62023CC0440
MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA
NICHOLASA EMILIOUA
od 4. rujna 2025. (
1
)
Predmet C‑440/23
FB
protiv
European Lotto and Betting Ltd.,
Deutsche Lotto Und Sportwetten Ltd.
(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Prim’Awla tal‑Qorti Ċivili (Prvi odjel Građanskog suda, Malta))
„Zahtjev za prethodnu odluku – Sloboda pružanja usluga – Članak 56. UFEU‑a – Igranje igara na sreću – Priređivači igara na sreću sa sjedištem i odobrenjem u državi članici A koji nude internetske igre na sreću u državi članici B – Zabrana internetskih igara na sreću u nacionalnom pravu države članice B – Građanska tužba podnesena u državi članici A radi raskida ugovora o igrama na sreću i povrata uloženih uloga zbog nezakonitosti tog ugovora u skladu s pravom države članice B – Argument obrane kojim se ističe neusklađenost tog prava s člankom 56. UFEU‑a – Nadležnost sudova države članice A za ispitivanje usklađenosti prava države članice B s pravom Unije – Argument obrane kojim se ističe zlouporaba prava Unije”
I. Uvod
1.
Ovaj zahtjev za prethodnu odluku, koji je uputio Prim’Awla tal‑Qorti Civili (Prvi odjel Građanskog suda, Malta), odnosi se na tužbu koju je tom sudu podnio cesionar (stjecatelj tražbine) potrošača, koji ima uobičajeno boravište u Njemačkoj, protiv dvaju društava sa sjedištem na Malti. Tužitelj zahtijeva povrat uloga koje je taj potrošač uložio (i izgubio) kada je sudjelovao u igrama na sreću koje su nudila ta društva. U tu svrhu tvrdi da je pripadajući ugovor o igrama na sreću, zbog činjenice da su se te igre u Njemačkoj nudile protivno njemačkim pravilima o igrama na sreću, bio nezakonit i stoga ništetan. Stoga bi navedena društva trebala vratiti te uloge.
2.
Tužena društva ističu dva argumenta kojima se protive spomenutoj tužbi radi povrata. Kao prvo, predmetni ugovor o igrama na sreću zakonit je i stoga valjan. Naime, njemačka pravila o igrama na sreću ne bi se trebala primijeniti u glavnom postupku jer su u suprotnosti sa slobodom pružanja usluga iz članka 56. UFEU‑a. Kao drugo, takva tužba u svakom slučaju predstavlja zlouporabu prava Unije.
3.
Ta dva prigovora tuženika predstavljaju okosnicu pitanjâ koja je postavio sud koji je uputio zahtjev. Međutim, u skladu sa zahtjevom Suda, u ovom ću se mišljenju ograničiti na analizu (i.) dopuštenosti pitanja koja se odnose na prvi argument obrane i, u tom kontekstu, osjetljivog pitanja jesu li i u kojoj mjeri sudovi države članice (u ovom slučaju Republike Malte) nadležni za ispitivanje usklađenosti s pravom Unije pravilâ druge države članice (u ovom slučaju Savezne Republike Njemačke) i (ii.) drugog argumenta obrane.
II. Regulatorni okvir
A. Pravo Unije
4.
Člankom 6. Uredbe (EZ) br. 593/2008 (
2
) (u daljnjem tekstu: Uredba Rim I), naslovljenim „Potrošački ugovori”, određuje se:
„1.   Ne dovodeći u pitanje članke 5. i 7., ugovor koji sklopi fizička osoba u svrhu za koju se smatra da je izvan njegove struke ili profesije (potrošač) s drugom osobom koja djeluje u svojoj struci ili profesiji (poduzetnik) podliježe pravu države u kojoj potrošač ima uobičajeno boravište, pod uvjetom da poduzetnik:
[…]
(b)
bilo kojim sredstvima usmjerava takve aktivnosti na tu državu ili na više država, uključujući tu državu,
te da je ugovor obuhvaćen opsegom tih aktivnosti.
2.   Bez obzira na stavak 1., ugovorne stranke mogu odabrati mjerodavno pravo za ugovor koji ispunjava zahtjeve stavka 1. u skladu s člankom 3. Međutim, takav izbor ne može za posljedicu imati lišavanje potrošača zaštite koja mu je osigurana odredbama od kojih se ne može odstupiti sporazumom na temelju prava koje bi bilo mjerodavno na temelju stavka 1. u slučaju da mjerodavno pravo nije izabrano.”
B. Njemačko pravo
5.
U vrijeme nastanka činjenica iz glavnog postupka člankom 4. Staatsvertraga zum Glücksspielwesen in Deutschland (Državni ugovor o igrama na sreću u Njemačkoj) od 15. prosinca 2011. (u daljnjem tekstu: njemački Zakon o igrama na sreću) određivalo se:
„Stavak 1.:   Javne igre na sreću mogu se priređivati ili se u njima može posredovati samo uz dozvolu nadležnog tijela pripadajuće države. Zabranjeno je priređivanje igara na sreću bez tog odobrenja (igre na sreću bez odobrenja) kao i sudjelovanje u plaćanjima povezanima s igrama na sreću bez odobrenja.
[…]
Stavak 4.:   Zabranjeno je organiziranje javnih igara na sreću na internetu.
Stavak 5.:   Iznimno od stavka 4. savezne zemlje mogu, radi uspješnijeg postizanja ciljeva iz članka 1., dopustiti vlastitu distribuciju lutrije i posredovanje u lutriji te priređivanje sportskog klađenja na internetu [...].”
6.
Člankom 134. Bürgerliches Gesetzbucha (u daljnjem tekstu: njemački Građanski zakonik) posebno se određuje da je „pravni posao kojim se povređuje zakonska zabrana ništetan, osim ako se zakonom ne predviđa drukčije”.
7.
U članku 812. njemačkog Građanskog zakonika navodi se da je „svaka osoba koja nešto stekne bez pravne osnove na temelju činidbe druge osobe ili na bilo koji drugi način na račun druge osobe, obvezna to predati toj drugoj osobi” (
3
).
III. Činjenice, nacionalni postupak i postavljena pitanja
8.
Iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku i odgovora suda koji je uputio zahtjev na traženje pojašnjenja koje je uputio Sud proizlazi da European Lotto and Betting Ltd i Deutsche Lotto Und Sportwetten Ltd (u daljnjem tekstu zajedno: tužena društva) nude „sekundarnu lutriju” (oblik klađenja na izvlačenje lutrija koje priređuju priređivači lutrije) i igre na sreću na internetskim automatima iz njihova sjedišta na Malti. Ta društva svoju djelatnost usmjeravaju, među ostalim, prema Njemačkoj putem internetske stranice Lottoland.com. U vrijeme nastanka činjenica tužena društva imala su odobrenje za priređivanje igara na sreću koje je na temelju malteškog prava izdalo Malteško tijelo za igre na sreću (u daljnjem tekstu: MGA). Međutim, u Njemačkoj nisu imala odobrenje za priređivanje igara na sreću koje se zahtijeva na temelju njemačkog Zakona o igrama na sreću (
4
).
9.
Između 5. lipnja 2019. i 12. srpnja 2021. potrošač s uobičajenim boravištem u Erfurtu (Njemačka) (u daljnjem tekstu: igrač) sudjelovao je u „sekundarnim lutrijama” i igrama na sreću putem internetskih automata na internetskoj stranici tuženih društava. U tu je svrhu prihvatio njihove opće uvjete zapravo sklapajući ugovor o igrama na sreću s (jednim) od tih društava (
5
). Na taj je način uložio (i izgubio) znatan iznos novca.
10.
Zatim je igrač podnio Landesgerichtu Erfurt (Zemaljski sud u Erfurtu, Njemačka) tužbu protiv tuženih društava radi povrata njegovih uloga u te igre na sreću.
11.
Ugovorom sklopljenim 21. studenoga 2022., dok je taj postupak još bio u tijeku, igrač je navedenu tražbinu ustupio osobi FB. On je potom odustao od svojeg tužbenog zahtjeva.
12.
Osoba FB podnijela je 21. siječnja 2023. protiv tuženih društava tužbu radi povrata na temelju ustupa pred Prim’Awla tal‑Qorti Ċivili (Prvi odjel Građanskog suda). Osoba FB tom je prilikom tvrdila da su navedena društva u Njemačkoj nezakonito nudila igre na sreću zato što u tu svrhu nisu imala odobrenje njemačkih tijela, kao što se to zahtijeva njemačkim Zakonom o igrama na sreću. Stoga je ugovor o igrama na sreću koji je igrač sklopio bio nezakonit i kao takav ništetan na temelju članka 134. njemačkog Građanskog zakonika. U skladu s time ta su društva, na temelju članka 812. toga zakonika (stjecanje bez osnove) bila dužna vratiti uloge koje je igrač uložio.
13.
Tužena društva zahtijevala su da se tužbeni zahtjev osobe FB odbije kao neosnovan. U tom su pogledu istaknula dva argumenta obrane. Kao prvo, kao društva sa sjedištem na Malti koja posluju na temelju valjanog malteškog odobrenja za igre na sreću, zakonito su pružala svoju uslugu u Njemačkoj na temelju slobode pružanja usluga iz članka 56. UFEU‑a. Odredbe njemačkog Zakona o igrama na sreću dovodile su do neopravdanog ograničenja te slobode te ih stoga ne treba primijeniti u glavnom postupku. Stoga predmetni ugovor o igrama na sreću treba smatrati zakonitim, valjanim i provedivim. Kao drugo, takva tužba radi povrata predstavlja zlouporabu prava Unije jer je igrač dobrovoljno tražio sudjelovanje u igrama na sreću o kojima je riječ i u njima sudjelovao potpuno svjestan činjenice da su ih nudili priređivači sa sjedištem na Malti i bez odobrenja u Njemačkoj.
14.
U tim je okolnostima Prim’Awla tal‑Qorti Ċivili (Prvi odjel Građanskog suda) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Treba li [članak] 56. UFEU‑a tumačiti na način da se povreda slobode pružanja usluga općom zabranom internetskih automata za igre na sreću u državi članici potrošača (odredišna država), koja se nalaže upraviteljima internetskih kasina kojima se odobrenje izdaje i djelatnost regulira u njihovoj državi podrijetla (Malta), ne može opravdati važnim razlozima u općem interesu,
–
ako odredišna država članica istodobno dopušta sveprisutno slično igranje igara na sreću na dozvoljenim fizičkim automatima koje u igračnice i restorane postavljaju privatni subjekti, intenzivnije igranje igara na sreću u fizičkim kasinima, igranje dozvoljene nacionalne lutrije koju priređuju državni subjekti za lutrije posredstvom više od 20000 prodajnih mjesta namijenjenih javnosti i
–
ako omogućuje izdavanje dozvola za internetske igre na sreću privatnim subjektima za sportsko klađenje i klađenje na utrke konja te privatnim posrednicima za internetsku lutriju koji prodaju proizvode državne lutrije i drugih dozvoljenih lutrija,
pri čemu ta država članica, protivno presudama [Suda] Deutsche Parkinson (C‑148/15, t. 35.), Markus Stoß (C‑316/07) i Lindman (C‑42/02), očito nije pružila znanstvene dokaze o postojanju konkretnih opasnosti tih igara, koji znatno pridonose postizanju ciljeva navedenih u njezinim propisima, osobito sprečavanju problematičnog ponašanja povezanog s igrama na sreću, i da se, s obzirom na te opasnosti, ograničavanje zabrane na internetske automate za igre na sreću, za razliku od zabrane cijele ponude igara dozvoljenih za internetske i fizičke automate za igre na sreću, može smatrati prikladnim, obveznim i proporcionalnim za postizanje regulatornih ciljeva[?]
2.
Treba li članak 56. UFEU‑a tumačiti na način da mu se protivi primjena potpune zabrane internetskih kasino igara na sreću iz članka 4. stavaka 1. i 4. njemačkog Zakona o igrama na sreću ako cilj [tog zakona], u skladu s njegovim člankom 1., nije potpuna zabrana igara na sreću, nego ‚usmjeravanje prirodne sklonosti stanovništva igrama na sreću uređenim i nadziranim kanalima te sprečavanje nastajanja i širenja nedozvoljenih igara na sreću na crnim tržištima’ i ako postoji znatna potražnja igrača za internetskim automatima za igre na sreću?
3.
Treba li članak 56. UFEU‑a tumačiti na način da se opća zabrana internetskih kasino igara ne može primijeniti
–
ako su se vlade svih saveznih zemalja te države članice već složile da se protiv opasnosti povezanih s takvim ponudama internetskih igara na sreću djelotvornije može boriti primjenom sustava prethodnog službenog odobrenja nego potpunom zabranom i
–
ako su te vlade uspostavile budući regulatorni okvir i postigle dogovor o njemu odgovarajućim državnim ugovorom kojim se potpuna zabrana zamjenjuje sustavom prethodnog odobrenja
–
te ako, dok je donošenje tog budućeg propisa u tijeku, odluče dopustiti nuđenje takvih igara na sreću bez njemačke dozvole, pod uvjetom da ispunjavaju određene zahtjeve dok se ne izda njemačka dozvola,
iako se u skladu s presudom Winner Wetten [(C‑409/06)] primjena prava Unije ne može privremeno obustaviti[?]
4.
Treba li članak 56. UFEU‑a tumačiti na način da (odredišna) država članica ne može opravdati nacionalni propis važnim razlozima u općem interesu
–
ako se tim propisom potrošačima zabranjuje prekogranično klađenje dozvoljeno u drugoj državi članici (podrijetla) u odobrenim lutrijama u odredišnoj državi članici koje su ondje dozvoljena i uređena, te
–
ako je lutrija odobrena u odredišnoj državi članici, a propisom se nastoji zaštititi igrače i maloljetnike,
–
i ako se propisom o odobrenom klađenju na lutrije u državi članici podrijetla također nastoji zaštititi igrače i maloljetnike te im se pruža ista razina zaštite kao propisima o lutriji u odredišnoj državi?
5.
Treba li članak 56. UFEU‑a tumačiti na način da se tom pravilu protivi povrat uloga izgubljenih u okviru sudjelovanja u (sekundarnoj) lutriji na temelju navodne nezakonitosti transakcija koja proizlazi iz neposjedovanja dozvole u državi članici potrošača
–
ako ne postoji zakonska mogućnost ishođenja takve dozvole za privatne (sekundarne) lutrije
–
te ako to nepostojanje mogućnosti nacionalni sudovi opravdavaju navodnom razlikom između klađenja na ishod državne lutrije koju priređuje državni subjekt i klađenja na ishod državne lutrije koju priređuje privatni priređivač?
6.
Treba li članak 56. UFEU‑a tumačiti na način da mu se protivi povrat uloga izgubljenih u okviru sudjelovanja u (sekundarnoj) lutriji na temelju navodne nezakonitosti transakcija koja proizlazi iz neposjedovanja dozvole u državi članici potrošača
–
ako ne postoji zakonska mogućnost ishođenja takve dozvole za privatne (sekundarne) lutrije
–
te ako to nepostojanje mogućnosti, koje ide u korist državnih priređivača lutrije, nacionalni sudovi opravdavaju navodnom razlikom između klađenja na ishod državne lutrije koju priređuje državni subjekt i klađenja na ishod iste državne lutrije koju priređuje privatni priređivač?
7.
Treba li članak 56. UFEU‑a i zabranu zlouporabe prava (C‑423/15, Niels Kratzer) tumačiti na način da im se protivi zahtjev za povrat izgubljenih uloga koji se temelji na nepostojanju njemačke dozvole i stjecanju bez osnove ako priređivač ima dozvolu i ako njegovo poslovanje nadziru tijela druge države članice te ako su igračeva sredstva i njegovi zahtjevi u pogledu plaćanja osigurani pravom države članice u kojoj priređivač ima sjedište?”
15.
Ovaj zahtjev za prethodnu odluku od 11. srpnja 2023. podnesen je 14. srpnja 2023. Pisana očitovanja podnijeli su osoba FB, tužena društva, malteška, češka, njemačka, belgijska i talijanska vlada te Europska komisija. Iste zainteresirane strane, osim češke i talijanske vlade, bile su zastupane na raspravi održanoj 9. travnja 2025.
IV. Analiza
16.
Ovaj je predmet jedan u nizu predmeta koji se odnose na internetske igre na sreću koje nude društva sa sjedištem na Malti. U pravilu, internetske stranice koje ona vode nisu dostupne samo iz drugih država članica, nego su i (zbog naziva internetske stranice, jezika koji se na njima upotrebljavaju, oglasa i tako dalje) usmjerene na te druge države članice (kao što je u ovom slučaju riječ o Njemačkoj). Ta društva uobičajeno pružaju svoje usluge na temelju odobrenjâ za priređivanje igara koja su izdala malteška tijela, u skladu s malteškim pravom (kojim se navodno obuhvaća ponuda igara na sreću ne samo na Malti, već i s Malte). Međutim, ona nemaju odobrenje tijela ciljnih država članica za nuđenje takvih igara na njihovu državnom području, kao što se to zahtijeva pravilima o igrama na sreću tih država (ili za nuđenje igara koje su u potpunosti zabranjene u predmetnoj državi, kao što su to internetski automati za igre na sreću i „sekundarne lutrije” (
6
) o kojima je riječ u glavnom postupku).
17.
Znatan broj potrošača u tim ciljnim državama članicama sudjeluje u takvim internetskim igrama na sreću. Mnogi od njih gube znatne novčane iznose. Posljednjih su godina takvi igrači pokušali nadoknaditi svoje gubitke pokretanjem građanskih postupaka (ili angažiranjem specijaliziranih odvjetnika da to učine u njihovo ime) pred svojim „lokalnim” sudovima protiv malteških društava za priređivanje igara na sreću. U tužbi se obično navodi da je (i.) potrošač uložio i izgubio uloge na igrama na sreću na koje se primjenjuje ugovor o igrama na sreću sklopljen s jednim od tih društava; (ii.) s obzirom na to da predmetno društvo nije imalo odobrenje tijela ciljne države članice, taj je ugovor zapravo nezakonit i time, u skladu s „lokalnim” ugovornim pravom, ništetan; (iii.) u skladu s time, predmetno je društvo dužno izvršiti povrat tih uplata zbog stjecanja bez osnove na temelju „lokalnog” prava. Čini se da je tisuće takvih tužbi riješeno ili se trenutačno o njima odlučuje u Austriji i Njemačkoj (
7
). Također se čini da su dosad u većini slučajeva ti sudovi prihvatili takve zahtjeve (
8
).
18.
Nije iznenađujuće to što malteška društva za priređivanje igara na sreću osporavaju takve tužbe radi povrata. Čini se da često odbijaju postupati u skladu s presudama donesenima protiv njih jer smatraju da su te presude očito pogrešne. Za to su našla uporište u zakonodavstvu Malte. Smatrajući (i.) da ciljne države članice, time što su malteškim društvima za priređivanje igara na sreću nametnule svoja „lokalna” pravila u području priređivanja igara na sreću, neopravdano tim društvima ograničavaju slobodu pružanja usluga koja proizlazi iz članka 56. UFEU‑a i (ii.) da bi takve tužbe mogle imati poguban utjecaj na malteški sektor igara na sreću, taj je zakonodavac 12. lipnja 2023. donio zakonodavni akt pod naslovom „Prijedlog zakona 55”, kojim je malteškom Zakonu o igrama na sreću dodan novi članak 56.a. Tim se člankom u bitnome pojašnjava da su tužbe igrača kojima se dovodi u pitanje zakonitost igara koje nude malteška društva nedopuštene pred malteškim sudovima i da nijedna strana presuda kojom se takav tužbeni zahtjev prihvaća neće biti ni priznata ni izvršena na Malti, kao pitanje javnog poretka.
19.
U tom posebnom kontekstu ovaj predmet je osjetljiv jer se odnosi na tužbu radi povrata koju nije podnio igrač svojem „lokalnom” (u ovom slučaju, njemačkom) sudu, nego odvjetnik koji je tu tražbinu kupio i kojem je ona ustupljena, malteškom sudu. Na temelju argumenata obrane koje su istaknula tužena društva, taj
sud treba ispitati (i.) usklađenost njemačkog Zakona o igrama na sreću sa slobodom pružanja usluga iz članka 56. UFEU‑a i (ii.) zlouporabni karakter takvih tužbi radi povrata (
9
).
20.
Pitanja od prvog do šestog usredotočena su na prvi argument obrane. Na zahtjev Suda, u nastavku, u odjeljku A, neću razmatrati osnovanost, već samo dopuštenost tih pitanja koju osporava nekoliko vlada koje su podnijele očitovanja. Sedmo pitanje odnosi se na drugi argument obrane koji su istaknula tužena društva, u skladu s kojim tužba radi povrata poput one o kojoj je riječ predstavlja zlouporabu prava Unije. To ću ispitati u odjeljku B u nastavku.
A. Dopuštenost pitanja od prvog do šestog
21.
Malteška (ponešto iznenađujuće), njemačka i talijanska vlada osporavaju dopuštenost pitanja od prvog do šestog s obzirom na povijesne presude Suda u predmetima Foglia I (
10
) i Foglia II (
11
).
22.
Treba podsjetiti na to da se predmet u kojem su donesene te presude odnosio na spor u vezi s ugovorom između dvaju talijanskih državljana, pokrenut pred talijanskim sudom, u kojem je kao prethodno pitanje postavljeno pitanje usklađenosti francuskog poreza s člankom 95. UEEZ‑a (sadašnji članak 110. UFEU‑a). Taj je talijanski sud uputio Sudu nekoliko prethodnih pitanja kako bi mu on pomogao u ocjeni te usklađenosti. U tom je kontekstu Sud smatrao da mora pokazati posebnu opreznost kad je riječ o dopuštenosti (
12
) pitanja[â] „[...] koja su mu upućena kako bi se nacionalnom sudu omogućilo da odluči je li zakonodavstvo druge države članice u skladu s pravom [Unije]” (
13
). Nadalje, s obzirom na okolnosti predmeta (osobito činjenicu da se činilo da su se stranke glavnog postupka složile s time da francuski porez nije u skladu s pravom Unije i nisu ga pobijale pred francuskim sudovima), odbio je odgovoriti na postavljena pitanja uz obrazloženje da je taj predmet bio „postupovni mehanizam koji su stranke dogovorile” kako bi talijanski sud proveo ispitivanje nad francuskim pravom i, u tom kontekstu, „naveo Sud da se izjasni o određenim pitanjima prava [Unije] koja ne odgovaraju objektivnom zahtjevu potrebnom za rješavanje [vjerodostojnog] spora” (
14
).
23.
U ovom predmetu prigovori malteške, njemačke i talijanske vlade odnose se konkretnije na činjenicu da (1.) odluka kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku navodno ne sadržava dovoljno informacija na temelju kojih bi Sud mogao utvrditi bi li bio „potreban” njegov odgovor o usklađenosti s člankom 56. UFEU‑a pravila poput onih predviđenih njemačkim Zakonom o igrama na sreću kako bi se omogućilo sudu koji je uputio zahtjev da donese presudu u smislu članka 267. UFEU‑a; (2.) takav odgovor ni u kojem slučaju ne bi mogao biti toliko „potreban” jer sudovi jedne države članice navodno nemaju nadležnost za ispitivanje usklađenosti prava druge države članice s pravom Unije; i (3.) da, čak i da kad bi takva nadležnost postojala, glavni postupak, kao ni onaj u kojem su donesene presude Foglia I i Foglia II, navodno nije „stvaran”. Te ću prigovore redom razmotriti u odjeljcima koji slijede.
1.
Dostatnost dostavljenih informacija?
24.
Dva su aspekta prigovora koji se odnosi na navodnu nedostatnost informacija koje je pružio sud koji je uputio zahtjev, a koji je istaknula samo njemačka vlada.
25.
S jedne strane, ta vlada tvrdi da se u odluci kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku ne pojašnjava ima li zapravo osoba FB pravo na pokretanje postupka pred sudom koji je uputio zahtjev. Kao prvo, u tom zahtjevu nema indicija da je sporna tražbina za povrat zakonito ustupljena osobi FB. Suprotno tomu, čini se da se općim uvjetima koji su se primjenjivali na temeljni ugovor o igrama na sreću igračima zabranjivao ustup njihovih prava na temelju tog ugovora. Kao drugo, na temelju članka 56.a malteškog Zakona o igrama na sreću takva je tužba radi povrata nedopuštena pred malteškim sudovima (
15
). Ako bi tužbu osobe FB trebalo odmah odbaciti zbog toga što ta osoba nema pravo na tužbu, onda ne bi ni bilo potrebe za ulaženjem u meritum te tužbe, zbog čega bi prethodna pitanja postala hipotetska.
26.
U tom pogledu napominjem da je nakon zahtjeva za pojašnjenje koji je uputio Sud, sud koji je uputio zahtjev odbacio tu zabrinutost i da ništa u informacijama kojima raspolaže Sud ne upućuje na to da je zahtjev osobe FB očito nedopušten. Kao prvo, što se tiče predmetnih općih uvjeta, sud koji je uputio zahtjev nije ih smatrao implicitno problematičnima te nije u nadležnosti Suda na temelju članka 267. UFEU‑a da ispituje mogući učinak takvih ugovornih odredbi (
16
). Kao drugo, što se tiče članka 56.a malteškog Zakona o igrama na sreću, sud koji je uputio zahtjev objasnio je da je tužba osobe FB podnesena (21. siječnja 2023.) prije stupanja na snagu te odredbe (12. lipnja 2023.), da potonja nema retroaktivan učinak i da stoga ne utječe na dopuštenost te tužbe (
17
).
27.
S druge strane, njemačka vlada tvrdi da odluka kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku ne sadržava nikakvo objašnjenje razloga zbog kojeg je u glavnom postupku primjenjivo njemačko pravo. Očito je da bi odgovor na pitanja od prvog do šestog u tom pogledu bio „nepotreban” kada sud koji je uputio zahtjev ne bi morao rješavati spor u skladu s njemačkim pravom (
18
).
28.
Iako je sud koji je uputio zahtjev u tom pogledu mogao biti iscrpniji u odluci kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku, čini mi se da taj prigovor nije uvjerljiv s obzirom na (i.) činjenice navedene u tom zahtjevu i (ii.) relevantni instrument Unije kojim se uređuje to područje.
29.
Podsjećam na to da se tužbeni zahtjev osobe FB odnosi na navodnu nevaljanost spornog ugovora o igrama na sreću (na temelju njegova navodno nezakonitog predmeta), zbog čega bi tužena društva bila dužna vratiti igračeve uloge. On se u biti odnosi na građanska i trgovačka, točnije, ugovorna pitanja. Pravo koje se primjenjuje na taj tužbeni zahtjev treba utvrditi s obzirom na jedinstvena pravila iz Uredbe Rim I. U skladu s tim instrumentom, nema sumnje da različita pitanja postavljena tim tužbenim zahtjevom treba riješiti sud koji je uputio zahtjev u skladu s njemačkim pravom.
30.
Kao prvo, pitanje je li određeni ugovor nevaljan ako je njegov predmet nezakonit i dovodi li ta nevaljanost, u odnosu na svaku ugovornu stranu, do prava na povrat koristi koju su stranke primile jedna od druge pitanja su prava kojem je podložan predmetni ugovor, u skladu s člankom 10. stavkom 1. i člankom 12. stavkom 1. točkom (e) Uredbe Rim I, a na sporni ugovor o igrama na sreću primjenjuje se njemačko pravo u skladu s člankom 6. stavkom 1. navedene uredbe (
19
). Taj zaključak ne mijenja činjenica da, kao što je to njemačka vlada istaknula pred sudom, opći uvjeti koji se primjenjuju na taj ugovor upućuju na malteško pravo (
20
).
31.
Kao drugo, čini mi se jasnim da, kako bi se utvrdilo je li sporni ugovor o igrama na sreću doista imao nezakonit predmet, treba uzeti u obzir zabrane utvrđene zakonom države u kojoj se taj ugovor trebao izvršavati. U ovom je slučaju bila riječ o Njemačkoj. Iako su tužena društva pružala svoje usluge priređivanja igara na sreću s Malte, igrač je te usluge primao u Njemačkoj, gdje je igrao predmetne igre na sreću i ulagao uloge o kojima je riječ (
21
). Očito je da sud koji je uputio zahtjev, kako bi riješio spor, u obzir mora uzeti njemački Zakon o igrama na sreću.
32.
Osim toga, prema mojem mišljenju, taj bi zaključak bio isti i da se na sporni ugovor o igrama na sreću primjenjivalo malteško pravo (
22
). Naime, člankom 9. stavkom 3. Uredbe Rim I omogućuje se sudu pred kojim se vodi spor o ugovoru da prizna učinak „[pravila neposredne primjene]” (
23
) prava države u kojoj obveze koje proizlaze iz ugovora moraju biti ili su izvršene, u mjeri u kojoj t[a pravila neposredne primjene] provedbu ugovora čine nezakonitom”, neovisno o pravu kojem podliježe ugovor. Pravila poput onih predviđenih njemačkim Zakonom o igrama na sreću, kojima se nastoje postići ciljevi javnog poretka, a koja su bitna u skladu s nacionalnim zakonodavstvom (vidjeti točku 70. ovog mišljenja) i kojima se, radi zaštite tih ciljeva, uređuju sve transakcije igranja koje se odvijaju (ili se smatra da se odvijaju) na državnom području, lako se kvalificiraju kao „pravila neposredne primjene”. Nadalje, iako sudovi država članica pred kojima je pokrenut postupak u načelu raspolažu određenom marginom prosudbe kada je riječ o „priznavanju učinka” takvih „pravila neposredne primjene” (
24
), čini mi se da bi, u slučaju pozivanja na nezakonitost određenog ugovora zbog toga što se njime povređuju takva „pravila”druge države članice (kao u ovom predmetu), ti sudovi u načelu trebali postupati na taj način. Provedba tih „pravila” opipljiv je dokaz iskrene suradnje među državama članicama, koja je opravdana s obzirom na „poseban odnos” kojim su povezane.
2.
Nadležnost sudova države članice za ispitivanje usklađenosti prava druge države članice s pravom Unije
33.
U ovom je predmetu jasno (i nesporno) da je sud koji je uputio zahtjev, malteški sud, nadležan za odlučivanje o tužbi osobe FB na temelju instrumenta Unije kojim se uređuje nadležnost sudova država članica u takvim građanskim i trgovačkim stvarima, odnosno Uredbe (EU) br. 1215/2012 (
25
) (Uredba Bruxelles I.a), osobito članka 4. stavka 1. (
26
). Međutim, kako je to objašnjeno u prethodnom odjeljku, u skladu s Uredbom Rim I navedeni sud to mora učiniti u skladu s njemačkim pravom. Tu je zapravo riječ o prilično čestoj situaciji u području slobode, sigurnosti i pravde.
34.
Što se tiče osnovanosti tužbenog zahtjeva osobe FB, jednako je jasno da, ako sud koji je uputio zahtjev u ovom predmetu primijeni zabranu internetskih igara na sreću predviđenu njemačkim Zakonom o igrama na sreću, taj bi sud trebao smatrati sporni ugovor o igrama na sreću nezakonitim i stoga ništetnim, kao što to tvrdi osoba FB (što može dovesti do prava na povrat igračevih uloga) (
27
).
35.
Međutim, podsjećam na to da tužena društva u svojoj obrani tvrde da je ta zabrana (u mjeri u kojoj se primjenjuje na priređivače igara na sreću poput njih, koji imaju sjedište i odobrenje [za priređivanje igara] u drugim državama članicama) protivna članku 56. UFEU‑a. Slijedom toga, sud koji je uputio zahtjev treba (i.) ne primijeniti relevantne odredbe njemačkog Zakona o igrama na sreću, (ii.) smatrati logičnom posljedicom da je sporni ugovor zakonit i valjan te (iii.) odbiti tužbeni zahtjev osobe FB.
36.
To je razlog zbog kojeg se pitanje usklađenosti ističe pred sudom koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku (u smislu međunarodnog privatnog prava). Naime, s obzirom na to da je izvršivost zabrane utvrđene njemačkim Zakonom o igrama na sreću preduvjet za tužbu osobe FB, taj bi sud, sasvim logično, to pitanje trebao rješavati prvo, kako bi zatim u skladu s njime rješavao glavna pitanja, odnosno pitanje je li ugovor o igrama na sreću valjan i može li stoga osoba FB imati pravo na povrat uloženih uloga. Iz navedenoga proizlaze pitanja od prvog do šestog.
37.
Međutim, talijanska vlada smatra da sudovi jedne države članice nisu nadležni za ispitivanje usklađenosti prava druge države članice s pravom Unije, čak ni u obliku prethodnog pitanja (u smislu međunarodnog privatnog prava) u građanskom ili trgovačkom sudskom postupku između pojedinaca. To bi mogli činiti samo sudovi države članice čije je zakonodavstvo sporno. U skladu s time, sud koji je uputio zahtjev, malteški sud, morao bi smatrati da je njemački Zakon o igrama na sreću u skladu s pravom Unije (dok njemački sudovi ne odluče drukčije).
38.
Naravno, kad bi to bio slučaj, pitanja od prvog do šestog bila bi isključivo hipotetska. Stoga u ovom predmetu Sud treba riješiti to pitanje nadležnosti. Osim toga, sudska praksa Suda u tom pogledu nije u potpunosti jasna. U presudama Foglia I i Foglia II činilo se da je Sud skeptičan u pogledu ideje da bi sudovi država članica mogli ispitivati usklađenost prava druge države članice s pravom Unije. Međutim, iako je Sud naveo da će biti „posebno oprezan” u odnosu na dopustivost zahtjeva za prethodnu odluku koji se u tu svrhu upućuju, nije izričito zanijekao nadležnost nacionalnih sudova za provedbu takvog ispitivanja. Zapravo, u nekoliko predmeta, kako prije tako i nakon tih dviju presuda, Sud je, prihvativši takve zahtjeve za prethodnu odluku, implicitno priznao da sudovi država članica takvu nadležnost imaju (
28
). U svojoj presudi Eau de Cologne & Parfümerie‑Fabrik 4711 (
29
) Sud je čak naveo da sud države članice može postaviti pitanja „svrha kojih je da [mu] se omogući da utvrdi [...] usklađenost s pravom [Unije] odredbi države članice koja nije država suda koji traži donošenje odluke”. Međutim, Sud nikada nije izričito razmatrao pitanje nadležnosti koje se nalazi u pozadini.
39.
Ovim se predmetom Sudu pruža idealna prilika da pojasni da sudovi država članica nisu samo nadležni, već i dužni ispitati usklađenost prava drugih država članica s pravom Unije kada se to pitanje pojavljuje kao prethodno pitanje (u smislu međunarodnog privatnog prava) u građanskom ili trgovačkom sporu koji se pred njima vodi (a). Međutim, ti sudovi moraju iskazati suzdržanost prilikom izvršavanja te nadležnosti (b).
a)
Sudovi država članica nadležni su za ispitivanje usklađenosti prava druge države članice s pravom Unije
40.
Prema mojem mišljenju, takva nadležnost država članica nalazi uporište u općim načelima materijalnog prava Unije (1.) i međunarodnog privatnog prava Unije (2.), što se ne dovodi u pitanje ni međunarodnim javnim običajnim pravom (3.) ni zabrinutošću u pogledu zaštite prava na obranu države članice čije se pravo primjenjuje na spor (4.) ni primjenjivošću navedene nadležnosti (5.).
1) Opća načela materijalnog prava Unije
41.
Sud je u svojoj povijesnoj presudi Van Gend en Loos (
30
) utvrdio načelo prema kojem odredbe prava Unije koje su dovoljno jasne, precizne i bezuvjetne imaju izravan učinak i kao takve „stvara[ju] [...] prava” na koja se pojedinci mogu pozivati pred sudovima država članica, čak i u okviru sporova između pojedinaca. Sudovi država članica pred kojima se vodi takav spor dužni su donositi odluke u skladu s tim odredbama. Nadalje, ako se stranka poziva na faktičku neusklađenost nacionalnog pravila, u načelu primjenjivog na spor, s takvom odredbom prava Unije koja ima izravan učinak, iz ustaljene sudske prakse proizlazi da od presude Simmenthal (
31
), na temelju načela nadređenosti prava Unije, ti sudovi nisu samo nadležni, već su i dužni ispitivati tu usklađenost i, ako se utvrdi nesuglasje, ne primijeniti to nacionalno pravilo u okviru spora koji se pred njima vodi. Tim se dvama načelima nastoji osigurati zaštita pravâ pojedinaca na temelju prava Unije i njegova ujednačena primjena u državama članicama.
42.
Sa stajališta tih načela i logike na kojoj počivaju, ne vidim razloga za izdvajanje situacije o kojoj je riječ u ovom predmetu, u kojoj je sud države članice pozvan odlučiti u građanskom i trgovačkom sporu u skladu s pravom druge države članice. Pred tim bi se sudovima u takvom slučaju pojedinci trebali moći i pozivati na svoja prava koja proizlaze iz izravnog učinka prava Unije (
32
). Iz toga proizlazi da, u slučaju navodnog nesuglasja između pravila druge države članice i odredbi prava Unije s izravnim učinkom, sud pred kojim se vodi postupak ima nadležnost i dužan je, kada je to nužno za ishod predmeta, rješavati to pitanje i, u slučaju utvrđene neusklađenosti, ne primijeniti predmetna pravila. Ako to nije slučaj, ta bi se prava mogla uskratiti u okviru postupka.
43.
Primjerice, u ovom predmetu nije sporno da članak 56. UFEU‑a, na koji se pozivaju tužena društva pred sudom koji je uputio zahtjev, ima izravan učinak, čak i u okviru sporova između pojedinaca (
33
). U slučaju da sud koji je uputio zahtjev ispita usklađenost njemačkog Zakona o igrama na sreću s člankom 56. UFEU‑a i utvrdi da postoji nesuglasje među tim odredbama, taj bi sud mogao zaštititi prava koja tužena društva imaju na temelju Ugovora (i.) neprimjenjivanjem tog zakona, (ii.) utvrđivanjem, u skladu s time, da je sporni ugovor o igrama na sreću valjan i (iii.) odbijanjem tužbenog zahtjeva osobe FB kao neosnovanog (
34
). Suprotno tomu, kad taj sud ne bi imao takvu ovlast (i obvezu) ispitivanja, tuženim bi se društvima u cijelosti oduzela njihova glavna obrana u odnosu na zahtjev osobe FB. Naime, budući da taj sud u skladu s trenutačnim stanjem prava Unije ne bi mogao njemačkim sudovima ni postaviti prethodno pitanje o valjanosti njemačkog Zakona o igrama na sreću, bio bi dužan smatrati da je to pravo u skladu s pravom Unije i u skladu s time donijeti odluku. Stoga bi se navedeni tužbeni razlog mogao usvojiti unatoč mogućim pravima na temelju prava Unije (
35
).
44.
Suprotno bi rješenje također moglo ugroziti ujednačenu primjenu prava Unije. Ako bi usklađenost nacionalnih pravila s pravom Unije mogli ispitivati samo sudovi te države, to bi u praksi značilo da bi se primjena tog prava u potpunosti razlikovala ovisno o tome je li isti građanski i trgovački spor pokrenut pred sudovima države članice o kojoj je riječ ili u drugoj državi članici.
2) Opća načela međunarodnog privatnog prava Unije
45.
Što se tiče međunarodnog privatnog prava Unije, podsjećam na to da su, na temelju načela kojima se uređuju sukobi nadležnosti u građanskim i trgovačkim stvarima u skladu s Uredbom Bruxelles I.a, kada su sudovi države članice na temelju te uredbe nadležni za odlučivanje u sporu (kao što je to sud koji je uputio zahtjev u ovom predmetu), ti sudovi u načelu također nadležni za odlučivanje o svim prethodnim pitanjima (u smislu međunarodnog privatnog prava) (
36
) koja bi se mogla postaviti u okviru tog spora (
37
). Oni su pored toga dužni izvršavati tu nadležnost. Ne mogu odbiti odlučivanje u sporu ili nekim njegovim relevantnim aspektima (
38
). Obama se načelima nastoji strankama osigurati dobro sudovanje i pravna sigurnost.
46.
S obzirom na ta načela, ne vidim razloga za drukčiji pristup prethodnom pitanju (u smislu međunarodnog privatnog prava) vezano za usklađenost prava druge države članice s pravom Unije. Sudovi država članica koji su na temelju Uredbe Bruxelles I.a nadležni za odlučivanje u sporu u kojem se postavlja takvo pitanje, na temelju tog instrumenta, nadležni su i za odlučivanje o tom prethodnom pitanju te moraju tako postupati kada je to nužno za ishod predmeta.
47.
Sa stajališta sukoba zakona ishod je isti. Naime, kada sud države članice na temelju pravila iz Uredbe Rim I treba u sporu „primijeniti” pravo druge države članice, više mehanizama predviđenih tom uredbom omogućuje, ili čak obvezuje, taj sud da, kada je to relevantno, ispita usklađenost tog nacionalnog prava s pravom Unije i da, u slučaju sukoba, nacionalno pravo izuzme iz primjene.
48.
Kao prvo, takva se ovlast (i obveza) suda pred kojim se vodi postupak može smatrati svojstvenom zadaći „primjene” određenog prava na spor. Naime, kada se pravilima te uredbe određeno strano pravo odredi kao „primjenjivo”, njima se upućuje na cjelokupan strani pravni poredak. Sud pred kojim se vodi postupak mora, s obzirom na različita pravila koja čine taj pravni poredak i njihovu hijerarhiju, donijeti odluku u sporu koja u najvećoj mogućoj mjeri odražava ishod do kojeg bi došlo u postupku pred sudom druge države (
39
). To je ključno za interese ciljeva pravne sigurnosti i međunarodne usklađenosti odluka iz Uredbe Rim I (
40
).
49.
Nedvojbeno, kada je Uredbom Rim I. pravo države članice određeno kao primjenjivo na spor, pravo Unije je sastavni dio pravnog poretka o kojem je riječ i nalazi se na vrhu hijerarhije. Sud te države, ako bi trebao odlučiti u sporu, bio bi obvezan (kao što je objašnjeno u točki 41. ovog mišljenja) ispitati i ne primijeniti sporni akt nacionalnog zakonodavstva. Stoga sud pred kojim je pokrenut postupak mora učiniti isto (
41
).
50.
Kao drugo, sud pred kojim se vodi postupak može ispitati usklađenost pravila druge države članice s pravom Unije te ih u slučaju neusklađenosti izuzeti iz primjene na temelju odredbe o javnom poretku utvrđene člankom 21. Uredbe Rim I.
51.
Naime, tom se odredbom omogućuje sudu pred kojim se vodi postupak da ne primijeni određeni zakon ako bi primjena tog prava bila „očito nespojiva s javnim poretkom (ordre public) države u kojoj se vodi postupak”. Očito, upravo kao što je pravo Unije dio pravnog poretka države članice čije je pravo određeno kao mjerodavno za predmet (u ovom predmetu Savezne Republike Njemačke), ono je također sastavni dio pravnog poretka suda pred kojim se vodi postupak (u ovom predmetu malteškog pravnog poretka). Stoga se izuzimanje iz primjene neusklađenih nacionalnih pravila na temelju te odredbe opravdava „očitom neusklađenošću” s pravom Unije (ili barem s određenim odredbama koje se smatraju bitnima za pravni poredak Unije) (
42
).
52.
Naposljetku, ako se pred sudom koji je uputio zahtjev upućuje na pravila druge države članice kao na „pravila neposredne primjene” na temelju članka 9. stavka 3. Uredbe Rim I, taj sud ima punu diskrecijsku ovlast za ispitivanje usklađenosti tih pravila s pravom Unije i, u slučaju neusklađenosti, na odbijanje „priznavanja učinka” tih pravila.
3) Međunarodno javno običajno pravo
53.
Suprotno onomu što se ponekad tvrdi u pravnoj teoriji, smatram da se nadležnošću (i obvezom) sudova država članica da ispituju usklađenost prava drugih država članica s pravom Unije, kada se to pitanje postavlja kao prethodno pitanje (u smislu međunarodnog privatnog prava) u građanskom i trgovačkom sporu, ne povređuje međunarodno javno običajno pravo. Konkretno, ne postoji nezakonito zadiranje u nadležnost sudova druge države članice (
43
).
54.
Jasno je da sudovi jedne države članice ne mogu, u skladu s načelom nezadiranja u nadležnosti, donijeti odluku kojom se poništava pravo druge države članice zbog neusklađenosti s pravom Unije niti proglasiti neusklađenost uz učinke erga omnes u tom pogledu. Razlog za to je očit: sudovi jedne države ne mogu poništiti akte koje je donijelo tijelo druge države (u ovom slučaju zakonodavca). Isključivu materijalnu nadležnost u tom pogledu, na temelju međunarodnog javnog prava, imaju sudovi države u kojoj se nalazi to tijelo (
44
). Slijedom toga, u ovom slučaju malteški sudovi nisu mogli valjano donijeti odluku kojom se njemački Zakon o igrama na sreću proglašava neusklađenim s pravom Unije uz učinke erga omnes. To bi mogli učiniti samo njemački sudovi.
55.
Međutim, kada sudovi jedne države članice ispituju usklađenost prava druge države članice s pravom Unije u okviru prethodnog pitanja (u smislu međunarodnog privatnog prava) u građanskom i trgovačkom sporu koji se pred njima vodi, oni samo provode takvo ispitivanje i, u slučaju neusklađenosti, izuzimaju iz primjene neusklađena pravila u sporu o kojem je riječ, isključivo radi donošenja odluke o meritumu zahtjeva o kojem je riječ. Tom se odlukom utvrđuju privatna prava stranaka i ona kao takva imaju samo učinak inter partes. Njome se ne namjerava utjecati na valjanost prava druge države članice. Poštuje se isključiva nadležnost sudova te države (
45
).
56.
Radi potpunosti podsjećam na to da su države članice pristupanjem Europskoj uniji i odlukom o sudjelovanju u prostoru slobode, sigurnosti i pravde pristale na poštovanje prava Unije. Također su pristale i na to da o građanskim i trgovačkim sporovima na koje se primjenjuju „njihova” pravila (na temelju Uredbe Rim I) mogu odlučivati sudovi drugih država članica (na temelju Uredbe Bruxelles I.a). S obzirom na obrazloženja iz prethodnih dvaju odjeljaka, to znači da su države članice implicitno pristale i na to da usklađenost „njihovih” pravila ti drugi sudovi ispituju kao prethodno pitanje (u smislu međunarodnog privatnog prava) u takvom sporu.
4) Prava na obranu države članice o kojoj je riječ
57.
Čini se da je Sud u svojoj presudi Foglia II izrazio zabrinutost zbog toga što se, u slučaju da sudovi jedne države članice moraju ispitati usklađenost prava druge države članice s pravom Unije u okviru spora između pojedinaca, prava na obranu druge države članice ne mogu prikladno zajamčiti jer ona nije zastupana pred sudovima prve države članice (
46
). Na tom je aspektu ustrajalo nekoliko vlada koje su podnijele očitovanja Sudu u ovom predmetu. Konkretno, istaknule su da je, prema sudskoj praksi Suda, kada pojedinac tvrdi da se aktom nacionalnog zakonodavstva ograničava sloboda pružanja usluga na temelju članka 56. UFEU‑a, na dotičnoj državi članici da dokaže da je to nacionalno pravo objektivno opravdano i proporcionalno (
47
). Međutim, u slučaju poput onoga u ovom predmetu ona to ne bi mogla učiniti.
58.
Najprije želim naglasiti da se sudska praksa Suda tu odnosi na teret dokazivanja u postupcima protiv države članice zbog povrede prava slobodnog kretanja u skladu s pravom Unije (neovisno o tome je li riječ o postupku zbog povrede ili postupku pred nacionalnim sudovima). Nasuprot tomu, ako se takvo pitanje postavi podredno u okviru spora između pojedinaca, teret dokazivanja predstavlja postupovno pitanje, prepušteno lex fori (
48
).
59.
Nakon ovog pojašnjenja, smatram da ne postoji stvarno pitanje prava na obranu dotične države članice (
49
).
60.
Kao prvo, prilično je uobičajeno da država nije zastupljena u postupcima između pojedinaca u kojima se pitanje valjanosti nacionalnog prava postavlja podredno. Očito je da ni njemačka vlada u ovom slučaju ne bi bila zastupana čak i da se postupak vodio pred nekim od njezinih nacionalnih sudova. To se opravdava činjenicom da, podsjećam, odluka koju treba donijeti ima samo učinke inter partes i stoga neće obvezivati tijela te države članice.
61.
Kao drugo, pored činjenice da mogućnost intervencije dotične države članice pred sudovima pred kojima se vodi postupak može postojati na temelju postupovnog prava koje primjenjuju ti sudovi (
50
), prethodnim postupkom na temelju članka 267. UFEU‑a nudi se prikladno i dostatno jamstvo zaštite interesa te države članice.
62.
U tom pogledu smatram da je, kada se pred sudovima jedne države članice vodi građanski ili trgovački spor, koji treba riješiti uzimajući u obzir pravo druge države članice, a jedna stranka osporava usklađenost primjenjivog nacionalnog prava s pravom Unije, uputno da ti sudovi upute zahtjev za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a. Kada se uputi takav zahtjev za prethodnu odluku, dotična država članica ima pravo podnijeti pisana i usmena očitovanja, čak i ako nije stranka glavnog postupka. Prema mojem mišljenju, nije relevantna činjenica da ta država u okviru tog postupka ne raspolaže širim mogućnostima obrane koje su dostupne u okviru kontradiktornog postupka na temelju članka 258. UFEU‑a. Naime, kao što je to Sud više puta priznao, ta su dva postupka bitno različita (
51
).
5) Praktičnost takve nadležnosti
63.
Zainteresirane strane koje su bile zastupane na raspravi također su, na zahtjev suda, raspravljale o tome jesu li sudovi jedne države članice, s praktičnog stajališta, prikladni za ispitivanje usklađenosti pravilâ druge države članice s pravom Unije. Osim jezičnih i kulturoloških razlika, tim sudovima može biti teško sa sigurnošću utvrditi sadržaj tih pravila. Neusklađenost s pravom Unije može se pretpostaviti zbog nesavršenog poznavanja tih pravila.
64.
Lako je uvidjeti odakle proizlaze te dvojbe. U postupovnim pravilima sudova država članica tradicionalno se smatra da se strano pravo razlikuje od „vlastitog” prava. U tom se pogledu ne primjenjuje načelo iura novit curia. Ne pretpostavlja se da su ti sudovi upoznati s pravom drugih država. Stoga oni tradicionalno od stranaka koje se pozivaju na strano pravo zahtijevaju da dokažu sadržaj tog prava kao činjenicu. Međutim, te stranke to obično ne čine objektivno ni pouzdano. Umjesto toga, one većinom predstavljaju strano pravo na pristran način, služeći se pisanim izjavama danim pod prisegom (affidavit) koje su sastavili stručnjaci koje su one angažirale i platile (
52
). Te su poteškoće, u određenoj mjeri, prisutne u predmetu glavnog postupka (
53
).
65.
Međutim, ta se zabrinutost može ublažiti.
66.
Prema mojem mišljenju, pitanje kako utvrditi sadržaj mjerodavnog prava u bitnome je obuhvaćeno postupovnim pravilima svake države članice. Međutim, takvim se postupovnim pravilima ne može uskratiti effet utile pravnim pravilimâ o sukobu zakona utvrđenih Uredbom Rim I. Kako bi se strano pravo vjerodostojno „primijenilo”, kao što se to zahtijeva Rimom I, i kako bi se dosegli ciljevi pravne sigurnosti i međunarodne usklađenosti odluka koja se na temelju te uredbe nastoji postići, strano pravo treba pravilno utvrditi. Prema mojem mišljenju, to podrazumijeva stupanj dužne pažnje suda pred kojim se vodi postupak, osobito kada se dovodi u pitanje usklađenost tog stranog prava s pravom Unije.
67.
U tom pogledu napominjem da pristup sudova jedne države članice zakonima drugih država članica postaje sve jednostavniji u području slobode, sigurnosti i pravde. Sve je više zakona i odluka lako dostupno na internetu (osobito zahvaljujući portalu e‑pravosuđe i sustavu europskog identifikatora sudske prakse (European case‑law identifier (ECLI)). Nadalje, različiti mehanizmi suradnje, osobito (i.) Europska konvencija o obavijestima o stranom pravu, sklopljena u Londonu 7. lipnja 1968. i (ii.) Europska pravosudna mreža u građanskim i trgovačkim stvarima, omogućuju tim sudovima da dobiju pojašnjenja o sadržaju tog prava od tijela države članice čije se pravo primjenjuje na spor (
54
). Naime, smatram da ti sudovi, u slučaju dvojbe u vezi sa sadržajem tog prava, navedene mehanizme moraju primijeniti na temelju načela lojalne suradnje (te im tijela dotične države članice u tom pogledu moraju pomoći na odgovarajući način).
b)
Sudovi država članica moraju pokazati suzdržanost prilikom izvršavanja nadležnosti o kojoj je riječ
68.
Iako su sudovi država članica nadležni za ispitivanje usklađenosti prava drugih država članica s pravom Unije u okviru zahtjeva za prethodnu odluku (u smislu međunarodnog privatnog prava), razlozi legitimnosti (1.) i uzajamnog povjerenja (2.) jamstva su da će ti sudovi pokazati određenu suzdržanost u tom pogledu.
1) Poteškoće u vezi s nedostatkom legitimnosti
69.
Kao što to navodi Komisija, ispitivanje usklađenosti prava druge države članice s pravom Unije nije uvijek isto. Ponekad se neko područje uskladi ili ujednači pravom Unije, a da se pritom državi članici nije ostavila margina prosudbe. Neusklađenost se u ovom predmetu utvrđuje samom činjenicom da je određeno nacionalno pravilo obuhvaćeno područjem primjene predmetnog instrumenta prava Unije, a da taj instrument ne sadržava ili ne dozvoljava takvo pravilo (
55
). Ponekad se pravom Unije nacionalnim tijelima ostavlja određena diskrecijska ovlast za zakonodavstvo, no njezine granice u potpunosti ovise o zajedničkim standardima koji su utvrđeni pravom Unije (kao što je to daje li se određenim rokom nekoj stranci dovoljna margina za djelotvornu obranu u skladu s člankom 47. Povelje) (
56
).
70.
Suprotno tomu, u drugim se područjima pravom Unije nacionalnim tijelima priznaje znatna diskrecijska ovlast. To je obično slučaj kada se pravom Unije predviđa samo negativno usklađivanje. Primjerice, u ovom slučaju nije sporno da se njemačkim Zakonom o igrama na sreću ograničava sloboda pružanja usluga u skladu s člankom 56. UFEU‑a. Međutim, takvo nacionalno zakonodavstvo dopušteno je ako je (i.) opravdano važnim razlogom u općem interesu (što je također očito ovdje slučaj jer je cilj tog zakona sprečavanje prijevare, ovisnosti o igrama na sreću itd.) i (ii.) proporcionalno cilju koji se želi postići (što je doista srž pitanja usklađenosti).
71.
Osim toga, kao što to navode češka, belgijska i talijanska vlada, Sud je oduvijek priznavao da je „zakonodavstvo o igrama na sreću jedno od područja u kojima postoje znatne moralne, vjerske i kulturne razlike među državama članicama”. Stoga načelno svaka država članica raspolaže širokom diskrecijskom ovlašću za uređenje tog područja u skladu s vlastitim, među ostalim, povijesnim, kulturnim, gospodarskim i sociopolitičkim značajkama. Proporcionalnost donesenih mjera trebala bi se ispitati s obzirom na te značajke (
57
).
72.
U tom je pogledu osnovan argument koji je istaknula talijanska vlada, prema kojem takvo ispitivanje najbolje mogu provesti sudovi dotične države članice. Kao sastavni dio nacionalnog pravnog poretka, uz najopsežnije poznavanje situacije u toj državi članici, oni mogu bolje razumjeti ocjenu suprotstavljenih interesa koje provodi zakonodavac (
58
). Suprotno tomu, sudovi druge države članice nisu u najboljem položaju da to čine. Zapravo bi se lako moglo reći da im nedostaje legitimnost za ispitivanje takvih suverenih odluka druge države (
59
).
73.
U ovom predmetu prigovor legitimnosti dobiva na snazi ako se uzme u obzir očita razlika u pristupu (i interesima) dviju država članica o kojima je riječ: s jedne strane Republike Malte, kao države u kojoj pružatelji usluga internetskog igranja igara na sreću imaju sjedište i koja donosi zakonodavstvo koje je povoljno za tu djelatnost; s druge strane Savezne Republike Njemačke, kao primatelja koji navedene internetske usluge ne želi primiti. Nadalje, ne može se zanemariti posebnost konteksta ovog predmeta, na koju se podsjeća u točkama 16. do 18. ovog mišljenja. S obzirom na navedene čimbenike, zamisao da bi malteški sud ispitivao proporcionalnost njemačkog zakona o igrama na sreću mnogima bi zvučala neprimjereno.
74.
Međutim, smatram da se ta zabrinutost može ublažiti ako sudovi države članice koji upućuju zahtjev za prethodnu odluku pokažu određenu suzdržanost prilikom obavljanja takvog ispitivanja. Kao prvo, trebali bi ozbiljno uzeti u obzir diskrecijsku ovlast koju uživa strani zakonodavac i, s obzirom na njihovo ograničeno razumijevanje konteksta i ograničenu legitimnost, izuzeti iz primjene pravo druge države članice samo u slučaju očite neusklađenosti s pravom Unije (na primjer, kada je sudska praksa Suda ustaljena, sveobuhvatna i jasna u pogledu toga kako država članica može i ne može postupati u određenim područjima). Naravno, što je očitija disproporcionalnost predmetnih pravila, tim je manja mogućnost kritiziranja stranog suda za nelegitimno postupanje (
60
). U tu svrhu, kao što je sam to pojasnio u ovom mišljenju, primjereno je da se ti sudovi obrate Sudu na temelju članka 267. UFEU‑a kako ne bi do tako drastičnog zaključka došli sami i kako bi se državu članicu o kojoj je riječ propisno saslušalo.
2) Uzajamno povjerenje
75.
Prema mojem mišljenju, u prilog tom pristupu govore razlozi uzajamnog povjerenja. U tom pogledu podsjećam na to da se načelom uzajamnog povjerenja, koje je od temeljne važnosti u pravu Unije, od svake države članice, osim u iznimnim okolnostima, zahtijeva, osobito što se tiče područja slobode, sigurnosti i pravde, da smatra da sve ostale države članice poštuju pravo Unije (
61
).
76.
Stoga, kada su pozvani da primijene pravo druge države članice u građanskom i trgovačkom sporu na temelju Uredbe Rim I, sudovi jedne države članice dužni su pretpostaviti da je predmetno pravo u skladu s pravom Unije. Iako ta pretpostavka nije neoboriva (
62
), ona bi trebala biti jaka, jer bi se inače uzajamno povjerenje dovelo u pitanje. Stoga bi se pravo druge države članice trebalo ispitivati samo u slučaju jasna dokaza o neusklađenosti s pravom Unije (
63
) te bi ga trebalo izuzeti iz primjene samo ako je nakon ispitivanja očita neusklađenost s potonjim pravom.
77.
Želim iznijeti posljednju napomenu o tom pitanju. Kao što to navodi belgijska vlada, kada su sudovi države članice koja je donijela osporavana pravna pravila već donijeli odluke o njihovoj usklađenosti s pravom Unije (
64
), načelom uzajamnog povjerenja zahtijeva se od sudova druge države članice, pred kojima se podredno pokrenuo postupak u vezi s tim pitanjem, da u okviru vlastitog ispitivanja tog pitanja uzmu u obzir razloge na kojima se takve odluke temelje (
65
). U ovom predmetu sud koji je uputio zahtjev stoga ne može zanemariti činjenicu da su njemački sudovi već (kao što se čini) presudili da je njemački Zakon o igrama na sreću u skladu s člankom 56. UFEU‑a. On bi mogao drukčije presuditi samo nakon pažljivog razmatranja rasuđivanja njemačkih sudova.
3.
Navodna „namještena” narav spora
78.
Posljednji prigovor koji treba ispitati odnosi se na navodnu „namještenu” narav spora iz glavnog postupka. Prema mišljenju talijanske vlade, taj spor može biti „postupovni mehanizam koji su stranke dogovorile” kojim se dovodi u pitanje usklađenost njemačkog Zakona o igrama na sreću s pravom Unije.
79.
U tom je pogledu Sudu potrebno uputiti nekoliko riječi opreza.
80.
Mogu shvatiti nevoljkost Suda da u predmetima u kojima su donesene presude Foglia I i Foglia II pomogne talijanskom sudu u ispitivanju usklađenosti francuskog poreznog zakonodavstva s pravom Unije. Osim prigovora o kojima se razlagalo u prethodnim odjeljcima, u vezi s tim potrebno je naglasiti jedan važan aspekt. U više sam navrata naveo da u sporu između pojedinaca odluke sudova države imaju učinke samo inter partes, što pridonosi tomu da se takvo ispitivanje prava druge države članice smatra dopuštenim. Nasuprot tomu, prethodne odluke koje donosi Sud imaju učinke erga omnes jer se njima vjerodostojno tumače relevantne odredbe prava Unije na način na koji ih je uvijek trebalo razumjeti. Iako se takvom prethodnom odlukom ne može proglasiti da je određeni tekst nacionalnog prava neusklađen s pravom Unije, elementi tumačenja prava Unije koje je pružio Sud mogu biti toliko specifični da bi zapravo ishod mogao biti isti. Takva bi prethodna odluka u konačnici mogla znatno ozbiljnije utjecati na nacionalno pravo koje se ispituje.
81.
S obzirom na tu činjenicu, s jedne bi strane Sud doista trebao biti osobito „oprezan” da njegov odgovor bude „potreban” kako bi sud koji je uputio zahtjev mogao riješiti spor koji se pred njim vodi u smislu članka 267. UFEU‑a. S obzirom na osjetljivost teme, nacionalni sud trebao bi ispitivati usklađenost prava druge države članice s pravom Unije, ne samo zbog cjelovitosti, već i kada je to nužno za rješavanje predmeta. Sud ne bi trebao pomagati tom sudu i davati erga omnes tumačenje prava Unije ako to očito nije potrebno (
66
).
82.
Kada je očito da nacionalni sud nužno mora provesti takvo ispitivanje kako bi riješio spor koji se pred njim vodi (što izgleda da je slučaj u ovom predmetu) i da su stoga povezana prethodna pitanja koja je postavio taj sud u tom pogledu doista „potrebna”, Sud bi na njih trebao odgovoriti. Kao što je to navedeno u prethodnom odjeljku, zapravo je prikladno da nacionalni sud u tom konkretnom kontekstu uputi zahtjev za prethodnu odluku. Sud mora ispuniti svoju ulogu. Tumačenje prava Unije ne može prepustiti tom sudu. To je, prema mojem mišljenju, ispravan pristup u ovom predmetu.
83.
Međutim, Sud bi načinom na koji odgovara trebao uzeti u obzir osjetljivost situacije i ograničenja nadležnosti suda koji je uputio zahtjev, kako je to obrazloženo u točkama 70. do 74. ovog mišljenja. Umjesto provođenja cjelovitog ispitivanja svih pojedinosti nacionalnog prava o kojem je riječ, smatram da bi se Sud trebao ograničiti na to da pruži dovoljno elemenata tumačenja kako bi nacionalni sud ocijenio je li nacionalni zakon koji se razmatra očito neusklađen s pravom Unije. To bi obično u glavnom postupku podrazumijevalo objašnjenje čine li se, s obzirom na relevantnu sudsku praksu, pravila poput onih predviđenih njemačkim Zakonom o igrama na sreću općenito prihvatljivim ili, naprotiv, očito neproporcionalnim.
84.
S druge strane, ne smatram da Sud mora provesti preispitivanje „vjerodostojnosti” spora iz kojeg pitanje proizlazi. Podsjećam na to da su presude Foglia I i Foglia II u tom pogledu posebno kritizirane (
67
). Naime, u drugim predmetima koji su uključivali sporove između pojedinaca i u kojima se nacionalno pravo neizravno dovodilo u pitanje, sudovi nikada nisu primjenjivali taj pristup, čak i kada je „namještena” narav spora bila prilično očita (
68
).
85.
Neću ponavljati sve argumente doktrine iznesene protiv takvog ispitivanja. Samo ću podsjetiti na to da pitanje je li glavni postupak „vjerodostojan” ili je riječ o „probnom predmetu” koji je pokrenula malteška industrija igara na sreću ne bi, vjerojatno, trebalo biti u nadležnosti Suda. Trebalo bi biti bitno samo treba li nacionalni sud riješiti taj predmet i bi li tom sudu bio koristan odgovor na prethodna pitanja. Suprotno tomu, nije na Sudu da na temelju članka 267. UFEU‑a nadzire pozadinske namjere stranaka prilikom podnošenja tužbe. Čak i kad bi to mogao učiniti, nedostatak „vjerodostojnosti” bilo bi krajnje teško (ili čak nemoguće) utvrditi.
86.
U ovom slučaju, primjerice, iako okolnosti predmeta mogu pobuditi određene sumnje u tom pogledu, nijedan podatak iz spisa nije dovoljan da bi se sa sigurnošću utvrdila „namještena” narav spora.
87.
Kao prvo, o ustupu igračeve tražbine moglo bi se nagađati. FB je njemački odvjetnik, ali su tužena društva na raspravi dala naslutiti da je upisan u maltešku odvjetničku komoru. Tvrdi da je ispunjenje takve potrošačke tražbine dio njegova „poslovnog modela” i da je kupio tražbine od „brojnih igrača”, međutim, na zahtjev suda da potvrdi njihov broj, izjavio je „manje od 10” (što bi bez sumnje moglo značiti samo onu o kojoj je riječ). FB je također imao poteškoća pri obrazlaganju zašto je kupio tražbinu za koju je znao da će biti teško naplativa, s obzirom na to da malteška društva odbijaju takve tražbine i da je Republika Malta donijela Prijedlog zakona br. 55. U svakom je slučaju nemoguće sa sigurnošću znati razloge njegove odluke.
88.
Kao drugo, može se postaviti i pitanje, poput onoga talijanske vlade, zašto je postupak pokrenut na Malti, s obzirom na razliku u interesima između te države članice i Savezne Republike Njemačke u predmetnoj situaciji. Međutim, kao što to tvrdi Komisija, u tome nema ničeg inherentno pogrešnog. Kako što sam naveo, malteški sudovi imaju opću nadležnost za rješavanje spora u skladu s člankom 4. Uredbe Bruxelles I.a. Osim toga, iako igrači mogu pokrenuti postupak protiv malteških društava za priređivanje igara na sreću pred sudovima u svojim „matičnim” državama članicama (u ovom slučaju Saveznoj Republici Njemačkoj), na temelju pravila o zaštiti potrošača predviđenih u toj uredbi, osobito njezina članka 18. stavka 1. (
69
), FB se nije mogao pozvati na ta pravila jer on nije potrošač (
70
).
89.
U konačnici, činjenica da su se obje stranke složile da sud koji je uputio zahtjev podnese ovaj zahtjev za prethodnu odluku, kao što to navodi talijanska vlada, također ne predstavlja pouzdani dokaz o tajnom sporazumu. Osim toga, pri čemu suprotno samo po sebi ne bi predstavljalo indiciju, napominjem da se stranke nisu sporazumjele u vezi s odgovorom koji Sud treba dati.
B. Predstavljaju li tužbe radi povrata koje su podnijeli igrači zloporabu prava Unije? (sedmo pitanje)
90.
Sedmo pitanje koje je postavio sud koji je uputio zahtjev odnosi se na drugi argument obrane koji su istaknula tužena društva. Tim pitanjem taj sud u bitnome želi znati protivi li se načelu zabrane zlouporabe prava Unije, u slučaju kada je potrošač iz jedne države članice, u kojoj on ima uobičajeno boravište, sudjelovao u internetskim igrama na sreću koje u toj državi članici nudi priređivač igara na sreću sa sjedištem u drugoj državi članici, bez izdanog odobrenja tijelâ prve države članice, to da taj potrošač, zbog ništetnosti ugovora o igrama na sreću koji je temelj tog posla, na temelju mjerodavnog ugovornog prava podnese građansku tužbu protiv tog priređivača radi povrata svojih uloga (
71
).
91.
Odgovor na to pitanje je, prema mojem mišljenju, jednostavan.
92.
S jedne strane, ako iz odgovora Suda na pitanja od prvog do šestog proizlazi da je njemački Zakon o igrama na sreću (očito) neusklađen s člankom 56. UFEU‑a, tada tužbu takvog igrača radi povrata treba odbiti kao neosnovanu. Naime, taj zakon ne bi se trebao primijeniti, a ugovor o igrama na sreću sklopljen između igrača i društva za priređivanje igara na sreću ne može se stoga na temelju mjerodavnog ugovornog prava (njemačkog prava u ovom konkretnom slučaju) smatrati nezakonitim i stoga ništetnim.
93.
S druge strane, ako se utvrdi da su pravila utvrđena njemačkim Zakonom o igrama na sreću usklađena s člankom 56. UFEU‑a, odredbom prava Unije uopće se ne bi zadiralo u posljedice koje se nacionalnim pravom predviđaju za nuđenje igara na sreću zabranjenih tim pravilima ili za sudjelovanje u takvim igrama na sreću. Stoga bi se ugovor o igrama na sreću na kojem se taj posao temelji mogao smatrati nezakonitim, u skladu s mjerodavnim ugovornim pravom. Naglasio bih da, suprotno tvrdnjama tuženih društava, ta „sankcija” (nazovimo je tako) ne bi predstavljala zasebno ograničenje slobode pružanja usluga, kojim se zahtijeva zasebna ocjena njezine zakonitosti, nego nužnu i logičnu posljedicu koja proizlazi iz nezakonitosti ugovora. Pitanje dovodi li i u kojoj mjeri raskid ugovora do prava na povrat davanja koja su stranke primile jedna od druge također bi bilo obuhvaćeno jedino pravom koje se primjenjuje na ugovore o igrama na sreću o kojima je riječ (
72
).
94.
Suprotno tomu, opće načelo zabrane zlouporabe prava Unije nije relevantno u tom kontekstu. Podsjećam na to da se tom načelu protivi to da se stranke zloporabno pozivaju na pravo Unije (
73
). Međutim, igračeve tužbe radi povrata ne temelje se ni na kojoj odredbi prava Unije, nego u potpunosti na nacionalnom pravu (u ovom slučaju na njemačkom Zakonu o igrama na sreću i njemačkom Građanskom zakoniku) (
74
).
95.
Nije uvjerljiva prilično kreativna argumentacija koju su iznijeli tužena društva i malteška vlada kako bi uvjerili Sud u suprotno. Jasno je, kao što to tvrde te zainteresirane osobe, da je zbog svoje prekogranične prirode situacija obuhvaćena područjem primjene članka 56. UFEU‑a. Međutim, suprotno tvrdnjama tih zainteresiranih osoba, igrači koji podnose takve tužbe radi povrata ne zloupotrebljavaju pravo, koje imaju na temelju te odredbe, na primanje usluga iz Malte jer im je prvenstveno ta sloboda omogućila sklapanje spornih ugovora o igrama na sreću. Kao prvo, njihovo sklapanje predmetnih ugovora nije ovisilo o toj slobodi. To im je omogućilo puko postojanje interneta. Kao drugo, ni u traženju poništaja tih ugovora oni se ne pozivaju na tu slobodu, već na nacionalna pravila kojima se ona ograničava. Suprotno tomu, prvi argument obrane temelji se na članku 56. UFEU‑a. Zapravo su ona ta koja se pozivaju na slobodu utvrđenu tom odredbom.
96.
Slijedom toga, pitanje ima li igrač pravo na povrat svojih uloga ili taj povrat treba ograničiti ili odbiti, kao što to tvrde tužena društva i malteška vlada, zato što se tom tužbom iskazuje zla vjera, ili zato što je igrač počinio delikt sudjelovanjem u igrama na sreću o kojima je riječ (slijedeći načelo poput nemo auditur propriam turpitudinem allegans iz rimskog prava ili estoppel iz common lawa), predstavlja, kao što je to ranije navedeno, pitanje o kojem treba odlučiti isključivo na temelju nacionalnog prava kojim se uređuje predmetni ugovor o igrama na sreću (odnosno njemačkim pravom).
97.
Naime, kao što je to njemačka vlada pojasnila na raspravi, očito je da u njemačkom pravu postoji odredba koja obuhvaća to pitanje, odnosno članak 817. njemačkog Građanskog zakonika. Ta je vlada također objasnila da su njemački sudovi ispitali tu odredbu prilikom odlučivanja o tužbama radi povrata koje su igrači podnosili. Čini se da je većina sudova odbila primijeniti tu odredbu zato što, iako je sudjelovanje u nezakonitim igrama na sreću također zabranjeno njemačkim zakonom (
75
), igrači nisu počinili kazneno djelo jer nisu znali, u trenutku sudjelovanja u predmetnim igrama na sreću, da su te igre u Njemačkoj nezakonite (s obzirom na to da ih je pružatelj usluga doveo u zabludu da povjeruju u suprotno) (
76
). Pred Sudom su tužena društva zanijekala svoju krivnju za dovođenje igrača u zabludu te su pitala treba li, u svakom slučaju, saznanje o nezakonitosti doista biti uvjet za primjenu članka 817. njemačkog Građanskog zakonika. Naravno, nije na Sudu, već na sudu koji je uputio zahtjev, da odluči o tim činjeničnim pitanjima i pitanjima tumačenja njemačkog prava.
98.
S obzirom na prethodno navedeno, na sedmo pitanje treba odgovoriti na način da, ako je potrošač iz države članice u kojoj ima uobičajeno boravište sudjelovao u internetskim igrama na sreću koje u toj državi, bez odobrenja njezinih tijela, nudi priređivač igara na sreću sa sjedištem u drugoj državi članici, načelu zabrane zlouporabe prava Unije ne protivi se to da taj potrošač može, na temelju mjerodavnog ugovornog prava, zbog nezakonitosti temeljnog ugovora o igrama na sreću, podnijeti građansku tužbu protiv tog priređivača radi povrata uloga koje je on uplatio.
V. Zaključak
99.
S obzirom na sva prethodna razmatranja, predlažem Sudu da
–
proglasi dopuštenim pitanja koja je uputio Prim’Awla tal‑Qorti Ċivili (Prvi odjel Građanskog suda, Malta),
–
na sedmo pitanje odgovori na sljedeći način:
Ako je potrošač iz države članice u kojoj ima uobičajeno boravište sudjelovao u internetskim igrama na sreću koje u toj državi, bez odobrenja njezinih tijela, nudi priređivač igara na sreću sa sjedištem u drugoj državi članici, načelu zabrane zlouporabe prava Unije ne protivi se to da taj potrošač može, na temelju mjerodavnog ugovornog prava, zbog nezakonitosti temeljnog ugovora o igrama na sreću, podnijeti građansku tužbu protiv tog priređivača radi povrata uloga koje je on uplatio.
(
1
)	Izvorni jezik: engleski
(
2
)	Uredba Europskog parlamenta i Vijeća od 17. lipnja 2008. o pravu koje se primjenjuje na ugovorne obveze (Rim I) (SL 2008., L 177, str. 6.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 6., str. 109. i ispravci SL 2015., L 66, str. 22. i SL 2019., L 149, str. 109.)
(
3
)	Sud koji je uputio zahtjev dostavio je engleski prijevod tih odredbi njemačkog prava u svojoj odluci kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku.
(
4
)	Iako se o tome raspravljalo (vidjeti bilješku 3. ovog mišljenja), čini se da tužena društva u vrijeme nastanka činjenica nisu mogla ishoditi takvo odobrenje jer su internetske igre na sreću općenito bile zabranjene (vidjeti članak 4. stavak 4. njemačkog Zakona o igrama na sreću). Iako je postojala iznimka na temelju koje je bilo moguće izdavanje odobrenja za lutrije (vidjeti članak 4. stavak 5. tog zakona), čini se (i.) da se „sekundarne lutrije” nisu smatrale stvarnim lutrijama, nego oblikom zabranjenog klađenja na internetu i (ii.) da su se odobrenja za priređivanje lutrija u svakom slučaju dodjeljivala samo gospodarskim subjektima pod nadzorom njemačkih saveznih zemalja (što nije bio slučaj s tuženim društvima).
(
5
)	Iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku nije sasvim jasno s kojim je tuženim društvom ugovor sklopljen.
(
6
)	Vidjeti bilješku 4.
(
7
)	Vidjeti Pena, P., Schumann, H. i Peigné, M., „EU Citizens out as Malta Regulatory ‚sledgehammer’ protects gambling giants”, Investigate Europe, 6. ožujka 2025.
(
8
)	Ali ne uvijek; vidjeti odjeljak B u nastavku.
(
9
)	Vidjeti točku 13. ovog mišljenja.
(
10
)	Presuda od 11. ožujka 1980., Foglia (104/79, u daljnjem tekstu: presuda Foglia I, EU:C:1980:73)
(
11
)	Presuda od 16. prosinca 1981., Foglia (244/80, u daljnjem tekstu: presuda Foglia II, EU:C:1981:302)
(
12
)	Konkretnije, Sud je u tim dvjema presudama smatrao da, ako nisu ispunjeni uvjeti utvrđeni (sadašnjim) člankom 267. UFEU‑a, on nije nadležan za odlučivanje o prethodnim pitanjima (vidjeti presudu Foglia I (t. 13. i izreka) i presudu Foglia II (t. 19. i 30.)). Suprotno tomu, u drugim je presudama smatrao da su u takvom slučaju pitanja nedopuštena (vidjeti primjerice presudu od 3. travnja 2025., Swiftair (C‑701/23, EU:C:2025:237, t. 28. i navedenu sudsku praksu)). Budući da oba pristupa dovode praktički do istog rezultata, u ovom predmetu nije potrebno rješavati tu razliku. Radi jednostavnosti smatrat ću da se pitanje odnosi na dopuštenost.
(
13
)	Presuda Foglia II (t. 30.)
(
14
)	Presuda Foglia II (t. 18.)
(
15
)	Vidjeti točku 18. ovog mišljenja.
(
16
)	U svakom je slučaju lako vidjeti zašto je sud koji je uputio zahtjev zanemario te opće uvjete. Tužba osobe FB ne temelji se na pravima igrača koja proizlaze iz ugovora, već na navodnoj ništetnosti tog ugovora i pravu [Unije o zabrani] stjecanja bez osnove.
(
17
)	Iako usklađenost tog malteškog zakonodavstva s pravom Unije zapravo u velikoj mjeri osporavaju neke od zainteresiranih strana koje su podnijele očitovanja Sudu, u ovom predmetu nije ni potrebno ni prikladno razmatrati to pitanje.
(
18
)	Vidjeti po analogiji presudu od 21. siječnja 2003., Bacardi‑Martini i Cellier des Dauphins (C‑318/00, EU:C:2003:41, t. 45. do 54.).
(
19
)	Preciznije, u članku 6. stavku 1. navodi se da ugovori sklopljeni između potrošačâ i poduzetnikâ podliježu pravu države u kojoj potrošač ima uobičajeno boravište (u ovom slučaju, Njemačka), pri čemu poduzetnik na tu državu usmjerava svoje aktivnosti, a ugovor je obuhvaćen opsegom tih aktivnosti. U ovom predmetu (i.) sporni ugovor o igrama na sreću sklopljen je između potrošača (igrača) i poduzetnika (jedno od tuženih društava). Činjenica da je igrač potom svoju tražbinu radi povrata ustupio osobi FB (koja nije potrošač) u tom pogledu nije relevantna. Naime, takav ustup tražbine ne mijenja narav ugovora iz kojeg bi ona proizlazila. Pored navedenog, ako bi učinak takvog ustupa bila promjena prava koje se primjenjuje na ugovor, pravna sigurnost mogla bi se dovesti u pitanje. Nadalje, (ii.) tužena društva usmjerila su svoju aktivnost priređivanja igara na sreću na Njemačku (vidjeti točku 8. ovog mišljenja.) i (iii.) očigledno je da je sporni ugovor obuhvaćen opsegom te aktivnosti. Naposljetku, iznimka predviđena u navedenom članku 6. stavku 4., koja se odnosi na „ugovor[e] [...] kad je usluge potrebno pružiti potrošaču isključivo u državi koja nije država u kojoj ima uobičajeno boravište” ne primjenjuje se u ovom slučaju jer su tužena društva pružala ugovorene usluge u Njemačkoj pomoću svoje internetske stranice (vidjeti točku 31. ovog mišljenja i po analogiji presudu od 3. listopada 2019., Verein für Konsumenteninformation (C‑272/18, EU:C:2019:827, t. 52. i 53.)).
(
20
)	Iako članak 6. stavak 2. Uredbe Rim I dopušta strankama da izaberu drugo pravo, „takav izbor ne može za posljedicu imati lišavanje potrošača zaštite koja mu je osigurana [obveznim odredbama na temelju prava države njegova uobičajena boravišta]”. Usto, budući da ugovor o odabiru mjerodavnog prava utvrđen predmetnim općim uvjetima nije bio transparentan u tom pogledu (što tužena društva ne osporavaju), smatra se da je „nepošten” u smislu članka 3. stavka 1. Direktive Vijeća 93/13/EEZ od 5. travnja 1993. o nepoštenim odredbama u potrošačkim ugovorima (SL 1993., L 95, str. 29.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 12., str. 24. i ispravak SL 2024./90009) i stoga nevaljan (vidjeti presudu od 28. srpnja 2016., Verein für Konsumenteninformation, (C‑191/15, EU:C:2016:612, t. 71.).
(
21
)	Vidjeti po analogiji moje mišljenje u predmetu NM i OU (C‑77/24, EU:C:2025:432, t. 65. i 66.), kao i presude od 3. listopada 2019., Verein für Konsumenteninformation (C‑272/18, EU:C:2019:827, t. 53.) i od 28. studenoga 2024., VariusSystems Digital solutions (C‑526/23, EU:C:2024:985, t. 22.).
(
22
)	Pod pretpostavkom da malteško ugovorno pravo, poput njemačkog ugovornog prava, sadržava pravilo prema kojem ugovor mora imati pravni predmet, što sigurno jest tako.
(
23
)	Člankom 9. stavkom 1. Uredbe Rim I taj se pojam definira kao „odredbe čije se poštovanje smatra ključnim u državi za zaštitu njezinih javnih interesa, poput političkog, socijalnog ili gospodarskog ustroja, u mjeri u kojoj ih je moguće primijeniti na bilo koju situaciju koju obuhvaćaju, bez obzira na pravo koje je inače mjerodavno za ugovor na temelju ove Uredbe [...]”.
(
24
)	Vidjeti drugu rečenicu članka 9. stavka 3. Uredbe Rim I.
(
25
)	Uredba Europskog parlamenta i Vijeća od 12. prosinca 2012. o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 2012., L 351, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19, svezak 11., str. 289. i ispravci SL 2014., L 160, str. 40., SL 2016., L 202, str. 57., SL 2025./ 90 143, L i SL 2025./90335, L)
(
26
)	U tom pogledu podsjećam na to da se (i.) člankom 4. stavkom 1. Uredbe Bruxelles I.a dodjeljuje opća nadležnost sudovima države članice u kojoj tuženik ima domicil i da se (ii.), s obzirom na to da tužena društva imaju sjedište na Malti, smatra da im je tamo „domicil” (vidjeti članak 63. stavak 1. te uredbe).
(
27
)	Ali ne nužno. O tom pitanju vidjeti odjeljak B u nastavku.
(
28
)	Vidjeti osobito presude od 4. veljače 1965., Albatros (20/64, EU:C:1965:8); 22. rujna 1976., Import gadgets (22/76, EU:C:1976:126); 30. studenoga 1977., Cayrol (52/77, EU:C:1977:196); 12. srpnja 1979., Union laitière normande (244/78, EU:C:1979:198); 10. studenoga 1982., Rau Lebensmittelwerke (261/81, EU:C:1982:382); 23. studenoga 1989., Eau de Cologne Parfümerie‑Fabrik 4711 (C‑150/88, EU:C:1989:594); 9. lipnja 1992., Delhaize i Le Lion (C‑47/90, EU:C:1992:250); 5. lipnja 1997., Celestini (C‑105/94, EU:C:1997:277); 7. srpnja 2022., LKW WALTER (C‑7/21, EU:C:2022:527). U svojim presudama od 10. prosinca 2002., der Weduwe (C‑153/00, EU:C:2002:735) i od 21. siječnja 2003., Bacardi‑Martini i Cellier des Dauphins (C‑318/00, EU:C:2003:41), Sud je takvo upućivanje proglasio nedopuštenim, ali zbog nedostatka pruženih informacija i/ili očito hipotetske prirode postavljenih pitanja.
(
29
)	Presuda od 23. studenoga 1989. (C‑150/88, EU:C:1989:594, t. 12.)
(
30
)	Presuda od 5. veljače 1963. (26/62, EU:C:1963:1, Zb. str. 11.‑13.)
(
31
)	Presuda od 15. prosinca 1976. (35/76, EU:C:1976:180)
(
32
)	Vidjeti mišljenje nezavisnog odvjetnika J.-P. Warnera u predmetu Foglia (104/79, EU:C:1980:22, Zb. str. 764.); Hatzopoulos, V., De l’arrêt « Foglia‑Novello » à l’arrêt « TWD Textilwerk » - La jurisprudence de la Cour relative à la recevabilité des renvois préjudiciels, Revue trimestrielle de droit économique européen, sv. 3., 1994., str. 206.‑207. i Bebr, G., The possible implications of Foglia v. Novello II, Common Market Law Review, sv. 19., br. 3, 1982., str. 437. do 439.
(
33
)	Vidjeti presudu od 18. prosinca 2007., Laval un Partneri, (C‑341/05, EU:C:2007:809, t. 97. i 98.). Vidjeti također po analogiji presudu od 9. lipnja 1992., Delhaize i Le Lion (C‑47/90, EU:C:1992:250, t. 28. i 29.).
(
34
)	Stoga, suprotno onomu što je Sud podrazumijevao u svojoj presudi Foglia II (t. 28.), sudovi države članice pred kojima se vodi takav spor u građanskim i trgovačkim stvarima strankama mogu osigurati djelotvornu zaštitu u odnosu na pravo druge države članice kada postoji neusklađenost s pravom Unije (čak i ako (i Sud je vjerojatno to imao na umu) ti sudovi ne mogu poništiti predmetni nacionalni zakon (vidjeti točku 54. ovog mišljenja)).
(
35
)	Očigledno je da bi u određenim situacijama sudovi država članica mogli prekinuti postupak, pričekati da stranke pokrenu postupak pred sudovima države članice o čijem je pravu riječ, da ti sudovi utvrde usklađenost ili neusklađenost, i nakon toga donijeti odluku. Međutim, stranke to ne mogu uvijek učiniti i ne bi uvijek bilo moguće na taj način prekinuti postupak, a da se time pravda strankama ne odgodi do mjere koja bi predstavljala njezino uskraćivanje.
(
36
)	Osim ako se primjenjuje članak 24. stavak 4. Uredbe Bruxelles I.a.
(
37
)	To vrijedi čak i ako to pitanje samo po sebi nije obuhvaćeno pojmom „građanske i trgovačke stvari” (primjerice, pitanje javnog prava kao što je zabrana igara na sreću bez odobrenja). Vidjeti moje prvo mišljenje u predmetu BSH Hausgeräte (C‑339/22, EU:C:2024:159, t. 42. i 43. i navedena sudska praksa).
(
38
)	Vidjeti presudu od 1. ožujka 2005., Owusu (C‑281/02, EU:C:2005:120, t. 37.).
(
39
)	Vidjeti Cerqueira, G., La hiérarchie étrangère des normes devant le juge français u Société de législation comparée (ur.), L’application du droit étranger, Collection Colloques, br. 36, 2018., str. 95. do 129., na str. 101. do 105., 110., 112. i 113., i Bergé, J.-S., Lieux et formes d’application du droit étranger soumis à un contrôle de constitutionnalité et de conventionnalité, u Société de législation comparée (ur.), Contrôle de constitutionnalité et de conventionnalité du droit étranger, Collection Colloques, br. 34, 2017., str. 17. do 35., na str. 20. i 32.
(
40
)	Vidjeti u tom smislu uvodnu izjavu 6. Uredbe Rim I.
(
41
)	Vidjeti u tom smislu Neumayer, K. H., Fremdes Recht und Normenkontrolle, RabelsZ, 1958., sv. 23., str. 585. i sljedeće.; H Kahn‑Freund, O., General Problems of Private International Law, Sijthoff & Noordhoff, 2. izd., 1980., str. 306.; i Michaels, R. i Jansen, N., Die Auslegung und Fortbildung ausländischen Rechts, Zeitschrift für Zivilprozess, 2003., sv. 1., 2003., str. 3. do 55., na str. 33.
(
42
)	Vidjeti po analogiji presude od 1. lipnja 1999., Eco Swiss (C‑126/97, EU:C:1999:269, t. 35. do 39.) i od 28. ožujka 2000., Krombach (C‑7/98, EU:C:2000:164, t. 37.).
(
43
)	Na temelju načela nezadiranja u nadležnosti, država ne smije zadirati u nadležnosti u predmetima koji su u bitnome u nadležnosti druge države.
(
44
)	Vidjeti po analogiji presudu od 25. veljače 2025., BSH Hausgeräte (C‑339/22, EU:C:2025:108, t. 73.) i moje drugo mišljenje u predmetu BSH Hausgeräte (C‑339/22, EU:C:2024:687, t. 15. i 16.).
(
45
)	Vidjeti po analogiji presudu od 25. veljače 2025., BSH Hausgeräte (C‑339/22, EU:C:2025:108, t. 74. i 75.), kao i moje drugo mišljenje u predmetu BSH Hausgeräte (C‑339/22, EU:C:2024:687, t. 17. i 18.).
(
46
)	Presuda Foglia II (t. 29.)
(
47
)	Vidjeti osobito presudu od 10. srpnja 2025., INTERZERO Trajnostne rešitve za svet brez odpadkov i dr. (C‑254/23, EU:C:2025:569, t. 101. i navedena sudska praksa).
(
48
)	Ili lex causae u stvarima koje se odnose na ugovorne obveze na temelju članka 18. Uredbe Rim I.
(
49
)	Napominjem da se nakon presude Foglia II nije činilo da se Sud posebno bavio ni tim pitanjem (vidjeti u tom pogledu sudsku praksu navedenu u bilješki 28.).
(
50
)	Vidjeti presudu Foglia II. (t. 24.).
(
51
)	Vidjeti presudu od 3. travnja 1968., Molkerei‑Zentrale Westfalen/Lippe (28/67, EU:C:1968:17). Vidjeti također mišljenje nezavisnog odvjetnika G. Slynna u predmetu Foglia (244/80, neobjavljeno, EU:C:1981:175, Zb., str. 3074.); Barav, A., Preliminary censorship? The Judgment of the European Court in Foglia v. Novello, European Law Review, sv. 5., 1980., str. 443. do 468., na str. 465. do 467.; Hatzopoulos, V., bilješka 32., op. cit., str. 208. i Bebr, G., bilješka 32., op. cit., str. 433. do 434.
(
52
)	Vidjeti Mélin, F., La cooperation internationale dans la recherche du droit étranger: les méthodes classiques, u Société de législation comparée (ur.), L’application du droit étranger, bilješka 39., op. cit., str. 39. do 49., na str. 42.
(
53
)	Postoji nesigurnost u pogledu pravila kojima se uređuju „sekundarne lutrije” u skladu s njemačkim Zakonom o igrama na sreću. Tužena društva tvrde da su te „sekundarne lutrije” uređene kao lutrije na temelju članka 4. stavka 5. tog zakona. Stoga osporavaju proporcionalnost obveze ishođenja odobrenja predviđene tom odredbom, osobito činjenicu da na temelju članka 10. tog zakona takvo odobrenje mogu dobiti samo subjekti koji su pod nadzorom države (vidjeti četvrto, peto i šesto pitanje suda koji je uputio zahtjev). Međutim, njemačka vlada tvrdi da su „sekundarne lutrije” zapravo oblik internetskog klađenja koje je zabranjeno člankom 4. stavkom 4. tog zakona. Stoga bi sustav koji se primjenjuje na lutrije u Njemačkoj bio irelevantan za ishod spora iz glavnog postupka.
(
54
)	Vidjeti članak 3. stavak 2. točku (b) i članak 5. stavak 2. točku (c) Odluke Vijeća 2001/470/EZ od 28. svibnja 2001. o uspostavi Europske pravosudne mreže u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 2001., L 174, str. 25.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 8., str. 42.), kako je izmijenjena Odlukom br. 568/2009/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 18. lipnja 2009. (SL 2009., L 168, str. 35.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 9., str. 320.).
(
55
)	Za takav slučaj vidjeti presudu od 23. studenoga 1989., Eau de Cologne Parfümerie‑Fabrik 4711 (C‑150/88, EU:C:1989:594).
(
56
)	Za takav slučaj vidjeti presudu od 7. srpnja 2022., LKW WALTER (C‑7/21, EU:C:2022:527).
(
57
)	Vidjeti osobito presude od 8. rujna 2009., Liga Portuguesa de Futebol Profissional i Bwin International (C- 42/07, EU:C:2009:519, t. 57.) i od 2. ožujka 2023., Recreatieprojecten Zeeland i dr. (C- ‑695/21, EU:C:2023:144, t. 15.).
(
58
)	Vidjeti primjerice presudu od 2. lipnja 2016., Bogendorff von Wolffersdorff (C‑438/14, EU:C:2016:401, t. 78.).
(
59
)	Vidjeti Battifoll, H., Lagarde, P., Droit International privé, Sv. I, Librairie générale de droit et de jurisprudence, 6. izdanje., br. 331, 1974., Tim se uočenim nedostatkom legitimnosti objašnjava zašto, primjerice, u Ujedinjenoj Kraljevini sudovi odbijaju ispitivati suverene odluke izražene u zakonima druge države (u skladu s „doktrinom o radnjama države” (Act of State doctrine)) (vidjeti u tom pogledu Dickinson, Act of State and the frontiers of private (international) law, Journal of Private International Law, sv. 14., 2018., str. 1. do 37.)
(
60
)	Vidjeti po analogiji Vareilles‑Sommières, P., Le conflit hiérarchique étranger de normes devant le juge judiciaire français – Application à la constitutionalité et à la conventionnalité de la loi étrangère, u Société de législation comparée (ur.), Contrôle de constitutionnalité et de conventionnalité du droit étranger, bilješka 39., op. cit., str. 49. do 62., na str. 59. i 60.
(
61
)	Vidjeti mišljenje 2/13 Pristupanje Unije EKLJP‑u od 18. prosinca 2014. (EU:C:2014:2454, t. 191. i 192.).
(
62
)	Vidjeti u tom smislu presudu od 21. prosinca 2011., N. S. i dr. (C‑411/10 i C‑493/10, EU:C:2011:865, t. 99., 100. i 105.).
(
63
)	Vidjeti po analogiji presudu od 29. srpnja 2024., Breian (C‑318/24 PPU, EU:C:2024:658, t. 78. i navedena sudska praksa).
(
64
)	Istaknuo bih da se za te odluke ne moraju koristiti mehanizmi za priznavanje i provedbu utvrđeni Uredbom Bruxelles I.a. Naime, strane presude čiji je predmet valjanost javnog prava nisu obuhvaćene građanskim i trgovačkim stvarima.
(
65
)	Vidjeti po analogiji presudu od 19. lipnja 2025., KN (C‑219/25 PPU, EU:C:2025:456, t. 45. do 52. i navedena sudska praksa).
(
66
)	Vidjeti presude od 10. prosinca 2002., der Weduwe (C‑153/00, EU:C:2002:735) i od 21. siječnja 2003., Bacardi‑Martini i Cellier des Dauphins (C‑318/00, EU:C:2003:41).
(
67
)	Vidjeti, među ostalim, Barav, A., bilješka 51., op. cit.; Bebr, G., bilješka 32., op. cit.; Hatzopoulos, V., bilješka 32., op. cit.; i Albers‑Llorens, A., Judicial Protection before the Court of Justice of the European Union, u Peers, S. i Barnard, C (ur.), European Union Law, 2. izd., Oxford University Press, Oxford, 2017., str. 299.
(
68
)	Vidjeti primjerice presude od 9. veljače 1995., Leclerc‑Siplec (C‑412/93, EU:C:1995:26), od 13. ožujka 2001., PreussenElektra (C‑379/98, EU:C:2001:160) i od 22. studenoga 2005., Mangold (C‑144/04, EU:C:2005:709).
(
69
)	Člankom 18. stavkom 1. Uredbe Bruxelles I.a propisuje se da potrošač može podnijeti tužbu protiv poduzetnika, među ostalim, „pred sudovima mjesta gdje potrošač ima domicil” (forum actoris).
(
70
)	Vidjeti presudu od 19. siječnja 1993., Shearson Lehman Hutton (C‑89/91, EU:C:1993:15, t. 23. do 25.).
(
71
)	Njemačka vlada tvrdi da je i to pitanje nedopušteno jer odluka kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku ne sadržava dovoljno objašnjenje razloga koji su naveli sud koji je uputio zahtjev da postavi to pitanje. Ne slažem se s time. U toj se odluci navodi da tužena društva tvrde da tužbeni zahtjev osobe FB treba odbiti, među ostalim, zato što predstavlja zlouporabu prava Unije. U odluci se također opisuje što predstavlja navodnu igračevu zloupotrebu (namjerno igranje internetskih igara na sreću, a zatim zahtjev za povrat novca na temelju nezakonitosti tih igara). Stoga Sud raspolaže s dovoljno podataka kako bi (i.) shvatio relevantnost tog pitanja i (ii.) pružio koristan odgovor u tom pogledu.
(
72
)	Vidjeti članak 12. stavak 1. točku (e) Uredbe Rim I.
(
73
)	Vidjeti osobito presudu od 13. ožujka 2014., SICES i dr. (C‑155/13, EU:C:2014:145, t. 29. i navedena sudska praksa).
(
74
)	U tom pogledu nije relevantna činjenica da se, kao što to tvrde tužena društva, igrači obično pozivaju na članak 18. stavak 1. Uredbe Bruxelles I.a kako bi podnijeli svoje tužbe pred svojim „matičnim” sudovima. Riječ je o nadležnosti, a ne o materijalnim pravima na koja se ti igrači pozivaju kako bi potkrijepili svoje tužbene zahtjeve.
(
75
)	Vidjeti članak 285. Strafgesetzbucha (Kazneni zakonik).
(
76
)	Čini se da su u određenim slučajevima, na koje se pozivaju njemačka i belgijska vlada, sudovi u Njemačkoj odbili takav povrat na temelju članka 817. Građanskog zakonika.