RJEŠENJE SUDA (osmo vijeće)
16. studenoga 2023.(*)
„Zahtjev za prethodnu odluku – Članak 99. Poslovnika Suda – Odgovor koji se može jasno izvesti iz sudske prakse – Pravosudna suradnja u kaznenim stvarima – Europski uhidbeni nalog – Okvirna odluka 2002/584/PUP – Jamstva koja mora pružiti država članica izdavateljica naloga – Članak 5. točka 3. – Cilj ponovnog uključivanja u društvo – Državljani treće zemlje koji borave na državnom području države članice izvršenja – Jednako postupanje – Članak 20. Povelje Europske unije o temeljnim pravima”
U predmetu C‑636/22,
povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Corte d’appello di Lecce (Žalbeni sud u Lecceu, Italija), odlukom od 28. rujna 2022., koju je Sud zaprimio 12. listopada 2022., u postupku koji se odnosi na izvršenje europskog uhidbenog naloga izdanog protiv
PY,
uz sudjelovanje:
Procura della Repubblica presso il Tribunale di Lecce,
SUD (osmo vijeće),
u sastavu: M. Safjan, u svojstvu predsjednika vijeća, K. Jürimäe (izvjestiteljica), predsjednica trećeg vijeća i N. Jääskinen, sudac,
nezavisni odvjetnik: M. Campos Sánchez‑Bordona,
tajnik: A. Calot Escobar,
odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči obrazloženim rješenjem, u skladu s člankom 99. Poslovnika Suda,
donosi sljedeće
Rješenje
1        Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 1. stavka 3. i članka 5. točke 3. Okvirne odluke Vijeća 2002/584/PUP od 13. lipnja 2002. o Europskom uhidbenom nalogu i postupcima predaje između država članica (SL 2002., L 190, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 83. i ispravak SL 2013., L 222, str. 14.) te članka 7. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja).
2        Zahtjev je upućen u okviru izvršenja europskog uhidbenog naloga u Italiji, koji je 23. svibnja 2022. izdalo državno odvjetništvo pri tribunalu judiciaire de Rennes (Prvostupanjski redovni sud u Rennesu, Francuska) u svrhu provođenja kaznenog progona pokrenutog protiv osobe PY.
Pravni okvir
Pravo Unije
Okvirna odluka 2002/584
3        U skladu s člankom 1. Okvirne odluke 2002/584:
„1.      Europski uhidbeni nalog je sudska odluka koju izdaje država članica s ciljem uhićenja i predaje tražene osobe od strane druge države članice, zbog vođenja kaznenog progona, izvršenja kazne zatvora ili naloga za oduzimanje slobode.
2.      Države članice izvršavaju svaki europski uhidbeni nalog na temelju načela uzajamnog priznavanja u skladu s odredbama ove Okvirne odluke.
3.      Ova Okvirna odluka ne mijenja obvezu poštovanja temeljnih prava i temeljnih pravnih načela sadržanih u članku 6. Ugovora o Europskoj uniji.”
4        Člankom 4. te okvirne odluke, naslovljenim „Razlozi za moguće neizvršenje europskog uhidbenog naloga”, određuje se:
„Pravosudno tijelo izvršenja može odbiti izvršenje europskog uhidbenog naloga:
[…]
6.      ako je europski uhidbeni nalog izdan u svrhe izvršenja kazne zatvora ili oduzimanja slobode, a tražena osoba se nalazi, boravi, u državi članici izvršenja ili je njezin državljanin, a ta država članica obvezuje se izvršiti tu kaznu ili mjeru oduzimanja slobode u skladu s odredbama svojega domaćeg prava;
[…]”
5        U skladu s člankom 5. točkom 3. navedene okvirne odluke:
„Izvršenje europskog uhidbenog naloga, koje obavlja pravosudno tijelo izvršenja, može, u skladu s pravom države članice izvršenja, biti podložno sljedećim uvjetima:
[…]
3.      ako je osoba koja je predmet europskoga uhidbenog naloga izdanog u svrhe progona državljanin ili ima boravište u državi članici izvršenja, predaja te osobe može biti podložna uvjetu da ta osoba, nakon saslušanja, bude vraćena državi članici izvršenja kako bi u njoj izdržala zatvorsku kaznu ili mjeru oduzimanja slobode koja joj je izrečena u državi članici koja izdaje uhidbeni nalog.”
Okvirna odluka 2008/909/PUP
6        U uvodnoj izjavi 9. Okvirne odluke Vijeća 2008/909/PUP od 27. studenoga 2008. o primjeni načela uzajamnog priznavanja presuda u kaznenim predmetima kojima se izriču kazne zatvora ili mjere koje uključuju oduzimanje slobode s ciljem njihova izvršenja u Europskoj uniji (SL 2008., L 327, str. 27.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 11., str. 111.) navodi se:
„Izvršenje presude u državi [kojoj je proslijeđena radi priznanja i izvršenja] treba poboljšati mogućnost socijalne rehabilitacije osuđene osobe. Kako bi se nadležno tijelo države [u kojoj je presuda donesena] uvjerilo da će izvršenje kazne od strane države [kojoj je presuda proslijeđena radi priznanja i izvršenja] olakšati socijalnu rehabilitaciju osuđene osobe, uzima u obzir elemente kao što su, na primjer, povezanost te osobe s državom [kojoj je presuda proslijeđena radi priznanja i izvršenja], činjenicu smatra li osuđena osoba državu [kojoj je presuda proslijeđena radi priznanja i izvršenja] mjestom na kojem ima obiteljske, jezične, kulturne, društvene i druge veze.”
7        U skladu s člankom 25. navedene okvirne odluke, naslovljenim „Izvršenje kazne na temelju europskog uhidbenog naloga”:
„Ne dovodeći u pitanje Okvirnu odluku [2002/584], odredbe ove Okvirne odluke primjenjuju se, mutatis mutandis, u opsegu u kojem su usklađene s odredbama iz ove Okvirne odluke, na izvršenje kazni u predmetima kada se država članica obveže na izvršenje kazne u predmetima sukladno članku 4. stavku 6. ove Okvirne odluke, ili kada je, sukladno članku 5. stavku 3. ove Okvirne odluke, postavila uvjet da se osoba mora vratiti u državu članicu na koju se to odnosi kako bi odslužila kaznu čime se izbjegava nekažnjavanje osobe na koju se to odnosi.”
Talijansko pravo
8        Člankom 18.bis leggea n. 69 – Disposizioni per conformare il diritto interno alla decisione quadro 2002/584/GAI del Consiglio, del 13 giugno 2002, relativa al mandato d’arresto europeo e alle procedure di consegna tra Stati membri (Zakon br. 69 o odredbama za usklađivanje nacionalnog prava s Okvirnom odlukom Vijeća 2002/584/PUP od 13. lipnja 2002. o Europskom uhidbenom nalogu i postupcima predaje između država članica) od 22. travnja 2005. (GURI br. 98 od 29. travnja 2005.), u verziji primjenjivoj na činjenice iz glavnog postupka (u daljnjem tekstu: Zakon br. 69 iz 2005) predviđa se:
„1.      Ako je europski uhidbeni nalog izdan u svrhu provođenja kaznenog progona, žalbeni sud može odbiti predaju u sljedećim slučajevima:
(a)      ako se europski uhidbeni nalog odnosi na kaznena djela za koja se u skladu s talijanskim zakonom smatra da su u cijelosti ili djelomično počinjena unutar talijanskog državnog područja, ili na mjestu koje se smatra tim državnim područjem, ili na kaznena djela počinjena izvan državnog područja države članice izdavateljice naloga, te ako se talijanskim zakonom ne dopušta progon kaznenih djela počinjenih izvan njezina državnog područja;
(b)      ako je u tijeku kazneni progon protiv osobe tražene zbog istog kaznenog djela kao što je ono zbog kojeg je izdan europski uhidbeni nalog.
2.      Ako je europski uhidbeni nalog izdan u svrhu izvršenja kazne ili sigurnosne mjere oduzimanja slobode, žalbeni sud može odbiti predaju tražene osobe koja je talijanski državljanin ili državljanin druge države članice Europske unije i koja zakonito i stvarno boravi ili živi na talijanskom državnom području najmanje pet godina, ali samo pod uvjetom da odredi da će se ta kazna ili sigurnosna mjera izvršiti u Italiji u skladu s njezinim nacionalnim pravom.”
9        Člankom 19. tog zakona određuje se da se u slučajevima navedenima u tom članku na izvršenje europskog uhidbenog naloga koje obavlja talijansko pravosudno tijelo primjenjuju određeni uvjeti. Konkretno, tim se člankom u stavku 1. točki (b) predviđa da, ako je europski uhidbeni nalog izdan u svrhu provođenja kaznenog progona protiv talijanskog državljanina ili državljanina druge države članice Unije koji zakonito i stvarno boravi na talijanskom državnom području najmanje pet godina, na izvršenje naloga primjenjuje se uvjet da ta osoba, nakon što protiv nje bude proveden postupak, mora biti vraćena u Italiju kako bi u njoj izdržala zatvorsku kaznu ili sigurnosnu mjeru oduzimanja slobode koja je primijenjena u odnosu na tu osobu u državi članici izdavateljici naloga.
Glavni postupak i prethodna pitanja
10      Državno odvjetništvo pri tribunalu judiciaire de Rennes (Prvostupanjski redovni sud u Rennesu) izdalo je 23. svibnja 2022. europski uhidbeni nalog u svrhu provođenja kaznenog progona protiv osobe PY, afganistanskog državljanina, koji je optužen za kaznena djela stjecanja ukradene stvari, pranja novca i sudjelovanja u zločinačkom udruženju.
11      Corte d’appello di Lecce (Žalbeni sud u Lecceu), sud koji je uputio zahtjev u ovom predmetu, kojem je podnesen zahtjev za izvršenje tog europskog uhidbenog naloga, u prvoj je presudi naložio predaju dotične osobe pravosudnom tijelu koje je izdalo uhidbeni nalog.
12      Corte suprema di cassazione (Vrhovni kasacijski sud, Italija) djelomično je ukinuo tu presudu 16. rujna 2022. Naime, taj je sud smatrao da je Corte d’appello di Lecce (Žalbeni sud u Lecceu) trebao provjeriti, s jedne strane, je li i pod kojim je uvjetima PY osoba trajno nastanjena na državnom području i, stoga, jesu li ispunjeni uvjeti predviđeni člankom 19. stavkom 1. točkom (b) Zakona br. 69 iz 2005. S druge strane, prema mišljenju Cortea suprema di cassazione (Vrhovni kasacijski sud), sud koji je uputio zahtjev trebao je provjeriti je li osoba PY talijanski državljanin ili državljanin treće zemlje te je u potonjem slučaju trebao uzeti u obzir zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Corte costituzionale (Ustavni sud, Italija) u predmetu u kojem je potom donesena presuda Suda od 6. lipnja 2023., O. G. (Europski uhidbeni nalog protiv državljanina treće zemlje) (C‑700/21, u daljnjem tekstu: presuda O. G., EU:C:2023:444).
13      Nakon odluke od 16. rujna 2022. Cortea suprema di cassazione (Vrhovni kasacijski sud) sud koji je uputio zahtjev u drugoj je presudi ponovno naložio predaju osobe o kojoj je riječ francuskim tijelima, pri čemu je utvrdio da pitanje stvarne trajne nastanjenosti osobe PY u Italiji nije relevantno. Naime, prema mišljenju Cortea d’appello di Lecce (Žalbeni sud u Lecceu), uvjeti potrebni za primjenu članaka 18.bis i 19. Zakona br. 69 iz 2005. ni u kojem slučaju nisu bili ispunjeni, s obzirom na to da ta osoba nije ni talijanski državljanin ni državljanin druge države članice, nego afganistanski državljanin.
14      Corte suprema di cassazione (Vrhovni kasacijski sud) ukinuo je i tu drugu presudu, pri čemu je smatrao da dokazi koji se odnose na trajnu nastanjenost dotične osobe u Italiji nisu ocijenjeni na odgovarajući način.
15      Sud koji je uputio zahtjev, kojem je predmet vraćen na ponovno suđenje, smatra da je potrebno postaviti pitanje Sudu o tumačenju Okvirne odluke 2002/584 i osobito o eventualnoj neusklađenosti članaka 18.bis i 19. Zakona br. 69 iz 2005. s člankom 5. točkom 3. te okvirne odluke. Naime, tim se nacionalnim odredbama pravosudnom tijelu izvršenja ne dopušta da, kada je osoba o kojoj je riječ državljanin treće države koji boravi u Italiji, predaju uvjetuje time da ta osoba, nakon saslušanja, bude vraćena u Italiju radi izvršenja zatvorske kazne ili sigurnosne mjere oduzimanja slobode koju je u odnosu na nju primijenila država članica izdavateljica naloga.
16      U tim je okolnostima Corte d’appello di Lecce (Žalbeni sud u Lecceu) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.      Protivi li se članku 5. točki 3. [Okvirne odluke 2002/584], tumačenom s obzirom na članak 1. stavak 3. te okvirne odluke i članak 7. [Povelje], propis poput onog talijanskog kojim se u okviru postupka izdavanja europskog uhidbenog naloga u svrhu provođenja kaznenog progona apsolutno i automatski isključuje mogućnost da pravosudna tijela izvršenja odbiju predaju državljana trećih zemalja koji žive ili borave na talijanskom državnom području, neovisno o vezama koje te osobe imaju s tim područjem?
2.      U slučaju potvrdnog odgovora na prvo pitanje, na temelju kojih kriterija i uvjeta treba smatrati da su te veze toliko važne da nalažu pravosudnim tijelima izvršenja da odbiju predaju?”
17      Osim toga, sud koji je uputio zahtjev zatražio je da se o ovom zahtjevu za prethodnu odluku odluči u ubrzanom postupku, u skladu s člankom 105. Poslovnika Suda.
Postupak pred Sudom
18      Odlukom predsjednika Suda od 14. studenoga 2022. postupak je prekinut do donošenja odluke kojom se završava postupak u predmetu C‑700/21. Nakon objave presude O. G. 6. lipnja 2023., postupak je nastavljen na temelju odluke predsjednika Suda od 9. lipnja 2023.
19      Kad je riječ o zahtjevu suda koji je uputio zahtjev kojim se traži da se o ovom predmetu odluči u ubrzanom postupku, valja utvrditi da se, s obzirom na odluku da se u predmetu odluči obrazloženim rješenjem u skladu s člankom 99. Poslovnika, obustavlja postupak povodom tog zahtjeva (vidjeti po analogiji rješenje od 16. prosinca 2021., Fedasil, C‑505/21, EU:C:2021:1049, t. 35.).
O prethodnim pitanjima
20      Na temelju članka 99. svojeg Poslovnika, Sud može, u svakom trenutku, na prijedlog suca izvjestitelja te nakon što sasluša nezavisnog odvjetnika, odlučiti obrazloženim rješenjem, među ostalim, kad se odgovor na takvo pitanje može jasno izvesti iz sudske prakse.
21      U tom pogledu treba podsjetiti na to da se pravosudna suradnja koja je uspostavljena člankom 267. UFEU‑a temelji na jasnom razdvajanju funkcija između nacionalnih sudova i Suda. S jedne strane, Sud nije ovlašten primijeniti pravila prava Unije u određenom predmetu, nego samo odlučiti o tumačenju Ugovorâ i akata koje su donijele institucije, tijela, uredi ili agencije Unije (vidjeti u tom smislu presudu od 18. svibnja 2021., Asociaţia „Forumul Judecătorilor din România” i dr., C‑83/19, C‑127/19, C‑195/19, C‑291/19, C‑355/19 i C‑397/19, EU:C:2021:393, t. 201. i navedenu sudsku praksu). S druge strane, u skladu s točkom 11. Preporuka Suda Europske unije namijenjenih nacionalnim sudovima koje se odnose na pokretanje prethodnog postupka (SL 2019., C 380, str. 1.), na nacionalnim sudovima je da iz spora koji se pred njima vodi izvedu konkretne posljedice elemenata tumačenja koje je iznio Sud (vidjeti u tom smislu presudu od 25. listopada 2018., Roche Lietuva, C‑413/17, EU:C:2018:865, t. 43.).
22      U ovom slučaju, Sud smatra da se tumačenje prava Unije koje je zatražio sud koji je uputio zahtjev može jasno izvesti iz presude O. G. Stoga u ovom predmetu treba primijeniti članak 99. Poslovnika.
23      Kao što to proizlazi iz točke 21. ovog rješenja, na sudu koji je uputio zahtjev je da u glavnom postupku izvede konkretne posljedice elemenata tumačenja koji proizlaze iz te sudske prakse Suda.
Prvo pitanje
24      Sud koji je uputio zahtjev prvim pitanjem u biti pita treba li članak 5. točku 3. Okvirne odluke Vijeća 2002/584 tumačiti na način da mu se protivi nacionalni propis kojim se apsolutno i automatski sprečava pravosudno tijelo države članice izvršenja da predaju državljanina treće zemlje, koji boravi na državnom području te države članice, uvjetuje time da ta osoba, nakon saslušanja, bude vraćena u navedenu državu članicu radi izvršenja zatvorske kazne ili sigurnosne mjere oduzimanja slobode koja joj je izrečena u državi članici koja je izdala nalog.
25      U tom pogledu, valja podsjetiti na to da je Sud, kojem je podnesen zahtjev za prethodnu odluku koji se odnosi na tumačenje članka 1. stavka 3. i članka 4. točke 6. Okvirne odluke 2002/584, u točki 38. presude O. G. odlučio da margina prosudbe kojom raspolaže država članica kada odluči prenijeti razlog za moguće neizvršenje europskog uhidbenog naloga predviđen potonjom odredbom ne može biti neograničena.
26      Naime, kao prvo, navedena država članica obvezna je, u skladu s člankom 1. stavkom 3. te okvirne odluke, poštovati temeljna prava i načela iz članka 6. UEU‑a, među kojima je načelo jednakosti pred zakonom, koje je zajamčeno člankom 20. Povelje. Poštovanje potonje odredbe nalaže se državama članicama kada provode pravo Unije, u skladu s člankom 51. stavkom 1. Povelje, što je slučaj kada prenose razlog za moguće neizvršenje europskog uhidbenog naloga predviđen u članku 4. točki 6. navedene okvirne odluke (vidjeti u tom smislu presudu O. G., t. 39. i 40.).
27      Budući da se člankom 20. Povelje ne predviđa nikakvo ograničenje njegova područja primjene, načelo jednakosti pred zakonom primjenjuje se na sve situacije uređene pravom Unije. Tim se načelom zahtijeva da se u usporedivim situacijama ne postupa na različit način i da se u različitim situacijama ne postupa na jednak način, osim ako je takvo postupanje objektivno opravdano (vidjeti u tom smislu presudu O. G., t. 41. i 42. te navedenu sudsku praksu).
28      U okviru ocjene koja se odnosi na uvjete primjene članka 4. točke 6. Okvirne odluke 2002/584, Sud je u točki 44. presude O. G. smatrao da valja odrediti je li situacija državljanina treće zemlje protiv kojeg je izdan europski uhidbeni nalog u svrhu izvršenja kazne zatvora ili mjere oduzimanja slobode i koji se nalazi ili boravi u državi članici izvršenja usporediva s onom državljanina te države članice ili onom državljanina druge države članice koji se nalazi ili boravi u navedenoj državi članici izvršenja i protiv kojeg je izdan takav nalog.
29      Konkretno, kad je riječ o uvjetu „boravka” predviđenom u članku 4. točki 6. Okvirne odluke 2002/584, Sud je presudio da tražena osoba „boravi” u državi članici izvršenja kada je u njoj uspostavila svoj stvarni boravak. Iz toga slijedi da se s obzirom na taj uvjet državljanin treće zemlje protiv kojeg je izdan europski uhidbeni nalog i koji boravi u državi članici izvršenja nalazi u situaciji usporedivoj s onom državljanina te države članice ili državljanina druge države članice koji boravi u navedenoj državi članici izvršenja i protiv kojeg je izdan takav nalog (vidjeti u tom smislu presudu O. G., t. 47.).
30      Osim toga, Sud je u točki 49. presude O. G. odlučio da pravosudno tijelo, nakon što provjeri, među ostalim, da je ispunjen uvjet „boravka” o kojem je riječ u prethodnoj točki ovog rješenja, treba utvrditi postoji li legitiman interes koji opravdava izvršavanje kazne izrečene u državi članici izdavanja naloga na državnom području države članice njegova izvršenja. Ta ocjena omogućuje tom tijelu da uzme u obzir cilj članka 4. točke 6. Okvirne odluke 2002/584 koji se prema ustaljenoj sudskoj praksi sastoji od povećanja mogućnosti ponovnog uključivanja tražene osobe u društvo nakon isteka kazne na koju je osuđena (presuda od 13. prosinca 2018., Sut, C‑514/17, EU:C:2018:1016, t. 33. i 36. i navedena sudska praksa). Doista, građani Unije i državljani trećih zemalja koji ispunjavaju uvjet naveden u točki 29. ovog rješenja mogu imati usporedive izglede za ponovno uključivanje u društvo ako izdrže svoju kaznu zatvora ili mjeru oduzimanja slobode u državi članici izvršenja u slučaju kada se na njih odnosi europski uhidbeni nalog u svrhu izvršenja kazne zatvora ili mjere oduzimanja slobode.
31      U tim je okolnostima Sud u točki 51. presude O. G. odlučio da se ne može smatrati da je nacionalni propis kojim se prenosi članak 4. točka 6. Okvirne odluke 2002/584 u skladu s načelom jednakosti pred zakonom, koje je utvrđeno u članku 20. Povelje, ako se tim propisom predviđa različito postupanje prema, s jedne strane, vlastitim državljanima i drugim građanima Unije te, s druge strane, državljanima trećih zemalja, na način da se potonjima apsolutno i automatski odbija pogodnost razloga za moguće neizvršenje europskog uhidbenog naloga, koji je predviđen tom odredbom, iako se oni nalaze ili borave na državnom području te države članice izvršenja te ne uzimajući pritom u obzir stupanj njihove integracije u društvo navedene države članice izvršenja. Naime, ne može se smatrati da se takva razlika u postupanju može objektivno opravdati u smislu sudske prakse Suda navedene u točki 42. presude O. G.
32      Kao drugo, Sud je u točki 53. presude O. G. odlučio da prenošenje članka 4. točke 6. Okvirne odluke 2002/584 ne može imati za učinak oduzimanje pravosudnom tijelu izvršenja margine prosudbe koja je nužna kako bi ono moglo odlučiti treba li, s obzirom na cilj ponovnog uključivanja u društvo iz te odredbe, odbiti izvršiti europski uhidbeni nalog.
33      Međutim, kao što se to navodi u točki 55. presude O. G., člankom 18.bis Zakona br. 69 iz 2005., kojim se članak 4. točka 6. Okvirne odluke 2002/584 prenosi u talijansko pravo, ograničuje se primjena razloga za moguće neizvršenje europskog uhidbenog naloga iz potonje odredbe samo na talijanske državljane i državljane drugih država članica, tako da su državljani trećih zemalja apsolutno i automatski isključeni iz pogodnosti tog razloga, a da u tom pogledu pravosudnom tijelu izvršenja nije ostavljena nikakva margina prosudbe, iako se navedenim člankom 4. točkom 6. područje primjene navedenog razloga ne ograničuje samo na građane Unije.
34      U tim okolnostima, Sud je u točki 56. presude O. G. utvrdio da, kada je osoba protiv koje je izdan europski uhidbeni nalog u svrhu izvršenja kazne zatvora ili mjere oduzimanja slobode državljanin treće zemlje, takvim se nacionalnim propisom pravosudnom tijelu izvršenja oduzima ovlast ocjenjivanja jesu li, uzimajući u obzir posebne okolnosti svakog slučaja, poveznice između te osobe i države članice izvršenja dovoljne kako bi se cilj ponovnog uključivanja u društvo, koji je predviđen tom odredbom, mogao bolje postići ako navedena osoba izdrži kaznu u toj državi članici, čime se ugrožava navedeni cilj.
35      Uzimajući u obzir ta razmatranja, Sud je u točki 58. presude O. G. odlučio da članak 4. točku 6. Okvirne odluke 2002/584, u vezi s načelom jednakosti pred zakonom koje je utvrđeno u članku 20. Povelje, treba tumačiti na način da mu se protivi propis države članice kojim se prenosi taj članak 4. točka 6. te kojim se apsolutno i automatski isključuje iz pogodnosti razloga za moguće neizvršenje europskog uhidbenog naloga predviđenog navedenom odredbom svakog državljanina treće zemlje koji se nalazi ili boravi na državnom području te države članice, ne dopuštajući pritom pravosudnom tijelu izvršenja mogućnost ocjenjivanja poveznica između tog državljanina i navedene države članice.
36      Kad je riječ o članku 5. točki 3. Okvirne odluke 2002/584, kao prvo, u pogledu usklađenosti situacije građanina Unije protiv kojeg je izdan europski uhidbeni nalog predviđen tom odredbom sa situacijom državljanina treće zemlje protiv kojeg je izdan takav nalog, valja utvrditi da se ta odredba može primjenjivati, poput članka 4. točke 6. te okvirne odluke, na svaku osobu koja „ima boravište” u državi članici izvršenja. Stoga se člankom 5. točkom 3. Okvirne odluke 2002/584 u pogledu uvjeta „boravka” ne predviđa nikakva naznaka koja opravdava da se situacija državljanina treće zemlje može razlikovati od situacije građanina Unije. Slijedom toga, državljanin treće zemlje protiv kojeg je izdan europski uhidbeni nalog u svrhu provođenja kaznenog progona i koji boravi u državi članici izvršenja nalazi se u situaciji usporedivoj s onom državljanina te države članice ili državljanina druge države članice koji boravi u navedenoj državi članici izvršenja i protiv kojeg je izdan takav nalog. Iz toga proizlazi da se na temelju članka 20. Povelje u situacijama tih osoba ne može postupati na različit način.
37      Osim toga, kad je riječ o cilju članka 5. točke 3. Okvirne odluke 2002/584, valja podsjetiti na to da se tom odredbom nastoje povećati izgledi za društvenu rehabilitaciju državljanina države članice izvršiteljice naloga ili osobe koja u njoj ima boravište, tako da joj se omogući da na državnom području te države izdrži kaznu zatvora ili mjeru oduzimanja slobode koja joj je nakon njezine predaje te izvršavanjem europskog uhidbenog naloga izrečena u državi članici koja izdaje nalog (vidjeti u tom smislu presudu od 11. ožujka 2020., SF (Europski uhidbeni nalog – Jamstvo vraćanja u državu izvršiteljicu naloga), C‑314/18, EU:C:2020:191, t. 48.). Međutim, kao što to proizlazi iz točke 30. ovog rješenja, taj se cilj podudara s ciljem članka 4. točke 6. te okvirne odluke. Stoga građani Unije i državljani trećih zemalja protiv kojih je izdan europski uhidbeni nalog u svrhu kaznenog progona imaju, kad ispunjavaju uvjet „boravka” iz točke 29. ovog rješenja, usporedive izglede za ponovno uključivanje u društvo u slučaju kad u državi članici izvršenja moraju izdržati kaznu zatvora ili mjeru oduzimanja slobode izrečenu u državi članici izdavateljici naloga.
38      Kao drugo, iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku proizlazi da se člancima 18.bis i 19. Zakona br. 69 iz 2005., kojima se članak 5. točka 3. Okvirne odluke 2002/584 prenosi u talijansko pravo, u biti ograničuje primjena potonje odredbe samo na talijanske državljane i državljane drugih država članica, tako da su državljani trećih zemalja apsolutno i automatski isključeni iz područja primjene navedene odredbe a da u tom pogledu pravosudnom tijelu izvršenja nije ostavljena nikakva margina prosudbe, iako se navedenim člankom 5. točkom 3. njegovo područje primjene ne ograničuje samo na građane Unije.
39      Stoga, kada je osoba protiv koje je izdan europski uhidbeni nalog u svrhu kaznenog progona državljanin treće zemlje koji boravi u Italiji, takvim se nacionalnim propisom pravosudnom tijelu izvršenja oduzima ovlast ocjenjivanja jesu li, uzimajući u obzir posebne okolnosti svakog slučaja, poveznice između te osobe i države članice izvršenja dovoljne kako bi se cilj ponovnog uključivanja u društvo, koji je predviđen tom odredbom, mogao bolje postići ako navedena osoba izdrži kaznu koja joj se može izreći u toj državi članici, čime se ugrožava navedeni cilj.
40      S obzirom na sva ta razmatranja, na prvo pitanje valja odgovoriti da članak 5. točku 3. Okvirne odluke Vijeća 2002/584, u vezi s načelom jednakosti pred zakonom koje je utvrđeno u članku 20. Povelje, treba tumačiti na način da mu se protivi nacionalni propis kojim se apsolutno i automatski sprečava pravosudno tijelo države članice izvršenja da predaju državljanina treće zemlje koji boravi na državnom području te države članice uvjetuje time da ta osoba, nakon saslušanja, bude vraćena u navedenu državu članicu radi izvršenja zatvorske kazne ili sigurnosne mjere oduzimanja slobode koja joj je izrečena u državi članici koja je izdala nalog.
Drugo pitanje
41      Sud koji je uputio zahtjev drugim pitanjem u biti pita treba li članak 5. točku 3. Okvirne odluke 2002/584 tumačiti na način da pravosudno tijelo izvršenja mora, kako bi ocijenilo treba li na izvršenje europskog uhidbenog naloga izdanog u svrhu kaznenog progona protiv državljanina treće zemlje koji boravi na državnom području države članice izvršenja primijeniti uvjet predviđen tom odredbom, provesti ocjenu elemenata koji mogu pokazati postoje li između tog državljanina i države članice izvršenja poveznice koje dokazuju da je on u dovoljnoj mjeri integriran u toj državi i, u slučaju potvrdnog odgovora na to pitanje, koji su to elementi.
42      U tom pogledu Sud je u točki 68. presude O. G. odlučio da članak 4. točku 6. Okvirne odluke 2002/584 treba tumačiti na način da pravosudno tijelo izvršenja mora, kako bi ocijenilo treba li odbiti izvršenje europskog uhidbenog naloga izdanog protiv državljanina treće zemlje koji se nalazi ili boravi na državnom području države članice izvršenja, provesti sveukupnu ocjenu svih konkretnih elemenata svojstvenih situaciji tog državljanina, a koji mogu pokazati postoje li između njega i države članice izvršenja poveznice koje dokazuju da je navedeni državljanin dovoljno integriran u toj državi i da će stoga izvršenje kazne zatvora ili provođenje mjere oduzimanja slobode, izrečene protiv njega u državi članici izdavanja naloga, u državi članici izvršenja naloga doprinijeti povećanju mogućnosti njegova ponovnog uključivanja u društvo nakon izvršenja te kazne odnosno mjere. Među tim su elementima obiteljske, jezične, kulturne, društvene ili ekonomske veze koje državljanin treće zemlje održava s državom članicom izvršenja kao i priroda, trajanje i uvjeti njegova boravka u toj državi članici.
43      S obzirom na razmatranja navedena u točkama 36. i 37. ovog rješenja u pogledu područja primjene i cilja članka 5. točke 3. Okvirne odluke 2002/584, sveukupnu ocjenu o kojoj je riječ u prethodnoj točki ovog rješenja treba provesti i u okviru primjene potonje odredbe.
44      U tim okolnostima na drugo pitanje valja odgovoriti da članak 5. točku 3. Okvirne odluke 2002/584 treba tumačiti na način da pravosudno tijelo izvršenja mora, kako bi ocijenilo treba li na izvršenje europskog uhidbenog naloga izdanog protiv državljanina treće zemlje koji boravi na državnom području države članice izvršenja primijeniti uvjet predviđen tom odredbom, provesti sveukupnu ocjenu svih konkretnih elemenata svojstvenih situaciji tog državljanina, a koji mogu pokazati postoje li između njega i države članice izvršenja poveznice koje dokazuju da je navedeni državljanin dovoljno integriran u toj državi i da će stoga izvršenje kazne zatvora ili provođenje mjere oduzimanja slobode, izrečene protiv njega u državi članici izdavanja naloga, u državi članici izvršenja naloga doprinijeti povećanju mogućnosti njegova ponovnog uključivanja u društvo nakon izvršenja te kazne odnosno mjere. Među tim su elementima obiteljske, jezične, kulturne, društvene ili ekonomske veze koje državljanin treće zemlje održava s državom članicom izvršenja kao i priroda, trajanje i uvjeti njegova boravka u toj državi članici.
Troškovi
45      Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.
Slijedom navedenog, Sud (osmo vijeće) odlučuje:
1.      Članak 5. točku 3. Okvirne odluke Vijeća 2002/584/PUP od 13. lipnja 2002. o Europskom uhidbenom nalogu i postupcima predaje između država članica, u vezi s načelom jednakosti pred zakonom koje je utvrđeno u članku 20. Povelje Europske unije o temeljnim pravima,
treba tumačiti na način da mu se:
protivi nacionalni propis kojim se apsolutno i automatski sprečava pravosudno tijelo države članice izvršenja da predaju državljanina treće zemlje, koji boravi na državnom području te države članice, uvjetuje time da ta osoba, nakon saslušanja, bude vraćena u navedenu državu članicu radi izvršenja zatvorske kazne ili sigurnosne mjere oduzimanja slobode koja joj je izrečena u državi članici izdavanja.
2.      Članak 5. točku 3. Okvirne odluke 2002/584/PUP
treba tumačiti na način da:
pravosudno tijelo izvršenja mora, kako bi ocijenilo treba li na izvršenje europskog uhidbenog naloga izdanog protiv državljanina treće zemlje koji boravi na državnom području države članice izvršenja primijeniti uvjet predviđen tom odredbom, provesti sveukupnu ocjenu svih konkretnih elemenata svojstvenih situaciji tog državljanina, a koji mogu pokazati postoje li između njega i države članice izvršenja poveznice koje dokazuju da je navedeni državljanin dovoljno integriran u toj državi i da će stoga izvršenje kazne zatvora ili provođenje mjere oduzimanja slobode, izrečene protiv njega u državi članici izdavanja naloga, u državi članici izvršenja naloga doprinijeti povećanju mogućnosti njegova ponovnog uključivanja u društvo nakon izvršenja te kazne odnosno mjere. Među tim su elementima obiteljske, jezične, kulturne, društvene ili ekonomske veze koje državljanin treće zemlje održava s državom članicom izvršenja kao i priroda, trajanje i uvjeti njegova boravka u toj državi članici.
Potpisi
*      Jezik postupka: talijanski