvojbe u pogledu pravilne primjene prava Unije(49).
71.      Nezavisni odvjetnik M. Bobek objasnio je da svrhu prethodnog postupka koja se sastoji u pružanju pomoći nacionalnim sudovima u primjeni prava Unije ispunjava postojanje ovlasti sudova da upute zahtjev za prethodnu odluku; zbog toga svaki nacionalni sud uvijek može uputiti zahtjev. Međutim, prethodni postupak ima i opći cilj osigurati ujednačeno tumačenje prava Unije; zbog toga sudovi koji odlučuju u posljednjem stupnju moraju uputiti zahtjev za prethodnu  odluku. Prema mišljenju nezavisnog odvjetnika M. Bobeka, obveza propisana člankom 267. trećim stavkom UFEU-a služi potonjoj svrsi i ne bi smjela zahtijevati od sudova koji odlučuju u posljednjem stupnju da upute pitanje Sudu svaki put kad bi primjena prava Unije mogla predstavljati problem. Drugim riječima, ako sud koji odlučuje u posljednjem stupnju primjenjuje pravo Unije koje je već protumačeno ili jasno samo po sebi, ne postoji obveza upućivanja zahtjeva za prethodnu odluku.
72.      Akademska zajednica ne slaže se s važnošću izmjene formulacije iz presude Consorzio. Dok neki smatraju da je njome Sud prihvatio prijedlog nezavisnog odvjetnika M. Bobeka o razlikovanju tumačenja i primjene(50), drugi su oprezniji, smatrajući da izraz „pravilno tumačenje prava Unije” može obuhvatiti i pravilnu primjenu prava Unije(51).
73.      Zašto je to pitanje relevantno u vezi s ovim predmetom?
74.      Načelno će nacionalnim sudovima biti potrebno tumačenje prava Unije koje daje Sud kako bi primijenili pravo Unije radi rješavanja spora koji se pred njima vodi. Pitanje tumačenja prava Unije uvijek je povezano s činjeničnim stanjem predmeta o kojem je riječ. Nezavisni odvjetnik M. Bobek smatrao je da moguće razlike u načinu na koji nacionalni sudovi primjenjuju pravo Unije ne bi trebale izazivati zabrinutost u pogledu cilja osiguravanja ujednačenog tumačenja prava Unije. Stoga prema njegovu mišljenju sud kojem je potrebna pomoć Suda u primjeni prava Unije nije obvezan uputiti zahtjev za prethodnu odluku. Iz toga onda slijedi da, ako ne postoji obveza upućivanja zahtjeva za prethodnu odluku, ne može postojati povreda te obveze koja bi se mogla uzeti u obzir kako bi se ocijenilo je li povreda prava Unije kojom se dodjeljuju prava pojedincima dovoljno ozbiljna da dovede do odgovornosti države.
75.      Ako se taj prijedlog prihvati, sud koji odlučuje o tužbi za utvrđivanje odgovornosti države trebao bi utvrditi je li sud koji odlučuje u posljednjem stupnju počinio pogrešku u tumačenju ili primjeni prava Unije. U potonjem slučaju može isključiti povredu obveze upućivanja zahtjeva kao faktora koji može dovesti do zaključka da je povreda prava Unije kojom se dodjeljuju prava pojedincima dovoljno ozbiljna.
76.      Međutim, ako izmjena formulacije koju je Sud napravio u presudi Consorzio nije isključila pitanja primjene prava Unije iz obveze upućivanja zahtjeva za prethodnu odluku, nije potrebno utvrditi je li sud koji odlučuje u posljednjem stupnju protumačio ili primijenio pravo Unije.
77.      Pogreška portugalskog Vrhovnog suda u presudi iz 2009. mogla bi se shvatiti kao pogreška u primjeni prava Unije jer je taj sud uzeo u obzir pojam „prijenos pogona” u zakonodavstvu Unije kako je protumačen u relevantnoj sudskoj praksi Suda, ali ga je potom pogrešno primijenio na predmetnu situaciju(52). Ako primjena prava Unije ne stvara obvezu upućivanja zahtjeva za prethodnu odluku, nije relevantna povreda te obveze kao čimbenika za ocjenu težine povrede(53).
78.      Međutim, to nije bilo utvrđenje Suda u presudi Ferreira I. Umjesto toga, Sud je smatrao da je portugalski Vrhovni sud trebao uputiti zahtjev za prethodnu odluku(54). To me dovodi do zaključka da Sud ne razlikuje tumačenje i primjenu u pogledu obveze upućivanja zahtjeva za prethodnu odluku ili da je smatrao da je pogreška portugalskog Vrhovnog suda bila pogreška u tumačenju, a ne u primjeni.
79.      Stoga bi pojašnjenje Suda u pogledu izmjene formulacije u presudi Consorzio moglo utjecati na odgovor koji treba dati sudu koji je uputio zahtjev.
80.      Imajući navedeno na umu, nisam uvjerena da bi Sud trebao razlikovati tumačenje i primjenu kao kriterij za potvrđivanje ili isključivanje postojanja obveze upućivanja zahtjeva za prethodnu odluku. Tomu je tako zbog dvaju glavnih razloga.
81.      Prvi je razlog taj da se razgraničenje između njih ne može provesti na temelju objektivnog pravila. Tumačenje bi se moglo opisati kao postupak koji omogućuje razumijevanje značenja pravila. Primjena se može shvatiti kao silogizam u kojem je premissa maior opće pravno pravilo, a premissa minor činjenično stanje predmeta. Međutim, kao što je to nezavisni odvjetnik F. Capotorti naveo u predmetu CILFIT, problem je u tome da primjena bez tumačenja nije moguća; kako bi pravilo primijenio na činjenice predmeta, sud ga najprije mora tumačiti, makar samo kako bi utvrdio da je njegovo značenje savršeno jasno(55). Stoga, kako bi odlučio da je premissa maior jasna, u smislu situacije „acte clair”, sud najprije treba tumačiti tu premisu.
82.      Stoga se ne može utvrditi granica između tumačenja i primjene, koja se temelji na određenoj unaprijed utvrđenoj razini općenitosti. Različite osobe mogu različito ocijeniti kada prestaje tumačenje, a počinje primjena(56).
83.      Drugi razlog zbog kojeg smatram da Sud ne bi trebao praviti razliku između tumačenja i primjene jest taj da i razlike u primjeni mogu biti relevantne s gledišta ujednačenosti prava Unije.
84.      Uzmimo za primjer mišljenje nezavisnog odvjetnika M. Bobeka o primjeni prava Unije u pogledu koje nacionalni sud koji odlučuje u zadnjem stupnju ne bi trebao biti dužan uputiti zahtjev za prethodnu odluku: je li sudar zrakoplova s pticom izvanredna okolnost koja na temelju primjenjivog prava Unije(57) oslobađa zračnog prijevoznika obveze plaćanja odštete putniku čiji je let otkazan ili je kasnio(58). Sud je, kako je nezavisni odvjetnik naglasio, već dao tumačenje pojma „izvanredne okolnosti” kao „događaja koji nije dio redovnog obavljanja djelatnosti predmetnog zračnog prijevoznika i koji je izvan njegove stvarne kontrole”(59). Prema njegovu mišljenju, kada odlučuje je li sudar zrakoplova s pticom izvanredna okolnost, sud primjenjuje pravo Unije.
85.      Međutim, iako se mogu složiti s tim da je riječ o primjeru primjene (ako se prihvati razlika između tumačenja i primjene), ta bi situacija, kako bi se osigurala ujednačenost prava Unije, mogla zahtijevati upućivanje zahtjeva za prethodnu odluku. Moguće je da sud smatra da je sudar zrakoplova s pticom dio redovnog obavljanja djelatnosti zračnog prijevoznika (naposljetku, zrakoplovi lete), čak i ako su izvan njegove kontrole i stoga nije izvanredna okolnost. Drugi sud mogao bi drukčije odlučiti i utvrditi da sudar takve vrste jest izvanredna okolnost jer se ne događa često i zračni prijevoznik to ni u kojem slučaju ne može predvidjeti. Posljedica toga bila bi ta da bi prvi sud, koji, kao što to danas znamo, nije bio u pravu(60), zračnom prijevozniku naložio plaćanje odštete, dok drugi to ne bi učinio. Stoga bi se prema putnicima i zračnim prijevoznicima koji se nalaze u istoj situaciji postupilo različito.
86.      Opći cilj osiguravanja ujednačenosti prava Unije nije sam sebi svrha; ujednačenost je potrebna kako bi se osiguralo jednako postupanje prema subjektima prava Unije u jednakim situacijama. To znači da bi, kad bi se situacija u tom primjeru procjenjivala s obzirom na cilj osiguranja ujednačenosti prava Unije, sudovi mogli biti obvezni uputiti zahtjev za prethodnu odluku, čak i ako bi samo primjenjivali pravo Unije.
87.      Ukratko, prema mojem mišljenju, Sud se ne bi trebao oslanjati na razliku između tumačenja i primjene kako bi isključio primjenu obveze upućivanja zahtjeva iz članka 267. trećeg stavka UFEU-a(61). Stoga, ako je sud koji odlučuje u posljednjem stupnju pogrešno primijenio pravo Unije kojim se dodjeljuju prava pojedincima, neupućivanje zahtjeva moglo bi dovesti do dovoljno ozbiljne povrede za potrebe odgovornosti države. Drugim riječima, pogrešna primjena može biti drugi element jednadžbe, kako je navedena u točki 56. ovog mišljenja.
88.      U ovom slučaju, čak i ako bi se moglo smatrati da je portugalski Vrhovni sud primijenio, a ne tumačio pojam prava Unije „prijenos pogona”, on ne bi trebao samo na temelju toga biti izuzet od obveze upućivanja zahtjeva za prethodnu odluku. Njegova odluka da ne uputi zahtjev za prethodnu odluku može se opravdati samo ako je taj sud smatrao da bi Sud i drugi sudovi koji odlučuju u posljednjem stupnju primijenili taj pojam na isti način u okolnostima predmetnog slučaja.
89.      Kako je pojašnjeno, Sud je u predmetu Ferreira I smatrao da je portugalski Vrhovni sud u okolnostima ovog slučaja bio obvezan uputiti zahtjev za prethodnu odluku. Čini se da to upućuje na to da je on povrijedio svoju obvezu upućivanja zahtjeva na temelju članka 267. trećeg stavka UFEU-a, što bi dovelo do zaključka da je njegova pogrešna primjena pojma „prijenos pogona” u pravu Unije bila dovoljno ozbiljna.
90.      Međutim, još se može postaviti pitanje može li povreda obveze upućivanja zahtjeva biti ispričiva.
91.      Prema mojem mišljenju, sud koji odlučuje u posljednjem stupnju doista može biti ispričan za neupućivanje zahtjeva za prethodnu odluku, čak i ako Sud a posteriori utvrdi da je trebao uputiti zahtjev za prethodnu odluku. To znači da utvrđenje Suda, iz današnje perspektive, samo po sebi ne dovodi do neispričive povrede obveze upućivanja zahtjeva za prethodnu odluku.
92.      Ako je sud pružio razumno objašnjenje u pogledu razloga zbog kojih je u trenutku donošenja odluke smatrao da takva obveza ne postoji u okolnostima predmeta koji se pred njim vodi, njegova povreda obveze upućivanja zahtjeva ne dovodi do dovoljno ozbiljne povrede u primjeni prava Unije. To me dovodi do toga da druga novost presude Consorzio zahtijeva od sudova koji odlučuju u posljednjem stupnju da obrazlože svoje odluke o neupućivanju zahtjeva za prethodnu odluku.
C.      Važnost obrazloženja
93.      Čak i ako smatram da se tumačenje i primjena ne mogu svrsishodno razlikovati kako bi se sudove koji odlučuju u posljednjem stupnju oslobodilo obveze upućivanja zahtjeva za prethodnu odluku, smatram da ti sudovi moraju imati dovoljnu slobodu u tumačenju i primjeni prava Unije.
94.      Kao što je već priznato u presudi van Gend and Loos(62), nacionalni sudovi dio su pravosuđa Unije. Njihov položaj kao sudova Unije naglašen je i ojačan u novijoj sudskoj praksi(63).
95.      U takvom sustavu odnos između Suda i nacionalnih sudova mora se temeljiti na uzajamnom povjerenju. Načelno nema razloga sumnjati u sudove koji odlučuju u posljednjem stupnju da će uputiti zahtjeve za prethodnu odluku ako smatraju da je to važno radi ujednačenosti prava Unije. Stoga smatram da je strah od neujednačenosti do koje može doći zbog povreda obveze upućivanja zahtjeva za prethodnu odluku pretjeran(64).
96.      Prema mojem mišljenju, obveza obrazlaganja koju nacionalni sudovi imaju na temelju članka 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja) i koja je pojačana u vezi s obrazloženjem zbog neupućivanja u presudi Consorzio dovoljna je kako bi se sudove prisililo da uzmu u obzir interes za ujednačenost prava Unije kada odlučuju moraju li uputiti zahtjev za prethodnu odluku u određenom predmetu.
97.      Kao što je već navedeno, Sud je u presudi Consorzio od sudova koji odlučuju u posljednjem stupnju zahtijevao da iznesu razloge zbog kojih su odlučili ne uputiti zahtjev s obzirom na tri situacije iz presude CILFIT. Prema mojem mišljenju, takvo je rasuđivanje prikladan način da se očuva ujednačenost prava Unije i istodobno osigura djelotvorna zaštita pojedinačnih prava.
98.      Kao što sam to istaknula u svojem mišljenju u predmetu Remling(65), odgovarajuće obrazloženje zašto sud koji odlučuje u posljednjem stupnju nije uputio zahtjev može osloboditi taj sud od odgovornosti iz presude Köbler.
99.      Kakvo obrazloženje može opravdati neupućivanje zahtjeva za prethodnu odluku? Odgovarajuće obrazloženje u biti zahtijeva da sud koji odlučuje u posljednjem stupnju objasni zašto smatra da pravilo prava Unije, s obzirom na sudsku praksu koja ga tumači, ne ostavlja mjesta razumnoj sumnji u to da se ono na određeni način primjenjuje na određeni skup činjenica.
100. Ako sud objasni zašto takvu primjenu smatra pravilnom, to istodobno pokazuje da taj sud nije smatrao da bi Sud ili sudovi koji odlučuju u posljednjem stupnju drugih država članica odlučili drukčije.
101. Sudovima se ne može dati kontrolni popis odgovarajućih pojašnjenja jer to ovisi o okolnostima svakog pojedinog slučaja. Međutim, može se reći što nije valjano obrazloženje – primjerice floskula da sud ne sumnja u pravilnu primjenu prava Unije, a da pritom ne objasni zašto, ili mehaničko nabrajanje relevantnih presuda Suda, a da se pritom ne objašnjava zašto su one navele suca na određeno rješenje u predmetu.
102. Ovaj predmet prethodi uvođenju obveze za sudove koji odlučuju u posljednjem stupnju da obrazlože svoju odluku o neupućivanju zahtjeva za prethodnu odluku s obzirom na kriterije iz presude CILFIT, koja nije bila izričito spomenuta prije presude Consorzio.
103. Ipak, obveza obrazlaganja u svakom se slučaju ne temelji na članku 267. UFEU-a, nego na članku 47. Povelje, u okviru prava na pošteno suđenje, te postoji kako bi se strankama u sporu omogućilo da razumiju obrazloženje donesene presude(66). Načelno, odgovarajuće objašnjenje zašto je pravilo primijenjeno na određeni način sadržava, čak i ako to nije izričito, objašnjenje razloga zbog kojih sud nije uputio zahtjev.
104. Stoga, čak i ako bi Sud, kao u ovom slučaju, iz današnje perspektive mogao smatrati da je sud koji odlučuje u posljednjem stupnju trebao uputiti zahtjev, to ne znači da (sada očita) povreda obveze upućivanja zahtjeva automatski podrazumijeva da je povreda prava Unije kojom se dodjeljuju prava pojedincima dovoljno ozbiljna.
105. Primjereno objašnjenje neupućivanja zahtjeva za prethodnu odluku može opravdati povredu obveze upućivanja zahtjeva za prethodnu odluku i ne dovesti do dovoljno ozbiljne povrede.
106. Takvo tumačenje međudjelovanja između povrede pravila Unije o dodjeli prava i povrede obveze upućivanja zahtjeva u skladu je s ishodom u predmetu Köbler. U tom je predmetu Sud smatrao da austrijski sud koji odlučuje u posljednjem stupnju nije pravilno primijenio pravo Unije i da je trebao ustrajati u svojem zahtjevu za prethodnu odluku. Ipak, Sud je presudio da je odluka o neupućivanju zahtjeva za prethodnu odluku bila ispričiva jer je sud pogrešno protumačio presudu Suda u tom području. Stoga je Sud zaključio da ne postoji dovoljno ozbiljna povreda(67).
107. Da zaključim ovaj dio, ako sud koji odlučuje u posljednjem stupnju pruži razumno objašnjenje razloga zbog kojih je primijenio pravo Unije, uključujući relevantnu sudsku praksu, na način kako je to učinio, čak i ako se s obzirom na sadašnju perspektivu takva primjena smatra pogrešnom, odluka suda da ne uputi zahtjev može biti ispričana i ne može dovesti do utvrđenja postojanja dovoljno ozbiljne povrede za potrebe odgovornosti države.
D.      Primjena na ovaj predmet
108. Što se tiče ovog predmeta, napominjem da je, kada rješenje predmeta ovisi o primjeni pojmova koji izrazito ovise o činjenicama poput pojma „prijenos pogona”, moguće da dva suda u istim okolnostima zaključe drukčije je li došlo do prijenosa pogona(68).
109. Doista, zaključci u presudi portugalskog Vrhovnog suda iz 2009. i Suda u presudi Ferreira I bili su različiti.
110. Pod uvjetom da Sud prilikom odgovora na prvo pitanje potvrdi da je portugalski Vrhovni sud pogrešno primijenio pojam Unije „prijenos pogona”, odluka tog suda da ne uputi zahtjev u presudi iz 2009. mogla bi doprinijeti utvrđenju da je ta nepravilna primjena dovoljno ozbiljna povreda. Međutim, to bi bilo tako samo ako taj sud u presudi iz 2009. nije dovoljno objasnio razloge zbog kojih je smatrao da ga je sudska praksa Suda dovela do zaključka da u okolnostima ovog slučaja nije bilo prijenosa pogona.
111. Čak i da je Sud u presudi Ferreira I smatrao da je portugalski Vrhovni sud trebao uputiti zahtjev, to ne znači da takva povreda ne može biti ispričana. U predmetu Ferreira I Sudu nije postavljeno pitanje o načinu na koji povreda obveze upućivanja zahtjeva pridonosi utvrđivanju dovoljno ozbiljne povrede za potrebe odgovornosti države.
112. Čini mi se da je portugalski Vrhovni sud uzeo u obzir relevantnu sudsku praksu Suda i objasnio kako ga je ta sudska praksa dovela do zaključka da u konkretnim okolnostima ovog slučaja nije bilo prijenosa pogona (vidjeti točku 13. ovog mišljenja)(69), Međutim, na sudu koji je uputio zahtjev je da to provjeri na temelju objašnjenja u presudi iz 2009.
113. Također mi se čini da je portugalski Vrhovni sud upravo zbog te sudske prakse Suda smatrao da zahtjev za prethodnu odluku nije bio potreban. Smatrao je da je
za rješavanje predmeta pojam „prijenos pogona” bio dovoljno razjašnjen već postojećim tumačenjem Suda.
114. Međutim, Sud je u presudi Ferreira I smatrao da je jedan od razloga zbog kojih je portugalski Vrhovni sud trebao uputiti zahtjev upravo to što su drugi nacionalni sudovi smatrali da je pojam „prijenos pogona” složen te su često upućivali zahtjeve za prethodnu odluku (vidjeti točku 19. ovog mišljenja). Stoga je Sud, pomalo paradoksalno, smatrao da su mnogobrojna tumačenja koja je dao u različitim predmetima bila razlog zbog kojeg je portugalski Vrhovni sud trebao ponovno uputiti zahtjev. Taj je sud, naprotiv, smatrao da su ta tumačenja razlog zbog kojeg nije morao uputiti zahtjev jer je utvrdio da ga postojeća sudska praksa dovoljno upoznaje s tim kako primijeniti taj pojam na nove okolnosti slučaja.
115. Čini mi se da je stajalište portugalskog Vrhovnog suda prihvatljivo objašnjenje razloga zbog kojih je smatrao da ne treba uputiti zahtjev. Međutim, to je slučaj, pod uvjetom da je zaista objasnio zašto je postojeća sudska praksa pojasnila pojam „prijenos pogona” izvan svake razumne sumnje za potrebe njegove primjene na okolnosti slučaja.
IV.    Zaključak
116. S obzirom na sva prethodna razmatranja, predlažem Sudu da na treće pitanje koje je uputio Supremo Tribunal de Justiça (Vrhovni sud, Portugal) odgovori kako slijedi:
Kako bi se utvrdilo je li pravosudna pogreška koju je počinio sud koji odlučuje u posljednjem stupnju dovoljno ozbiljna povreda koja dovodi do odgovornosti države, povreda obveze upućivanja zahtjeva samo je faktor koji treba uzeti u obzir. Povreda obveze upućivanja zahtjeva može pridonijeti utvrđenju da je povreda prava Unije kojim se dodjeljuju prava dovoljno ozbiljna, ali sama po sebi ne može dovesti do odgovornosti države.
Neovisno o tome je li sud koji odlučuje u posljednjem stupnju pogrešno protumačio ili pogrešno primijenio pravo Unije kojim se dodjeljuju prava pojedincima, neupućivanje zahtjeva moglo bi dovesti do dovoljno ozbiljne povrede za potrebe odgovornosti države.
Ako sud koji odlučuje u posljednjem stupnju pruži razumno obrazloženje zašto je primijenio pravo Unije, uključujući relevantnu sudsku praksu, na način kako je to učinio, odluka suda da ne uputi zahtjev može biti ispričana i ne može dovesti do utvrđenja o postojanju dovoljno ozbiljne povrede za potrebe odgovornosti države.
1      Izvorni jezik: engleski
2      Presuda od 30. rujna 2003. (C-224/01, u daljnjem tekstu: presuda Köbler, EU:C:2003:513)
3      Presuda od 6. listopada 1982., Cilfit i dr., (283/81, u daljnjem tekstu: presuda CILFIT, EU:C:1982:335)
4      Presuda od 6. listopada 2021., Consorzio Italian Management i Catania Multiservizi (C-561/19, u daljnjem tekstu: presuda Consorzio, EU:C:2021:799)
5      Direktiva Vijeća od 14. veljače 1977. o usklađivanju prava država članica o zaštiti prava zaposlenika u slučaju prijenosa poduzeća, pogona ili dijelova poduzeća ili pogona (SL 1977.,
L
61,
str.
26.).
Ta
je
direktiva
izmijenjena
Direktivom
Vijeća
98/50/EZ
od
29.
lipnja
1998.
(SL
1998.,
L
201,
str.
88.).
6      Direktiva Vijeća od 12. ožujka 2001. o usklađivanju zakonodavstava država članica u odnosu na zaštitu prava zaposlenika kod prijenosa poduzeća, pogona ili dijelova poduzeća ili pogona (SL 2001., L 82, str. 16.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 3., str. 151.)
7      Vidjeti u tom pogledu članke 3. i 4. i drugu uvodnu izjavu Direktive 77/187 te članke 3. i 4. i uvodnu izjavu 3. Direktive 2001/23.
8      Vidjeti u tom pogledu članak 1. stavak 1. točku (b) i uvodne izjave 1., 7. i 8. Direktive 2001/23.
9      Zbog dugog trajanja donesena je presuda Europskog suda za ljudska prava (u daljnjem tekstu: ESLJP), kojom je utvrđena povreda članka 6. stavka 1. Europske konvencije za zaštitu ljudskih prava (EKLJP) zbog prekoračenja razumnog roka, kao i povreda članka 13. EKLJP-a, koja se temelji na nepostojanju djelotvornog pravnog lijeka za žalbu zbog prekomjernog trajanja postupka. ESLJP, presuda od 22. svibnja 2012., Ferreira da Silva e Brito i dr. protiv Portugala (CE:ECHR:2012:0522JUD004627309).
10      Vidjeti osobito str. 74. do 79. (pročitano s pomoću strojnog prevođenja).
11      Vidjeti osobito str. 49. do 57. (pročitano s pomoću strojnog prevođenja).
12      Vidjeti osobito str. 157. do 181. (pročitano s pomoću strojnog prevođenja). Ta je presuda sažeta u odluci kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku u ovom predmetu.
13      Prema presudi iz 2009., portugalski Vrhovni sud u bitnome je odlučio kako slijedi. Prvo, taj je sud izložio zakonodavni okvir kojim se uređuje prijenos pogona, uzimajući u obzir ciljeve nacionalnog zakonodavstva i odredbe direktiva 77/187 i 2001/23 i sudsku praksu Suda u pogledu ocjene koju treba provesti o tome je li postojao prijenos pogona. Drugo, taj je sud, s obzirom na kriterije predviđene nacionalnim pravom i pravom Unije, proveo tu ocjenu u predmetnom slučaju. Smatrao je, među ostalim, da nije postojao formalni akt o prijenosu između AIA-e i TAP-a i da nije bilo ni de facto prijenosa nekoliko različitih jedinica reorganiziranih unutar TAP-a kao samostalnog poduzetnika, te da čak i pod pretpostavkom da zaseban prijenos imovine može omogućiti povrat u prijašnje stanje pogona kao gospodarske jedinice unutar korisnika, to u ovom slučaju nije dokazano. Također je uzeo u obzir različite elemente, utvrdivši da nijedan ne omogućava zaključak da je postojao prijenos pogona s AIA-e na TAP te je uputio na sudsku praksu Suda u tom pogledu.
14      Prema presudi iz 2009., portugalski Vrhovni sud u bitnome je obrazložio kako slijedi.
Prvo,
s
obzirom
na
sadržaj
direktiva
o
kojima
je
riječ,
njihovo
tumačenje koje je dao Sud
i na elemente
predmetnog
slučaja,
nije
postojala nikakva
relevantna
sumnja
u
pogledu
tumačenja
koja bi
zahtijevala upućivanje
zahtjeva
za
prethodnu
odluku.
Drugo, Sud je uspostavio ustaljenu sudsku praksu o tumačenju pojma „prijenos pogona” jer Direktiva 2001/23 odražava konsolidaciju pojmova koji proizlaze iz te sudske prakse i ti su pojmovi sada jasni u pogledu sudskog tumačenja (Unije i nacionalnog), što znači da nije bilo potrebno prethodno se savjetovati sa Sudom.
Treće, pitanje
usklađenosti
određenih
odredaba
nacionalnog
prava
s
tom
direktivom
ne
može
biti
predmet
zahtjeva
za
prethodnu
odluku.
Četvrto,
nije
na
Sudu da odredi
je
li
pravilo
prava
Unije
primjenjivo
na
određenu
situaciju
pred
nacionalnim
sudovima
različitih
država
članica;
stoga
se
pitanje
je
li
tumačenje
Suda
direktiva
77/187
i
2001/23
u
skladu
s
tumačenjem
i
primjenom
nacionalnog
zakonodavstva
o
prijenosu
pogona
koje
je
proveo
Žalbeni
sud
u
Lisabonu
nije
moglo
uputiti
Sudu.
15      C‑160/14, EU:C:2015:565
16      Presuda Ferreira I (t. 35.)
17      Vidjeti presudu Ferreira I (t. 29. do 31.).
18      Presuda od 12. veljače 2009. (C-144/07, u daljnjem tekstu: presuda Klarenberg, EU:C:2009:85). Podsjećamo, presuda iz 2009. donesena je 25. veljače 2009.
19      Vidjeti presudu Ferreira I (t. 32. do 34.).
20      Vidjeti presudu Ferreira I (t. 45.). U tom pogledu Sud je u točkama 41. i 42. te presude pojasnio da sama činjenica da su sudovi nižeg stupnja donijeli kontradiktorne odluke nije odlučujuća za nastanak obveze upućivanja zahtjeva. To je u skladu s presudom od 9. rujna 2015., X i van Dijk (C-72/14 i C-197/14, EU:C:2015:564, t. 52. do 63.), koju su Sud i isto vijeće donijeli istoga dana kao presudu Ferreira I, u kojoj je Sud utvrdio da ne postoji obveza upućivanja zahtjeva suda koji odlučuje u posljednjem stupnju koja se temelji samo na činjenici da je sud nižeg stupnja uputio zahtjev za prethodnu odluku u sličnom predmetu niti je sud koji odlučuje u posljednjem stupnju dužan čekati odgovor na to pitanje.
21      Vidjeti presudu Ferreira I (t. 43. do 44.).
22      Vidjeti osobito str. 203. do 215. (pročitano s pomoću strojnog prevođenja).
23      Prema toj presudi, Sud
sudskog
okruga
u
Lisabonu smatrao je da ne postoji pogreška pri tumačenju pojma „prijenos pogona” u smislu Direktive 2001/23. Naglasio je, među ostalim, da je portugalski Vrhovni sud razvio detaljno obrazloženje uzimajući u obzir pravo Unije i priznao da je, u skladu sa sudskom praksom Suda, potrebno provesti sveobuhvatnu analizu okolnosti slučaja. Ne može se ni tvrditi da je portugalski Vrhovni sud pogriješio jer nije uputio na presudu Klarenberg, s obzirom na to da se ta presuda općenito bavila tim pitanjem. Također je zaključio da je portugalski Vrhovni sud logično i dosljedno obrazložio svoju odluku da ne uputi zahtjev za prethodnu odluku te da se, čak i da je ta odluka bila pogrešna na temelju informacija koje su bile naknadno poznate, ta pogreška ne može kvalificirati dovoljno ozbiljnom povredom prava Unije.
24      Vidjeti osobito str. 318. do 382. (pročitano s pomoću strojnog prevođenja).
25      Prema toj presudi, Žalbeni sud u Lisabonu smatrao je da, s obzirom na cjelovitu ocjenu svih elemenata i okolnosti u skladu sa sudskom praksom Suda, portugalski Vrhovni sud nije pogrešno protumačio pojam „prijenos pogona”. Naglasio je, među ostalim, da presuda Klarenberg nije izmijenila tu ocjenu i da je nacionalni sud nadležan za odlučivanje o tome je li u konkretnom slučaju došlo do prijenosa pogona. Također je smatrao da je portugalski Vrhovni sud povrijedio obvezu upućivanja zahtjeva time što je pogrešno ocijenio treba li odustati od te obveze, ali to nije bilo očito u konkretnim okolnostima slučaja. Osobito je istaknuo da je portugalski Vrhovni sud uzeo u obzir relevantne odredbe direktiva o kojima je riječ i sudsku praksu Suda koja se odnosi na pojam „prijenos pogona”.
26      U tom pogledu sud koji je uputio zahtjev ističe da je Sud u presudi Köbler i presudi od 28. srpnja 2016., Tomášová (C-168/15, EU:C:2016:602) utvrdio da nije postojala dovoljno ozbiljna povreda prava Unije.
27      U skladu s člankom 23. stavkom 3. Uredbe sa zakonskom snagom br. 64-A/89 od 27. veljače 1989. o pravnom uređenju raskida pojedinačnih ugovora o radu te sklapanja i isteka ugovora o radu na određeno vrijeme, uzimanje otpremnine zaposlenika čiji je ugovor raskinut zbog kolektivnog otkaza jednako je prihvaćanju otkaza.
28      Da posudim izraz iz mišljenja nezavisnog odvjetnika M. Bobeka u predmetu Hochtief Solutions Magyarországi Fióktelepe (C-620/17, EU:C:2019:340, t. 131.).
29      Vidjeti presudu Köbler (osobito t. 30. do 50.).
30      Vidjeti presude od 19. studenoga 1991., Francovich i dr. (C-6/90 i C-9/90, EU:C:1991:428) i od 5. ožujka 1996., Brasserie du pêcheur i Factortame (C-46/93 i C-48/93, EU:C:1996:79).
31      Vidjeti presudu Köbler, (t. 51. i 52.).
32      Vidjeti po analogiji, u vezi s izvanugovornom odgovornosti Unije, presudu od 10. rujna 2019., HTTS/Vijeće (C-123/18 P, EU:C:2019:694, t. 34.), u kojoj je Sud priznao da: „zahtjev postojanja dovoljno ozbiljne povrede pravnog pravila Unije proizlazi iz nužnosti odvagivanja između, s jedne strane, zaštite pojedinaca od nezakonitih djelovanja institucija i, s druge strane, manevarskog prostora koji se potonjima mora priznati kako se ne bi onemogućilo njihovo djelovanje”.
33      Presuda Köbler, (t. 53.) (moje isticanje). Sud je ovo ponovio u drugim predmetima koji se odnose na odgovornost države pripisivu sudovima koji odlučuju u posljednjem stupnju. Vidjeti primjerice presude od 13. lipnja 2006., Traghetti del Mediterraneo (C‑173/03, EU:C:2006:391, t. 32. i 42.); od 28. srpnja 2016., Tomášová (C-168/15, EU:C:2016:602, t. 24.) i od 29. srpnja 2019., Hochtief Solutions Magyarországi Fióktelepe (C-620/17, EU:C:2019:630, t. 41.).
34      Vidjeti presudu Köbler (t. 55.). Slični elementi izneseni su i u kasnijim presudama o odgovornosti države pripisivoj nacionalnim sudovima koji odlučuju u zadnjem stupnju. Vidjeti primjerice presude od 13. lipnja 2006., Traghetti del Mediterraneo (C‑173/03, EU:C:2006:391, t. 43.) i od 28. srpnja 2016., Tomášová (C‑168/15, EU:C:2016:602, t. 25.).
35      Vidjeti u tom pogledu presudu od 5. ožujka 1996., Brasserie du pêcheur i Factortame (C-46/93 i C-48/93, EU:C:1996:79, t. 56.).
36      Kao istaknuti primjer vidjeti presudu od 24. rujna 1998., Brinkmann (C-319/96, EU:C:1998:429, osobito t. 30. do 33.), u kojoj je Sud smatrao da nepravilna primjena direktive Unije u području oporezivanja od strane nacionalne uprave, koja je pogrešno klasificirala oporezivi proizvod, ne predstavlja dovoljno ozbiljnu povredu.
37      Stoga, iako su svi elementi navedeni zajedno, čini se da je faktor koji se odnosi na ispričivost ili neispričivost povrede središnji koji obuhvaća druge. Vidjeti u tom smislu mišljenje nezavisnog odvjetnika P. Légera u predmetu Köbler (C-224/01, EU:C:2003:207, t. 139.) i u predmetu Traghetti del Mediterraneo (C-173/03, EU:C:2005:602, t. 71.).
38      Tako ja shvaćam utvrđenje Suda u točki 56. presude Köbler, da „je povreda prava Unije dovoljno ozbiljna ako je do nje došlo očitim nepoštovanjem sudske prakse Suda u tom području”.
39      Vidjeti u tom pogledu moje mišljenje u predmetu Remling (C‑767/23, EU:C:2025:486, t. 46. i 47.).
40      Budući da je obveza upućivanja zahtjeva za prethodnu odluku nametnuta u općem interesu osiguravanja ujednačenosti prava Unije, ona se može provesti tužbom zbog povrede obveze na temelju članaka 258. do 260. UFEU-a. Vidjeti primjerice presude od 4. listopada 2018., Komisija/Francuska (Porez po odbitku) (C-416/17, EU:C:2018:811) i od 14. ožujka 2024., Komisija/Ujedinjena Kraljevina (Presuda Vrhovnog suda) (C-516/22, EU:C:2024:231).
41      Vidjeti u tom pogledu nedavnu presudu Suda EFTA-e od 5. lipnja 2025., Dartride AS protiv norveške države (E-25/24, t. 36.), u kojoj je taj sud naveo: „Stoga je članak 267. treći stavak UFEU-a važan prilikom ocjene težine povrede, ali nije jedan od konstitutivnih elemenata postojanja odgovornosti”.
42      Vidjeti presudu CILFIT (t. 10., 13., 14. i 16.).
43      Vidjeti presudu CILFIT (t. 13. i 14.).
44      Vidjeti presudu CILFIT (t. 16.). Tri situacije iz presude CILFIT detaljnije sam razmotrila u svojem mišljenju u predmetu Remling (C-767/23, EU:C:2025:486, t. 24. do 35.).
45      U tom pogledu smatram da „acte clair” ne znači da se jasno pravilo Unije može mehanički primijeniti na okolnosti slučaja. Umjesto toga, to znači da sud koji odlučuje u posljednjem stupnju mora mjerodavno pravo Unije tumačiti u skladu s pravilima tumačenja kojima se koristi Sud Europske unije (kriteriji CILFIT) i odlučiti ostaje li mjesta svakoj razumnoj sumnji da Sud, na temelju istih pravila tumačenja, može doći do drukčijeg zaključka. Vidjeti u tom pogledu Petrić, D., ‘How to make a unicorn or “there never was an ‘acte clair’ in EU law”: Some remarks about Case C‑561/19 Consorzio Italian Management’, Croatian Yearbook of European Law & Policy, sv. 17., 2021., str. 307. do 328.
46      Usporediti presudu CILFIT i dr. (t. 16. i 21.) s presudom Consorzio (t. 33., 39. i 66.).
47      Vidjeti presudu Consorzio (t. 51.). Vidjeti, osim toga, moje mišljenje u predmetu Remling (C-767/23, EU:C:2025:486, osobito t. 43. do 61.), u kojima sam razmotrila razloge i pravnu osnovu takve obveze.
48      Vidjeti mišljenje nezavisnog odvjetnika M. Bobeka u predmetu Consorzio Italian Management i Catania Multiservizi (C-561/19, EU:C:2021:291, osobito t. 131. do 181.).
49      U svojem mišljenju u predmetu Consorzio Italian Management i Catania Multiservizi (C-561/19, EU:C:2021:291, t. 134.) nezavisni odvjetnik M. Bobek je predložio da nacionalni sud koji odlučuje u zadnjem stupnju ima obvezu upućivanja zahtjeva za prethodnu odluku samo ako se u tom predmetu otvara: (i.) opće pitanje u pogledu tumačenja (a ne primjene) prava Unije; (ii.) te koje objektivno daje mjesta većem broju razumnih tumačenja; (iii.) i čiji se odgovor ne može izvesti iz postojeće sudske prakse Suda (ili u pogledu kojeg sud koji je uputio zahtjev želi odstupiti od te sudske prakse).
50      Vidjeti primjerice Broberg, M., i Fenger, N., „If you love anybody set them free: On the Court of Justice’s revision of the acte clair doctrine’, Common Market Law Review, sv. 59.(3), 2022., str. 711. do 738., osobito str. 735. do 736., gdje se navodi da je izmjenom formulacije Sud podržao tumačenje prema kojem je cilj članka 267. UFEU-a osigurati ujednačeno tumačenje, a ne uključiti Sud u svaku primjenu prava Unije koja je složena za sudove koji odlučuju u posljednjem stupnju.
51      Vidjeti primjerice Cecchetti, L. i Gallo, D., ‘The unwritten exceptions to the duty to refer after Consorzio Italian Management II: „Cilfit Strategy” 2.0 and its loopholes’, Review of European Administrative Law, sv. 15. (3), 2022., str. 29. do 61., osobito str. 52. do 53.
52      Primjerice, Broberg, M. i Fenger, N., Broberg and Fenger on Preliminary References to the European Court of Justice, 3. izdanje, Oxford University Press, Oxford, 2021., str. 216. do 218., navode da je presuda Ferreira I primjer primjene prava Unije.
53      Presuda Suda u predmetu Ferreira I može se shvatiti i kao primjena prava Unije, s obzirom na to da je Sud pojam „prijenos pogona” tumačio u posebnim okolnostima tog predmeta (vidjeti točku 17. ovog mišljenja). Međutim, s obzirom na to da je podjela zadaća u okviru prethodnog postupka opisana na način da Sud tumači, a nacionalni sudovi primjenjuju pravo Unije, vjerojatno je da će odgovor Suda u tom predmetu biti kvalificiran kao tumačenje prava Unije.
54      Vidjeti točku 19. ovog mišljenja.
55      Vidjeti mišljenje nezavisnog odvjetnika F. Capotortija u predmetu Cilfit i drugi, (283/81, EU:C:1982:267, t. 4.; 1982. ECR 3432., osobito str. 3435.). Taj je argument upotrijebio kako bi odbio teoriju acte clair, shvaćenu na način da, ako je pravilo jasno, ne treba ga tumačiti, nego ga jednostavno treba primijeniti.
56      U svojem mišljenju u predmetu Consorzio Italian Management i Catania Multiservizi (C-561/19, EU:C:2021:291, t. 149.) nezavisni odvjetnik M. Bobek priznao je tu neugodnost, navodeći da ne sugerira da „se riješimo jednog jednoroga kako bismo ga odmah potom zamijenili drugim”.
57      Uredba Europskog parlamenta i Vijeća od 11. veljače 2004. o utvrđivanju općih pravila odštete i pomoći putnicima u slučaju uskraćenog ukrcaja i otkazivanja ili dužeg kašnjenja leta u polasku te o stavljanju izvan snage Uredbe (EEZ) br. 295/91 (SL 2004., L 46, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 7., svezak 26., str. 21. i ispravak SL 2019., L 119, str. 202.)
58      Mišljenje nezavisnog odvjetnika M. Bobeka u predmetu Consorzio Italian Management i Catania Multiservizi (C-561/19, EU:C:2021:291, t. 140.)
59      Vidjeti mišljenje nezavisnog odvjetnika M. Bobeka u predmetu Consorzio Italian Management i Catania Multiservizi (C-561/19, EU:C:2021:291, t. 140., bilješka 115.) (u kojem se osobito upućuje na presudu od 22. prosinca 2008., Wallentin‑Hermann (C-549/07, EU:C:2008:771, t. 23.).
60      Danas znamo da je sudar zrakoplova s pticom izvanredna okolnost, kao što je to Sud presudio u presudi od 4. svibnja 2017., Pešková i Peška (C-315/15, EU:C:2017:342, t. 26.).
61      To ne znači, međutim, da Sud ne može, kao odabir svoje sudske politike, odlučiti davati općenitije odgovore
kad je pozvan tumačiti europsko pravo.
Vidjeti u tom pogledu mišljenje nezavisnog odvjetnika F. Jacobsa u predmetu Wiener SI (C‑338/95, EU:C:1997:352, osobito t. 8. do 21. i 48.), u kojem je preporučio takav pristup, između ostalog na primjeru tumačenja pojma „prijenos pogona”.
62      Presuda od 5. veljače 1963. (26/62, EU:C:1963:1)
63      Vidjeti primjerice presudu od 27. veljače 2018., Associação Sindical dos Juízes Portugueses (C-64/16, EU:C:2018:117).
64      Međutim, slažem se da je situacija mogla biti drukčija u trenutku donošenja presude CILFIT. Vidjeti, primjerice, Rasmussen, H., „The European Court s acte clair Strategy in CILFIT Or: acte clair, of course! But what does it mean?’, European Law Review, sv. 40., broj 4., 2015., str. 475. do 489. (u tom se članku preuzima stariji članak objavljen u European Law Reviewu, sv. 9., 1984., str. 242. do 259.).
65      Vidjeti moje mišljenje u predmetu Remling (C‑767/23, EU:C:2025:486, t. 50.). Vidjeti i Krommendijk, J., „Open sesame!”: Improving access to the ECJ by requiring national courts to reason their refusals to refer’, European Law Journal, sv. 42. (1), 2017., str. 46. do 62., osobito str. 59. do 104., gdje se navodi da: „Nacionalnom sudu koji odlučuje o zahtjevu iz presude Köbler također je lakše ispitati je li sud zaista ispunio kriterije odgovornosti. Ne čini se nerazumnim pretpostaviti da nacionalni sudovi, kada obrazlože svoje odbijanje zahtjeva za prethodnu odluku, mogu lakše izbjeći odgovornost zbog toga što nisu postupali u zloj vjeri.”
66      Vidjeti moje mišljenje u predmetu Remling (C‑767/23, EU:C:2025:486, točke 52. i 59.).
67      Vidjeti presudu Köbler, t. 123. i 124.
68      Vidjeti primjerice Beltzer, R.M., „The Transfer of Undertakings and the Importance of Taking Over Personnel – A Vicious Circle?’, International Journal of Comparative Labour Law and Industrial Relations, sv. 23. br. 1., 2007., str. 139. do 155., osobito str. 141. i 142., koji je smatrao da, iako je Sud pružio određene faktore tumačenja, „na primjer, dva suda mogu drukčije odlučiti o istim činjenicama kako bi odgovorila na pitanje je li došlo do prijenosa poduzeća. Gotovo je nemoguće upozoriti sud Unije na tu subjektivnost, s obzirom na to da je odvagivanje čimbenika iz presude Spijkers činjenično, a ne pravno pitanje.”
69      U tom pogledu, izostaviti presudu Klarenberg, koju je Sud donio tek nekoliko dana prije presude iz 2009., ne čini značajnu razliku u ocjeni je li portugalski Vrhovni sud mogao smatrati da zahtjev za prethodnu odluku nije bio potreban. Ta je presuda bila samo jedna u nizu presuda u kojima se objašnjava pojam „prijenos pogona” u različitim okolnostima.