62022CC0173
MIŠLJENJE NEZAVISNE ODVJETNICE
TAMARE ĆAPETA
od 6. srpnja 2023. (
1
)
Predmet C‑173/22 P
MG
protiv
Europske investicijske banke
„Žalba – Javna služba – Osoblje Europske investicijske banke (EIB) – Povelja Europske unije o temeljnim pravima – Članak 41. stavak 2. točka (a) – Pravo na saslušanje – Administrativne odredbe koje se primjenjuju na osoblje EIB‑a – Primici od rada – Obiteljski doplaci – Doplaci koji se plaćaju roditelju koji je djetetov skrbnik– Tužba za poništenje i naknadu štete – Prigovor nezakonitosti”
I. Uvod
1.
Kad se rastavi dvoje članova osoblja koji rade za istu instituciju, kako da ta institucija odluči o dodjeli obiteljskih doplataka? Treba li prije donošenja takve odluke saslušati oba roditelja i, ako ih ne sasluša, koje su posljedice?
2.
To su ključna pitanja ove žalbe podnesene protiv presude od 21. prosinca 2021., MG/EIB (T‑573/20, neobjavljena, EU:T:2021:915, u daljnjem tekstu: pobijana presuda).
II. Okolnosti spora i pobijana presuda
3.
Žalitelj MG i njegova bivša supruga, osoba A, članovi su osoblja Europske investicijske banke (EIB). MG je zaposlen u EIB‑u od 1. veljače 1998., a 12. rujna 2003. stupio je u brak s osobom A, koja je članica EIB‑ova osoblja od 2002. Imaju petero djece.
4.
Ovaj se predmet odnosi na upravni postupak u EIB‑u u pogledu donošenja odluke o tome da se osobi MG ukinu obiteljski doplaci nakon razvoda od osobe A.
5.
Iz činjenica objašnjenih u pobijanoj presudi (
2
) proizlazi da se taj postupak provodio istodobno kad i sudski postupak pred luksemburškim sudovima koji je doveo do razvoda braka. Kako bi se lakše razumio kontekst ovog postupka, pojedinosti o postupku pred luksemburškim sudovima iznijet ću odvojeno do internih postupaka koji su se provodili pred EIB‑om.
A.
Postupak pred luksemburškim sudovima
6.
Osoba A podnijela je 22. kolovoza 2017. tribunalu d’arrondissement de Luxembourg (Općinski sud u Luxembourgu, Luksemburg) tužbu za razvod braka protiv osobe MG.
7.
Tribunal d’arrondissement de Luxembourg (Općinski sud u Luxembourgu) donio je 14. studenoga 2017. rješenje o privremenoj pravnoj zaštiti kojim je privremena skrb nad djecom povjerena osobi A. Također je naložio osobi MG da napusti obiteljski dom, što je on učinio u prosincu 2017.
8.
Drugim rješenjem o privremenoj pravnoj zaštiti od 20. srpnja 2018. luksemburški sudac naložio je osobi MG da osobi A plaća naknadu za uzdržavanje u iznosu od 1500 eura mjesečno (300 eura za svako njihovo dijete), isključujući obiteljske doplatke, kao i trošak skrbi o djeci u Centreu Polyvalent de l’Enfance (Višenamjenski centar za djecu, CPE) za tri djeteta te polovicu svih izvanrednih troškova nastalih u interesu sve petero djece. Nadalje, sudac privremene pravne zaštite naložio je EIB‑u da naknadu za uzdržavano dijete i naknadu za obrazovanje isplaćuje osobi A.
9.
Cour supérieure de justice (Vrhovni sud, Luksemburg), koji je odlučivao u svojstvu žalbenog suda, odbio je 9. siječnja 2019. žalbu osobe MG protiv rješenja o privremenoj pravnoj zaštiti od 14. studenoga 2017. u dijelu u kojem se njime određuje boravište maloljetne djece na adresi osobe A, ali mu je dodijelio prava na posjećivanje i smještaj djece svakog drugog vikenda i tijekom polovice školskih praznika.
10.
Tribunal d’arrondissement de Luxembourg (Općinski sud u Luxembourgu) proglasio je 21. ožujka 2019. razvod braka između osobe MG i osobe A.
11.
Cour supérieure de justice (Vrhovni sud), koji je odlučivao u svojstvu žalbenog suda, 10. srpnja 2019. donio je presudu povodom žalbe protiv drugog rješenja o privremenoj pravnoj zaštiti od 20. srpnja 2018. u kojoj je potvrdio pravo osobe A da prima uzdržavanje od osobe MG u iznosu od 300 eura mjesečno po djetetu. Međutim, izmijenio je to rješenje time što je oslobodio osobu MG plaćanja određenih troškova, konkretno troškova skrbi o djeci nastalih u interesu djece.
B.
Interni postupak pred EIB‑om
12.
EIB je 24. studenoga 2017. obavijestio osobu MG da će se, slijedom rješenja o privremenoj pravnoj zaštiti tribunala d’arrondissement de Luxembourg (Općinski sud u Luxembourgu) od 14. studenoga 2017. (kojim se privremena skrb nad djecom povjerava osobi A), naknada za uzdržavano dijete i naknada za obrazovanje isplaćivati osobi A.
13.
Osoba A podnijela je 28. prosinca 2017. zahtjev za mirenje na temelju članka 41. EIB‑ova Pravilnika o osoblju koji se primjenjuje u ovom slučaju. Zatražila je od EIB‑a da prizna da ona uzdržava petero djece, u skladu s rješenjem o privremenoj pravnoj zaštiti tribunala d’arrondissement de Luxembourg (Općinski sud u Luxembourgu) od 14. studenoga 2017., te da joj, slijedom toga, prizna i pravo na isplatu obiteljskih doplataka i izvedenih financijskih prava predviđenih tim Pravilnikom (u daljnjem tekstu: prvi postupak mirenja).
14.
Predsjednik EIB‑a odlučio je 12. rujna 2018. da se od listopada 2018. smatra da djecu osoba A i MG uzdržava osoba A (u daljnjem tekstu: odluka od 12. rujna 2018). Na temelju te odluke osobi A priznato je pravo na obiteljske doplatke i izvedena financijska prava.
15.
Iz pobijane presude proizlazi da MB nije bio strana prvog postupka mirenja (
3
). U svojim očitovanjima i na raspravi EIB je objasnio da se u postupku mirenja ne može odobriti sudjelovanje drugih osoba, uz onu koja je pokrenula postupak. Prema tome, MG nije mogao intervenirati u postupak koji je pokrenula A.
16.
Dopisom od 11. listopada 2018. EIB je obavijestio osobu MG o svojoj odluci (u daljnjem tekstu: odluka od 11. listopada 2018.) prema kojoj od listopada 2018. više nema pravo na obiteljski doplatak, naknadu za uzdržavano dijete ili naknadu za obrazovanje (u daljnjem tekstu zajedno: obiteljski doplaci) ili na izvedena financijska prava predviđena Administrativnim odredbama koje se primjenjuju na osoblje EIB‑a (u daljnjem tekstu: Administrativne odredbe EIB‑a). U tom se dopisu pojašnjava da su te naknade odlukom od 12. rujna 2018. dodijeljene osobi A.
17.
Pravila koja je EIB primijenio prilikom odlučivanja o dodjeli obiteljskih doplataka, koja su se primjenjivala u to vrijeme, jesu članci 2.2.1. i 2.2.2. Administrativnih odredbi EIB‑a. Ta pravila glase kako slijedi:
„2.2.1. Obiteljski doplatak
Sljedeći članovi osoblja imaju pravo na obiteljski doplatak u iznosu od 5 % osnovne mjesečne plaće
(a)
zaposlenik koji je u braku;
(b)
zaposlenici koji su zakonski rastavljeni ili razvedeni i koji na temelju sudske odluke imaju obvezu primarnog uzdržavanja;
(c)
zaposlenici koji nisu u braku, koji su zakonski rastavljeni, razvedeni ili udovci, ako imaju pravo na naknadu za uzdržavano dijete […].
[…].
Ako su oba bračna druga zaposlenici Banke, doplatak se plaća bračnom drugu koji ima veću osnovnu mjesečnu plaću. Ako je jedan bračni drug zaposlenik Banke, a drugi zaposlenik druge međunarodne organizacije, dužnosnik koji je zaposlenik Banke prima doplatak ako druga organizacija ne isplaćuje sličan doplatak njegovu ili njezinu bračnom drugu.
[…]
2.2.2. Naknada za uzdržavano dijete
Dijete rođeno u braku ili prije njega, priznato biološko ili posvojeno dijete, pastorak ili pastorka, koje stvarno uzdržava član osoblja, smatra se uzdržavanim djetetom tog člana osoblja, ako Banka ili druga institucija Europske unije ne smatra da je dijete uzdržavano dijete drugog člana osoblja, dužnosnika ili službenika te pod uvjetom da dijete ne obavlja plaćenu djelatnost.
Pod istim uvjetima Banka uzdržavanim djetetom može smatrati i dijete koje je udomio član osoblja.
Ako dijete živi u istom kućanstvu s članom osoblja i ako on pridonosi uzdržavanju djeteta u iznosu koji je barem 50 % veći od iznosa naknade za uzdržavano dijete […], smatra se da član osoblja stvarno osigurava uzdržavanje djeteta.”
18.
U odgovoru na odluku od 11. listopada 2018., MG je u dopisu od 29. listopada 2018. obavijestio EIB o svojem prigovoru na mjere najavljene u toj odluci. Naveo je i da njegov dopis od 29. listopada 2018. treba smatrati zahtjevom za mirenje u smislu članka 41. EIB‑ova Pravilnika o osoblju.
19.
Budući da od EIB‑a nije primio odgovor, MG je ponovio svoj zahtjev u dopisu od 10. prosinca 2018.
20.
EIB je u dopisu od 7. siječnja 2019. odbio prigovore osobe MG a da pritom nije iznio stajalište o pokretanju postupka mirenja (u daljnjem tekstu: odluka od 7. siječnja 2019.).
21.
MG je na taj dopis odgovorio u poruci elektroničke pošte od 11. siječnja 2019., u kojoj je podnio novi zahtjev za mirenje na temelju članka 41. EIB‑ova Pravilnika o osoblju. Tim se zahtjevom također pobijala odluka od 11. listopada 2018. i, u dijelovima u kojima je to bilo potrebno, odluka od 7. siječnja 2019.
22.
EIB je u 14. siječnja 2019. potvrdio da je zaprimio zahtjev osobe MG za mirenje.
23.
Nakon što je MG podnio ponovljeni zahtjev za pokretanje postupka mirenja, povjerenstvo za mirenje sastalo se u nekoliko navrata tijekom 2019. i 2020. Njegova tri člana razmijenila su između 9. ožujka i 4. lipnja 2020. niz poruka elektroničke pošte u kojima su komentirali i mijenjali sadržaj zapisnika o postupku mirenja. Porukom elektroničke pošte od 4. lipnja 2020. predsjednik povjerenstva za mirenje podnio je predsjedniku EIB‑a taj zapisnik, u kojem je naveo, među ostalim, da postupak mirenja nije bio uspješan i da nije bilo moguće postići dogovor o izvješću kojim se završava taj postupak.
24.
U dopisu od 30. srpnja 2020. (u daljnjem tekstu: odluka od 30. srpnja 2020.), proslijeđenom žalitelju u poruci elektroničke pošte od 31. srpnja 2020., predsjednik EIB‑a obavijestio ga je o tome da je primio zaključke povjerenstva za mirenje te je naveo da je primio na znanje neuspjeh postupka mirenja. Tom je dopisu priložen zapisnik o postupku mirenja.
C.
Tužba pred Općim sudom
25.
MG je 14. rujna 2020. podnio tužbu Općem sudu u kojoj je od njega zahtijevao da:
–
poništi odluku od 11. listopada 2018. kojom mu je oduzeto pravo na obiteljske doplatke (uključujući osobito troškove za skrb o djeci i troškove CPE‑a koje je EIB neopravdano odbijao od njegove plaće do studenoga 2019.) i izvedena financijska prava (uključujući osobito porezne olakšice i povrat zdravstvenih troškova djece koje je snosio);
–
ako to bude potrebno, poništi odluke od 7. siječnja 2019. i 30. srpnja 2020.;
–
naloži EIB‑u da mu isplati iznos od 10000 eura na ime naknade pretrpljene neimovinske štete;
–
naloži EIB‑u snošenje troškova.
26.
Kad je riječ o zahtjevu za poništenje, u pobijanoj je presudi Opći sud odbio sve te tužbene razloge te je stoga odbio taj dio njegova zahtjeva.
27.
Međutim, kad je riječ o zahtjevu za naknadu štete, Opći sud priznao je da je EIB‑ov odgovor na zahtjev osobe MG za pokretanje postupka mirenja slijedom odluke od 7. siječnja 2019. neopravdano kasnio više od tri mjeseca i da EIB nije odgovorio na prvi zahtjev za mirenje sadržan u dopisu od 29. listopada 2018. Opći sud zatim je utvrdio da je EIB držao osobu MG u situaciji dugotrajne neizvjesnosti zbog tog neopravdanog kašnjenja te mu je stoga prouzročio nematerijalnu štetu. Slijedom toga, Opći sud naložio je EIB‑u da plati osobi MG naknadu štete procijenjene ex aequo et bono u iznosu od 500 eura te je odbio zahtjev za naknadu štete u preostalom dijelu. Opći sud također je odlučio da bi svaka stranka trebala snositi vlastite troškove.
III. Žalba
28.
Zahtjevom podnesenim tajništvu Suda 7. ožujka 2022. MG od Suda zahtijeva da:
–
proglasi ovu žalbu dopuštenom i osnovanom;
–
ukine pobijanu presudu;
–
slijedom toga, prihvati njegov zahtjev u prvostupanjskom postupku i poništi EIB‑ovu odluku od 11. listopada 2018. kojom mu je oduzeto pravo na obiteljske doplatke (uključujući osobito troškove za skrb o djeci i troškove CPE‑a koje je EIB neopravdano odbijao od njegove plaće do studenoga 2019.) i izvedena financijska prava (uključujući osobito porezne olakšice i povrat zdravstvenih troškova djece koje je snosio); ako to bude potrebno, poništi odluku od 7. siječnja 2019. kojom se njegovi zahtjevi u cijelosti odbijaju; ako to bude potrebno, poništi EIB‑ovu odluku od 30. srpnja 2020. kojom se utvrđuje da nije provedeno mirenje te se potvrđuje odluka od 11. listopada 2018.; nadoknadi osobi MG imovinsku i neimovinsku štetu koju je pretrpio, i
–
naloži EIB‑u snošenje troškova obaju postupaka.
29.
EIB od Suda zahtijeva da:
–
odbije žalbu i
–
naloži žalitelju snošenje troškova ovog postupka i prvostupanjskog postupka.
30.
Žalitelj i EIB sudjelovali su na raspravi održanoj 17. svibnja 2023.
IV. Analiza
31.
Žalba sadržava pet žalbenih razloga.
32.
Međutim, na zahtjev Suda, ovo se mišljenje odnosi samo na analizu dvaju problema istaknutih u žalbi: na to je li Opći sud počinio pogrešku jer je zaključio da nije povrijeđeno pravo na saslušanje (prvi žalbeni razlog) i na to je li pogrešno ocijenio prigovor nezakonitosti Administrativnih odredbi EIB‑a koje se odnose na obiteljske doplatke (drugi dio trećeg žalbenog razloga i četvrti žalbeni razlog).
A.
Pravo na saslušanje
33.
Prvi žalbeni razlog odnosi se samo na prvu odluku, odnosno odluku od 11. listopada 2018. kojom je EIB obavijestio osobu MG da od listopada 2018. više neće imati pravo na obiteljske doplatke i izvedena financijska prava na koja je imao pravo na temelju Administrativnih odredbi EIB‑a, uz obrazloženje da su odlukom od 12. rujna 2018. oni dodijeljeni osobi A.
34.
Žalitelj tvrdi da ga EIB prije donošenja te odluke nije saslušao, što predstavlja povredu prava na saslušanje. Ta povreda, tvrdi, dovodi do nevaljanosti odluke od 11. listopada 2018.
35.
U točkama 73. i 74. pobijane presude Opći sud je smatrao:
„73.
U tom pogledu, […] nije sporno da je EIB u [odluci] od 11. listopada 2018. obavijestio [osobu MG] da više neće primati uplate za obiteljski doplatak, naknadu za uzdržavano dijete i naknadu za obrazovanje. Cilj te [odluke] stoga je bio da [ga] se obavijesti o ishodu postupka mirenja koji je pokrenula osoba A i u okviru kojeg ga se nije saslušalo.
74.
Suprotno tomu, […] valja utvrditi da je [odluka] od 7. siječnja 2019., kojom se potvrdila [odluka] od 11. listopada 2018. te pojasnilo i razradilo njezino rasuđivanje, donesena nakon primjedbi koje je [MG] iznio u svojim dopisima od 29. listopada i 10. prosinca 2018. Stoga valja utvrditi da je [MG] mogao zauzeti stajalište o rasuđivanju koje je EIB iznio u svojoj prvotnoj [odluci] od 11. listopada 2018. i iznijeti primjedbe u pogledu obrazloženja sadržanog u njoj, koje su se uzele u obzir prije nego što je EIB iznio svoje stajalište u [odluci] od 7. siječnja 2019.”
36.
Slijedom toga, Opći sud odlučio je da nije povrijeđeno pravo na saslušanje jer je MG imao priliku iznijeti primjedbe u pogledu odluke nakon što je ona donesena, a EIB je te primjedbe uzeo u obzir.
1. Je li povrijeđeno pravo osobe MG na saslušanje?
37.
Člankom 41. stavkom 2. točkom (a) Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja) predviđa se „pravo svake osobe na saslušanje prije poduzimanja bilo kakve pojedinačne mjere koja bi na nju mogla nepovoljno utjecati”.
38.
Sud je već objasnio svrhu prava na saslušanje. Prema njegovim riječima, „[p]ravo na saslušanje odnosi se konkretno na jamstvo da se svaka odluka kojom se negativno utječe donosi uz puno poznavanje slučaja i njegov je cilj osobito omogućiti nadležnom tijelu da ispravi pogrešku ili dotičnoj osobi da iznese informacije koje se odnose na njezinu osobnu situaciju, koje idu za tim u smislu da se odluka donese, da se ne donese ili da ima ovakav ili onakav sadržaj” (
4
).
39.
Prema tome, od prava na saslušanje ima koristi uprava, jer joj omogućuje da donese pravilnu odluku, kao i osoba na čija prava ta odluka utječe. Prvi cilj koji se tim pravom nastoji ostvariti jest da se omogući proučavanje spisa i utvrđivanje činjenica što je preciznije i točnije moguće, a drugi je cilj da se osobi o kojoj je riječ osigura mogućnost da iznese svoje stajalište.
40.
Kako bi se postigao takav dvostruki cilj, jasno je da osobi treba dati mogućnost da iznese svoje mišljenje u upravnom postupku, odnosno prije donošenja bilo kakve odluke koja bi mogla nepovoljno utjecati na njezine interese (
5
).
41.
U ovom slučaju nije sporno da je odluka od 11. listopada 2018. negativno utjecala na osobu MG. U sudskoj praksi doista je već utvrđeno da smanjenje primitaka od rada, kao što je smanjenje obiteljskih doplataka, predstavlja mjeru koja negativno utječe na osobu o kojoj je riječ (
6
).
42.
Jasno je i da se od osobe MG nije tražilo da iznese svoje stajalište prije donošenja odluke koja utječe na njega.
43.
U tom pogledu ističem da se člankom 41. stavkom 2. točkom (a) Povelje ne zahtijeva da se održi formalno saslušanje (
7
).
44.
Međutim, pravo na saslušanje podrazumijeva da osoba o kojoj je riječ treba imati mogućnost utjecati na predmetni postupak odlučivanja prije donošenja odluke (
8
).
45.
Svjesna sam da u svakodnevnom životu uprave ne saslušavaju svaku osobu kad promjena njezina osobnog statusa dovodi do nepovoljnih promjena njezinih prava. No to ne znači da je takva praksa u skladu sa zahtjevima iz članka 41. stavka 2. točke (a) Povelje.
46.
Komunikaciju danas više nije teško održavati. To osobito vrijedi unutar uprave. Svaki član osoblja obično ima adresu elektroničke pošte koja je poznata različitim tijelima koja imaju ovlasti za donošenje odluka. Doista, kriza uzrokovana bolešću COVID-19 dokazala je da elektronička komunikacija često može bez poteškoća zamijeniti susrete uživo.
47.
Stoga se teško može opravdati upravna praksa koja osobi ne daje mogućnost da iznese svoje stajalište o odluci koja će utjecati na nju (na temelju razloga poput nedostatka vremena, manjka osoblja ili sličnih razloga).
48.
Zahtjev koji proizlazi iz prava na saslušanje bio bi ispunjen da se osobi MG poslala poruka elektroničke pošte u kojoj bi ga se pozvalo da u razumnom roku iznese primjedbe na predloženu odluku i njezino rasuđivanje.
49.
Tijekom postupka u kojem je donesena odluka od 11. listopada 2018. MG nije imao takvu mogućnost. On nije bio strana postupka mirenja koji je pokrenula A te ga se nije saslušalo ni u kojem trenutku prije donošenja odluke kojom mu je oduzeto pravo na obiteljske doplatke koje je do tada primao. MG stoga nije dobio priliku iznijeti svoje stajalište o predloženoj odluci i njezinu objašnjenju.
50.
Suprotno stajalištu Općeg suda, smatram da činjenica da je MG imao mogućnost iznijeti primjedbe na odluku od 11. listopada 2018. nakon što je ona donesena te da su njegove primjedbe uključene u odluku od 7. siječnja 2019. ne mijenja zaključak da mu je povrijeđeno pravo na saslušanje. Naime, prvi dopis nije bio pripremni akt koji čini dio kasnije odluke. Naprotiv, taj dopis bio je odluka, a drugim se dopisom ta prvotna odluka samo potvrdila. Prema tome, odluka kojom je osobi MG oduzeto pravo na obiteljske doplatke bio je dopis od 11. listopada 2018.
51.
EIB je to potvrdio na raspravi kad je objasnio da je odluka od 11. listopada 2018. doista bila konačna, a ne samo privremena odluka, iako ju je EIB potvrdio dopisom od 7. siječnja 2019.
52.
Od osobe MG nije se tražilo da iznese svoje stajalište ni u kojem trenutku prije donošenja odluke od 11. listopada 2018.
53.
Zbog prethodno navedenih razloga smatram da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava time što je odlučio da nije povrijeđeno pravo osobe MG na saslušanje.
2. Posljedice povrede prava na saslušanje
54.
Drugi problem koji se ističe u ovoj žalbi odnosi se na posljedice povrede prava na saslušanje. Dovodi li takva povreda automatski do nevaljanosti odluke donesene u postupku u kojem osoba nije saslušana?
55.
U tom pogledu, Sud je u više navrata odlučio da povreda prava na obranu, osobito prava na saslušanje, dovodi do poništenja odluke samo ako bi, da nije bilo te nepravilnosti, taj postupak mogao imati drukčiji ishod (
9
).
56.
Međutim, zahtjev da je ishod „mogao biti drukčiji” ne znači da sa sigurnošću treba utvrditi da bi odluka bila drukčija. Kako bi se utvrdilo da je takva odluka nevaljana, dovoljno je da se ne može u potpunosti isključiti mogućnost da bi takva odluka bila drukčija da je osoba na koju ta odluka utječe mogla iznijeti svoje stajalište (
10
).
57.
To me dovodi do drugog pitanja: je li drukčiji ishod bio moguć u okolnostima ovog slučaja?
58.
U tom se pogledu može praviti razlika između situacija u kojima uprava ima diskrecijsku ovlast u pogledu toga kako će odlučiti u pojedinačnom slučaju i onih u kojima je nema.
59.
U slučaju da uprava ima diskrecijsku ovlast u pogledu rješavanja pojedinačne situacije, činjenica da osoba na koju odluka utječe nije saslušana dovodi do nevaljanosti odluke donesene protivno pravu na saslušanje. Kad bi se to rasuđivanje primjenjivalo na ovaj predmet, ako je pri donošenju odluke o tome tko ima pravo na obiteljske doplatke EIB imao mogućnost slobodno ocijeniti sve relevantne činjenice – primjerice, kako će zapravo osobe A i MG dijeliti troškove uzdržavanja svoje djece nakon razvoda i kako će odlučiti o raspodjeli obiteljskih doplataka – saslušanje osobe MG doista je moglo utjecati na odluku.
60.
Suprotno tomu, ako je EIB odlučivao na temelju jasnih pravila od kojih nije smio odstupiti, odgovor na pitanje dovodi li povreda prava na saslušanje do nevaljanosti odluke mogao bi biti drukčiji.
61.
U tom pogledu, EIB tvrdi da u ovom slučaju nije imao nikakvu diskrecijsku ovlast u pogledu toga kako riješiti pitanje dodjele obiteljskih doplataka nakon razvoda osoba A i MG. Umjesto toga, morao je primijeniti Administrativne odredbe EIB‑a, primjenjive na dodjelu obiteljskih doplataka, na temelju kojih ima samo ograničene ovlasti. Drugim riječima, čak i da se osobu MG saslušalo, EIB‑ova odluka ne bi mogla biti drukčija te bi dodijelio obiteljske doplatke osobi A.
62.
Je li to kraj priče? Ako bi se prihvatilo da primjenjive Administrativne odredbe EIB‑a ne omogućuju donošenje drukčije odluke, znači li to da povreda prava na saslušanje, čak i ako se utvrdi, ne bi imala posljedice?
63.
Predlažem drukčiji odgovor. Postoje barem dva načina na koje bi osoba koja se nalazi u situaciji sličnoj onoj osobe MG, kad bi joj se dala mogućnost da iznese svoje stajalište, mogla utjecati na konačnu odluku.
64.
Kao prvo, MG je u ovom slučaju mogao tvrditi da je EIB pogrešno tumačio vlastite Administrativne odredbe. Stoga, čak i ako se tim odredbama ne daje nikakva diskrecijska ovlast za odlučivanje o tome kako dodijeliti obiteljske doplatke, moglo se doći do drukčijeg ishoda od onoga koji je predložio EIB.
65.
EIB je na raspravi pojasnio da je prvotno (od kraja 2017. do rujna 2018.) nastavio isplaćivati obiteljske doplatke osobi MG. Budući da su se ti doplaci isplaćivali s obzirom na primitke od rada i budući da je MG imao veće primitke od rada od primitaka osobe A, ne bi se smanjio iznos in fine koji se roditeljima isplaćuje za djecu. Zatim je promijenio svoje tumačenje i zaključio da se primjenjivim pravilima od EIB‑a zahtijeva da obiteljske doplatke dodijeli osobi kojoj je povjerena skrb nad djetetom ili djecom. Prema EIB‑ovu mišljenju, to je proizišlo iz kombiniranog tumačenja članaka 2.2.2. i 2.2.1. njegovih Administrativnih odredbi, na temelju kojih se obiteljski doplaci dodjeljuju osobi koja uzdržava djecu.
66.
Prethodno navedeno dokazuje da čak ni EIB nije siguran u pravilno značenje vlastitih Administrativnih odredbi kad se primjenjuju na razvod dvoje članova njegova osoblja. Kao što je to tvrdio na raspravi, EIB do tog vremena još nikad nije bio primijenio te odredbe na takvu situaciju. S obzirom na to, da se osobi MG dala mogućnost da iznese svoje stajalište u pogledu pravilnog tumačenja tih odredbi, to je moglo dovesti do drukčije odluke.
67.
Kao drugo, čak i da su primjenjive Administrativne odredbe EIB‑a, koje obvezuju upravu na to da donese određenu odluku, doista dovoljno jasne da ih se ne može tumačiti drukčije, one i dalje mogu biti pravno nevaljane te zbog toga neprimjenjive. U kontekstu ovog predmeta, MG je, da mu se dala mogućnost da iznese svoje stajalište, mogao istaknuti pitanje pravne valjanosti primjenjivih Administrativnih odredbi EIB‑a. Zapravo, on je taj problem doista istaknuo pred Općim sudom, pri čemu je tvrdio da se tim Administrativnim odredbama, kako ih EIB tumači i primjenjuje, povređuje načelo jednakog postupanja.
68.
Da mu se dala mogućnost da istakne taj problem tijekom upravnog postupka, uprava EIB‑a bila bi obvezna odlučiti o tvrdnji o nevaljanosti. Kao što su nacionalna tijela načelom nadređenosti prava Unije ovlaštena i obvezna izuzeti iz primjene neusklađena nacionalna pravila (
11
), uprava Unije treba biti ovlaštena i obvezna izuzeti iz primjene interna pravila kad nisu u skladu s pravilima Unije. Stoga, da je EIB utvrdio da su Administrativne odredbe nevaljane, ne bi ih mogao primijeniti. Međutim, da je EIB smatrao da su Administrativne odredbe valjane, MG je mogao prihvatiti njegovo objašnjenje ili odlučiti osporavati to utvrđenje pred Općim sudom. Važno je naglasiti da je odluka mogla biti drukčija da je MG imao mogućnost iznijeti svoje stajalište prije donošenja odluke od 11. listopada 2018., čak i ako se primjenjivim Administrativnim odredbama upravi nije davala nikakva diskrecijska ovlast u pogledu toga kako riješiti konkretan slučaj.
69.
Prethodno navedenim želim istaknuti da je teško zaključiti in abstracto da uključivanje osobe na koju određena odluka negativno utječe u postupak u kojem je donesena takva odluka ne bi moglo utjecati na tu odluku.
70.
Zbog toga predlažem Sudu da zauzme stajalište prema kojem činjenica da uprava nije dala mogućnost osobi na koju njezina odluka može negativno utjecati da iznese svoje stajalište načelno dovodi do nevaljanosti odluke, zbog čega je potrebno pokrenuti novi postupak u kojem bi se saslušalo osobu o kojoj je riječ.
71.
Primjer upravnog postupka u kojem se bi se poštovalo pravo na saslušanje u ovom bi slučaju mogao biti sljedeći. Nakon završetka postupka mirenja koji je pokrenula osoba A, EIB je trebao zatražiti od osobe MG da iznese svoje stajalište, prije nego što je odlučio dodijeliti obiteljske doplatke osobi A. Da je MG iznio tvrdnju o nevaljanosti pravila koje dovodi do ishoda u skladu s kojim samo osoba A ima pravo na obiteljske doplatke, EIB bi trebao objasniti svoje stajalište u pogledu toga zašto je smatrao da je to pravilo valjano. Tek bi nakon toga EIB mogao donijeti odluku o dodjeli obiteljskih doplataka osobi A. MG bi tada imao mogućnost pobijati EIB‑ovu odluku pred Općim sudom, pri čemu bi tvrdio, među ostalim, da su Administrativne odredbe EIB‑a pravno nevaljane.
72.
MG je doista pred Općim sudom tvrdio da su sâme Administrativne odredbe EIB‑a pravno nevaljane. Razmotrit ću tu tvrdnju u sljedećem odjeljku.
73.
Međutim, smatram da odluku od 11. listopada 2018. treba poništiti već na temelju prve tvrdnje prema kojoj je njezinim donošenjem povrijeđeno pravo osobe MG na saslušanje.
B.
Žalbeni razlog koji se temelji na nezakonitosti članaka 2.2.1. i 2.2.2. Administrativnih odredbi EIB‑a
74.
U drugom dijelu trećeg žalbenog razloga MG u biti tvrdi da je Opći sud pogrešno odbio njegov prigovor nezakonitosti navedenih pravila Administrativnih odredbi EIB‑a o obiteljskim doplacima. Konkretnije, žalitelj tvrdi da je Opći sud pogrešno zaključio da tim odredbama nisu povrijeđena načela jednakog postupanja i nediskriminacije.
75.
Kao što je to EIB objasnio na raspravi, dva primjenjiva pravila Administrativnih odredbi EIB‑a tumače se na način da se, nakon što se razvedu dvije osobe koje su obje članovi osoblja zaposleni u EIB‑u, obiteljski doplaci dodjeljuju roditelju kojem je povjerena skrb nad djecom. Tim se odredbama, u njihovoj verziji primjenjivoj u to vrijeme kao i u novoj verziji, podjela obiteljskih doplataka omogućuje samo u slučaju zajedničke skrbi nad djecom. Budući da je tribunal d’arrondissement de Luxembourg (Općinski sud u Luxembourgu) odlučio povjeriti potpunu skrb nad djecom osobi A, odredbama se zahtijeva da se toj osobi dodijele i obiteljski doplaci.
76.
U pobijanoj presudi Opći sud je smatrao da se tim Administrativnim odredbama EIB‑a ne povređuje načelo jednakog postupanja jer se „situacija roditelja kojem je povjerena skrb razlikuje od situacije roditelja kojem nije povjerena skrb te se stoga Administrativnim odredbama može odrediti različito postupanje u svakoj od tih situacija” (
12
).
77.
Žalitelj se s time ne slaže. Prema njegovu mišljenju, razvedeni roditelji nalaze se u usporedivim situacijama kad je riječ o uzdržavanju njihove djece jer oboje dijele tu obvezu. Stoga bi trebali imati ista prava u pogledu obiteljskih doplataka koji služe kao pomoć u pokrivanju troškova povezanih s tim uzdržavanjem. MG tvrdi da činjenica da je jednom roditelju povjerena potpuna skrb nad djecom ne razlikuje tog roditelja od onoga kojem nije povjerena takva skrb, kad se kao kriterij u obzir uzima obveza uzdržavanja djece.
78.
Suprotno tomu, EIB tvrdi da je skrb jedini precizan kriterij na temelju kojeg se može utvrditi da osoba „stvarno uzdržava” dijete. Budući da se obiteljski doplaci dodjeljuju za uzdržavanje djeteta, Administrativne odredbe EIB‑a, u okviru kojih se skrb nad djetetom smatra odlučujućim čimbenikom, nisu diskriminirajuće.
79.
Važno je naglasiti da se načelom jednakog postupanja zahtijeva da se prema osobama u usporedivim situacijama (
13
) postupa jednako. Suprotno tomu, ako dvije osobe nisu u usporedivim situacijama, istim se načelom zahtijeva da se prema njima postupa različito, osim ako postoje objektivni razlozi da se prema njima postupa jednako (
14
).
80.
Je li razvedeni roditelj kojem je povjerena skrb nad njihovom djecom u usporedivoj situaciji s razvedenim roditeljem kojem nije povjerena skrb, nego samo ima pravo na posjećivanje vikendom i praznicima?
81.
Prva reakcija mogla bi biti da takvi roditelji nisu u usporedivoj situaciji. Roditelj kojem je povjerena potpuna skrb ipak se mora svaki dan brinuti o djeci te je njegovo vlastito vrijeme ograničeno tom svakodnevnom potrebom. S druge strane, na vrijeme kojim raspolaže roditelj kojem nije povjerena potpuna skrb tek se neznatno utječe (primjerice, svaki drugi vikend i polovicu praznika). Jednostavan primjer bio bi da roditelj kojem nije povjerena potpuna skrb može lako odlučiti navečer otići u kino, dok drugi roditelj to mora unaprijed isplanirati i možda pronaći nekoga tko će čuvati djecu. Vjerujem da bi većina ljudi smatrala da te dvije osobe nisu u usporedivim situacijama.
82.
Međutim, kad je riječ o ocjeni toga jesu li dvije osobe u usporedivim situacijama u pogledu određenih zakonskih prava, usporedivost treba ocijeniti u kontekstu pravila kojim se dodjeljuju takva prava i njegove svrhe (
15
).
83.
Obiteljski doplaci olakšavaju financijski teret koji nastaje prilikom uzdržavanja djece. Stoga imaju socijalnu svrhu koja se opravdava troškovima koji nastaju zbog trenutačne i jasne potrebe, povezane s djetetovim postojanjem i stvarnim uzdržavanjem (
16
).
84.
Taj zaključak potkrepljuje sudska praksa koja se odnosi na Uredbu (EZ) br. 883/2004 (
17
). Sud je naveo da pojam obiteljskih doplataka obuhvaća sva davanja u naravi ili novčana davanja namijenjena podmirivanju obiteljskih troškova, isključujući predujmove davanja za uzdržavanje i posebne doplatke za rođenje i posvojenje djeteta. Stoga „podmirivanje obiteljskih troškova” treba shvatiti kao da se osobito odnosi na doprinos obiteljskom proračunu čija je namjena olakšanje troškova uzdržavanja djece (
18
).
85.
Europski ombudsman iznio je slično rasuđivanje, pri čemu je u odluci iz 2017. naveo da „naknada za uzdržavano dijete, iako je dio primitaka od rada člana osoblja, nije namijenjena za uzdržavanje tog člana osoblja, nego isključivo za uzdržavanje njegova djeteta/njegove djece” (
19
).
86.
Ukratko, iako se obiteljski doplaci ne dodjeljuju kao naknada roditeljima, nego kako bi se pridonijelo razvoju i obrazovanju njihove djece, oni služe za olakšavanje financijskog tereta roditelja koji uzdržavaju djecu.
87.
Uzimajući u obzir takvu svrhu obiteljskih doplataka, odluka o tome nalazi li se roditelj kojem je povjerena potpuna skrb nad djecom u situaciji usporedivoj s onom roditelja kojem nije povjerena takva skrb donosi se na temelju kriterija pridonose li financijski oba roditelja uzdržavanju svoje djece. Stoga bi trebalo zaključiti – kao što to, prema mojem mišljenju, pravilno čini žalitelj – da se oba roditelja koja stvarno pridonose uzdržavanju svoje djece nalaze u usporedivim situacijama.
88.
Usto, u sudskoj se praksi već navodi da ništa ne sprečava da se smatra da dijete zapravo istodobno uzdržava više osoba. Prema tome, može se smatrati da dijete dvoje razvedenih dužnosnika Unije to dvoje dužnosnika zapravo istodobno uzdržava te da ono istodobno ovisi o obama roditeljima (
20
).
89.
Takva ocjena ne može ovisiti o tome komu je zakonski povjerena skrb nad djecom jer, kad se zakonska skrb povjeri jednom roditelju, to ne znači da drugi roditelj ne mora sudjelovati u troškovima uzdržavanja te djece. To ne znači ni da oba roditelja financijski ne nastavljaju pridonositi podizanju svoje djece. Naprotiv, odluka u pogledu toga nalaze li se dva razvedena roditelja u usporedivoj situaciji kad je riječ o obiteljskim doplacima uključuje pravnu i činjeničnu ocjenu. Potrebno je odgovoriti na pitanje pridonose li stvarno oba roditelja potrebama uzdržavanja svoje djece.
90.
Razvedeni roditelj kojem je povjerena potpuna skrb nad njihovom djecom i drugi razvedeni roditelj kojem nije povjerena potpuna skrb stoga su u usporedivoj situaciji kad je riječ o pravima na obiteljske doplatke ako oboje stvarno (financijski) uzdržavaju svoju djecu.
91.
Prema tome, pravilom kojim se obiteljski doplaci automatski dodjeljuju roditelju kojem je povjerena potpuna skrb nad djecom, premda oba roditelja (financijski) sudjeluju u uzdržavanju svoje djece, povređuje se načelo jednakog postupanja.
92.
Tvrdnja da su za potrebe obiteljskih doplataka situacije roditeljâ usporedive ne umanjuje konkretne poteškoće i dodatne terete s kojima se susreće roditelj kojem je povjerena skrb. Taj roditelj doista može imati dodatne financijske troškove koji proizlaze iz činjenice da djeca žive u njegovu domu (primjerice, troškovi osobe koje bi pričuvala djecu kako bi roditelj mogao otići u kino, kao što je to već spomenuto u primjeru). Međutim, postoje druga pravna sredstva kojima se konkretno mogu riješiti moguće preostale razlike između roditelja, kao što je plaćanje uzdržavanja ili čak alimentacije. No plaćanje uzdržavanja i obiteljski doplaci dva su različita pitanja (
21
).
93.
Prema tome, čak i ako je Opći sud pravilno prepoznao ta obilježja i svrhe obiteljskih doplataka, iz toga je izveo pogrešan zaključak prema kojem situacija dvaju roditelja, kad je riječ o pravu na obiteljske doplatke, nije usporediva.
94.
Stoga je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava time što je odbio prigovor nezakonitosti koji je istaknuo žalitelj uz obrazloženje da Administrativnim odredbama EIB‑a nije povrijeđeno načelo jednakog postupanja.
95.
Stoga predlažem Sudu da odluči da su prvi žalbeni razlog, drugi dio trećeg žalbenog razloga i četvrti žalbeni razlog osnovani te da ukine točku 2. izreke pobijane presude.
V. Konačna odluka o meritumu tužbe
96.
Na temelju članka 61. Statuta Suda Europske unije, Sud može, ako ukine odluku Općeg suda, sam konačno odlučiti o sporu ako stanje postupka to dopušta.
97.
Smatram da je to ovdje slučaj. Stoga nije potrebno da Sud vrati predmet na ponovno odlučivanje Općem sudu.
98.
Predlažem Sudu da poništi odluku od 11. listopada 2018. i odluku od 7. siječnja 2019., kao i sve naknadne odluke, kojima se osobi MG oduzimaju pravo na polovicu obiteljskih doplataka i izvedena financijska prava. Odluka od 11. listopada 2018. nevaljana je zbog dvaju razloga: njezinim donošenjem povrijeđeno je pravo na saslušanje i njome je povrijeđeno načelo jednakog postupanja. Odlukom od 7. siječnja 2019. nije povrijeđeno pravo na saslušanje jer je MG imao mogućnost iznijeti svoje stajalište prije njezina donošenja, ali je ona nevaljana jer je njome povrijeđeno načelo jednakog postupanja.
VI. Zaključak
99.
S obzirom na sve prethodno navedeno, smatram da bi:
–
trebalo prihvatiti prvi žalbeni razlog, drugi dio trećeg žalbenog razloga i četvrti žalbeni razlog;
–
Sud trebao ukinuti točku 2. izreke presude od 21. prosinca 2021., MG/EIB (T‑573/20, neobjavljena, EU:T:2021:915);
–
Sud trebao poništiti odluku od 11. listopada 2018. i odluku od 7. siječnja 2019., kao i sve naknadne odluke, kojima se osobi MG oduzimaju pravo na polovicu obiteljskih doplataka (uključujući osobito troškove za skrb o djeci i troškove CPE‑a koje je Europska investicijska banka neopravdano odbijala od njegove plaće do studenoga 2019.) i izvedena financijska prava (uključujući osobito porezne olakšice).
(
1
)	Izvorni jezik: engleski
(
2
)	Pobijana presuda, točke 1. do 25.
(
3
)	Točka 73. te presude
(
4
)	Presude od 4. lipnja 2020., ESVD/De Loecker (C‑187/19 P, EU:C:2020:444, t. 69. i navedena sudska praksa) i od 21. listopada 2021., Parlament/UZ (C‑894/19 P, EU:C:2021:863, t. 90.)
(
5
)	Presude od 4. lipnja 2020., ESVD/De Loecker (C‑187/19 P, EU:C:2020:444, t. 68. i navedena sudska praksa) i od 21. listopada 2021., Parlament/UZ (C‑894/19 P, EU:C:2021:863, t. 89.) (moje isticanje)
(
6
)	Presuda od 10. ožujka 2021., AM/EIB (T‑134/19, EU:T:2021:119, t. 41. i navedena sudska praksa)
(
7
)	Presuda od 9. veljače 2023., Boshab/Vijeće (C‑708/21 P, neobjavljena, EU:C:2023:84, t. 54. i navedena sudska praksa)
(
8
)	Vidjeti u tom smislu presude od 23. rujna 2020., UE/Komisija (T‑338/19, EU:T:2020:430, t. 60. i navedenu sudsku praksu) i od 30. rujna 2021., Revizorski sud/Pinxten (C‑130/19, EU:C:2021:782, t. 167.). To, naravno, ne znači da bi postupanje uprave uvijek trebalo prekidati. U sudskoj praksi priznaje se da postoje posebne situacije, kao što je provođenje nadzora, u kojima se saslušanje može održati u kasnijoj fazi (vidjeti u tom smislu presude od 18. prosinca 2008., Sopropé, C‑349/07, EU:C:2008:746, t. 41.; od 3. srpnja 2014., Kamino International Logistics i Datema Hellmann Worldwide Logistics, C‑129/13 i C‑130/13, EU:C:2014:2041, t. 54. i 55. i navedenu sudsku praksu te od 20. prosinca 2017., Prequ’ Italia, C‑276/16, EU:C:2017:1010, t. 50. i 51. i navedenu sudsku praksu). Međutim, nije se tvrdilo da je to slučaj u ovom sporu.
(
9
)	Vidjeti, primjerice, presude od 14. veljače 1990., Francuska/Komisija (C‑301/87, EU:C:1990:67, t. 31.); od 25. lipnja 2020., HF/Parlament (C‑570/18 P, EU:C:2020:490, t. 72. i navedenu sudsku praksu) i od 14. srpnja 2022., SGI Studio Galli Ingegneria/Komisija (C‑371/21 P, neobjavljenu, EU:C:2022:566, t. 82.).
(
10
)	Presude od 10. srpnja 1980., Distillers Company/Komisija (30/78, EU:C:1980:186, t. 26.); od 1. listopada 2009., Foshan Shunde Yongjian Housewares & Hardware/Vijeće (C‑141/08 P, EU:C:2009:598, t. 88. i 94.) i od 1. prosinca 2022., EUIPO/Vincenti (C‑653/20 P, neobjavljena, EU:C:2022:945, t. 48.)
(
11
)	Presude od 22. lipnja 1989., Costanzo (103/88, EU:C:1989:256) i od 4. prosinca 2018., Minister for Justice and Equality i Commissioner of An Garda Síochána (C‑378/17, EU:C:2018:979)
(
12
)	Točka 107. pobijane presude
(
13
)	Sudskom praksom ne zahtijeva se da su situacije istovjetne, samo da su usporedive. Vidjeti u tom pogledu, primjerice, presude od 27. listopada 1993., Enderby (C‑127/92, EU:C:1993:859, t. 16.) i od 16. prosinca 2008., Arcelor Atlantique et Lorraine i dr. (C‑127/07, EU:C:2008:728, t. 25.).
(
14
)	Presude od 13. prosinca 1984., Sermide (106/83, EU:C:1984:394, t. 28.) i od 4. svibnja 2023., Glavna direkcija Požarna bezopasnost i zaštita na naselenieto (Noćni rad) (C‑529/21 do C‑536/21 i C‑732/21 do C‑738/21, EU:C:2023:374, t. 52. i navedena sudska praksa)
(
15
)	Vidjeti u tom pogledu, primjerice, u području službeničkog prava presudu od 14. srpnja 2022., Komisija/VW i dr. (C‑116/21 P do C‑118/21 P, C‑138/21 P i C‑139/21 P, EU:C:2022:557, t. 127. i navedenu sudsku praksu) i općenitije u području sloboda kretanja presude od 18. srpnja 2007., Oy AA (C‑231/05, EU:C:2007:439, t. 36. i 38.) i od 17. ožujka 2022., AllianzGI‑Fonds AEVN (C‑545/19, EU:C:2022:193, t. 51. i 59. i navedenu sudsku praksu).
(
16
)	Opći sud zauzeo je isto stajalište u pobijanoj presudi u pogledu svrhe obiteljskih doplataka (vidjeti točku 102. te presude). Općenitije vidjeti prethodne presude od 27. studenoga 1980., Sorasio‑Allo i dr./Komisija (81/79, 82/79 i 146/79, EU:C:1980:270, t. 15. i 16.) i od 28. studenoga 1991., Schwedler/Parlament (C‑132/90 P, EU:C:1991:452, t. 14.).
(
17
)	Uredba Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o koordinaciji sustava socijalne sigurnosti (SL 2004., L 166, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 3., str. 160. i ispravak SL 2020., L 415, str. 88.) te sudska praksa u vezi s člankom 7. stavkom 2. Uredbe (EU) br. 492/2011 Europskog parlamenta i Vijeća od 5. travnja 2011. o slobodi kretanja radnika u Uniji (SL 2011., L 141, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 2., str. 264.)
(
18
)	Vidjeti u tom smislu presudu od 2. travnja 2020., Caisse pour l’avenir des enfants (Dijete bračnog druga pograničnog radnika) (C‑802/18, EU:C:2020:269, t. 38. i navedenu sudsku praksu).
(
19
)	Preporuka Europskog ombudsmana u pritužbi 374/2014/DR protiv Europske investicijske banke u pogledu plaćanja naknade za dijete, t. 19. Dostupna na adresi https://www.ombudsman.europa.eu/fr/recommendation/en/69347.
(
20
)	Vidjeti u tom smislu presudu od 28. studenoga 1991., Schwedler/Parlament (C‑132/90 P, EU:C:1991:452, t. 17.) i ponovljeno u presudama od 3. ožujka 1993., Peroulakis/Komisija (T‑69/91, EU:T:1993:16, t. 32.); od 12. studenoga 2002., López Cejudo/Komisija (T‑271/01, EU:T:2002:272, t. 33.) i od 10. listopada 2006., Arranz Benitez/Parlament (T‑87/04, EU:T:2006:297, t. 37.).
(
21
)	Vidjeti u tom smislu presudu od 2. travnja 2020., Caisse pour l’avenir des enfants (Dijete bračnog druga pograničnog radnika) (C‑802/18, EU:C:2020:269, t. 38. i navedenu sudsku praksu).