62013CC0320_LT
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Savo ieškinyje Europos Komisija prašo Teisingumo Teismo pripažinti, kad „nepriėmusi visų 2009 m. balandžio 23 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvą 2009/28/EB dėl skatinimo naudoti atsinaujinančių išteklių energiją, iš dalies keičiančią bei vėliau panaikinančią Direktyvas 2001/77/EB ir 2003/30/EB(2), įgyvendinančių įstatymų ir kitų teisės aktų arba bet kuriuo atveju nepranešusi apie juos Komisijai, Lenkijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal šios direktyvos 27 straipsnio 1 dalį“.
2. Be to, dėl įsipareigojimo pranešti apie Direktyvos 2009/28 perkėlimo priemones neįvykdymo, remdamasi SESV 260 straipsnio 3 dalimi, Komisija prašo Teisingumo Teismo iš Lenkijos Respublikos priteisti sumokėti periodinę baudą už kiekvieną vėlavimo dieną, pradedant nuo Teisingumo Teismo sprendimo paskelbimo šioje byloje dienos. Iš pradžių buvo pasiūlyta 133 228,80 EUR suma, kuri vykstant procesui galiausiai sumažinta iki 61 380 EUR.
3. Taigi, ši byla Teisingumo Teismui suteikia progą pirmą kartą išaiškinti Lisabonos sutartimi įvestą naują mechanizmą, pagal kurį Teisingumo Teismas valstybei narei gali skirti finansinę sankciją, kai ji pirmą kartą pripažįstama kalta neįvykdžiusi įsipareigojimo pranešti apie pagal teisėkūros procedūrą priimtos direktyvos perkėlimo priemones(3) .
I – Teisinis pagrindas
A – Sąjungos teisė
4. Direktyva 2009/29 kartu su direktyvomis 2009/29/EB(4) ir 2009/30/EB(5) yra klimato ir energetikos dokumentų paketo, priimto 2009 m. balandžio mėn., dalis. Šio dokumentų paketo tikslas – nustatyti teisinį pagrindą, dėl kurio Europos Sąjunga 2020 m. galėtų pasiekti tam tikrus su klimatu ir energetika susijusius tikslus, t. y. 20 % sumažinti išmetamą šiltnamio efektą sukeliančių dujų kiekį, palyginti su 1990 m. kiekiu, užtikrinti, kad atsinaujinančiųjų išteklių energija sudarytų 20 % didesnę bendro galutinio suvartojamo energijos kiekio dalį, ir 20 % padidinti energijos vartojimo efektyvumą Sąjungoje.
5. Direktyvos 2009/28 1 straipsnyje nurodytas direktyvos dalykas ir taikymo sritis. Direktyvoje nustatyta bendra skatinimo gaminti atsinaujinančiųjų išteklių energiją sistema. Joje nustatyti privalomi nacionaliniai tikslai, kuriais apibrėžiama, kokią bendro galutinio suvartojamo energijos kiekio dalį turi sudaryti atsinaujinančiųjų išteklių energija ir kokią dalį ši energija turi sudaryti transporto sektoriuje. Be to, joje nustatytos su atsinaujinančiųjų išteklių energija susijusios taisyklės, kuriomis reglamentuojami statistiniai perdavimai tarp valstybių narių, bendri valstybių narių bei valstybių narių ir trečiųjų šalių projektai, kilmės garantijos, administracinės procedūros, informavimas, mokymas ir prieiga prie elektros energijos tinklo. Galiausiai joje nustatyti biodegalų ir skystųjų bioproduktų tvarumo kriterijai.
6. Direktyvos 2009/28 2 straipsnio a–o punktų nuostatose pateiktos tam tikros apibrėžtys.
7. Direktyvos 2009/28 5 straipsnyje išdėstytos atsinaujinančiųjų išteklių energijos dalies apskaičiavimo taisyklės.
8. Pagal Direktyvos 2009/28 13 straipsnį valstybės narės privalo užtikrinti, kad vykdant įvairias administracines procedūras, įvairius reglamentus ir kodeksus būtų suteikiamos tam tikros garantijos, informacija arba paskatos.
9. Direktyvos 2009/28 14 straipsnyje „Informavimas ir mokymas“, numatyti tam tikri įpareigojimai, kuriais užtikrinama, kad būtų galima susipažinti su įvairia informacija apie atsinaujinančiąją energiją bei jos naudojimą ir kad tokia informacija būtų platinama.
10. Direktyvos 2009/28 16 straipsniu siekiama sudaryti palankias sąlygas prieigai prie atsinaujinančiųjų išteklių elektros energijos perdavimo ir skirstymo sistemų ir užtikrinti tokią prieigą.
11. Direktyvos 2009/28 17 straipsnyje nustatyti tvarumo kriterijai, kuriuos biodegalai ir skystieji bioproduktai turi atitikti, kad į juos būtų atsižvelgiama vertinant atitiktį šios direktyvos reikalavimams, susijusiems su nacionaliniais tikslais bei įpareigojimais atsinaujinančiosios energijos srityje, ir kad būtų nustatyta galimybė gauti finansinę pagalbą už šių biodegalų ir skystųjų bioproduktų naudojimą. 18 straipsnyje nustatyti principai, kurie leidžia užtikrinti, kad būtų patikrinta atitiktis šiems tvarumo kriterijams. 19 straipsnyje išdėstytos taisyklės, kuriomis reglamentuojamas biodegalų ir skystųjų bioproduktų įtakos šiltnamio efektą sukeliančių dujų kiekiui apskaičiavimas.
12. Direktyvos 2009/28 21 straipsnyje pateiktos kelios su atsinaujinančiųjų išteklių energija transporto sektoriuje susijusios specialiosios nuostatos.
13. Galiausiai šios direktyvos 27 straipsnyje nustatyta:
„1. Nepažeidžiant 4 straipsnio 1, 2 ir 3 dalių, valstybės narės užtikrina, kad įsigaliotų įstatymai ir kiti teisės aktai, būtini šiai direktyvai įgyvendinti ne vėliau kaip 2010 m. gruodžio 5 d.
Valstybės narės, priimdamos priemones, daro jose nuorodą į šią direktyvą arba tokia nuoroda daroma jas oficialiai skelbiant. Tokios nuorodos darymo tvarką nustato valstybės narės.
2. Valstybės narės Komisijai pateikia šios direktyvos taikymo srityje priimtų pagrindinių nacionalinės teisės nuostatų tekstus.“
B – Lenkijos teisė
14. Atsižvelgiant į ieškinį ir atsiliepimą į ieškinį, Lenkijos Respublika Direktyvą 2009/28 perkėlė, be kita ko, šiais teisės aktais:
– iš dalies pakeistu 2005 m. kovo 4 d. Įstatymu, kuriuo iš dalies keičiamas Energetikos įstatymas ir Aplinkos apsaugos įstatymas ( Ustawa o zmianie ustawy – Prawo energetyczne oraz ustawy – Prawo ochrony środowiska ) (Dz. U. Nr. 62, poz. 552);
– iš dalies pakeistu 2006 m. rugpjūčio 25 d. Biokomponentų ir skystųjų biodegalų įstatymu ( Ustawa o biokomponentach i biopaliwach ciekłych ) (Dz. U. Nr. 169, poz. 1199);
– 2007 m. sausio 12 d. Įstatymu, kuriuo iš dalies keičiamas Energetikos įstatymas, Aplinkos apsaugos įstatymas ir Atitikties vertinimo sistemos įstatymas ( Ustawa o zmianie ustawy – Prawo energetyczne, ustawy – Prawo ochrony środowiska oraz ustawy o systemie oceny zgodności ) (Dz. U. Nr. 21, poz. 124);
– 2007 m. gegužės 11 d. Įstatymu, kuriuo iš dalies keičiamas Akcizų įstatymas ir keli kiti įstatymai ( Ustawa o zmianie ustawy o podatku akcyzowym oraz o zmianie niektórych innych ustaw ) (Dz. U. Nr. 99, poz. 666);
– 2008 m. rugsėjo 4 d. Įstatymu, kuriuo iš dalies keičiamas Finansinių priemonių išleidimo į rinką įstatymas ir keli kiti įstatymai ( Ustawa o zmianie ustawy o obrocie instrumentami finansowymi oraz niektórych innych ustaw ) (Dz. U. Nr. 165, 2009 m., poz. 1316);
– 2009 m. lapkričio 20 d. Įstatymu, kuriuo iš dalies keičiamas Aplinkos apsaugos įstatymas ir keli kiti įstatymai ( Ustawa o zmianie ustawy – Prawo ochrony środowiska oraz niektórych innych ustaw ), (Dz. U. Nr. 215, poz. 1664);
– 2010 m. sausio 8 d. Įstatymu, kuriuo iš dalies keičiamas Energetikos įstatymas ir keli kiti įstatymai ( Ustawa o zmianie ustawy – Prawo energetyczne oraz o zmianie niektórych innych ustaw ) (Dz. U. Nr. 21, poz. 104);
– iš dalies pakeistu 2011 m. gegužės 27 d. Įstatymu, kuriuo iš dalies keičiamas Įstatymas dėl degalų kokybės stebėsenos ir kontrolės sistemos ir keli kiti įstatymai ( Ustawa o zmianie ustawy o systemie monitorowania i kontrolowania jakości paliw oraz niektórych innych ustaw ) (Dz. U. Nr. 153, poz. 902).
15. Neginčijama, kad šiose teisės aktų nuostatose nėra jokios nuorodos į Direktyvą 2009/28 ir kad tokia nuoroda nebuvo padaryta oficialiai skelbiant šias nuostatas.
16. Tačiau tokia nuoroda padaryta oficialiai skelbiant 2013 m. liepos 26 d. priimtą Įstatymą, kuriuo iš dalies keičiamas Energetikos įstatymas ir keli kiti įstatymai (Dz. U., poz. 984). Šio įstatymo tekstas paskelbtas 2013 m. rugpjūčio 27 d. ir Komisijai pateiktas 2013 m. rugpjūčio 29 d.
17. Tokia nuoroda taip pat padaryta oficialiai skelbiant 2014 m. kovo 21 d. priimtą Įstatymą, kuriuo iš dalies keičiamas Biokomponentų ir skystųjų biodegalų įstatymas (Dz. U., poz. 457) ir kuriuo Komisija rėmėsi 2014 m. spalio 7 d. teismo posėdyje.
II – Ikiteisminė procedūra
18. Pagal Direktyvos 2009/28 27 straipsnį valstybės narės šią direktyvą į nacionalinę teisę turėjo perkelti ne vėliau kaip 2010 m. gruodžio 5 d.
19. Kadangi Komisijai nepranešta apie jokią nacionalinę Direktyvos 2009/28 perkėlimo priemonę, 2011 m. sausio 27 d. ji išsiuntė oficialų pranešimą Lenkijos vyriausybei.
20. 2011 m. kovo 18 d. Lenkijos institucijos Komisiją informavo, kad Direktyvos 2009/28 nuostatos perkeltos Atsinaujinančiųjų išteklių energijos įstatymu ir Įstatymu, kuriuo iš dalies keičiamas Biokomponentų ir skystųjų biodegalų įstatymas; numatyta, kad šie įstatymai įsigalios 2011 m. pabaigoje.
21. 2011 m. birželio 17 d. Komisija Lenkijos vyriausybei išsiuntė naują oficialų pranešimą. Jame Komisija pabrėžė, kad, jos žiniomis, priemonės, apie kurias Lenkijos Respublika pranešė savo 2011 m. kovo 18 d. laiške, dar nepriimtos, nes dėl to Komisijai nepateiktas joks pranešimas.
22. Be to, Komisija pažymėjo, kad neperkėlus direktyvos ir nepranešus apie atitinkamas nacionalines priemones pažeista Direktyvos 2009/28 27 straipsnio 1 dalis ir ESS 4 straipsnio 3 dalis.
23. Galiausiai Komisija pridūrė, kad dėl šio įsipareigojimų neįvykdymo pagal SESV 260 straipsnio 3 dalį gali būti taikomos finansinės sankcijos.
24. 2011 m. rugpjūčio 2 d. kompetentingos Lenkijos institucijos kaip Direktyvos 2009/28 perkėlimo priemonę Komisijai nurodė 2011 m. gegužės 27 d. Įstatymą, kuriuo iš dalies keičiamas Įstatymas dėl degalų kokybės stebėsenos ir kontrolės sistemos ir keli kiti įstatymai. 2011 m. rugpjūčio 16 d. tos pačios institucijos kaip Direktyvos 2009/28 perkėlimo priemones jai nurodė toliau minimas kitas nacionalines nuostatas:
– 2008 m. rugsėjo 4 d. Įstatymą, kuriuo iš dalies keičiamas Finansinių priemonių išleidimo į rinką įstatymas ir keli kiti įstatymai;
– 2005 m. kovo 4 d. Įstatymą, kuriuo iš dalies keičiamas Energetikos įstatymas ir Aplinkos apsaugos įstatymas;
– 2007 m. sausio 12 d. Įstatymą, kuriuo iš dalies keičiamas Energetikos įstatymas, Aplinkos apsaugos įstatymas ir Atitikties vertinimo sistemos įstatymas;
– 2009 m. lapkričio 20 d. Įstatymą, kuriuo iš dalies keičiamas Aplinkos apsaugos įstatymas ir keli kiti įstatymai;
– 2010 m. sausio 8 d. Įstatymą, kuriuo iš dalies keičiamas Energetikos įstatymas ir keli kiti įstatymai;
– 2006 m. rugpjūčio 25 d. Biokomponentų ir skystųjų biodegalų įstatymą;
– 2007 m. gegužės 11 d. Įstatymą, kuriuo iš dalies keičiamas Akcizų įstatymas ir keli kiti įstatymai;
– 2006 m. gegužės 16 d. Lenkijos Respublikos Seimo maršalkos pranešimą, kuriuo paskelbtas konsoliduotas Energetikos įstatymas.
25. 2011 m. rugpjūčio 17 d. Lenkijos institucijos informavo Komisiją, kad, jų nuomone, Direktyvos 2009/28 nuostatos į Lenkijos teisę pakankamai perkeltos, pirma, 1997 m. balandžio 10 d. Energetikos įstatymu, ir, antra, 2006 m. rugpjūčio 25 d. Biokomponentų ir skystųjų biodegalų įstatymu. Be to, jos patvirtino pakeitimus, padarytus 2010 m. sausio 8 d. Įstatymu, kuriuo iš dalies keičiamas Energetikos įstatymas ir keli kiti įstatymai. Šios institucijos taip pat pranešė Komisijai, kad pradėti darbai, susiję su dviem įstatymo projektais – Atsinaujinančiųjų energijos išteklių įstatymo ir Įstatymo, kuriuo iš dalies keičiami Biokomponentų ir skystųjų biodegalų įstatymas ir Aplinkos apsaugos įstatymas.
26. 2012 m. kovo 26 d. Komisija, nusprendusi, kad aktais, apie kuriuos jai pranešta, Direktyva 2009/28 neperkelta, kaip tai suprantama pagal šios direktyvos 27 straipsnio 1 dalį, pateikė Lenkijos Respublikai skirtą pagrįstą nuomonę, kurioje ją paragino imtis būtinų priemonių, kad direktyva būtų įgyvendinta per du mėnesius nuo nuomonės gavimo. Komisija nuomonėje taip pat pažymėjo, kad dėl įsipareigojimų neįvykdymo pagal SESV 260 straipsnio 3 dalį gali būti skirtos piniginės baudos.
27. Į šią pagrįstą nuomonę Lenkijos Respublika atsakė 2012 m. gegužės 25 d. laišku, kuriame teigė, kad Direktyvos 2009/28 4 straipsnio 1 dalyje numatyto nacionalinio veiksmų plano priėmimas nėra tik administracinio pobūdžio priemonė, kaip tai suprantama pagal šios direktyvos 27 straipsnio 1 dalį, kad siekiant šią direktyvą laikyti perkelta į Lenkijos teisę užteko nuo 2005 m. spalio 1 d. taikyti nacionalinę pagalbos schemą, skirtą atsinaujinančiųjų išteklių elektros energijos gamybai, kad nuostatos, susijusios su ne mažesne kaip 10 % atsinaujinančiųjų išteklių energijos dalimi transporto sektoriuje ir tvarumo kriterijais, buvo perkeltos Biokomponentų ir skystųjų biodegalų įstatymu, iš dalies pakeistu 2011 m. gegužės 27 d. įstatymu, ir kad darnaus vystymosi kriterijai į nacionalinę teisę bus baigti perkelti 2012 m. pabaigoje. Galiausiai Lenkijos institucijos pateikė grafiką, pagal kurį vykdomi darbai, susiję su Atsinaujinančiųjų energijos išteklių įstatymu, kuriuo siekiama perkelti jau įgyvendintas Direktyvos 2009/28 nuostatas arba nuostatas, kurias, kaip nustatyta toje pačioje direktyvoje, numatyta perkelti vėliau.
28. Komisija, įvertinusi, kad iš šio atsakymo ir pateiktų aktų matyti, jog Lenkijos Respublika vis dar neįvykdė pagal Direktyvos 2009/28 27 straipsnio 1 dalį jai tenkančių įsipareigojimų, 2013 m. kovo 21 d. nusprendė pareikšti šį ieškinį.
29. Savo 2013 m. birželio 11 d. ieškinyje, kurį Teisingumo Teismas gavo 2013 m. birželio 12 d., Komisija kaltina Lenkijos Respubliką tuo, kad ši, pirma, nepriėmė būtinų nuostatų Direktyvai 2009/28 įgyvendinti ir, antra, bet kuriuo atveju apie tai nepranešė Komisijai, t. y. nepranešė jai apie galimas naudingas priemones.
III – Rašytinė ir žodinė proceso dalys
30. Savo dublike Komisija nurodė, kad, jos nuomone, nors Lenkijos Respublika priėmė 2013 m. liepos 26 d. įstatymą, ji vis dar nėra perkėlusi įpareigojimų, išdėstytų Direktyvos 2009/28 2 straipsnio b, c, d, g, m, n ir o punktuose, 5 straipsnyje (ir II, III bei VII prieduose), 13 straipsnyje, 14 straipsnio 1, 2, 5 ir 6 dalyse, 16 straipsnio 2, 3, 4, 6, 7, 8 ir 9 dalyse, 17 ir 18 straipsniuose, 19 straipsnyje (ir V priede) bei 21 straipsnyje.
31. Tačiau 2014 m. spalio 1 d. laišku Komisija Teisingumo Teismą informavo, kad, Lenkijos Respublikai pateikus tripliką ir gavus tam tikrą jos perduotą informaciją (paskutinį kartą informacija perduota 2014 m. rugsėjo 12 d.), ji savo ieškinio dalyką susiaurina.
32. Ieškinio dalykas dabar yra tik Direktyvos 2009/28 13 straipsnio 2, 4, 5 ir 6 dalių, 14 straipsnio 2, 5 ir 6 dalių, 17 straipsnio 3–5 dalių bei 18 straipsnio 1 dalies neperkėlimas, o prašoma skirti periodinė bauda sumažinta iki 61 380 EUR sumos už kiekvieną vėlavimo įgyvendinti pažeistas nuostatas dieną.
33. Būtent tokiomis aplinkybėmis 2014 m. spalio 7 d. buvo surengtas teismo posėdis. Jame Lenkijos vyriausybė ir Nyderlandų vyriausybė (kuri į bylą įstojo anksčiau) bei Komisija pateikė savo pastabas žodžiu.
IV – Dėl įsipareigojimų neįvykdymo, kuriuo kaltinama Lenkijos Respublika
A – Taikomi principai
34. Teisingumo Teismo praktika, susijusi su nepranešimu apie nacionalines direktyvos perkėlimo priemones ir neperkėlimu stricto sensu, yra gausi. Gali būti naudinga pateikti keletą svarbiausių šios praktikos gairių.
35. Pirma, naudinga būtų priminti, kad direktyvos nuostatos privalomos valstybėms narėms, kurioms jos skirtos, ir kad juo labiau privalomos yra nuostatos, susijusios su numatytų priemonių įgyvendinimo terminais(6) .
36. Antra, nors perkeliant direktyvą į nacionalinę teisę nebūtina formaliai ir pažodžiui pakartoti direktyvos nuostatų aiškioje ir specialioje teisės normoje, atsižvelgiant į direktyvos turinį gali pakakti bendro konteksto. Tokiu atveju jis turi pakankamai aiškiai ir tiksliai užtikrinti visišką ir veiksmingą direktyvos taikymą, kad, jei direktyva siekiama įtvirtinti privačių asmenų teises, šie asmenys galėtų sužinoti visas savo teises ir prireikus remtis jomis nacionaliniuose teismuose(7) .
37. Be to, kai direktyvoje aiškiai numatyta, kad nuostatose, kuriomis ši direktyva perkeliama, turi būti daroma nuoroda į šią direktyvą arba tokia nuoroda daroma jas oficialiai skelbiant, tuomet bet kuriuo atveju būtina priimti specialų perkėlimo aktą(8) .
38. Trečia, jei vykdant pagal SESV 258 straipsnį pradėtą procedūrą Komisija privalo įrodyti tariamą įsipareigojimų neįvykdymą ir pateikti Teisingumo Teismui reikiamus duomenis šiam įsipareigojimų neįvykdymui patikrinti, pagal ESS 4 straipsnio 3 dalį valstybės narės privalo padėti jai atlikti savo uždavinį, kuris pagal ESS 17 straipsnio 1 dalį visų pirma yra užtikrinti, kad būtų taikomos Sąjungos teisės nuostatos(9) .
39. Šiuo tikslu valstybės narės Komisijai privalo pateikti aiškią ir tikslią informaciją. Joje nedviprasmiškai turi būti nurodyti įstatymai ir kiti teisės aktai, kuriais, valstybės narės nuomone, ji įvykdė įvairius įsipareigojimus pagal direktyvą.
40. Nesant tokios informacijos, Komisija negali patikrinti, ar valstybė narė iš tikrųjų ir visiškai įgyvendino direktyvą. Vien tuo, kad valstybė narė neįvykdė šio įsipareigojimo, – nesvarbu, dėl kokios priežasties: dėl to, kad visiškai nepateikė informacijos, ar dėl to, kad pateikė nepakankamai aiškią ir tikslią informaciją, – gali būti pateisintas SESV 258 straipsnyje numatytos procedūros, kuria siekiama pripažinti šį įsipareigojimo neįvykdymą, pradėjimas(10) . Tokiomis aplinkybėmis valstybė narė negali kaltinti Komisijos, kad ši savo ieškinyje tik konstatavo, jog direktyva per nustatytą terminą visiškai neperkelta, ir nesistengė įrodyti, kaip galiojančios nacionalinės teisės nuostatos neatitinka tos direktyvos nuostatų, nes tuomet ieškinio netikslumą lemtų šios valstybės narės elgesys vykstant ikiteisminei procedūrai(11) .
41. Ketvirta, nurodytas įsipareigojimų neįvykdymas turi būti vertinamas atsižvelgiant į padėtį valstybėje narėje, susidariusią pagrįstoje nuomonėje nustatyto termino pabaigoje, o į vėlesnius pakeitimus Teisingumo Teismas atsižvelgti negali(12) .
42. Šį apibendrinimą baigsiu pastaba, kad šie įvairūs principai Lenkijos Respublikai buvo aiškiai priminti arba taikyti bent keturiuose nesenuose sprendimuose (sprendimai Komisija / Lenkija, C‑551/08, EU:C:2009:683; Komisija / Lenkija, C‑326/09, EU:C:2011:155; Komisija / Lenkija, C‑362/10, EU:C:2011:703 ir Komisija / Lenkija, C‑281/11, EU:C:2013:855).
B – Įsipareigojimų neįvykdymas pasibaigus pagrįstoje nuomonėje nustatytam terminui
43. Nuo 2011 m. sausio 27 d. pirmojo oficialaus pranešimo iki ieškinio pareiškimo dienos pagrindinis įsipareigojimas, kurio neįvykdymu Komisija kaltina Lenkijos Respubliką, yra
Direktyvai 2009/28 perkelti būtinų priemonių nepriėmimas. Be to, Komisija Lenkijos Respubliką taip pat kaltina nepranešus Komisijai apie galimas šiuo tikslu Lenkijos priimtas priemones.
44. Atsakydama į šiuos kaltinimus Lenkijos Respublika savo 2011 m. kovo 18 d. laiške pirmiausia nurodė, kad Direktyvos 2009/28 nuostatos perkeltos Atsinaujinančiųjų išteklių energijos įstatymu ir Įstatymu, kuriuo iš dalies keičiamas Biokomponentų ir skystųjų biodegalų įstatymas, – numatyta, kad šie įstatymai įsigalios 2011 m. pabaigoje.
45. 2011 m. rugpjūčio 2 d. kompetentingos Lenkijos institucijos kaip Direktyvos 2009/28 perkėlimo priemonę Komisijai pateikė 2011 m. gegužės 27 d. Įstatymą, kuriuo iš dalies keičiamas Įstatymas dėl degalų kokybės stebėsenos ir kontrolės sistemos ir keli kiti įstatymai. Be to, 2011 m. rugpjūčio 16 d. jos pateikė keletą kitų įstatymų.
46. Tačiau 2011 m. rugpjūčio 17 d. Lenkijos institucijos informavo Komisiją, kad išsamiai išnagrinėjusios nacionalinę teisę jos galiausiai mano, jog Direktyvos 2009/28 nuostatos į Lenkijos teisę pakankamai perkeltos, pirma, 1997 m. balandžio 10 d. Energetikos įstatymu, ir, antra, 2006 m. rugpjūčio 25 d. Biokomponentų ir skystųjų biodegalų įstatymu. Jos taip pat patvirtino pakeitimus, padarytus 2010 m. sausio 8 d. Įstatymu, kuriuo iš dalies keičiamas Energetikos įstatymas ir keli kiti įstatymai. Kartu šios institucijos pranešė Komisijai, kad pradėti darbai, susiję su dviem įstatymo projektais – Atsinaujinančiųjų energijos išteklių įstatymo ir Įstatymo, kuriuo iš dalies keičiami Biokomponentų ir skystųjų biodegalų įstatymas ir Aplinkos apsaugos įstatymas.
47. Galiausiai atsakydama į jai atsiųstą pagrįstą nuomonę Lenkijos Respublika visų pirma nurodė, kad, pirma, darnaus vystymosi kriterijai bus baigti perkelti 2012 m. pabaigoje, ir, antra, Atsinaujinančiųjų energijos išteklių įstatymas, kuriuo siekiama perkelti tam tikras Direktyvos 2009/28 nuostatas, turi įsigalioti 2013 m. sausio 1 d.
48. Šias Komisijos ieškinyje nurodytas faktines aplinkybes Lenkijos Respublika aiškiai pripažino atsiliepime į ieškinį, kurį pateikė rašytiniame šios bylos etape.
49. Nepaisant šio pripažinimo negaliu neatsižvelgti į aplinkybę, kad 2013 m. liepos 26 d. Lenkijos teisės aktų leidėjas priėmė naują Įstatymą, kuriuo iš dalies keičiamas Energetikos įstatymas ir keli kiti įstatymai, ir kad šis įstatymais, kaip Direktyvos 2009/28 perkėlimo priemonė, Komisijai buvo pateiktas 2013 m. rugpjūčio 29 d. Pati Lenkijos vyriausybė savo triplike pažymėjo, kad šis įstatymas yra „pagrindinis aktas, kuriuo užtikrinamas Direktyvos 2009/28 perkėlimas“.
50. Taigi iš šios įvykių sekos neabejotinai matyti, kad Direktyva 2009/28 į Lenkijos teisę nebuvo visiškai perkelta ne tik šios direktyvos 27 straipsnyje nustatytą dieną (2010 m. gruodžio 5 d.), bet ir pasibaigus pagrįstoje nuomonėje nustatytam terminui.
51. Iš tikrųjų pažymėjusi, kad 2013 m. liepos 26 d., t. y. daug vėliau, negu baigėsi pagrįstoje nuomonėje nustatytas terminas, priimtas įstatymas yra „pagrindinis aktas, kuriuo užtikrinamas Direktyvos 2009/28 perkėlimas“, Lenkijos Respublika netiesiogiai pripažino, kad iki tol buvusiais nacionalinės teisės aktais ši direktyva nebuvo visiškai perkelta(13) .
52. Lenkijos Respublika šią išvadą patvirtino 2014 m. spalio 7 d. teismo posėdyje, šį kartą aiškiai pripažinusi, kad 2012 m. gegužės mėn. Direktyva 2009/28 į nacionalinę teisę dar nebuvo perkelta, išskyrus tam tikras nuostatas.
53. Be to, pažymėtina, kad iki tol, kai 2014 m. rugsėjo 12 d. pateikė atitikties lentelę, Lenkijos Respublika niekada nebuvo nurodžiusi, kuriomis nuostatomis iš daugelio tų normų, kurios Komisijai pateiktos kaip Direktyvos 2009/28 perkėlimo priemonės, užtikrinamas tam tikrų šios direktyvos straipsnių įtraukimas į Lenkijos nacionalinę teisę.
54. Kaip ir byloje Komisija / Lenkija (C‑551/08, EU:C:2009:683), Lenkijos Respublika „tiksliai ir iš esmės nenurodė nacionalinių normų, kuriomis, [jos] nuomone, perkeliama direktyva, turinio“(14) . Tačiau, kaip jau priminiau, valstybės narės privalo padėti atlikti Komisijos uždavinį ir suteikti jai „gana tikslios informacijos apie nacionalinių normų, kuriomis < ... > perkeliama direktyva, turinį“(15) .
55. Mano nuomone, vien tuo, kad neįvykdytas lojalaus bendradarbiavimo įsipareigojimas, galima pateisinti ne tik SESV 258 straipsnyje numatytos procedūros, kuria siekiama pripažinti šį įsipareigojimo neįvykdymą, pradėjimą(16), bet ir atitinkamos valstybės pripažinimą kalta, a fortiori
kai šis elgesys kartojasi(17) .
56. Norėčiau pridurti, kad tokiomis aplinkybėmis negali būti atsižvelgiama į argumentą dėl nepriimtinumo, kurį Lenkijos Respublika pateikė savo triplike, t. y. argumentą, kad Komisija ieškinio dalyką išplėtė, Direktyvos 2009/28 straipsnius, kurie, jos nuomone, dar neperkelti, nurodžiusi tik savo dublike(18) .
57. Be to, šis teiginys labai klaidingas. Iš tikrųjų Lenkijos Respublikos nurodytus Direktyvos 2009/28 straipsnius Komisija jau buvo aiškiai išvardijusi savo ieškinio 34 punkte, išskyrus tik 5 ir 21 straipsnius. Tačiau iš 2014 m. spalio 1 d. Komisijos laiško matyti, kad šie du straipsniai dabar nebėra šio ieškinio dalykas.
58. Galiausiai, pasak Lenkijos Respublikos, įpareigojimas į nacionalinės teisės aktą įtraukti nuorodą į direktyvą turi būti laikomas kitokiu įpareigojimu negu perkėlimo įpareigojimas, taikomas tik perkėlimo teisės aktams, kuriuos valstybė narė priėmė įsigaliojus direktyvai(19) .
59. Šis aiškinimas neatitinka nusistovėjusios Teisingumo Teismo praktikos, kurioje nustatytas toks reikalavimas: „kai direktyvoje aiškiai numatyta, kad ją perkeliančiose nuostatose daroma nuoroda į šią direktyvą ar tokia nuoroda daroma jas oficialiai skelbiant, bet kuriuo atveju privalu priimti specialų perkėlimo aktą.“(20) .
60. Tačiau pasibaigus terminui, kurį Komisija nustatė savo pagrįstoje nuomonėje, Lenkijos Respublika tokio akto dar nebuvo priėmusi.
61. Iš išdėstytų argumentų matyti, kad pasibaigus pagrįstoje nuomonėje nustatytam terminui Lenkijos Respublika dar nebuvo nei priėmusi visų priemonių, kurių reikia Direktyvai 2009/28 perkelti, nei pranešusi apie naudingas priemones.
C – Įsipareigojimų neįvykdymas faktinių aplinkybių nagrinėjimo dieną
62. Nagrinėjant SESV 258 straipsniu pagrįstą ieškinį iš esmės nebūtina kelti klausimo, ar faktinių aplinkybių nagrinėjimo dieną įsipareigojimai vis dar buvo neįvykdyti.
63. Tačiau šiame ieškinyje Komisija Teisingumo Teismo taip pat prašo iš Lenkijos Respublikos priteisti sumokėti periodinę baudą pagal SESV 260 straipsnio 3 dalį. Taigi perfrazuojant nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką, susijusią su SESV 260 straipsnio 2 dalimi, pažymėtina, kad „periodinės baudos skyrimas iš esmės pateisinamas tik tiek, kiek tęsiasi < … > pažeidimas, [šiuo atveju atsiradęs dėl to, kad nepranešta apie pagal teisėkūros procedūrą priimtos direktyvos perkėlimo priemones,] kol Teisingumo Teismas išnagrinės faktines aplinkybes“(21) .
64. Kaip jau nurodžiau, Komisija 2014 m. spalio 1 d. laišku Teisingumo Teismą informavo, kad, Lenkijos Respublikai pateikus tripliką ir gavus tam tikrą jos perduotą informaciją (paskutinį kartą informacija perduota 2014 m. rugsėjo 12 d.), Komisija dalies ieškinio atsisako. Taigi, kalbant apie Direktyvos 2009/28 neperkėlimą pažymėtina, kad ieškinio dalykas dabar apima tik Direktyvos 2009/28 13 straipsnio 2, 4, 5 ir 6 dalių, 14 straipsnio 2, 5 ir 6 dalių, 17 straipsnio 3–5 dalių ir 18 straipsnio 1 dalies neperkėlimą.
65. Remdamasis Teisingumo Teismui pateikta informacija aš taip pat manau, kad iš tikrųjų šie Direktyvos 2009/28 straipsniai negali būti laikomi pakankamai perkeltais į Lenkijos teisę.
1. Direktyvos 2009/28 13 straipsnio 2, 4, 5 ir 6 dalių perkėlimas
66. Pagal Direktyvos 2009/28 13 straipsnį valstybės narės privalo užtikrinti, kad vykdant įvairias administracines procedūras, įvairius reglamentus ir kodeksus būtų suteikiamos tam tikros garantijos, informacija arba paskatos, pavyzdžiui, būtų vykdomos leidimų, sertifikavimo ir licencijavimo procedūros, susijusios su direktyva reglamentuojamomis sritimis (13 straipsnio 1 dalis), būtų nustatytos techninės specifikacijos, būtinos siekiant pasinaudoti tam tikromis pagalbos schemomis (13 straipsnio 2 dalis), arba būtų skatinama naudoti tam tikrus įrenginius privačiuose ar viešuosiuose pastatuose (13 straipsnio 3–6 dalys).
67. Nors Komisija atsisakė kaltinimų, susijusių su 13 straipsnio 1 ir 3 dalimis, ji vis dar teigia, kad dar nėra nei pranešta apie Direktyvos 2009/28 13 straipsnio 2, 4, 5 ir 6 dalių perkėlimo priemones, nei šios dalys pakankamai perkeltos.
68. Iš tikrųjų Lenkijos Respublika nei savo procesiniuose dokumentuose, nei 2014 m. spalio 7 d. teismo posėdyje nepateikė jokios informacijos apie šių dalių perkėlimą.
69. Tačiau pagal Direktyvos 2009/28 13 straipsnio 2 dalį valstybės narės privalo „ aiškiai
apibrėž[ti] visas technines specifikacijas, kurias turi atitikti atsinaujinančių išteklių energiją naudojantys įrenginiai ir sistemos, kad jiems būtų galima pritaikyti paramos schemas“(22) .
70. Ši nuostata, taip pat įvairios 13 straipsnio 4, 5 ir 6 dalyse numatytos garantijos nėra įgyvendintos neginčijamai privalomai, konkrečiai, tiksliai ir aiškiai, kaip būtina, kad būtų patenkintas teisinio saugumo reikalavimas.
71. Todėl manau, kad Komisija pakankamai įrodė įsipareigojimų neįvykdymą, susijusį su 13 straipsnio 2, 4, 5 ir 6 dalių neperkėlimu, ir šie įsipareigojimai faktinių aplinkybių nagrinėjimo dieną vis dar neįvykdyti.
2. Direktyvos 2009/28 14 straipsnio 2, 5 ir 6 dalių perkėlimas
72. Pagal Direktyvos 2009/28 14 straipsnio 2, 5 ir 6 dalis valstybės narės aiškiai įpareigojamos informuoti specialistus, kaip antai visų pirma projektuotojus ar architektus (5 dalis), arba apskritai piliečius (6 dalis).
73. Remiantis Lenkijos Respublika triplike pateiktais paaiškinimais, šie įvairūs įpareigojimai vykdomi, nes visuotinai taikoma administracinė praktika, susijusi su tam tikros informacijos skelbimu viešose interneto svetainėse, pavyzdžiui, Energetikos reguliavimo tarnybos, Ekonomikos ministerijos arba kitaip neapibūdintų kitų kompetentingų institucijų svetainėse.
74. Kaip jau keletą kartų priminiau, pagal nusistovėjusią teismo praktiką direktyvos nuostatos turi būti įgyvendintos neginčijamai privalomai, konkrečiai, tiksliai ir aiškiai, kaip būtina, kad būtų patenkintas teisinio saugumo reikalavimas.
75. Pagal šį reikalavimą „[b]et kuriuo atveju paprasta administracinė praktika, kuri administracijos nuožiūra gali būti keičiama ir kuri nėra tinkamai skelbiama, neturėtų būti laikoma tinkamu įsipareigojimų perkelti direktyvą įvykdymu (žr. 2007 m. liepos 12 d. Sprendimo Komisija prieš Austriją, C–507/04, [EU:C:2007:427], 162 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką)“(23) .
76. Ši taisyklė, kurią Teisingumo Teismas sprendime dėl Lenkijos Respublikos (Sprendimas Komisija / Lenkija, C‑281/11, EU:C:2013:855) priminė prieš mažiau negu metus, taip pat gali būti taikoma ir šioje byloje: apie visuotinai taikomą administracinę praktiką, kurią nurodė Lenkijos Respublika, Komisijai negalėjo būti „pranešta“ kaip apie perkėlimo priemonę. Taikant šią praktiką Direktyvos 2009/28 14 straipsnio 2, 5 ir 6 dalys taip pat nėra perkeltos tinkamai.
3. Direktyvos 2009/28 17 straipsnio 3, 4 ir 5 dalių ir 18 straipsnio 1 dalies perkėlimas
77. Direktyvos 2009/28 17 ir 18 straipsnių tikslas – sukurti biodegalų ir skystųjų bioproduktų vidaus rinką.
78. Šie biodegalai ir skystieji bioproduktai turi atitikti 17 straipsnio 2–5 dalyse nustatytus tvarumo kriterijus, kad būtų galima, pirma, juos priskirti biodegalams ir skystiesiems bioproduktams, kuriems taikomi direktyvos reikalavimai, ir, antra, jiems skirti finansinę pagalbą.
79. 2014 m. spalio 7 d. teismo posėdyje Komisija nurodė, kad Lenkijos teisės aktų leidėjas savo 2014 m. kovo 21 d. Įstatyme, kuriuo iš dalies keičiamas Biokomponentų ir skystųjų biodegalų įstatymas ( Dz. U., poz. 457), pasirinko pateikti tik su biodegalais susijusią paprastą nuorodą į direktyvos 17 straipsnio nuostatas. Tokiam formaliam aiškinimui Lenkijos Respublika neprieštaravo. Ji tik pridūrė, kad taikant sistemą, pagal kurią daroma nuoroda į direktyvą, užtikrinamas pakankamas perkėlimas.
80. Aiškinant minėto įstatymo 1 straipsnio 18 punktą patvirtinta, kad į Biokomponentų ir skystųjų biodegalų įstatymą yra įtrauktas naujas 4a skyrius ir kad šio įstatymo naujo 28a straipsnio 1 dalies 1 punkte viso labo daroma tik su biodegalais susijusi nuoroda į Direktyvos 2009/28 17 straipsnio 3–6 dalyse numatytus tvarumo kriterijus.
81. Mano nuomone, tvarumo kriterijai, kurių reikalaujama laikytis šiose nuostatose, negali būti laikomi grynai techniniais. Atvirkščiai, tam, kad jie būtų taikomi, turi įsikišti Lenkijos teisės aktų leidėjas, ir negalima vien pateikti paprastos nuorodos į direktyvos tekstą(24) .
82. Visų pirma tai pasakytina apie Direktyvos 2009/28 17 straipsnio 3 dalies b punktą, kuriame numatyta, kad „biodegalai ir skystieji bioproduktai, į kuriuos atsižvelgiama < … >, neturi būti pagaminti iš žaliavų, gautų iš labai didelės biologinės įvairovės žemės, t. y. žemės, kuriai 2008 m. sausio mėn. ar vėliau taikomas vienas iš toliau nurodytų apibūdinimų (nepaisant to, ar tas apibūdinimas žemei vis dar taikomas): < … > b) vietovės, nustatytos: i) pagal įstatymus arba atitinkamos kompetentingos institucijos gamtos apsaugos tikslais < … > “.
83. Paprasta nuoroda į direktyvos nuostatą, kurioje pačioje, siekiant apibrėžti jos taikymui būtiną sąvoką („labai [vertingos] žemės“), nurodytas sprendimas dėl paskirties, kuris priimamas pagal įstatymą arba kurį priima kitaip neapibūdinta kompetentinga institucija, neleidžia užtikrinti visiško perkėlimo, nes dėl jos kyla abejonių, susijusių su Direktyva 2009/28 reglamentuojamos srities apimtimi(25) . Taigi, Lenkijos Respublika turėjo priimti šioms nuostatoms perkelti būtinas nacionalines nuostatas.
84. Be to, kitaip negu numatyta Direktyvos 2009/28 18 straipsnio 1 dalyje, 2014 m. kovo 21 d. Įstatyme, kuriuo iš dalies keičiamas Biokomponentų ir skystųjų biodegalų įstatymas, nėra jokios nuostatos, pagal kurią, pirma, ekonominės veiklos vykdytojai privalėtų „įrodyt[i], jog yra įvykdyti 17 straipsnio 2–5 dalyse nustatyti tvarumo kriterijai“, ir, antra, būtų reikalaujama, kad tokie ekonominės veiklos vykdytojai šiuo tikslu taikytų masės balanso sistemą, apibūdintą minėtos direktyvos 18 straipsnyje.
85. Išsamumo dėlei dar pažymėsiu, kad Lenkijos Respublika savo procesiniuose dokumentuose nurodė, jog Direktyvos 2009/28 17–19 ir 21 straipsniai perkelti pagal 2010 m. gruodžio 7 d. priimtą nacionalinį atsinaujinančiosios energijos veiksmų planą, apie kurį Komisijai pranešta 2010 m. gruodžio 15 d.
86. Tačiau šiuo klausimu aš palaikau Komisijos poziciją. Direktyvos 2009/28 4 straipsnyje numatytuose nacionaliniuose veiksmų planuose yra nustatyti 2020 m. nacionaliniai tikslai, susiję su atsinaujinančiųjų išteklių energijos dalimi, sunaudojama transporto sektoriuje ir elektros, šilumos bei šalčio gamybos sektoriuje, atsižvelgiant į kitų su energijos vartojimo efektyvumu susijusių priemonių poveikį galutiniam energijos suvartojimui(26) . Nacionaliniai veiksmų planai skirti tam, kad Komisija būtų informuota apie priemones, kurias valstybės narės priėmė norėdamos pasiekti šiuos tikslus, šias priemones apibūdinant, taip pat apie priemones, kurių reikia siekiant įgyvendinti Direktyvos 2009/28 13–19 straipsnių nuostatas.
87. Taigi, nacionalinis veiksmų planas yra tik informavimo ir programavimo dokumentas. Vien įgyvendinant šį planą negalima įvykdyti pozityvių įpareigojimų, būtinų siekiant laikytis Direktyvos 2009/28 17 straipsnio 3–5 dalyse ir 18 straipsnio 1 dalyje nustatytų reikalavimų.
D – Išvada dėl įsipareigojimų neįvykdymo
88. Iš visų pateiktų pastabų matyti, kad:
– pirma, pasibaigus pagrįstoje nuomonėje, kurią 2012 m. kovo 26 d. Komisija išsiuntė Lenkijos Respublikai, nustatytam terminui Lenkijos Respublika nebuvo nei pranešusi Komisijai apie įstatymus ir kitus teisės aktus, būtinus Direktyvai 2009/28 įgyvendinti, nei priėmusi tokių įstatymų ir kitų teisės aktų, ir kad,
– antra, faktinių aplinkybių nagrinėjimo dieną Lenkijos Respublika vis dar nebuvo į nacionalinę teisę perkėlusi Direktyvos 2009/28 13 straipsnio 2, 4, 5 ir 6 dalių, 14 straipsnio 2, 5 ir 6 dalių, 17 straipsnio 3, 4 bei 5 dalių ir 18 straipsnio 1 dalies ir nebuvo pranešusi Komisijai apie pakankamas perkėlimo priemones.
V – Dėl SESV 260 straipsnio 3 dalies taikymo
89. Ką tik padariau išvadą, kad faktinių aplinkybių nagrinėjimo dieną Lenkijos Respublika vis dar nebuvo į nacionalinę teisę perkėlusi Direktyvos 2009/28 13 straipsnio 2, 4, 5 ir 6 dalių, 14 straipsnio 2, 5 ir 6 dalių, 17 straipsnio 3, 4 bei 5 dalių ir 18 straipsnio 1 dalies ir nebuvo pranešusi Komisijai apie pakankamas perkėlimo priemones.
90. Jeigu Teisingumo Teismas padarys tokią išvadą kaip ir aš, tokiu atveju reikia nagrinėti prašymą priteisti sumokėti periodinę baudą, kurį Komisija pateikė pagal SESV 260 straipsnio 3 dalį.
91. Iš tikrųjų pati periodinė bauda yra tinkama finansinė priemonė siekiant paskatinti valstybę narę imtis priemonių, būtinų norint ištaisyti nustatytą įsipareigojimų neįvykdymą ir užtikrinti, kad direktyva būtų visiškai perkelta(27) .
92. Tačiau nors galimybė finansiškai nubausti valstybę, pateikus pirmą ieškinį dėl įsipareigojimų neįvykdymo, buvo nustatyta Lisabonos sutartimi, ir greitai bus penkeri metai, kaip ji taikoma, Teisingumo Teismas dar neturėjo progos pasinaudoti šia galimybe ir netgi ją išaiškinti.
93. Pagal SESV 260 straipsnio 3 dalies pirmą pastraipą, „[j]eigu pagal [SESV] 258 straipsnį Komisija kreipiasi į Teismą, remdamasi tuo, kad atitinkama valstybė narė neįvykdė savo pareigos pranešti apie pagal teisėkūros procedūrą priimtos direktyvos į nacionalinę teisę perkeliančias nuostatas, ji gali, jei mano esant tai reikalinga, nurodyti vienkartinės sumos arba periodinė s baudos, mokėtinų atitinkamos valstybės narės, dydį, kurį ji pagal aplinkybes laiko tinkamu“. Antroje pastraipoje pažymėta, kad „[j]ei Teismas nustato pažeidimą, jis gali paskirti atitinkamai valstybei narei sumokėti vienkartinę sumą arba periodinę baudą, neviršijančią Komisijos nurodyto dydžio. Mokėjimo pareiga įsigalioja Teismo sprendime nustatytą dieną.“
94. Dėl SESV 260 straipsnio 3 dalies kyla bent keturi aiškinimo klausimai, kuriuos nagrinėsiu paeiliui.
– Pirma, ar SESV 260 straipsnio 3 dalis gali būti taikoma direktyvai, priimtai prieš įsigaliojant Lisabonos sutarčiai (taikymo sritis ratione temporis )?
– Antra, ar Komisija turi konkrečiai pagrįsti savo sprendimą prašyti, kad pagal SESV 260 straipsnio 3 dalį būtų priteista sumokėti periodinę baudą ir (arba) vienkartinę sumą?
– Trečia, dėl kokio elgesio gali būti taikoma SESV 260 straipsnio 3 dalis (taikymo sritis ratione materiae )?
– Ketvirta, ar tuo atveju, jeigu nustatomas pirmasis įsipareigojimų neįvykdymas, Komisija gali pritaikyti apskaičiavimo metodą, kurį ji taiko pagal SESV 260 straipsnio 2 dalį?
A – SESV 260 straipsnio 3 dalies taikymas ratione temporis
95. Lenkijos Respublika ir Nyderlandų Karalystė mano, kad SESV 260 straipsnio 3 dalis netaikoma direktyvoms, priimtoms prieš įsigaliojant Lisabonos sutarčiai. Kadangi šiame straipsnyje nurodyta, kad jis taikomas, kai valstybė neįvykdė „savo pareigos pranešti apie pagal teisėkūros procedūrą priimtos direktyvos į nacionalinę teisę perkeliančias nuostatas“ ir kadangi ši procedūra pradėta taikyti tik įsigaliojus Lisabonos sutarčiai, šio straipsnio negalima taikyti direktyvoms, priimtoms iki 2009 m. gruodžio 1 d. Būtent taip yra šiuo atveju, nes Direktyva 2009/28 pagal bendro sprendimo procedūrą, numatytą EB 251 straipsnio 3 dalyje, priimta 2009 m. balandžio 23 d.
96. Šių dviejų valstybių narių aiškinimui aš nepritariu.
97. Pirma, nors Lisabonos sutartimi įtvirtinta specifinė terminija siekiant SESV 289 straipsnio 1 dalyje kvalifikuoti Sąjungos teisės aktų priėmimo procedūrą (taigi ir šiuo pagrindu priimtus teisės aktus), šią procedūrą laikyti kitokia procedūra negu anksčiau taikyta bendro sprendimo procedūra yra neteisinga.
98. Tiek Sąjungos teisės aktų leidėjo(28) ir Teisingumo Teismo(29) vertinimu, tiek ir pagal doktriną(30) SESV 289 straipsnio 1 dalyje ir SESV 294 straipsnyje apibūdinta įprasta teisėkūros procedūra tiksliai atitinka buvusią bendro sprendimo procedūrą. Doktrinoje, kurioje konkrečiau išdėstytas požiūris į SESV 260 straipsnio 3 dalį, taip pat pritariama tam, kad šioje nuostatoje numatytą mechanizmą galima taikyti pagal bendro sprendimo procedūrą priimtoms direktyvoms(31) .
99. Antra, SESV 260 straipsnio 3 dalimi nustatyta procedūros tvarka, kuri taikytina nedelsiant, jeigu nėra atskirų pereinamojo laikotarpio taisyklių. Tačiau Protokole Nr. 36 dėl pereinamojo laikotarpio nuostatų nėra jokios nuostatos, susijusios su SESV 260 straipsnio 3 dalimi(32) .
100. Be to, Direktyvos 2009/28 27 straipsnio 1 dalyje nustatytas įstatymų ir kitų teisės aktų nuostatų, būtinų siekiant įgyvendinti šią direktyvą, įgyvendinimo terminas baigėsi 2010 m. gruodžio 5 d. Todėl SESV 260 straipsnio 3 dalis negali būti taikoma atgaline data, nes elgesys, kuriuo kaltinama Lenkijos Respublika, nebūtinai atsirado tik įsigaliojus Lisabonos sutarčiai.
101. Be to, į Sutartį įtraukus galimybę tuo atveju, jeigu nevykdomas pirmasis sprendimas dėl įsipareigojimų neįvykdymo, iš valstybės narės priteisti sumokėti periodinę baudą arba vienkartinę sumą, Teisingumo Teismas nusprendė, jog tam, kad būtų galima taikyti šią naują nuostatą, užtenka „konstatuoti, kad visi ikiteisminės procedūros etapai atlikti po to, kai įsigaliojo Europos Sąjungos sutartis“(33) . Manau, kad ši teismo praktika mutatis mutandis
gali būti taikoma SESV 260 straipsnio 3 daliai.
102. Galiausiai dėl to, kad SESV 260 straipsnio 3 dalį galima taikyti nedelsiant, valstybės narės negali pažeisti teisinio saugumo principo, nes Komisija savo 2010 m. lapkričio 11 d. Komunikate dėl SESV 260 straipsnio 3 dalies įgyvendinimo(34) (toliau – komunikatas) informavo, jog „206 [260] straipsnio 3 dalimi nustatytą [naują] priemonę ir šiame komunikate išdėstytus šios priemonės taikymo principus bei kriterijus Komisija taikys visoms procedūroms, pradėtoms pagal 258 straipsnį po
šio komunikato paskelbimo, ir procedūroms, pradėtoms prieš paskelbiant komunikatą, išskyrus tas, dėl kurių jau buvo kreiptasi į Teisingumo Teismą“(35) . Be to, Komisija šiame komunikate įsipareigojo neatsižvelgti į laikotarpį iki Lisabonos sutarties įsigaliojimo dienos, nustatydama, pirma, baudų dydį ir, antra, pažeidimo trukmę.
103. Taigi atsižvelgdamas į pateiktus argumentus manau, kad SESV 260 straipsnio 3 dalis taikoma tuo atveju, kai nepranešama apie priemones, kuriomis perkeliama direktyva, kaip antai Direktyva 2009/28, kuri priimta pagal bendro sprendimo procedūrą prieš įsigaliojant Lisabonos sutarčiai ir kurios perkėlimo terminas baigėsi jai įsigaliojus.
B – Sprendimas prašyti sumokėti periodinę baudą arba vienkartinę sumą pagal SESV 260 straipsnio 3 dalį
104. SESV 260 straipsnio 3 dalyje pažymėta, kad jeigu Komisija mano, jog valstybė narė neįvykdė savo pareigos pranešti apie priemones, kuriomis perkeliama pagal teisėkūros procedūrą priimta direktyva, ji gali, jei mano esant tai reikalinga, nurodyti šios valstybės mokėtinos vienkartinės sumos arba periodinės baudos dydį.
105. Pasak Komisijos, „[i]š šios formuluotės reikia suprasti, kad Komisijai suteikiama didelė veiksmų laisvė, tokia pat kaip laisvė pradėti (arba nepradėti) pažeidimo procedūrą pagal [SESV] 258 straipsnį, kuria Komisija naudojasi remdamasi nusistovėjusia teismo praktika“(36) . Komisija priduria, kad, jos nuomone, „260 straipsnio 3 dalyje nustatytą priemonę iš esmės
reikia taikyti visose bylose, susijusiose su šioje nuostatoje nurodytais pažeidimais“(37) .
106. Tačiau kai kam kilo klausimas, ar šis Sutartyje pateiktas patikslinimas, dėl kurio suteikiama SESV 260 straipsnio 2 dalyje nenurodyta laisvė, nereiškia, kad iš Komisijos reikalaujama pateikti konkretų pagrindimą, kai ji nusprendžia pasinaudoti šia galimybe.
107. Aš taip nemanau.
108. Iš tikrųjų galimybė prašyti priteisti iš valstybės narės sumokėti periodinę baudą arba vienkartinę sumą, nes pažeistas įsipareigojimas pranešti apie direktyvos perkėlimo priemones, neabejotinai yra SESV 258 straipsnyje numatytos procedūros dalis. Taigi iš tikrųjų pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką Komisija šiuo pagrindu neprivalo pradėti procedūros, tačiau ji turi visišką diskreciją šiuo klausimu(38) . Iš tiesų SESV 260 straipsnio 3 dalis, kalbant apie atskirą procedūros aspektą, kai susidaro konkrečios aplinkybės, t. y. prašoma valstybę narę finansiškai nubausti pareiškus pirmą ieškinį dėl įsipareigojimų neįvykdymo – nepranešimo apie pagal teisėkūros procedūrą priimtos direktyvos perkėlimo priemones, šią diskreciją tik pabrėžia ir patvirtina.
109. Taigi tokia galimybė numatoma Komisijos sprendime pradėti procedūrą pagal SESV 258 straipsnį – sprendime, kuris nepatenka į Teisingumo Teismo vykdomos kontrolės sritį(39), o sprendimą
skirti periodinę baudą arba vienkartinę sumą turi priimti tik Teisingumo Teismas. Kaip Teisingumo Teismas yra nusprendęs dėl buvusio EB 228 straipsnio (tapusio SESV 260 straipsniu), „nei < … > EB 228 straipsnio tikslas, nei jo formuluotė nenurodo, jog sumokėti vienkartinę sumą turėtų būti įpareigojama automatiškai, kaip 2005 m. Komunikate siūlo Komisija. [Ši] nuostata, kurioje numatyta, kad Teisingumo Teismas „gali“ įsipareigojimų neįvykdžiusią valstybę narę įpareigoti sumokėti periodinę baudą arba vienkartinę sumą, suteikia Teisingumo Teismui didelę diskreciją sprendžiant, ar reikia skirti tokias sankcijas“(40) . Mano nuomone, šis aiškinimas gali būti taikomas SESV 260 straipsnio 3 daliai ir principiniam sprendimui, kurį Komisija priėmė savo komunikato 17 punkte. Iš tikrųjų SESV 260 straipsnio 3 dalyje taip pat vartojamas veiksmažodis „galėti“ – šioje dalyje nurodyta, kad Teisingumo Teismas „ gali
paskirti atitinkamai valstybei narei sumokėti vienkartinę sumą arba periodinę baudą“(41), jeigu nustato pažeidimą.
110. Be to, teisinis saugumas taip pat užtikrinamas, nes Komisijos sprendimas „iš esmės“ taikyti šią priemonę nurodytas jos komunikate. Nors dėl išlygos, pagal kurią Komisija neatmeta galimybės, kad gali kilti ypatingų atvejų, kuriais prašyti skirti sankcijas pagal 260 straipsnio 3 dalį jai atrodys netikslinga, valstybės narės prireikus gali būti vertinamos skirtingai. Tačiau ši išlyga neatsiejama nuo SESV 258 straipsnyje numatytos procedūros ir, pirma, Komisijai suteiktos diskrecijos pradėti procedūrą bei, antra, Teisingumo Teismui suteiktos diskrecijos finansiškai nubausti valstybę ir nustatyti baudos dydį.
111. Be abejo, šiuo klausimu naudinga priminti, kad Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, jog, turint omenyje Komisijos diskreciją, ji procedūrą dėl įsipareigojimų neįvykdymo net gali pradėti tik „prieš kai kurias
valstybes nares, kurių situacijos yra panašios vertinant, kaip laikomasi [Sąjungos] teisės“(42) . Todėl manau, kad ši diskrecija a fortiori
turi būti pripažinta tuo atveju, kai įgyvendinama minėto priemonės taikymo tvarka(43) .
112. Galiausiai nors savo komunikate Komisija mano, kad SESV 260 straipsnio 3 dalyje nustatytą priemonę iš esmės reikia taikyti visose bylose, susijusiose su šioje nuostatoje nurodytais pažeidimais, bet kuriuo atveju šio pasirinkimo tinkamumas turės būti pagrįstas kiekvienu konkrečiu atveju, visų pirma vertinant periodinės baudos dydį(44) . Remdamasi šiam vertinimui taikytų kriterijų pagrindimu valstybė neabejotinai gali suprasti, ar Komisijos priimtas sprendimas tinkamas, ir net užginčyti jį Teisingumo Teisme.
113. Taigi, atsižvelgdamas į pateiktus argumentus manau, kad Komisija neturi konkrečiai pagrįsti savo sprendimo pasinaudoti pagal SESV 260 straipsnio 3 dalį jai suteikiama galimybe prašyti priteisti iš valstybės narės periodinę baudą arba vienkartinę sumą už tai, kad ši nepranešė apie priemones, kuriomis perkeliama pagal teisėkūros procedūrą priimta direktyva.
C – SESV 260 straipsnio 3 dalies taikymas ratione materiae
114. Dėl SESV 260 straipsnio 3 dalies materialinės taikymo srities apibrėžimo kyla sunkiausias klausimas. Ar reikia apsiriboti oficialia SESV 260 straipsnio 3 dalies formuluote, kuri yra nedviprasmiška ir kurioje nurodyta tik valstybės narės pareiga „ pranešti
apie pagal teisėkūros procedūrą priimtos direktyvos į nacionalinę teisę perkeliančias nuostatas“(45), ar nuostata turi būti aiškinama kaip taikoma taip pat ir neperkėlimui ?
115. Mano nuomone, pirmajam aiškinimui, kurį palaiko Lenkijos Respublika ir Nyderlandų Karalystė, negalima pritarti, nes priemonė gali tapti visiškai neveiksminga ar net nenaudinga.
1. Paprastas pranešimas arba reikalavimas perkelti
116. SESV 260 straipsnio 3 dalies tikslas – veiksmingiau ir greičiau kovoti su vėlavimu perkelti
direktyvą(46) . Kaip teisingai pažymėta doktrinoje, „dėl to, kad valstybė narė pranešė Komisijai apie perkėlimo priemones, būtų nelogiška trukdyti Komisijai pagal SESV 260 straipsnio 3 dalį šiai valstybei pareikšti ieškinį; iš tikrųjų tada šiai valstybei narei nebūtų jokių kliūčių pranešti apie bet kokias perkėlimo priemones, įskaitant su nagrinėjama direktyva visiškai nesusijusias priemones. < ... > Taigi šiam siauram aiškinimui negalima pritarti.“(47)
117. Be to, sunku įsivaizduoti, kad valstybė narė, kuri Komisijai nepranešė apie direktyvos perkėlimo priemones ir dėl kurios pradėtas procedūros dėl įsipareigojimų neįvykdymo ikiteisminis etapas, nepateiktų kokios nors informacijos prieš baigiantis pagrįstoje nuomonėje nustatytam terminui, – neatsižvelgiant į tai, ar ši valstybė narė iš tikrųjų perkėlė direktyvą, ar ne, arba į tai, ar ji nepranešė tik apie direktyvos, kurią vis dėlto perkėlė, perkėlimo priemones.
118. Tokiomis aplinkybėmis SESV 260 straipsnio 3 dalis tikrai niekada negalėtų būti taikoma, nes valstybei narei užtektų Komisijai pateikti bet kokį dokumentą ir jį pristatyti kaip „perkėlimo priemonę“, kad būtų įvykdyta SESV 260 straipsnio 3 dalyje nurodyta pareiga.
119. A contrario, pagal antrąjį SESV 260 straipsnio 3 dalies aiškinimą, kuriame kalbama ne apie faktinį „nepranešimą“, bet apie neperkėlimą, Lisabonos sutartimi nustatytą naują priemonę galima padaryti veiksmingą suteikiant galimybę daryti realų spaudimą valstybei narei, kad būtų užtikrintas greitas direktyvos perkėlimas.
120. Tačiau dėl tokio SESV 260 straipsnio 3 dalies aiškinimo neišvengiamai kyla kitas klausimas: ar turi būti tikrinamas perkėlimo, kad ir koks jis būtų, faktas,
ar tokio perkėlimo tinkamumas?
2. Visiškas ar dalinis, tinkamas ar netinkamas perkėlimas
121. Svarstant Sutarties dėl Konstitucijos Europai projektą buvo numatyta iš dalies keisti Sutartį, kad būtų galima pareiškus pirmą ieškinį dėl įsipareigojimų neįvykdymo priteisti sumokėti periodinę baudą arba vienkartinę sumą.
122. Apžvelgiant šio projekto parengiamuosius darbus pažymėtina, kad iš 2003 m. gegužės 12 d. Konvento prezidiumo lydraščio (Europos konvento sekretoriatas, CONV 734/03) matyti, jog „[p]raktiškai šie „nepranešimo“ atvejai (kai valstybė narė nepriėmė jokios perkėlimo priemonės) atskiriami nuo netinkamo perkėlimo atvejų (kai, Komisijos nuomone, valstybės narės priimtos perkėlimo priemonės neatitinka direktyvos (arba bendrojo įstatymo)). Siūloma priemonė nebūtų taikoma antrajam atvejui“(48) .
123. Savo komunikate Komisija pažymi, kaip ji supranta „netinkamą“ perkėlimą. Pasak jos, „260 straipsnio 3 dalyje nurodytas įsipareigojimų nevykdymas apima tuos atvejus, kai visiškai nepranešama apie direktyvos perkėlimo į nacionalinę teisę nuostatas, ir tuos, kai pateikta neišsami informacija apie direktyvos perkėlimo priemones. Pastaroji situacija susidaro, kai perkėlimo priemonės, apie kurias pranešta, taikomos ne visoje valstybės narės teritorijoje, arba kai pranešime trūksta informacijos apie kurios nors direktyvos dalies perkėlimo priemones. Valstybei narei pateikus visus reikalingus paaiškinimus apie, jos nuomone, visos direktyvos perkėlimą, Komisija galės manyti, kad valstybė narė įvykdė savo įsipareigojimus pranešti apie direktyvos perkėlimo priemones, taigi 260 straipsnio 3 dalis nebus taikoma. Kilus ginčui dėl to, ar priemonės, apie kurias pranešta, arba nacionalinės teisės sistemoje nustatytos teisės normos yra pakankamos, bus taikoma įprasta procedūra dėl tinkamo direktyvos perkėlimo į nacionalinę teisę pagal [SESV] 258 straipsnį. “(49)
124. Taigi, atrodo, kad nagrinėti „esmės“ pirmojo ieškinio dėl įsipareigojimų neįvykdymo rėmuose nenori pati Komisija,  ką ji, beje, patvirtino šioje byloje pateiktose savo rašytinėse pastabose ir 2014 m. spalio 7 d. teismo posėdyje.
125. Tačiau man kyla klausimas, ar normos, apie kurios perkėlimą pranešta, perkėlimo išsamumą galima patikrinti nenagrinėjant turinio, taigi esmės.
126. Iš tikrųjų direktyvos perkėlimą lengva atskirti nuo jos taikymo: ji gali būti perkelta tinkamai, tačiau faktiškai taikyta netinkamai. Šias dvi situacijas labai nesunkiai galima nagrinėti atskirai, nes antrasis atvejis nepatenka į SESV 260 straipsnio 3 dalies taikymo sritį.
127. Tačiau nubrėžti aiškią ribą tarp išsamaus ir tinkamo perkėlimo tikrinimo man atrodo daug rizikingiau(50) . Manau, kad neįmanoma nustatyti kriterijaus, kaip antai akivaizdi klaida arba aiški klaida, kuris būtų pagrindas pasinaudoti kompetencija siūlyti skirti finansinę sankciją pagal SESV 260 straipsnio 3 dalį, o nustačius tokį kriterijų kiltų painiavos.
128. Mano nuomone, tai dar sunkiau atsižvelgiant į diskreciją, kuri valstybėms narėms suteikta pagal SESV 288 straipsnio trečią pastraipą.
129. Iš tikrųjų Teisingumo Teismo praktikoje valstybių narių laisvė nuolat patvirtinama. „Nors yra būtina, kad teisinė situacija, atsiradusi priėmus nacionalines direktyvą perkeliančias priemones, būtų pakankamai tiksli ir aiški, jog leistų atitinkamiems asmenims žinoti jų teisių ir pareigų apimtį, vis dėl to pagal [SESV] [288] straipsnio trečiąją pastraipą valstybės narės gali pasirinkti direktyvų įgyvendinimo formą ir būdus, leidžiančius geriausiai užtikrinti jų siektiną rezultatą; ir iš šios nuostatos matyti, kad perkeliant direktyvą į nacionalinę teisę nebūtinai reikia kiekvienoje valstybėje narėje priimti teisės aktus. Todėl Teisingumo Teismas pakartotinai nusprendė, kad ne visada yra reikalaujama direktyvos nuostatas formaliai įtvirtinti aiškiame ir specialiame teisės akte, nes direktyvai įgyvendinti, atsižvelgiant į jos turinį, gali pakakti ir bendro teisinio konteksto.“(51)
130. Kitaip tariant, kaip priminiau nagrinėdamas įsipareigojimų neįvykdymą, kuriuo kaltinama Lenkijos Respublika, perkeliant direktyvą jos nuostatų nebūtina formaliai ir pažodžiui pakartoti aiškioje ir specialioje teisės akto normoje(52) . Tačiau būtina, kad direktyvos nuostatos būtų įgyvendinamos neginčijamai privalomai, konkrečiai, tiksliai ir aiškiai, kaip būtina, kad būtų patenkintas teisinio saugumo reikalavimas(53) .
131. Todėl, mano nuomone, atsižvelgiant į pirmesniuose punktuose apibūdintą reglamentuojamą laisvę sunku vien paviršutiniškai ir formaliai išnagrinėjus esamus įstatymus ir kitus teisės aktus patikrinti, ar neginčijamumo, konkretumo, tikslumo ir aiškumo reikalavimai patenkinti.
132. Tokį sunkumą akivaizdžiai atskleidžia Komisijos požiūris abiejose bylose, kurios įtrauktos į 2014 m. spalio 7 d. teismo posėdį. Nors šioje byloje Komisija teigia nenorinti nagrinėti, ar nacionalinėmis priemonėmis direktyvoje pateikti nurodymai perkelti „tinkamai“(54), byloje Komisija / Rumunija
(C‑405/13)(55) ji aiškino, kad pagal SESV 260 straipsnio 3 dalį atlikdama patikrinimą ji ne tik paprasčiausiai konstatuoja, jog nepranešta apie direktyvos perkėlimo į nacionalinę teisę priemones, bet ir, atvirkščiai, turi nagrinėti nacionalinių priemonių, apie kurias valstybė narė jai pranešė kaip apie direktyvos perkėlimo priemones, turinį, kad būtų galima konstatuoti, jog Sąjungos teisės aktų leidėjo nustatyti įpareigojimai į nacionalinę teisę neperkelti (visiškai arba iš dalies)(56) .
133. Vien pati mano nagrinėjamos bylos eiga rodo, kad dėl Komisijos pasirinktos galimybės kyla praktinių sunkumų.
134. Iš tikrųjų 2014 m. spalio 7 d. teismo posėdyje Komisija patvirtino, kad ji neatsisako savo ieškinio (pareikšto pagal SESV 258 straipsnį) ir prašymo skirti periodinę baudą dėl nevisiško
direktyvos perkėlimo (pagrįsto SESV 260 straipsnio 3 dalimi).
135. Tačiau, jeigu kaip pavyzdį imsime Direktyvos 2009/28 17 straipsnio 3–5 dalis, 2014 m. kovo 21 d. Lenkijos Respublikos priimtu įstatymu, kuriuo iš dalies keičiamas Biokomponentų ir skystųjų biodegalų įstatymas, kaip jau minėjau, šios nuostatos įgyvendinamos darant paprastą nuorodą į direktyvos tekstą.
136. Komisija tvirtina, kad šia nuoroda neužtikrinamas „visiškas“ Direktyvos 2009/28 perkėlimas, tačiau aš negaliu kaltinti Lenkijos Respublikos, kuri mano, kad toks požiūris prieštarauja Komisijos komunikato 19 punktui.
137. Iš tikrųjų šiuo atveju akivaizdžiai kyla „ginčas dėl to, ar priemonės, apie kurias pranešta, < … > yra pakankamos “(57) . Tačiau pagal šio komunikato 19 punktą tokiam atvejui „bus taikoma įprasta procedūra dėl tinkamo direktyvos perkėlimo į nacionalinę teisę“.
138. Mano nuomone, nereikia daryti skirtumo tarp direktyvos perkėlimo (ne)išsamumo ir perkėlimo (ne)tinkamumo.
139. Iš tikrųjų manau, kad Teisingumo Teismas SESV 260 straipsnio 3 dalies negali taikyti neišnagrinėjęs, ar perkėlimo priemonės pakankamos, nes kitaip būtų per daug lengvai apeinamas šios dalies tikslas. Atsižvelgiant į tai Komisijai būtinai turi būti suteikta galimybė tai taip pat išnagrinėti prieš pradedant procedūrą.
140. Be to, toks SESV 260 straipsnio 3 dalies aiškinimas visiškai neprieštarauja į bylą įstojusių įvairių institucijų vaidmenų ir kompetencijos paskirstymui. Nors Komisija siūlo Teisingumo Teismui iš atitinkamos valstybės narės priteisti sumokėti periodinę baudą arba vienkartinę sumą, tik Teisingumo Teismas sprendžia, ar patenkinti šį prašymą, ar ne, ir kiek jį patenkinti (neviršijant Komisijos pasiūlyto dydžio). Be to, jeigu skiriasi perkėlimo tinkamumo ar netinkamumo vertinimas, atitinkama valstybė narė savo ruožtu turi progą ikiteisminiu etapu įrodyti Komisijai, o vėliau, vykstant galimam teismo procesui, – Teisingumo Teismui, kad ji įsipareigojimus visiškai įvykdė.
141. Netinkamo ar išsamaus perkėlimo akivaizdumas arba aiškumas įtakos tam tikrais atvejais gali turėti tik paskutiniu šio proceso etapu, nes Teisingumo Teismas turi plačią diskreciją skirti finansines sankcijas(58) .
142. Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad netinkamas direktyvos straipsnio perkėlimas nebūtinai yra pakankamai aiškus pažeidimas, dėl kurio galima įpareigoti atlyginti žalą, padarytą dėl klaidingo nacionalinės teisės aktų leidėjo pasirinkimo(59) ; savo sprendime priteisti iš valstybės narės sumokėti periodinę baudą arba vienkartinę sumą jis taip pat galėtų nuspręsti atsižvelgti į tai, kad valstybė narė pranešė tik apie akivaizdžiai arba aiškiai netinkamo perkėlimo priemones.
143. Pritarus pažodiniam ir siauram SESV 260 straipsnio 3 dalies aiškinimui (t. y. susijusiam su nepranešimu stricto sensu ) arba tarpiniam aiškinimui (t. y. pagal kurį minėtas straipsnis taikomas tik neišsamaus perkėlimo atvejais, kai nenagrinėjama iš esmės, arba akivaizdaus netinkamo perkėlimo atvejais), tik būtų suteikta galimybė valstybėms narėms pažeidėjoms laimėti laiko.
144. Iš tikrųjų šiais atvejais Teisingumo Teismui konstatavus, kad nepranešta apie pagal teisėkūros procedūrą priimtos direktyvos perkėlimo priemones, Komisija pagal SESV 258 straipsnį privalėtų pareikšti antrą ieškinį, kad šį kartą būtų konstatuota, jog neperkelta „tinkamai“, ir prireikus pagal SESV 260 straipsnio 2 dalį pareikšti trečią ieškinį dėl šio „antrojo“ sprendimo nevykdymo. Tokie ilgi procesai visiškai prieštarautų valiai, dėl kurios SESV 260 straipsnio 3 dalis įtraukta į Sutartį.
145. Galiausiai atsižvelgdamas į pateiktus argumentus SESV 260 straipsnio 3 dalį siūlau aiškinti taip: pagal šią dalį Komisijai leidžiama Teisingumo Teismo prašyti skirti periodinę baudą arba vienkartinę sumą valstybei narei, kuri per direktyvoje nustatytą terminą nepranešė apie jokią perkėlimo priemonę arba pranešė tik apie priemones, kuriomis ši direktyva perkelta neišsamiai ar netinkamai.
D – Periodinės baudos arba vienkartinės sumos dydžio nustatymas
146. Pagal Komisijos poziciją, pateiktą jos komunikato dėl SESV 260 straipsnio 3 dalies įgyvendinimo 23 ir 28 punktuose, periodinė bauda ir prireikus vienkartinė suma, kurias Komisija siūlys pagal SESV 260 straipsnio 3 dalį, bus apskaičiuojamos taikant tokį pat metodą, kaip ir bauda bei suma, apskaičiuojamos kreipiantis į Teisingumo Teismą pagal to paties straipsnio 2 dalį; šis metodas aprašytas 2005 m. gruodžio 13 d. komunikato 14–18 punktuose [SEC(2005) 1658] (toliau – 2005 m. komunikatas).
147. Šis Komisijos pasirinkimas man atrodo tinkamas dėl trijų priežasčių.
148. Pirma, kadangi SESV 260 straipsnio 3 dalyje numatytos finansinės priemonės yra tokios pat kaip ir numatytosios to paties straipsnio 2 dalyje, nematau priežasties trukdyti Komisijai taikyti tokį pat apskaičiavimo metodą, nes iš nusistovėjusios Teisingumo Teismo praktikos matyti, kad nors gairės, kaip antai pateiktos Komisijos komunikatuose, ir nėra privalomos Teisingumo Teismui, jos padeda užtikrinti šios institucijos veiksmų skaidrumą, nuspėjamumą ir teisinį saugumą(60) .
149. Antra, tikslai, kurių siekiama SESV 260 straipsnio 2 ir 3 dalimis, abiem atvejais yra panašūs.
150. Kaip ir SESV 260 straipsnio 2 dalyje numatytos procedūros, kurios tikslas skatinti įsipareigojimų nevykdančią valstybę narę įvykdyti sprendimą dėl įsipareigojimų neįvykdymo ir taip užtikrinti Sąjungos teisės veiksmingą taikymą(61), SESV 260 straipsnio 3 dalies tikslas yra „aktyviau skatinti valstybes nares per teisės aktų leidėjo nustatytą laiką perkelti direktyvas į nacionalinę teisę ir taip užtikrinti tikrąjį Sąjungos teisės aktų veiksmingumą “(62) .
151. Be to, ši metodika valstybėms narėms negali būti žalinga, nes pagal primintą nusistovėjusią teismo praktiką, susijusią su SESV 260 straipsnio 2 dalies taikymu, Teisingumo Teismas in fine
turi plačią diskreciją skirti finansines sankcijas. Todėl, kaip jau nurodžiau, gairės, kaip antai pateiktos Komisijos komunikatuose, nėra privalomos Teisingumo Teismui, tačiau jos padeda užtikrinti šios institucijos veiksmų skaidrumą, nuspėjamumą ir teisinį saugumą(63) .
152. Tokiomis aplinkybėmis Komisijos pasiūlymai(64) yra tiesiog gairės ar net naudingas referencinis šaltinis(65) .
153. Atsižvelgiant į tai, kad pagal SESV 260 straipsnio 3 dalies antros pastraipos formuluotę taikant šį straipsnį Komisijos nurodytas dydis yra riba, kurios Teisingumo Teismas negali viršyti, – kitaip negu SESV 260 straipsnio 2 dalies atveju, – ši teismo praktika, manau, gali būti taikoma abiem atvejais, nes Sutarties formuluotė abiejose dalyse yra tokia pati.
154. Iš tikrųjų, pirma, SESV 260 straipsnio 2 dalies antroje pastraipoje nurodyta, kad „[j]ei Teismas nustato, kad atitinkama valstybė narė neįvykdė jo sprendimo, jis gali
paskirti jai už tai sumokėti vienkartinę sumą arba periodinę baudą“(66), ir, antra, SESV 260 straipsnio 3 dalies antroje pastraipoje numatyta, kad „[j]ei Teismas nustato pažeidimą, jis gali
paskirti atitinkamai valstybei narei sumokėti vienkartinę sumą arba periodinę baudą, neviršijančią Komisijos nurodyto dydžio“(67) .
155. Be to, mano nuomone, šis apribojimas taikomas ne tik Komisijos pasirinktos priemonės dydžiui, bet ir pačios priemonės pasirinkimui. Kitaip tariant, man atrodo, kad jeigu Komisija pasirenka Teisingumo Teismo prašyti priteisti iš valstybės narės sumokėti tik periodinę baudą, Teisingumo Teismas negali nuspręsti jai skirti vienkartinę sumą.
156. Galiausiai, trečia, Komisijos nustatyti periodinės baudos nustatymo kriterijai ne tik yra tokie patys jos komunikate dėl SESV 260 straipsnio 2 dalies taikymo ir komunikate dėl SESV 260 straipsnio 3 dalies taikymo, bet ir atitinka kriterijus, kuriuos Teisingumo Teismas nustatė nusistovėjusioje savo praktikoje.
157. Iš esmės šie vertinimo kriterijai – tai pažeidimo sunkumas, jo trukmė ir būtinybė užtikrinti pačios baudos atgrasomąjį pobūdį(68), t. y., kaip nurodė Teisingumo Teismas, baudos „priverstinį pobūdį“(69) . Pažeidimo sunkumas priklausys nuo nagrinėjamos Sąjungos teisės taisyklės svarbos ir neįvykdymo padarinių viešiesiems ir privatiems interesams(70) .
158. Tačiau jeigu Teisingumo Teismas nuspręs, kad kriterijus, dėl kurio pagal SESV 260 straipsnio 3 dalį galima priteisti sumokėti vienkartinę sumą arba periodinę baudą, turėjo būti tik nepranešimas apie perkėlimo priemones, sunkumo koeficientas logiškai turėtų būti vienodas kiekvieno šio tipo įsipareigojimų neįvykdymo atveju, nes šis koeficientas jokiu būdu nesusijęs su direktyvos turiniu.
159. Tai, kaip skubiai reikia priversti atitinkamą valstybę narę įvykdyti įsipareigojimus, taip pat yra lemiamas veiksnys, kaip ir atitinkamos valstybės narės mokumas(71) .
160. Galiausiai, mano nuomone, taikydama SESV 260 straipsnio 2 ir 3 dalis Komisija tokia pat metodika naudojasi pagal priemonių, kurias pagal Sutartį ji gali taikyti siekdama veiksmingai įgyvendinti Sąjungos teisę, darnaus valdymo taisykles. Be to, dėl šio pasirinkimo valstybėms narėms užtikrinamas didesnis nuspėjamumas, taigi ir didesnis teisinis saugumas.
VI – Periodinės baudos nustatymas šiuo atveju
A – Komisijos pasiūlymas
161. Šiuo atveju Komisija savo ieškinyje nurodė sunkumo koeficientą, lygų 10 (vertinimo skalė – nuo 1 iki 20), ir trukmės koeficientą, lygų 2,7 (didžiausias koeficientas yra 3, apskaičiuotas 0,10 daugiklį taikant už kiekvieną vėlavimo mėnesį nuo 2010 m. gruodžio 6 d. – kitos dienos po to, kai baigėsi Direktyvos 2009/28 27 straipsnyje nustatytas perkėlimo terminas, – iki dienos, kurią Komisija nusprendė kreiptis į Teisingumo Teismą, t. y. 2013 m. kovo 21 d.). Pagal atnaujintą komunikato versiją, kuria tuo metu naudojosi Komisija(72), Lenkijos Respublikos kintamasis „n“ buvo 7,71, o vienodas bazinis tarifas – 640 EUR už dieną. Atsižvelgdama į šiuos kriterijus Komisija siūlė tokią sumą: 640 x 10 x 2,7 x 7,71 = 133 228,80 EUR.
162. Priėmusi 2014 m. spalio 1 d. sprendimą susiaurinti savo ieškinio dalyką, Komisija taip pat pritaikė reikalaujamos periodinės baudos dydį. Pirma, atsižvelgdama į savo naujausią komunikatą(73) ji atnaujino vienodo bazinio tarifo dydį ir kintamąjį „n“ ir, antra, pritaikė trukmės koeficientą ir sumažino sunkumo koeficientą. Pagal šiuos naujus kriterijus Komisija prašo už kiekvieną vėlavimo vykdyti pažeistas nuostatas dieną skirti periodinę baudą, lygią 660 x 4 x 3 x 7,75 = 61 380 EUR.
B – Vertinimas
163. Teisingumo Teismas neprivalo pateikti išsamios informacijos apie savo atliktą apskaičiavimą(74) . Baudos dydį jis taip pat gali nustatyti bylos aplinkybes įvertinęs ex aequo et bono (75) . Bet kuriuo atveju atsižvelgiant į konkrečią SESV 260 straipsnio 3 dalies formuluotę Teisingumo Teismas neturės „[viršyti] Komisijos nurodyto dydžio“ (SESV 260 straipsnio 3 dalies antros pastraipos pirmo sakinio pabaiga).
164. Esu už tai, kad jau nurodytais nuspėjamumo, nuoseklumo ir teisinio saugumo sumetimais šiuo atveju mokėtinos periodinės baudos dydis būtų nustatytas remiantis Komisijos skaičiavimu, dėl to neginčijant Teisingumo Teismo diskrecijos nustatyti periodinę baudą arba vienkartinę sumą. Kaip nurodė generalinė advokatė J. Kokott, šis skaičiavimas yra „geras išeities taškas“(76) . Atrodo, kad doktrinoje taip pat pritariama šiam požiūriui, kuriuo užtikrinamas skaidrumas(77) .
1. Įsipareigojimų neįvykdymo sunkumo vertinimas
165. Komisija 10 lygų sunkumo koeficientą pagrindė Direktyvos 2009/28 svarba klimato ir energetikos dokumentų pakete. Pasak Komisijos, tai, kad Lenkijos Respublika šios direktyvos neperkėlė, trukdo skatinti atsinaujinančiųjų išteklių energijos vartojimą elektros energijos, šildymo, šaldymo ir transporto sektoriuose. Be to, biodegalai ir skystieji bioproduktai, kuriuos Lenkijos Respublika galbūt remia ir į kuriuos galbūt atsižvelgia, nebūtinai atitinka Direktyvoje 2009/28 numatytus tvarumo kriterijus. Tokia situacija skatina toliau masiškai plėtoti iš įprastų šaltinių pagamintą energiją, o tai prieštarauja Europos Sąjungos klimato ir energetikos politikai ir pažeidžia vartotojų bei investuotojų arba sektoriuje veikiančių ekonominės veiklos vykdytojų interesus.
166. Aplinkos apsauga yra svarbiausias Direktyvos 2009/28 aspektas. Iš tikrųjų „[e]nergijos vartojimo Europoje valdymas ir didesnis atsinaujinančių išteklių energijos naudojimas bei energijos taupymas ir didesnis energijos vartojimo efektyvumas yra vienos iš svarbių priemonių, reikalingų sumažinti išmetamųjų šiltnamio efektą sukeliančių dujų kiekį ir įvykdyti Jungtinių Tautų bendrosios klimato kaitos konvencijos Kioto protokolą“(78) . Didinti energijos vartojimo efektyvumą yra svarbiausias
Sąjungos tikslas(79) .
167. Direktyvos 2009/28 teisinis pagrindas tai patvirtina. Ši direktyva, priimta pagal EB 175 straipsnį (tapusį SESV 192 straipsniu), neabejotinai yra priemonė, kurios imtasi siekiant įgyvendinti SESV 191 straipsnyje nurodytus tikslus, t. y. išlaikyti, saugoti ir gerinti aplinkos kokybę, saugoti žmonių sveikatą arba apdairiai ir racionaliai naudoti gamtos išteklius.
168. Tačiau Teisingumo Teismas jau turėjo progą pabrėžti, kad, kai pažeidimas gali pakenkti aplinkai, jis laikomas itin
sunkiu pažeidimu(80) .
169. Susiaurinusi ieškinio dalyką Komisija sunkumo koeficientą sumažino nuo 10 iki 4. 2014 m. spalio 7 d. teismo posėdyje šį sumažinimą ji teisino tuo, kad labai sumažėjo dar neperkeltų Direktyvos 2009/28 straipsnių skaičius.
170. Nors faktinių aplinkybių nagrinėjimo dieną Lenkijos Respublikos įsipareigojimų neįvykdymo mastas daug mažesnis, manau, kad toks sunkumo koeficiento sumažinimas yra blogas ženklas, nes, kitaip negu vienkartinė suma, kurios tikslas – bausti, periodine bauda siekiama visiškai ir kuo greičiau įgyvendinti Sąjungos teisę.
171. Be to, ar dar reikia priminti, kad aplinkos apsauga labai svarbi ir kad iš tikrųjų būtina greitai įgyvendinti praktinius sprendimus siekiant užtikrinti tvarios energijos gamybą?
172. Tokiomis aplinkybėmis, kadangi bet kuriuo atveju pagal konkrečias SESV 260 straipsnio 3 dalies nuostatas Teisingumo Teismas privalo neviršyti Komisijos pasiūlyto dydžio, manau, kad Komisijos nustatytas koeficientas iš tikrųjų nėra bent jau per didelis.
173. Galiausiai pažymiu, kad Lenkijos Respublika, nors tik prasidėjus ikiteisminiam etapui ir buvo įspėta apie riziką, kad jai gali būti skirta periodinė bauda, nemanė esant reikalinga nei tinkamai bendradarbiauti su Komisija, nei paspartinti Direktyvos 2009/28 perkėlimo proceso – perkelti ją iki 2013 m. liepos mėn.
174. Tokiomis aplinkybėmis pažeidimo sunkumas ir būtinybė užtikrinti periodinės baudos priverstinį pobūdį minimaliai pateisina Komisijos pasiūlytą sunkumo koeficientą.
2. Pažeidimo trukmės vertinimas
175. Pagal komunikato 27 punktą ir 2005 m. komunikatą Komisijos iš pradžių nustatytas trukmės koeficientas buvo 2,7.
176. Šis koeficientas apskaičiuotas, 0,10 lygų daugiklį taikant už kiekvieną vėlavimo mėnesį nuo 2010 m. gruodžio 6 d. – kitos dienos po to, kai baigėsi Direktyvos 2009/28 27 straipsnyje nustatytas perkėlimo terminas, – iki dienos, kurią Komisija nusprendė kreiptis į Teisingumo Teismą, t. y. 2013 m. kovo 21 d.
177. Tačiau pagal nusistovėjusią teismo praktiką Teisingumo Teismas pažeidimo trukmę nustato atsižvelgdamas į momentą, kada jis imasi vertinti faktines aplinkybes, o ne kada Komisija kreipiasi į jį(81) .
178. Šiuo atveju iki teismo posėdžio dienos buvo praėję 46 mėnesiai. Taigi 2014 m. spalio 1 d. Komisijos laiške galiausiai pasiūlytas koeficientas, lygus 3, yra pagrįstas.
3. Vienodas bazinis tarifas ir mokumo nurodymas
179. Sunkumo ir trukmės koeficientai yra žinomi. Atsižvelgiant į principų griežtumą reikia taikyti atnaujintus duomenis, įtrauktus į naujausią Komisijos komunikatą, pavadintą „Duomenų, naudojamų apskaičiuojant vienkartines sumas ir baudas, kurias Komisija siūlo taikyti Teisingumo Teismui vykdant pažeidimo tyrimo procedūrą, atnaujinimas“(82) .
180. Iš tikrųjų dėl šio atnaujinimo į atitinkamos valstybės narės mokumą galima atsižvelgti tinkamiausiai, pagal naujausius turimus ekonominius duomenis(83) .
181. Taigi, iš tiesų turėtų būti taikomas vienodas bazinis tarifas, lygus 660 EUR, ir mokumo kintamasis „n“, lygus 7,75.
4. Išvada dėl periodinės baudos dydžio
182. Kaip jau nurodžiau, pagal SESV 260 straipsnio 3 dalį Komisijos pasiūlytas dydis yra didžiausia riba, kurios Teisingumo Teismas privalo neviršyti vertindamas skirtiną periodinę baudą.
183. Tačiau atsižvelgdamas į ką tik atliktą savo vertinimą negaliu Teisingumo Teismui siūlyti skirti mažesnę periodinę baudą, negu pasiūlė Komisija. Taigi, siūlau Teisingumo Teismui Lenkijos Respublikai skirti 61 380 EUR periodinę baudą už kiekvieną vėlavimo dieną, kol Lenkijos Respublika Komisijai praneš apie priemones, kuriomis užtikrinamas Direktyvos 2009/28 perkėlimas.
C – Dienos, kurią įsigalioja mokėjimo pareiga, nustatymas
184. Pagal SESV 260 straipsnio 3 dalies antrą pastraipą Teisingumo Teismas savo sprendime taip pat turi aiškiai nurodyti dieną, kurią įsigalios mokėjimo pareiga.
185. Šiuo klausimu siūlau laikytis Teisingumo Teismo neseniai priimtų elgesio gairių, pagal kurias periodinę baudą nurodoma mokėti nuo Teisingumo Teismo sprendimo priėmimo dienos, jeigu įsipareigojimų neįvykdymas „išlieka šio sprendimo paskelbimo dieną“(84) .
VII – Bylinėjimosi išlaidos
186. Pagal Procedūros reglamento 138 straipsnio 1 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jeigu laimėjusi šalis to reikalavo.
187. Šiuo atveju Komisija reikalavo jas priteisti iš Lenkijos Respublikos, ir dauguma Lenkijos Respublikos argumentų atmesti. Todėl iš jos reikia priteisti visas bylinėjimosi išlaidas.
188. Pagal Procedūros reglamento 140 straipsnio 1 dalį Nyderlandų Karalystė padengia savo bylinėjimosi išlaidas.
VIII – Išvada
189. Atsižvelgdamas į pateiktus argumentus siūlau Teisingumo Teismui priimti tokį sprendimą:
1. Kadangi termino, kurį Europos Komisija nustatė pagrįstoje nuomonėje, pabaigos dieną Lenkijos Respublika nebuvo nei pranešusi Komisijai apie įstatymų ir kitų teisės aktų, reikalingų 2009 m. balandžio 23 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvai 2009/28/EB dėl skatinimo naudoti atsinaujinančių išteklių energiją, iš dalies keičiančiai bei vėliau panaikinančiai Direktyvas 2001/77/EB ir 2003/30/EB, įgyvendinti, nei tokių įstatymų bei kitų teisės aktų priėmusi, ji neįvykdė įsipareigojimų pagal Direktyvos 2009/28 27 straipsnio 1 dalį.
2. Kadangi faktinių aplinkybių nagrinėjimo dieną Lenkijos Respublika vis dar nebuvo nei pranešusi Komisijai apie Direktyvos 2009/28 13 straipsnio 2, 4, 5 ir 6 dalių, 14 straipsnio 2, 5 ir 6 dalių, 17 straipsnio 3, 4 bei 5 dalių ir 18 straipsnio 1 dalies perkėlimą, nei šių dalių perkėlus ir toliau nevykdo įsipareigojimų, todėl iš jos priteisiama į sąskaitą „Europos Sąjungos nuosavi ištekliai“ Komisijai sumokėti 61 380 EUR periodinę baudą už kiekvieną dieną nuo priimtino sprendimo priėmimo dienos, jeigu įsipareigojimų neįvykdymas išliks šio sprendimo paskelbimo dieną, kol Lenkijos Respublika Komisijai praneš apie priemones, kuriomis užtikrinamas Direktyvos 2009/28 perkėlimas.
3. Priteisti iš Lenkijos Respublikos bylinėjimosi išlaidas.
4. Nyderlandų Karalystė padengia savo bylinėjimosi išlaidas.
(1) .
(2)  – OL L 140, p. 16.
(3)  –	Šiuo atžvilgiu pažymiu, kad valstybės narės nelabai domėjosi šiuo klausimu. Iš tikrųjų į bylą įstojo tik Nyderlandų Karalystė. Taip pat, išskyrus Estijos Respubliką, jokia kita valstybė narė neįstojo į bylą Komisija / Rumunija
(C‑405/13), kurią nagrinėti iš pradžių numatyta 2014 m. spalio 7 d. teismo posėdyje ir kurioje iškelta ta pati aiškinimo problema. 2014 m. spalio 2 d. Komisija šį ieškinį atsiėmė, nusprendusi, kad Rumunija apie nagrinėjamos direktyvos perkėlimo priemones jai pranešė.
(4)  –	2009 m. balandžio 23 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva, iš dalies keičianti Direktyvą 2003/87/EB, siekiant patobulinti ir išplėsti Bendrijos šiltnamio efektą sukeliančių dujų apyvartinių taršos leidimų prekybos sistemą (OL L 140, p. 63).
(5)  –	2009 m. balandžio 23 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva, iš dalies keičianti Direktyvos 98/70/EB nuostatas dėl benzino, dyzelinių degalų (dyzelino) ir gazolių kokybės rodiklių, nustatanti šiltnamio efektą sukeliančių dujų stebėsenos ir mažinimo mechanizmą, iš dalies keičianti Tarybos direktyvos 1999/32/EB nuostatas dėl vidaus vandens kelių laivų kuro kokybės rodiklių ir panaikinanti Direktyvą 93/12/EEB (OL L 140, p. 88).
(6)  –	Šiuo klausimu žr. Sprendimą Komisija / Italija
(79/72, EU:C:1973:70, 7 punktas).
(7)  –	Šiuo klausimu žr. sprendimus Komisija / Vokietija
(C‑59/89, EU:C:1991:225, 18 punktas); Komisija / Italija
(C‑456/03, EU:C:2005:388, 51 punktas); Komisija / Lenkija
(C‑551/08, EU:C:2009:683, 21 punktas) ir Komisija / Portugalija
(C‑277/13, EU:C:2014:2208, 43 punktas).
(8)  –	Šiuo klausimu žr. sprendimus Komisija / Vokietija
(C‑137/96, EU:C:1997:566, 8 punktas) ir Komisija / Lenkija
(C‑362/10, EU:C:2011:703, 58 punktas).
(9)  –	Šiuo klausimu žr. Sprendimą Komisija / Italija
(C‑456/03, EU:C:2005:388, 26 punktas).
(10)  –	Ten pat (27 punktas).
(11)  –	Ten pat (29 punktas).
(12)  –	Šiuo klausimu žr. sprendimus Komisija / Airija
(C‑282/02, EU:C:2005:334, 40 punktas) ir Komisija / Vokietija
(C‑152/05, EU:C:2008:17, 15 punktas).
(13)  –	Šiuo klausimu žr. Sprendimą Komisija / Lenkija
(C‑551/08, EU:C:2009:683, 25 ir 26 punktai), kuriame nagrinėjamas visiškai toks pat Lenkijos Respublikos elgesys, Teisingumo Teismo pripažintas netinkamu.
(14)  –	19 punktas.
(15)  –	Sprendimas Komisija / Lenkija
(C‑326/09, EU:C:2011:155, 20 punktas). Taip pat žr. šio sprendimo 18 punktą, kuriame primenami principai, ir Sprendimo Komisija / Lenkija
(C‑551/08, EU:C:2009:683, 15 punktas) 15 punktą.
(16)  –	Šiuo klausimu žr. Sprendimą Komisija / Italija
(C-456/03, EU:C:2005:388, 27 punktas).
(17)  –	„Kadangi atsakymas į Komisijos pateiktus klausimus nepateiktas per pagrįstą laiką, buvo sunkiau įvykdyti Komisijai tenkantį uždavinį, taigi taip pažeistas bendradarbiavimo įsipareigojimas, nustatytas [ESS 4 straipsnio 3 dalyje]“ (Sprendimas Komisija / Graikija, C‑137/91, EU:C:1992:272, 6 punktas).
(18)  –	Šiuo klausimu žr. Sprendimą Komisija /Liuksemburgas
(C-32/05, EU:C:2006:749, 52–56 punktai).
(19)  –	Lenkijos Respublikos atsiliepimo į ieškinį 43 ir 44 punktai.
(20)  –	Sprendimai Komisija / Lenkija
(C‑326/09, EU:C:2011:155, 22 punktas) bei Komisija / Lenkija
(C‑551/08, EU:C:2009:683, 23 punktas) ir šios išvados 8 išnašoje pateiktos nuorodos. Taip pat žr. Sprendimą Gavieiro Gavieiro ir Iglesias Torres
(C‑444/09 ir C‑456/09, EU:C:2010:819), kuriame Teisingumo Teismas, gavęs prašymą priimti prejudicinį sprendimą ir priminęs valstybių narių pareigą priimti specialų perkėlimo aktą, kai direktyvoje aiškiai numatyta, kad nuostatose, kuriomis ši direktyva perkeliama, į ją daroma nuoroda ar tokia nuoroda daroma jas oficialiai skelbiant, nusprendė, jog „neabejotinai tiesa, kad pareiškus ieškinį dėl įsipareigojimų neįvykdymo pagal SESV 258 straipsnį valstybės narės gali būti pripažintos neįvykdžiusios įsipareigojimų pagal straipsn[į] [, kuriame numatytas šis įpareigojimas pateikti nuorodą į direktyvą]“ (63 punktas). Tačiau Teisingumo Teismas pridūrė, jog „tai nebūtinai reiškia < … >, kad nacionalinė priemonė, kurios motyvuose nėra nuorodos į šią direktyvą, negali būti laikoma tinkama priemone jai perkelti“ (63 punktas).
(21)  –	Šiuo klausimu žr. Sprendimą Komisija / Airija
(C‑374/11, EU:C:2012:827, 33 punktas), kuriame įsipareigojimų neįvykdymas buvo susijęs su „ankstesnio < ... > sprendimo neįvykdymu“.
(22)  –	Išskirta mano.
(23)  –	Sprendimas Komisija / Lenkija
(C‑281/11, EU:C:2013:855, 105 punktas).
(24)  –	Šiuo klausimu žr. Sprendimą Komisija / Vokietija
(C‑96/95, EU:C:1997:165, 36 ir 37 punktai).
(25)  –	Šiuo klausimu žr. Sprendimą Komisija / Lenkija
(C‑311/10, EU:C:2011:702, 49 ir 50 punktai).
(26)  –	Direktyvos 2009/28 4 straipsnio 1 dalis.
(27)  –	Šiuo klausimu dėl periodinės baudos tinkamumo siekiant užtikrinti, kad būtų visiškai įgyvendintas pirmasis sprendimas, kuriuo konstatuotas valstybės narės įsipareigojimų neįvykdymas, visų pirma žr. sprendimus Komisija / Ispanija
(C‑610/10, EU:C:2012:781, 114 punktas) ir Komisija / Liuksemburgas
(C-576/11, EU:C:2013:773, 45 punktas).
(28)  –	Pagal Europos Parlamento teisėkūros observatoriją Direktyva 2009/28 priimta taikant „įprastą teisėkūros (buvusią bendro sprendimo) procedūrą“ (galima rasti internete šiuo adresu: http://www.europarl.europa.eu/oeil/popups/ficheprocedure.do?reference=2008/0016(COD) & l=FR
tab-0). Tarybos duomenų bazėje ši direktyva taip pat nurodyta kaip viena iš direktyvų, priimtų taikant įprastą teisėkūros procedūrą (galima rasti internete šiuo adresu: http://www.consilium.europa.eu/policiesold/ordinary-legislative-procedure/search-in-database/by-specific-dossier?command=Result & lang=fr & cmsid= & code=2008/0016 & keywords= & president= & dgc= & coreper=-1).
(29)  –	Šiuo klausimu žr. Sprendimą Inuit Tapiriit Kanatami ir kt. / Parlamentas ir Taryba
(C‑583/11 P, EU:C:2013:625, 61 punktas). Šiame sprendime Teisingumo Teismas, patvirtinęs Bendrojo Teismo analizę, pagal kurią SESV 263 straipsnio ketvirta pastraipa in fine
netaikoma teisėkūros procedūra priimtiems aktams, netiesiogiai patvirtina, kad šioje byloje nagrinėtas reglamentas, priimtas pagal EB 251 straipsnį, atitinka teisėkūros procedūra priimtą aktą, kaip tai suprantama pagal Lisabonos sutartį (Bendrojo Teismo nutarties 61 punktas). Iš tikrųjų skundžiamos nutarties 61 punkte Bendrasis Teismas nusprendė, kad SESV 294 straipsnyje nustatyta procedūra, vadinama „įprasta teisėkūros procedūra“, iš esmės yra tokia pati kaip ir nustatytoji EB 251 straipsnyje. Tuo remdamasis jis padarė išvadą, kad ginčijamas reglamentas, kuris buvo priimtas taikant EB 251 straipsnyje nustatytą procedūrą, pagal ESV sutartyje numatytų teisės aktų rūšių sistemą turi būti kvalifikuojamas kaip teisėkūros procedūra priimtas aktas.
(30)  –	K. Lenaerts ir P. van Nuffel „The ordinary legislative procedure replaces the former ‘co-decision procedure’ set out in Art. 251 EC“, European Union Law, 3-iasis leidimas, Sweet & Maxwell, 2011, p. 663; S. van Raepenbusch „Finalement, après l’entrée en vigueur du traité de Lisbonne, la procédure de codécision est devenue ‘la procédure législative ordinaire’ (art. 289, par. 1, TFUE) < ... > “, Droit institutionnel de l’Union européenne, Briuselis, Larcier, 2011, p. 288.
(31)  –	Šiuo klausimu žr. T. Materne „La procédure en manquement d’État, guide à la lumière de la jurisprudence de la Cour de justice de l’Union européenne“, Briuselis, Larcier, 2012, p. 41; D. Blanc „Les procédures du recours en manquement, le traité, le juge et le gardien: entre unité et diversité en vue d’un renforcement de l’Union de droit“, S. Mahieu (leid.), Contentieux de l’Union européenne, questions choisies, Briuselis, Larcier, 2014, p. 429–461, ypač p. 447.
(32)  –	Protokolo Nr. 36 dėl pereinamojo laikotarpio nuostatų 10 straipsnyje pažymėta, kad SESV 258 straipsnio negalima taikyti aktams, kurie pagal trečiąjį ramstį priimti iki Lisabonos sutarties įsigaliojimo.
(33)  –	Sprendimas Komisija / Graikija
(C‑387/97, EU:C:2000:356, 42 punktas). Taip pat žr. Sprendimą Komisija / Prancūzija
(C‑304/02, EU:C:2005:444), kuriame Teisingumo Teismas iš Prancūzijos Respublikos priteisė sumokėti periodinę baudą ir vienkartinę sumą, nes ji neįvykdė 1991 m. birželio 11 d. priimto sprendimo byloje Komisija / Prancūzija
(C‑64/88, EU:C:1991:240). Šiuo atveju ikiteisminė procedūra buvo pradėta vykdyti 2011 m. sausio 27 d., taigi įsigaliojus Lisabonos sutarčiai.
(34)  –	SEC (2010) 1371 galutinis (OL C 12, 2011, p. 1).
(35)  –	Komunikato 31 punktas; išskirta mano.
(36)  –	Komunikato 16 punktas.
(37)  –	Komunikato 17 punktas, išskirta mano.
(38)  –	Kaip šios diskrecijos patvirtinimo, dėl kurio ieškinys dėl neveikimo yra nepriimtinas, pavyzdį žr. Sprendimą Star Fruit / Komisija
(247/87, EU:C:1989:58, 11 punktas); kaip diskrecijos patvirtinimo, dėl kurio nepriimtinas yra ieškinys dėl panaikinimo, pavyzdį žr. Sprendimą Lütticke ir kt. / Komisija
(48/65, EU:C:1966:8).
(39)  –	Šiuo klausimu žr. S. van der Jeught „L’action en manquement ‘renforcée’: sanctions pécuniaires en cas de non-transposition des directives européennes“, Journal de droit européen, 2011, p. 68 –70, ypač p. 70.
(40)  – Sprendimas Komisija / Prancūzija
(C‑121/07, EU:C:2008:695, 63 punktas). Apie šį neseniai primintą principą žr. Sprendime Komisija / Belgija
(C‑533/11, EU:C:2013:659, 51 punktas).
(41)  –	Išskirta mano.
(42)  –	Sprendimas Komisija / Italija
(C‑531/06, EU:C:2009:315, 24 punktas); išskirta mano. Tačiau šiuo metu kai kas pasisako už tai, kad tuo atveju, kai Komisija valstybei narei pareiškia ieškinį dėl įsipareigojimų neįvykdymo, kad ji apibūdintų, kaip nagrinėjama Sąjungos teisės nuostata taikoma arba pažeista kitose valstybėse narėse (taigi, kad prieš pareikšdama ieškinį ji būtų išnagrinėjusi situaciją). Atsakydama į 2014 m. spalio 7 d. teismo posėdyje šia tema pateiktą klausimą Komisija nurodė, kad, kalbant apie Direktyvą 2009/28, be šios procedūros, ikiteisminė procedūra vykdoma tik dėl dviejų valstybių narių (bylos Komisija / Austrija, C‑663/13, ir Komisija / Airija, C‑236/14); be to, vis dar vykdoma ikiteisminė procedūra dėl kitų dviejų valstybių narių – Nyderlandų Karalystės ir Čekijos Respublikos.
(43)  –	Konkrečiu atveju, tačiau pateikus panašų prieštaravimą (dėl to, kad kartu taikant periodinę baudą ir vienkartinę sumą būtų nesilaikoma vienodo požiūrio, nes toks taikymas anksčiau nebuvo numatytas), Teisingumo Teismas taip pat yra nusprendęs, kad pagal bylos aplinkybes jis turi įvertinti taikytinas pinigines sankcijas ir kad „[t]okiomis aplinkybėmis tai, kad anksčiau išspręstose bylose tokia kumuliacija nebuvo taikoma, savaime netrukdo jos taikyti vėlesnėje byloje, jei, atsižvelgiant į nustatyto įsipareigojimų nevykdymo pobūdį, sunkumą ir trukmę, tokia kumuliacija atrodo tinkama“ (Sprendimas Komisija / Prancūzija, C‑304/02, EU:C:2005:444, 86 punktas).
(44)  –	Žr. toliau išdėstytus argumentus (D. Periodinės baudos arba vienkartinės sumos dydžio nustatymas).
(45)  –	Išskirta mano.
(46)  –	Šiuo klausimu žr. T. Materne „ La procédure en manquement d’État, guide à la lumière de la jurisprudence de la Cour de justice de l’Union européenne “, Briuselis, Larcier, 2012, p. 42.
(47)  –	Šiuo klausimu žr. T. Materne, op. cit., p. 42. Savo ruožtu autorius nurodo T. Joris ir S. van der Jeught „Tien jaar financiële sancties in de Europese inbreukprocedure ex artikel 260 lid 2 VWEU“, Tijdschrift voor Europees en economisch recht
(SEW), 2010 m. lapkričio mėn., p. 435. Šiuo klausimu taip pat žr. S. van der Jeught „L’action en manquement ‘renforcée’: sanctions pécuniaires en cas de non-transposition des directives européennes », Journal de droit européen, 2011, p. 68 –70, ypač p. 70, ypač p. 69, ir D. Blanc „Les procédures du recours en manquement, le traité, le juge et le gardien: entre unité et diversité en vue d’un renforcement de l’Union de droit“, S. Mahieu (leid.), op. cit., p. 429–461, ypač p. 446. Aš radau tik vieną autorių, išdėsčiusį kitokią nuomonę (U. Everling „Rechtsschutz in der Europäischen Union nach dem Vertrag von Lissabon“, Europarecht, Beiheft 1, 2009, p. 71–86, ypač p. 82).
(48)  –	1 išnaša, p. 16. Šiuo klausimu taip pat žr. 2003 m. kovo 25 d. Europos konvento sekretoriato Teisingumo Teismo darbo organizavimo darbo grupės galutinę ataskaitą, CONV 636/03, 28 punktas, p. 11 ir 2 išnaša.
(49)  –	Komunikato 19 punktas. Išskirta mano.
(50)  –	Kalbėdamas apie šį Komisijos pasirinkimą P. Wenneras taip pat pažymi, kad „[d]rawing a line between notification of incomplete transposition measures and notification of incorrect transposition measures does not appear straightforward in practice, however“ (P. Wenneras „Sanctions against Member States under Article 260 TFEU: Alive, but not kicking?“, Common Market Law Review, t. 49, 2012, p. 145–176, ypač p. 167).
(51)  –	Sprendimas Komisija / Italija
(C‑456/03, EU:C:2005:388, 51 punktas, ir nurodyta teismo praktika).
(52)  –	Šiuo klausimu žr. Sprendimą Komisija / Vokietija
(C-59/89, EU:C:1991:225, 18 punktas).
(53)  –	Šiuo klausimu žr. sprendimus Komisija / Vokietija
(C‑59/89, EU:C:1991:225, 24 punktas); Komisija / Italija
(C‑456/03, EU:C:2005:388, 51 punktas); Komisija / Lenkija
(C‑551/08, EU:C:2009:683, 21 punktas) ir Komisija / Portugalija
(C‑277/13, EU:C:2014:2208, 43 punktas).
(54)  –	Jos dubliko 70 punktas.
(55)  – Kaip jau nurodžiau, Komisija šį ieškinį atsiėmė 2014 m. spalio 2 d., nusprendusi, kad Rumunija jai pranešė apie priemones, kuriomis nagrinėjama direktyva visiškai perkelta.
(56)  –	Dubliko, kurį Komisija pateikė byloje Komisija / Rumunija
(C-405/13), 29 punktas.
(57)  – Komunikato 19 punktas. Išskirta mano.
(58)  –	Dėl naujo priminimo apie vienkartinę sumą žr. Sprendimą Komisija / Portugalija
(C‑76/13, EU:C:2014:2029, 49 punktas), o dėl bendro priminimo, taikomo ir vienkartinei sumai, ir periodinei baudai, žr. generalinės advokatės J. Kokott išvadą byloje Komisija / Italija
(C‑196/13, EU:C:2014:2162, 104 punktas).
(59)  – Kaip taikymo pavyzdį žr. Sprendimą British Telecommunications
(C‑392/93, EU:C:1996:131, 43–46 punktai).
(60)  – Šiuo klausimu visų pirma žr. Sprendimą Komisija / Portugalija
(C‑76/13, EU:C:2014:2029, 50 punktas) ir generalinės advokatės J. Kokott išvadą byloje Komisija / Italija
(C‑196/13, EU:C:2014:2162, 104 punktas).
(61)  – Sprendimas Komisija / Prancūzija
(C‑304/02, EU:C:2005:444, 80 punktas).
(62)  –	Komunikato 7 punktas. Išskirta mano. Remiantis 2014 m. spalio 7 d. teismo posėdyje Komisijos pateikta informacija atrodo, kad išsiuntus oficialų pranešimą veiksminga vien pagrasinti, kad bus taikoma periodinė bauda. Paskelbus apie oficialaus pranešimo pateikimą pradėtos 1 575 procedūros, dėl kurių Teisingumo Teisme reikėjo iškelti tik 41 bylą, taigi tik 2,6 %.
(63)  – Žr. šios išvados 60 išnašoje nurodytą teismo praktiką.
(64)  – Sprendimas Komisija / Portugalija
(C‑76/13, EU:C:2014:2029, 50 punktas).
(65)  – Sprendimas Komisija / Graikija
(C‑387/97, EU:C:2000:356, 89 punktas).
(66)  –	Išskirta mano.
(67)  –	Išskirta mano.
(68)  – 2005 m. komunikato 6 punktas ir komunikato 13 punktas. Atsižvelgimas į sunkumo ir trukmės kriterijus išsamiai išnagrinėtas 2005 m. komunikato 16 ir 17 punktuose. Komunikato 23 punkte, kalbant apie periodinės baudos nustatymą, bendrai nurodyti 2005 m. komunikato 14–18 punktai. Dėl šių Teisingumo Teismo pakartotų kriterijų visų pirma žr. sprendimus Komisija / Graikija
(C‑387/97, EU:C:2000:356, 92 punktas); Komisija / Prancūzija
(C‑304/02, EU:C:2005:444, 104 punktas) ir Komisija / Portugalija
(C‑76/13, EU:C:2014:2029, 73 punktas).
(69)  –	Visų pirma žr. sprendimus Komisija / Graikija
(C‑387/97, EU:C:2000:356, 92 punktas); Komisija / Prancūzija
(C‑304/02, EU:C:2005:444, 104 punktas) ir Komisija / Portugalija
(C‑76/13, EU:C:2014:2029, 73 punktas).
(70)  –	2005 m. komunikato 16 punktas.
(71)  –	2005 m. komunikato 18 punktas. Šiuo klausimu žr. šios išvados 69 išnašoje nurodytą teismo praktiką ir generalinės advokatės J. Kokott išvadą byloje Komisija / Italija
(C‑196/13, EU:C:2014:2162, 148 punktas).
(72)  – 2012 m. rugpjūčio 31 d. Komisijos komunikatas (C(2012) 6106).
(73)  – 2014 m. rugsėjo 27 d. Komisijos komunikatas (2014/C 338/02, OL C 338, p. 18).
(74)  –	Šiuo klausimu žr. generalinio advokato N. Jääskinen išvadą byloje Komisija / Čekijos Respublika
(C‑241/11, EU:C:2013:181, 43 punktas).
(75)  –	Abu sprendimus Teisingumo Teismas taikė siekdamas pagal SESV 260 straipsnio 2 dalį nustatyti periodinių baudų dydį. Dėl Komisijos apskaičiavimo metodo taikymo žr. Sprendimą Komisija / Belgija
(C‑533/11, EU:C:2013:659, palyginti 2 ir 72 punktus), o dėl vertinimo ex aequo et bono
žr.  Sprendimą Komisija / Portugalija
(C‑76/13, EU:C:2014:2029, 75 ir 76 punktai). Kalbant apie vienkartinių sumų nustatymą atrodo, kad Teisingumo Teismas nesutiko savo sprendimo pagrįsti atsižvelgdamas į Komisijos taikytą matematinį metodą ir atliko svarbiais laikomų kriterijų bendrą vertinimą ex aequo et bono .
(76)  –	Savo išvados byloje Komisija / Italija
(C‑196/13, EU:C:2014:2162) 150 punkte.
(77)  –	Dėl sprendimo byloje Komisija / Čekijos Respublika
(C‑241/11, EU:C:2013:423), kuriame Teisingumo Teismas iš Čekijos Respublikos priteisė sumokėti vienkartinę sumą, žr. A. Rigaux „Sanctions pécuniaires du manquement“, 8 t., Europe, 2013 m. rugpjūčio mėn., 334 komentaras.
(78)  – Direktyvos 2009/28 1 konstatuojamoji dalis.
(79)  –	Direktyvos 2009/28 17 konstatuojamoji dalis.
(80)  – Šiuo klausimu visų pirma žr. Sprendimą Komisija / Belgija
(C‑533/11, EU:C:2013:659, 56 punktas) ir generalinės advokatės J. Kokott išvados byloje Komisija / Italija
(C‑196/13, EU:C:2014:2162) 158 punktą.
(81)  – Šiuo klausimu žr. sprendimus Komisija / Prancūzija
(C‑177/04, EU:C:2006:173, 71 punktas); Komisija / Portugalija
(C‑70/06, EU:C:2008:3, 45 punktas) ir Komisija / Ispanija
(C‑610/10, EU:C:2012:781, 120 punktas).
(82)  – Šiuo klausimu žr. generalinės advokatės J. Kokott išvados byloje Komisija / Italija
(C‑196/13, EU:C:2014:2162) 151 punktą.
(83)  –	Šiuo klausimu visų pirma žr. Sprendimą Komisija / Airija
(C‑279/11, EU:C:2012:834, 78 punktas).
(84)  –	Šiuo klausimu žr. sprendimus Komisija / Belgija
(C‑533/11, EU:C:2013:659, rezoliucinės dalies 3 punktas); Komisija / Liuksemburgas
(C‑576/11, EU:C:2013:773, rezoliucinės dalies 3 punktas) ir Komisija / Graikija
(C-378/13, EU:C:2014:2405, rezoliucinės dalies 2 punktas).