62011CC0175_BG
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. По настоящото дело High Court (Ирландия) иска от Съда да разтълкува две разпоредби от Директива 2005/85/ЕО(2), която установява минимална рамка за процедурата за предоставяне или отнемане на статут на бежанец. Първата от тези разпоредби — член 23, параграфи 3 и 4 — дава възможност на държавите членки да разглеждат молба за убежище по реда на приоритетната или на ускорената процедура. Втората разпоредба, член 39, изисква от държавите членки да гарантират на търсещите убежище право на ефективни правни средства за защита пред съд, по-специално срещу решението относно тяхната молба за убежище.
2. Жалбоподателите в главното производство, нигерийски граждани, считат, че тези две разпоредби не допускат упражняване на установената в Ирландия система за предоставяне или отнемане на статут на бежанец, доколкото тя предвижда, че Minister for Justice, Equality and Law Reform [министърът на правосъдието, равноправието и правната реформа] може да реши някои категории молби за убежище, определени въз основа на гражданството на търсещия убежище, да бъдат предмет на приоритетна или ускорена процедура. Освен това те считат, че възможността за обжалване пред Refugee Appeals Tribunal (Ирландия) не им гарантира правото на ефективна защита.
3. Следователно запитващата юрисдикция отправя запитване към Съда именно по тези два въпроса.
4. В настоящото заключение ще изложа причините, поради които смятам, че член 23, параграфи 3 и 4 от Директива 2005/85 трябва да се тълкува в смисъл, че допуска държава членка да прилага ускорена или приоритетна процедура при разглеждането на някои категории молби за убежище, определени въз основа на гражданството или на страната на произход на кандидата.
5. После ще посоча защо според мен член 39 от тази директива и член 47 от Хартата на основните права на Европейския съюз (наричана по-нататък „Хартата“) трябва да се тълкуват в смисъл, че допускат национална правна уредба като разглежданата в главното производство, по силата на която решението на решаващия орган може да бъде обжалвано пред Refugee Appeals Tribunal и пред High Court.
I – Правна уредба
А – Международно право
6. Конвенцията за статута на бежанците, подписана в Женева на 28 юли 1951 г.(3), е в сила от 22 април 1954 г. и е допълнена с Протокола за статута на бежанците от 31 януари 1967 г., влязъл в сила на 4 октомври 1967 г.
7. В член 3 от Женевската конвенция се посочва, че договарящите държави ще прилагат разпоредбите на тази конвенция спрямо бежанците без каквато и да е дискриминация по отношение на раса, религия или страна на произход.
Б – Право на Съюза
8. Основната цел на Директива 2005/85 е да установи минимална рамка за процедурата по предоставяне или отнемане на статут на бежанец(4), за да се намалят съществуващите разлики между процедурите по разглеждане на молби за убежище в държавите членки.
9. Тази обща европейска система за убежище се основава на пълното и всеобхватно прилагане на Женевската конвенция(5) .
10. Съгласно съображение 8 от Директива 2005/85 същата спазва основните права и признатите принципи, а именно тези от Хартата. Освен това съображение 9 от тази директива посочва, че по отношение на третирането на хората, попадащи в нейния обхват, държавите членки са обвързани със задължения по силата на международните правни актове, по които те са страни и които забраняват дискриминацията.
11. Съображение 27 от посочената директива гласи, че съгласно един от основните принципи на правото на Съюза, решенията по молба за убежище или отнемането на статут на бежанец следва да могат ефективно да бъдат обжалвани пред съответния съд, по смисъла на член 267 ДФЕС. Ефективността на обжалването по отношение и на разглеждането по същество зависи от цялостната административна и правна система на всяка държава членка.
12. Съгласно член 4, параграф 1, първа алинея от Директива 2005/85 държавите членки трябва да определят решаващи органи, които да отговарят за съответното разглеждане на молбите за убежище. Тези органи са всеки квазисъдебен или административен орган в държава членка, който е компетентен за разглеждането на молбите за убежище и за вземане на решение като първа инстанция по тези молби(6) .
13. Разглеждането от страна на решаващия орган трябва да отговаря на редица основни принципи и гаранции.
14. Така член 8, параграф 2 от посочената директива гласи следното:
„Държавите членки гарантират решенията по молбите за убежище да се вземат от решаващия орган след извършване на подходящо разглеждане.За тази цел те гарантират, че:
а) молбите са разгледани и решенията са взети индивидуално, обективно и безпристрастно;
б) е набавена точна и актуализирана информация от различните източници, като например Върховния комисариат за бежанците на Организацията на обединените нации (ВКБООН) по отношение на общата обстановка в страната на произход на кандидата за убежище, и при необходимост — в страните, през които кандидатът за убежище преминава транзитно, и че такава е предоставена на служителите, които разглеждат молбите и вземат решение по тях;
в) служителите, които разглеждат молбите и вземат решение по тях, са запознати със съответните приложими норми по отношение на убежището и правата на бежанците“.
15. Освен това член 9, параграфи 1 и 2, първа алинея от Директива 2005/85 предвижда решенията да се съобщават в писмена форма, да бъдат фактически и правно мотивирани, когато молбата е отхвърлена, като възможностите за обжалване на отрицателно решение също трябва да бъдат съобщавани в писмена форма.
16. Освен това търсещите убежище трябва да се ползват от минимални гаранции, като например да бъдат информирани на език, който разбират, да имат право на преводач, да имат възможност да се свържат с ВКБООН, да им бъде съобщено взетото решение относно тяхната молба за убежище в разумен срок или да бъдат информирани за резултата от взетото решение(7) . Преди да се произнесе решаващият орган, на кандидатите за убежище се предоставя също възможност за провеждане на лично интервю във връзка с тяхната молба за убежище с лице, което има правомощия за това(8) .
17. В глава III от Директива 2005/85, озаглавена „Първоинстанционни процедури“, член 23 от нея, който се отнася до процедурата по разглеждане, предвижда в параграф 2, първа алинея държавите членки да гарантират, че такава процедура приключва в най-кратки срокове, без да се накърняват точността и пълнотата на разглеждането.
18. Член 23, параграф 3 от тази директива гласи:
„Държавите членки могат да дадат предимство или да ускорят разглеждането на определена молба при спазване на основните принципи и гаранции по глава ІІ, включително когато се очаква молбата да е основателна или в случаите, когато кандидатът има специфични нужди“.
19. Същата възможност за даване на предимство на процедура по разглеждане или за вземане на решение за ускоряването ѝ е предоставена на държавите членки в редица случаи, изброени в член 23, параграф 4, букви a)—о) от посочената директива, който гласи:
„Държавите членки могат също така да осигурят процедурата на […] разглеждане в съответствие с основните принципи и гаранции по глава ІІ да стане приоритетна или да се ускори, ако:
a) кандидатът при подаване на своята молба и излагането на фактите е повдигнал въпроси, които нямат отношение или имат незначително отношение към разглеждането на това дали кандидатът отговаря на условията за бежанец по силата на Директива 2004/83/ЕО[(9) ]; или
б) кандидатът очевидно не отговаря на условията за бежанец или за статут на бежанец в държава членка по силата на Директива 2004/83[…]; или
в) молбата за убежище се счита за неоснователна:
i) защото кандидатът идва от сигурна страна на произход по смисъла на членове 29, 30 и 31, или
ii) защото страната, която не е държава членка, се счита за сигурна трета страна за кандидата, без да се накърнява член 28, параграф 1, или
г) кандидатът е заблудил органите, като е предоставил невярна информация или документи или е скрил информация или д окументи по отношение на своята самоличност и/или националност, които могат да имат отрицателно отражение за решението;
д) кандидатът е подал друга молба за убежище, в която е посочил други лични данни, или
е) кандидатът не е представил никаква информация, която да позволи да се установи с достатъчна сигурност неговата самоличност или националност, или когато има вероятност той злонамерено да е пристъпил към унищожаване или подправяне на лични или пътни документи, които биха помогнали за установяването на неговата самоличност или националност;
ж) кандидатът се е представил несъответстващо, противоречиво, недостоверно или недостатъчно, което прави неговата молба неубедителна по отношение на това, че е бил жертва на преследване, както е посочено в Директива 2004/83[…], или
з) кандидатът е подал последваща молба, в която не се позовава на нови обстоятелства от значение [по] отношение на личното му положение или на неговата страна на произход, или
и) кандидатът не е подал по-рано своята молба, без да има уважителна причина за това, при положение че е имал възможността да го направи, или
й) кандидатът подава молба единствено с цел да забави или да затрудни изпълнението на предходно или предстоящо решение, което би довело до неговото репатриране, или
к) кандидатът без уважителна причина не е изпълнил задълженията по член 4, параграфи 1 и 2 от Директива 2004/83[…] или член 11, параграф 2, букви а) и б) и член 20, параграф 1 от настоящата директива, или
л) кандидатът е влязъл или е удължил незаконно своя престой на територията на държавата членка и без уважителна причина не се е явил пред органите и/или не е подал своята молба за убежище в най-кратък срок, предвид обстоятелствата на неговото влизане на територията ѝ, или
м) кандидатът представлява опасност за националната сигурност или обществения ред на държавата членка; или кандидатът е бил принудително изгонен поради сериозни причини, свързани с националната сигурност или обществения ред по националното право, или
н) кандидатът отказва да се съобразява със задължението да даде пръстови отпечатъци в съответствие с приложимото [законодателство на Съюза] или национално законодателство, или
о) молбата е подадена от несключвал брак непълнолетен, спрямо който се прилага член 6, параграф 4, буква в), след като молбата, която е подадена от родителя(ите), отговарящ(и) за непълнолетния, е отхвърлена и не е внесен нов елемент от съществено значение за личното положение на кандидата или положението в неговата страна на произход“.
20. Освен това съгласно член 39, параграф 1, буква а) от Директива 2005/85 държавите членки трябва да гарантират, че кандидатите за убежище разполагат с право на ефективна защита пред съд, по-специално срещу решенията относно тяхната молба за убежище. За тази цел те трябва да предвидят сроковете и другите необходими правила, за да може кандидатът да упражни своето право на ефективна защита(10) . Държавите членки могат също да определят срокове за разглеждане от съда на решението, което е взето от решаващия орган(11) .
21. Законодателят на Съюза се е погрижил освен това да даде определение на някои понятия. Така съгласно член 2, буква г) от Директива 2005/85 „окончателно решение“ е всяко решение, с което се постановява, че гражданинът на трета страна или лицето без гражданство получава статут на бежанец по силата на Директива 2004/83, като то не е последвано от обжалване по реда на глава V от Директива 2005/85. Съгласно член 2, буква д) от тази директива „решаващ орган“ е всеки квазисъдебен или административен орган в държава членка, който е компетентен да разгледа молбите за убежище и да вземе решение като първа инстанция по тези молби, при условията на приложение I от директивата.
22. Това приложение предвижда възможността при прилагане на разпоредбите на Директива 2005/85 Ирландия да счете, че що се отнася до това дали кандидатът следва или — ако случаят е такъв — не следва да бъде обявен за бежанец, решаващият орган по смисъла на член 2, буква e) от нея да бъде Office of the Refugee Applications Commissioner (Служба на комисаря по молбите на бежанци, наричана по-нататък „ORAC“). Освен това, отново съгласно посоченото приложение, първоинстанционните решения по смисъла на тази разпоредба включват препоръките на Refugee Applications Commissioner относно въпросите, свързани с това дали на съответния кандидат следва или — ако случаят е такъв — не следва да бъде признат статут на бежанец.
В – Ирландското право
23. Законът за бежанците от 1996 г. (Refugee Act 1996), изменен с член 11, параграф 1 от Закона за имиграцията от 1999 г. (Immigration Act 1999), с член 9 от Закона за незаконната имиграция от 2000 г. (Illegal Immigrants (Trafficking) Act 2000), и с член 7 от Закона за имиграцията от 2003 г. (Immigration Act 2003, наричан по-нататък „Закон за бежанците от 1996 г.“), урежда по-специално процесуалните норми относно молбите за убежище.
24. Видно от представеното от запитващата юрисдикция решение на High Court от 9 февруари 2011 г.(12) процедурата по разглеждане на молба за убежище протича по следния начин.
25. Съгласно член 8 от Закона за бежанците от 1996 г. молбата за убежище се подава пред Refugee Applications Commissioner. Член 11 от закона предвижда, че на този представител на ORAC е възложено да се срещне с кандидата, да направи необходимите разследвания и да поиска допълнителни сведения. След това той изготвя доклад, в който прави положителна или отрицателна препоръка относно предоставянето на статут на бежанец на съответния кандидат и изпраща този доклад на Minister for Justice, Equality and Law Reform(13) .
26. В съответствие с член 17, параграф 1 от Закона за бежанците от 1996 г., ако препоръката на Refugee Applications Commissioner е положителна, Minister for Justice, Equality and Law Reform е длъжен да предостави статут на бежанец на съответния кандидат. Когато се препоръчва да не се предостави статут на бежанец на кандидата, по силата на член 16 от този закон последният може да обжалва препоръката на Refugee Applications Commissioner пред Refugee Appeals Tribunal (Ирландия).
27. Обжалването пред Refugee Appeals Tribunal може да включва изслушване пред негов представител. След това изслушване Refugee Appeals Tribunal потвърждава или отказва препоръката на Refugee Applications Commissioner. В случай, че уважи молбата на кандидата за убежище и счете, че препоръката трябва да бъде положителна, Minister for Justice, Equality and Law Reform е длъжен в съответствие с член 17, параграф 1 от посочения закон да предостави статута на бежанец. В противен случай, ако Refugee Appeals Tribunal счете, че препоръката е отрицателна, Minister for Justice, Equality and Law Reform има право на преценка да реши дали да предостави статут на бежанец.
28. Съгласно член 5 от Закона за незаконната имиграция от 2000 г., търсещите убежище могат да оспорят пред High Court обосноваността на препоръките на Refugee Applications Commissioner и решенията на Refugee Appeals Tribunal, като се спазват прилаганите по отношение на правото на убежище специални условия. Жалбите в главното производство са подадени пред запитващата юрисдикция именно по силата на тази разпоредба.
29. В съответствие с посочената разпоредба жалба срещу решението на High Court може да се подаде пред Supreme Court само ако от своя страна самият High Court постанови съдебно решение, с което се разрешава обжалването (certificate of leave to appeal). За тази цел в член 46, параграф 3 от Закона за съдилищата и съдебните служители от 2002 г. (Courts and Courts Officers Act 2002), изменен към момента на настъпване на обстоятелствата в главното производство, се предвижда, че High Court трябва да се произнесе по това разрешение в срок от два месеца след изслушването. Този срок обаче може да бъде удължен.
30. Следва да се уточни също така, че съгласно член 12 от Закона за бежанците от 1996 г. когато счете това за необходимо или уместно Minister for Justice, Equality and Law Reform може да даде писмени указания на Refugee Applications Commissioner и/или на Refugee Appeals Tribunal, като изиска единият от тях или и двата, в зависимост от случая, да дадат предимство на определени категории молби. Може, както в настоящото дело, да става дума за приоритет, свързан със страната на произход или страната на обичайно местопребиваване на кандидатите за убежище, или със семейните връзки между търсещите убежище, или пък с възрастта, в частност, когато става въпрос за непълнолетно лице.
31. Във връзка с това, по силата на посочената разпоредба Minister for Justice, Equality and Law Reform изпраща на 11 декември 2003 г. до Refugee Applications Commissioner и до Refugee Appeals Tribunal насоки за даване на приоритет на подаваните от 15 декември 2003 г. нататък молби за убежище от нигерийски граждани.
32. В приложение II от Закона за бежанците от 1996 г. се посочва, че Refugee Appeals Tribunal се състои от председател и от обикновени членове, за които Minister for Justice, Equality and Law Reform, със съгласието на Minister for Finance [министъра на финансите], счита, че са необходими за бързото решаване на делата на Refugee Appeals Tribunal, като всеки един от тях трябва да има най-малко пет години практически опит като barrister или като solicitor преди назначаването му. Членовете на Refugee Appeals Tribunal се назначават от Minister for Justice, Equality and Law Reform. Всеки от обикновените членове се назначава за срок от три години при условия, определени при неговото назначаване от Minister for Justice, Equality and Law Reform в изпълнение на разпоредбите от това приложение. Председателят на Refugee Appeals Tribunal упражнява своите функции по силата на писмен договор за услуга, съдържащ условията, които могат да бъдат определяни за всеки отделен случай от Minister for Justice, Equality and Law Reform със съгласието на Minister for Finance. Всеки обикновен член получава възнаграждение, надбавки и обезщетения за служебни разноски, които могат да бъдат определяни за всеки отделен случай от Minister for Justice, Equality and Law Reform със съгласието на Minister for Finance.
33. В посоченото приложение е уточнено и че обикновен член на Refugee Appeals Tribunal може да бъде отзован от Minister for Justice, Equality and Law Reform, който посочва основанията за това.
34. Служителите на Refugee Appeals Tribunal са длъжностни лица по смисъла на Закона за публичната служба от 1956 г. (Civil Service Regulation Act 1956).
II – Фактите по спора в главното производство
35. Както е видно от посоченото по-горе и предоставено от запитващата юрисдикция решение на High Court от 9 февруари 2011 г., фактите по спора в главното производство са следните.
36. Делото HID се отнася до дете, което е десетгодишно към момента на настъпване на обстоятелствата в главното производство, пристигнало е в Ирландия заедно с майка си през 2008 г. и е с нигерийско гражданство. От името на малолетната си дъщеря майката подава молба за убежище пред ORAC поради наличието на отправени от семейството на нейния баща заплахи за ексцизия и заплахи за живота ѝ. Друга дъщеря на двойката е била вече убита през 2007 г., след като е претърпяла такова малтретиране.
37. В доклад от 15 август 2008 г. Refugee Applications Commissioner счита, че молбата на непълнолетното лице трябва да се отхвърли, тъй като изявленията на майката не били изцяло достоверни и местната полиция предоставила достатъчна закрила. Майката на детето обжалва доклада пред Refugee Appeals Tribunal. Разглеждането на жалбата е отложено до постановяване на решението на запитващата юрисдикция по настоящите дела.
38. Делото BA се отнася и до влязъл през месец август 2008 г. на ирландска територия нигерийски гражданин, който също е подал молба за убежище пред ORAC, тъй като бил подложен на малтретиране в страната си на произход поради сексуалната си ориентация.
39. В доклада си от 25 август 2008 г. Refugee Applications Commissioner дава отрицателно становище относно молбата на този гражданин, тъй като приема, че изявленията му не са достоверни. BA обжалва това становище пред Refugee Appeals Tribunal. С решение от 25 ноември 2008 г. последният отхвърля жалбата с мотива, че представените от кандидата доказателства не са достоверни.
40. Г-ца D. и г-н A. подават поотделно жалби до High Court за отмяна на докладите на Refugee Applications Commissioner, съответно от 15 и 25 август 2008 г., както и за отмяна на насоките на Minister for Justice, Equality and Law Reform от 11 декември 2003 г. за даване на приоритет на подаваните от нигерийски граждани молби за убежище.
41. С решение от 9 февруари 2011 г. High Court отхвърля жалбите и отказва да уважи исканията на жалбоподателите.
42. Понастоящем жалбоподателите искат High Court да се произнесе по подаденото от тях искане за допускане на обжалване пред Supreme Court. Съгласно член 5 от Закона за незаконната имиграция от 2000 г. такава жалба може да бъде подадена само ако High Court постанови със съдебно решение нейното допускане и удостовери, че решението му засяга правен въпрос от изключителен обществен интерес, както и че е желателно в обществен интерес да се допусне обжалване (certificate of leave to appeal).
III – Преюдициалните въпроси
43. Тъй като има съмнения относно тълкуването на някои разпоредби на Директива 2005/85 и счита, че е необходимо преюдициално заключение от Съда, за да определи дали удостоверението, с което се разрешава обжалване пред Supreme Court трябва да бъде предоставено, High Court спира производството и отправя до Съда следните преюдициални въпроси:
„1) Допускат ли разпоредбите на Директива 2005/85[…] или общите принципи на правото на […][С]ъюз[а] държава членка да приеме административни мерки, които предвиждат дадена категория молби за убежище, определена въз основа на гражданството или на страната на произход на кандидатите за убежище, да бъдат разглеждани и по тях да има произнасяне по реда на ускорена или приоритетна процедура?
2) Може ли член 39 от Директива 2005/85[…], във връзка със съображение 27 от нея и с член 267 ДФЕС, да се тълкува в смисъл, че изискваното от него ефективно правно средство за защита е предвидено в националното право, когато функцията на преразглеждане или обжалване на произнасянето като първа инстанция по молбите за убежище е възложена по закон на обжалването пред съд, създаден въз основа на закон с правомощие да се произнася с правнообвързващи решения в полза на кандидатите за убежище по всички относими към молбите за убежище правни и фактически въпроси, независимо от съществуването на административни или организационни отношения, които включват всички или някой от следните елементи:
– министър от правителството разполага с известно право на преценка за пререшаване на постановено по дадена молба за убежище отрицателно решение;
– съществуват организационни или административни връзки между органите, които се произнасят с решение като първа инстанция и тези, които се произнасят при обжалване;
– обстоятелството, че решаващите членове на съда се назначават от министъра и осъществяват правомощията си при непълно работно време за период от три години, като получават възнаграждение за всяко дело;
– министърът разполага с правомощие да дава насоки от вида на предвидените в членове 12, 16, [параграф 2B, буква б)], и в член 16, параграф 11 от Закона [за бежанците от 1996 г.]?“.
IV – Анализ
44. С първия си въпрос запитващата юрисдикция по същество иска от Съда да установи дали член 23, параграфи 3 и 4 от Директива 2005/85 трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска държава членка да прилага ускорена или приоритетна процедура при разглеждането на някои категории молби за убежище, определени въз основа на гражданството или на страната на произход на кандидата.
45. По-нататък, с втория си въпрос запитващата юрисдикция иска по същество да се установи дали член 39 от тази директива и установеният в член 47 от Хартата принцип на ефективна съдебна защита допускат правна уредба като разглежданата в главното производство, която предвижда възможност за обжалване на решенията на решаващия орган пред Refugee Appeals Tribunal, чието качество на независима юрисдикция се оспорва от жалбоподателите.
A – Относно установяването на ускорена или приоритетна процедура въз основа на гражданството или на страната на произход на кандидата за убежище
46. В самото начало ми се струва полезно да припомня духа на Директива 2005/85.
47. Директива 2005/85 има за цел, в съответствие с нейния член 1, да установи минимални норми относно процедурата за предоставяне или отнемане на статут на бежанец в държавите членки въз основа на два основни принципа, съответстващи на очакванията, изразени в заключенията на председателството по време на Европейския съвет в Тампере, състоял се на 15 и 16 октомври 1999 г.(14) : справедливост и ефективност(15) .
48. За да се осигури принципът на справедливост, процедурата се основава на спазването на основните права и принципи, признати по-специално с Хартата(16) . Към този принцип спадат горепосочените разпоредби, съдържащи се в глава II от Директива 2005/85, озаглавена „Основни принципи и гаранции“.
49. Изискването за ефективност е прогласено в член 23, параграф 2 от директивата, съгласно който държавите членки гарантират, че процедурата по разглеждане на молба за убежище приключва в най-кратки срокове, без да се накърняват точността и пълнотата на разглеждането.
50. Възможността държавите членки да прилагат ускорена или приоритетна процедура по отношение на молбите за убежище в съответствие с член 23, параграфи 3 и 4 от посочената директива произтича от това изискване.
51. Всъщност, както е припомнено в съображение 11 от Директива 2005/85, в интерес едновременно и на държавите членки, и на търсещите убежище е молбите за убежище да получават възможно най-бързо решение. Според мен това се обяснява по-специално с обстоятелството, че е важно лицата, които търсят убежище, в кратки срокове да бъдат запознати със съдбата си и с обстоятелството, че дълго продължаващото разглеждане би могло да ги разубеди и да ги накара да предпочетат нелегалните методи.
52. Предвид изложеното по-горе в случая следва да се прецени дали приоритетното или ускореното разглеждане на някои молби за убежище, определени като такива въз основа на гражданството на кандидата, представлява практика, съвместима с изискваното от Директива 2005/85 равновесие.
53. Всъщност в съдебното заседание бе посочено, че разглеждането на молба за убежище по реда на ускорена или приоритетна процедура може да се извърши съгласно член 23, параграф 3 от директивата, само когато молбата е основателна или по всичко изглежда, че тя е неоснователна поради наличието на едно от шестнадесетте основания, предвидени в параграф 4 от същия член. Следователно държавите членки нямат право да прилагат ускорена или приоритетна процедура при разглеждането на молбите за убежище единствено въз основа на гражданството на кандидатите.
54. Освен това жалбоподателите считат, че изборът на ускорена или приоритетна процедура може да се отнася само до индивидуална молба, но не и до подобна категория от молби. Те припомнят по-специално, че съгласно член 3 от Женевската конвенция договарящите държави прилагат нейните разпоредби спрямо бежанците без дискриминация с оглед на расата, религията или страната на произход. Следователно според тях установяването на ускорена или приоритетна процедура за категория лица, определени въз основа на такъв критерий, противоречи на принципа на недопускане на дискриминация, основана на гражданство.
55. Не споделям това становище поради следните причини.
56. При изготвянето на Директива 2005/85 законодателят на Съюза многократно е отбелязвал, че държавите членки разполагат със свобода на преценка да прилагат процедурата по предоставяне или отнемане на статут на бежанец. Така в предложението си за директива, посочено по-горе, Европейската комисия посочва, че всички норми относно установяването на справедлива и ефективна процедура се уреждат, без да се засягат дискреционните правомощия, с които разполагат държавите членки за приоритетно разглеждане на делата в зависимост от националната им политика(17) .
57. Същото намерение на законодателя на Съюза да предостави свобода на преценка на държавите членки се среща и в самия текст на директивата, който е посветен на процедурата по разглеждане. Така нейното съображение 11 предвижда, че организацията по разглеждането на молбите за убежище следва да се остави на преценката на държавите членки, така че те да имат възможност, с оглед на националните си нужди, да предоставят приоритет на определени молби или да ускоряват разглеждането им при спазване на предвидените с посочената директива норми.
58. Струва ми се, че в този смисъл е и текстът на член 23, параграф 3 от Директива 2005/85. По силата на тази разпоредба държавите членки „могат“ да дават предимство или да ускоряват разглеждането на дадена молба, „включително“ когато се очаква молбата да е основателна или когато кандидатът има специфични нужди. Аналогично, параграф 4 от този член дава на държавите членки възможност да прилагат ускорена или приоритетна процедура при наличието на шестнадесет конкретни основания, които оправдават прилагането на такава процедура, използвайки също глагола „могат“.
59. Следователно законодателят на Съюза наистина е имал намерение да предостави на държавите членки правото да избират ускорена или приоритетна процедура при разглеждането на молбите за убежище(18), тъй като според мен използването на израза „включително“ в член 23, параграф 3 от Директива 2005/85 показва, че такава процедура може да се прилага както за основателни, така и за неоснователни молби.
60. Впрочем, в точка 29 от Решение от 28 юли 2011 г. по дело Samba Diouf(19) Съдът подчертава, че установените с тази директива процедури представляват минимални норми и държавите членки в много отношения имат свобода на преценка за прилагането ѝ, като отчитат особеностите на националното право. Тази призната на държавите членки свобода на преценка е неразделна част от общата европейска система за убежище, уредена от законодателя на Съюза(20) .
61. Всъщност не трябва да се забравя, че директивата представлява първият етап в създаването на обща европейска система за убежище(21) и че с нея се хармонизират минимално правилата, тъй като държавите членки не са задължени да прилагат уеднаквени процедури, като по този начин запазват националните си системи.
62. В това отношение националните нужди могат да варират значително според държавите членки, тъй като навлизащите миграционни потоци могат да бъдат съвсем различни. С цел да отговорят на масовото навлизане на лица, търсещи убежище, какъвто изглежда вероятно е случаят с Ирландия и нигерийските граждани(22), държавите членки трябва да могат да се организират по най-добрия начин, за да разглеждат възможно най-ефективно молбите за убежище в съответствие с преследваната с Директива 2005/85 цел за бързо разглеждане на молбите за убежище и като гарантират спазването на предвидените в нея минимални изисквания.
63. Що се отнася до организацията на процедурите и определянето на сроковете им, именно процесуалното право на държавите членки се прилага в съответствие с принципа на процесуалната автономия на държавите членки(23) .
64. Относно принципа на недопускане на дискриминация, на който се позовават жалбоподателите, ще припомня, че той изисква не само да не се третират по различен начин сходни положения, но и да не се третират еднакво различни положения(24) .
65. В областта на предоставянето на убежище, и по-специално в рамките на въведената с Директива 2005/85 система, следва да се приеме, че определяща роля има гражданството на кандидата(25) . Всъщност именно неговата страна на произход може да даде насока за произнасянето на решаващия орган, тъй като последният е длъжен да се осведоми за общата обстановка в страната на произход(26), за да определи съществуването или липсата на опасност за кандидата за убежище, и евентуално, за да определи необходимостта от закрила.
66. Впрочем това е причината, поради която законодателят на Съюза въвежда понятието за сигурни страни на произход, според което, когато трета страна може да се счита за сигурна страна на произход, държавите членки би трябвало да могат да я определят като такава и да предположат, че съответният кандидат е на сигурно място там(27) . Ето защо държавите членки би трябвало да могат да разчитат на общия минимален списък на сигурните страни на произход, изготвен от Съвета на Европейския съюз(28) и да разглеждат молбата за убежище, като се позовават на оборимата презумпция за сигурността в тези страни(29) . По силата на член 30 от Директива 2005/85, за целите на разглеждането на молби за убежище самите държавите членки могат да определят като сигурни страни на произход трети страни, различни от тези, които са посочени в този общ списък.
67. В тази връзка и за улесняване на разглеждането на молбите за убежище, самият законодател на Съюза е предвидил държавите членки да могат да решават дали процедурата да бъде приоритетна или да се ускори, когато молбата за убежище се счита за неоснователна поради това, че кандидатът е от сигурна страна на произход по смисъла на членове 29—31 от директивата или защото страната, която не е държава членка, се счита за сигурна трета страна за кандидата(30) . Следователно в този случай именно гражданството задължително ще бъде факторът, който обосновава разглеждането на молба по реда на приоритетната или ускорената процедура. Ето защо използването на този критерий — поради самото му естество — в никакъв случай не противоречи на Директива 2005/85.
68. Освен това, когато е налице масово подаване на молби за убежище от една и съща страна, приоритетното разглеждане на тези молби изглежда съответства на преследваната от тази директива цел за ефикасност, тъй като тогава натоварени с разглеждането служители, най-вече поради факта, че са най-добре запознати с опасностите, на които могат да бъдат изложени гражданите на тази страна, разполагат с точна и актуализирана информация за общата обстановка в тази страна. Така разглеждането на молбите се улеснява и се извършва бързо, което също е в интерес на кандидатите за право на убежище.
69. Тъй като целта на Директива 2005/85 е да бъде създадена минимална рамка за процедурата по предоставяне или отнемане на статут на бежанец, като се гарантира спазването от държавите членки на предвидените в нея и в частност в глава ІІ, минимални изисквания, смятам, че липсата на дискриминация трябва да бъде разгледана от друга гледна точка.
70. Според мен положението на всяко от лицата, търсещи убежище, което за тях е сравнимо, доколкото всички търсят международна закрила, трябва да бъде сравнявано в зависимост от неговото разглеждане в хода на процедурата за предоставяне на статут на бежанец. Както току-що бе посочено, опасността от дискриминиране би могла да се изразява не в използването на гражданството като критерий, с който да се обоснове приоритетна или ускорена процедура, а в последиците от нея, ако поради структурата и сроковете си тя лишава лицата от гаранциите, които са установени в тяхна полза от член 23 от Директива 2005/85, съгласно който те се прилагат за всички форми на процедури.
71. Следователно установяването на приоритетна процедура като тази по главното производство не трябва да прави на практика невъзможно или да обезсмисля упражняването на правата, които тази директива предоставя на кандидатите за убежище — нигерийски граждани. По-специално последните трябва да разполагат с достатъчно време, за да осигурят и представят необходимите доказателства в подкрепа на молбата си(31), давайки възможност на решаващия орган да разгледа обективно и пълно тези молби и да гарантира, че кандидатите няма да бъдат изложени на опасности в страната им на произход.
72. В конкретния случай не смятам, че поради факта на прилагане на приоритетна процедура спрямо молбата за убежище на нигерийските граждани положението им ще бъде разгледано по различен начин от положението на кандидатите за убежище с произход от други трети страни(32) . Така или иначе националният съд ще трябва да установи дали всички посочени в глава II от Директива 2005/85 основни принципи и гаранции са били действително спазени във връзка с приоритетното разглеждане на подадените от г-ца D. и г-н A. молби за убежище.
73. С оглед на всички изложени съображения считам, че член 23, параграфи 3 и 4 от Директива 2005/85 трябва да се тълкува в смисъл, че допуска държава членка да прилага ускорена или приоритетна процедура при разглеждането на някои категории молби за убежище, определени въз основа на гражданството или на страната на произход на кандидата.
Б – Относно гаранцията за ефективни правни средства за защита по смисъла на член 39 от Директива 2005/85
74. С втория си въпрос запитващата юрисдикция иска да установи по същество дали въведената с ирландската правна уредба относно процедурата за предоставяне или отнемане на статут на бежанец система гарантира правото на ефективни правни средства за защита, посочено в член 39 от Директива 2005/85 и в член 47 от Хартата.
75. Нека напомня, че съгласно член 39, параграф 1, буква а) от директивата държавите членки гарантират, че кандидатите за убежище разполагат с правото на ефективна съдебна защита пред съд срещу решение относно тяхната молба за убежище. От своя страна, член 47 от Хартата утвърждава принципа на ефективна съдебна защита(33) .
76. В съображение 27 от директивата се уточнява, че съгласно един от основните принципи на правото на Съюза решенията по молба за убежище и отнемането на статут на бежанец следва да могат ефективно да бъдат обжалвани пред съответен съд, по смисъла на член 267 ДФЕС.
77. Жалбоподателите поддържат по-специално, че Refugee Appeals Tribunal не е юрисдикция по смисъла на тази разпоредба.
78. Съгласно постоянната практика на Съда, за да прецени дали запитващият орган притежава качеството „юрисдикция“ по смисъла на посочената разпоредба — въпрос, уреден единствено от правото на Съюза — Съдът взема предвид съвкупност от обстоятелства, а именно дали органът е законоустановен, дали е постояннодействащ, дали юрисдикцията му е задължителна, дали производството е състезателно, дали прилага правни норми и дали е независим(34) .
79. Що се отнася до Refugee Appeals Tribunal, критериите, свързани със законоустановеността, с постояннодействащия характер на органа и с прилагането на правни норми, не повдигат никакви съмнения(35) . За сметка на това жалбоподателите оспорват обстоятелството, че той има характер на задължителна юрисдикция, че производството пред него е състезателно, както и че е независим. Следователно ще разгледам последователно именно тези три въпроса.
80. На първо място, следва да се отбележи, че членове 15 и 16, параграф 1 от Закона за бежанците от 1996 г. предвиждат, че Refugee Appeals Tribunal е съдът, компетентен да разглежда и да се произнася по жалби срещу препоръките на Refugee Applications Commissioner, които — нека напомня — са първоинстанционни решения относно молбите за убежище(36) . Освен това, в случай че жалбата пред Refugee Appeals Tribunal е уважена, в съответствие с член 17, параграф 1 от този закон Minister for Justice, Equality and Law Reform е длъжен да предостави статут на бежанец. Само ако Refugee Appeals Tribunal не уважи жалбата на кандидата за убежище, Minister for Justice, Equality and Law Reform може все пак да реши да предостави статут на бежанец. Следователно той няма никаква свобода на действие от момента, в който решението е взето в полза на кандидата за убежище. Ето защо положителните решения на Refugee Appeals Tribunal са задължителни и обвързват държавните органи.
81. На второ място, ще припомня, че изискването за наличие на състезателно производство не представлява абсолютен критерий(37) . Според мен фактът, че ORAC не е длъжен да бъде представляван пред Refugee Appeals Tribunal няма особено значение. За разлика от това ще посоча, че член 16, параграф 5 от Закона за бежанците от 1996 г. предвижда Refugee Applications Commissioner да предоставя на Refugee Appeals Tribunal копия от всички доклади, документи или писмени изявления, които са му били представени на основание член 11 от този закон, както и писмени указания относно естеството и източника на всяка друга свързана с молбата информация, която му е станала известна в хода на разследването. В съответствие с член 16, параграф 8 от посочения закон Refugee Appeals Tribunal предоставя тези копия на кандидата и на неговия solicitor, както и по негово искане — на Върховния комисар за бежанците на Организацията на обединените нации. Освен това Refugee Appeals Tribunal може също да провежда изслушване, в хода на което да призове всяко лице, чиито показания са необходими, и да изслуша кандидата и Refugee Applications Commissioner(38) . Следователно всяка страна може да получи възможност да изложи пред Refugee Appeals Tribunal всичко необходимо за уважаване на молбата или за защитата.
82. Следва да се отбележи също, че съгласно член 16, параграф 16 от този закон преди да се произнесе по жалбата Refugee Appeals Tribunal следва да вземе предвид по-специално доклада на Refugee Applications Commissioner, всички изложени от последния или от Върховния комисар за бежанците на Организацията на обединените нации становища, представените доказателства и всички изявления, направени по време на изслушването, както и всички документи, писмени изявления или друга информация, които са били предоставени на Refugee Applications Commissioner.
83. Следователно Refugee Appeals Tribunal разполага с широкообхватно право на съдебен контрол, тъй като разглежда както фактически, така и правни въпроси, и преценява представените му доказателства.
84. Накрая, на трето и последно място, жалбоподателите твърдят, че Refugee Appeals Tribunal не е независим. По-специално те изтъкват, че съществували организационни връзки между него, ORAC и Minister for Justice, Equality and Law Reform и че неговите членове били изложени на външен натиск. По-специално назначаването и определянето на условията за назначаване, на заплащане и други аспекти, свързани с мандата на неговите членове, го лишавали от независимостта му.
85. Съгласно практиката на Съда понятието за независимост, което е вътрешноприсъщо на правораздавателната функция, предполага преди всичко съответната инстанция да има качеството на трето лице по отношение на органа, който е приел обжалваното решение(39) . Съдът е посочил, че това понятие има два аспекта. Първият аспект, който е външен, предполага, че инстанцията е защитена от външна намеса или натиск, които могат да застрашат независимостта на преценката на нейните членове по отношение на предоставените им за разглеждане спорове. Вторият аспект, който е вътрешен, е свързан с понятието за безпристрастност и визира еднаквата отдалеченост от страните по спора и от съответните им интереси с оглед предмета на спора(40) .
86. В конкретния случай член 15, параграф 2 от Закона за бежанците от 1996 г. гласи, че Refugee Appeals Tribunal е независим при изпълнението на своите функции. Ще припомня, че когато се произнася в полза на кандидата за убежище, Minister for Justice, Equality and Law Reform е обвързан с това решение и следователно няма право да осъществява контрол върху решението. Що се отнася до правилата за назначаване и за заплащане, според мен те не могат да поставят под въпрос независимостта на Refugee Appeals Tribunal. Всъщност неговите членове са лица с най-малко пет години опит като практикуващ barrister или solicitor, назначени за определен период, като назначаването им от Minister for Justice, Equality and Law Reform не се различава от това в повечето национални съдилища в рамките на Съюза.
87. По-деликатен е въпросът за отзоваването на членовете на Refugee Appeals Tribunal. Всъщност, ще припомня, че съгласно постоянната съдебна практика, гаранциите за независимост и безпристрастност изискват наличието на правила, по-конкретно що се отнася до причините за отзоваване на членовете на състава, даващи възможност да се отстрани всяко оправдано съмнение в съзнанието на страните в производството относно неподатливостта на посочената инстанция към външни фактори и неутралността ѝ по отношение на противопоставящите се интереси(41) . В това отношение, за да се приеме, че е изпълнено условието относно независимостта на запитващия орган, съдебната практика изисква по-конкретно случаите на отзоваване на членовете на този орган да бъдат определени с изрични законови разпоредби(42) .
88. В конкретния случай, от член 7 от приложение II към Закона за бежанците от 1996 г. следва, че обикновените членове на Refugee Appeals Tribunal могат да бъдат отзовани от Minister for Justice, Equality and Law Reform, който посочва основанията за това. За съжаление обстоятелствата, при които членовете на Refugee Appeals Tribunal могат да бъдат отзовани, не са уточнени. Поради това изглежда, че Minister for Justice, Equality and Law Reform разполага с широка свобода на преценка. Освен това не е уточнено дали решението за отзоваване на член на Refugee Appeals Tribunal може да подлежи на съдебен контрол.
89. Според мен обаче е възможно да се отстрани съмнението относно неподатливостта на Refugee Appeals Tribunal към външни фактори по изложените по-долу причини.
90. Считам, че ирландската система относно предоставяне или отнемане на статут на бежанец може да гарантира правото на ефективни правни средства за защита. Всъщност както видяхме, в съответствие с член 5 от Закона за незаконната имиграция от 2000 г., кандидатите за убежище могат също да оспорват обосноваността на препоръките на Refugee Applications Commissioner и на решенията на Refugee Appeals Tribunal пред High Court, чието решение може да бъде обжалвано пред Supreme Court. Впрочем такъв именно е случаят в настоящото дело, тъй като жалбоподателите са сезирали запитващата юрисдикция с жалба срещу препоръка на Refugee Applications Commissioner и срещу решение на Refugee Appeals Tribunal.
91. Ето защо ми се струва напълно невъзможно High Court или Supreme Court да потвърдят решения, постановени под натиска на ирландското правителство. Обратно, съществуването на тези жалби само по себе си е в състояние да предотврати всеки опит за упражняване на натиск върху Refugee Appeals Tribunal.
92. В това отношение ще припомня, че съгласно съображение 27 от Директива 2005/85 ефективността на обжалването и по отношение на разглеждането по същество зависи от цялостната административна и съдебна система на всяка държава членка. Следователно според мен държавите членки имат известна свобода на преценка в рамките на процесуалноправната си уредба при условие, че националният съд може да провери обосноваността на мотивите, въз основа на които компетентният административен орган е приел, че молбата за международна закрила е неоснователна или недобросъвестна, без те да се ползват от необорима презумпция за законосъобразност(43) .
93. Европейският съд по правата на човека многократно е възприемал същия подход, а неотдавна направи това и в своето Решение по дело I. M. с/у Франция(44) . Този съд посочва, че неговата основна загриженост е да установи дали съществуват ефективни гаранции за защита на жалбоподателя от произволното връщане в страната, от която е избягал(45) . Европейският съд по правата на човека уточнява също така, че всички средства за правна защита, предоставени от вътрешното право, могат да отговарят на изискванията на член 13 от Европейската конвенция за защита на правата на човека и основните свободи, подписана в Рим на 4 ноември 1950 г., относно правото на ефективни правни средства за защита, дори когато никое от тях самостоятелно не отговаря напълно на изискванията(46) . Европейският съд по правата на човека също така напомня, че тази разпоредба не изисква особена форма на правни средства за защита и че организацията на вътрешноправните средства за защита спада към свободата на преценка на държавите(47) .
94. Ето защо ми се струва, че като цяло ирландската система за предоставяне или отнемане на статут на бежанец е в съответствие с правото на ефективни правни средства за защита.
95. Следователно с оглед на всички посочени съображения считам, че член 39 от Директива 2005/85 и член 47 от Хартата трябва да се тълкуват в смисъл, че допускат национална правна уредба като разглежданата в главното производство, по силата на която решението на решаващия орган може да бъде обжалвано пред Refugee Appeals Tribunal и пред High Court.
V – Заключение
96. С оглед на гореизложените съображения предлагам на Съда да отговори по следния начин на поставените от High Court въпроси:
1) Член 23, параграфи 3 и 4 от Директива 2005/85/ЕО на Съвета от 1 декември 2005 година относно минимални норми относно процедурата за предоставяне или отнемане на статут на бежанец в държавите членки трябва да се тълкува в смисъл, че допуска държава членка да прилага ускорена или приоритетна процедура при разглеждането на някои категории молби за убежище, определени въз основа на гражданството или на страната на произход на кандидата за убежище.
2) Член 39 от Директива 2005/85 и член 47 от Хартата на основните права на Европейския съюз трябва да се тълкуват в смисъл, че допускат национална правна уредба като разглежданата в главното производство, по силата на която решението на решаващия орган може да бъде обжалвано пред Refugee Appeals Tribunal и пред High Court.
(1) .
(2)  – Директива на Съвета от 1 декември 2005 година относно минимални норми относно процедурата за предоставяне или отнемане на статут на бежанец в държавите членки (ОВ L 326, стр. 13; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 7, стр. 242).
(3)  –	Recueil des traités des Nations unies, том 189, стр. 150, № 2545 (1954 г.) (наричана по-нататък „Женевската конвенция“).
(4)  –	Вж. член 1, както и съображения 4 и 5 от тази директива.
(5)  – Вж. съображение 2 от посочената директива.
(6)  –	Вж. член 2, буква д) от тази директива.
(7)  –	Вж. член 10, параграф 1 от тази директива.
(8)  – Вж. член 12, параграф 1, първа алинея от посочената директива.
(9)  – Директива на Съвета от 29 април 2004 година относно минималните стандарти за признаването и правното положение на гражданите на трети страни или лицата без гражданство като бежанци или като лица, които по други причини се нуждаят от международна закрила, както и относно съдържанието на предоставената закрила (ОВ L 304, стр. 12; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 7, стр. 52).
(10)  – Вж. член 39, параграф 2 от тази директива.
(11)  – Вж. член 39, параграф 4 от посочената директива.
(12)  –	HID & BA v Refugee Applications Commissioner & Ors [2008] IEHC 1261 и [2009] IEHC 56.
(13)  – Член 13 от посочения закон.
(14)  –	Тези заключения са поместени на следния адрес в интернет: http://www.europarl.europa.eu/summits/tam_fr.htm.
(15)  – Вж. точки 2 и 3 от мотивите към Предложение за директива на Съвета относно минимални норми относно процедурата за предоставяне или отнемане на статут на бежанец в държавите членки (COM(2000) 578 окончателен). Вж. също Доклад на Комисията до Европейския парламент и Съвета за прилагането на Директива 2005/85/ЕО на Съвета от 1 декември 2005 година относно минимални норми относно процедурата за предоставяне или отнемане на статут на бежанец в държавите членки (COM(2010) 465 окончателен, стр. 3).
(16)  –	Вж. по-специално съображение 8 от посочената директива.
(17)  –	Вж. точка 2 от мотивите към това предложение. Вж. също Съобщение на Комисията до Съвета и Европейския парламент, озаглавено „Към обща процедура по предоставяне на убежище и за единен статут, валиден в целия Съюз, на лицата, на които е предоставено убежище“ (СОМ(2000) 755 окончателен, стр. 8).
(18)  –	Вж. в тази връзка доклад на Комисията до Парламента и до Съвета, посочен в бележка под линия 15 (стр. 13).
(19)  – C-69/10, Сборник, стр. I-7151.
(20)  – Вж. в този смисъл Решение от 21 декември 2011 г. по дело N. S. и др. (C-411/10 и C-493/10, Сборник, стр. I-13905, точка 65).
(21)  –	Вж. Съобщение на Комисията до Съвета и до Парламента, посочено в бележка под линия 17 (стр. 8), както и Съобщение на Комисията до Европейския парламент, до Съвета, до Европейския икономически и социален комитет и до Комитета на регионите, озаглавено „План за политика в областта на убежището: интегриран подход към закрилата в целия ЕС“ (COM(2008) 360 окончателен, стр. 2).
(22)  –	Вж. Joyce, C. Annual Policy Report on Migration and Asylum 2009: Ireland,
ESRI Survey and Statistical Report Series 32, Дъблин, 30 юли 2010 г., стр. 13. Вж. също, Quinn, E., Stanley, J., Joyce, C. и O’Connell, P. J. Handbook on Immigration and Asylum in Ireland 2007,
ESRI Research Series 5, Дъблин, 28 август 2007 г., стр. 13.
(23)  –	Следва също да се отбележи, че член 39, параграфи 2 и 4 от директивата предоставя на държавите членки свободата да определят сроковете за упражняване на правото на ефективна защита срещу решенията относно молбите за убежище.
(24)  – Вж. по-специално Решение от 28 юни 2012 г. по дело Erny (C-172/11, точка 40).
(25)  – Вж. съображение 17 от тази директива.
(26)  – Вж. член 8, параграф 2, буква б) от посочената директива.
(27)  – Вж. също съображение 17 от Директива 2005/85.
(28)  – Вж. в това отношение член 29, параграф 1 от директивата.
(29)  – Вж. съображение 19 от директивата.
(30)  – Вж. член 23, параграф 4, буква в) от директивата.
(31)  – Вж. по-специално член 10, параграф 1, буква а) от директивата.
(32)  –	Вж. HID & BA v Refugee Applications Commissioner & Ors,
посочено по-горе (точки 36 и 37).
(33)  –	Вж. Решение по дело Samba Diouf, посочено по-горе (точки 48 и 49).
(34)  – Вж. Решение от 31 май 2005 г. по дело Syfait и др. (C-53/03, Recueil, стр. I-4609, точка 29) и Решение от 22 декември 2010 г. по дело RTL Belgium (C-517/09, Сборник, стр. I-14093, точка 36).
(35)  – Вж. точка C.11 от писменото становище на жалбоподателите, точка 7.13 от становището на ирландското правителство и точка 47 от писменото становище на Комисията.
(36)  – Вж. Приложение I към Директива 2005/85.
(37)  – Вж. Решение от 17 септември 1997 г. по дело Dorsch Consult (C-54/96, Recueil, стр. I-4961, точка 31).
(38)  –	Вж. член 16, параграфи 10 и 11, букви a) и в) от Закона за бежанците от 1996 г.
(39)  – Вж. Решение по дело RTL Belgium, посочено по-горе (точка 38 и цитираната съдебна практика).
(40)  – Пак там (точки 39 и 40).
(41)  – Вж. Определение от 14 май 2008 г. по дело Pilato (C-109/07, Сборник, стр. I-3503, точка 24 и цитираната съдебна практика).
(42)  – Пак там.
(43)  –	Вж. Решение по дело Samba Diouf, посочено по-горе (точка 61).
(44)  –	Вж. Европейски съд по правата на човека, Решение от 2 февруари 2012 г.
(45)  –	§ 127.
(46)  –	§ 129.
(47)  –	§ 138.