62003CC0519_HU
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. 2003. december 12-i keresetében az Európai Közösségek Bizottsága (a továbbiakban: Bizottság) az EK 226. cikk alapján annak megállapítását kérte a Bíróságtól, hogy a Luxemburgi Nagyhercegség (a továbbiakban: Luxemburg) megfelelően ültette-e át a saját belső jogrendjébe az UNICE, a CEEP és az ESZSZ által a szülői szabadságról kötött keretmegállapodásról szóló, 1996. június 3-i 96/34/EK tanácsi irányelvet (a továbbiakban: a 96/34 irányelv vagy egyszerűen az irányelv)(2) .
2. A Bizottság különösen azt rója fel, hogy az irányelvet átültető luxemburgi szabályozás előírta a szülői szabadság szülési szabadsággal való felváltását a kettő közötti átfedés esetén, továbbá azt, hogy az előbbit csak azoknak a szülőknek biztosítja, akiknek a gyermeke hét hónappal az irányelv átültetésére meghatározott időpont után született.
I – Jogi háttér
A – A közösségi szabályozás
3. A 96/34 irányelvvel a közösségi jogalkotó az általános iparági szervezetek (UNICE, CEEP, ESZSZ) által 1995. december 14-én a szülői szabadságról kötött keretmegállapodást (a továbbiakban: keretmegállapodás)(3) hajtotta végre. Az irányelv 2. cikke alapján a tagállamokat terhelte annak kötelezettsége, hogy 1998. június 3-ig hatályba léptessék az irányelv, illetve a mellékletét képező megállapodás átültetéséhez szükséges törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezéseket.
4. Ezen ügy tárgyalásakor különös jelentőséget kap a keretmegállapodás általános szempontjainak 9. pontja, amely szerint a szülői szabadság „eltér a szülési szabadságtól”, és különösen 2. szakaszának 1. pontja, amelynek értelmében „ez a megállapodás […] gyermek születése, illetve örökbefogadása esetén egyéni jogot biztosít a férfi és a női munkavállalóknak szülői szabadság igénybevételére, hogy legalább három hónapon át gondozhassák gyermeküket, annak meghatározott életkoráig, amelyet a tagállamok és/vagy a szociális partnerek határozhatnak meg, és amely legfeljebb a gyermek 8 éves koráig terjedhet”.
B – A nemzeti szabályozás
5. Luxemburg a 96/34 irányelvet a szülői szabadság és a családi okokból kért szabadság bevezetéséről szóló, 1999. február 12-i törvénnyel (a továbbiakban: az 1999. február 12-i törvény)(4) kívánta átültetni.
6. A törvény 2. és 8. cikkéből következik, hogy minden szülő 6 hónap időtartamú szülői szabadságot vehet igénybe (amely részmunkaidő esetén járó szabadság esetében legfeljebb 12 hónapra meghosszabbítható), amelynek során a szülő 272,68 euró havi juttatásban részesül (részmunkaidő esetén járó szabadság esetén a juttatás összege a felére csökken).
7. Ugyanezen törvény 7. cikkének (2) bekezdése értelmében a szülői szabadság ideje alatti terhesség vagy gyermek születése, illetve örökbefogadása esetén biztosított szülési vagy gyermek örökbefogadása esetén járó szabadság felváltja a szülői szabadságot, amely ezzel véget ér.
8. A 19. cikk ötödik albekezdése előírja, hogy csak azon szülők hivatkozhatnak a szülői szabadságról szóló rendelkezésekre, akiknek gyermeke 1998. december 31-e után született, vagy a gyermekük örökbefogadási eljárása az illetékes bíróság előtt ezen időpontot követően indult meg.
9. Bár a Bizottság közvetlenül nem vitatta, később látható okokból hivatkozni kell a szóban forgó törvény 3. cikkének (4) bekezdésére is, amely arról rendelkezik, hogy a szülői szabadságot a szülők egyikének jogvesztés terhe mellett kötelező jelleggel kérnie kell a szülési (vagy örökbefogadás esetén járó) szabadság lejártakor. A 3. cikk (5) bekezdése értelmében a másik szülő a második szülői szabadságot a gyermek 5 éves koráig kiveheti.
10. Végül szükséges megemlíteni, hogy az 1999. február 12-i törvény módosításra került a 2002. november 21-i törvénnyel(5), amely bevezette a törvénybe az ügyben jelentősséggel bíró 10. cikk hatodik albekezdését, amely kimondja:
„Az [illetékes hatóságnak] a [szülői szabadság] alatt biztosított juttatás iránti kérelmet véglegesen visszautasító döntése a [96/34 irányelvben] előírt körülmények fennállása esetén nem hat ki a munkáltató által esetlegesen megadható szülői szabadságra”(6) .
11. Írásbeli védekezésében Luxemburg hivatkozott egy 2003-as törvénytervezetre is, amely a vonatkozó jogi szabályozásban történő további változások bevezetésére irányult, az ezekre történő hivatkozást azonban nem tartjuk szükségesnek, mivel időbeli okokból nem bírnak jelentőséggel ezen ügy vonatkozásában.
II – A tényállás és az eljárás
12. A Bizottság 2001. május 16-i felszólító levelében a luxemburgi kormány tudomására hozta, hogy álláspontja szerint az 1999. február 12-i törvény 7. cikkének (2) bekezdése és 19. cikkének ötödik albekezdése nem felel meg a 96/34 irányelvnek.
13. 2001. július 26-i levelében Luxemburg vitatta a Bizottság állításait.
14. 2001. október 23-án kiegészítő felszólító levelében a Bizottság tájékoztatta Luxemburgot, hogy a közösségi joggal ellentétesnek találja az 1999. február 12-i törvény 3. cikkének (6) bekezdését is, amely szerint ha mindkét szülő szülői szabadság iránti kérelmet nyújt be, az elsőbbséget az anyának kell megadni.
15. Luxemburg 2002. január 8-i válaszában kifejtette, hogy a fent említett rendelkezés módosításra kerül oly módon, hogy a két szülő közti elsőbbséget a vonatkozó családnevek betűrendje határozza meg. Ezt a módosítást végül a 2002. november 21-i törvény vezette be.
16. A következő év november 15-én a Bizottság az EK 226. cikk első bekezdése alapján indokolással ellátott véleményt intézett Luxemburghoz, amelyben felrótta, hogy az 1999. február 12-i törvény 3. cikke (6) bekezdésének, 7. cikke (2) bekezdésének és 19. cikkének elfogadásával Luxemburg nem teljesítette a közösségi jogból eredő kötelezettségeit, különösen a következők tekintetében: i) a szülői szabadság iránt mindkét szülő által benyújtott kérelem esetében az egyik szülőnek elsőbbséget biztosító kritériummal; ii) a szülői szabadság szülési szabadsággal való felváltásával, a kettő közti átfedés esetén; iii) azzal, hogy csak azoknak a szülőknek biztosítja a szülői szabadságot, akiknek gyermeke hét hónappal az irányelv átültetésére meghatározott időpont után született.
17. A véleményben a Bizottság felszólította Luxemburgot, hogy a vélemény közlésétől számított két hónapon belül, azaz 2003. január 15-ig hozza összhangba szabályozását a közösségi joggal.
18. Az indokolással ellátott véleményre Luxemburg 2003. május 19-i levelével válaszolt, amellyel tájékoztatta a Bizottságot a vitatott 1999. évi törvénynek a 2002. november 21-i törvénnyel történt módosításáról. Ez a válasz – bár az ezen eljárást megindító kereset benyújtását (2003. december 12.) megelőzően küldték meg – a Bizottságon belüli téves kézbesítések miatt a jelzett időpontig nem érkezett meg a Jogi Szolgálathoz.
19. Miután – ugyan csak részlegesen – a Bizottság tudomást szerzett az 1999. február 12-i törvény 3. cikke (6) bekezdésének módosításáról, elállt a keresetében szereplő arra vonatkozó kifogástól, hogy a mindkét szülő által előterjesztett kérelmek esetében az anyát elsőbbség illeti meg a szülői szabadság megadásakor, fenntartotta azonban a másik két kifogását.
20. Az említett kifogások alátámasztására szolgáló érveinek szemléltetése végett a Bizottság azt is állította, hogy az 1999. február 12-i törvény azon rendelkezése miatt is sérti az irányelvet, amely szerint az egyik szülő köteles igénybe venni a szülői szabadságot a szülési (vagy az örökbefogadás esetén járó) szabadság lejártakor [3. cikk (4) bekezdés]. Mindazonáltal a Bizottság kifejezetten kizárta a kereset tárgyából ezt a kérdést, mivel a pert megelőző eljárás keretében azzal nem foglalkozott.
21. A szokásos kétszeres írásbeli észrevételváltást követően a feleket a 2004. november 24-i tárgyaláson meghallgatták.
III – Jogi elemzés
Az elfogadhatóságról
22. Luxemburg mindenekelőtt a kereset elfogadhatatlanságára hivatkozik, azt állítva, hogy az – mivel a kifogásolt nemzeti szabályozásnak a 2002. november 21-i törvénnyel történt módosítása megszüntette az esetleges kötelezettségszegést – tárgytalan. Ezeket a módosításokat – bár a Bizottsággal késedelmesen közölték – az indokolással ellátott véleményben az irányelvnek való megfelelés biztosítására meghatározott határidőn (2003. január 15.) belül bevezették.
23. Mindenesetre – folytatja a luxemburgi kormány – a kereset benyújtásakor a Bizottságnak már nem volt oka arra, hogy a Bírósághoz forduljon, mivel a luxemburgi szabályozásban végrehajtott módosításokkal, jóllehet azokat nem közölték kellő időben, még alkalmas időben vetettek véget a kötelezettségszegésnek. Ezzel szemben – miután az indokolással ellátott véleményre adott választ elvesztették – a Bizottság a Bírósághoz fordult, jóllehet az eljáráshoz fűződő érdeke ebben a szakaszban ténylegesen már megszűnt. A kereset tehát már ez okból kifolyólag is elfogadhatatlan lenne.
24. Elfogadhatatlansági kifogásának alátámasztására viszonválaszában Luxemburg hozzátette, hogy nem ésszerű az indokolással ellátott véleményben számára biztosított két hónapos határidő, mivel ilyen rövid idő alatt nem lehetséges végrehajtani a Bizottság által megkívánt jogszabály-módosításokat
25. Számomra azonban úgy tűnik, hogy ezeket a kifogásokat a Bizottság helyesen vetette fel a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata alapján.
26. Mindenekelőtt ugyanis a Bíróság következetesen megerősítette, hogy „valamely kötelezettségszegés megállapítása során a tagállamban az indokolással ellátott véleményben megállapított határidő lejártakor kialakult helyzetet kell alapul venni, továbbá, hogy a Bíróság nem veheti figyelembe az ezt követő változásokat”(7) . Különösen – mivel bizonyos, hogy az új luxemburgi szabályozást, noha azt elfogadták, nem hozták megfelelő időben a Bizottság tudomására – meg kell jegyezni, hogy a Bizottság megalapozottan találta úgy, hogy a határidő lejártakor a „tagállamban kialakult helyzet” nem tesz eleget az indokolással ellátott véleménynek.
27. Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a Bizottságnak az EK 226. cikk alapján történő keresetindításhoz fűződő érdeke akkor is fennáll, ha a hivatkozott jogsértést az indokolással ellátott véleményben megszabott határidő lejártát követően megszüntették(8) (magától értetődően még inkább abban az esetben, ha úgy ítéli meg, hogy egyáltalán nem szüntették meg a kötelezettségszegést).
28. Igaz, hogy jelen esetben a Luxemburg által az indokolással ellátott véleményre adott válasz továbbítása során felmerült késedelmek és téves kézbesítések közepette a helyzet bonyolultabbnak tűnik. Amint arra a Bizottság emlékeztet, a Bíróság már határozott arról, hogy az indokolással ellátott véleményre adott válasz figyelmen kívül hagyása nem döntő jelentőségű valamely kötelezettségszegés miatt benyújtott kereset elfogadhatósága szempontjából(9) . A Bizottság kontra Hollandia ügyben hozott ítéletben ugyanis az olvasható, hogy „feltételezve azt is, hogy a Bizottság peres eljárás alapjául szolgáló keresete nem vette figyelembe az érdekelt tagállam által az indokolással ellátott véleményre adott válaszában előterjesztett esetleges új ténybeli vagy jogi elemeket, a tagállamnak a védelemhez való joga nem sérül. A tagállam ugyanis a peres eljárás során teljes körűen érvényesítheti az említett elemeket az első válaszbeadványában. A Bíróságnak kell megvizsgálnia azok jelentőségét a kötelezettségszegés miatt indított kereset kimenetele végett”(10) .
29. Tehát Luxemburgnak a kereset elfogadhatósága tárgyában tett kifogásai nem fogadhatóak el.
30. Ami végül Luxemburgnak a számára az indokolással ellátott véleményben megszabott határidő alkalmatlanságára alapított észrevételét illeti, megjegyezném, hogy ezt az érvet csak viszonválaszában vetette fel, és így az, mivel elkésett, nem vehető figyelembe.
31. Mindenesetre érdemben meg kell jegyeznem, hogy – miközben a Szerződés nem szabályozza a kérdést – a Bizottság az indokolással ellátott véleményében leggyakrabban két hónapos határidőt szokott meghatározni a tagállamok részére(11) . Jóllehet ez önmagában elégtelennek tűnhet, azonban emlékeztetni kell arra, hogy a pert megelőző eljárás egészének, és nem csak az indokolással ellátott véleménynek a célja, hogy lehetővé tegyék a tagállam számára a szabályoknak való megfelelést a Bírósághoz való fordulást megelőzően(12) . Ez valójában csak az eljárás záró aktusa, amely – mint köztudott – általában elég hosszadalmas ahhoz, hogy lehetővé tegye a tagállam számára, hogy a Bizottság kéréseinek eleget tegyen.
32. Figyelemmel erre az esetre, hozzá lehet fűzni, hogy amennyiben Luxemburg az indokolással ellátott véleményben meghatározott határidőn belül módosítani tudta a vitatott jogszabályokat, magától értetődik, hogy ez a határidő kevésbé volt alkalmatlan, mint ahogyan azt az említett kormány állítja. Az pedig, hogy a bevezetett módosítások valóban alkalmasak-e arra, hogy e keresetet megfosszák tárgyától, éppen az a kérdés, amelyre a Bíróságnak a keresetről érdemben nyilatkozva választ kell adnia.
33. A fentiekben elmondottak alapján ezért javaslom a kereset elfogadhatóvá nyilvánítását.
A kereset első jogalapjáról
34. Első kifogásában a Bizottság azt állítja, hogy az irányelvnek nem felel meg az 1999. február 12-i törvény 7. cikkének (2) bekezdése, amely szerint abban az esetben, ha a terhesség (vagy a gyermek örökbefogadása), amely által biztosítottá válik a szülési (vagy örökbefogadás esetén járó) szabadsághoz való jog, a szülői szabadság ideje alatt következik be, ez utóbbi véget ér, és azt felváltja a másik.
35. A Bizottság véleménye szerint ez a rendelkezés különösen az irányelv mellékletét képező keretmegállapodás általános szempontjainak 9. pontjában meghatározott elvvel állna ellentétben (lásd a fenti 3. és 4. pontot), amely szerint a szülői szabadság eltér a szülési szabadságtól.
36. Valóban, a megállapodás 2. szakaszának 1. pontja értelmében, a szülői szabadság mindkét dolgozó szülőt megillető jogosultság, amely lehetővé teszi egyikőjük számára, hogy legalább három hónapos időtartamra távol maradjanak a munkából a gyermeknek az egyes tagállamok által meghatározott életkoráig, de legfeljebb a gyermek 8 éves koráig.
37. A szülési szabadság azonban „a nő biológiai állapotának, valamint […] a nő és gyermeke közti különleges kapcsolatnak a védelmét célozza a terhességet és a szülést követő időszakban, biztosítva, hogy a hivatás egyidejű gyakorlásával járó megterhelés ne zavarhassa meg ezt a kapcsolatot”(13) .
38. Tekintettel arra, hogy a két szabadság nem egyidejű szükségleteket elégít ki, folytatja a Bizottság, a luxemburgi szabályozás jogtalanul rendelkezik arról, hogy a szülési szabadság megadása véget vet a szülői szabadságnak, mivel a nő számára, akinek szülői szabadsága egy következő terhesség esetén járó szülési (szülést megelőző) szabadság kezdetével megszakad, biztosítani kellene a szülői szabadság fel nem használt részét.
39. Luxemburg arra hivatkozott, hogy a szülői szabadsághoz való jog ily módon történő megsértése csak rendkívül ritka esetekben fordulhat elő. Véleménye szerint ugyanis az 1999. február 12-i törvény 3. cikkének (4) bekezdése előírja, hogy a szülők egyike közvetlenül a szülési szabadság után vegye igénybe a szülői szabadságot. Mivel az esetek túlnyomó többségében az anya veszi ezt igénybe, biológiailag nem lenne lehetséges, hogy a szülői szabadságot egy következő terhesség esetén járó szülési szabadság szakítsa meg. Feltételezve azt is, hogy egy újabb terhesség közvetlenül a szülés után következik be, ezen újabb terhesség esetén járó, a szülést megelőző szülési szabadság az első terhességhez kötődő, szülést követő szülési szabadság és az ennek lejártakor igénybe vett szülői szabadság után kezdődne.
40. Luxemburg elismeri azonban, hogy ha az apa venné igénybe a szülői szabadságot a nő szülési szabadságát követően, nem lehetne kizárni, hogy az anya által egy későbbi időpontban igénybe vett szülői szabadság ideje alatt terhesség következik be, és így a szülési szabadság idő előtt véget vet a szülői szabadságnak.
41. Ezt a – jóllehet alig valószínű – lehetőséget Luxemburg éppen a 2002. november 21-i törvénynek – az indokolással ellátott véleményben részére szabott határidő lejárta előtti – elfogadásával orvosolta volna.
42. Ez utóbbi – ahogy láttuk – bevezette az előző jogszabályba a 10. cikk hatodik albekezdését, amely szerint „[a]z [illetékes hatóságnak] a [szülői szabadság] alatt biztosított juttatás iránti kérelmet véglegesen visszautasító döntése a [96/34 irányelvben] előírt körülmények fennállása esetén nem hat ki a munkáltató által esetlegesen megadható szülői szabadságra”.
43. Ily módon, az anyának, akinek a szülési szabadság bekövetkeztével a szülői szabadsága idő előtt ér véget, biztosítanák az irányelv által a szülői szabadságra előírt három hónapos minimum időtartam fennmaradó részét.
44. Luxemburg hozzáfűzi, hogy emellett – még az említett jogszabály-módosítást megelőzően – pontos utasításokat adott az illetékes hatóságoknak, hogy valamely, a Bizottság által feltételezett helyzetben lévő anya esetében tegyék lehetővé az igénybe nem vett szülői szabadság kiegészítését oly módon, hogy annak együttes időtartama nemcsak az irányelv által megállapított három hónapos minimum időtartamot érje el, hanem nem kevesebbet, mint az 1999. február 12-i törvény 2. cikke által meghatározott hat hónapot (12 hónapot a részmunkaidő után járó szabadság esetében). Ezen túlmenően Luxemburg a fent említett törvény 8. cikke által elrendelt juttatást biztosítana hasonló esetekben, bár azt az irányelv nem írja elő.
45. A magam részéről – elismerve, hogy az ügyre vonatkozó luxemburgi szabályozás a maga teljességében rendkívül bőkezű – nem tudok egyetérteni a tagállam érvelésével.
46. Okfejtése, elsősorban a Bizottság azon kifogásával kapcsolatban nem győz meg, amely a 2002. évi módosításokat megelőző szabályozásnak – nevezetesen az 1999. február 12-i törvény 7. cikke (2) bekezdésének – az irányelvnek való megfelelésével van összefüggésben.
47. Amint láttuk, ez a rendelkezés írja elő, hogy amennyiben egy újabb terhesség esetén járó szülési szabadság a már megszületett gyermek révén igénybe vett szülői szabadság ideje alatt merül fel, a szülői szabadság véget ér, és azt felváltja a másik.
48. Mindez azt jelenti, – ahogyan azt maga Luxemburg is elismeri – hogy – még ha csak korlátozott számú esetben játszhat is szerepet – a kérdéses cikk alkalmazása révén az anya az irányelvet átültető luxemburgi szabályozással rendesen előírt hat hónapnál rövidebb időtartamú szülői szabadságot vehet igénybe.
49. Ahogyan azt a Bizottság a tárgyaláson hangsúlyozta, valamely tagállam az irányelv átültetésének pillanatában szabadon állapíthat meg az irányelv által előírt 3 hónapos minimum időtartamúnál hosszabb szülői szabadságot. Azonban ha egyszer már a hosszabb idejű szabadság biztosításáról határozott, azt azonos feltételekkel kell megadnia mindenkinek, aki az irányelv személyi hatálya alá tartozik, és így nem megengedett, hogy objektív igazolás hiányában e tekintetben eltérő bánásmódot alkalmazzon.
50. Véleményem szerint ez a következtetés adódik abból a tényből, hogy a hátrányos megkülönböztetés tilalmának elve az általános jogelvek szerves részét képezi, amelyek tiszteletben tartását a Bíróság biztosítja(14), és ezek az elvek „kötik [...] a tagállamokat a közösségi szabályozás végrehajtása során”(15) . Ennélfogva csak akkor tekinthető úgy, hogy az irányelv megfelelően átültetésre került, ha a nemzeti jogalkotó az irányelv által biztosított mérlegelési lehetőségével a fent említett elvet tiszteletben tartva élt.
51. Mindebből következik, hogy – objektív igazolások hiányában, amelyeket mindenesetre nem küldtek meg – Luxemburg nem biztosíthatott néhány anyának olyan szülői szabadságot, amely, jóllehet a három hónapot meghaladja, a benne biztosított szokásos hat hónapnál mindenesetre rövidebb.
52. Ami a közigazgatási utasításokat illeti – amelyekről korábban (44. pont) már szóltunk – minden bizonnyal hasznosak az ügy szempontjából, de önmagukban nem tekinthetőek olyan döntő érvnek, amely alapján a jelzett megkülönböztetés kizárható, mivel – amint azt a Bíróság több alkalommal megerősítette – az „egyszerű igazgatási gyakorlat, amely a közigazgatás igénye szerint megváltoztatható, és nem rendelkezik megfelelő nyilvánossággal, nem tekinthető a Szerződés által előírt kötelezettségek megfelelő teljesítésének”(16) .
53. Mindezek után – hogy a fent hivatkozott Bizottság kontra Hollandia ügyben hozott ítélet okfejtésénél maradjunk, és elfogadjuk, hogy figyelembe kell venni az indokolással ellátott véleményben meghatározott határidőn belül elfogadott, de késedelmesen közölt rendelkezéseket – meg kell állapítani, hogy Luxemburg az indoklással ellátott véleményben előírt határidőn (2003. január 15.) belül elvégezte-e a vitatott szabályozásban azokat a módosításokat, melyek alkalmasak a kötelezettségszegés megszüntetésére.
54. Igaz, hogy a 2002. november 21-i törvény beiktatatta azt a rendelkezést (10. cikk, hatodik albekezdés) az 1999. február 12-i törvénybe, amely lehetővé teszi, hogy az az anya, akinek a szülői szabadsága a szülési szabadsággal való átfedés miatt idő előtt véget ér, ezt követően újabb szülői szabadságban részesüljön az irányelvben meghatározott legkisebb időtartam eléréséig.
55. A luxemburgi szabályozás azonban továbbra sem felel meg teljes mértékben az irányelvnek és a közösségi jog elveinek, mivel a szabályozás az érdekelt felek közötti megkülönböztető helyzetekhez vezethet.
56. Az új szabályozás értelmében ugyanis valamennyi apa és anya részesülne a hat hónapos szülői szabadságban és az annak megfelelő juttatásban, akinek a szülői szabadsága nem ért idő előtt véget egy újabb terhesség esetén járó szülési szabadság következtében. Ellenben, azok az anyák, akiknek a szülői szabadságát idő előtt egy újabb terhesség esetén járó szülési szabadság szakítja meg, csak rövidebb időtartamú szülői szabadságban részesülhetnének, és a juttatást sem kapnák meg teljes egészében. Ők csak arra lennének jogosultak, hogy rendelkezzenek a szülői szabadságnak az irányelv által előírt 3 hónapos minimum időtartam eléréséig fennmaradó részével anélkül, hogy annak folyamán bármilyen juttatásban részesülnének.
57. Még ha a legutóbbi szabályozást vesszük is figyelembe, akkor is azt kell megállapítani, hogy a hátrányos megkülönböztetés tilalmával kapcsolatban korábban (49. és azt követő pontokban) tett megállapítások alapján a luxemburgi szabályozás nem ülteti át megfelelően az irányelvet.
58. E következtetéstől arra való hivatkozással sem tekinthetünk el, hogy – Luxemburgot idézve – csekély a valószínűsége annak, hogy szülési szabadság és a szülői szabadság közötti átfedés idő előtt véget vessen az előbbinek.
59. Kétségkívül igaz, hogy a feltételezett esetek nem gyakoriak, és még kevésbé azok, ha figyelembe vesszük, hogy az 1999. február 12-i törvény 3. cikkének (4) bekezdése értelmében a szülők egyike a szülési szabadság lejártakor köteles igénybe venni a szülői szabadságot. Ha ugyanis – ahogyan az gyakrabban előfordul – az anya az, aki ekképpen jár el, a szülői szabadságnak az újabb terhesség esetén járó szülési szabadság felmerülése miatti idő előtti megszűnése csak abban a kevéssé valószínű esetben következne be, amikor a terhesség közvetlenül az előző szülést követően kezdődik.
60. Másrészről – amellett, hogy kétséges, hogy az említett rendelkezés megfelel az irányelvnek, és az nem képezi ezen per tárgyát, mivel a pert megelőző eljárás során nem vitatták (lásd a fenti 20. pontot) – meg kell jegyeznem, hogy mindez nem hatna ki a Bizottság állítása szerinti kötelezettségszegés fennállására, hanem csupán annak terjedelmére.
61. Amint azt a Bíróság már korábban kifejtette, valamely kötelezettségszegés hatásainak intenzitása nem bír jelentősséggel fennállásának megállapítása során: „feltételezve azt is, hogy nem következett be sérelem, [...] a közösségi jog alapján fennálló kötelezettség be nem tartása önmagában megvalósítja a kötelezettségszegést, és az a körülmény, hogy ez nem járt hátrányos következményekkel, nem bír jelentőséggel”(17) .
62. Úgy tűnik számomra, hogy levonható az a következtetés, miszerint az 1999. február 12-i törvény 7. cikkének (2) bekezdése nem ülteti át megfelelően az irányelvet, illetve hogy ezt nem orvosolta a 2002. november 21-i törvény. Ezért javaslom a Bíróságnak, hogy a kereset első jogalapjának fogadja el.
A kereset második jogalapjáról
63. Második kifogásával a Bizottság fenntartja, hogy az 1999. február 12-i törvény 19. cikkének ötödik albekezdése, amely szerint a szülői szabadság csak azokat a szülőket illeti meg, akiknek gyermeke 1998. december 31-e után született (vagy örökbefogadási eljárása az illetékes bíróság előtt ezt követően indult meg), sérti az irányelv 2. cikkének (1) bekezdését, amely az átültetésére nyitva álló időt 1998. június 3-ban állapítja meg.
64. Le kell szögeznem, hogy a Bizottság kifogása nem arra a tényre vonatkozik, hogy Luxemburg a szülői szabadsághoz való jog hatálybalépéséhez az irányelv által előírttól eltérő időpontot választott (1998. december 31-e 1998. június 3-a helyett). Ezzel szemben a jogosultsághoz szükséges választott feltételre vonatkozik – elsősorban – a kifogás, azaz arra a tényre, hogy Luxemburg csak azoknak a szülőknek biztosítja a szülői szabadságot, akiknek a gyermeke adott időpont után született.
65. A Bizottság arra hivatkozik ugyanis, hogy az irányelv előírja a fent említett jog elismerését valamennyi, bizonyos életkornál (amelyet a tagállamok legfeljebb a gyermek 8 éves koráig terjedően szabadon állapíthattak meg, és amelyet Luxemburg az 5. életévben határozott meg) fiatalabb gyermek szülei részére, függetlenül attól, hogy az átültetésére előírt határidőt megelőzően vagy azt követően születtek. Luxemburgnak biztosítania kellene a szülői szabadságot minden szülőnek, akinek a gyermeke 1998. június 3-a előtt született, és a szabadság igénylésekor még nem töltötte be az 5. életévét.
66. Luxemburg elsősorban azzal érvel, hogy a szülői szabadsághoz való jog alapja nem a gyermek életkora, hanem megszületésének ténye, ahogyan az a keretmegállapodás 2. szakasza 1. pontjának angol és német változatából is egyértelműen következik(18) .
67. Másrészről – folytatja Luxemburg – a Bizottság álláspontja az irányelvnek azon szülőkre való alkalmazását jelentené, akiknek a gyermeke az átültetésére előírt határidő előtt született, ami visszaható hatályt biztosítana az irányelvnek. Ez jogellenes lenne, mivel az ítélkezési gyakorlat értelmében a közösségi normák – azoktól a kivételes esetektől eltekintve, amikor a jogszabály szövegezéséből egyértelműen következik, hogy ez volt a jogalkotó szándéka – nem bírnak visszaható hatállyal(19) .
68. Ebben az esetben a jogalkotó szándéka más volt, ahogy a keretmegállapodás és az irányelv több szövegrésze – különösen az utóbbi tizedik preambulumbekezdése – is bizonyítja, amely szerint „a keretmegállapodás [...] a szülői szabadságra vonatkozó minimumkövetelményeket határoz meg, és a tagállamokban fennálló helyzetre, így az egyes tagállamok családpolitikai helyzetére, különösen a szülői szabadság biztosításának és a szülői szabadsághoz való jog érvényesítésének körülményeire való tekintettel a tagállamokra és/vagy a szociális partnerekre bíz[za] azoknak a feltételeknek a meghatározását, amelyek mellett a szülői szabadság bevezethető”.
69. Mindez alátámasztaná a szülői szabadságnak Luxemburg által alkalmazott „fokozatos” bevezetését. Valóban, amennyiben a szülői szabadságot azoknak a szülőknek is biztosították volna, akiknek gyermeke 1998. december 31-e előtt született (valójában, ahogy az a 63. és 64. pontokban is látható, 1998. június 3-a előtt), súlyos gyakorlati nehézségek merültek volna fel az irányelv végrehajtásával, mivel minden egyes esetben meg kellett volna állapítani, hogy a szülők ugyanarra a gyermekre igénybe vették-e korábban a szabadság korábban előírt más formáját.
70. A magam részéről ez utolsó ponttal kapcsolatban nem oszthatom Luxemburg érvelését. Mint az köztudott, „a közösségi aktus végrehajtása során felmerülő alkalmazási nehézségek nem tehetik lehetővé a tagállam számára, hogy a kötelezettségei teljesítése alól egyoldalúan kivonja magát”(20) . Ezért, még ha valós is az irányelv végrehajtásához szükséges ellenőrzések állítólagos összetettsége (lásd az előző pontot), ez nem mentesítheti Luxemburgot a kötelezettségei alól.
71. Miután mindezt tisztáztam, rátérek a felek közti nézeteltérés központi kérdésére, azaz arra, hogy a szülői szabadsághoz való jog alapja a születés tényével vagy a gyermek fiatal korával, illetve az abból eredő gondoskodási szükséglettel van-e kapcsolatban.
72. Kétségtelenül igaz – ahogyan azt Luxemburg hangsúlyozza –, hogy az irányelv mellékletét képező keretmegállapodás szövege megerősíti, hogy a szülői szabadsághoz való jog a gyermek „születése alapján” biztosított. Egyébiránt nehéz lenne elképzelni ennek az ellenkezőjét, tekintve, hogy e jog annyiban létezik, amennyiben a gyermek a világra jött. Véleményem szerint mindez azonban nem jelenti azt, hogy a jog alapja magához a születés tényéhez, mint meghatározott eseményhez kötődne. Nyilvánvalónak tűnik számomra – és egyébiránt az irányelv mellékletét képező keretmegállapodás 2. szakaszának 1. pontjából is világosan következik – hogy e jog alapja a fiatalkorú gyermekek gondozása biztosításának szükséglete, és így az a törekvés, hogy lehetővé tegyék a szülők számára, hogy – természetesen akkor, ha a gyermek megszületett, és az ahhoz szükséges ideig – a gyermeküknek szentelhessék magukat.
73. Ha ez így van, ebből azonban az következik, hogy a Bizottság álláspontja semmiképpen sem biztosít visszaható hatályt az irányelvnek, hanem az irányelvet a Bíróság már említett ítélkezési gyakorlata által megerősített elvvel összhangban alkalmazza, amely szerint „valamely új jogszabály azonnal alkalmazható a korábbi jogszabály hatálya alatt keletkezett helyzet jövőbeli következményeire”(21), azaz alkalmazható „a folyamatban lévő helyzetekre”(22), amelyeket ebben az esetben a gyermek fiatal kora és a gondozásáról való állandó szükséglet határoznak meg.
74. Ezért úgy tűnik számomra, hogy a két álláspont közül a Bizottságé az, amely az irányelv célkitűzéseit pontosabban követi. Úgy tűnik ez a többi tagállam véleménye is, amennyiben igaz – ahogyan azt a Bizottság kiemeli –, hogy az említett álláspontot a tagállamok egyöntetűen követték.
75. Luxemburg azonban egyéb kifogásokat is emel a kereset ellen. Mindenekelőtt az 1999. február 12-i törvény 3. cikkének (4) bekezdésére kíván hivatkozni (amely, emlékeztetőül, nem képezi vita tárgyát ebben a perben: lásd a korábbi 20. és 60. pontokat), amely előírja, hogy a szülők egyike kötetes – jogvesztés terhe mellett – közvetlenül a szülési szabadság vége után kérni a szülői szabadságot.
76. A luxemburgi kormány szerint ez a rendelkezés nem tenné lehetővé, hogy az 1998. december 31-e előtt (azaz az 1999. február 12-i törvény 19. cikkének ötödik albekezdése által meghatározott időpont előtt) született gyermekek szüleinek a szülői szabadságot biztosítsák. Ugyanis, ezen rendelkezés alkalmazásával például egy 1998. január 1-jén született gyermek egyik szülőjének még ugyanazon év tavaszán kérnie kellett volna a szülői szabadságot, azaz a szülési szabadság lejártakor. Amennyiben ezt a szülő nem tette meg, helyrehozhatatlanul elvesztette ezt a jogot.
77. Meg kell azonban jegyeznem, hogy a luxemburgi jogalkotó által alkalmazott választás következtében a szülői szabadságot attól a szülőtől is meg kellene tagadni, aki másodikként kéri azt, és aki bármely időpontban kérhetné azt a gyermek 5 éves koráig. Ebből következik, hogy – függetlenül attól, hogy az 1999. február 12-i törvény 3. cikkének (4) bekezdése összhangban van-e az irányelvvel, ami nem egyértelmű – Luxemburg legalább egy szempontból kötelezettségszegést követ el, mivel ha a gyermek 1998. december 31-e ( pontosabban
1998. június 3-a) előtt született, nem ismeri el a szülői szabadsághoz való jogát annak a szülőnek sem, akit ez a rendelkezés nem kötelez.
78. Végül, Luxemburg arra hivatkozik, hogy az 1999. február 12-i törvény 10. cikke hatodik albekezdésének bevezetésével (amely a 2002. november 21-i törvénnyel történt, így az indokolással ellátott véleményben előírt határidőn belül) véget vetett a kötelezettségszegésnek, mivel ez a rendelkezés kiterjeszti az irányelv által előírt legkisebb időtartamú szülői szabadságot az irányelv átültetésére előírt határidő előtt született gyermekek szüleire.
79. Megjegyzem azonban, hogy a szóban forgó rendelkezés annak előírására szorítkozik, hogy „[a]z [illetékes hatóságnak] a [szülői szabadság] alatt biztosított juttatás iránti kérelmet véglegesen visszautasító döntése a [96/34 irányelvben] előírt körülmények fennállása esetén nem hat ki a munkáltató által esetlegesen megadható szülői szabadságra”.
80. Ebből az következik, hogy az 5 évnél fiatalabb, de 1998. december 31-e előtt született gyermekek szülei részére juttatás nélküli és csak három hónapos időtartamú szülői szabadságot biztosítanak az irányelv által előírt minimumnak megfelelően, míg az 5 évnél fiatalabb, de ezen időpontot követően született gyermekek szülei hat hónapos időtartamú, juttatással együtt járó szülői szabadságot vehetnek igénybe.
81. E tekintetben ugyanazok a kereset első jogalapjával kapcsolatban megfogalmazott (lásd a fenti 49. és azt követő pontokat), a hátrányos megkülönböztetés tilalma elvével kapcsolatos észrevételek érvényesülnek, amelyek alapján arra következtetésre jutottam, hogy a fent említett luxemburgi rendelkezés alkalmatlan az irányelv átültetésének megfelelő kiegészítésére (lásd a fenti 57. pontot).
82. Úgy vélem tehát, hogy a kereset második jogalapja is megalapozott.
83. A fentiek alapján javaslom, hogy a Bíróság adjon helyt a keresetnek.
IV – A költségekről
84. Az eljárási szabályzat 69. cikkének 2. §-a alapján a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte. A Luxemburgi Nagyhercegséget, mivel pervesztes lett, a Bizottság kérelmének megfelelően kötelezni kell a költségek viselésére.
V – Végkövetkeztetések
85. A fentiek alapján javaslom a Bíróságnak, hogy állapítsa meg:
1) A Luxemburgi Nagyhercegség – mivel előírta, hogy a szülési szabadság véget vet a szülői szabadságnak a kettő közti átfedés esetén, továbbá mivel a szülői szabadsághoz való jog biztosítását azokra a szülőkre korlátozta, akiknek gyermeke 1998. december 31-e után született – nem teljesítette az UNICE, a CEEP és az ESZSZ által a szülői szabadságról kötött keretmegállapodásról szóló, 1996. június 3-i 96/34/EK tanácsi irányelvből eredő kötelezettségeit.
2) A Luxemburgi Nagyhercegséget kötelezi a költségek viselésére.
(1) .
(2)
–	HL L 145., 4. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 2. kötet, 285. o.
(3)
–	A megállapodás szövegét az irányelv melléklete tartalmazza.
(4)
–	Mémorial
A 1999., 209. o.
(5)
–	Mémorial A 2002., 3098. o.
(6)
– Nem hivatalos fordítás
(7)
–	Lásd ex multis
a C‑152/00. sz., Bizottság kontra Franciaország ügyben 2002. szeptember 12-én hozott ítélet (EBHT 2002., I‑6973. o.) 15. pontját.
(8)
–	Lásd a C‑474/99. sz., Bizottság kontra Spanyolország ügyben 2002. június 13-án hozott ítélet (EBHT 2002., I‑5293. o.) 25. pontját.
(9)
–	A C‑3/96. sz., Bizottság kontra Hollandia ügyben 1998. május 19-én hozott ítélet (EBHT 1998., I‑3031. o.) 21. pontja.
(10)
–	Ugyanott, 20. pont.
(11)
– 	A C‑473/93. sz., Bizottság kontra Luxemburg ügyben 1996. július 2-án hozott ítélet (EBHT 1996., I‑3207. o.) 21. pontja.
(12)
–	A 74/82. sz. Bizottság kontra Írország ügyben 1984. január 31-én hozott ítélet (EBHT 1984., 317.o.) 13. pontja.
(13)
– 	A C‑366/99. sz. Griesmar-ügyben 2001. november 29-én hozott ítélet (EBHT 2001., I‑9383. o.) 43. pontja és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
(14)
–	A C‑442/00. sz. Rodríguez Caballero‑ügyben 2002. december 12-én hozott ítélet (EBHT 2002., I‑11915. o.) 32. pontja. Lásd még a C‑189/01. sz., Jippes és társai ügyben 2001. július 12-én hozott ítélet (EBHT 2001., I‑5689. o.) 129. pontját és a C‑149/96. sz., Portugália kontra Tanács ügyben 1999. november 23-án hozott ítélet (EBHT 1999., I‑8395. o.) 91. pontját.
(15)
–	A Rodríguez Caballero-ügyben hozott ítélet (hivatkozás fent) 30. pontja. Lásd még a C‑292/97. sz., Karlsson és társai ügyben 2000. április 13-án hozott ítélet (EBHT 2000., I‑2737. o.) 37. pontját, valamint a C‑2/92. sz. Bostock-ügyben 1994. március 24-én hozott ítélet (EBHT 1994., I‑955. o.) 16. pontját.
(16)
– 	Lásd ex multis
a C‑394/00. sz., Bizottság kontra Írország ügyben 2002. január 17-én hozott ítélet (EBHT 2002., I‑581. o.) 11. pontját, valamint a C‑315/98. sz., Bizottság kontra Olaszország ügyben 1999. november 11-én hozott ítélet (EBHT 1999., I‑8001. o.) 10. pontját
(17)
– 	A C‑209/88. sz., Bizottság kontra Olaszország ügyben 1990. november 27-én hozott ítélet (EBHT 1990., I‑4313. o.) 14. pontja. Ugyanis ahhoz, „hogy valamely tagállam kötelezettségszegését megállapítsák, nem szükséges, hogy abból kár származzon” a (C‑263/96. sz., Bizottság kontra Belgium ügyben 1997. december 18-án hozott ítélet [EBHT 1997., I‑7453. o.] 30. pontja). Következésképp, „a tagállam nem hivatkozhat arra, hogy az irányelvet átültető intézkedések hiányának nem volt semmilyen káros következménye annak érvényesülésére” (ugyanott).
(18)
–	Nevezetesen „on the grounds of the birth” és „im Fall der Geburt”.
(19)
–	Luxemburg hivatkozik ex multis a C‑368/89. sz. Crispoltoni-ügyben 1991. július 11-én hozott ítélet (EBHT 1991., I‑3695. o.) 17. és 20. pontjára.
(20)
–	A C‑314/03. sz., Bizottság kontra Luxemburg ügyben 2004. március 9-én hozott ítélet (EBHT 2004., I‑2257. o) 5. pontja. Lásd még a 128/78. sz., Bizottság kontra Egyesült Királyság ügyben 1979. február 7-én hozott ítélet (EBHT 1979., 419. o.) 10. pontját; a C‑374/89. sz., Bizottság kontra Belgium ügyben 1991. február 19-én hozott ítélet (EBHT 1991., I‑367. o.) 10. pontját, valamint a C‑327/98. sz., Bizottság kontra Franciaország ügyben 2000. március 23-án hozott ítélet (EBHT 2000., I‑1851. o.) 21. pontját.
(21)
–	A C‑162/00. sz. Pokrzeptowicz-Meyer-ügyben 2002. január 29-én hozott ítélet (EBHT 2002., I‑1049. o.) 50. pontja.
(22)
–	Ugyanott, 51. pont.