Неокончателна редакция
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
N. EMILIOU
представено на 23 април 2026 година(1)
Дело C‑799/24
Babcock
Montajes
S.A.
срещу
Kanadevia Inova Steinmüller GmbH
(Преюдициално запитване, отправено от
Bundesgerichtshof (Федерален върховен съд) (Германия)
„ Преюдициално запитване — Съдебно сътрудничество по гражданскоправни въпроси — Признаване и изпълнение на съдебни решения по граждански и търговски дела — Регламент (EС) № 1215/2012 — Понятие „съдебно решение“ — Междинно решение на съд на държава членка, с което се установява международна компетентност за разглеждане и решаване на иска — Изключително споразумение за избор на съд, с което се определя друг съд “
I.      Въведение
1.        Настоящото преюдициално запитване, отправено от Bundesgerichtshof (Федерален върховен съд, Германия; наричан по-нататък „запитващата юрисдикция“), предоставя на Съда възможност да изясни обхвата на понятието „съдебно решение“ по смисъла на Регламент (ЕС) № 1215/2012(2). Този термин е едно от ключовите понятия, на които се основава Регламентът. Действително само решенията, които могат да се разглеждат като „съдебни решения“, могат да бъдат предмет на правилата за признаване и изпълнение, предвидени в посочения регламент. По-конкретно, възниква въпросът дали в обхвата на понятието „съдебно решение“ попада междинно решение, постановено от съдилищата на една държава членка (в случая — Испания), които са били сезирани първи, с което решение тези съдилища са постановили, че са международно компетентни да разгледат и решат иска (без все още да са го направили), при обстоятелства, при които съдилищата на друга държава членка (в случая — Германия), които са били сезирани втори, считат, че това решение нарушава споразумение за избор на съд, с което им се предоставя изключителна компетентност.
2.        Въпросът възниква в контекста на спор между Babcock Montajes (наричано по-нататък Babcock), дружество, установено в Испания, и Kanadevia Inova Steinmüller (наричано по-нататък Kanadevia), дружество, установено в Германия, относно изпълнението на договор за строителство на инсталация за третиране на отпадъци в Сан Себастиан (Испания). В резултат на този спор Kanadevia използва банковата гаранция, която Babcock е предоставило като обезпечение за изпълнението на своята част от договора.
3.        В отговор, от една страна Babcock подава иск срещу Kanadevia за сумата по гаранцията и за обезщетение за вреди. Въпреки че договорът предвижда изключителната компетентност на съдилищата в Кьолн (Германия) (наричано по-нататък „споразумението за избор на съд“), Babcock сезира испанските съдилища. От друга страна, няколко дни по-късно Kanadevia предявява иск срещу Babcock в Кьолн (Германия)(3).
4.        Първи се произнасят испанските съдилища — с междинно решение, че са международно компетентни да разгледат и се произнесат по иска на Babcock (терминът „междинно“ тук се отнася до факта, че това решение не определя правата и задълженията на страните) (наричано по-нататък „решението на испанските съдилища“ или „разглежданото междинно решение“). Впоследствие Landgericht Köln (Областен съд Кьолн, Германия) отхвърля иска на Kanadevia поради липса на компетентност. Този съд приема, че макар испанските съдилища да не са се съобразили със споразумението за избор на съд (както и със специалното правило за висящи дела (lis pendens), предвидено в член 31, параграф 2 от Регламент № 1215/2012)(4), решението трябвало да бъде признато на основание член 36, параграф 1 от Регламент № 1215/2012(5) (което следователно не допуска германските съдилища да упражнят компетентността, предоставена им по силата на споразумението за избор на съд).
5.        След обжалване решението на Landgericht Köln (Областен съд Кьолн) е отменено. Въззивният съд счита за решаващи за своите заключения наличието на валидно споразумение за избор на съд в полза на германските съдилища, както и факта, че решението на испанските съдилища е било само междинно. Поради това този съд постановява, че Landgericht Köln (Областен съд Кьолн) е международно компетентен, и му връща делото за ново разглеждане.
6.        Babcock обжалва въззивното решение пред запитващата юрисдикция, която изразява съмнения дали въпросното междинно решение следва да се счита за „съдебно решение“ по смисъла на Регламент № 1215/2012 и дали следователно това решение трябва да бъде признато от германските съдилища (в резултат на което германските съдилища биха били възпрепятствани да разгледат и се произнесат по иска на Kanadevia).
7.        Следва да се припомни, че Съдът вече е разяснил в решение Gjensidige(6), че национален съд не може да откаже признаване на съдебно решение на основание, че съдът на държавата по произход е обявил, че е компетентен, без да се съобрази със споразумение за избор на компетентен съд. В посоченото дело обаче въпросът за признаването се отнася до съдебно решение по съществото на иска. В настоящия случай остава да се изясни дали същият извод може да се направи по отношение на междинно решение, с което единствено се постановява, че съдът по произход е международно компетентен да разгледа и реши иска, като се предполага, че така не се е съобразил със споразумение за избор на съд.
8.        Спецификата на настоящия случай се състои в това, че за разлика от случая, разгледан в решение Gjensidige, към момента все още не е налице произнасяне по същество относно правата и задълженията на страните. Предполага се, че това означава, че все още е възможно производството да се проведе пред юрисдикцията, която според твърденията (и запитващата юрисдикция) се счита за правилната (а именно да се позволи на съдилищата, определени в споразумението за избор на съд, да разгледат и се произнесат по иска в главното производство). Това обаче предполага, че германските съдилища не са задължени да признаят решението на испанските съдилища. Така този аспект на делото повдига деликатния въпрос за баланса между правилата за компетентност, установени в Регламент № 1215/2012 (включително тези, свързани с висящи дела (lis pendens), от една страна, и от друга страна, установените в същия регламент правила за признаване на съдебни решения.
II.    Правна рамка
9.        Съображения 3, 4, 6, 21, 22 и 26 от Регламент № 1215/2012 гласят:
„(3)      Съюзът си е поставил за цел поддържане и развитие на пространство на свобода, сигурност и правосъдие, inter alia, като улеснява достъпа до правосъдие, по-специално чрез принципа на взаимното признаване на съдебните и извънсъдебните решения по граждански дела. С оглед на постепенното изграждане на това пространство Съюзът следва да приеме мерки в областта на съдебното сътрудничество по гражданскоправни въпроси с трансгранични последици, по-специално когато това е необходимо за правилното функциониране на вътрешния пазар.
(4)      Някои различия между националните норми, които са приложими по отношение на компетентността и признаването на съдебни решения, затрудняват гладкото функциониране на вътрешния пазар. Затова от съществено значение са разпоредбите за уеднаквяване на правилата по спорове за компетентност по граждански и търговски дела и за осигуряване на бързо и опростено признаване и изпълнение на съдебни решения, постановени в държава членка.
[…]
(6)      С оглед на постигане на целта за свободно движение на съдебни решения по граждански и търговски дела е необходимо и целесъобразно правилата, приложими по отношение на компетентността, признаването и изпълнението на съдебни решения, да се уреждат с правен инструмент на Съюза, който е правно обвързващ и се прилага пряко.
[…]
(21)      В името на хармоничното правораздаване е необходимо да се сведе до минимум възможността да има успоредни производства, както и да се гарантира, че в различни държави членки няма да се произнасят противоречащи си съдебни решения. Следва да съществува ясен и ефективен механизъм за решаване на висящи дела (lis pendens) и свързани с тях производства и за отстраняване на проблемите, които произтичат от национални различия като тези във връзка с определянето на времето, към което едно дело се счита за висящо. За целите на настоящия регламент това време следва да се определи автономно.
(22)      При все това, с цел да се подобри ефективността на изключителните споразумения за избор на съд и да се избегнат способи за злоупотреба при съдебните спорове, е необходимо да се предвиди изключение от общото правило за висящи дела (lis pendens), с оглед на разрешаването по удовлетворителен начин на специфична ситуация, в която могат да възникнат успоредни производства. Такава е ситуацията, в която съд, който не е определен в изключително споразумение за избор на съд, е сезиран с иск и определеният съд е сезиран впоследствие с иск със същия предмет и между същите страни. В такъв случай съдът, който е сезиран пръв, следва да спре образуваното от него производство веднага след сезирането на определения в споразумението съд докато другият съд не обяви, че не е компетентен съгласно изключителното споразумение за избор на съд. Така се цели да се гарантира, че в тази ситуация определеният в споразумението съд се ползва с предимство, за да вземе решение по отношение на действителността на споразумението и степента, в която споразумението се прилага за висящия пред него спор. Определеният в
споразумението съд следва да може да разглежда иска независимо от това, дали съдът, който не е определен в споразумението, вече е взел решение за спиране на
образуваното от него производство. […]
[…]
(26)      Взаимното доверие в правораздаването в Съюза обосновава принципа, че съдебните решения, постановени в държава членка, следва да бъдат признати във всички държави членки, без за това да е необходима специална процедура. Освен това целта трансграничните съдебни спорове да приключват по-бързо и да са свързани с по-малко разходи е основание за премахване на декларацията за изпълняемост преди изпълнението на съдебните решения в сезираната държава членка. Поради това съдебните решения, постановени от съдилищата на държава членка, следва да бъдат разглеждани като постановени в сезираната държава членка“.
10.      Член 2, буква а) от Регламент № 1215/2012 определя „съдебно решение“ като „всяко съдебно решение, постановено от съд или правораздавателен орган на държава членка, както и да се нарича съдебното решение, включително декрет, разпореждане, решение или заповед за изпълнение, както и решение за определяне на разноските от служител на съда“ и добавя: „За целите на глава III [признаване и изпълнение] [то] включва временни, включително обезпечителни, мерки, постановени от съд или правораздавателен орган, който по силата на настоящия регламент е компетентен по съществото на делото. То не включва временна, включително обезпечителна, мярка, която е постановена от такъв съд или правораздавателен орган без призоваване на ответника, освен ако решението, съдържащо мярката, е връчено на ответника преди изпълнението“.
11.      Член 25, параграф 1 от Регламент № 1215/2012 регламентира пророгацията на компетентността и предвижда, че „[а]ко страните, независимо от местоживеенето им, са се договорили, че съд или съдилищата на държава членка са компетентни за разрешаване на всякакви спорове, които са възникнали или които могат да възникнат във връзка с определено правоотношение, този съд или тези съдилища имат компетентност, освен ако споразумението е недействително по отношение на материалноправната си действителност съгласно правото на тази държава членка. Тази компетентност е изключителна, освен ако страните са уговорили друго. […]“.
12.      Член 29 от Регламент № 1215/2012 се отнася до висящи дела (lis pendens) и „свързани искове“ и предвижда в параграфи 1 и 3:
„1.      Без да се засяга разпоредбата на член 31, параграф 2, когато искове с един и същ предмет и между същите страни са предявени в съдилищата на различни държави членки, всеки съд, различен от първия сезиран съд, спира разглеждането на делото служебно, докато бъде установена компетентността на първия сезиран съд.
[…]
3.      Когато бъде установена компетентността на първия сезиран съд, всеки друг съд, различен от първия сезиран съд, се отказва от компетентност в полза на този съд“.
13.      Член 31 от Регламент № 1215/2012, който се намира в същия раздел на Регламент № 1215/2012, гласи:
„[…]
2.      Без да се засяга член 26, когато е сезиран съд на държава членка, на когото чрез посоченото в член 25 споразумение е предоставена изключителна компетентност, всеки съд на друга държава членка спира производството, докато сезираният въз основа на споразумението съд обяви, че не е компетентен съгласно споразумението.
3.      Когато определеният със споразумението съд се обяви за компетентен в съответствие със споразумението, всеки съд на друга държава членка се отказва от компетентност в полза на този съд.
[…]“.
14.      Член 36, параграф 1 от Регламент № 1215/2012, който касае признаването на съдебни решения, гласи, че „[р]ешение, постановено в една държава членка, се признава в друга държава членка без изискване за специално производство“.
15.      В съответствие с член 38 от Регламент № 1215/2012 „[с]ъдът или органът, пред който се прави позоваването на съдебно решение, постановено в друга държава членка, може да спре изцяло или частично производството, ако:
a) съдебното решение се оспорва в държавата членка по произход; или
[…]“.
16.      Член 45 от Регламент № 1215/2012 се отнася до отказа за признаване на съдебни решения и предвижда:
„1.      По молба от заинтересована страна признаването на съдебно решение се отказва:
a)      ако такова признаване явно противоречи на обществения ред в сезираната държава членка;
б)      когато съдебното решение е постановено в отсъствие на страната, ако на ответника не е връчен документът за образуване на производството или равностоен документ в достатъчен срок и по такъв начин, че да има възможност да организира защитата си, освен ако ответникът не е успял да предяви иск за оспорване на съдебното решение, когато е било възможно да стори това;
в)      ако съдебното решение противоречи на съдебно решение, постановено между същите страни в сезираната държава членка;
г)      ако съдебното решение противоречи на по-ранно съдебно решение, постановено в друга държава членка или в трета държава по същия предмет и между същите страни, при условие че по-ранното съдебно решение отговаря на условията, необходими за признаването му в сезираната държава членка;
д)      ако съдебното решение е в противоречие с:
i)      раздели 3, 4 или 5 от глава II, когато притежателят на полицата, застрахованото лице, третото ползващо се лице по застрахователен договор, увредената страна, потребителят, работникът или служителят са ответници; или
ii)      раздел 6 от глава II.
[…]
3.      Без да се засяга параграф 1, буква д), компетентността на съда по произход не може да се преразглежда. Критерият за обществения ред, посочен в параграф 1, буква а), не може да се прилага по отношение на правилата относно компетентността.
[…]“.
III. Фактите, националното производство и преюдициалните въпроси
17.      На 18 септември 2017 г.
Babcock, жалбоподател пред запитващата юрисдикция, и Kanadevia, ответник, сключват договор (наричан по-нататък „първоначалният договор“) за изграждане на съоръжение за третиране на отпадъци в Сан Себастиан (Испания). Съгласно този договор Babcock е трябвало да монтира два котела за изгаряне като част от съоръжението за третиране на отпадъци. В допълнение, за гарантиране на изпълнението на договора Babcock учредява в полза на Kanadevia банкова гаранция. Според договора изключителна компетентност да разглеждат и решават спорове, възникнали във връзка с него, имат съдилищата в Кьолн (Германия).
18.      Поради забавяния на работата, на 8 август 2018 г. страните сключват споразумение за изменение (наричано по-нататък „споразумението за изменение“), съгласно което Babcock вече не следва да извършва една част от предвидените услуги. Впоследствие Kanadevia претендира от Babcock допълнителни разходи във връзка с дължимите услуги. Babcock многократно заявява, че не намира основания за такива искания, а Kanadevia използва банковата гаранция. Банката изплаща на Kanadevia пълния размер на банковата гаранция
19.      В отговор, на 30 юли 2019 г.
Babcock подава пред Juzgado de Primera Instancia de Madrid (Първоинстанционен съд Мадрид, Испания) иск срещу Kanadevia, като претендира да му бъде платена сумата на гаранцията (която междувременно Babcock е възстановило на банката), както и обезщетение за вреди.
20.      На 8 август 2019 г.
Kanadevia подава иск пред Landgericht Köln (Областен съд Кьолн), с който иска да бъде установено, че Babcock е длъжно да го обезщети за всички допълнителни разходи и/или вреди, настъпили в резултат на обстоятелството, че след сключването на споразумението за изменение Babcock вече не изпълнява част от услугата, дължима съгласно първоначалния договор.
21.      С определение от 16 юни 2020 г.
Juzgado de Primera Instancia de Madrid (Първоинстанционен съд Мадрид) приема, че испанските съдилища са международно компетентни да се произнесат по спора, но отказва своята териториална компетентност и препраща делото на Juzgado de Primera Instancia de San Sebastián (Първоинстанционен съд Сан Себастиан, Испания).
22.      Kanadevia не обжалва решението(7). Подава обаче молба за преразглеждане на въпроса за международната компетентност. С определение от 9 септември 2020 г. Juzgado de Primera Instancia de San Sebastián (Първоинстанционен съд Сан Себастиан) отхвърля молбата. Определението е потвърдено с определение на същия съд, постановено на 9 декември 2020 г.
23.      С решение от 11 май 2021 г.
Landgericht Köln (Областен съд Кьолн) отхвърля иска, предявен от Kanadevia (на 8 август 2019 г.), като недопустим поради липса на международна компетентност на германските съдилища. Този съд счита, че макар собствената му компетентност по принцип да има предимство съгласно споразумението за избор на съд и че испанските съдилища са били длъжни да спрат производството на основание член 31, параграф 2 от Регламент № 1215/2012, тяхното решение трябва да бъде признато в съответствие с член 36, параграф 1 от същия регламент.
24.      Kanadevia подава жалба до Oberlandesgericht Köln (Висш областен съд Кьолн), който отменя решението на първоинстанционния съд. Той постановява, че Landgericht Köln (Областен съд Кьолн) е международно компетентен, и връща делото на първоинстанционния съд. По същество той приема, че международната компетентност на германските съдилища е била установена въз основа на валидно споразумение за избор на съд по смисъла на член 25, параграф 1 от Регламент № 1215/2012. Тази компетентност не е била изключена с решението на испанските съдилища, тъй като с това решение не е приключило производството и следователно то не трябва да бъде признавано в съответствие с член 36, параграф 1 от Регламент № 1215/2012. Според въззивния съд никое от решенията, постановени от испанските съдилища, не представлява „съдебно решение“ по смисъла на член 36, параграф 1 от Регламент № 1215/2012, тъй като последиците от тези решения са чисто вътрешни за (висящото) производство в Испания. Освен това въззивният съд приема, че производството пред германските съдилища не следва да бъде спирано. Според него фактът, че испанските съдилища не са спрели производството на основание член 31, параграф 2 от Регламент № 1215/2012, не препятства продължаването на производството в Германия, предвид изключителната компетентност, предоставена на Landgericht Köln (Областен съд Кьолн).
25.      Babcock обжалва решението на Oberlandesgericht Köln (Висш областен съд Кьолн) пред запитващата юрисдикция. Имайки съмнения относно правилното тълкуване на понятието „съдебно решение“ в член 36, параграф 1 от Регламент № 1215/2012, тази юрисдикция решава да спре производството и да отправи към Съда на Европейския съюз следните преюдициални въпроси:
„1)      Трябва ли понятието „съдебно решение“, съдържащо се в член 36, параграф 1 от [Регламент № 1215/2012] да се тълкува в смисъл, че съдът, на който чрез посоченото в член 25 [от Регламент № 1215/2012] споразумение е предоставена изключителна компетентност (член 31, параграф 2 от [Регламент № 1215/2012]), е длъжен да признае решение, с което съд на държава членка, който не е определен в споразумението, установява международната компетентност на съдилищата на тази държава членка, ако с това решение не се слага край на производството (междинно решение)?
2)      При принципно утвърдителен отговор на първия въпрос:
От значение за признаването на междинното решение ли е и обстоятелството дали междинното решение, потвърждаващо собствената международна компетентност на съдилищата на държавата членка, обвързва самия съд, който не е определен в споразумението, и/или дали потвърждаването на международната компетентност може да бъде преразгледано в производство по обжалване?“.
26.      Babcock, Kanadevia, правителствата на Чехия, Испания и Кипър, както и Европейската комисия представят писмени становища. В съдебното заседание, проведено на 4 март 2026 г., Babcock, Kanadevia, правителствата на Германия и Испания и Комисията представят устни становища.
IV.    Анализ
27.      С двата поставени въпроса, които е целесъобразно да бъдат разгледани заедно, запитващата юрисдикция моли Съда да поясни дали междинно решение, постановено от съд на държава членка, в което този съд (само) постановява, че притежава международна компетентност, но с което все още не се произнася по съществото на иска, попада в обхвата на понятието „съдебно решение“ по смисъла на член 36, параграф 1 от Регламент № 1215/2012 и следователно трябва да бъде признато в съответствие с тази разпоредба, дори ако това решение противоречи на изключително споразумение за избор на съд, посочващо съдилищата на друга държава членка. Запитващата юрисдикция също така се пита дали признаването на такова решение зависи от това дали то все още може да бъде променено в рамките на производството, в което е било постановено.
28.      Ще започна разглеждането на тези въпроси, като се спра на възражението на Kanadevia относно допустимостта на поставените въпроси (А). След това ще припомня, че съгласно разпоредбите на Регламент № 1215/2012, така както са тълкувани по-специално в решение Gjensidige, „съдебно решение“ (по смисъла на член 2, буква а) и член 36, параграф 1 от Регламент № 1215/2012), постановено от съд на държава членка, трябва да бъде признато във всички други държави членки, дори когато съдът по произход е обявил, че е международно компетентен, в нарушение на споразумение за избор на съд (Б).
29.      При обстоятелствата по делото в главното производство това означава, че разглежданото междинно решение следва да бъде признато в Германия. Това не би било така само ако, на първо място, това решение не се признава за „съдебно решение“. Ще изразя обаче мнението, че подобно заключение не се подкрепя от посочения регламент, въпреки защитата, която законодателят на Съюза предоставя на споразуменията за избор на съд. От това ще направя заключението, че решение, с което съд, който не е определен в споразумение за избор на съд, е постановил, че е международно компетентен — както се твърди, в нарушение на посоченото споразумение — трябва да бъде признато. Ще обясня също така, че макар задължението за признаване на едно решение, което се отнася единствено до компетентността, да възниква независимо от това дали решението е окончателно, или не, това, което е по-важно за практическото решаване на случай на висящи дела (lis pendens) като този пред запитващата юрисдикция, е да се определи дали първият сезиран съд, който е постановил решението в нарушение на споразумение за избор на съд, е установил компетентността си по смисъла на член 29, параграф 3 от Регламент № 1215/2012 (В).
А.      Допустимост
30.      Kanadevia по същество твърди, че преюдициалното запитване е недопустимо, тъй като преюдициалните въпроси не са нито относими, нито необходими за разрешаването на спора, предвид факта, че производствата в Испания и в Германия не са с „един и същ предмет на иска“ по смисъла на член 29, параграф 1 от Регламент № 1215/2012. Следователно, така както разбирам довода, правилата относно висящи дела (lis pendens) в тази разпоредба не се прилагат и съответно германските съдилища могат да продължат с разглеждането на иска, предявен от Kanadevia, дори и да трябва да признаят разглежданото междинно решение.
31.      По-конкретно, Kanadevia посочва, че от една страна, с иска, предявен пред испанските съдилища, Babcock претендира от Kanadevia възстановяване на банковата гаранция, учредена от Babcock в контекста на първоначалния договор. От друга страна, с иска си, висящ пред германските съдилища, Kanadevia претендира обезщетение от Babcock за твърдяно нарушение на договора. Във връзка с това Kanadevia твърди, че испанските съдилища могат да се произнесат по иска на Babcock, без да разглеждат въпроса дали Kanadevia има право на обезщетение за нарушение на договора. На този фон Kanadevia предлага да бъде отправен допълнителен въпрос към Съда с цел изясняване на понятието „искове с един и същ предмет“ по смисъла на член 29, параграф 1 от Регламент № 1215/2012.
32.      На първо място, отбелязвам, че от преюдициалното запитване следва, че според запитващата юрисдикция производствата пред испанските и германските съдилища се отнасят до искове с един и същ предмет по смисъла на посочената разпоредба. Въпреки че от материалите по делото следва, че на предходните етапи от главното производство националните юрисдикции са заемали донякъде разминаващи се позиции по темата(8), този въпрос, изглежда, вече е решен и нито преюдициалните въпроси, нито определението за преюдициално запитване сочат, че запитващата юрисдикция изпитва каквито и да било съмнения в това отношение.
33.      Това по мое мнение опровергава довода на Kanadevia, че преюдициалните въпроси са неотносими, тъй като твърдението се основава на презумпцията, че двете разглеждани производства не се отнасят до един и същ предмет на иска. Ето защо само за пълнота припомням, на второ място, че единствено националният съд, който е сезиран със спора и трябва да понесе отговорността за последващото му съдебно решаване, може да прецени — предвид особеностите на делото — както необходимостта, така и релевантността на въпросите, които поставя на Съда в рамките на производството по член 267 ДФЕС(9). От това следва, че въпросите, свързани с правото на Съюза, които са поставени пред Съда в този контекст, по презумпция са релевантни и Съдът може да откаже да се произнесе по отправен от национална юрисдикция преюдициален въпрос само когато е съвсем очевидно, че исканото тълкуване на правото на Съюза няма никаква връзка с действителността или с предмета на спора в главното производство, когато проблемът е от хипотетично естество или когато Съдът не разполага с необходимите данни от фактическа и правна страна, за да бъде полезен с отговора на поставените му въпроси(10).
34.      Отбелязвам, че запитващата юрисдикция иска разяснение относно понятието „съдебно решение“ по смисъла на Регламент № 1215/2012, за да реши дали решението на испанските съдилища може да бъде определено като такова и дали следователно трябва да бъде признато в Германия. Тя посочва, че ако това е така, решението, постановено от Oberlandesgericht Köln (Висш областен съд Кьолн) на въззивната фаза в главното производство, ще трябва да бъде отменено, а решението на Landgericht Köln (Областен съд Кьолн) — потвърдено.
35.      При тези обстоятелства исканото тълкуване на правото на Съюза е явно от значение за разрешаването на спора, висящ в главното производство.
36.      На трето място, по отношение на предложението на Kanadevia да бъде поставен допълнителен въпрос с цел изясняване на понятието „искове с един и същ предмет“ по смисъла на член 29, параграф 1 от Регламент № 1215/2012 в контекста на двете разглеждани производства, от изложените по-горе общи съображения следва, че в рамките на производството по член 267 ДФЕС запитващата юрисдикция е тази, която определя предмета на въпросите, които да бъдат разгледани от Съда. Съответно Съдът не може да измени този предмет(11). Съдът може, разбира се, да преформулира поставените въпроси, за да гарантира, че даденият отговор ще бъде полезен. Въпреки това, с оглед на изложените по-горе мотиви, не виждам необходимост от такъв подход.
37.      Предвид изложеното по-горе считам, че възражението на Kanadevia относно допустимостта на поставените въпроси следва да бъде отхвърлено.
Б.      Нарушението на споразумение за избор на съд не може да бъде основание за отказ да се признае съдебно решение
38.      Членове 36 и 39 от Регламент № 1215/2012(12) установяват принципа, че „съдебните решения“ по граждански и търговски дела, постановени от съдилищата на държавите членки, трябва да се признават и да се считат за изпълняеми в другите държави членки. Това задължение за взаимно признаване се основава от своя страна на взаимното доверие, което държавите членки трябва да имат в съдебната система на останалите държави(13). Задължението на практика позволява да се постигне една от основните цели на Регламент № 1215/2012, а именно свободното движение на съдебни решения по граждански и търговски дела, които трябва да бъдат признати и изпълнени в държавата членка, в която се искат такова признаване и изпълнение (сезираната държава членка), без да е необходима каквато и да е специална процедура, както ако тези съдебни решения бяха постановени в сезираната държава членка(14).
39.      Същият принцип на взаимно доверие намира израз в забраната съдът на сезираната държава членка да преразглежда не само съдържанието на съдебно решение, постановено в друга държава членка(15), но и, по-специално, компетентността на съда по произход(16).
40.      По отношение на компетентността структурата на Регламент № 1215/2012 се основава на разбирането, че съдът на сезираната държава в никакъв случай не е в по-добра позиция от съда на държавата по произход, за да се произнесе по компетентността на последния. Тази презумпция отразява от своя страна връзката между общите правила за признаване и общите правила за компетентност, които пряко определят кой съд трябва да разгледа и реши дадено дело. При прилагането на тези правила съдилищата на държавите членки са равни. Това обяснява високата степен на взаимно доверие, която съдилищата трябва да имат помежду си(17), и защо по-конкретно съдът в дадена държава членка по принцип не може да преразглежда компетентността на съда по произход(18).
41.      Това правило подлежи на няколко изключения, които са изчерпателно изброени в малко по-широк (но също изчерпателен) списък от основания, въз основа на които по изключение признаването на съдебно решение може да бъде отказано съгласно член 45, параграф 1 от Регламент № 1215/2012.
42.      Въпреки това, като се позовава на изчерпателния характер на тези основания, Съдът постановява в решение Gjensidige, по-специално и както вече бе споменато, че никое от тези основания не включва хипотезата, при която съдът по произход се е обявил за компетентен в нарушение на споразумение за избор на съд, с което компетентността се предоставя на съдилищата на друга държава членка. Това означава, че признаването на съдебно решение не може да бъде отказано на това основание(19).
43.      За да достигне до това заключение, Съдът приема, че подобен случай не може да бъде включен в основанието за отказ на признаване, предвидено в член 45, параграф 1, буква д), което се отнася до нарушение от страна на съда по произход на някои правила за компетентност, установени в Регламент № 1215/2012(20).
44.      Във връзка с това припомням, че съгласно член 45, буква д), точка i) от Регламент № 1215/2012 признаването може да бъде отказано, когато при постановяването на съдебното решение, което се иска да бъде признато, съдът е нарушил правила за компетентност, защитаващи ответници, считани за по-слаба страна, а именно потребители, работници и лица, които могат да бъдат засегнати от застрахователни договори (притежател на полица, застраховано лице, третото ползващо се лице по застрахователен договор или увредена страна)(21).
45.      Освен това съгласно член 45, параграф 1, буква д), точка ii) от Регламент № 1215/2012 признаването може да бъде отказано и в случай на нарушаване на определени правила за компетентност, предвиждащи изключителна компетентност. Тези случаи на изключителна компетентност се отнасят до различни хипотези(22), но не се отнасят до изключителната компетентност, която конкретно произтича от споразумение за избор на съд(23). При предишни поводи вече съм обяснявал, че правилата за изключителна компетентност, посочени в член 45, параграф 1, буква д), точка ii) от Регламент № 1215/2012, не могат да се дерогират посредством договор (както следва от член 25, параграф 4 от Регламент № 1215/2012) и за тяхната обосновка се посочва конкретната връзка между съответните въпроси и съответната държава членка(24).
46.      Накратко, макар разпоредбите на член 45, параграф 1, буква д), точки i) и ii) от Регламент № 1215/2012 да определят няколко ограничени случая, в които е възможно да се откаже признаване на съдебно решение поради противоречие с дадени правила за компетентност, тези изключения не могат да засегнат основното правило, съгласно което нарушаването на правилата за компетентност, определени в Регламент № 1215/2012, не може да доведе до отказ на признаване, тъй като, отново, компетентността на съда на държавата по произход не може, по принцип, да бъде преразгледана.
47.      Това заключение остава непроменено от факта, че при приемането на Регламент № 1215/2012 законодателят на Съюза е решил да повиши ефективността на споразуменията за избор на съд чрез специалното правило относно висящи дела (lis pendens) в член 31, параграф 2 от Регламент № 1215/2012(25).
48.      На този етап бих искал да припомня, че предвидените в член 29 от Регламент № 1215/2012 правила относно висящи дела (lis pendens) са предназначени да регулират (нежеланата) хипотеза, при която иск с един и същ предмет и между същите страни е предявен едновременно пред две различни съдилища. Правилата уреждат тази ситуация, като се основават на простата хронология на предявяване на исковете и дават предимство на първия сезиран съд. По-конкретно, когато такъв спор вече е висящ пред съдилищата на държава членка А, вторият сезиран съд в държава членка Б трябва да спре производството, докато не бъде установена компетентността на първия съд. Когато това стане, вторият съд е длъжен да се откаже от компетентност.
49.      Тези общи правила съществуваха още по силата на Регламент № 44/2001 и неговия юридически предшественик — Брюкселската конвенция от 1968 г.(26). При приемането на Регламент № 1215/2012 законодателят на Съюза запази правилата, но добави специалното правило за висящи дела (lis pendens) в случаите, когато има сключено споразумение за избор на съд.
50.      Съгласно това специалното правило, когато споразумение между страните предоставя изключителна компетентност по техен спор на съд в дадена държава членка, на определения съд трябва да се даде предимство при преценката дали той е компетентен да разгледа и реши иска, дори когато той не е бил сезиран пръв (обратно предимство). Това следва от член 31, параграф 2 от Регламент № 1215/2012, съгласно който, когато определеният съд е сезиран, „[в]секи съд на друга държава членка спира производството, докато сезираният въз основа на споразумението съд обяви, че не е компетентен съгласно споразумението“. Освен това съгласно член 31, параграф 3 от Регламент № 1215/2012, когато определеният съд се обяви за компетентен в съответствие със споразумението, всеки друг съд „се отказва“ от своята компетентност.
51.      Припомням, че това специално правило е въведено, за да „се подобри ефективността на изключителните споразумения за избор на съд и да се избегнат способи за злоупотреба при съдебните спорове“(27). Този израз се отнасят до случаи, често наричани „торпедни искове“, при които при възникване на спор страната, която има интерес да не води дело пред определения съд, бързо предявява иска си (често отрицателен установителен иск за отговорност) пред съд, който не е определен в споразумението, особено когато се счита, че е известно, че производството пред него е бавно.
52.      Съгласно общото правило за висящи дела (lis pendens) такъв подход възпрепятства определения съд (втория сезиран) да действа, тъй като той трябва да спре производството до вземане на решение от първия сезиран съд, а когато този съд установи своята компетентност (въз основа на друго основание за компетентност, посочено в Регламент № 1215/2012), той трябва да се откаже от своята, независимо от споразумението за избор на съд. Строгото прилагане на тези правила би могло по този начин да лиши споразуменията за избор на съд от приложението им(28). Както вече беше отбелязано, специалното правило за висящи дела (lis pendens) в член 31, параграф 2 от Регламент № 1215/2012 има за цел да разреши това противоречие.
53.      Въпреки това, както е посочено от Съда в решение Gjensidige и от Babcock, испанското правителство и Комисията в настоящото производство, при въвеждането на това специално правило законодателят на Съюза не е променил основанията за отказ, предвидени в член 45, параграф 1 от Регламент № 1215/2012(29). Това отразява избора на законодателя на Съюза да не разширява (тогава новата) защита, предоставена на споразуменията за избор на съд, до етапа на признаването, а вместо това на този етап да даде предимство на принципа на взаимното признаване, както посочва Комисията(30).
54.      За разлика от това, германското правителство изразява становището, че липсата на нарушение на член 31, параграф 2 от Регламент № 1215/2012 като едно от основанията за отказ, изброени в член 45, параграф 1 от Регламент № 1215/2012, не представлява съзнателен пропуск от страна на законодателя на Съюза, а по-скоро е празнота в нормативната уредба. Според германското правителство този пропуск се дължи на факта, че при въвеждането на новото правило за висящи дела (lis pendens) законодателят на Съюза е действал, изхождайки от презумпцията, че това правило ще бъде спазвано. Поради това германското правителство счита, че тази липса не е решаваща за това дали признаването може да бъде отказано при разглежданите тук обстоятелства.
55.      Аргументът не звучи убедително. На първо място, Съдът ясно отхвърли тезата, изтъкната от германското правителство в решение Gjensidige, от което следва, че именно посоченият пропуск е от решаващо значение. Второ, струва ми се, че „презумпцията, че правилото ще бъде спазвано“, със сигурност е била налице, когато законодателят е въвел правилата за компетентност, които, за разлика от разглежданото тук правило, са отразени в съответните разпоредби на член 45, параграф 1 от Регламент № 1215/2012 като основания за отказ на признаване. Сравнението между правилата за компетентност, установени в Регламент № 1215/2012, от една страна, и списъка с основания за отказ, от друга страна, показва, че законодателят не е пренебрегнал факта, че в практиката могат да възникнат грешки, но е посочил само някои от тях като такива, които могат да доведат до отказ на признаване.
56.      Всъщност, с изключение на становището на германското правителство, горното не изглежда да е предмет на спор. Запитващата юрисдикция обаче поставя друг аспект на режима на признаване, уреден в Регламент № 1215/2012, който ще разгледам сега.
В.      Представлява ли „съдебно решение“ междинно решение, с което юрисдикция на държава членка обявява, че е компетентна, в нарушение на споразумение за избор на съд?
57.      Прилагането на правилата за признаване и изпълнение на „съдебни решения“, предвидени в Регламент № 1215/2012 и разгледани в предходния раздел, предполага, че съответното решение отговаря на определението за съдебно решение. Въпросите на запитващата юрисдикция всъщност се отнасят именно до тази основна предпоставка.
58.      Всъщност, ако се стигне до заключението, че решението на испанските съдилища, с което се постановява, че те са международно компетентни, но което, за разлика от делото, довело до решение Gjensidige, все още не определя правата и задълженията на страните, не представлява „съдебно решение“ по смисъла на Регламент № 1215/2012, то съдилищата, сезирани с втория иск (в случая — германските съдилища), няма да са задължени да го признаят. С други думи и така както разбирам този довод, за тях няма да съществува задължение да се считат обвързани с решението относно компетентността, постановено от първите сезирани съдилища (в случая — испанските съдилища), в резултат на което те няма да бъдат задължени да се откажат от собствената си компетентност, и позовавайки се на споразумението за избор на съд, биха могли да продължат с разглеждането и решаването на иска на Kanadevia.
59.      Отбелязвам, че страните и другите заинтересовани лица в настоящото производство могат да бъдат разделени на две групи в зависимост от предложения от тях отговор на така обобщения въпрос. От една страна, Babcock, испанското и чешкото правителство, както и Комисията считат, че решение като разглежданото междинно решение представлява „съдебно решение“ по смисъла на член 2, буква а) от Регламент № 1215/2012 (и следователно трябва да бъде признато в целия Европейски съюз съгласно правилата, описани в предходния раздел). От друга страна, Kanadevia и кипърското правителство застъпват противоположната позиция, която, изглежда, е и предпочитаното разрешение от запитващата юрисдикция.
60.      По същество съм съгласен с първата от тези две позиции.
61.      За да обясня причините, които ме водят до това заключение, ще направя някои предварителни бележки относно понятието „съдебно решение“ (1), преди да премина към тълкуването на това автономно понятие на правото на Съюза, като разгледам съответния текст и контекст (2) и съответните цели (3).
1.      Предварителни бележки относно понятието „съдебно решение“
62.      Отбелязвам, че запитващата юрисдикция поставя въпроса относно понятието „съдебно решение“, което се съдържа в член 36, параграф 1 от Регламент № 1215/2012, съгласно който „[р]ешение, постановено в една държава членка, се признава в друга държава членка без изискване за специално производство“.
63.      Съгласно дефиницията в член 2, буква а) от Регламент № 1215/2012 този термин означава „[в]сяко съдебно решение, постановено от съд или правораздавателен орган на държава членка, както и да се нарича съдебното решение, включително декрет, разпореждане, решение или заповед за изпълнение, както и решение за определяне на разноските от служител на съда“. Тази разпоредба също така посочва, че „[з]а целите на глава III [относно признаването и изпълнението] [то] включва временни, включително обезпечителни, мерки, постановени от съд или правораздавателен орган, който по силата на настоящия регламент е компетентен по съществото на делото“. Единственото ограничение, което член 2, буква а) от Регламент № 1215/2012 налага в този контекст, е уточнението в последното изречение, че терминът „съдебно решение“ „не включва временна, включително обезпечителна, мярка, която е постановена от такъв съд или правораздавателен орган без призоваване на ответника, освен ако решението, съдържащо мярката, е връчено на ответника преди изпълнението“.
64.      В допълнение, от практиката на Съда, като се започне от решенията му по Брюкселската конвенция от 1968 г., следва, че това понятие от правото на Съюза трябва да се тълкува широко(31). В този смисъл Съдът е постановявал, че терминът „включва всяко решение, постановено от юрисдикция на държава членка, без разлика в зависимост от съдържанието на съответното решение, стига да е било или да е можело да бъде предмет в държавата членка по произход на разглеждане в състезателно производство“(32).
65.      По-конкретно, в решение Mærsk Съдът прилага понятието „съдебно решение“ по отношение на временни разпореждания и обезпечителни мерки (като например решение, с което временно се определя размерът, до който би била ограничена отговорността на корабособственика)(33). В решение Gothaer Съдът постановява, в допълнение, че понятието обхваща и решение, с което юрисдикция на държава членка е отказала компетентност въз основа на пророгационна клауза (която в този случай предоставя изключителна компетентност на исландските съдилища)(34).
66.      След като припомних тези общи принципи, ще премина към по-конкретен анализ на въпроса дали понятието „съдебно решение“ включва междинно решение, с което юрисдикция на държава членка обявява, че е компетентна, но все още не определя правата и задълженията на страните (в нарушение на споразумение за избор на съд).
2.      Буквално и контекстуално тълкуване
67.      На първо място, що се отнася до определението на понятието „съдебно решение“, дадено в член 2, буква а) от Регламент № 1215/2012, както признава запитващата юрисдикция, нищо в неговата широка формулировка не позволява изключването от обхвата му на междинно решение като разглежданото. Също така явно няма спор, че решението „е било или е можело да бъде предмет в държавата членка по произход на разглеждане в състезателно производство“ по смисъла на съдебната практика, цитирана в точка 65 по-горе.
68.      Посочените по-горе решения Mærsk и Gothaer са особено релевантни за настоящото дело, тъй като отразяват широкия смисъл, който предполага определението на понятието „съдебно решение“, и поради тази причина Babcock ги цитира в подкрепа на тезата, че процедурните решения (с които няма произнасяне по същество) не са изключени от понятието „съдебно решение“.
69.      Определено съм съгласен със запитващата юрисдикция, че и двете решения не се отнасят пряко до решение като разглежданото тук междинно решение. От една страна, временна мярка (като тази, която е предмет на решение Mærsk), за разлика от разглежданото тук решение, определя правата и задълженията на страните (макар и само временно). От друга страна, решение, с което се отказва компетентност в полза на друга юрисдикция (в трета държава) въз основа на споразумение за избор на съд (разгледано в решение Gothaer), прекратява производството, за разлика от разглежданото тук междинно решение (което потвърждава компетентността за разглеждане и решаване на делото).
70.      Въпреки това фактът, че решението, предмет на главното производство, се различава по един или друг начин от решенията, разгледани в Mærsk и Gothaer, не означава автоматично, че то не може да попадне в обхвата на определението за „съдебно решение“. Всъщност, напротив, предвид широката формулировка на това определение, не виждам как решение, което „единствено“ установява компетентност (възможно, в нарушение на споразумение за избор на съд), за разлика от решение, което освен това определя и правата и задълженията на страните, би могло да бъде изключено като непопадащо в обхвата на този термин. Това заключение не се променя от становището, изтъкнато от запитващата юрисдикция и германското правителство, че такова изключване е оправдано от факта, че последиците от разглежданото междинно решение са „чисто вътрешни“ за (все още висящото) производство.
71.      Разбира се, не е трудно да се види как решение, засягащо единствено компетентността, се различава от такова, което определя правата и задълженията на страните (или всъщност от такова, което се произнася както по въпроса за компетентността, така и по съществото на спора). Също така с готовност признавам, че в националните правни системи съществуват много на брой специфични категории съдебни решения, от които могат да произтичат различни правни последици съгласно вътрешното право.
72.      Съдът обаче многократно е посочвал, че понятията, използвани в Регламент № 1215/2012, трябва да се тълкуват автономно, което, както вече отбелязах, се отнася и за разглеждания термин.
73.      Разбира се, обикновено страните търсят признаване на съдебно решение, за да предявят материално право, което им е било предоставено или чието съществуване е било признато, и т.н. Въпреки това нищо в определението на понятието „съдебно решение“ не сочи, че законодателят на Съюза е имал намерение да ограничи категорията на съдебните актове, подлежащи на признаване, до онези, които имат конкретно съдържание (като например актове, които установяват права и задължения, а не се отнасят само до компетентността). Напротив, както вече беше отбелязано в точка 65 по-горе, Съдът е изключил възможността определянето на съдебен акт като „съдебно решение“ да е в зависимост именно от неговото съдържание. Във връзка с това припомням, че в решение Gothaer Съдът включва в това понятие решение, с което се отказва компетентност, независимо от подобните опасения, изразени от запитващата юрисдикция по това дело, които сочат спецификите на националната доктринална класификация на решенията за отказ от компетентност(35).
74.      Преминавайки към контекста, в който се използва понятието „съдебно решение“, считам, че включването на решения като разглежданото в случая междинно решение в понятието „съдебно решение“ е уместно, по-специално в случаи на висящи дела (lis pendens).
75.      Следва да се отбележи, че съгласно общите правила относно висящи дела (lis pendens), установени в член 29, параграфи 1 и 3 от Регламент № 1215/2012, когато първият сезиран съд установи своята компетентност, възниква задължението за всеки друг съд, пред който е предявен иск със същия предмет и между същите страни, да се откаже от компетентност. Това задължение се прилага mutatis mutandis към съда, който не е определен в споразумението, съгласно правилото за обърната хронология, предвидено от специалното правило за висящи дела (lis pendens) в член 31, параграфи 2 и 3 от Регламент № 1215/2012, когато определеният в изключителното споразумение за избор съд установи компетентността си.
76.      Във връзка с това не е ясно как би могло да се гарантира правилното изпълнение на тези задължения (за отказ от компетентност), ако се приеме, че съдебен акт, съдържащ „единствено“ заключение относно компетентността, не попада в понятието „съдебно решение“, което може (и трябва) да бъде признато.
77.      Всъщност, ако се приеме, че „самостоятелните“ заключения относно компетентността не могат да се считат за „съдебни решения“, които трябва да бъдат признати, няма да съществува задължение за съда, който няма предимство да определи дали е компетентен съгласно приложимото правило за висящи дела (lis pendens), да се откаже от компетентност, когато компетентността на съда „с предимство“ е била установена (с междинно решение). Това от своя страна създава риск от лишаване на правилата за висящи дела (lis pendens) по Регламент № 1215/2012 от тяхното практическо действие (независимо дали ситуацията попада под общото, или специалното правило за висящи дела (lis pendens).
78.      Въпреки това трябва да се признае, че може да се твърди, че прилагането на правилото за висящи дела (lis pendens) не зависи от това дали е бил активиран механизмът за признаване по смисъла на член 36, параграф 1 от Регламент № 1215/2012. Вярно е, че може да се твърди, че решение, съдържащо само констатация относно компетентността, няма „изпълняемо“ съдържание (в смисъла на материални права и съответни задължения), за което на първо място са били създадени правилата за признаване и изпълнение(36). Следователно може да се твърди още, че задължението по-специално да се откаже компетентност, когато е установена компетентността на съда „с приоритет“, произтича от конкретните задължения, посочени в член 29, параграф 3 и член 31, параграф 3 от Регламент № 1215/2012. Продължавайки тази линия на разсъждение, може да се заключи, че за да възникне това задължение, не е необходимо наличието на „съдебно решение“ по смисъла на член 2, буква а) от посочения регламент.
79.      От решение Gothaer обаче следва, че решенията, съдържащи единствено констатации относно компетентността, всъщност представляват „съдебни решения“, които подлежат на признаване. Освен ако Съдът не желае да преразгледа това заключение(37), приемането на противоположно становище в настоящия случай би било в противоречие с неговата съдебна практика. Всъщност не виждам как казус, възникнал от решение за отказ от компетентност (разглеждан в решение Gothaer), би се различавал от казус, възникнал от решение за потвърждаване на компетентност (разглеждан тук), когато и двата случая се разглеждат от конкретната гледна точка на съдържанието на въпросните решения.
80.      Във връзка с това ми се струва, че включването на решение като разглежданото тук междинно решение в понятието „съдебно решение“, което подлежи на признаване, изключва риска задължението за отказ от компетентност съгласно правилата за висящи дела (lis pendens) да не бъде спазено на основание, че решение, което само потвърждава компетентността за разглеждане и произнасяне по иск, няма изпълняемо съдържание и следователно не може да се позове на взаимно признаване.
81.      Въпреки това остава да бъде преценена спрямо съответните цели, които този регламент преследва, тезата, че междинно решение, което само потвърждава компетентността на съд да разгледа и реши иск, попада в обхвата на понятието „съдебно решение“ по смисъла на член 2, буква а) и член 36, параграф 1 от Регламент № 1215/2012.
3.      Разглеждане на съответните цели
82.      Напълно ясно е, че заключението, че междинно решение като разглежданото представлява „съдебно решение“ по смисъла на член 2, буква а) и член 36, параграф 1 от Регламент № 1215/2012, е в съответствие с принципа на взаимното доверие и с целта за осигуряване на свободното движение на съдебни решения. Остава обаче да се провери дали този извод следва да бъде променен в светлината на конкретната цел за защита на полезното действие на споразуменията за избор на съд, която, както беше обяснено, се преследва от Регламент № 1215/2012 чрез правилото за висящи дела (lis pendens) в член 31, параграф 2 от него (както е посочено в съображение 22 от същия регламент).
83.      Запитващата юрисдикция счита, че тези споразумения биха били лишени от полезното си действие, ако се установи, че разглежданото междинно решение представлява „съдебно решение“, което трябва да бъде признато. Освен това признаването на това междинно решение, въпреки факта, че при постановяването му испанските съдилища не са спазили член 31, параграф 2 от Регламент № 1215/2012, по същество би довело до резултата, който би възникнал преди приемането на специалното правило за висящи дела (lis pendens) и който това правило именно се стреми да избегне (т. 49—51 по-горе), както по същество твърди Kanadevia.
84.      Както вече бе споменато във въведението към настоящото заключение, запитващата юрисдикция счита, че за разлика от ситуацията, довела до постановяването на решение Gjensidige, тук все още не е постановено решение по съществото на иска и следователно не е твърде късно делото да се разгледа от правилната компетентна юрисдикция, като се има предвид, че все още е възможно първите сезирани съдилища (в случая — испанските) да спазят правилото на член 31, параграф 2 от Регламент № 2015/2012, като прекратят делото в полза на определения съд. Запитващата юрисдикция счита, че това е така, независимо от евентуалните последици за силата на пресъдено нещо (res judicata), които могат да бъдат свързани с определянето на компетентността, направено от испанските съдилища съгласно испанското право, тъй като трябва да надделее върховенството на правото на Съюза.
85.      В същия дух правителствата на Германия и Кипър считат, че терминът „съдебно решение“ следва да се тълкува ограничително (като изключение от подхода, който Съдът последователно е възприемал в своята съдебна практика по отношение на този термин). Германското правителство признава, че това ограничително тълкуване би засегнало задължението за взаимно признаване и принципа на взаимното доверие. Въпреки това то счита, че това ще има минимално въздействие поради посочените по-горе „вътрешни последици“ на разглежданото междинно решение. Счита, че въздействието върху принципа на взаимното доверие всъщност би било много по-голямо, ако решение, прието в нарушение на член 31, параграф 2 от Регламент № 2015/2015, бъде признато.
86.      Въпреки че признавам, че защитата на полезното действие на споразуменията за избор на съд е легитимна цел, считам, че защитата, предоставена на тези споразумения съгласно специалното правило за висящи дела (lis pendens) в член 31, параграф 2 от Регламент № 1215/2012, не оправдава изключването на решения, съдържащи единствено констатации относно компетентността, от понятието „съдебно решение“ по смисъла на Регламент № 1215/2012.
87.      На първо място, припомням, че посоченият регламент се основава на презумпцията, че съдилищата на държавите членки са по същество равнопоставени по отношение на прилагането на правилата за компетентност. Тази презумпция се опира на принципа на взаимното доверие, който е в основата на Регламент № 1215/2012 и който намира конкретен израз чрез изчерпателния списък на основанията, на които може да бъде отказано признаване (нарушението на споразумение за избор на съд или всъщност на правилата за висящи дела (lis pendens) не са включени в този списък). Следователно, като предвижда само ограничен брой основания за отказ на признаване, структурата на този регламент изисква, когато ответникът възнамерява да оспорва компетентността на държавата на произход, той да използва възможностите за обжалване, предвидени от правото на първата държава членка(38).
88.       Въпреки това, в противоречие със структурата на Регламент № 1215/2012, заключението, че решение, което само установява компетентност (в нарушение на споразумение за избор на съд), не представлява „съдебно решение“ по смисъла на Регламент № 1215/2012, би било равносилно на въвеждането на нова категория на приети от юрисдикции актове, които не подлежат на задължението за взаимно признаване, като по този начин фактически се създава изключение от този принцип, което не е предвидено(39).
89.      На второ място, обратната теза би означавала на практика, че съдът, който твърди, че има изключителна компетентност въз основа на споразумение за избор на съд, което не е било зачетено, би могъл да разгледа и реши иска, като по този начин се запази съществуването на две паралелни съдебни производства и съответно се създаде риск от противоречащи си съдебни решения. Това обаче е точно това, което законодателят на Съюза е искал да избегне посредством специалното правило за висящи дела (lis pendens) в член 31, параграфи 2 и 3 от Регламент № 1205/2015 (както и посредством общото правило за висящи дела съгласно член 29, параграфи 1 и 3 от същия регламент)(40). Във връзка с това ми се струва, че когато синхронизирането на паралелните производства не може да бъде гарантирано чрез специалното правило за висящи дела (lis pendens) по член 31, параграф 2 от Регламент № 1215/2012, тъй като това правило не е било спазено, настояването, че споразумението за избор на съд трябва да бъде изпълнено (и че поради това определените съдилища трябва да могат да разгледат и решат иска), би противоречало пряко на целта за избягване на паралелни производства и противоречащи си съдебни решения. По тази причина ми се струва, че решението, което най-добре допринася за постигането на тази цел (и което, по-широко погледнато, насърчава целта за добро правораздаване), се съдържа в правилото, заложено в член 29, параграф 3 от Регламент № 1215/2012(41).
90.      Такова решение би означавало, че когато съд, различен от определения в изключително споразумение за избор на съд, се произнесе пръв (чрез постановяване на междинно решение, в което се обявява за компетентен, в нарушение на споразумението за избор на съд и на правилото за висящи дела (lis pendens), установено в член 31, параграф 2 от Регламент № 1215/2012), съдът, определен в това споразумение, следва да се откаже от компетентността си въз основа на общото правило за висящи дела (lis pendens), установено в член 29, параграф 3 от същия регламент. Всъщност считам, че щом стане ясно, че съществуването на паралелни производства не може да бъде избегнато чрез механизма на член 31, параграф 2 от Регламент № 1215/2012 и съд, различен от посочения в споразумението за избор на съд, се произнесе пръв (като обяви, че е компетентен), тези паралелни производства стават предмет на общото правило за висящи дела (lis pendens), предвидено в член 29 от Регламент № 1215/2012.
91.      По отношение на последното, както и в отговор на конкретното опасение, изразено както от запитващата юрисдикция, така и от Kanadevia, не считам, че подобно заключение би довело до отрицателен спор за подсъдност (където прилагането на правилата за компетентност води до липса на компетентен съд, който да разгледа и реши иска). По-конкретно, запитващата юрисдикция счита, че такава ситуация би могла да възникне, ако германските съдилища откажат компетентност въпреки споразумението за избор на съд и ако испанските съдилища отменят своето решение, което запитващата юрисдикция счита, че е в нарушение на член 31, параграф 2 от Регламент № 1215/2012 (което, ако разбирам правилно аргумента, прави отмяната му още по-вероятна).
92.      Това наистина е важен въпрос. За да поясня — правилата относно висящи дела (lis pendens), предвидени в Регламент № 1215/2012, са насочени преди всичко към избягване на положителен спор за подсъдност (и произтичащия от това проблем с евентуални противоречащи си съдебни решения). Въпреки това е ясно, че този регламент, разбира се, трябва да се тълкува по начин, който гарантира спазването на правото на ефективна съдебна защита, гарантирано в член 47 от Хартата на основните права на Европейския съюз.
93.      В това отношение от преюдициалното запитване не става напълно ясно дали решението на испанските съдилища е окончателно, или не съгласно испанското право. Испанското правителство обаче обясни по време на съдебното заседание, че то е окончателно (което означава, че компетентността на испанските съдилища вече не може да бъде оспорена).
94.      От една страна, този елемент може да бъде отхвърлен prima facie като несъществен, тъй като, както твърдят Babcock, чешкото правителство и Комисията, признаването на съдебно решение не зависи от това дали то е окончателно. Всъщност член 38, буква а) от Регламент № 1215/2012 предвижда, че „[с]ъдът или органът, пред който се прави позоваването на съдебно решение, постановено в друга държава членка, може да спре изцяло или частично производството, ако а) съдебното решение се оспорва в държавата членка по произход“(42). От това следва, чрез аргумент a contrario, че признаването на съдебно решение е възможно дори то да не е влязло в сила съгласно правото на държавата по произход на посоченото съдебно решение.
95.      От друга страна обаче, припомням, че съгласно правилата за висящи дела (lis pendens) в Регламент № 1215/2012, задължението на съда да се откаже от компетентност в полза на друг съд, възниква, когато съдът „с приоритет“ е установил своята компетентност. Текстът на съответните правила не уточнява как трябва да се определи този момент. Съдът обаче е пояснил по същество, че съдът „с приоритет“ установява компетентността си, когато „не е отклонил служебно своята компетентност“ и когато „никоя от страните […] не я е оспорила преди или до изявлението, което съгласно неговото национално процесуално право се счита за първото защитно действие“ (тъй като от този момент нататък страната по принцип е лишена от възможност да повдигне възражение за липса на подсъдност в самото производство)(43). Съдът приема, че такова решение не поражда риск от отрицателни спорове за подсъдност, тъй като по същество компетентността на първия сезиран съд (съгласно общото правило за висящи дела (lis pendens), вече не може да бъде оспорена(44).
96.      Според мен определянето на момента, в който компетентността е установена, за целите на прилагането на правилата за висящи дела (lis pendens), към момента, в който тази компетентност вече не може да бъде оспорена, предполага, че задължението за отказ от компетентност съгласно член 29, параграф 3 от Регламент № 1215/2012 (или съгласно член 31, параграф 3 от същия регламент) може да възникне на различни процедурни етапи от производството в зависимост от това дали ответникът все още може да я оспори. Крайният срок за оспорване на компетентността (с оглед на принципа res judicata) може да настъпи след постановяване на решението на първа инстанция или дори на по-късен етап, по време на въззивното производство (в зависимост от това дали ответникът е оспорил компетентността на първа инстанция и при обжалване, при спазване на съответните процесуални правила)(45). Поради това считам, че целите за предотвратяване на риска от противоречащи си съдебни решения и за осигуряване на доброто правораздаване (които са присъщи и за правилото за висящи дела) се постигат най-добре, когато компетентността се установи към този момент, а не само към момента на постановяването на първоинстанционното съдебно решение (като се има предвид също, че такъв момент може да настъпи дори преди постановяването на каквото и да е съдебно решение). По този начин съдът „без приоритет“ ще се откаже от компетентност само когато е сигурно, че съдът „с приоритет“ ще пристъпи към разглеждане на делото по същество. Освен това отрицателните последици от удължаването на ситуацията на паралелни производства в очакване на евентуална жалба са, във всеки случай, минимални, като се има предвид, че производствата, висящи пред съда „без приоритет“, обикновено се спират.
97.      Този извод се различава от правилото по член 38, буква а) от Регламент № 1215/2012, съгласно което фактът, че съдебно решение е обжалвано в една държава членка, не пречи на признаването му в друга („може да спре […] производството, ако съдебното решение се оспорва“  (курсивът е мой).
98.      По тази причина ми се струва, че макар задължението за признаване на съдебно решение, което касае единствено компетентността, да може да възникне независимо от това дали то е окончателно, или не (както следва от член 38, буква а) от Регламент № 1215/2012), по-голямо значение за практическото разрешаване на ситуация на висящи дела (lis pendens) като тази, която разглежда запитващата юрисдикция, има фактът, че задължението на съд, определен в споразумение за избор на съд, което не е било съобразено, да се откаже от компетентност съгласно член 29, параграф 3 от Регламент № 2012/2015, възниква само когато компетентността на първия сезиран съд е била установена по описания по-горе начин (когато тази компетентност вече не може да бъде оспорена).
99.      На последно място, отбелязвам, че запитващата юрисдикция също е на мнение (доколкото разбирам, като алтернатива на опасенията, основани на риска от отрицателни спорове за подсъдност), че ако решението на испанските съдилища е влязло в сила (което означава, че вече не може да бъде оспорено), тези съдилища не могат да бъдат възпрепятствани да променят курса си на действие и да решат да се съобразят с член 31, параграф 2 от Регламент № 1215/2012, за да се разгледа делото от правилната компетентна юрисдикция.
100. Заключението, до което стигнах по-горе, прави това съображение безпредметно. Въпреки това, за да бъда изчерпателен, не смятам, че евентуалният res judicata ефект на определянето на компетентността съгласно правото на държавата членка на съд, който не е определен в споразумението, може да бъде отхвърлен лесно, просто чрез позоваване на върховенството на правото на Съюза.
101. Всъщност в правото на Съюза не съществува общо задължение, което да изисква „националният съд да остави без приложение вътрешните процесуални правила, осигуряващи силата на пресъдено нещо на съдебен акт, дори ако това би позволило да се поправи вътрешно положение, което е несъвместимо с това право“(46). Съдът последователно припомня значението на принципа на силата на пресъдено нещо, който, казано по-просто, се обуславя от необходимостта да се гарантира стабилността на правото и правните отношения, както и на доброто правораздаване(47). Макар Съдът да е определил няколко ограничени изключения от тази презумпция, никое от тях не изглежда приложимо в настоящия случай(48). Във всеки случай, този въпрос би трябвало да бъде разгледан през призмата на принципите на еквивалентност и ефективност, които определят рамките на упражняването на процесуалната автономия на държавите членки в съответствие със задължението за лоялно сътрудничество, заложено в член 4, параграф 3 ДЕС(49). При това положение, в светлината на предложението ми по-горе, се ограничавам до тези общи бележки, без да считам за необходимо да разглеждам този аспект на делото по-задълбочено.
102. Предвид изложеното по-горе стигам до заключението, че член 2, буква а) и член 36, параграф 1 от Регламент № 1215/2012 следва да се тълкуват в смисъл, че понятието „съдебно решение“ по смисъла на тези разпоредби обхваща решение, с което съд на държава членка, който е сезиран първи, се обявява за компетентен (без все още да е разгледал делото по същество) в нарушение на член 31, параграф 2 от същия регламент. Освен това, докато задължението за признаване на такова съдебно решение възниква независимо от това дали то е окончателно, или не, задължението на съда, който е бил определен в нарушеното
споразумение за избор на съд и е сезиран втори,
да се откаже от компетентност съгласно член 29, параграф 3 от Регламент № 1215/2012, възниква само когато първият сезиран съд (който не е определен в споразумението) е установен по смисъла на член 29, параграф 3 от Регламент № 1215/2012, т.е. когато компетентността вече не може да бъде оспорена във висящото производство.
V.      Заключение
103. По изложените съображения предлагам на Съда да отговори на преюдициалните въпроси, отправени от Bundesgerichtshof (Федерален върховен съд, Германия), както следва:
„Член 2, буква а) и член 36, параграф 1 от Регламент № 1215/2012 следва да се тълкуват в смисъл, че понятието „съдебно решение“ по смисъла на тези разпоредби обхваща решение, с което съд на държава членка, сезиран първи, се обявява за компетентен (без все още да е разглеждал делото по същество) в нарушение на член 31, параграф 2 от същия регламент.
Докато задължението за признаване на такова съдебно решение възниква независимо от това дали то е окончателно, или не, задължението на съда, който е бил определен в нарушеното споразумение за избор на съд и е сезиран втори, да се откаже от компетентност съгласно член 29, параграф 3 от Регламент № 1215/2012, възниква само когато компетентността на първия сезиран съд (който не е определен в споразумението) е установена по смисъла на член 29, параграф 3 от Регламент № 1215/2012, т.е. когато тя вече не може да бъде оспорена във висящото производство“.
1      Език на оригиналния текст: английски.
2      Регламент (ЕС) № 1215/2012 на Европейския парламент и на Съвета от 12 декември 2012 година относно компетентността, признаването и изпълнението на съдебни решения по граждански и търговски дела (преработен текст) (OВ L 351, 2012 г., стр. 1).
3      Запитващата юрисдикция счита, че тези производства не представляват „искове с един и същ предмет“ по смисъла на член 29, параграф 1 от Регламент № 1215/2012, което ще бъде разгледано по-долу.
4      Както ще бъде обяснено по-подробно по-долу, съгласно член 31, параграф 2 от Регламент № 1215/2012, когато споразумение между страните предоставя изключителна компетентност на съд на дадена държава членка, на този определен съд трябва да се даде приоритет при преценката дали той е компетентен да разгледа и реши иска, дори ако той не е бил сезиран пръв.
5      Член 36, параграф 1 от Регламент № 1215/2012 предвижда, че „[р]ешение, постановено в една държава членка, се признава в друга държава членка без изискване за специално производство“.
6      Вж. решение от 21 март 2024 г., Gjensidige (C‑90/22, EU:C:2024:252, наричано по-нататък „решение Gjensidige“).
7      В преюдициалното запитване не се съдържат допълнителни подробности относно участието на Kanadevia в тези производства.
8      От искането за преюдициално заключение става ясно, че Oberlandesgericht Köln (Висш областен съд Кьолн) изразява съмнение по този въпрос.
9      Във връзка с това вж. по-специално решение от 6 октомври 2021 г., Consorzio Italian Management и Catania Multiservizi (C‑561/19, EU:C:2021:799, т. 35 и цитираната съдебна практика).
10      Във връзка с това вж. решение от 29 април 2025 г.
Prezydent Miasta Mielca (C‑453/23, EU:C:2025:285, т. 26 и цитираната съдебна практика).
11      Вж. заключението ми по дело Procureur de la République (Конкуренция между европейска заповед за арест и искане за екстрадиция) (C‑763/22, EU:C:2024:707, т. 84 и бележка под линия 33). Освен това, във връзка с този аспект, припомням, че страните не разполагат със субективно право да поискат отправяне на конкретен преюдициален въпрос в рамките на производството по член 267 ДФЕС. Вж. решение от 6 октомври 2021 г., Consorzio Italian Management и
Catania Multiservizi (C‑561/19, EU:C:2021:799, т. 54 и 55), и заключението ми по дело Centro Petroli Roma — II (C‑386/24, EU:C:2025:775, т. 49 и 50).
12      Съгласно член 39 от Регламент № 1215/2012 „[с]ъдебно решение, постановено в държава членка, което подлежи на изпълнение в тази държава членка, е изпълняемо в другите държави членки, без да се изисква декларация за изпълняемост“.
13      Във връзка с това вж. съображения 3 и 26 от Регламент № 1215/2012. Вж. например решение Gjensidige, точка 60, както и заключението ми по дело Spielerschutz Sigma (C‑683/24, т. 96), представено на същия ден, на който е представено настоящото заключение.
14      Вж. по-специално съображения 4, 6 и 26 от Регламент № 1215/2012.
15      Член 52 от Регламент № 1215/2015 предвижда, че „[п]ри никакви обстоятелства не се допуска постановено в държава членка съдебно решение да се преразглежда по същество в сезираната държава членка“.
16      Член 45, параграф 3 от Регламент № 1215/2012. В доклада Jenard се казва, че „[л]ипсата на преразглеждане по същество предполага пълно доверие в съда на държавата по произход; това доверие по отношение на основателността на съдебното решение трябва обикновено да се разшири към прилагането от страна на съда на [хармонизираните] правила […] относно компетентността“, Доклад относно Конвенцията относно компетентността и изпълнението на съдебните решения по граждански и търговски дела (подписана в Брюксел, 27 септември 1968 г.) от г‑н Р. Jenard (ОВ C 59, 1979 г., стр. 1), стр. 46 (наричан по-нататък „докладът Jenard“). Съдът цитира този откъс в решението си от 15 ноември 2012 г., Gothaer Allgemeine Versicherung и др. (C‑456/11, наричано по-нататък „решение Gothaer“, EU:C:2012:719, т. 37).
17      Вж. например заключението на генерален адвокат Bot по дело Gothaer Allgemeine Versicherung и др. (C‑456/11, наричано по-нататък „заключението по дело Gothaer“, EU:C:2012:554, т. 72, 73 и 75).
18      Решение Gjensidige, точка 46 и цитираната съдебна практика. В контекста на Регламент № 44/2001 вж. например решение Gothaer, точка 35 и цитираната съдебна практика. В контекста на Брюкселската конвенция от 1968 г. вж. решения от 28 март 2000 г., Krombach (C‑7/98, EU:C:2000:164, т. 31), и от 27 юни 1991 г., Overseas Union Insurance и др. (C‑351/89, EU:C:1991:279, т. 23 и 24). Припомням, че „тъй като Регламент № 1215/2012 отменя и заменя Регламент № 44/2001, който от своя страна заменя Брюкселската конвенция, направеното от Съда тълкуване на разпоредбите на един от тези правни актове важи и за тези на останалите, когато тези разпоредби могат да се квалифицират като еквивалентни“. Вж. например решение Gjensidige, точка 40 и цитираната съдебна практика.
19      Отбелязвам, че фактите, довели до постановяването на решение Gjensidige, са били предмет на Конвенцията за договора за международен автомобилен превоз на стоки, подписана в Женева на 19 май 1956 г., изменена с Протокола, подписан в Женева на 5 юли 1978 г. Въпреки това, поради липсата на конкретни разпоредби относно признаването в посочената конвенция, този въпрос се урежда от (и следователно е разгледан от Съда в светлината на) Регламент № 1215/2012. Вж. решение Gjensidige, точки 43—47.
20      Съдът разглежда също така основанието за отказ, посочено в член 45, параграф 1, буква а) от Регламент № 1215/2015, свързано с обществения ред, което, както е посочено във второто изречение на член 45, параграф 3 от Регламент № 1215/2015, не може да се прилага по отношение на правилата относно компетентността. Решение Gjensidige, точки 51—53.
21      Тези защитни правила за компетентност са посочени в раздели 3—5 от глава II на Регламент № 1215/2012.
22      Те са изброени в член 24 от Регламент № 1215/2012 и обхващат: i) някои аспекти на недвижимата собственост, ii) някои корпоративни въпроси, iii) валидността на вписванията в публичните регистри, iv) валидността на патенти, търговски марки, дизайни или други подобни права и
v) изпълнението на съдебни решения.
23      Припомням, че съгласно член 25, параграф 1 от Регламент № 1215/2012 компетентността, предоставена по силата на споразумение за избор на съд, е изключителна, освен ако страните не са се договорили друго. Припомням също, че член 25 от Регламент № 1215/2012 е част от раздел 7 на глава II от Регламент № 1215/2015. Тази подробност е от значение, тъй като изключението в член 45, параграф 1, буква д), точка ii) от Регламент № 1215/2015 се отнася до съдебни решения, които противоречат на основанията за компетентност, изброени в раздел 6 на глава II.
24      Заключението ми по дело Gjensidige (C‑90/22, EU:C:2023:994, т. 86; наричано по-нататък „заключението ми по дело Gjensidige“).
25      Във връзка с това вж. решение Gjensidige, точка 73. Вж. също Европейска комисия, „Зелена книга за преразглеждане на Регламент (ЕО) № 44/2001 относно компетентността, признаването и изпълнението на съдебни решения по граждански и търговски дела“, COM(2009) 175 окончателен, точка 5.
26      Вж. член 21 от Брюкселската конвенция от 1968 г. и член 27 от Регламент № 44/2001.
27      Вж. съображение 22 от Регламент № 1215/2012. Вж. също Law, S. Article 31. — In: Requejo Isidro, M. (Ed.). Brussels I Bis: A Commentary on Regulation (EU) No 1215/2012. Edward Elgar Publishing (Series: Elgar Commentaries in Private International Law), 2022, pp. 490—499, 495 sq.
28      Вж. по-специално във връзка с Брюкселската конвенция от 1968 г. решение от 9 декември 2003 г., Gasser (C‑116/02, EU:C:2003:657, т. 41—54). Вж. Mankowski, P. Der Schutz von Gerichtsstandsvereinbarungen vor abredewidrigen Klagen durch Art. 31 Abs. 2 EuGVVO n.F. — RIW 2015, 17—24; Law, S. Article 31. — In: Requejo Isidro, M. (Ed.). Brussels I Bis: A Commentary on Regulation (EU) No 1215/2012. Edward Elgar Publishing (Series: Elgar Commentaries in Private International Law), 2022, 490—499, по-специално стр. 494.
29      Решение Gjensidige, точка 73.
30      Във връзка с това вж. също заключението ми по дело Gjensidige, точки 91 и 98.
31      Вж. решение Gothaer, точки 25—29. Докладът Jenard, бележка под линия 16, цит. съч., по-конкретно точка 42; Report on the Convention of 9 October 1978 on the Association of the Kingdom of Denmark, Ireland and the United Kingdom of Great Britain and Northern Ireland to the Convention on jurisdiction and the enforcement of judgments in civil and commercial matters and to the Protocol on its interpretation by the Court of Justice (Signed at Luxembourg, 9 October 1979) (OВ C 59, 1979 г., стр. 71), точки 184—191.
32      Решение от 20 юни 2022 г., London Steam-Ship Owners’ Mutual Insurance Association (C‑700/20, EU:C:2022:488, т. 49 и цитираната съдебна практика). Вж. също решение от 14 октомври 2004 г., Mærsk Olie &
Gas (C‑39/02, наричано по-нататък „решение Mærsk“, EU:C:2004:615, т. 50 и цитираната съдебна практика).
33      Решение Mærsk, точка 52.
34      Освен това Съдът приема, че решението на юрисдикция на държава членка, че няма компетентност поради валидността на такава клауза, е задължително за съда, към който е отправено искането за признаване. Решение Gothaer, точка 43.
35      Вж. решение Gothaer, точка 20, където се цитира пояснението на запитващата юрисдикция по това дело, от което следва, че съгласно германската правна доктрина решението за отказ от компетентност е „решение по допустимостта“ („Prozessurteil“), тъй като с него искът се отхвърля като недопустим поради липса на предпоставките за произнасяне на решение по съществото на спора.
36      Вж. в този смисъл Mankowski, P. Der Schutz von Gerichtsstandsvereinbarungen vor abredewidrigen Klagen durch Art. 31 Abs. 2 EuGVVO n.F. — Recht der internationalen Wirtschaft, 2015, 17—24.
37      За обсъждане на последиците от това дело вж. Voulgarakis, K. D. Reflections on the scope of “EU res judicata” in the context of Regulation 1215/2012. — Journal of Private International Law, 2020, 16:3, 451—464.
38      Вж. в този смисъл също заключението по дело Gothaer, точки 46—48.
39      Решения Gothaer, точки 30 и 31, и от 7 април 2022 г., H Limited (C 568/20, EU:C:2022:264, т. 31 и цитираната съдебна практика).
40      Или всъщност посредством правилото в член 30 от Регламент № 1215/2012 относно свързани искове. Това са искове, които не отговарят на изискванията за искове с един и същ предмет и между същите страни (което е предпоставка за прилагане на правилата за висящи дела (lis pendens), но при които сходството на повдигнатите въпроси все пак може да оправдае спиране на производството и при конкретни обстоятелства да оправдае отказ от компетентност от страна на втория сезиран съд.
41      Вж. също Mankowski, P. Der Schutz von Gerichtsstandsvereinbarungen vor abredewidrigen Klagen durch Art. 31 Abs. 2 EuGVVO n.F. — RIW 2015, 17—24.
42      Курсивът е мой.
43      Решение от 27 февруари 2014 г., Cartier parfums-lunettes и
Axa Corporate Solutions assurances (C‑1/13, EU:C:2014:109, т. 44). Съдът прави тези изводи в контекста на общото правило за висящи дела (lis pendens) (предвидено в Регламент № 44/2001, което съответства на член 29 от Регламент № 1215/2012), но същото трябва да се приеме и по отношение на специалното правило за висящи дела (lis pendens) (в член 31, параграф 2 от Регламент № 2015/2012), тъй като моментът, в който съдът „без приоритет“ трябва да се откаже от компетентността си, е дефиниран по същия начин. Макар да е вярно, че Съдът е констатирал, че решението му не обхваща случаи, в които вторият сезиран съд (съгласно общото правило за висящи дела (lis pendens) има изключителна компетентност, въпреки това е ясно, че в това отношение Съдът препраща към основанията за изключителна компетентност, които не могат да бъдат дерогирани чрез споразумение (и чието нарушаване може да доведе до отказ на признаване съгласно член 45, параграф 1, буква е), точка ii) от Регламент № 2015/2012, както беше обяснено по-горе). Пак там, точка 26.
44      Пак там, точки 42 и
43.
45      BeckOK ZPO/Eichel, 60. Ed. 1.3.2026, Brüssel Ia-VO Art. 29 Rn. 47.
46      Вж. например решение от 9 април 2024 г., Profi Credit Polska (Ново разглеждане на дело, приключило с влязъл в сила съдебен акт) (C‑582/21, EU:C:2024:282, т. 38 и цитираната съдебна практика).
47      Вж. например решения от 18 декември 2025 г., Soledil (C‑320/24, EU:C:2025:993, т. 32), и от 24 октомври 2018 г., XC и др. (C‑234/17, EU:C:2018:853, т. 52 и цитираната съдебна практика).
48      Вж. за общ преглед например заключението ми по дело Profi Credit Polska (ново разглеждане на дело, приключило с влязъл в сила съдебен акт) (C‑582/21, EU:C:2023:674, т. 42—50 и 158—169) или заключението ми по дело Società Cattolica di Assicurazione (C‑17/25, т. 57—64), постановено на същия ден като настоящото заключение.
49      Вж. например решение от 16 януари 2025 г., BALTIC CONTAINER TERMINAL (C‑376/23, EU:C:2025:20, т. 73 и цитираната съдебна практика).