62007CC0260
PAOLO MENGOZZI
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2008. szeptember 4. (
1
)
C-260/07. sz. ügy
Pedro IV Servicios SL
kontra
Total España SA
„Verseny — Kartellek — EK 81. cikk — Üzem- és tüzelőanyagokra vonatkozó kizárólagos beszerzési szerződés — Mentesség — Az 1984/83/EGK rendelet 12. cikkének (2) bekezdése — A 2790/99/EGK rendelet 4. cikkének a) pontja és 5. cikkének a) pontja — A kizárólagosság tartama — A fogyasztói ár rögzítése”
I – Bevezetés
1.
Három éven belül jelenleg ez a harmadik ügy, amelyben a Bíróságot egy olajipari vállalkozás és annak a spanyol piacon működő értékesítője között létrejött, töltőállomásokra vonatkozó megállapodásokkal kapcsolatos előzetes döntéshozatal iránti kérelemmel keresték meg. (
2
)
2.
Az első két ügy lényegében az olajipari vállalkozás és az érintett töltőállomások üzemeltetői között létrejött szerződéses kapcsolatoknak a közösségi versenyjog szempontjából történő jogi minősítésére vonatkozott. (
3
)
3.
Az e helyütt feltett kérdések ezzel szemben arra a problémára vonatkoznak, hogy az olyan megállapodásokra, mint amilyenek az alapügyben szerepelnek, alkalmazható-e a Szerződés 85. cikke (3) bekezdésének a kizárólagos beszerzési megállapodások bizonyos csoportjaira való alkalmazásáról szóló, 1983. június 22-i 1984/83/EGK bizottsági rendeletben, (
4
) majd azt követően a Szerződés 81. cikke (3) bekezdésének a vertikális megállapodások és összehangolt magatartások csoportjaira történő alkalmazásáról szóló, 1999. december 22-i 2790/1999/EK bizottsági rendeletben szereplő csoportmentesség. (
5
) A kérdést előterjesztő bíróság lényegében az 1984/83 rendelet 12. cikke (2) bekezdésének és a 2790/1999 rendelet 5. cikke a) pontjának értelmezését kéri, amelyek bizonyos feltételekkel engedélyezik vertikális kizárólagos beszerzési megállapodások olyan időtartamra történő megkötését, amely meghaladja az e rendeletek által főszabályként a csoportmentesség alkalmazhatóságához előírt időtartamot.
II – A jogi háttér
4.
Az 1984/83 rendelet az EGK-Szerződés 85. cikkének (1) bekezdése (később az EK-Szerződés 85. cikkének (1) bekezdése, jelenleg az EK 81. cikk (1) bekezdése) alkalmazásának hatálya alól kivonja a kizárólagos beszerzési megállapodások és összehangolt magatartások egyes csoportjait, amelyek főszabály szerint a 85. cikk (3) bekezdésében felsorolt feltételeknek eleget tesznek, azon indokkal, hogy e megállapodások vagy magatartások hozzájárulnak az áruk forgalmazásának javításához.
5.
A fenti rendelet 3. cikkének d) pontja szerint ez a kivétel nem alkalmazható, ha a szerződést határozatlan vagy öt évet meghaladó időtartamra kötötték.
6.
Az 1984/83 rendelet 10–13. cikke különös rendelkezéseket tartalmaz a töltőállomásokra vonatkozó megállapodásokra.
7.
A fenti rendelet 10. cikke értelmében:
„A Szerződés 85. cikkének (3) bekezdése alapján és e rendelet 11–13. cikkének rendelkezéseire is figyelemmel a Szerződés 85. cikkének (1) bekezdése nem alkalmazható olyan megállapodásokra, amelyekben csupán két vállalkozás vesz részt, és amelyekben az egyik fél, a viszonteladó arra vállal kötelezettséget a másik fél, a szállító felé, hogy különleges gazdasági vagy pénzügyi előnyök juttatása ellenében a megállapodásban megjelölt töltőállomáson történő viszonteladás céljából csupán az utóbbitól, annak kapcsolt vállalkozásától, vagy termékeinek forgalmazásával megbízott harmadik vállalkozástól vásárolja a megállapodásban meghatározott, kőolaj alapú és más gépjármű-üzemanyagokat, valamint a kőolaj alapú tüzelőanyagokat.”
8.
Ugyanezen rendelet 11. cikke a következőképpen rendelkezik:
„A 10. cikkben meghatározott kötelezettségen felül a viszonteladó részére nem írható elő más versenykorlátozás, mint
a)
a megállapodásban megjelölt töltőállomáson harmadik vállalkozások által szállított gépjármű-üzemanyag, vagy tüzelőanyag viszonteladásának tilalma;
b)
a megállapodásban megjelölt töltőállomáson harmadik vállalkozások által kínált kenőanyagok, illetve kapcsolódó kőolajtermékek használatának tilalma, amennyiben a szállító vagy annak kapcsolt vállalkozása olajcserélő felszerelést, vagy egyéb gépjárműkenő berendezést bocsátott a viszonteladó rendelkezésére, vagy finanszírozott részére;
c)
a harmadik vállalkozások által szállított termékeket a töltőállomáson belül és kívül csupán olyan arányban lehet reklámozni, amilyen arányt e termékek a töltőállomás forgalmában képeznek;
d)
a tulajdonában álló, vagy a szállító, illetve annak kapcsolt vállalkozása által finanszírozott, a kőolajtermékek tárolására, illetve forgalmazására szolgáló berendezések ellenőrzésének csupán a szállítónak, vagy az általa megjelölt vállalkozásnak való fenntartására vonatkozó kötelezettség.”
9.
Az 1984/83 rendelet 12. cikkének (1) bekezdése azon kikötéseket és szerződéses kötelezettségvállalásokat sorolja fel, amelyek a rendelet 10. cikkének alkalmazását kizárják, köztük a fenti bekezdés c) pontjában előírt feltételt, miszerint a megállapodás nem köthető határozatlan vagy tíz évet meghaladó időtartamra.
10.
Azonban a rendelet 12. cikke (1) bekezdésének c) pontjától eltérve ennek a cikknek a (2) bekezdése úgy rendelkezik, hogy ha a szerződés olyan üzemanyagtöltő állomásra vonatkozik, amelyet a szállító a viszonteladónak bérbe adott, vagy amelynek használatát ténylegesen vagy jogilag átengedte, a viszonteladó kizárólagos beszerzésre kötelezhető, és a fenti rendelet III. címében előírt versenytilalmak alá eshet a töltőállomás üzemeltetésének teljes időszaka folyamán.
11.
Ugyanezen rendelet 13. cikke a 2. cikk (1), (2) és (3) bekezdésének, továbbá a 3. cikk a) és b) pontjának, valamint 4. és 5. cikkének analógia útján való alkalmazását írja elő a töltőállomás-megállapodások tekintetében.
12.
A fenti rendelet (13) preambulumbekezdése kimondja, hogy:
„[…] ezeknek a szerződéseknek általában az a jellemzőjük, hogy egyrészt a szállító a viszonteladó számára jelentős gazdasági és pénzügyi előnyöket biztosít azáltal, hogy a részére »à-fonds-perdus« [visszafizetési kötelezettség nélküli] hozzájárulást nyújt, előnyös feltételekkel kölcsönt nyújt vagy közvetít, telket vagy helyiségeket biztosít […] az üzemanyagtöltő állomás üzemeltetéséhez, rendelkezésre bocsátja a technikai berendezést vagy más felszereléseket, és egyéb befektetéseket eszközöl a viszonteladó javára, illetve másrészt az a jellemzőjük, hogy a viszonteladó a szállítóval szemben hosszú távú kizárólagos vásárlásra irányuló kötelezettséget vállal, általában versenytilalmi kikötés mellett.”
13.
Az 1984/83 rendeletet, amelynek a hatályát az 1997. július 30-i 1582/97/EK bizottsági rendelet (
6
)1999. december 31-ig meghosszabbította, a 2790/1999 rendelet helyezte hatályon kívül, amely 2000. január 1-jén lépett hatályba.
14.
A 2790/1999 rendelet 4. cikkének a) pontja előírja, hogy az EK 81. cikk (1) bekezdésében előírt mentességet nem lehet alkalmazni azokra a vertikális megállapodásokra, amelyeknek célja, közvetlenül vagy közvetve, önmagukban vagy más, a felek irányítása alatt álló tényezőkkel együtt „a vevő azon képességének korlátozása, hogy saját eladási árát megállapítsa, nem sértve azt a lehetőséget, hogy a szállító legnagyobb eladási árat állapítson meg vagy eladási árat javasoljon, feltéve hogy azok a felek bármelyike részéről történő nyomásgyakorlás vagy ösztönzés eredményeként nem vezetnek rögzített vagy minimális eladási árhoz.”
15.
A 2790/1999 rendelet 5. cikkének a) pontja szerint az annak 2. cikkében előírt mentességet nem lehet alkalmazni az olyan közvetlen vagy közvetett versenytilalmi kötelezettségre, amely határozatlan időre vagy öt évet meghaladó időtartamra szól. Az a versenytilalmi kötelezettség, amely öt év után hallgatólagosan megújítható, határozatlan időtartamra kötöttnek tekintendő. Ez a rendelkezés ugyanakkor pontosítja, hogy ezt az ötéves időbeli korlátozást nem lehet alkalmazni abban az esetben, ha a szerződés szerinti árukat vagy szolgáltatásokat a vevő a szállító tulajdonában lévő vagy a szállító által a vevővel kapcsolatban nem álló harmadik személytől bérelt telephelyről és területről értékesíti, feltéve hogy a versenytilalmi kötelezettség időtartama nem haladja meg a telephelynek és területnek a vevő által történő birtoklása időtartamát.
16.
A 2790/1999 rendelet 12. cikke értelmében az EK-Szerződés 81. cikkének (1) bekezdésében megállapított tilalmat nem lehet alkalmazni a 2000. június 1-je és 2001. december 31. közötti időszakban azokra a 2000. május 31-én már hatályban lévő megállapodásokra, amelyek nem elégítik ki az e rendeletben előírt mentességi feltételeket, de kielégítik az 1983/83/EGK, az 1984/83/EGK vagy a 4087/88/EGK rendeletekben előírt mentességi feltételeket.
III – Az alapeljárás, az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések és a Bíróság előtti eljárás
17.
Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kiderül, hogy 1989. október 26-án a Pedro IV Servicios SL (a továbbiakban: Pedro IV) és a Total España SA (a továbbiakban: Total) társaságok négy, egymással összefüggő szerződést kötöttek.
18.
Az első szerződés értelmében a Pedro IV dologi jogot, ún. ráépítési jogot alapított a Total javára egy, a tulajdonában álló földterületen. Ezen szerződés értelmében a Total építhet a területen, az engedményezőnek fizetendő éves díj fejében. A díj havi 250000 ESP-ben (valamivel több, mint 1500 euró) került megállapításra, amelyet 20 éven keresztül kell fizetni. A 20 éves időtartam végén a Total által felépített üzemanyagtöltő állomás a Pedro IV tulajdona lesz. A Total kötelezte magát, hogy két és fél éven belül megkezdi az üzemanyagtöltő állomás építését, és ily módon a hivatkozott 20 éves időtartam az állomás üzembe helyezésétől kezdődik. A felek megegyezése szerint a ráépítési jog a földterület tulajdonosának beleegyezése nélkül nem ruházható át.
19.
A második szerződés a megépítendő üzemanyagtöltő állomásra vonatkozó bérleti szerződés, amelyben a Total átengedi a Pedro IV javára az állomás használati jogát egy évre, mely időtartam hónapról hónapra meghosszabbítható. A meghosszabbítás ennek ellenére mindaddig kötelező a bérbeadó számára, amíg hatályban van a kizárólagos szállítási szerződés, amely a bérlővel kerül megkötésre. Mindenesetre a bérlet akkor jár le, amikor a bérlőnek a területre vonatkozó ráépítési joga. A Pedro IV által fizetendő bérleti díj 600000 ESP (ami 3600 eurónak felel meg).
20.
A harmadik szerződés értelmében a Pedro IV kötelezettséget vállalt arra, hogy az állomás átadását követően azt a Total kizárólagos szállítása mellett fogja üzemeltetni, ábrájának, színeinek, védjegyének és feliratának alkalmazásával. A kizárólagos beszerzési megállapodásokat húsz év időtartamra kötötték, a szállítás a határidős értékesítésen keresztül történik, olyan formában, hogy az átvevő akkortól kezdve szerzi meg az üzemanyag tulajdonjogát, amikor a szállító azt rendelkezésére bocsátja az állomáson, és megbízza a vásárlót annak saját felelősségére és kockázatára történő viszonteladásával. Ennek ellenértékeként a Total 350000 ESP (körülbelül 2000 euró) összeget fizet havonta. A Total továbbá közli az értékesítővel az ajánlott eladási árakat, ezek versenyképességét a környékbeli versenytársak jóhiszeműen megadott árai alapján biztosítja. A Total kötelezi magát továbbá arra, hogy a viszonteladónak szállított üzemanyag árát számára a Barcelonában (Spanyolország) esetlegesen felépülő egyéb állomásokkal kialkudottaknál kedvezőbb feltételekkel állapítja meg, úgy, hogy ez az ár semmilyen esetben nem lehet magasabb, mint az egyéb, Barcelona területén tevékenységet végző jelentős szállítók által megállapított átlagár.
21.
Mivel a felek ezenfelül megállapodtak abban, hogy a fent említett három szerződés alapján egymásnak kölcsönösen fizetendő összegeket beszámítják, egyik fél sem köteles a másik fél részére semmiféle kifizetést teljesíteni, mivel az említett összegek közül mindkettő 600000 PTAS-t tesz ki.
22.
Végül a negyedik szerződésben a Total 30000000 ESP (körülbelül 180300 euró) értékű jelzáloghitelt nyújtott a Pedro IV számára, amely utóbbi biztosítékként jelzálogot alapított a földterületén 20 éves időtartamra azzal a feltétellel, hogy az üzemanyagtöltő állomás megépül.
23.
A kérdést előterjesztő bíróság szerint a szerződés megkötését követően az üzemanyag töltőállomás ténylegesen megépítésre került az üzemeltető tulajdonát képező földterületen, a Total pedig teljesítette a kizárólagos szállítást ez utóbbi részére, legalábbis az előzetes döntéshozatalra utaló határozat időpontjáig.
24.
2004 decemberében a Pedro IV a fent említett négy szerződés által létrehozott jogviszony megsemmisítése iránti keresetett indított a Juzgado de lo Mercantil de Barcelona előtt. Keresetének alátámasztására a Pedro IV egyrészt arra hivatkozott, hogy a fenti szerződések egyrészt a versenyt súlyosan korlátozó kikötéseket, nevezetesen a közösségi jog által valamely kizárólagos szállítási szerződés tekintetében a megengedettnél hosszabb időtartamot tartalmaznak, valamint arra, hogy a harmadik szerződés közvetett módon megállapítja a viszonteladói árakat, amely a Szerződés 85. cikke alapján tilos, és sem az 1984/83 rendelet által előírt csoportmentességben nem részesülhet, sem a későbbiekben a 2790/1999 rendelet által előírtban.
25.
Miután az elsőfokú bíróság teljes egészében elutasította ezt a keresetet, a Pedro IV fellebbezést terjesztett elő az Audiencia Provincial de Barcelona előtt.
26.
Mivel az Audiencia Provincial de Barcelonának kétségei voltak az 1984/83 és a 2790/1999 rendelet rendelkezéseinek értelmezését illetően, felfüggesztette az eljárást, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjesztette a Bíróság elé:
„1)
Az […] 1984/83 […] rendelet 12. cikkének (2) bekezdését, amely előírja, hogy »az (1) bekezdés c) pontjától eltérően abban az esetben, ha a megállapodás olyan üzemanyagtöltő állomást érint, amelyet a szállító a viszonteladónak bérbe adott, vagy amelynek a használatát a viszonteladó számára akár jogi úton, akár ténylegesen átengedte, kizárólagos beszerzési kötelezettség és versenytilalmi rendelkezések előírhatók a viszonteladó terhére mindazon időtartamra, amelynek során a töltőállomást ténylegesen üzemelteti«, úgy kell-e értelmezni, hogy a rendelkezés azon tényállásra vonatkozik, miszerint a bérbe adó szállító kezdettől fogva a földterület és a berendezések tulajdonosa, vagy éppen ellenkezőleg, az üzemanyagtöltő állomás bérletére utalás arra az esetre is vonatkozik, amikor a szállító tulajdonjoga csak az üzemanyagtöltő állomásra terjed ki, amelyet így a földterület tulajdonosának bérbe adhat anélkül, hogy figyelembe kellene venni a jogszabályok által a kizárólagos beszerzési szerződések vonatkozásában előírt időbeli korlátozásokat?
2)
Ha a jelen ügyben alkalmazható a […] 2790/1999 […] rendelet, annak 5. cikkét, amely előírja, hogy ezt a mentességet nem lehet alkalmazni, ha a szerződés időtartama az öt évet meghaladja, jóllehet »az ötéves időbeli korlátozást [nem lehet] alkalmazni abban az esetben, ha a szerződés szerinti árukat vagy szolgáltatásokat a vevő a szállító tulajdonában lévő vagy a szállító által a vevővel kapcsolatban nem álló harmadik személytől bérelt telephelyről és területről értékesíti, feltéve hogy a versenytilalmi kötelezettség időtartama nem haladja meg a telephelynek és területnek a vevő által történő birtoklása időtartamát«, úgy kell-e értelmezni, hogy a rendelkezés a bérlet említésével azon tényállásra vonatkozik, miszerint a bérbe adó szállító kezdettől fogva a földterület és a berendezések tulajdonosa is, vagy éppen ellenkezőleg, az üzemanyagtöltő állomás bérletére utalás arra az esetre is vonatkozik, amikor a szállító tulajdonjoga csak az üzemanyagtöltő állomásra terjed ki, amelyet így a földterület tulajdonosának bérbe adhat anélkül, hogy figyelembe kellene venni a jogszabályok által a kizárólagos beszerzési szerződések vonatkozásában előírt időbeli korlátozásokat?
3)
A [Szerződés] [85.] cikke (1) bekezdésének a) pontját, amely tiltja a beszerzési vagy eladási árak közvetlen rögzítésére vonatkozó megállapodásokat, illetve az 1984/83 […] rendelet (8) preambulumbekezdését, amely előírja, hogy »a versenyt korlátozó egyéb rendelkezések, különösen azok, amelyek a viszonteladónak az árak megállapítására vagy a viszonteladás feltételeire, illetve ügyfelei kiválasztására vonatkozó szabadságát korlátozzák, e rendelet keretében nem mentesíthetők«, anélkül hogy a viszonteladói ár rögzítése a rendelet 11. cikkében megengedett egyéb versenykorlátozások között szerepelne, úgy kell-e értelmezni, hogy e rendelkezések magukban foglalnak bármilyen olyan rendelkezést, amely korlátozza a viszonteladónak a fogyasztói ár megállapítására vonatkozó szabadságát, például az üzemanyag töltőállomás üzemeltetője kereskedelmi árrésének a szállító általi oly módon történő rögzítését, hogy a viszonteladónak szállított üzemanyag árát az egyéb, Barcelonában létrehozható egyéb töltőállomásokkal kialkudottaknál kedvezőbb feltételekkel állapítja meg, ám ez az ár nem lehet magasabb az egyéb, a piacon jelentős szerepet betöltő egyéb szállítók által megállapított azon átlagárnál, amelyhez hozzáadódik a megfelelőnek ítélt minimális árrés, ily módon kialakítva a fogyasztói ár ezen formáját, amelynek alkalmazására a szállító nem kifejezetten kötelezi a viszonteladót, hanem azt csak ajánlja számára?
4)
A [Szerződés] [85.] cikke (1) bekezdésének a) pontját, amely tiltja a beszerzési vagy eladási árak közvetlen rögzítésére vonatkozó megállapodásokat, illetve a 2790/99 […] rendelet 4. cikke (1) bekezdésének a) pontját, amely előírja, hogy viszonteladói ár rögzítése a verseny különösen súlyos korlátozásának minősül, úgy kell-e értelmezni, hogy e rendelkezések magukban foglalnak bármilyen olyan rendelkezést, amely korlátozza a viszonteladónak a fogyasztói ár megállapítására vonatkozó szabadságát, például az üzemanyagtöltő állomás üzemeltetője kereskedelmi árrésének a szállító általi oly módon történő rögzítését, hogy a viszonteladónak szállított üzemanyag árát az egyéb, Barcelonában létrehozható egyéb töltőállomásokkal kialkudottaknál kedvezőbb feltételekkel állapítja meg, ám ez az ár nem lehet magasabb az egyéb, a piacon jelentős szerepet betöltő egyéb szállítók által megállapított azon átlagárnál, amelyhez hozzáadódik a megfelelőnek ítélt minimális árrés, ily módon kialakítva a fogyasztói ár ezen formáját, amelynek alkalmazására a szállító nem kifejezetten kötelezi a viszonteladót, hanem azt csak ajánlja számára?”
27.
A Bíróság alapokmányának 23. cikkével összhangban a Pedro IV, a Total, a spanyol kormány, valamint az Európai Közösségek Bizottsága terjesztett elő írásbeli észrevételeket. A 2008. június 26-i tárgyaláson szóbeli észrevételeik meghallgatására is sor került.
IV – Elemzés
A – Az elfogadhatóságról
28.
A Total az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések elfogadhatatlanságát illetően három fő kifogást hoz fel: az első a kérdést előterjesztő bíróság által ismertetett ténybeli és jogi háttér hiányos jellegére vonatkozik, a második arra a tényre, hogy a kérdésekre adandó válaszok egyértelműen levezethetők a közösségi és a spanyol ítélkezési gyakorlatból, és a harmadik az előterjesztett kérdéseknek a jogvita megoldása szempontjából fennálló irrelevanciáját érinti.
29.
A spanyol kormány továbbá úgy ítéli meg, hogy tekintettel arra a tényre, hogy az 1984/83 rendeletet és a 2790/1999 rendeletet nem lehet együttesen alkalmazni, az előterjesztett kérdések közül azt a kettőt – amint azt a tárgyaláson pontosította –, amely az 1984/83 rendelet értelmezésére vonatkozik, hipotetikus jellege miatt elfogadhatatlannak kell nyilvánítani.
30.
Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem elfogadhatóságával szemben felhozott kifogások véleményem szerint nem tarthatók fenn.
31.
Először is, mint hatástalant el kell utasítani a Total azon állítását, miszerint a közösségi és a spanyol ítélkezési gyakorlat egyértelmű válasszal szolgál az előterjesztett kérdésekre. Feltételezve akár ugyanis azt, hogy Bíróság ítélkezési gyakorlata tekintetében, amely a jelen ügyben kizárólag irányadó, ez a feltételezés helyes, ez semmiképp sem járhat azzal a következménnyel, hogy a Bíróság elfogadhatatlannak nyilvánítja az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdéseket, hanem adott esetben ez legfeljebb arra vezethet, hogy a Bíróság az eljárási szabályzat 104. cikkének 3. §-a alapján indokolt végzéssel határoz. Mindenesetre sem a fent hivatkozott, Confederación Española de Empresarios de Estaciones de Servicio ügyben hozott ítéletnek, sem a fent hivatkozott CEPSA-ügynek nem volt tárgya az 1984/83 rendelet 12. cikke (2) bekezdésének és/vagy a 2790/1999 rendelet 5. cikke a) pontjának értelmezése. (
7
)
32.
Ezenfelül a Total által felhozott két másik indokot illetően emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság és a nemzeti bíróságok között a Szerződés 177. cikke (jelenleg EK 234. cikk) szerinti együttműködés értelmében egyedül az alapügyben eljáró és a meghozandó bírósági döntésért felelős nemzeti bíróság jogosult az előtte folyamatban lévő ügy sajátosságaira figyelemmel megítélni azt, hogy egyrészt az ítélethozatala szempontjából szükséges-e az előzetes döntéshozatal, másrészt a Bíróság számára feltett kérdések relevánsak-e. (
8
)
33.
Ennélfogva, ha a nemzeti bíróságok által feltett kérdés egy közösségi jogi rendelkezés értelmezésére vonatkozik, a Bíróság főszabály szerint köteles a kérelemről határozni, kivéve ha nyilvánvaló, hogy a kérelem valójában arra irányul, hogy fiktív jogvita kapcsán döntsön, illetve általános vagy hipotetikus természetű kérdésben nyilvánítson véleményt, ha a közösségi jog értelmezése, amelyet a nemzeti bíróság kért, nem függ össze az alapeljárás tényállásával vagy tárgyával, illetve ha a Bíróság nem rendelkezik azon ténybeli és jogi elemek ismeretével, amelyek szükségesek ahhoz, hogy a feltett kérdéseket hatékonyan megválaszolja. (
9
)
34.
Ebben a tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a közösségi jog nemzeti bíróság számára hasznos értelmezésének szüksége megköveteli, hogy a nemzeti bíróság meghatározza az általa felvetett kérdés ténybeli és jogszabályi hátterét, vagy legalábbis kifejtse azokat a ténybeli körülményeket, amelyeken e kérdés alapul. (
10
) Fokozottan érvényesek ezek a követelmények, amennyiben a nemzeti bíróságot terhelő indokolási kötelezettség több tényezőtől függ, így különösen bizonyos olyan területeken, mint a versenyjog, amelyet összetett ténybeli és jogi helyzetek jellemeznek. (
11
)
35.
Ezen túlmenően az előzetes döntéshozatalra utaló határozatokban előadott információknak azt is lehetővé kell tenniük, hogy a tagállamok kormányai, valamint az egyéb érdekelt felek a Bíróság alapokmánya 23. cikkének megfelelően benyújthassák észrevételeiket. A Bíróság feladata az, hogy ügyeljen ennek a lehetőségnek a biztosítására, figyelembe véve azt, hogy a fent hivatkozott rendelkezés értelmében csak az előzetes döntéshozatalra utaló határozatokról tájékoztatják az érdekelt feleket. (
12
)
36.
A jelen ügyben vitathatatlan – amint azt a Total azon kifogásának alátámasztása keretében előadta, mely szerint az előzetes döntéshozatalra utaló határozat jogi és ténybeli hátterének ismertetése hiányos –, hogy ez utóbbi semmilyen információval sem szolgál az alapeljárásra vonatkozó bizonyos tényezők, így például a Pedro IV által alapított ráépítési jog jogi természete vagy a Total által az üzem-és tüzelőanyagok spanyolországi piacán birtokolt részesedése tekintetében.
37.
Az előzetes döntéshozatalra utaló határozat azonban kellő pontossággal kifejti az alapeljárás felei között létrejött szerződéses kapcsolatot, ily módon lehetővé teszi a Bíróság számára, hogy a kért közösségi jogi rendelkezések értelmezésére hasznos választ adhasson. Továbbá a Totalnak az arra az esetre vonatkozó írásbeli észrevételeiből, ha a Bíróság az előterjesztő bíróság által feltett kérdéseket elfogadhatónak ítélné, valamint más érdekelt felek írásbeli észrevételeiből kiderül, hogy az előzetes döntéshozatalra utaló határozatban szereplő információk lehetővé tették számukra azt, hogy a fenti kérdéseket illetően megfelelő módon állást foglaljanak.
38.
Azon kifogást illetően, miszerint az alapeljárás megoldása szempontjából a kérdések nem relevánsak, egyetértek a Totallal, hogy amennyiben a nemzeti bíróság csupán az 1984/83 és a 2790/1999 rendelet rendelkezéseinek értelmezését kérte volna, anélkül hogy előzetesen megvizsgálja a Szerződés 85. cikke (1) bekezdésének a Pedro IV és a Total között kötött több szerződésre történő alkalmazhatóságát, a Bíróság által a fenti kérdésekre adandó válasz nem tenné szükségszerűen lehetővé a kérdést előterjesztő bíróság számára azt, hogy véglegesen eldöntse az alapjogvitát.
39.
Azon a tényen kívül azonban, hogy – amint a jelen indítvány 32. pontjában hivatkozott ítélkezési gyakorlat emlékeztetett rá – a nemzeti bíróság jogosult mérlegelni az általa a Bíróság számára feltett kérdések relevanciáját, nem gondolom azt, hogy az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés elfogadhatósága alárendelhető annak a körülménynek, hogy a Bíróság által adott válasznak minden esetben lehetővé kellene tennie a nemzeti bíróság számára az előtte folyamatban lévő jogvita megoldását. Amennyiben ez lenne a helyzet, az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések elfogadhatósága egész egyszerűen a Bíróság által azokra adott válaszoktól függne, és nem az ügy érdemétől.
40.
Ezzel szemben az elfogadhatóság szakaszában azt kell megvizsgálni, hogy úgy tűnik-e, hogy – az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésre a Bíróság által adott választól függetlenül – ez a válasz nyilvánvalóan nem befolyásolná az alapjogvita megoldását, mivel ebben az esetben a közösségi jog kért értelmezése nem felelne meg a nemzeti bíróság által meghozandó határozatra vonatkozó objektív igénynek. (
13
) Márpedig bizonyosan nem ez az eset áll fenn a nemzeti bíróság által feltett kérdésekre adandó válaszok tekintetében.
41.
Végezetül el kell utasítani a spanyol kormány által felhozott, az 1984/83 rendelet értelmezésére vonatkozó két kérdés állítólagosan hipotetikus jellegére alapított kifogást is. Annak ellenére ugyanis, hogy az e rendelet által felállított csoportmentességi rendszert a 2790/1999 rendelet hatályon kívül helyezte, ebből nem következik más, mint az, hogy az 1984/83 rendelet 2000. május 31-ig teljes mértékben alkalmazható volt, és átmeneti jelleggel 2001. december 31-ig alkalmazható maradt a 2000. május 31-én már hatályban lévő olyan megállapodásokra, amelyek teljesítették ennek a rendeletnek a mentességre vonatkozó rendelkezéseit, azonban a 2790/1999 rendeletét nem. (
14
) Az alapügyben szereplő szerződéseket 1989-ben – tehát az 1984/83 rendelet alkalmazásának időtartama alatt – kötötték, 20 évre, amely időtartam a szerződések értelmében csak a töltőállomás üzembe helyezését követően kezdődött, tehát úgy tűnik, hogy csak az 1991-es év folyamán, következésképpen az 1984/83 rendelet értelmezésére vonatkozó kérdések nem minősíthetők hipotetikusnak; a kért értelmezés tehát megőrzi relevanciáját az alapügyben szereplő szerződések azon időszakában, amely a 2790/1999 rendelet által előírt csoportmentességi rendszer hatálybalépését és alkalmazását megelőzte.
42.
Azt javaslom tehát a Bíróságnak, hogy nyilvánítsa az előzetes döntéshozatal iránti kérelmet elfogadatónak.
B – Az ügy érdeméről
1. Előzetes megjegyzések
43.
Amint a fenti bevezető soraimban megjegyeztem, a jelen ügy nem a Pedro IV és a Total között létrejött szerződéses kapcsolatnak a közösségi versenyszabályok alapján történő jogi minősítésére vonatkozik. A nemzeti bíróság ugyanis nem fejezi ki kétségét a tekintetben, hogy ezt a kapcsolatot úgy kell tekinteni, mint amely két gazdaságilag független vállalkozást kötelez, és következésképpen a Szerződés 85. cikkének (1) bekezdése szerinti „vállalkozások közötti megállapodás” fogalmába tartozik.
44.
Ezzel szemben, amint a jelen indítvány 38. pontjában már megjegyeztem, úgy tűnik, hogy a kérdést előterjesztő bíróság nem vizsgálta meg, hogy az alapügy körülményei között a Szerződés 85. cikke (1) bekezdésének valamennyi alkalmazási feltétele fennáll-e, mielőtt az 1984/83 és a 2790/1999 rendelet rendelkezéseinek értelmezésére vonatkozó kérdéssel fordult a Bírósághoz; e rendeletek meghatározott vertikális megállapodásokat mentesítenek bizonyos feltételek mellett a fenti cikkben előírt tilalom alól.
45.
A fenti eljárás kissé meglepőnek tűnhet a logika szempontjából, azonban a gyakorlat, valamint bizonyos mértékben a pergazdaságosság szempontjából érthető, mivel ha a mentességi rendeleteket alkalmazni kell egy adott megállapodásra, feleslegessé válik annak meghatározása, hogy ez a megállapodás tilos-e a Szerződés 85. cikkének (1) bekezdése alapján. (
15
) A remélt eljárásjogi nyereség ezzel szemben elenyészik, ha a csoportmentesség feltételei nem teljesülnek. Ebben az esetben teljesen nyilvánvalóan meg kell vizsgálnia a nemzeti bíróságnak a Szerződés 85. cikke (1) bekezdésének alkalmazási feltételeit.
46.
Mivel nem terjesztettek elő kérdést az alapügyben szereplő szerződések csoportjának a Szerződés 85. cikkének (1) bekezdése szempontjából történő értelmezésére vonatkozóan, a Bíróság véleményem szerint egyrészt szorítkozhat annak megállapítására, hogy a nemzeti bíróság hatáskörébe tartozik annak mérlegelése, hogy az ilyen jellegű szerződés az e rendelkezésben szereplő tilalom hatálya alá tartozik-e, vagy megismételhet bizonyos általános jellegű, az ítélkezési gyakorlat által kimondott, a kizárólagos beszerzési megállapodások versenyjogot korlátozó jellegének megítélésére vonatkozó kritériumokat, amelyeket a nemzeti bíróságnak az alapügyben megkötött szerződések vizsgálata során figyelembe kell vennie. (
16
) Nem gondolom azonban azt, hogy erre vonatkozó kérdés hiányában a Bíróságnak meg kellene adnia a nemzeti bíróság számára mindazokat a gazdasági és jogi jellegű, releváns információkat, amelyek lehetővé teszik számára a Szerződés 85. cikkének (1) bekezdése által tiltott magatartás fennálltának vizsgálatát. (
17
)
47.
Ezen megjegyzéseket követően a következőkben az előzetes döntéshozatalra előterjesztett négy kérdést kell megvizsgálni. Megfogalmazásuk és tartalmuk alapján úgy ítélem meg, hogy együttesen kell megvizsgálni egyrészt az első és a második kérdést, másrészt a harmadik és a negyedik kérdést.
2. Az első és a második kérdésről
48.
Az első és a második kérdésével a nemzeti bíróság lényegében azt kívánja megtudni, hogy az üzemanyagokra és tüzelőanyagokra vonatkozó olyan kizárólagos beszerzés, mint amelyet a Pedro IV és a Total egymás között kikötöttek, időtartama alapján részesülhet-e csoportmentességben az 1984/83 rendelet alapján, majd ezt követően, adott esetben a 2790/1999 rendelet alapján.
a) Az 1984/83 rendelet értelmezéséről
49.
Az 1984/83 rendeletet illetően emlékeztetni kell arra, hogy az többek között előírja a Szerződés 85. cikke (3) bekezdésének az olajipari termékek töltőállomásokon történő viszonteladása céljából kötött kizárólagos beszerzési megállapodásokra való alkalmazását. Ezek a szabályok, amelyek eltérnek a kizárólagos beszerzési megállapodásokra alkalmazandó általános rendelkezésektől, az 1984/83 rendelet 10–13. cikkében szerepelnek. A fenti rendelet 10. cikke mentesíti a Szerződés 85. cikkének (1) bekezdésében szereplő tilalmat a viszonteladó által „különleges gazdasági vagy pénzügyi előnyök juttatása ellenében” a szállító felé vállalt, kőolaj alapú üzemanyagok és tüzelőanyagok kizárólagos beszerzésére vonatkozó kötelezettsége alól. Az 1984/83 rendelet 11. cikke a 10. cikkben szereplőn kívül további olyan versenykorlátozásokról rendelkezik, amelyek a viszonteladó számra előírhatók így „a megállapodásban megjelölt töltőállomáson harmadik vállalkozások által szállított gépjármű-üzemanyag, vagy tüzelőanyag viszonteladásának tilalmát.” Az 1984/83 rendelet 12. cikke (1) bekezdésének c) pontja kimondja, hogy a rendelet 10. cikke nem alkalmazható, ha a megállapodást határozatlan vagy tíz évet meghaladó időtartamra kötötték.
50.
Az 1984/83 rendelet 12. cikkének (2) bekezdése azonban előírja, hogy „az (1) bekezdés c) pontjától eltérően abban az esetben, ha a megállapodás olyan üzemanyagtöltő állomást érint, amelyet a szállító a viszonteladónak bérbe adott, vagy amelynek a használatát a viszonteladó számára akár jogi úton, akár ténylegesen átengedte, a jelen címben előírt kizárólagos beszerzési kötelezettség és versenytilalmi rendelkezések előírhatók a viszonteladó terhére mindazon időtartamra, amelynek során a töltőállomást ténylegesen üzemelteti.” [nem hivatalos fordítás]
51.
Amint a fent hivatkozott, CEPSA-ügyben (
18
) ismertetett indítványomban már volt alkalmam kifejteni, az 1984/83 rendelet 12. cikke (1) bekezdésének c) pontjában szereplő tízéves időtartam akkor indokolt, ha a szállító által biztosított pénzügyi és kereskedelmi előnyök olyan jelentősek, hogy hiányukban nagyon valószínűtlen, hogy a töltőállomás-üzemeltető a tüzelőanyagok forgalmazását ellátó közvetítő szolgáltatások piacához hozzáférhetett volna.
52.
Az a tény, hogy az 1984/83 rendelet 12. cikkének (2) bekezdése kivételes jelleggel lehetővé teszi a kizárólagos beszerzési kikötés tíz évnél hosszabb időtartamra való meghosszabbítását, csak akkor tűnik igazolhatónak, ha a szállító a töltőállomás-üzemeltetőnek legalább olyan jelentős pénzügyi és kereskedelmi előnyöket biztosít, mint azok az előnyök, amelyeket ő engedett át azért, hogy a megállapodás tízéves időtartamra csoportmentességben részesülhessen a fenti rendelet 12. cikke (1) bekezdésének c) pontja szerint.
53.
E tekintetben az 1984/83 rendelet 12. cikkének (2) bekezdése kizárólag egyetlen, a szállító által biztosított előnyt tartalmaz, azaz a töltőállomás bérletének az üzemeltető számára történő átengedését, vagy hasonlóképpen, a töltőállomás használatának ez utóbbi számára történő tényleges vagy jogi úton való átengedését.
54.
Véleményem szerint nem cáfolható meg, hogy egy ilyen előny különösen jelentős, vagy még inkább tekintélyes lehet, mivel valójában a töltőállomás „kulcsainak” az értékesítő „kezébe” adását jelenti ahhoz, hogy gazdasági tevékenységét végezhesse. Másképpen kifejezve a szállító egy teljesen felszerelt töltőállomás élére helyezi az értékesítőt, amelynek tulajdonosa lesz, anélkül hogy az értékesítőnek ezzel kapcsolatban befektetéseket kellene végeznie.
55.
Még az 1984/83 rendelet 12. cikke (2) bekezdésének olvasatakor sem vonható kétségbe, hogy egy ilyen előny biztosítása e rendelkezés egyik alkalmazási feltételének formáját jelenti.
56.
Az is vitathatatlan, hogy a szállító további pénzbeli és kereskedelmi előnyöket nyújthat a töltőállomás-üzemeltetőnek abból a célból, hogy az 1984/83 rendelet 12. cikke (2) bekezdésének alkalmazását követelhesse. E tekintetben arra kell emlékeztetni, hogy az alapügyben a Total kamatokkal növelt összegű jelzáloghitelt nyújtott a Pedro IV számára, amely kamat – a tárgyaláson a Total által a Bíróság erre vonatkozó pontos kérdésére előadott és nem vitatott állítások alapján – alacsonyabb volt az akkor alkalmazott kamatoknál. Ezt a körülményt, valamint az erre a hitelre vonatkozó további feltételeket azonban a nemzeti bíróságnak kell megvizsgálnia.
57.
Ezzel szemben kétségesebb az a kérdés, hogy – amint a Pedro IV és a Bizottság állítja – az 1984/83 rendelet 12. cikkének (2) bekezdésében szereplő eltérési rendszer alkalmazása alávethető-e annak a kettős feltételnek, hogy a szállító tulajdonában legyen mind a töltőállomás, mind pedig az a terület, ahol azt felépítették.
58.
Ezen állítás alátámasztására a Bizottság egyrészt az 1984/83 rendelet (13) preambulumbekezdésére hivatkozik, amelyből levezeti ez utóbbi szellemét, másrészt a 2790/1999 rendelet 5. cikkének a) pontjára, amely – ettől kezdve kifejezetten – annak a követelménynek rendeli alá az e rendelkezésben szereplő, potenciálisan nem korlátozott kizárólagossági időtartamot, hogy az értékesítő a szállító tulajdonában lévő telephelyről és területről végezze tevékenységét.
59.
Ez az érvelés nem meggyőző.
60.
A Bizottság által kifejtett első érvet illetően meg kell jegyezni, hogy az 1984/83 rendelet (13) preambulumbekedése, amely nem kimerítő jelleggel sorolja fel a szállító által az értékesítő számára biztosított pénzügyi és kereskedelmi előnyök különböző típusait, jelzi, hogy ezen előnyök között szerepel az, hogy „telket vagy helyiségeket biztosít […] az üzemanyagtöltő állomás üzemeltetéséhez.” (
19
) A vagylagos megfogalmazást tekintve bizonyos, hogy ez a preambulumbekezdés nem akadályozhatja meg azt, hogy a szállító a viszonteladó számára telket vagy helyiségeket biztosítson az üzemanyagtöltő állomás üzemeltetéséhez, azért, hogy adott esetben az 1984/83 rendelet 12. cikkének (2) bekezdésére hivatkozhasson. A fenti rendelet indokolásából azonban semmiképpen sem következik az, hogy ez utóbbi rendelkezés alkalmazása azon kettős feltételnek van alárendelve, hogy a szállító annak a teleknek és annak helyiségnek a bérletét is engedje át, ahol az értékesítő a töltőállomást üzemelteti.
61.
Bár a Bíróságnak nyilvánvalóan nem kell kiterjesztően értelmeznie egy csoportmentességi rendelet eltérést biztosító rendelkezéseit, (
20
) az sem feladata véleményem szerint, hogy a fenti rendelkezések hatályát megfogalmazásuknak a rendelet preambulumbekezdései által is megerősített egyértelműsége ellenére korlátozza.
62.
Ez az indoka annak, hogy nem erősíthetem meg a Bizottság által írásbeli észrevételeiben védett értelmezést, amelyben úgy ítéli meg, hogy az 1984/83 rendelet 12. cikkének (2) bekezdése alkalmazásához az szükséges, hogy a szállító „abszolút előnyöket” nyújtson a töltőállomás üzemeltetője számára. Ha ugyanis erről lenne szó, nem lenne érthető annak indoka, hogy az 1984/83 rendelet 12. cikkének (2) bekezdése miért korlátozódik azon helyiségbérlet átengedésének az említésére, ahol a töltőállomás üzemeltetője gazdasági tevékenységét gyakorolja, és nem köti abszolút gazdasági és pénzügyi előnyök feltételéhez e rendelkezés alkalmazását, anélkül hogy az üzemeltető bármilyen befektetést is végezne.
63.
Valójában az 1984/83 rendelet 12. cikke (2) bekezdésének célja (mint ahogy részben a 2790/1999 rendelet 5. cikke a) pontjának is részben ez a célja) pragmatikusabb jellegűnek tűnik, amint azt a Bizottság a Bíróság írásbeli kérdésére adott válaszában kifejtette. Amennyiben ugyanis egy viszonteladó a szállító tulajdonában álló telephelyen végzi tevékenységét, nehezen képzelhető el a kizárólagos beszerzési megállapodás időtartamának a bérleti szerződés időtartamánál rövidebb időtartamra való korlátozása, mivel a telephelyek semmiképpen sem engedhetők át egy másik szállítónak, lehetővé téve ezáltal ez utóbbinak akár a releváns piacra való belépést, akár a fenti piacon meglévő befektetéseinek kiterjesztését. Így – amint a Bizottság megállapította – a kizárólagos ellátásnak az értékesítés szempontjából történő időbeli (az átengedett bérlet időtartamánál rövidebb időtartamra történő) korlátozása csak csekély haszonnal bír, amennyiben ez az értékesítési pont teljes mértékben a szállító tulajdonában van.
64.
Az 1984/83 rendelet 12. cikke (2) bekezdésének célja tehát nem annyira azon az abszolút összefüggésen alapul, amely a szállítónak nyújtott előnyök intenzitása és azon befektetések között áll fenn, amelyek alól az üzemeltető mentesül, hanem inkább azon a megállapításon, miszerint a kizárólagos beszerzés időtartamának tíz évre történő korlátozása abban az esetben, amikor a szállító bérbe adja a töltőállomást az üzemeltetőnek, semmilyen hatással sem (vagy legfeljebb pusztán marginális hatással) bír a márkák közötti versenyre, mivel ezen időszak leteltét követően nagyon valószínű, hogy a szállító – aki továbbra is a töltőállomás tulajdonosa – valamelyik versenytársára ruházza azt át.
65.
Bizonyára nem lehetetlen hasonló érvelést levezetni azon terület vagy területek vonatkozásában sem, ahol az üzemeltető által bérelt töltőállomás található. Azonban ez az érvelés olyan többletfeltételt vezet be az 1984/83 rendelet 12. cikke (2) bekezdésének alkalmazásához, amelyet annak szövege nem ír elő anélkül, hogy egy ilyen feltétel a rendeletből hallgatólagosan levezethető volna. E tekintetben úgy tűnik, hogy a szállítótól a fenti rendelet 12. cikke (2) bekezdésének alkalmazásához – az 1984/83 rendelet szövegére való utalás nélkül, valamint a Bizottság és versenykorlátozó magatartásokkal és erőfölénnyel foglalkozó tanácsadó bizottság mélyreható vizsgálata nélkül – azt megkövetelni, hogy legyen annak a területnek a tulajdonosa, ahol a töltőállomást építi, és adja is bérbe azt az üzemeltetőnek, olyan többletfeltételnek minősülne, amely korlátozná a márkák közötti versenyt, megerősítve a történelmi vagy a piacon korábban már jelen lévő szereplők helyzetét, akik ennek a helyzetnek köszönhetően az idők folyamán ingatlanvagyonhoz jutnának. Egy ilyen következmény sokkal inkább elfogadható olyan összefüggések között, amelyek esetében – ahogy azt valamennyi, a jelen ügyben észrevételt előterjesztő fél egyetértésben megállapítja – a korábbi állami monopólium felszámolását követően a szóban forgó piacot több éve három gazdasági szereplő határozza meg.
66.
Úgy tűnik tehát számomra, hogy az 1984/83 rendelet 12. cikke (2) bekezdésének azon értelmezése, amely tartalmazza az azon terület tulajdonjogára vonatkozó feltételt, ahol a töltőállomást építik, meghaladja az ilyen aktus rendelkezéseinek a Bíróság által adott szokásos értelmezését, ugyanakkor – a Bizottság, valamint a versenykorlátozó magatartásokkal és erőfölénnyel foglalkozó tanácsadó bizottság szabályozási hatáskörét bitorolva – túllépne az utóbbi rendelkezés számára kidolgozott szerepen.
67.
Ezt a megállapítást szerintem nem gyengíti a Bizottság által kifejtett, a 2790/1999 rendeletnek és különösen annak 5. cikke a) pontjának elfogadására alapított második érv, amely a fenti rendelet alkalmazásától számított ötéves időtartamot meghaladó kizárólagossági kikötések csoportos mentesülését nevezetesen annak a kettős feltételnek rendeli alá, hogy a szállító legyen tulajdonosa annak a területnek és annak a telephelynek is, ahol az üzemeltető a tevékenységét végzi.
68.
A Bizottság által javasolt eljárás ugyanis visszaható hatállyal ruházná fel a 2790/1999 rendelet 5. cikkének a) pontját, az 1984/83 rendelet 12. cikke (2) bekezdésének szövege és a rendelet indokolása ellenére, amely ellentétes lenne legalábbis a 2790/1999 rendelet azonnali alkalmazásával, és ahhoz vezethetne, hogy legalábbis részlegesen átfedné az 1984/83 rendelet önálló alkalmazási körét.
69.
Ezzel szemben – és hasonlóan a spanyol kormány által kifejtettekhez – igaz ugyan, hogy a jogalanyok a közösségi jogi normákat nem alkalmazhatják visszaélésszerűen vagy csalárd módon. (
21
) A közösségi jogi szabályozás alkalmazását ugyanis nem lehet oly módon kiterjeszteni, hogy az vonatkozzon a gazdasági szereplők visszaélésszerű magatartására is, vagyis azon ügyletekre, amelyeket nem a rendes kereskedelmi ügyletek keretében hajtanak végre, hanem kizárólag abból a célból, hogy megkerüljék a közösségi jog szabályait. (
22
)
70.
Az ítélkezési gyakorlattal összhangban, a nemzeti bíróságok ilyen helyzetben – objektív tényelemek alapján – figyelembe vehetik az érintett visszaélésszerű magatartását, hogy adott esetben megtagadják tőle a hivatkozott közösségi jogi rendelkezés által számára biztosított előnyt. (
23
)
71.
Mindazonáltal néhány általános megjegyzés adható a nemzeti bíróság számára azon igazságszolgáltatási együttműködés keretében, amely az előzetes döntéshozatali eljárást jellemzi.
72.
Elsőként úgy ítélem meg, hogy egy olyan helyzetben, mint amilyen az alapügyben szerepel, a két, egymással összefüggő olyan szerződés puszta megkötése, amellyel egyrészt az üzemeltető, a terület tulajdonosa, ráépítési jogot enged át a szállító javára ezen a területen, amelynek értelmében ez utóbbi az itt emelt építmények és épületek tulajdonosa lesz a szerződésben meghatározott időtartamon keresztül, (
24
) másrészt pedig a fenti szállító – miután kötelezettséget vállalt annak a töltőállomásnak a felépítésére, amelynek tulajdonosa lesz – átengedi annak kizárólagos üzemeltetését a terület tulajdonosának a töltőállomás bérbeadásával megegyező időtartamra – nem minősíthető olyan objektív tényelemnek, amely az 1984/83 rendelet 12. cikke (2) bekezdésének alkalmazásával való visszaélésre irányuló szándékra utal. Mivel ugyanis az 1984/83 rendelet 12. cikke (2) bekezdésének alkalmazása nincs alárendelve annak a követelménynek, hogy a szállító a telek tulajdonosa legyen (vagy az üzemeltető ne legyen az), az egymással összefüggő, a szállító és a töltőállomás-üzemeltető közötti szerződések azon egyszerű kikötése, amely mindent egybevetve nem tűnik a nemzeti jog által tiltottnak, nem tekinthető önmagában a fenti rendelkezések visszaélésszerű alkalmazására irányuló szándék megnyilvánulásának.
73.
Másodsorban azonban úgy ítélem meg, hogy visszaélés történhetett, ha az a vizsgálat, amelyet a nemzeti bíróságnak kell elvégeznie, annak megállapítására vezet, hogy azon pénzügyi és gazdasági előnyök tekintetében, amelyekre a szállító a szerződésben kötelezettséget vállalt, nem jött létre ténylegesen egyezség, vagy a felek által kikötött ár nem felel meg a szóban forgó részesedések piaci értékének. E tekintetben úgy tűnik, hogy figyelembe kell venni azt a tényt, hogy a kizárólagos beszerzési megállapodásnak és a töltőállomás bérletnek a lejártát követően a szállító kötelezettséget vállal a töltőállomás-üzemeltető számára történő visszaadásra, lehetővé téve egyúttal ez utóbbi számára azt is, hogy idővel és adott esetben leváltsa a szállítót.
74.
Az előzőekben kifejtettek alapján úgy ítélem meg, hogy az 1984/83 rendelet 12. cikkének (2) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy az alkalmazásának feltételei között ez a rendelkezés nem követeli meg azt, hogy a szállító tulajdonosa legyen annak a területnek, ahol saját költségére felépíti azt a töltőállomást, amelyet a viszonteladónak bérbe ad, beleértve azt a helyzetet is, amikor a szállító a területén a viszonteladó beleegyezésével alapított ráépítési jognak köszönhetően a töltőállomás tulajdonosa egyben. A nemzeti bíróság feladata azonban annak – az objektív tényelemek alapján történő – vizsgálata, hogy a szóban forgó ügyleteket rendes kereskedelmi ügyletek keretében hajtották-e végre, vagy kizárólag abból a célból, hogy visszaélésszerűen megkerüljék az 1984/83 rendelet 12. cikke (1) bekezdésének c) pontjában szereplő, a töltőállomásokra vonatkozó megállapodások keretében, a kizárólagos beszerzési megállapodásokra elvileg alkalmazandó legfeljebb tízéves időtartamot.
b) A 2790/1999 rendelet értelmezéséről
75.
Amint az előzőekben kifejtettem, a 2790/1999 rendelet elfogadásával a Bizottság a fenti rendelet 5. cikkének a) pontjában bevezetett többek között egy kiegészítő feltételt, miszerint a szállító tulajdonában kell lennie annak a területnek vagy azoknak a területeknek, ahol a töltőállomás található, és amelyet a vásárló üzemeltet, ahhoz, hogy a felek között kikötött versenytilalmi kötelezettségeket anélkül lehessen öt évet meghaladó időtartamra előírni, hogy ez az időtartam meghaladja a telephelyek és területek vevő általi használatát. A Bíróság által feltett írásbeli kérdésre adott bizottsági választ olvasva, ennek a kiegészítő feltételnek a bevezetése az érdekelt felek által a Szerződés 81. cikke (3) bekezdésének a vertikális megállapodások és összehangolt magatartások csoportjaira történő alkalmazására vonatkozó, 1999. szeptember 24-i bizottsági javaslatra (
25
) benyújtott észrevételek következménye, és úgy tűnik, hogy bizonyos, visszaélésszerűnek minősített gyakorlatokkal szembeni harc indokolta, habár ilyen jellegű indokolás nem derül ki a fenti rendelet szövegéből. (
26
)
76.
Nem fér tehát semmi kétség ahhoz, hogy a 2790/1999 rendelet által előírt csoportmentességi rendszer keretében ahhoz, hogy a szállító a fenti rendelet 5. cikke a) pontjának alkalmazási feltételeinek megfeleljen, nemcsak a töltőállomás tulajdonosának kell lennie, hanem azon terület tulajdonosának is, ahol ezt a töltőállomást felépítették.
77.
A 2790/1999 rendelet 12. cikkéből következik, hogy az ez utóbbi által előírt kivételek főszabály szerint 2000. június 1-jét követően váltak alkalmazhatóvá. A 2790/1999 rendelet azonban átmeneti időt írt elő, amelynek időtartamát 2001. december 31-ében határozta meg azon megállapodások tekintetében, amelyek megfelelnek az 1984/83 rendeletben szereplő kivételekre vonatkozóan előírt feltételeknek, anélkül hogy azokat a 2790/1999 rendeletben szereplő feltételekkel váltották volna fel.
78.
Ebből következik, hogy e megállapodásban szereplő feleknek ahhoz, hogy több mint öt évig megillesse őket a kizárólagossági időtartam, ahogyan az a 2790/1999 rendelet 5. cikkének a) pontjában szerepel, legkésőbb 2002. január 1-jéig meg kell felelniük többek között annak a feltételnek, hogy a szállító tulajdonosa legyen annak a teleknek, amelyen a töltőállomás felépült.
79.
Fontos megjegyezni, hogy az alapügyben a nemzeti bíróság nem tesz említést arról, hogy a töltőállomás felépítésétől számított 20 évre kötött szerződéseket 1989. október 26-án módosították annak érdekében, hogy a 2790/1999 rendelet 5. cikkének a) pontjában szereplő feltételeknek megfeleljenek.
80.
Továbbá annak ellenére, ahogyan a Total az ügyben érvel, kevéssé tűnik valószínűnek – habár ez a nemzeti jog vizsgálatától is függ, amelyet a kérdést előterjesztő bíróságnak kell elvégeznie –, hogy a Pedro IV által átengedett ráépítési jog nemcsak az ilyen jog tárgyát képező, felépült építmények és épületek tulajdonjogát, hanem magának az ilyen területnek a tulajdonjogát is átruházta volna a Totalra. (
27
)
81.
Ezért amennyiben a nemzeti bíróságnak az alapügy valamennyi ténybeli és jogi elemét figyelembe véve azt kellene megállapítania, hogy az alapügyben kötött megállapodások az 1984/83 rendeletben szereplő csoportmentesség rendszerébe tartoztak, különösen a fenti rendelet 12. cikke (2) bekezdésének alkalmazási körébe, ezek a megállapodások 2001. december 31-ig továbbra is e kivétel hatálya alá tartoztak a 2790/1999 rendelet által előírt átmeneti rendszer alapján, de a fenti rendelet 5. cikkének a) pontjában szereplő követelményekkel összhangban 2002. január 1-jén kikerültek ennek hatálya alól, mivel a továbbra is hatályban lévő megállapodások időtartama mindenképpen meghaladta az öt évet.
82.
Ezzel szemben amennyiben a kérdést előterjesztő bíróságnak az alapügy valamennyi körülményének vizsgálatát követően azt kellene megállapítania, hogy az alapügy feleinek szándéka arra irányult, hogy visszaélésszerűen alkalmazzák az 1984/83 rendelet 12. cikke (2) bekezdésének rendelkezéseit, a fenti felek nem hivatkozhatnak a két csoportmentességi rendszer egyikére sem.
83.
Amennyiben a kérdést előterjesztő bíróságnak azt kellene megállapítania, hogy az alapügyben szereplő megállapodások nem részesülhetnek csoportmenetességben azon teljes időtartam alatt, amelyre ezeket kötötték, azt kell megvizsgálnia – összhangban az előzőekben kifejtettekkel –, hogy ezek a megállapodások megfelelnek-e a Szerződés 85. cikke (1) bekezdése valamennyi alkalmazási feltételének.
84.
Az előző megállapítások fényében úgy ítélem meg, hogy a 2790/1999 rendelet 5. cikke a) pontját úgy kell értelmezni, hogy megköveteli többek között azt, hogy ahhoz, hogy a vertikális megállapodásokban szereplő versenytilalmi kötelezettségeket öt évet meghaladó időtartamra köthessék, a szerződésben szereplő áruk vagy szolgáltatások szállítója tulajdonosa legyen azoknak a helyiségeknek és annak a földterületnek, ahol a vevő a tevékenységet végzi. Ez a követelmény 2000. június 1-jétől alkalmazandó, illetve amennyiben a 2000. május 31-én hatályban lévő megállapodások teljesítik az 1984/83 rendeletben a mentesüléshez meghatározott feltételeket, nevezetesen a fenti rendelet 12. cikkének (2) bekezdésében szereplő feltételeket, a követelmény 2002. január 1-jétől alkalmazandó. A nemzeti bíróságnak kell megvizsgálnia, hogy e két eset közül melyik áll fenn az alapügyben.
3. A harmadik és a negyedik kérdésről
85.
A harmadik és a negyedik kérdésével a nemzeti bíróság azt kívánja lényegében megtudni, hogy a tüzelőanyagok és az üzemanyagok eladási árára vonatkozó, az alapügyben szereplőhöz hasonló, a kizárólagos beszerzési megállapodás tárgyát képező szerződéses kikötések a Szerződés 85. cikke (1) bekezdésének a) pontja értelmében tiltottak-e, és nem alkalmazható-e ezekre az 1984/83 rendeletben, majd a későbbiekben a 2790/1999 rendeletben szereplő csoportmentesség, azon indok alapján, hogy az ilyen kikötések bármilyen módon korlátozzák a viszonteladónak a fogyasztói ár megállapítására vonatkozó szabadságát.
86.
Fontos emlékeztetni arra, hogy a Szerződés 85. cikke (1) bekezdésének a) pontja tiltja a vállalkozások közötti olyan megállapodásokat, amelyek hatással lehetnek a tagállamok közötti kereskedelemre, és amelyek célja „a[z] […] eladási árak […] közvetlen vagy közvetett rögzítése.”
87.
Amint a Bíróság korábban már kimondta, azon versenykorlátozások között, amelyek az 1984/83 rendeletben előírt csoportmentesség hatálya alá tartozhatnak, nem szerepel az üzemanyagtöltő állomás üzemeltetője számára előírt azon kötelezettség, hogy a szállító által meghatározott eladási áron érékesítse a fogyasztóknak az üzemanyagot. (
28
)
88.
A 2790/1999 rendeletet illetően, annak 4. cikk a) pontja előírja, hogy a csoportmentességet nem lehet alkalmazni azokra a vertikális megállapodásokra, amelyeknek célja, közvetlenül vagy közvetve, önmagukban vagy más, a felek irányítása alatt álló tényezőkkel együtt, a következő: a vevő azon képességének korlátozása, hogy saját eladási árát megállapítsa, nem sértve azt a lehetőséget, hogy a szállító legnagyobb eladási árat állapítson meg vagy eladási árat javasoljon, feltéve hogy azok a felek bármelyike részéről történő nyomásgyakorlás vagy ösztönzés eredményeként nem vezetnek rögzített vagy minimális eladási árhoz.
89.
Következésképpen – amint a Bíróság előtt írásbeli észrevételeket előterjesztő valamennyi fél is rámutatott – akár az 1984/83 rendelet, akár a 2790/1999 rendelet alkalmazásának időszakáról is van szó, nem tartozhat a fenti rendeletek rendelkezéseinek hatálya alá a szállító által előírt, rögzített vagy minimális fogyasztói ár – azaz az olyan ár, amelynél alacsonyabbat az értékesítő nem határozhat meg.
90.
Ezzel szemben az alapeljárásban részt vevő felek azt a kérdést vitatják, hogy az alapügyben szereplő, irányadó szerződéses kikötések tekintetében a Total kötelezi-e közvetlen vagy közvetett módon az üzemeltetőt rögzített fogyasztói árak betartására.
91.
Ennek megállapítása kétségtelenül a kérdést előterjesztő bíróság feladata. Néhány észrevétel azonban megfogalmazható az ügy irataira tekintettel és az előterjesztett kérdésekre adandó hasznos válasz érdekében.
92.
Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból e tekintetben kiderül, hogy a kizárólagossági szerződés értelmében a Total közli az értékesítővel az ajánlott eladási árakat, ezek versenyképességét a környékbeli versenytársak jóhiszeműen megadott árai alapján. Amint a spanyol kormány és a Bizottság joggal megjegyezte, úgy tűnik, hogy a töltőállomás üzemeltetője nem köteles a szállító által előírt rögzített vagy minimális árat alkalmazni, hanem – éppen ellenkezőleg – szabadon alkalmazhat akár az ajánlott áraknál magasabb árakat is, illetve kedvezményeket is biztosíthat az ügyfeleinek, csökkentve ezáltal a saját haszonkulcsát, ily módon élénkítve az értékesítők között a márkák közti versenyt.
93.
Úgy tűnik, hogy ezt a megállapítást nem vonhatja kétségbe a Totalnak az előzetes döntéshozatalra utaló határozatban leírt, díjszabásra vonatkozó második kötelezettségvállalása, amelynek értelmében a szállító kötelezi magát arra, hogy a töltőállomás üzemeltetőjének szállított üzemanyag árát a Barcelonában esetlegesen felépülő egyéb állomásokkal kialkudottaknál kedvezőbb feltételekkel állapítja meg, úgy, hogy ez az ár semmilyen esetben nem lehet magasabb, mint az egyéb, Barcelona területén tevékenységet végző, jelentékeny piaci jelenléttel bíró szállítók által megállapított átlagár. Ez a kikötés ugyanis csak a két gazdasági szereplő, a szerződés felei között létrejött ügyletekben szereplő árra vonatkozik, és nem a fogyasztói árra.
94.
Az írásbeli észrevételeiben és a tárgyaláson a Pedro IV azonban kiemelte azt a körülményt, hogy a kizárólagossági szerződés kikötéseinek megfogalmazása ellenére a Total közvetett módon meghatározta a fogyasztói árakat, ez a gyakorlat ténylegesen rögzített vagy minimális fogyasztói árrá alakította át az ajánlott árat.
95.
Bár igaz, hogy a fogyasztói áraknak a szállító által közvetett eszközökkel történő meghatározása valóban kizárná az 1984/83 és a 2790/1999 rendelet által előírt csoportmentességek alkalmazhatóságát, (
29
) a Pedro IV állításainak pontosságát a nemzeti bíróságnak ellenőriznie kell, amely kérdésre az előzetes döntéshozatalra utaló határozatban nem tért ki.
96.
A fenti megállapítások fényében azt javaslom a Bíróságnak, hogy a harmadik és a negyedik kérdésre azt a választ adja, hogy mind az 1984/83 rendelet, mind pedig a 2790/1999 rendelet alkalmazásának időtartama tekintetében fennáll, hogy rögzített vagy minimális fogyasztói árnak – azaz az olyan árnak, amelynél alacsonyabbat az értékesítő nem határozhat meg – a szállító által közvetlenül vagy közvetve történő kötelező meghatározása nem részesülhet az említett rendeletek által előírt csoportmentességi rendelkezések alkalmazásának a kedvezményében. A nemzeti bíróság feladata, hogy az alapügyben szereplő feleket kötelező szerződéses kikötésekre, valamint az alapügy körülményeire tekintettel megvizsgálja, hogy a szállító közvetett módon rögzített vagy minimális fogyasztói árat meghatározott-e az értékesítő számára.
V – Végkövetkeztetések
97.
Az előzőekben kifejtett indokok alapján úgy ítélem meg, hogy az Audiencia Provincial de Barcelona által feltett kérdésekre a következőképpen kell válaszolni:
„1)
A Szerződés 85. cikke (3) bekezdésének a kizárólagos beszerzési megállapodások bizonyos csoportjaira való alkalmazásáról szóló, 1983. június 22-i 1984/83/EGK bizottsági rendelet 12. cikkének (2) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy az alkalmazásának feltételei között ez a rendelkezés nem követeli meg azt, hogy a szállító tulajdonosa legyen annak a területnek, ahol saját költségére felépíti azt a töltőállomást, amelyet a viszonteladónak bérbe ad, beleértve azt a helyzetet is, amikor a szállító a területén a viszonteladó beleegyezésével alapított ráépítési jognak köszönhetően a töltőállomás tulajdonosa egyben. A nemzeti bíróság feladata azonban annak – az objektív tényelemek alapján történő – vizsgálata, hogy a szóban forgó ügyleteket rendes kereskedelmi ügyletek keretében hajtották-e végre, vagy kizárólag abból a célból, hogy visszaélésszerűen megkerüljék az 1984/83 rendelet 12. cikke (1) bekezdésének c) pontjában szereplő, a töltőállomásokra vonatkozó megállapodások keretében, a kizárólagos beszerzési megállapodásokra elvileg alkalmazandó legfeljebb tízéves időtartamot.
2)
A Szerződés 81. cikke (3) bekezdésének a vertikális megállapodások és összehangolt magatartások csoportjaira történő alkalmazásáról szóló, 1999. december 22-i 2790/1999/EK bizottsági rendeletet 5. cikke a) pontját úgy kell értelmezni, hogy megköveteli többek között azt, hogy ahhoz, hogy a vertikális megállapodásokban szereplő versenytilalmi kötelezettségeket öt évet meghaladó időtartamra köthessék, a szerződésben szereplő áruk vagy szolgáltatások szállítója tulajdonosa legyen azoknak a helyiségeknek és annak a földterületnek, ahol a vevő a tevékenységet végzi. Ez a követelmény 2000. június 1-jétől alkalmazandó, illetve amennyiben a 2000. május 31-én hatályban lévő megállapodások teljesítik az 1984/83 rendeletben a mentesüléshez meghatározott feltételeket, nevezetesen a fenti rendelet 12. cikkének (2) bekezdésében szereplő feltételeket, a követelmény 2002. január 1-jétől alkalmazandó. A nemzeti bíróságnak kell megvizsgálnia, hogy ezen két eset közül melyik áll fenn az alapügyben.
3)
Mind az 1984/83 rendelet, mind pedig a 2790/1999 rendelet alkalmazásának időtartama tekintetében fennáll, hogy rögzített vagy minimális fogyasztói árnak – azaz az olyan árnak, amelynél alacsonyabbat az értékesítő nem határozhat meg – a szállító által közvetlenül vagy közvetve történő kötelező meghatározása nem részesülhet az említett rendeletek által előírt csoportmentességi rendelkezések alkalmazásának a kedvezményében. A nemzeti bíróság feladata, hogy az alapügyben szereplő feleket kötelező szerződéses kikötésekre, valamint az alapügy körülményeire tekintettel megvizsgálja, hogy a szállító közvetett módon rögzített vagy minimális fogyasztói árat meghatározott-e az értékesítő számára.”
(
1
)	Eredeti nyelv: francia.
(
2
)	Ezek közül az első ügyben, a C-217/05. sz. Confederación Española de Empresarios de Estaciones de Servicio ügyben 2006. december 14-én hozott a Bíróság ítéletet (EBHT 2006., I-11987. o.), a második (C-279/06. sz. CEPSA-ügy) jelenleg még folyamatban van a Bíróság előtt, 2008. március 13-án ismertettem az ügyben az indítványomat. Megjegyzem, hogy egy negyedik ügy, a C-506/07. sz. alatt nyilvántartásba vett Lubricarga-ügy is folyamatban van a Bíróság előtt.
(
3
)	Tehát az a kérdés merült fel, hogy ügynöki szerződésnek minősülnek-e, vagy éppen ellenkezőleg, két gazdaságilag független vállalkozás közötti beszerzési szerződésnek.
(
4
)	HL L 173., 5. o.; helyesbítés: HL 1984. L 79., 38. o.
(
5
)	HL L 336., 21. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 1. kötet, 364. o.
(
6
)	HL L 214., 27. o.
(
7
)	Lásd e tekintetben különösen a fent hivatkozott CEPSA-ügyben ismertetett indítványom 32. oldalán található lábjegyzetet.
(
8
)	Lásd a fent hivatkozott Confederación Española de Empresarios de Estaciones de Servicio, ügyben hozott ítélet 16. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot.
(
9
)	Uo. (17. pont és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
10
)	Uo. (26. pont).
(
11
)	Lásd ebben az értelemben a C-109/99. sz. ABBOI-ügyben 2000. szeptember 21-én hozott ítélet (EBHT 2000., I-7247. o.) 42. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot. Az a gondosság, amelyet a nemzeti bíróságoknak az előzetes döntéshozatal iránti kérelmek megfogalmazására kell fordítaniuk, annál is inkább fontos, mivel a nemzeti bíróságok és a Bíróság közötti együttműködés szükségessége Szerződés 81. és 82. cikkében meghatározott versenyszabályok végrehajtásáról szóló, 2002. december 16-i 1/2003/EK tanácsi rendelet (HL 2003. L 1., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 2. kötet, 205. o.) hatálybalépése óta megnőtt.
(
12
)	A fent hivatkozott ABBOI-ügyben hozott ítélet 43. pontja és a Confederación Española de Empresarios de Estaciones de Servicio ügyben hozott ítélet 27. pontja.
(
13
)	Lásd a C-206/99. sz. SONAE-ügyben 2001. június 21-én hozott ítélet (EBHT 2001., I-4679. o.) 45. és 46. pontját.
(
14
)	Lásd a 2790/1999 rendelet 12. és 13. cikkét.
(
15
)	Ilyen megközelítésmódot fogadott el a nemzeti bíróság például a C-230/96. sz. Cabour-ügyben 1998. április 30-án hozott ítélet (EBHT 1998., I-2055. o.) alapjául szolgáló eljárásban. Megjegyzendő, hogy ez a nemzeti bíróság azonban a Szerződés 85. cikke (1) bekezdésének értelmezésére vonatkozó kérdést is feltett a Bíróságnak arra az esetre, ha a gépjárművek beszerzésére vonatkozó kérdéses megállapodás nem részesülhet mentesítésben az ügyben szereplő csoportmentességi rendelet rendelkezései alapján.
(
16
)	Így meg lehetne jegyezni, hogy annak mérlegelése során, hogy egy kizárólagos beszerzési megállapodás célja vagy hatása-e a belső piaci verseny érezhető mértékben történő befolyásolása, és hatással van-e a tagállamok közötti kereskedelemre, fontos figyelembe venni azt a gazdasági és jogi hátteret, amelybe a megállapodás illeszkedik, és amelyben más szerződésekkel együtt halmozott hatást gyakorolhat a versenyre. Ez az oka annak, hogy elemezni kell az ilyen szerződésnek – az ugyanilyen típusú más szerződésekkel összefüggésben – a nemzeti és a más tagállambeli versenytársaknak a referenciapiacon való részvételre, vagy a referenciapiacon a piaci részesedésük növelésére vonatkozó lehetőségeire gyakorolt hatásait (lásd különösen a C-234/89. sz. Delimitis-ügyben 1991. február 28-án hozott ítélet [EBHT 1991., I-935. o.] 13–15. pontját és a C-214/99. sz. Neste-ügyben 2000. december 7-én hozott ítélet [EBHT 2000., I-11121. o.] 25. pontját; lásd továbbá az EFTA Bíróság E-7/01. sz. Hegelstad-ügyben 2002. október 18-án hozott ítéletének [az EFTA Bíróság Határozatainak Tára 2002., 310. o.] 31. pontját).
(
17
)	Ezen adatok kimerítő jellege nélkül a nemzeti bíróság ettől kezdve eredményesen hivatkozhat a fent hivatkozott Neste-ügyben hozott ítélet 26–34. pontjában kifejtett megállapításokra, amely ítélet üzemanyagokra vonatkozó kizárólagos beszerzési megállapodásokra vonatkozott. A Totalnak a spanyol piacon fennálló részesedését illetően ez utóbbi jelzi, hogy az alapügyben szereplő szerződések teljes időtartama alatt soha nem haladta meg a 3%-ot; a Pedro IV és a Bizottság ezzel kapcsolatban megjegyezte, hogy a Total mára megszerezte a CEPSA tőkéjének 48%-át, amely az egyik legnagyobb üzemanyag-beszállító Spanyolországban, amely körülmény miatt nem zárható ki, hogy a két vállalkozás egyetlen gazdasági egységnek tekinthető a Total piaci helyzetének megítélése szempontjából. Sem a Pedro IV, sem a Bizottság nem adja meg azonban a Total által az alapügyben szereplő szerződések időtartama alatt birtokolt részesedés mértékét. Mindenesetre amint a Bizottság a tárgyaláson megjegyezte, nem biztos, hogy a releváns piac nemzeti mértékű, hanem inkább helyi léptékű lehet, tehát csak Barcelona vonzáskörzetére terjed ki.
(
18
)	Lásd az indítvány 64–71. pontját és 97. pontjának 2. alpontját.
(
19
)	Kiemelés tőlem.
(
20
)	Lásd e tekintetben különösen a fent hivatkozott Cabour-ügyben hozott ítélet 30. pontját.
(
21
)	Lásd többek között a C-367/96. sz. Kefalas és társai ügyben 1998. május 12-én hozott ítélet (EBHT 1998., I-2843. o.) 20. pontját; a C-373/97. sz. Diamantis-ügyben 2000. március 23-án hozott ítélet (EBHT 2000., I-1705. o.) 33. pontját; a C-255/02. sz. Halifax és társai ügyben 2006. február 21-én hozott ítélet (EBHT 2006., I-1609. o.) 68. pontját és a C-456/04. sz. Agip Petroli ügyben 2006. április 6-án hozott ítélet (EBHT 2006., I-3395. o.) 19. pontját.
(
22
)	Lásd többek között a fent hivatkozott Halifax és társai ügyben hozott ítélet 69. pontját, valamint az Agip Petroli ügyben hozott ítélet 21. pontját.
(
23
)	Lásd többek között a fent hivatkozott Diamantis ügyben hozott ítélet 34. pontját és az Agip Petroli ügyben hozott ítélet 20. pontját.
(
24
)	A ráépítési jog mint dologi jog más tagállamok jogrendszerében, így a Belga Királyság, az Olasz Köztársaság és a Luxemburgi Nagyhercegség jogrendjében is megtalálható.
(
25
)	HL C 270., 7. o.
(
26
)	A vertikális korlátozásokról szóló iránymutatás (2001. október 13-i bizottsági közlemény, HL C 291., 1. o.) 59. pontja pontosítja, hogy annak a tilalomnak, miszerint a versenytilalmi kötelezettség ugyanolyan hosszú lehet, mint ameddig a vevő a területet vagy telephelyet használja, „az az oka, hogy általában nem várható el a szállítótól, hogy megengedje, hogy hozzájárulása nélkül a tulajdonát képező területről és telephelyről a versenytársa termékeit árulják. Ez a kivétel nem vonatkozik az olyan színlelt tulajdonjogi ügyletekre, amelyeknek a célja az ötéves korlátozás megkerülése.”
(
27
)	Kizártnak tűnik, hogy a 2790/1999 rendelet 5. cikkének a) pontjában szereplő tulajdon fogalma a tagállamok jogától független, közösségi jogi fogalomként volna tekinthető. Tekintettel ugyanis arra, hogy a Szerződés 222. cikke (jelenleg EK 295. cikk) értelmében a Szerződés nem érinti a tulajdon tagállami rendszerét, nem tekinthető úgy, hogy egy közösségi rendelet a tagállamokban létező tulajdon fogalmától eltérő tulajdonfogalmat használjon. Lásd ebben az értelemben a 44/79. sz. Hauer-ügyben 1979. december 13-án hozott ítélet (EBHT 1979., 3727. o.) alapjául szolgáló eljárásban Capotorti főtanácsnok által ismertetett indítvány 7. pontját, miszerint a közösségi jogrend nem vezet be új fogalmat vagy szabályozást a tulajdonjogra vonatkozóan.
(
28
)	A fent hivatkozott Confederación Española de Empresarios de Estaciones de Servicio ügyben hozott ítélet 64. pontja.
(
29
)	Lásd e tekintetben a 2790/1999 rendelet 4. cikkének a) pontját; a vertikális korlátozásokról szóló 2000. október 13-i iránymutatás 47. pontját és a fent hivatkozott CEPSA-ügyben ismertetett indítvány 91. pontját.