62007CC0246_BG
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Задължението за лоялно сътрудничество между Общността и държавите членки е от особено значение при упражняване на тяхната компетентност по Договора и дори в още по-голяма степен, когато тази компетентност е споделена.
2. Настоящото дело се вписва в този контекст. Както Общността, така и Швеция са страни по многостранно споразумение, уреждащо вредните за околната среда вещества и препарати. Може ли Швеция да предложи добавянето на ново вещество или препарат в споразумението, или е длъжна да действа съвместно с Общността?
3. Както ще стане видно, отговорът не зависи единствено от това дали Швеция има компетентност да действа самостоятелно, но също и от начина, по който държавата членка избира да упражни тази своя компетентност.
I – Фактическа и правна обстановка
4. Настоящото производство се отнася до регулирането на устойчивите органични замърсители („УОЗ“) — вещества и препарати, които са особено вредни за околната среда и здравето на хората. УОЗ притежават токсични свойства, устойчиви са на разграждане и се натрупват в организмите (т.е. пренасят се нагоре по хранителната верига). Поради това отрицателното въздействие на УОЗ — чрез пренасяне по въздуха, водата и чрез мигриращите биологични видове — може да се прояви далеч от мястото на първоначалното им изпускане.
5. В резултат на това трансгранично отрицателно въздействие УОЗ се уреждат в няколко многостранни споразумения в областта на околната среда. Едно от тях е Стокхолмската конвенция за устойчивите органични замърсители (наричана по-нататък „Конвенцията“)(2) . Тя представлява смесено споразумение, по което са страни както Общността, така и Швеция. Конвенцията изисква от страните да намалят или предотвратят изпускането на устойчивите органични замърсители, включени в приложенията към нея.
6. Всяка от страните по Конвенцията може да предложи квалифицирането на определено вещество или препарат като УОЗ и добавянето му в приложенията към Конвенцията (наричано по-нататък „добавяне в Конвенцията“). По същество, след като е направено такова предложение за определено вещество или препарат, Комитетът за преглед на устойчивите органични замърсители (наричан по-нататък „КПУОЗ“) проверява дали то отговаря на изискванията по Конвенцията, прави оценка на риска и издава окончателна препоръка относно възможността за добавяне на веществото или препарата.
7. В хода на техническия преглед на КПУОЗ страните по Конвенцията могат да представят становища, а след приключване на прегледа те вземат окончателно решение относно добавянето на веществото в Конвенцията. Провежда се Конференция на страните, обикновено веднъж годишно, която взема решения относно изменения и допълнения като разглежданите. Конференцията на страните се стреми да взема решения чрез консенсус, но в случай че такъв не може да се постигне, тя може да приема решения с мнозинство от три четвърти.
8. Важно е да се отбележи, че в съответствие с Конвенцията всяка страна по нея може да откаже да бъде обвързана от определено изменение или допълнение. Тя разполага със срок от една година за вземане на решение в този смисъл, който съвпада със срока, предшестващ влизането в сила на изменението или допълнението.
9. Друго многостранно споразумение относно регулирането на УОЗ е Протоколът за УОЗ към Конвенцията за трансгранично замърсяване на въздуха на далечни разстояния (наричан по-нататък „Протоколът“)(3) . Протоколът е сходен в много отношения с Конвенцията, но — както е видно от наименованието му — се отнася главно до пренасянето на замърсители по въздуха. Една от основните прилики е възможността всяка страна по Протокола да предлага добавянето на вещество в списъка с УОЗ в приложенията към Протокола (наричано по-нататък „добавяне в Протокола“). Както Общността, така и Швеция са страни по Протокола.
10. Трансграничното отрицателно въздействие на УОЗ води и до регулирането им на общностно равнище, най-вече с Регламент № 850/2004 (наричан по-нататък „Регламентът за УОЗ“)(4) .
11. Настоящото производство се отнася до предложението на Швеция за добавяне на конкретна група вещества — перфлуорооктан сулфонати (наричани по-нататък „ПФОС“). Безспорно е, че ПФОС могат да се квалифицират като УОЗ. Към момента на предложението на Швеция обаче ПФОС не са били включени в никое от гореспоменатите международни и общностни актове, регулиращи УОЗ.
12. Важно е да се отбележи хронологията на събитията, свързани с предложението на Швеция, както и дали тези събития имат отношение към Конвенцията или Протокола.
13. На 4 август 2004 г. Комисията предлага Съветът да ѝ разреши да направи предложение за изменение и допълнение на приложенията към Конвенцията и към Протокола от името на Общността и нейните държави членки. ПФОС не са включени в предложението на Комисията.
14. Също през август 2004 г. Швеция предлага ПФОС да се добавят в Протокола(5) .
15. На 8 септември 2004 г. се провежда заседание на работната група на Съвета „Въпроси на международната околна среда“. На това заседание Швеция повдига въпроса за добавяне на ПФОС в Конвенцията, като заявява, че очаква такова добавяне да е предмет на общо предложение и че междувременно ще се въздържи да внася собственото си предложение. Швеция отново повдига този въпрос на заседание на работната група, проведено на 12 януари 2005 г.
16. През март 2005 г. Съветът приема заключение по общо предложение за добавяне на определени вещества в Конвенцията. Изборът на тези вещества е трябвало да се направи въз основа на вече включените в Протокола вещества, които са уредени и от Регламента за УОЗ. Както е посочено по-горе, към съответния момент ПФОС не се уреждат в никой от тези актове (тъй като не е направено заключение по предложението на Швеция по Протокола).
17. На 6 юли 2005 г. работната група на Съвета „Въпроси на международната околна среда“ постига съгласие по общо предложение ПФОС да се добави в Протокола, след като Комисията направи предложение за контролни мерки на общностно равнище.
18. На това заседание на работната група „Въпроси на международната околна среда“ се разглежда и добавянето на ПФОС в Конвенцията. Швеция затяга позицията си, като ясно заявява, че ако не се постигне съгласие по общо предложение, тя ще направи едностранно такова предложение. Въпреки това в работната група се постига съгласие единствено по това, че трябва да се направи предложение за добавяне на вещества, като се отлага за по-късна дата решението точно кои вещества да се добавят.
19. На 14 юли 2005 г. Швеция, действайки съобразно заявената си позиция, предлага едностранно ПФОС да се добавят в Конвенцията, като в същия ден уведомява председателството за това. Както беше посочено, предложението на Швеция е предметът на настоящото производство и поради това то следва да се прецени с оглед на положението към момента на настъпване на фактите. Заслужава да се отбележат обаче и някои последващи събития.
20. На 8 септември 2005 г. Съветът взема решение да разреши на Общността и нейните държави членки да подадат общо предложение за добавяне на ПФОС в Протокола(6), след като Комисията направи предложение във връзка с ограниченията по Директива 76/769/ЕИО(7) относно употребата на УОЗ.
21. На 24 април 2006 г. Съветът взема решение да разреши на Общността и нейните държави членки да подадат общо предложение за добавяне на определени вещества — които не включват ПФОС — в Конвенцията(8) .
22. Ако и когато ПФОС в крайна сметка се добавят в Конвенцията или Протокола, те ще бъдат включени и във веществата, уредени в Регламента за УОЗ(9) .
23. След като Швеция подава предложението си, е предложена и приета директива, уреждаща контролните мерки за УОЗ(10) .
24. Комисията изпраща официално уведомително писмо до Швеция, в което поставя под въпрос съвместимостта на предложението ѝ с общностното право. Тъй като не е удовлетворена от отго ворите на Швеция на това официално уведомително писмо и последващото мотивирано становище, Комисията предявява настоящия иск съгласно член 226 ЕО.
II – Преценка
25. Следва да се уточни от самото начало, че Комисията не оспорва факта, че ПФОС следва да се считат за УОЗ; на практика приетата впоследствие общностна правна уредба потвърждава, че те са УОЗ. Предвид трансграничното въздействие на ПФОС и липсата на общностна правна уредба единственото средство, което Швеция е имала възможност да използва, за да предотврати това отрицателно въздействие върху околната си среда и здравето на гражданите си, са били международните актове.
26. Комисията изтъква, че Швеция няма право да предприема действия по отношение на опасността от ПФОС. Тя твърди,
че вече съществува общностна правна уредба — по-специално Регламента за УОЗ и Директива 76/769 — макар към момента на настъпване на фактите тази правна уредба да не обхваща ПФОС.
27. Както основателно посочват държавите членки, по този начин се говори за изключителната компетентност. Въпреки това Комисията не повдига въпроса за нарушение на изключителната компетентност на съответния етап от досъдебната процедура. Ето защо това правно основание следва да се разглежда като недопустимо и съответните доводи — да не се вземат предвид.
28. Въпреки това, дори правното основание, изведено от нарушение на изключителната компетентност, да беше допустимо, то със сигурност щеше да бъде отхвърлено. Както постановява Съдът, „външна[та] компетентност на Общността по отношение на опазването на околната среда […] не е изключителна, а по принцип е по-скоро споделена между Общността и държавите членки“(11) .
29. Както общностната правна уредба, на която се позовава Комисията, така и присъединяването на Швеция към Конвенцията, се основават на дял XIX от Договора за ЕО относно околната среда (членове от 174 ЕО до 176 ЕО). Разпределението на правомощията, уредено в Договора за ЕС, дава приоритет на действията: нито държавите членки, нито Общността могат да възпрепятстват другата страна да се стреми към по-високо равнище на опазване на околната среда.
30. Въпросната общностна правна уредба сама по себе би следвало да се възприема като въвеждаща минимални стандарти, които по никакъв начин не възпрепятстват предприемането на допълнителни действия от държавите членки. При положение че тази правна уредба не обхваща ПФОС към момента на настъпване на фактите, Общността не може да разполага с изключителна компетентност относно регулирането на ПФОС(12) .
31. Докато правното основание, изведено от изключителната компетентност, е недопустимо, Комисията правилно повдига в досъдебната процедура въпроса за нарушение на член 10 ЕО, върху който ще се съсредоточа(13) . Съществуват два аспекта на това твърдяно нарушение.
32. Първият аспект е материалноправен: той се отнася до твърдението, че предложението на Швеция за добавяне на ПФОС — и на практика което и да е вещество — в Конвенцията нарушава единството при международното представителство на Общността и нейните държави членки.
33. Вторият аспект е процесуалноправен: той заобикаля въпроса за правото на Швеция да повдига такива предложения и вместо това се съсредоточава върху координирането на тези предложения с протичащия в рамките на Общността процес на вземане на решения.
34. Вярвам, че е полезно тези два аспекта да се анализират поотделно.
i)	По въпроса дали Швеция може да предлага добавянето на ПФОС в Конвенцията
35. Основният довод на Комисията е, че тъй като Конвенцията е смесено споразумение, Швеция няма право да действа самостоятелно, а само съвместно с Общността или ако е представлявана от Общността. Трябва да се отбележи, че този довод, по начина по който е формулиран от Комисията, може да се прилага и към всички смесени споразумения.
36. Смесените споразумения са обичайни, когато е налице споделена компетентност, какъвто е и настоящият случай. Съдът действително приема, че необходимостта от единство при международното представителство на Общността и нейните държави членки може да попречи на последните да действат самостоятелно, дори ако компетентността остава споделена(14) . Въпреки това с твърдението, че подобно правило се прилага независимо от положението по смесеното споразумение, явно се надхвърля възприетото в тази съдебна практика.
37. Единството при международното представителство на Общността и нейните държави членки няма самостоятелна стойност; то е просто израз на задължението за лоялно сътрудничество по член 10 ЕО(15) . На въпроса дали задължението за лоялно сътрудничество изисква такова единство може да се отговори само след анализ на задълженията, предвидени в конкретното споразумение.
38. Както посочих по-горе, при този анализ водещ е въпросът дали упражняването на споделената компетентност от държавата членка — в този случай чрез международно споразумение — може да застраши съществено упражняването на компетентността на Общността(16) .
39. След анализ на предложението на Швеция за добавяне на ПФОС в Конвенцията се налага изводът, че компетентността на Общността не е изложена на опасност. Предложението на Швеция нито задължава Общността да се обвърже с нежелани от нея правила, нито накърнява възможността ѝ да предлага желани от нея правила.
40. Във връзка с прилагането на нови правила за Общността самата Конвенция позволява на Общността да откаже да бъде обвързана от всякакво изменение или допълнение като например добавянето на ПФОС (в случай че техническият преглед, проведен вследствие на предложението на Швеция, доведе до такова изменение или допълнение)(17) .
41. Във връзка с възможността на Общността да предлага нови правила в съответствие с Конвенцията, тя остава свободна, както да влияе на техническия преглед на ПФОС, така и да прави предложения относно третирането им, все едно тя самата е представила първоначалното предложение. С действията си Швеция просто дава повод да се започне съответната процедура посредством техническия преглед на ПФОС.
42. Комисията изтъква две затруднения, които могат да попречат на упражняването на компетентността на Общността: първо, че тя трябва да предприеме действия, за да не бъде обвързана от добавянето на ПФОС в Конвенцията, и второ, че това добавяне може да доведе до (неконкретизирани) искания за компенсация от развиващите се държави, което може да повлияе върху бъдещите преговори относно други вещества.
43. Съгласен съм, че съществуват затруднения за Общността, но те не са изключително сериозни. Следва да се има предвид, че такива затруднения трябва да се претеглят с легитимните права на държавите членки и със запазването на тяхната компетентност. Задължението за лоялно сътрудничество се прилага в еднаква степен и към действията на общностните институции спрямо държавите членки(18) .
44. Ако общностните институции не позволяват на Швеция да предприеме подходящи мерки за опазване на околната си среда и здравето на гражданите си поради неясни икономически интереси или просто поради факта че Общността ще трябва да направи уведомление по Конвенцията, това би затруднило изключително упражняването от страна на Швеция на нейната компетентност.
45. Поради тази причина Швеция има право да предложи ПФОС да се добавят в Конвенцията, така както тя разполага и с компетентността да се присъедини към същата по смисъла на член 174, параграф 4 ЕО. Когато обаче Швеция прави такова предложение, тя ще бъде ограничена от факта, че Общността също е страна по Конвенцията — проблем, който ще разгледам в следващата подточка.
ii)	По въпроса дали Швеция може да предложи добавянето на ПФОС в Конвенцията, при положение че в Общността вече е в ход процес на вземане на решения
46. Значението на задължението за лоялно сътрудничество не се изчерпва с анализ на възможността на Швеция да упражни компетентността си; начинът, по който тя я упражнява, също е от толкова голямо, ако не и от по-голямо значение.
47. Действията на Швеция наистина биха могли да накърнят упражняването на компетентността на Общността не поради техния предмет, а поради факта че нарушават процеса на вземане на решения в Общността.
48. Във връзка със смесените споразумения Съдът постановява, че държавата членка има задължение да уведомява и да се консултира с общностните институции, преди да предприеме самостоятелни действия(19) . Ако изпълнението на това задължение даде начало на общностен процес на вземане на решение или бъде интегрирано в текущ процес, държавата членка трябва вследствие на това да участва изцяло и добросъвестно в този процес.
49. Следователно значението на задължението за лоялно сътрудничество се проявява в два аспекта: първо, държавите членки следва да сътрудничат при процеса на вземане на решения в Общността, и второ, те следва да се въздържат от предприемане на самостоятелни действия, поне през разумен период от време, докато не приключи този процес(20) .
50. Швеция явно е изпълнила първата част от това задължение: направила е опит за постигане на общо предложение за добавяне на ПФОС в Конвенцията. Последващите ѝ заплахи да действа самостоятелно обаче биха могли да се възприемат като целящи да окажат несъразмерно въздействие върху процеса на вземане на решения в Общността и следоват елно да нарушат целостта на политическия процес в Общността.
51. Швеция не е изпълнила изцяло втората част от това задължение. Ако в рамките на Общността беше взето решение ПФОС да не се добавят в Конвенцията, Швеция щеше да е свободна да действа самостоятелно. Внимателното разглеждане на процеса на вземане на решения в Общността обаче показва, че към момента, в който Швеция е предприела действия, все още не е било взето решение. По тази причина тя би трябвало да се въздържи от предприемане на действия.
52. Към момента, в който Швеция прави предложението, в работната група на Съвета „Въпроси на международната околна среда“ е постигано съгласие, че ще бъде направено общо предложение за добавяне на вещества в Конвенцията. Въпреки че все още не е решено дали тези вещества ще включват ПФОС, предишни заключения на Съвета са установили предпочитание към веществата, които вече са включени в Протокола.
53. Швеция не само вече е предложила ПФОС да се добавят в Протокола, но и било постигнато съгласие в работната група на Съвета „Въпроси на международната околна среда“ да се направи такова предложение във връзка с Протокола (което впоследствие наистина е довело до решение на Съвета). При положение че непосредствено е предстояло добавянето на ПФОС в Протокола, Швеция не може добросъвестно да твърди, че е взето решение да не се предлага добавянето на ПФОС в Конвенцията.
54. Фактът, че приетото след предложението на Швеция решение на Съвета не включва ПФОС, е ирелевантен. Предложението на Швеция прави излишно такова предложение от Общността. Във всички случаи Швеция е трябвало да се въздържи от самостоятелни действия до момента на вземане на решение от такъв характер, за да запази целостта на процеса на вземане на решения в Общността и да не наруши вътрешното равновесие на правомощията.
55. Швеция твърди, че ако не е действала своевременно, е нямало да може да направи предложение за добавянето на ПФОС в Конвенцията преди непосредствено предстоящата Конференция на страните, което е щяло да забави събитията с най-малко още една година. При все това за изпълнението на задължението за лоялно сътрудничество може да е необходимо държава членка да жертва интересите си.
56. Процесът на вземане на решения в Общността е бавен и държавите членки трябва да приемат, че резултатите не се постигат толкова бързо, колкото ако действат самостоятелно. Ако обаче се позволи на държавите членки да заобикалят този процес, когато намерят за необходимо, вземането на решения в Общността би станало безпредметно. Също така считам, че държавите членки следва да действат предпазливо, когато използват външната си компетентност, за да въздействат върху вътрешното равновесие на правомощията при процеса на вземане на решения в Общността.
57. Споделям довода, че държавите членки не трябва да се оказват в капана на един безкраен процес, при който окончателното решение на Общността се отлага до такава степен, че води до бездействие. Ако се установи, че случаят е такъв, следва да се приеме, че е взето решение и на държавите членки да се позволи да предприемат действия(21) . Въпреки това конкретният случай не е такъв: достатъчно е да се посочи, че е изминала малко повече от седмица между съобщението на Швеция, че ще действа самостоятелно и фактическото представяне на предложението.
58. Швеция не е оставила този процес на вземане на решения да следва естествения си ход, в резултат на който да се приеме решение от Съвета за или против добавянето на ПФОС в Конвенцията. Швеция е трябвало да вземе участие в процеса на вземане на решения в Общността, докато се вземе такова решение, дори ако от политическа гледна точка е считала, че усилията ѝ за постигане на общо предложение за добавяне на ПФОС в Конвенцията са толкова напразни, колкото усилията да се спрат устремени към ръба на стръмна скала леминги.
III – Заключение
59. С оглед на всички изложени по-горе съображения предлагам на Съда да постанови, че като е предложила едностранно включването на перфлуорооктан сулфонатите в приложенията към Стокхолмската конвенция за устойчивите органични замърсители, преди Общността да е взела решение по този въпрос, Швеция не е изпълнила задълженията си по член 10 ЕО.
(1) .
(2)
–	Стокхолмската конвенция за устойчивите органични замърсители е приета на 22 май 2001 г. и влиза в сила на 17 май 2004 г.
(3)
–	Конвенцията за трансгранично замърсяване на въздуха на далечни разстояния е приета през 1979 г., а Протоколът — през 1998 г.
(4)  –	Регламент (ЕО) № 850/2004 на Европейския парламент и на Съвета от 29 април 2004 година относно устойчивите органични замърсители и за изменение на Директива 79/117/ЕИО (ОВ L 158, 2004 г., стр. 7; Специално издание на български език, 2007 г., глава 15, том 12, стр. 3).
(5)  –	С писмо от 31 октомври 2005 г. Швеция прави уточнението, че фактическата цел на техническия преглед, проведен вследствие на нейното предложение, е ПФОС да се добавят в Протокола. Съществуват известни съмнения относно намеренията на Швеция поради заявеното в точка 30 от Доклада от 22-ата сесия на изпълнителния орган по Конвенцията за трансгранично замърсяване на въздуха на далечни разстояния от 24 януари 2005 г., която точка препраща към член 4, буква г) от Решение 2003/10, гласящ, че работната група за УОЗ, създадена в съответствие с Протокола, ще „изпълнява такива други задачи […], каквито изпълнителният орган реши да ѝ възложи“ (вместо Швеция да направи препратка към член 4, буква в) от това решение, който урежда подготовката на „технически прегледи във връзка с […] нови вещества, които страните предлагат за включване [в Протокола]“).
(6)  –	Документ 11386/05 от 22 юли 2005 г., като писмената процедура в Съвета по това решение е приключила на 8 септември 2005 г. (документ 13305/05).
(7)  –	Директива 76/769/ЕИО на Съвета от 27 юли 1976 година за сближаване на законовите, подзаконовите и административните разпоредби на държавите членки относно ограниченията за пускането на пазара и употребата на някои опасни вещества и препарати (ОВ L 262, 1976 г., стр. 201; Специално издание на български език, 2007 г., глава 13, том 3, стр. 133); вж. бележка под линия 11 по-долу.
(8)  –	Решение 8541/06/ЕО на Съвета от 24 април 2006 година. Неговото четвърто съображение гласи: „В съответствие с член 8 от Конвенцията, всяка страна може да представи предложение пред Секретариата за включване на определено химично вещество или препарат в приложенията към Конвенцията. […] С оглед на изискването за тясно сътрудничество при международното представителство на Общността предложенията трябва да се представят съвместно от Общността и държавите членки“. Комисията добавя декларация в протокола към това решение, в която потвърждава становището си, че решението „изцяло подкрепя тезата […], че държавите членки не следва да правят едностранни предложения, за които не е получено съгласие в рамките на Съвета“.
(9)  –	Вж. член 1, параграф 1 от Регламента за УОЗ.
(10)  –	Директива 2006/122/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 12 декември 2006 година за изменение за 30-и път [на] Директива 76/769/ЕИО за сближаване на законовите, подзаконовите и административните разпоредби на държавите членки относно ограниченията за пускането на пазара и употребата на някои опасни вещества и препарати (перфлуорооктан сулфонат) (ОВ L 372, 2006 г, стр. 32; Специално издание на български език, 2007 г., глава 13, том 58, стр. 37); директивата е предложена от Комисията на 5 декември 2005 г.
(11)  –	Решение от 30 май 2006 г. по дело Комисия/Ирландия (C‑459/03, Recueil, стр. I‑4635, точка 92).
(12)  –	Общността може да придобие изключителна компетентност чрез вътрешни правни актове въз основа на добре-познатата доктрина AETR (вж. Решение от 31 март 1971 г. по дело Комисия/Съвет, 22/70, Recueil, стр. 263 и Становище 1/94 от 15 ноември 1994 г., Recueil, стр. I‑5267, точка 77).
(13)  –	Комисията твърди също, че е нарушен член 300, параграф 1 ЕО; както Обединеното кралство правилно изтъква обаче, тази разпоредба се отнася до „сключването на споразумения”, докато член 300, параграф 2 ЕО урежда „разработването на позиции от името на Общността, които се приемат в изграден по силата на споразумение орган, когато този орган трябва да приема решения с правни последици“. В този смисъл, противно на твърдението на Комисията, предложението на Швеция и въздействието му върху компетентността на Общността да предлага добавянето на вещества в Конвенцията не може да представлява нарушение на член 300, параграф 1 ЕО.
(14)  –	Вж. Становище 1/94, посочено по-горе, точка 108.
(15)  –	Вж. Hillion, C., „Mixity and coherence in EU external relations: the significance of the „duty of cooperation“ CLEER Working Papers № 2009/2 p. 6.
(16)  –	Вж. моите заключения по дело Комисия/Австрия, C‑205/06, все още непубликувано в Сборника и по дело Комисия/Швеция, C‑249/06, все още непубликувано в Сборника, точки 36—42.
(17)  –	Конвенцията не допуска двойно упражняване на права от държавите и международните организации, които са страни по нея, и изисква декларация за компетентност във връзка с упражняването на тези права. Въпреки това съществува консенсус между страните по настоящото производство, че това не се прилага по отношение на правото за отказ от обвързване с измененията и допълненията на Конвенцията. Това еднакво тълкуване трябва да се приеме, тъй като изходът от предявяването на иск по член 226 ЕО не следва да зависи от противоречия в тълкуването на международно споразумение (вж. моите заключения по дело Комисия/Австрия, посочено по-горе, и по дело Комисия/Швеция, посочено по-горе, точка 62 и заключение на генералния адвокат Sharpston по дело Комисия/Финландия, C‑118/07, точки 34 и 35).
(18)  –	Вж. Решение от 12 февруари 2009 г. по дело Комисия/Гърция (C‑45/07,
Сборник, стр. I‑701, точка 25); трябва да се отбележи, че това дело се отнася до изключителна компетентност на Общността.
(19)  –	Решение от 30 май 2006 г. по дело Комисия/Ирландия (C‑459/03, Recueil, стр. I‑4635, точка 179).
(20)  –	Съдът е постановил, че когато процесът на вземане на решение води до решение на Съвета, с което на Комисията се разрешава да води преговори по международно споразумение, това изисква „ако не задължение на държавите членки за бездействие, то поне задължение за тясно сътрудничество между тях и общностните институции, така че да се съдейства за постигането на задачите на Общността, както и да се гарантира единството и съгласуваността на действието и на международното представителство на Общността“ (вж. Решение от 2 юни 2005 г. по дело Комисия/Люксембург, C‑266/03, Recueil, стр. I‑4805, точка 60 и Решение от 14 юли 2005 г. по дело Комисия/Германия, C‑433/03, Recueil, стр. I‑6985, точка 66). Тъй като по тези дела процесът на вземане на решение вече е приключил, Съдът се съсредоточава върху абсолютното задължение на държавите членки да координират действията си с взетото от Съвета решение; наличието на задължение за бездействие е признато само като принцип, тъй като както отбелязвам по-горе, такова задължение е налице само за действията на държавите членки, които могат да застрашат съществено постигането на преследваните с решението на Съвета цели (вж. бележка под линия 18 по-горе).
(21)  –	По подобен начин Съдът постановява, че Съветът може да пренебрегне становище на Европейския парламент, ако последният се въздържа да даде такова становище в нарушение на задължението за лоялно сътрудничество (вж. Решение от 30 март 1995 г. по дело Европейски парламент/Съвет, C‑65/93, Recueil, стр. I‑643, точки 26—28).