62018CC0634
ELEANOR SHARPSTON
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2020. január 22. (
1
)
C‑634/18. sz. ügy
Prokuratura Rejonowa w Słupsku
kontra
JI
(a Sąd Rejonowy w Słupsku [słupski kerületi bíróság, Lengyelország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
„Előzetes döntéshozatal – Büntetőügyekben folytatott igazságügyi együttműködés – 2004/757/IB kerethatározat – A tiltott kábítószer‑kereskedelemmel kapcsolatos bűncselekmények tényállási elemeire és a büntetésekre vonatkozó minimumszabályok – Hatály – A 2. cikk (1) bekezdésének c) pontja és a 4. cikk (2) bekezdésének a) pontja – Személyes fogyasztás – Nagy mennyiségű kábítószer – A bűncselekmények és büntetések törvényességének elve”
1.
Nullum crimen nulla poena sine lege scripta, praevia, certa et stricta. Ennek a bűncselekmények és a büntetések jogszerűségének világos szabályát és egyben alapelvét kifejezésre juttató regulának a kifejezései mindazonáltal továbbra is értelmezésre szorulnak. (
2
)
2.
A jelen ügyben a Sąd Rejonowy w Słupsku – XIV Wydział Karny (słupski kerületi bíróság [tizennegyedik büntető kollégium], Lengyelország) a tiltott kábítószer‑kereskedelem területén a bűncselekmények tényállási elemeire és a büntetésekre vonatkozó minimumszabályok megállapításáról szóló, 2004. október 25‑i 2004/757/IB tanácsi kerethatározat (
3
) értelmezésével kapcsolatban kér iránymutatást. A kérdést előterjesztő bíróság lényegében azt kérdezi, hogy összeegyeztethető‑e a kerethatározattal és a bűncselekmények és büntetések törvényességének elvével az olyan nemzeti jogi helyzet, amelyben a 2004/757 kerethatározat 4. cikke (2) bekezdésének a) pontja szerinti súlyos bűncselekményt megalapozó „nagy mennyiségű kábítószer” fogalmát nem a nemzeti jogszabályok, hanem a nemzeti bíróságok határozzák meg eseti alapon. E kérdés megválaszolása érdekében a Bíróságnak először annak kérdését kell megvizsgálnia, hogy hatáskörrel rendelkezik‑e előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések megválaszolására a személyes fogyasztás céljából történő kábítószer‑birtoklással kapcsolatos ügyekben, tehát a kerethatározat alkalmazási köréből a kerethatározat 2. cikkének (2) bekezdése által kizárt helyzetben, valamint hogy alkalmazható‑e a jelen ügyben az Európai Unió Alapjogi Chartája (
4
) (a továbbiakban: Charta).
Jogi háttér
Az emberi jogok és az alapvető szabadságok védelméről szóló európai egyezmény
3.
Az emberi jogok és az alapvető szabadságok védelméről szóló, Rómában, 1950. november 4‑én kelt egyezmény (kihirdette: az 1993. évi XXXI. tv., a továbbiakban: EJEE) 7. cikkének (1) bekezdése értelmében: „[s]enkit sem szabad elítélni olyan cselekményért vagy mulasztásért, amely elkövetése idején a hazai vagy nemzetközi jog alapján nem volt bűncselekmény. Ugyancsak nem lehet a bűncselekmény elkövetése idején alkalmazható büntetésnél súlyosabb büntetést kiszabni”.
Az uniós jog
Az Európai Unióról szóló szerződés
4.
Az Európai Unióról szóló szerződésnek a 2004/757 kerethatározat elfogadásakor hatályos változata 31. cikke (1) bekezdésének e) pontja értelmében a büntetőügyekben folytatott igazságügyi együttműködésre vonatkozó közös fellépés magában foglalja „olyan intézkedések fokozatos elfogadását, amelyek a szervezett bűnözés, a terrorizmus, valamint a tiltott kábítószer‑kereskedelem területén szabályozási minimumokat határoznak meg a bűncselekmények tényállási elemeire és a büntetési tételekre vonatkozóan”. Az Európai Unióról szóló szerződés említett változata 34. cikke (2) bekezdésének b) pontja arra vonatkozó hatáskörrel ruházza fel a Tanácsot, hogy bármely tagállam vagy az Európai Bizottság kezdeményezésére egyhangúlag eljárva „kerethatározatokat fogad[jon] el a tagállamok törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezéseinek közelítése céljából. A kerethatározatok az elérendő célokat illetően kötelezőek a tagállamokra, azonban a forma és az eszközök megválasztását a nemzeti hatóságokra hagyják. A kerethatározatoknak nincs közvetlen hatálya”.
A Charta
5.
A Charta 49. cikke az EJEE 7. cikkének (1) bekezdését tükrözi, és e rendelkezésen alapul. A Charta 49. cikke értelmében:
„(1)   Senkit sem szabad elítélni olyan cselekményért vagy mulasztásért, amely az elkövetése idején a hazai vagy a nemzetközi jog alapján nem volt bűncselekmény. Ugyancsak nem lehet a bűncselekmény elkövetése idején alkalmazható büntetésnél súlyosabb büntetést kiszabni. Ha valamely bűncselekmény elkövetése után a törvény enyhébb büntetés kiszabását rendeli, az enyhébb büntetést kell alkalmazni.
(2)   Ez a cikk nem zárja ki valamely személy bíróság elé állítását és megbüntetését olyan cselekményért vagy mulasztásért, amely elkövetése idején a nemzetek közössége által elismert általános elvek szerint bűncselekmény volt.
[…]”
6.
A Charta 51. cikkének (1) bekezdése értelmében a „Charta rendelkezéseinek címzettjei […] az Unió intézményei, szervei és hivatalai, valamint a tagállamok annyiban, amennyiben az [Unió] jogát hajtják végre”. Az 52. cikk (3) bekezdése értelmében „[a]mennyiben e Charta olyan jogokat tartalmaz, amelyek megfelelnek az [EJEE‑ben] biztosított jogoknak, akkor e jogok tartalmát és terjedelmét azonosnak kell tekinteni azokéval, amelyek az [EJEE‑ben] szerepelnek […]”.
A 2004/757 kerethatározat
7.
A 2004/757 kerethatározat preambulumbekezdéseiben a következő kijelentések szerepelnek. „A tiltott kábítószer‑kereskedelem veszélyezteti az Európai Unió polgárainak egészségét, biztonságát és életminőségét, valamint a tagállamok törvényes gazdaságát, stabilitását és biztonságát.” (
5
)„A tiltott kábítószer‑ és prekurzorkereskedelem területén elkövetett bűncselekmények tényállási elemeire vonatkozóan olyan minimumszabályok elfogadására van szükség, amelyek lehetővé teszik az e kereskedelem elleni harcban a közös, uniós szintű megközelítés meghatározását”. (
6
) Az uniós fellépésnek „a kábítószerrel kapcsolatos legsúlyosabb bűncselekményekre kell összpontosítania”, „[b]izonyos, a személyes fogyasztásra vonatkozó magatartástípusoknak [a 2004/757 kerethatározat] alkalmazási köréből való kizárása [viszont] nem jelent tanácsi iránymutatást arra vonatkozóan, hogy a tagállamoknak hogyan kell ezeket az egyéb eseteket nemzeti jogukban kezelniük” (
7
). „A tagállamok által előírt büntetéseknek hatékonyaknak, arányosaknak és visszatartó erejűeknek kell lenniük, és magukban kell foglalniuk a szabadságvesztést is. A büntetések szintjének meghatározásakor figyelembe kell venni az olyan tényeket, mint az értékesített kábítószer mennyisége és típusa, illetve hogy a bűncselekményt valamely bűnszervezet keretein belül követték‑e el.” (
8
)„A tiltott kábítószer‑kereskedelem problémájának megoldása érdekében tett erőfeszítések hatékonysága alapvetően [a 2004/757 kerethatározat] végrehajtására irányuló nemzeti intézkedések harmonizálásán múlik” (
9
).
8.
A 2. cikk a következőképpen rendelkezik:
„(1)   Minden tagállam meghozza a szükséges intézkedéseket annak érdekében, hogy a következő szándékos cselekmények – amennyiben azokat jogellenesen követték el – büntetendőek legyenek:
a)
a kábítószerek termelése, előállítása, kivonása, készítése, felajánlása, értékesítésre való felajánlása, forgalmazása, értékesítése, bármilyen feltétel mellett való szállítása, közvetítése, feladása, tranzitálása, fuvarozása, importálása vagy exportálása;
b)
ópiummák, kokacserje vagy cannabis termesztése;
c)
kábítószer birtoklása vagy vásárlása az a) pontban felsorolt tevékenységek valamelyikének folytatása céljával;
d)
prekurzorok előállítása, szállítása és forgalmazása annak tudatában, hogy azokat tiltott kábítószergyártáshoz és ‑előállításhoz fogják felhasználni.
(2)   Az (1) bekezdésben leírt cselekmény nem tartozik e kerethatározat alkalmazási körébe, amennyiben az elkövetők azt kizárólag saját, személyes fogyasztásukra hajtják végre, a nemzeti jogban meghatározottak szerint.”
9.
A 4. cikk értelmében:
„(1)   Minden tagállam meghozza a szükséges intézkedéseket annak érdekében, hogy a 2. és 3. cikkben meghatározott bűncselekményeket hatékony, arányos és visszatartó erejű büntetéssel büntessék.
Minden tagállam meghozza a szükséges intézkedéseket annak érdekében, hogy a 2. cikkben említett bűncselekményeket maximálisan legalább 1 évtől 3 évig terjedő szabadságvesztéssel büntessék.
(2)   Minden tagállam meghozza a szükséges intézkedéseket annak érdekében, hogy a 2. cikk (1) bekezdésének a), b) és c) pontjában említett bűncselekményeket maximálisan legalább 5 évtől 10 évig terjedő szabadságvesztéssel büntessék az alább felsorolt valamennyi esetben:
a)
amennyiben a bűncselekmény nagy mennyiségű kábítószert érint;
[…]”
A nemzeti jog
10.
Az Ustawa z dnia 29 lipca 2005 roku o przeciwdziałaniu narkomanii (a kábítószer‑függőség megelőzéséről szóló, 2005. július 29‑i törvény; a továbbiakban: a kábítószer‑függőség megelőzéséről szóló törvény) 62. cikke értelmében:
„1.   Aki e törvény rendelkezései ellenére kábítószert vagy pszichotróp anyagot birtokol, három évig terjedő szabadságvesztéssel büntetendő.
2.   Amennyiben az 1. bekezdésben említett cselekmény tárgya jelentős mennyiségű kábítószer vagy pszichotróp anyag, az elkövető egy évtől tíz évig terjedő szabadságvesztéssel büntetendő.”
A tényállás, az eljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
11.
A Prokuratura Rejonowa w Słupsku (słupski kerületi ügyészség, Lengyelország; a továbbiakban: Prokuratura) vádat emelt JI‑vel szemben többek között, mivel: i. 2016. november 7‑én amfetamin formájában jelentős mennyiségű, nettó 10,73 gramm össztömegű pszichotróp anyag, valamint marihuána formájában jelentős mennyiségű, 16,07 gramm össztömegű kábítószer birtokában volt, ami a kábítószer‑függőség megelőzéséről szóló törvény 62. cikkének (2) bekezdése szerinti cselekménynek minősül; ii. 2016. november 28‑án marihuána formájában nettó 2,00 gramm kábítószer, és amfetamin formájában nettó 0,49 gramm pszichotróp anyag birtokában volt, ami az említett törvény 62. cikkének (1) bekezdése szerinti cselekménynek minősül.
12.
Nem vitatott, hogy JI e kábítószereket saját használatra tartotta. A tényállás megvalósulását követő büntetőeljárás során JI valamennyi ellene felhozott vád tekintetében elismerte bűnösségét.
13.
A Sąd Rejonowy w Słupsku – XIV Wydział Karny (słupski kerületi bíróság [tizennegyedik büntető kollégium]) megjegyzi, hogy a 2004/757 kerethatározat nem határozza meg a „nagy mennyiségű kábítószer” fogalmát. A nemzeti jog szintén nem határozza meg a kábítószer‑függőség megelőzéséről szóló törvény 62. cikkének (2) bekezdésében használt „jelentős mennyiségű” kábítószer fogalmát. A kérdést előterjesztő bíróság kifejti, hogy az ítélkezési gyakorlat annak meghatározására szolgáló kritériumok megalkotásával próbálta meg e joghézagot kitölteni, hogy a kábítószer „jelentős”, „csekély” vagy „szokványos” mennyiségű‑e. E kritériumok a következők: tömeg (gramm, kilogramm, tonna, adag), a kábítószer típusa (a kábítószerek úgynevezett kemény és könnyű drogokra való felosztása) és a rendeltetés (kereskedelmi cél vagy saját használat). Ennek ellenére azonban a „jelentős mennyiségű” kábítószer fogalma továbbra is pontatlan, és azt a különböző nemzeti bíróságok különbözőképpen határozzák meg. A kérdést előterjesztő bíróság számos példát említ a nemzeti ítélkezési gyakorlatból e fogalom eltérő értelmezésére. (
10
)
14.
A kérdést előterjesztő bíróság erre tekintettel kétségeinek ad hangot ezen ítélkezési gyakorlatnak a bűncselekmények és büntetések törvényességének az EJEE 7. cikkében rögzített elvével való összeegyeztethetőségét illetően. A kérdést előterjesztő bíróság azt is megjegyzi, hogy az a körülmény, hogy a „nagy mennyiségű kábítószer” fogalma nincs meghatározva az uniós jog szintjén, hanem e fogalom meghatározása nyilvánvalóan a tagállamok mérlegelésére van bízva, azzal járhat, hogy az uniós polgárokat eltérően kezelik attól függően, hogy melyik tagállamban rendelkeznek lakóhellyel.
15.
A kérdést előterjesztő bíróság megemlíti, hogy a Trybunał Konstytucyjny (alkotmánybíróság, Lengyelország) már foglalkozott e kérdésekkel, és a 2012. február 14‑i ítéletben megállapította, hogy a kábítószer‑függőség megelőzéséről szóló törvény 62. cikkének (2) bekezdése a bűncselekménynek az anyag „jelentős mennyiségével” kapcsolatos tényállási eleme tekintetében összhangban van a lengyel alkotmánnyal.
16.
A fentiek alapján a kérdést előterjesztő bíróság a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
„1)
Úgy kell‑e értelmezni az uniós jognak a [2004/757 kerethatározat] 2. cikke (1) bekezdésének c) pontjával összhangban értelmezett 4. cikke (2) bekezdésének a) pontjában foglalt szabályát, hogy e rendelkezés nem zárja ki azt, hogy a nemzeti bíróság a »jelentős mennyiségű kábítószer« fogalmát minden esetben egyedi értékelés keretében értelmezze, és az ilyen értékeléshez nem szükséges valamely objektív kritérium alkalmazása, különösképpen nem szükséges hozzá annak megállapítása, hogy az elkövető e kerethatározat 4. cikke (2) bekezdésének a) pontjában foglalt szabály szerinti tevékenységek folytatása, azaz termelés, felajánlás, értékesítésre való felajánlás, forgalmazás, közvetítés vagy bármilyen feltétel mellett való szállítás céljából birtokol kábítószert?
2)
A [2004/757] kerethatározatban, különösen e [kerethatározat] 2. cikke (1) bekezdésének c) pontjával összhangban értelmezett 4. cikke (2) bekezdésének a) pontjában foglalt uniós jogi szabályok hatékonyságának és eredményességének biztosításához szükséges bírósági védelmi intézkedések – amennyiben [a kábítószer‑függőség megelőzéséről szóló törvény] a jelentős mennyiségű kábítószer tekintetében nem tartalmaz pontos megfogalmazást, és annak értelmezését egyedi esetben az úgynevezett bírósági mérlegelési jogkör alapján eljáró tanácsokra hagyja –, elegendőek‑e ahhoz, hogy biztosítsák a lengyel állampolgár számára a tiltott kábítószer‑kereskedelem területén a bűncselekmények tényállási elemeire és a büntetésekre vonatkozó minimumszabályokat megállapító uniós szabályokból eredő hatékony védelmet?
3)
Összeegyeztethető‑e [a kábítószer‑függőség megelőzéséről szóló törvény] 62. cikkének (2) bekezdésében foglalt nemzeti szabályozás az uniós joggal, különösen a [2004/757] kerethatározat 2. cikke (1) bekezdésének c) pontjával összhangban értelmezett 4. cikke (2) bekezdésének a) pontjában foglalt [szabállyal], és ha igen, akkor ellentétes‑e a pszichotróp anyagok és kábítószerek jelentős mennyisége fogalmának lengyel nemzeti bíróságok általi értelmezése az arra utaló uniós jogi szabállyal, hogy szigorúbb büntetést kell kiszabni arra, aki a [2004/757] kerethatározat 2. cikke (1) bekezdésének c) pontjában foglalt tevékenységek folytatása céljából jelentős mennyiségű kábítószert birtokol?
4)
Ellentétes‑e az egyenlőség és a hátrányos megkülönböztetés tilalma elveivel ([az EJEE] 14. cikke, [a Chartának] az Európai Unióról szóló szerződés 6. cikkének (1) bekezdésével összhangban értelmezett 20. és 21. cikke) [a kábítószer‑függőség megelőzéséről szóló törvény] 62. cikkének (2) bekezdése, amely a pszichotróp anyagok és kábítószerek lengyel nemzeti bíróságok által elfogadott értelmezése szerinti jelentős mennyiségének birtoklását megvalósító tevékenység tekintetében szigorúbb büntetőjogi felelősséget állapít meg?”
17.
A Prokuratura, a cseh, a holland, a lengyel, a spanyol és a svéd kormány, valamint a Bizottság írásbeli észrevételeket nyújtott be. A Prokuratura, a lengyel, a spanyol és a svéd kormány, valamint a Bizottság a 2019. október 2‑i tárgyaláson szóbeli észrevételeket tett.
Értékelés
A Bíróság hatásköréről
18.
A Prokuratura azt állítja, hogy a Bíróság nem rendelkezik hatáskörrel a kérdést előterjesztő bíróság által előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések megválaszolására, mert azok a nemzeti jog, mégpedig a kábítószer‑függőség megelőzéséről szóló törvény 62. cikke (2) bekezdésének értelmezésére és e rendelkezésnek a 2004/757 kerethatározattal való összeegyeztethetőségére vonatkoznak.
19.
E tekintetben az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a Bíróság az EUMSZ 267. cikk alapján nem rendelkezik hatáskörrel arra, hogy előzetes döntéshozatal keretében a belső jog szabályait értelmezze. A Bíróság hatásköre az uniós jogi rendelkezések vizsgálatára korlátozódik. (
11
) Azonban a Bíróság az uniós jog értelmezéséhez szükséges valamennyi információt megadhatja a nemzeti bíróság részére, amelyek ez utóbbi számára hasznosak lehetnek a nemzeti jog rendelkezései hatásainak értékelése során. Semmi sem akadályozza továbbá a kérdések átfogalmazását annak érdekében, hogy a kérdést előterjesztő bíróság az uniós jogi rendelkezéseknek az előtte folyamatban lévő ügy eldöntése tekintetében hasznos értelmezését kapja. (
12
)
20.
A jelen ügyben az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések a 2004/757 kerethatározat 2. cikke (1) bekezdése c) pontjának és 4. cikke (2) bekezdése a) pontjának értelmezésére irányulnak. A kerethatározat 2. cikkének (2) bekezdését is értelmezni kell annak megállapítása érdekében, hogy a jelen ügy az uniós jog hatálya alá tartozik‑e. Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések ezért első látásra elfogadhatók.
21.
A Bizottság azzal érvel, hogy a jelen ügy nem tartozik a 2004/757 kerethatározat hatálya alá. A kérdést előterjesztő bíróság által ismertetett tényállásból kitűnik, hogy JI személyes fogyasztására birtokolta a kábítószert. A 2. cikk (2) bekezdése kiveszi e cselekményt a 2004/757 kerethatározat hatálya alól.
22.
A Prokuratura, valamint a lengyel, a spanyol és a svéd kormány a tárgyaláson egyetértett a Bizottság érvével.
23.
A 2. cikk (2) bekezdésének szövegéből valóban az tűnik ki, hogy a valamely személy „saját, személyes fogyasztás” céljából történő kábítószer‑birtoklás nem tartozik a 2004/757 kerethatározat alkalmazási körébe, és a nemzeti jog feladata e cselekmény szabályozása (és büntetése). Amint azt azonban a kerethatározat (4) preambulumbekezdése megállapítja, bizonyos, a személyes fogyasztásra vonatkozó magatartástípusoknak a kerethatározat alkalmazási köréből való kizárása nem jelent tanácsi iránymutatást arra vonatkozóan, hogy a tagállamoknak hogyan kell ezeket az egyéb eseteket nemzeti jogukban kezelniük.
24.
A lengyel kormány a tárgyaláson kifejtette, hogy a – 2004/757 kerethatározatot átültető – kábítószer‑függőség megelőzéséről szóló törvény a kábítószer birtoklásának bűncselekménnyé nyilvánítása szempontjából nem tesz különbséget a személyes fogyasztás céljából történő birtoklás és a más célból való birtoklás között. A 62. cikk 1. bekezdése (kábítószer három évig terjedő szabadságvesztéssel büntetendő birtoklása) és 2. bekezdése (jelentős mennyiségű kábítószer egy évtől tíz évig terjedő szabadságvesztéssel büntetendő birtoklása) a kábítószer birtoklását ennélfogva annak céljától függetlenül rendeli büntetni. A kábítószer‑birtoklás ilyen módon történő kezelésével a kábítószer‑függőség megelőzéséről szóló törvény 62. cikke túllép a kerethatározat 2. cikkének (1) bekezdése értelmében vett kábítószer‑birtoklás esetén, és hatálya valóban kiterjed a kábítószer személyes fogyasztás céljából történő birtoklására is.
25.
A lengyel kormány által adott tájékoztatás megerősíti tehát, hogy a nemzeti szabályozás ugyanúgy kezeli a kábítószer személyes fogyasztás céljából történő birtoklását, mint a 2004/757 kerethatározat 2. cikke (1) bekezdésének c) pontja alapján büntetendő, kábítószer‑kereskedelemmel kapcsolatos kábítószer‑birtoklást. (
13
) A lengyel jog szerint emellett a büntetőeljárás csak akkor szüntethető meg kábítószer személyes fogyasztás céljából történő birtoklása miatt, ha a cselekmény tárgyát képező kábítószer „csekély” mennyiségű.
26.
Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a Bíróság hatáskörrel rendelkezik az uniós jogi rendelkezésekre vonatkozó, előzetes döntéshozatal iránti kérelmekről való döntésre olyan helyzetekben, amikor az alapeljárás tárgyát képező tények nem tartoznak ugyan közvetlenül az uniós jog hatálya alá, ám amelyekben az uniós jogi rendelkezéseket a nemzeti jog alkalmazandóvá teszi, amely jog a tisztán belső helyzetekre adott megoldásaira nézve az uniós jog által nyújtott megoldásokhoz igazodott. (
14
) Ilyen esetben ugyanis egyértelmű uniós érdek, hogy a jövőbeli eltérő értelmezések megakadályozása érdekében egységesen értelmezzék az uniós jogból vett rendelkezéseket vagy fogalmakat, függetlenül attól, hogy milyen körülmények között alkalmazzák őket. (
15
)
27.
A nemzeti bíróság által elvégzendő szükséges ténybeli vizsgálat sérelme nélkül úgy tűnik számomra, hogy ezen ítélkezési gyakorlat alkalmazandó a jelen ügyben. A kábítószer‑függőség megelőzéséről szóló törvény átülteti a 2004/757 kerethatározatot a nemzeti jogrendbe. E törvény 62. cikke az uniós jog által nyújtott megoldásokat alkalmazandóvá teszi olyan helyzetekre, amelyek egyébként kívül esnének a kerethatározat hatályán. Konkrétan az említett törvény 62. cikkének (2) bekezdése minősített esetként kezeli a „jelentős mennyiségű kábítószerrel” elkövetett bűncselekményeket. Értelmezésem szerint e kifejezés a 2004/757 kerethatározat 4. cikke (2) bekezdésének a) pontjában szereplő „nagy mennyiségű kábítószer” fogalmát ülteti át a nemzeti jogba. A személyes fogyasztás céljából történő birtoklás ugyanúgy van meghatározva és büntetve, mint a kerethatározat 2. cikke (1) bekezdése c) pontjának hatálya alá tartozó birtoklás.
28.
E bűncselekmények tényállási elemeit meghatározza a kerethatározat, és azokat ezért – uniós jogi fogalomként – egységesen kell értelmezni. A kerethatározat nem határozza meg a „nagy mennyiségű kábítószer” fogalmát. Ezért a Bíróság feladata megadni e fogalom jelentésével kapcsolatban a szükséges iránymutatást a jövőbeli eltérő értelmezések megakadályozása érdekében.
29.
Ezenkívül a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlatából következik, hogy a kerethatározatoknak az igazságügyi hatóságokra – ideértve a nemzeti bíróságokat is – nézve kötelező jellege miatt a nemzeti jogot a kerethatározatoknak megfelelően kell értelmezni. A nemzeti jog alkalmazásakor tehát az ennek értelmezésére hivatott nemzeti bíróságok azt kötelesek a lehető legteljesebb mértékben úgy értelmezni, hogy figyelembe veszik a kerethatározat szövegét és célját, annak érdekében, hogy megvalósuljon az ez utóbbival elérni kívánt eredmény. (
16
)
30.
A tárgyaláson a spanyol kormány azzal érvelt, hogy a kerethatározat 4. cikke (2) bekezdésének a) pontjában szereplő „nagy mennyiségű kábítószer” fogalma nem bír jelentőséggel, ha a kábítószert személyes fogyasztás céljából birtokolják. A jelen eljárással összefüggésben elutasítom ezt az érvet. A nemzeti jogalkotó ugyanis úgy döntött, hogy ugyanúgy kezeli a személyes fogyasztás és a kereskedelem céljából történő birtoklást. A „nagy mennyiségű kábítószer” fogalmának értelmezése ezért mindkét helyzetben jelentőséggel bír.
31.
A spanyol és a svéd kormány arra hivatkozott, hogy az Ullens de Schooten ítéletben (
17
) megfogalmazott elvek nem alkalmazhatók a jelen ügyben, mert nem kell egységesen értelmezni az olyan fogalmakat, amelyeket az uniós jogalkotó nem kívánt meghatározni a kerethatározat keretében. Az uniós jog egységes értelmezésének elve mindazonáltal a kerethatározatok rendelkezéseinek értelmezésére is vonatkozik. (
18
) Ha valamely uniós jogi rendelkezés mérlegelési mozgásteret hagy a tagállamoknak a végrehajtás terén, ezen uniós jogi rendelkezés hiteles és egységes értelmezése lényeges előfeltétele e mérlegelési mozgástér korlátai meghatározásának.
32.
Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint mindenesetre a Bíróság és a nemzeti bíróságok között az EUMSZ 267. cikk által bevezetett együttműködés keretében kizárólag a nemzeti bíróság feladata annak eldöntése, hogy az ügy sajátos jellemzőire tekintettel az ítélet meghozatalához szükség van‑e az előzetes döntéshozatalra, és hogy a Bíróságnak feltett kérdések relevánsak‑e. Következésképpen, ha a nemzeti bíróságok által előterjesztett kérdések uniós jogi rendelkezés értelmezésére vonatkoznak, a Bíróságnak főszabály szerint határozatot kell hoznia. (
19
)
33.
Ilyen körülmények között úgy vélem, hogy a Bíróság hatáskörrel rendelkezik az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés megválaszolására.
A Charta alkalmazhatóságáról
34.
A kérdést előterjesztő bíróság a Charta több cikkének értelmezéséről is felvilágosítást kér annak megállapítása érdekében, hogy az általa ismertetett nemzeti jogi helyzet összeegyeztethető‑e az uniós joggal.
35.
Írásbeli észrevételeiben a Bizottság kétségeinek ad hangot a Charta jelen ügybeli alkalmazhatóságát illetően. Véleménye szerint a kábítószer‑függőség megelőzéséről szóló törvény 62. cikkének (2) bekezdése nem az Unió jogát hajtja végre.
36.
A Charta 51. cikkének (1) bekezdése egyértelművé teszi, hogy a Charta rendelkezéseinek a tagállamok csak annyiban a címzettjei, amennyiben az Unió jogát hajtják végre.
37.
Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint „az uniós jogrendben biztosított alapvető jogokat az uniós jog által szabályozott valamennyi tényállásra alkalmazni kell, az ilyen tényállásokon kívül azonban nem. A Bíróság ennyiben emlékeztetett már arra, hogy a Chartára tekintettel nem mérlegelheti az olyan nemzeti szabályozást, amely nem tartozik az uniós jog keretei közé. Ezzel szemben, amint az ilyen szabályozás az uniós jog alkalmazási körébe kerül, az előzetes döntéshozatal keretében eljáró Bíróságnak meg kell adnia minden ahhoz szükséges értelmezési szempontot, hogy a nemzeti bíróság mérlegelhesse e szabályozás azon alapvető jogokkal való összeegyeztethetőségét, amelyeknek a tiszteletben tartását biztosítja”. A Bíróság azt is megállapította, hogy „[k]övetkezésképpen, mivel ha valamely nemzeti szabályozás az uniós jog alkalmazási körébe tartozik, a Charta által biztosított alapvető jogokat tiszteletben kell tartani, nem állhat fenn olyan tényállás, amelyre anélkül vonatkozna az uniós jog, hogy az említett alapvető jogokat alkalmazni kellene. Az uniós jog alkalmazhatósága magában foglalja a Charta által biztosított alapvető jogok alkalmazhatóságát”. „Ezzel szemben, ha valamely jogi tényállás nem tartozik az uniós jog alkalmazási körébe, a Bíróság annak elbírálására nem rendelkezik hatáskörrel, a Charta esetleg hivatkozott rendelkezései pedig önmagukban nem alapozhatják meg e hatáskört.” (
20
) Az „uniós jog végrehajtásának” a Charta 51. cikke szerinti fogalma tehát „feltételezi az uniós jogi aktus és a szóban forgó nemzeti intézkedés közötti közelséget, illetve az egyik terület által a másikra gyakorolt közvetett hatásokat meghaladó bizonyos fokú kapcsolat fennállását” (
21
).
38.
Nyilvánvaló, hogy a Bíróság nem dönthet a kerethatározat értelmezéséről az elsődleges uniós jognak minősülő Charta figyelembevétele nélkül. (
22
) Amint azt a fenti 26–28. pontban kifejtettem, a kábítószer‑függőség megelőzéséről szóló törvény 62. cikkének (2) bekezdése a 2004/757 kerethatározat 4. cikke (2) bekezdésének a) pontjában szereplő, „nagy mennyiségű kábítószerrel” kapcsolatos súlyos bűncselekményt ülteti át a nemzeti jogba. Ezért egyértelmű, hogy e rendelkezés olyan nemzeti szabályozásnak minősül, amely „az uniós jog alkalmazási körébe tartozik”: Lengyelország ugyanis e rendelkezéssel „hajtja végre az Unió jogát” (a jelen esetben a kerethatározatot) a Charta 51. cikkének (1) bekezdése értelmében véve.
39.
A Bíróság által a 2004/757 kerethatározat 4. cikke (2) bekezdése a) pontjának a Charta figyelembevétele mellett történő értelmezéséről hozandó döntés (nyilvánvalóan) meghatározza majd az említett törvény 62. cikke (2) bekezdésének értelmezését a „jelentős mennyiségű kábítószer” kereskedelem céljából történő birtoklásával vádolt személyek tekintetében. Nem kétséges, hogy ebben az összefüggésben a tagállam köteles tiszteletben tartani a Charta által biztosított alapvető jogokat. A teljesség kedvéért ezzel kapcsolatban hozzáteszem, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a Szerződésekhez csatolt (30.) Jegyzőkönyv (
23
) nem teszi kétségessé a Charta Lengyelországban való alkalmazását, és nem célja az, hogy mentesítse a Lengyel Köztársaságot a Charta rendelkezéseinek tiszteletben tartására irányuló kötelezettség alól. (
24
)
40.
Emlékeztetek arra, hogy a kerethatározat kizárólag „a kábítószerrel kapcsolatos legsúlyosabb bűncselekmények[kel]” foglalkozik, (
25
) és hatálya ezért kiterjed a kereskedelemre, a személyes fogyasztásra azonban nem. Az előbbivel összefüggésben a terheltet védi az a követelmény, hogy a „nagy mennyiségű kábítószerrel” kapcsolatos súlyos bűncselekmény értelmezésének tiszteletben kell tartania a Chartát. A kábítószer‑függőség megelőzéséről szóló törvény 62. cikkének (2) bekezdése azonban – mint láttuk – egyáltalán nem tesz különbséget a saját használat céljából történő birtoklás és a kereskedelem céljából történő birtoklás között. A nemzeti jogalkotó úgy döntött, hogy pontosan ugyanúgy kezeli a két helyzetet.
41.
E körülmények között helytálló lehet‑e jogi szempontból, hogy míg a kábítószer‑függőség megelőzéséről szóló törvény 62. cikkének (2) bekezdését a Chartát tiszteletben tartva kell értelmezni, ha valakit az alapján „a kábítószerrel kapcsolatos legsúlyosabb bűncselekmények” egyikével (a kábítószer‑kereskedelem minősített esetének elkövetésével) vádolnak, addig pontosan ugyanaz a rendelkezés eltérően (hipotetikusan a Chartát nem tiszteletben tartva) értelmezhető, ha valaki ellen egy kevésbé súlyos bűncselekmény, mégpedig ugyanakkora mennyiségű kábítószer saját használat céljából történő birtoklása miatt indított büntetőeljárás alapját képezi?
42.
Végső soron a nemzeti bíróság feladata lesz válaszolni e kérdésre nemzeti alkotmányjogára és az EJEE követelményeire figyelemmel. Én csupán két megjegyzésre szorítkozom.
43.
Egyrészt úgy tűnik számomra, hogy ezen eredmény különös lenne, és nem megfelelő. Büntetőjogi összefüggésben azonnal az e bánásmód koherenciájával és arányosságával kapcsolatos kérdések merülnek fel a jogbiztonsággal összefüggő problémákkal együtt, ha egy és ugyanazon jogi szöveg két gyökeresen eltérő jelentéssel bír attól függően, hogy azt i. nagy mennyiségű kábítószer kereskedelem céljából történő birtoklása vagy ii. nagy mennyiségű kábítószer saját használat céljából történő birtoklása miatt folytatott büntetőeljárásban alkalmazzák‑e. Én a magam részéről ezért elutasítom annak lehetőségét, hogy az ilyen különbségtétel jogi szempontból helytálló lehet.
44.
Másrészt egyértelmű, hogy a Bíróságnak iránymutatást kell adnia a nemzeti bíróságnak a 2004/757 kerethatározat 4. cikke (2) bekezdése a) pontjának a Chartát tiszteletben tartó értelmezését illetően. Ennek hiányában a nemzeti bíróság nem fogja tudni eldönteni az előtte folyamatban lévő ügyet.
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
45.
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett négy kérdést a legjobb együtt vizsgálni. A kérdést előterjesztő bíróság lényegében azt kérdezi, hogy úgy kell‑e értelmezni a 2004/757 kerethatározat 2. cikke (1) bekezdésének c) pontjával együttesen értelmezett 4. cikke (2) bekezdésének a) pontját, valamint az egyenlőség, a hátrányos megkülönböztetés tilalmának és a bűncselekmények és büntetések törvényességének a Charta 20., 21., illetve 49. cikkében rögzített elvét, hogy azokkal ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely nem határozza meg a „nagy mennyiségű kábítószerrel” kapcsolatos súlyos bűncselekmény fogalmát objektív kritériumok (például a kábítószer‑birtoklás céljának) alkalmazásával, hanem e fogalom értelmezését a nemzeti bíróságok eseti alapon történő egyedi értékelésére hagyja.
A nagy mennyiségű kábítószer birtoklásával kapcsolatos súlyos bűncselekményért való büntetőjogi felelősség kiterjesztése a 2004/757 kerethatározatban felsorolt bűncselekmények körén kívül eső kábítószer‑birtoklásra
46.
A 2004/757 kerethatározat 2. cikke (1) bekezdésének c) pontja a 2. cikk (1) bekezdésének a) pontjában (széleskörűen) felsorolt tevékenységek (
26
) valamelyikének folytatása céljából történő kábítószer‑birtoklásra vagy ‑vásárlásra vonatkozik. A kerethatározat 4. cikke (2) bekezdésének a) pontja „maximálisan legalább 5 évtől 10 évig terjedő szabadságvesztéssel bünte[tendő]”, súlyos bűncselekménynek minősíti azokat az eseteket, amelyekben a 2. cikk (1) bekezdésének a), b) és c) pontjában meghatározott bűncselekmények „nagy mennyiségű kábítószert” érintenek. A 2. cikk (2) bekezdése kizárja a kerethatározat alkalmazási köréből a 2. cikk (1) bekezdése szerinti cselekményt, amennyiben „az elkövetők” azt kizárólag saját, személyes fogyasztásukra „hajtják végre”, a nemzeti jogban meghatározottak szerint. (
27
)
47.
A tagállamok mindazonáltal továbbra is minősített esetként kezelhetik a nagy mennyiségű kábítószer személyes fogyasztás céljából történő birtoklását. A kerethatározat kijelenti, hogy „a tiltott kábítószer‑kereskedelem területén a bűncselekmények tényállási elemeire és a büntetésekre vonatkozó minimumszabályok[at állapít meg]” (
28
). A tagállamok ezért értelemszerűen e minimumkövetelményeket meghaladó követelményeket határozhatnak meg.
48.
A kerethatározat (4) preambulumbekezdése hasznosan kifejti, hogy „[b]izonyos, a személyes fogyasztásra vonatkozó magatartástípusoknak [a 2004/757 kerethatározat] alkalmazási köréből való kizárása nem jelent tanácsi iránymutatást arra vonatkozóan, hogy a tagállamoknak hogyan kell ezeket az egyéb eseteket nemzeti jogukban kezelniük”. E preambulumbekezdés a kerethatározat jogalkotási előzményeit tükrözi. Az Európai Parlament módosította a kerethatározatra vonatkozó javaslatot a 2. cikk (2) bekezdésének beillesztésével a szubszidiaritás elvének megjelenítése érdekében. Kifejtette, hogy a módosítás arra irányul, hogy a tagállamok szabadon büntethessék a személyes fogyasztást, de a kerethatározat ne kötelezze őket erre. (
29
) Egyetértek ezen elemzéssel. Ebből következik, hogy a tagállamok szabadon bűncselekménnyé nyilváníthatják a személyes fogyasztás céljából történő kábítószer‑birtoklást, és megállapíthatják e bűncselekmény tényállási elemeit és az ahhoz kapcsolódó büntetéseket.
49.
Ennélfogva arra a következtetésre jutok, hogy a 2004/757 kerethatározat 2. cikke (1) bekezdésének c) pontjával és (2) bekezdésével, valamint 4. cikke (2) bekezdésének a) pontjával nem ellentétes az, ha a tagállamok a kerethatározatban meghatározott, nagy mennyiségű kábítószer kereskedelem céljából történő birtoklásával kapcsolatos, súlyos bűncselekményért való büntetőjogi felelősséget kiterjesztik a kerethatározatban felsorolt bűncselekmények körén kívül eső kábítószer‑birtoklásra.
A 2004/757 kerethatározat 4. cikke (2) bekezdésének a) pontjában szereplő „nagy mennyiségű kábítószer” fogalma, valamint az egyenlőség, a hátrányos megkülönböztetés tilalmának és a bűncselekmények és büntetések törvényességének elve
50.
Ellentétes‑e a 2004/757 kerethatározat 4. cikke (2) bekezdésének a) pontjában szereplő „nagy mennyiségű kábítószer” fogalmának az említett elvekre figyelemmel történő értelmezésével az olyan helyzet, amelyben az e fogalmat a nemzeti jogba átültető kifejezést nem határozza meg a jogalkotó, hanem azt a nemzeti bíróságok eseti alapon értelmezik?
51.
A 2004/757 kerethatározat nem határozza meg a 4. cikk (2) bekezdésének a) pontjában megjelenő „nagy mennyiségű kábítószer” fogalmát, és ez jelenti az azon bűncselekmények szigorúbb büntetésével járó súlyosító körülmények egyikét, amelyek tényállási elemeit a kerethatározat megállapítja.
52.
A 2004/757 kerethatározat célja a tiltott kábítószer‑kereskedelem területén elkövetett bűncselekmények tényállási elemeire és büntetéseire vonatkozó minimumszabályok megállapítása. (
30
) A kerethatározatokat annak idején a tagállamok törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezéseinek a jog e területein történő közelítésére használták. E határozatok az elérendő célokat illetően kötelezőek voltak, azonban a forma és az eszközök megválasztását a tagállamokra hagyták. (
31
)
53.
A 2004/757 kerethatározat tehát pusztán azt a minimumkövetelményt fogalmazza meg a tagállamokkal szemben, hogy vezessenek be egy súlyosító körülményt a büntetőjogukba, a forma és az eszközök megválasztását pedig a tagállamok mérlegelési jogkörében hagyja. A tagállamoknak azt is biztosítaniuk kellett, hogy az ilyen bűncselekményeket hatékony, arányos és visszatartó erejű büntetéssel büntessék. (
32
) A (9) preambulumbekezdés emellett a tiltott kábítószer‑kereskedelem problémájának megoldása érdekében tett erőfeszítések hatékonyságának biztosítására ösztönözte a tagállamokat.
54.
A jelen eljárásban a Bírósághoz benyújtott iratok nem nyújtottak a Bíróság számára nagy segítséget annak meghatározásához, hogy mi minősül a kerethatározat 4. cikke (2) bekezdésének a) pontjában meghatározott súlyos bűncselekmény megvalósulásához szükséges „nagy mennyiségű kábítószernek”. Némi tartózkodással az alábbi gondolatokat kínálom iránymutatásul e fogalom néhány konkrét jelentéssel való felruházásához.
55.
Először is a „nagy mennyiség” adott esetben részben az ellentétjéről ismerhető fel: arról a kis mennyiségű kábítószerről, amely valószínűleg kielégítené az azt birtokló egyén személyes szükségleteit. Az egy személy számára legfeljebb néhány hétre elegendő mennyiség nem „nagy mennyiség”. Ezzel szemben az egyetlen kábítószerfüggő személy számára egy évre elegendő mennyiség „nagy mennyiségnek”minősül, és annak reális lehetőségére utalhat, hogy a kábítószer nem saját használatra, hanem kereskedelemre szolgál.
56.
Másodszor, elfogadhatónak tűnik számomra azt a következtetést levonni, hogy valaki „nagy mennyiségű kábítószert” birtokol, ha a fellelt kábítószerek között vagy többféle különböző kábítószer található, külön‑külön kisebb mennyiségben, vagy pedig egyetlen kábítószer rendkívül jelentős mennyiségben. Megismétlem, hogy véleményem szerint mindkét helyzet inkább kereskedelem, mint saját használat céljából történő birtoklásra enged következtetni.
57.
Harmadszor, úgy vélem, hogy helytállóbb a „mennyiséget” az ahhoz szükséges „adag” alapján mérni, hogy az egyén egyszeri bódult állapotba kerüljön egy adott kábítószertől, mint súly alapján. A különböző kábítószerek különböző pszichotróp hatásokat váltanak ki. A kábítószer‑kereskedelem elleni küzdelem területén a szükséges műszaki szakértelemmel rendelkező személyek képesek észszerű iránymutatást adni azt illetően, hogy mit jelent ez az „adag” az általánosan elterjedt kábítószerek esetében, és kiterjeszteni ezen iránymutatást, ha (sajnálatos módon) új kábítószereket fejlesztenek ki. Ebben az esetben a „nagy mennyiséget” jelentő mennyiség összehasonlítható lesz (a különböző típusú kábítószerek között) az adagok számában kifejezve, de az egyes kábítószerek esetében meglehetősen eltérő mennyiségre vonatkozhat súlyban mérve.
58.
E körülmények között a tagállamok jelentős mérlegelési mozgástérrel rendelkeznek azt illetően, hogy területükön milyen számítási módszert vesznek a „nagy mennyiségű kábítószer” fogalmának alapjául. A tagállamoknak mindazonáltal biztosítaniuk kell, hogy a büntetőjog alkalmazása észszerűen előrelátható, (
33
) a kerethatározat tényleges érvényesülése pedig biztosított legyen.
59.
A kérdést előterjesztő bíróság megjegyzi, hogy a „nagy mennyiségű kábítószer” fogalmának átültetése során a tagállamokat megillető mérlegelési jogkör eredményeként eltérő szabályok lehetnek alkalmazandók az egyes tagállamok büntetőjogában. Emellett a jelen ügyben szóban forgó nemzeti szabály pontatlansága azzal járhat, hogy a hasonló tényállás mellett bűncselekményeket elkövető személyek eltérő bánásmódban részesülnek. (
34
)
60.
Ami a kérdést előterjesztő bíróság által felvetett első kérdést illeti, a 2004/757 kerethatározatnak nem célja a hatálya alá tartozó területen a bűncselekmények tényállási elemeire és a büntetésekre vonatkozó hatályos szabályok teljes harmonizációja. Ebből következik, hogy a nemzeti átültető intézkedések közötti eltérések nem tekinthetők az egyenlőség és a hátrányos megkülönböztetés tilalmának elvébe ütközőnek. (
35
)
61.
Ami a második kérdést illeti, az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az egyenlőség és a hátrányos megkülönböztetés tilalmának elve megköveteli, hogy az összehasonlítható helyzeteket ne kezeljék eltérően, és az eltérő helyzeteket ne kezeljék ugyanúgy, hacsak az ilyen bánásmód objektíven nem igazolható. (
36
)
62.
A jelen ügyben a Bíróságnak benyújtott információkból nem tűnik úgy, hogy a kábítószer‑függőség megelőzéséről szóló törvény eltérően kezelné az összehasonlítható helyzeteket. Önmagában az a körülmény sem jelenti az említett elvek megsértését, hogy a nemzeti bíróságok bizonyos mértékű mérlegelési jogkörrel rendelkeznek a nemzeti jog értelmezése során.
63.
A kérdést előterjesztő bíróság által ismertetett helyzetet mindazonáltal meg kell vizsgálni a bűncselekmények és büntetések törvényességének a Charta 49. cikkében rögzített elve szempontjából. A Charta azért alkalmazható, mert egy és ugyanazon nemzeti jogi rendelkezés (a kábítószer‑függőség megelőzéséről szóló törvény 62. cikkének (2) bekezdése) egyaránt átülteti a kerethatározat 4. cikke (2) bekezdésének a) pontját, és alkalmazandó a kerethatározat hatályán kívül eső helyzetekre (a saját használat céljából történő birtoklásra) (lásd a fenti 36. és azt követő pontokat).
64.
A kérdést előterjesztő bíróság kétségeinek ad hangot azzal kapcsolatban, hogy összeegyeztethető‑e az említett elvvel az olyan helyzet, amelyben a nemzeti jog nem határozza meg a „jelentős mennyiségű kábítószer” fogalmát, az ítélkezési gyakorlat pedig nem mindig ugyanúgy értelmezi e kifejezést.
65.
Írásbeli észrevételeiben a lengyel kormány megerősítette, hogy a nemzeti jog valóban nem határozza meg a „jelentős mennyiségű kábítószer” fogalmát. A lengyel kormány azzal érvel, hogy ez lehetővé teszi a bíróságok számára az egyes konkrét ügyek releváns körülményeinek mérlegelését, ami elengedhetetlen annak megfelelő értékeléséhez, hogy a cselekmény tárgya „jelentős mennyiségű kábítószer” volt‑e. Ennek során a nemzeti bíróságoknak alkalmazniuk kell a Sąd Najwyższy (legfelsőbb bíróság, Lengyelország) ítélkezési gyakorlatából eredő elveket. A tárgyaláson a lengyel kormány az említett bíróság 2009. szeptember 23‑i ítélkezési gyakorlatára hivatkozott, amely bizonyos irányelveket fogalmazott meg annak értékeléséhez, hogy valamely konkrét ügy körülményei „jelentős mennyiségű kábítószert” foglaltak‑e magukban.
66.
A bűncselekmények és büntetések törvényességének elve, valamint az előreláthatóság, a pontosság és a visszaható hatály tilalmának abból eredő követelménye alapvető jelentőséggel bír mind az uniós jogrendben, mind pedig a nemzeti jogrendekben. Ezen elvet a Charta 49. cikke tartalmazza, de a tagállamok közös alkotmányos hagyományainak is része. (
37
)
67.
A Charta 52. cikkének (3) bekezdésével összhangban a Charta 49. cikkében biztosított jog tartalma és terjedelme az EJEE – és az Emberi Jogok Európai Bíróságának (a továbbiakban: strasbourgi bíróság) ítélkezési gyakorlata – által biztosított jogéval azonos. (
38
)
68.
A bűncselekmények és büntetések törvényességének elve értelmében a büntetőjogi rendelkezéseknek a bűncselekményi tényállás és a büntetés meghatározása terén tiszteletben kell tartaniuk bizonyos hozzáférhetőségi és előreláthatósági követelményeket. (
39
)
69.
Az alkalmazandó jog pontosságának ezen elvből fakadó követelménye azt jelenti, hogy a jogszabálynak világosan kell meghatároznia a bűncselekményeket és az azok miatt kiszabandó büntetéseket. E feltétel akkor teljesül, ha a jogalany – a releváns rendelkezés megfogalmazásából, szükség esetén a bíróságok által nyújtott értelmezés segítségével – megtudhatja, hogy mely cselekmények és mulasztások vonják maguk után a büntetőjogi felelősségét. (
40
)
70.
A strasbourgi bíróság megállapította, hogy „azon elv következményeként, hogy a törvényeknek általános jellegűnek kell lenniük, azok szövege nem mindig pontos. Ez azt jelenti, hogy számos törvény többé‑kevésbé bizonytalan kifejezésekkel van megfogalmazva, és azok értelmezése és alkalmazása a gyakorlattól függ. Következésképpen bármennyire egyértelműen legyen is megfogalmazva valamely jogszabályi – akár büntetőjogi – rendelkezés, minden jogrendszerben elkerülhetetlen a bíróság általi értelmezés. A bizonyosság, még ha igen kívánatos is, olykor túlzott merevséggel párosul; márpedig a jognak igazodnia kell a mindennapi élethelyzetek változásaihoz. A törvény »előreláthatóságával« nem ellentétes, hogy az érintett személynek világos jogi tanácsokért kelljen folyamodnia ahhoz, hogy észszerű szinten felmérhesse, hogy bizonyos jogi cselekménynek az adott ügy körülményei között milyen következményei lehetnek” (
41
). Ezenkívül „a törvényektől – amelyek eleve sem rendelkezhetnek minden lehetőségről – megkívánt pontosság szintje jelentős mértékben függ a szóban forgó jogszabály tartalmától, a szabályozni kívánt területtől és a jogszabály címzettjeinek jogállásától” (
42
).
71.
E tekintetben a Bíróság ítélkezési gyakorlatából következik, hogy a bűncselekmények és büntetések törvényességének elvét „nem lehet úgy értelmezni, hogy az tiltja a büntetőjogi felelősség szabályainak bírói értelmezések útján történő fokozatos világossá tételét, amennyiben ezek az értelmezések észszerűen előreláthatók” (
43
).
72.
Az imént idézett ítélkezési gyakorlatból az következik, hogy a bűncselekmények és büntetések törvényességének elve értelmében i. a jogszabálynak világosan kell meghatároznia a bűncselekményeket és az azok miatt kiszabandó büntetéseket; ii. a jogszabálynak hozzáférhetőnek és előreláthatónak kell lennie; iii. az a körülmény, hogy egyes rendelkezéseket a bíróságnak kell értelmeznie, nem jelenti automatikusan azt, hogy e követelmények nem teljesülnek (a büntetőügyeket is ideértve); iv. a törvényektől megkívánt pontosság szintje jelentős mértékben függ e törvények jellegétől és összefüggésétől; v. ebből következik, hogy míg például az alkotmányos rendelkezések jellege igazolhatja az alacsonyabb pontossági szintet, (
44
) addig a büntetőjog, amely gyakran súlyos szabadságvesztés‑büntetéseket ír elő, magasabb szintű pontosságot kíván meg; vi. megengedett a büntetőjogi felelősség szabályainak bírói értelmezések útján történő fokozatos világossá tétele, amennyiben ezek az értelmezések észszerűen előreláthatók; vii. az érintett személynek mindazonáltal képesnek kell lennie (világos jogi tanácsok alapján, észszerű szinten) annak felmérésére, hogy bizonyos jogi cselekménynek (az adott ügy körülményei között) milyen következményei lehetnek, és hogy mely cselekmények és mulasztások vonják maguk után a büntetőjogi felelősségét.
73.
Véleményem szerint az utolsó elem a jogalany esetleges büntetőjogi felelőssége mértékének és különösen annak felmérését is magában foglalja, hogy lesznek‑e olyan súlyosító körülmények, amelyek súlyosabb büntetésekkel járhatnak, valamint hogy milyen súlyosak e büntetések.
74.
A nemzeti bíróság feladata megállapítani, hogy az általa ismertetett helyzet, amelyben a kábítószer‑függőség megelőzéséről szóló törvény nem határozza meg a „jelentős mennyiségű kábítószer” fogalmát, hanem azt a bíróságok eseti alapon értelmezik, lehetővé teszi‑e a jogalany számára, hogy megtudja, hogy mely cselekmények és mulasztások vonják maguk után a büntetőjogi felelősségét, és hogy milyen mértékű ez a felelősség.
75.
Az egyes tagállamok jogrendje határozza meg a különböző fokú bíróságok közötti hierarchiát, kapcsolatokat és kölcsönhatást. E körülmények között és némi vonakodással a következő általános észrevételeket teszem iránymutatásul a kérdést előterjesztő bíróság számára e feladat elvégzéséhez.
76.
A kérdést előterjesztő bíróság által a Bírósághoz benyújtott anyagokból kitűnik, hogy a nemzeti ítélkezési gyakorlat 1997 (vagyis a kerethatározat és a kábítószer‑függőség megelőzéséről szóló törvény elfogadását megelőző időszak) és 2012 között az azon személyek számához kapcsolt mennyiségi kritériumot alkalmazott a „jelentős mennyiségű kábítószer” fogalmának meghatározásához, akiket a szóban forgó mennyiségű kábítószer egyszeri bódult állapotba képes juttatni. A kérdést előterjesztő bíróság tájékoztatása szerint azonban a használt referenciaszám nem egységes. (
45
) A nemzeti bíróságok e szabályokat további kritériumokkal egészítik ki. (
46
)
77.
A lengyel kormány kiemelte a felsőfokú bíróságok szerepét a büntetőjog egységes alkalmazásának biztosításában. Felhívta a Bíróság figyelmét a Sąd Najwyższy (legfelsőbb bíróság) (2006 és 2018 közötti) állandó ítélkezési gyakorlatára a „jelentős mennyiségű kábítószer” fogalmának egyetlen mennyiségi kritérium (olyan kábítószer‑mennyiség, amely elegendő legalább néhány tucat függő szükségletének kielégítésére) alapján történő meghatározását illetően. A lengyel kormány ezenfelül néhány kiegészítő vagy másodlagos jellegű kritériumra is hivatkozott, mint amilyen például a termék tömege, típusa (könnyű vagy kemény), és hogy azt kereskedelmi célra vagy saját használatra szánták‑e. 2019. szeptember 23‑i ítéletében a Sąd Najwyższy (legfelsőbb bíróság) azt is megállapította, hogy „amennyiben a Sąd Najwyższy [legfelsőbb bíróság] megkísérelné megalkotni [az említett fogalom] kvázi jogszabályi meghatározását, az a jogalkotói hatáskör felhatalmazás nélküli gyakorlását jelentené”, és hogy „a Sąd Najwyższy [legfelsőbb bíróság] által megalkotott egyetlen modell[meghatározás] sem tudná felölelni az összes lehetséges jövőbeli helyzetet a technológiai fejlődés jelenlegi üteme (és az emberi életre és egészségre még veszélyesebb, a kívánt hatás kiváltására egyre kisebb mennyiségben képes új szintetikus kábítószerek előállítása) miatt”.
78.
A büntetőjog bírói jogalkotás útján történő fokozatos fejlesztése Európa jogi hagyományának meggyökeresedett és szükséges része. (
47
) Ez különösen igaz a kábítószerhez hasonló anyagokkal kapcsolatos körülmények értékelése esetén. A különböző típusú kábítószerek jellege, sokfélesége, hatásai és lényegi tulajdonságai nehézzé teszik annak egységes meghatározását, hogy mi minősül ezen anyagokból „nagy mennyiségnek”. Amint azt a strasbourgi bíróság megállapította, „a túlzott merevség elkerülése és a mindennapi élethelyzetek változásaihoz való igazodás szükségessége miatt számos törvény többé‑kevésbé bizonytalan kifejezésekkel van megfogalmazva. Az ilyen jogszabályok értelmezése és alkalmazása a gyakorlattól függ. (
48
)
79.
Mindamellett azonban véleményem szerint nem felel meg az előreláthatóság követelményének az olyan helyzet, amelyben az alsóbb fokú bíróságok fennálló ítélkezési gyakorlata nem teszi lehetővé a jogalany számára, hogy megtudja, hogy a több tucat személy egyszeri bódult állapotba kerüléséhez elegendő mennyiségű kábítószer birtoklása már súlyos bűncselekménynek minősül‑e, vagy hogy e bűncselekmény csak a néhány száz (vagy valóban több ezer) személynek elegendő mennyiség birtoklása esetén valósul‑e meg. Ez meghaladná a túlzott merevség elkerüléséhez és a mindennapi élethelyzetek változásaihoz való igazodáshoz szükséges rugalmasság szintjét. A kérdést előterjesztő bíróság által az előzetes döntéshozatalra utaló végzésben ismertetett körülmények között a Sąd Najwyższy (legfelsőbb bíróság) ítélkezési gyakorlata által állítólagosan kialakított egységes kritérium nem tűnik olyannak számomra, mint amely a büntetőjog észszerűen előrelátható alkalmazását eredményezi. A Sąd Najwyższy (legfelsőbb bíróság) a „jelentős mennyiségű kábítószer” fogalmának átfogóbb meghatározásától való vonakodásának is hangot adott, mivel azt a jogalkotói szerep bitorlásának tekinti. (
49
) Ilyen körülmények között a „jelentős mennyiségű kábítószer” súlyosító körülményének a nemzeti bíróságok által eseti alapon történő akadálytalan értelmezése nem egyeztethető össze a bűncselekmények és büntetések törvényességének elvével.
80.
Ennélfogva arra a következtetésre jutok, hogy a 2004/757 kerethatározat 4. cikke (2) bekezdése a) pontjának az egyenlőség, a hátrányos megkülönböztetés tilalmának és a bűncselekmények és büntetések törvényességének elvére figyelemmel történő értelmezésével nem ellentétes az olyan helyzet, amelyben a „nagy mennyiségű kábítószer” fogalmát a nemzeti jogba átültető kifejezést nem határozza meg a jogalkotó, hanem azt bírói értelmezések útján teszik világossá. Ezen értelmezésnek azonban lehetővé kell tennie az érintett személy számára, hogy felmérje büntetőjogi felelősségének fennállását és mértékét, ha bizonyos mennyiségű kábítószer birtoklásán érik. E fogalom nemzeti bíróságok által eseti alapon történő értelmezése olyan kritérium alapján, amely nem nyújt észszerű mértékű előreláthatóságot és bizonyosságot, nem egyeztethető össze a bűncselekmények és büntetések törvényességének a Charta 49. cikkében foglalt elvével. A nemzeti bíróság feladata megállapítani, hogy valóban ez a helyzet áll‑e fenn nemzeti jogrendjében.
Végkövetkeztetések
81.
A fenti megfontolások összességére tekintettel azt javaslom, hogy a Bíróság a Sąd Rejonowy w Słupsku – XIV Wydział Karny (słupski kerületi bíróság [tizennegyedik büntető kollégium], Lengyelország) által előterjesztett kérdésekre a következőképpen válaszoljon:
–
A tiltott kábítószer‑kereskedelem területén a bűncselekmények tényállási elemeire és a büntetésekre vonatkozó minimumszabályok megállapításáról szóló, 2004, október 25‑i 2004/757/IB kerethatározat 2. cikke (1) bekezdésének c) pontjával és (2) bekezdésével, valamint 4. cikke (2) bekezdésének a) pontjával nem ellentétes az, ha a tagállamok a kerethatározatban meghatározott, nagy mennyiségű kábítószer kereskedelem céljából történő birtoklásával kapcsolatos súlyos bűncselekményért való büntetőjogi felelősséget kiterjesztik a kerethatározatban felsorolt bűncselekmények körén kívül eső kábítószer‑birtoklásra.
–
A 2004/757 kerethatározat 4. cikke (2) bekezdése a) pontjának az egyenlőség, a hátrányos megkülönböztetés tilalmának és a bűncselekmények és büntetések törvényességének elvére figyelemmel történő értelmezésével nem ellentétes az olyan helyzet, amelyben a „nagy mennyiségű kábítószer” fogalmát a nemzeti jogba átültető kifejezést nem határozza meg a jogalkotó, hanem azt bírói értelmezések útján teszik világossá. Ezen értelmezésnek azonban lehetővé kell tennie az érintett személy számára, hogy felmérje büntetőjogi felelősségének fennállását és mértékét, ha bizonyos mennyiségű kábítószer birtoklásán érik. E fogalom nemzeti bíróságok által eseti alapon történő értelmezése olyan kritérium alapján, amely nem nyújt észszerű mértékű előreláthatóságot és bizonyosságot, nem egyeztethető össze a bűncselekmények és büntetések törvényességének az Európai Unió Alapjogi Chartájának 49. cikkében foglalt elvével. A nemzeti bíróság feladata megállapítani, hogy valóban ez a helyzet áll‑e fenn nemzeti jogrendjében.
(
1
)	Eredeti nyelv: angol.
(
2
)	Lásd például: az IK (Egy mellékbüntetés végrehajtása) ügyre vonatkozó indítványom, C‑551/18 PPU, EU:C:2018:890. Lásd még: néhai és nagyra becsült kollégám, Bot főtanácsnok M. A. S. és M. B. ügyre vonatkozó indítványa, C‑42/17, EU:C:2017:564, 74. pont; Bot főtanácsnok ezen indítványban emlékeztet arra, hogy a bűncselekmények és a büntetések törvényességének elve a mai büntetőjog egyik alapelve, amelyet az olasz büntetőjogtudós, Cesare Beccaria, aki Montesquieu munkáira (A törvények szelleméről [Anglia alkotmánya, XI. könyv, VI. fejezet], 1748) hivatkozott a híres „A bűnökről és a büntetésekről” című tanulmányában (1764).
(
3
)	HL 2004. L 335., 8. o.
(
4
)	HL 2007. C 303., 1. o.
(
5
)	(1) preambulumbekezdés.
(
6
)	(3) preambulumbekezdés.
(
7
)	(4) preambulumbekezdés.
(
8
)	(5) preambulumbekezdés.
(
9
)	(9) preambulumbekezdés.
(
10
)	Lásd a lenti 76. pontot, valamint a 45. és 46. lábjegyzetet.
(
11
)	2011. július 21‑iFuchs és Köhler ítélet, C‑159/10 és C‑160/10, EU:C:2011:508, 30. pont.
(
12
)	2009. március 5‑iKattner Stahlbau ítélet, C‑350/07, EU:C:2009:127, 24. és 25. pont.
(
13
)	Lásd a kábítószerek és pszichotróp anyagok tiltott kereskedelme elleni, 1988. december 20‑i ENSZ‑egyezményt (az Egyesült Nemzetek Szerződéseinek Tára, 1582. kötet, 95. o.; kihirdette: az 1998. évi L. tv.). Ezen egyezmény 3. cikkének (2) bekezdése értelmében „[a]lkotmányos alapelveinek és jogrendje alapvető rendelkezéseinek fenntartásával, minden Fél meghozza a szükséges intézkedéseket ahhoz, hogy belső joga szerint bűncselekménnyé nyilvánítsa, ha e cselekményt szándékosan követték el, a személyi fogyasztásra szánt kábítószerek és pszichotrop anyagok birtoklását, vásárlását és termesztését az 1961. évi Egyezmény, vagy a módosított 1961. évi Egyezmény, vagy az 1971‑ben kelt Egyezmény rendelkezéseinek megsértésével”. Az Európai Unió és Lengyelország egyaránt részese ennek az egyezménynek.
(
14
)	Lásd ebben az értelemben: 2016. november 15‑iUllens de Schooten ítélet, C‑268/15, EU:C:2016:874, 53. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
(
15
)	2013. március 14‑iAllianz Hungária Biztosító és társai ítélet, C‑32/11, EU:C:2013:160, 20. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
(
16
)	2017. június 29‑iPopławski ítélet, C‑579/15, EU:C:2017:503, 31. pont.
(
17
)	2016. november 15‑i ítélet, C‑268/15, EU:C:2016:874.
(
18
)	Lásd például: 2016. május 24‑iDworzecki ítélet, C‑108/16 PPU, EU:C:2016:346, 28. és 30. pont.
(
19
)	2013. március 14‑iAllianz Hungária Biztosító és társai ítélet, C‑32/11, EU:C:2013:160, 19. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
(
20
)	2013. február 26‑iÅkerberg Fransson ítélet, C‑617/10, EU:C:2013:105, 19., 21., 22. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
(
21
)	2016. október 6‑iPaoletti és társai ítélet, C‑218/15, EU:C:2016:748, 14. pont.
(
22
)	Lásd az EUSZ 6. cikk (1) bekezdését: „Az Unió elismeri [a Chartában] foglalt jogokat, szabadságokat és elveket; [a] Charta ugyanolyan jogi kötőerővel bír, mint a Szerződések.”
(
23
)	Az Európai Unió Alapjogi Chartájának Lengyelországra és az Egyesült Királyságra történő alkalmazásáról szóló (30.) Jegyzőkönyv. E jegyzőkönyv 1. cikkének (1) bekezdése értelmében: „A Charta nem terjeszti ki az Európai Unió Bíróságának, Lengyelország vagy az Egyesült Királyság bármely bíróságának vagy törvényszékének hatáskörét az annak megállapítására való lehetőségre, hogy Lengyelország vagy az Egyesült Királyság törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezései, gyakorlatai vagy intézkedései nincsenek összhangban azokkal az alapvető jogokkal, szabadságokkal és elvekkel, amelyeket a Charta újólag megerősít.”
(
24
)	2019. november 19‑iA. K. és társai (A legfelsőbb bíróság fegyelmi tanácsának függetlensége) ítélet, C‑585/18, C‑624/18 és C‑625/18, EU:C:2019:982, 85. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat. Lásd még: 2011. december 21‑iN. S. és társai ítélet, C‑411/10 és C‑493/10, EU:C:2011:865, 119. és 120. pont.
(
25
)	A kerethatározat (4) preambulumbekezdése (lásd a fenti 7. pontot).
(
26
)	Mégpedig „a kábítószerek termelése, előállítása, kivonása, készítése, felajánlása, értékesítésre való felajánlása, forgalmazása, értékesítése, bármilyen feltétel mellett való szállítása, közvetítése, feladása, tranzitálása, fuvarozása, importálása vagy exportálása”.
(
27
)	A 2. cikk (1) bekezdésének a) pontjában felsorolt tevékenységek némelyike mindenesetre összeegyeztethetetlennek tűnik a személyes fogyasztás céljából történő birtoklással (felajánlás, értékesítésre való felajánlás, forgalmazás, értékesítés, szállítás, közvetítés, feladás, tranzitálás).
(
28
)	Lásd a (3) preambulumbekezdést is.
(
29
)	A kábítószer‑kereskedelem területén a bűncselekmények tényállási elemeire és a büntetésekre vonatkozó minimumszabályok megállapításáról szóló tanácsi kerethatározatra vonatkozó javaslatról szóló európai parlamenti jelentés, A5‑0095/2004, 2004. február 23., 6. o.
(
30
)	Az Európai Unióról szóló szerződés 31. cikke (1) bekezdésének e) pontja jogalapot biztosít a büntetőjog egyes területein, többek között a kábítószer‑kereskedelem területén szabályozási minimumok meghatározására. Lásd a 2004/757 kerethatározat (3) preambulumbekezdését is.
(
31
)	Az Európai Unióról szóló szerződés 34. cikke (2) bekezdésének b) pontja. Lásd még: 2016. november 8‑iOgnyanov ítélet, C‑554/14, EU:C:2016:835, 56. pont.
(
32
)	A 2004/757 kerethatározat 4. cikkének (1) bekezdése.
(
33
)	Lásd a lenti 66. és azt követő pontokat.
(
34
)	Emlékeztetek arra, hogy a tiltott kábítószer‑birtoklás büntetése a kábítószer‑függőség megelőzéséről szóló törvény 62. cikkének (1) bekezdése szerint „három évig terjedő szabadságvesztés”, míg a törvény 62. cikkének (2) bekezdése szerint „jelentős mennyiségű kábítószer” esetében a büntetés „egy évtől tíz évig terjedő szabadságvesztés” (lásd a fenti 10. pontot).
(
35
)	Lásd ebben az értelemben: 2007. május 3‑iAdvocaten voor de Wereld ítélet, C‑303/05, EU:C:2007:261, 59. pont
(
36
)	2009. október 6‑iWolzenburg ítélet, C‑123/08, EU:C:2009:616, 63. pont; 2007. május 3‑iAdvocaten voor de Wereld ítélet, C‑303/05, EU:C:2007:261, 56. pont.
(
37
)	2017. december 5‑iM. A. S. és M. B. ítélet, C‑42/17, EU:C:2017:936, 51–53. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
(
38
)	Lásd az Alapjogi Chartához fűzött magyarázatokat, HL 2007. C 303., 17. o.
(
39
)	2017. december 5‑iM. A. S. és M. B. ítélet, C‑42/17, EU:C:2017:936, 55. pont, valamint a strasbourgi bíróság ott hivatkozott ítélkezési gyakorlata.
(
40
)	2017. december 5‑iM. A. S. és M. B. ítélet, C‑42/17, EU:C:2017:936, 56. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
(
41
)	EJEB, 2014. július 15., Ashlarba kontra Grúzia, CE:ECHR:2014:0715JUD004555408, 34. §.
(
42
)	EJEB, 2009. január 15., Association of Citizens Radko & Paunkovski kontra Macedónia Volt Jugoszláv Köztársaság, CE:ECHR:2009:0115JUD007465101, 54. §.
(
43
)	2017. március 28‑iRosneft ítélet, C‑72/15, EU:C:2017:236, 167. pont.
(
44
)	EJEB, 1999. május 20., Rekvényi kontra Magyarország, CE:ECHR:1999:0520JUD002539094, 34. §.
(
45
)	A Bíróságnak említett számok „több tucat személy[től]”„néhány száz[ig]”, „néhány tízezer[ig]” vagy „2000 adag[ig]” terjedtek.
(
46
)	Például olyan kábítószer‑mennyiség, amely elegendő legalább néhány tucat függő szükségletének kielégítésére, vagy annak megállapítása, hogy lehetséges‑e egyáltalán a kábítószer fellelt mennyiségének elfogyasztása, vagy a kábítószer – típusát figyelembe véve – alkalmas‑e bódult állapot kiváltására.
(
47
)	EJEB, 2013. október 21., Del Río Prada kontra Spanyolország, CE:ECHR:2013:1021JUD004275009, 93. §.
(
48
)	EJEB, 2004. február 17., Maestri kontra Olaszország, CE:ECHR:2004:0217JUD003974898, 26. §.
(
49
)	Lásd a fenti 77. pontot.