62015TJ0117
PRESUDA OPĆEG SUDA (prvo prošireno vijeće)
od 24. ožujka 2017. (
*1
)
„Tužba za poništenje — Poljoprivreda — Zajednička organizacija tržišta — Mjere koje treba donijeti zbog pristupanja novih država članica — Iznos koji će se naplaćivati za neuklonjene prekomjerne količine šećera — Zahtjev za izmjenu konačne odluke Komisije — Odbijanje zahtjeva — Akt koji se ne može pobijati — Potvrđujući akt — Nepostojanje novih i bitnih elemenata — Nedopuštenost“
U predmetu T‑117/15,
Republika Estonija, koju zastupa K. Kraavi‑Käerdi, u svojstvu agenta,
tužitelj,
koju podupire
Republika Latvija, koju zastupaju I. Kalniņš i D. Pelše, u svojstvu agenata,
intervenijent,
protiv
Europske komisije, koju su zastupali L. Naaber‑Kivisoo i P. Ondrůšek, a zatim M. Ondrůšek, uz asistenciju M. Kärsona, odvjetnika,
tuženika,
uzimajući u obzir zahtjev koji se temelji na članku 263. UFEU‑a kojim se traži poništenje odluke koja se navodno nalazi u dopisu Komisije od 22. prosinca 2014. o odbijanju izmjene Odluke 2006/776/EZ od 13. studenoga 2006. o iznosima koji će se naplaćivati za neuklonjene prekomjerne količine šećera (SL 2006., L 314, str. 35.),
OPĆI SUD (prvo prošireno vijeće),
u sastavu H. Kanninen (izvjestitelj), predsjednik, I. Pelikánová, E. Buttigieg, S. Gervasoni i L. Calvo‑Sotelo Ibáñez‑Martín, suci,
tajnik: S. Bukšek Tomac, administratorica,
uzimajući u obzir pisani dio postupka i nakon rasprave održane 7. rujna 2016.,
donosi sljedeću
Presudu
Okolnosti spora
Primarno pravo
1
U okviru kruga proširenja Europske unije koji je zaključen pristupanjem Češke Republike, Republike Estonije, Republike Cipra, Republike Latvije, Republike Litve, Mađarske, Republike Malte, Republike Poljske, Republike Slovenije i Slovačke Republike (u daljnjem tekstu: nove države članice) Uniji (u daljnjem tekstu: pristupanje) 1. svibnja 2004., Unija i nove države članice započele su pregovore o mnogim pitanjima, podijeljenim u pregovaračka poglavlja. Pregovori u okviru poglavlja o poljoprivredi osobito su se odnosili na pravnu situaciju zaliha poljoprivrednih proizvoda u slobodnom prometu koje prelaze količinu koja se može smatrati uobičajenim prijenosom zaliha (u daljnjem tekstu: višak) koje su postojale na državnom području novih država članica na datum pristupanja.
2
To pitanje uređuje se, na temelju članka 22. Akta o uvjetima pristupanja i prilagodbama Ugovorâ na kojima se temelji Europska unija (SL 2003., L 236, str. 33.; u daljnjem tekstu: Akt o pristupanju), točkom 4. Priloga IV. Aktu o pristupanju, u skladu s kojom:
„[…]
2.   Sve zalihe [poljoprivrednih proizvoda], privatne ili javne, koje su u slobodnom prometu na državnom području novih država članica na datum pristupanja i koje prelaze količinu koja se može smatrati uobičajenim prijenosom zaliha, trebaju se ukloniti na trošak novih država članica.
Pojam‚ ‚uobičajeni prijenos zaliha’ utvrđen je za svaki proizvod s obzirom na kriterije i ciljeve svake zajedničke organizacije tržišta.
[…]
4.   Komisija provodi i primjenjuje gore navedene sporazume.
[…]”
3
Člankom 2. stavkom 3. Ugovora između Kraljevine Belgije, Kraljevine Danske, Savezne Republike Njemačke, Helenske Republike, Kraljevine Španjolske, Francuske Republike, Irske, Republike Italije, Velikog Vojvodstva Luksemburga, Kraljevine Nizozemske, Republike Austrije, Portugalske Republike, Republike Finske, Kraljevine Švedske, Ujedinjene Kraljevine Velike Britanije i Sjeverne Irske (države članice Europske unije) i novih država članica o pristupanju (SL 2003., L 236, str. 17.; u daljnjem tekstu: Ugovor o pristupanju), potpisanog u Ateni 16. travnja 2003., predviđa se da institucije Unije prije pristupanja mogu donijeti mjere utvrđene osobito u članku 41. i Prilogu IV. Aktu o pristupanju. Člankom 41. prvim stavkom navedenog akta utvrđuje se da Europska komisija, pod uvjetima navedenima u tom aktu, može poduzimati prijelazne mjere potrebne za olakšavanje prijelaza iz sustava koji je na snazi u novim državama članicama na sustav koji proizlazi iz primjene zajedničke poljoprivredne politike (ZPP), tijekom razdoblja od tri godine od datuma pristupanja te da se te mjere ne smiju primjenjivati nakon tog razdoblja.
Mjere koje je donijela Unija prije pristupanja
4
Komisija je 10. studenoga 2003. na temelju članka 2. stavka 3. Ugovora o pristupanju i članka 41. prvog stavka Akta o pristupanju donijela Uredbu (EZ) br. 1972/2003 o prijelaznim mjerama koje je potrebno donijeti u pogledu trgovine poljoprivrednim proizvodima zbog pristupanja Češke, Estonije, Cipra, Latvije, Litve, Mađarske, Malte, Poljske, Slovenije i Slovačke (SL 2003., L 293, str. 3.).
5
Iz uvodne izjave 1. Uredbe br. 1972/2003 proizlazi da se prijelazne mjere trebaju poduzeti kako bi se izbjegli rizici preusmjeravanja trgovinskih tokova na štetu zajedničke organizacije poljoprivrednih tržišta koji proizlaze iz pristupanja. U uvodnoj izjavi 3. navedene uredbe ističe se da se ta preusmjeravanja često odnose na umjetni protok proizvoda zbog proširenja, koji stoga nisu dio uobičajenih zaliha dotične države, no da prekomjerne zalihe također mogu proizlaziti iz nacionalne proizvodnje. Naposljetku se utvrđuje da je stoga na odvraćajući način potrebno oporezivati prekomjerne zalihe koje se nalaze u novim državama članicama.
6
Člankom 4. Uredbe br. 1972/2003, kako je zadnje izmijenjena Uredbom Komisije (EZ) br. 735/2004 od 20. travnja 2004. (SL 2004., L 114, str. 13.), predviđa se sustav oporezivanja prekomjernih zaliha određenih poljoprivrednih proizvoda koji su u slobodnom prometu, među kojima se ne nalazi šećer (u daljnjem tekstu: drugi poljoprivredni proizvodi), a koji postoje na državnom području novih država članica na dan pristupanja. U stavku 1. tog članka navodi se da, ne dovodeći u pitanje točku 4. Priloga IV. Aktu o pristupanju i ako se na nacionalnoj razini ne primjenjuje strože zakonodavstvo, nove države članice oporezuju imatelje takvih zaliha. Člankom 4. stavkom 3. Uredbe br. 1972/2003, kako je izmijenjena, predviđa se iznos predmetne pristojbe i utvrđuje da se prihod od te pristojbe dodjeljuje nacionalnom proračunu dotične nove države članice. Naposljetku, članak 4. stavak 5. te uredbe sadržava popis drugih poljoprivrednih proizvoda na koje se primjenjuje navedena uredba, koji je različit za svaku novu državu članicu. Ti drugi poljoprivredni proizvodi utvrđeni su oznakama kombinirane nomenklature (KN) koje se nalaze u Prilogu I. Uredbi Vijeća (EEZ) br. 2658/87 od 23. srpnja1987. o tarifnoj i statističkoj nomenklaturi i o Zajedničkoj carinskoj tarifi (SL 1987., L 256, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 12., str. 3.) koju Komisija ažurira jedanput godišnje. Ažuriranje primjenjivo na činjenice u ovom predmetu provedeno je 1. siječnja 2004., kada je Uredba Komisije (EZ) br. 1789/2003 od 11. rujna 2003. o izmjeni Priloga I. Uredbi br. 2658/87 (SL 2003., L 281, str. 1.) stupila na snagu.
7
Komisija je 14. siječnja 2004., također na temelju članka 2. stavka 3. Ugovora o pristupanju i članka 41. prvog stavka Akta o pristupanju, donijela Uredbu (EZ) br. 60/2004 o utvrđivanju prijelaznih mjera u sektoru šećera zbog pristupanja Češke, Estonije, Cipra, Latvije, Litve, Mađarske, Malte, Poljske, Slovenije i Slovačke (SL 2004., L 9, str. 8.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 26., str. 166.).
8
U članku 6. stavku 1. Uredbe br. 60/2004, kako je izmijenjena Uredbom Komisije (EZ) br. 651/2005 od 28. travnja 2005. (SL 2005., L 108, str. 3.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 26., str. 179.), utvrđuje se da Komisija određuje najkasnije do 31. svibnja 2005. količinu šećera kao takvog ili u obliku prerađenih proizvoda, izoglukoze i fruktoze, koja prelazi količinu koja se smatra uobičajenim prijenosom zaliha koje su 1. svibnja 2004. postojale na državnom području svake nove države članice (u daljnjem tekstu: višak šećera). Ovom odredbom predviđa se i način na koji Komisija treba utvrditi taj višak.
9
U skladu s člankom 4. Uredbe br. 60/2004, pojmovi „šećer”, „izoglukoza” i „fruktoza” utvrđeni su, u svrhu primjene članaka 4. do 7. navedene uredbe, s pomoću različitih oznaka KN.
10
U članku 6. stavku 2. Uredbe br. 60/2004, kako je izmijenjena, utvrđuje se da svaka dotična nova država članica osigurava uklanjanje s tržišta količine šećera ili izoglukoze, bez intervencije Unije, koja je jednaka njezinoj prekomjernoj količini šećera. Uklanjanje se može provesti najkasnije 30. studenoga 2005. izvozom tog viška iz Unije bez subvencije, njegovom uporabom u sektoru goriva ili njegovom denaturacijom.
11
U skladu s člankom 6. stavkom 3. Uredbe br. 60/2004, kako je izmijenjena, svaka nova država članica mora za dotične glavne subjekte 1. svibnja 2004. imati na raspolaganju sustav za identifikaciju prekomjernih zaliha šećera kao takvog ili u prerađenim proizvodima, izoglukozi ili fruktozi, kako bi te subjekte prisilila da na svoj trošak uklone s tržišta količinu šećera ili izoglukoze ekvivalentnu njihovoj prekomjernoj zalihi. Ti subjekti moraju dostaviti dokaz da su proizvodi uklonjeni s tržišta najkasnije do 30. studenoga 2005. U suprotnom, nova država članica tim subjektima mora naložiti plaćanje financijskog doprinosa razmjernog količini koja nije uklonjena, čiji se iznos mora dodijeliti njezinu nacionalnom proračunu.
12
U članku 7. stavku 1. Uredbe br. 60/2004, kako je izmijenjena, utvrđuje se da, najkasnije do 31. ožujka 2006. nove države članice moraju Komisiji dostaviti dokaz da je prekomjerna količina uklonjena. U stavku 2. istog članka predviđa se da svaka dotična nova država članica treba platiti financijski doprinos u iznosu razmjernom dijelu svojeg viška šećera za koji nije dostavljen dokaz. Taj iznos dodijelit će se proračunu Unije i uzet će se u obzir kod izračuna proizvodnih pristojbi za tržišnu godinu 2004./2005.
13
Uredbe br. 1789/2003, 1972/2003 i 60/2004 objavljene su u Službenom listu Europske unije na estonskom jeziku 6. kolovoza 2004., 3. ožujka 2005. i 4. srpnja 2004.
Mjere koje je donijela Republika Estonija prije pristupanja
14
Republika Estonija donijela je 7. travnja 2004. Üleliigse laovaru tasu seadus (Zakon o porezu na prekomjerne zalihe RT I 2004, 30, 203). Presudom od 5. listopada 2006., Riigikohus (Vrhovni sud, Estonija) proglasio je članak 6. stavak 1. tog zakona neprimjenjivim jer se protivi Uredbi br. 1972/2003. Taj sud smatrao je da se obvezom primjene koeficijenta od 1,2 u okviru izračuna prijenosa zaliha koji uvodi ova odredba ne omogućava dovoljno različito postupanje prema svakom subjektu. Kako bi se provela ta odluka, estonski parlament zakonom je donesenim 25. siječnja 2007. (RT I 2007, 12, 65) usvojio nekoliko izmjena Zakona o porezu na prekomjerne zalihe. Taj zakon, kako je izmijenjen (u daljnjem tekstu: ÜLTS), stupio je na snagu 16. veljače 2007. i njime se retroaktivno uređuju situacije nastale počevši od 1. svibnja 2004.
15
U skladu s člankom 4. ÜLTS‑a, estonski subjekti trebaju platiti porez na prekomjerne zalihe koje posjeduju i koje nisu uklonjene s tržišta u određenim rokovima.
16
Na temelju članka 7. ÜLTS‑a, „prekomjerna količina” svakog subjekta jednaka je razlici između stvarne zalihe koja je postojala na dan 1. svibnja 2004. i prijenosa zaliha.
17
U članku 6. ÜLTS‑a pojam „prijenos zaliha” definira se kao godišnji prosjek zaliha kojom je raspolagao svaki subjekt tijekom četiri godine prije pristupanja, odnosno od 2000. do 2003., pomnožen s 1,2. Kako bi se ublažila strogost tog pravila za subjekte koji tijekom te četiri referentne godine nisu obavljali relevantnu djelatnost, navedenim člankom 6. propisuju se osim toga dva posebna pravila navedena u nastavku.
18
Prema članku 10. ÜLTS‑a, prijenos zaliha i prekomjernu zalihu izračunava estonsko Ministarstvo poljoprivrede prema prijavama subjekta. Na obrazloženi zahtjev potonjeg subjekta, Ministarstvo poljoprivrede može uzeti u obzir određene čimbenike kojima se može objasniti povećanje zaliha, neovisno o svim špekulacijama.
19
Člankom 12. ÜLTS‑a propisuje se da su subjekti obvezni ukloniti prekomjerne zalihe šećera uporabom metoda predviđenih u Uredbi br. 60/2004.
Mjere koje je donijela Unija nakon pristupanja
20
Komisija je 31. svibnja 2005. izračunala višak šećera svake nove države članice donošenjem Uredbe (EZ) br. 832/2005 o određivanju prekomjernih količina šećera, izoglukoze i fruktoze za Češku, Estoniju, Cipar, Latviju, Litvu, Mađarsku, Maltu, Poljsku, Sloveniju i Slovačku (SL 2005., L 138, str. 3.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 26., str. 181.). U članku 1. navedene uredbe utvrđuje se količina šećera koju svaka od pet novih država članica, za koje je naposljetku utvrđeno postojanje viška šećera, treba ukloniti s unutarnjeg tržišta.
21
Komisija je 13. studenoga 2006. donijela Odluku 2006/776/EZ o iznosima koji će se naplaćivati za neuklonjene prekomjerne zalihe šećera (SL 2006., L 314, str. 35.; u daljnjem tekstu: Odluka o šećeru). U toj odluci, Komisija je napomenula da su tri od pet država članica navedenih u točki 20. ove presude, u roku predviđenom člankom 7. stavkom 1. Uredbe br. 60/2004, dostavile dokaz o uklanjanju jednog dijela viška šećera utvrđenog u Uredbi br. 832/2005. Nadalje, Komisija je izračunala iznos financijskog doprinosa koji treba platiti dotičnih pet država članica, u skladu s člankom 7. stavkom 2. Uredbe br. 60/2004, zbog viška za koji takav dokaz nije bio dostavljen. Za svaku dotičnu državu članicu taj je iznos izračunan množenjem neuklonjenih količina najvišom izvoznom subvencijom primjenjivom na bijeli šećer s oznakom KN 1701 99 10 tijekom razdoblja između 1. svibnja 2004. i 30. studenoga 2005. Na temelju članka 1. Odluke o šećeru, Republici Estoniji tako je naloženo plaćanje financijskog doprinosa u iznosu od 45686268 eura, koji je uplatila u proračun Unije u nekoliko rata, u rokovima predviđenima člankom 2. te odluke, pri čemu je posljednja rata plaćena u prosincu 2009.
22
Komisija je 4. svibnja 2007., na temelju točke 4. stavka 4. Priloga IV. Aktu o pristupanju, donijela Odluku 2007/361/EZ o utvrđivanju prekomjernih zaliha poljoprivrednih proizvoda osim šećera i financijskim posljedicama njihova uklanjanja u kontekstu pristupanja Češke, Estonije, Cipra, Latvije, Litve, Mađarske, Malte, Poljske, Slovenije i Slovačke (SL 2007., L 138, str. 14.; u daljnjem tekstu: Odluka o drugim poljoprivrednim proizvodima). U toj je odluci Komisija izračunala višak drugih poljoprivrednih proizvoda na državnom području novih država članica na datum pristupanja, kao i iznose financijskih doprinosa čije plaćanje treba naložiti devet država članica za koje je utvrđen takav višak, kako bi se pokrili troškovi njegova uklanjanja. Ti iznosi, koji se smatraju prihodima proračuna Unije, trebali su se isplatiti u četiri rate, od kojih se posljednja isplaćuje do 31. svibnja 2010. godine. Republici Estoniji tako je naloženo plaćanje financijskog doprinosa u iznosu od 6584000 eura, koji je uplatila u proračun Unije u propisanim rokovima.
Navedene presude
23
Presudama od 29. ožujka 2012., Češka Republika/Komisija (T‑248/07, neobjavljena, EU:T:2012:170) i od 29. ožujka 2012., Litva/Komisija (T‑262/07, EU:T:2012:171), na koje nije uložena žalba, Sud je poništio Odluku o drugim poljoprivrednim proizvodima uz obrazloženje da metoda uklanjanja viška drugih poljoprivrednih proizvoda koja se predviđa tom odlukom nije u skladu s točkom 4. stavkom 2. Priloga IV. Aktu o pristupanju.
24
U presudi od 12. srpnja 2012., Pimix (C‑146/11, EU:C:2012:450), Sud je odgovorio na zahtjev za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Riigikohus (Vrhovni sud), a odnosio se na tumačenje članka 288. UFEU‑a, članka 297. stavka 1. UFEU‑a, kao i članka 58. Akta o pristupanju. To pitanje bilo je postavljeno u okviru spora između estonskog poduzetnika i estonskih vlasti u pogledu ubiranja poreza na prekomjerne zalihe određenih drugih poljoprivrednih proizvoda u njegovu vlasništvu koji je izračunan i zahtijeva se na temelju ÜLTS‑a. U tom je sporu središnje pitanje bila primjenjivost ÜLTS‑a na dotičnog poduzetnika. Sud koji je uputio zahtjev imao je dvojbe u tom pogledu jer je, s jedne strane, ÜLTS upućivao na nekoliko odredbi uredba br. 1789/2003 i br. 1972/2003, a s druge strane, te su uredbe u Službenom listu objavljene na estonskom jeziku nakon 1. svibnja 2004., ali prije poreznog rješenja koje je poduzetnik primio.
25
Sud je odlučio da je Republika Estonija donošenjem ÜLTS‑a ispunila obveze koje proizlaze iz Uredbe br. 1972/2003 uvođenjem poreza na prekomjerne zalihe drugih poljoprivrednih proizvoda te utvrđivanjem načina izračuna tog poreza. Međutim, Sud je smatrao da, kao prvo, kada je ÜLTS stupio na snagu 1. svibnja 2004., pojedinci nisu bili u mogućnosti saznati koji proizvodi podliježu tom porezu uvidom u propis Unije koji je bio predmet redovite objave na estonskom jeziku u Službenom listu, kao drugo, da u ÜLTS‑u nema definicije tih proizvoda, nego se samo upućuje na članak 4. stavak 5. Uredbe br. 1972/2003 i, kao treće, da pojedinci nisu mogli identificirati te proizvode s pomoću nacionalnog propisa jer je estonska nomenklatura stavljena izvan snage od 1. svibnja 2004. Sud je zaključio da mjerodavne odredbe uredbi br. 1789/2003 i br. 1972/2003 nisu bile primjenjive na pojedince u Estoniji od 1. svibnja 2004., jer nisu bile predmet redovite objave na estonskom jeziku u Službenom listu niti su bile preuzete u nacionalnom pravu te države članice (presuda od 12. srpnja 2012., Pimix, C‑146/11, EU:C:2012:450, t. 39., 41. i 42.).
26
Sud je smatrao da taj zaključak nije pobijen ni činjenicom da je dotični poduzetnik iz glavnog postupka u praksi bio svjestan opsega svojih obveza od 1. svibnja 2004. ni nastojanjem da se osigura cilj Uredbe br. 1972/2003 (presuda od 12. srpnja 2012., Pimix, C‑146/11, EU:C:2012:450, t. 43. do 46.).
27
Isto tako, Sud je odgovorio na pitanja koja je postavio sud koji je uputio zahtjev, navodeći da se članak 58. Akta o pristupanju treba tumačiti na način da mu se protivi to da se u Estoniji na pojedince primjenjuju odredbe Uredbe br. 1972/2003 koje 1. svibnja 2004. nisu bile ni objavljene na estonskom jeziku u Službenom listu ni preuzete u nacionalnom pravu te države članice, čak i ako su ti pojedinci mogli imati saznanja o njima na drugi način (presuda od 12. srpnja 2012., Pimix, C‑146/11, EU:C:2012:450, t. 47.).
Zahtjev Republike Estonije za izmjenu Odluke o šećeru
28
Dopisom od 2. kolovoza 2012., Republika Estonija zatražila je od Komisijine Glavne uprave (GU) „Poljoprivreda i ruralni razvoj” da, s obzirom na presude od 12. srpnja 2012., Pimix (C‑146/11, EU:C:2012:450), od 29. ožujka 2012., Češka Republika/Komisija (T‑248/07, neobjavljena, EU:T:2012:170) i od 29. ožujka 2012., Litva/Komisija (T‑262/07, EU:T:2012:171), iznese svoje stajalište o predviđenim mjerama u pogledu nadoknade iznosa financijskih doprinosa koji su nove države članice uplatile u proračun Unije zbog postojanja viška poljoprivrednih proizvoda, a osobito zbog postojanja viška šećera. Republika Estonija i službe Komisije sastale su se 17. rujna i 8. studenoga 2012. kako bi raspravljale o tom pitanju.
29
Dopisom od 15. studenoga 2012., Komisija je obavijestila Republiku Estoniju da će joj uplate koje je izvršila u proračun Unije na temelju Odluke o drugim poljoprivrednim proizvodima biti nadoknađene. Nadoknada je provedena krajem prosinca 2012.
30
Republika Estonija i službe Komisije sastale su se 21. veljače 2013. kako bi raspravljale o mogućoj nadoknadi iznosa financijskih doprinosa koje je Republika Estonija uplatila u proračun Unije u skladu s Odlukom o šećeru.
31
Dopisom od 18. rujna 2013., namijenjenim Glavnoj upravi „Poljoprivreda i ruralni razvoj”, Republika Estonija je, smatrajući da nije zaprimila potpun odgovor na svoj dopis od 2. kolovoza 2012., precizirala sadržaj potonjeg dopisa, dopunila svoje obrazloženje i Komisiji uputila zahtjev za preispitivanje i izmjenu Odluke o šećeru s obzirom na presude od 12. srpnja 2012., Pimix (C‑146/11, EU:C:2012:450), od 29. ožujka 2012., Češka Republika/Komisija (T‑248/07, neobjavljena, EU:T:2012:170) i od 29. ožujka 2012., Litva/Komisija (T‑262/07, EU:T:2012:171), kako bi se nadoknadile uplate izvršene u proračun Unije u skladu s tom odlukom.
32
Dopisom od 22. prosinca 2014. (u daljnjem tekstu: pobijani akt), glavni direktor Glavne uprave „Poljoprivreda i ruralni razvoj” (u daljnjem tekstu: glavni direktor) odgovorio je Republici Estoniji da nije potrebno izmijeniti Odluke o šećeru.
Postupak i zahtjevi stranaka
33
Zahtjevom podnesenim tajništvu Općeg suda 4. ožujka 2015., Republika Estonija podnijela je na temelju članka 263. UFEU‑a tužbu za poništenje pobijanog akta.
34
Aktom podnesenim tajništvu Općeg suda 1. srpnja 2015., Republika Litva zatražila je intervenciju u predmetu u potporu zahtjevu Republike Estonije, što joj je predsjednik prvog vijeća Općeg suda odobrio 2. rujna 2015. Međutim, nije podnijela intervencijski podnesak.
35
Odlukom od 15. lipnja 2016. Opći je sud, na prijedlog prvog vijeća, uputio predmet prvom proširenom vijeću, primjenom članka 28. stavaka od 1. do 3. Poslovnika Općeg suda.
36
Na temelju prijedloga suca izvjestitelja, Opći sud (prvo prošireno vijeće) odlučio je otvoriti usmeni dio postupka te je 13. srpnja 2016., u okviru mjera upravljanja postupkom predviđenih člankom 89. Poslovnika, pozvao stranke da odgovore na određena pitanja, što su one i napravile u određenom roku.
37
Na raspravi održanoj 7. rujna 2016., na kojoj Republika Latvija nije sudjelovala, saslušana su izlaganja Republike Estonije i Komisije i njihovi odgovori na pitanja Općeg suda.
38
Republika Estonija, koju podupire Republika Latvija, od Općeg suda zahtijeva da:
—
poništi pobijani akt;
—
naloži Komisiji snošenje troškova.
39
Komisija od Općeg suda zahtijeva da:
—
najprije, odbaci tužbu kao nedopuštenu;
—
podredno, odbije tužbu kao neosnovanu;
—
naloži Republici Estoniji snošenje troškova.
Dopuštenost
40
Bez službenog isticanja prigovora nedopuštenosti odvojenim aktom, Komisija tvrdi da se pobijani akt ne može pobijati te da je tužba stoga nedopuštena, što Republika Estonija osporava.
41
Komisija u biti ističe dvije apsolutne zapreke koje se temelje, prva, na prirodi pobijanog akta, kojim se samo izražava mišljenje, a druga, podredno, na potvrđujućem karakteru tog akta.
Prvi argument o postojanju zapreke vođenju postupka
42
Komisija ističe da, s jedne strane, s obzirom na to da je Republika Estonija bila dužnik iznosa predviđenih Odlukom o šećeru prije donošenja pobijanog akta, a to je i dalje, taj akt nije imao pravne posljedice i, s druge strane, da taj akt sadržava samo tehničku analizu koja se odnosi na utjecaj presuda od 12. srpnja 2012., Pimix (C‑146/11, EU:C:2012:450), od 29. ožujka 2012., Češka Republika/Komisija (T‑248/07, neobjavljena, EU:T:2012:170) i od 29. ožujka 2012., Litva/Komisija (T‑262/07, EU:T:2012:171) na Odluku o šećeru. U svojem odgovoru na pisana pitanja Općeg suda, kao i na raspravi, Komisija je pojasnila posljednji argument. Navela je da pobijani akt ne predstavlja stvarnu odluku o odbijanju izmjene Odluke o šećeru, nego samo izražavanje mišljenja Glavne uprave „Poljoprivreda i ruralni razvoj”. U pogledu tog pitanja, na raspravi dodala je da Republika Estonija nije jasno zatražila izmjenu Odluke o šećeru te da je zapravo zatražila mišljenje Glavne uprave „Poljoprivreda i ruralni razvoj” u pogledu mogućnosti preispitivanja te odluke. Pobijani akt stoga sadržava traženo tehničko mišljenje.
43
Republika Estonija osporava argumente Komisije.
44
U okviru tužbe za poništenje koju su podnijele države članice ili institucije, aktima koji se mogu pobijati u smislu članka 263. UFEU‑a smatraju se sve odredbe koje su donijele institucije Unije čiji je cilj proizvesti obvezujuće pravne učinke, bez obzira na to u kojem su obliku (vidjeti presudu od 13. listopada 2011., Deutsche Post i Njemačka/Komisija, C‑463/10 P i C‑475/10 P, EU:C:2011:656, t. 36. i navedenu sudsku praksu). Ti učinci moraju se ocijeniti s obzirom na objektivne kriterije, kao što je sadržaj akta, uzimajući u obzir, ako je potrebno, kontekst njegova donošenja (presuda od 13. veljače 2014., Mađarska/Komisija, C‑31/13 P, EU:C:2014:70, t. 55.).
45
Svaki dopis institucije Unije poslan kao odgovor na zahtjev njegova adresata ne predstavlja odluku u smislu članka 263. UFEU‑a (vidjeti u tom smislu rješenje od 27. siječnja 1993., Miethke/Parlament, C‑25/92, EU:C:1993:32, t. 10.). Osobito, izražavanje mišljenja institucije u pisanom obliku ne može predstavljati odluku protiv koje se može podnijeti tužba za poništenje ako je izraženo u području u kojem navedena institucija nema ovlasti za donošenje odluka, nego samo mogućnost izražavanja mišljenja kojim se ne obvezuju nadležna tijela te ako ni iz teksta ni iz sadržaja izraženog mišljenja ne proizlazi da je njegov cilj proizvesti pravne učinke (vidjeti u tom smislu presudu od 27. ožujka 1980., Sucrimex i Westzucker/Komisija, 133/79, EU:C:1980:104, t. 16. do 18.).
46
Iz navedenog u točkama 28. do 32. ove presude proizlazi da je pobijanim aktom okončana dugotrajna prepiska između Komisije i Republike Estonije te da on predstavlja odgovor na dopis koji je potonja država uputila Komisiji 18. rujna 2013.
47
Dopis koji je Republika Estonija uputila Komisiji 18. rujna 2013. započinje sljedećim navodom: „Zahtjev za izmjenu [Odluke o šećeru]”. Sastoji se od dvaju dijelova. Prvi dio posvećen je iznošenju činjenica. Drugi dio, naslovljen „Zahtjev [Republike Estonije]”, sadržava detaljno obrazloženje kojim se nastoji dokazati da Odluka o šećeru nije u skladu s presudama od 12. srpnja 2012., Pimix (C‑146/11, EU:C:2012:450), od 29. ožujka 2012., Češka Republika/Komisija (T‑248/07, neobjavljena, EU:T:2012:170) i od 29. ožujka 2012., Litva/Komisija (T‑262/07, EU:T:2012:171), uzetima u obzir kao cjelina. U posljednjem stavku tog dijela, Republika Estonija navodi da je „potrebno preispitati i izmijeniti [Odluku o šećeru] na temelju tumačenja pravnih akata Unije iz [presuda od 12. srpnja 2012., Pimix (C‑146/11, EU:C:2012:450), od 29. ožujka 2012., Češka Republika/Komisija (T‑248/07, neobjavljena, EU:T:2012:170) i od 29. ožujka 2012., Litva/Komisija (T‑262/07, EU:T:2012:171)], kako bi se odluka uskladila sa značenjem i opsegom [predmetnih akata], kako su se trebali tumačiti i primjenjivati od [njihova] stupanja na snagu”.
48
Stoga valja napomenuti da Republika Estonija svojim dopisom od 18. rujna 2013. nije zahtijevala samo tehničku analizu GU‑a „Poljoprivreda i ruralni razvoj” u pogledu teoretske mogućnosti da se preispita Odluka o šećeru. Radilo se o zahtjevu za preispitivanje i izmjenu te odluke.
49
Tekstom pobijanog akta potvrđuje se da je i sam glavni direktor smatrao da je dopis od 18. rujna 2013. zahtjev za izmjenu Odluke o šećeru.
50
Naime, najprije, pobijani akt počinje sljedećim navodom:
„Predmet: Vaši zahtjevi za izmjenu [Odluke o šećeru]”
51
Nadalje, glavni direktor je u pobijanom aktu naveo da je Republika Estonija bila u kontaktu s Komisijom u više navrata „kako bi ishodila izmjenu Odluke o šećeru”.
52
Naposljetku, glavni direktor pojasnio je da želi iznijeti dvije vrste argumenata „za neprihvaćanje zahtjeva [Republike Estonije] za izmjenu Odluke o šećeru”.
53
Stoga posljednja rečenica pobijanog akta, prema kojoj, uzimajući u obzir ono što je prethodno izneseno u navedenom aktu, GU „Poljoprivreda i ruralni razvoj” nije mogla zaključiti da je Odluka o šećeru zahvaćena pogreškom i da ju je potrebno izmijeniti, ne predstavlja samo izražavanje tehničkog mišljenja, nego, suprotno onomu što tvrdi Komisija, odbijanje zahtjeva za izmjenu Odluke o šećeru.
54
Komisija ima ovlasti za preispitivanje i, po potrebi, izmjenu Odluke o šećeru koju je prethodno donijela. Osim toga, iz teksta i sadržaja pobijanog akta jasno proizlazi da je Komisija tim aktom namjeravala konačno odbiti zahtjev Republike Estonije za izmjenu Odluke o šećeru. Stoga se pobijani akt ne može smatrati pukim izražavanjem mišljenja bez pravnih učinaka.
55
Okolnost na koju se poziva Komisija, a koja se odnosi na to da je Republika Estonija bila dužnik iznosa iz Odluke o šećeru i prije donošenja pobijanog akta te da je to i dalje, ne može izmijeniti taj zaključak.
56
Naime, iako pobijani akt nije doveo do nalaganja bilo kakve novčane obveze na teret Republike Estonije, to ne znači da on nužno nema pravni učinak u dijelu u kojem sadržava konačno odbijanje obrazloženog zahtjeva Republike Estonije za izmjenu Odluke o šećeru, na koju smatra da ima pravo.
57
Stoga se prvi argument o postojanju zapreke vođenju postupka treba odbiti.
Drugi argument o postojanju zapreke vođenju postupka
Uvodna očitovanja
58
Prema ustaljenoj sudskoj praksi, kada se pobijanim aktom samo potvrđuje prethodni akt, tužba je dopuštena samo pod uvjetom da je potvrđeni akt pravodobno pobijan. Stoga, ako tužitelj propusti rok za djelovanje protiv odluke kojom je na nedvosmislen način donesena mjera s pravnim učincima na njegove interese, a koja je za njega obvezujuća, taj rok ne može početi ponovno teći time što se autoru predmetnog akta uputio zahtjev za preispitivanjem njegove odluke te podnošenjem tužbe protiv odluke o odbijanju kojom se potvrđuje prethodno donesena odluka (vidjeti presude od 15. ožujka 1995., COBRECAF i dr./Komisija, T‑514/93, EU:T:1995:49, t. 44. i navedenu sudsku praksu; od 10. srpnja 1997., AssiDomän Kraft Products i dr./Komisija, T‑227/95, EU:T:1997:108, t. 29. i navedenu sudsku praksu i rješenje od 12. veljače 2010., Komisija/CdT, T‑456/07, EU:T:2010:39, t. 54. i navedenu sudsku praksu).
59
Međutim, zahtjev koji se odnosi na preispitivanje prethodne odluke koja je postala konačna može se opravdati postojanjem novih i bitnih činjenica. Ako akt predstavlja odgovor na zahtjev u kojem se poziva na takve činjenice i kojim se od administracije traži da provede preispitivanje prijašnje odluke, ne može se smatrati da taj akt ima isključivo potvrđujući karakter, s obzirom na to da se njime odlučuje o tim činjenicama i stoga sadržava novi element u odnosu na prijašnju odluku. Stoga će predmetna institucija, nakon preispitivanja odluke koja je postala konačna, utemeljena na novim i bitnim činjenicama, morati donijeti novu odluku čija se zakonitost prema potrebi može osporavati pred sudom Unije. Suprotno tomu, u nedostatku novih i bitnih činjenica, institucija nije obvezna provesti preispitivanje svoje prethodne odluke (presuda od 7. veljače 2001., Inpesca/Komisija, T‑186/98, EU:T:2001:42, t. 46. do 48. i od 13. studenoga 2014., Španjolska/Komisija, T‑481/11, EU:T:2014:945, t. 34. i 35.).
60
Iz te sudske prakse proizlazi da se akt smatra donesenim nakon preispitivanja situacije, što isključuje to da ga se smatra isključivo potvrđujućim aktom kad je donesen, bilo na zahtjev zainteresirane strane, bilo na vlastitu inicijativu njegova autora, na temelju bitnih elemenata koji nisu uzeti u obzir prilikom donošenja prethodnog akta. Ti su elementi novi upravo zato što nisu uzeti u obzir. Nasuprot tomu, ako činjenični i pravni elementi na kojima počiva novi akt nisu različiti od onih koji su opravdali donošenje prethodnog akta, taj je novi akt čisto potvrđujući za prethodni akt (presuda od 13. studenoga 2014., Španjolska/Komisija, T‑481/11, EU:T:2014:945, t. 36. i 37.).
61
U ovom slučaju, Komisija tvrdi da, ako se pobijani akt treba smatrati odlukom, a ne samo izražavanjem mišljenja bez pravnih učinaka, on je odluka kojom se potvrđuje Odluka o šećeru. Republika Estonija zapravo želi zaobići zabranu podnošenja tužbe u pogledu te odluke nakon isteka roka predviđenog člankom 263. UFEU‑a. Međutim, kako bi opravdala to zaobilaženje, ona se ne može osloniti na postojanje presuda od 12. srpnja 2012., Pimix (C‑146/11, EU:C:2012:450), od 29. ožujka 2012., Češka Republika/Komisija (T‑248/07, neobjavljena, EU:T:2012:170) i od 29. ožujka 2012., Litva/Komisija (T‑262/07, EU:T:2012:171), kojima se samo objašnjava opseg određenih odredbi, koje je tako trebalo tumačiti od trenutka njihova stupanja na snagu. Stoga se ne radi o novoj činjenici kojom se može opravdati preispitivanje odluke.
62
Osim toga, Komisija iznosi nekoliko razmatranja u pogledu merituma predmeta, koja pokazuju da se presude od 12. srpnja 2012., Pimix (C‑146/11, EU:C:2012:450), od 29. ožujka 2012., Češka Republika/Komisija (T‑248/07, neobjavljena, EU:T:2012:170) i od 29. ožujka 2012., Litva/Komisija (T‑262/07, EU:T:2012:171) ne mogu smatrati bitnim elementima u smislu sudske prakse navedene u točkama 59. i 60. ove presude.
63
Republika Estonija odgovara Komisiji da pobijani akt nije potvrđujuća odluka jer se njime preispituje učinak triju novih elemenata na Odluku o šećeru, točnije presuda od 12. srpnja 2012., Pimix (C‑146/11, EU:C:2012:450), od 29. ožujka 2012., Češka Republika/Komisija (T‑248/07, neobjavljena, EU:T:2012:170) i od 29. ožujka 2012., Litva/Komisija (T‑262/07, EU:T:2012:171). Republika Estonija dodaje da nije osporila tu odluku jer nije imala razloga sumnjati u njezinu zakonitost prije donošenja navedenih presuda. Savjetovanja između Republike Estonije i Komisije, koja su uslijedila nakon zahtjeva za izmjenu Odluke o šećeru, pokazuju da Komisija nije donijela svoje konačno stajalište prije donošenja pobijanog akta.
64
Osim toga, Republika Estonija osporava očitovanja Komisije kojima se nastoji pokazati da presude od 12. srpnja 2012., Pimix (C‑146/11, EU:C:2012:450), od 29. ožujka 2012., Češka Republika/Komisija (T‑248/07, neobjavljena, EU:T:2012:170) i od 29. ožujka 2012., Litva/Komisija (T‑262/07, EU:T:2012:171) nisu bitni elementi u smislu sudske prakse navedene u točkama 59. i 60. ove presude.
65
Stoga treba ispitati mogu li se presude od 12. srpnja 2012., Pimix (C‑146/11, EU:C:2012:450), od 29. ožujka 2012., Češka Republika/Komisija (T‑248/07, neobjavljena, EU:T:2012:170) i od 29. ožujka 2012., Litva/Komisija (T‑262/07, EU:T:2012:171) smatrati novim i bitnim elementima u smislu sudske prakse navedene u točkama 59. i 60. ove presude.
Pitanje mogu li se navedene presude smatrati novim elementima
66
Nije sporno da su presude od 12. srpnja 2012., Pimix (C‑146/11, EU:C:2012:450), od 29. ožujka 2012., Češka Republika/Komisija (T‑248/07, neobjavljena, EU:T:2012:170) i od 29. ožujka 2012., Litva/Komisija (T‑262/07, EU:T:2012:171) donesene nakon donošenja Odluke o šećeru. Stoga se navedene presude nisu mogle uzeti u obzir prilikom donošenja Odluke o šećeru. Okolnost da su te presude uslijedile nakon Odluke o šećeru nije dovoljna da bi se one smatrale novim elementima u smislu sudske prakse navedene u točkama 59. i 60. ove presude.
67
Naime, treba naglasiti da se Republika Estonija u zahtjevu za izmjenu Odluke o šećeru ne oslanja na donošenje presuda od 12. srpnja 2012., Pimix (C‑146/11, EU:C:2012:450), od 29. ožujka 2012., Češka Republika/Komisija (T‑248/07, neobjavljena, EU:T:2012:170) i od 29. ožujka 2012., Litva/Komisija (T‑262/07, EU:T:2012:171) per se, ili na činjenicu koja se saznaje iz njih, nego na primjenu po analogiji pravnog rasuđivanja koje sud Unije slijedi u navedenim presudama.
68
Međutim, kada je riječ o presudi od 12. srpnja 2012., Pimix (C‑146/11, EU:C:2012:450), treba podsjetiti da tumačenje pravnog pravila prava Unije koje Sud daje prilikom izvršavanja nadležnosti koja mu je dodijeljena člankom 267. UFEU‑a pojašnjava i precizira značenje i opseg tog pravila kako se treba ili se trebalo tumačiti i primijeniti od trenutka njegova stupanja na snagu, tako da presuda u vezi s prethodnim pitanjem nije konstitutivne, nego isključivo deklaratorne naravi, što znači da njezini učinci načelno nastaju na dan stupanja na snagu tumačenog pravila (vidjeti presudu od 12. veljače 2008., Kempter, C‑2/06, EU:C:2008:78, t. 35. i navedenu sudsku praksu).
69
Stoga se presudom od 12. srpnja 2012., Pimix (C‑146/11, EU:C:2012:450), samo pojašnjava stanje postojećeg prava, kako ga je mogla i trebala tumačiti Komisija — kao i Republika Estonija — u trenutku donošenja Odluke o šećeru.
70
Kada je riječ o presudama od 29. ožujka 2012., Češka Republika/Komisija (T‑248/07, neobjavljena, EU:T:2012:170) i od 29. ožujka 2012., Litva/Komisija (T‑262/07, EU:T:2012:171), s jedne strane, treba napomenuti da su nepravilnosti – koje sadržava Odluka o drugim poljoprivrednim proizvodima, a koje su utvrđene u tim presudama i koje opravdavaju njezino poništenje, te koje, prema mišljenju Republike Estonije, također utječu na Odluku o šećeru – već bile prisutne tijekom donošenja te odluke te da Republiku Estoniju ništa nije sprečavalo da ih navede u okviru tužbe za njezino poništenje.
71
S druge strane, pravno rasuđivanje Općeg suda u presudama od 29. ožujka 2012., Češka Republika/Komisija (T‑248/07, neobjavljena, EU:T:2012:170) i od 29. ožujka 2012., Litva/Komisija (T‑262/07, EU:T:2012:171) samo utvrđuje postojanje nepravilnosti u Odluci o drugim poljoprivrednim proizvodima. Međutim, treba podsjetiti da je svrha uzimanja u obzir obrazloženja u kojem se navode konkretni razlozi nezakonitosti koju je utvrdio sud Unije u presudi o poništenju samo utvrđivanje točnog značenja onoga što je presuđeno u izreci te se stoga valjanost razloga presude o poništenju ne može primijeniti na situaciju osoba koje nisu bile stranke u postupku i u pogledu kojih se tom presudom nije ništa odlučilo. U tim uvjetima, iako se člankom 263. UFEU‑a predmetnoj instituciji propisuje da izbjegava da svaki akt namijenjen zamjeni poništenog akta ima jednake nepravilnosti kao one utvrđene u presudi o poništenju, ta odredba ne podrazumijeva da ta institucija na zahtjev dotičnih osoba mora preispitati iste ili slične odluke koje navodno sadržavaju istu nepravilnost, a koje su upućene drugim adresatima, a ne tužitelju (presuda od 14. rujna 1999., Komisija/AssiDomän Kraft Products i dr., C‑310/97 P, EU:C:1999:407, t. 55. i 56.).
72
Stoga se presude od 12. srpnja 2012., Pimix (C‑146/11, EU:C:2012:450), od 29. ožujka 2012., Češka Republika/Komisija (T‑248/07, neobjavljena, EU:T:2012:170) i od 29. ožujka 2012., Litva/Komisija (T‑262/07, EU:T:2012:171) ne mogu smatrati novim elementima u smislu sudske prakse navedene u točkama 59. i 60. ove presude. U tom pogledu, treba smatrati, kao što valjano tvrdi Komisija, da Republika Estonija zapravo nastoji zaobići zabranu podnošenja tužbe protiv Odluke o šećeru nakon isteka roka predviđenog u tu svrhu člankom 263. UFEU‑a, što bi dovelo do toga da bi se adresatu akta dopustilo da u bilo kojem trenutku zatraži njegovu izmjenu na temelju kasnije sudske prakse te stoga i vremenski neograničeno pobijanje akata Unije koji proizvode pravne učinke. Međutim, rokom predviđenim člankom 263. UFEU‑a nastoji se upravo očuvati pravna sigurnost, izbjegavajući takvo vremenski neograničeno pobijanje (vidjeti u tom smislu presudu od 12. listopada 1978., Komisija/Belgija, 156/77, EU:C:1978:180, t. 20.). Sama okolnost da ni administracija tijekom donošenja odluke ni njezin adresat prije isteka roka za podnošenje tužbe u pogledu te odluke nisu uzeli u obzir ili se pozvali na tumačenje prava ili pravno rasuđivanje koje je sud Unije primijenio u kasnijoj presudi, ne dovodi u pitanje konačnost predmetne odluke.
73
U tom pogledu Republika Estonija u svojem odgovoru na pisana pitanja Općeg suda tvrdi da „načelo […] pravne sigurnosti ne može isključivati reviziju upravne odluke ako se pokaže da se protivi pravu Unije”, što se osobito potvrđuje razmatranjima Suda u presudi od 19. rujna 2006., i-21 Germany i Arcor (C‑392/04 i C‑422/04, EU:C:2006:586, t. 52.). Međutim, iako je u toj presudi Sud priznao postojanje ograničenja načela pravne sigurnosti u pogledu upravnih odluka koje se protive pravu Unije i koje su postale konačne, koje može opravdati njihove izmjene u određenim okolnostima, naveo je da ta ograničenja nisu primjenjiva dok podnositelj zahtjeva za preispitivanje odluke koja je postala konačna ne iscrpi pravna sredstva koja su mu na raspolaganju u pogledu te odluke (vidjeti u tom smislu presudu od 19. rujna 2006., i-21 Germany i Arcor, C‑392/04 i C‑422/04, EU:C:2006:586, t. 53. i 54.).
74
U nedostatku novih elemenata u smislu sudske prakse navedene u točkama 59. i 60. ove presude na koje bi se pozvala Republika Estonija u svojem zahtjevu za preispitivanje i o kojima bi odlučila Komisija, treba smatrati da pobijani akt ima potvrđujući karakter u pogledu Odluke o šećeru.
75
Stoga samo radi cjelovitosti treba ispitati mogu li se presude od 12. srpnja 2012., Pimix (C‑146/11, EU:C:2012:450), od 29. ožujka 2012., Češka Republika/Komisija (T‑248/07, neobjavljena, EU:T:2012:170) i od 29. ožujka 2012., Litva/Komisija (T‑262/07, EU:T:2012:171) smatrati bitnim elementima.
Pitanje mogu li se navedene presude smatrati bitnim elementima
76
Element se treba smatrati bitnim u smislu sudske prakse navedene u točkama 59. i 60. ove presude kada na bitan način može izmijeniti pravnu situaciju kako su je autori prethodnog akta uzeli u obzir, kao što je, među ostalim, element koji izaziva dvojbe u pogledu osnovanosti rješenja donesenog navedenim aktom (vidjeti presudu od 13. studenoga 2014., Španjolska/Komisija, T‑481/11, EU:T:2014:945, t. 39. i navedenu sudsku praksu).
77
Stoga treba ispitati izazivaju li presude od 12. srpnja 2012., Pimix (C‑146/11, EU:C:2012:450), od 29. ožujka 2012., Češka Republika/Komisija (T‑248/07, neobjavljena, EU:T:2012:170) i od 29. ožujka 2012., Litva/Komisija (T‑262/07, EU:T:2012:171) dvojbe u pogledu osnovanosti Odluke o šećeru.
78
Republika Estonija i Komisija nisu raspravljale o ovom pitanju posebno sa stajališta dopuštenosti tužbe. Međutim, u prilog prvom tužbenom razlogu, Republika Estonija iznijela je niz argumenata kojima se nastoji pokazati da nezakonitost Odluke o šećeru proizlazi iz tumačenja presuda od 12. srpnja 2012., Pimix (C‑146/11, EU:C:2012:450), od 29. ožujka 2012., Češka Republika/Komisija (T‑248/07, neobjavljena, EU:T:2012:170) i od 29. ožujka 2012., Litva/Komisija (T‑262/07, EU:T:2012:171), argumente koje je Komisija osporila.
79
U tom pogledu, Republika Estonija u biti ističe da zajedničko tumačenje presuda od 12. srpnja 2012., Pimix (C‑146/11, EU:C:2012:450), od 29. ožujka 2012., Češka Republika/Komisija (T‑248/07, neobjavljena, EU:T:2012:170) i od 29. ožujka 2012., Litva/Komisija (T‑262/07, EU:T:2012:171) pokazuje da se Odluka o šećeru protivila odredbama iz Priloga IV. točke 4. stavka 2. Akta o pristupanju i članka 58. navedenog akta. Najprije, tvrdi da je cilj sustava uklanjanja viška šećera, donesenog zbog pristupanja, bio izbjeći sva ometanja mehanizama koje predviđa zajednička organizacija tržišta šećera. Radi postizanja tog cilja, Uredbom br. 60/2004 propisuje se novim državama članicama obveza da, s jedne strane, od 1. svibnja 2004. raspolažu sustavom identifikacije prekomjernih zaliha za glavne subjekte te, s druge strane, da obvežu te subjekte na dostavljanje dokaza o uklanjanju navedenih zaliha prije 30. studenoga 2005. ili da plate financijski doprinos za količinu koja nije uklonjena. Republika Estonija ispunila bi tu obvezu donošenjem ÜLTS‑a. Osim toga, iz presude od 12. srpnja 2012., Pimix (C‑146/11, EU:C:2012:450), proizlazi da, sukladno članku 58. Akta o pristupanju, uredba koja nije bila objavljena na estonskom jeziku nije bila primjenjiva na estonske subjekte, čak i ako su oni bili obaviješteni o obvezama koje iz nje proizlaze i ako su ih poštovali. Stoga se ÜLTS, koji upućuje na odredbe Uredbe br. 60/2004, kao i na oznaku KN za šećer koja proizlazi iz Uredbe Vijeća (EEZ) br. 2913/92 od 12. listopada 1992. o Carinskom zakoniku Zajednice (SL 1992., L 302, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 2., str. 110.), objavljene na estonskom jeziku 6. kolovoza i 4. srpnja 2005., ne može primijeniti na estonske subjekte. Republika Estonija navodi da je, iz tog razloga, nakon donošenja presude od 12. srpnja 2012., Pimix (C‑146/11, EU:C:2012:450), dotičnim estonskim subjektima nadoknadila iznose uplaćene u skladu s ÜLTS‑om. Njezina je obveza uklanjanja viška, koja proizlazi iz Uredbe br. 60/2004, stoga u praksi svedena tek na plaćanje financijskog doprinosa u proračun Unije. Međutim, u skladu s presudama od 29. ožujka 2012., Češka Republika/Komisija (T‑248/07, neobjavljena, EU:T:2012:170) i od 29. ožujka 2012., Litva/Komisija (T‑262/07, EU:T:2012:171), to nije u skladu s točkom 4. stavkom 2. Priloga IV. Aktu o pristupanju.
80
Komisija osporava argumente Republike Estonije.
81
Treba napomenuti da se argumenti Republike Estonije temelje na dvjema kumulativnim tvrdnjama, odnosno, s jedne strane, da iz presude od 12. srpnja 2012., Pimix (C‑146/11, EU:C:2012:450), proizlazi da je bilo nemoguće estonskim subjektima naplatiti iznose predviđene člankom 6. stavkom 3. Uredbe br. 60/2004 i, s druge strane, da iz presuda od 29. ožujka 2012., Češka Republika/Komisija (T‑248/07, neobjavljena, EU:T:2012:170) i od 29. ožujka 2012., Litva/Komisija (T‑262/07, EU:T:2012:171), proizlazi da, uzimajući u obzir tu nemogućnost, Komisija od nje nije mogla zahtijevati plaćanje financijskog doprinosa na temelju članka 7. stavka 2. navedene uredbe.
82
Stoga treba ispitati svaku od tih tvrdnji, imajući na umu da bi odbijanje jedne od tvrdnji bilo dovoljno za to da se smatra da su argumenti Republike Estonije neosnovani te, slijedom toga, da ona nije uspjela dokazati da se presude od 12. srpnja 2012., Pimix (C‑146/11, EU:C:2012:450), od 29. ožujka 2012., Češka Republika/Komisija (T‑248/07, neobjavljena, EU:T:2012:170) i od 29. ožujka 2012., Litva/Komisija (T‑262/07, EU:T:2012:171) trebaju smatrati bitnim elementima u smislu sudske prakse navedene u točkama 59. i 60. ove presude.
83
U prilog svojoj prvoj tvrdnji, prema kojoj je bilo nemoguće estonskim subjektima naplatiti iznose predviđene člankom 6. stavkom 3. Uredbe br. 60/2004, Republika Estonija ističe da se obveza subjekata, na temelju ÜLTS‑a, da u njezin nacionalni proračun uplate financijski doprinos u slučaju neuklanjanja svojih prekomjernih zaliha šećera, nije mogla primijeniti na navedene subjekte, čak i ako je datum do kojeg su potonji subjekti trebali uplatiti takav doprinos uslijedio nakon datuma objave Uredbe br. 60/2004 na estonskom. Datum nastanka obveza subjekata je 1. svibnja 2004., kada su također utvrđene njihove prekomjerne zalihe šećera, a nove države članice trebale su raspolagati sustavom za identifikaciju. To se u biti potvrđuje presudom od 12. srpnja 2012., Pimix (C‑146/11, EU:C:2012:450), u kojoj su porezna rješenja koja se temelje na ÜLTS‑u proglašena neprimjenjivima na subjekte, iako su izdana nakon objave Uredbe br. 1972/2003 na estonskom. Osim toga, u skladu sa sudskom praksom, neopravdano je oslanjati se na datum koji nije 1. svibnja 2004. za primjenu prijelaznih mjera radi pristupanja.
84
U tom pogledu, dovoljno je istaknuti da, suprotno onomu što tvrdi Republika Estonija, oporezivi događaj u pogledu pristojbe koju su estonski subjekti trebali uplatiti u estonski nacionalni proračun, u skladu s člankom 6. stavkom 3. Uredbe br. 60/2004, kako je izmijenjena, nije bilo posjedovanje prekomjernih zaliha na datum pristupanja. Naime, iz te odredbe jasno proizlazi da je oporezivi događaj bio neuklanjanje prekomjernih zaliha do 30. studenoga 2005. Međutim, uredbe br. 1789/2003 i br. 60/2004 objavljene su na estonskom jeziku u Službenom listu više od 15 mjeseci prije tog datuma (vidjeti točku 13. ove presude). Stoga treba smatrati da neobjavljivanje tih uredbi na estonskom jeziku u Službenom listu na datum pristupanja nije sprečavao Republiku Estoniju da primijeni ÜLTS na estonske subjekte, kako bi joj bile uplaćene predmetne pristojbe.
85
Taj zaključak nije pobijen argumentom Republike Estonije prema kojem su, u presudi od 12. srpnja 2012., Pimix (C‑146/11, EU:C:2012:450), porezna rješenja koja se temelje na ÜLTS‑u proglašena neprimjenjivima na subjekte, iako su izdana nakon objave Uredbe br. 1789/2003 i Uredbe br. 1972/2003 u Službenom listu na estonskom.
86
Naime, u presudi od 12. srpnja 2012., Pimix (C‑146/11, EU:C:2012:450), Sud je smatrao da je obveza plaćanja poreza na prekomjerne zalihe drugih poljoprivrednih proizvoda, predviđena člankom 4. Uredbe br. 1972/2003, utvrđena s obzirom na količine koje su postojale na datum pristupanja te da stoga datum izdavanja poreznog rješenja nije utjecao na oporezivi događaj u pogledu navedene pristojbe. To zapažanje nije primjenjivo u ovom slučaju, jer su obveza plaćanja poreza na prekomjerne zalihe predviđena člankom 4. Uredbe br. 1972/2003 i obveza predviđena člankom 6. stavkom 3. Uredbe br. 60/2004 nastale u različito vrijeme. Stoga, dok se porez predviđen Uredbom br. 1972/2003 trebao platiti zbog posjedovanja prekomjernih zaliha na datum pristupanja, porez predviđen Uredbom br. 60/2004 nije se mogao zahtijevati samo zbog činjenice tog posjedovanja na navedeni datum. Subjekt je imao mogućnost izbjeći plaćanje poreza uklanjanjem prekomjernih zaliha koje je posjedovao. Obveza plaćanja tog poreza zapravo je bila posljedica povrede obveze subjekta da ukloni navedene zalihe.
87
Tvrdnja Republike Estonije prema kojoj je bilo nemoguće estonskim subjektima naplatiti iznose predviđene člankom 6. stavkom 3. Uredbe br. 60/2004 stoga nema osnove u presudi od 12. srpnja 2012., Pimix (C‑146/11, EU:C:2012:450), i treba se odbiti.
88
Budući da je – uzimajući u obzir kumulativni karakter dvaju navoda Republike Estonije u prilog tvrdnji prema kojoj nezakonitost Odluke o šećeru proizlazi iz tumačenja presuda od 12. srpnja 2012., Pimix (C‑146/11, EU:C:2012:450), od 29. ožujka 2012., Češka Republika/Komisija (T‑248/07, neobjavljena, EU:T:2012:170) i od 29. ožujka 2012., Litva/Komisija (T‑262/07, EU:T:2012:171) – odbijanje jednog od navoda dovoljno za odbijanje navedene tvrdnje (vidjeti točku 82. ove presude), treba utvrditi da se te presude ne mogu smatrati bitnim elementima u smislu sudske prakse navedene u točkama 59. i 60. ove presude, a da nije potrebno ispitivati drugi navod.
89
Iz svih prethodnih razmatranja proizlazi da se elementi na kojima se temelji zahtjev za izmjenu Odluke o šećeru koji je Republika Estonija uputila Komisiji ne mogu smatrati ni novima ni bitnima u smislu sudske prakse navedene u točkama 59. i 60. ove presude. U tim okolnostima, pobijani akt treba smatrati odlukom kojom se potvrđuje Odluka o šećeru, a tužba se treba odbaciti kao nedopuštena.
Troškovi
90
U skladu s člankom 134. stavkom 1. Poslovnika, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove.
91
Budući da Republika Estonija nije uspjela u postupku, istoj valja naložiti snošenje troškova sukladno zahtjevu Komisije.
92
Na temelju članka 138. stavka 1. Poslovnika, države članice koje su intervenirale u postupak snose vlastite troškove. Stoga će Republika Latvija snositi vlastite troškove.
Slijedom navedenog,
OPĆI SUD (prvo prošireno vijeće)
proglašava i presuđuje:
1.
Tužba se odbacuje kao nedopuštena.
2.
Republici Estoniji nalaže se snošenje, osim vlastitih troškova, i troškova Europske komisije.
3.
Republika Latvija snosit će vlastite troškove.
Kanninen
Pelikánová
Buttigieg
Gervasoni
Calvo‑Sotelo Ibáñez‑Martín
Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 24. ožujka 2017.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: estonski