62020CO0491
RJEŠENJE SUDA (drugo vijeće)
22. prosinca 2022. (
*1
)
[Tekst ispravljen rješenjem od 2. ožujka 2023.]
„Zahtjev za prethodnu odluku – Članak 53. stavak 2. Poslovnika Suda – Članak 267. UFEU‑a – Nužnost tumačenja prava Unije kako bi sud koji je uputio zahtjev mogao donijeti presudu – Nepostojanje – Očita nedopuštenost”
U spojenim predmetima C‑491/20 do C‑496/20, C‑506/20, C‑509/20 i C‑511/20,
povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koje je uputio Sąd Najwyższy (Izba Pracy i Ubezpieczeń Społecznych) (Vrhovni sud, Vijeće za radne i socijalne sporove, Poljska), odlukama od 15. srpnja 2020., koje je Sud zaprimio 24. rujna 2020. (C‑491/20), 25. rujna 2020. (C‑492/20), 28. rujna 2020. (C‑493/20), 2. listopada 2020. (C‑494/20 i C‑495/20), 6. listopada 2020. (C‑496/20), 9. listopada 2020. (C‑506/20), 22. rujna 2020. (C‑509/20) i 13. listopada 2020. (C‑511/20), u postupcima
W. Ż.
protiv
A. S.,
Sąd Najwyższy,
uz sudjelovanje:
[kako je ispravljeno rješenjem od 2. ožujka 2023.] Prokurator Generalny (C‑495/20),
i
W. Ż.
protiv
K. Z.,
Skarb Państwa – Sąd Najwyższy,
uz sudjelovanje:
Prokurator Generalny (C‑492/20),
i
P. J.
protiv
A. T.,
R. W.,
Sąd Najwyższy,
uz sudjelovanje:
Prokurator Generalny (C‑493/20),
i
K. M.
protiv
T. P.,
Skarb Państwa – Sąd Najwyższy,
uz sudjelovanje:
Prokurator Generalny (C‑494/20),
i
T. M.
protiv
T. D.,
M. D.,
P. K.,
J. L.,
M. L.,
O. N.,
G. Z.,
A. S.,
Skarb Państwa – Sąd Najwyższy,
uz sudjelovanje:
Prokurator Generalny (C‑495/90),
i
M. F.
protiv
T. P.,
uz sudjelovanje:
Prokurator Generalny (C‑496/20),
i
T. B.
protiv
T. D.,
M. D.,
P. K.,
J. L.,
M. L.,
O. N.,
G. Z.,
A. S.,
Skarb Państwa – Sąd Najwyższy,
uz sudjelovanje:
Prokurator Generalny (C‑506/20),
i
M. F.
protiv
J. M.,
uz sudjelovanje:
Prokurator Generalny,
Rzecznik Praw Obywatelskich (C‑509/20),
i
B. S.
protiv
T. D.,
M. D.,
P. K.,
J. L.,
M. L.,
O. N.,
Skarb Państwa – Sąd Najwyższy,
uz sudjelovanje:
Prokurator Generalny (C‑511/20),
SUD (drugo vijeće),
u sastavu: A. Prechal (izvjestiteljica), predsjednica vijeća, M. L. Arastey Sahún, F. Biltgen, N. Wahl i J. Passer, suci,
nezavisni odvjetnik: A. M. Collins,
tajnik: A. Calot Escobar,
uzimajući u obzir pisani dio postupka,
uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
–
za osobu W. Ż., S. Gregorczyk – Abram, M. Pietrzak i M. Wawrykiewicz, adwokaci,
–
za osobu A. S., ona osobno,
–
za osobu K. Z., ona osobno,
–
za osobu P. J., S. Gregorczyk – Abram i M. Wawrykiewicz, adwokaci,
–
za osobu A. T., ona osobno,
–
za osobu K. M., M. Jabłoński, adwokat,
–
za osobu T. P., ona osobno,
–
za osobe T. M., T. B. i B. S., M. Gajdus, adwokat,
–
za osobu F., W. Popiołek, radca prawny,
–
za osobu P. K., ona osobno,
–
za Sąd Najwyższy, M. Manowska,
–
za Prokuratora Generalnog, R. Hernand i M. Pasionek,
–
za Rzecznika Praw Obywatelskich, M. Taborowski i M. Wróblewski,
–
za poljsku vladu, B. Majczyna, u svojstvu agenta,
–
za Europsku komisiju, K. Herrmann i P. J. O. Van Nuffel, u svojstvu agenata,
odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči obrazloženim rješenjem, u skladu s člankom 53. stavkom 2. Poslovnika Suda,
donosi sljedeće
Rješenje
1
Zahtjevi za prethodnu odluku odnose se na tumačenje članka 2., članka 4. stavaka 2. i 3., članka 6. stavka 3. i članka 19. stavka 1. drugog podstavka UEU‑a, članka 267. UFEU‑a i članka 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja).
2
Zahtjevi su upućeni u okviru sporova između osoba W. Ż. (C‑491/20 i C‑492/20), P. J. (C‑493/20), K. M. (C‑494/20), T. M. (C‑495/20), M. F. (C‑496/20 i C‑509/20), T. B. (C‑506/20), B. S. (C‑511/20) i osoba A. S. (C‑491/20), K. Z. (C‑492/20), A. T. i R. W. (C‑493/20), T. P. (C‑494/20 i C‑496/20), T. D., M. D., P. K., J. L., M. L. O. N. (C‑495/20, C‑506/20 i C‑511/20), G. Z. i A. S. (C‑495/20 i C‑506/20), J. M. (C‑509/20) te Sąda Najwyższyjeg (Vrhovni sud, Poljska) (C‑491/20 i C‑493/20) i Skarba Państwa – Sąd Najwyższy (Državna riznica – Vrhovni sud, Poljska) (C‑492/20, C‑494/20, C‑495/20, C‑506/20 i C‑511/20) povodom zahtjevâ za utvrđenje nepostojanja radnog odnosa između, s jedne strane, različitih osoba koje obnašaju sudačku dužnost na Sądu Najwyższyjem (Vrhovni sud) i, s druge strane, tog suda.
Nacionalni pravni okvir
Ustav
3
Članak 144. stavci 2. i 3. Konstytucje Rzeczypospolitej Polskiej (Ustav Republike Poljske, u daljnjem tekstu: Ustav) glasi kako slijedi:
„2.   Kako bi bili valjani, službene akte predsjednika Republike mora supotpisati predsjednik Vijeća ministara, čime nastaje njegova odgovornost pred Sejmom [(Donji dom Parlamenta, Poljska)].
3.   Odredbe stavka 2. ne primjenjuju se u sljedećim slučajevima:
[…]
17) imenovanje sudaca;
[…]”
4
Na temelju članka 179. Ustava predsjednik Republike imenuje suce na prijedlog Krajowe Rade Sądownictwe (Državno sudbeno vijeće, Poljska) (u daljnjem tekstu: KRS) na neodređeno vrijeme.
Zakonik o građanskom postupku
5
U članku 189. Kodeksa postępowania cywilnego (Zakonik o građanskom postupku) navodi se:
„Tužitelj pred sudom može podnijeti zahtjev za utvrđenje postojanja ili nepostojanja pravnog odnosa ili prava ako ima pravni interes.”
Zakon o Vrhovnom sudu
6
Ustawa o Sądzie Najwyższym (Zakon o Vrhovnom sudu) od 8. prosinca 2017. (Dz. U. iz 2018., pozicija 5) stupila je na snagu 3. travnja 2018. Njime su unutar Sąda Najwyższyjeg (Vrhovni sud), među ostalim, uspostavljena dva nova vijeća, odnosno, s jedne strane, Izba Dyscyplinarna (Stegovno vijeće) i, s druge strane, Izba Kontroli Nadzwyczajnej i Spraw Publicznych (Vijeće za izvanrednu kontrolu i javne poslove) Sąda Nawyższyjeg (Vrhovni sud).
7
U skladu s člankom 27. stavkom 1. Zakona o Vrhovnom sudu:
„Sljedeći predmeti u nadležnosti su Stegovnog vijeća:
1)
stegovni postupci:
a)
koji se odnose na suce [Sąda Najwyższyjeg (Vrhovni sud)],
b)
koje [Sąd Najwyższy (Vrhovni sud)] provodi u vezi sa stegovnim postupcima predviđenima u sljedećim zakonima:
[…]
–
Zakon o ustrojstvu redovnih sudova […],
[…]
[…]
2)
postupci u području radnog prava i socijalnog osiguranja koji se odnose na suce [Sąda Najwyższyjeg (Vrhovni sud)];
[…]”
8
Člankom 73. stavkom 1. Zakona o Vrhovnom sudu određuje se:
„Stegovni sudovi u stegovnim postupcima koji se odnose na suce [Sąda Najwyższyjeg (Vrhovni sud)] su:
1)
u prvom stupnju: [Sąd Najwyższy (Vrhovni sud)], sastavljen od dvoje sudaca iz stegovnog vijeća i jednog suca porotnika [Sąda Najwyższyjeg (Vrhovni sud)];
2)
u drugom stupnju: [Sąd Najwyższy (Vrhovni sud)], sastavljen od triju sudaca iz stegovnog vijeća i dvaju sudaca porotnika [Sąda Najwyższyjeg (Vrhovni sud)].”
9
Zakon o Vrhovnom sudu izmijenjen je nekoliko puta, među ostalim, ustawom o zmianie ustawy – Prawo o ustroju sądów powszechnych, ustawy o Sądzie Najwyższym oraz niektórych innych ustaw (Zakon od 20. prosinca 2019. o izmjeni Zakona o ustrojstvu redovnih sudova, Zakona o Vrhovnom sudu i određenih drugih zakona (Dz. U. iz 2020., pozicija 190)).
10
Člankom 26. stavkom 2. Zakona o Vrhovnom sudu, kako je izmijenjen Zakonom od 20. prosinca 2019., određuje se:
„Vijeće za izvanrednu kontrolu i javne poslove nadležno je za odlučivanje o zahtjevima ili izjavama koji se odnose na izuzeće suca ili određivanje suda pred kojim treba voditi postupak, uključujući prigovore koji se temelje na nepostojanju neovisnosti suda ili suca. Sud pred kojim se vodi postupak odmah šalje zahtjev predsjedniku Vijeća za izvanrednu kontrolu i javne poslove kako bi se u tom predmetu postupalo u skladu s pravilima utvrđenim različitim odredbama. […]”
11
U članku 29. stavcima 2. i 3. Zakona o Vrhovnom sudu, kako je izmijenjen Zakonom od 20. prosinca 2019., navodi se:
„2.   U okviru djelatnosti [Sąda Najwyższyjeg (Vrhovni sud)] ili njegovih tijela, nije dopušteno osporavati zakonitost sudova, državnih ustavnih tijela ili tijela za nadzor i zaštitu prava.
3.   [Sąd Najwyższy (Vrhovni sud)] ili neko drugo tijelo vlasti ne može utvrđivati niti ocjenjivati zakonitost imenovanja suca ili ovlasti za izvršavanje sudačkih funkcija koje proizlaze iz tog imenovanja.”
Zakon o ustrojstvu redovnih sudova
12
Člankom 110. ustawe – Prawo o ustroju sądów powszechnych (Zakon o ustrojstvu redovnih sudova) od 27. srpnja 2001., kako je izmijenjena (DZ. U. iz 2018., pozicija 23), predviđa se:
„1.   U stegovnim postupcima koji se odnose na suce odlučuju:
1)
u prvom stupnju:
a)
stegovni sudovi pri žalbenim sudovima, u sastavu od troje sudaca;
[…]
3.   Stegovni sud u čijem području nadležnosti dužnost obnaša sudac protiv kojeg je pokrenut stegovni postupak ne može odlučivati u predmetima iz stavka 1. točke 1. podtočke (a). Stegovni sud nadležan za odlučivanje o predmetu određuje predsjednik [Sąda Najwyższyjeg (Vrhovni sud)] koji rad stegovnog vijeća usmjerava na zahtjev dužnosnika za stegovni postupak.
[…]”
Zakon o KRS‑u
13
KRS je uređen ustawom o Krajowej Radzie Sądownictwa (Zakon o Državnom sudbenom vijeću) od 12. svibnja 2011. (Dz. U. iz 2011., br. 126, pozicija 714), kako je izmijenjena, među ostalim, ustawom o zmianie ustawy o Krajowej Radzie Sądownictwa oraz niektórych innych ustaw (Zakon o izmjenama Zakona o Državnom sudbenom vijeću i određenih drugih zakona) od 8. prosinca 2017. (Dz. U. iz 2018., pozicija 3) i ustawom o zmianie ustawy – Prawo o ustroju sądów powszechnych oraz niektórych innych ustaw (Zakon o izmjenama Zakona o ustrojstvu redovnih sudova i određenih drugih zakona) od 20. srpnja 2018. (Dz. U. iz 2018., pozicija 1443; u daljnjem tekstu: Zakon o KRS‑u).
14
Člankom 37. stavkom 1. Zakona o KRS‑u određuje se:
„Ako se nekoliko kandidata prijavilo na jedno mjesto suca, [KRS] ispituje i zajednički ocjenjuje sve podnesene kandidature. U toj situaciji [KRS] donosi rezoluciju koja sadržava njegove odluke o podnošenju prijedloga za imenovanje na mjesto suca u pogledu svih kandidata.”
15
U skladu s člankom 43. stavkom 2. tog zakona:
„Ako svi sudionici postupka nisu pobijali rezoluciju iz članka 37. stavka 1., ona postaje pravomoćna u dijelu koji sadržava odluku o nepodnošenju prijedloga za imenovanje na sudačku dužnost sudionika koji nisu podnijeli pravno sredstvo, podložno odredbama članka 44. stavka 1 ter.”
16
U članku 44. navedenog zakona navodi se:
„1.   Sudionik postupka, osim ako je drukčije predviđeno zasebnim odredbama, može [Sądu Najwyższyjem (Vrhovni sud)] podnijeti pravno sredstvo ako smatra da je rezolucija [KRS‑a] nezakonita. […]
1 bis.   U pojedinačnim slučajevima koji se tiču imenovanja na sudačku dužnost na [Sądu Najwyższyjem (Vrhovni sud)] moguće je podnijeti pravno sredstvo [Naczelnom Sądu Administracyjnom (Visoki upravni sud, Poljska)]. U tom slučaju nije moguće podnijeti pravno sredstvo [Sądu Najwyższyjem (Vrhovni sud)]. Pravno sredstvo podneseno [Naczelnom Sądu Administracyjnom (Visoki upravni sud)] ne smije se temeljiti na navodu o neprikladnoj ocjeni toga ispunjavaju li kandidati kriterije uzete u obzir prilikom donošenja odluke o podnošenju prijedloga za imenovanje na mjesto suca [Sąda Najwyższyjeg (Vrhovni sud)].
1 ter.   Ako rezoluciju iz članka 37. stavka 1. nisu osporili svi sudionici postupka, ona, u pojedinačnim slučajevima koji se tiču imenovanja na sudačku dužnost na [Sądu Najwyższyjem (Vrhovni sud)], postaje konačna u dijelu u kojem je njome odlučeno o podnošenju prijedloga za imenovanje na mjesto suca [Sąda Najwyższyjeg (Vrhovni sud)] odnosno u dijelu u kojem je njome odlučeno da se neće podnijeti prijedlog za imenovanje na mjesto suca tog suda, kad je riječ o kandidatima koji nisu podnijeli pravno sredstvo.
[…]
4.   U pojedinačnim slučajevima koji se tiču imenovanja na sudačku dužnost na [Sądu Najwyższyjem (Vrhovni sud)], poništenje [Naczelnog Sąda Administracyjnog (Visoki upravni sud)] rezolucije KRS‑a kojom je odlučeno da se neće podnijeti prijedlog za imenovanje na mjesto suca [Sąda Najwyższyjeg (Vrhovni sud)] istovjetno je prihvaćanju prijave za upražnjeno radno mjesto suca [Sąda Najwyższyjeg (Vrhovni sud)] sudionika postupka koji je podnio pravno sredstvo, pri čemu u pogledu tog mjesta, postupak pred KRS‑om na dan objave odluke [Naczelnog Sąda Administracyjnog (Visoki upravni sud)] još nije bio okončan, ili, u slučaju da taj postupak ne postoji, za sljedeće upražnjeno mjesto suca [Sąda Najwyższyjeg (Vrhovni sud)] za koje je predviđen javni natječaj.”
17
Stavak 1 bis. članka 44. Zakona o KRS‑u uveden je u taj članak Zakonom od 8. prosinca 2017. o izmjenama Zakona o Državnom sudbenom vijeću i određenih drugih zakona, koji je stupio na snagu 17. siječnja 2018., a stavci 1 ter. i 4. uvedeni su u njega Zakonom od 20. srpnja 2018. o izmjenama Zakona o ustrojstvu redovnih sudova i određenih drugih zakona, koji je stupio na snagu 27. srpnja 2018. Prije uvođenja tih izmjena pravna sredstva iz navedenog stavka 1 bis. morala su se podnijeti [Sądu Najwyższyjem (Vrhovni sud)] u skladu sa stavkom 1. tog članka 44.
18
Presudom od 25. ožujka 2019. Trybunał Konstytucyjny (Ustavni sud, Poljska) proglasio je članak 44. stavak 1 bis. Zakona o KRS‑u protivnim članku 184. Ustava jer nadležnost koja je navedenim stavkom 1 bis. povjerena Naczelnom Sądu Administracyjnom (Visoki upravni sud) nije bila opravdana ni s obzirom na prirodu predmeta o kojima je riječ ni s obzirom na ustrojbena obilježja navedenog suda ni s obzirom na postupak koji taj sud primjenjuje. U toj je presudi Trybunał Konstytucyjny (Ustavni sud) također naveo da to proglašenje neustavnosti „nužno dovodi do okončanja svih sudskih postupaka koji su u tijeku na temelju ukinute odredbe”.
19
Nadalje, članak 44. Zakona o KRS‑u izmijenjen je ustawom o zmianie ustawy o Krajowej Radzie Sądownictwa oraz ustawy – Prawo o ustroju sądów administracyjnych (Zakon o izmjenama Zakona o KRS‑u i Zakona o organizaciji upravnih sporova) od 26. travnja 2019. (Dz. U. iz 2019., pozicija 914), koji je stupio na snagu 23. svibnja 2019. Stavak 1. tog članka 44. glasi kako slijedi:
„Sudionik postupka, osim ako je drukčije predviđeno zasebnim odredbama, može [Sądu Najwyższyjem (Vrhovni sud)] podnijeti pravno sredstvo ako smatra da je rezolucija [KRS‑a] nezakonita. Nije moguće podnijeti pravno sredstvo u pojedinačnim predmetima koji se odnose na imenovanje na sudačku dužnost na [Sądu Najwyższyjem (Vrhovni sud)].”
20
Osim toga, člankom 3. tog zakona od 26. travnja 2019. predviđa se da se „[o]bustavljaju postupci po samom zakonu o pravnim sredstvima kojima se osporavaju rezolucije [KRS‑a] u pojedinačnim predmetima u vezi s imenovanjem na sudačku dužnost na [Sądu Najwyższyjem (Vrhovni sud)], a koja su bila podnesena te o kojima nije odlučeno prije stupanja na snagu ovog zakona”.
Glavni postupci
Predmet C‑509/20
21
U glavnom postupku u predmetu C‑509/20 već je podnesen zahtjev za prethodnu odluku koji predstavlja presedan koji je doveo do presude od 22. ožujka 2022., Prokurator Generalny i dr. (Stegovno vijeće Vrhovnog suda – Imenovanje) (C‑508/19, EU:C:2022:201, u daljnjem tekstu: presuda Prokurator Generalny).
22
Osoba M. F., koja obnaša sudačku dužnost na Sądu Rejonowyjem w P. (Općinski sud u P., Poljska), podnijela je tužbu Sądu Najwyższyjem (Vrhovni sud), na temelju članka 189. Zakonika o građanskom postupku, za utvrđenje nepostojanja radnog odnosa između osobe J. M. i Sąda Najwyższyjeg (Vrhovni sud) zbog nezakonitosti koje su navodno utjecale na njezino imenovanje na sudačku dužnost u Stegovnom vijeću tog suda (u daljnjem tekstu: Stegovno vijeće). Tu je tužbu osoba M. F. podnijela nakon što je osoba J. M., u svojstvu predsjednika Stegovnog vijeća, na temelju članka 110. stavka 3. Zakona o ustrojstvu redovnih sudova, kako je izmijenjen, donijela rješenje kojim se Sąd Dyscyplinarny przy Sądzie Apelacyjnym w X (Stegovni sud pri Žalbenom sudu u X, Poljska) određuje nadležnim stegovnim sudom za odlučivanje o stegovnom postupku koji je pokrenut protiv osobe M. F. zbog navodnog odugovlačenja postupaka koje vodi i navodnih kašnjenja prilikom izrade obrazloženja svojih odluka.
23
U prilog toj tužbi osoba M. F. tvrdi da nedjelotvornost imenovanja osobe J. M. na mjesto suca Sąda Najwyższyjeg (Vrhovni sud) proizlazi iz toga da je akt o njezinu imenovanju predsjednika Republike uručen dotičnoj osobi iako je protiv rezolucije KRS‑a kojom je predloženo imenovanje osobe J. M. na to mjesto kandidat koji nije bio predložen za imenovanje na temelju navedene rezolucije podnio tužbu Naczelnom Sądu Administracyjnom (Visoki upravni sud) na temelju članka 44. stavka 1 bis. Zakona o KRS‑u. Usto, postupak odabira čiji je cilj popunjavanje tog mjesta proveden je nakon priopćenja predsjednika Republike koje nije imalo supotpis ministra koji se zahtijeva na temelju članka 144. Ustava.
24
Osoba M. F. zatražila je i da se izuzmu sve osobe koje su imenovane sucima u Stegovnom vijeću te da se odredi da Izba Pracy i Ubezpieczeń Społecznych (Vijeće za radne i socijalne sporove) Sąda Najwyższyjeg (Vrhovni sud) (u daljnjem tekstu: Vijeće za radne i socijalne sporove) odluče o njezinoj tužbi umjesto Stegovnog vijeća koje je inače nadležno za odlučivanje na temelju članka 27. stavka 1. točke 2. Zakona o Vrhovnom sudu. Naposljetku, osoba M. F. zatražila je da se privremeno i tijekom cijelog trajanja glavnog postupka prekine stegovni postupak koji je protiv nje pokrenut.
Predmeti C‑494/20 i C‑496/20
25
Okolnosti glavnog postupka u predmetima C‑494/20 i C‑496/20 gotovo su istovjetne okolnostima glavnog postupka u predmetu C‑509/20.
26
Naime, s jedne strane, osoba K. M., sudac Sąda Okręgowyjeg w K. (Okružni sud u K., Poljska), i, s druge strane, osoba M. F., tužbama traže da se utvrdi nepostojanje radnog odnosa između osobe T. P., nasljednika osobe J. M. na dužnosti predsjednika Stegovnog vijeća, i Sąda Najwyższyjeg (Vrhovni sud), zbog navodnih nezakonitosti u imenovanju dotične osobe koje su slične onima navedenima u točki 23. ovog rješenja.
27
Osim toga, te tužbe u glavnom postupku također su uslijedile nakon što je osoba T. P. donijela rješenja kojima se određuju stegovni sudovi od kojih se traži da odluče o stegovnim postupcima pokrenutim protiv osoba K. M. i M. F. zbog, u pogledu prve osobe, javnih izjava o stegovnom postupku koji je u tijeku kojima se dovode u pitanje neovisnost i zakonitost KRS‑ovih akata te ustavnost i politička neutralnost Stegovnog vijeća, a u pogledu druge osobe, navodnih povreda odredbi prava Unije koje proizlaze iz njegovih sudskih odluka.
28
Naposljetku, u okviru navedenih tužbi u glavnom postupku, osobe K. M. i M. F. podnijele su zahtjeve za određivanje privremenih mjera i mjere upravljanja postupkom koji su slični onima navedenim u točki 24. ovog rješenja. Usto, osoba K. M. zatražila je da se tuženiku iz glavnog postupka privremeno zabrani nastavak obnašanja sudačkih dužnosti na Sądu Najwyższyjem (Vrhovni sud) i da se navedenom sudu naloži da dotičnu osobu isključi iz svih pravosudnih aktivnosti.
Predmet C‑493/20
29
Osoba P. J., sudac Sąda Rejonowyjeg w O. (Općinski sud u O., Poljska), tužbom u glavnom postupku traži da se utvrdi nepostojanje radnih odnosa između, s jedne strane, osoba A. T. i R. W. i, s druge strane, Sąda Najwyższyjeg (Vrhovni sud), zbog navodnih nezakonitosti u njihovu imenovanju kao sudaca Stegovnog vijeća koje su slične onima navedenima u točki 23. ovog rješenja.
30
Podnošenje te tužbe uslijedilo je nakon odluke kojom je Stegovno vijeće sastavljeno od triju sudaca u kojem su zasjedale osobe A. T. i R. W., u kontekstu stegovnog postupka koji se vodi u odnosu na osobu P. J., potvrdilo privremenu suspenziju te osobe s dužnosti tijekom navedenog postupka, pri čemu joj je plaća smanjena za 40 % tijekom trajanja te suspenzije. Navedena odluka prije svega je donesena uz obrazloženje da je osoba P. J. donijela odluku bez pravne osnove kojom se od voditelja tajništva Donjeg doma Parlamenta traži da podnese popise građana i sudaca koji su podržali prijave za radna mjesta članova KRS‑a u novom sastavu.
31
U okviru tužbe u glavnom postupku osoba P. J. podnijela je i zahtjeve za mjere upravljanja postupkom i određivanje privremenih mjera koji su slični onima navedenim u točki 28. ovog rješenja, među kojima je i zahtjev za prekid stegovnog postupka navedenog u prethodnoj točki.
Predmet C‑492/20
32
Osoba W. Ż., sudac Sąda Okręgowyjeg w K. (Okružni sud u K.), tužbom u glavnom postupku traži da se utvrdi nepostojanje radnog odnosa između osobe K. Z. i Sąda Najwyższyjeg (Vrhovni sud) zbog nezakonitosti sličnih onima navedenima u točki 23. ovog rješenja koje su navodno utjecale na imenovanje dotične osobe na sudačku dužnost u Izbi Cywilnoj (Gradsko vijeće) navedenog suda (u daljnjem tekstu: Gradsko vijeće).
33
U okviru te tužbe osoba W. Ż. poziva se na to da se protiv nje trenutačno vodi stegovni postupak zbog toga što je u jednom intervjuu osporavala zakonitost imenovanja osobe K. Z. i na to da se na temelju utvrđenja o nepostojanju radnog odnosa te osobe može potkrijepiti osnovanost stajališta koje je tako iznijela. Sud koji je uputio zahtjev upućuje i na činjenicu da je osoba K. Z., kao prvi predsjednik koji je obnašao sudačku dužnost na Sądu Najwyższyjem (Vrhovni sud), donio uredbu kojom je poništio uredbu svojeg prethodnika i ponovno dodijelio Stegovnom vijeću dužnost da čuva dokumente iz spisâ stegovnih postupaka koji su pokrenuti protiv sudaca i da osigura administrativno upravljanje tim spisima.
34
Naposljetku, osoba W. Ż. podnijela je zahtjeve za određivanje privremenih mjera i mjere upravljanja postupkom koji su slični onima navedenim u točki 28. ovog rješenja i kojima se stoga nastoji, među ostalim, ishoditi prekid stegovnog postupka koji je protiv nje pokrenut. Zatražila je i da se provede izvođenje dokaza koji se odnose na intervju naveden u prethodnoj točki.
Predmet C‑491/20
35
Osoba W. Ż. tužbom u glavnom postupku također traži da se utvrdi nepostojanje radnog odnosa između osobe A. S. i Sąda Najwyższyjeg (Vrhovni sud) zbog nezakonitosti sličnih onima navedenima u točki 23. ovog rješenja koje su navodno utjecale na imenovanje dotične osobe na sudačku dužnost u Vijeću za izvanrednu kontrolu i javne poslove navedenog suda (u daljnjem tekstu: Vijeće za izvanrednu kontrolu i javne poslove).
36
Navedena tužba podnesena je nakon što je osoba A. S., koja odlučuje kao sudac pojedinac navedenog vijeća, donijela rješenje kojim se odbija tužba u okviru koje je osoba W. Ż. osporavala odluku kojom je premještena bez svojeg pristanka, iako je Gradskom vijeću u trenutku donošenja navedenog rješenja podnesen zahtjev za, među ostalim, izuzeće svih drugih sudaca koji čine Vijeće za izvanrednu kontrolu i javne poslove koje je inače nadležno za odlučivanje o predmetnoj tužbi.
37
U okviru navedene tužbe u glavnom postupku osoba W. Ż. podnijela je i zahtjeve za mjere upravljanja postupkom i određivanje privremenih mjera koji su slični onima navedenim u točki 28. ovog rješenja.
Predmet C‑495/20
38
[Kako je ispravljeno rješenjem od 2. ožujka 2023.] Osoba T. M., sudac Sąda Rejonowyjeg w B. (Općinski sud u B., Poljska), tužbom u glavnom postupku traži da se utvrdi nepostojanje radnog odnosa između, s jedne strane, osoba T. D., M. D., P. K., J. L., M. L., O. N, G. Z i A. S. i, s druge strane, Sąda Najwyższyjeg (Vrhovni sud) zbog nezakonitosti sličnih onima navedenima u točki 23. ovog rješenja koje su navodno utjecale na imenovanje dotičnih osoba na sudačku dužnost u Vijeću za izvanrednu kontrolu i javne poslove.
39
Navedena tužba podnesena je nakon što je to vijeće odbilo zahtjev za izuzeće svojih članova koji je osoba T. M. podnijela u okviru postupka koji je pokrenula protiv KRS‑ovih odluka koje se odnose na, s jedne strane, „utvrđivanje obustave postupka u pogledu isključenja KRS‑ova člana iz ispitivanja predmeta” i, s druge strane, „tužbu protiv raspodjele predmeta”.
40
U okviru te tužbe u glavnom postupku osoba T. M. podnijela je zahtjeve za mjere upravljanja postupkom i određivanje privremenih mjera koji su slični onima navedenim u točki 28. ovog rješenja i kojima se nastoji, među ostalim, ishoditi prekid postupka u kojem sudjeluje pred Vijećem za izvanrednu kontrolu i javne poslove.
Predmeti C‑506/20 i C‑511/20
41
Osobe T. B. i B. S., koje su obje suci Sąda Rejonowyjeg w S. (Općinski sud u S., Poljska), tužbama iz glavnog postupka u predmetima C‑506/20 i C‑511/20 traže, osoba T. B., da se utvrdi nepostojanje radnih odnosa svih sudaca Vijeća za izvanrednu kontrolu i javne poslove iz točke 38. ovog rješenja, a osoba B. S., da se utvrdi takvo nepostojanje u pogledu šestero od tih sudaca. Razlozi na koje se tužitelji iz glavnog postupka pozivaju u prilog tim tužbama temelje se na nezakonitostima sličnim onima navedenima u točki 23. ovog rješenja koje su navodno utjecale na imenovanje dotičnih osoba na sudačku dužnost u Vijeću za izvanrednu kontrolu i javne poslove.
42
Kad je riječ o njihovu pravnom interesu, ti tužitelji iz glavnog postupka pozivaju se na činjenicu da, iako su podnijeli prijavu za mjesto suca u Stegovnom vijeću, nijednog od njih KRS nije predložio za to imenovanje, te na činjenicu da tužbe koje su oboje podnijeli protiv rezolucije tog tijela u kojoj su se za navedeno imenovanje predložili drugi kandidati načelno treba ispitati Vijeće za izvanrednu kontrolu i javne poslove i stoga potencijalno suci koji su tuženici iz glavnog postupka.
43
Osobe T. B. i B. S. u okviru tužbi u glavnom postupku podnijele su zahtjeve za mjere upravljanja postupkom i određivanje privremenih mjera koji su u biti slični onima navedenim u točki 28. ovog rješenja, pri čemu te mjere uključuju, među ostalim, prekid postupaka koje su pokrenule pred Vijećem za izvanrednu kontrolu i javne poslove.
Prethodna pitanja
44
Kao što to proizlazi iz odluka kojima se upućuje zahtjev za prethodnu odluku, različiti sastavi Vijeća za radne i socijalne sporove koji odlučuju o ovim tužbama u glavnom postupku najprije su odlučili odgoditi razmatranje tih tužbi dok Sud ne donese odluku u predmetu C‑508/19, Prokurator Generalny i dr. (Stegovno vijeće Vrhovnog suda – Imenovanje).
45
[Kako je ispravljeno rješenjem od 2. ožujka 2023.] Međutim, uzimajući u obzir nekoliko okolnosti koje su nastale nakon donošenja tih odluka o odgodi, navedeni sastavi tog vijeća zatim su odlučili nastaviti postupak u pogledu predmetnih zahtjeva za prethodnu odluku. Kao prvo, te se okolnosti odnose na postojanje zahtjeva od 6. svibnja 2020. koji je podnio predsjednik Stegovnog vijeća i kojim se traži prosljeđivanje većine spisa povezanih s glavnim predmetima te na zahtjeve koje je 7. i 8. srpnja 2020. podnio državni odvjetnik i kojima se traži da se svi navedeni predmeti upute tom vijeću. Kao drugo, sastavi tog vijeća suda koji je uputio zahtjeve za prethodnu odluku upućuju na novi članak 29. stavke 2. i 3. koji je Zakonom od 20. prosinca 2019. nedavno uveden u Zakon o Vrhovnom sudu i kojim se Sądu Najwyższyjem (Vrhovni sud) zabranjuje bilo kakvo osporavanje zakonitosti sudova ili ocjene zakonitosti imenovanja sudaca ili njihove ovlasti za izvršavanje sudačkih funkcija. Kao treće, ti sastavi predmetnog vijeća upućuju na dopis predsjednika Vijeća za izvanrednu kontrolu i javne poslove od 8. srpnja 2020. u kojem je taj predsjednik naveo da je to vijeće, uzimajući u obzir novi članak 26. stavak 2. prvu rečenicu Zakona o Vrhovnom sudu, što je odredba koja je u navedeni zakon također uvedena nedavno Zakonom od 20. prosinca 2019., nadležno za odlučivanje o tome jesu li tužbe u glavnom postupku obuhvaćene nadležnošću Stegovnog vijeća ili nadležnošću Vijeća za radne i socijalne sporove koje čine različiti sastavi koji trenutačno odlučuju o navedenim tužbama.
46
U tim je okolnostima Sąd Najwyższy (Izba Pracy i Ubezpieczeń Społecznych) (Vrhovni sud, Vijeće za radne i socijalne sporove) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu, u svakom od ovih predmeta, sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Treba li članak 279. UFEU‑a i članak 160. stavak 2. Poslovnika Suda, u vezi s člankom 4. stavkom 3. i člankom 19. stavkom 1. UEU‑a te u vezi s točkom 1. prvom i drugom alinejom rješenja Suda od 8. travnja 2020., Komisija/Republika Poljska (C‑791/19 R, EU:C:2020:277), tumačiti na način da predsjednik Stegovnog vijeća [Sąda Najwyższyjeg (Vrhovni sud)] [ili, u skladu s tekstom pitanja koje je upućeno u predmetu C‑492/20, ‚državni odvjetnik’] ne može, do donošenja odluke u predmetu C‑791/19, zahtijevati prosljeđivanje spisa predmeta o utvrđivanju nepostojanja radnog odnosa suca [Sąda Najwyższyjeg (Vrhovni sud)] zbog suspenzije primjene članka 3. točke 5., članka 27. i članka 73. stavka 1. [Zakona o Vrhovnom sudu]?
2.
Treba li članak 2. i članak 4. stavak 2. UEU‑a, u vezi s člankom 19. stavkom 1. drugim podstavkom UEU‑a, te načelo prava na pošteno suđenje tumačiti na način:
(a)
da je nacionalni sud dužan odbiti primjenu zabrane ‚osporavanja zakonitosti sudova’ i ‚sudskog utvrđivanja ili ocjene zakonitosti imenovanja suca ili iz toga proizašle ovlasti za izvršavanje sudačkih funkcija’ kao što je ona iz članka 29. stavaka 2. i 3. Zakona o Vrhovnom sudu jer činjenica da Unija poštuje ustavni identitet država članica nacionalnom zakonodavcu ne daje pravo da uvodi rješenja usmjerena protiv temeljnih vrijednosti i načela Unije?
(b)
da ustavni identitet države članice ne može uskraćivati pravo na zakonom ustanovljeni neovisni sud ako su na postupak imenovanja koji je prethodio uručenju akta o imenovanju utjecale povrede opisane u prethodnim pitanjima u predmetima C‑487/19 i C‑508/19 i kada je njegov prethodni sudski nadzor bio namjerno isključen i to očito protivno nacionalnom ustavu?
3.
Treba li članak 2. i članak 4. stavak 2. UEU‑a, u vezi s člankom 19. stavkom 1. drugim podstavkom UEU‑a, te načelo prava na pošteno suđenje i članak 267. UFEU‑a tumačiti na način da se sadržaj pojma ustavnog identiteta države članice u pogledu prava na pošteno suđenje može odrediti na način koji je obvezujući za sud posljednjeg stupnja države članice samo u okviru dijaloga između Suda i tog suda ili drugih nacionalnih sudova [(na primjer Trybunała Konstytucyjnog (Ustavni sud))] u okviru prethodnog postupka?
4.
Treba li članak 19. stavak 1. drugi podstavak UEU‑a [u vezi s člankom 267. UFEU‑a – to je pojašnjenje navedeno samo u zahtjevima za prethodnu odluku u predmetima
C‑494/20, C‑506/20, C‑509/20 i C‑511/20] i opće načelo prava na zakonom prethodno ustanovljeni sud tumačiti na način da sud posljednjeg stupnja države članice odbija zahtjev za prosljeđivanje spisa predmeta [u kojem je uputio Sudu prethodno pitanje – to je pojašnjenje navedeno samo u zahtjevima za prethodnu odluku u predmetima
C‑491/20 i C‑509/20] ako je taj zahtjev podnijela osoba koja je na mjesto suca imenovana na temelju nacionalnih odredbi i u okolnostima koje dovode do uspostave suda koji ne ispunjava zahtjeve neovisnosti i koji nije sud ustanovljen zakonom, a da se prethodno ne iscrpi postupak o kojem je riječ u prethodnom pitanju postavljenom u predmetu C‑508/19 ili u presudi od 19. studenoga 2019., A. K. i dr. (Neovisnost disciplinskog vijeća Vrhovnog suda) (C‑585/18, C‑624/18 i C‑625/18, EU:C:2019:982)?”
47
Nadalje, u odlukama kojima se upućuje zahtjev za prethodnu odluku u predmetima C‑491/20 do C‑495/20, C‑506/20 i C‑511/20 postavljeno je i peto pitanje koje glasi kako slijedi:
„5.
Treba li članak 19. stavak 1. drugi podstavak UEU‑a, u vezi s člankom 2. i člankom 4. stavkom 3. UEU‑a i pravom na pošteno suđenje, tumačiti na način da je nacionalni sud koji odlučuje u predmetu za utvrđivanje nepostojanja radnog odnosa suca nacionalnog suda zbog ozbiljnih povreda tijekom postupka imenovanja dužan odrediti privremenu mjeru i zabraniti tuženiku u takvom postupku da odlučuje u svim drugim predmetima obuhvaćenima pravom Unije, pod prijetnjom da će sve radnje koje je poduzeo takav sudac ili odluke koje je donio biti bez učinka, te naložiti drugim tijelima da se suzdrže od dodjeljivanja predmetâ tom tuženiku ili njegova imenovanja u sastave sudova?”
48
Naposljetku, u svim spojenim predmetima o kojima je riječ, osim u predmetu C‑509/20, sud koji je uputio zahtjev naveo je da postupio „u skladu s člankom 267. UFEU‑a, u vezi s točkom 27. Preporuka namijenjenih nacionalnim sudovima koje se odnose na pokretanje prethodnog postupka [(SL 2019., C 380, str. 1.)]”, te je postavio sljedeća posljednja četiri pitanja čiji je tekst istovjetan onom četiriju pitanja koja su prethodno već upućena Sudu u okviru predmeta C‑508/19, Prokurator Generalny i dr.(Stegovno vijeće Vrhovnog suda – Imenovanje):
„6.
Treba li članak 19. stavak 1. drugi podstavak, članak 2., članak 4. stavak 3. i članak 6. stavak 3. UEU‑a, u vezi s člankom 47. [Povelje] i člankom 267. trećim stavkom UFEU‑a, tumačiti na način da sud posljednjeg stupnja države članice u postupku utvrđivanja nepostojanja radnog odnosa može utvrditi da sudac nije osoba kojoj je uručen akt imenovanja na sudačku dužnost na tom sudu, izdan na temelju odredbi koje povređuju načelo djelotvorne sudske zaštite ili na način koji nije u skladu s tim načelom, kad je namjerno spriječeno ispitivanje suda tih pitanja prije uručenja tog akta?
7.
Treba li članak 19. stavak 1. drugi podstavak, članak 2. i članak 4. stavak 3. UEU‑a te članak 47. [Povelje], u vezi s člankom 267. UFEU‑a, tumačiti na način da je načelo djelotvorne sudske zaštite povrijeđeno u slučaju uručenja akta o imenovanju na sudačku dužnost nakon što je nacionalni sud uputio prethodno pitanje o tumačenju prava Unije o čijem odgovoru ovisi ocjena usklađenosti nacionalnih odredbi, čija je primjena omogućila uručenja tog akta, s pravom Unije?
8.
Treba li članak 19. stavak 1. drugi podstavak, članak 2., članak 4. stavak 3. i članak 6. stavak 3. UEU‑a te članak 47. [Povelje] tumačiti na način da je načelo djelotvorne sudske zaštite povrijeđeno zbog onemogućivanja prava na pošteno suđenje u slučaju uručenja akta o imenovanju na sudačku dužnost suda države članice slijedom postupka imenovanja provedenog uz očitu povredu zakonskih odredbi o imenovanju sudaca te države?
9.
Treba li članak 19. stavak 1. drugi podstavak, članak 2. i članak 4. stavak 3. UEU‑a te članak 47. [Povelje], u vezi s člankom 267. trećim stavkom UFEU‑a, tumačiti na način da je načelo djelotvorne sudske zaštite povrijeđeno ako nacionalni zakonodavac na sudu posljednjeg stupnja države članice osnuje organizacijsku jedinicu koja nije sud u smislu prava Unije?”
Postupak pred Sudom
Zahtjev za primjenu ubrzanog postupka
49
Sud koji je uputio zahtjev zatražio je da se o prvom i petom prethodnom pitanju odluči u ubrzanom postupku na temelju članka 105. Poslovnika. U prilog tom zahtjevu tvrdio je da se primjena tog ubrzanog postupka u pogledu prvog pitanja opravdava potrebom da se otklone dvojbe koje postoje u pogledu materijalnog područja primjene rješenja od 8. travnja 2020., Komisija/Poljska (C‑791/19 R, EU:C:2020:277), a u pogledu petog pitanja potrebom da se zajamči funkcioniranje nacionalnog pravosudnog sustava koji ispunjava zahtjeve prava Unije.
50
Člankom 105. stavkom 1. Poslovnika predviđa se da, na zahtjev suda koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku ili, iznimno, po službenoj dužnosti, predsjednik Suda može odlučiti, nakon što sasluša suca izvjestitelja i nezavisnog odvjetnika, da se o tom zahtjevu odluči u ubrzanom postupku kad priroda predmeta zahtijeva postupanje u kratkim rokovima.
51
Valja podsjetiti na to da je takav ubrzani postupak postupovni instrument koji treba odgovoriti na izvanrednu kriznu situaciju (presuda od 21. prosinca 2021., Randstad Italia, C‑497/20, EU:C:2021:1037, t. 37. i navedena sudska praksa).
52
U ovom slučaju predsjednik Suda, nakon saslušanja suca izvjestitelja i nezavisnog odvjetnika, odlučio je odlukama od 12. i 30. listopada 2020. te od 13. studenoga 2020. da ne treba prihvatiti zahtjeve iz točke 49. ovog rješenja.
53
U tom pogledu valja najprije podsjetiti na to da je predsjednik Suda odlukom od 20. kolovoza 2019. u predmetu C‑508/19, Prokurator Generalny i dr. (Stegovno vijeće Vrhovnog suda – Imenovanje), koji se odnosi na isti glavni postupak kao i predmet C‑509/20 i u kojem su Sudu upućena prethodna pitanja istovjetna šestom, sedmom, osmom i devetom pitanju postavljenom u ovim spojenim predmetima, već odbio prethodni zahtjev za ubrzani postupak koji je podnio sud koji je uputio zahtjev. U tom se smislu razlozi takvog odbijanja, koji su navedeni u točkama 39. do 43. presude Prokurator Generalny, primjenjuju i u pogledu zahtjeva za ubrzani postupak koji su podneseni u ovim spojenim predmetima.
54
Osim toga, i pod pretpostavkom da se ubrzani postupak može pokrenuti samo u pogledu određenih prethodnih pitanja koja su upućena Sudu, kao što to u ovom slučaju traži sud koji je uputio zahtjev, valja utvrditi da nije očito zašto je odgovor na prvo pitanje posebno hitan, s obzirom na to da taj sud uostalom uopće nije obrazložio svoj zahtjev u tom pogledu.
55
Kad je riječ o petom pitanju, kao prvo, valja podsjetiti na to da činjenica da je zahtjev za prethodnu odluku podnesen u okviru nacionalnog postupka koji omogućuje donošenje privremenih mjera ne omogućuje sama po sebi utvrđenje da priroda predmeta zahtijeva postupanje u kratkim rokovima (presuda Prokurator Generalny, t. 40. i navedena sudska praksa). Kao drugo, valja istaknuti da se o zahtjevima za određivanje privremenih mjera na koje se odnosi to peto pitanje već dugo odlučuje pred sudom koji je uputio zahtjev, konkretno pred sastavima navedenog suda, koji je najprije odgodio ispitivanje glavnih predmeta dok se ne donese presuda u predmetu C‑508/19, Prokurator Generalny i dr. (Stegovno vijeće Vrhovnog suda – Imenovanje), čime se uopće ne potkrepljuje postojanje situacije izvanredne krizne situacije kojom se može opravdati ubrzani postupak kako bi se odgovorilo na navedeno pitanje.
Spajanje
56
Odlukom predsjednika Suda od 16. studenoga 2020. predmeti C‑491/20 do C‑496/20, C‑506/20, C‑509/20 i C‑511/20 spojeni su u svrhu pisanog i usmenog dijela postupka te donošenja odluke.
Djelomično povlačenje prethodnih pitanja
57
Nakon što je Sud u presudi Prokurator Generalny proglasio nedopuštenim zahtjev za prethodnu odluku o kojem je odlučivao u predmetu C‑508/19, sudu koji je uputio zahtjev postavilo se pitanje namjerava li ostati pri predmetnim zahtjevima za prethodnu odluku.
58
U odgovoru je sud koji je uputio zahtjev 27. travnja 2022. obavijestio Sud da je odlučio povući prvo, osmo i deveto prethodno pitanje te ostati pri ostalih šest pitanja. Sud koji je uputio zahtjev donio je 23. svibnja 2022. rješenja u kojima se navode obrazloženja te odluke i istog ih je dana priopćio Sudu.
59
Iz navedenih obrazloženja proizlazi da sud koji je uputio zahtjev smatra da je i dalje potrebno odgovoriti na drugo, treće i četvrto pitanje, čak i u slučaju da Sud niječno odgovori na šesto i sedmo pitanje ili ih proglasi nedopuštenima kao što je to učinio u presudi Prokurator Generalny. Naime, četvrto pitanje odnosi se na postupovne poteškoće o kojima treba odlučiti sud koji je uputio zahtjev u pogledu mogućeg prijenosa glavnih predmeta Stegovnom vijeću ili Vijeću za izvanrednu kontrolu i javne poslove. Drugo i treće pitanje pak su usko povezana s četvrtim pitanjem te su odgovori na to drugo i treće pitanje tim više potrebni jer je Trybunał Konstytucyjny (Ustavni sud) nedavno započeo sudsku praksu kojom se ograničava područje primjene načela nadređenosti prava Unije.
60
Kad je riječ o petom pitanju, sud koji je uputio zahtjev navodi da se ono može smatrati bespredmetnim samo u slučaju da Sud niječno odgovori na šesto i sedmo pitanje ili da ih proglasi nedopuštenima.
61
Naposljetku, sud koji je uputio zahtjev naglašava da se šesto i sedmo pitanje odnose na to zahtijeva li se pravom Unije da u nacionalnom pravu postoji posebno pravno sredstvo za zaštitu prava koje pojedinci imaju na temelju tog prava, kao što je ono koje se predviđa u okviru glavnih predmeta.
62
Međutim, s jedne strane, i suprotno onomu što je Sud smatrao u presudi Prokurator Generalny, postupak utvrđivanja nepostojanja radnog odnosa suca koji je tuženik iz glavnog postupka u predmetu C‑508/19 nije bio akcesoran u odnosu na stegovni postupak koji je usto pokrenut protiv suca koji je tužitelj iz glavnog postupka u tom predmetu, s obzirom na to da su ta dva postupka zapravo zasebna i da se interes tužitelja u postupku utvrđivanja nepostojanja uostalom ocijenio tek nakon što se sudski postupak koji je tako pokrenut proglasio dopuštenim. Usto, u nekoliko od ovih glavnih predmeta ne postoji usporedan postupak u tijeku sličan onomu koji se tako utvrdio u presudi Prokurator Generalny.
63
S druge strane, kad bi se uzeo u obzir nacionalni sustav svih pravnih sredstava kojima raspolažu pojedinci, kao što se to navodi u toj presudi, to bi trebalo dovesti do prihvaćanja tužbe za utvrđenje nepostojanja o kojoj je riječ, koja je zapravo jedino pravno sredstvo koje omogućuje da se osigura poštovanje jamstava koja proizlaze iz članka 19. stavka 1. drugog podstavka UEU‑a i članka 47. Povelje, s obzirom na to da u nacionalnom pravu ne postoji nikakvo drugo pravno sredstvo na temelju kojeg se može izravno dovesti u pitanje mandat suca nakon što ga je nezakonito imenovao predsjednik Republike.
64
Usto, sud koji je uputio zahtjev navodi da su suci koji poštuju zaključke koji proizlaze iz sudske prakse Suda u području vladavine prava sada izloženi stegovnim i kaznenim mjerama kao što to dokazuju različiti konkretni slučajevi na koje upućuje. Osim toga, ističe da je novi prvi predsjednik Sąda Najwyższyjeg (Vrhovni sud) zadržao nacionalne spise u predmetima C‑487/19 i C‑508/19 koje je Sud uputio sudovima koji su uputili zahtjev u tim predmetima i da ti spisi nisu proslijeđeni navedenim sudovima te da se njihov sastav u međuvremenu izmijenio, tako da ih sada većinom čine suci imenovani u okviru postupaka koji imaju slične nedostatke kao i oni o kojima je riječ u navedenom predmetu C‑487/19.
65
Naposljetku, kad je riječ o okolnostima predmeta C‑494/20, C‑496/20, C‑508/19 i C‑509/20, sud koji je uputio zahtjev smatra da također treba uzeti u obzir da će se in fine tražiti od Stegovnog vijeća da nadzire da je predsjednik navedenog vijeća zakonito imenovao stegovne sudove nadležne za odlučivanje o stegovnim postupcima koji se istodobno vode protiv tužiteljâ iz glavnog postupka.
Dopuštenost
66
Na temelju članka 53. stavka 2. Poslovnika, kad je Sud očito nenadležan za odlučivanje u nekom predmetu ili kad je zahtjev očito nedopušten, Sud može, nakon što sasluša nezavisnog odvjetnika, u svakom trenutku odlučiti obrazloženim rješenjem, bez poduzimanja daljnjih koraka u postupku.
67
Tu odredbu valja primijeniti u ovom slučaju. Naime, s obzirom na zaključke koji proizlaze iz presude Prokurator Generalny, sada ne postoji nikakva dvojba u pogledu nedopuštenosti predmetnih zahtjeva za prethodnu odluku (vidjeti po analogiji rješenje od 6. listopada 2020., Prokuratura Rejonowa w Słubicach, C‑623/18, neobjavljeno, EU:C:2020:800, t. 23.).
Šesto i sedmo pitanje
68
Kad je riječ o šestom i sedmom prethodnom pitanju, valja najprije naglasiti, s jedne strane, da je tekst tih pitanja istovjetan tekstu prvih dvaju pitanja koja su istaknuta u zahtjevu za prethodnu odluku koji je Sud proglasio nedopuštenim u presudi Prokurator Generalny i, s druge strane, da je navedeni zahtjev za prethodnu odluku upućen Sudu u okviru istog glavnog predmeta kao i onaj kojim je zatim pokrenut prethodni postupak u jednom od ovih spojenih predmeta, odnosno u predmetu C‑509/20.
69
U tom kontekstu valja istaknuti da je Sud u točki 60. presude Prokurator Generalny podsjetio na svoju ustaljenu sudsku praksu prema kojoj je postupak predviđen člankom 267. UFEU‑a instrument suradnje između Suda i nacionalnih sudova zahvaljujući kojem Sud nacionalnim sudovima daje elemente za tumačenje prava Unije koji su im potrebni za rješavanje sporova koji se pred njima vode te da smisao prethodnog postupka nije davanje savjetodavnih mišljenja o općenitim ili hipotetskim pitanjima, nego stvarna potreba za učinkovitim rješavanjem spora. Isto tako, Sud je u točki 62. te presude podsjetio i na svoju ustaljenu sudsku praksu prema kojoj iz izričaja i strukture članka 267. UFEU‑a proizlazi da je pretpostavka za odlučivanje u prethodnom postupku, među ostalim, činjenica da je pred nacionalnim sudovima uistinu u tijeku postupak u okviru kojeg ti sudovi trebaju donijeti odluku koja može uzeti u obzir presudu kojom se odlučuje o prethodnom pitanju.
70
Kad je riječ o građanskoj tužbi za utvrđenje nepostojanja radnog odnosa suca o kojoj se odlučuje u glavnom postupku u predmetu C‑508/19, Sud je u točki 66. presude Prokurator Generalny podsjetio na to da, iako je takva vrsta tužbe kojom se nastoji ishoditi deklaratorna odluka dopuštena nacionalnim pravom i iako je sud koji je uputio zahtjev tužbu koja se pred njim vodi proglasio dopuštenom na temelju tog prava, nije na Sudu da dovede u pitanje tu ocjenu, nakon čega je u točki 67. te presude ipak utvrdio da to ovdje upravo nije slučaj.
71
Naime, sud koji je uputio zahtjev u predmetu C‑508/19, kojem je podnesena takva tužba, istaknuo je da na temelju primjenjivog nacionalnog prava nema nadležnost koja mu omogućuje da odlučuje o zakonitosti akta kojim je osoba imenovana sucem te da se ni dopuštenost takve tužbe ne može utvrditi na temelju tog nacionalnog prava. Međutim, ni sud koji je uputio zahtjev u ovim spojenim predmetima, kojem su podnesene slične tužbe, nema takvu nadležnost.
72
Sud je isto tako u točkama 68. i 69. presude Prokurator Generalny podsjetio na svoju ustaljenu sudsku praksu prema kojoj načelno suradnja između Suda i nacionalnih sudova uspostavljena u članku 267. UFEU‑a pretpostavlja da je sud koji je uputio zahtjev nadležan za odlučivanje o glavnom postupku kako se on ne bi smatrao u potpunosti hipotetskim i da to može biti drukčije samo u određenim izvanrednim okolnostima, pri čemu je u točkama 70. i sljedećim točkama te presude iznio razloge zbog kojih se u ovom slučaju ne može pozvati na takvu iznimku.
73
U tom je pogledu Sud, kao prvo, i kao što to proizlazi iz točke 70. presude Prokurator Generalny, s obzirom na točke 63. do 65. te presude, naglasio da iz teksta odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku u predmetu u kojem je donesena ta presuda proizlazi da, iako se njome formalno zahtijeva utvrđenje nepostojanja radnog odnosa između tuženika iz glavnog postupka i Sąda Najwyższyjeg (Vrhovni sud), s kojim tužitelj iz glavnog postupka uostalom nema nikakve veze, tužba koju je taj tužitelj podnio u konačnici dovodi u pitanje valjanost imenovanja tog tuženika na njegovo mjesto suca Sąda Najwyższyjeg (Vrhovni sud). Sud je također napomenuo da je navedeni tužitelj time zapravo želio razriješiti pravno pitanje koje se postavlja u okviru stegovnog postupka koji je sada pokrenut protiv njega pred drugim nacionalnim sudom i koji se odnosi na djelotvornost akta kojim je taj tužitelj imenovan, odnosno koji je zaseban sudski postupak u odnosu na onaj iz glavnog postupka i za koji je taj tužitelj uostalom od suda koji je uputio zahtjev tražio da odredi privremeni prekid.
74
Doista, u svim glavnim postupcima u kojima su podneseni predmetni zahtjevi za prethodnu odluku neminovna su slična utvrđenja.
75
Naime, najprije je to slučaj u pogledu predmeta C‑509/20 koji se, kao što je to prethodno istaknuto, odnosi na isti glavni postupak kao što je onaj u kojem je donesena presuda Prokurator Generalny. Isto vrijedi i za glavne postupke u predmetima C‑494/20 i C‑496/20 u kojima su, kao što to proizlazi iz točaka 25. do 28. ovog rješenja, okolnosti u svakom pogledu slične onima u glavnom postupku u predmetima C‑508/19 i C‑509/20.
76
[Kako je ispravljeno rješenjem od 2. ožujka 2023.] Osim toga, to je slučaj i u pogledu drugih glavnih postupaka u ovim spojenim predmetima. Naime, kao što to proizlazi iz teksta odluka kojima se upućuje zahtjev za prethodnu odluku i opisa iz točaka 29. do 43. ovog rješenja, iako se njima formalno nastoji utvrditi nepostojanje radnog odnosa između tuženikâ iz glavnog postupka u svakom od tih postupaka i Sąda Najwyższyjeg (Vrhovni sud), tužbama koje su podnijeli različiti tužitelji iz glavnog postupka u predmetima C‑491/20 do C‑493/20, C‑495/20, C‑506/20 i C‑511/20 u konačnici se dovodi u pitanje valjanost imenovanja navedenih tuženika na njihovo mjesto suca Sąda Najwyższyjeg (Vrhovni sud) i želi se razriješiti pravna pitanja koja se postavljaju u okviru drugih postupaka u kojima su ti tužitelji iz glavnog postupka stranke pred drugim sudovima. Uostalom, valja napomenuti da su gotovo svi navedeni tužitelji iz glavnog postupka također zatražili od suda koji je uputio zahtjev u ovim predmetima da odredi privremeni prekid tih drugih zasebnih sudskih postupaka u kojima su tako stranke.
77
Stoga, po analogiji s onim što je Sud istaknuo u točki 71. presude Prokurator Generalny u pogledu istovjetnih pitanja koja su postavljena Sudu u predmetu C‑508/19, šesto i sedmo pitanje koja su tom sudu upućena u predmetima C‑491/20, C‑492/20 do C‑496/20, C‑506/20 i C‑511/20 neodvojivo su povezana sa sporovima koji nisu oni iz glavnog postupka i koji su za njega zapravo samo akcesorni jer se tim pitanjima u biti želi omogućiti da se ocijeni jesu li određene navodne nezakonitosti koje su utjecale na imenovanje sudaca koji su tuženici iz glavnog postupka dovele do toga da oni nisu imali ili neće imati pravo donijeti akte u okviru tih drugih postupaka. Isto tako, cilj je navedenih pitanja, u posebnom kontekstu predmeta C‑492/20, omogućiti da se ocijeni može li se tvrdnja kojom se upućuje na takve nezakonitosti kvalificirati kao stegovna povreda u okviru stegovnog predmeta u kojem je tuženik iz glavnog postupka u navedenom predmetu usto stranka.
78
U tim okolnostima, kao što je to naglasio i Sud u navedenoj točki 71. presude Prokurator Generalny, Sud bi, kako bi u potpunosti ocijenio doseg istih prethodnih pitanja i na njih dao prikladne odgovore, morao uzeti u obzir relevantne elemente koji obilježavaju te druge sudske postupke, a ne držati se okolnosti predmetnih glavnih postupaka, kao što se to pak zahtijeva člankom 267. UFEU‑a.
79
Kao drugo, Sud je u točki 72. presude Prokurator Generalny istaknuo da je, zbog neraspolaganja pravom na izravnu tužbu protiv imenovanja tuženika iz glavnog predmeta u kojem je donesena navedena presuda predsjednikom Stegovnog vijeća ili protiv akta tog tuženika kojim se određuje stegovni sud zadužen za ispitivanje stegovnog postupka pokrenutog protiv tužitelja u tom glavnom predmetu, taj tužitelj mogao pred navedenim sudom istaknuti pobijanje koje se temelji na mogućem nepoštovanju, koje proizlazi iz navedenog akta, njegova prava na to da o tom sporu sudi zakonom prethodno ustanovljen neovisni i nepristrani sud.
80
U točki 73. presude Prokurator Generalny Sud je usto u tom pogledu naglasio da je već odlučio da se nacionalnim odredbama kojima se predsjedniku Stegovnog vijeća povjerava diskrecijska ovlast određivanja stegovnog suda mjesno nadležnog za odlučivanje u stegovnim postupcima protiv sudaca redovnih sudova povređuje članak 19. stavak 1. drugi podstavak UEU‑a (presuda od 15. srpnja 2021., Komisija/Poljska (Sustav stegovnih mjera za suce), C‑791/19, EU:C:2021:596, t. 176.). Isto tako, u točki 74. presude Prokurator Generalny istaknuo je da se, s obzirom na izravni učinak koji ima navedena odredba jer se njome zahtijeva da su sudovi od kojih se traži da tumače i primjenjuju pravo Unije neovisni, nepristrani i zakonom prethodno ustanovljeni, načelom nadređenosti prava Unije nalaže tako određenom stegovnom sudu da ne primijeni takve nacionalne odredbe i, slijedom toga, da se proglasi nenadležnim za odlučivanje o sporu koji se pred njim vodi.
81
Kad je riječ o okolnosti na koju se poziva sud koji je uputio zahtjev i koja je navedena u točki 65. ovog rješenja, prema kojoj je na Stegovnom vijeću da in fine nadzire da je predsjednik navedenog vijeća zakonito imenovao stegovne sudove nadležne za odlučivanje o stegovnim postupcima o kojima je riječ, valja istaknuti da je Sud, nakon podnošenja predmetnih zahtjeva za prethodnu odluku, među ostalim presudio da je Republika Poljska, time što nije zajamčila neovisnost i nepristranost Stegovnog vijeća od kojeg se traži da u žalbenom postupku odluči o stegovnim predmetima koji se odnose na suce redovnih sudova, povrijedila obveze koje ima na temelju članka 19. stavka 1. drugog podstavka UEU‑a (presuda od 15. srpnja 2021., Komisija/Poljska (Sustav stegovnih mjera za suce), C‑791/19, EU:C:2021:596, t. 113.).
82
[Kako je ispravljeno rješenjem od 2. ožujka 2023.] Međutim, zbog razloga koji su već istaknuti u točki 75. ovog rješenja, razmatranja navedena u točkama 79. do 81. tog rješenja jednako vrijede u kontekstu ovih predmeta C‑494/20, C‑496/20 i C‑509/20.
83
Osim toga, slična razmatranja mogu se mutatis mutandis iznijeti u pogledu drugih glavnih postupaka u ovim spojenim predmetima.
84
Stoga je očito, najprije, da je tužitelj iz glavnog postupka u predmetu C‑492/20 mogao iznijeti svoju argumentaciju koja se temelji na navodnim nedostacima koji su utjecali na imenovanje suca koji je tuženik iz glavnog postupka s obzirom na članak 19. stavak 1. drugi podstavak UEU‑a izravno pred stegovnim sudom pred kojim je pokrenut stegovni postupak koji se protiv njega vodi kako bi osporavao navodnu protupravnost tvrdnji iz točke 33. ovog rješenja koje je iznio u pogledu okolnosti u kojima je došlo do navedenog imenovanja.
85
Nadalje, kad je riječ o predmetu C‑493/20, valja istaknuti da se tužitelj iz glavnog postupka u navedenom predmetu također treba moći pozivati na moguću nedjelotvornost odluke o određivanju privremenih mjera koju je Stegovno vijeće donijelo protiv njega, tako da se pozove na proturječnost navedene odluke i članka 19. stavka 1. drugog podstavka UEU‑a, osobito u okviru stegovnog postupka koji je i dalje u tijeku protiv njega i u pogledu svih ostalih nacionalnih tijela od kojih se može tražiti da postupe u skladu s navedenom odlukom.
86
Kad je riječ o predmetu C‑491/20, valja podsjetiti na to da je, u pogledu postupka koji je osoba W. Ż. pokrenula u svrhu osporavanja mjere premještaja koja se na nju odnosila i u kojem je sudac A. S. donio rješenje o kojem je riječ u točki 36. ovog rješenja, Gradsko vijeće kojem je podnesen zahtjev za izuzeće u okviru navedenog postupka uputilo Sudu zahtjev za prethodnu odluku povodom kojeg je u međuvremenu donesena presuda od 6. listopada 2021., W. Ż. (Vijeće za izvanrednu kontrolu i javne poslove pri Vrhovnom sudu – imenovanje) (C‑487/19, EU:C:2021:798).
87
Međutim, u navedenoj presudi i kao što to proizlazi iz njezine izreke, Sud je odlučio da članak 19. stavak 1. drugi podstavak UEU‑a i načelo nadređenosti prava Unije treba tumačiti na način da nacionalni sud kojemu je podnesen zahtjev za izuzeće uz žalbu kojom sudac na dužnosti u sudu koji može tumačiti i primijeniti pravo Unije osporava odluku kojom je on premješten bez svojeg pristanka mora, kada je s obzirom na predmetnu postupovnu situaciju takva posljedica neophodna da se zajamči nadređenost prava Unije, smatrati nepostojećim rješenje kojim je tijelo, koje odlučuje u posljednjem stupnju i po sucu pojedincu, odbacilo odnosno odbilo navedenu žalbu, ako iz svih uvjeta i okolnosti u kojima se odvijao postupak imenovanja tog suca pojedinca proizlazi da je do tog imenovanja došlo očitom povredom temeljnih pravila koja su sastavni dio uspostave i funkcioniranja predmetnog pravosudnog sustava i da je integritet ishoda navedenog postupka ugrožen izazivajući kod pojedinaca legitimnu sumnju u neovisnost i nepristranost dotičnog suca, tako da se za navedeno rješenje ne može smatrati da potječe od zakonom prethodno ustanovljenog neovisnog i nepristranog suda, u smislu navedenog članka 19. stavka 1. drugog podstavka UEU‑a.
88
Naposljetku, kad je riječ o predmetima C‑495/20, C‑506/20 i C‑511/20 te cilju koji tužitelji u glavnim postupcima nastoje ostvariti i kojim se u biti želi postići da suci Vijeća za izvanrednu kontrolu i javne poslove ne mogu odlučivati o pravnim sredstvima koja su usto podnijeli pred Sądom Najwyższyjem (Vrhovni sud) i o kojima je riječ u točkama 38. do 43. ovog rješenja, u tom slučaju u okviru postupka koji se odnosi na navedena pravna sredstva i pred sudom kojem su ta pravna sredstva podnesena također trebaju moći iznijeti sve argumente koji se temelje na mogućoj povredi odredbi prava Unije o kojima je riječ.
89
Uostalom, važno je također istaknuti da, s obzirom na izravni učinak članka 19. stavka 1. drugog podstavka UEU‑a, koji je već naveden u točki 80. ovog rješenja, i na posljedice koje su stoga povezane s načelom nadređenosti prava Unije u pogledu svih tijela svake države članice, nije očito zašto odluke koje su donesene u ovim glavnim predmetima i kojima se utvrđuje nepostojanje radnog odnosa u pogledu tuženikâ iz glavnog postupka mogu u pogledu tužiteljâ iz glavnog postupka u istim predmetima dovesti do drukčijeg rezultata od onog koji, ovisno o slučaju, može izravno proizlaziti iz navedenog članka 19. stavka 1. drugog podstavka UEU‑a, u svim usporednim nacionalnim postupovnim okolnostima iz točaka 82. do 88. ovog rješenja.
90
Kao treće, Sud je u točki 75. presude Prokurator Generalny istaknuo da iz pojašnjenja sadržanih u odluci kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku u predmetu u kojem je donesena ta presuda, s kojima se sud koji je uputio zahtjev u ovim spojenim predmetima u potpunosti složio, kao i iz samog teksta prvog prethodnog pitanja postavljenog u predmetu C‑508/19 koje je ponovljeno kao šesto pitanje u ovim spojenim predmetima, proizlazi da su pitanja koja je postavio sud koji je uputio zahtjev povezana osobito s činjenicom da je poljski zakonodavac namjerno izmijenio nacionalni pravni poredak kako bi ubuduće spriječio da postupak imenovanja sudaca Sąda Najwyższyjeg (Vrhovni sud) može biti predmet djelotvornog sudskog nadzora.
91
Međutim, u tom pogledu, kad je riječ o zakonodavnim izmjenama koje tako kritizira sud koji je uputio zahtjev i koje su uzastopno utjecale na članak 44. Zakona o KRS‑u, Sud je u biti istaknuo, kao što to proizlazi iz točaka 77. do 81. presude Prokurator Generalny, da su te izmjene u međuvremenu dovele do presude od 2. ožujka 2021., A. B. i dr. (Imenovanje sudaca Vrhovnog suda – pravno sredstvo) (C‑824/18, EU:C:2021:153). Sud je u tom pogledu osobito podsjetio na tekst izreke navedene presude u kojem se pojašnjava pod kojim uvjetima sud koji je uputio zahtjev koji se obratio Sudu u navedenom predmetu može osnovano smatrati da se članku 19. stavku 1. drugom podstavku UEU‑a i/ili članku 267. UFEU‑a protive navedene zakonodavne izmjene te ih, slijedom toga, izuzeti iz primjene s obzirom na načelo nadređenosti.
92
Sud je u tom kontekstu u točki 80. presude Prokurator Generalny naglasio da je u točkama 129. i 156. presude od 2. ožujka 2021., A. B. i dr. (Imenovanje sudaca Vrhovnog suda – pravno sredstvo) (C‑824/18, EU:C:2021:153), odlučio da takve povrede članka 19. stavka 1. drugog podstavka UEU‑a mogu nastupiti u okolnostima u kojima, među ostalim, uvjeti u kojima odjednom dođe do ukidanja postojećih pravnih sredstava koja su do tada postojala u pogledu postupka imenovanja sudaca ili dokidanja djelotvornosti takvih pravnih sredstava mogu dovesti do sustavnih dvojbi pojedinaca u neovisnost i nepristranost sudaca imenovanih po završetku tog postupka.
93
Osim toga, u točki 81. presude Prokurator Generalny Sud je također podsjetio na to da je u točkama 129. i 156. presude od 2. ožujka 2021., A. B. i dr. (Imenovanje sudaca Vrhovnog suda – pravno sredstvo) (C‑824/18, EU:C:2021:153), izričito naveo da se, kao takvo, eventualno nepostojanje mogućnosti podnošenja pravnog sredstva u kontekstu takvog postupka imenovanja u određenim slučajevima može pokazati neproblematičnim s obzirom na zahtjeve koji proizlaze iz prava Unije, osobito iz članka 19. stavka 1. drugog podstavka UEU‑a.
94
Sud je u toj točki 81. stoga u tom pogledu utvrdio da se tužbom poput one iz glavnog postupka u predmetu Prokurator Generalny u biti nastojala ishoditi neka vrsta proglašavanja ništavim erga omnes imenovanja tuženika iz glavnog postupka na sudačku dužnost na Sądu Najwyższyjem (Vrhovni sud), iako nacionalno pravo ne dopušta i nikad nije dopuštalo svim pojedincima da osporavaju imenovanje sudaca izravnom tužbom za poništenje ili proglašenje nevaljanim takvog imenovanja.
95
Doista, iste tvrdnje i utvrđenja nalažu se i u pogledu svih glavnih predmeta.
96
S obzirom na sve elemente koji su tako istaknuti u presudi Prokurator Generalny i na koje se upravo podsjetilo te na činjenicu da se zadaća povjerena Sudu člankom 267. UFEU‑a sastoji od pružanja svim sudovima Unije elemenata tumačenja prava Unije koji su im potrebni za rješavanje stvarnih sporova koji se pred njima vode uzimajući u obzir osobito u vezi s tim cjelokupni sustav pravnih sredstava kojima pojedinci raspolažu, Sud je u konačnici smatrao u točki 82. te presude da pitanja postavljena Sudu u zahtjevu za prethodnu odluku koji mu je upućen nadilaze okvir sudske zadaće koja mu je povjerena na temelju navedenog članka 267. UFEU‑a.
97
Međutim, elementi na koje je uputio sud koji je uputio zahtjev i koji su navedeni u točki 64. ovog rješenja ne mogu utjecati na sva razmatranja koja su upravo iznesena i na zaključak ponovljen u prethodnoj točki ovog rješenja.
98
Iz svega prethodno navedenog proizlazi da šesto i sedmo prethodno pitanje treba proglasiti očito nedopuštenima.
Peto pitanje
99
S obzirom na prethodno navedeno, očito se pak nalaže nedopuštenost petog prethodnog pitanja s obzirom na to da je sud koji je uputio zahtjev uostalom sam naglasio, kao što to proizlazi iz točke 60. ovog rješenja, da će to pitanje postati bespredmetno ako šesto i sedmo pitanje treba proglasiti nedopuštenima.
100
Naime, peto pitanje odnosi se na mogućnost, koja sama po sebi nije dopuštena nacionalnim pravom, donošenja privremenih mjera kojima se tuženicima iz određenih glavnih predmeta zabranjuje da nastave obnašati svoje sudačke dužnosti na Sądu Najwyższyjem (Vrhovni sud) i navedenom sudu nalaže da dotične osobe isključi iz svih pravosudnih aktivnosti do donošenja odluka o meritumu na temelju kojih će sud koji je uputio zahtjev u navedenim predmetima, s obzirom na odgovore na šesto i sedmo pitanje koji se očekuju od Suda, eventualno biti ovlašten utvrditi nepostojanje radnih odnosa između navedenih sudaca i Sąda Najwyższyjeg (Vrhovni sud) na temelju prava Unije. U tim okolnostima, s obzirom na to da su to šesto i sedmo pitanje proglašena nedopuštenima i da se slijedom toga nije dao odgovor u pogledu merituma, ne može se smatrati da je odgovor na peto pitanje nužan za rješavanje glavnih postupaka.
Četvrto pitanje
101
Četvrto pitanje također treba smatrati očito nedopuštenim.
102
U tom pogledu valja istaknuti da je to četvrto pitanje zbog samog načina na koji je sastavljeno, kao što je navedeno u točki 46. ovog rješenja, vrlo teško razumjeti, pri čemu obrazloženja odluka kojima se upućuje zahtjev za prethodnu odluku ne omogućuju ni da se utvrdi njegov točan doseg, s obzirom na to da određene složene tvrdnje u tim odlukama koje se osobito odnose na odnos supsidijarnosti koji postoji između drugog i četvrtog pitanja dodatno otežavaju to razumijevanje. Slijedom toga, teško je utvrditi točan i konkretan problem tumačenja odredbi prava Unije koji se može pojaviti u glavnim postupcima u pogledu tog četvrtog pitanja.
103
Konkretno, nije očito zašto uvjeti pod kojima je došlo do imenovanja dvaju predsjednika Stegovnog vijeća odnosno Vijeća za izvanrednu kontrolu i javne poslove kao sudaca Sąda Najwyższyjeg (Vrhovni sud) mogu, zbog same činjenice da su ti predsjednici podnijeli zahtjeve za prijenos spisa o kojima je riječ, dovesti do povrede prava tužiteljâ iz glavnog postupka da njihov slučaj ispita neovisan sud. Naime, samo uvjeti imenovanja sudaca od kojih se eventualno traži da odlučuju unutar jednog od tih vijeća mogu, ovisno o slučaju, dovesti do takve povrede.
104
Isto tako nije očito zašto se na temelju zahtjeva za prijenos glavnih predmeta koji su tako podneseni od suda koji je uputio zahtjev može tražiti da donese odluku različitu od one koju taj sud u svakom slučaju treba donijeti, neovisno o tome postoji li takav „zahtjev”, u pogledu mogućeg prijenosa navedenih predmeta jednom od predmetnih vijeća ako su ta vijeća nadležna za odlučivanje o tome ili, naprotiv, u pogledu mogućeg odbijanja takvog prijenosa uz obrazloženje, primjerice, da takvo vijeće nije neovisan sud.
105
Međutim, s obzirom na ta različita razmatranja važno je podsjetiti na to da je nužno, kao što to proizlazi iz ustaljene sudske prakse, da nacionalni sud pruži osnovna objašnjenja o razlozima zbog kojih je odabrao odredbe prava Unije čije tumačenje traži, kao i o vezi koju uspostavlja između tih odredbi i nacionalnog zakonodavstva koje je primjenjivo u sporu koji je pred njime pokrenut (vidjeti u tom smislu presudu od 10. ožujka 2016., Safe Interenvíos, C‑235/14, EU:C:2016:154, t. 115. i navedenu sudsku praksu). U tom pogledu, podaci sadržani u odlukama kojima se upućuje prethodno pitanje i postavljena pitanja služe ne samo tomu da omoguće Sudu da pruži korisne odgovore, nego i tomu da se vladama država članica i drugim zainteresiranim osobama omogući da podnesu očitovanja u skladu s člankom 23. Statuta Suda Europske unije te je na Sudu da pazi da se ta mogućnost zaštiti (vidjeti u tom smislu rješenje od 12. svibnja 2016., Security Service i dr., C‑692/15 do C‑694/15, EU:C:2016:344, t. 21. i navedenu sudsku praksu).
Drugo i treće pitanje
106
Naposljetku, drugo i treće pitanje također su očito nedopuštena.
107
U tom pogledu, valja podsjetiti na to da su navedena pitanja povezana sa zabranama osporavanja zakonitosti sudova ili utvrđivanja ili ocjenjivanja zakonitosti imenovanja suca ili njegove ovlasti za izvršavanje sudačkih funkcija, koje proizlaze iz članka 29. stavaka 2. i 3. Zakona o Vrhovnom sudu.
108
Međutim, kao što to proizlazi iz objašnjenja koja je pružio sud koji je uputio zahtjev, taj je sud postavio navedena pitanja jer su takve nacionalne odredbe mogle biti prepreka, s jedne strane, tomu da navedeni sud utvrdi nepostojanje radnih odnosa između tuženikâ iz glavnog postupka i Sąda Najwyższyjeg (Vrhovni sud) ako su mu odgovori koje je Sud dao na šesto i sedmo pitanje omogućili donošenje takvih utvrđenja i, s druge strane, tomu da sastavi Sąda Najwyższyjeg (Vrhovni sud) koji su podnijeli predmetne zahtjeve za prethodnu odluku odbiju prenijeti glavne postupke drugim vijećima tog suda, iako je takvo odbijanje potrebno s obzirom na odgovore koje je Sud dao na prvo ili četvrto pitanje.
109
U tim je okolnostima dovoljno utvrditi da, s obzirom na nedopuštenost četvrtog, šestog i sedmog pitanja i povlačenje prvog pitanja, mogući odgovori na drugo i treće pitanje uopće nisu relevantni za rješavanje glavnih postupaka.
110
S obzirom na sve prethodno navedeno, predmetne zahtjeve za prethodnu odluku treba proglasiti očito nedopuštenima.
111
[Kako je ispravljeno rješenjem od 2. ožujka 2023.] U tim okolnostima nije potrebno odlučiti o zahtjevu osobe A. S. za saslušanje svjedoka u skladu s člankom 67. Poslovnika Suda, s obzirom na to da je navedeni zahtjev zapravo postao bespredmetan (vidjeti po analogiji rješenje od 6. listopada 2020., Prokuratura Rejonowa w Słubicach, C‑623/18, neobjavljeno, EU:C:2020:800, t. 37.).
Troškovi
112
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.
Slijedom navedenog, Sud (drugo vijeće) rješava:
Zahtjevi za prethodnu odluku koje je uputio Sąd Najwyższy (Izba Pracy i Ubezpieczeń Społecznych) (Vrhovni sud, Vijeće za radne i socijalne sporove, Poljska), odlukama od 15. srpnja 2020., nisu dopušteni.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: poljski