Začasna izdaja
SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA
MACIEJA SZPUNARJA,
predstavljeni 26. februarja 2026(1)
Zadeva C-840/24
Verwertungsgesellschaft Wort (VG Wort)
proti
TL
(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Bundesgerichtshof (zvezno vrhovno sodišče, Nemčija))
„ Predhodno odločanje – Avtorska pravica in sorodne pravice – Direktiva 2001/29/ES – Člen 5(2)(b) – Izjema za zasebno kopiranje – Pravično nadomestilo – Direktiva 2006/115/ES – Člen 6(1) – Odstopanje od pravice do javnega posojanja – Pravica do plačila – Organizacija za kolektivno upravljanje pravic – Direktiva 2014/26/ES – Člen 11(4) – Člen 12(4) – Uporaba prihodkov iz pravic, ki jih upravlja organizacija za kolektivno upravljanje pravic – Nacionalna ureditev, ki določa promocijo del, ki so pomembna s kulturnega vidika “
Uvod
1.        Čeprav sta v členu 17(2) Listine Evropske unije o temeljnih pravicah varstvo intelektualne lastnine in splošna lastninska pravica povezana, menim, da ni sporno, da ima slednja posebno vlogo, drugačno od vloge lastninske pravice nad fizičnimi predmeti.
2.        To zlasti drži za književno in umetniško lastnino, ki jo varujejo avtorska pravica in sorodne pravice. Glavni namen te lastnine in pravice, ki to pravico varuje, je namreč prispevati k umetniški in znanstveni ustvarjalnosti, ki sta nepogrešljiva vidika delovanja vsakršne človeške skupnosti. Čeprav je glavni namen tega prispevka, da se avtorjem in izvajalcem zagotovi pravično denarno nadomestilo za njihov trud, ki jim omogoča, da se v celoti posvetijo svoji ustvarjalni dejavnosti, pa ne bi smel biti omejen le na to, temveč mora slediti tudi širšim ciljem prispevanja h kulturnemu razvoju.
3.        Bistvo delovanja vsakega sistema avtorske pravice in sorodnih pravic tvorijo organizacije za kolektivno upravljanje pravic, ki opravljajo vlogo posrednika med ustvarjalci – imetniki pravic in uporabniki njihovih ustvarjenih del. Te organizacije podeljujejo licence za uporabo zaščitenih del in drugih zaščitenih predmetov in razdeljujejo prihodke od njih imetnikom pravic. Vendar njihova vloga obsega več kot zgolj to. Te organizacije so namreč pogosto pozvane k opravljanju različnih nalog s kulturnega ali socialnega področja v skladu z družbeno funkcijo književne in umetniške lastnine.(2)
4.        Ta zadeva se nanaša na vprašanje, ali in v kolikšni meri pravo Unije tem organizacijam omogoča, da del zbranih prihodkov in zlasti nekatere kategorije prihodkov namenijo za kulturne dejavnosti, ki lahko koristijo ne le imetnikom avtorske in sorodnih pravic, temveč tudi drugim skupinam oseb.
Pravni okvir
Pravo Unije
5.        Člen 5(2)(b) Direktive 2001/29/ES Evropskega Parlamenta in Sveta z dne 22. maja 2001 o usklajevanju določenih vidikov avtorske in sorodnih pravic v informacijski družbi(3) določa:
„Države članice lahko predvidijo izjeme in omejitve pravice reproduciranja iz člena 2 v naslednjih primerih:
[…]
(b)      v zvezi z reprodukcijami v katerem koli mediju, ki jih izdela fizična oseba za privatno uporabo in v namene, ki niso niti posredno niti neposredno komercialni, ob pogoju, da imetniki pravic prejmejo pravično nadomestilo, pri katerem se upošteva uporaba ali neuporaba tehničnih ukrepov po členu 6 na zadevnem delu ali predmetu.“
6.        Člen 6(1) Direktive 2006/115/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 12. decembra 2006 o pravici dajanja v najem in pravici posojanja ter o določenih pravicah, sorodnih avtorski pravici, na področju intelektualne lastnine(4) določa:
„Države članice lahko odstopajo od izključne pravice iz člena 1 glede javnega posojanja pod pogojem, da dobijo nadomestilo za takšno posojanje vsaj avtorji. Države članice prosto določajo takšno nadomestilo, pri čemer upoštevajo svoje kulturno-politične cilje.“
7.        Člen 3(h) Direktive 2014/26/ES Evropskega Parlamenta in Sveta z dne 26. februarja 2014 o kolektivnem upravljanju avtorske in sorodnih pravic ter izdajanju več ozemeljskih licenc za pravice za glasbena dela za spletno uporabo na notranjem trgu(5) opredeljuje pojem „prihodek iz pravic“ kot „prihodek, ki ga prejme organizacija za kolektivno upravljanje pravic v imenu imetnikov pravic, v zvezi z izključno pravico, pravico do plačila ali pravico do nadomestila“.
8.        Člen 4 te direktive določa, da „[d]ržave članice zagotovijo, da organizacije za kolektivno upravljanje pravic delujejo v najboljšem interesu imetnikov pravic, katerih pravice zastopajo in da jim ne nalagajo nobenih obveznosti, ki niso objektivno potrebne za varstvo njihovih pravic in interesov ali za dejansko upravljanje njihovih pravic“.
9.        Člen 8(5)(d) navedene direktive določa, da „[s]kupščina članov v skladu z določbami iz poglavja 2 naslova II sprejema odločitve vsaj o naslednjih vprašanjih:
[…]
d)      splošni politiki o odbitkih od prihodka iz pravic in vseh prihodkov iz naložb prihodka iz pravic.“
10.      Člen 11(4) iste direktive določa, da „[o]rganizacija[m] za kolektivno upravljanje pravic prihodkov iz pravic ali kakršnega koli prihodka iz naložb prihodkov iz pravic ni dovoljeno uporabiti za druge namene kakor za razdelitev imetnikom pravic, razen kadar je dovoljeno, da jih odbije ali kompenzira provizije za njihovo upravljanje v skladu z odločitvijo, sprejeto v skladu s točko (d) člena 8(5), ali uporabi prihodke iz pravic ali prihodke iz naložb prihodkov iz pravic v skladu z odločitvijo, sprejeto v skladu s členom 8(5)“.
11.      Člen 12(2) in (4) Direktive 2014/26/ES določa:
„2.      Odbitki so razumni glede na storitve, ki jih organizacija za kolektivno upravljanje pravic zagotavlja imetnikom pravic – po potrebi vključno s storitvami iz odstavka 4 – in določeni na podlagi objektivnih meril.
[…]
4.      Kadar organizacija za kolektivno upravljanje pravic zagotavlja socialne, kulturne ali izobraževalne storitve, ki se financirajo z odbitki od prihodkov iz pravic, ali iz kakršnega koli prihodka iz naložb prihodkov iz pravic, take storitve zagotavlja na podlagi poštenih meril, zlasti v zvezi z dostopom do in obsegom teh storitev.“
Nemško pravo
12.      Delovanje organizacij za kolektivno upravljanje avtorske pravice in sorodnih pravic je bilo v nemškem pravu do 1. junija 2016 urejeno z Gesetz über die Wahrnehmung von Urheberrechten und verwandten Schutzrechten (Urheberrechtswahrnehmungsgesetz) (zakon o upravljanju avtorske pravice in sorodnih pravic) z dne 9. septembra 1965(6), nato pa z Gesetz über die Wahrnehmung von Urheberrechten und verwandten Schutzrechten durch Verwertungsgesellschaften (zakon o upravljanju avtorske in sorodnih pravic s strani organizacij za kolektivno upravljanje pravic) z dne 24. maja 2016(7).
13.      Ta dva zakona sta v različicah, ki se uporabljata za spor o glavni stvari, določala, da morajo organizacije za kolektivno upravljanje pravic razdeliti dohodke iz svoje dejavnosti po določenih pravilih (načrt razdelitve), ki izključujejo vsakršno samovoljno ravnanje v zvezi z razdeljevanjem. Te organizacije so bile tudi pozvane k promociji del in storitev kulturnega pomena.
Dejansko stanje, postopek in vprašanji za predhodno odločanje
14.      Verwertungsgesellschaft Wort (v nadaljevanju: VG Wort) je organizacija za kolektivno upravljanje avtorskih pravic za književna dela v Nemčiji. S statutom združenja VG Wort v različicah, ki so veljale v obdobju, na katerega se nanaša tožba, in sicer od 1. januarja 2016 do 30. septembra 2019, je bilo urejeno vplačevanje sredstev v Förderungsfonds Wissenschaft der VG Wort GmbH (sklad združenja VG Wort za promocijo znanosti) (v nadaljevanju: FFW), ki je družba z omejeno odgovornostjo, katere edini družbenik je VG Wort. Cilj sklada FFW je promocija znanosti in raziskav. Ta promocija obsega financiranje stroškov tiskanja, povezanih z objavo znanstvenih in strokovnih del, raziskav, ki naj bi privedle do znanstvenih ali strokovnih del, in drugih dejavnosti za promocijo znanstvene in strokovne literature, med drugim štipendij za pripravo doktorskih disertacij s področja avtorske pravice. Glede na informacije, ki jih je predložilo združenje VG Wort, so se sredstva za sklad FFW pridobivala iz odbitkov od prihodkov iz naslova nadomestila za privatno reproduciranje in nadomestila za javno posojanje znanstvenih, tehničnih in strokovnih del; v spornem obdobju so znašala 0,51 % prejetih prihodkov združenja VG Wort.
15.      TL in OS, avtorja književnih del, sta člana združenja VG Wort in sta z njim sklenila pogodbo o upravljanju pravic. V spornem obdobju sta pri VG Wort prijavila več del in prejela sta plačila, ki so izvirala iz prihodkov, ki jih je ta organizacija ustvarila iz naslova „reprodukcije obstoječega besedila“. V postopku v glavni stvari TL deluje v lastnem imenu in v imenu OS, ki je nanj prenesel svoje pravice.
16.      TL oporeka temu, da je združenje VG Wort v sklad FFW preneslo zneske, ki izhajajo iz prihodkov, ki jih je ta organizacija prejela od 1. januarja 2016 do 30. septembra 2019, s čimer sta se zmanjšala deleža TL in OS. TL je na prvi stopnji predlagal, naj se ugotovi, da združenje VG Wort ni imelo in nima pravice zmanjšati razdelitve deležev, ki jima pripadajo za njuna dela, z izvedbo plačil za financiranje sklada FFW. TL je poleg tega zahteval informacije o znesku plačil, nakazanih v sklad FFW.
17.      Na prvi stopnji je bilo tožbi delno ugodeno. Pritožbeno sodišče je potrdilo sodbo v korist OS in v celoti zavrnilo pritožbo TL(8). Odločilo je namreč, da načrti združenja VG Wort za razdelitev, ki so bili vključeni v pogodbe o upravljanju pravic, pomenijo splošne pogoje, katerih določbe o plačilih, opravljenih v sklad FFW, so nične na podlagi nacionalne zakonodaje, saj so v nasprotju s temeljnimi načeli zakonodaje, ki ureja delovanje organizacij za kolektivno upravljanje pravic v delu, v katerem naj bi bile osebe zainteresirane za izplačila, čeprav do njih nimajo pravice.
18.      Predložitveno sodišče, pri katerem je bil vložen predlog za revizijo, meni, da bi bila izplačila v korist sklada FFW lahko zakonita glede na obveznost promocije znanosti in kulture, ki jo organizacijam za kolektivno upravljanje pravic nalaga upoštevna nacionalna zakonodaja. Toda to naj bi bilo odvisno od skladnosti te obveznosti s pravom Unije.
19.      V teh okoliščinah je Bundesgerichtshof (zvezno vrhovno sodišče, Nemčija) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:
„1.      Ali je s členom 5(2)(b) [Direktive 2001/29], členom 6(1), prvi stavek, [Direktive 2006/115], ter členoma 11(4) in 12(4) [Direktive 2014/26] združljivo to, da v skladu s predpisi nacionalnega prava med naloge organizacije za kolektivno upravljanje pravic spada promocija del, ki so pomembna s kulturnega vidika, zaradi česar imajo koristi od te promocije tudi prejemniki, ki niso (oziroma vsekakor še niso) del kroga imetnikov pravic?
2.      Če je v skladu s členom 12(4) [Direktive 2014/26] socialne, kulturne ali izobraževalne storitve dovoljeno zagotavljati le imetnikom pravic: ali je dopustnost zagotavljanja takih storitev odvisna od tega, ali ima prejemnik teh storitev trenutno pravico do plačila, ali pa zadostuje imetništvo avtorske ali sorodne pravice, ki trenutno ne zagotavlja pravice do plačila? Ali je za dopustnost takšnih storitev potrebna sklenitev pogodbe o upravljanju pravic z organizacijo za kolektivno upravljanje pravic?“
20.      Predlog za sprejetje predhodne odločbe je na Sodišče prispel 10. decembra 2024. Pisna stališča so predložile stranke iz postopka v glavni stvari, nemška in avstrijska vlada ter Evropska komisija. Te stranke in francoska vlada so se udeležile obravnave, ki je potekala 26. novembra 2025.
Analiza
21.      V tej zadevi predložitveno sodišče postavlja dve vprašanji za predhodno odločanje. Ker je drugo vprašanje za predhodno odločanje odvisno od odgovora na prvo vprašanje, bom ti vprašanji analiziral v zaporedju, v katerem sta bili postavljeni.
Prvo vprašanje za predhodno odločanje
22.      Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem za predhodno odločanje sprašuje Sodišče o razlagi člena 5(2)(b) Direktive 2001/29, člena 6(1) Direktive 2006/115 ter členov 11(4) in 12(4) Direktive 2014/26. To sodišče sicer meni, da imajo te določbe enak položaj, vendar urejajo različne vrste vsebin. Medtem ko se namreč zadevne določbe iz Direktive 2014/26 na splošno nanašajo na kolektivno upravljanje avtorske pravice in sorodnih pravic, določbe iz Direktiv 2001/29 in 2006/115 avtorjem dajejo posebni pravici, namreč pravico do nadomestila in pravico do plačila zaradi določenih uporab njihovih del.
23.      Vendar, kot izhaja iz predloga za sprejetje predhodne odločbe in kot je združenje VG Wort potrdilo tudi na obravnavi, se spor o glavni stvari nanaša na to, kako ta organizacija uporablja prihodke iz zadevnih določb Direktiv 2001/29 in 2006/115. Menim torej, da predložitveno sodišče v resnici zanima pojasnilo razlage zadevnih določb Direktive 2014/26 v povezavi z določbami Direktiv 2001/29 in 2006/115 ter upoštevno sodno prakso Sodišča.
24.      S prvim vprašanjem za predhodno odločanje predložitveno sodišče tako v bistvu sprašuje, ali je člen 11(4) in člen 12(4) Direktive 2014/26 v povezavi s členom 5(2)(b) Direktive 2001/29 in členom 6(1) Direktive 2006/115 treba razlagati tako, da nasprotujeta ureditvi države članice, ki organizaciji za kolektivno upravljanje pravic dopušča, da del prihodkov od pravice do pravičnega nadomestila in od pravice do plačila, ki sta določeni v dveh zadnjenavedenih določbah, nameni za kulturne dejavnosti, od katerih bi lahko imele, kjer je to ustrezno, korist tudi osebe, ki niso imetnice avtorskih pravic. To vprašanje temelji na predpostavki, ki ji stranke ne oporekajo, da so zadevne storitve iz spora o glavni stvari „kulturne“ ali „izobraževalne“ storitve v smislu Direktive 2014/26.
25.      Za odgovor na to vprašanje je treba razložiti tako določbe Direktive 2014/26 kot člen 5(2)(b) Direktive 2001/29 ter člen 6(1) Direktive 2006/115. Menim, da je pred analizo teh določb uvodoma treba predstaviti nekaj splošnih ugotovitev.
Uvodne ugotovitve
26.      Kot sem omenil že v uvodu teh sklepnih predlogov, vloga organizacij za kolektivno upravljanje avtorskih pravic v skladu s posebno vlogo književne in umetniške lastnine v družbi ni omejena na razdeljevanje prihodkov od uporabe teh pravic imetnikom. Organizacije za kolektivno upravljanje avtorskih pravic so tradicionalno imele še druge naloge, najprej socialne (kar sega v leto 1897(9)), nato kulturne in izobraževalne(10). Njihove vloge torej ni mogoče primerjati, kot se zdi, da to počneta pritožnici v postopku v glavni stvari, z vlogo investicijskega sklada, katerega edini cilj je ustvarjanje prihodkov in njihovo razdeljevanje članom glede na vložen kapital. Kolektivno upravljanje pravic do književne in umetniške lastnine se izvaja v kolektivnem interesu ne le imetnikov, temveč tudi uporabnikov del in javnosti.
27.      Zdi se, da na mednarodni ravni obstaja soglasje, da se socialne, kulturne in izobraževalne dejavnosti lahko financirajo prek odtegnitve relativno skromnega dela prihodkov, ki jih organizacije za kolektivno upravljanje pravic prejmejo iz naslova izkoriščanja avtorskih pravic. Za sprejemljivo najpogosteje velja zgornja meja 10 % teh prihodkov.(11) Toda ta meja se nanaša na odtegljaje od prihodkov od izkoriščanja izključnih pravic. Kar zadeva pravice do plačila, kot je nadomestilo za privatno reproduciranje ali nadomestilo za javno posojanje, se zdi, da je diskrecijska pravica nacionalnih zakonodajalcev ali samih organizacij za kolektivno upravljanje pravic širša.(12)
28.      Dejavnosti, ki jih na ta način financirajo organizacije za kolektivno upravljanje pravic, so lahko različnih vrst in od njih imajo lahko korist različne skupine ljudi. Medtem ko imajo od socialnih ukrepov, kot so pokojninski skladi ali skladi za podporo, običajno korist imetniki pravic, ki so člani teh organizacij, je na področju kulturnih in izobraževalnih dejavnosti lahko drugače. Od teh dejavnosti imajo namreč lahko koristi ne le imetniki pravic, temveč tudi širša javnost ali posebne skupine oseb, kot je to v postopku v glavni stvari, ki se nanaša zlasti na štipendije, namenjene mladim avtorjem, ki so morebitni prihodnji imetniki avtorske pravice.
29.      Pravo Unije upošteva to kulturno razsežnost dejavnosti organizacij za kolektivno upravljanje pravic. Tako je v uvodni izjavi 3 Direktive 2014/26 navedeno, da „[o]rganizacije za kolektivno upravljanje pravic imajo in bi morale še naprej imeti pomembno vlogo pri spodbujanju raznolikosti kulturnega izražanja, tako da najmanjšim in manj priljubljenim repertoarjem omogočajo dostop na trg, in da zagotavljajo socialne, kulturne in izobraževalne storitve v korist imetnikov pravic in javnosti“. V obravnavani zadevi se vseeno postavlja vprašanje, ali določbe te direktive tem organizacijam omogočajo opravljanje takih storitev.
Določbe Direktive 2014/26
30.      V skladu s členom 3(h) Direktive 2014/26 izraz „prihodek iz pravic“ vključuje vse prihodke, ki jih prejme organizacija za kolektivno upravljanje pravic v imenu imetnikov pravic, vključno s prihodki iz naslova pravice do plačila ali nadomestila, kot sta nadomestilo za javno posojanje ali nadomestilo za privatno reproduciranje. Za vse te prihodke torej načeloma veljajo ista pravila.
31.      Glede uporabe teh prihodkov člen 11(4) Direktive 2014/26 določa, da organizaciji za kolektivno upravljanje pravic teh prihodkov ni dovoljeno uporabiti za druge namene kakor za razdelitev imetnikom, „razen kadar je dovoljeno, da jih odbije ali kompenzira provizije za njihovo upravljanje v skladu z odločitvijo, sprejeto v skladu s točko (d) člena 8(5), ali uporabi prihodke iz pravic […] v skladu z odločitvijo, sprejeto v skladu s členom 8(5)(13)“.
32.      Ta določba ni ravno najbolj jasna. Zaradi razlikovanja med odbitkom ali povrnitvijo stroškov upravljanja na podlagi odločitve, sprejete v skladu s členom 8(5)(d) Direktive 2014/26, na eni strani, in dovoljeno uporabo prihodkov na podlagi tega odstavka 5 na splošno na drugi strani bi bilo mogoče sklepati, da je za kritje stroškov upravljanja avtorskih pravic mogoče nameniti samo odbitke, ki jih je mogoče odobriti na podlagi te določbe. Menim, da je to razlaga, ki jo zagovarja tudi Komisija.
33.      Vendar pa takšna omejitev v nobenem primeru ne izhaja iz besedila člena 8(5)(d) Direktive 2014/26, ki določa „splošn[o] politik[o] o odbitkih od prihodka iz pravic“, vendar ne opredeljuje namena teh odbitkov. Menim pa, da če bi zakonodajalec Unije želel omejiti možnost, da skupščina članov organizacije za kolektivno upravljanje pravic odobri odbitke od prihodkov iz pravic samo za kritje stroškov upravljanja, bi bilo to izrecno določeno v členu 8(5)(d) Direktive 2014/26. Ker ni take izrecne omejitve, o njej ni mogoče implicitno sklepati na podlagi člena 11(4) te direktive.
34.      Ta sklep potrjuje člen 12 Direktive 2014/26, ki se nanaša posebej na odbitke od prihodkov iz pravic. V odstavku 4 tega člena je namreč izrecno določeno, da se „socialne, kulturne ali izobraževalne storitve“ lahko „financirajo z odbitki od prihodkov iz pravic“. Toda če bi bilo treba člen 11(4) te direktive razlagati tako, da omejuje možne odbitke na tiste, s katerimi se pokrijejo stroški upravljanja, bi bil v nasprotju z njenim členom 12(4).
35.      Zato sem mnenja, da je treba člen 11(4) Direktive 2014/26 razlagati tako, da odbitki od prihodkov iz pravic, izvršeni z namenom financiranja socialnih, kulturnih ali izobraževalnih storitev, pomenijo eno od oblik uporabe teh prihodkov, ki so lahko dovoljeni v skladu s členom 8(5) te direktive.
36.      Kar zadeva člen 12 Direktive 2014/26, ta v odstavku 2 določa, da so odbitki od prihodkov iz pravic zlasti „glede na storitve, ki jih organizacija za kolektivno upravljanje pravic zagotavlja imetnikom pravic – po potrebi vključno s storitvami iz odstavka 4“ istega člena. Ta odstavek 4 pa se, kot sem že omenil, nanaša na socialne, kulturne in izobraževalne storitve.
37.      Podobno kot je storila Komisija, bi iz izrazov „storitve, ki jih organizacija za kolektivno upravljanje pravic zagotavlja imetnikom pravic – […] vključno s storitvami iz odstavka 4“ lahko sklepali, da morajo biti navedene storitve obvezno nudene imetnikom pravic, da bi se lahko financirale iz odbitkov od prihodkov iz pravic.
38.      Toda kot sem ravno pokazal v zvezi s členom 11(4) Direktive 2014/26, določbe te direktive niso absolutno natančne, zato je po mojem mnenju možna tudi drugačna razlaga njenega člena 12(2) in (4).
39.      Storitve, ki jih zaradi njihove narave „organizacija za kolektivno upravljanje pravic zagotavlja imetnikom pravic“, so storitve upravljanja pravic, kar pomeni tiste, ki se nanašajo na podelitev licenc za uporabo in na prejemanje in razdeljevanje prihodkov, ki iz tega izhajajo. Odbitki, določeni v členu 12(2) Direktive 2014/26, so namenjeni ravno financiranju teh storitev upravljanja. Enako velja pri socialnih storitvah, ki jih svojim članom običajno nudijo organizacije za kolektivno upravljanje pravic.
40.      Kar pa zadeva kulturne in izobraževalne storitve, imajo od teh lahko koristi tudi druge skupine oseb, poleg imetnikov pravic. Sicer pa imajo te storitve pogosto več skupin upravičencev, neposrednih in posrednih. Če se lahko zagotavljajo neposredno članom širše javnosti ali osebam, ki niso imetniki avtorskih pravic, so kakršne koli dejavnosti promocije kulture ali izobraževanja na tem področju na splošno posredno tudi v korist navedenih imetnikov pravic.
41.      V nobeni določbi Direktive 2014/26 pa ni izrecno navedeno, da morajo organizacije za kolektivno upravljanje pravic kulturne ali izobraževalne storitve, ki se financirajo iz odbitkov od prihodkov iz pravic, nuditi samo neposredno imetnikom navedenih pravic. Člen 12(4) te direktive določa le, da se morajo te storitve zagotavljati na podlagi poštenih meril. Taka zahteva ne izhaja niti iz člena 13(6) navedene direktive, na katerega se sklicuje Komisija. Ta določba namreč, prvič, ne zadeva odbitkov od prihodkov iz pravic, temveč uporabo nerazdeljivih zneskov, in drugič, njen namen ni omejiti diskrecijsko pravico skupščine organizacije za kolektivno upravljanje pravic, temveč držav članic. Kar poleg tega zadeva uvodno izjavo 28 iste direktive, na katero se ravno tako sklicuje Komisija, ne more imeti avtonomnega obsega, drugačnega od obsega člena 8(5), člena 11(4) ter člena 12(2) in (4) te direktive, ki sem ga pravkar analiziral.
42.      Nasprotno, v uvodni izjavi 3 Direktive 2014/26(14) je navedeno, da bi po mnenju zakonodajalca Unije organizacije za kolektivno upravljanje pravic „morale še naprej imeti pomembno vlogo pri spodbujanju raznolikosti kulturnega izražanja tako da […] zagotavljajo socialne, kulturne in izobraževalne storitve v korist imetnikov pravic in javnosti“(15). Če je cilj člena 12(2) te direktive samo zagotoviti, da odbitki od prihodkov iz pravic ne presegajo razumne meje, ob upoštevanju storitev, katerih financiranje zagotavljajo, ne vidim razloga, da bi iz te določbe oblikovali zaključke, ki bi segali prek tega cilja in bi bili v nasprotju z namenom, ki ga je zakonodajalec jasno izrazil v tej uvodni izjavi 3.
43.      Tako po mojem mnenju upoštevne določbe Direktive 2014/26 ne nasprotujejo temu, da organizacija za kolektivno upravljanje pravic z odbitki od prihodkov iz pravic, ki jih upravlja, financira storitve, zlasti kulturne in izobraževalne, ki so neposredno opravljene ne le imetnikom pravic, temveč tudi drugim osebam. Delež tako uporabljenih sredstev mora seveda ostati v razumnih mejah, kar izhaja neposredno iz člena 12(2) te direktive, a tudi iz splošnega načela iz njenega člena 4, ki določa, da morajo te organizacije delovati v najboljšem interesu imetnikov pravic. Glede prihodkov iz nadomestila za privatno reproduciranje in nadomestila za javno posojanje izhaja omejitev višine odbitkov tudi iz določb prava Unije, ki se nanaša na ti dve skupini prihodkov, kot ju razlaga Sodišče.
Člen 5(2)(b) Direktive 2001/29
44.      Opozoriti je treba, da člen 5(2)(b) Direktive 2001/29 določa, da lahko države članice v svojem notranjem pravu uredijo izjemo od izključne pravice reproduciranja za reprodukcije, ki jih fizične osebe izdelajo za svojo osebno, nekomercialno uporabo (poimenovane „privatno razmnoževanje“), „ob pogoju, da imetniki pravic dobijo pravično nadomestilo“.
45.      Ta izjema izhaja iz ugotovitve, da sodobna tehnična sredstva članom javnosti omogočajo, da sorazmerno preprosto in z nizkimi stroški reproducirajo dela in druge varovane predmete za lastno uporabo ali uporabo članov svojega zasebnega kroga, ne da bi imetniki pravic imeli učinkovita sredstva za nadzor nad takim reproduciranjem ali nasprotovanje takemu reproduciranju. Čeprav bi ta pojav bolj kot kršitev izključnih pravic lahko opredelili kot naravno „omejitev“ teh pravic, saj se te ne uporabljajo v zasebnem krogu članov javnosti(16), je splošno sprejeto, da zasebne kopije imetnikom pravic povzročajo škodo, ki mora biti nadomeščena. Ker pa je v praksi to nadomestilo nemogoče pobrati od zadevnih članov javnosti, je bil zasnovan sistem, v katerem, prvič, se to nadomestilo financira iz dajatve, ki jo plačajo posredniki – prodajalci snemalne opreme ali ponudniki storitev reproduciranja –, in drugič, je znesek tega nadomestila nato mogoče pobrati v ceni te opreme ali storitev. Tak sistem je ob začetku veljavnosti Direktive 2001/29 v notranjem pravu številnih držav članic že obstajal.
46.      V okviru člena 5(2)(b) Direktive 2001/29 je Sodišče, ki se je bolj opiralo na uvodne izjave kot na skopo besedilo zadevne določbe, uporabilo podobno razlogovanje.
47.      Menilo je namreč, da je namen pravičnega nadomestila iz te določbe, da se imetnikom pravic nadomesti škoda, ki bi jim jo povzročile osebe, ki opravljajo reproduciranja v okviru izjeme iz te določbe, in da morajo te osebe načeloma nadomestiti to škodo s financiranjem navedenega nadomestila.(17) Sodišče je kljub temu priznalo, da imajo države članice – ob upoštevanju praktičnih težav pri doseganju tega, da bi nadomestilo plačale osebe, ki dejansko opravljajo reproduciranja(18) – možnost, da oblikujejo sistem pristojbine, ki jo je treba pobrati od prodajalcev snemalne opreme ali izvajalcev storitev reproduciranja, ki to pristojbino nato z vključitvijo v cene te opreme ali teh storitev prenesejo na uporabnike(19). Sodišče je pojasnilo tudi, da se taka pristojbina ne sme pobirati od opreme ali storitev, ki so bile kupljene za namen, ki očitno ni zajet z izjemo za zasebno kopiranje, ali ki so jih kupile pravne osebe, ki jih ne bodo izkoristile.(20)
48.      Sodišče je glede načina plačila pravičnega nadomestila imetnikom pravic potrdilo, da se jim del, lahko tudi velik, tega nadomestila lahko nakaže posredno prek družbenih in kulturnih ustanov, ustanovljenih v njihovo korist, če te ustanove dejansko služijo tem imetnikom.(21)
49.      Zdi se, da povezava, ki jo je Sodišče tako vzpostavilo med dajatvijo za zasebno kopiranje, škodo, ki jo utrpijo imetniki pravic zaradi izjeme za zasebno kopiranje, in pravičnim nadomestilom, zelo omejuje možnost proste presoje držav članic na tem področju, čeprav je opredeljena kot „široka“.(22) Menim pa, da Direktiva 2014/26 v zvezi s tem ni ničesar spremenila, saj se ne nanaša na obseg pravic imetnikov, temveč samo na pravila delovanja organizacij za kolektivno upravljanje pravic.
50.      Nasprotno, ugotoviti je treba, da je pomemben dejavnik negotovosti v tem sistemu to, da ni mogoče natančno izračunati različnih zneskov, ki jih zajema.
51.      Če je bilo že v „analogni“ dobi, v kateri je bil v različnih državah in na mednarodni ravni uveden sistem dajatve za zasebno kopiranje, dovoljeno upoštevati, da je največji del snemalne opreme, ki je bil takrat na razpolago fizičnim osebam, namenjen reprodukciji varovanih del(23), je bilo kljub vsemu težko natančno ugotoviti, katera dela so bila dejansko reproducirana. Plačilo te dajatve je torej moralo biti izvršeno na podlagi približnih meril in pavšalno.
52.      V digitalnem okolju isti nosilec za shranjevanje, ki je pogosto vgrajen v tehnični opremi, vsebuje tako zasebna dela, ki jih je ustvaril uporabnik, kot varovana dela, ki jih je lahko zakonito kupil pri imetnikih pravic, reproduciral v okviru izjeme za zasebno kopiranje ali pridobil nezakonito, ne da bi bilo mogoče natančno ugotoviti, v kolikšnih deležih te različne kategorije zasedajo prostor za shranjevanje. Ravno to je izrecno ugotovilo Sodišče, ki se je opiralo na pravno fikcijo, ki predpostavlja, da se oprema za shranjevanje, ki je na voljo fizičnim osebam, v celoti uporablja za namen reprodukcije varovanih del v okviru izjeme za zasebno kopiranje(24), medtem ko je jasno, da je v praksi precej drugače.
53.      Na izračun škode, ki jo zaradi te izjeme in zneska dajatve, ki mora biti plačana za nadomestilo te škode, utrpijo imetniki pravic, torej nujno vpliva visoka stopnja negotovosti in približkov. Enako velja tudi za razdelitev prihodkov od te dajatve, saj je, kot je ugotovilo tudi Sodišče, „v praksi nemogoče ugotoviti, kateri uporabnik je reproduciral katero delo in na katerem nosilcu“.(25)
54.      Izračun teh zneskov je torej tisti, pri katerem imajo države članice resnično možnost proste presoje, saj Direktiva 2001/29 določa le, da morajo imetniki pravic dobiti pravično nadomestilo iz naslova izjeme za zasebno kopiranje in, kot je določeno v uvodni izjavi 31 te direktive, da mora biti vzpostavljeno pravično ravnotežje med interesi teh imetnikov in interesi uporabnikov. Kako je treba razumeti izraz „pravično“, pa je prepuščeno presoji držav članic, ki pa morajo spoštovati splošna načela prava Unije, kot sta prepoved diskriminacije in načelo sorazmernosti.
55.      V tem okviru se mi zdi povsem mogoče, da organizacije za kolektivno upravljanje pravic sorazmerno majhen del zbranih zneskov  iz naslova dajatve za zasebno kopiranje namenijo kulturnim in izobraževalnim dejavnostim, od katerih imajo, kjer je to ustrezno, korist osebe, ki niso imetnice pravic, pri čemer pa obenem zagotovijo, da imetniki pravic dejansko prejmejo pravično nadomestilo za škodo, ki naj bi jo utrpeli zaradi izjeme za zasebno kopiranje.
56.      Te ugotovitve ni mogoče izpodbiti s sodbo Hewlett-Packard Belgium(26), v kateri je Sodišče ugotovilo, da položaj „čezmernega nadomestila“ za škodo, ki so jo utrpeli imetniki pravic, ni združljiv s členom 5(2)(a) in (b), Direktive 2001/29. Ta sodba se je namreč nanašala na poseben položaj, v katerem je bila dajatev za zasebno kopiranje plačana v dveh korakih, najprej pred reproduciranjem na podlagi hitrosti, s katero oprema dela reprodukcije, nato po tem postopku na podlagi števila narejenih reprodukcij. Razlogovanje Sodišča je po eni strani tako temeljilo na predpostavki, da je bila ta dajatev v celoti izplačana imetnikom pravic, po drugi strani pa se je nanašalo na poseben položaj, v katerem sta bila število narejenih reprodukcij in torej obseg škode, ki so jo utrpeli imetniki, znana.(27) Vendar je to izreden položaj, ki se v praksi pojavlja le v primeru prejetih dajatev od storitev reprodukcije. Ko pa je dajatev plačana v trenutku, ko fizičnim osebam postane na voljo snemalna oprema, natančen izračun škode na podlagi števila teh reprodukcij ni mogoč. Področje uporabe ugotovitev iz te sodbe je torej omejeno.
57.      Po mojem mnenju tako člen 5(2)(b) Direktive 2001/29 ni v nasprotju s tem, da se razumno omejen del dajatve za zasebno kopiranje nameni financiranju kulturnih ali izobraževalnih dejavnosti, od katerih bi lahko imele korist osebe, ki niso imetnice pravice, če imetniki pravic neposredno ali posredno prejmejo pravično nadomestilo iz naslova izjeme za zasebno kopiranje.
Člen 6(1) Direktive 2006/115
58.      Opozoriti je treba, da člen 6(1) Direktive 2006/115 določa, da države članice lahko določijo odstopanje od izključne pravice do posojanja(28), kar zadeva „javno posojanje“, pod pogojem, da na tej podlagi vsaj avtorji dobijo nadomestilo, katerega znesek države članice določijo ob upoštevanju svojih kulturno-političnih ciljev.
59.      Ta določba si s členom 5(2)(b) Direktive 2001/29 deli nekatere podobnosti, vendar se od njega tudi pomembno razlikuje.
60.      Prvič, kot je Sodišče že razsodilo(29), lahko izjema glede javnega posojanja, podobno kot izjema za zasebno kopiranje, imetnikom pravic povzroča škodo, ki naj bi jo nadomestilo obravnavano plačilo, podobno kot pravično nadomestilo, ki je določeno v členu 5(2)(b) Direktive 2001/29(30).
61.      Drugič, uporabniki niso tisti, ki povzročajo to škodo, temveč so to javne ustanove, ki ponujajo izposojo varovanih del v okviru te izjeme. Torej so te ustanove tiste, ki morajo plačati nadomestilo, dolgovano imetnikom pravic.(31) Če ni navedeno, da mora biti to nadomestilo „pravično“, ni treba, da upošteva ekonomsko vrednost zadevnega varovanega dela, in je lahko tudi precej nižje od pravičnega nadomestila iz drugih določb Direktive 2006/115.(32) Člen 6(1) te direktive torej državam članicam daje široko polje proste presoje pri določanju zneska nadomestila iz naslova izjeme glede javnega posojanja.(33)
62.      Edine omejitve te možnosti proste presoje se nanašajo na merila, ki jih je treba upoštevati pri določitvi zneska tega nadomestila, in sicer obseg povzročene škode imetnikom pravic, ki nastane s številom del, ki so na voljo za izposojo v zadevni ustanovi, in številom zabeleženih izposoj v tej ustanovi.(34) Poleg tega mora to nadomestilo imetnikom pravic omogočiti zagotovitev primernega dohodka, zato njegov znesek ne more biti zgolj simboličen.(35) O „primerni“ stopnji tega dohodka torej odločajo države članice.
63.      Po analogiji s primerom pravičnega nadomestila za zasebno kopiranje po mojem mnenju nič ne nasprotuje temu, da se nadomestilo za javno posojanje imetnikom pravic plača posredno prek družbenih in kulturnih ustanov, ustanovljenih v njihovo korist.(36)
64.      Iz tega izhaja, da je možnost proste presoje držav članic pri določitvi plačila iz naslova izjeme glede javnega posojanja še pomembnejša kot pri določitvi zneska dajatve za zasebno kopiranje. Državam članicam je, a fortiori, dovoljeno, da organizacije za kolektivno upravljanje pravic pooblastijo za to, da del tega plačila namenijo financiranju kulturnih ali izobraževalnih dejavnosti, od katerih imajo lahko, kjer je to smiselno, korist osebe, ki niso imetnice pravic.
65.      Zato menim, da člen 6(1) Direktive 2006/115 ne nasprotuje temu, da se del plačila iz naslova izjeme glede javnega posojanja nameni financiranju takih dejavnosti, pod pogojem, da imetniki pravic iz tega naslova prejmejo primerno plačilo.
Predlog odgovora
66.      Zato predlagam, da se na prvo vprašanje za predhodno odločanje odgovori, da je treba člen 11(4) in člen 12(4) Direktive 2014/26 v povezavi s členom 5(2)(b) Direktive 2001/29 in členom 6(1) Direktive 2006/115 razlagati tako, da ne nasprotujeta ureditvi države članice, ki organizaciji za kolektivno upravljanje pravic dopušča, da del prihodkov od pravice do pravičnega nadomestila in od pravice do plačila, ki sta določeni v zadnjenavedenih dveh določbah, nameni za kulturne dejavnosti, od katerih bi lahko imele, kjer je to ustrezno, korist tudi osebe, ki niso imetnice avtorskih pravic, pod pogojem, da imetniki pravic neposredno ali posredno prejmejo tako pravično nadomestilo in tako primerno plačilo.
Drugo vprašanje za predhodno odločanje
67.      Drugo vprašanje za predhodno odločanje je bilo postavljeno za primer, da bi Sodišče na prvo vprašanje odgovorilo, da člen 11(4) in člen 12(4) Direktive 2014/26 v povezavi s členom 5(2)(b) Direktive 2001/29 in členom 6(1) Direktive 2006/115 nasprotujeta ureditvi države članice, ki organizaciji za kolektivno upravljanje pravic dopušča, da del prihodkov od pravice do pravičnega nadomestila in od pravice do plačila, ki sta določeni v zadnjenavedenih dveh določbah, nameni za kulturne dejavnosti, od katerih bi lahko imele, kjer je to ustrezno, korist tudi osebe, ki niso imetnice avtorskih pravic. Če bo Sodišče na prvo vprašanje odgovorilo tako, kot predlagam, na drugo vprašanje ne bo treba odgovoriti. Zaradi celovitosti bom nanj vseeno na kratko odgovoril.
68.      Predložitveno sodišče z drugim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je člen 11(4) in člen 12(4) Direktive 2014/26 v povezavi s členom 5(2)(b) Direktive 2001/29 in členom 6(1) Direktive 2006/115 treba razlagati tako, da morajo biti socialne, kulturne in izobraževalne storitve, ki jih nudi organizacija za kolektivno upravljanje pravic in se financirajo z odbitki od prihodkov iz pravice do pravičnega nadomestila in iz pravice do plačila, ki ju urejata zadnjenavedeni določbi, samo v korist imetnikom pravic, ki imajo trenutno pravico do nadomestila ali imajo z zadevno organizacijo sklenjeno pogodbo o upravljanju pravic. Menim, da predložitveno sodišče s „trenutno pravico do plačila“ označuje pravico do udeležbe pri razdelitvi prihodkov iz pravic, to pomeni, da so varovana dela, ki pripadajo tem imetnikom pravic, ustvarila take prihodke.
69.      Za odgovor na to vprašanje je treba izhajati iz načela, da naj bi taka omejitev možnega razdeljevanja zadevnih prihodkov izhajala iz razlage člena 11(2) in člena 12(4) Direktive 2014/26 ali iz sodne prakse, povezane s členom 5(2)(b) Direktive 2001/29, ki se, kadar je primerno, po analogiji uporabi tudi za člen 6(1) Direktive 2006/115.
70.      Toda tako v teh določbah kot v tej sodni praksi so omenjeni „imetniki pravic“ na splošno, brez dodatnih pojasnil. Po mojem mnenju bi bilo iz njih torej neutemeljeno sklepati o dodatnih zahtevah v zvezi z obstojem trenutne pravice do nadomestila ali s pogodbenim odnosom navedenih imetnikov pravic z zadevno organizacijo za kolektivno upravljanje pravic.
71.      To še toliko bolj velja za pravico do pravičnega nadomestila za zasebno kopiranje ali do nadomestila za javno posojanje. Upravljanje takih pravic je namreč običajno zaupano organizacijam za kolektivno upravljanje pravic, ki so določene z zakonodajo, ne da bi bil potreben pogodbeni odnos med temi organizacijami in imetniki pravic. Vsi imetniki navedenih pravic so torej upravičeni do prihodkov, ki izhajajo iz teh pravic.
72.      Poleg tega vsi imetniki pravic ne prejemajo stalno prihodkov iz svojih pravic. Tudi koriščenje kulturnih storitev, ki jih nudi organizacija za kolektivno upravljanje pravic, časovno ne sovpada nujno s prejemanjem takih prihodkov. Zato bi bilo torej obenem nepravično in v praksi nemogoče, da bi bilo prvo odvisno od drugega.
73.      Nasprotno, področja dejavnosti organizacij za kolektivno upravljanje pravic so opredeljena glede na vrsto varovanih del ali kategorije teh pravic, kot je izrecno določeno v členu 5(2) Direktive 2014/26. Po vsej logiki gre tako v primeru, ko se zadevne določbe te direktive nanašajo na imetnike pravic, za imetnike tistih pravic, katerih upravljanje spada na področje dejavnosti zadevne organizacije.
74.      Isto pravilo bi po mojem mnenju moralo veljati za uporabo prihodkov iz pravic za financiranje socialnih, kulturnih in izobraževalnih storitev. Čeprav bi moralo biti koriščenje teh pravic omejeno na imetnike pravic, bi moralo pri tem iti za imetnike
tistih pravic, katerih upravljanje spada na področje dejavnosti zadevne organizacije. Namreč, če bi na primer organizacija za kolektivno upravljanje pravic iz književnih del uporabljala prihodke iz teh pravic v korist imetnikov pravic iz glasbenih del, bi se to enačilo z njihovo uporabo v korist osebam, ki niso imetnice pravic, in omejitev bi izgubila ves svoj smisel.
75.      Če Sodišče na prvo vprašanje za predhodno odločanje ne bo odgovorilo tako, kot predlagam, je torej na drugo vprašanje za predhodno odločanje treba odgovoriti, da je treba člen 11(4) in člen 12(4) Direktive 2014/26 v povezavi s členom 5(2)(b) Direktive 2001/29 in členom 6(1) Direktive 2006/115 razlagati tako, da so socialne, kulturne in izobraževalne storitve, ki jih nudi organizacija za kolektivno upravljanje pravic in se financirajo z odbitki od prihodkov iz pravice do pravičnega nadomestila in iz pravice do plačila, ki ju urejata zadnjenavedeni določbi, lahko v korist vsem imetnikom pravic, katerih upravljanje spada na področje dejavnosti zadevne organizacije.
Predlog
76.      Glede na vse zgornje ugotovitve Sodišču predlagam, naj na vprašanji za predhodno odločanje, ki ju je postavilo Bundesgerichtshof (zvezno vrhovno sodišče, Nemčija), odgovori:
Člen 11(4) in člen 12(4) Direktive 2014/26/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. februarja 2014 o kolektivnem upravljanju avtorske in sorodnih pravic ter izdajanju več ozemeljskih licenc za pravice za glasbena dela za spletno uporabo na notranjem trgu v povezavi s členom 5(2)(b) Direktive 2001/29/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 22. maja 2001 o usklajevanju določenih vidikov avtorske in sorodnih pravic v informacijski družbi ter členom 6(1) Direktive 2006/115/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 12. decembra 2006 o pravici dajanja v najem in pravici posojanja ter o določenih pravicah, sorodnih avtorski pravici, na področju intelektualne lastnine,
je treba razlagati tako, da
ne nasprotujeta ureditvi države članice, ki organizaciji za kolektivno upravljanje pravic dopušča, da del prihodkov od pravice do pravičnega nadomestila in od pravice do plačila, ki sta določeni v zadnjenavedenih dveh določbah, nameni za kulturne dejavnosti, od katerih bi lahko imele, kjer je to ustrezno, korist tudi osebe, ki niso imetnice avtorskih pravic, pod pogojem, da imetniki pravic neposredno ali posredno prejmejo pravično nadomestilo ali primerno plačilo.
1      Jezik izvirnika: francoščina.
2      V zvezi s tem glej zlasti Gervais, D., The Cultural Role(s) of Collective Management Organizations, European Intellectual Property Review, 2018, št. 6, str. od 349 do 356 in navedena literatura.
3      UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 17, zvezek 1, str. 230.
4      UL 2006, L 376, str. 28.
5      UL 2014, L 84, str. 72.
6      BGBl. 1965 I, str. 1294.
7      BGBl. 2016 I, str. 1190.
8      Ugotovilo je, da ni bilo odbitkov od prihodkov, ki so bili dolgovani TL.
9      Glej Melichar, F., Deductions Made by Collecting Societies for Social and Cultural Purposes in the Light of International Copyright Law, International Review of Industrial Property and Copyright Law, 1991, št. 1, str. 47.
10      Na drugem področju ugotavljam, da te organizacije pogosto sodelujejo tudi pri boju proti kršitvam avtorske pravice.
11      Glej zlasti Ficsor, M., Collective Management of Copyright and Related Rights, WIPO Publication, št. 855E/22, Ženeva, 2022, str. 225 in 226.
12      Ficsor, M., Collective Management of Copyright and Related Rights, op. cit., str. 228.
13      V tej določbi so naštete odločitve, ki jih sprejme skupščina članov organizacije za kolektivno upravljanje pravic.
14      Glej točko 25 teh sklepnih predlogov.
15      Moj poudarek.
16      Glej zlasti Vivant, M., Bruguière, J.-M., Droit d’auteur et droits voisins, Dalloz, Pariz, 2016, str. 548 in nasl.
17      Glej zlasti sodbo z dne 11. julija 2013, Amazon.com International Sales in drugi (C-521/11, v nadaljevanju: sodba Amazon, EU:C:2013:515, točka 23 in navedena sodna praksa).
18      Prav tako je treba ugotoviti, da v primeru takega plačila ne bi šlo več za nadomestilo iz naslova izjeme, temveč za plačljivo uporabo varovanih del. Izjema za zasebno kopiranje namreč izhaja iz tega, da imetniki pravic težko nadzirajo uporabo varovanih del v zasebnem življenju članov javnosti in zanjo prejmejo plačilo.
19      Sodba Amazon, točki 24 in 25.
20      Sodba Amazon, točka 28.
21      Sodba Amazon, točke od 49 do 55.
22      Sodba Amazon, točka 20.
23      Ker je obstajalo le malo drugih možnosti za njeno uporabo.
24      Glej v tem smislu sodbo Amazon, točki 41 in 42 ter navedena sodna praksa.
25      Sodba Amazon, točka 51.
26      Sodba z dne 12. novembra 2015 (C-572/13, EU:C:2015:750, točki 85 in 86). Opozoriti je treba, da člen 5(2)(a) Direktive 2001/29 določa izjemo, poimenovano „reprografija“, ki ravno tako omogoča pravično nadomestilo.
27      Sodba z dne 12. novembra 2015, Hewlett-Packard Belgium (C-572/13, EU:C:2015:750, točka 84).
28      Izraz „posojanje“ je v členu 2(1)(b) Direktive 2006/115 opredeljen kot „dajanje [del] na voljo za uporabo za omejeno časovno obdobje brez neposredne ali posredne gospodarske ali komercialne koristi, kadar se izvaja preko ustanov, dostopnih javnosti“.
29      V zvezi s členom 5(1) Direktive Sveta 92/100/EGS z dne 19. novembra 1992 o najemni pravici in pravici posojanja ter o določenih pravicah, sorodnih avtorski, na področju intelektualne lastnine (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 17, zvezek 1, str. 120), razveljavljene in nadomeščene z Direktivo 2006/115.
30      Sodba z dne 30. junija 2011, VEWA (C-271/10, v nadaljevanju: sodba VEWA, EU:C:2011:442, točka 29).
31      Sodba VEWA, točka 23.
32      Sodba VEWA, točka 33.
33      Sodba VEWA, točka 36.
34      Sodba VEWA, točke od 37 do 39.
35      Sodba VEWA, točka 34.
36      Glej točko 44 teh sklepnih predlogov.