Privremena verzija
PRESUDA OPĆEG SUDA (vijeće za prethodne postupke)
(*)
„Zahtjev za prethodnu odluku – Carinska unija – Carinski zakonik – Postupak vanjske proizvodnje – Odobrenje – Članak 84. stavak 1. točka (b) peta alineja i članak 85. Uredbe (EEZ) br. 2913/92 – Članak 211. stavak 1. točka (a) Uredbe (EU) br. 952/2013 – Stavljanje u postupak izvoza u carinskom uredu koji nije određen u odobrenju i koji se nalazi u državi članici koja nije država članica koja je izdala to odobrenje – Carinski dug koji je nastao zbog neispunjavanja obveza – Oslobođenje – Članak 86. stavak 6. Uredbe br. 952/2013 – Carinski dug na temelju članka 77. stavka 1. točke (a) Uredbe br. 952/2013”
U predmetu T-589/24,
povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU-a, koji je uputio Bundesfinanzhof (Savezni sud za financije, Njemačka), odlukom od 6. kolovoza 2024., koju je Sud zaprimio 30. listopada 2024., u postupku
A-GmbH
protiv
Hauptzollamt C
OPĆI SUD (vijeće za prethodne postupke),
u sastavu, tijekom vijećanja: S. Papasavvas, predsjednik, T. Pynnä, J. Laitenberger, G. Hesse (izvjestitelj) i I. Dimitrakopoulos, suci,
nezavisna odvjetnica: M. Brkan,
tajnik: P. Cullen, administrator,
uzimajući u obzir to da je Sud 15. studenog 2024., na temelju članka 50.b trećeg stavka Statuta Suda Europske unije, proslijedio zahtjev za prethodnu odluku Općem sudu,
uzimajući u obzir to da je riječ o području iz članka 50.b prvog stavka točke (c) Statuta Suda Europske unije i da ne postoje neovisna pitanja tumačenja u smislu članka 50.b drugog stavka navedenog statuta,
uzimajući u obzir pisani dio postupka,
nakon rasprave održane 8. rujna 2025.,
uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
–        za A-GmbH, K. Felderhoff, Rechtsanwalt, P. Witte i H.-M. Wolffgang, porezni savjetnici,
–        za belgijsku vladu, S. Baeyens i M. Jacobs, u svojstvu agenata,
–        za Europsku komisiju, B. Eggers i F. Moro, u svojstvu agenata,
saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 26. studenoga 2025.,
donosi sljedeću
Presudu
1        Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 84. stavka 1. točke (b) pete alineje, članka 85., članka 145. stavka 1. i članka 150. stavka 2. Uredbe Vijeća (EEZ) br. 2913/92 od 12. listopada 1992. o Carinskom zakoniku Zajednice (SL 1992., L 302, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 2., str. 110.), kao i članka 77. stavka 1. točke (a), članka 86. stavka 6., članka 211. stavka 1. točke (a) i članka 259. stavka 1. Uredbe (EU) br. 952/2013 Europskog parlamenta i Vijeća od 9. listopada 2013. o Carinskom zakoniku Unije (SL 2013., L 269, str. 1. i ispravci SL 2013., L 287, str. 90., SL 2015., L 70, str. 64., SL 2016., L 267, str. 2., SL 2018., L 294, str. 44., SL 2022., L 43, str. 93., SL 2023./90151, L) (u daljnjem tekstu: Carinski zakonik Unije).
2        Zahtjev je upućen u okviru spora između društva A-GmbH i Hauptzollamta C (Glavni carinski ured C, Njemačka) u vezi s time što je društvo A-GmbH upotrijebilo odobrenje za uporabu postupka vanjske proizvodnje koje je izdao Glavni carinski ured C za stavljanje robe Europske unije u postupak vanjske proizvodnje, u carinskom uredu u Nizozemskoj koji nije bio naveden u tom odobrenju.
Pravni okvir
3        Carinski zakonik Zajednice stavljen je izvan snage i zamijenjen, počevši od 1. svibnja 2016., Carinskim zakonikom Unije. Međutim, uzimajući u obzir vrijeme nastanka činjenica u glavnom postupku, Carinski zakonik Zajednice i dalje se primjenjuje na taj postupak u dijelu u kojem se te činjenice odnose na razdoblje od 29. lipnja 2015. do 30. travnja 2016.
Carinski zakonik Zajednice
4        Odjeljak 3. poglavlja 2. glave IV. Carinskog zakonika Zajednice bio je naslovljen „Suspenzivni postupci i carinski postupci s gospodarskim učinkom”. Točka A tog odjeljka sadržavala je „[o]dredbe zajedničke za više postupaka”. Članci 84. i 85. tog zakonika bili su dio te točke.
5        Članak 84. stavak 1. točka (b) peta alineja Carinskog zakonika Zajednice glasio je:
„1.      U člancima od 85. do 90.:
[...]
(b)
kad se koristi izraz ‚carinski postupak s gospodarskim učinkom’, to podrazumijeva sljedeće postupke:
[...]
–        vanjska proizvodnja.”
6        Članak 85. Carinskog zakonika Zajednice predviđao je:
„Upotreba svakog carinskog postupka s gospodarskim učinkom uvjetovan je odobrenjem kojeg izdaju carinska tijela.”
7        Članak 114. stavak 2. točka (c) druga alineja Carinskog zakonika Zajednice određivala je:
„Sljedeći izrazi imaju sljedeća značenja:
[...]
(c)
proizvodne radnje:
–        [...]
–        prerada robe.”
8        Članak 145. Carinskog zakonika Zajednice predviđao je:
„1.      Ne dovodeći u pitanje odredbe koje uređuju posebna područja koja se odnose na sustav standardne zamjene iz članaka 154. do 159. ili članka 123., postupak vanjske proizvodnje odobrava se za robu Zajednice koja se privremeno izvozi iz carinskog područja Zajednice radi određenih proizvodnih radnji, a proizvodi koji nastanu tim radnjama mogu se pustiti u slobodni promet s potpunim ili djelomičnim oslobođenjem od uvoznih carina.
[...]
3.      Primjenjuju se sljedeće definicije:
(a)
‚privremeno izvezena roba’ znači roba stavljena u postupak vanjske proizvodnje;
(b)
‚proizvodne radnje’ znači radnje navedene u članku 114. stavku 2. točki (c), prvoj, drugoj i trećoj alineji;
(c)
‚dobiveni proizvodi’ znači svi proizvodi nastali proizvodnim radnjama;
[...]”
9        Članak 148. Carinskog zakonika Zajednice predviđao je:
„Odobrenje se daje samo:
[...]
(b)
ako se smatra da je moguće utvrditi da su dobiveni proizvodi proizvedeni od privremeno izvezene robe.
Slučajevi u kojima se može odstupiti od odredaba ovog podstavka i uvjeti pod kojima vrijede ta odstupanja utvrdit će se u skladu s postupkom Odbora [Carinskog zakonika];
(c)
ako donošenje odobrenja za uporabu postupka vanjske proizvodnje ozbiljno ne ugrožava osnovne interese proizvođača iz Zajednice (gospodarski uvjeti).”
10      Članak 150. stavak 2. Carinskog zakonika Zajednice predviđao je:
„Ne odobrava se potpuno ili djelomično oslobođenje od uvoznih carina koje je predviđeno člankom 151., ako nije ispunjen neki od uvjeta ili neka od obveza u vezi s postupkom vanjske proizvodnje, osim ako se utvrdi da te manjkavosti bitno ne utječu na pravilnu provedbu postupka.”
Provedbena uredba
11      Članak 1. Uredbe Komisije (EEZ) br. 2454/93 od 2. srpnja 1993. o utvrđivanju odredaba za provedbu Uredbe br. 2913/92 (SL 1993., L 253, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 2., str. 110.), kako je izmijenjena Uredbom Komisije (EZ) br. 1192/2008 od 17. studenog 2008. (SL 2008., L 329, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 11., str. 207.) (u daljnjem tekstu: Provedbena uredba) glasio je:
„U smislu ove uredbe:
[...]
13)
Jedinstveno odobrenje znači: odobrenje koje obuhvaća carinske uprave u više od jedne države članice za jedan od sljedećih postupaka:
–        [...]
–        carinske postupke s gospodarskim učinkom na temelju članka 84. stavka 1. točke (b) [Carinskog zakonika Zajednice],
[...]”
12      Članak 496. točka (f) Provedbene uredbe definira „carinski ured za stavljanje proizvoda” kao „carinski ured koji je u odobrenju naveden kao ovlašten za prihvaćanje deklaracija za stavljanje u carinski postupak”.
13      U skladu s člankom 500. Provedbene uredbe:
„1.      Ako se podnosi zahtjev za jedinstveno odobrenje, potrebna je prethodna suglasnost tijela na koje se to odnosi, u skladu s postupkom utvrđenim u stavcima 2. i 3.
2.      U slučaju privremenog uvoza, zahtjev se podnosi carinskim tijelima određenima za mjesto prve uporabe, ne dovodeći u pitanje drugi podstavak članka 580. stavka 2.
U ostalim slučajevima, on se podnosi carinskim tijelima određenima za mjesto gdje se vodi glavno knjigovodstvo podnositelja zahtjeva, olakšavajući revizorski nadzor postupka, te mjesto na kojem se obavlja barem dio radnji skladištenja, prerade ili privremenog izvoza, obuhvaćenih odobrenjem.
[...]
3.      Carinska tijela određena u skladu sa stavkom 2. šalju zahtjev i nacrt odobrenja drugim carinskim tijelima na koje se to odnosi, koja potvrđuju datum primitka u roku od 15 dana.
Druga carinska tijela na koje se to odnosi šalju obavijest o svim primjedbama u roku od 30 dana od datuma primitka nacrta odobrenja. Kada se obavijesti o primjedbama pošalju u tom roku, a ne postigne se sporazum, zahtjev se odbija u onoj mjeri u kojoj su istaknute primjedbe.
4.      Carinska tijela mogu izdati odobrenje ako u roku od 30 dana ne prime obavijest o primjedbama na nacrt odobrenja.
Jedan primjerak usuglašenog odobrenja šalju svim carinskim tijelima na koje se to odnosi.”
Carinski zakonik Unije
14      Članak 26. Carinskog zakonika Unije, naslovljen „Valjanost odluka na cijelom području Unije”, glasi:
„Osim u slučajevima kada je učinak odluke ograničen na jednu ili više država članica, odluke koje se odnose na primjenu carinskog zakonodavstva valjane su na cijelom carinskom području Unije.”
15      Članak 77. Carinskog zakonika Unije naslovljen je „Puštanje u slobodni promet i privremeni uvoz” glasi kako slijedi:
„1.      Uvozni carinski dug nastaje stavljanjem robe koja nije roba Unije i koja podliježe plaćanju uvoznih carina u bilo koji od sljedećih carinskih postupaka:
(a)
puštanje u slobodni promet, uključujući prema odredbama za posebnu uporabu;
[...]”
16      U skladu s člankom 79. stavkom 1. Carinskog zakonika Unije:
„Za robu koja podliježe uvoznoj carini, uvozni carinski dug nastaje uslijed neispunjavanja bilo čega od sljedećeg:
(a)
jedne od obveza utvrđenih carinskim zakonodavstvom, koja se odnosi na unos robe koja nije roba Unije na carinsko područje Unije, njezino izuzimanje ispod carinskog nadzora ili kretanje, preradu, privremeni smještaj, privremeni uvoz ili raspolaganje takvom robom unutar tog područja;
(b)
jedne od obveza utvrđenih carinskim zakonodavstvom i koja se odnosi na uporabu robe u posebne svrhe unutar carinskog područja Unije;
(c)
uvjeta koji uređuje stavljanje robe koja nije roba Unije u carinski postupak ili odobravanje, na temelju uporabe robe u posebne svrhe, izuzeća od carine ili smanjene stope uvozne carine.”
17      U skladu s člankom 82. stavkom 1. Carinskog zakonika Unije:
„Za robu koja podliježe uvoznoj carini, uvozni carinski dug nastaje uslijed neispunjavanja bilo čega od sljedećeg:
(a)
jedne od obveza utvrđenih carinskim zakonodavstvom za izlazak robe;
(b)
uvjeta pod kojima se roba smije iznijeti iz carinskog područja Unije s potpunim ili djelomičnim oslobođenjem od izvozne carine.”
18      Članak 86. Carinskog zakonika Unije, naslovljen „Posebna pravila za izračun iznosa uvozne carine”, u stavku 6. predviđa:
„Ako carinsko zakonodavstvo predviđa povoljno tarifno postupanje za robu ili oslobođenje ili potpuno ili djelomično izuzeće od uvozne ili izvozne carine prema članku 56. stavku 2. točkama (d) do (g), člancima 203., 204., 205. i 208. ili člancima 259. do 262. ove uredbe ili prema Uredbi Vijeća (EZ) br. 1186/2009 od 16. studenoga 2009. o uspostavi sustava oslobođenja od carina u Zajednici, takvo povoljno tarifno postupanje, oslobođenje ili izuzeće također se primjenjuje u slučajevima kada je carinski dug nastao prema člancima 79. ili 82. ove uredbe, pod uvjetom da takav propust koji je doveo do nastanka carinskog duga ne predstavlja pokušaj prijevare.”
19      U skladu s člankom 173. Carinskog zakonika Unije:
„1.      Deklarantu se, na zahtjev, može dopustiti izmjena jednog ili više podataka u carinskoj deklaraciji nakon što je carina prihvatila tu deklaraciju. Carinska deklaracija se, zbog izmjena, ne može primijeniti na drugu robu, osim one koju izvorno obuhvaća.
2.      Takve izmjene nisu dopuštene ako se traže nakon jednog od sljedećih događaja:
[...]
(c)
nakon što su carinska tijela pustila robu.
3.      Na zahtjev deklaranta se u roku od tri godine od dana prihvaćanja carinske deklaracije može dopustiti izmjena carinske deklaracije nakon puštanja robe kako bi deklarant ispunio svoje obveze vezane za stavljanje robe u dotični carinski postupak.”
20      Članak 211. Carinskog zakonika Unije glasi:
„1.      Odobrenje carinskih tijela potrebno je za sljedeće:
(a)
primjenu postupka unutarnje ili vanjske proizvodnje, postupka privremenog uvoza ili postupka uporabe u posebne svrhe;
[...]”
21      Člankom 259. Carinskog zakonika Unije predviđa se:
„1.      U postupku vanjske proizvodnje, roba Unije može se privremeno izvesti iz carinskog područja Unije kako bi se obavile proizvodne radnje. Prerađeni proizvodi koji nastaju iz takve robe mogu se pustiti u slobodni promet s potpunim ili djelomičnim oslobođenjem od uvozne carine na zahtjev korisnika odobrenja ili neke druge osobe koja ima poslovni nastan na carinskom području Unije, pod uvjetom da je ta osoba pribavila dozvolu korisnika odobrenja i da su uvjeti iz odobrenja ispunjeni.
[...]
3.      Carinska tijela određuju razdoblje u kojem privremeno izvezena roba mora biti ponovo uvezena na carinsko područje Unije u obliku prerađenih proizvoda i puštena u slobodni promet kako bi mogla iskoristiti potpuno ili djelomično oslobođenje od uvozne carine. Ona mogu odobriti produljenje, u razumnome trajanju, tog razdoblja na opravdani zahtjev korisnika odobrenja.”
Delegirana uredba
22      Članak 2. stavak 1. Delegirane uredbe Komisije (EU) 2015/2446 od 28. srpnja 2015. o dopuni Uredbe (EU) br. 952/2013 o detaljnim pravilima koja se odnose na pojedine odredbe Carinskog zakonika Unije (SL 2015., L 343, str. 1.; u daljnjem tekstu: Delegirana uredba) određuje:
23      „Razmjena i pohrana podataka koji se zahtijevaju za zahtjeve i odluke podliježe zajedničkim zahtjevima u pogledu podataka navedenima u Prilogu A.”
24      Poglavlje 1. glave I Priloga A Delegiranoj uredbi sadržava tablicu, naslovljenu „Tablica zahtjeva u pogledu podataka”. Stupac 8.b te tablice („Zahtjev i odobrenje za primjenu postupka vanjske proizvodnje”) sadržava, nasuprot podatkovnom elementu 4/10 naslovljenom „Carinski ured(i) stavljanja u postupak”, simbol „A”, koji odgovara obveznom podatkovnom elementu, odnosno „podacima koje zahtijeva svaka država članica”.
Provedbena uredba
25      Članak 261. Provedbene uredbe Komisije (EU) 2015/2447 оd 24. studenoga 2015. o utvrđivanju detaljnih pravila za provedbu određenih odredbi Uredbe br. 952/2013 (SL
2015., L 343, str. 558. i ispravci SL 2016., L 87, str. 35., SL 2017., L 101, str. 196. i SL 2018., L 157, str. 27.) (u daljnjem tekstu: Provedbena uredba) predviđa:
„1.      Nadležno carinsko tijelo donosi odluku o zahtjevu bez savjetovanja s drugim carinskim tijelima uključenima u zahtjev, kako je utvrđeno u članku 260. ove uredbe, u jednom od sljedećih slučajeva:
[...]
(c)
jedini postupak u koji je uključeno više država članica je postupak u kojem carinski ured stavljanja u postupak i carinski ured zaključenja nisu isti;
[...]”
Glavni postupak i prethodna pitanja
26      Glavni carinski ured C izdao je 1. prosinca 2014. društvu A-GmbH, podnositelju revizije u glavnom postupku, odobrenje za uporabu postupka vanjske proizvodnje kako bi proizvodnim radnjama u društvu sa sjedištem u Švicarskoj proizvodilo ulje kikirikija kao prerađeni proizvod (u daljnjem tekstu: odobrenje za stavljanje u postupak vanjske proizvodnje).
27      U odobrenju za stavljanje u postupak vanjske proizvodnje dvije njemačke carinarnice (carinski ured W i carinski ured Z) bile su određene kao uredi stavljanja robe u postupak, koji su u tom smislu bili ovlašteni prihvaćati deklaracije za stavljanje privremeno izvezene robe u taj postupak.
28      Od lipnja 2015. do rujna 2017. podnositelj revizije u glavnom postupku
je u Nizozemskoj u slobodnom prometu kupovao sirovo ulje od kikirikija. Ta roba Unije deklarirana je nizozemskom carinskom uredu radi izravnog izvoza u Švicarsku s oznakom carinskog postupka 1000 (konačni izvoz bez prethodnog postupka). Nakon proizvodnih radnji u Švicarskoj podnositelj revizije iz glavnog postupka stavio je prerađeni proizvod u carinski postupak puštanja u slobodan promet u Uniji s oznakom carinskog postupka 4000 (istodobno puštanje u slobodni promet bez prethodnog postupka). Podnositelj revizije iz glavnog postupka je za carinsku vrijednost naveo trošak proizvodnih radnji obavljenih u Švicarskoj, a ne vrijednost uvezenog prerađenog ulja kikirikija.
29      Glavni carinski ured C izmijenio je, s učinkom od 16. ožujka 2018., odobrenje za stavljanje u postupak vanjske proizvodnje dodavanjem navedene nizozemske carinarnice kao ureda za stavljanje privremeno izvezene robe u postupak vanjske proizvodnje.
30      Rješenjem o utvrđivanju uvoznih carina od 25. srpnja 2018. Glavni carinski ured C naknadno je naplatio carinu jer se podnositelj revizije u glavnom postupku nije mogao koristiti postupkom vanjske proizvodnje zato što robu Unije nije prijavio pod carinskom oznakom 2100 (privremeni izvoz u okviru postupka vanjske proizvodnje bez prethodnog postupka) u jednom od njemačkih carinskih ureda određenih u odobrenju za stavljanje u postupak vanjske proizvodnje.
31      Podnositelj revizije u glavnom postupku podnio je prigovor protiv te naplate carine Glavnom carinskom uredu C. Osim toga, u nizozemskoj carinarnici
izmijenio je izvozne deklaracije za sirovo ulje od kikirikija kako bi u te deklaracije unio carinsku oznaku postupka vanjske proizvodnje (oznaka 2100 u polju 37.) i upućivanje na odobrenje za stavljanje u postupak vanjske proizvodnje (u polju 44.). Rješenjem o utvrđenju od 5. prosinca 2018. Glavni carinski ured C smanjio je iznos carine koji treba naknadno naplatiti, a u preostalom dijelu odbio je prigovor.
32      Finanzgericht (Financijski sud, Njemačka), pred kojim je podnositelj revizije u glavnom postupku pokrenuo postupak, presudio je da on ne može uvoziti prerađeno ulje od kikirikija uz djelomično oslobođenje od uvoznih carina na temelju članka 145. Carinskog zakonika Zajednice jer nije iskoristio odobrenje za stavljanje u postupak vanjske proizvodnje i jer privremeno izvezenu robu nije stavio u taj postupak.
33      S jedne strane, taj je sud smatrao da, iako je Glavni carinski ured C načelno vezan odlukama nizozemske carinske uprave, podnositelj revizije u glavnom postupku nije raspolagao potrebnim odobrenjima kako bi mogao ostvariti pravo na djelomično oslobođenje. S druge strane, utvrdio je da je to nepostojanje odobrenja imalo stvaran utjecaj na pravilnu provedbu postupka vanjske proizvodnje, osobito zato što nije bilo moguće osigurati utvrđivanje istovjetnosti predmetne robe. Osim toga, Finanzgericht (Financijski sud) smatrao je da podnositelj revizije u glavnom postupku ne može zahtijevati djelomično oslobođenje ni na temelju članka 212.a Carinskog zakonika Zajednice, koji je zamijenio članak 86. stavak 6. Carinskog zakonika Unije, jer je postupao s očitom nepažnjom.
34      U okviru revizije podnesene Bundesfinanzhofu (Savezni financijski sud, Njemačka), sudu koji je uputio zahtjev, podnositelj revizije u glavnom postupku u biti tvrdi da okolnost da su izvozne deklaracije podnesene carinskom uredu koji nije nadležan u Njemačkoj nije utjecala na primjenu postupka vanjske proizvodnje, tim više što je Glavni carinski ured C raspolagao drugim sredstvima kako bi osigurao poštovanje uvjeta za utvrđivanje istovjetnosti predmetne robe.
35      U tom pogledu, sud koji je uputio zahtjev sklon je smatrati da su odluke nizozemske carinarnice o izmjeni izvoznih deklaracija bile valjane na cijelom carinskom području Unije i da je nenavođenje nizozemske carinarnice u odobrenju za stavljanje u postupak vanjske proizvodnje bilo samo formalne naravi. Osim toga, ističe da ništa ne upućuje na to da je podnositelj revizije u glavnom postupku postupao u zloj vjeri.
36      Međutim, sud koji je uputio zahtjev dvoji o mogućnosti korištenja djelomičnog oslobođenja od uvoznih carina za puštanje u slobodni promet prerađenih proizvoda koji proizlaze iz postupaka vanjske proizvodnje ako su carinske deklaracije za stavljanje privremeno izvezene robe u carinski postupak vanjske proizvodnje podnesene carinarnici koja nije navedena u odobrenju za vanjsku proizvodnju.
37      Naposljetku, sud koji je uputio zahtjev pita se može li se u okolnostima poput onih u glavnom postupku primijeniti odredbe članka 150. stavka 2. Carinskog zakonika Zajednice koje se odnose na propuste koji nisu utjecali na pravilnu provedbu postupka vanjske proizvodnje ili, po analogiji, odredbe članka 86. stavka 6. Carinskog zakonika Unije koje omogućuju ispravljanje nastanka carinskog duga u slučaju nepravilnosti.
38      U tim je okolnostima Bundesfinanzhof (Savezni financijski sud) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Protivi li se djelomičnom oslobođenju od uvoznih carina nakon obavljanja vanjske proizvodnje u skladu s člankom 145. stavkom 1. Carinskog zakonika Zajednice odnosno člankom 259. stavkom 1. Carinskog zakonika Unije okolnost da je carinsku deklaraciju za privremeno izvezenu robu prihvatila carinarnica koja nije navedena kao carinarnica za stavljanje u carinski postupak u odobrenju za vanjsku proizvodnju prema članku 85. Carinskog zakonika Zajednice, u vezi s njegovim člankom 84. stavkom 1. točkom (b) petom alinejom odnosno prema članku 211. stavku 1. točki (a) Carinskog zakonika Unije?
2.
Treba li članak 150. stavak 2. Carinskog zakonika Zajednice tumačiti na način da se ta odredba odnosi samo na obveze koje postoje nakon stavljanja privremeno izvezene robe u carinski postupak vanjske proizvodnje ili se članak 150. stavak 2. Carinskog zakonika primjenjuje već na obveze u vezi s podnošenjem carinske deklaracije radi stavljanja privremeno izvezene robe u postupak vanjske proizvodnje?
3)
Treba li članak 86. stavak 6. Carinskog zakonika Unije primijeniti na odgovarajući način, ako je carinski dug u skladu s člankom 77. stavkom 1. točkom (a) Carinskog zakonika Unije nastao stavljanjem odnosno puštanjem prerađenih proizvoda u slobodni promet?”
O prethodnim pitanjima
Prvo pitanje
39      Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita protivi li se, u situaciji u kojoj osoba, kojoj je država članica dala odobrenje za korištenje postupka vanjske proizvodnje, stavi robu Unije, namijenjenu preradi u trećoj zemlji, u postupak izvoza u carinarnici koja se nalazi u drugoj državi članici koja nije dala prethodnu suglasnost za to odobrenje i koja u njemu nije navedena kao carinarnica za stavljanje u postupak, članku 85. Carinskog zakonika Zajednice, u vezi s člankom 84. stavkom 1. točkom (b) petom alinejom tog zakonika, kao i članku 211. stavku 1. točki (a) Carinskog zakonika Unije, djelomično oslobođenje od uvoznih carina na temelju vanjske proizvodnje predviđeno člankom 145. stavkom 1. Carinskog zakonika Zajednice i člankom 259. stavkom 1. Carinskog zakonika Unije.
40      U tom pogledu valja najprije podsjetiti da postupak vanjske proizvodnje omogućava privremeni izvoz robe izvan carinskog područja Unije, kako bi ju se podvrgnulo proizvodnim radnjama, a proizvodi koji nastanu tim radnjama, pod nazivom „dobiveni proizvodi“, pustili u slobodan promet s potpunim ili djelomičnim oslobođenjem od uvoznih carina.
41      Prvo pitanje odnosi se kako na odredbe Carinskog zakonika Zajednice, koji se primjenjuje na činjenice u glavnom postupku za razdoblje od 29. lipnja 2015. do 30. travnja 2016., tako i na odredbe Carinskog zakonika Unije, koji se na te činjenice primjenjuje za razdoblje od 1. svibnja 2016. do 11. rujna 2017. Dio tog pitanja koji se odnosi na Carinski zakonik Zajednice i dio koji se odnosi na Carinski zakonik unije valja razmotriti odvojeno.
Prvo pitanje u dijelu u kojem se odnosi na Carinski zakonik Zajednice
42      Članak 85. Carinskog zakonika Zajednice određuje da je upotreba svakog carinskog postupka s gospodarskim učinkom uvjetovana odobrenjem koje izdaju carinska tijela.
43      Konkretnije, iz teksta članka 85. Carinskog zakonika Zajednice, u vezi s člankom 84. stavkom 1. točkom (b) petom alinejom tog zakonika proizlazi da je za primjenu postupka vanjske proizvodnje prethodno potrebno izdavanje odobrenja. Opravdanje obveze zahtijevanja tog prethodnog odobrenja osobito se temelji na potrebi da se u okviru posebnog nadzora provjeri jesu li dobiveni proizvodi rezultat prerade privremeno izvezene robe.
44      Osim toga, članak 148. točka (b) Carinskog zakonika Zajednice predviđa da se odobrenje za uporabu postupka vanjske proizvodnje načelno daje samo ako se može dokazati da će dobiveni proizvodi biti proizvedeni od privremeno izvezene robe.
45      Naposljetku, iz članka 496. točke (f) Provedbene uredbe proizlazi da je carinski ured za stavljanje u postupak koji je u odobrenju za postupak vanjske proizvodnje onaj koji je ovlašten za prihvaćanje deklaracija za stavljanje u postupak vanjske proizvodnje.
46      Naime, valja podsjetiti na to da činjenica prethodnog određivanja carinarnica u koje se privremeno izvezena roba može staviti u postupak vanjske proizvodnje, osobito u situaciji poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, u kojoj se izvozni carinski ured nalazi u drugoj državi članici od navedenog carinskog ureda zaključenja, jamči provjeru uvjeta odobrenja za postupak vanjske proizvodnje i, prema potrebi, poduzimanje odgovarajućih mjera kako bi se osiguralo utvrđivanje istovjetnosti robe u trenutku uvoza, nakon proizvodnih radnji. Određivanje carinskog ureda za stavljanje u postupak stoga ima važnu nadzornu funkciju za pravilnu provedbu postupka vanjske proizvodnje.
47      U tom pogledu valja istaknuti da je postupak vanjske proizvodnje, koji dovodi do potpunog ili djelomičnog oslobođenja od carina, izvanredna mjera namijenjena olakšavanju odvijanja određenih gospodarskih aktivnosti. Budući da taj postupak podrazumijeva očite rizike za pravilnu primjenu carinskih propisa i naplatu carina, njegovi korisnici dužni su strogo poštovati obveze koje iz nj proizlaze. Slično tome, posljedice za njih u slučaju nepoštivanja njihovih obveza moraju se strogo tumačiti (vidjeti po analogiji presudu od 14. siječnja 2010., Terex Equipment i dr., C-430/08 i C-431/08, EU:C:2010:15, t. 42.).
48      Nadalje, kao što je to istaknula nezavisna odvjetnica u točkama 29. i 30. svojeg mišljenja, iz odredbi koje se odnose na jedinstveno odobrenje, osobito članaka 500. i 501. Provedbene uredbe, koja je bila na snazi na dan izdavanja odobrenja za stavljanje u postupak vanjske proizvodnje u glavnom postupku, proizlazi da su carinska tijela države članice kojima je podnesen zahtjev za odobrenje za stavljanje u postupak vanjske proizvodnje dužna dostaviti nacrt odobrenja carinskim tijelima druge države članice na koju se odnosi provedba postupka vanjske proizvodnje. Prethodno odobrenje potonjih o tom nacrtu odobrenja dobiva se u okviru postupka savjetovanja predviđenog u članku 500. stavcima 2. i 3. te uredbe. Dodjela jedinstvenog odobrenja, podložno općem sporazumu između predmetnih carinskih tijela u smislu članka 501. Provedbene uredbe, uvjetovana je tim prethodnim odobrenjem. Stoga, u nedostatku takvog sporazuma, odobrenje za vanjsku proizvodnju koje je izdala država članica nije jedinstveno odobrenje i stoga nije primjenjivo na državnom području drugih država članica.
49      Stoga se Carinskom zakoniku Zajednice protivi primjena postupka vanjske proizvodnje u situaciji u kojoj osoba, kojoj je država članica izdala odobrenje za postupak vanjske proizvodnje, stavi robu Unije namijenjenu preradi u trećoj zemlji u postupak izvoza u carinarnici koja nije navedena kao carinarnica za stavljanje u postupak u tom odobrenju i koja se nalazi u drugoj državi članici koja nije dala svoju prethodnu suglasnost za to odobrenje.
50      Što se tiče mogućnosti naknadne izmjene izvoznih deklaracija radi retroaktivnog stavljanja robe u postupak vanjske proizvodnje, valja istaknuti da je u glavnom postupku Glavni carinski ured C odredio nizozemski carinski ured kao carinski ured nadležan za stavljanje robe u postupak vanjske proizvodnje s učinkom od 16. ožujka 2018. Zatim je na zahtjev podnositelja revizije u glavnom postupku nizozemska carinarnica izmijenila izvozne deklaracije za sirovo ulje od kikirikija kako bi u te deklaracije unijela carinsku oznaku postupka vanjske proizvodnje (oznaka 2100 u polju 37.) i upućivanje na odobrenje za stavljanje u postupak vanjske proizvodnje (u polju 44.).
51      Međutim, u situaciji poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, izmjena izvoznih deklaracija od strane carinskih tijela države članice kako bi retroaktivno uzela u obzir odobrenje za postupak vanjske proizvodnje koje su izdala tijela druge države članice ne može zamijeniti prethodnu suglasnost u smislu članka 500. Provedbene uredbe.
52      Nadalje, takva naknadna izmjena izvoznih deklaracija ne može se temeljiti na članku 78. stavku 3. Carinskog zakonika Zajednice.
53      Točno je da je Sud u tom pogledu već presudio da u određenim slučajevima treba odobriti naknadnu izmjenu izvoznih deklaracija u okviru postupka uređenog carinskim postupkom. Konkretno, izmjena carinske deklaracije nakon puštanja robe prema članku 78. stavku 3. Carinskog zakonika Zajednice moguća je ako su odredbe, koje uređuju konkretni carinski postupak, bile primijenjene na temelju netočnih ili nepotpunih podataka. Međutim, takva izmjena podliježe uvjetu da se poštuju odredbe koje uređuju stavljanje robe u taj postupak. Slično tome, ciljevi postupka, u ovom slučaju oni postupka vanjske proizvodnje, ne smiju biti ugroženi (vidjeti u tom smislu presudu od 14. siječnja 2010., Terex Equipment i dr., C-430/08 i C-431/08, EU:C:2010:15, t. 65.).
54      Prema informacijama koje je dostavio sud koji je uputio zahtjev, uvjeti za stavljanje u postupak vanjske proizvodnje nisu bili ispunjeni u glavnom postupku. Isto tako, u zahtjevu za prethodnu odluku ne navodi se nijedan element koji dokazuje da je podnositelj revizije u glavnom postupku prilikom podnošenja izvoznih deklaracija predmetne robe ili njihova ponovnog uvoza namjeravao predmetne proizvode staviti u taj postupak. U tom kontekstu kontrole u trenutku stavljanja robe u navedeni postupak i u trenutku ponovnog uvoza dobivenih proizvoda nisu se stoga mogle provesti. U tim uvjetima, osim ako se potrebne kontrole mogu izvršiti nakon otpuštanja robe, ciljevi postupka vanjske proizvodnje bili su, zbog same činjenice nemogućnosti provođenja tih kontrola, ugroženi u smislu sudske prakse navedene u točki 52. ove presude.
O prvom pitanju u dijelu u kojem se odnosi na Carinski zakonik Unije
55      Članak 211. stavak 1. točka (a) Carinskog zakonika Unije predviđa da je odobrenje carinskih tijela potrebno za primjenu postupka unutarnje ili vanjske proizvodnje, postupka privremenog uvoza ili postupka uporabe u posebne svrhe. Sadržaj te odredbe sličan je onome u članku 85. Carinskog zakonika Zajednice jer se odobrenje traži prije nego se privremeno izvezenu robu može staviti u postupak vanjske proizvodnje.
56      Nasuprot tome, kao što je to naveo sud koji je uputio zahtjev u točki 48. zahtjeva za prethodnu odluku, odredbe novog propisa više ne zahtijevaju,
u okolnostima poput onih u glavnom postupku, jedinstveno odobrenje uz prethodnu suglasnost nadležnih carinskih tijela država članica koja postupaju po zahtjevu za odobrenje. Naime, članak 261. stavak 1. točka (c) Provedbene uredbe određuje da se postupak savjetovanja radi dobivanja prethodne suglasnosti država članica
na koje se odnosi zahtjev za odobrenje, predviđene u članku 260. te uredbe, ne mora provesti ako je zahtjev za odobrenje u koji je uključeno više država članica postupak u kojem carinski ured stavljanja u postupak i carinski ured zaključenja nisu isti.
57      Ipak, valja podsjetiti na to da, u skladu s tablicom koja se nalazi u poglavlju 1. glave I Priloga A Delegiranoj uredbi, ured(e) stavljanja u postupak valja navesti u odobrenju za postupak vanjske proizvodnje predviđenom u članku 211. stavku 1. točki (a) Carinskog zakonika Unije. Kao što je to utvrdila nezavisna odvjetnica u točkama 54. i 55. svojeg mišljenja, stavljanje robe koja je privremeno izvezena u carinski ured koji je određen u tom odobrenju predstavlja obvezu koju valja poštovati radi provedbe postupka vanjske proizvodnje.
58      Iz informacija koje je dostavio sud koji je uputio zahtjev proizlazi da je roba o kojoj je riječ u glavnom postupku radi izvoza podnesena carinarnici koja nije navedena u odobrenju za stavljanje u postupak vanjske proizvodnje.
59      S tim u vezi, kao što je već navedeno u točki 45. ove presude, nužno je prethodno utvrditi carinski ured koji je nadležan za privremeni izvoz u okviru postupka vanjske proizvodnje kako bi se mogla provjeriti pravilna primjena postupka vezanog uz vanjsku proizvodnju.
60      Kad je riječ o mogućnostima izmjene carinske deklaracije, valja primijetiti da ih je manje nakon uvođenja članka 173. Carinskog zakonika Unije. Stavak 3. tog članka predviđa mogućnost da carinska tijela na zahtjev deklaranta i u roku od tri godine od dana prihvaćanja carinske deklaracije dopuste njezinu izmjenu nakon puštanja robe kako bi deklarant ispunio svoje obveze vezane za stavljanje robe u dotični carinski postupak. Sud je u tom pogledu presudio da iako ta mogućnost ublažava načelo neopozivosti carinske deklaracije, ona ipak predstavlja iznimku od tog načela koju valja usko tumačiti (vidjeti u tom smislu presudu od 8. lipnja 2023., Zes Zollner Electronic, C-640/21, EU:C:2023:457, str. 43.).
61      Naposljetku, kad je riječ o okolnosti da su odluke koje se odnose na primjenu carinskog zakonodavstva valjane na cijelom carinskom području Unije, u skladu s člankom 26. Carinskog zakonika Unije, valja istaknuti, kao što je to učinila nezavisna odvjetnica u točki 32. svojeg mišljenja, da odobrenje za stavljanje u postupak vanjske proizvodnje o kojem je riječ u glavnom postupku nije jedinstveno odobrenje. U nedostatku prethodne suglasnosti nizozemskih nadležnih tijela, to odobrenje nije bilo primjenjivo na državnom području drugih država članica osim one koja ga je dodijelila. U tim okolnostima, mogućnost da carinski ured koji se nalazi u jednoj državi članici izmijeni carinsku deklaraciju koja bi podrazumijevala izmjenu odobrenja koje su izdala carinska tijela druge države članice, dodavanjem carinskog ureda koji nije predviđen u odobrenju, protivna je tekstu članka 26. Carinskog zakonika Unije. Naime, ta odredba isključuje da odobrenje nadležnih carinskih tijela države članice čiji su učinci ograničeni na državno područje navedene države članice bude valjano na cijelom carinskom području Unije.
62      Točno je da su njemačka carinska tijela izmijenila, s učinkom od 16. ožujka 2018., odobrenje za stavljanje u postupak vanjske proizvodnje dodavanjem nizozemske carinarnice kao carinskog ureda za stavljanje u taj postupak robe koju je podnositelj revizije iz glavnog postupka stavio na tržište. Prema informacijama kojima raspolaže Opći sud, cilj te izmjene bio je ovlastiti tu carinarnicu da ubuduće prihvaća deklaracije za stavljanje u postupak vanjske proizvodnje, dakle od 16. ožujka 2018. Njome se stoga ne može a posteriori izmijeniti izvozne deklaracije robe sastavljene prije tog datuma kako bi je se stavilo u postupak vanjske proizvodnje.
63      U tim okolnostima na prvo pitanje valja odgovoriti tako da:
–        članak 85. Carinskog zakonika Zajednice, u vezi s člankom 84. stavkom 1. točkom (b) petom alinejom tog zakonika, treba tumačiti na način da se, u situaciji u kojoj osoba, kojoj je država članica izdala odobrenje za stavljanje u postupak vanjske proizvodnje, stavi robu Unije, namijenjenu preradi u trećoj zemlji, pod postupak izvoza u carinarnici koja se nalazi u drugoj državi članici koja nije dala svoju prethodnu suglasnost za to odobrenje i koja nije u njemu navedena kao carinski ured za stavljanje u postupak, toj odredbi protivi djelomično oslobođenje od uvoznih carina na temelju postupka vanjske proizvodnje, predviđenog u članku 145. stavku 1. navedenog zakonika;
–        članak 211. stavak 1. točku (a) Carinskog zakonika Unije treba tumačiti na način da se, u situaciji u kojoj se roba Unije, koja je namijenjena preradi u trećoj zemlji, stavlja pod postupak izvoza u carinarnici koja nije navedena kao carinarnica za stavljanje u postupak u odobrenju za postupak vanjske proizvodnje, toj odredbi protivi djelomično oslobođenje od uvoznih carina na temelju postupka vanjske proizvodnje, predviđenog u članku 259. stavku 1. Carinskog zakonika Unije.
Drugo pitanje
64      Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 150. stavak 2. Carinskog zakonika Zajednice tumačiti na način da se primjenjuje tek nakon stavljanja privremeno izvezene robe u postupak vanjske proizvodnje ili i u trenutku podnošenja deklaracije za stavljanje privremeno izvezene robe u taj postupak, odnosno prije tog stavljanja robe.
65      S obzirom na odgovor na prvo pitanje, nije potrebno odgovoriti na drugo pitanje. Naime, iz tog odgovora proizlazi da, u situaciji u kojoj se roba iz Unije izvozila u treću zemlju radi njezine proizvodnje do 30. travnja 2016. kroz carinski ured u državi članici čija carinska uprava nije dala prethodnu suglasnost radi izdavanja jedinstvenog odobrenja za upotrebu postupka vanjske proizvodnje, članak 85. Carinskog zakonika Zajednice, u vezi s člankom 84. stavkom 1. točkom (b) petom alinejom tog zakonika treba tumačiti na način da mu se protivi djelomično oslobođenje od uvoznih carina na temelju postupka vanjske proizvodnje, predviđenog u članku 145. stavku 1. navedenog zakonika.
66      Posljedično, kao što je to istaknula nezavisna odvjetnica u točkama 38. i
39. svojeg mišljenja, članak 150. stavak 2. Carinskog zakonika Zajednice, koji se ograničava na uvjete i obveze vezane za postupak vanjske proizvodnje, nije primjenjiv na povredu poput one u glavnom postupku, koja se sastoji u stavljanju robe u izvozni postupak u carinskom uredu na državnom području države članice na kojem odobrenje za stavljanje u taj postupak nije primjenjivo.
Treće pitanje
67      Svojim trećim pitanjem, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 86. stavak 6. Carinskog zakonika Unije primijeniti na odgovarajući način, ako je carinski dug nastao u skladu s člankom 77. stavkom 1. točkom (a) toga zakonika, nakon stavljanja odnosno puštanja prerađenih proizvoda u slobodni promet.
68      Članak 86. stavak 6. Carinskog zakonika Unije dopušta, pod određenim uvjetima, ispravljanje neispunjavanja obveza do kojeg je došlo u okviru uvoza ili izvoza robe. Međutim, u glavnom postupku, kao što to navodi sud koji je uputio zahtjev, uvoz predmetne robe bio je zakonit, tako da je odgovarajući carinski dug nastao nakon njezina stavljanja u postupak puštanja u slobodan promet na temelju članka 77. stavka 1. točke (a) Carinskog zakonika Unije, što je slučaj koji nije obuhvaćen člankom 86. stavkom 6. tog zakonika.
69      U tom pogledu valja utvrditi da ništa u tekstu članka 86. stavka 6. Carinskog zakonika Unije ne upućuje na to da se ta odredba može na odgovarajući način primijeniti na situaciju poput one iz članka 77. stavka 1. točke (a) tog zakonika. Naime, članak 86. stavak 6. Carinskog zakonika Unije izričito upućuje na članke 79. i 82. tog zakonika, koji se odnose na situacije različite od puštanja u slobodan promet predviđenog člankom 77. stavkom 1. točkom (a) navedenog zakonika. Tako je cilj te odredbe ispraviti neispunjavanje uvjeta utvrđenih, primjerice, za stavljanje robe u posebni carinski postupak. U tom slučaju moraju biti ispunjeni drugi uvjeti za stavljanje u takav postupak, kao što je podnošenje deklaracije carinskom uredu određenom u odobrenju za korištenje postupka vanjske proizvodnje.
70      Stoga na treće prethodno pitanje valja odgovoriti tako da članak 86. stavak 6. Carinskog zakonika Unije treba tumačiti na način da on nije na odgovarajući način primjenjiv ako je carinski dug nastao u skladu s člankom 77. stavkom 1. točkom (a) toga zakonika, nakon stavljanja odnosno puštanja prerađenih proizvoda u slobodni promet.
Troškovi
71      Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Općem sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.
Slijedom navedenog,
OPĆI SUD (vijeće za prethodne postupke)
odlučuje:
1.      Članak 85. Uredbe Vijeća (EEZ) br. 2913/92 od 12. listopada 1992. o uspostavi Carinskog zakonika Zajednice, u vezi s petim stavkom članka 84. stavka 1. točke (b) te uredbe,
treba tumačiti na način da se, u situaciji u kojoj osoba, kojoj je država članica izdala odobrenje za stavljanje u postupak vanjske proizvodnje, stavi robu Unije, namijenjenu preradi u trećoj zemlji, pod postupak izvoza u carinarnici koja se nalazi u drugoj državi članici koja nije dala svoju prethodnu suglasnost za to odobrenje i koja nije u njemu navedena kao carinski ured za stavljanje u postupak, toj odredbi protivi djelomično oslobođenje od uvoznih carina na temelju postupka vanjske proizvodnje, predviđenog u članku 145. stavku 1. navedene uredbe.
Članak 211. stavak 1. točku (a) Uredbe (EU) br. 952/2013 Europskog parlamenta i Vijeća od 9. listopada 2013. o uspostavi Carinskog zakonika Unije treba tumačiti na način da se, u situaciji u kojoj se roba Unije, koja je namijenjena preradi u trećoj zemlji, stavlja pod postupak izvoza u carinarnici koja nije navedena kao carinarnica za stavljanje u postupak u odobrenju za postupak vanjske proizvodnje, toj odredbi protivi djelomično oslobođenje od uvoznih carina na temelju postupka vanjske proizvodnje, predviđenog u članku 259. stavku 1. te uredbe.
2.      Članak 86. stavak 6. Uredbe br. 952/2013 treba tumačiti na način da nije na odgovarajući način primjenjiv ako je carinski dug nastao u skladu s člankom 77. stavkom 1. točkom (a) te uredbe, nakon stavljanja odnosno puštanja prerađenih proizvoda u slobodni promet.
Papasavvas
Pynnä
Laitenberger
Hesse
Dimitrakopoulos
Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu
Potpisi
*      Jezik postupka: njemački