62021CO0341
A BÍRÓSÁG VÉGZÉSE (nyolcadik tanács)
2022. december 22. (
*1
)
„Fellebbezés – A Bíróság eljárási szabályzatának 182. cikke – Közszolgálat – Nyugdíj – Az Európai Unió tisztviselőinek személyzeti szabályzata – A VIII. melléklet 20. cikke – Túlélő hozzátartozói nyugdíj nyújtása – Öregségi nyugdíjra jogosult korábbi tisztviselő túlélő házastársa – E tisztviselő szolgálati jogviszonyának megszűnését követően kötött házasság – A tisztviselő halálának időpontjában legalább öt éve fennálló házasságra vonatkozó feltétel – A VIII. melléklet 18. cikke – A tisztviselő szolgálati jogviszonyának megszűnését megelőzően kötött házasság – Csupán egyéves minimális házassági időtartamot előíró feltétel – A VIII. melléklet 20. cikkére vonatkozó jogellenességi kifogás – Az Európai Unió Alapjogi Chartája – 20. cikk – Az egyenlő bánásmód elve – A 21. cikk (1) bekezdése – Az életkoron alapuló hátrányos megkülönböztetés tilalma – Az 52. cikk (1) bekezdése – Önkényes vagy az európai uniós jogalkotó által követett célkitűzésre tekintettel nyilvánvalóan nem megfelelő különbségtétel hiánya”
A C‑341/21. P. és C‑357/21. P. sz. egyesített ügyekben,
az Európai Bizottság (képviselik: T. S. Bohr és B. Mongin, meghatalmazotti minőségben)
fellebbezőnek a C‑341/21. P. sz. ügyben
az Európai Unió Bírósága alapokmányának 56. cikke alapján 2021. június 2‑án benyújtott fellebbezése tárgyában,
a többi fél az eljárásban:
KM (képviseli: M. Müller‑Trawinski Rechtsanwalt)
felperes az elsőfokú eljárásban,
az Európai Parlament (képviseli: J. Van Pottelberge, meghatalmazotti minőségben),
az Európai Unió Tanácsa (képviselik: M. Alver és M. Bauer, meghatalmazotti minőségben)
beavatkozó felek az elsőfokú eljárásban,
valamint
az Európai Unió Tanácsa (képviselik: M. Alver és M. Bauer, meghatalmazotti minőségben)
fellebbezőnek a C‑357/21. P. sz. ügyben
az Európai Unió Bírósága alapokmányának 56. cikke alapján 2021. június 7‑én benyújtott fellebbezése tárgyában,
a többi fél az eljárásban:
KM (képviseli: M. Müller‑Trawinski Rechtsanwalt)
felperes az elsőfokú eljárásban,
az Európai Bizottság (képviselik: T. S. Bohr és B. Mongin, meghatalmazotti minőségben)
alperes az elsőfokú eljárásban,
az Európai Parlament (képviseli: J. Van Pottelberge, meghatalmazotti minőségben),
beavatkozó fél az elsőfokú eljárásban,
A BÍRÓSÁG (nyolcadik tanács),
tagjai: M. Safjan tanácselnök (előadó), N. Piçarra és N. Jääskinen bírák,
főtanácsnok: A. Rantos,
hivatalvezető: A. Calot Escobar,
tekintettel a felek és a főtanácsnok meghallgatását követően hozott határozatra, miszerint a Bíróság az eljárási szabályzata 182. cikke alapján, indokolt végzéssel határoz,
meghozta a következő
Végzést
1
Fellebbezéseikben az Európai Bizottság (C‑341/21. P. sz. ügy) és az Európai Unió Tanácsa (C‑357/21. P. sz. ügy) az Európai Unió Törvényszéke 2021. március 24‑iKM kontra Bizottság ítéletének (T‑374/20, nem tették közzé, a továbbiakban: megtámadott ítélet, EU:T:2021:162) hatályon kívül helyezését kérik, amellyel a Törvényszék megsemmisítette a KM‑nek túlélő hozzátartozói nyugdíj biztosítása iránti kérelmet elutasító 2019. október 7‑i bizottsági határozatot (a továbbiakban: vitatott határozat).
Jogi háttér
2
Az Európai Unió tisztviselői személyzeti szabályzatának (a továbbiakban: személyzeti szabályzat) 1d. cikke a következőképpen szól:
„(1)   E személyzeti szabályzat alkalmazásában tilos bármilyen, nemen, fajon, bőrszínen, etnikai vagy társadalmi származáson, genetikai tulajdonságokon, nyelven, valláson vagy meggyőződésen, politikai vagy más nézeteken, nemzeti kisebbséghez tartozáson, tulajdonon, születésen, fogyatékosságon, koron vagy szexuális irányultságon alapuló megkülönböztetés [helyesen: hátrányos megkülönböztetés].
E személyzeti szabályzat alkalmazásában a nem házassági társkapcsolatokat házasságként kell kezelni, feltéve, hogy a VII. melléklet 1. cikke (2) bekezdésének c) pontjában felsorolt valamennyi feltétel teljesül.
(2)   Annak érdekében, hogy a munkavégzés során a férfiak és a nők közötti teljes egyenlőséget a gyakorlatban is biztosítsák, ami e személyzeti szabályzat valamennyi aspektusának végrehajtása során figyelembe veendő, lényegi elem, az egyenlő bánásmód elve nem akadályozhatja azt, hogy az Európai Unió intézményei sajátos előnyöket biztosító intézkedéseket tartsanak fenn vagy fogadjanak el az alulreprezentált nem szakmai tevékenységének megkönnyítése érdekében, vagy abból a célból, hogy kiküszöböljék, illetve kompenzálják a szakmai előmenetelben megmutatkozó hátrányokat.
[…]
(5)   Ha az e személyzeti szabályzat hatálya alá tartozó személyek – akik úgy vélik, hogy velük helytelenül bántak, mivel az egyenlő elbánás fent említett elvét nem alkalmazták rájuk – olyan tényeket állítanak, amelyek alapján feltételezhető, hogy közvetlen vagy közvetett megkülönböztetésnek voltak kitéve, az intézményt terheli annak bizonyítása, hogy az egyenlő elbánás elve nem sérült. Ezt a rendelkezést a fegyelmi eljárásokra nem kell alkalmazni.
(6)   Tiszteletben tartva a megkülönböztetésmentesség [helyesen: hátrányos megkülönböztetés tilalmának] elvét és az arányosság elvét, ezek alkalmazásának bármely korlátozását tárgyilagos és észszerű okokkal kell indokolni, és azoknak a személyzeti politika keretében az általános érdekekbe tartozó jogos célkitűzéseket kell szolgálnia [helyesen: szolgálniuk]. Az ilyen célkitűzések indokolhatják különösen egy kötelező nyugdíjkorhatár és az öregségi nyugdíjhoz szükséges minimumkorhatár megállapítását.”
3
A személyzeti szabályzat 35. cikke kimondja:
„A tisztviselőket az alábbi hivatali státuszok egyikébe kell kinevezni:
a)
aktív foglalkoztatás;
b)
kirendelés;
c)
személyes okokkal indokolt szabadság;
d)
nem aktív státusz;
e)
szabadság katonai szolgálat miatt;
f)
szülői szabadság vagy családi okokkal indokolt szabadság;
g)
a szolgálat érdekében történő szabadságra küldés.”
4
A személyzeti szabályzat 47. cikke a következőket írja elő:
„A szolgálati jogviszony megszűnik:
a)
lemondás;
b)
kötelező lemondás;
c)
a szolgálat érdekében történő nyugdíjazás;
d)
alkalmatlanság miatti elbocsátás;
e)
a beosztásból való eltávolítás;
f)
nyugdíjazás; vagy
g)
halál következtében.”
5
A személyzeti szabályzat 52. cikkének első és második bekezdése kimondja:
„Az 50. cikk rendelkezéseinek sérelme nélkül a tisztviselőt nyugdíjazni kell:
a)
vagy automatikusan, azon hónap utolsó napján, amelyben 66. életévét betölti, vagy
b)
saját kérésére azon hónap utolsó napján, amelyre vonatkozóan a kérelmet benyújtotta, ha az érintett a VIII. melléklet 9. cikkének megfelelően eleget tesz az azonnali nyugdíjfizetés követelményeinek, és elérte a nyugdíjkorhatárt, vagy életkora 58 év és a nyugdíjkorhatár közé esik. A 48. cikk második bekezdésének második mondatát analógia útján kell alkalmazni.
A tisztviselő azonban saját kérésére, és amennyiben azt a kinevezésre jogosult hatóság a szolgálat érdekében indokoltnak találja, 67 éves koráig, vagy kivételes esetben 70 éves koráig tovább dolgozhat, amely esetben automatikusan nyugdíjazni kell azon hónap utolsó napján, amelyben az említett kort betölti.”
6
A személyzeti szabályzat VII. melléklete 1. cikke (2) bekezdésének c) pontja előírja:
„Háztartási támogatásra jogosult:
[…]
c)
az a tisztviselő, aki tartós társkapcsolatnak minősülő nem házassági viszonyban él [helyesen: aki tartós élettársként van bejegyezve], feltéve, hogy:
i.
a pár egy tagállam vagy egy tagállam hatáskörrel rendelkező hatósága által elismert jogi okmányokat mutat be, amelyek igazolják élettársi státuszukat [helyesen: hivatalos okiratot mutat be, amely igazolja élettársi jogállásukat];
ii.
egyik fél sem áll házassági jogviszonyban vagy másik nem házassági társkapcsolatban [helyesen: vagy más élettársi kapcsolatban];
iii.
a felek nem állnak a következő rokonsági viszonyok valamelyikében: szülő, gyermek, nagyszülő, unoka, testvér, nagynéni, nagybácsi, unokahúg, unokaöcs, vő, meny;
iv.
a pár egy tagállamban nem léphet legális házasságra [helyesen: törvényes házasságra]; e pont alkalmazásában akkor tekinthető úgy, hogy egy pár legális házasságra [helyesen: törvényes házasságra] léphet, ha a pár tagjai eleget tesznek egy ilyen párok házasságkötését engedélyező tagállam jogszabályaiban megállapított feltételek mindegyikének;
[…]”
7
A személyzeti szabályzat „Nyugdíjrendszer” című VIII. mellékletében szerepel többek között a „Túlélő hozzátartozói nyugdíj” című 4. fejezet, amely e melléklet 17–29. cikkét foglalja magában. A 17. cikk a következőképpen rendelkezik:
„A személyzeti szabályzat 35. cikkében meghatározott hivatali státuszok valamelyikét betöltő elhalálozott tisztviselő túlélő házastárs, feltéve hogy a tisztviselő halála időpontjában legalább egy éve már túlélő hozzátartozói nyugdíjra, az 1. cikk (1) bekezdésének és 22. cikknek a rendelkezéseire is figyelemmel, özvegyi nyugdíjra jogosult, amely 60%‑a azon öregségi nyugdíjnak, amely a tisztviselőt – szolgálati idejének tartamától vagy a korától függetlenül – akkor illette volna meg, ha a halála időpontjában erre a nyugdíjra jogosult lett volna.
A házasság időtartamát nem kell figyelembe venni, ha a házasságból vagy az alkalmazott korábbi házasságából egy vagy több gyermek született, feltéve, hogy a gyermekeket a túlélő házastárs tartja vagy tartotta el, vagy ha az alkalmazott halála a feladatainak ellátása során keletkezett testi fogyatékosság vagy betegség, illetve baleset miatt következett be.”
8
A személyzeti szabályzat VIII. mellékletének 18. cikke értelmében:
„Amennyiben egy volt tisztviselőnek öregségi nyugdíjat folyósítottak, túlélő házastársa – feltéve, hogy a tisztviselőnek valamely intézmény szolgálatából történő kilépése időpontjában már házasok voltak, és a házasság legalább egy éve fennállt, továbbá a 22. cikk rendelkezéseire is figyelemmel – túlélő hozzátartozói nyugdíjra jogosult, amely a tisztviselő számára a halála időpontjában folyósított öregségi nyugdíj 60%‑a. A túlélő hozzátartozói nyugdíj minimuma az utolsó alapilletmény 35%‑a; a túlélő hozzátartozói nyugdíj összege azonban semmilyen esetben sem haladhatja meg a házastárs számára a halál időpontjában folyósított öregségi nyugdíj összegét.
A házasság időtartamát nem kell figyelembe venni, ha a tisztviselő által a szolgálati jogviszonyának megszűnése előtt kötött házasságból egy vagy több gyermek született, feltéve, hogy a gyermekeket a túlélő házastárs tartja vagy tartotta el.”
9
A személyzeti szabályzat VIII. mellékletének 19. cikke előírja:
„Amennyiben a volt tisztviselő részére rokkantsági támogatást folyósítottak, túlélő házastársa – az e melléklet 22. cikkének rendelkezéseire is figyelemmel, és feltéve, hogy akkor, amikor a tisztviselő a támogatásra jogosulttá vált, már házastársak voltak – a házastárs számára a halál időpontjában folyósított rokkantsági támogatás 60%‑ának megfelelő összegű túlélő hozzátartozói nyugdíjra jogosult.
A túlélő hozzátartozói nyugdíj minimuma az utolsó alapilletmény 35%‑a; a túlélő hozzátartozói nyugdíj összege azonban semmilyen esetben sem haladhatja meg a házastárs számára a halál időpontjában folyósított rokkantsági nyugdíj összegét.”
10
A személyzeti szabályzat VIII. mellékletének 20. cikke kimondja:
„A 17a., 18., 18a. és 19. cikk alkalmazásában a házasság időtartamát nem kell figyelembe venni, ha a házasság, még ha azt a tisztviselő szolgálati jogviszonyának megszűnése után kötötték is, legalább öt évig tartott.”
11
A személyzeti szabályzat VIII. mellékletének 27. cikke értelmében:
„A tisztviselő vagy volt tisztviselő elvált házastársa e fejezet előírásai szerinti túlélő hozzátartozói nyugdíjra jogosult, feltéve, hogy bizonyítani tudja, hogy volt házastársa halálának időpontjában a házastársa részéről – bírósági határozat vagy a volt házastárssal létrejött, hivatalosan bejegyzett és jogerős egyezség alapján – őt megillető tartásra volt jogosult.
A túlélő hozzátartozói nyugdíj azonban nem haladhatja meg a volt házastárs halálakor fizetett tartásnak a személyzeti szabályzat 82. cikkében megállapított eljárással összhangban kiigazított összegét.
Az elvált házastárs jogosultsága megszűnik, ha a volt házastárs halálát megelőzően ismételten házasságot köt. Ha volt házastársa halálát követően köt ismételten házasságot, a 26. cikk rendelkezéseit kell alkalmazni.”
A jogvita előzményei és a vitatott határozat
12
2004‑ben a felperes, KM egy uniós intézmény tisztviselőjével közjegyzői okiratba foglalt élettársi szerződést kötött Németországban, amelyet azt követően Brüsszelben (Belgium) törvényes együttélésről szóló nyilatkozatként jegyeztek be. 2016‑ban e tisztviselőt nyugdíjazták.
13
2017‑ben az említett tisztviselő és KM házasságot kötöttek. Ugyanezen tisztviselő a házasság megkötésének időpontját követő kevesebb mint öt évvel hunyt el.
14
KM uniós tisztviselő túlélő házastársaként a személyzeti szabályzat VIII. mellékletének 4. fejezete alapján túlélő hozzátartozói nyugdíj iránti kérelmet nyújtott be.
15
A vitatott határozatban a Bizottság „Személyi Juttatásokat Kezelő és Kifizető” Hivatala (PMO) elutasította KM kérelmét, azzal az indokkal, hogy az nem felel meg a személyzeti szabályzat VIII. mellékletének 20. cikkében a túlélő hozzátartozói nyugdíjra való jogosultsághoz előírt feltételeknek, mivel az elhunyt tisztviselővel annak szolgálati jogviszonyának megszűnését követően kötött házasságuk kevesebb mint öt évig tartott.
16
A KM által e határozattal szemben benyújtott panaszt elutasították.
Az első fokon benyújtott keresetek és a megtámadott ítélet
17
A Törvényszék Hivatalához 2020. június 15‑én benyújtott keresetlevelével KM keresetet indított az őt érintő vitatott határozat megsemmisítése iránt.
18
Az Európai Parlament és a Tanács számára engedélyezték, hogy a Bizottság kérelmeinek támogatása végett beavatkozzanak.
19
Keresetének alátámasztására KM többek között lényegében a személyzeti szabályzat VIII. melléklete 20. cikkének különösen az egyenlő bánásmód elve és az életkoron alapuló hátrányos megkülönböztetés tilalmának elve miatti jogellenességére vonatkozó jogalapra hivatkozott.
20
E jogalapról határozva a Törvényszék kimondta, hogy a túlélő hozzátartozói nyugdíj megállapításához a személyzeti szabályzat VIII. melléklete 18. cikkének hatálya alá tartozó helyzet, vagyis a korábbi uniós tisztviselő azon túlélő házastársának helyzete, akivel e tisztviselő szolgálati jogviszonyának megszűnése előtt kötött házasságot, összehasonlítható az e melléklet 20. cikkének hatálya alá tartozó helyzettel, vagyis az e jogviszony megszűnését követően házasságot kötő korábbi tisztviselő túlélő házastársának helyzetével. A Törvényszék ezt követően megállapította, hogy a házasság megkötésének időpontjától függően eltérő bánásmód áll fenn összehasonlítható helyzetek között, mivel a túlélő hozzátartozói nyugdíjat azzal a feltétellel biztosítják a túlélő házastársnak, hogy a házasság a személyzeti szabályzat VIII. mellékletének 18. cikke alapján legalább egy évig, míg e melléklet 20. cikke keretében legalább öt évig állt fenn. A Törvényszék hozzátette, hogy az ilyen eltérő bánásmód hátrányos helyzetbe hozza a korábbi tisztviselő azon túlélő házastársát, aki e tisztviselő szolgálati jogviszonyának megszűnését követően kötött házasságot, a korábbi tisztviselő olyan túlélő házastársához képest, aki e jogviszony megszűnését megelőzően kötött házasságot. A Törvényszék megállapította az összehasonlítható helyzeteknek közvetetten a korábbi tisztviselőnek a házasságkötés időpontjában betöltött életkorán alapuló eltérő kezelését is.
21
A Törvényszék, miután rámutatott arra, hogy a személyzeti szabályzat VIII. mellékletének 20. cikkével létrehozott eltérő bánásmódot az Európai Unió Alapjogi Chartája (a továbbiakban: Charta) 52. cikkének (1) bekezdése értelmében vett törvény írja elő, megvizsgálta, hogy a megállapított eltérő bánásmód igazolható‑e valamely közérdekű céllal, és hogy az – különösen a megtámadott ítélet 42. pontjában hivatkozott ítélkezési gyakorlat – arányos‑e az elérni kívánt célkitűzéssel.
22
E tekintetben, ami a csalás megelőzésére irányuló közérdekű célt illeti, a Törvényszék – elismerve, hogy az a feltétel, amely szerint a házasságnak meg kell felelnie a túlélő hozzátartozói nyugdíjra való jogosultság minimális időtartamára vonatkozó feltételnek – lehetővé teszi annak biztosítását, hogy e házasság ne kizárólag az olyan, közös életre vonatkozó tervtől idegen megfontolásokon alapuljon, mint például a tisztán pénzügyi vagy a tartózkodási jog megszerzéséhez kapcsolódó megfontolások, észszerűtlennek minősítette, hogy a személyzeti szabályzat VIII. mellékletének 20. cikkében előírt, legalább ötéves időtartamú házasságra vonatkozó feltétel, amely ötszöröse a személyzeti szabályzat VIII. mellékletének 18. cikkében előírt feltételnek, és amely a felhozott objektív bizonyítékoktól függetlenül nem tartalmaz olyan kivételt, amely lehetővé tenné a csalás hiányának megállapítását, szükséges lehet a csalás elleni küzdelem céljának megvalósításához.
23
A Törvényszék megállapította, hogy a személyzeti szabályzat VIII. mellékletének 20. cikke sérti az egyenlő bánásmód elvét, valamint az életkoron alapuló hátrányos megkülönböztetés tilalmát. E körülmények között a Törvényszék helyt adott a KM által felhozott jogellenességi kifogásnak és megsemmisítette a vitatott határozatot.
A fellebbezési eljárás feleinek kérelmei és a Bíróság előtti eljárás
24
A C‑341/21. P. sz. ügyben benyújtott fellebbezésében a Bizottság azt kéri, hogy a Bíróság:
–
helyezze hatályon kívül a megtámadott ítéletet;
–
utasítsa el az elsőfokú eljárásban előterjesztett keresetet, és
–
KM‑et kötelezze az elsőfokú eljárásban és a fellebbezési eljárásban felmerült költségek viselésére.
25
A C‑357/21. P. sz. ügyben benyújtott fellebbezésében a Tanács azt kéri, hogy a Bíróság:
–
adjon helyt a fellebbezésnek, és helyezze hatályon kívül a megtámadott ítéletet;
–
hozzon végleges határozatot a jogvitában, az első fokon benyújtott keresetet mint megalapozatlant utasítsa el, és
–
KM‑et kötelezze az elsőfokú eljárásban és a fellebbezési eljárásban felmerült költségek viselésére.
26
A Bíróság elnöke 2021. szeptember 14‑i határozatával felfüggesztette a jelen ügyeket a C‑116/21. P.‑C‑118/21. P., C‑138/21. P. és C‑139/21. P. sz. egyesített ügyekben hozandó ítélet kihirdetéséig. A 2022. július 14‑iBizottság kontra VW és társai ítélet (C‑116/21 P–C‑118/21 P, C‑138/21 P és C‑139/21 P, EU:C:20:20) kihirdetését követően a Bíróság elnökének 2022. július 19‑i határozata alapján az eljárás folytatódott.
27
A Bíróság eljárási szabályzata 54. cikkének (2) bekezdése alapján a Bíróság elnöke 2022. szeptember 1‑jén úgy határozott, hogy az eljárás írásbeli és szóbeli szakaszának lefolytatása, valamint az ítélethozatal céljából egyesíti a C‑341/21. P. sz. és a C‑357/21. P. sz. ügyeket.
A fellebbezésekről
Az eljárási szabályzat 182. cikkének alkalmazásáról
28
A Bíróság eljárási szabályzatának 182. cikke értelmében, ha a Bíróság már határozatot hozott egy vagy több olyan jogkérdésről, amelyek megegyeznek a fellebbezésben vagy a csatlakozó fellebbezésben felhozott jogkérdésekkel, és úgy ítéli meg, hogy a fellebbezés nyilvánvalóan megalapozott, a Bíróság az előadó bíró javaslatára, a felek és a főtanácsnok meghallgatását követően a vonatkozó ítélkezési gyakorlatra való utalásttartalmazó, indokolt végzéssel megállapíthatja, hogy a fellebbezés nyilvánvalóan megalapozott.
29
A Bizottság és a KM kifejti, hogy nincs kifogása e cikk alkalmazása ellen. A Tanács nem válaszolt a Bíróság azon felhívására, hogy e kérdésben nyilatkozzon.
30
A jelen esetben meg kell állapítani, hogy a jelen ügyekben felhozott fellebbezési jogalapok ugyanazon jogkérdésekre vonatkoznak, mint amelyekkel kapcsolatban a Bíróság a 2022. július 14‑iBizottság kontra VW és társai ítéletben (C‑116/21 P–C‑118/21 P, C‑138/21 P és C‑139/21 P, EU:C:2022:557) határozott. Következésképpen a jelen ügyekben a Bíróság eljárási szabályzatának 182. cikkét kell alkalmazni.
Az ügy érdeméről
31
A C‑314/21. P. sz. ügyben benyújtott fellebbezése alátámasztására a Bizottság három jogalapra hivatkozik, amelyek közül az elsőt az uniós jogalkotó által hozott határozatok jogszerűségének értékelési szempontjaival kapcsolatos téves jogalkalmazásra, valamint az indokolási kötelezettség megsértésére, a másodikat a hátrányos megkülönböztetés tilalma elvének értelmezésével kapcsolatos téves jogalkalmazásra, a harmadikat pedig a Charta 52. cikkének (1) bekezdése értelmezése során elkövetett téves jogalkalmazásra és az indokolási kötelezettség megsértésére alapítja.
32
A Tanács a maga részéről a C‑313/21. P. sz. ügyben benyújtott fellebbezései alátámasztására három azonos jogalapot hoz fel, amelyek közül az első az eltérő bánásmód fennállásával kapcsolatos téves jogalkalmazáson, a második az uniós jogalkotó döntései Törvényszék általi felülvizsgálatának terjedelmével kapcsolatos téves jogalkalmazáson, a harmadik pedig az eltérő bánásmód igazolását illetően elkövetett téves jogalkalmazáson alapul.
A C‑341/21. P. sz. ügyben előterjesztett első jogalap harmadik részéről és második jogalapról, valamint a C‑357/21. P. sz. ügyben előterjesztett első jogalapról
– A felek érvei
33
E jogalapokkal és azok részeivel a Bizottság és a Tanács azt állítja, hogy a megtámadott ítéletben a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot az egyenlő bánásmód elvének és a hátrányos megkülönböztetés tilalma elvének értelmezésekor, amennyiben tévesen állapította meg a személyzeti szabályzat VIII. melléklete 18. és 20. cikkének rendelkezései által lefedett helyzetek összehasonlíthatóságát, és ebből következően a különböző hasonló helyzetekre alkalmazott eltérő bánásmód fennállását.
34
Ezen intézmények úgy vélik, hogy a Törvényszék a megtámadott ítélet 49. és 50. pontjában tévesen alkalmazta a jogot, amikor úgy ítélte meg, hogy a házasság megkötésének időpontja volt az egyetlen tényező, amely a személyzeti szabályzat VIII. melléklete 18. vagy 20. cikkének alkalmazását meghatározta, és ezért az e rendelkezések hatálya alá tartozó helyzetek összehasonlíthatók. Márpedig, ha a Törvényszék az e helyzeteket jellemző valamennyi tényezőt figyelembe vette volna, meg kellett volna állapítania, hogy lényeges és objektív különbség áll fenn a valamely uniós intézménnyel szolgálati jogviszonyban álló tisztviselők és a szolgálati jogviszonyban már nem álló tisztviselők között e tisztviselők jogi helyzetére tekintettel, különös tekintettel azokra a munkajogi jogokra és kötelezettségekre, amelyek az előbbieket – az utóbbiakkal ellentétben – a szolgálati jogviszonyuk teljes időtartama alatt a személyzeti szabályzat rendelkezései alapján megilletik, illetve terhelik.
35
Konkrétan mind a Bizottság, mind a Tanács azt hangsúlyozza, hogy a szolgálati jogviszonyban álló tisztviselőnek – ellentétben a korábbi tisztviselőkkel, akiket már nem terhel munkavégzési kötelezettség – járulékot kell fizetnie a nyugdíjrendszerbe, magasabb alapilletményben kell részesülnie annál az öregségi nyugdíjnál, amelyben nyugdíjba vonulásakor részesülni fog, köteles az alkalmazási helyén lakni és külföldi munkavégzési támogatásra, külföldi tartózkodási támogatásra és útiköltség‑térítésre jogosult. A Bizottság ezenkívül rámutat, hogy – a személyzeti szabályzat VIII. mellékletének 20. cikkével ellentétben – e melléklet 18. cikke úgy rendelkezik, hogy a házasság időtartamára vonatkozó feltétel nem alkalmazható, ha a tisztviselő által a szolgálati jogviszonyának megszűnése előtt kötött házasságból gyermek született, ami azt bizonyítja, hogy az e két rendelkezés tárgyát képező helyzetek gyökeresen eltérőek. E megfontolások összessége azt mutatja, hogy a szolgálati jogviszonyának megszűnését követően házasságot kötő korábbi tisztviselő helyzete – ugyanúgy, mint a még szolgálati jogviszonyban álló tisztviselő esetében – nyilvánvalóan nem teszi szükségessé azt, hogy a túlélő házastárs számára a túlélő hozzátartozói nyugdíj nyújtásával helyettesítő jövedelmet biztosítsanak.
36
A Bizottság továbbá úgy véli, hogy az Unió valamely intézményének szolgálatában álló tisztviselőknek és a szolgálati jogviszonyban már nem álló tisztviselőknek a helyzete személyes szempontból különbözik egymástól. Egyrészt a személyzeti szabályzat VIII. melléklete 18. cikkének hatálya alá tartozó tisztviselők fiatalabbak, mint az e melléklet 20. cikkének hatálya alá tartozó tisztviselők, így ez utóbbiak várható élettartama növelné velük szemben a csalás kockázatát, így jelentős különbség van az e két rendelkezés hatálya alá tartozó helyzetek között. Másrészt a Bizottság azt állítja, hogy az a személy, aki a tisztviselő szolgálati jogviszonyának megszűnését megelőzően köt házasságot ez utóbbival, a házasság teljes időtartama alatt támogatta házastársát, ami valószínűtlenné teszi a visszaélés vagy a csalás kockázatát, ellentétben az olyan személy helyzetével, aki a tisztviselővel annak szolgálati jogviszonyának megszűnését követően köt házasságot.
37
A Bizottság továbbá kifejti, hogy a megtámadott ítélet 48. pontjában a Törvényszék az elemzésében tévesen hagyta figyelmen kívül a házasságra a személyzeti szabályzat VIII. mellékletének 18. és 20. cikkében előírt minimális időtartam célját, vagyis, hogy – amint az a 2019. december 19‑iHK kontra Bizottság ítélet (C‑460/18 P, EU:C:2019:1119) 87. és 88. pontjából következik – el kell kerülni a hagyatékra vonatkozó megállapodásokat, és ebből következően azt, hogy a házasságok megkötésére kizárólag a túlélő hozzátartozói nyugdíj folyósításának megszerzése céljából kerüljön sor, miközben e házasság egyáltalán nem felel meg az érintett személyek közötti kapcsolatok valódiságának és stabilitásának. Így a Törvényszék nem tartotta tiszteletben azt a feltételt, amely szerint a helyzetek összehasonlíthatóságának értékelésekor figyelembe kell venni az e helyzeteket jellemző valamennyi tényezőt, valamint azon jogszabályok összességét, amelyek az egyes összehasonlítandó helyzetek viszonyát szabályozzák. Közelebbről, a Törvényszék azáltal, hogy a megtámadott ítélet ugyanezen pontjában megállapította, hogy a szolgálati jogviszony megszűnését követően kötött házasság nem változtatja meg lényegesen a túlélő házastárs helyzetét a személyzeti szabályzat VIII. melléklete 18. cikkének tárgyát képező helyzethez képest, amellett, hogy e megfontolás indokolása teljes mértékben hiányzik, figyelmen kívül hagyta annak veszélyét is, hogy az ilyen házasság ürügyül szolgál a hagyatékra vonatkozó megállapodások megkötéséhez. Nem tagadható ugyanis, hogy azon tisztviselő helyzetére tekintettel, aki a szolgálati jogviszonyának megszűnését követően köt házasságot, a csalás és visszaélés kockázata nagyobb, mint az e megszűnést megelőzően házasságot kötő tisztviselő esetében.
– A Bíróság álláspontja
38
Elöljáróban emlékeztetni kell a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlatára, amely szerint a Charta 20. cikkében foglalt törvény előtti egyenlőség az uniós jog általános elve, amely megköveteli, hogy az összehasonlítható helyzeteket ne kezeljék eltérő módon, és hogy a különböző helyzeteket ne kezeljék egyenlő módon, hacsak ez a különbségtétel objektív módon nem igazolható (2022. július 14‑iBizottság kontra VW és társai ítélet, C‑116/21 P–C‑118/21 P, C‑138/21 P és C‑139/21 P, EU:C:2022:557, 95. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
39
Az egyenlő bánásmód elve megsértése fennállásának megállapításához a helyzetek összehasonlítható jellegére vonatkozó követelményt a helyzeteket jellemző tényezők összességének fényében kell vizsgálni, különösen a szóban forgó különbségtételt bevezető jogi aktus tárgya és célja alapján, azzal, hogy ennek érdekében tekintetbe kell venni azon terület elveit és céljait, amely alá e jogi aktus tartozik. Amennyiben a helyzetek nem hasonlíthatók össze, az érintett helyzetek eltérő kezelése nem sérti a Charta 20. cikkében rögzített törvény előtti egyenlőséget (2022. július 14‑iBizottság kontra VW és társai ítélet, C‑116/21 P–C‑118/21 P, C‑138/21 P és C‑139/21 P, EU:C:2022:557, 96. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
40
Ezen ítélkezési gyakorlat fényében kell megvizsgálni a Bizottság és a Tanács azon állításait, amelyek szerint a Törvényszék a megtámadott ítéletben tévesen állapította meg a személyzeti szabályzat VIII. melléklete 18. és 20. cikkének rendelkezéseiben szabályozott helyzetek összehasonlíthatóságát, valamint azt, hogy ezen összehasonlítható helyzetekkel kapcsolatban a házasság megkötésének időpontjától függően eltérő bánásmódot alkalmaznak.
41
E tekintetben hangsúlyozni kell, hogy a megtámadott ítélet 44., 45. és 48. pontjában a Törvényszék megállapította, hogy a személyzeti szabályzat VIII. melléklete 18. és 20. cikkének célja – a házasság minimális időtartamára vonatkozó feltétel tiszteletben tartása mellett – a túlélő hozzátartozói nyugdíjnak a túlélő házastárs részére kizárólag az elhunyt házastárssal fennálló kapcsolatának jogi jellegétől függően történő nyújtása. A Törvényszék arra is rámutatott, hogy e rendelkezések célja, hogy a túlélő házastársnak helyettesítő jövedelmet biztosítsanak, amelynek célja az elhunyt házastárs jövedelme elvesztésének részleges kompenzálása, mivel ez utóbbi halála előtt olyan korábbi tisztviselő volt, aki már nem állt szolgálati jogviszonyban.
42
Ennélfogva a Törvényszék lényegében úgy ítélte meg, hogy a személyzeti szabályzat VIII. melléklete e két rendelkezésének tárgya és célja a jelen végzés 39. pontjában említett és a Törvényszék által a megtámadott ítélet 38. pontjában felidézett ítélkezési gyakorlatra tekintettel lényegében azonos. A Törvényszék szerint az érintett túlélő hozzátartozói nyugdíjak fő jellemzője a túlélő házastárs – mint olyan személy, akinek az említett rendelkezések jogot biztosítanak – és az elhunyt korábbi tisztviselő közötti kapcsolat jogi jellege. Szintén a Törvényszék szerint a személyzeti szabályzat VIII. melléklete 18. és 20. cikkének alkalmazása közötti egyetlen különbség a házasság minimális időtartamára vonatkozó feltételben áll, amelyet pedig a házasság megkötésének időpontja befolyásol, tekintettel a tisztviselő ezen időpontban fennálló személyzeti szabályzat szerinti helyzetére, amint az egyértelműen kitűnik a megtámadott ítélet 46. pontjából.
43
E körülmények között a Törvényszék téves jogalkalmazás nélkül állapíthatta meg egyrészt a megtámadott ítélet 49. pontjában, hogy a személyzeti szabályzat VIII. melléklete 18. és 20. cikkének rendelkezései által szabályozott helyzetek összehasonlíthatók, másrészt pedig a megtámadott ítélet 46. és 50. pontjában azt, hogy az e rendelkezések hatálya alá tartozó helyzetek kizárólag a házasságkötésnek a tisztviselő személyzeti szabályzat szerinti helyzetéhez viszonyított időpontja tekintetében térnek el.
44
A Bizottság és a Tanács ugyanakkor először is azt állítja, hogy a személyzeti szabályzat VIII. mellékletének 18. és 20. cikkében említett helyzetek lényeges és objektív módon különböznek azon ténynél fogva, hogy a tisztviselő az első rendelkezés keretében a házasság megkötésének időpontjában még éppen valamely uniós intézménnyel állt szolgálati jogviszonyban, míg a második rendelkezés keretében már nem ez volt a helyzet. A Törvényszék így a helyzetek összehasonlíthatóságának értékelése során elmulasztotta kellő mértékben figyelembe venni ezt a jellemző körülményt.
45
Mindazonáltal, amint arra a Törvényszék a megtámadott ítélet 47. pontjában helyesen rámutatott, a túlélő házastárs és az elhunyt tisztviselő közötti kapcsolat jogi jellege nem különbözik attól függően, hogy a tisztviselő a házasságkötés időpontjában kereső tevékenységet folytatott‑e, vagy sem. Hasonlóképpen, amint azt a Törvényszék a megtámadott ítélet 48. pontjában megállapította, az a körülmény, hogy az elhunyt tisztviselő a szolgálati jogviszony megszűnése előtt vagy után kötött házasságot, nem alkalmas arra, hogy lényegesen megváltoztassa a túlélő házastárs helyzetét a vagyoni jogai szempontjából, amelyeknek részét képezi a túlélő hozzátartozói nyugdíj mint helyettesítő jövedelem.
46
A házasságkötés időpontját ugyanis kizárólag a leendő házastársak akarata határozza meg. E döntés alapja az, hogy a tisztviselő szabadon választhat számos megfontolás alapján, amelyek nem feltétlenül foglalják magukban a keresőtevékenység gyakorlásához vagy annak elmaradásához kapcsolódó körülmények figyelembevételét. A Bizottság és a Tanács állításával ellentétben az a tény, hogy e tisztviselő ebben az időpontban szolgálati jogviszonyban áll‑e, vagy sem, nem lehet meghatározó hatással a szóban forgó helyzetek összehasonlíthatóságának a jelen végzés 39. pontjában felidézett szempontok, és különösen a személyzeti szabályzat VIII. melléklete 18. és 20. cikke tárgyának és céljának a jelen végzés 41. pontjában felidézett értékelésére. E tekintetben a Törvényszéknek a jelen végzés előző pontjában felidézett érvelése lényegében e tárgyon és célon, valamint a túlélő hozzátartozói nyugdíjra való jogosultság jelen végzés 42. pontjában említett fő jellemző elemén alapul.
47
Kétségtelen, hogy – amint az a jelen végzés 42. pontjából kitűnik – a tisztviselőnek a házasságkötés időpontjában fennálló, személyzeti szabályzat szerinti helyzete hatással van az e házasság minimális időtartamára vonatkozó feltételre. Míg az előírt időtartam csak egy év abban az esetben, ha a házasság akkor jön létre, amikor a tisztviselőnek még fennáll a szolgálati jogviszonya, az ötéves időtartamra hosszabbodik abban az esetben, ha a tisztviselő azt követően köt házasságot, hogy megszűnt az uniós intézménnyel fennálló jogviszonya.
48
Mindazonáltal, ahogyan az a jelen végzés 45. és 46. pontjából kitűnik, sem a tisztviselő személyzeti szabályzat szerinti helyzete, sem pedig a házasság megkötésének időpontja nem releváns tényező a helyzetek összehasonlíthatóságának szakaszában, mivel nem állnak közvetlen kapcsolatban a személyzeti szabályzat VIII. mellékletének 18. és 20. cikkében szereplő túlélő hozzátartozói nyugdíjra való jogosultság tárgyával, céljával és fő jellemző elemével.
49
Ezért kell analógia útján úgy tekinteni – amint azt a Bíróság a személyzeti szabályzat VIII. mellékletének 17. cikkében előírt túlélő hozzátartozói nyugdíjat illetően a 2019. december 19‑iHK kontra Bizottság ítélet (C‑460/18 P, EU:C:2019:1119) 70. pontjában jelezte –, hogy a túlélő hozzátartozói nyugdíj nyújtása alapvetően „kizárólag” az érintett személy és az elhunyt tisztviselő közötti kapcsolatok jogi jellegétől függ, még akkor is, ha a Bíróság ezen ítélet 89. pontjában elismerte, hogy a házasság minimális időtartama is feltétele annak, hogy a túlélő házastárs túlélő hozzátartozói nyugdíjban részesüljön.
50
Ugyanis a házastársak közötti kapcsolat jogi jellege alapozza meg az uniós közszolgálat túlélő hozzátartozói nyugdíjainak rendszerét, mivel ezen ellátás nyújtásának e feltétele a személyzeti szabályzat VIII. mellékletének 17–20. és 27. cikkében szereplő összes túlélő hozzátartozói nyugdíjra vonatkozik. A házasság minimális időtartamára vonatkozó feltétel járulékos jellegű a házastársak közötti kapcsolatok jogi jellegére vonatkozó feltételhez képest, mivel csupán azon időtartam pontosítására irányul, amely alatt a jogviszonynak a túlélő hozzátartozói nyugdíj nyújtása céljából fenn kell állnia. E járulékos feltétel ezenkívül nem szerepel bizonyos, a személyzeti szabályzat VIII. mellékletének 19. és 27. cikkében említett túlélő hozzátartozói nyugdíjakkal kapcsolatban.
51
A Törvényszék tehát a megtámadott ítélet 45. és 47. pontjában helyesen emelte ki indokolásában a házastársak közötti jogi kapcsolat – mint az uniós túlélő hozzátartozói nyugdíjrendszert jellemző fő tényező – fontosságát, és helyesen jutott arra a következtetésre, hogy a tisztviselő személyzeti szabályzat szerinti helyzete nincs hatással erre a kapcsolatra.
52
A Bizottság és a Tanács másodsorban azt állítja, hogy a szolgálati jogviszony megszűnését követően házasságot kötő korábbi tisztviselő helyzete nem követeli meg, hogy a túlélő házastársának ugyanolyan magától értetődő módon helyettesítő jövedelem álljon rendelkezésre, mint azon tisztviselő esetében, aki még szolgálati jogviszonyban áll a házasságkötéskor. E tekintetben, amint arra a Törvényszék a megtámadott ítélet 48. pontjában a 2019. december 19‑iHK kontra Bizottság ítélet (C‑460/18 P, EU:C:2019:1119) 69. pontjára hivatkozva helyesen rámutatott, elegendő emlékeztetni arra, hogy a személyzeti szabályzat VIII. mellékletének 18. és 20. cikkében szereplő özvegyi nyugdíjra való jogosultság nem függ a forrásokra vagy vagyonra vonatkozó olyan feltételektől, amelyek a túlélő házastárs szükségleteinek kielégítésére való képtelenségét jellemzik, és ezáltal az elhunyttól való korábbi pénzügyi függőségét bizonyítják.
53
Harmadszor, a Bizottság előadja, hogy a Törvényszék nem vette figyelembe a házasságnak a személyzeti szabályzat VIII. mellékletének 18. és 20. cikkében előírt minimális időtartamának célját, amely – ahogyan az a 2019. december 19‑iHK kontra Bizottság ítélet (C‑460/18 P, EU:C:2019:1119) 89. pontjából következik – arra irányul, hogy elkerülje a hagyatékra vonatkozó csalárd vagy visszaélésszerű megállapodások megkötését, ugyanis személyes szempontból a visszaélés vagy a csalás ilyen veszélye különbözteti meg az e két cikk által szabályozott helyzeteket. E tekintetben elegendő megjegyezni, hogy e szempont nem releváns a helyzetek összehasonlíthatóságának szakaszában. Ez az érv ugyanis a házasság esetében megkövetelt többé‑kevésbé jelentős időtartam indokolására vonatkozik, így arra csak a megállapított esetleges eltérő bánásmód arányosságának értékelése során kerülhet sor.
54
Ezenfelül, ami a Bizottság azon érvét illeti, amely szerint a helyzetek összehasonlíthatóságának hiányát az is bizonyítja, hogy a személyzeti szabályzat VIII. mellékletének 20. cikkében foglaltakkal ellentétben a házasság minimális időtartamára vonatkozó feltételt e melléklet 18. cikke értelmében nem kell figyelembe venni, ha a túlélő házastárs a korábbi tisztviselő gyermekeit tartja vagy tartotta el, ez a körülmény nem befolyásolja az e két cikk hatálya alá tartozó helyzetek összehasonlíthatóságának értékelését. A gyermekek eltartására vonatkozó, kizárólag a személyzeti szabályzat VIII. mellékletének 18. cikkében előírt feltétel ugyanis – a jelen végzés 47. és 49. pontjában foglaltak analógiája útján – ugyanolyan járulékos jelleget ölt, mint a házasság minimális időtartamára vonatkozó feltétel, amelynek helyébe lép. E feltétel tehát nem áll közvetlen kapcsolatban az e melléklet 18. és 20. cikkében említett túlélő hozzátartozói nyugdíjra való jogosultság tárgyával, céljával és fő jellemző elemével.
55
A fenti megfontolásokból következik, hogy a Bizottság és a Tanács állításával ellentétben a Törvényszék által a megtámadott ítélet 49. és 50. pontjában levont következtetések nem minősülnek téves jogalkalmazásnak.
56
Ebből következik, hogy a C‑341/21. P. sz. ügyben előterjesztett első jogalap harmadik részét és a második jogalapot, valamint a C‑357/21. P. sz. ügyben előterjesztett első jogalapot mint megalapozatlant el kell utasítani.
A C‑341/21. P. sz. ügyben előterjesztett első jogalap első két részéről, valamint a C‑357/21. P. sz. ügyben előterjesztett második jogalapról
– A felek érvei
57
E jogalapokkal a Bizottság és a Tanács lényegében azt rója fel a Törvényszéknek, hogy a megtámadott ítéletben a bírósági felülvizsgálat terjedelmét illetően tévesen alkalmazta a jogot.
58
E két intézmény azzal érvel, hogy a megtámadott ítélet 42. pontjának második mondatában a Törvényszék olyan uniós ítélkezési gyakorlatot alkalmazott, amely a személyzeti politikai döntések gyökeresen eltérő összefüggései között alakult ki olyan helyzetekben, amikor a jogalkotó számára több lehetőség is nyitva áll. Így a Törvényszék tévesen állapította meg, különösen a megtámadott ítélet 78. pontjában, hogy az uniós jogalkotónak a házasság minimális időtartamára vonatkozó, a személyzeti szabályzat VIII. mellékletének 20. cikkében szereplő választása egyszerűen „észszerűtlen” volt. Ennek során olyan ellenőrzést végzett, amely meghaladja a szóban forgó rendelkezésnek a hatáskörrel rendelkező intézmények által követett – azaz a jelen ügyben a joggal való visszaélés és a csalás megelőzésére, valamint az Unió költségvetésének védelmére vonatkozó – célhoz képest „nyilvánvalóan alkalmatlan vagy nem megfelelő” jellegét. A Törvényszék ily módon saját értékelésével helyettesítette az uniós jogalkotó értékelését, tehát túllépte a jogszerűségi felülvizsgálat határait.
59
A Bizottság ezenkívül előadja, hogy a Törvényszék, noha megerősítette, hogy a VIII. melléklet 20. cikkének jogszerűségére vonatkozó értékelését a Charta 20. és 21. cikkére alapította, eltért a Bíróság ítélkezési gyakorlatától, amely szerint valamely uniós jogi aktus jogszerűségének az alapvető jogokra tekintettel történő értékelése semmiképpen sem támaszkodhat az e jogi aktus által egyedi esetben kifejtett következményekből levont állításokra. A Törvényszék ugyanis a megtámadott ítélet 72. pontjában a személyzeti szabályzat VIII. melléklete 20. cikkének jogellenessé nyilvánítása érdekében az érveit a jelen ügy ténybeli körülményeinek sajátosságára alapította.
– A Bíróság álláspontja
60
Meg kell állapítani, hogy a Törvényszék a megtámadott ítélet 40–42. pontjában a Charta 52. cikkének (1) bekezdésében említett követelményeket, valamint az eltérő bánásmód arányosságának vizsgálata céljából alkalmazandó ítélkezési gyakorlatot idézte fel. Ezt követően a megtámadott ítélet 43. pontjában azt mondta ki, hogy ha a személyzeti szabályzat VIII. mellékletének 18. és 20. cikkében említett helyzetek összehasonlíthatók lennének, akkor meg kellene vizsgálnia, hogy az uniós jogalkotó számára nem tűnt‑e észszerűtlennek annak megállapítása, hogy a bevezetett eltérő bánásmód megfelelő és szükséges lehet a személyzeti szabályzat VIII. mellékletében előírt, a házasság minimális időtartamára vonatkozó feltétel által követett közérdekű cél megvalósításához. Miután a Törvényszék megállapította a helyzetek összehasonlíthatóságát, ezt az elemzést a megtámadott ítélet 58. és azt követő pontjaiban végezte el.
61
Márpedig, ahogyan azt a Bizottság és a Tanács állítja, a Bíróság ítélkezési gyakorlatából kitűnik, hogy a személyzeti szabályzatnak a jelen ügyekben szóban forgókhoz hasonló szabályai esetén és figyelemmel az e tekintetben az uniós jogalkotó rendelkezésére álló széles mérlegelési jogkörre, az egyenlő bánásmód elve csak abban az esetben sérül, ha a jogalkotó a szóban forgó szabályozással elérni kívánt célkitűzéshez képest önkényes vagy nyilvánvalóan nem megfelelő különbségtételt alkalmaz (2022. július 14‑iBizottság kontra VW és társai ítélet, C‑116/21 P–C‑118/21 P, C‑138/21 P és C‑139/21 P, EU:C:2022:557, 127. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
62
Ez az ítélkezési gyakorlat alkalmazandó a Charta 52. cikkének (1) bekezdésében előírt arányossági követelmény vizsgálata keretében (2022. július 14‑iBizottság kontra VW és társai ítélet, C‑116/21 P–C‑118/21 P, C‑138/21 P és C‑139/21 P, EU:C:2022:557, 128. pont).
63
A jelen ügyben a Törvényszék a megtámadott ítélet 43. pontjában úgy vélte, hogy meg kell vizsgálnia, hogy az uniós jogalkotó számára nem tűnt‑e észszerűtlennek annak megállapítása, hogy a bevezetett eltérő bánásmód megfelelő és szükséges lehet a házasság minimális időtartamára vonatkozó, a személyzeti szabályzat VIII. mellékletének 20. cikkében előírt feltétel által követett közérdekű cél megvalósításához.
64
Márpedig a Törvényszéknek a jelen végzés 61. és 62. pontjában hivatkozott ítélkezési gyakorlatnak megfelelően annak vizsgálatára kellett volna szorítkoznia, hogy az e rendelkezésben alkalmazott – az e melléklet 18. cikkével összefüggésben értelmezett – különbségtétel nem tűnik‑e önkényesnek vagy nyilvánvalóan nem megfelelőnek a követett közérdekű cél szempontjából. A Törvényszék azáltal, hogy helytelenül vizsgálta az arányosság követelményét, túllépte bírósági felülvizsgálati jogkörének terjedelmét, így tévesen alkalmazta a jogot. E téves jogalkalmazás nélkül ugyanis a Törvényszéknek eltérő érvelést kellett volna alkalmaznia, és adott esetben más következtetésekre kellett volna jutnia, mint amelyekre a megtámadott ítélet 78., 79. és 81. pontjában jutott.
65
A bírósági felülvizsgálat terjedelmének e figyelmen kívül hagyása a megtámadott ítélet 63. pontjában is tükröződik. A Törvényszék ugyanis e pontból kiindulva azt vizsgálta, hogy a személyzeti szabályzat VIII. mellékletének 20. cikkében előírt, a legalább ötéves időtartamú házasságra vonatkozó, önállóan és az e melléklet 18. cikkében előírt egyéves feltételtől függetlenül vizsgált feltétel a Charta 52. cikkének (1) bekezdésére tekintettel arányos‑e abban az értelemben, hogy nem haladja meg nyilvánvalóan az uniós jogalkotó által elérni kívánt cél megvalósításához szükséges mértéket. Márpedig, ahogyan az a jelen végzés 62. pontjából kitűnik, a Törvényszéknek még a Charta ezen rendelkezésével összefüggésben is meg kellett volna elégednie annak vizsgálatával, hogy a jelen ügyben megállapított különbségtételt, vagyis azt, hogy a személyzeti szabályzat VIII. melléklete 20. cikkének hatálya alá tartozó helyzetekben a házasság minimális időtartamára vonatkozó követelmény ötszöröse az e melléklet 18. cikkének hatálya alá tartozó esetekre vonatkozó követelménynek, miközben e helyzetek mindegyike összehasonlítható, önkényesnek vagy nyilvánvalóan nem megfelelőnek kellett tekinteni az uniós jogalkotó által követett, e két rendelkezés közös céljának fényében.
66
E körülmények között, anélkül hogy szükséges lenne megvizsgálni a Bizottság és a Tanács által felhozott többi érvet, helyt kell adni a C‑341/21. P. sz. ügyben benyújtott fellebbezés első jogalapja második részének, valamint a C‑357/21. P. sz. ügyben benyújtott fellebbezés második jogalapjának.
67
Következésképpen anélkül, hogy meg kellene vizsgálni a C‑341/21. P. sz. ügyben felhozott első jogalap első részét és a harmadik jogalapot, vagy a C‑357/21. P. sz. ügyben előterjesztett harmadik jogalapot, helyt kell adni a fellebbezéseknek, és hatályon kívül kell helyezni a megtámadott ítéletet.
A Törvényszék előtti keresetről
68
Az Európai Unió Bírósága alapokmánya 61. cikke első bekezdésének második mondata értelmében a Bíróság a Törvényszék határozatának hatályon kívül helyezése esetén az ügyet maga is érdemben eldöntheti, ha azt a per állása megengedi.
69
A jelen ügyben, tekintettel többek között arra a körülményre, hogy a T‑374/20. sz. ügyben benyújtott megsemmisítés iránti keresetet olyan jogalapokra alapították, amelyek a Törvényszék előtti kontradiktórius vita tárgyát képezték, és amelyek vizsgálatához nem szükséges semmilyen további pervezető vagy eljárási intézkedés meghozatala, meg kell állapítani, hogy e kereset elbírálását a per állása megengedi, és arról érdemben kell dönteni.
70
A Törvényszékhez benyújtott keresetének alátámasztására KM két jogalapra hivatkozik, amelyek egyrészt a személyzeti szabályzat VIII. melléklete 18. cikkének, másrészt e melléklet 20. cikkének jogellenességére vonatkoznak.
A személyzeti szabályzat VIII. melléklete 18. cikkének megsértésére vonatkozó első jogalapról
71
Az első jogalappal KM lényegében az egyenlő bánásmód elvének és a szexuális irányultságon alapuló hátrányos megkülönböztetés tilalmának megsértésére hivatkozik, azon az alapon, hogy ha ő és elhunyt házastársa azonos nemű párt alkottak volna, akiktől megtagadják a házasságkötés lehetőségét, akkor tekintettel arra, hogy a később törvényes együttélésről szóló nyilatkozatként bejegyzett, közjegyzői okiratba foglalt élettársi szerződésüket a házastárs szolgálati jogviszonyának megszűnése előtt és a házastárs halála előtt több mint egy évvel kötötték meg, jogosult lett volna túlélő hozzátartozói nyugdíjra a személyzeti szabályzat VII. melléklete 1. cikkének és VIII. melléklete 18. cikkének együttes rendelkezései alapján. Ezért hátrányos megkülönböztetést jelentene a különböző nemű pároktól megkövetelni a házasságkötést, míg az azonos nemű párok esetében a bejelentett tartós együttélés egy formája elegendő lenne a túlélő hozzátartozói nyugdíjra való jogosultság megalapozásához.
72
A Parlament és a Tanács által támogatott Bizottság vitatja ezt az érvelést.
73
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a Charta 20. cikkében foglalt egyenlő bánásmód elve az uniós jog alapelvének minősül, amelynek egyik sajátos kifejeződése a hátrányos megkülönböztetésnek a Charta 21. cikkének (1) bekezdésében foglalt tilalma. E két elvre a személyzeti szabályzat 1d. cikke is hivatkozik (2022. július 14‑iBizottság kontra VW és társai ítélet, C‑116/21 P–C‑118/21 P, C‑138/21 P és C‑139/21 P, EU:C:2022:557, 140. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
74
Ahogyan az a jelen végzés 38. pontjában már megállapításra került, az egyenlő bánásmód általános elve a Charta 52. cikke (1) bekezdésének megfelelően megköveteli az uniós jogalkotótól, hogy az összehasonlítható helyzeteket ne kezelje eltérő módon, és a különböző helyzeteket ne kezelje egyenlő módon, hacsak ez a különbségtétel objektív módon nem igazolható. Az eltérő bánásmód akkor igazolható, ha objektív és észszerű megfontoláson alapul, azaz kapcsolatban áll a szóban forgó jogszabályok által jogszerűen elérni kívánt céllal, illetve arányos az e bánásmód által elérni kívánt céllal (2022. július 14‑iBizottság kontra VW és társai ítélet, C‑116/21 P–C‑118/21 P, C‑138/21 P és C‑139/21 P, EU:C:2022:557, 142. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
75
Ahogyan az a jelen végzés 39. pontjában szerepel, annak megállapításához, hogy fennáll‑e az egyenlő bánásmód elvének megsértése, a helyzetek összehasonlítható jellegére vonatkozó követelményt a helyzeteket jellemző tényezők összességének fényében kell vizsgálni, különösen a szóban forgó különbségtételt bevezető jogi aktus tárgya és célja alapján, azzal, hogy ennek érdekében tekintetbe kell venni azon terület elveit és céljait, amely alá e jogi aktus tartozik. Amennyiben a helyzetek nem hasonlíthatók össze, az érintett helyzetek eltérő kezelése nem sérti a Charta 20. cikkében kimondott törvény előtti egyenlőséget.
76
Annak meghatározása érdekében, hogy – amint azt KM állítja – a személyzeti szabályzat VIII. mellékletének 18. cikke a személyzeti szabályzat 1d. cikke (1) bekezdésének második albekezdésével és a személyzeti szabályzat VII. melléklete 1. cikke (2) bekezdésének c) pontjával összefüggésben értelmezve hátrányosan megkülönböztető jellegű‑e, és ennélfogva jogellenes amiatt, hogy hatálya csak bizonyos, nem házassági rendszerbe tartozó párokra terjed ki, előzetesen meg kell vizsgálni, hogy a kérdéses párok csoportjai összehasonlítható helyzetben vannak‑e.
77
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy szövegezésének megfelelően a személyzeti szabályzat VIII. mellékletének 18. cikke főszabály szerint csak a házasságot kötött párokra vonatkozik, azzal a pontosítással, hogy mind az eltérő nemű házastársak, mind az azonos nemű házastársak e rendelkezés hatálya alá tartozhatnak a tagállamok jogrendszerének függvényében.
78
Mindazonáltal a személyzeti szabályzat 1d. cikke (1) bekezdésének második albekezdése és a személyzeti szabályzat VII. melléklete 1. cikke (2) bekezdésének c) pontja együttes hatásaként az uniós jogalkotó kifejezetten kiterjesztette a személyzeti szabályzatnak a házasságban élő személyekre vonatkozó rendelkezéseinek alkalmazását bizonyos feltételek mellett a bejegyzett élettársi kapcsolatban élő személyekre (lásd ebben az értelemben: 2019. december 19‑iHK kontra Bizottság ítélet, C‑460/18 P, EU:C:2019:1119, 74. pont).
79
Így a személyzeti szabályzat 1d. cikke (1) bekezdésének második albekezdése értelmében a személyzeti szabályzat alkalmazásában a bejegyzett élettársi kapcsolatokat ugyanúgy kell kezelni, mint a házasságot, feltéve hogy a személyzeti szabályzat VII. melléklete 1. cikke (2) bekezdésének c) pontjában felsorolt valamennyi feltétel teljesül, amely feltételek közé tartozik többek között az, hogy az érintett pár egy tagállam vagy egy tagállam hatáskörrel rendelkező hatósága által elismert hivatalos okiratot mutat be, amely igazolja élettársi jogállásukat, valamint az, hogy a pár egy tagállamban nem léphet törvényes házasságra.
80
Ebből következik, hogy a személyzeti szabályzat VIII. mellékletének 18. cikke az előző pontban említett rendelkezésekkel együttesen értelmezve nemcsak a házaspárokat, hanem a bejegyzett élettársi kapcsolatban élő párokat is magában foglalja abban az esetben, ha ez utóbbiakat megfosztják a házasságkötés lehetőségétől. Ezzel szemben e 18. cikk nem terjed ki az ilyen élettársi kapcsolatban élő párokra abban az esetben, ha – a KM és házastársa házasságkötését megelőzően fennálló helyzetéhez hasonlóan – e párokat nem fosztják meg a házasságkötés lehetőségétől a tagállamukban.
81
Meg kell tehát állapítani, hogy a bejegyzett élettársi kapcsolatban élő párok a személyzeti szabályzat VIII. mellékletének 18. cikke keretében eltérő bánásmódban részesülnek aszerint, hogy lehetőségük van‑e a tagállamukban házasságot kötni, vagy sem. A házasságkötés e lehetősége az a szempont, amelyet az uniós jogalkotó a két helyzet elhatárolása érdekében elfogadott. Ahogyan azt KM lényegében megjegyzi, ez a szempont közvetve a Charta 21. cikkének (1) bekezdése és a személyzeti szabályzat 1d. cikkének (1) bekezdése értelmében vett szexuális irányultságon alapul, mivel az eltérő nemű párokat nem fosztják meg attól a lehetőségtől, hogy az Unió bármely tagállamában házasságot kössenek, ellentétben az azonos nemű párokkal, akik egyes tagállamokban továbbra sem tudnak házasságot kötni.
82
Mindazonáltal e helyzeteket nem lehet összehasonlíthatónak tekinteni.
83
A személyzeti szabályzat 1d. cikke (1) bekezdése második albekezdésének és a személyzeti szabályzat VII. melléklete 1. cikke (2) bekezdése c) pontjának ugyanis az a célja, hogy a bejegyzett élettársi kapcsolatot a házassággal azonosan kezeljék annak érdekében, hogy lehetővé tegyék azon személyek számára, akiknek a tagállamukban nincs lehetőségük házasságot kötni, hogy a személyzeti szabályzat házas személyekre vonatkozó rendelkezéseit igénybe vehessék (lásd ebben az értelemben: 2019. december 19‑iHK kontra Bizottság ítélet, C‑460/18 P, EU:C:2019:1119, 74–76. pont). Ezen azonos kezelés összhangban áll a személyzeti szabályzat alapvető célkitűzésével, amelyre a személyzeti szabályzat 1d. cikkében megjelenő alapvető rendelkezés is hivatkozik, amely az egyenlő bánásmód elvének biztosítására, és különösen a személyek szexuális irányultságán alapuló hátrányos megkülönböztetés elkerülésére irányul. Így az uniós jogalkotó e cél elérése érdekében szükségesnek tartotta annak lehetővé tételét, hogy azon személyek, akik annak ellenére, hogy nincs lehetőségük valamely tagállamban házasságot kötni, a házassághoz legközelebb álló köteléket választották, igénybe vehessék a személyzeti szabályzat házas személyekre vonatkozó rendelkezéseit.
84
Ezzel szemben az ilyen azonos kezelésre és ilyen védelemre egyáltalán nincs szükség abban az esetben, ha a bejegyzett élettársi kapcsolatban élő pár nincs megfosztva a házasságkötés lehetőségétől, így a személyzeti szabályzat házas személyekre vonatkozó rendelkezéseinek igénybevételétől. Ugyanis, ahogyan azt a Bizottság a Törvényszékhez benyújtott ellenkérelmében jelezte, ilyen esetben a házasságkötés helyett a bejegyzett élettársi kapcsolat igénybevétele a feleknek az e választáshoz fűződő jogi következményekkel kapcsolatos tudatos döntéséből ered, így ha valamely pár nem fogadja el a házasságkötést, holott ezt a lehetőséget a nemzeti jog biztosítja számára, akkor nem tekinthető úgy, hogy e pár összehasonlítható helyzetben van azon párokkal, akik a házasságkötést választották, vagy akik jogilag meg vannak fosztva a házasságkötés lehetőségétől.
85
A jelen végzés 75. pontjában hivatkozott ítélkezési gyakorlat alapján meg kell tehát állapítani, hogy figyelembe véve a házasságkötés lehetőségével vagy annak hiányával kapcsolatos fő jellemző elemet, a szóban forgó megkülönböztetésnek a jelen végzés 83. pontjában meghatározott tárgyára és céljára, valamint a személyzeti szabályzat azon alapvető céljára, hogy biztosítsa az egyenlő bánásmód elvét és a szexuális irányultságon alapuló hátrányos megkülönböztetés tilalmát, a KM‑nek és házastársának a házasságkötésük előtti helyzetéhez hasonlóan valamely bejegyzett élettársi kapcsolatban élő pár, akiket a tagállamukban nem fosztanak meg a házasságkötés lehetőségétől, nincsenek összehasonlítható helyzetben a bejegyzett élettársi kapcsolatban élő, de e lehetőségtől megfosztott párral.
86
E körülmények között a személyzeti szabályzat VIII. melléklete 18. cikkének jogellenességére alapított első jogalapot el kell utasítani.
A személyzeti szabályzat VIII. melléklete 20. cikkének megsértésére vonatkozó második jogalapról
87
Második jogalapjával KM azt állítja, hogy a személyzeti szabályzat VIII. mellékletének 20. cikke sérti az egyenlő bánásmód elvét és az életkoron alapuló hátrányos megkülönböztetés tilalmát, mivel jogalap nélkül megfosztja őt a túlélő hozzátartozói nyugdíjtól azáltal, hogy a házasság legalább ötéves időtartamára vonatkozó feltételt ír elő, miközben a személyzeti szabályzat VIII. mellékletének 18. cikke csak egyéves időtartamot követel meg.
88
A Parlament és a Tanács által támogatott Bizottság vitatja ezt az érvelést.
89
Emlékeztetni kell arra, hogy a Charta 52. cikkének (1) bekezdése értelmében az e Chartában elismert jogok és szabadságok gyakorlása csak a törvény által, valamint e jogok és szabadságok lényeges tartalmának tiszteletben tartásával korlátozható. Az arányosság elvére figyelemmel korlátozásukra csak akkor és annyiban kerülhet sor, ha és amennyiben az elengedhetetlen, és ténylegesen az Unió által elismert általános érdekű célkitűzéseket vagy mások jogainak és szabadságainak védelmét szolgálja.
90
Egyébiránt, ahogyan az a jelen végzés 73–75. pontjában már megállapítást nyert, a Charta 20. cikkében foglalt egyenlő bánásmód elve az uniós jog alapelvének minősül, amelynek egyik sajátos kifejeződése a hátrányos megkülönböztetésnek a Charta 21. cikkének (1) bekezdésében foglalt tilalma és e két elvre a személyzeti szabályzat 1d. cikke is hivatkozik.
91
Végül emlékeztetni kell a Bíróságnak a jelen végzés 61. pontjában említett ítélkezési gyakorlatára, amely szerint a személyzeti szabályzat olyan szabályai esetén, mint amilyenekről a jelen ügyben szó van, továbbá figyelembe véve az uniós jogalkotó e tekintetben fennálló széles mérlegelési jogkörét, az egyenlő bánásmód elve csak akkor sérül, ha az uniós jogalkotó a szóban forgó szabályozás által követett célhoz képest önkényes vagy nyilvánvalóan nem megfelelő különbségtételt alkalmaz.
92
Ezen ítélkezési gyakorlat és a Charta 52. cikkének (1) bekezdésében foglalt követelmények fényében kell megvizsgálni az KM által felhozott, a személyzeti szabályzat VIII. mellékletének 20. cikkére vonatkozó jogellenességi kifogást, tekintettel az egyenlő bánásmódnak és az életkoron alapuló hátrányos megkülönböztetés tilalmának a Charta 20. cikkében és 21. cikkének (1) bekezdésében kimondott és a személyzeti szabályzat 1d. cikkében felidézett elveire.
93
Ami először is a személyzeti szabályzat VIII. mellékletének 18. és 20. cikkében említett helyzetek összehasonlíthatóságát illeti, a jelen végzés 41–56. pontjában kifejtett indokok alapján meg kell állapítani, hogy e helyzetek összehasonlíthatók.
94
Másodszor meg kell állapítani, hogy az uniós jogalkotó azáltal, hogy a személyzeti szabályzat VIII. mellékletének e rendelkezéseiben eltérő minimális időtartamokat írt elő a házasság tekintetében, eltérő módon kezelt hasonló helyzeteket.
95
Ezenkívül meg kell állapítani, hogy ez az eltérő bánásmód közvetve szintén az életkoron alapul.
96
Egyrészt ugyanis, a személyzeti szabályzat VIII. melléklete 18. és 20. cikkének rendelkezései által szabályozott helyzetek a házasságkötés időpontja szerint különböznek egymástól annak függvényében, hogy a tisztviselő jogviszonya a személyzeti szabályzat 47. cikke alapján megszűnt‑e, vagy sem, másrészt pedig a szolgálati jogviszony ilyen megszűnésére alapvetően a személyzeti szabályzat 52. cikke értelmében vett nyugdíjazás következtében kerül sor. Márpedig, figyelemmel arra, hogy ezen 52. cikk a legtágabban értelmezve azt írja elő, hogy a személyzeti szabályzat VIII. mellékletének 20. cikke értelmében az öregségi nyugdíjra jogosult tisztviselők nyugdíjazására az 58. és 70. életév között kerülhet sor, meg kell állapítani, hogy az e 20. cikkben említett korábbi tisztviselők általában idősebb korban kötöttek házasságot, mint a személyzeti szabályzat VIII. mellékletének 18. cikkében említett korábbi tisztviselők (lásd ebben az értelemben: 2022. július 14‑iBizottság kontra VW és társai ítélet, C‑116/21 P–C‑118/21 P, C‑138/21 P és C‑139/21 P, EU:C:2022:557, 174. pont).
97
Ebből következik, hogy a személyzeti szabályzat VIII. mellékletének 18. cikkével összefüggésben értelmezett 20. cikke a tisztviselő életkorán alapuló közvetett eltérő bánásmódot valósít meg, azzal a pontosítással, hogy az a tény, hogy a tisztviselők a személyzeti szabályzat 52. cikke értelmében a legszélsőségesebb esetekben 12 éves korkülönbséggel részesülhetnek öregségi nyugdíjban, nem elegendő annak tagadásához, hogy ez az eltérő bánásmód valóban az életkoron alapul (2022. július 14‑iBizottság kontra VW és társai ítélet, C‑116/21 P–C‑118/21 P, C‑138/21 P és C‑139/21 P, EU:C:2022:557, 175. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
98
Harmadszor meg kell vizsgálni, hogy a jelen végzés 94–97. pontjában megállapított eltérő bánásmód összeegyeztethető‑e a Charta 20. cikkével és 21. cikkének (1) bekezdésével annyiban, amennyiben megfelel a Charta 52. cikkének (1) bekezdésében foglalt és a jelen végzés 89. pontjában felidézett feltételeknek.
99
Először is nem vitatott, hogy ezt az eltérő bánásmódot a Charta 52. cikkének (1) bekezdése értelmében vett módon törvény írja elő, mivel az a személyzeti szabályzat VIII. mellékletének az e melléklet 18. cikkével összefüggésben értelmezett 20. cikkéből következik. Az uniós jog e rendelkezései a házasság minimális időtartamára vonatkozó, pontosan számszerűsített feltételeket írnak elő, amelyek meghatározzák az egyenlő bánásmódhoz és az életkoron alapuló hátrányos megkülönböztetés tilalmához való jog korlátozásának terjedelmét (azon követelményt illetően, amely szerint az alapvető jogok gyakorlása csak a törvény által korlátozható, lásd: 2022. április 26‑iLengyelország kontra Parlament és Tanács ítélet, C‑401/19, EU:C:2022:297, 64. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
100
Másodszor a túlélő hozzátartozói nyugdíjak rendszerének a szóban forgó eltérő bánásmód általi korlátozása a Charta 52. cikke (1) bekezdésének megfelelően tiszteletben tartja az egyenlő bánásmód elvének és az életkoron alapuló hátrányos megkülönböztetés tilalmának lényeges tartalmát. Ez a korlátozás ugyanis önmagában nem kérdőjelezi meg ezen elveket, mivel csak a házasság minimális időtartamára vonatkozó azon feltétel korlátozott kérdésére vonatkozik, amelynek az elhunyt tisztviselők vagy korábbi tisztviselők túlélő házastársának meg kell felelniük ahhoz, hogy túlélő hozzátartozói nyugdíjban részesülhessenek, anélkül hogy e házastársakat megfosztanák azon lehetőségtől, hogy a személyzeti szabályzat VIII. mellékletének 18. és 20. cikkében szereplő minden egyes esetben ilyen nyugdíjban részesüljenek.
101
Harmadszor, az említett korlátozás a Charta 52. cikkének (1) bekezdése értelmében vett közérdekű, vagyis a joggal való visszaélés és a csalás megelőzésére irányuló célt szolgál, mivel ezek tilalma az uniós jognak a jogalanyok által tiszteletben tartandó alapelvét képezik (lásd ebben az értelemben: 2018. február 6‑iAltun és társai ítélet, C‑359/16, EU:C:2018:63, 49. pont). A Bíróság ugyanis már kimondta, hogy annak a feltételnek, miszerint a házasságnak legalább egy éve fenn kell állnia ahhoz, hogy a túlélő házastárs túlélő hozzátartozói nyugdíjban részesüljön, az a célja, hogy biztosítsa az érintett személyek közötti kapcsolatok valódiságát és stabilitását (lásd ebben az értelemben: 2019. december 19‑iHK kontra Bizottság ítélet, C‑460/18 P, EU:C:2019:1119, 89. pont). Olyan egységes feltételről van szó, amely különbségtétel nélkül alkalmazandó a személyzeti szabályzat VIII. melléklete 18. és 20. cikke rendelkezéseinek hatálya alá tartozó valamennyi túlélő házastársra, és amelynek célja nem annak vélelmezése, hogy a túlélő házastársak részéről visszaélés vagy csalás történt, hanem az ilyen visszaélések vagy csalások elkövetésének megelőzése.
102
Negyedszer, ami az arányosság vizsgálatát illeti, a valamely uniós jogi rendelkezés jogszerűségének az egyenlő bánásmód elvére tekintettel történő felülvizsgálata keretében és az uniós jogalkotó által a személyzeti szabályzat szabályai terén biztosított széles mérlegelési jogkör miatt – amint arra a jelen végzés 61. és 91. pontja emlékeztet – azt kell megvizsgálni, hogy e melléklet 20. cikke azáltal, hogy ötéves minimális házassági időtartamot ír elő azon túlélő házastársak számára, akik e tisztviselővel az ő szolgálati jogviszonyának megszűnése után kötöttek házasságot, miközben a személyzeti szabályzat VIII. mellékletének 18. cikke szerint ez a minimális időtartam csak egy év a még szolgálati jogviszonyban álló tisztviselővel kötött házasság esetén, a jelen végzés előző pontjában említett közérdekű célhoz képest önkényes vagy annak eléréséhez nyilvánvalóan nem megfelelő különbségtételt ír‑e elő.
103
A Bíróság már kimondta, hogy a személyzeti szabályzat VIII. mellékletének 17. cikkében előírt, egyéves minimális időtartamra vonatkozó feltétel e célkitűzés tekintetében nem önkényes és nem nyilvánvalóan nem megfelelő, mivel ez az elemzés mutatis mutandis érvényes a személyzeti szabályzat VIII. mellékletének 18. cikkében előírt egyéves minimális időtartamra vonatkozó feltételre (lásd analógia útján: 2019. december 19‑iHK kontra Bizottság ítélet, C‑460/18 P, EU:C:2019:1119, 90. pont).
104
Ahogyan azt a Tanács és a Parlament által támogatott Bizottság beadványaiban lényegében jelezte, nem tűnik sem önkényesnek sem nyilvánvalóan nem megfelelőnek, hogy a személyzeti szabályzat VIII. mellékletének 20. cikke a házasságnak az említett melléklet 18. cikkében meghatározottnál hosszabb minimális időtartamát írja elő. Az e 20. cikkben említett esetben ugyanis, amikor a házasságot a tisztviselő szolgálati jogviszonyának megszűnését követően kötötték, a visszaélésekre vagy csalásokra való ösztönzést valószínűleg elősegíti a tisztviselő halálának nagyobb kiszámíthatósága és közelsége, ha – mint a jelen esetben – a szolgálati jogviszony megszűnésére a személyzeti szabályzat 52. cikke értelmében vett nyugdíjazás miatt kerül sor.
105
E körülmények között meg kell állapítani, hogy az uniós jogalkotó azáltal, hogy a személyzeti szabályzat VIII. mellékletének 20. cikkében a visszaélések és csalások megelőzése céljából öt évben határozta meg a házasság minimális időtartamát, noha ez az időtartam az e melléklet 18. cikkének hatálya alá tartozó helyzetekben csak egy év, az őt megillető széles mérlegelési jogkör keretében nem alkalmazott önkényes vagy nyilvánvalóan nem megfelelő különbségtételt.
106
A fentiekből következik, hogy a személyzeti szabályzat VIII. mellékletének 20. cikkével bevezetett eltérő bánásmód megfelel a Charta 20. cikkének és 21. cikke (1) bekezdésének.
107
Ennélfogva el kell utasítani a személyzeti szabályzat VIII. melléklete 20. cikkének az egyenlő bánásmód elvére és az életkoron alapuló hátrányos megkülönböztetés tilalmára tekintettel való jogellenességére alapított második jogalapot, következésképpen KM keresetét.
A költségekről
108
Az eljárási szabályzat 184. cikke (2) bekezdésének megfelelően, ha a fellebbezés megalapozott, és a Bíróság maga hoz a jogvita kapcsán végleges határozatot, a Bíróság határoz a költségekről.
109
Az eljárási szabályzat 138. cikkének (1) bekezdése szerint, amelyet ugyanezen szabályzat 184. cikkének (1) bekezdése értelmében a fellebbezési eljárásban is alkalmazni kell, a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte.
110
Mivel a fellebbezéseknek helyt adtak, és így KM pervesztes lett, a Bizottság, valamint a Tanács kérelmének megfelelően KM‑et kötelezni kell a saját költségein felül az e két intézmény részéről mind az elsőfokú eljárásban, mind pedig a jelen fellebbezési eljárásokban felmerült költségek viselésére.
111
Jóllehet a Parlament nem vett részt a fellebbezési eljárásban, a Törvényszék előtti elsőfokú eljárásba beavatkozott. A megtámadott ítélet hatályon kívül helyezését és a T‑374/20. sz. ügynek a jelen végzésben való hivatkozását követően az eljárási szabályzat 137. cikkének és 184. cikke (2) bekezdésének együttesen értelmezett rendelkezései alapján ismételten határozni kell ezen intézmény részéről az elsőfokú eljárásban felmerült költségekről.
112
E tekintetben az eljárási szabályzat 140. cikkének (1) bekezdése értelmében az eljárásba beavatkozó tagállamok és intézmények maguk viselik saját költségeiket. E körülmények között a Parlament viseli az elsőfokú eljárásban felmerült költségeit.
A fenti indokok alapján a Bíróság (nyolcadik tanács) a következőképpen határozott:
1)
A Bíróság az Európai Unió Törvényszékének 2021. március 24‑iKM kontra Bizottság ítéletét (T‑374/20, nem tették közzé, EU:T:2021:162) hatályon kívül helyezi.
2)
A Bíróság a T‑374/20. sz. ügyben KM keresetét elutasítja.
3)
A Bíróság KM‑et kötelezi a saját költségein felül az Európai Bizottság és az Európai Unió Tanácsa részéről mind a T‑374/20. sz. ügyben, mind pedig a C‑341/21. P. és C‑357/21. P. sz. ügyekben felmerült költségek viselésére.
4)
Az Európai Parlament maga viseli saját költségeit a T‑374/20. sz. ügyben.
Aláírások
(
*1
)	Az eljárás nyelve: német.