62024CJ0564
PRESUDA SUDA (peto vijeće)
5. ožujka 2026. (
*1
)
„Zahtjev za prethodnu odluku – Zaštita potrošača – Direktiva 2011/83/EU – Ugovor na daljinu između potrošača i trgovca – Pojam ‚potrošač’ – Uspostava kontakta između potrošača i trgovca preko drugog trgovca kojeg je angažirao potrošač – Članak 2. točka 7. – Potrošačevo pravo odustajanja – Članak 9. stavak 1. – Zlouporaba prava”
U predmetu C‑564/24,
povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Kammergericht Berlin (Visoki zemaljski sud u Berlinu, Njemačka), odlukom od 9. travnja 2024., koju je Sud zaprimio 20. kolovoza 2024., u postupku
Eisenberger Gerüstbau GmbH
protiv
JK,
SUD (peto vijeće),
u sastavu: M. L. Arastey Sahún (izvjestiteljica), predsjednica vijeća, J. Passer, E. Regan, D. Gratsias i B. Smulders, suci,
nezavisni odvjetnik: A. Biondi,
tajnik: A. Calot Escobar,
uzimajući u obzir pisani dio postupka,
uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
–
za češku vladu, M. Smolek, S. Šindelková i J. Vláčil, u svojstvu agenata,
–
za Europsku komisiju, P. Kienapfel i I. Rubene, u svojstvu agenata,
saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 18. rujna 2025.,
donosi sljedeću
Presudu
1
Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 2. točke 7., članka 9. stavka 1., članka 14. stavka 4. točke (a) i članka 14. stavka 5. Direktive 2011/83/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 25. listopada 2011. o pravima potrošača, izmjeni Direktive Vijeća 93/13/EEZ i Direktive 1999/44/EZ Europskog parlamenta i Vijeća te o stavljanju izvan snage Direktive Vijeća 85/577/EEZ i Direktive 97/7/EZ Europskog parlamenta i Vijeća (SL 2011., L 304, str. 64.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 8., str. 260. i ispravak SL 2024./90093, L).
2
Zahtjev je upućen u okviru spora između društva Eisenberger Gerüstbau GmbH, društva njemačkog prava, i osobe JK u pogledu isplate naknade za stavljanje na raspolaganje i postavljanje skele koje je izvršilo to društvo.
Pravni okvir
Pravo Unije
3
Uvodne izjave 4., 5., 7., 14., 17., 20. i 57. Direktive 2011/83 glase:
„(4)
[…] Usklađivanje određenih aspekata potrošačkih ugovora sklopljenih na daljinu i izvan poslovnih prostorija nužno je za promicanje stvarnog potrošačkog unutarnjeg tržišta na kojem se postiže prava ravnoteža između visoke razine zaštite potrošača i konkurentnosti poduzeća, uz istodobno poštovanje načela supsidijarnosti.
(5)
[…] [P]otpuna usklađenost informacija za potrošače i pravo odustajanja kod ugovora na daljinu i ugovora sklopljenih izvan poslovnih prostorija [će] doprinijeti visokoj razini zaštite potrošača i boljem funkcioniranju unutarnjeg tržišta poslovnih subjekata i potrošača.
[…]
(7)
Potpuna usklađenost nekih ključnih regulatornih aspekata trebala bi znatno povećati pravnu sigurnost kako za potrošače tako i za trgovce. […] Nadalje, potrošači bi diljem [E]uropske unije trebali uživati visoku zajedničku razinu zaštite.
[…]
(14)
Ova Direktiva ne bi trebala imati učinka na nacionalno pravo u području ugovornog prava za pravne aspekte ugovora koji se ne uređuju ovom Direktivom. Stoga ovom Direktivom ne bi trebalo dovoditi u pitanje nacionalno pravo kojim se regulira primjerice sklapanje ili valjanost ugovora (primjerice u slučaju izostanka pristanka). Slično tomu, ova Direktiva ne bi trebala imati učinka na nacionalno pravo u vezi s općenitim pravnim lijekovima u području ugovora, pravilima o javnom gospodarskom uređenju, primjerice pravilima o prevelikim ili iznuđivačkim cijenama, te pravilima o nemoralnim pravnim poslovima.
[…]
(17)
Definicijom potrošača trebalo bi obuhvatiti fizičke osobe koje djeluju izvan svoje trgovačke, poslovne, obrtničke ili profesionalne djelatnosti. Međutim, u slučaju ugovora s dvojnom svrhom, kad je ugovor sklopljen djelomično u svrhu koja je i u okviru i djelomično izvan okvira trgovačke djelatnosti koju osoba obavlja pa je svrha trgovačke djelatnosti time ograničena te u cjelokupnom kontekstu ugovora nije prevladavajuća, tu bi osobu također trebalo smatrati potrošačem.
[…]
(20)
[…] Pojmom organiziranog sustava prodaje ili pružanja usluga na daljinu trebalo bi obuhvatiti one sustave koje nudi treća strana koja nije trgovac, ali koje trgovac upotrebljava, primjerice online platformu. Njima, međutim, ne bi trebalo obuhvatiti slučajeve kad internetske stranice nude samo informaciju o trgovcu, njegovoj robi i/ili uslugama i njegove podatke za kontakt.
[…]
(57)
Države članice trebaju utvrditi sankcije za povrede ove Direktive i osigurati da se one provode. Sankcije bi trebale biti učinkovite, proporcionalne i odvraćajuće.”
4
Članak 1. te direktive glasi kako slijedi:
„Svrha ove Direktive je doprinijeti pravilnom funkcioniranju unutarnjeg tržišta usklađivanjem određenih aspekata zakona i drugih propisa u državama članicama o ugovorima koji se sklapaju između potrošača i trgovaca, postižući visoku razinu zaštite potrošača.”
5
Članak 2. navedene direktive predviđa:
„Za potrebe ove Direktive primjenjuju se sljedeće definicije:
1.
‚potrošač’ znači svaka fizička osoba koja u ugovorima obuhvaćenim ovom Direktivom djeluje u svrhe koje ne ulaze u okvir njezine trgovačke, poslovne, obrtničke ili profesionalne djelatnosti;
2.
‚trgovac’ znači svaka fizička ili pravna osoba, neovisno o tome je li u privatnom ili javnom vlasništvu, koja u vezi s ugovorima obuhvaćenim ovom Direktivom djeluje, uključujući i preko drugih osoba koje djeluju u njezino ime ili za njezin račun, u svrhe povezane sa svojom trgovačkom, poslovnom, obrtničkom ili profesionalnom djelatnošću;
[…]
6.
‚ugovor o uslugama’ znači svaki ugovor osim kupoprodajnog ugovora prema kojem trgovac isporučuje ili se obvezuje isporučiti uslugu potrošaču, uključujući digitalnu uslugu;
7.
‚ugovor na daljinu’ znači ugovor sklopljen između trgovca i potrošača na temelju organiziranog sustava prodaje ili pružanja usluga na daljinu bez istovremene fizičke prisutnosti trgovca i potrošača, isključivo uz korištenje jednog ili više sredstava daljinske komunikacije do, uključno, trenutka u kojem se sklapa ugovor;
8.
‚ugovor sklopljen izvan poslovnih prostorija’ znači ugovor između trgovca i potrošača:
(a)
sklopljen u istovremenoj fizičkoj prisutnosti trgovca i potrošača, na mjestu koje nije poslovna prostorija trgovca;
(b)
za koji je potrošač dao ponudu u istim okolnostima kao što su okolnosti iz točke (a);
(c)
sklopljen u poslovnim prostorijama trgovca ili sredstvom daljinske komunikacije odmah nakon što je s potrošačem osobno i pojedinačno stupljeno u vezu na mjestu koje nije poslovna prostorija trgovca u istovremenoj fizičkoj prisutnosti trgovca i potrošača; ili
(d)
sklopljen tijekom izleta koji organizira trgovac s ciljem ili učinkom promicanja i prodaje roba ili usluga potrošaču;
[…]
15.
‚popratni ugovor’ znači ugovor kojim potrošač stječe robu ili usluge koje se odnose na ugovor na daljinu ili ugovor sklopljen izvan poslovnih prostorija i u kojem tu robu isporučuje ili te usluge pruža trgovac ili treća strana na temelju dogovora između te treće strane i trgovca.”
6
Članak 3. stavak 5. te direktive određuje:
„Ova Direktiva nema učinka na opće odredbe nacionalnog ugovornog prava, primjerice pravila o valjanosti, sastavljanju ili učinku ugovora u mjeri u kojoj opći aspekti ugovornog prava nisu uređeni ovom Direktivom.”
7
U skladu s člankom 4. Direktive 2011/83:
„Države članice ne smiju u svojem nacionalnom pravu održavati niti u njega uvesti odredbe koje odstupaju od odredaba utvrđenih u ovoj Direktivi, uključujući i strože ili manje stroge odredbe za osiguranje različite razine zaštite potrošača, osim ako u ovoj Direktivi nije predviđeno drukčije.”
8
Članak 6. stavak 1. te direktive glasi kako slijedi:
„Prije nego što ugovor na daljinu ili ugovor sklopljen izvan poslovnih prostorija ili bilo koja odgovarajuća ponuda postanu obvezujući za potrošača, trgovac na jasan i razumljiv način pruža kupcu sljedeće informacije:
[…]
(h)
kada postoji pravo odustajanja, uvjete, istek roka i postupke za ostvarivanje toga prava u skladu s člankom 11. stavkom 1. kao i uzorak obrasca za odustajanje određen u Prilogu I.(B);
[…]”
9
U skladu s člankom 9. navedene direktive:
„1.   Osim kad se primjenjuju izuzeci predviđeni u članku 16., potrošač ima rok od 14 dana da odustane od ugovora na daljinu ili ugovora sklopljenog izvan poslovnih prostorija, a da za to ne navede nikakav razlog i da ne snosi troškove osim troškova predviđenih u članku 13. stavku 2. i članku 14.
2.   Ne dovodeći u pitanje članak 10., rok za odustajanje iz stavka 1. ovog članka istječe 14 dana od:
(a)
u slučaju ugovora za usluge, dana sklapanja ugovora;
[…]
3.   Države članice ne zabranjuju ugovornim strankama izvršavanje svojih ugovornih obveza tijekom roka za odustajanje. […]”
10
Članak 10. te direktive predviđa:
„1.   Ako trgovac potrošaču nije pružio informaciju o pravu odustajanja kako se propisuje točkom (h) članka 6. stavka 1., rok za odustajanje istječe 12 mjeseci od kraja prvobitnog roka za odustajanje, kako je određen u skladu s člankom 9. stavkom 2.
2.   Ako je trgovac potrošaču pružio informaciju predviđenu u stavku 1. ovog članka u roku od 12 mjeseci od dana iz članka 9. stavka 2., rok za odustajanje istječe 14 dana nakon dana na koji potrošač primi tu informaciju.”
11
U skladu s člankom 11. stavkom 1. Direktive 2011/83:
„Prije isteka roka za odustajanje potrošač obavješćuje trgovca o svojoj odluci da odustane od ugovora. U tu svrhu, potrošač može:
(a)
upotrijebiti uzorak obrasca za odustajanje kako je određen u Prilogu I.(B); ili
(b)
svoju odluku da odustane od ugovora navesti bilo kojom drugom nedvosmislenom izjavom.
Države članice ne predviđaju nikakve formalne zahtjeve primjenjive na uzorak obrasca za odustajanje osim zahtjeva određenih u Prilogu I.(B).”
12
Članak 12. te direktive određuje:
„Ostvarenjem prava odustajanja prestaju obveze stranaka da:
(a)
izvrše ugovor na daljinu ili ugovor sklopljen izvan poslovnih prostorija; ili
(b)
u slučajevima kad je potrošač dao ponudu, da sklope ugovor na daljinu ili izvan poslovnih prostorija.”
13
Članak 13. stavak 1. prvi podstavak navedene direktive glasi kako slijedi:
„Sva plaćanja koja primi od potrošača, ako je primjenjivo uključujući i troškove isporuke, trgovac vraća bez nepotrebnog odlaganja, a u svakom slučaju najkasnije 14 dana od dana na koji je obaviješten o odluci potrošača da odustane od ugovora u skladu s člankom 11.”
14
U skladu s člankom 14. te direktive:
„[…]
4. Potrošač ne snosi troškove za:
(a)
izvršavanje usluga ili isporuku vode, plina ili električne energije koji se ne nude za prodaju u ograničenom obujmu ili određenoj kvaliteti, ili područnog grijanja, u potpunosti ili djelomično tijekom roka za odustajanje, kad:
i.
trgovac nije pružio informacije u skladu s točkama (h) ili (j) članka 6. stavka 1.; ili
ii.
potrošač nije izričito zatražio da izvršavanje započne tijekom roka za odustajanje u skladu s člankom 7. stavkom 3. i člankom 8. stavkom 8.;
[…]
5. Osim kako je predviđeno u članku 13. stavku 2. i ovom članku, potrošač ne snosi nikakvu odgovornost zbog ostvarenja prava odustajanja.”
15
Članak 15. Direktive 2011/83 određuje:
„1.   Ne dovodeći u pitanje članak 15. Direktive 2008/48/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 23. travnja 2008. o ugovorima o potrošačkim kreditima [i stavljanju izvan snage Direktive Vijeća 87/102/EEZ (SL 2008., L 133, str. 66.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 13., str. 58.)], ako potrošač ostvari svoje pravo odustajanja od ugovora na daljinu i ugovora sklopljenog izvan poslovnih prostorija u skladu s člancima 9. do 14. ove Direktive, svi popratni ugovori automatski se raskidaju, a da za to potrošač ne snosi nikakve troškove, osim kako je predviđeno u članku 13. stavku 2. i članku 14. ove Direktive.
2.   Države članice utvrđuju detaljne propise o raskidu takvih ugovora.”
16
Članak 24. stavak 1. te direktive glasi kako slijedi:
„Države članice utvrđuju pravila o sankcijama primjenjivim na povrede nacionalnih odredaba donesenih na temelju ove Direktive i poduzimaju potrebne mjere kako bi osigurale da se one primjenjuju. Predviđene sankcije moraju biti učinkovite, proporcionalne i odvraćajuće.”
Njemačko pravo
17
Članak 242. Bürgerliches Gesetzbucha (Građanski zakonik, u daljnjem tekstu: BGB) predviđa:
„Dužnik obvezu mora ispuniti u dobroj vjeri, uzimajući u obzir prihvaćenu praksu.”
18
Članak 312.c BGB‑a određuje:
„1.   Ugovori na daljinu su ugovori o kojima trgovac, ili osoba koja djeluje u njegovo ime ili za njegov račun, i potrošač pregovaraju odnosno koje te osobe sklapaju isključivo uz korištenje sredstava daljinske komunikacije, osim ako se ugovor ne sklapa u okviru sustava prodaje ili pružanja usluga organiziranog za prodaju na daljinu.
2.   Sredstva daljinske komunikacije u smislu ovog Zakonika su sva sredstva komunikacije koja se mogu koristiti kako bi se ugovor pripremio ili sklopio bez istodobne fizičke prisutnosti stranaka ugovora, kao što su dopisi, katalozi, telefonski pozivi, telefaks, elektroničke poruke, tekstualne poruke poslane uslugom mobilne telefonije (SMS) te radiodifuzija i telemediji.”
19
Članak 357. BGB‑a glasi kako slijedi:
„1.   Primljene usluge moraju se vratiti najkasnije za 14 dana.
[…]
8.   Ako potrošač odustane od ugovora o pružanju usluga […], potrošač mora platiti kompenzacijsku naknadu za usluge pružene do odustajanja ako je potrošač izričito zahtijevao od trgovca da započne s pružanjem usluge prije isteka roka za odustajanje. Pravo koje proizlazi iz prve rečenice postoji samo ako je trgovac uredno informirao potrošača u skladu s člankom 246.a prvim odjeljkom stavkom 2. prvom rečenicom točkama 1. do 3. Einführungsgesetza zum Bürgerlichen Gesetzbuch (Zakon o uvođenju Građanskog zakonika). […] Prilikom izračuna naknade štete valja se osloniti na dogovorenu ukupnu cijenu. Ako je ukupna dogovorena cijena pretjerano visoka, kompenzacijsku naknadu valja izračunati na temelju tržišne vrijednosti pružene usluge.
[…]”
Glavni postupak i prethodna pitanja
20
Eisenberger Gerüstbau bavi se djelatnošću iznajmljivanja građevinskih skela, koje postavlja te zatim rastavlja za svoje klijente. Osoba JK, koja je savezni službenik u Njemačkoj, vlasnik je zemljišta u Berlinu na kojem je izgrađena višekatna višestambena zgrada.
21
Tijekom 2020. osoba JK odlučila je nadograditi potkrovlje te zgrade za vlastite potrebe stanovanja dvama novim katovima s ukupno četiri stambene jedinice. U tu je svrhu za planiranje i nadzor radova angažirala arhitekta koji je isto tako morao izraditi troškovnike za radove koji su potrebni za to, pribaviti ponude od specijaliziranih poduzeća i naposljetku sudjelovati u sklapanjima ugovora pripremom nacrtâ ugovorâ. Arhitekt je u tom svojstvu, među ostalim, društvu Eisenberger Gerüstbau poslao troškovnik za radove stavljanja na raspolaganje i postavljanja skele te ga pozvao da na temelju tog troškovnika dostavi ponudu. To je društvo prihvatilo taj troškovnik navevši jedinične cijene te očekivanu ukupnu cijenu u bruto iznosu od 45663,18 eura, potpisalo je taj troškovnik 24. travnja 2020. te ga vratilo navedenom arhitektu.
22
Arhitekt je odabrao društvo Eisenberger Gerüstbau kao poduzeće specijalizirano za radove stavljanja na raspolaganje i postavljanja skele. Izradio je nacrt odgovarajućeg ugovora, koji se oslanjao na ponudu od 24. travnja 2020., te je 14. prosinca 2020. elektroničkom poštom poslao taj nacrt objema ugovornim stranama, odnosno društvu Eisenberger Gerüstbau i osobi JK. U njemu nije bilo nikakve naznake o tome da osoba JK ima pravo odustajanja od ugovora. Društvo Eisenberger Gerüstbau potpisalo je nacrt ugovora 14. prosinca 2020. a da u njega nije unijelo nikakve izmjene te ga je poslalo osobi JK. Ona je također potpisala taj nacrt ugovora 15. prosinca 2020 te je primjerak koji su potpisale obje ugovorne strane poštom poslala društvu Eisenberger Gerüstbau (u daljnjem tekstu: ugovor o kojem je riječ).
23
Društvo Eisenberger Gerüstbau je 1. siječnja 2021. osobi JK elektroničkom poštom poslalo prijedlog aneksa ugovora o kojem je riječ, a koji se odnosio na dvije dodatne pokretne platforme u ukupnom bruto iznosu od 7730 eura kada je riječ o postavljanju, rastavljanju i održavanju te opreme tijekom četiri tjedna te dodatnu najamninu za raspolaganje tom opremom u ukupnom bruto iznosu od 517,65 eura tjedno od petog tjedna nadalje. Osoba JK je potpisala prijedlog aneksa te ga je vratila društvu Eisenberger Gerüstbau elektroničkom poštom 22. siječnja 2021. Tijekom siječnja 2021. društvo Eisenberger Gerüstbau počelo je s postavljanjem skele.
24
Društvo Eisenberger Gerüstbau je 26. siječnja 2021. osobi JK stavilo na raspolaganje skelu za potrebe izvođenja predviđenih građevinskih radova na zgradi o kojoj je riječ. Krajem svibnja 2021. osoba JK je društvu Eisenberger Gerüstbau, na temelju računa za predujmove koje je ono izdalo, platila ukupan iznos od 95937,84 eura.
25
Dopisom od 7. prosinca 2021. osoba JK je društvu Eisenberger Gerüstbau izjavila da odustaje od svojih izjava volje za sklapanje ugovora i aneksa, da više neće izvršavati daljnja plaćanja na toj osnovi te je zatražila povrat svih predujmova plaćenih u tom iznosu. Tijekom prosinca 2021. dovršeni su svi građevinski radovi koje je osoba JK planirala, a za koje je bila potrebna skela. Na zahtjev osobe JK skela je rastavljena 20. prosinca 2021.
26
Društvo Eisenberger Gerüstbau je Landgerichtu Berlin (Zemaljski sud u Berlinu, Njemačka) podnijelo tužbu protiv osobe JK kojom je zahtijevalo plaćanje iznosa koji prema njegovu mišljenju još nije bio podmiren na dan podnošenja te tužbe, to jest iznosa od 101000,25 eura na temelju ugovora o postavljanju skele. Osoba JK je tijekom tog postupka podnijela protutužbu kojom je zahtijevala povrat isplaćenih predujmova u iznosu od 95937,84 eura.
27
Presudom od 19. svibnja 2023. Landgericht Berlin (Zemaljski sud u Berlinu) odbio je tužbu i u cijelosti prihvatio protutužbu.
28
Društvo Eisenberger Gerüstbau podnijelo je žalbu protiv te presude Kammergerichtu Berlin (Visoki zemaljski sud u Berlinu, Njemačka), to jest sudu koji je uputio zahtjev.
29
Taj sud smatra da ugovor o kojem je riječ, sklopljen posredstvom arhitekta koji je djelovao u svojstvu pomoćnika u pregovorima, nije obuhvaćen područjem primjene članka 312.c stavka 1. BGB‑a, kojim je u njemačko pravo prenesen članak 2. točka 7. Direktive 2011/83.
30
U tom pogledu navedeni sud pojašnjava da je točno da su do sklapanja tog ugovora društvo Eisenberger Gerüstbau, s jedne strane, te osoba JK i arhitekt, s druge strane, komunicirali isključivo sredstvima daljinske komunikacije, to jest poštom ili elektroničkom poštom. Međutim, taj sud smatra da zbog činjenice da je osoba JK angažirala arhitekta, koji je trgovac, za pripremu ugovora nije primjenjiva zaštita predviđena člankom 312.c BGB‑a.
31
U skladu s pripremnim aktima članka 312.c BGB‑a te sudskom praksom Bundesgerichtshofa (Savezni vrhovni sud, Njemačka), cilj te odredbe, koja se oslanja i na uvodnu izjavu 37. Direktive 2011/83, jest zaštita potrošača koji ne može pregledati robu ili uslugu prije sklapanja ugovora i koji ne može u tom pogledu ishoditi dodatne informacije.
32
U postupku poput onoga o kojem odlučuje sud koji je uputio zahtjev, u kojem je potrošač angažirao trgovca kao posrednika u pregovorima, a taj trgovac ima dovoljno stručnog znanja kada je riječ o isporukama koje su predmet ugovora te je na raspolaganju potrošaču za odgovore na eventualna pitanja u vezi s tim, ne može biti riječ o nedostatnoj informiranosti potrošača.
33
U svakom slučaju potrošač nema pravo odustajanja od ugovora ako trgovac koji djeluje kao posrednik u pregovorima definira predmet isporuke te stupa u kontakt s trgovcem koji je druga strana ugovora s tim potrošačem samo za potrebe pojašnjavanja određenih ugovornih odredbi.
34
Ako potrošač nema pravo odustajanja od izjava volje u pogledu sklapanja glavnog ugovora, to mu se pravo ne može priznati ni u pogledu dodatnih sporazuma ili aneksa koji se odnose na taj ugovor.
35
Kada bi se u predmetnom slučaju ipak priznalo pravo osobe JK na odustajanje od ugovora o kojem je riječ, sud koji je uputio zahtjev smatra da društvo Eisenberger Gerüstbau nema pravo na naknadu za pruženu uslugu a, u skladu s člankom 357. stavkom 8. BGB‑a, člankom 14. stavkom 4. točkom (a) i člankom 14. stavkom 5. Direktive 2011/83, nema pravo ni na kompenzacijsku naknadu.
36
Taj sud smatra da se činjenica da potrošač, koji je odustao od ugovora u okolnostima poput onih kakve su u postupku koji se pred njime vodi, odbija platiti kompenzacijsku naknadu trgovcu s kojim je sklopio taj ugovor može kvalificirati kao da je u suprotnosti sa zahtjevom dobre vjere.
37
Međutim, navedeni sud dvoji o spojivosti te ocjene s presudom od 17. svibnja 2023., DC (Odustajanje nakon izvršenja ugovora) (C‑97/22, EU:C:2023:413), u kojoj je Sud presudio da članak 14. stavak 4. točku (a) i članak 14. stavak 5. Direktive 2011/83 treba tumačiti na način da se njima potrošač oslobađa od svake obveze plaćanja usluga pruženih na temelju ugovora sklopljenog izvan poslovnih prostorija ako mu predmetni trgovac nije pružio informacije navedene u članku 14. stavku 4. točki (a) podtočki i. te direktive i ako je taj potrošač ostvario svoje pravo odustajanja nakon izvršenja tog ugovora.
38
U tim je okolnostima Kammergericht Berlin (Visoki zemaljski sud u Berlinu) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Je li riječ o ugovoru na daljinu u smislu članka 2. točke 7. Direktive [2011/83] od kojeg se može odustati u skladu s njezinim člankom 9. stavkom 1. i kad potrošača prije ili prilikom sklapanja ugovora podupire trgovac kojeg je on angažirao neovisno o pružatelju usluga?
2.
U slučaju da Sud potvrdno odgovori na prvo pitanje:
je li riječ o ugovoru na daljinu u smislu članka 2. točke 7. Direktive 2011/83 od kojeg se može odustati u skladu s njezinim člankom 9. stavkom 1. i kad je ispunjen jedan od sljedećih dodatnih uvjeta: |
(a)
trgovac koji podupire potrošača bio je taj koji je inicirao kontakt između potrošača i pružatelja usluga;
(b)
trgovac koji podupire potrošača utjecao je na bitne dijelove sadržaja ugovora prije nego što je on sklopljen (primjerice izradom troškovnika ili stavljanjem na raspolaganje nacrta ugovora)?
3.
Ako Sud smatra da u slučajevima prikazanima u prvom pitanju te drugom pitanju točkama (a) ili (b) nije riječ o ugovoru na daljinu od kojeg se može odustati:
ako strane nakon sklapanja tog ugovora i ponovno isključivo uporabom sredstava daljinske komunikacije sklope drugi sporazum, koji se odnosi na dodatne usluge pružatelja usluga koje su sekundarne u odnosu na one iz prvog ugovora,
je li taj dodatni sporazum sam po sebi ugovor na daljinu u smislu članka 2. točke 7. Direktive 2011/83 od kojeg se može odustati u skladu s njezinim člankom 9. stavkom 1. ili se od njega, kao ni od glavnog ugovora koji se njime dopunjuje, ne može odustati kao od ugovora na daljinu?
4.
Ako je potrošač u slučaju ugovora na daljinu od kojeg se može odustati ostvario svoje pravo odustajanja nakon što je njegov suugovaratelj već pružio usluge:
može li potrošač unatoč članku 14. stavku 4. točki (a) i članku 14. stavku 5. Direktive 2011/83 biti dužan trgovcu nadoknaditi vrijednost njegove usluge u odgovarajućem opsegu kad bi neki drugi rezultat zbog svih okolnosti pojedinačnog slučaja doveo do zlouporabe prava ili bio protivan dobroj vjeri?
O prethodnim pitanjima
Prvo i drugo pitanje
39
Svojim prvim i drugim pitanjem, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 2. točku 7. Direktive 2011/83 tumačiti na način da je činjenica da potrošača, prije i tijekom sklapanja ugovora između tog potrošača i trgovca, podupire drugi trgovac po njegovu izboru koji je inicirao kontakt između potrošača i prvog trgovca i koji je utjecao na bitne dijelove sadržaja tog ugovora relevantna kako bi se navedeni ugovor okvalificirao kao „ugovor na daljinu” u smislu te odredbe.
40
Uvodno valja podsjetiti na to da u skladu s navedenom odredbom, kako bi se ugovor mogao smatrao ugovorom na daljinu, moraju biti kumulativno ispunjena tri uvjeta. Prvo, taj ugovor mora biti sklopljen između potrošača i trgovca, u smislu definicija predviđenih u točkama 1. odnosno 2. članka 2. Direktive 2011/83. Drugo, on mora biti sklopljen na temelju organiziranog sustava prodaje ili pružanja usluga na daljinu. Treće, navedeni se ugovor mora sklopiti bez istodobne fizičke prisutnosti trgovca i potrošača, a ugovorni odnos između strana mora biti uspostavljen isključivo uz korištenje jednog ili više sredstava daljinske komunikacije do, uključno, trenutka u kojem se sklapa taj ugovor.
41
Točno je da iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku nedvojbeno ne proizlazi o kojima od tih uvjeta sud koji je uputio zahtjev dvoji. Međutim, taj sud pobliže određuje da su do sklapanja ugovora osoba JK i arhitekt, s jedne strane, te društvo Eisenberger Gerüstbau, s druge strane, isključivo komunicirali sredstvima daljinske komunikacije, to jest poštom ili elektroničkom poštom, iz čega proizlazi da taj sud smatra da je treći od navedenih uvjeta ispunjen. Stoga valja ispitati samo prva dva uvjeta.
42
Kao prvo, valja provjeriti treba li osobu poput osobe JK, koja je vlasnik zemljišta na kojem je izgrađena višekatna višestambena zgrada i koja je angažirala trgovca, to jest društvo Eisenberger Gerüstbau, radi izgradnje dva nova kata koja obuhvaćaju četiri stambene jedinice, smatrati „potrošačem” što se tiče ugovora o kojem je riječ.
43
S tim u vezi valja podsjetiti na to da, u skladu s člankom 2. točkom 1. Direktive 2011/83, „potrošač” znači svaka fizička osoba koja u ugovorima obuhvaćenim tom direktivom djeluje u svrhe koje ne ulaze u okvir njezine trgovačke, poslovne, obrtničke ili profesionalne djelatnosti.
44
U skladu s ustaljenom sudskom praksom, svrha Direktive 2011/83 je osigurati visoku razinu zaštite potrošača, koji se nalaze u podređenom položaju u odnosu na trgovce, pa ih stoga treba smatrati manje informiranima, ekonomski slabijima i pravno manje iskusnima u odnosu na njihove suugovaratelje (vidjeti u tom smislu presude od 27. ožujka 2019., slewo, C‑681/17, EU:C:2019:255, t. 32. i od 14. svibnja 2020., NK (Projektiranje obiteljske kuće), C‑208/19, EU:C:2020:382, t. 39.).
45
Pojam „potrošač” u smislu članka 2. točke (b) Direktive Vijeća 93/13/EEZ od 5. travnja 1993. o nepoštenim odredbama u potrošačkim ugovorima (SL 1993., L 95, str. 29.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 12., str. 24. i ispravci SL 2024./90009, L i SL 2024./90093, L), koji odgovara pojmu „potrošač” u smislu članka 2. točke 1. Direktive 2011/83, objektivan je i ne ovisi o možebitnim konkretnim spoznajama dotične osobe ili informacijama kojima ona stvarno raspolaže (vidjeti u tom smislu presude od 3. rujna 2015., Costea, C‑110/14, EU:C:2015:538, t. 21. i od 8. svibnja 2025., Pielatak, C‑410/23, EU:C:2025:325, t. 36.).
46
U svrhu provjere toga može li se osobu o kojoj je riječ okvalificirati kao „potrošača” u smislu te odredbe nacionalni sud mora voditi računa o svim okolnostima slučaja, a osobito o prirodi robe ili usluga koje su predmet ugovora o kojem je riječ, iz kojih se može razabrati za koju se namjenu nabavljaju ta roba ili usluge (presuda od 8. lipnja 2023., YYY. (Pojam Potrošač), C‑570/21, EU:C:2023:456, t. 55. i navedena sudska praska).
47
Iz objašnjenja koja je podnio sud koji je uputio zahtjev proizlazi da on dvoji o tome je li činjenica da je osobu JK podupirao trgovac po njezinu izboru, u predmetnom slučaju arhitekt, koji je utjecao na bitne dijelove sadržaja ugovora o kojem je riječ, relevantna za kvalifikaciju osobe JK kao potrošača ili nije.
48
S tim u vezi, s jedne strane, kao što je nezavisni odvjetnik u biti istaknuo u točki 29. svojega mišljenja, činjenica da je, kao u glavnom predmetu, potrošača podupirao trgovac, u predmetnom slučaju arhitekt, tijekom pregovora i sklapanja ugovora između tog potrošača i drugog trgovca ne može dovesti u pitanje podređen položaj, naveden u točki 44. ove presude, tog potrošača u odnosu na tog potonjeg trgovca, čak i ako je trgovac koji je podupro navedenog potrošača inicirao kontakt između njega i drugog trgovca te je utjecao na sadržaj ugovora.
49
S druge strane, kako je navedeno u točki 45. ove presude, valja primijeniti tumačenje pojma „potrošač” u smislu članka 2. točke 1. Direktive 2011/83 koje je objektivno i ne ovisi o možebitnim konkretnim spoznajama dotične osobe ili informacijama kojima ona stvarno raspolaže. Stoga činjenica da je takvu osobu podupro trgovac ne može dovesti u pitanje njezino svojstvo potrošača niti znači da ugovor o kojem je riječ ima komercijalnu svrhu (vidjeti u tom smislu presudu od 3. rujna 2015, Costea, C‑110/14, EU:C:2015:538, t. 21. i 25. do 27.).
50
Ako sud koji je uputio zahtjev smatra da osobu JK treba smatrati potrošačem za potrebe ugovora o kojem je riječ u glavnom postupku, kao drugo, valja ispitati treba li, uzimajući u obzir činjenične elemente koje je taj sud naveo u odluci kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku kad je riječ o modalitetima sklapanja tog ugovora između osobe JK i društva Eisenberger Gerüstbau i potpori koju je u tom kontekstu pružio arhitekt kojeg je angažirala osoba JK, smatrati da je takav ugovor sklopljen na temelju organiziranog sustava prodaje ili pružanja usluga na daljinu, u smislu članka 2. točke 7. Direktive 2011/83.
51
S tim u vezi, u uvodnoj izjavi 20. te direktive navedeno je da bi pojmom organiziranog sustava prodaje ili pružanja usluga na daljinu trebalo obuhvatiti one sustave koje nudi treća strana koja nije trgovac, ali koje trgovac upotrebljava, primjerice online platformu, ali njime ne bi trebalo obuhvatiti slučajeve kad internetske stranice nude samo informaciju o trgovcu, njegovoj robi i/ili uslugama i njegove podatke za kontakt.
52
U predmetnom slučaju valja utvrditi, kao što je također istaknuo i nezavisni odvjetnik u točki 33. svojega mišljenja, da spis kojim raspolaže Sud ne sadržava nijedan element o organiziranom sustavu prodaje ili pružanja usluga na daljinu koji je uspostavilo društvo Eisenberger Gerüstbau. Međutim, činjenice koje je naveo sud koji je uputio zahtjev upućuju na to da ugovor o kojem je riječ nije bio sklopljen na temelju takvog sustava. Naime, iz tih činjenica proizlazi da je taj ugovor bio sklopljen na temelju nacrta ugovora koji je pripremljen u okviru isključive odgovornosti osobe JK i u kojem su bile pobliže navedene posebne usluge čije je pružanje ona namjeravala povjeriti društvu Eisenberger Gerüstbau, pri čemu je taj nacrt poslan elektroničkom poštom tom društvu na potpisivanje, što je ono i učinilo a da ga pritom nije izmijenilo. Stoga, sve i da je navedeno društvo raspolagalo organiziranim sustavom prodaje ili pružanja usluga na daljinu, ugovor o kojem je riječ u glavnom postupku nije sklopljen na temelju takvog sustava, što ipak mora provjeriti sud koji je uputio zahtjev.
53
Uzimajući u obzir sva prethodna razmatranja, na prvo i drugo pitanje valja odgovoriti tako da članak 2. točku 7. Direktive 2011/83 treba tumačiti na način da činjenica da potrošača, prije i tijekom sklapanja ugovora između tog potrošača i trgovca, podupire drugi trgovac po njegovu izboru koji je inicirao kontakt između potrošača i prvog trgovca i koji je utjecao na bitne dijelove sadržaja tog ugovora nije relevantna kako bi se navedeni ugovor okvalificirao kao „ugovor na daljinu” u smislu te odredbe.
Treće pitanje
54
Svojim trećim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 2. točku 7. Direktive 2011/83 tumačiti na način da, ako strane ugovora koji se ne može okvalificirati kao „ugovor na daljinu” u smislu te odredbe sklope, korištenjem isključivo sredstava daljinske komunikacije, aneks tog ugovora koji se odnosi na dodatne usluge koje su sekundarne u odnosu na one predviđene navedenim ugovorom, taj aneks predstavlja „ugovor na daljinu” u smislu navedene odredbe.
55
Kako bi se odgovorilo na to pitanje, uvodno valja podsjetiti na to da članak 2. točka 15. Direktive 2011/83 definira „popratni ugovor” kao ugovor kojim potrošač stječe robu ili usluge koje se odnose na ugovor na daljinu ili ugovor sklopljen izvan poslovnih prostorija i u kojem tu robu isporučuje ili te usluge pruža trgovac ili treća strana na temelju dogovora između te treće strane i trgovca.
56
S tim u vezi, članak 15. te direktive određuje učinke ostvarivanja prava odustajanja od ugovora na daljinu i ugovora sklopljenog izvan poslovnih prostorija.
57
Međutim, navedena direktiva ne sadržava nikakva posebna pravila o tome treba li se ugovor kojim se mijenja drugi ugovor, koji je isključen iz pravne kvalifikacije ugovora na daljinu, kvalificirati kao ugovor na daljinu.
58
U tim okolnostima, za potrebe provjere toga valja li ugovor kojim se mijenja drugi ugovor smatrati „ugovorom na daljinu” u smislu članka 2. točke 7. Direktive 2011/83, sud koji je uputio zahtjev morat će ispitati jesu li ispunjeni uvjeti iz točke 40. ove presude s obzirom na ugovor kojim se u predmetnom slučaju mijenja taj aneks ugovora o kojem je riječ.
59
Stoga na treće pitanje valja odgovoriti tako da članak 2. točku 7. Direktive 2011/83 treba tumačiti na način da, ako strane ugovora koji se ne može okvalificirati kao „ugovor na daljinu” u smislu te odredbe sklope, korištenjem isključivo sredstava daljinske komunikacije, aneks tog ugovora koji se odnosi na dodatne usluge koje su sekundarne u odnosu na one predviđene navedenim ugovorom, taj aneks predstavlja „ugovor na daljinu”, u smislu navedene odredbe, ako su ispunjeni njome predviđeni uvjeti.
Četvrto pitanje
60
Svojim četvrtim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li Direktivu 2011/83 tumačiti na način da u slučaju da potrošač odustane od ugovora na daljinu po isteku roka za odustajanje kako je produljen u skladu s člankom 10. stavkom 1. te direktive a u trenutku u kojem su usluge koje su predmet tog ugovora, a koje nije moguće vratiti, već pružene, trgovac može valjano tvrditi da je taj potrošač zloupotrijebio pravo odustajanja.
61
S tim u vezi, članak 6. stavak 1. točka (h) Direktive 2011/83 određuje da, prije nego što ugovor na daljinu postane obvezujuć za potrošača, trgovac na jasan i razumljiv način pruža kupcu informacije o uvjetima, isteku roka i postupcima za ostvarivanje prava odustajanja u skladu s člankom 11. stavkom 1. te direktive kao i uzorku obrasca za odustajanje određenom u Prilogu I.(B) navedenoj direktivi.
62
Osim toga, u skladu s člankom 9. stavkom 1. Direktive 2011/83, osim kad se primjenjuju izuzeci predviđeni u njezinu članku 16., potrošač ima rok od 14 dana da odustane od ugovora na daljinu ili ugovora sklopljenog izvan poslovnih prostorija a da za to ne navede nikakav razlog i da ne snosi troškove osim troškova predviđenih u članku 13. stavku 2. i članku 14. te direktive.
63
Usto, u skladu s člankom 9. stavkom 2. točkom (a) Direktive 2011/83, ne dovodeći u pitanje njezin članak 10., rok za odustajanje iz stavka 1. tog članka istječe, kad je riječ o ugovoru o uslugama, nakon 14 dana od dana sklapanja ugovora.
64
Međutim, nepružanje informacija iz članka 6. stavka 1. točke (h) te direktive podrazumijeva, u skladu s njezinim člankom 10. stavkom 1., produljenje prvobitnog roka za odustajanje za 12 mjeseci od njegova isteka.
65
K tomu, članak 14. stavak 4. točka (a) podtočka i. navedene direktive predviđa da potrošač ne snosi troškove za izvršavanje usluga kad trgovac nije pružio informacije u skladu s točkama (h) ili (j) članka 6. stavka 1. te direktive.
66
Usto, u skladu s člankom 14. stavkom 5. Direktive 2011/83, osim ako je predviđeno u članku 13. stavku 2. i njezinu članku 14., potrošač ne snosi nikakvu odgovornost zbog ostvarenja prava odustajanja.
67
Uvodno valja utvrditi da postavljeno pitanje počiva na premisi prema kojoj osoba JK ispunjava uvjete za ostvarivanje prava odustajanja predviđenog člankom 9. Direktive 2011/83, u vezi s njezinim člankom 10. stavkom 1.
68
Stoga valja ispitati može li se, u slučaju u kojem potrošač, poput osobe JK, odustane od ugovora na daljinu tijekom trajanja roka za odustajanje, kako je produljen u skladu s člankom 10. stavkom 1. Direktive 2011/83, ako je trgovac na temelju tog ugovora već pružio usluge koje se ne mogu vratiti, taj trgovac pozvati na to da je taj potrošač zloupotrijebio svoje pravo odustajanja.
69
U tom pogledu Sud je presudio da se primjena propisa Unije ne može proširiti do te mjere da bi se njima pokrile radnje izvršene u svrhu prijevarnog ili zlouporabnog korištenja pogodnostima predviđenima pravom Unije (presuda od 21. prosinca 2023., BMW Bank i dr., C‑38/21, C‑47/21 i C‑232/21, EU:C:2023:1014, t. 282.).
70
Za dokazivanje zlouporabe potrebno je, s jedne strane, dokazati ukupnost objektivnih okolnosti iz kojih proizlazi da, unatoč formalnom poštovanju uvjeta predviđenih propisom Unije, nije ostvaren cilj predviđen njime i, s druge strane, dokazati subjektivni element koji se ogleda u namjeri da se ostvari pogodnost koja proizlazi iz propisa Unije umjetnim stvaranjem uvjeta potrebnih za njezino ostvarenje (presuda od 21. prosinca 2023., BMW Bank i dr., C‑38/21, C‑47/21 i C‑232/21, EU:C:2023:1014, t. 285.).
71
Provjera postojanja zlouporabe zahtijeva od suda koji je uputio zahtjev da uzme u obzir sve činjenice i okolnosti slučaja, uključujući one nakon radnje koja navodno predstavlja zlouporabu (presuda od 21. prosinca 2023., BMW Bank i dr., C‑38/21, C‑47/21 i C‑232/21, EU:C:2023:1014, t. 286.).
72
Stoga je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri, u skladu s pravilima o dokazivanju iz nacionalnog prava, pod uvjetom da se time ne šteti učinkovitosti prava Unije, jesu li u glavnom postupku ispunjeni konstitutivni elementi zlouporabe prava, navedeni u točki 70. ove presude. Međutim, kad Sud odlučuje o prethodnom pitanju, može, ako je potrebno, dati tom sudu pojašnjenja koja ga usmjeravaju u njegovu tumačenju (presuda od 21. prosinca 2023., BMW Bank i dr., C‑38/21, C‑47/21 i C‑232/21, EU:C:2023:1014, t. 287.).
73
Kad je riječ o postojanju objektivnog elementa koji upućuje na zlouporabu, navedenog u točki 70. ove presude, valja istaknuti da je, kao što to proizlazi iz članka 1. Direktive 2011/83, u vezi s njezinim uvodnim izjavama 4., 5. i 7., svrha te direktive osigurati visoku razinu zaštite potrošača jamčenjem njihove obaviještenosti i sigurnosti u transakcijama s trgovcima. Stoga se njome nastoji potrošačima pružiti široka zaštita dodjeljujući im određena prava, među ostalim, u pogledu sklapanja ugovora na daljinu. Cilj je zakonodavca Unije izbjeći da korištenje sredstvima daljinske komunikacije dovede do smanjenja informacija koje se pružaju potrošaču (vidjeti u tom smislu presudu od 23. siječnja 2019., Walbusch Walter Busch, C‑430/17, EU:C:2019:47, t. 34. i 35.).
74
Konkretnije, cilj članka 9. Direktive 2011/83 je omogućiti potrošaču da odabere ugovor koji najbolje odgovara njegovim potrebama i da stoga odustane od ugovora za koji se utvrdi, nakon što je sklopljen i u roku za razmišljanje predviđenom za ostvarivanje prava odustajanja, da ne odgovara tim potrebama. U tom kontekstu, cilj članka 10. stavka 1. te direktive jest osigurati da potrošač dobije sve potrebne informacije o uvjetima, isteku roka i postupcima za ostvarivanje prava odustajanja kao i uzorku obrasca za odustajanje i kazniti trgovca koji mu ne dostavi te informacije (vidjeti analogijom presudu od 21. prosinca 2023., BMW Bank i dr., C‑38/21, C‑47/21 i C‑232/21, EU:C:2023:1014, t. 288.).
75
Kao što je u biti istaknuo nezavisni odvjetnik u točkama 54. do 56. svojega mišljenja, isti se ciljevi nastoje ostvariti i člankom 14. stavkom 4. točkom (a) podtočkom i. Direktive 2011/83, u vezi s njezinim člankom 14. stavkom 5., koji isključuje to da potrošač koji nije primio informacije predviđene člankom 6. stavkom 1. točkom (h) te direktive snosi troškove zbog ostvarivanja svojeg prava odustajanja.
76
U tom je pogledu točno da je, kad je riječ o pravu odustajanja predviđenom člankom 14. stavkom 1. Direktive 2008/48, Sud presudio da, kako bi se trgovca odvratilo od toga da povrijedi obveze koje na temelju te direktive ima u odnosu na potrošača, ako taj trgovac nije dostavio informacije iz članka 10. te direktive, a taj se potrošač odluči povući iz ugovora o kreditu nakon isteka roka od četrnaest dana nakon sklapanja tog ugovora, taj trgovac ne može navedenom potrošaču prigovoriti da je zloupotrijebio svoje pravo odustajanja iako je između sklapanja tog ugovora i potrošačeva odustajanja proteklo dosta vremena (presude od 9. rujna 2021., Volkswagen Bank i dr., C‑33/20, C‑155/20 i C‑187/20, EU:C:2021:736, t. 126. i 127. i od 21. prosinca 2023., BMW Bank i dr., C‑38/21, C‑47/21 i C‑232/21, EU:C:2023:1014, t. 289. i 290.).
77
Zbog sličnih razloga ne može se smatrati da je sama činjenica što potrošač ostvaruje svoje pravo odustajanja predviđeno člankom 9. stavkom 1. Direktive 2011/83, pri kraju roka za odustajanje, kako je produljen na temelju članka 10. stavka 1. te direktive, sama za sebe dovoljan dokaz takvog objektivnog elementa.
78
Međutim, u predmetnom slučaju nije samo potrošač ostvarivao svoje pravo odustajanja pri kraju roka koji je tako produljen za 12 mjeseci od isteka prvobitnog roka odustajanja, nego je isto tako, kako je navedeno u točki 52. ove presude i kako je to u biti istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 61. svojega mišljenja, ugovor sklopljen na temelju nacrta koji je u okviru isključive odgovornosti potrošača sastavio posrednik po njegovu izboru i u skladu s uputama tog potrošača kad je riječ o posebnim uslugama koje se očekuju od trgovca, a koji je nacrt taj trgovac zatim potpisao a da ga nije mijenjao.
79
U takvom slučaju čini se da nije isključeno da činjenica da potrošač ostvaruje svoje pravo odustajanja ne odgovara ciljevima iz točke 73. ove presude.
80
Te okolnosti idu u prilog utvrđenju, koje u konačnici treba donijeti sud koji je uputio zahtjev, prema kojem postoji objektivni element koji upućuje na zlouporabu potrošača koji odustaje od ugovora na daljinu, u predmetnom slučaju osobe JK.
81
Ako je tako, sud koji je uputio zahtjev mora provjeriti postoji li subjektivni element na strani potrošača koji je, unatoč dvojbama tog suda, nužan uvjet kako bi se određena praksa smatrala zlouporabnom, u smislu sudske prakse navedene u točkama 69. i 70. ove presude. S tim u vezi mogu biti relevantni elementi koji upućuju na to da je o trenutku u kojem je to pravo ostvareno izričito odlučio potrošač s jedinim ciljem izvlačenja sve koristi iz isporuke koju je u cijelosti ili gotovo u cijelosti izvršio trgovac, izbjegavajući pritom dugovanje ikakve naknade kao protučinidbe za to.
82
Uzimajući u obzir sva prethodna razmatranja, na četvrto pitanje valja odgovoriti tako da Direktivu 2011/83 treba tumačiti na način da u slučaju da potrošač odustane od ugovora na daljinu po isteku roka za odustajanje kako je produljen u skladu s člankom 10. stavkom 1. te direktive a u trenutku u kojem su usluge koje su predmet tog ugovora, a koje nije moguće vratiti, već pružene, trgovac može valjano tvrditi da je taj potrošač zbog vlastitog ponašanja zloupotrijebio pravo odustajanja, ako iz svih okolnosti proizlazi da, s jedne strane, to što potrošač ostvaruje svoje pravo odustajanja ne odgovara ciljevima koji se nastoje postići navedenom direktivom kad je riječ o informiranju potrošača i sigurnosti u transakcijama s trgovcem i da, s druge strane, potrošač želi svojim ponašanjem zlouporabno ostvariti korist na štetu trgovca.
Troškovi
83
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.
Slijedom navedenog, Sud (peto vijeće) odlučuje:
1.
Članak 2. točku 7. Direktive 2011/83/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 25. listopada 2011. o pravima potrošača, izmjeni Direktive Vijeća 93/13/EEZ i Direktive 1999/44/EZ Europskog parlamenta i Vijeća te o stavljanju izvan snage Direktive Vijeća 85/577/EEZ i Direktive 97/7/EZ Europskog parlamenta i Vijeća
treba tumačiti na način da:
činjenica da potrošača, prije i tijekom sklapanja ugovora između tog potrošača i trgovca, podupire drugi trgovac po njegovu izboru koji je inicirao kontakt između potrošača i prvog trgovca i koji je utjecao na bitne dijelove sadržaja tog ugovora nije relevantna kako bi se navedeni ugovor okvalificirao kao „ugovor na daljinu” u smislu te odredbe.
2.
Članak 2. točku 7. Direktive 2011/83
treba tumačiti na način da:
ako strane ugovora koji se ne može okvalificirati kao „ugovor na daljinu” u smislu te odredbe sklope, korištenjem isključivo sredstava daljinske komunikacije, aneks tog ugovora koji se odnosi na dodatne usluge koje su sekundarne u odnosu na one predviđene navedenim ugovorom, taj aneks predstavlja „ugovor na daljinu”, u smislu navedene odredbe, ako su ispunjeni njome predviđeni uvjeti.
3.
Direktivu 2011/83
treba tumačiti na način da:
u slučaju da potrošač odustane od ugovora na daljinu po isteku roka za odustajanje kako je produljen u skladu s člankom 10. stavkom 1. te direktive a u trenutku u kojem su usluge koje su predmet tog ugovora, a koje nije moguće vratiti, već pružene, trgovac može valjano tvrditi da je taj potrošač zbog vlastitog ponašanja zloupotrijebio pravo odustajanja, ako iz svih okolnosti proizlazi da, s jedne strane, to što potrošač ostvaruje svoje pravo odustajanja ne odgovara ciljevima koji se nastoje postići navedenom direktivom kad je riječ o informiranju potrošača i sigurnosti u transakcijama s trgovcem i da, s druge strane, potrošač želi svojim ponašanjem zlouporabno ostvariti korist na štetu trgovca.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: njemački