62024CJ0258
РЕШЕНИЕ НА СЪДА (голям състав)
17 март 2026 година (
*1
)
„Преюдициално запитване — Социална политика — Директива 2000/78/ЕО — Равно третиране в областта на заетостта и професиите — Професионални дейности на църкви или други организации, характерът на които е основан на религия или убеждение — Сдружение, предоставящо консултации на бременни жени по въпроси на бременността — Професионални изисквания — Отношение на добросъвестност и лоялност съобразно характера на църквата или организацията — Разлика в третирането, основана на религията или убежденията — Уволнение на служител поради напускане на Католическата църква“
По дело C‑258/24
с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 267 ДФЕС от Bundesarbeitsgericht (Федерален трудов съд, Германия) с акт от 1 февруари 2024 г., постъпил в Съда на 12 април 2024 г., в рамките на производство по дело
Katholische Schwangerschaftsberatung
срещу
JB,
СЪДЪТ (голям състав),
състоящ се от: K. Lenaerts, председател, T. von Danwitz, заместник-председател, F. Biltgen (докладчик), K. Jürimäe, C. Lycourgos и F. Schalin, председатели на състави, S. Rodin, E. Regan, D. Gratsias, M. Gavalec, S. Gervasoni, N. Fenger и R. Frendo, съдии,
генерален адвокат: L. Medina,
секретар: D. Dittert, началник на отдел,
предвид изложеното в писмената фаза на производството и в съдебното заседание от 17 март 2025 г.,
като има предвид становищата, представени:
–
за Katholische Schwangerschaftsberatung, от K. Schmitt, Rechtsanwalt, и G. Thüsing, професор по право,
–
за JB, от K. Windisch, Rechtsanwältin,
–
за гръцкото правителство, от V. Baroutas и M. Tassopoulou, в качеството на представители,
–
за Европейската комисия, от B.‑R. Killmann и E. Schmidt, в качеството на представители,
след като изслуша заключението на генералния адвокат, представено в съдебното заседание от 10 юли 2025 г.,
постанови настоящото
Решение
1
Настоящото преюдициално запитване се отнася до тълкуването на Директива 2000/78/ЕО на Съвета от 27 ноември 2000 година за създаване на основна рамка за равно третиране в областта на заетостта и професиите (ОВ L 303, 2000 г., стр. 16; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 6, стр. 7) във връзка с член 10, параграф 1 и член 21, параграф 1 от Хартата на основните права на Европейския съюз (наричана по-нататък „Хартата“).
2
Запитването е отправено в рамките на спор между Katholische Schwangerschaftsberatung (Сдружение към Католическата църква за консултации по въпросите на бременността, Германия) (наричано по-нататък „сдружението“) и JB относно законосъобразността на уволнението на последната поради твърдяно нарушение на задължението за добросъвестност и лоялност към характера на сдружението.
Правна уредба
Директива 2000/78
3
Съображения 4, 11, 12, 23, 24 и 29 от Директива 2000/78 гласят:
„(4)
Правото на всички лица на равенство пред закона и защита срещу дискриминация представлява всеобщо право, признато от Всеобщата декларация за правата на човека, Конвенцията на ООН за премахването на всички форми на дискриминация по отношение на жените, Договорите на ООН за гражданските и политически права и за икономическите, социалните и културни права, Европейската конвенция за защита на [правата на човека и основните] свободи, по които държавите членки са страни. Конвенция № 111 на Международната организация по труда (МОТ) забранява дискриминацията в сферата на заетостта и работното място.
[…]
(11)
Дискриминацията, която се основава на религия или убеждения […] може да възпрепятства постигането целите на Договора за ЕО, по-специално, достигането на високо ниво на заетост и социална закрила, повишаване на жизнения стандарт и качеството на живота, икономическата и социална сплотеност и солидарност, свободното движение на хора.
(12)
С тази цел, всяка пряка или непряка дискриминация, основаваща се на религия или убеждения […] що се отнася до сферите, обхванати от настоящата директива, следва да бъдат забранени в цялата Общност. […]
[…]
(23)
При много ограничени обстоятелства, разлика в третирането може да бъде оправдана, когато характеристика, свързана с религия или убеждения, увреждане, възраст или сексуална ориентация, съставлява основно и професионално-определящо изискване, когато целта е законна и изискването пропорционално. Такива условия трябва да бъдат включени в информацията, предоставена от държавите членки на [Европейската комисия].
(24)
Европейският съюз в своята Декларация № 11 за статута на църквите и нерелигиозните организации, приложена към Заключителния акт на Договора от Амстердам, [изрично] признава, че зачита и не засяга статута на църквите и религиозните организации и общности в държавите членки, даден им от националното законодателство и еднакво признава статута на философските и нерелигиозните организации. С оглед на това, държавите членки могат да поддържат или регламентират специфични разпоредби относно действителни, законни и справедливи професионални изисквания, които могат да бъдат необходими при изпълнение на служебно задължение.
[…]
(29)
Лица, които са били обект на дискриминация, основаваща се на религия или убеждение, увреждане, възраст или сексуална ориентация, следва да разполагат с адекватни средства за правна защита. […]“.
4
Член 1 от тази директива предвижда:
„Целта на настоящата директива е да регламентира основната рамка за борба с дискриминацията, основана на религия или убеждение, увреждане, възраст или сексуална ориентация по отношение на заетостта и упражняването на занятие, с оглед прилагането в държавите членки на принципа за равно третиране“.
5
Член 2, параграфи 1 и 2 от посочената директива предвижда:
„1.   За целите на настоящата директива, „принципът за равно третиране“ означава, че няма да има пряка или непряка дискриминация, въз основа на който и да е от признаците, посочени в член 1.
2.   За целите на параграф 1:
а)
проява на пряка дискриминация има, когато едно лице е, било е, или би било третирано по-малко благоприятно от друго в сравнима ситуация въз основа един от признаците, упоменати в член 1;
[…]“.
6
Член 3, параграф 1, буква в) от същата директива гласи:
„В границите на сферите на компетентност, поверени на Общността, настоящата директива се прилага към всички лица от публичния и частния сектор, включително публични органи, във връзка с:
[…]
в)
условия за наемане и условия на труд, включително условията за уволнение и заплащане“.
7
Съгласно член 4 от Директива 2000/78:
„1.   Въпреки разпоредбите на член 2, параграфи 1 и 2, държавите членки могат да регламентират, че разлика в третирането, основаваща се на характеристика, свързана с някой от признаците, посочени в член 1, не представлява дискриминация, когато поради характера на засегнатите професионални дейности или в контекста, в който те се упражняват, такава характеристика представлява основно и определящо професията изискване, като гарантират, че целта е законосъобразна и изискването пропорционално.
2.   Държавите членки могат да поддържат националното законодателство в сила на датата на приемане на настоящата директива или да регламентират бъдещи законови практики по инкорпорирането на законодателството, които съществуват на датата на приемане на настоящата директива, в следствие на които, в случай на професионални дейности в църкви и в други обществени или частни организации характерът, на ко[и]то е основан на религия или убеждение, разлика в третирането, основаваща се на религията или убежденията на лицето не представлява дискриминация, когато поради характера на тези дейности или в контекста, в който те се упражняват религията или убеждението на лицето съставлява основно, законосъобразно и оправдано професионално изискване, отчитайки характера на организацията. Тази разлика в третирането се прилага, като се вземат предвид конституционните разпоредби и принципи [на държавите членки], както и основните принципи на правото на Общността, като не се оправдава дискриминация на друго основание.
Като се гарантира, че другите разпоредби са спазени, настоящата директива не накърнява правото на църкви и други обществени или частни организации, чиито характер е основан на религия или убеждение, като действа в съответствие с националните конституции и закони, да изискват от лицата, работещи за тях, да действат добросъвестно и лоялно съобразно характера на организацията“.
Германското право
GG
8
Член 4, параграфи 1 и 2 от Grundgesetz für die Bundesrepublik Deutschland (Основен закон на Федерална република Германия) от 23 май 1949 г. (BGBl. I, 1949 г., стр. 1, наричан по-нататък „GG“) гласи:
„(1)   Свободата на вярата, свободата на съвестта и свободата на религиозни и идейни възгледи са ненакърними.
(2)   Гарантирано е необезпокояваното изповядване на религия“.
9
Съгласно член 140 от GG разпоредбите на членове 136—139 и 141 от Weimarer Reichsverfasssung (Ваймарска конституция) от 11 август 1919 г. са неразделна част от GG.
10
Член 137, параграфи 3 и 7 от Ваймарската конституция предвижда:
„3.   Всяко религиозно общество организира и управлява делата си самостоятелно в пределите на приложимия за всички закон. Длъжностите в тях се възлагат без намеса на държавата или светските местни власти.
[…]
7.   На религиозните общества се приравняват сдруженията, които си поставят за задача съвместното поддържане на определен светоглед“.
AGG
11
Allgemeine Gleichbehandlungsgesetz (Общ закон за равно третиране) от 14 август 2006 г. (BGBl. I, 2006 г., стр. 1897), в приложимата към спора в главното производство редакция (наричан по-нататък „AGG“), транспонира Директива 2000/78 в германското право.
12
Член 1 от AGG гласи:
„Целта на този закон е да възпрепятства или премахне всяка дискриминация, основана на раса или етнически произход, пол, религия или убеждения, увреждане, възраст или сексуална идентичност“.
13
Член 2 от AGG гласи:
„(1)   С този закон се забранява дискриминацията въз основа на посочените в член 1 признаци, що се отнася до:
[…]
2.
условията за наемане и условията на труд, включително възнаграждението и условията за уволнение, в частност условията, уредени с колективен или индивидуален трудов договор, и мерките по време на действието и при прекратяването на трудовото правоотношение, както и при повишаване,
[…]“.
14
Член 3, параграф 1 от AGG предвижда:
„Проява на пряка дискриминация има, когато въз основа на някой от упоменатите в член 1 признаци дадено лице е, било е или би било третирано по-неблагоприятно от друго в сравнима ситуация […]“.
15
Член 7 от AGG предвижда:
„(1)   Не се допуска дискриминиране на работниците въз основа на който и да е от упоменатите в член 1 признаци; същото важи и ако към момента на дискриминирането извършителят само предполага, че е налице някой от упоменатите в член 1 признаци.
(2)   Договорните разпоредби, които нарушават забраната за дискриминация по смисъла на параграф 1, са нищожни.
(3)   Подлагането на дискриминация по смисъла на параграф 1 от страна на работодател или заети лица съставлява неизпълнение на договорни задължения“.
16
Съгласно член 8, параграф 1 от AGG:
„Разликата в третирането, въведена въз основа на някой от упоменатите в член 1 признаци, е допустима, когато поради характера на упражняваната дейност или в контекста, в който тя се упражнява, този признак представлява основно и определящо професията изискване, стига целта да е законосъобразна и изискването да е пропорционално“.
17
Член 9 от AGG гласи:
„(1)   Без да се засягат разпоредбите на член 8 [от настоящия закон], разлика в третирането, основаваща се на религия или убеждения, се допуска и при наемане на работа от религиозни общности, от свързани с тях организации, независимо от правно-организационната им форма, или от сдружения, чиято цел е насърчаване на религия или убеждения в общността, когато религията или убежденията съставляват оправдано професионално изискване, като се отчита разбирането на [религиозната общност или на сдружението] с оглед на правото им на самоопределяне или поради характера на дейността им.
(2)   Забраната за различно третиране, основаващо се на религия или убеждения, не накърнява правото на посочените в параграф 1 религиозни общности, на принадлежащите към тях организации, независимо от правната им форма, и на обединенията за съвместна работа в полза на определена религия или убеждения, да изискват от работниците си добросъвестно и лоялно поведение съобразно съответното си самосъзнание“.
Каноничното право
18
Член 1 от Grundordnung des kirchlichen Dienstes im Rahmen kirchlicher Arbeitsverhältnisse (Основен правилник за църковната служба в рамките на църковни трудови правоотношения) от 22 септември 1993 г. (Amtsblatt des Erzbistums Köln, 1993 г., стр. 222), в приложимата към спора в главното производство редакция (наричан по-нататък „GrO“), е озаглавен „Основни принципи на църковната служба“ и предвижда:
„Независимо от трудовоправния си статут, всички работещи в някоя от организациите на Католическата църква заедно допринасят с труда си тази организация да може да изпълни своята част от висшето призвание на Църквата (общност на служение) […]“.
19
Член 3, параграф 4 от GrO гласи:
„Лице, което извършва противоцърковна дейност или е напуснало Католическата църква, е негодно за заемане на длъжност в служба на Църквата“.
20
Член 4 от GrO, озаглавен „Задължения за лоялност“, гласи:
(1)   От служителите католици се очаква да приемат и спазват принципите на католическото учение за вярата и нравите […].
(2)   От служителите християни, които не са католици, се очаква да зачитат евангелските истини и ценности и да допринасят за утвърждаването им в организацията.
(3)   Служителите, които не са християни, трябва да са готови да изпълняват, при спазване на предписанията на църквата, възлаганите им в църковната организация задачи.
(4)   Всички служители са длъжни да се въздържат от противоцърковни действия […]“.
21
Член 5 от GrO, озаглавен „Нарушения на задълженията за лоялност“, гласи:
„(1)   Ако служителят престане да изпълнява изискванията за работата, работодателят трябва да опита чрез консултации да помогне на служителя трайно да отстрани несъответствието. Във всеки конкретен случай трябва да се провери дали е подходящо на нарушението да се противодейства с такъв разяснителен разговор или с предупреждение, официално порицание или друга мярка (например преместване или уволнение с предложение за нов трудов договор при различни условия). Крайната мярка е уволнение.
(2)   За целите на уволнението на църковно специфични основания Църквата счита за тежки в частност следните нарушения на задълженията за лоялност по смисъла на член 4:
1.
По отношение на всички служители:
a)
публично защитаване на позиции, които противоречат на основополагащите принципи на Католическата църква (напр. пропагандиране на абортите или ксенофобията)
[…]
2.
По отношение на служителите католици:
а)
напускане на Католическата църква,
[…]
(3)   В случай на тежко нарушение на задълженията за лоялност по параграф 2 възможността служителят да остане на работа, зависи от преценката на обстоятелствата в конкретния случай. В това отношение особено значение се отдава на църковното самосъзнание, но без интересите на църквата поначало да имат превес над тези на служителя. Наред с останалото, трябва надлежно да се вземат предвид отношението на служителя към допуснатото неизпълнение на задължението за лоялност, интересът от запазване на работата, възрастта, продължителността на трудовото правоотношение и перспективите за нова работа. Ако съответният служител е нает за пастирска или наставническа работа въз основа на вероучителско (missio canonica) или друго писмено епископско поръчение, наличието на тежко нарушение на задълженията за лоялност по параграф 2 по правило изключва възможността за оставане на работа. В тези случаи може по изключение да не се пристъпи към уволнение, ако в конкретния случай има сериозни основания това да се смята за прекомерно. Същото важи и ако служителят напусне Католическата църква“.
Спорът в главното производство и преюдициалните въпроси
22
Сдружението, което е професионално сдружение към Католическата църква в Германия, се занимава с подпомагане на деца, младежи, жени и техните семейства, които се намират в особено житейско положение. Една от дейностите му са консултациите за бременни жени. За тези консултации при бременност, които се предоставят в съответствие с държавните разпоредби, сдружението прилага насоките на Католическата църква, които всички членове на персонала, работещи в центровете за католически консултации, се задължават писмено да спазват и чието неспазване поражда последици в областта на трудовото право. Тези насоки предвиждат по същество, че всяка консултация при бременност има за цел да защити живота на нероденото дете и следователно трябва да се ръководи от стремежа да се насърчи бременната жена да продължи бременността и да приеме детето си.
23
В това отношение от акта за преюдициално запитване е видно, че в Германия съгласно членове 218 и 219 от Strafgesetzbuch (Наказателен кодекс) прекъсването на бременността не се наказва, ако преди това бременната жена, която се намира в затруднено положение или конфликтна ситуация, е получила консултация от признат консултантски център. Като се основава на изпратено през 2002 г. папско послание до епископа на Лимбург (Германия) обаче, сдружението не издава удостоверения за проведени консултации, които са предпоставка за ненаказуемост на прекъсването на бременността.
24
JB, която е майка на пет деца, постъпва на служба в сдружението през 2006 г. До отпуска си за отглеждане на дете, който започва на 11 юни 2013 г. и приключва на 31 май 2019 г., тя е натоварена с консултациите при бременност. През октомври 2013 г. JB в съответствие с процедурата, предвидена в националните разпоредби, прави изявление пред компетентния общински орган, че напуска Католическата църква. Тя мотивира напускането с факта, че Лимбургската епархия в допълнение към държавния църковен данък, събира и църковен налог от католиците, които, подобно на JB, са сключили брак с лице с друга религия и с високи доходи.
25
След като напразно се опитва да убеди JB да се присъедини отново към Католическата църква, на 1 юни 2019 г. на основание член 5, параграф 2, точка 2, буква а) и член 3, параграф 4 от GrO сдружението я уволнява на основание, че е напуснала тази църква. От акта за преюдициално запитване е видно, че към датата на уволнението сдружението е наело в службата за консултации при бременност, в която работи JB, четири служителки, принадлежащи към Католическата църква, и две служителки, които не принадлежат към тази църква.
26
Искът на JB за обявяване на уволнението ѝ за незаконно е уважен от Arbeitsgericht (Трудов съд, Германия). Сдружението обжалва решението на този съд пред Landesarbeitsgericht (Областен трудов съд, Германия), който потвърждава това решение. Тогава сдружението подава ревизионна жалба срещу решението на последния съд пред Bundesarbeitsgericht (Федерален трудов съд, Германия), който е запитващата юрисдикция.
27
Запитващата юрисдикция счита, че уволнението на JB представлява пряка дискриминация, основана на религия, по смисъла на член 1 и член 3, параграф 1, първо изречение от AGG, и на член 1 и член 2, параграф 2, буква а) от Директива 2000/78. Всъщност дискриминацията е пряко свързана с упражняването от JB на нейната негативна религиозна свобода, която се изразява в напускането ѝ на Католическата църква. В това отношение тази юрисдикция посочва, че за разлика от JB, служител, който никога не е принадлежал към Католическата църква, не може да бъде уволнен на основанията, посочени в член 5, параграф 2, точка 2, буква а) и член 3, параграф 4 от GrO. Следователно JB е третирана по различен начин, пряко основан на религията, в сравнение с лицата, които напускат други религиозни общности или никога не са принадлежали към такива общности.
28
Запитващата юрисдикция счита, че при тези условия за разрешаването на спора в главното производство е необходимо да се определи дали тази разлика в третирането може да бъде оправдана съгласно членове 8 и 9 от AGG. В това отношение тя посочва, че съгласно практиката на Bundesverfassungsgericht (Федерален конституционен съд, Германия) от гледна точка на Католическата църква напускането на църквата не е съвместимо нито с доверието ѝ, нито с изискването ѝ за лоялно сътрудничество между страните по договора. Доколкото обаче член 9 от AGG транспонира член 4, параграф 2 от Директива 2000/78, а член 8 от AGG транспонира по-специално член 4, параграф 1 от тази директива, двете национални разпоредби трябва, доколкото е възможно, да се тълкуват в съответствие с тези разпоредби на посочената директива.
29
Що се отнася, най-напред, до член 4, параграф 2 от Директива 2000/78, запитващата юрисдикция счита, че тази разпоредба, разглеждана във връзка с членове 10 и 21 от Хартата, не допуска тълкуване на член 9 от AGG, съгласно което служител на католическо сдружение е длъжен по време на трудовото правоотношение да проявява лоялност по смисъла на тази директива, като не напуска Католическата църква или като се присъедини отново към нея след напускане, за разлика от служителите на това сдружение, които не принадлежат към Католическата църква.
30
В това отношение тя отбелязва, от една страна, че член 4, параграф 2, първа алинея от Директива 2000/78 не позволява да се оправдае разликата в третирането въз основа на религията, която е резултат от уволнението на служител, единствено поради това, че той е напуснал Католическата църква. Всъщност такова напускане не би представлявало достатъчно основание да се приеме, че този служител вече не отговаря на приложимите към него професионални изисквания. За да се осигури ефективен съдебен контрол, работодателят трябва да докаже въз основа на конкретни и проверими факти наличието на съмнения, че поради промяна във вярата или етичните убеждения служителят вече не желае или не е в състояние да отговаря на тези изисквания. Това важи с още по-голяма сила в положение като разглежданото в главното производство, при което всички членове на персонала, работещи в консултантските центрове на сдружението, трябва да се задължат с трудовите си договори да спазват насоките на Католическата църква.
31
От друга страна, член 4, параграф 2, втора алинея от Директива 2000/78 също не позволява да се оправдае такава разлика в третирането, без да са налице особени обстоятелства, които да се добавят към самия факт, че служител е напуснал Католическата църква. Всъщност такова напускане само по себе си не представлява нелоялно действие на служителя спрямо неговия работодател. Изключение би могло да се допусне само в случаите, когато задължението за принадлежност към тази църква е оправдано от конкретни професионални изисквания. Точно такъв обаче не е случаят, ако работодателят наема и лица, които не принадлежат към посочената църква. Освен това изявлението за напускане на Католическата църква се прави пред публичен орган, който информира само тази църква и работодателя, за да може последният да го вземе предвид при изчисляването на възнаграждението на служителя. При тези условия само в хипотезата, при която служителят оповестява публично и по неподходящ начин информация за напускането на Католическата църква, то би могло да представлява противоцърковно и следователно нелоялно действие.
32
Освен това текстът на член 4, параграф 2, втора алинея от Директива 2000/78, доколкото се отнася до добросъвестно и лоялно поведение „съобразно характера на организацията“, би могъл да допуска разграничение между поведението на служителя спрямо църквата, от една страна, и поведението му спрямо тази организация в качеството му на работодател, от друга страна. Така, дори да се предположи, че напускането на Католическата църква от служител може да се определи като нелоялно спрямо тази църква, не може автоматично да се заключи, че този служител има нелоялно поведение спрямо своя работодател, стига да продължи да зачита характера на последния в работата си.
33
По-нататък, що се отнася до член 4, параграф 1 от Директива 2000/78, запитващата юрисдикция се съмнява, че тази разпоредба, разглеждана във връзка с членове 10 и 21 от Хартата, позволява тълкуване на член 8 от AGG, което би оправдало разлика в третирането като разглежданата в главното производство. В този контекст тя отбелязва по-специално, че изискването лицето да не напуска Католическата църква, не е обективно необходимо за упражняването на консултантска дейност при бременност.
34
Накрая, в случай че Съдът все пак приеме, че член 4, параграф 1 или 2 от Директива 2000/78 позволява да се оправдае такава разлика в третирането, запитващата юрисдикция иска да се установи какви изисквания биха се прилагали към подобно обосноваване.
35
При тези условия Bundesarbeitsgericht (Федерален трудов съд) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
Съвместима ли е с правото на Съюза, и по-специално с [Директива 2000/78] в светлината на член 10, параграф 1 и член 21, параграф 1 от [Хартата], национална правна уредба, която предвижда, че частна организация, чийто характер е основан на религия, може да изисква от работещите за нея лица да не напускат определена църква по време на трудовото правоотношение или да обвързва продължаването на трудовото правоотношение с условието работещото за нея лице да се присъедини отново към църквата, която е напуснало по време на трудовото правоотношение, ако поначало организацията не изисква от работещите за нея лица да принадлежат към тази църква и работещото за нея лице няма явно противоцърковно поведение?
2)
При утвърдителен отговор на първия въпрос: евентуално какви допълнителни изисквания се прилагат съгласно [Директива 2000/78] в светлината на член 10, параграф 1 и член 21, параграф 1 от Хартата, за да е оправдана подобна разлика в третирането, основана на религията?“.
По преюдициалните въпроси
По първия въпрос
36
В предвиденото в член 267 ДФЕС производство за сътрудничество може да се наложи Съдът да предостави на запитващата юрисдикция всички насоки за тълкуване на правото на Съюза, които могат да ѝ бъдат полезни за решаване на делото, с което тя е сезирана, независимо дали тази юрисдикция е посочила съответните разпоредби във въпросите си. Съдът трябва да извлече от всички предоставени от националната юрисдикция данни, и по-конкретно от мотивите на акта за преюдициално запитване, тези разпоредби от правото на Съюза, които се нуждаят от тълкуване предвид предмета на спора в главното производство (решения от 20 март 1986 г., Tissier, 35/85, EU:C:1986:143, т. 9, и от 1 август 2022 г., TL (Липса на устен и писмен превод), C‑242/22 PPU, EU:C:2022:611, т. 37).
37
В случая, макар в първия си въпрос запитващата юрисдикция да се позовава общо на Директива 2000/78, от преюдициалното ѝ запитване все пак е видно, че тя има предвид по-конкретно член 4, параграфи 1 и 2 от нея.
38
При тези условия следва да се приеме, че с този въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 4, параграфи 1 и 2 от Директива 2000/78 във връзка с член 10, параграф 1 и член 21, параграф 1 от Хартата трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска национална правна уредба, съгласно която частна организация, чийто характер е основан на религия, може да изисква от служител, който принадлежи към определена църква, практикуваща тази религия, да не напуска тази църква по време на трудовото правоотношение под страх от уволнение или като условие за продължаване на трудовото правоотношение да се присъедини отново към тази църква, след като я е напуснал, при положение че:
–
тази организация наема други лица да изпълняват същите функции като тези на въпросния служител, без да изисква от тях да принадлежат към същата църква, и
–
този служител не извършва публично видими противоцърковни дейности.
39
В самото начало следва да се отбележи, че този въпрос се основава на предпоставката, поставена от запитващата юрисдикция и припомнена в точка 27 от настоящото решение, че разликата в третирането на JB се основава пряко на нейната религия.
40
В това отношение следва да се припомни, че член 2, параграф 2, буква а) от Директива 2000/78 предвижда, че за целите на член 2, параграф 1 проява на пряка дискриминация има, когато едно лице е третирано по-малко благоприятно от друго в сравнима ситуация въз основа един от признаците, упоменати в член 1 от същата директива, сред които са религията или убежденията.
41
В случая е безспорно, че уволнението на JB е постановено въз основа на правило, което се прилага само за служителите католици, поради което следва да се приеме, подобно на запитващата юрисдикция, че това правило представлява разлика в третирането, пряко основаваща се на религията. Освен това не се оспорва, че сдружението попада в категорията на религиозните организации по смисъла на член 4, параграф 2 от Директива 2000/78.
42
Що се отнася до въпроса дали такава разлика в третирането може да бъде оправдана при условията, предвидени в член 4, параграфи 1 и 2 от Директива 2000/78, следва да се припомни, че съгласно член 1 от тази директива с нея се цели да се регламентира основната рамка за борба с дискриминацията, основана по-специално на религия или убеждение, по отношение на заетостта и упражняването на занятие с оглед на прилагането в държавите членки на принципа на равно третиране. По този начин в обхванатата от посочената директива област се дава конкретен израз на основния принцип на недопускане на дискриминация, закрепен вече и в член 21 от Хартата (решение от 17 април 2018 г., Egenberger, C‑414/16, EU:C:2018:257, т. 47).
43
Съгласно практиката на Съда, въпреки че Директива 2000/78 цели да се защити основното право на работниците да не бъдат подлагани на дискриминация въз основа на тяхната религия или убеждения, член 4, параграф 2 от тази директива е насочен и към това да се вземе предвид правото на автономност на църквите и другите публични или частни организации, характерът на които е основан на религия или убеждение, което право е признато в член 17 ДФЕС и в член 10 от Хартата, съответстващ на член 9 от Европейската конвенция за защита на правата на човека и основните свободи, подписана в Рим на 4 ноември 1950 г. (наричана по-нататък „ЕКПЧ“) (решение от 17 април 2018 г., Egenberger, C‑414/16, EU:C:2018:257, т. 50).
44
В това отношение от практиката на Европейския съд по правата на човека следва, че свободата на мисълта, съвестта и религията, закрепена в член 9 от ЕКПЧ, защитава и негативни права, по-специално свободата да не се изповядва религия и тя да не се практикува (ЕСПЧ, 25 юни 2020 г., Stavropoulos и др. с/у Гърция, CE:ECHR:2020:0625JUD005248418, § 43 и 44).
45
В случай на разногласие в доктрината или организацията между религиозната общност и някой от нейните членове свободата на вероизповедание на лицето се упражнява чрез възможността му свободно да напусне общността. Зачитането на автономността на признатите от държавата религиозни общности означава по-специално, че държавата трябва да приеме правото на тези общности да реагират в съответствие със собствените си правила и интереси на евентуални разколнически движения в тях, които биха могли да представляват заплаха за тяхната сплотеност, репутация или единство. Следователно не е задача на националните власти да действат като арбитър между религиозните организации и различните конфликтни образувания, които съществуват или биха могли да бъдат създадени в тяхната сфера (ЕСПЧ, 12 юни 2014 г., Fernández Martínez с/у Испания, CE:ECHR:2014:0612JUD005603007, § 128).
46
Въпреки това, правото на свобода на мисълта, съвестта и религията, гарантирано в член 10 от Хартата, е неразривно свързано със забраната на всякаква дискриминация, основана на религия, закрепена в член 21, параграф 1 от нея (вж. в този смисъл решение от 28 ноември 2023 г., Commune d’Ans, C‑148/22, EU:C:2023:924, т. 40). В този смисъл не е достатъчно религиозната общност да твърди, че е налице действително или потенциално засягане на автономността ѝ, за да оправдае всяка разлика в третирането, основана на религия или убеждения. Освен това тази общност трябва да докаже с оглед на обстоятелствата по случая, че твърдяната опасност от засягане на автономността ѝ е вероятна и сериозна, че разглежданата разлика в третирането не засяга основното съдържание на правото на равенство, не надхвърля необходимото за отстраняване на тази опасност и че не служи за цел, чужда на упражняването на автономност на посочената общност. Националните съдилища трябва да се уверят, че тези условия са изпълнени, като извършат задълбочена преценка на обстоятелствата по делото и подробно претеглят противоречащите си интереси (вж. по аналогия ЕСПЧ, 12 юни 2014 г., Fernández Martínez с/у Испания, CE:ECHR:2014:0612JUD005603007, § 132).
47
Що се отнася по-конкретно до член 4, параграф 2 от Директива 2000/78, важно е да се припомни, че тази разпоредба има за цел да се осигури справедливо равновесие между, от една страна, правото на автономност на църквите и другите организации, характерът на които е основан на религия или убеждения, и от друга страна, правото на работниците да не бъдат подлагани, по-специално по отношение на условията за заетост и труд, включително условията за уволнение и възнаграждение, на дискриминация, основана на религия или убеждение, в случаите, в които тези права могат да бъдат конкурентни (вж. в този смисъл решение от 17 април 2018 г., Egenberger, C‑414/16, EU:C:2018:257, т. 51).
48
В този смисъл посочената разпоредба предвижда критериите, които трябва да се вземат предвид при претеглянето на интересите, което следва да се извърши, за да се гарантира справедливо равновесие между евентуално конкурентните права (решение от 17 април 2018 г., Egenberger, C‑414/16, EU:C:2018:257, т. 52), без обаче да се извършва точно и окончателно претегляне на засегнатите интереси.
49
Съгласно член 4, параграф 2, първа алинея от Директива 2000/78 държавите членки могат да поддържат националното законодателство в сила на датата на приемане на тази директива или да регламентират бъдещи законови практики по инкорпорирането на законодателството, които съществуват на датата на приемане на посочената директива, вследствие на които, в случай на професионални дейности в църкви и в други обществени или частни организации характерът, на който е основан на религия или убеждение, разлика в третирането, основаваща се на религията или убежденията на лицето не представлява дискриминация, когато поради характера на тези дейности или в контекста, в който те се упражняват, религията или убеждението на лицето съставлява основно, законосъобразно и оправдано професионално изискване, отчитайки характера на организацията. Тази разлика в третирането се прилага, като се вземат предвид конституционните разпоредби и принципи, както и основните принципи на правото на Съюза, като не се оправдава дискриминация на друго основание.
50
Член 4, параграф 2, втора алинея от Директива 200/78 уточнява, че като се гарантира, че другите разпоредби са спазени, тази директива не накърнява правото на църкви и други обществени или частни организации, чийто характер е основан на религия или убеждение, като действа в съответствие с националните конституции и закони, да изискват от лицата, работещи за тях, да действат добросъвестно и лоялно съобразно характера на организацията.
51
Що се отнася, от една страна, до критериите, посочени в член 4, параграф 2, първа алинея от Директива 2000/78, Съдът е постановил, че от тази разпоредба следва изрично, че предвид „характера“ на съответните дейности или „контекста“, в който те се извършват, религията или убеждението могат при необходимост да съставляват основно, законосъобразно и оправдано професионално изискване съобразно характера на разглежданата църква или организация по смисъла на посочената разпоредба. Така законосъобразността с оглед на последната посочена разпоредба на разликата в третирането, основаваща се на религия или убеждения, е обусловена от подлежащото на обективна проверка наличие на пряка връзка между поставеното от работодателя професионално изискване и съответната дейност. Такава връзка може да произтича от характера на тази дейност, например когато тя предполага участие в определянето на характера на разглежданата църква или организация или сътрудничество в проповедническата ѝ мисия, или от условията, при които трябва да се упражнява посочената дейност, сред които е необходимостта да се осигури надеждно представителство на църквата или на организацията извън нея (решения от 17 април 2018 г., Egenberger, C‑414/16, EU:C:2018:257, т. 62 и 63, и от 11 септември 2018 г., IR, C‑68/17, EU:C:2018:696, т. 50).
52
Посоченото професионално изискване трябва, както изисква член 4, параграф 2, първа алинея, да бъде „основно, законосъобразно и оправдано“, отчитайки характера на църквата или организацията, като се има предвид, както отбелязва генералният адвокат в точка 29 от заключението си, че тези три критерия са кумулативни. Макар по принцип националните юрисдикции да не следва да се произнасят по самия характер на църквата или организацията, който е в основата на посоченото професионално изискване, те обаче трябва да преценят за всеки отделен случай дали с оглед на този характер тези три критерия са изпълнени (решение от 17 април 2018 г., Egenberger, C‑414/16, EU:C:2018:257, т. 64).
53
Що се отнася, на първо място, до това, че професионалното изискване трябва да е „основно“, Съдът уточнява, че използването на това прилагателно означава, че религиозната принадлежност или споделянето на убеждения, на които се основава характерът на разглежданата църква или организация, трябва да бъдат необходими с оглед на значението на разглежданата професионална дейност за утвърждаването на посочения характер или упражняването от тази църква или организация на правото ѝ на автономност, признато в член 17 ДФЕС и в член 10 от Хартата (решения от 17 април 2018 г., Egenberger, C‑414/16, EU:C:2018:257, т. 65, и от 11 септември 2018 г., IR, C‑68/17, EU:C:2018:696, т. 51).
54
На второ място, що се отнася до това, че професионалното изискване трябва да е „законосъобразно“, Съдът посочва, че използването на този термин показва, че законодателят на Съюза желае да гарантира, че изискването относно религиозната принадлежност или споделянето на убеждения, на които се основава характерът на разглежданата църква или организация, няма да послужи за преследването на цел, чужда на посочения характер или на упражняването от тази църква или организация на правото ѝ на автономност (решения от 17 април 2018 г., Egenberger, C‑414/16, EU:C:2018:257, т. 66, и от 11 септември 2018 г., IR, C‑68/17, EU:C:2018:696, т. 52).
55
На трето място, що се отнася до това, че изискването трябва да е „оправдано“, този термин предполага не само че контролът за спазването на критериите, посочени в член 4, параграф 2 от Директива 2000/78, може да бъде упражнен от национална юрисдикция, но и че църквата или организацията, предвидила професионално изискване, има задължението да докаже с оглед на фактическите обстоятелства в конкретния случай, че твърдяната опасност от засягане на нейния характер или на правото ѝ на автономност е вероятна и сериозна, така че въвеждането на такова изискване се оказва действително необходимо (решения от 17 април 2018 г., Egenberger, C‑414/16, EU:C:2018:257, т. 67, и от 11 септември 2018 г., IR, C‑68/17, EU:C:2018:696, т. 53).
56
В това отношение професионалното изискване по член 4, параграф 2, първа алинея от Директива 2000/78 трябва да е съобразено с принципа на пропорционалност, което предполага, че националните юрисдикции трябва да проверят дали посоченото изискване е подходящо и не надхвърля необходимото за постигането на преследваната цел (решения от 17 април 2018 г., Egenberger, C‑414/16, EU:C:2018:257, т. 68, и от 11 септември 2018 г., IR, C‑68/17, EU:C:2018:696, т. 54).
57
От друга страна, що се отнася до член 4, параграф 2, втора алинея от Директива 2000/78, следва да се припомни, че тази разпоредба предвижда, че сред професионалните изисквания, които църква или друга обществена или частна организация, чийто характер е основан на религия или убеждение, могат да поставят към работещите за тях лица, фигурира изискването тези лица да „действат добросъвестно и лоялно“ съобразно характера на тази църква или организация. Въпреки това, както е видно по-конкретно от израза „[к]ато се гарантира, че другите разпоредби [на Директива 2000/78] са спазени“, съдържащ се в тази разпоредба, това право трябва да се упражнява при спазване на останалите разпоредби на тази директива, в частност на критериите по член 4, параграф 2, първа алинея от нея, които трябва да могат при необходимост да бъдат подложени на ефективен съдебен контрол (решение от 11 септември 2018 г., IR, C‑68/17, EU:C:2018:696, т. 46).
58
От това следва, че в положение като разглежданото в главното производство частна организация, чийто характер се основава на предписанията на Католическата църква, не може да третира различно, въз основа на изискването за добросъвестност и лоялност към този характер своите служители, които предоставят консултации при бременност, в зависимост от това дали принадлежат към тази църква или не, освен ако, от една страна, с оглед на естеството на съответните професионални дейности или в контекста, в който те се упражняват, съществува пряка и обективно проверима връзка между тези дейности и изискването служителите да не напускат въпросната църква по време на трудовото правоотношение под страх от уволнение, или да се присъединят отново към същата църква, ако са я напуснали, и от друга страна, ако това професионално изискване е основно, законосъобразно и оправдано с оглед на посочения характер.
59
В това отношение следва да се отбележи, че макар в крайна сметка националният съд, който единствен е компетентен да прецени фактите, да определи дали случаят е такъв, Съдът все пак може да му даде указания, изведени от преписката по делото в главното производство, както и от представените пред него писмени и устни становища, за да му позволи да се произнесе по спора, с който е сезиран.
60
В този контекст следва да се припомни, че освен в изключителни случаи националните съдилища трябва да се въздържат от преценка на законосъобразността по отношение на самия характер на съответната църква или организация (решение от 17 април 2018 г., Egenberger, C‑414/16, EU:C:2018:257, т. 61). Така по принцип църквите и другите обществени или частни организации, чийто характер е основан на религия или убеждение, трябва да определят какво считат за професионално изискване, отчитайки характера на тази църква или организация.
61
Както се посочва в точка 48 от настоящото решение, Директива 2000/78 оставя на държавите членки свобода на преценка, която им позволява да вземат предвид присъщия за тях контекст, и признава на всяка държава членка свобода на преценка при необходимото претегляне на различните права и интереси, за да се гарантира справедливо равновесие между тях (вж. по аналогия решения от 15 юли 2021 г., WABE и MH Müller Handel, C‑804/18 и C‑341/19, EU:C:2021:594, т. 87 и 88, и от 28 ноември 2023 г., Commune d’Ans, C‑148/22, EU:C:2023:924, т. 34 и 35).
62
Националните съдилища обаче са длъжни да гарантират, че не се накърнява правото на работниците да не бъдат дискриминирани, по-конкретно въз основа на религия или убеждения. Така съгласно член 4, параграф 2 от Директива 2000/78 при необходимост независим орган, и на последно място, национален съд, а не съответната църква или организация, трябва да прецени дали поради характера на съответните дейности или в контекста, в който те се упражняват, поставеното от съответната църква или организация професионално изискване е основно, законосъобразно и оправдано, отчитайки този характер (решение от 17 април 2018 г., Egenberger, C‑414/16, EU:C:2018:257, т. 46, 53 и 61).
63
В същия смисъл от практиката на Европейския съд по правата на човека следва, че макар работодател, чийто характер е основан на религия или философско убеждение, да може да налага на своите служители специфични задължения за лоялност, решение за уволнение, мотивирано от неизпълнение на такова задължение, особено ако то произтича от факти, свързани с упражняването на защитени от ЕКПЧ права, трябва въпреки това да подлежи на съдебен контрол, който предполага извършването на ефективно претегляне на правото на религиозната общност на зачитане на нейната автономност и на основните права на заинтересованото лице през призмата на принципа на пропорционалност (вж. в този смисъл ЕСПЧ, 23 септември 2010 г., Schüth с/у Германия, CE:ECHR:2010:0923JUD000162003, § 57 и 69, ЕСПЧ, 23 септември 2010 г., Obst с/у Германия, CE:ECHR:2010:0923JUD000042503, § 43, и ЕСПЧ, 3 февруари 2011 г., Siebenhaar с/у Германия, CE:ECHR:2011:0203JUD001813602, § 40).
64
Що се отнася по-специално до частна организация като сдружението, чийто характер се основава на предписанията на Католическата църква, и чиито насоки и характер насърчават, както следва от точка 22 от настоящото решение, защитата на живота на нероденото дете и следователно продължаването на бременността от бременните жени и приемането на детето, a priori съществува пряка и обективно проверима връзка между професионалната дейност, състояща се в предоставяне на консултации при бременност, и изискването за добросъвестно и лоялно отношение към тези насоки и характер. Освен това такова професионално изискване изглежда, по принцип, като основно, законосъобразно и оправдано с оглед на посочения характер.
65
В случая е безспорно, че в трудовия си договор JB се е ангажирала да спазва посочените насоки и този характер, и от преписката по делото не следва, че тя вече не е склонна или не е в състояние да изпълни този ангажимент. Така се оказва, че тя е уволнена единствено поради това, че е напуснала Католическата църква и е отказала да се присъедини отново към тази църква.
66
В това отношение, първо, освен ако запитващата юрисдикция не установи друго, от представената на Съда преписка не следва, че сдружението обективно е установило, че поради характера на професионалната дейност, упражнявана от JB, и в контекста, в който тази дейност се упражнява, съществува пряка връзка между дейността и наложеното на JB в качеството ѝ на последовател на Католическата църква изискване да не напуска тази църква по време на трудовото правоотношение под страх от уволнение или, за да продължи трудовото правоотношение, да се присъедини отново към нея след напускането ѝ.
67
Разбира се, по принцип не може да се изключи възможността църква или организация, чийто характер се основава на религия или убеждение, да може да оправдае наличието на пряка връзка между професионалното изискване за добросъвестност и лоялност, изразяващо се в това служител на тази църква или организация да не напуска тази църква под страх от уволнение или отново да се присъедини към нея, след напускане, с цел продължаване на трудовото правоотношение, и съответната професионална дейност. Всъщност конкретната задача, възложена на даден служител в църква или друга религиозна организация, е аспект, който трябва да се вземе предвид, за да се определи дали това лице може да бъде задължено за по-строга лоялност (вж. в този смисъл ЕСПЧ, 12 юни 2014 г., Fernández Martínez с/у Испания, CE:ECHR:2014:0612JUD005603007, § 131).
68
Такава пряка връзка обаче трябва да бъде обективно установена с оглед на конкретната професионална дейност. Така общото препращане към понятието „общност на служение“, посочено в член 1 от GrO, което предполага принадлежност и ненапускане на църквата за всички дейности в Католическата църква и свързаните с нея институции или организации, не е достатъчно, за да се установи обективно наличието на такава пряка връзка.
69
Второ, професионалното изискване служителите на сдружението, които са последователи на Католическата църква, да не могат да напускат тази църква по време на трудовото правоотношение под страх от уволнение или, ако са напуснали тази църква, да се присъединят отново към нея, за да се продължи трудовото правоотношение, не изглежда, с оглед на материалите по предоставената на Съда преписка, да е „основно“ за упражняването на разглежданата в спора по главното производство професионална дейност по смисъла на съдебната практика, посочена в точка 53 от настоящото решение.
70
Всъщност, както отбелязва запитващата юрисдикция и както припомня генералният адвокат в точка 37 от заключението си, длъжности за консултант по въпросите на бременността, подобни на заеманата от JB, са били поверени на служители на сдружението, които не са последователи на Католическата църква, което показва, че самото сдружение счита, че принадлежността към тази църква не е необходимо поради значението на тази професионална дейност за утвърждаването на характера на нейната организация и мисията за прогласяване на посочената църква, а че в това отношение е достатъчно неговите консултанти по въпросите на бременността да се задължат да спазват насоките на тази църква, посочени в точки 22 и 64 от настоящото решение. При тези обстоятелства професионалното изискване, упоменато в предходната точка от настоящото решение, не изглежда като основно по смисъла на посочената съдебна практика.
71
Трето, макар да е вярно, както отбелязва генералният адвокат в точка 41 от заключението си, че не може да се изключи, че напускането на Католическата църква на служител на организация, чийто характер се основава на предписанията на Католическата църква, се съпътства от разграничаване или отхвърляне на предписанията и основните ценности на тази църква, което може да направи този служител негоден да упражнява определени професионални дейности в тази организация, все пак следва да се посочи, че самото напускане на посочената църква не е достатъчно, за да се предположи, че случаят действително е такъв, тъй като напускането може да бъде мотивирано от съображения, които по никакъв начин не поставят под съмнение придържането на въпросния служител към тези предписания и основни ценности.
72
В това отношение от представената на Съда преписка е видно, че както бе посочено в точка 24 от настоящото решение, JB мотивира напускането на Католическата църква с факта, че Лимбургската епархия в допълнение към църковния данък събира и допълнителен църковен налог от католиците, които, подобно на JB, са сключили брак с лице с друга религия и с високи доходи. По-специално, с това напускане JB нито се е разграничила, нито се е отклонила от предписанията и основните ценности на тази църква.
73
Освен това от акта за преюдициално запитване е видно, че уволнението на JB е извършено пряко и изключително поради факта, че тя е напуснала Католическата църква в съответствие с националните правила и впоследствие е отказала да се присъедини отново към тази църква. Не изглежда да е било проверено дали след напускането JB е била склонна съгласно член 4, параграф 2 от GrO да продължи да зачита „евангелските истини и ценности и да допринася за утвърждаването им“ в сдружението, или дали в съответствие с член 4, параграф 3 от GrO е била готова да изпълнява възлаганите ѝ задачи при същите условия както служителите, които не принадлежат към Католическата църква, при спазване на предписанията на тази църква.
74
При тези условия запитващата юрисдикция следва да провери дали с оглед на ефективното прилагане от сдружението разглежданото в главното производство изискване цели да гарантира добросъвестно и лоялно отношение на служителите съобразно характера на Католическата църква и не служи за преследване на цел, чужда на този характер или на упражняването от сдружението на правото му на автономност, което би поставило под въпрос законосъобразността на това изискване по смисъла на член 4, параграф 2, първа алинея от Директива 2000/78.
75
Четвърто и последно, в положение като разглежданото в главното производство сдружението трябва да докаже, че твърдяната опасност от засягане на неговия характер или на правото му на автономност е вероятна и сериозна, така че въвеждането на такова изискване действително се оказва необходимо и пропорционално (решения от 17 април 2018 г., Egenberger, C‑414/16, EU:C:2018:257, т. 67 и 68, и от 11 септември 2018 г., IR, C‑68/17, EU:C:2018:696, т. 53 и 54).
76
Както обаче отбелязва генералният адвокат в точка 45 от заключението си, в положение като посоченото в първия преюдициален въпрос не изглежда, че самото напускане на JB на Католическата църква или отказът ѝ да се присъедини отново към нея са достатъчни, за да се докаже, че твърдяната от сдружението опасност от засягане на неговия характер или правото му на автономност е вероятна и сериозна до степен, която да оправдае уволнението на JB. Всъщност това напускане, извършено в съответствие с предвидената в националните разпоредби процедура, за да се избегне допълнителният църковен налог, и отказът да се присъедини отново към тази църква по същата причина, не са достатъчни, за да се докаже наличието на действие, изразяващо публично разграничаване на JB от посочената църква, което трябва да се разглежда като действие, изразяващо противоцърковно отношение.
77
В това отношение следва по-специално да се отбележи, че както е видно от преписката, с която разполага Съдът, за да бъде валидно съгласно германското право изявлението за напускане на Католическата църква, трябва да бъде направено пред компетентния държавен орган, а именно общински служител, който уведомява за напускането само тази църква и работодателя, за да може последният да го вземе предвид при изчисляването на възнаграждението на служителя. Както обаче отбелязва запитващата юрисдикция, подобно изявление, чийто публичен характер произтича от национално законово задължение, не може да се счита за противоцърковно действие, при липса на каквито и да било други действия от страна на JB, насочени към публично и неподходящо разпространяване на информацията за напускането ѝ на същата църква.
78
Както отбелязва запитващата юрисдикция, от текста на член 4, параграф 2, втора алинея от Директива 2000/78 следва, че при спазване на разпоредбите на тази директива тази разпоредба позволява на обществена или частна организация, чийто характер се основава на религия или убеждения, да изисква от служителите си да действат добросъвестно и лоялно „съобразно характера на организацията“. Следователно, дори да се приеме, че напускането на JB на Католическата църква може да се счита за нелоялно поведение спрямо тази църква, това не означава непременно, че това напускане представлява и нелоялно поведение спрямо организацията, която я наема, при условие че JB продължава да зачита в работата си характера на тази организация.
79
От една страна обаче, както бе посочено в точки 22, 64 и 65 от настоящото решение, в трудовия си договор JB се задължава да спазва насоките и характера на Католическата църква, релевантни за упражняването на професионалната ѝ дейност, които не изискват, както бе подчертано в точка 70 от настоящото решение, лицата, заемащи длъжности, подобни на тази на JB, задължително да принадлежат към тази църква, при условие че се насърчава защитата на живота на нероденото дете и следователно се насърчават бременните жени да продължат бременността и да приемат детето си. От друга страна, от представената на Съда преписка не следва, че JB вече не е склонна или не е в състояние да изпълнява този ангажимент.
80
С оглед на гореизложеното следва да се приеме, че при обстоятелства като посочените в първия преюдициален въпрос и освен ако запитващата юрисдикция не установи друго, изискването служител като JB да не напуска Католическата църква по време на трудовото правоотношение под страх от уволнение или като условие за продължаване на трудовото правоотношение да се присъедини отново към тази църква след напускане, не представлява професионално изискване, отговарящо на условията, предвидени в член 4, параграф 2 от Директива 2000/78.
81
При това положение, доколкото, както следва от точка 33 от настоящото решение, преюдициалното запитване се отнася и до член 4, параграф 1 от Директива 2000/78, следва да се припомни, че съгласно тази разпоредба държавите членки могат да регламентират, че разлика в третирането, основаваща се на характеристика, свързана с някой от признаците, посочени в член 1 от тази директива, не представлява дискриминация, когато поради характера на засегнатите професионални дейности или в контекста, в който те се упражняват, тази характеристика представлява основно и определящо професията изискване, като гарантират, че преследваната цел е законосъобразна и изискването пропорционално.
82
Съгласно практиката на Съда понятието „основно и определящо професията изискване“ по смисъла на тази разпоредба се отнася до изискване, което е обективно продиктувано от характера на разглежданата професионална дейност или от контекста, в който тя се упражнява, и не може да обхваща субективни съображения (решение от 14 март 2017 г., Bougnaoui и ADDH, C‑188/15, EU:C:2017:204, т. 40).
83
Освен това Съдът многократно е постановявал, че доколкото дава възможност за изключение от принципа за недопускане на дискриминация, член 4, параграф 1 от Директива 2000/78 следва да се тълкува стриктно (решения от 13 септември 2011 г., Prigge и др., C‑447/09, EU:C:2011:573, т. 72, и от 7 ноември 2019 г., Cafaro, C‑396/18, EU:C:2019:929, т. 67).
84
В случая, както отбелязва запитващата юрисдикция и както посочва генералният адвокат в точка 50 от заключението си, изискването да се забрани на служителите на организация, чийто характер се основава на предписанията на Католическата църква, и които са последователи на тази църква, да не напускат тази църква по време на трудовото правоотношение под страх от уволнение или да се присъединят отново към нея, след като са я напуснали, не изглежда да е обективно продиктувано от характера на дейността на консултант по въпросите на бременността, или от контекста, в който тази дейност се упражнява, при условия като разглежданите в главното производство.
85
От това следва, че член 4, параграф 1 от Директива 2000/78 трябва да се тълкува в смисъл, че разлика в третирането като разглежданата в главното производство не може да бъде оправдана въз основа на тази разпоредба.
86
С оглед на изложените по-горе съображения на първия въпрос следва да се отговори, че член 4, параграфи 1 и 2 от Директива 2000/78, във връзка с член 10, параграф 1 и член 21, параграф 1 от Хартата, трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска национална правна уредба, съгласно която частна организация, чийто характер е основан на религия, може да изисква от служител, който принадлежи към определена църква, практикуваща тази религия, да не напуска тази църква по време на трудовото правоотношение под страх от уволнение или като условие за продължаване на трудовото правоотношение да се присъедини отново към тази църква, след като я е напуснал, при положение че:
–
тази организация наема други лица да изпълняват същите функции като тези на въпросния служител, без да изисква от тях да принадлежат към същата църква, и
–
този служител не извършва публично видими противоцърковни дейности,
когато поради характера на професионалните дейности на посочения служител или в контекста, в който те се упражняват, тези професионални изисквания не са основни, законосъобразни и оправдани, отчитайки характера на посочената организация.
По втория въпрос
87
Предвид отговора на първия въпрос не е необходимо да се отговаря на втория въпрос.
По съдебните разноски
88
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.
По изложените съображения Съдът (голям състав) реши:
Член 4, параграфи 1 и 2 от Директива 2000/78/EО на Съвета от 27 ноември 2000 година за създаване на основна рамка за равно третиране в областта на заетостта и професиите, във връзка с член 10, параграф 1 и член 21, параграф 1 от Хартата на основните права на Европейския съюз,
трябва да се тълкува в смисъл, че
не допуска национална правна уредба, съгласно която частна организация, чийто характер е основан на религия, може да изисква от служител, който принадлежи към определена църква, практикуваща тази религия, да не напуска тази църква по време на трудовото правоотношение под страх от уволнение или като условие за продължаване на трудовото правоотношение да се присъедини отново към тази църква, след като я е напуснал, при положение че:
–
тази организация наема други лица да изпълняват същите функции като тези на въпросния служител, без да изисква от тях да принадлежат към същата църква, и
–
този служител не извършва публично видими противоцърковни дейности,
когато поради характера на професионалните дейности на посочения служител или в контекста, в който те се упражняват, тези професионални изисквания не са основни, законосъобразни и оправдани, отчитайки характера на посочената организация.
Подписи
(
*1
)	Език на производството: немски.