SODBA SODIŠČAz dne 6. oktobra 1982(*)„Obveznost predložitve vprašanja za predhodno odločanje“V zadevi 283/81_katere
predmet je predlog Corte suprema di cassazione (vrhovno kasacijsko
sodišče), naslovljen na Sodišče, naj na podlagi člena 177 EGS v postopku
Srl Cilfit, v stečaju, in 54 drugih, Rim_protiMinistero della Sanita (ministrstvo za zdravstvo), ki ga predstavlja minister, Rim_inLanificio di Gavardo SpA, Milano_protiMinistero della Sanita (ministrstvo za zdravstvo), ki ga predstavlja minister, Rim_sprejme predhodno odločbo o razlagi tretjega odstavka člena 177 Pogodbe EGS_SODIŠČE_v
sestavi J. Mertens de Wilmars, predsednik, G. Bosco, A. Touffait in O.
Due, predsedniki senatov, P. Pescatore, Mackenzie Stuart, A. O’Keeffe,
T. Koopmans, U. Everling, A. Chloros in F. Grévisse, sodniki_generalni pravobranilec: F. Capotorti_sodni tajnik: P. Heim_izreka naslednjoSodbo1        Z
odločbo z dne 27. marca 1981, ki jo je Sodišče prejelo 31. oktobra
1981, je Corte suprema di cassazione na podlagi člena 177 Pogodbe EGS
postavilo vprašanje za prehodno odločanje, ki zadeva razlago tretjega
odstavka člena 177 Pogodbe EGS.2        Vprašanje
se je postavilo v zvezi s sporom med uvozniki volne in italijanskim
ministrstvom za zdravstvo v zvezi s plačilom fiksne dajatve za
zdravstveni pregled volne, uvožene iz držav, ki niso članice Skupnosti.
Ta podjetja so se sklicevala na Uredbo (EGS) št. 827/68 z dne 28. junija
1968 o skupni organizaciji trga nekaterih izdelkov, navedenih v Prilogi
II k Pogodbi (UL 151, str.16), uredbo, ki v členu 2(2) državam članicam
prepoveduje obračunavanje kakršnih koli dajatev z enakim učinkom kot
carine za uvožene „izdelke živalskega izvora“, ki sicer niso
poimenovani, razvrščene pod tarifno številko 05.15 skupne carinske
tarife. Ministrstvo za zdravstvo je tem argumentom nasprotovalo, češ da
volna ni vključena v Prilogo II k Pogodbi in zato zanjo ne velja skupna
organizacija kmetijskih trgov.3        Ministrstvo
za zdravstvo na podlagi teh okoliščin sklepa, da je odgovor na
vprašanje o razlagi akta, ki so ga sprejele institucije Skupnosti, tako
očiten, da izključuje možnost kakršnega koli dvoma pri razlagi in sam po
sebi izključuje potrebo, da bi ga bilo treba predložiti Sodišču v
predhodno odločanje. Vendar zadevna podjetja vztrajajo, da se to sodišče
po pogojih tretjega odstavka člena 177 ne more izogniti dolžnosti,
zadevo predložiti Sodišču, ker je bilo vprašanje v zvezi z razlago
Uredbe postavljeno v postopku pred Corte suprema di cassazione, zoper
odločitev katerega po nacionalnem pravu ni pravnega sredstva.4        Glede
na te nasprotujoče si trditve je Corte suprema di cassazione Sodišču v
predhodno odločanje postavilo vprašanje:„Ali
tretji odstavek člena 177 Pogodbe EGS, ki določa, da če se v postopku,
ki poteka pred sodiščem države članice, zoper odločitev katerega po
nacionalnem pravu ni pravnega sredstva, je to sodišče dolžno predložiti
zadevo Sodišču, postavi tako vprašanje, kot so tista, navedena v prvem
odstavku tega člena, postavlja obveznost predložitve, ki nacionalnemu
sodišču ne dovoljuje, da bi kakor koli presojalo utemeljenost
postavljenega vprašanja, ali pa – in v kakšnih okvirih – je taka
obveznost odvisna od prejšnjega obstoja utemeljenega razlagalnega
dvoma?“5        Pri
odgovoru na to vprašanje je treba upoštevati sistematiko člena 177,
ki daje Sodišču za, med drugim, predhodno odločanje o razlagi
Pogodbe in aktov institucij in Skupnosti.6        V
skladu z drugim odstavkom tega člena „lahko“ katero koli sodišče države
članice Sodišču predloži vprašanje, če meni, da je treba glede
vprašanja sprejeti odločitev, ki mu bo omogočila izreči sodbo. V skladu s
tretjim odstavkom „mora“ sodišče, kadar je tako vprašanje postavljeno v
postopku, ki poteka pred sodiščem, zoper odločitve katerega po
nacionalnem sredstvu ni pravnega sredstva, to sodišče zadevo predložiti
Sodišču.7        Ta
obveznost, predložiti zadevo, spada v okvir sodelovanja med
nacionalnimi sodišči, vzpostavljenega z namenom, zagotoviti pravilno
uporabo in enotno razlago prava Skupnosti v vseh državah članicah, med
nacionalnimi sodišči v njihovi vlogi sodišč, zadolženih za uporabo prava
Skupnosti, in Sodiščem. Še več, tretji odstavek člena 177 skuša znotraj
Skupnosti preprečiti pojav razhajanj v sodni praksi o vprašanjih prava
Skupnosti. Veljavo te obveznosti je zato treba presojati glede na te
cilje, glede na upoštevne pristojnosti nacionalnih sodišč in Sodišča,
kadar se tako vprašanje razlage postavi v skladu s členom 177.8        V
tem okviru je treba opredeliti skupnostni pomen izraza „kadar se tako
vprašanje postavi“, da bi ugotovili, v katerih okoliščinah mora
nacionalno sodišče, zoper odločitve katerega v nacionalni zakonodaji ni
pravnega sredstva, to zadevo predložiti Sodišču. 9        V
tem pogledu je najprej treba opozoriti, da člen 177 ni pravno sredstvo,
ki bi bilo na voljo strankam v postopku, ki poteka pred nacionalnim
sodiščem. Za to, da bi zadevno sodišče moralo ugotoviti, da je
postavljeno vprašanje v smislu člena 177, ne zadošča torej samo trditev
stranke, da se v postopku postavlja vprašanje o razlagi prava Skupnosti.
Po drugi strani pa mora nacionalno sodišče v nekaterih primerih zadevo
predložiti Sodišču po uradni dolžnosti.10      Drugič,
iz razmerja med drugim in tretjim odstavkom člena 177 sledi, da pripada
sodiščem iz tretjega odstavka pri ugotavljanju, ali je odločitev glede
vprašanja o pravu Skupnosti potrebna za izrek sodbe, enaka pravica
presoje kot vsem drugim nacionalnim sodiščem. Zato ta sodišča niso
zavezana predložiti vprašanja o razlagi prava Skupnosti, ki se postavi v
postopku pred njimi, če to vprašanje ni bistveno, torej če odgovor na
to vprašanje, ne glede na to, kakšno je, v nobenem primeru ne more imeti
nobenega vpliva na rešitev postopka. 11      Kadar
pa ta sodišča menijo, da se je za to, da bi zaključila primer, potrebno
zateči k pravu Skupnosti, jim je s členom 177 naložena obveznost, naj
Sodišču predložijo vsako vprašanje o razlagi, ki se lahko pojavi. 12      Namen
vprašanja, ki ga je predložilo Corte di cassazione, je izvedeti, ali v
določenih okoliščinah za obveznost, določeno v tretjem odstavku člena
177, vseeno veljajo nekatere omejitve.13      S
tem v zvezi je treba opomniti, da je Sodišče v svoji sodbi z dne 27.
marca 1963 (v zadevi Da Costa, od 28 do 30/62, Recueil, str. 75)
izreklo, da: „Čeprav tretji odstavek člena 177 brez vsake omejitve od
sodišč države članice, zoper odločitve katerih po nacionalnem pravu ni
pravnega sredstva, zahteva, naj Sodišču predložijo vsako vprašanje o
razlagi, ki se postavi pred njimi, lahko veljava razlage slednjega v
skladu s členom 177 tej obveznosti odvzame njen pomen in vsebino; tako
je zlasti takrat, kadar je postavljeno vprašanje materialno enako
vprašanju, ki je že bilo predmet predhodnega odločanja v podobnem
primeru.“14      Isti
učinek glede omejitev obveznosti iz tretjega odstavka člena 177 lahko
izhaja iz razvite sodne prakse Sodišča, kadar so prejšnje odločitve
Sodišča že reševale obravnavana pravna vprašanja, ne glede na vrsto
postopkov, iz katerih izhajajo te odločitve, čeprav ne obstaja stroga
identičnost vprašanj v postopku.15      Vendar
se razume, da lahko v vseh takih primerih nacionalna sodišča, vključno s
tistimi iz tretjega odstavka člena 177, povsem svobodno zadevo
predložijo Sodišču, če menijo, da je to koristno.16      Nazadnje,
pravilna uporaba prava Skupnosti je lahko tako očitna, da ne dopušča
nobenega prostora za kakršen koli upravičen dvom o načinu reševanja
postavljenega vprašanja. Preden sklepamo, da gre za tak primer, mora
biti nacionalno sodišče prepričano, da je zadeva enako očitna tudi za
sodišča drugih držav članic in za Sodišče. Samo če so izpolnjeni vsi ti
pogoji, lahko nacionalno sodišče opusti predložitev tega vprašanja
Sodišču in ga reši v okviru lastne odgovornosti.17      Vendar
je treba obstoj take možnosti presoditi glede na značilnosti prava
Skupnosti in posebnih težav, ki jih pomeni njegova razlaga.18      Na
začetku je treba upoštevati, da so besedila prava Skupnosti sestavljena
v več jezikih in da so različne jezikovne različice enako verodostojne;
razlaga določbe prava Skupnosti tako vključuje primerjavo jezikovnih
različic.19      Prav
tako je treba opozoriti, da tudi v primeru popolne usklajenosti
jezikovnih različic pravo Skupnosti uporablja terminologijo, ki je
značilna zanj. Še več, poudariti je treba, da pravni pojmi nimajo nujno
enake vsebine v pravu Skupnosti in v nacionalnih pravih. 20      Končno
je treba vsako določbo prava Skupnosti postaviti v njeno sobesedilo in
razlagati glede na celoto tega prava, na njegove cilje in glede na
stopnjo razvoja v trenutku, v katerem je treba zadevno določbo
uporabiti.21      Zaradi
vseh teh premislekov mora biti odgovor na vprašanje, ki ga je
predložilo Corte suprema di cassazione, da je tretji odstavek člena 177
Pogodbe EGS treba razlagati tako, da mora sodišče, zoper odločitve
katerega po nacionalnem pravu ni pravnega sredstva, kadar se pred njim
postavi vprašanje o pravu Skupnosti, izpolniti predložitveno obveznost,
razen če ugotovi, da postavljeno vprašanje ni bistveno, ali da je
Sodišče obravnavano določbo Skupnosti že razložilo, ali da je pravilna
uporaba prava Skupnosti tako očitna, da ne dopušča kakršnega koli
utemeljenega dvoma; obstoj take možnosti je treba presoditi glede na
značilnosti, ki so posebnost prava Skupnosti, posebnih težav, ki jih
pomeni njegova razlaga, in nevarnosti razhajanj sodne prakse v
Skupnosti. Stroški22      Stroškov
vlad Italijanske republike in Kraljevine Nizozemske ter Komisije
Evropskih skupnosti, ki so Sodišču predložile stališča, se ne povrnejo.
Ker je ta postopek stopnja v postopku v glavni stvari pred Corte suprema
di cassazione, to odloča o stroških.Iz teh razlogov jeSODIŠČEv odgovor na vprašanje, ki ga je z odločbo 27. marca 1981 predložilo Corte suprema di cassazione, razsodilo:Tretji
odstavek člena 177 Pogodbe EGS je treba razlagati tako, da mora
sodišče, zoper odločitve katerega po nacionalnem pravu ni pravnega
sredstva, kadar se pred njim postavi vprašanje o pravu Skupnosti,
izpolniti predložitveno obveznost, razen če ugotovi, da postavljeno
vprašanje ni bistveno, ali da je Sodišče obravnavano določbo Skupnosti
že razložilo, ali da je pravilna uporaba prava Skupnosti tako očitna, da
ne dopušča kakršnega koli utemeljenega dvoma; obstoj take možnosti je
treba presoditi glede na značilnosti, ki so posebnost prava Skupnosti,
posebnih težav, ki jih pomeni njegova razlaga, in nevarnosti razhajanj
sodne prakse v Skupnosti. Mertens de WilmarsBoscoTouffaitDuePescatoreMackenzie StartO’KeeffeKoopmansEverlingChloros       GrévisseRazglašeno na javni obravnavi v Luksemburgu, 6. oktobra 1982.Sodni tajnik       PredsednikP. Heim       J. Mertens de Wilmars                                           J.
Mertens de Wilmars * Jezik postopka: italijanščina.