62006CC0521
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
Г-Н Y. BOT
представено на 3 април 2008 година (
1
)
Дело C-521/06 P
Athinaïki Techniki AE
срещу
Комисия на Европейските общности
„Обжалване — Държавни помощи — Помощ, предоставена от Република Гърция на консорциума Hyatt Regency — Оплакване — Решение за прекратяване на преписката относно оплакването — Регламент (ЕО) № 659/1999 — Членове 4, 13 и 20 — Понятие за обжалваем акт по смисъла на член 230 ЕО“
1.
Настоящото дело би следвало да накара Съда да направи допълнителни разяснения по отношение на правата на оплакващите се в рамките на процедурата за контрол на държавните помощи.
2.
Става въпрос да се установи дали прекратяването от страна на Комисията на Европейските общности на преписка по оплакване, с което се твърди наличието на несъвместима с Договора за ЕО помощ, поради това че Комисията не разполага с достатъчно сведения за вземане на становище по съществуването на такава помощ или по съвместимостта ѝ с общия пазар, нито за започване на официална процедура по разследване, представлява решение, което може да бъде обжалвано от страна на оплакващия се.
3.
С Определение от 26 септември 2006 г. по дело Athinaïki Techniki/Комисия (
2
) Първоинстанционният съд на Европейските общности в съответствие с поддържаното от Комисията становище е постановил, че такава мярка за прекратяване на преписката не представлява решение, и е отхвърлил жалбата срещу него като недопустима. Този извод е оспорен от Athinaïki Techniki АЕ (
3
) в рамките на настоящото производство по обжалване.
4.
В настоящото заключение ще изложа съображения, че според мен жалбата на Athinaïki Techniki е наистина основателна и че такова прекратяване на преписката по оплакване относно твърдяна държавна помощ действително представлява обжалваем акт.
5.
Разглеждането на второто правно основание, изтъкнато от Комисията в подкрепа на възражението ѝ за недопустимост на жалбата за отмяна и изведено от просрочването на последната, ще доведе и до разглеждане на разпоредбите от Процедурния правилник на Първоинстанционния съд, които предвиждат възможността тази юрисдикция да бъде сезирана чрез изпращане на жалбата по факс, както и до уточняване на обхвата на условието за идентичност на получената по факс версия на жалбата с оригинала, който следва да се внесе в секретариата в срок от десет дни.
I — Правна уредба относно държавните помощи
6.
Последователно ще изложа относимите разпоредби на Договора, на Регламент (ЕО) № 659/1999 (
4
), който кодифицира упражняването на правомощията, предоставени на Комисията по силата на Договора, както и основните линии на съдебната практика относно, от една страна, задълженията на Комисията при получаване на оплакване, в което се твърди, че национални мерки са държавни помощи, противоречащи на Договора, и от друга страна, относно правата на оплакващите се.
А — Договорът
7.
Съгласно член 87 ЕО всяка помощ, предоставена от държава-членка или чрез ресурси на държава-членка, под каквато и да било форма, която нарушава или заплашва да наруши конкуренцията в Общността, е забранена по принцип, като са предвидени определени изключения, изброени в параграфи 2 и 3 от същия член (
5
).
8.
С оглед осигуряване на прилагането на тези разпоредби и съгласуване на правото на държавите-членки да предоставят помощи с гарантирането на ненарушаване на конкуренцията в рамките на Европейския съюз Договорът предвижда процедура за контрол и предварително разрешаване на държавните помощи, в която централна роля е отредена на Комисията.
9.
Така съгласно член 88, параграф 1 ЕО Комисията следва в сътрудничество с държавите-членки да държи под постоянно наблюдение всички системи за предоставяне на помощ, съществуващи в тези държави, и да предлага на последните всички подходящи мерки, които са необходими за последователно развитие или функциониране на общия пазар.
10.
Член 88, параграф 2, първа алинея ЕО възлага на Комисията да преценява и съвместимостта на помощите с член 87 ЕО и в случай на несъвместимост на дадена помощ да вземе решение, че съответната държава-членка трябва да прекрати предоставянето на помощта. Член 88, параграф 2, първа алинея ЕО гласи всъщност, че „[a]ко Комисията, след като е уведомила всички заинтересовани страни да представят своите мнения, установи, че помощта, предоставена от държавата или чрез ресурси на държавата, е несъвместима с общия пазар в съответствие с член 87, или че тази помощ е била използвана не по предназначение, тя взема решение, че съответната държава-членка е задължена да отмени или измени тази помощ в срок, който Комисията определя.“
11.
Накрая, член 88, параграф 3 ЕО задължава държавите-членки да уведомяват Комисията за плановете си за предоставяне или изменение на помощи и им забранява да привеждат в изпълнение такива планове, преди тя да е взела решение в съответствие с член 88, параграф 2, първа алинея ЕО.
12.
Приема се, че процедурата за разглеждане, предвидена в член 88 ЕО, може да включва две фази, а именно първоначално разглеждане и евентуално, ако Комисията има съмнения за съвместимостта на предвижданата помощ с общия пазар или пък счита, че тази помощ е несъвместима с него — по-задълбочено разглеждане, което има за цел да ѝ позволи да получи пълна информация за всички данни по случая. В това отношение в съответствие с член 88, параграф 2 ЕО, тя следва да покани заинтересованите страни да представят своите мнения (
6
).
Б — Регламент № 659/1999
13.
Регламент № 659/1999 кодифицира упражняването от Комисията на правомощията, които са ѝ възложени с член 88 ЕО. Съгласно съображение 2 от този регламент той е съставен в съответствие с практиката на Съда.
14.
Съгласно регламента за всички планове за предоставяне на нова помощ трябва по принцип да бъде отправено уведомление до Комисията от съответната държава-членка, която следва да ѝ предостави цялата необходима информация, за да може Комисията да вземе решение по този план (
7
).
15.
Видовете решения, които Комисията може да приеме, са изброени в членове 4 и 7 от посочения регламент.
16.
Член 4 от Регламент № 659/1999 посочва решенията, които могат да се вземат в рамките на фазата на „предварително разглеждане“ на уведомлението. Комисията разполага с три възможности. Тя може да вземе решение, че мярката, за която е уведомена, не представлява помощ или че представлява помощ, съвместима с общия пазар (решение, което не повдига възражения), или пък че са се породили съмнения по отношение на съвместимостта с общия пазар на мярката, за която е отправено уведомление, и да започне официална процедура по разследване (решение за започване на официална процедура по разследване).
17.
Тези решения следва да бъдат взети в двумесечен срок, считано от деня, следващ уведомлението за плана, ако това уведомление се счита за пълно. Ако Комисията прецени, че уведомлението е непълно, тя може да поиска от съответната държава-членка цялата необходима допълнителна информация (
8
).
18.
Ако Комисията приеме решение за започване на официална процедура по разследване, член 6 от Регламент № 659/1999 предвижда тя да покани съответната държава-членка, както и другите заинтересовани страни да представят своите коментари в определен от нея срок.
19.
„Заинтересованите страни“ са определени в член 1, буква з) от Регламента, като „всяка държава-членка или всяко лице, предприятие или обединение от предприятия, чиито интереси биха могли да бъдат засегнати от предоставянето на помощ, по-специално получателят на помощта, конкуриращите се предприятия и търговските обединения“.
20.
След провеждане на официалната процедура по разследване съгласно член 7 от посочения регламент Комисията следва да приеме решение, с което се установява или че мярката, за която е отправено уведомление, не представлява помощ, или че тази мярка представлява помощ, съвместима с общия пазар, или че става въпрос за помощ, която не е съвместима с общия пазар.
21.
В членове 10—15 от него Регламент № 659/1999 предвижда и процедурата, която Комисията трябва да следва в случай на неправомерна помощ. Дадена помощ е неправомерна, когато е въведена в действие от съответната държава-членка, без преди това Комисията да е била уведомена за нея в нарушение на разпоредбите на член 88, параграф 3 ЕО (
9
).
22.
Член 10, параграф 1 от този регламент предвижда:
„Когато Комисията разполага с информация от какъвто и да е източник относно твърдения за неправомерна помощ, тя незабавно разглежда тази информация“.
23.
Член 13, параграф 1 от посочения регламент гласи:
„Разглеждането на възможна неправомерна помощ завършва с решение съгласно член 4 […]. В случаите на решения за започване на официална процедура по разследване производството се закрива посредством решение съгласно член 7. […]“
24.
Член 20 от Регламент № 659/1999 се отнася специално за правата на заинтересованите страни. В параграф 1 от него се припомня, че всяка заинтересована страна може да представи коментари след решение на Комисията да започне официална процедура по разследване. Посочва се също, че на всяка заинтересована страна, която е представила такива коментари, и на всеки получател на индивидуална помощ се изпраща копие от решението, взето от Комисията след тази процедура.
25.
От своя страна член 20, параграф 2 от този регламент стои в центъра на настоящия спор. Неговата редакция е следната:
„Всяка заинтересована страна може да информира Комисията за всяка помощ, за която се твърди, че е неправомерна, и за всяко твърдение за злоупотреба с помощ. Когато Комисията счете, че на базата на информацията, с която разполага, няма достатъчно основания случаят да бъде разгледан, тя информира заинтересованите страни за това. Когато Комисията вземе решение по даден случай, отнасящ се до съдържанието на предоставената информация, тя изпраща копие от това решение на заинтересованите страни.“
26.
Член 20, параграф 3 от посочения регламент предвижда също, че по нейно искане всяка заинтересована страна може да получи копие от всяко решение по членове 4 и 7 от същия регламент.
27.
Освен това съгласно член 25 от Регламент № 659/1999 адресат на решенията, взети съгласно този регламент, е съответната държава-членка.
В — Съдебната практика относно, от една страна, задълженията на Комисията при получаване на оплакване, свързано с твърдяна държавна помощ, и от друга страна, относно правата на оплакващите се
28.
Задълженията на Комисията при получаване на оплакване, в което се твърди, че дадена национална мярка е държавна помощ, противоречаща на Договора, и правата на оплакващите се в рамките на процедурата за контрол на държавните помощи са изведени от съдебната практика по членове 87 ЕО и 88 ЕО, когато Регламент № 659/1999 все още не е бил приет или не се е прилагал.
29.
Доколкото този регламент, който е приет за прилагането на тези членове от Договора, не може да ограничи приложното им поле (
10
)и доколкото отразява съществуващата съдебна практика и я кодифицира, тази съдебна практика следователно е относима при тълкуването на неговите разпоредби.
1. Задълженията на Комисията
30.
Задълженията на Комисията при получаване на оплакване относно твърдяна държавна помощ се обосновават със следните две обстоятелства. От една страна, тези задължения произтичат от факта, че ако се абстрахираме от правомощията, предоставени на Съвета на Европейския съюз по член 88, параграф 2, трета алинея ЕО, тази институция разполага с изключителна компетентност по отношение на преценката за съвместимостта на дадена помощ с Договора. От друга страна, тези задължения се основават на принципната забрана за държавни помощи. По силата на тази изключителна компетентност и на тази принципна забрана Комисията има задължение да следи да не се предоставя или запазва помощ, която противоречи на Договора (
11
).
31.
Когато до Комисията е подадено оплакване, разглеждането му се свързва в съдебната практика със следните последици, по същество и във времево отношение.
32.
По същество Комисията е длъжна, на първо място, внимателно и безпристрастно да разгледа оплакването (
12
). Това задължение за полагане на грижа може да обхване и изискването да разгледа фактически и правни обстоятелства, които не са изрично посочени от оплакващия се (
13
).
33.
От друга страна, Комисията не е длъжна на този етап от процедурата да изслуша оплакващия се или другите заинтересовани страни по смисъла на член 88, параграф 2 ЕО. Тя има това задължение едва в рамките на официалната процедура по разследване (
14
).
34.
На следващо място, ако Комисията вземе решение, че посочената в оплакването мярка не представлява помощ, тя е длъжна да представи по задоволителен начин причините, поради които фактическите и правните обстоятелства, изложени в оплакването, не са били достатъчни за доказване на наличието на такава помощ (
15
). Логично, същото изискване за мотивиране трябва да се налага, ако Комисията прецени, че посочената мярка представлява помощ, съвместима с общия пазар.
35.
Освен това, ако след фазата на предварително разглеждане Комисията е придобила убеждението, че посочената в оплакването мярка представлява помощ, несъвместима с общия пазар, или ако изпитва сериозни затруднения относно вземането на становище по съвместимостта на тази помощ с общия пазар, тя е длъжна да започне официална процедура по разследване, както в случаите, когато за въпросната мярка е била уведомена от съответната държава-членка (
16
).
36.
Във времево отношение Първоинстанционният съд също извежда от изключителната компетентност на Комисията и от принципната забрана на държавните помощи, че при получаване на оплакване тази институция не може безкрайно да продължава предварителното разглеждане на посочените в оплакването държавни мерки. Според Първоинстанционния съд Комисията е длъжна да приключи това предварително разглеждане в разумен срок (
17
).
37.
Разумният характер на този срок следва да бъде преценяван според конкретните обстоятелства на всеки отделен случай, и по-специално според контекста и сложността му, както и според различните етапи на процедурата (
18
).
2. Правата на оплакващия се
38.
Съдебната практика относно правата на оплакващите се в рамките на процедурата за контрол на държавните помощи се основава на предпоставката, според която решенията, приети от Комисията в това отношение, имат за адресат държавите-членки, включително когато тези решения са приети вследствие оплакване, в което се твърди, че дадена мярка е помощ, противоречаща на Договора (
19
).
39.
Уместно е също така да припомним, че съгласно член 230, четвърта алинея ЕО дадено физическо или юридическо лице може да обжалва решение, адресирано до друго лице, само ако посоченото решение го засяга пряко и лично.
40.
Правата на оплакващите се в рамките на процедурата за контрол на държавните помощи, както са уточнени в съдебната практика, зависят, от една страна, от въпроса дали оплакващите се имат качеството на „заинтересовани страни“ по смисъла на член 88, параграф 2 ЕО, и от друга страна, от предмета на жалбата.
41.
На първо място, що се отнася до понятието „заинтересована страна“ по смисъла на тази разпоредба, то е широко формулирано, като включва лицата, предприятията или обединенията от предприятия, чиито интереси биха могли да бъдат засегнати от предоставянето на помощ, тоест по-специално конкуриращите се предприятия и търговските обединения (
20
). Това определение е възпроизведено в член 1, буква з) от Регламент № 659/1999.
42.
Следователно на всяко предприятие, което се позовава на конкурентно отношение, дори и евентуално, може да бъде признато качеството „заинтересована страна“ по смисъла на член 88, параграф 2 ЕО.
43.
На следващо място, що се отнася до правото на жалба на тези заинтересовани страни, то се основава на процесуалните права, които са им предоставени по силата на тази разпоредба. Съгласно тази разпоредба при започване на официалната процедура по разследване и само на този етап Комисията е длъжна да събере техните становища (
21
).
44.
От това в съдебната практика се прави изводът, че когато Комисията, без да започва тази процедура, приеме, че мярката, посочена от оплакващия се, не представлява помощ или представлява помощ, съвместима с общия пазар, оплакващият се има право да оспори това решение пред общностния съд, ако е „заинтересована страна“ по смисъла на член 88, параграф 2 ЕО (
22
).
45.
Въпреки това Съдът уточнява, че тази жалба може да има за предмет единствено защита на процесуалните права, посочени в тази разпоредба, т.е. с нея следва да се оспорва липсата на официална процедура по разследване (
23
).
46.
Оттук следва, че качеството „заинтересована страна“ по смисъла на член 88, параграф 2 ЕО позволява да се приеме, че оплакващият се е пряко и лично засегнат от обжалваното решение по смисъла на член 230, четвърта алинея ЕО, доколкото оспорва липсата на официална процедура по разследване.
47.
От друга страна, ако оплакващият се оспорва основателността на решението за преценка на помощта като такава или оспорва решение, прието след официалната процедура по разследване, той се намира в същото положение както всеки друг частноправен субект, който възнамерява да оспорва решение, на което не е адресат. Следователно допустимостта на жалбата му зависи от условието да докаже, че е засегнат от това решение по смисъла на съдебната практика, установена след Решение по дело Plaumann/Комисия (
24
), тоест че това решение се отнася до него поради някои присъщи за него качества или фактическо положение, което го разграничава от всички останали лица (
25
).
48.
Съдебната практика приема, че такъв може да е случаят, по-специално когато положението на оплакващия се на пазара е съществено засегнато от помощта, предмет на въпросното решение (
26
). Следователно обстоятелството, че е потенциален конкурент и има качеството на заинтересована страна по смисъла на член 88, параграф 2 ЕО, не е достатъчно, за да се предостави право на жалба пред общностния съд за оспорване на основателността на решението за преценка на помощта като такава (
27
).
49.
На последно място, в Решение по дело Air One/Комисия, посочено по-горе, Първоинстанционният съд разширява правата на оплакващия се, който е заинтересована страна по смисъла на член 88, параграф 2 ЕО, до правото на предявяване на иск на основание член 232 ЕО, като приема за допустим иска за установяване на неправомерно бездействие, предявен от оплакващия се срещу Комисията, когато тя е не е приела решение по неговото оплакване (
28
).
50.
Първоинстанционният съд отхвърля довода на Комисията, според който Air One трябвало да докаже, че конкурентното му положение било съществено засегнато от мярката, посочена в оплакването му.
51.
Той приема предявения от Air One иск за установяване на неправомерно бездействие за допустим поради обстоятелството, че Air One в качеството си на конкурент на получателя на твърдените помощи за въздушните линии до няколко италиански града има качеството на заинтересована страна по смисъла на член 88, параграф 2 ЕО и поради това има право да оспори решение, взето от Комисията, без започване на официалната процедура по разследване, за да защити процесуалните си права (
29
).
II — Обстоятелства в основата на спора
52.
Обстоятелствата, които са в основата на спора, са представени в обжалваното определение по следния начин:
„1.
През октомври 2001 г. гръцките власти откриват процедура за възлагане на обществена поръчка с цел да бъдат прехвърлени 49 % от капитала на казино „Mont Parnès“. Конкурират се двама кандидати, а именно консорциумът Casino Attikis и Hyatt Consortium. След процедура, за която се твърди, че е опорочена, поръчката е възложена на Hyatt Consortium.
2.
Egnatia SA, което е член на консорциума Casino Attikis и чийто правоприемник след сливане е [Athinaïki Techniki], подава оплаквания, съответно до службите на генерална дирекция (ГД) „Вътрешен пазар“ и до ГД „Конкуренция“ на Комисията. От първата се иска да се произнесе по редовността на спорната процедура от гледна точка на общностното право относно обществените поръчки, докато втората е сезирана с оплакване относно държавна помощ, която била предоставена на Hyatt Consortium в рамките на същата процедура.
3.
С писмо от 15 юли 2003 г. ГД „Конкуренция“ напомня на [Athinaïki Techniki] практиката си по взимане на решения, според която прехвърлянето на публична собственост в рамките на процедура за възлагане на обществена поръчка не представлява държавна помощ, когато тази процедура е проведена прозрачно и без дискриминация. Поради това тази дирекция го уведомява, че няма да се произнесе, преди ГД „Вътрешен пазар“ да приключи прегледа на процедурата по възлагане на въпросната обществена поръчка.
4.
С писмо по електронната поща от 28 август 2003 г. представителят на [Athinaïki Techniki] уточнява по същество, че оплакването относно съществуването на държавна помощ се отнася до отделни елементи на процедурата по възлагане на обществената поръчка и че следователно службите на ГД „Конкуренция“ не би трябвало да изчакват, докато ГД „Вътрешен пазар“ направи своите изводи.
5.
С писмо от 16 септември 2003 г. службите на ГД „Конкуренция“ повтарят изложеното в писмото от 15 юли 2003 г., като поканват все пак [Athinaïki Techniki] да им предостави допълнителни сведения относно всяка друга помощ, която не е свързана с възлагането на казиното.
6.
С писма от 22 януари и от 4 август 2004 г. службите на ГД „Вътрешен пазар“ уведомяват [Athinaïki Techniki], че не смятат да продължават разглеждането на двете оплаквания, които са били изпратени до тях.
7.
С писмо от 2 декември 2004 г. […], ГД „Конкуренция“ посочва на [Athinaïki Techniki], че с писмо от 16 септември 2003 г. Комисията го е уведомила, че „въз основа на сведенията, с които разполага[ла], няма[ло] достатъчно причини да продължава разследването по тази преписка“. В писмото [от 2 декември 2004 г.] също се уточнява, че „поради липса на допълнителни сведения, които да оправдават продължаването на разследването, Комисията прекрати[ла] административно преписката на 2 юни 2004 г.““
III — Жалбата пред Първоинстанционния съд и обжалваното определение
53.
На 11 февруари 2005 г. Athinaïki Techniki изпраща по факс в секретариата на Първоинстанционния съд копие от жалбата. На 18 февруари 2005 г. подписаният оригинал на жалбата е депозиран в секретариата.
54.
С този акт за образуване на производството Athinaïki Techniki иска отмяна на решението на Комисията за прекратяване на преписката по оплакването и осъждане на Комисията да заплати съдебните разноски. В подкрепа на жалбата си Athinaïki Techniki изтъква две правни основания, изведени от нарушение, първо, на задължението на Комисията да започне официална процедура по разследване, и второ, на разпоредбите на член 87, параграф 1 ЕО. В рамките на всяко от посочените правни основания Athinaïki Techniki се позовава и на липсата на мотиви.
55.
С писмо от 1 март 2005 г. секретарят на Първоинстанционния съд уведомява Athinaïki Techniki, че е установено, че версията на жалбата, изпратена по факс на 11 февруари 2005 г., не е напълно идентично копие на подписания оригинал, подаден на 18 февруари 2005 г., вследствие на което за дата на подаване на този документ се счита датата на представяне на оригинала.
56.
В писмо от 16 март 2005 г. представителят на Athinaïki Techniki обяснява на секретаря на Първоинстанционния съд, че при изпращането на жалбата по факс последната страница на същата е била повредена, така че той е трябвало да я замени, но не е променял съдържанието ѝ.
57.
С отделна молба, регистрирана в секретариата на Първоинстанционния съд на 21 април 2005 г., въз основа на член 114, параграф 1 от Процедурния правилник на Първоинстанционния съдq, Комисията прави възражение за недопустимост.
58.
С Определение от 8 септември 2005 г. Първоинстанционният съд уважава молбата за встъпване на Athens Resort Casino AE Symmetochon (
30
) в подкрепа на исканията на Комисията.
59.
В подкрепа на възражението си за недопустимост Комисията излага две правни основания, първото от които е изведено от просрочването на жалбата, а второто от необжалваемостта на писмото от 2 декември 2004 г., както и от несъществуването на решение.
60.
В обжалваното определение Първоинстанционният съд разглежда само второто правно основание. Той го приема за основателно поради изложените по-долу съображения.
61.
Първоинстанционният съд цитира член 20, параграф 2, първо и второ изречение от Регламент № 659/1999. Той припомня, че съгласно трайната съдебна практика актове или решения, които подлежат на обжалване по смисъла на член 230 ЕО, са само мерките, които произвеждат задължително правно действие, което може да засегне интересите на жалбоподателя, като измени съществено правното му положение.
62.
Той посочва, че съгласно член 25 от Регламента решенията, приети от Комисията в областта на държавните помощи, имат за адресати държавите-членки, включително когато те са приети вследствие на оплакване относно дадена помощ, за която се твърди, че противоречи на Договора, и че именно решението, адресирано до държавата-членка, а не писмото, адресирано до оплакващия се, трябва, ако е необходимо, да бъде обжалвано.
63.
По-нататък Първоинстанционният съд приема:
„29
В случая обжалваното писмо, което е адресирано единствено до [Athinaïki Techniki], го уведомява по силата на член 20 от Регламент № 659/1999, че въз основа на сведенията, с които разполага, Комисията смята, че няма достатъчно основания да бъде разгледан случаят, с който е сезирана в оплакването. След това в [това писмо] Комисията сочи, че тъй като не е получила допълнителни сведения, оправдаващи продължаването на разследването, на 2 юни 2004 г. тя е прекратила административно преписката, свързана с оплакването на Athinaïki Techniki. Следователно Комисията не взима окончателно становище по квалификацията и съвместимостта с общия пазар на мярката, предмет на оплакването на Athinaïki Techniki.
30
От това следва, че обжалваното писмо не представлява решение по смисъла на член 25 от Регламент № 659/1999 и не произвежда правни последици. Следователно това писмо не може да бъде обжалвано въз основа на член 230 ЕО.“
64.
По-нататък Първоинстанционният съд отхвърля довода на Athinaïki Techniki, според който необжалваемостта на писмото, с което се отхвърля оплакване, води до лишаване на правните субекти от достъп до общностното правосъдие. Той посочва, от една страна, че оплакващият се може да предостави допълнителни сведения в подкрепа на оплакването си и че ако тези сведения са достатъчни, Комисията била длъжна да изрази становище по разглежданата мярка с акт, подлежащ на обжалване. От друга страна, Първоинстанционният съд изтъква, че оплакващият се има и възможност да подаде иск за установяване на неправомерно бездействие въз основа на член 232, трета алинея ЕО.
65.
На последно място, Първоинстанционният съд дава отговор на доводите, според които писмо за прекратяване на преписка, издадено в процедура за прилагане на членове 81 ЕО и 82 ЕО, няма характер на решение. Той посочва, че за разлика от нормите, които уреждат тази процедура, Регламент № 659/1999 не предоставя никакви процесуални права на оплакващите се преди започването на официалната процедура по разследване.
66.
Първоинстанционният съд отхвърля жалбата като недопустима и осъжда Athinaïki Techniki да заплати съдебните разноски.
IV — По жалбата
А — Производство пред Съда и искания на страните
67.
Athinaïki Techniki обжалва Определението на Първоинстанционния съд с жалба от 18 декември 2006 г., подадена в секретариата на 21 декември 2006 г.
68.
Комисията и встъпилата страна Athens Resort Casino подават писмените си отговори съответно на 5 февруари и 15 март 2007 г.
69.
Никоя от страните не е поискала провеждане на съдебно заседание.
70.
С писма от 15 октомври 2007 г. Съдът поканва страните да вземат становище в писмена форма по относимостта за разрешаването на спора на:
—
принципите, произтичащи от Решение по дело Комисия/Sytraval и Brink’s France, посочено по-горе;
—
правилата, приложими в случай на отхвърляне на оплакването в рамките на производствата по прилагане на членове 81 ЕО и 82 ЕО, както и в областта на антидъмпинга.
71.
Жалбоподателят, Комисията и Athens Resort Casino изпращат отговорите си на Съда съответно на 21 ноември, 5 ноември и 20 ноември 2007 г.
72.
Жалбоподателят иска от Съда да отмени обжалваното определение, да уважи исканията му, направени в първоинстанционното производство и да осъди Комисията, както и встъпилата страна, да заплатят съдебните разноски.
73.
Комисията и Athens Resort Casino искат жалбата да бъда отхвърлена като неоснователна и жалбоподателят да бъде осъден да заплати съдебните разноски.
Б — Правни основания и доводи на страните
74.
Жалбоподателят изтъква, че Първоинстанционният съд е допуснал грешка при прилагане на правото, когато е приел в точки 29 и 30 от обжалваното определение, че прекратяването на преписката по оплакването не представлява решение.
75.
Той посочва, че в областта на държавните помощи Комисията взема решение, когато приема окончателно и мотивирано становище относно квалификацията на мярката, посочена в оплакването.
76.
Athinaïki Techniki изтъква, що се отнася до окончателния характер на прекратяването на преписката по дадено оплакване, че той не се поставя под въпрос от възможността, предоставена на оплакващия се да представи нови сведения.
77.
По отношение на мотивирането Athinaïki Techniki изтъква, че спорното прекратяване на преписката следва да бъде разгледано в неговия контекст. В случая Комисията била прекратила преписката по оплакването въз основа на съображението, че никаква държавна помощ не се предоставя при възлагането на обществена поръчка, когато процедурата по възлагане на поръчката е прозрачна и недискриминационна. Следователно лаконичността на Комисията в писмото от 2 декември 2004 г. била умишлена, тъй като ако тя била изложила тези мотиви в него, щяло да е очевидно, че прекратяването на преписката по оплакването има характер на решение. Следователно анализът на Първоинстанционния съд бил чисто формалистичен, доколкото се отнасял до съдържанието на посоченото писмо, без да се отчитат обхватът му и контекстът на случая.
78.
Комисията оспорва тези доводи. Тя твърди, че писмото от 2 декември 2004 г. съдържа единствено информация, съобщена на Athinaïki Techniki в приложение на член 20 от Регламент № 659/1999. Тя изтъква, че тази информация е предвидена с цел да се избегне задействането на механизма за приемане на решения при липсата на каквото и да е сериозно и обстойно доказване.
79.
Освен това Комисията посочва, че по силата на член 25 от Регламент № 659/1999 решенията в областта на държавните помощи имат за адресати държавите-членки и че тези решения, ако е необходимо, могат да бъдат оспорени от „заинтересованите страни“ по смисъла на член 88, параграф 2 ЕО, а не писмото, с което са уведомени за съдържанието им.
80.
Комисията изтъква и че разграничението между актовете, които представляват решения, и уведомителните писма е установено в съдебната практика, както в областта на държавните помощи, така и в областта на конкуренцията.
81.
Освен това тя посочва, че писмото от 2 декември 2004 г. е подписано от длъжностно лице на институцията, а не от някой от членовете ѝ, и че посоченото писмо не излага мотивите за прекратяването на преписката по оплакването.
82.
Според Комисията доводите на жалбоподателя се изразявали всъщност в твърдение, че съответната държава-членка не е спазила приложимите норми в областта на обществените поръчки и жалбата за отмяна имала за цел да заобиколи невъзможността за частноправен субект да оспори отказа да се образува производство за установяване на неизпълнение на задължения от държава-членка.
83.
Athens Resort Casino поддържа също, че писмото от 2 декември 2004 г. не представлява обжалваем акт поради съображения, идентични на изложените от Комисията.
84.
То изтъква освен това, че жалбата на Athinaïki Techniki пред Първоинстанционния съд е недопустима, тъй като оригиналът ѝ е получен в секретариата едва на 18 февруари 2005 г.
85.
В отговор на поставения от Съда въпрос всички страни посочват, че принципите, изведени в Решение по дело Комисия/Sytraval и Brink’s France, посочено по-горе, са относими към настоящия спор.
86.
Жалбоподателят добавя, че съгласно тези принципи той следва да се счита за заинтересована страна по смисъла на член 88, параграф 2 ЕО, както и за пряко и лично засегнат, доколкото положението му на пазара е съществено засегнато от помощта, посочена в оплакването му.
87.
Той посочва също, че в случай на прекратяване на преписката по оплакването му в рамките на процедура по прилагането на членове 81 ЕО и 82 ЕО, както и в областта на антидъмпинга, оплакващият се има право да получи мотивирано решение. Жалбоподателят изтъква, че такова право трябвало да съществува a fortiori в областта на държавните помощи, доколкото Комисията разполага с изключителна компетентност в тази област и започването на официална процедура по разследване не зависи от преценка по целесъобразност.
88.
От своя страна от принципите, възприети в Решение по дело Комисия/Sytraval и Brink’s France, посочено по-горе, Комисията стига до извода, че прекратяването на преписка по оплакване не представлява решение.
89.
Тя изтъква също, че правата на оплакващите се в процедурата по прилагане на членове 81 ЕО и 82 ЕО, както и в областта на антидъмпинга, не могат да се прилагат в рамките на процедурата за контрол на държавните помощи, тъй като във всяка област важат специфични правила. В това отношение тя се позовава на Решение от 22 февруари 2005 г. по дело Комисия/max.mobil (
31
), в което Съдът приема, че правата, предоставени на оплакващия се от Регламент № 17 на Съвета (
32
), не са приложими за член 86 ЕО (
33
).
90.
Комисията подчертава, че характерът на решение на отхвърлянето на оплакванията в рамките на членове 81 ЕО и 82 ЕО е изведен в съдебната практика от регламентите, които кодифицират процедурата в тази област (
34
). Тя изтъква, че Регламент № 659/1999 не съдържа подобни разпоредби. Комисията припомня, че този регламент не урежда статута на оплакващите се и предвижда, че всички решения имат за адресат държавата-членка, приела дадената мярка.
91.
Комисията посочва, че направеният от нея анализ се отнася и за правилата, приложими в областта на антидъмпинга.
92.
Athens Resort Casino дава същите отговори като Комисията.
В — Съображения
93.
В началото следва да се отбележи, че противно на посоченото в обжалваното определение жалбоподателят е сезирал Първоинстанционния съд с искане за отмяна не на писмото от 2 декември 2004 г., а на прекратяването на преписката по оплакването му от Комисията, за което тя го уведомява с посоченото писмо.
94.
Следователно жалбата за отмяна, подадена от жалбоподателя пред Първоинстанционния съд, не е се отнася за писмото от 2 декември 2004 г. като такова, което всъщност има само уведомителен характер, както подчертава Комисията, а за прекратяването на преписката по оплакването на 2 юни 2004 г.
95.
Смятам като жалбоподателя, че това прекратяване представлява обжалваем акт. Обосновавам този извод със следните три съображения, а именно, от една страна, съдържанието на член 20 от Регламент № 659/1999 с оглед на другите разпоредби от него, от друга страна, определението на понятието „обжалваем акт“ в съдебната практика, и на последно място, съдебната практика относно правата на оплакващите се в рамките на процедурата за контрол на държавните помощи.
1. Член 20 от Регламент № 659/1999 и другите относими разпоредби от него
96.
Да припомня, че член 20, параграф 2 от Регламент № 659/1999 гласи:
„Всяка заинтересована страна може да информира Комисията за всяка помощ, за която се твърди, че е неправомерна, и за всяко твърдение за злоупотреба с помощ. Когато Комисията счете, че на базата на информацията, с която разполага, няма достатъчно основания случаят да бъде разгледан, тя информира заинтересованите страни за това. Когато Комисията вземе решение по даден случай, отнасящ се до съдържанието на предоставената информация, тя изпраща копие от това решение на заинтересованите страни.“
97.
Разбира се, тази разпоредба не е формулирана по същия начин като разпоредбите, приложими при разглеждането на оплакване в рамките на членове 81 ЕО и 82 ЕО, като тези на член 7 от Регламент № 773/2004 (
35
). Безспорно е също, че Регламент № 659/1999 не урежда специални права за оплакващите се в това им качество, а само ако са заинтересовани страни. Изглежда безспорно и че правилата относно правата на оплакващите се, които се съдържат в регламентите по прилагането на членове 81 ЕО и 82 ЕО, като Регламент № 773/2004, не могат да се прилагат като такива в процедурата за контрол на държавните помощи, която е предмет на специална кодификация.
98.
Според мен обаче тези обстоятелства не са достатъчни, за да докажат, че член 20, параграф 2 от Регламент № 659/199 следва непременно да бъде тълкуван в смисъл, че прекратяването на преписката по оплакване в областта на държавните помощи не представлява решение и трябва само да бъде доведено до знанието на оплакващия се, както твърдят Комисията и встъпилата страна.
99.
Всъщност според мен текстът на член 20, параграф 2 от Регламента и липсата на права на оплакващите се в рамките на процедурата за контрол на държавните помощи трябва да се разбират в светлината на обстоятелството, че това производство, за разлика от производството по прилагане на членове 81 ЕО и 82 ЕО, се изразява в диалог между Комисията и съответната държава-членка.
100.
Както посочих, дори когато Комисията приема решение вследствие на оплакване относно дадена помощ, за която не е уведомена, адресат на това решение е държавата-членка, засегната от посочената в оплакването мярка, а не самият оплакващ се.
101.
С оглед на тези съображения член 20, параграф 2, второ изречение от Регламент № 659/1999 може да бъде тълкуван в смисъл, че когато Комисията счете, че на базата на информацията, с която разполага, няма достатъчно основания за започване на официална процедура по разследване, тя трябва да уведоми за това оплакващия се, за да може той, ако е необходимо, да представи допълнителни сведения. След това в съответствие с член 20, параграф 2, трето изречение от Регламента, ако Комисията приеме решение за прекратяване на преписката по оплакването, тя трябва с оглед на добрата администрация да изпрати копие от това решение на оплакващия се, тъй като той не е негов адресат.
102.
Освен това такова тълкуване на член 20, параграф 2 от Регламент № 659/1999 изглежда в съответствие с възприетата от Комисията практика в настоящия случай.
103.
Всъщност според изложените в обжалваното определение обстоятелства с писмо от 16 септември 2003 г. Комисията е уведомила Athinaïki Techniki, че въз основа на информацията, с която разполага, няма достатъчно основания да продължава разследването по тази преписка, и е поискала от него да ѝ предостави допълнителна информация относно всяка друга помощ, която не е свързана с възлагането на казиното. След това, предвид отсъствието на такива сведения, с писмо от 2 декември 2004 г. тя е уведомила оплакващия се, че поради липса на допълнителна информация, която да оправдае продължаването на разследването, е прекратила административно преписката на 2 юни 2004 г.
104.
На този етап от анализа ми се струва, че член 20, параграф 2 от Регламент № 659/1999 може да бъде тълкуван в смисъл, че Комисията има право да прекрати преписката по оплакване относно неправомерна помощ, ако не разполага с достатъчно сведения, за да вземе решение. Въпреки това според мен съдържанието на тази разпоредба не позволява да се твърди, че прекратяването на преписката е акт, който няма характер на решение.
105.
От друга страна, останалите относими разпоредби от Регламент № 659/1999 водят по-скоро до извода, че посоченото прекратяване има характер на решение.
106.
Така например, от една страна член 10, параграф 1 от Регламента задължава Комисията да разгледа незабавно оплакване, с което се съобщава за неправомерна помощ. По този начин тази разпоредба отразява съдебната практика, според която Комисията е длъжна да разгледа внимателно и безпристрастно оплакването. Както видяхме, това задължение може да обхване и изискването да разгледа фактически и правни обстоятелства, които не са изрично посочени от оплакващия се.
107.
От друга страна, член 13, параграф 1 от посочения регламент гласи, че разглеждането на възможна неправомерна помощ завършва с решение съгласно член 4, параграфи 2, 3 или 4 от същия регламент.
108.
Безспорно тези два члена не предвиждат случай на прекратяване на преписка по оплакване. Липсата на такава хипотеза в член 4 от Регламент № 659/1999 е напълно логична с оглед обстоятелството, че този член изброява решенията, които могат да се приемат след уведомяване от дадена държава-членка. Всъщност уведомяването за дадена помощ и процедурата за контрол на държавните помощи, предвидена в Регламент № 659/1999, имат за цел да позволят на съответната държава-членка и на заинтересованите предприятия да разберат дали предвижданата мярка е съвместима с общия пазар и дали може да бъде приложена. Следователно това уведомяване трябва задължително да бъде последвано от решение на Комисията, с което се установява или че мярката, за която е направено уведомяване, не е помощ, или че представлява помощ, съвместима с общия пазар, или че поражда съмнения относно съвместимостта и налага започването на официална процедура по разследване.
109.
Следователно Комисията не може да прекрати без последствие преписката по уведомлението от държавата-членка. Ако уведомлението е непълно, член 5 от Регламент № 659/1999 предвижда, че Комисията трябва да поиска от съответната държава-членка необходимата допълнителна информация и че ако информацията не бъде предоставена, уведомлението се счита за оттеглено.
110.
От друга страна, преписката по оплакване относно неправомерна помощ трябва да може да бъде прекратена без последствие, ако Комисията не разполага с необходимите сведения, за да се произнесе с едно от решенията, изброени в член 4 от Регламент № 659/1999, тъй като оплакващият се не се намира в същото положение като това на държавата-членка, която уведомява за дадена помощ.
111.
Въпреки че хипотезата на прекратяване на преписката по оплакването не е посочена в член 4 от Регламента, към който препраща член 13, параграф 1 от същия, така или иначе посочените член 4 и член 10, параграф 1 от Регламент № 659/1999 подкрепят според мен извода, че това прекратяване има характер на решение, като предвиждат, че всяко оплакване относно помощ, за която се твърди, че е неправомерна, трябва да бъде предмет на внимателно разглеждане и това разглеждане трябва да приключи с решение.
112.
Считам, че този анализ се потвърждава от определението на понятието за обжалваем акт в съдебната практика.
2. Понятието за обжалваем акт в съдебната практика
113.
Съгласно трайната съдебна практика актове или решения, които подлежат на обжалване по смисъла на член 230 ЕО, са само мерките, които произвеждат задължително правно действие, което може да засегне интересите на жалбоподателите (
36
).
114.
Безспорно е също така, че за да се определи дали даден акт произвежда такова действие, следва да се прецени неговата същност (
37
).
115.
В Решение от 16 юни 1994 г. по дело SFEI и др./Комисия (
38
) Съдът приема, че актът за прекратяване на преписката по оплакване, основано на член 82 ЕО, представлява обжалваем акт поради следните съображения. На първо място, институция, която има правомощия да установява нарушения и да ги санкционира, и която може да бъде сезирана с оплакване от частноправен субект, както в случая Комисията в областта на конкуренцията, приема задължително акт, който произвежда правно действие, когато прекратява разследването, започнато вследствие на такова оплакване. На следващо място, актът за прекратяване на преписката по оплакване не може да бъде квалифициран като предварителен или подготвителен. Всъщност, за разлика от известието, което има за цел да даде възможност на съответните предприятия да изразят своята гледна точка по твърдените от Комисията нарушения и което не съдържа окончателното ѝ становище, актът за прекратяване на преписката по оплакването представлява последния етап от процедурата: той няма да бъде последван от никакъв друг акт, срещу който да може да бъде подадена жалба за отмяна (
39
).
116.
Тези съображения ми се струват напълно приложими към прекратяването на преписка по оплакване в рамките на процедурата, приложима в областта на държавните помощи.
117.
По този начин, на първо място, в рамките на тази процедура, Комисията може да бъде сезирана с оплакване от страна на частноправен субект и има правомощието да установи нарушението и да го санкционира, ако се окаже, че посочената в оплакването мярка е в действителност държавна помощ, несъвместима с общия пазар.
118.
На следващо място, когато Комисията прекратява преписката по оплакване относно твърдяна държавна помощ, тя задължително приема акт, който произвежда правно действие, в смисъл че това прекратяване слага край на процедурата за предварително разглеждане, която би следвало да е започната по оплакването в съответствие със съдебната практика и член 10 от Регламент № 659/1999.
119.
На последно място, видно е, че прекратяването на преписка по оплакване относно твърдяна държавна помощ, като подаденото от жалбоподателя, представлява последен етап от предварителното разследване, започнато вследствие на оплакването. Това прекратяване, както и прекратяването на преписката по оплакване, основано на член 82 ЕО, няма да бъде последвано от никакъв друг акт, който може да бъде предмет на жалба за отмяна.
120.
Обстоятелството, че посоченото прекратяване може да бъде преразгледано, ако жалбоподателят представи нови сведения, не поставя под съмнение този анализ, доколкото при липсата на такива сведения предварителното разследване в действителност е прекратено.
121.
Предвид мотивите, поради които Съдът е признал характера на обжалваем акт на прекратяването на преписка по оплакване, основано на член 82 ЕО, считам, че прекратяването на преписката по оплакване относно твърдяна държавна помощ заслужава същата квалификация.
122.
Този анализ ми се струва още по-оправдан, поради това че Комисията притежава изключителна компетентност в областта на държавните помощи и последните са предмет на принципна забрана. Както видяхме, от това в съдебната практика е направен извод, че тази институция има задължение за внимателно разглеждане на всяко оплакване и че тя трябва да започне официална процедура по разследване, ако посочената в оплакването мярка се окаже помощ, която противоречи или би могла да противоречи на общия пазар. Припомних, че тези задължения имат за цел да гарантират, че никаква помощ, противоречаща на общия пазар, не може да бъде предоставена.
123.
От това следва, че като е избрала да прекрати преписката по дадено оплакване, Комисията по необходимост е преценила, че не са налице основания за започване на официална процедура по разследване, нито за приемане на едно от другите две решения, посочени в член 4 от Регламент № 659/1999.
124.
Освен това обстоятелството, че прекратяването на преписката в нарушение на изискванията на член 25 от Регламента, не е във формата на решение, изпратено на съответната държава-членка, не може да бъде изтъкнато, за да се лиши прекратяването от характера му на решение. Тази квалификация трябва да зависи само от същността на разглеждания акт, а не от спазването от страна на Комисията на задължението за съобщаването му.
125.
На последно място, според мен признаването на характера на решение на прекратяването на преписката по оплакването относно твърдяна държавна помощ е в съответствие и със съдебната практика относно правата на оплакващите се в рамките на процедурата за контрол на държавните помощи.
3. Съдебната практика относно правата на оплакващите се в рамките на процедурата за контрол на държавните помощи
126.
Както вече видяхме, когато Комисията, без да започне официална процедура по разследване, приеме, че посочената от оплакващия се мярка не представлява помощ или представлява помощ, съвместима с общия пазар, оплакващият се има право да оспори това решение пред общностния съд, ако е „заинтересована страна“ по смисъла на член 88, параграф 2 ЕО, за да защити своите процесуални права (
40
). Това право на жалба, изведено в Решение по дело Cook/Комисия (
41
) и Решение по дело Matra/Комисия (
42
), след това трайно е потвърдено.
127.
Следователно, като предоставя това средство за защита, Съдът иска гарантираните от член 88, параграф 2 ЕО процесуални права да са предмет на особена защита и да подлежат на съдебен контрол. Като разширява по този начин достъпа до общностното правораздаване, Съдът засилва и контрола върху ефективното прилагане на правото в областта на държавните помощи, като позволява на даден, дори потенциален, конкурент на получателя на спорната мярка да оспори преценката на Комисията, съгласно която съвместимостта на тази мярка с Договора не поражда сериозни затруднения.
128.
Последиците от тази съдебна практика биха били значително намалени, ако оплакващият се нямаше право да оспорва и прекратяването на преписката по оплакването му чрез жалба за отмяна.
129.
В действителност такова прекратяване има за оплакващия се последици, сравними с тези на решение, с което се установява, че спорната мярка е съвместима с общия пазар помощ или не представлява помощ. То позволява изпълнението на тази мярка или продължаване на нейното действие, без оплакващият се да е могъл да представи становището си на Комисията.
130.
Следователно съгласуваността на установената от съдебната практика система за защита на процесуалните права според мен изисква оплакващият се да може също да оспори и преценката на Комисията, според която сведенията, с които разполага, не са достатъчни, за да бъде започната официална процедура по разследване. Освен това интересът от съдебен контрол върху ефективното прилагане на общностното право в тази хипотеза, е не по-малък отколкото, когато Комисията приеме решение за квалифицирането на мярката или за съвместимостта ѝ с Договора.
131.
От това според мен следва изводът, че прекратяването на преписката по оплакване, като решенията, приети по силата на член 4, параграфи 2 и 3 от Регламент № 659/1999, трябва да се счита за обжалваем акт, за да се позволи на оплакващия се да защити процесуалните си права, предоставени му с член 88, параграф 2 ЕО.
132.
Противно на този анализ, в обжалваното определение Първоинстанционният съд приема, че необжалваемостта на това прекратяване не може да лиши правните субекти от достъп до общностно правосъдие, тъй като оплакващият се може да предостави допълнителна информация в подкрепа на оплакването си. Първоинстанционният съд посочва, че когато тази информация е достатъчна, Комисията е длъжна да изрази становище по разглежданата държавна мярка, като приеме решение по смисъла на член 4 от Регламент № 659/1999, като по този начин предостави на оплакващия се възможността да подаде жалба за отмяна на основание член 230, четвърта алинея ЕО. Освен това Първоинстанционният съд посочва, че оплакващият се има и възможност да подаде иск за установяване на неправомерно бездействие на основание член 232, трета алинея ЕО (
43
).
133.
Не намирам този анализ за убедителен. Възможността оплакващият се да предостави на Комисията допълнителни сведения и твърдението, че в такъв случай тя ще е длъжна да приеме решение, ако тази информация е достатъчна, не предоставят равностойна защита, тъй като спецификата на въпроса, разглеждан в настоящото дело, е именно съдебният контрол върху преценката на Комисията дали е достатъчна или не информацията, с която тя разполага.
134.
Освен това защитата на процесуалните права на оплакващия се, когато Комисията приеме решение за прекратяването на преписката, не се обхваща от иска за установяване на неправомерно бездействие.
135.
Както видяхме, в рамките на процедурата за контрол на държавните помощи, когато е сезирана с оплакване, на Комисията следва да бъде признато правото да прекрати преписката по него, ако прецени, че не разполага с достатъчно сведения, за да приеме друго решение, посочено в член 4 от Регламент № 659/1999, макар тази възможност да не е изрично посочена.
136.
Прекратяването на преписката по оплакването следователно представлява вземане на становище, което слага окончателен край на процедурата по разглеждане на това оплакване.
137.
При това положение_искът за установяване на неправомерно бездействие не е подходящо средство за защита срещу това прекратяване. В системата на средствата за защита, предвидени в общностното право, искът за установяване на неправомерно бездействие има за цел да бъде установено по съдебен ред бездействието на дадена институция на Общността, когато това бездействие противоречи на Договора (
44
). След като се приема, че прекратяването на преписката по оплакване представлява вземане на становище, допустимо в рамките на процедурата за контрол на държавните помощи, искът за установяване на неправомерно бездействие срещу такова прекратяване е недопустим (
45
). С други думи, Първоинстанционният съд не може едновременно да приеме, че прекратяването на преписката по оплакване е вземане на становище в съответствие с Регламент № 659/1999 и да поддържа, че това прекратяване представлява бездействие, което се обхваща от иска за установяване на неправомерно бездействие.
138.
В това отношение следва да се посочи, че в случая, по който е постановено Решение по дело Air One/Комисия, посочено по-горе, преписката по оплакването не е била прекратена и е била в процес на разглеждане. Комисията е изпратила същата на италианските власти и им е определила срок за даване на отговор. Към момента, в който Air One е поканило официално институцията да вземе становище на основание член 232 ЕО, този срок не е бил изтекъл.
139.
Предвид тези съображения считам, че прекратяването от Комисията на преписката по оплакването, подадено от жалбоподателя, представлява обжалваем акт. Ето защо подадената от него жалба е напълно основателна и следователно обжалваното определение следва да бъде отменено.
V — По последиците от отмяната
140.
Съгласно член 61, алинея първа, второ изречение от Статута на Съда, в случай че отмени решението на Първоинстанционния съд, Съдът може сам да постанови окончателно решение по делото, когато фазата на производството позволява това.
141.
В подкрепа на възражението си за недопустимост на жалбата за отмяна, подадена от Athinaïki Techniki, Комисията изтъква второ правно основание, изведено от просрочването на жалбата.
142.
Считам, че Съдът разполага с всички необходими доказателства, за да се произнесе по това правно основание.
А — Доводи на страните
143.
Комисията припомня, че в писмото си от 1 март 2005 г. секретариатът на Първоинстанционния съд посочва на жалбоподателя, че за дата на подаване на жалбата се счита датата на подаване на оригинала, или 18 февруари 2005 г., тъй като полученият по факс на 11 февруари 2005 г. екземпляр не бил идентично копие на оригинала, което се установява от сравняването на подписите, поставени под всеки от тези документи.
144.
От това Комисията, подкрепяна от Athens Resort Casino, заключава, че жалбата е подадена след изтичането на срока от два месеца и десет дни, тъй като този срок е започнал да тече от получаването на писмото от 2 декември 2004 г., или най-късно на 6 декември 2004 г.
145.
Комисията и Athens Resort Casino изтъкват също, че жалбоподателят имплицитно признава, че е подал жалбата след срока, като е поискал от секретариата с писмо от 16 март 2005 г. да вземе предвид версията на жалбата, изпратена по факс в секретариата на 11 февруари 2005 г.
146.
Жалбоподателят оспорва просрочването на жалбата, поради това че съгласно съдебната практика страната, която се позовава на просрочването на жалбата, следва да представи доказателства за датата, на която обжалваният акт е съобщен. По настоящото дело Комисията не доказала на коя дата оплакващият се е узнал за обжалвания акт.
Б — Съображения
147.
За разлика от Комисията, не считам, че жалбата, подадена от жалбоподателя, следва да бъде приета за недопустима, поради това че е подадена след изтичането на определения срок. Основавам този анализ на следните съображения.
148.
Безспорно е, че по силата на член 230, пета алинея ЕО жалбата за отмяна на частноправен субект срещу решение, на което той не е адресат, трябва да бъде заведена в срок от два месеца, считано в зависимост от случая от публикуването на акта, от неговото съобщаване на жалбоподателя, или при липса на уведомяване — от деня, в който той е узнал за него. От друга страна, съгласно член 102, параграф 2 от Процедурния правилник на Първоинстанционния съд процесуалните срокове се считат удължени еднократно със срок от 10 дни поради отдалеченост.
149.
Доколкото решението за прекратяване на преписката по оплакването не е публикувано, нито е съобщено на Athinaïki Techniki за него, а то само е доведено до знанието на Athinaïki Techniki с писмо от 2 декември 2004 г., въпросът, който следва да се разреши, е дали жалбата за отмяна е подадена в срока от два месеца и десет дни, считано от получаването на това писмо.
150.
Комисията основава аргументацията си на следните два довода, а именно: от една страна, получаването на писмото от 2 декември 2004 г., от който момент започва да тече срокът за обжалване, било най-късно на 6 декември 2004 г., и от друга страна, жалбата била подадена едва на 18 февруари 2005 г., тъй като изпращането на жалбата по факс на 11 февруари 2005 г. не можело да бъде взето предвид.
151.
Според мен нито един от тези два довода не може да бъде приет.
152.
На първо място, според мен версията на жалбата, получена в секретариата на Първоинстанционния съд по факс на 11 февруари 2005 г., трябва да бъде взета предвид при определяне на датата на жалбата.
153.
Уместно е да припомним, че съгласно член 21 от Статута на Съда, дело се завежда пред общностната юрисдикция с писмена искова молба, адресирана до секретаря, в която се посочват определени данни и която се придружава от множество документи.
154.
Съгласно член 43, параграф 1 от Процедурния правилник на Първоинстанционния съд оригиналът на всеки материал по делото трябва да бъде подписан от представителя или адвоката на страната. Параграф 3 от същия член гласи, че с оглед на сроковете в производството се взема предвид само датата на подаване в секретариата.
155.
От своя страна член 43, параграф 6 от посочения процедурен правилник предвижда възможност за изпращане на жалбата в секретариата с други технически средства за комуникация. Той гласи:
„Като се спазват разпоредбите на параграфи 1—5, датата на която копие от подписания оригинал на материал по делото […] бъде получено в Секретариата по факс или друго техническо средство за комуникация, с което разполага Първоинстанционният съд, се взема предвид с оглед спазването на процесуалните срокове, при условие че подписаният оригинал на материала по делото, придружен от приложенията и преписите по параграф 1, втора алинея, бъде депозиран в Секретариата не по-късно от 10 дни след това. Член 102, параграф 2 не се прилага спрямо този десетдневен срок.“
156.
Следователно член 43, параграф 6 от Процедурния правилник на Първоинстанционния съд предвижда, че получаването от секретариата на Първоинстанционния съд на копие от жалбата по факс се приравнява на подаване на оригинала на жалбата, при условие че този оригинал бъде действително подаден в срок от 10 дни.
157.
Освен това спазването на това условие налага логично версията, изпратена в секретариата на Първоинстанционния съд по факс, да бъде копие, съответстващо на по-късно подадения оригинал. Ето защо е важно изпратената по факс версия да е фотокопие на оригиналната версия, а не документ със същото съдържание под различна форма.
158.
Тези изисквания са посочени много ясно в практическите указания към страните (
46
). Точка I, А, параграфи 2 и 3 от тези указания гласи:
„При изпращане по електронната поща се приема само сканирано копие на подписания оригинал. Изпращането на обикновен компютърен файл или на файл с електронен подпис или с компютърно създадено точно копие на подпис не отговаря на изискванията на член 43, параграф 6 от Процедурния правилник. […]
[…]
Представянето на доказателство по факс или по електронна поща се взема предвид с оглед спазването на срок, само ако подписаният оригинал бъде получен в секретариата в срока по член 43, параграф 6 от Процедурния правилник, тоест в десетдневен срок от това представяне. Подписаният оригинал следва да се изпрати незабавно след изпращането на копието, без в него да се внасят корекции или промени, макар и незначителни. При различие между подписания оригинал и представеното по-рано копие се взема предвид само датата, на която е представен подписаният оригинал.“
159.
Съгласно член 7, параграф 1 от указанията за секретаря на Първоинстанционния съд на Европейските общности (
47
) секретарят следи за спазването на тези изисквания.
160.
В настоящото дело_секретарят на Първоинстанционния съд е приел, че версията на жалбата, получена в секретариата на Първоинстанционния съд по факс на 11 февруари 2005 г., не е идентично копие на оригинала, подаден на 18 февруари 2005 г., тъй като подписът на последната страница на тази версия не е точно на същото място като подписа на оригинала.
161.
В писмо от 16 март 2005 г. адвокатът на жалбоподателя обяснява, че тази разлика се дължи на обстоятелството, че последната страница на оригинала на жалбата е била повредена по време на изпращането по факса, така че се е наложило да я замени. Безспорно версията на жалбата, получена на 11 февруари 2005 г., се различава с оригинала само по това изместване на мястото на подписа на адвоката на последната страница.
162.
За разлика от Комисията и Athens Resort Casino, считам, че условието за идентичност на изпратената по факс версия и оригинала на жалбата, подадена в секретариата на Първоинстанционния съд, което произтича от член 43, параграф 6 от Процедурния правилник на Първоинстанционния съд, трябва да се счита за изпълнено.
163.
Според мен обхватът на това условие трябва да се преценява с оглед неговите две цели, по същество и с оглед на формата.
164.
Посоченото условие има за цел по същество да гарантира, че възможността за сезиране на общностния съд чрез някой от новите начини за комуникация, предвидена в член 43, параграф 6 от Процедурния правилник на Първоинстанционния съд, не поставя под съмнение императивния характер на процесуалните срокове, нито изискванията за правна сигурност и равенство между правните субекти, които тези срокове имат за цел да осигурят. Всъщност е безспорно, че посочените срокове и тяхното стриктно прилагане имат за цел да осигурят правната сигурност и да предотвратят всякаква дискриминация или произволно третиране при правораздаването (
48
).
165.
Следователно член 43, параграф 6 от Процедурния правилник на Първоинстанционния съд има за цел да позволи на жалбоподателя да изпрати жалбата си по факс в секретариата на Първоинстанционния съд в срок от два месеца и десет дни, без тази възможност всъщност да му предоставя допълнителен срок за подобряване на жалбата или изменението ѝ по какъвто и да е начин.
166.
Условието за идентичност на версията, изпратена по факс, с оригинала на жалбата, подаден в секретариата на Първоинстанционния съд, във формално отношение има за цел да позволи на секретариата при получаване на оригинала на жалбата да провери пълното му съответствие с версията, изпратена по факс, чрез бърз и повърхностен преглед без задълбочено проучване на съдържанието им.
167.
В настоящото дело обаче не считам, че самото изместване на подписите в изпратената по факс версия и подадения в секретариата на Първоинстанционния съд оригинал, застрашава двете цели на това условие.
168.
От една страна, тази разлика не засяга съществото на жалбата, изпратена в сроковете за обжалване. От друга страна, не става въпрос и за изменение, внесено в печатния текст на документа, което би могло да породи съмнение относно идентичността на двете представени версии и да задължи секретариата на Първоинстанционния съд да проверява подробно идентичността страница по страница. Обикновеното изместване на мястото на подписа върху последната страница на оригинала на жалбата не може да породи съмнение относно целия документ.
169.
При това положение считам, че жалбоподателят не е нарушил предписанията на член 43, параграф 6 от Процедурния правилник на Първоинстанционния съд и че изпращането на версията на жалбата по факс на 11 февруари 2005 г. следва да бъде взето предвид при определяне на датата на жалбата. Следователно е видно, че жалбата е подадена в срока от два месеца и десет дни след 2 декември 2004 г., поради което тя е допустима, независимо от датата, на която жалбоподателят е получил писмото на Комисията от същата дата.
170.
На второ място, смятам, че моментът, от който започва да тече срокът за обжалване, не може да бъде определен на 6 декември 2004 г. най-късно, както твърди Комисията.
171.
От съдебната практика следва, че страната, която се позовава на просрочване на дадена жалба, трябва да докаже на коя дата започва да тече срокът (
49
). От съдебната практика следва също, че когато не е възможно да се определи със сигурност датата, на която жалбоподателят е узнал точното съдържание и мотивите на акта, който обжалва, когато този акт нито е публикуван, нито е съобщен, следва да се счита, че срокът за обжалване е започнал да тече най-късно от деня, в който може да се установи, че жалбоподателят вече е знаел за това. (
50
).
172.
В случая установихме, че писмото от 2 декември 2004 г., с което се уведомява жалбоподателят за прекратяването на преписката по оплакването му, не е изпратено с препоръчано писмо с обратна разписка. Датата, на която жалбоподателят действително е получил това писмо, не е известна и е трудно тя да се установи точно от писмото, изпратено на 16 март 2005 г. от жалбоподателя до секретаря на Първоинстанционния съд.
173.
Поради това жалбата за отмяна, подадена от Athinaïki Techniki, е допустима, дори при положение че датата на внасяне на жалбата следва да бъде определена на 18 февруари 2005 г.
174.
Предвид тези съображения считам, че повдигнатото от Комисията възражение за недопустимост на жалбата следва да бъде отхвърлено.
175.
Приканвам също така Съдът да върне делото на Първоинстанционния съд, за да се произнесе последният по искането на Athinaïki Techniki за отмяна на решението на Комисията от 2 юни 2004 г. относно прекратяването на преписката по неговото оплакване и да не се произнася по съдебните разноски (
51
).
VI — Заключение
176.
С оглед изложените по-горе съображения предлагам на Съда да се произнесе по следния начин:
—
да отмени Определение на Първоинстанционния съд на Европейските общности от 26 септември 2006 г. по дело Athinaïki Techniki/Комисия (Т-94/05);
—
да отхвърли като неоснователно възражението за недопустимост, направено от Комисията на Европейските общности пред Първоинстанционния съд на Европейските общности;
—
да върне делото на Първоинстанционния съд на Европейските общности, за да се произнесе по искането на Athinaïki Techniki АЕ за отмяна на решението на Комисията от 2 юни 2004 г. относно прекратяването на преписката по неговото оплакване;
—
да не се произнася по съдебните разноски.
(
1
)	Език на оригиналния текст: френски.
(
2
)	Т-94/05, Recueil, стр. II-73*, наричано по-нататък „обжалваното определение“.
(
3
)	Наричано по-нататък „Аthinaïki Techniki“ или „жалбоподателят“.
(
4
)	Регламент (EО) № 659/1999 на Съвета от 22 март 1999 година за установяване на подробни правила за прилагането на член [88] от Договора за ЕО (OВ L 83, стp. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 8, том 1, стр. 41).
(
5
)	Член 87, параграф 2 ЕО посочва помощите, които са безусловно съвместими с общия пазар. Става въпрос за помощи със социален характер, предоставени на отделни потребители, без да се прави разграничение по отношение на произхода на засегнатите стоки, помощи за отстраняване на щети, причинени от природни бедствия или други извънредни събития, както и помощите, предоставени на отделни региони на Федерална република Германия, за да се компенсират икономическите затруднения, предизвикани от разделението на Германия. От друга страна, член 87, параграф 3 ЕО посочва помощите, които могат да бъдат обявени за съвместими с общия пазар. Става въпрос по-специално за помощи за насърчаване на икономическото развитие на региони, в които има високо равнище на непълна заетост, както и помощи за насърчаване изпълнението на проект от общоевропейски интерес.
(
6
)	Решение от 2 април 1998 г. по дело Комисия/Sytraval и Brink’s France (С-367/95 Р, Recueil, стр. I-1719, точки 36 и 38).
(
7
)	Член 2.
(
8
)	Член 5, параграф 1 от Регламент № 659/1999.
(
9
)	Член 1, буква е) от Регламент № 659/1999.
(
10
)	Вж. в този смисъл Решение от 22 юни 2006 г. по дело Белгия и Forum 187/Комисия (С-182/03 и С-217/03, Recueil, стр. I-5479, точка 72).
(
11
)	Решение от 15 юли 1964 г. по дело Costa (6/64, Recueil, стр. 1141, 1162), както и Решение по дело Белгия и Forum 187/Комисия, посочено по-горе (точки 73 и 74).
(
12
)	Решение по дело Комисия/Sytraval и Brink’s France, посочено по-горе (точка 62).
(
13
)	Пак там.
(
14
)	Решение от 13 декември 2005 г. по дело Комисия/Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum (С-78/03 Р, Recueil, стр. I-10737, точка 34 и цитираната съдебна практика).
(
15
)	Решение по дело Комисия/Sytraval и Brink’s France, посочено по-горе (точка 64).
(
16
)	Пак там (точка 39).
(
17
)	Решение от 10 май 2006 г. по дело Air One/Комисия (Т-395/04, Recueil, стр. II-1343, точка 61).
(
18
)	Пак там.
(
19
)	Решение по дело Комисия/Sytraval и Brink’s France, посочено по-горе (точка 45).
(
20
)	Решение по дело Комисия/Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum, посочено по-горе (точка 36 и цитираната съдебна практика).
(
21
)	Пак там (точка 34 и цитираната съдебна практика).
(
22
)	Решение по дело Комисия/Sytraval и Brink’s France, посочено по-горе (точка 40), както и Решение по дело Комисия/Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum, посочено по-горе (точка 35).
(
23
)	Решение по дело Комисия/Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum, посочено по-горе (точка 35).
(
24
)	Решение от 15 юли 1963 г. (25/62, Recueil, стр. 197).
(
25
)	Пак там, стр. 223. Вж. също Решение по дело Комисия/Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum, посочено по-горе (точка 37 и цитираната съдебна практика). В точки 104—112 от заключението си по съединени дела Германия и др./Kronofrance (С-75/05 Р и С-80/05 Р, висящи пред Съда) съм изразил несъгласието си с това ограничаване на правото на жалба на заинтересованите страни. Това ограничаване прави самоцелна защитата на процесуалните права, докато тя би следвало според мен да е само ключът, даващ достъп до общностното правораздаване за контрол на съвместимостта на оспорената мярка с правилата на Договора в областта на държавните помощи.
(
26
)	Решение по дело Комисия/Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum, посочено по-горе (точка 37).
(
27
)	Вж. относно по-скорошното прилагане Решение от 22 ноември 2007 г. по дело Sniace/Комисия (С-260/05 Р, Сборник, стр. I-10005, точки 53 и 54).
(
28
)	Air One SpA (наричано по-нататък „Air One“), авиокомпания, която осъществява редовен транспорт между италиански градове, изпраща на Комисията с писмо от 22 декември 2003 г. оплакване относно помощите, които италианските власти били предоставили неправомерно на авиокомпания Ryanair. След размяна на писма Air One поканва официално Комисията да вземе становище по оплакването му в рамките на юни 2004 г. На 5 октомври 2004 г. Air One предявява иск за установяване на неправомерно бездействие.
(
29
)	Решение по дело Air One/Комисия, посочено по-горе (точки 30 и 34).
(
30
)	Наричано по-нататък „Athens Resort Casino“.
(
31
)	С-141/02 Р, Recueil, стр. I-1283, точки 69—72.
(
32
)	Регламент от 6 февруари 1962 година, Първи регламент за прилагане на членове [81] и [82] от Договора (ОВ 13, 1962 г., стр. 204; Специално издание на български език 2007 г., глава 8, том 1, стр. 3).
(
33
)	Решение по дело Комисия/max.mobil, посочено по-горе (точка 71).
(
34
)	Тя цитира член 6 от Регламент (ЕО) № 2842/98 на Комисията от 22 декември 1998 година относно изслушването на страните в някои производства по членове [81] и [82] от Договора за ЕО (ОВ L 354, стр. 18). Тя подчертава, че понастоящем тези права са предвидени в член 7 от Регламент (ЕО) № 773/2004 на Комисията от 7 април 2004 година относно водените от Комисията производства съгласно членове 81 и 82 от Договора за ЕО (ОВ L 123, стр. 18; Специално издание на български език, 2007 г., глава 8, том 1, стр. 242), според който:
„1.   Когато въз основа на информацията, с която разполага, Комисията счита, че не са налице достатъчно основания за предприемане на действия по жалбата [другаде в текста: „оплакването“], тя информира жалбоподателя [другаде в текста: „оплакващия се“] за мотивите си и определя срок, в който жалбоподателят може писмено да изрази становището си. Комисията не е длъжна да взема под внимание евентуално писмено изложение, което е получено след изтичането на този срок.
2.   Ако жалбоподателят изрази становището си в определения от Комисията срок, но неговите писмени изложения не водят до различна оценка на жалбата, Комисията отхвърля жалбата с решение.
3.   Ако жалбоподателят не изрази становището си в определения от Комисията срок, жалбата се счита за оттеглена.“
(
35
)	Да припомня, че тази разпоредба предвижда изрично, че когато Комисията счита, че не са налице достатъчно основания за предприемане на действия по оплакването, тя информира оплакващия се за това и определя срок, в който той може да изрази становището си. След това, ако оплакващият се изрази становището си в определения срок и неговите изложения не водят до различна оценка на оплакването, Комисията отхвърля оплакването с решение.
(
36
)	Решение от 22 юни 2000 г. по дело Нидерландия/Комисия (С-147/96, Recueil, стр. I-4723, точка 25 и цитираната съдебна практика). Вж. за по-скорошното прилагане Определение от 21 юни 2007 г. по дело Финландия/Комисия (С-163/06 Р, Сборник, стр. I-5127, точка 40).
(
37
)	Решение по дело Нидерландия/Комисия, посочено по-горе (точка 27).
(
38
)	С-39/93 Р, Recueil, стр. I-2681.
(
39
)	Точки 27 и 28.
(
40
)	Решение по дело Комисия/Sytraval и Brink’s France, посочено по-горе (точка 40), както и Решение по дело Комисия/Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum, посочено по-горе (точка 35).
(
41
)	Решение от 19 май 1993 г. (С-198/91, Recueil, стр. I-2487).
(
42
)	Решение от 15 юни 1993 г. (С-225/91, Recueil, стр. I-3203).
(
43
)	Точка 31 от обжалваното определение.
(
44
)	Решение от 24 ноември 1992 г. по дело Buckl и др./Комисия (С-15/91 и С-108/91, Recueil, стр. I-6061, точка 14).
(
45
)	Вж. в този смисъл Решение от 18 октомври 1979 г. по дело GEMA/Комисия (125/78, Recueil, стр. 3173, точка 21).
(
46
)	ОВ L 232, 2007 г., стр. 7. Тези указания могат да се намерят за справка и на интернет страница: http://curia.europa.eu/fr/instit/txtdocfr/index_tpi.htm.
(
47
)	ОВ L 232, 2007 г., стр. 1. Тези указания могат да се намерят за справка и на интернет страница: http://curia.europa.eu/fr/instit/txtdocfr/index_tpi.htm.
(
48
)	Вж. по-специално Определение от 8 ноември 2007 г. по дело Белгия/Комисия (С-242/07 Р, Сборник, стр. I-9757, точка 16 и цитираната съдебна практика).
(
49
)	Решение на Съда от 11 май 1989 г. по дело Maurissen и Union syndicale/Сметна палата (193/87 и 194/87, Recueil, стр. 1045, точка 46) и Определение на Първоинстанционния съд от 13 април 2000 г. по дело GAL Penisola Sorrentina/Комисия (Т-236/97, Recueil, стр. II-2041, точка 47).
(
50
)	Решение от 10 януари 2002 г. по дело Plant и др./Комисия и South Wales Small Mines (С-480/99 Р, Recueil, стр. I-265, точка 49).
(
51
)	Вж. относно съдебните разноски Решение от 15 май 2003 г. по дело Pitsiorlas/Съвет и ЕЦБ (С-193/01 Р, Recueil, стр. I-4837).