62006CC0135
JULIANE KOKOTT
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2007. szeptember 20. (
1
)
C-135/06. P. sz. ügy
Roderich Weißenfels
kontra
Európai Parlament
„Fellebbezés — Díjazás — Eltartott gyermek után járó támogatás — Egyéb forrásból származó, hasonló jellegű támogatás összegéből való levonás — Korlátlan felülvizsgálati jogkör — Pénzügyi természetű jogviták”
I – Bevezetés
1.
A jelen fellebbezési eljárás különösen annak a kérdésnek a megvizsgálására nyújt alkalmat, hogy mikor beszélhetünk az Európai Közösségek tisztviselőinek személyzeti szabályzata (a továbbiakban: személyzeti szabályzat) 67. cikkének (2) bekezdése értelmében „egyéb forrásból származó, azonos jellegű támogatásról”.
2.
Az eljárás alapjául egy közösségi tisztviselő, Roderich Weißenfels úr (a továbbiakban: fellebbező) és az Európai Parlament közötti közszolgálati jogvita szolgál. Elsőfokú keresetével a fellebbező a Parlament olyan határozatai ellen lépett fel, amelyekkel a Parlament a személyzeti szabályzat alapján az eltartott gyermekek után járó, megkétszerezett támogatásból a luxemburgi jog alapján kapott ellátásnak megfelelő összeget vont le.
3.
A fellebbező az Elsőfokú Bíróság 2006. január 25-én hozott ítélete (
2
) (a továbbiakban: megtámadott ítélet) ellen, amellyel keresetét elutasították, fellebbezéssel élt.
II – Jogi háttér
A – Közösségi jog
4.
A személyzeti szabályzat 62. cikke harmadik bekezdésének a jelen ügyben alkalmazandó szövegváltozata előírja, hogy a tisztviselő díjazása magában foglalja többek között a családi támogatásokat.
5.
A személyzeti szabályzat 67. cikke (1) bekezdésének b) pontja értelmében a családi támogatások magukban foglalják többek között az eltartott gyermek után járó támogatást.
6.
A személyzeti szabályzat 67. cikkének (2) és (3) bekezdése ekként rendelkezik:
„(2)   Az e cikkben meghatározott családi támogatásokban részesülő tisztviselők kötelesek az egyéb forrásból származó, hasonló [helyesen: azonos] jellegű támogatásokat bejelenteni; ez utóbbi támogatásokat le kell vonni a VII. melléklet 1., 2. és 3. cikke szerint folyósított támogatásokból.
(3)   Az eltartott gyermek után nyújtott támogatás olyan orvosi igazolások alapján, amelyek szerint az érintett gyermek olyan szellemi vagy testi fogyatékosságban szenved, amely a tisztviselőre súlyos anyagi terhet ró, a kinevezésre jogosult hatóság különleges, indokolással ellátott határozatával megkétszerezhető.”
B – Nemzeti jog
7.
A fogyatékos személyek különleges támogatásának létrehozásáról szóló, 1979. április 16-i luxemburgi törvény (a továbbiakban: 1979. április 16-i luxemburgi törvény) – amelyet az ápolási biztosítás bevezetéséről szóló, 1998. június 19-i törvény hatályon kívül helyezett, azonban ez utóbbi törvény átmeneti rendelkezései alapján a jelen ügyben továbbra is alkalmazandó – ekként rendelkezik:
„1. cikk Minden súlyosan fogyatékos személy, aki a Luxemburgi Nagyhercegség területén rendelkezik lakóhellyel, és már legalább tíz éve ebben az államban tartózkodik, jogosult a jelen törvény szerinti kedvezményekre.
Ez a jog a fogyatékos gyermekeket hároméves koruktól illeti meg […].
[…]
3. cikk Minden súlyosan fogyatékos személy […] jogosult […] különleges ellátásra […].
4. cikk Az ellátást […] fel kell függeszteni […] valamely ugyanolyan jellegű külföldi ellátás összegének erejéig.
5. cikk A támogatás […] mentes az adó- és a társadalombiztosítási járulékfizetési kötelezettség alól […].”
III – A jogvita előzményei és az Elsőfokú Bíróság ítélete
8.
Az Elsőfokú Bíróság a jogvita előzményeit az ítélet 5–16. pontjában a következőképpen mutatja be:
„5
A felperes A 12 (korábban A 4) besorolási fokozatú tisztviselő, aki 1982. április 1-jén lépett a Parlament szolgálatába Luxemburgban.
6
A felperes legidősebb fia 1982. január 31-én született. Kora gyermekkora óta súlyosan fogyatékos.
7
A személyzeti szabályzat 67. cikke (1) bekezdésének b) pontjában előírt, eltartott gyermek után járó támogatást a felperes részére a Parlamentnél való hivatalba lépésétől kezdve nyújtották. 1987. július 31-én a Parlament akként határozott, hogy a személyzeti szabályzat 67. cikke (3) bekezdésének értelmében, 1987. május 1-jétől kezdődő hatállyal megkétszerezi a felperes fia vonatkozásában fizetett, eltartott gyermek után járó támogatást. Az 1997. július 8-i határozattal az eltartott gyermek után járó megkétszerezett támogatást megadták az 1997. július 1-je és 2000. június 30. közötti újabb időszakra.
8
A Fonds national de solidarité luxembourgeois (luxemburgi nemzeti szolidaritási alap) az 1979. április 16-i törvény alapján hozott 1999. április 26-i határozatában úgy határozott, hogy a felperesnek, mint fia törvényes képviselőjének, 1998. december 1-jétől folyósítja a súlyosan fogyatékos személynek járó különleges támogatást.
9
A felperes 1999. október közepén tájékoztatta a Parlamentet a luxemburgi támogatás folyósításáról.
10
A Parlament az 1999. október 22-i határozatával a személyzeti szabályzat 67. cikkének (2) bekezdése alapján az eltartott gyermek után járó, a személyzeti szabályzat szerinti megkétszerezett támogatásnak megfelelő összeget 1998. december 1-jei hatállyal csökkentette a luxemburgi támogatás összegével.
11
A 2000. szeptember 20-i határozattal az eltartott gyermek után járó megkétszerezett támogatást engedélyezték a 2000. július 1-je és 2003. június 30. közötti újabb időszakra. A 2000. szeptember 18-i határozattal az eltartott gyermek után járó, a személyzeti szabályzat szerinti megkétszerezett támogatásnak megfelelő összeget csökkentették a luxemburgi támogatás összegével.
12
A 2003. július 1-jei határozattal az eltartott gyermek után járó megkétszerezett támogatást megadták a 2003. július 1-je és 2006. június 30. közötti újabb időszakra.
13
Eközben a felperes a 2003. június 4-i levelében a következőképpen vitatta a luxemburgi támogatás összege Parlament általi levonásának elvét.
»Ahogyan azt már […] 2003. május 28-án kiemeltem, a fogyatékosság miatti járadékot nem számomra, hanem a fiam számára fizetik […], azonban nekem folyósítják mint törvényes képviselőjének. A személyzeti szabályzat 67. cikke (2) bekezdésének megfelelő levonás a részemre a 67. cikk (3) bekezdése alapján megadott, eltartott gyermek után járó megkétszerezett támogatásból nem jöhet számításba.
Ez a helyzet egyrészt abból adódik, hogy két különböző jogosult személyről (jogalany) van szó, másrészt abból, hogy a járadék önálló ellátásnak és nem ’támogatás[nak]’ minősül.
Végül nincs szó ’azonos jellegű’ [támogatásról], mivel a (3) bekezdés értelmében a támogatás a tisztviselőre nehezedő súlyos anyagi teher enyhítésére szolgál, míg a járadék a fogyatékos személy számára nyújtott ellátásnak minősül.«
14
A 2003. június 26-i határozatában a Parlament mégis alkalmazta a levonást.
15
A 2003. augusztus 13-i levelében a felperes a személyzeti szabályzat 90. cikkének (2) bekezdése alapján panaszt nyújtott be a 2003. június 26-i határozattal szemben. Az említett panaszt a Parlament 2003. november 10-i levelében elutasította.
16
2004. április 28-án a jelen ügyben a keresetlevél nyilvántartásba vételét követően a Parlament a személyzeti szabályzat 67. cikkének (2) bekezdését alkalmazva levonásról szóló határozatot hozott a luxemburgi támogatás aktualizált összege alapján. 2004. június 8-án a felperes panaszt terjesztett elő a 2004. április 28-i határozattal szemben, amelyet a Parlament 2004. szeptember 15-i határozatával elutasított.”
9.
A fellebbező az Elsőfokú Bíróság Hivatalába 2004. február 2-án benyújtott keresetlevelével első fokon keresetet indított. Ebben kérte az alperes 2003. június 26-i határozatának, valamint az erre vonatkozó, 2003. november 10-i, panaszról döntő határozatának megsemmisítését, és kérte, hogy a Parlamentet kötelezzék a díjazásából jogalap nélkül levont teljes – törvényes kamatokkal növelt – összeg megtérítésére.
10.
A fellebbező a válaszában újrafogalmazta második kereseti kérelmét, és az alábbiakat kérte:
„–
Az Elsőfokú Bíróság semmisítse meg az alperes hallgatólagos határozatát, amellyel elutasította a felperes 2003. június 4-i kérelmének megfelelően a tőle a múltban tévesen levont, eltartott gyermek után járó megkétszerezett támogatás felperesnek történő megtérítését, valamint semmisítse meg az alperes erre vonatkozó, panaszról döntő 2003. november 10-i határozatát.
–
Az Elsőfokú Bíróság semmisítse meg az alperes 2004. április 28-án hozott határozatát, amely a fiának […] nyújtott, más forrásból származó, súlyosan fogyatékos személyeknek járó különleges támogatást a személyzeti szabályzat 67. cikkének (2) bekezdése értelmében az […] eltartott gyermek után járó megkétszerezett támogatáshoz »azonos jellegű támogatásnak« minősítette, valamint semmisítse meg az alperes erre vonatkozó, panaszról döntő 2004. szeptember 15-i határozatát.
–
Az Elsőfokú Bíróság kötelezze az alperest a felperes által a díja egy részének, azaz az eltartott gyermek után járó megkétszerezett támogatásnak 1998. december 1-jétől megvalósított téves levonása miatt elszenvedett kár megtérítésére, a törvényes kamatokkal növelten.”
11.
Az Elsőfokú Bíróság a keresetet elutasította. Azon kereseti kérelem tekintetében, amely arra irányult, hogy a Parlamentet kötelezze meghatározott összegek megtérítésére, az Elsőfokú Bíróság elfogadhatatlannak minősítette a keresetet. Az Elsőfokú Bíróság véleménye szerint a meghatározott összegek megtérítésére kötelezésre irányuló kereseti kérelem elfogadhatatlan, mivel az Elsőfokú Bíróságnak a személyzeti szabályzat 91. cikke alapján hozzá benyújtott kereset keretében nem feladata az, hogy a közösségi intézményekhez felszólításokat intézzen. Az EK 233. cikk értelmében valamely jogi aktus megsemmisítése esetén az érintett közösségi intézmény köteles megtenni az ítéletben foglaltak teljesítéséhez szükséges intézkedéseket.
12.
Az ellenkérelemben foglalt, átfogalmazott kereseti kérelem tekintetében, amellyel a felperes kérte, hogy a Parlamentet kötelezzék a felperest ért kár megtérítésére, az Elsőfokú Bíróság kifejtette, hogy az az EK 235. cikk értelmében kártérítési kérelemnek minősül. Mivel azonban a jogvita tárgyát a keresetlevélben kell meghatározni, ezért az a válasz szakaszában nem változtatható meg.
13.
Az Elsőfokú Bíróság úgy tekintette, hogy a felperes megsemmisítési keresete kizárólag a 2003. június 26-i határozat ellen irányul. E kérelmet az Elsőfokú Bíróság elutasította mint megalapozatlant. Az Elsőfokú Bíróság úgy ítélte meg, a Parlament helyesen indult ki abból, hogy a luxemburgi ellátás esetében a személyzeti szabályzat 67. cikkének (2) bekezdése értelmében azonos jellegű támogatásról van szó, amelyet a személyzeti szabályzat alapján az eltartott gyermek után járó megkétszerezett támogatásból le kell vonni.
IV – A fellebbezés
14.
A fellebbező három jogalapra hivatkozik. Az első és második jogalapban egyes kereseti kérelmek figyelmen kívül hagyását, illetve elutasítását kifogásolja, a harmadik jogalapban a személyzeti szabályzat 67. cikke (2) bekezdésének megsértését kifogásolja.
15.
A fellebbező azt kéri, hogy:
„1)
a Bíróság helyezze hatályon kívül az Elsőfokú Bíróság (első tanács) T-33/04. sz., Weissenfels kontra Európai Parlament ügyben a 2006. január 25-én hozott, 2006. január 31-én kézbesített ítéletét;
2)
a Bíróság semmisítse meg az alperes 2003. június 26-i határozatát, amellyel a felperesnek a személyzeti szabályzat 67. cikkének (3) bekezdése alapján nyújtott, az eltartott gyermekek után járó megkétszerezett támogatást a fiának, Frederiknek fizetett, más forrásból származó, a súlyosan fogyatékos személyeknek járó különleges támogatás összegével csökkentette;
3)
a Bíróság semmisítse meg a felperes által 2003. június 4-én benyújtott kérelmet elutasító hallgatólagos határozatot, amely kérelem a múltban tévesen levont, az eltartott gyermek után járó megkétszerezett támogatás visszatérítésére irányult;
4)
a Bíróság semmisítse meg az alperes 2004. április 28-án hozott határozatát, amely a fiának, Frederiknek nyújtott, más forrásból származó, a súlyosan fogyatékos személyeknek járó különleges támogatást a személyzeti szabályzat 67. cikkének (2) bekezdése értelmében a felperesnek megadott, eltartott gyermek után járó megkétszerezett támogatáshoz »azonos jellegű támogatásnak« minősítette;
5)
a Bíróság kötelezze az alperest a felperes által a díjazása egy részének, azaz az eltartott gyermek után járó megkétszerezett támogatásának 1998. december 1-je óta történő téves levonása miatt elszenvedett kár megtérítésére (másodlagosan: a törvényes kamatok erejéig);
6)
a Bíróság kötelezze az alperest az elsőfokú és a másodfokú eljárás költségeinek megfizetésére, beleértve a felperes részéről felmerült szükséges költségeket.”
16.
Az Európai Parlament azt kéri, hogy a Bíróság:
1)
utasítsa el a fellebbezést, mivel a jogalapok részben hatástalanok, illetve elfogadhatatlanok, és mindenesetre megalapozatlanok;
2)
kötelezze a fellebbezőt a fellebbezés költségeinek viselésére.
V – Álláspont
17.
Célszerűnek tűnik a harmadik jogalap vizsgálatával kezdeni. A Bíróság ítélkezési gyakorlata értelmében, még ha valamely ítélet indokolása sérti is a közösségi jogot, de rendelkező része egyéb jogi indokok miatt megalapozottnak bizonyul, a fellebbezést el kell utasítani (
3
). Ezért ha kiderülne, hogy a fellebbező nem jogosult a levonástól mentes családi támogatásra, úgy az első és második jogalap már nem lenne releváns, mivel ebben az esetben mindenesetre a rendelkező rész megalapozottnak bizonyulna.
A – A személyzeti szabályzat 67. cikke (2) bekezdésének értelmezéséről
18.
A harmadik jogalapban a fellebbező azt kifogásolja, hogy az Elsőfokú Bíróság az „egyéb forrásból származó, azonos jellegű támogatások” fogalmának értelmezése során figyelmen kívül hagyta, hogy a 67. cikk (2) bekezdése két szempontból követel meg azonos jellegűséget, nevezetesen mind formai, mind tárgyi szempontból. Ahhoz, hogy „azonos jellegű támogatás” legyen, a más forrásból származó támogatásnak díjazáshoz járuló ellátásnak kellene lennie, mint a tisztviselő családi támogatásának. Ez már a személyzeti szabályzat 67. cikke (2) bekezdésének német nyelvű szövegéből is következik, amely a „Zulage”, azaz „pótlék” kifejezést használja; a luxemburgi ellátás nem díjazáshoz járuló ellátás, erre vonatkozóan egyebekben nem is a „Zulage”, azaz „pótlék” kifejezést használják, hanem ezt sokkal inkább „Sonderbeihilfe”-nek, azaz „különleges támogatás”-nak nevezik. Ezen kívül a fellebbező a Bíróságnak a Bizottság kontra Belgium (
4
) és a Bizottság kontra Németország (
5
) ügyekben hozott ítéletére hivatkozik. Az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítéletben tévesen alkalmazta a jogot azáltal, hogy abból indult ki, a személyzeti szabályzat 67. cikke (2) bekezdésének alkalmazása szempontjából nem releváns, hogy a nemzeti támogatást foglalkoztatási viszonyra való tekintet nélkül, a tagállamban lakóhellyel rendelkező személynek nyújtják.
19.
A fellebbező véleménye szerint a két támogatás tárgyi szempontból sem azonos jellegű, mivel a két támogatás jogosultja nem azonos. A nemzeti ellátás jogosultja nem a tisztviselő, hanem maga a gyermek. A fellebbező szerint nem az ellátás tényleges kedvezményezettje, hanem kizárólag a jogosult a döntő.
20.
Így tehát azt kell vizsgálni, hogy az Elsőfokú Bíróság tévesen értelmezte-e a személyzeti szabályzat 67. cikke (2) bekezdését azáltal, hogy olyan ellátást is e szabály értelmében vett azonos jellegű ellátásnak tekintett, amelyet nem kereső tevékenységgel összefüggésben nyújtanak, mivel a támogatások azonos jellegének vizsgálata során kizárólag a támogatások értelmét és célját tekintette mérvadónak.
1. Az ellátás jövedelemhez kötöttségéről
21.
Az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 52. pontjában megállapítja, a felperes azon érve, amely szerint a két vitás ellátás nem azonos jellegű, mivel a személyzeti szabályzat szerinti támogatás a fellebbező illetményét egészíti ki, míg a nemzeti támogatást a fogyatékos gyermeknek nyújtják, szülei kereső tevékenységétől függetlenül, nem meggyőző. Annak eldöntése szempontjából, hogy a jelen ügyben vitás két támogatás azonos jellegű-e, sokkal inkább a teljesített kifizetés értelme és célja a döntő. Ennek megfelelően itt a súlyosan fogyatékos személy számára szükséges segítségnyújtással és gondozással járó költségek a döntőek.
22.
A megtámadott ítélet szerint tehát a személyzeti szabályzat 67. cikke (2) bekezdésének alkalmazása szempontjából irreleváns, hogy a nemzeti támogatást jövedelemmel összefüggésben, vagy jövedelemtől függetlenül nyújtják. Egyet kell érteni a fellebbezővel abban, hogy ez az eredmény a német változat megfogalmazásából nem adódik. Abban ugyanis „Zulage”-ről, azaz „pótlékról” van szó (
6
). Ezt a fogalmat lehet úgy értelmezni, hogy olyan ellátásról van szó, amely más ellátást egészít ki, azaz a jelen összefüggésben az illetményt, mint ahogy az az ellátás is, amelyből az egyéb forrásból származó ellátást levonják, a tisztviselő illetményéhez járuló pótlékot jelent. A személyzeti szabályzat – legalábbis német változatának – megfogalmazása ezért első ránézésre kifejezetten értelmezhető úgy, hogy egy ellátás csak akkor azonos jellegű, ha az illetményhez járuló „pótlékot” jelent.
23.
Ez a nyelvtani értelmezés azonban nem az egyetlen lehetséges értelmezés. A „pótlék” kifejezés használatát lehet nem specifikus, és továbbá oly módon is értelmezni, hogy olyan támogatásokat is magában foglal, amelyeket nem illetménnyel összefüggésben fizetnek.
24.
Ily módon a teleologikus értelmezés döntő jelentőségre tesz szert. A Parlamenttel egyet kell érteni abban, hogy a személyzeti szabályzat 67. cikke (2) bekezdésében szereplő pótlék fogalmának illetménypótlékként történő értelmezése esetén e rendelkezés számos esetben kiüresedne. A tisztviselők ugyanis általában nem fognak egyéb forrásból származó illetménypótlékkal rendelkezni, legfeljebb akkor, ha mellékfoglalkozást folytatnak. A 67. cikk (2) bekezdése ilyen értelmezés esetén csak a tisztviselő házastársának illetménypótlékára terjedne ki.
25.
Határozottan a támogatás kizárólag illetménypótlékként történő értelmezése ellen szól azonban az az érv, amely szerint ez az értelmezés a tisztviselőkkel szembeni eltérő bánásmódhoz vezetne, a tagállamok családtámogatási rendszereinek véletlenszerű eltéréseitől függően. Attól a tisztviselőtől, akinek házastársa olyan tagállamban foglalkoztatott, amely a fogyatékos gyermek után járó kiegészítő ellátás fizetését illetménypótlékként alakította ki, ezt a kifizetést levonnák a Közösség által nyújtott ellátásból. Egy másik tisztviselőtől, aki fogyatékos gyermeke után olyan tagállamból kap nemzeti támogatást, amely ezt nem illetménypótlékként alakította ki, hanem a lakóhelyre vonatkozó feltétel teljesülésétől teszi függővé, ezt nem vonnák le a Közösség által nyújtott támogatásból, és így kétszeresen kapná a támogatást. A tisztviselők közötti, a nemzeti jog mindenkori kialakításától függő ilyen egyenlőtlen bánásmód nem igazolható.
26.
Ezért meggyőzőbb a személyzeti szabályzat 67. cikke (2) bekezdésének olyan értelmezése – amelyből ítéletében az Elsőfokú Bíróság is kiindult –, amely kerüli a tisztviselők közötti ilyen egyenlőtlen bánásmódot, mivel nem az illetménypótlékkénti formai azonosságot tekinti irányadónak, hanem a tárgy szerinti azonos jelleget, azaz a támogatás értelmét és az azzal követett célt.
27.
A fellebbező előadásával ellentétben a Bíróságnak a Bizottság kontra Belgium (
7
) és a Bizottság kontra Németország (
8
) ügyekben hozott ítélete sem zárja ki ezt az értelmezést. A Bíróság ezekben az ítéletekben ugyan megállapította, hogy „a személyzeti szabályzat 67. cikke (2) bekezdése csak akkor alkalmazandó, ha abban a tagállamban, amelynek joga alapján az olyan gyermek után járó nemzeti támogatásra való jogosultság fennállna, amely gyermek után a személyzeti szabályzat alapján támogatás nyújtható, olyan jogosultsági feltételek érvényesülnek, amelyek a személyzeti szabályzat alapján járó támogatások nyújtásának feltételeivel összehasonlíthatók.” (
9
)
28.
A Bíróság továbbá kifejtette, hogy „azonos jellegű támogatások alatt, amelyeket a személyzeti szabályzat 67. cikke (2) bekezdése alapján a személyzeti szabályzat által biztosított támogatásokból le kell vonni, csak olyan támogatások értendők, amelyeket munkaviszonyban történő munkavégzéssel összefüggésben fizetnek.” (
10
)
29.
Mivel a megtámadott ítélet mind azt a tényt, hogy a nemzeti támogatást nem kereső tevékenységgel összefüggésben, hanem kizárólag lakóhely alapján nyújtják, mind pedig azt a tényt, hogy a tisztviselő felesége nem végez munkaviszony keretében munkát, irrelevánsnak nyilvánította, ezért első ránézésre úgy tűnik, ellentétes a hivatkozott ítéletekkel.
30.
Ha azonban tekintetbe vesszük az összefüggéseket, amelyek között a Bíróság a Bizottság kontra Németország ügyben és a Bizottság kontra Belgium ügyben ítéletet hozott, ezen első benyomással ellentétben mégsem áll fenn ellentmondás. Ezeket az ítéleteket kötelezettségszegés megállapítása iránti eljárásokban hozták, amelyekben a Bizottság olyan nemzeti törvényeket kifogásolt, amelyek úgy rendelkeztek, hogy nem jár támogatás azon gyermek után, amely után az egyik szülő az Európai Közösségektől a gyermek után járó támogatással összehasonlítható támogatásban részesül. A nemzeti jog tehát a személyzeti szabályzat 67. cikke (2) bekezdéséhez hasonló, halmozódást tiltó szabályt tartalmazott. E szabály a fizetési kötelezettséget alapvetően a Közösségre hárította. A nemzeti és a közösségi jog jogrendszer összhatásában hiányzott az elsődlegességet megállapító szabály, azaz olyan rendelkezés, amely azt szabályozta volna, hogy mely rendszernek kell elsődlegesen fizetést teljesíteni. A Bíróságnak tehát arról kellett döntenie, hogy a 67. cikk (2) bekezdése mennyiben zárja ki a halmozódást tiltó nemzeti szabályozást, vagyis a 67. cikk (2) bekezdéséből mennyiben hárulnak kötelezettségek a tagállamokra.
31.
Ezekben az ügyekben tehát nem a személyzeti szabályzat 67. cikke (2) bekezdésének az európai tisztviselő szempontjából való értelmezéséről volt szó, akinek jogosultságát az e rendelkezésben rögzített, halmozódást tiltó szabályozásra hivatkozással csökkentik, hanem arról a kérdésről, hogy a nemzeti vagy a közösségi rendszernek kell elsődlegesen ellátását nyújtania. A Bizottság ezekben az eljárásokban a személyzeti szabályzat 67. cikkének (2) bekezdéséből azt a következtetést vonta le, hogy elsődlegesen a tagállamok kötelesek ellátást nyújtani, azzal a következménnyel, hogy ezt követően a Közösség a halmozódás tilalmára hivatkozhat, és nem kell fizetnie.
32.
Mischo főtanácsnok indítványaiban mindkét ügyre vonatkozóan azt javasolta a Bíróságnak, hogy az elsődlegességet rögzítő szabályozást ne a személyzeti szabályzat 67. cikkének (2) bekezdéséből vezesse le. A személyzeti szabályzat 67. cikkének (2) bekezdése véleménye szerint pusztán halmozódást tiltó szabály. Csak akkor kellene alkalmazandónak lennie, ha nemzeti szabályozás alapján ténylegesen családi támogatások fizetésére kerül sor. Nem következik belőle azonban a tagállamok szociális juttatások nyújtásáról való önálló döntési hatáskörének korlátozása (
11
).
33.
A Bíróság azonban nem követte a főtanácsnok indítványában foglaltakat, hanem ítéleteiben megállapította, hogy a személyzeti szabályzat 67. cikkének (2) bekezdése elsődlegességet rögzítő szabályozást is tartalmaz. A Bíróság megközelítése alapján az elsődlegességet rögzítő e szabályozást kimondja, hogy egy tagállam akkor sérti meg a személyzeti szabályzat 67. cikkének (2) bekezdését, ha arra az esetre, amikor egy európai tisztviselő házastársa munkaviszony keretében munkát végez, a személyzeti szabályzat alapján történő kifizetésekre hivatkozással kizárja a nemzeti jog alapján járó családi támogatásokat (
12
). A Bíróság által ebben az összefüggésben az „azonos jellegű támogatás” meghatározására vonatkozóan tett megállapítások tehát elsődlegességet megállapító rendelkezéskénti funkciójában vonatkoztak a személyzeti szabályzat 67. cikkének (2) bekezdésére.
34.
Az „azonos jellegű támogatás” meghatározása a 67. cikk (2) bekezdése mint elsődlegességet megállapító rendelkezés alkalmazási körében nem feltétlenül vihető át a fogalom-meghatározásra a 67. cikk (2) bekezdésének halmozódást tiltó szabálykénti funkciója keretében. A 67. cikk (2) bekezdése mint halmozódást tiltó szabály keretében sokkal inkább a szabály tárgyi értelmezéséből kell kiindulni. Csak így kerülhető el – mint azt a fentiekben bemutattuk – a tisztviselők közötti egyenlőtlen bánásmód. A 67. cikk (2) bekezdésének Mischo főtanácsnok által javasolt értelmezése, amely e rendelkezést kizárólag halmozódást tiltó szabálynak, és nem egyúttal elsődlegességet megállapító rendelkezésnek is tekinti, elkerülte volna a fogalom értelmezésének ilyen eltérését attól függően, hogy a 67. cikk (2) bekezdésének elsődlegességet megállapító rendelkezéskénti vagy halmozódást tiltó szabálykénti funkciójáról van-e szó.
35.
A személyzeti szabályzat 67. cikkének (2) bekezdése mint halmozódást tiltó szabály alkalmazási körében az ellátás azonos jellegének vizsgálata során így kizárólag a tárgyi szempont az irányadó, azaz hogy az ellátás értelme és célja azonos-e.
2. Az ellátás tárgyi szempontú azonos jellegéről
36.
Az ellátások tárgyi szempontú azonos jellegével összefüggésben a fellebbező azt kifogásolja, a megtámadott ítélet nem veszi tekintetbe, hogy a nemzeti ellátás jogosultja nem a tisztviselő, hanem sokkal inkább maga a gyermek, és az ellátást csak a kiskorú gyermek törvényes képviselőjekénti funkciójában folyósítják a tisztviselőnek.
37.
Az Elsőfokú Bíróság azonban helyesen állapította meg, hogy az ellátás formális besorolása nem lehet döntő. Sokkal inkább azt kell mérvadónak tekinteni, hogy az ellátás végeredményben kinek a javára szolgál. Ez a jelen ügyben az ellátásra való formális jogosultság ellenére nem csak a gyermek, hanem az apa is. Végeredményben ugyanis ezen ellátások a tisztviselő javára szolgálnak, mivel csökkentik a gyermek tartásra való rászorultságát, és így ilyen mértékben az apát mentesítik a tartással járó kiadások alól (
13
). Így a harmadik jogalap e tekintetben is megalapozatlan.
3. Közbenső eredmény
38.
Összefoglalóan meg kell állapítani, hogy az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítéletben helyesen alkalmazta a személyzeti szabályzat 67. cikkének (2) bekezdését, amikor megállapította, hogy a Parlament jogosan vonta le a luxemburgi jog alapján történt kifizetéseket a személyzeti szabályzat szerinti, a gyermek után járó megkétszerezett támogatásból.
39.
Így, mivel még akkor is, ha a fellebbező további jogalapjai megalapozottak lennének, a megtámadott ítélet mindenesetre végeredményben helytálló, ezért a további jogalapok már nem relevánsak. Ezeket azonban az alábbiakban megvizsgáljuk, arra az esetre, ha a Bíróság az előbbiekben vizsgált harmadik jogalap tekintetében eltérő következtetésre jutna.
B – Egyes kereseti kérelmek elutasításáról
40.
Az első jogalapban a fellebbező azt rója fel, hogy az Elsőfokú Bíróság tévesen alkalmazta a jogot azáltal, hogy nem ismerte fel, a felperes összesen három különböző határozatot támadott meg. A második jogalapban a fellebbező azt kifogásolja, hogy a megtámadott ítélet elutasította – mint elfogadhatatlant – a kamatok elvesztéséből eredő kár megtérítése iránti kérelmét.
41.
A Parlament felfogásával ellentétben e jogalapok nem elfogadhatatlanok a fellebbező érdekeinek sérelme hiányában. Mind a kamatok fizetésére irányuló kérelem elutasítása, mind a Parlament további határozatainak megsemmisítésére irányuló kérelmek téves megítélése is hátrányosan befolyásolhatta a fellebbező érdekeit.
1. Az egyes kérelmek téves megítélésére vonatkozó kifogásról
42.
Az első jogalapban a fellebbező azt kifogásolja, az ítélet nem ismeri fel, hogy összesen három önálló határozatot támadott meg, nevezetesen a 2003. június 26-i határozatot, a 2003. június 4-i kérelmet elutasító hallgatólagos határozatot, és a 2004. április 28-i határozatot. Az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítéletben tévesen alkalmazta a jogot azáltal, hogy a felperes megsemmisítési keresetét úgy tekintette, hogy az kizárólag a 2003. június 26-i határozat ellen irányul.
43.
Először is meg kell vizsgálni, hogy e jogalap nem lesz-e már pusztán amiatt eredménytelen, mivel a fellebbező a megjelölt kérelmeket az Elsőfokú Bíróság előtt a tárgyaláson visszavonta. A megtámadott ítélet 31. pontjában az Elsőfokú Bíróság hangsúlyozza, „hogy a fellebbező a tárgyalás során elismerte, hogy a különböző, keresetlevelében, illetve válaszában előadott megsemmisítés iránti kérelmeknek valójában ugyanaz a tárgyuk, azaz a 2003. június 26-i határozat megsemmisítése.” Az Elsőfokú Bíróság e megfogalmazása azonban nem támasztja alá azt a feltételezést, hogy a felperes e kérelmei tekintetében formálisan részben elállt volna keresetétől. A tárgyaláson készült jegyzőkönyvből sem állapítható meg, hogy a felperes keresetétől részben elállt volna. Az első jogalapot tehát az alábbiakban meg kell vizsgálni.
44.
2004. április 28-án, a keresetlevél 2004. február 2-án történt beérkezését követően a Parlament a személyzeti szabályzat 67. cikkének (2) bekezdését alkalmazva új levonásról szóló határozatot hozott a luxemburgi támogatás aktualizált összege alapján.
45.
E határozatot illetően a megtámadott ítélet 31. pontjában megállapítja, hogy e határozat lényegében azonos a 2003. június 26-i határozattal. Pusztán megerősíti a 2003. június 26-i határozatot, és a megsemmisítési keresetet úgy kell tekinteni, hogy az nem ez ellen irányul.
46.
Az Elsőfokú Bíróság e megállapítása nekem nem tűnik helytállónak. A 2004. április 28-i határozattal a Parlament a személyzeti szabályzat 67. cikkének (2) bekezdését alkalmazva a jövőre nézve újból határozott a levonásról a luxemburgi támogatás aktualizált összege alapján. E határozat így önálló sérelmet tartalmaz: e határozat még a 2003. június 26-i határozat megsemmisítése esetén is érvényes maradna a 2004. április 28-ától kezdődő időszakra vonatkozóan. A felperesnek így a 2004. április 28-i határozat megsemmisítése tekintetében is fennáll a keresetindításhoz fűződő érdeke.
47.
E kereseti kérelem egyebekben kivételesen is elfogadható volt, annak ellenére, hogy azt csak a válasz szakaszában terjesztették elő.
48.
A Bíróság ítélkezési gyakorlata értelmében a keresetindítást követően hozott határozat megsemmisítése iránti kérelem elfogadható, ha az a korábbi határozat puszta fenntartását jelenti; ellentétes lenne a gondos igazságszolgáltatással és a pergazdaságosság követelményével, ha a felperest kötelezni akarnánk arra, hogy az új határozat ellen új keresetet indítson (
14
).
49.
Kérdéses, hogy ez az ítélkezési gyakorlat a közszolgálati jogvitákban is érvényesülhet-e, mivel e jogvitákban a panaszeljárás lefolytatása a kereset elfogadhatóságának előfeltétele. A pergazdaságosság elve azonban ilyen esetben is megköveteli, hogy a felperest ne utasítsuk új eljárásra, amennyiben a panaszeljárás lefolytatása nélkülözhető. Ez akkor áll fenn, ha a közigazgatási határozat, amelyre a keresetet kiterjesztik, pusztán módosítja a határozatot, amely ellen már lefolytattak panaszeljárást, vagy annak helyébe lép. Ezenkívül a közigazgatási szerv bírósági eljárásban képviselt álláspontjából megállapíthatónak kell lennie, hogy a panaszeljárás nem járna eredménnyel.
50.
Ezenkívül a fellebbező azt rója fel, a megtámadott ítélet tévesen nem ismeri fel, hogy a felperes 2003. június 4-i kérelmét elutasító hallgatólagos határozat önálló határozatot jelent, amely a megsemmisítési kereset tárgyát képezte.
51.
A megtámadott ítélet erre vonatkozóan a 30. pontban megállapítja, hogy a 2003. június 4-i kérelmet elutasító hallgatólagos határozatnak és a 2003. június 26-i határozatnak azonos volt a tárgya, ezért az ezen első határozat megsemmisítése iránti kérelem lefedi a 2003. június 26-i határozat megsemmisítése iránti kérelmet.
52.
Végeredményben a megtámadott ítélet e minősítése sem meggyőző. A két kérelem tárgya nem azonos. 2003. június 4-i kérelmével a fellebbező ugyanis a múltban alaptalanul visszatartott, az eltartott gyermek után járó megkétszerezett támogatás visszatérítését kérte. Így ez a kérelem túlterjed a 2003. június 26-i határozat megsemmisítésén, amellyel a Parlament a luxemburgi támogatás levonásáról határozott. A luxemburgi támogatás levonásáról ugyanis már korábban, az 1999. október 22-i és a 2000. szeptember 18-i határozattal is határoztak. A 2003. június 4-i, a múltban visszatartott, a gyermek után járó támogatás visszatérítésére irányuló kérelem a 2003. június 26-a előtti időszakra is irányulhat, és így a jogvita önálló tárgyát képezi.
53.
E tekintetben azonban az első jogalap nem indokolná a megtámadott ítélet hatályon kívül helyezését, mivel a 2003. június 4-i kérelmet elutasító hallgatólagos határozatra vonatkozó kereseti kérelem más okból minősült elfogadhatatlannak. Azt ugyanis csak a válasz szakaszában, és így elkésetten nyújtották be.
2. A kártérítési kérelemről
54.
A második jogalapban a fellebbező azt kifogásolja, hogy a kamatok elvesztéséből eredő kár megtérítésére irányuló kérelmét a megtámadott ítélet elkésettként elutasította.
55.
A megtámadott ítélet 26. pontjában megállapítja, hogy a felperes kérelmének, amely a törvényes kamatok erejéig a kamatok elvesztéséből eredő kárának megtérítésére irányult, a válasz szakaszában előterjesztett változata kártérítési kérelmet jelent, amelyet a keresettel kellett volna benyújtani, és amelyet – mivel csak a válasz szakaszában nyújtották be – elkésettként el kell utasítani.
56.
Ez a megállapítás végeredményben nem állja ki a jogi felülvizsgálatot. Az alapokmány 21. cikke szerint ugyan már a keresetlevélnek tartalmaznia kell a kérelmet, új kereseti kérelmeket később főszabály szerint nem lehet előterjeszteni. A visszatérítendő, a gyermek után járó megkétszerezett támogatás utáni kamatok megfizetése iránti követelés azonban értelmezés útján már a keresetlevélből megállapítható, és így azt kellő időben terjesztették elő. A felperes ugyanis már a keresetlevélben kérte, hogy az alperest kötelezzék a díjazásából jogalap nélkül levont teljes – törvényes kamatokkal növelt – összeg megtérítésére. A felperes e kérelmében ugyan a kamatok fizetését nem kifejezetten kártérítésként kérte. Ez azonban nem lehet döntő. A válasz szakaszában előterjesztett kérelmet így nem új kérelemként kell értékelni, hanem pusztán a már a keresetlevélben kellően határozottan megfogalmazott, csupán nem kifejezetten kártérítési kérelemként megjelölt eredeti kereseti kérelem pontosításaként. A válasz szakaszában benyújtott kérelem így nem terjed túl az eredeti kérelmen, hanem attól sokkal inkább elmarad, mivel nem tartja fenn a Parlament kötelezését a meg nem fizetett, gyermek után járó támogatás megtérítésére.
57.
E kereseti kérelem egyebekben is elfogadható. Az Elsőfokú Bíróság helyesen indult ki abból, hogy a közösségi bíróságoknak alapvetően nem feladata az, hogy a közösségi intézményekhez felszólításokat intézzenek; az EK 233. cikk értelmében valamely jogi aktus megsemmisítése esetén az érintett intézmény köteles megtenni az ítéletben foglaltak teljesítéséhez szükséges intézkedéseket.
58.
A személyzeti szabályzat 91. cikke azonban úgy rendelkezik, hogy a közszolgálati jogban a Bíróság a pénzügyi természetű jogviták terén teljes körű mérlegelési [helyesen: felülvizsgálati] jogkörrel rendelkezik.
59.
A kérdést, hogy közszolgálati jogvita keretében mennyiben elfogadhatók az intézményeket a visszatartott ellátások, mint például családi támogatások vagy napidíj megfizetésére kötelező határozatra irányuló kereseti kérelmek, az Elsőfokú Bíróság eltérően válaszolja meg (
15
).
60.
A Parlament azt az álláspontot képviseli, hogy a pénzügyi természetű jogvita fogalmát szűken kell értelmezni, és az csak a kártérítési keresetekre terjed ki. A gyermek után járó megkétszerezett támogatásra vonatkozó jelen jogvita nem tartozik ide, mivel a Bíróságnak, abban az esetben, ha helyt adna a kérelemnek – a kártérítési keresetektől eltérően –, nem maradna mérlegelési lehetősége a Parlament által fizetendő megtérítés összege tekintetében, hanem ez közvetlenül a törvényből következne.
61.
Mindenesetre, ami a gyermek után járó elmaradt támogatás után fizetendő kamatot illeti, a jelen ügyben kártérítési igényről, és így – még a Parlament szűk értelmezése szerint is – pénzügyi természetű jogvitáról van szó. Ahhoz, hogy az Elsőfokú Bíróság erről az igényről dönteni tudjon, hatáskörrel kell azonban rendelkeznie arra is, hogy legalább implicit módon tisztázza azt az előkérdést, hogy a Parlament visszafizetési kötelezettsége egyáltalán fennáll-e, és különösen azt is, hogy mely időszakokra kell utólagosan nyújtani a gyermek után járó megkétszerezett támogatást.
62.
A válasz szakaszában benyújtott kérelem, amely a Parlamentnek a kamatok elvesztéséből eredő kár megtérítésére kötelezésére irányult, következésképpen elfogadható volt.
C – Közbenső eredmény
63.
Mint azt a fentiekben kifejtettük, a fellebbező az első és a második jogalap tekintetében legalább részben sikeres lenne. A harmadik jogalapra vonatkozóan itt képviselt felfogás alapján azonban végeredményben a Parlament jogosan vonta le a gyermek után járó megkétszerezett támogatásból a luxemburgi jog alapján járó kifizetéseket. Így tehát az ítélet végeredményben helyesnek bizonyul. Következésképpen a fellebbezést összességében el kell utasítani.
VI – A költségekről
64.
Az eljárási szabályzat 69. cikke 2. §-ának első bekezdése értelmében – mely ugyanezen szabályzat 118. cikke alapján a fellebbezési eljárásban is irányadó – a pervesztes felet, ha a pernyertes fél ezt kérte, kötelezni kell a költségek viselésére. Azonban az eljárási szabályzat 70. cikke értelmében a Közösségek és azok alkalmazottai közötti jogvitákban az intézmények maguk viselik saját költségeiket. Ugyanakkor az említett szabályzat 122. cikkének második bekezdése értelmében e szabályzat 70. cikke nem alkalmazható, ha – mint a jelen ügyben – valamely intézmény tisztviselője vagy alkalmazottja terjeszt elő fellebbezést.
65.
Az eljárási szabályzat 122. cikkének második bekezdése alapján a Bíróság – a szabályzat 69. cikkének 2. §-ától eltérve – valamely intézmény tisztviselője vagy egyéb alkalmazottja által előterjesztett fellebbezés esetén – amennyiben a méltányosság azt megköveteli – elrendelheti a költségeknek a felek közötti megosztását. A jelen ügyben azonban nem állapíthatók meg olyan szempontok, amelyek ilyen méltányossági döntés mellett szólnának.
66.
A jelen ügyben tehát az eljárási szabályzat 69. cikke 2. §-ának szabályozása marad alkalmazandó. A fellebbezőt, mivel a fellebbezésével pervesztes lett, a Parlament kérelmének megfelelően kötelezni kell a fellebbezési eljárás költségeinek viselésére.
VII – Végkövetkeztetések
67.
Következésképpen azt javasolom, hogy a Bíróság:
1)
utasítsa el a fellebbezést;
2)
kötelezze a fellebbezőt a fellebbezés költségeinek viselésére.
(
1
)	Eredeti nyelv: német.
(
2
)	A T-33/04. sz., Weißenfels kontra Parlament ügyben 2006. január 25-én hozott ítélet (EBHT-KSZ 2006., I-A-2-1., II-A-2-1. o.).
(
3
)	Lásd a Bíróság C-30/91. P. sz., Lestelle kontra Bizottság ügyben 1992. június 9-én hozott ítéletének (EBHT 1992., I-3755. o.) 28. pontját és a C-396/03. P. sz., Killinger kontra Németország és társai ügyben 2005. június 3-án hozott végzésének (EBHT 2005., I-4967. o.) 12. pontját.
(
4
)	A 186/85. sz., Bizottság kontra Belgium ügyben 1987. május 7-én hozott ítélet (EBHT 1987., 2029. o.).
(
5
)	A 189/85. sz., Bizottság kontra Németország ügyben 1987. május 7-én hozott ítélet (EBHT 1987., 2061. o.) 12. pontja.
(
6
)	Az angol változat az „allowance” fogalmát használja. A francia változatban az „allocation” kifejezés szerepel; a luxemburgi ellátást is az „allocation” fogalmával jelöli.
(
7
)	A 4. lábjegyzetben hivatkozott, Bizottság kontra Belgium ügyben hozott ítélet.
(
8
)	Az 5. lábjegyzetben hivatkozott, Bizottság kontra Németország ügyben hozott ítélet.
(
9
)	A 4. lábjegyzetben hivatkozott, Bizottság kontra Belgium ügyben hozott ítélet 30. pontja.
(
10
)	A 4. lábjegyzetben hivatkozott, Bizottság kontra Belgium ügyben hozott ítélet 33. pontja.
(
11
)	Mischo főtanácsnok 189/85. sz., Bizottság kontra Németország ügyre vonatkozó, 1987. január 29-én előterjesztett indítványa (EBHT 1987., 2061. o.) az I. pont alatt.
(
12
)	Az 5. lábjegyzetben hivatkozott, Bizottság kontra Németország ügyben hozott ítélet 30. pontja és a 4. lábjegyzetben hivatkozott, Bizottság kontra Belgium ügyben hozott ítélet 35. pontja.
(
13
)	Lásd ehhez, ugyan más összefüggésben, a C-286/03. sz. Hosse-ügyre vonatkozóan 2005. október 20-án előterjesztett indítványom (EBHT 2006., I-1771. o.) 97. pontját.
(
14
)	A 351/85. és 360/85. sz., Fabrique de fer de Charleroi kontra Bizottság egyesített ügyekben 1987. szeptember 29-én hozott ítélet (EBHT 1987., 3639. o.) 11. pontja.
(
15
)	Lásd az ilyen kérelem elfogadhatóságához többek között az Elsőfokú Bíróság T-10/90. és T-31/90. sz., Boessen kontra EGSZB egyesített ügyekben 1991. december 3-án hozott ítéletét (EBHT 1991., II-1365. o., iskoláztatási támogatás megfizetésére kötelezés), a T-15/93. sz., Vienne kontra Parlament ügyben 1993. november 30-án hozott ítéletét (EBHT 1993., II-1327. o., napidíj megfizetésére kötelezés), a T-134/99. sz., Skrzypek kontra Bizottság ügyben 2000. július 11-én hozott ítéletét (EBHT-KSZ 2000., I-A-139. és II-633. o., családi támogatás és árvasági nyugdíj megfizetésére kötelezés). Az ilyen kérelem elfogadhatósága mellett szól a Bíróság C-449/99 P. sz., EBB kontra Hautem ügyben 2001. október 2-án hozott ítéletének (EBHT 2001., I-6733. o.) 26. pontja, valamint 90. és azt követő pontjai is.