62007CC0141
GENERALINIO ADVOKATO
YVES BOT IŠVADA,
pateikta 2008 m. balandžio 10 d. (
1
)
Byla C-141/07
Europos Bendrijų Komisija
prieš
Vokietijos Federacinę Respubliką
„Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas — Kiekybiniam apribojimui lygiaverčio poveikio priemonės — Visuomenės sveikatos apsauga — Pateisinimas — Vaistinės — Tiesioginis farmacinių produktų tiekimas ligoninėms — Atitinkamos ligoninės buvimas netoliese“
1.
Šiuo ieškiniu dėl įsipareigojimų neįvykdymo keliamas klausimas dėl EB sutarties nuostatų, susijusių su laisvu prekių judėjimu, suderinamumo su Vokietijos teisės aktų nuostatomis, taikomomis, jei gydymo įstaiga nusprendžia patikėti vaistų tiekimą išorės vaistinei.
2.
Pagal Vokietijos teisės aktus Vokietijoje esančiai ligoninei vaistus gali tiekti įstaigos vidaus vaistinė, kitos ligoninės vaistinė arba išorės vaistinė. Pastaraisiais dviem atvejais ligoninė turi sudaryti sutartį su atitinkama vaistine, kuri turi įsipareigoti vykdyti visus su vaistų tiekimu susijusius aspektus, t. y. užtikrinti reguliarų ir skubų tiekimą, reguliariai ir skubos atveju teikti konsultacijas ligoninės personalui, dalyvauti parenkant vaistus ir kontroliuoti ligoninės, kuriai reikia tiekti, vaistų atsargas.
3.
Nustatyta, kad šias kumuliacines sąlygas (toliau – ginčijamos sąlygos) gali įvykdyti tik geografiniu požiūriu arti ligoninės esanti vaistinė.
4.
Europos Bendrijų Komisija teigia, kad Vokietijos Federacinė Respublika, palikusi galioti tokį teisės aktą, dėl kurio vaistinėms, įsteigtoms kitose valstybėse narėse praktiškai neįmanoma tiekti vaistų ligoninei, pažeidė įsipareigojimus, kuriuos jai nustato EB 28 ir 30 straipsniai.
5.
Šioje išvadoje paaiškinsiu, kodėl ginčijamos sąlygos, nors ir turi būti vertinamos kaip prekybos būdai 1993 m. lapkričio 24 d. Sprendimo Keck ir Mithouard (
2
) prasme, yra importo kiekybiniam apribojimui lygiaverčio poveikio priemonė.
6.
Tada nurodysiu, kad atsižvelgiant į Vokietijos Federacinės Respublikos pateiktus paaiškinimus šis apribojimas man atrodo pateisinamas visuomenės sveikatos apsauga, todėl šis ieškinys dėl įsipareigojimų neįvykdymo turi būti atmestas kaip nepagrįstas.
I — Teisinis pagrindas
7.
Pagal Vokietijos įstatymo dėl vaistų (Arzneimittelgesetz) 43 straipsnio 1 dalį Vokietijoje parduoti vaistus, įskaitant ligoninėms ir gydytojams, gali tik vaistinės, o juos pirkti tiesiogiai iš gamintojų ar didmenininkų iš principo yra draudžiama.
8.
Nuostatos dėl vaistų tiekimo ligoninėms yra įtvirtintos Vokietijos įstatymo dėl vaistinių (Apothekengesetz) (
3
) 14 straipsnyje.
9.
Pagal šį straipsnį ligoninės gali pasirinkti, kad joms vaistus tieks vidaus vaistinė, t. y. atitinkamos ligoninės patalpose veikianti vaistinė, kuri paprastai nėra prieinama visuomenei, kad tai darys kitos ligoninės vaistinė arba išorės vaistinė. Jei ligoninė nusprendžia patikėti šį tiekimą kitos ligoninės vaistinei arba išorės vaistinei, ji su šia vaistine turi sudaryti sutartį, kuriai taikomos Apothekengesetz 14 straipsnio 4–6 dalyse nustatytos ginčijamos sąlygos.
10.
Šios nuostatos pagal nuo 2005 m. birželio 21 d. galiojančią redakciją suformuluotos taip:
„4.
Gydymo įstaigos administracija, norinti, kad jai vaistus tiektų asmuo, turintis leidimą eksploatuoti vaistinę pagal 1 straipsnio 2 dalį arba pagal kitos Europos Sąjungos valstybės narės arba kitos valstybės, Europos ekonominės erdvės šalies, teisės aktus, turi sudaryti sutartį raštu su šio leidimo turėtoju. Sutartinių tiekimo paslaugų teikimo vieta yra ligoninės buveinė. Taikytina teisė – Vokietijos teisė.
5.
Tam, kad pagal 3 ar 4 dalį sudaryta sutartis galiotų, ją turi patvirtinti kompetentinga institucija. Patvirtinimas suteikiamas, jei nustatoma, kad vaistinės vaistų tiekimo ligoninei sutartis, sudaryta ligoninės ir minėtos vaistinės pagal 3 ar 4 dalį, atitinka šias sąlygas:
1)
užtikrinamas geras vaistų tiekimas; konkrečiai nustatyta, kad vaistinė turi patalpas, įrangą ir personalą, numatytus Vaistinių eksploatavimo tvarkoje arba, jei tai – vaistinės, kurių buveinė yra kitoje Europos Sąjungos valstybėje narėje arba kitoje valstybėje, Europos ekonominės erdvės šalyje, numatytus šioje valstybėje galiojančiose nuostatose;
2)
vaistinė tiekia ligoninei pastarosios užsakytus vaistus tiesiogiai arba siuntimo atveju – pagal 11a straipsnyje įtvirtintus reikalavimus;
3)
vaistinė iš karto ir tinkamai pateikia ligoninei vaistus, kurie jai nedelsiant reikalingi ypač skubiam gydymui;
4)
vaistinės valdytojas, užtikrinantis tiekimą pagal 3 ar 4 dalis, ar jo įgaliotas farmacininkas asmeniškai tinkamai ir skubos atveju nedelsdamas konsultuoja ligoninės personalą;
5)
tiekimą užtikrinanti vaistinė garantuoja, kad nuolatos konsultuos ligoninės personalą veiksmingos ir ekonomiškos vaistų terapijos tikslais;
6)
vaistinės valdytojas, užtikrinantis tiekimą pagal 3 ar 4 dalis, arba jo įgaliotas farmacininkas yra ligoninės Vaistų komisijos nariai.
Norint, kad ligoninės vaistinė tiektų vaistus kitai tai pačiai organizacinei struktūrai priklausančiai ligoninei, taip pat reikia gauti kompetentingos institucijos leidimą. Antro sakinio nuostatos mutatis mutandis taikomos suteikiant šį leidimą.
6.
Ligoninės vaistinės 1 dalies prasme ar vaistinės 4 dalies prasme valdytojas arba jo įgaliotas farmacininkas pagal Vaistinių eksploatavimo tvarką privalo kontroliuoti aprūpinamos ligoninės vaistų atsargas ir šiuo atžvilgiu ypač prižiūri, kad vaistai būtų nepriekaištingos kokybės ir tinkamai saugomi. <…>“
II — Ikiteisminė procedūra
11.
Iki 2005 m. birželio mėn. pakeitimo Apothekengesetz buvo normų, vadinamų „regioniniu principu“, pagal kurias išorės vaistinė, norinti sudaryti vaistų tiekimo sutartį su ligonine, turėjo būti įsteigta tame pačiame mieste arba tame pačiame rajone kaip ir ligoninė.
12.
Komisija šio principo atitiktį Bendrijos teisei ginčijo 2003 m. liepos 11 d. oficialiame pranešime, o vėliau – tų pačių metų gruodžio 19 d. pagrįstoje nuomonėje.
13.
2004 m. lapkričio 4 d. Vokietijos vyriausybė patvirtino įstatymo, iš dalies keičiančio Apothekengesetz 14 straipsnį, projektą, kuriuo siekiama ligoninėms taip pat leisti sudaryti atskiras vaistų tiekimo sutartis su keliomis vaistinėmis.
14.
Vis dėlto Bundesrat (Aukštesnieji Parlamento Rūmai) atsisakė patvirtinti šį projektą, motyvuodamas tuo, kad vaistų tiekimo sistema regioniniu mastu pasirodė pagrįsta kokybės ir saugumo požiūriu, ir tuo, kad šios sistemos nesuderinamumas su Bendrijos teise nebuvo įrodytas. Be to, dauguma federalinių žemių prieštaravo dėl ligoninės galimybės sudaryti atskiras sutartis su skirtingais tiekėjais. Dėl šių priežasčių nuo 2005 m. birželio 21 d.Apothekengesetz 14 straipsnis buvo pakeistas anksčiau minėta nuostata.
15.
2005 m. spalio 18 d. Komisija Vokietijos Federacinei Respublikai nusiuntė papildomą oficialų pranešimą, kuriame nurodė, kad ginčijamos sąlygos, taikomos tiekėjui pagal Apothekengesetz 14 straipsnio naują redakciją, reiškia, kad išlaikomas paslėptas regioninis principas.
16.
Ši valstybė narė 2005 m. gruodžio 14 d. laiške nurodė, kad ginčijamos sąlygos, kurios skirtos patikėti vienam tiekėjui visus su vaistų ligoninei tiekimu susijusius aspektus, yra leidžiami prekybos būdai, ir papildomai pažymėjo, kad jos pateisinamos visuomenės sveikatos apsauga pagal EB 30 straipsnį.
17.
2006 m. balandžio 10 d. Komisija Vokietijos Federacinei Respublikai nusiuntė pagrįstą nuomonę, kurioje ji pakartojo savo kaltinimus ir atmetė šios valstybės narės pateiktus argumentus.
18.
Aptariama valstybė narė 2006 m. birželio 2 d. laišku atsakė Komisijai, kad ji toliau laikosi savo pozicijos.
III — Procesas Teisingumo Teisme ir šalių reikalavimai
19.
2007 m. kovo 9 d. Komisija kreipėsi į Teisingumo Teismą su ieškiniu. Vokietijos Federacinė Respublika pateikė savo atsiliepimą į ieškinį 2007 m. gegužės 21 dieną. 2007 m. liepos 10 d. Komisija pateikė savo dubliką, o 2007 m. rugpjūčio 15 d. Vokietijos Federacinė Respublika pateikė savo tripliką. Šalys neprašė surengti posėdžio.
20.
Komisija Teisingumo Teismo prašo:
—
pripažinti, kad Apothekengesetz 14 straipsnio 5 ir 6 dalyse nustačiusi sutarties dėl vaistų tiekimo sudarymo kumuliatyvius reikalavimus, dėl kurių tampa praktiškai neįmanoma kitose valstybėse narėse įsteigtoms vaistinėms reguliariai ligoninei tiekti vaistus, Vokietija neįvykdė įsipareigojimų pagal EB 28 ir 30 straipsnius,
—
priteisti iš Vokietijos Federacinės Respublikos išlaidas.
21.
Vokietijos Federacinė Respublika prašo atmesti ieškinį ir priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
IV — Šalių argumentai
A — Komisija
22.
Komisija teigia, kad ginčijamoms sąlygoms taikomas EB 28 straipsnis, kad šios priemonės yra importo kiekybiniam apribojimui lygiaverčio poveikio priemonės ir kad šis apribojimas nėra pateisinamas.
1. EB 28 straipsnio taikymas
23.
Komisija nurodo, kad pagal dabar galiojančią Bendrijos teisę prekyba vaistais suderinta tik kai kuriose srityse. Taigi nors valstybės narės gali priimti teisės aktus kitose srityse, jos turi laikytis Sutarties nuostatų, ypač susijusių su laisvu prekių judėjimu, nepaisydamos EB 152 straipsnio nuostatų.
24.
Vokietijos Federacinės Respublikos nurodyta aplinkybė, kad kitose valstybe narėse ligoninėms vaistus gali tiekti tik vidaus vaistinė, nesumenkina šio įsipareigojimo svarbos, kai ši valstybė narė numato, kad tokį tiekimą gali atlikti išorės vaistinė.
2. Importo kiekybiniam apribojimui lygiaverčio poveikio priemonė
25.
Komisija nurodo, kad ginčijamos sąlygos, numatytos Apothekengesetz 14 straipsnio 5 ir 6 dalyse, yra prekybos būdai minėto sprendimo Keck ir Mithouard prasme. Ji mano, kad jos vis dėlto patenka į EB 28 straipsnio taikymo sritį, nes vaistams iš kitų valstybių narių daro didesnį poveikį nei nacionaliniams vaistams.
26.
Taigi Komisija teigia, kad dauguma ginčijamų sąlygų, kurios taikomos išorės vaistinėms, kaip antai greitas ir pritaikytas vaistų tiekimas bei ligoninės personalo konsultavimo skubos atveju funkcija, taip pat dalyvavimas ligoninės vaistų komisijoje ir ligoninės vaistų atsargų kontrolė, reikalauja, kad šios vaistinės geografine prasme būtų arti įstaigos, kuriai reikia tiekti.
27.
Dėl reikalavimo, kad vienintelis tiekėjas atitiktų visas šias sąlygas, kitų valstybių narių vaistinės negali patekti į vaistų tiekimo Vokietijos ligoninėms rinką, todėl vaistams iš kitų valstybių narių draudžiama patekti į šią rinką.
28.
Atsižvelgiant į tai, Apothekengesetz nustatytos sąlygos yra importo kiekybiniam apribojimui lygiaverčio poveikio priemonė. Šios išvados nepaneigia nei tai, kad šios sąlygos kenkia ir Vokietijos vaistinėms, esančioms toli nuo ligoninės, kuriai reikia tiekti, nei tai, kad vietinis tiekėjas gali nusipirkti būtinų vaistų iš užsienio didmenininko.
29.
Komisija taip pat atmeta kaip netinkamą Vokietijos Federacinės Respublikos argumentą, pagal kurį kitose valstybėse narėse įsteigtos vaistinės paprastai neturi Vokietijoje leidžiamų vaistų pakankamų atsargų.
3. Pateisinimo nebuvimas
30.
Komisija nurodo, kad pareiga įrodyti, jog apribojimas pateisinamas remiantis EB 30 straipsnyje numatytu pagrindu arba bendrojo viršesnio intereso pagrindu, tenka valstybei narei, kuri remiasi šiuo pateisinimu.
31.
Pirmiausia Komisija pažymi, kad ji įtikino Vokietijos Federacinę Respubliką dėl būtinybės panaikinti regioninį principą, kuris galiojo iki 2005 m. birželio mėn., ir kad šios valstybės narės 2004 m. lapkričio mėn. paskelbtame įstatymo projekte buvo atsisakyta visų sutarties dėl vaistų tiekimo ligoninei elementų suteikimo vienam tiekėjui principo.
32.
Paskui Komisija nurodo, jog du argumentai, kuriais remdamasi Vokietijos Federacinė Respublika teigia, kad ginčijamos sąlygos yra pateisinamos visuomenės sveikatos apsauga, yra nepagrįsti.
33.
Pirma, kiek tai susiję su būtinybe, kad vaistus ligoninei tiektų viena vaistinė, Komisija teigia, jog ji neginčija šio reikalavimo. Ji ginčija tik tai, kad tik vietinė vaistinė gali sudaryti tiekimo sutartį su ligonine. Ligoninės turėtų pačios nuspręsti, ar vienai vaistinei patikėti pagrindinį tiekimą, skubų tiekimą, vaistų atsargų kontrolę ir ligoninės personalo konsultavimą.
34.
Antra, kiek tai susiję su sutarties dėl bendro vaistų tiekimo būtinybe, Komisija nurodo, kad Vokietijos Federacinės Respublikos argumentas, pagal kurį vaistų tiekimo ligoninei sudėtingumas neleidžia, kad keli asmenys atsakytų už skirtingus šio tiekimo elementus, ypač už vaistų tiekimą ir vaistų atsargų kontrolę, nėra pagrįstas. Toliau išdėstyta jos pozicija.
35.
Pirmiausia aptariamo tiekimo kokybė nepablogėtų, jei pagrindinis tiekimas būtų atskirtas nuo skubaus tiekimo. Komisijos nuomone, tiekimo skubos atveju kokybę lemiantis kriterijus yra tai, kaip greitai reikalaujamas vaistas gali būti patiektas, todėl nebūtina susieti skubų tiekimą su kitais vaistų tiekimo ligoninėms aspektais.
36.
Be to, šio tiekimo kokybė nepablogėtų, jei pagrindinis tiekimas būtų atskirtas nuo vaistų parinkimo. Komisija pripažįsta, kad ligoninei reikalingos farmacininko konsultacijos vaistams parinkti, tačiau ji nesupranta, kodėl tai turėtų būti farmacininkas, atsakingas už tiekimą. Pastarasis bet kuriuo atveju turėtų patikrinti gaminių kokybę.
37.
Taip pat vaistų tiekimo ligoninėms kokybė nepablogėtų ir dėl to, kad vaistų tiekimas būtų atskirtas nuo vaistų atsargų kontrolės. Komisija mano, kad toks atskyrimas, atvirkščiai, leistų užtikrinti šių dviejų veiklos rūšių optimalią kokybę.
38.
Galiausiai aptariamo tiekimo kokybė nepablogėtų ir ligoninės personalą konsultuojant telefonu. Komisija teigia, kad konsultavimas vietoje, kaip to reikalauja Apothekengesetz 14 straipsnio 5 dalies 4 punktas, nėra būtinas siekiant aukšto kokybės lygio. Ji šia prasme nurodo, kad Teisingumo Teismas 2003 m. gruodžio 11 d. Sprendime Deutscher Apothekerverband (
4
) pripažino, kad vaistai gali būti parduodami pacientams internetu ir taip atmetė teiginį, pagal kurį asmeninių konsultacijų nebuvimas gali kelti pavojų jų saugumui. Komisijos nuomone, šis vertinimas a fortiori tinkamas specializuotam ligoninės personalui, juolab kad už vaistų vartojimą visuomet atsako gydytojas. Be to farmacininkas, net ir įsikūręs šalia ligoninės, daugiausia laiko turi būti savo vaistinėje, o ne ligoninėje.
B — Vokietijos Federacinė Respublika
39.
Vokietijos Federacinė Respublika pirmiausia pažymi, kad šis procesas kilo ne dėl kitoje valstybėje narėje įsteigtos vaistinės, kuriai trukdoma tiekti savo gaminius į Vokietiją, skundo, bet dėl bendrovės, kuri per savo dukterines įmones eksploatuoja daugelį ligoninių Vokietijoje ir kuri norėtų turėti galimybę visoms joms tiekti vaistus per vieną vaistinę, skundo.
40.
Ji taip pat teigia, kad Apothekengesetz 14 straipsnyje nustatytų ginčijamų sąlygų tikslas yra užtikrinti aukštos kokybės vaistų tiekimą ligoninėms ir kad šios sąlygos turi būti vertinamos atsižvelgiant į tai, jog daugelyje valstybių narių šį tiekimą gali atlikti tik įstaigos vidaus vaistinė.
41.
Vokietijos Federacinė Respublika, atsakydama į kaltinimus, teigia, kad ginčijamos sąlygos nėra prekių judėjimo laisvės apribojimas, ir papildomai pažymi, kad toks apribojimas yra pateisinamas visuomenės sveikatos apsauga.
1. Laisvo prekių judėjimo apribojimo nebuvimas
42.
Vokietijos Federacinė Respublika pirmiausia nurodo, kad ginčijamos sąlygos nėra importo kiekybiniam apribojimui lygiaverčio poveikio priemonė, antra, jog Komisija, remdamasi EB 28 straipsniu, negali reikalauti, kad valstybė narė pakeistų teisės aktą, kuris priskirtas jos kompetencijai.
a) Lygiaverčio poveikio priemonės nebuvimas
43.
Vokietijos Federacinė Respublika teigia, kad abi sąlygos, numatytos minėtame sprendime Keck ir Mithouard, pagal kurias prekybos būdams netaikomas EB 28 straipsnis, yra įvykdytos.
44.
Pirma, iš tiesų ginčijamos sąlygos yra taikomos vienodai. Antra, jos vaistams iš kitų valstybių narių netrukdo patekti į rinką labiau nei nacionaliniams vaistams dėl tokių motyvų:
—
kitose valstybėse narėse įsteigtos vaistinės paprastai neturi vaistų, kuriais prekiauti Vokietijoje išduotas leidimas, todėl jos šioje valstybėje narėje parduoda mažai vaistų ne dėl Apothekengesetz 14 straipsnio,
—
užsienio vaistinės gali tiekti vaistus ligoninės vidaus vaistinei arba išorės vaistinei, atitinkančiai ginčijamas sąlygas,
—
užsienio vaistinės gali sudaryti tiekimo sutartis su Vokietijos ligonine, jei ginčijamos sąlygos yra įvykdytos, o tai reikalauja, kad jos būtų šios ligoninės kaimynystėje,
—
vaistų iš kitų valstybių narių pardavimui nėra daromas didesnis poveikis nei vaistų iš Vokietijos rajonų, nutolusių nuo ligoninės, kuriai reikia tiekti, pardavimui,
—
EB 28 straipsnis nereikalauja, kad kitų valstybių narių vaistinės galėtų tiekti vaistus tiesiogiai valstybės narės ligoninėms. Toks tvirtinimas prieštarautų, pirma, tam, kad daugelyje valstybių narių vaistus ligoninėms gali tiekti tik vidaus vaistinė, antra, teismų praktikai, pagal kurią valstybės prekybos vaistais monopolis gali būti suderinamas su Bendrijos teises (
5
).
b) EB 28 straipsnis negali pažeisti valstybių narių kompetencijos visuomenės sveikatos srityje
45.
Vokietijos Federacinė Respublika pažymi, kad pagal EB 152 straipsnį Bendrija visuomenės sveikatos srityje turi visiškai pripažinti valstybių narių atsakomybę už sveikatos paslaugų ir sveikatos priežiūros organizavimą ir teikimą. Ji nurodo, kad ginčijamos sąlygos kyla iš esminės teisės akto nuostatos, kuri buvo priimta atsižvelgus į sunkumus, kurių iki tol iškildavo tiekiant vaistus ligoninėms.
2. Pateisinimas visuomenės sveikatos apsauga
46.
Vokietijos Federacinė Respublika nurodo, kad ginčijamomis sąlygomis siekiama užtikrinti patikimą ir kokybišką tiekimą įpareigojant vieną vaistinę atlikti visas užduotis, kurios išplaukia iš vaistų tiekimo ligoninėms.
47.
Ji teigia, kad šių užduočių atskyrimas ir jų koordinavimas vadovaujant ligoninei neleistų užtikrinti tokio aukšto kokybės lygio. Ji šiuo atžvilgiu nurodo tokius argumentus.
a) Reguliaraus tiekimo atskyrimas nuo skubaus tiekimo
48.
Vokietijos Federacinė Respublika nurodo, kad ligoninė, kuri nusprendžia patikėti vaistų tiekimą išorės vaistinei, tą daro iš esmės siekdama užtikrinti, kad bus tiekiama veiksmingai, patiriant nedideles sandėliavimo išlaidas ir sandėliuojant nedaug vaistų. Taigi ši ligoninė užsako vaistus, kurių jai reikia kiekvienam pacientui reikiamais kiekiais, todėl iš tiesų nėra skirtumo tarp skubaus tiekimo ir pagrindinio tiekimo, kai taip pat būtina pristatyti greitai ir dažnai.
49.
Be to, jei ligoninė pasitelktų skirtingus tiekėjus, parenkant reikalingus vaistus skubos atveju reikėtų žinoti ligoninės atsargas ir užtikrinti koordinavimą.
50.
Taip pat svarbu, kad farmacininkas, kurio paprašyta patiekti vaistą skubiai, žinotų, kokius kitus vaistus atitinkamas pacientas vartojo, tam, kad būtų išvengta nesuderinamumo.
51.
Be to, vaistų, kuriuos reikia tiekti ligoninei, atsargos skiriasi nuo „įprastos“ vaistinės atsargų. Vokietijos Federacinė Respublika nurodo keletą vaistų, kurie reikalingi ligoninei ir kurių atsargų „įprasta“ vaistinė neturėtų.
52.
Todėl, šios valstybės narės teigimu, pagrindinio ir skubaus tiekimo susiejimas užtikrina reikalingų vaistų prieinamumą, taip pat veiksmingesnį ir kryptingesnį vaistų tiekimą ligoninėms.
b) Pagrindinio tiekimo ir vaistų parinkimo atskyrimas
53.
Vokietijos Federacinė Respublika nurodo, kad farmacininkas, įpareigotas tiekti ligoninei Vaistų komisijos parinktus vaistus, gali susitarti dėl kainos ir tokiu būdu užtikrinti geresnį finansų valdymą, jei jis atsako ir už vaistų parinkimą rinkoje.
c) Pagrindinio tiekimo ir vaistų atsargų kontrolės atskyrimas
54.
Patikint farmacininkui, užtikrinančiam vaistų tiekimą ligoninei, ligoninės vaistų atsargų kontrolę leidžiama užtikrinti geresnę priežiūrą, nes šis farmacininkas tiksliai išmano vaistus, kuriuos jis patiekė.
55.
Šios kontrolės kontekste ligoninės personalas taip pat geriau informuoja aptariamą farmacininką apie visas problemas, susijusias su vaistų sandėliavimu, jų vartojimu, parinkimu ir dozėmis.
d) Būtinybė konsultuoti ligoninės personalą
56.
Praktika parodė, kad net gydytojams reikia patarimų dėl vaistų. Dėl asmeninio farmacininko ir ligoninės personalo kontakto farmacininkas gali būti medicinos personalo dalis ir taip pat gali būti pagerintas vaistų saugumas optimizuojant gydymo sėkmę. Šio asmeninio kontakto negali pakeisti patarimai telefonu konkrečiu atveju. Be to, asmeninis farmacininko dalyvavimas ypač reikalingas skubos atveju.
e) Vaistų tiekimo, ligoninės personalo konsultacijų ir vaistų atsargų kontrolės sąveika
57.
Principas, kad vaistus ligoninėms turi tiekti vienas tiekėjas, leidžia užtikrinti optimalią vaistų tiekimo, ligoninės personalo konsultavimo ir vaistų atsargų kontrolės sąveiką. Šis principas pasirodė esąs veiksmingas ir leido išspręsti vaistų tiekimo ligoninėms problemas, egzistavusias iki 1980 metų.
V — Analizė
A — EB 28 straipsnio taikymas
58.
Kaip pirmiausia nurodo Komisija, būtent atsižvelgiant į Sutarties nuostatas, susijusias su laisvu prekių judėjimu, reikia vertinti ginčijamų sąlygų, numatytų Apothekengesetz 14 straipsnyje, suderinamumą su Bendrijos teise.
59.
Pirma, iš tiesų vaistų tiekimas ligoninėms Bendrijoje nėra nei reglamentuotas, nei suderintas (
6
). Taigi šias sąlygas reikia nagrinėti atsižvelgiant į Sutartimi užtikrinamas judėjimo laisves (
7
).
60.
Kita vertus, ginčijamos sąlygos gali daryti poveikį Vokietijos ligoninės galimybei pirkti vaistus iš vaistinės, esančios kitoje valstybėje narėje. Be to, nors šios sąlygos taikomos pardavimo paslaugai, kuri vykdoma tarp vaistinės ir Vokietijos ligoninės, ir numato kelis su paslauga susijusius vaistinės įsipareigojimus, jos iš esmės nustato, kaip išorės vaistinė gali tiekti vaistus ligoninei. Taigi ginčijamos sąlygos iš esmės gali daryti poveikį prekių judėjimo laisvei (
8
).
B — Apribojimo buvimas
61.
Kaip ir Komisija, manau, kad ginčijamos sąlygos yra importo kiekybiniam apribojimui lygiaverčio poveikio priemonė, kurią draudžia EB 28 straipsnis.
62.
Pirma, iš tiesų šios sąlygos turi būti vertinamos kaip prekybos būdai, kurie prekybą vaistais iš kitų valstybių narių paveikia labiau nei prekybą nacionaliniais vaistais. Antra, šiuo vertinimu, mano nuomone, nėra pažeidžiama Vokietijos Federacinės Respublikos kompetencija visuomenės sveikatos srityje ir EB 152 straipsnio nuostatos. Šiuos du klausimus nagrinėsiu iš eilės.
1. Importo kiekybiniam apribojimui lygiaverčio poveikio priemonės buvimas
63.
Laisvas prekių judėjimas yra pagrindinis principas, kurio laikymąsi užtikrina Sutartis ir kuris įtvirtintas EB 28 straipsnyje numatytame draudime valstybių narių tarpusavio prekyboje taikyti kiekybinius importo apribojimus ir visas lygiaverčio poveikio priemones (
9
). Šis kiekybiniam apribojimui lygiaverčio poveikio priemonių draudimas yra labai plataus turinio, nes pagal teismų praktiką jis taikomas bet kuriam valstybių narių teisės aktui, galinčiam tiesiogiai ar netiesiogiai, faktiškai ar potencialiai trukdyti prekybai Bendrijos viduje (
10
).
64.
Žinoma, minėtame sprendime Keck ir Mithouard Teisingumo Teismas apribojo šios teismo praktikos reikšmę, nuspręsdamas, kad EB 28 straipsnis netaikomas priemonėms, kurios susijusios ne su atitinkamo gaminio savybėmis, o su prekybos būdais, jeigu vis dėlto šios sąlygos vienodai taikomos ir daro tokį patį teisinį ir faktinį poveikį nacionalinių prekių ir prekių iš kitų valstybių narių prekybai (
11
).
65.
Kaip ir abi bylos šalys, manau, kad ginčijamos sąlygos turi būti vertinamos kaip prekybos būdai minėto Teisingumo Teismo sprendimo prasme. Iš tiesų šios sąlygos nereglamentuoja vaistų savybių, bet susijusios su reikalavimais, kurių išorės vaistinė turi laikytis pagal su ligonine sudarytą vaistų tiekimo sutartį (
12
). Taigi aptariamos sąlygos nustato vaistų prekybos būdus.
66.
Taip pat nustatyta, kad ginčijamos sąlygos vienodai taikomos, nes pagal jas vaistinės neskirstomos atsižvelgiant į valstybę narę, kurioje jos yra.
67.
Tačiau šios sąlygos labiau riboja prekybą vaistais iš kitų valstybių narių nei prekybą nacionaliniais vaistais dėl toliau nurodytų motyvų.
68.
Kaip Komisija įrodė ir kaip tą aiškiai pripažino Vokietijos Federacinė Respublika, išorės vaistinei nustatytą įpareigojimą pačiai atsakyti už visus su vaistų teikimu susijusius aspektus gali įvykdyti tik ūkio subjektai, kurie yra šalia ligoninės, kuriai reikia tiekti.
69.
Taigi ginčijamos sąlygos įpareigoja farmacininkus, kurie eksploatuoja vaistinę kitoje valstybėje narėje ir kurie nori sudaryti sutartį dėl vaistų tiekimo su Vokietijos ligonine, perkelti savo vaistinę ir ją įkurti šalia ligoninės arba atidaryti šiame rajone kitą vaistinę. Dėl tokių veiksmų šios užsienio vaistinės turi patirti išlaidų ir įveikti sunkumus, kurių nekyla ūkio subjektams, įsikūrusiems šalia ligoninės. Taigi galiu daryti išvadą, kad ginčijamos sąlygos labiau riboja prekybą vaistais iš kitų valstybių narių.
70.
Prieštaraudama šiam vertinimui Vokietijos Federacinė Respublika nurodo keletą argumentų, kurie, mano nuomone, jo nepaneigia.
71.
Pirma, ši valstybė narė teigia, kad užsienio vaistinė gali sudaryti vaistų tiekimo sutartį su Vokietijos ligonine, jei įvykdo ginčijamas sąlygas, ir, antra, prekyba vaistais iš kitų valstybių narių nėra labiau paveikiama nei prekyba vaistais iš Vokietijos regionų, nutolusių nuo ligoninės, kuriai reikia tiekti.
72.
Šie argumentai nepaneigia kliūties, atsiradusios dėl ginčijamų sąlygų, egzistavimo. Iš tiesų byloje, kurioje buvo priimtas minėtas sprendimas TK-Heimdienst, Teisingumo Teismui buvo pateikti tokie patys argumentai dėl valstybės narės teisės akto, kuris sukuria tokį patį geografinį padalijimą kaip ir aptariamos sąlygos (
13
). Teisingumo Teismas pažymėjo, jog tam, kad valstybės priemonę būtų galima laikyti diskriminuojančia arba protekcionistine laisvo prekių judėjimo normų prasme, nebūtina, kad dėl šios priemonės visi nacionaliniai gaminiai atsidurtų palankesnėje padėtyje arba ji sudarytų mažiau palankesnes sąlygas tik importuotiems gaminiams, nepaveikdama nacionalinių gaminių (
14
).
73.
Kitaip tariant, ginčijamos sąlygos, kaip ir byloje, kurioje buvo priimtas minėtas sprendimas TK-Heimdienst, nagrinėtas teisės aktas, yra apribojimas EB 28 straipsnio prasme, nes dėl jų padalijama atitinkama rinka, o tai iš esmės prieštarauja bendrajai rinkai, t. y. erdvei, kuri būtent pasižymi laisvo prekių judėjimo kliūčių tarp valstybių narių panaikinimu (
15
).
74.
Vokietijos Federacinė Respublika taip pat ginčija, kad egzistuoja laisvos prekybos vaistais iš kitų valstybių narių kliūtis, motyvuodama tuo, jog šių valstybių narių vaistinės paprastai neturi vaistų, kuriais prekiauti Vokietijoje išduotas leidimas.
75.
Nemanau, kad su šiuo argumentu taip pat galima sutikti. Žinoma, pagal galiojančią Bendrijos teisę pramoniniu būdu pagamintais vaistais gali būti prekiaujama tik gavus leidimą prekiauti vaistais, kurį išduoda kompetentinga šios valstybės institucija arba Europos vaistų agentūra (
16
). Taigi tam, kad kitoje valstybėje narėje esanti vaistinė tiektų vaistus Vokietijos ligoninei, reikia, kad ši vaistinė turėtų pakankamai Vokietijoje leidžiamų vaistų.
76.
Vis dėlto aplinkybė, kad paprastai užsienio vaistinės neturi pakankamai tokių vaistų, nepanaikina nagrinėjamo apribojimo.
77.
Pagal nusistovėjusią teismo praktiką EB 28 straipsnis taikomas priemonėms, galinčioms tiesiogiai ar netiesiogiai, faktiškai ar potencialiai trukdyti prekybai Bendrijos viduje (
17
). Taigi, priemonę pripažįstant importo kiekybiniam apribojimui lygiaverčio poveikio priemone, nereikia patikrinti, ar užsienio įmonei iš tiesų buvo trukdoma eksportuoti savo gaminius į atitinkamą valstybę narę. Pakanka konstatuoti, kad ginčijama priemonė gali apriboti prekybą Bendrijos viduje, nesant būtinybės įrodyti, kad ši priemonė turėjo esminį poveikį prekybai Bendrijoje (
18
).
78.
Ši teismo praktika yra svarbi nagrinėjamoje byloje, nes nors vaistai, atsižvelgiant į jų poveikį žmonių sveikatai, nėra įprasti gaminiai, jie vis dėlto yra prekės EB 28 straipsnio prasme, t. y. daiktai, kuriuos galima įvertinti pinigais ir kurie patys gali būti komercinių sandorių objektas (
19
). Šio straipsnio svarba, kai kalbama apie vaistus, nėra mažesnė nei bet kokios kitos prekės šio straipsnio prasme atžvilgiu.
79.
Galiausiai Vokietijos Federacinė Respublika neigia, kad vaistų prekyba Bendrijoje ribojama, remdamasi tuo, kad užsienio vaistinė gali tiekti vaistus ligoninės vidaus vaistinei arba išorės vaistinei, atitinkančiai ginčijamas sąlygas. Šios valstybės narės nuomone, EB 28 straipsnyje nereikalaujama, kad kitų valstybių narių vaistinės galėtų tiekti vaistus tiesiogiai valstybės narės ligoninėms. Tokia išvada prieštarautų tam, kad daugelyje valstybių narių vaistus ligoninėms tiekti gali tik vidaus vaistinė, ir teismų praktikai, pagal kurią valstybės prekybos vaistais monopolis gali būti suderinamas su Bendrijos teise.
80.
Šie argumentai man neatrodo pagrįsti. Žinoma, EB 28 straipsnis, mano nuomone, nekliudo, kad valstybių narių ligoninėms vaistus tiektų tik vidaus vaistinė. Jame nenustatyta reikalavimo, jog valstybės narės numatytų, kad jų ligoninės taip pat turi turėti galimybę, kad joms vaistus tiesiogiai tiektų kitose valstybėse narėse esančios vaistinės. Tačiau kitaip yra tuomet, kai valstybė narė savo teisės aktuose numato, kad ligoninėms taip tiekti taip pat gali išorės vaistinė, t. y. trečiasis asmuo šios įstaigos atžvilgiu.
81.
Iš tiesų tuomet, kai valstybė narė vykdydama savo suverenius įgaliojimus nusprendžia, kad vaistų tiekimas ligoninėms taip pat gali būti sutarties su trečiuoju asmeniu įstaigos atžvilgiu dalykas, ji šią veiklą atveria rinkai. Tuomet ji privalo laikytis Bendrijos teisės nuostatų, susijusių su bendrąja rinka ir ypač pagrindinėmis judėjimo laisvėmis.
82.
Tai vis dėlto nereiškia, kad valstybė narė netenka savo reglamentavimo įgaliojimų ir kad bet koks šių pagrindinių laisvių apribojimas būtinai prieštarauja Sutarčiai. Kitaip tariant, valstybė narė nesusiduria su alternatyva „viskas arba nieko“, t y. arba tiekia vidaus vaistinė, arba dėl tiekimo nusprendžia kiekviena gydymo įstaiga.
83.
Jos kompetencijos vykdymo apribojimas reiškia, kad jei dėl valstybės narės teisės akto apribojamos pagrindinės laisvės, ji turi gebėti tai pateisinti teisėtu pagrindu, kuris nurodytas Sutartyje arba pripažintas viršesniu bendrojo intereso pagrindu. Valstybė narė, kuri numato, kad vaistų tiekimą ligoninėms taip pat gali užtikrinti išorės vaistinė, ir kuri nustato šio tiekimo sąlygas, dėl kurių ši rinka padalijama, privalo gebėti pateisinti tokio padalijimo būtinybę.
84.
Šis požiūris taip pat atitinka ir nusistovėjusią teismo praktiką.
85.
Iš tiesų pagal šią teismo praktiką, kadangi nacionalinės teisės aktų derinimas, susijęs su vaistų platinimu, yra nebaigtas, valstybės narės gali šioje srityje numatyti priemones, grindžiamas visuomenės sveikatos apsauga. Tačiau Teisingumo Teismas aiškiai pažymėjo, kad vaistų importui galintis turėti ribojantį poveikį arba tokį poveikį turintis nacionalinės teisės aktas ar praktika yra suderinami su Sutartimi tik su sąlyga, kad jie būtini siekiant veiksmingai apsaugoti žmonių sveikatą ir gyvybę (
20
).
86.
Galiausiai šis vertinimas neprieštarauja valstybių narių kompetencijos visuomenės sveikatos apsaugos srityje vykdymui ir EB 152 straipsnio nuostatoms.
2. Valstybių narių kompetencijos visuomenės sveikatos srityje ir EB 152 straipsnio nuostatų pažeidimo nebuvimas
87.
Vokietijos Federacinei Respublikai negali būti pritarta, kai ji teigia, kad Komisijos veiksmai, kuriais siekiama ginčijamas sąlygas pripažinti prieštaraujančiomis EB 28 straipsniui, yra būdas peržengti Bendrijos veiksmų visuomenės sveikatos srityje ribas, numatytas EB 152 straipsnyje.
88.
Iš tiesų šis straipsnis nustato Bendrijos teisėkūros kompetenciją visuomenės sveikatos srityje. Kadangi Bendrija turi tik suteiktą kompetenciją, aukštosios susitariančios šalys apribojo jos kompetenciją šioje srityje, numatydamos aptariamame straipsnyje, kad Bendrija tik papildo valstybių narių veiklą ir savo veikloje turi visiškai pripažinti šių valstybių atsakomybę už sveikatos paslaugų ir sveikatos priežiūros teikimą.
89.
Tačiau šis Bendrijos teisėkūros kompetencijos apribojimas visuomenės sveikatos srityje nepaneigia nusistovėjusioje teismo praktikoje nustatyto valstybių narių įsipareigojimo, kai jos vykdo savo kompetenciją, laikytis Sutarties nuostatų, ypač judėjimo laisvių (
21
). Kitaip tariant, EB 152 straipsnis negali turėti poveikio, kad visuomenės sveikatos apsaugai netaikomos Sutarties nuostatos, susijusios su judėjimo laisvėmis.
90.
Iš to išplaukia, kad Komisija, kuri pagal EB 211 straipsnį turi užtikrinti, kad Sutarties nuostatos būtų taikomos, tinkamai įgyvendina savo užduotį pradėdama procedūrą dėl valstybės narės įsipareigojimų neįvykdymo, kai ji mano, kad šios valstybės teisės aktai, susiję su vaistų tiekimu ligoninėms, pažeidžia laisvą prekių judėjimą.
91.
Tokiais veiksmais „nėra apeinamas“ EB 152 straipsnis, nes jis neleidžia nei Komisijai, nei Teisingumui Teismui pakeisti atitinkamos valstybės narės ir ją įpareigoti pasirinkti vieną sprendimą vietoj kito. Taigi jie nėra prilyginami teisėkūros kompetencijos vykdymui. Jais tiesiog apribojamas šios valstybės narės kompetencijos visuomenės sveikatos srityje vykdymas, apibrėžiant iš judėjimo laisvių išplaukiančias ribas, kurių visos valstybės narės įsipareigojo laikytis sudarydamos, o po to ratifikuodamos Sutartį (
22
).
92.
Į Vokietijos Federacinės Respublikos kompetenciją visuomenės sveikatos srityje bus atsižvelgta nagrinėjant ginčijamų sąlygų pateisinimą, ypač laikantis teismo praktikos, pagal kurią, jei nėra bendrų ar suderintų taisyklių, kiekviena valstybė narė laikydamasi proporcingumo principo pati sprendžia, kokį visuomenės sveikatos apsaugos lygį ji nori užtikrinti ir kaip šis lygis turi būti pasiektas (
23
). Būtent šiame kontekste bus atsižvelgta į šios valstybės narės argumentus, pagal kuriuos daugelyje valstybių narių vaistus ligoninėms tiekia tik vidaus vaistinė (
24
).
93.
Iš to išplaukia, kaip teigia Komisija, kad ginčijamomis sąlygomis apribojant laisvą prekių judėjimą EB 28 straipsnio prasme, jos turi būti pripažintos nesuderinamomis su Bendrijos teise, jei šis apribojimas nėra pateisinamas vienu iš EB 30 straipsnyje numatytų pagrindų arba viršesniu bendrojo intereso pagrindu. Dabar išnagrinėsiu, ar aptariamas apribojimas yra pateisinamas.
C — Apribojimo pateisinimas
94.
Vokietijos Federacinė Respublika teigia, kad vidaus prekybos vaistais apribojimas, atsiradęs dėl ginčijamų sąlygų, yra pateisinimas visuomenės sveikatos apsauga. Šiomis sąlygomis siekiama užtikrinti, kad išorės vaistinės vaistus ligoninėms tiektų patikimai ir kokybiškai.
95.
Atsižvelgęs į šalių argumentus, manau, kad šiam pateisinimui gali būti pritarta.
96.
Pagal teismo praktiką laisvo prekių judėjimo apribojimas gali būti pateisinamas vienu iš EB 30 straipsnyje numatytų pagrindų arba viršesniu bendrojo intereso pagrindu, jei nagrinėjama priemonė, pirma, yra tinkama siekiamam tikslui įgyvendinti, antra, ji neviršija to, kas būtina jam pasiekti (
25
).
97.
Pirmoji iš šių sąlygų nekelia sunkumų. Iš tiesų visuomenės sveikatos apsauga yra vienas iš svarbiausių EB 30 straipsniu saugomų interesų (
26
). Be to, Komisija neginčijo, kad ginčijamos sąlygos, kuriomis siekiama vienam tiekėjui patikėti visus su vaistų teikimu ligoninei susijusius aspektus, yra tinkamos užtikrinant patikimą ir kokybišką tiekimą, vadinasi, apsaugant visuomenės sveikatą.
98.
Antroji sąlyga yra esminė šioje byloje.
99.
Vidaus prekybos vaistais apribojimas gali būti pateisinamas visuomenės sveikatos apsauga, tik jeigu nagrinėjama priemonė nepažeidžia proporcingumo principo. Pagal šį principą tam, kad pateisinimo pagrindas galėtų būtų taikomas, reikia, kad žmonių sveikatos ir gyvybės apsauga negalėtų būti pasiekta mažesnio masto arba mažesnį poveikį Bendrijos vidaus prekybai darančiais draudimais ar apribojimais (
27
). Be to, kaip teisingai pažymėjo Komisija, valstybė narė, priėmusi nagrinėjamą teisės aktą, turi įrodyti, kad buvo laikytasi aptariamo principo (
28
).
100.
Priešingai nei Komisija, manau, kad šiuo klausimu Vokietijos Federacinės Respublikos pateikti paaiškinimai yra įtikinami. Savo poziciją grindžiu tokiais trimis motyvais.
101.
Pirma, valstybės narės, neperžengdamos Sutartimi nustatytų ribų, turi nuspręsti, kokį visuomenės sveikatos apsaugos lygį jos ketina užtikrinti (
29
).
102.
Taigi Vokietijos Federacinė Respublika turi teisę numatyti, kad visose ligoninėse vaistų platinimas ligoninėje besigydantiems asmenims turi būti atliekamas padedant farmacininkui, kai jis medicinos personalui įprastai teikia konsultacijas ir, esant reikalui, kai gydymas turi būti teikiamas skubiai.
103.
Šia prasme reikia pažymėti, kad farmacinė veikla nėra vien tik vaistų platinimas. Pagal Direktyvos 2005/36 45 straipsnio nuostatas, kurios pakartojo Tarybos direktyvos 85/432/EEB (
30
) 2 straipsnį, ji apima informacijos ir patarimų apie gydymo produktus teikimą.
104.
Taigi nors, kaip nurodo Komisija, gydytojas kiekvienu konkrečiu atveju prisiima atsakomybę už vaistų, kuriuos jis paskyrė, vartojimą, farmacininkas turi kompetenciją informuoti ir konsultuoti, kuria remdamasis jis turi teikti visus tinkamam šių vaistų vartojimui reikalingus patarimus ir, esant reikalui, nurodyti, kad suklysta paskiriant vaistus. Ši farmacininkų kompetencija yra vaistų platinimo visuomenei monopolio, kuris jiems yra pripažintas daugelyje valstybių narių, pateisinimas.
105.
Valstybė narė, vykdydama savo įgaliojimus visuomenės sveikatos srityje, turi teisę nuspręsti, kad šie farmacininko patarimai ir kontrolė taip pat turi būti užtikrinti visiems asmenims, kurie gydosi ligoninėje, neatsižvelgiant į įstaigos rūšį ar specializaciją.
106.
Šios garantijos užtikrinimas skiriasi atsižvelgiant į kiekvienos įstaigos dydį ir jos specializaciją. Galima manyti, kad ji yra mažesnės apimties gydymo įstaigoje, kurios specializacija yra geriatrija ir kurioje gydomi pagyvenę asmenys, kurių vaistų poreikis yra pastovus ir medicinos personalui gerai žinomas, nei širdies ir kraujagyslių chirurgijos centre, kur teikiama skubi medicinos pagalba.
107.
Tačiau visais atvejais manau, kad šios konsultavimo ir tinkamo vaistų vartojimo priežiūros pareigos veiksmingas vykdymas reikalauja, kad farmacininkas pats atvyktų į atitinkamą įstaigą reguliariai ir pagal kiekvienoje įstaigoje nustatytą grafiką.
108.
Iš tiesų, priešingai nei Komisija, manau, kad situacija negali būti prilyginta vaistų platinimo visuomenei situacijai. Pastaruoju atveju pacientas, kuriam gydytojas paskyrė gydymą ir kuris vėliau kreipiasi į savo farmacininką, gali suprasti ir vykdyti patarimus, kuriuos jam pateikė farmacininkas. Tačiau ligoninėje vaistus skiria sveikatos priežiūros personalas ir pacientas dažniausiai yra visiškai pasyvus.
109.
Todėl veiksmingas farmacininko konsultavimo ir tinkamo vaistų vartojimo priežiūros pareigos vykdymas ligoninėje reikalauja, kad jis pats galėtų susipažinti su kiekvieno ligonio situacija. Farmacininkas, kaip teigia Vokietijos Federacinė Respublika, turi būti medicinos personalo sudedamoji dalis. Priešingu atveju, jei farmacininko veiksmai turėtų apimti tik konsultacijų telefonu teikimą, jo vaidmuo apsiribotų tik tais atvejais, kai ligoninės gydytojas ar slaugos personalas suabejotų dėl vaisto vartojimo.
110.
Kai šią konsultavimo ir priežiūros pareigą vykdo išorės farmacininkas, reikia, kad jis pats reguliariai būtų ligoninėje ir kad būtų pasiekiamas skubiu atveju. Iš to logiškai išplaukia, jog jis savo veiklą turi vykdyti šalia ligoninės, nes, kaip pažymi Komisija, jis taip pat turi būti savo vaistinėje, kad galėtų aptarnauti visuomenę.
111.
Antra, mano nuomone, Vokietijos Federacinė Respublika pagrįstai teigia, kad būtų sudėtinga atskirti vaistų parinkimo ir ligoninės personalo konsultavimo funkcijas.
112.
Iš tiesų valstybėje narėje leidžiamų vaistų sąrašas yra gerokai ilgesnis nei vaistų, kurių tikrai reikia ligoninei, sąrašas. Ligoninės poreikiai apsiriboja ligomis, kurias ji gydo. Be to, labai daug vaistų pasižymi vienodomis arba panašiomis savybėmis. Todėl kiekviena ligoninė, rūpindamasi tinkamu valdymu, turi parinkti vaistus, kurie reikalingi jos kompetencijos srityse, ir vengti kelių vaistų, kuriems būdingos tokios pačios savybės, nereikalingų užsakymų.
113.
Komisija neginčija, kad parenkant vaistus ligoninei reikia farmacininko, kuris gerai žino šios ligoninės poreikius, pagalbos. Taigi būtent farmacininkas, kuris įstaigoje privalo teikti patarimus dėl vaistų vartojimo, kartu, atrodo, yra tinkamiausias asmuo, galintis tiksliai žinoti įstaigos poreikius ir dalyvauti parenkant vaistus.
114.
Trečia, pritariu Vokietijos Federacinės Respublikos nuomonei, pagal kurią vaistų tiekimo ir ligoninės vaistų atsargų kontrolės funkcijos bei ligoninės personalo konsultavimo ir vaistų parinkimo funkcijos taip pat yra neatsiejamos. Savo nuomonę grindžiu dviem argumentais, kurių pirmasis yra funkcinis, antrasis – ekonominis.
115.
Funkciniu požiūriu pritariu Vokietijos Federacinės Respublikos nuomonei, kad geriausiai teikti patarimus, skirtus tinkamam vaistų vartojimui užtikrinti ir jam prižiūrėti, gali farmacininkas, kuris juos patiekė ar paruošė.
116.
Kartu išorės farmacininkas, kuris taip pat geriausiai patiektų ligoninei reikalingus vaistus ir savo patalpose turėtų atsargų, kurios visais atvejais patenkintų ligoninės poreikius, atrodo, yra farmacininkas, kuris teikia ligoninės personalui konsultacijas ir dalyvauja parenkant vaistus, nes jis gerai žino ligoninės, kuriai reikia tiekti, poreikius.
117.
Kaip ir Vokietijos Federacinė Respublika, manau, kad šios skirtingos funkcijos viena kitą papildo ir kad funkciniu požiūriu racionaliau jas patikėti tam pačiam specialistui.
118.
Šis vertinimas taip pat taikomas ir ligoninės vaistų atsargų kontrolės funkcijai. Kaip paaiškino Vokietijos Federacinė Respublika, ligoninė, kuri nusprendžia patikėti vaistų tiekimą išorės vaistinei, būtent ir siekia, kad jai nereikėtų sandėliuoti didelių vaistų kiekių savo patalpose. Taigi būtent išorės vaistinė privalo turėti pakankamai vaistų atsargų, kad visais atvejais būtų patenkinti šios ligoninės poreikiai. Todėl būtent ši vaistinė taip pat geriausiai gali atlikti šių vaistų kokybės ir saugojimo reguliarią kontrolę.
119.
Kaip nurodo Vokietijos Federacinė Respublika, tiekimo, konsultavimo ir kontrolės funkcijos sąveikauja.
120.
Ekonomine prasme svarbu atsižvelgti į tai, kad konsultavimas yra sudedamoji farmacininko funkcijų dalis, kai jis išduoda vaistą pacientui. Už tai nereikalaujama papildomo užmokesčio.
121.
Kai ligoninė nusprendžia patikėti visą vaistų tiekimą vienai išorės vaistinei, šios vaistinės personalas turi įsipareigoti konsultuoti šią ligoninę, taip pat ir skubos atveju; iš to kyla pareiga būti pasiekiamiems, taip pat vykdyti kitas vaistų parinkimo ir vaistų atsargų kontrolės funkcijas vaistinėje ir ligoninėje, nes jos gali būti laikomos vaistų tiekimo paslaugos sudedamąja dalimi. Šių papildomų funkcijų kaina yra įtraukta į vaistų pardavimo kainą. Taigi už jas atskirai neturi būti mokama. Tačiau sudėtinga įsivaizduoti, kaip tai būtų įmanoma, jei išorės farmacininkas, atsakingas už šias papildomas funkcijas, nebūtų farmacininkas, kuris užtikrina visą vaistų tiekimą ligoninei.
122.
Iš tiesų atitinkama ligoninė turėtų įdarbinti farmacininką specialiai šioms funkcijoms vykdyti ir todėl, atsižvelgiant į su tokiu įdarbinimu susijusias papildomas išlaidas, ligoninė iš esmės nebebūtų suinteresuota naudotis išorės farmacininko paslaugomis.
123.
Žinoma, iš esmės vien ekonominiai tikslai negali pateisinti pagrindinio laisvo prekių judėjimo principo kliūties (
31
). Tačiau sveikatos apsaugos srityje Teisingumo Teismas pripažino, kad nuo šio principo gali būti nukrypta, kai ekonominiais interesais siekiama išlaikyti subalansuotas ir visiems prieinamas medicinos ir ligoninių paslaugas (
32
), ypač gydymo pajėgumus arba medicinos kompetenciją nacionalinėje teritorijoje (
33
).
124.
Jis šiuo klausimu pripažino, kad valstybė narė turi turėti galimybę planuoti gydymo įstaigų skaičių, geografinį pasiskirstymą, jų organizacijos klausimus ir įrangą arba net jų teikiamų medicinos paslaugų pobūdį. Toks planavimas paprastai leidžia užtikrinti, kad atitinkamos valstybės narės teritorijoje pakankamai ir nuolatos būtų prieinamas subalansuotas kokybiškų sveikatos priežiūros paslaugų pasirinkimas. Juo taip pat siekiama užtikrinti veiksmingą sąnaudų valdymą ir kuo labiau vengti, kad būtų eikvojami finansiniai, techniniai ir žmogiškieji ištekliai (
34
).
125.
Teisingumo Teismo nuomone, toks eikvojimas iš tikrųjų būtų dar žalingesnis dėl to, kad stacionarinio gydymo sektorius reikalauja daug išlaidų ir turi atitikti nuolat didėjančius poreikius, o sveikatos priežiūrai skirtini finansiniai ištekliai, nesvarbu, koks būtų finansavimo būdas, nėra beribiai (
35
).
126.
Manau, jog šis vertinimas yra taikomas šiai bylai ir Vokietijos Federacinė Respublika galėjo pagrįstai numatyti, kad vaistų tiekimas ligoninei yra neatsiejamas nuo kitų ligoninės personalo konsultavimo, vaistų parinkimo ir ligoninės vaistų atsargų kontrolės funkcijų siekiant užtikrinti aukštą sveikatos apsaugos lygį ir išlaikant racionalizuotą ligoninių paslaugų pasiūlą.
127.
Be to, bylos medžiagoje nematau jokio įrodymo, leidžiančio teigti, kad ginčijamos sąlygos yra savavališkos diskriminacijos priemonė arba užslėptas valstybių narių tarpusavio prekybos apribojimas EB 30 straipsnio antrojo sakinio prasme, kaip jį išaiškino Teisingumo Teismas 1979 m. gruodžio 14 d. Sprendime Henn ir Darby (
36
). Iš tiesų neatrodo, kad visuomenės sveikatos pagrindų, kuriais buvo remtasi pateisinant ginčijamas sąlygas, tikslai buvo iškreipti ir panaudoti taip, kad būtų nustatyta diskriminacija iš kitų valstybių narių kilusių prekių atžvilgiu arba netiesiogiai apsaugotos tam tikros nacionalinės prekės.
128.
Todėl vienam tiekėjui nustatyta pareiga užtikrinti visus su vaistų tiekimu ligoninei susijusius aspektus ir iš to išplaukiantis geografinio artumo reikalavimas, mano nuomone, yra pateisinami visuomenės sveikatos apsauga. Tai, kad daugelyje valstybių narių vaistus ligoninei gali tiekti tik vidaus vaistinė, man atrodo, taip pat patvirtina šią išvadą.
129.
Nesutikdama su šia išvada Komisija taip pat teigia, jog ji neprieštarauja, kad ligoninė galėtų numatyti tokias sąlygas. Tačiau ji mano, kad pačios ligoninės turėtų galėti nuspręsti, ar patikėti vienai vaistinei pagrindinį tiekimą, skubų tiekimą, vaistų atsargų kontrolę ir ligoninės personalo konsultavimą.
130.
Nepritariu šiai nuomonei. Kaip jau minėjau, valstybė narė turi teisę nustatyti sveikatos apsaugos lygį, kurį ji ketina užtikrinti savo teritorijoje. Taigi Vokietijos Federacinė Respublika turi teisę reikalauti, kad visose ligoninėse būtų užtikrintas vienodas apsaugos lygis.
131.
Todėl Teisingumo Teismui siūlau Komisijos ieškinį dėl įsipareigojimų neįvykdymo atmesti kaip nepagrįstą ir įpareigoti ją padengti bylinėjimosi išlaidas pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį.
VI — Išvada
132.
Atsižvelgdamas į pateiktus svarstymus, siūlau Teisingumo Teismui ieškinį dėl įsipareigojimų neįvykdymo atmesti kaip nepagrįstą ir iš Europos Bendrijų Komisijos priteisti bylinėjimosi išlaidas.
(
1
)	Originalo kalba: prancūzų.
(
2
)	C-267/91 ir C-268/91, Rink. p. I-6097, 16 punktas.
(
3
)	Toliau – Apothekengesetz.
(
4
)	C-322/01, Rink. p. I-14887, 113 punktas.
(
5
)	Vokietijos Federacinė Respublika nurodo 2005 m. gegužės 31 d. Sprendimą Hanner (C-438/02, Rink. p. I-4551).
(
6
)	Vaistų judėjimas Bendrijoje buvo palengvintas priėmus keletą direktyvų, kuriomis suderintos nacionalinių leidimų prekiauti išdavimo sąlygos ir taisyklės, taikomos didmeniniam platinimui, vaistų klasifikacijai, ženklinimui ir reklamai. Šių direktyvų nuostatos buvo sujungtos 2001 m. lapkričio 6 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvoje 2001/83/EB dėl Bendrijos kodekso, reglamentuojančio žmonėms skirtus vaistus (OL L 311, p. 67; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 13 sk., 27 t., p. 69). Bendrijos teisės aktų leidėjas taip pat įtvirtino Bendrijos leidimą prekiauti, galiojantį visose valstybėse narėse, kurį dabar reglamentuoja 2004 m. kovo 31 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentas (EB) Nr. 726/2004, nustatantis Bendrijos leidimų dėl žmonėms skirtų ir veterinarinių vaistų išdavimo ir priežiūros tvarką ir įsteigiantis Europos vaistų agentūrą (OL L 136, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 13 sk., 34 t., p. 229). Galiausiai laisvas vaistų judėjimas buvo palengvintas ir 1985 m. priėmus direktyvas, nustatančias minimalų vaistininkų pasirengimo lygį ir profesinės veiklos sritis, kuriose jie gali veikti. Šias direktyvas pakeitė 2005 m. rugsėjo 7 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2005/36/EB dėl profesinių kvalifikacijų (OL L 255, p. 22).
(
7
)	Šiuo klausimu žr. minėtą sprendimą Deutscher Apothekerverband (102 punktas).
(
8
)	Šiuo klausimu žr. 2004 m. spalio 14 d. Sprendimą Omega (C-36/02, Rink. p. I-9609, 26 punktas ir ten nurodyta teismo praktika).
(
9
)	2006 m. sausio 10 d. Sprendimas De Groot en Slot Allium et Bejo Zaden (C-147/04, Rink. p. I-245, 70 punktas).
(
10
)	2007 m. birželio 5 d. Sprendimas Rosengren ir kt. (C-170/04, Rink. p. I-4071, 31 ir 32 punktai).
(
11
)	Minėtas sprendimas Keck ir Mithouard (16 punktas).
(
12
)	Šiuo klausimu žr. 2000 m. sausio 13 d. Sprendimą TK-Heimdienst (C-254/98, Rink. p. I-151, 24 punktas).
(
13
)	Klausimas buvo susijęs su teisės aktais, kuriuose numatyta, kad kepėjai, mėsininkai ir prekeiviai maisto produktais gali vykdyti išvežiojamąją prekybą tam tikrame administraciniame rajone, tik jeigu jie vykdo komercinę veiklą tame pačiame administraciniame vienete arba besiribojančioje savivaldybėje (ji kai kuriais atvejais gali būti ir kitoje valstybėje narėje) esančioje nuolatinėje buveinėje, kurioje siūlo tas pačias prekes, kurias siūlo vykdydami išvežiojamąją prekybą.
(
14
)	Minėtas sprendimas TK-Heimdienst (27 punktas). Šis EB 28 straipsnio apimties išaiškinimas jau buvo pateiktas 1991 m. liepos 25 d. Sprendime Aragonesa de Publicidad Exterior ir Publivía (C-1/90 ir C-176/90, Rink. p. I-4151, 24 punktas).
(
15
)	EB 3 straipsnio 1 dalies c punktas.
(
16
)	Direktyvos 2001/83 2 straipsnis ir 6 straipsnio 1 dalis.
(
17
)	Žr. būtent minėtą sprendimą Deutscher Apothekerverband (66 punktas ir ten nurodyta teismų praktika).
(
18
)	2004 m. liepos 8 d. Sprendimas Komisija prieš Prancūziją (C-166/03, Rink. p. I-6535, 15 punktas).
(
19
)	1968 m. gruodžio 10 d. Sprendimas Komisija prieš Italiją (7/68, Rink. p. 617, 626).
(
20
)	1989 m. kovo 7 d. Sprendimas Schumacher (215/87, Rink. p. 617, 18 punktas) ir minėtas sprendimas Deutscher Apothekerverband (104 punktas).
(
21
)	Tiesioginio apmokestinimo srityje žr. 2006 m. rugsėjo 12 d. Sprendimą Cadbury Schweppes ir Cadbury Schweppes Overseas (C-196/04, Rink. p. I-7995, 40 punktas), baudžiamųjų bylų srityje – 1989 m. vasario 2 d. Sprendimą Cowan (186/87, Rink. p. 195, 19 punktas) ir visuomenės saugumo srityje – 2000 m. sausio 11 d. Sprendimą Kreil (C-285/98, Rink. p. I-69, 15 ir 16 punktai).
(
22
)	1964 m. liepos 15 d. Sprendimas Costa (6/64, Rink. p. 1141, 1159 ir 1160).
(
23
)	Šiuo klausimu žr. minėtą sprendimą Aragonesa de Publicidad Exterior ir Publivía (16 punktas).
(
24
)	Šis samprotavimo būdas tinka visoms judėjimo laisvėms ir visai ekonominei veiklai. Todėl, pavyzdžiui, žaidimų srityje Teisingumo Teismas pripažino, kad moralės, religijos ar kultūros ypatumai bei asmeniui ir visuomenei morališkai ir finansiškai žalingos pasekmės, susijusios su lošimais ir lažybomis, gali pateisinti nacionalinių valdžios institucijų diskreciją, kuria remdamosi šios galėtų nustatyti vartotojų ir socialinės tvarkos apsaugos reikalavimus. Vis dėlto į šią valstybių narių diskreciją Teisingumo Teismas atsižvelgė nagrinėdamas įsisteigimo laisvės ir laisvės teikti paslaugas apribojimų, kurie kilo dėl nagrinėtų nacionalinės teisės aktų, pateisinimą (2007 m. kovo 6 d. Sprendimas Placanica ir kt. (C-338/04, C-359/04 ir C-360/04, Rink. p. I-1891, 47 ir 48 punktai).
(
25
)	2007 m. birželio 7 d. Sprendimas Komisija prieš Belgiją (C-254/05, Rink. p. I-4269, 33 punktas ir ten nurodyta teismų praktika).
(
26
)	Minėtas sprendimas Deutscher Apothekerverband (103 punktas).
(
27
)	Minėtas sprendimas Rosengren ir kt. (43 punktas).
(
28
)	Ten pat (50 punktas).
(
29
)	Minėtas sprendimas Deutscher Apothekerverband (103 punktas ir ten nurodyta teismų praktika).
(
30
)	1985 m. rugsėjo 16 d. Tarybos direktyva dėl įstatymų ir kitų teisės aktų, reglamentuojančių tam tikrą veiklą farmacijos srityje, nuostatų derinimo (OL L 253, p. 34; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 6 sk., 1 t., p. 129).
(
31
)	1998 m. balandžio 28 d. Sprendimas Decker (C-120/95, Rink. p. I-1831, 39 punktas).
(
32
)	2007 m. balandžio 19 d. Sprendimas Stamatelaki (C-444/05, Rink. p. I-3185, 31 punktas ir ten nurodyta teismų praktika).
(
33
)	2003 m. 13 d. gegužės Sprendimas Müller-Fauré ir van Riet (C-385/99, Rink. p. I-4509, 67 punktas ir ten nurodyta teismų praktika).
(
34
)	Ten pat (77–80 punktai).
(
35
)	Ten pat (80 punktas).
(
36
)	34/79, Rink. p. 3795, 21 punktas.