62023CJ0713
РЕШЕНИЕ НА СЪДА (голям състав)
25 ноември 2025 година (
*1
)
„Преюдициално запитване — Гражданство на Съюза — Членове 20 и 21 ДФЕС — Членове 7 и 21 от Хартата на основните права на Европейския съюз — Право на свободно движение и на свободно пребиваване на територията на държавите членки — Граждани на Съюза от един и същ пол, сключили брак при упражняването на това право — Задължение на държавата членка по произход да признае и да пререгистрира акта за брак в регистъра за гражданско състояние — Национална правна уредба, която не позволява такова признаване и пререгистриране по съображението, че бракът между лица от един и същ пол не е разрешен“
По дело C‑713/23
с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 267 ДФЕС от Naczelny Sąd Administracyjny (Върховен административен съд, Полша) с акт от 8 ноември 2023 г., постъпил в Съда на 23 ноември 2023 г., в рамките на производство по дело
Jakub Cupriak-Trojan,
Mateusz Trojan
срещу
Wojewoda Mazowiecki
при участието на:
Prokurator Prokuratury Okręgowej w Warszawie,
Prokurator Regionalny w Warszawie
СЪДЪТ (голям състав),
състоящ се от: K. Lenaerts, председател, T. von Danwitz, заместник-председател, F. Biltgen, K. Jürimäe (докладчик), C. Lycourgos, J. Passer и O. Spineanu-Matei председатели на състави, S. Rodin, E. Regan, D. Gratsias, M. Gavalec, Z. Csehi и N. Fenger, съдии,
генерален адвокат: J. Richard de la Tour,
секретар: M. Siekierzyńska, администратор,
предвид изложеното в писмената фаза на производството и в съдебното заседание от 3 декември 2024 г.,
като има предвид становищата, представени:
–
за Jakub Cupriak-Trojan и Mateusz Trojan, от P. Knut, A. Kula и A. Mazurczak, adwokaci,
–
за Wojewoda Mazowiecki, от K. Płowucha, radca prawny,
–
за Prokurator Prokuratury Okręgowej w Warszawie, от M. Gawarecka и B. Nowak,
–
за Prokurator Regionalny w Warszawie, от M. Adamajtys и H. Więckowska,
–
за полското правителство, от B. Majczyna, M. Malczewska и A. Siwek-Ślusarek, в качеството на представители,
–
за германското правителство, от J. Möller и R. Kanitz, в качеството на представители,
–
за испанското правителство, от A. Pérez-Zurita Gutiérrez и A. Torró Molés, в качеството на представители,
–
за унгарското правителство, от Zs. Biró-Tóth и M. Z. Fehér, в качеството на представители,
–
за нидерландското правителство, от M. K. Bulterman и A. Hanje, в качеството на представители,
–
за Европейската комисия, от J. Hottiaux и E. Montaguti, в качеството на представители,
след като изслуша заключението на генералния адвокат, представено в съдебното заседание от 3 април 2025 г.,
постанови настоящото
Решение
1
Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 20, параграф 2, буква а) и член 21, параграф 1 от ДФЕС, разгледани във връзка с член 7 и член 21, параграф 1 от Хартата на основните права на Европейския съюз (наричана по-нататък „Хартата“), както и на член 2, точка 2 от Директива 2004/38/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 29 април 2004 година относно правото на граждани на Съюза и на членове на техните семейства да се движат и да пребивават свободно на територията на държавите членки, за изменение на Регламент (ЕИО) № 1612/68 и отменяща директиви 64/221/ЕИО, 68/360/ЕИО, 72/194/ЕИО, 73/148/ЕИО, 75/34/ЕИО, 75/35/ЕИО, 90/364/ЕИО, 90/365/ЕИО и 93/96/ЕИО (ОВ L 158, 2004 г., стр. 77; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 7, стр. 56).
2
Запитването е отправено в рамките на спор между г‑н Jakub Cupriak-Trojan и г‑н Mateusz Trojan (наричани по-нататък заедно „съпрузите в главното производство“), от една страна, и Wojewoda Mazowiecki (управител на Мазовецка област, Полша), от друга страна, по повод на искане за признаване и пререгистриране в полския регистър за гражданско състояние на акта за брак, сключен от тях в Германия.
Правна уредба
Правото на Съюза
Договорите за ЕС и за функционирането на ЕС
3
Съгласно член 4, параграф 2 ДЕС:
„[Европейският съюз] зачита равенството на държавите членки пред Договорите, както и националната им идентичност, присъща на техните основни политически и конституционни структури, включително по отношение на местното и регионалното самоуправление. Той зачита съществените функции на държавата и по-специално онези, които имат за цел да осигуряват нейната териториална цялост, да поддържат обществения ред и да опазват националната сигурност. По-специално, националната сигурност остава единствено в рамките на отговорността на всяка държава членка“.
4
Член 20 ДФЕС гласи:
„1.   Създава се гражданство на Съюза. Всяко лице, което притежава гражданство на държава членка, е гражданин на Съюза. Гражданството на Съюза се добавя към, а не замества националното гражданство.
2.   Гражданите на Съюза се ползват с правата и имат задълженията, предвидени от Договорите. Те имат, inter alia:
a)
правото да се движат и пребивават свободно на територията на държавите членки;
[…]
Тези права се упражняват при условията и в границите, определени от Договорите и от мерките, приети по тяхното прилагане“.
5
Член 21, параграф 1 ДФЕС предвижда:
„Всеки гражданин на Съюза има право свободно да се движи и да пребивава в рамките на територията на държавите членки при спазване на ограниченията и условията, предвидени в Договорите, и на мерките, приети за тяхното осъществяване“.
Хартата
6
Член 7 от Хартата, озаглавен „Зачитане на личния и семейния живот“, гласи:
„Всеки има право на зачитане на неговия личен и семеен живот, на неговото жилище и тайната на неговите съобщения“.
7
Член 9 от Хартата, озаглавен „Право на встъпване в брак и право на създаване на семейство“, предвижда:
„Правото на встъпване в брак и правото на създаване на семейство са гарантирани в съответствие с националните закони, които уреждат упражняването на тези права“.
8
Член 21 от Хартата, озаглавен „Недискриминация“, предвижда в параграф 1:
„Забранена е всяка форма на дискриминация, основана по-специално на […] сексуална ориентация“.
Директива 2004/38
9
Съгласно член 1, буква а) от Директива 2004/38 тя определя по-специално условията, уреждащи упражняването на правото на гражданите на Съюза и на членовете на техните семейства на свободно движение и пребиваване на територията на държавите членки.
10
Член 2, точка 2 от тази директива определя понятието „член на семейство“ за целите на Директивата. Съгласно член 2, точка 2, буква а) от нея „съпруг[ът]/съпругата“ е такъв член на семейството.
Полското право
Конституцията
11
Съгласно член 18 от Konstytucja Rzeczypospolitej Polskiej (Конституция на Република Полша, наричана по-нататък „Конституцията“):
„Бракът като съюз между жена и мъж, семейството, майчинството и родителите са под закрилата и грижата на Република Полша“.
12
Член 47 от Конституцията гласи:
„Всеки има право на съдебна защита на личния си живот, на семейния си живот, на своето достойнство и на доброто си име, както и правото да взема решения за личния си живот“.
Закон за приемане на Кодекс за семейството и настойничеството
13
Член 1, параграф 1 от Ustawa — Kodeks rodzinny i opiekuńczy (Закон за приемане на Кодекс за семейството и настойничеството) от 25 февруари 1964 г. (Dz. U., бр. 9, позиция 59) в редакцията му, приложима към спора в главното производство, предвижда:
„Брак се сключва, когато присъстващи мъж и жена се явят едновременно и заявят пред началника на службата за гражданско състояние, че се обвързват в брак“.
Закон за актовете за гражданско състояние
14
Съгласно член 3 от Ustawa — Prawo o aktach stanu cywilnego (Закон за актовете за гражданско състояние) от 28 ноември 2014 г. (Dz. U. позиция 1741) в редакцията му, приложима към спора в главното производство (наричан по-нататък „Закон за актовете за гражданско състояние“):
„Актовете за гражданско състояние единствени имат доказателствена сила за отразените в тях данни до доказване на тяхната неистинност по съдебен ред“.
15
Член 104 от този закон гласи:
„1.   Чуждестранен документ за гражданско състояние, който има доказателствена сила за дадено събитие и за неговата регистрация, може да бъде прехвърлен по реда на пререгистрацията в регистъра за гражданско състояние.
2.   Пререгистрацията на чуждестранен документ за гражданско състояние се състои във вярно и дословно прехвърляне на съдържанието на този документ, както в езиково отношение, така и формално [отношение], без никаква намеса по отношение на изписването на посочените в чуждестранния документ собствени и фамилни имена на обозначените лица.
[…]
5.   Пререгистрацията е задължителна, когато полски гражданин, за когото е съставен чуждестранен акт за гражданско състояние, притежава съставен на територията на Република Полша акт за гражданско състояние, удостоверяващ предходни събития, и когато този гражданин иска изпълнение на мярка, свързана с регистрацията на гражданското състояние или иска да му бъде издаден полски документ за самоличност или номер PESEL [идентификационен номер на физическо лице с полско гражданство].
[…]“.
16
Член 105, параграф 1 от посочения закон е със следния текст:
„Съдържанието на чуждестранния документ за гражданско състояние се прехвърля в регистъра за гражданско състояние чрез материално-техническо действие; прави се отбелязване за пререгистрацията в акта за гражданско състояние“.
17
Член 107 от същия закон предвижда:
„Началникът на службата за гражданско състояние отказва да пререгистрира акта в случай, че:
[…]
3)
това би било в противоречие с основните начала на правния ред в Република Полша“.
Закон за международното частно право
18
Член 7 от Ustawa — Prawo prywatne międzynarodowe (Закон за международното частно право) от 4 февруари 2011 г. (Dz. U., бр. 80, позиция 432) в редакцията му, приложима към спора в главното производство, предвижда:
„Чуждестранният закон не се прилага ако последиците от прилагането му биха били несъвместими с основните начала на правния ред в Република Полша“.
Закон за приемане на Гражданско-процесуален кодекс
19
Член 1138 от Ustawa — Kodeks postępowania cywilnego (Закон за приемане на Гражданско-процесуален кодекс) от 17 ноември 1964 г. (Dz. U., бр. 43, позиция 296) в редакцията му, приложима към спора в главното производство, предвижда:
„Чуждестранните официални документи имат същата доказателствена сила като полските официални документи. […]“.
Спорът в главното производство и преюдициалният въпрос
20
Г‑н Cupriak-Trojan, който има двойно полско и германско гражданство, и г‑н Trojan, който е полски гражданин, сключват брак в Берлин (Германия) на 6 юни 2018 г. От акта за преюдициално запитване е видно, че към датата на отправяне на това запитване те пребивават в Германия, но искат да отидат в Полша и да пребивават там като брачна двойка.
21
Във връзка с брака г‑н Cupriak-Trojan приема фамилното име на г‑н Trojan като втора част на собственото си фамилно име. По искане на г‑н Cupriak-Trojan Kierownik Urzędu Stanu Cywilnego m.st. Warszawy (началник на служба „Гражданско състояние“ във Варшава, Полша) приема решение, с което фамилното му име е променено по същия начин в Полша.
22
Освен това г‑н Cupriak-Trojan подава до началника на служба „Гражданско състояние“ във Варшава заявление за пререгистрация в полския регистър за гражданско състояние на акта за брак, сключен в Германия. С решение от 8 август 2019 г. това заявление е отхвърлено по съображението, че полското право не предвижда брак между лица от един и същ пол и че поради това пререгистрацията на такъв чуждестранен акт за брак би нарушила основните принцип на правния ред в Република Полша.
23
Съпрузите в главното производство обжалват това решение пред управителя на Мазовецка област. Последният потвърждава посоченото решение и освен това констатира несъвместимост между формата на германския акт за брак и неговия полски еквивалент. Той счита, че при пререгистрация на акта за брак, сключен в Германия, началникът на служба „Гражданско състояние“ би трябвало да впише собствените и фамилните имена на двамата мъже, като данните на единия от тях трябва да са в графата „жена“. В Полша брак обаче може да се сключва само между мъж и жена, поради което според него е незаконно в акт за гражданско състояние като съпрузи да се вписват двама мъже, и то независимо как са озаглавени отделните графи в образеца на акта.
24
Съпрузите в главното производство подават жалба срещу решението на управителя на Мазовецка област пред Wojewódzki Sąd Administracyjny w Warszawie (Областен административен съд, Варшава, Полша), като изтъкват по-специално, че задължението за закрила на брака като съюз между мъж и жена, както предвижда член 18 от Конституцията, не означава, че е забранено вписването на сключен в чужбина брак между две лица от един и същ пол.
25
С решение от 1 юли 2020 г. този съд отхвърля жалбата по-специално по съображението, че пререгистрацията на акт за брак като разглеждания в главното производство би нарушила основните принципи, залегнали в полския правен ред по смисъла на член 107, точка 3 от Закона за актовете за гражданско състояние. Всъщност, ако се приемат съображенията на съпрузите в главното производство, това би довело до едновременно съществуване в националния правен ред на браковете, сключени между жена и мъж, и браковете, сключени между лица от един и същ пол, а това не е предвидено нито в Конституцията, нито в националните закони, и по-специално в Закона за приемане на Кодекс за семейството и настойничеството в редакцията му, приложима към спора в главното производство. Посоченият съд приема също, че отказът за пререгистриране на такъв акт за брак не нарушава нито членове 8 и 14 във връзка с член 12 от Европейската конвенция за защита на правата на човека и основните свободи, подписана в Рим на 4 ноември 1950 г. (наричана по-нататък „ЕКПЧ“), нито член 21, параграф 1 ДФЕС. Всъщност спорът по главното производство се отнася до въпрос на гражданското състояние, който няма връзка с правото на движение и пребиваване в държава членка.
26
Съпрузите в главното производство подават касационна жалба срещу това решение пред запитващата юрисдикция Naczelny Sąd Administracyjny (Върховен административен съд, Полша). Те считат, че непризнаването на брака им представлява непропорционално ограничение на свободата им на движение и пребиваване на територията на държавите членки поради различната преценка на гражданското им състояние в Полша и Германия. Това ги обезкуражавало и дори ги възпрепятствало да упражняват тази свобода на движение. По-конкретно перспективата да живеят с две различни граждански състояния, а именно като семейни лица в Германия и като несемейни в Полша, и да не могат да водят в Полша същия личен и семеен живот като този, който са имали в Германия, можело да ги разубеди да пребивават на територията на Република Полша.
27
Запитващата юрисдикция има съмнения относно тълкуването на член 20, параграф 2, буква а) и член 21, параграф 1 ДФЕС, разгледани в светлината на член 7 и член 21, параграф 1 от Хартата.
28
Тя отбелязва, че в Полша пререгистрацията на чуждестранен документ за гражданско състояние се състои във вярно и дословно прехвърляне на съдържанието на този документ в полския регистър за гражданско състояние, както в езиково отношение, така и във формално отношение, без никаква промяна в изписването на посочените в този документ собствени и фамилни имена. Съдържанието му се прехвърля в регистъра за гражданско състояние посредством материално-техническо действие, при което в акта за гражданско състояние се прави отбелязване за пререгистрацията. В резултат от пререгистрацията възниква полски акт за гражданско състояние, който „се отделя“ от първоначалния акт, отразяващ съответното събитие, и чиято по-нататъшна съдба в полския правен ред е независима от тази на чуждестранния акт. Съгласно член 3 от Закона за актовете за гражданско състояние непосредствената правна последица от пререгистрацията на чуждестранен акт за гражданско състояние е създаването на полски акт за гражданско състояние, който има същата доказателствена сила като актовете за гражданско състояние, съставени в Полша.
29
Запитващата юрисдикция отбелязва, че въпросите на гражданското състояние и свързаната с тях правна уредба на брака са от компетентността на държавите членки. Тя обаче иска да се установи дали разликата между нормите, приложими в Германия, и нормите, приложими в Полша, не води до нарушаване на признатата на всеки гражданин на Съюза свобода да се движи и пребивава на територията на държавите членки.
30
В този контекст, като се позовава на решение от 24 ноември 2016 г., Parris (C‑443/15, EU:C:2016:897, т. 59), запитващата юрисдикция подчертава, че държавите членки разполагат със свобода на преценка дали да въведат в правния си ред брака между лица от един и същ пол. Съгласно практиката на Съда обаче при упражняване на тази компетентност държавите трябва да спазват правото на Съюза, и по-специално правото на свободно движение и пребиваване.
31
Съгласно практиката на Съда, установена с решения от 5 юни 2018 г., Coman и др. (C‑673/16, EU:C:2018:385), и от 14 декември 2021 г., Столична община, район Панчарево (C‑490/20, EU:C:2021:1008), правата, признати от правото на Съюза на гражданите на държавите членки, включват и правото те да водят нормален семеен живот заедно с членовете на своето семейство както в приемащата държава членка, така и в държавата членка, на която са граждани, при завръщането им в нея. Следователно запитващата юрисдикция поставя по-специално въпроса за ограничаването на правото на съпрузите в главното производство да водят семеен живот в държавата членка, на която са граждани, в случая в Полша, като брачна двойка, и да се ползват от свързаните с това права.
32
В това отношение запитващата юрисдикция отбелязва, че досега, съгласно националната съдебна практика, правото на Съюза не предвижда абсолютно задължение за пререгистриране в националния регистър за гражданско състояние на актовете за гражданско състояние, съставени в други държави членки, включително за брак, и че отказът да бъде пререгистриран чуждестранен документ за гражданско състояние може да бъде обоснован с прилагането на член 107, точка 3 от Закона за актовете за гражданско състояние. Националните съдилища са приели също, че въвеждането на брака между лица от един и същ пол в полския правен ред чрез пререгистриране в регистъра за гражданско състояние може да повдигне въпроси относно възможността такъв съюз да се приравни на брак, както е предвиден в полското гражданско право. Запитващата юрисдикция обаче отбелязва също, че в тази област националните съдилища все още не са разгледали задълбочено тези въпроси в контекста на свободата на движение и пребиваване, като се имат предвид основните права, залегнали в член 7 и член 21, параграф 1 от Хартата.
33
В това отношение запитващата юрисдикция се позовава на практиката на Европейския съд по правата на човека относно правното признаване на съюзите между лица от един и същ пол по-конкретно в контекста на правото на зачитане на личния и семейния живот, закрепено в член 8 от ЕКПЧ.
34
Запитващата юрисдикция разглежда две хипотези за разрешаването на спора в главното производство, като предпочита първата. От една страна, тя счита, че би могло да е обосновано член 20, параграф 2, буква а) и член 21, параграф 1 ДФЕС да се тълкуват в смисъл, че отказ за пререгистрация, подобен на разглеждания в главното производство, представлява незачитане от страна на съответната държава членка на правото на гражданите на Съюза да водят семеен живот като семейни лица, чийто акт за брак е вписан в регистъра за гражданско състояние на друга държава членка, и освен това е белег за дискриминация въз основа на пола и сексуалната ориентация. Следователно този отказ би възпрепятствал тези лица да упражнят в пълен обем правото си да се движат и пребивават свободно в тази държава членка.
35
От друга страна, тези две разпоредби биха могли да се тълкуват в смисъл, че допускат отказ за пререгистриране като разглеждания в главното производство, тъй като той не би лишил гражданите на Съюза от правото им да се движат и пребивават свободно в държавата членка, която е отказала такова пререгистриране. В случая чуждестранен официален документ за гражданско състояние, издаден в друга държава членка, включително документ, удостоверяващ брак, би имал същата доказателствена сила като официалните документи, издадени от полските органи. Използването на такъв официален документ, издаден в друга държава членка, не е подчинено на никакво друго ограничение освен това, което налага той да бъде преведен на националния език.
36
При тези условия Naczelny Sąd Administracyjny (Върховен административен съд) решава да спре производството и да постави на Съда следния преюдициален въпрос:
„Трябва ли член 20, параграф 2, буква а) и член 21, параграф 1 ДФЕС, разглеждани във връзка с член 7 и член 21, параграф 1 от [Хартата] и с член 2, точка 2 от Директива [2004/38] да се тълкуват в смисъл, че не допускат компетентните органи на държавата членка, чието гражданство притежава съответният гражданин на Съюза, сключил брак с друг гражданин на Съюза (от същия пол) в една от държавите членки в съответствие с нейното законодателство, да могат да откажат да признаят този акт за сключване на граждански брак и да откажат да го прехвърлят по реда за пререгистрация в националния регистър за гражданско състояние, лишавайки посочените лица от възможността да пребивават в тази държава с придобитото гражданско състояние и с общото фамилно име, поради това че правото на приемащата държава не предвижда брак между лица от един и същ пол?“.
По преюдициалния въпрос
37
В самото начало следва да се констатира, че преюдициалният въпрос се отнася до членове 20 и 21 ДФЕС във връзка с Хартата, както и до член 2, точка 2 от Директива 2004/38. Спорът в главното производство обаче е относно заявлението на съпрузите в главното производство актът им за брак, сключен в Германия, да бъде пререгистриран в полския регистър за гражданско състояние, за да им бъде признато качеството на семейни лица в Полша — държавата членка, чиито граждани са те. Така предметът на този спор не попада в приложното поле на тази директива, която урежда само условията за влизане и пребиваване на гражданите на Съюза в държавите членки, различни от държавата членка, на която са граждани (вж. в този смисъл решение от 5 юни 2018 г.Coman и др., C‑673/16, EU:C:2018:385, т. 20 и цитираната съдебна практика).
38
При тези условия следва да се приеме, че с въпроса си запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 20 и член 21, параграф 1 ДФЕС, разгледани във връзка с член 7 и член 21, параграф 1 от Хартата трябва да се тълкуват в смисъл, че не допускат правна уредба на държава членка, която — по съображението, че нейното законодателство не разрешава брака между лица от един и същ пол — не позволява да се признае бракът между двама гражданин на посочената държава членка от един и същ пол, законно сключен при упражняване на свободата им на движение и пребиваване в друга държава членка, в която са създали или укрепили семеен живот, нито да се пререгистрира за тази цел актът за брак в регистъра за гражданско състояние на първата държава членка.
39
Следва да се отбележи, че г‑н Cupriak-Trojan, който има двойно полско и германско гражданство, и г‑н Trojan, като полски гражданин, се ползват и двамата по силата на член 20, параграф 1 ДФЕС от статута на граждани на Съюза.
40
Този статут на гражданин на Съюза е основният статут на гражданите на държавите членки (решения от 20 септември 2001 г., Grzelczyk, C‑184/99, EU:C:2001:458, т. 31, и от 29 април 2025 г., Комисия/Малта (Предоставяне на гражданство срещу инвестиции), C‑181/23, EU:C:2025:283, т. 92).
41
Член 20, параграф 2, както и членове 21 и 22 ДФЕС свързват статута на гражданин на Съюза с редица права. Съгласно член 20, параграф 2, буква а) и член 21, параграф 1 ДФЕС гражданството на Съюза дава на всеки гражданин на Съюза по-специално основно и лично право свободно да се движи и да пребивава на територията на държавите членки при спазване на ограниченията и условията, предвидени в Договора за функционирането на ЕС, и на мерките, взети за прилагането им (решения от 7 октомври 2010 г., Lassal, C‑162/09, EU:C:2010:592, т. 29, от 13 септември 2016 г., Rendón Marín, C‑165/14, EU:C:2016:675, т. 70, и от 4 октомври 2024 г., Mirin, C‑4/23, EU:C:2024:845, т. 52).
42
Както следва от практиката на Съда, всеки гражданин на държава членка, който в качеството си на гражданин на Съюза е упражнил свободата си да се движи и да пребивава в държава членка, различна от неговата държава членка по произход, може да се позовава на свързаните с това качество права, и по-специално на предвидените в член 21, параграф 1 ДФЕС, включително — в съответните случаи — пред своята държава членка по произход (решения от 23 октомври 2007 г., Morgan и Bucher, C‑11/06 и C‑12/06, EU:C:2007:626, т. 22, и от 5 юни 2018 г., Coman и др., C‑673/16, EU:C:2018:385, т. 31).
43
Правата, признати с тази разпоредба на гражданите на държавите членки, включват правото те да водят нормален семеен живот заедно с членовете на своето семейство, в това число със съпруга/съпругата си, както в приемащата държава членка, така и в държавата членка, на която са граждани, при завръщането им в нея (вж. в този смисъл решения от 14 ноември 2017 г.Lounes, C‑165/16, EU:C:2017:862, т. 52, и от 5 юни 2018 г.Coman и др., C‑673/16, EU:C:2018:385, т. 32 и 34).
44
В това отношение, що се отнася до членовете на семейството на гражданин на Съюза, които са граждани на трета страна, Съдът е постановил, че когато по време на реално пребиваване на гражданина на Съюза в държава членка, различна от тази, на която е гражданин, по силата и при спазване на условията по Директива 2004/38, в тази държава членка е създаден или укрепен семеен живот, полезното действие на правата, които въпросният гражданин на Съюза черпи от член 21, параграф 1 ДФЕС, налага семейният живот, който този гражданин е водил в тази държава членка, да може да бъде продължен при завръщането му в държавата членка, на която е гражданин, което предполага по-специално задължение на последната да предостави производно право на пребиваване на съответния член на семейството, гражданин на трета страна. Всъщност при липсата на подобно производно право на пребиваване този гражданин на Съюза може да бъде разубеден да напусне държавата членка, на която е гражданин, за да упражни своето право на пребиваване по силата на член 21, параграф 1 ДФЕС в друга държава членка, или да се върне в своята държава членка по произход, след като е упражнил това право, поради несигурността дали ще може да продължи в нея семейния живот, който е създал или укрепил в приемащата държава членка (вж. в този смисъл решения от 11 декември 2007 г., Eind, C‑291/05, EU:C:2007:771, т. 35 и 36, и от 12 март 2014 г.O. и B., C‑456/12, EU:C:2014:135, т. 54).
45
По-специално Съдът вече е имал повод да установи наличието на такова задължение да се предостави производно право на пребиваване на съпруга на гражданин на Съюза, когато този съпруг е гражданин на трета страна от същия пол като гражданина на Съюза и бракът с последния е законно сключен в приемащата държава членка (вж. в този смисъл решение от 5 юни 2018 г., Coman и др., C‑673/16, EU:C:2018:385, т. 53 и 56).
46
Що се отнася до положението на двама граждани на Съюза, които, както е в главното производство, съжителстват в приемащата държава членка и са сключили там брак в съответствие с нейното право, полезното действие на правата, които тези граждани черпят от член 21, параграф 1 ДФЕС, на още по-силно основание изисква тези граждани да имат сигурността, че ще могат да продължат в тяхната държава членка по произход семейния живот, който са създали или укрепили в приемащата държава членка, по-конкретно в резултат от своя брак.
47
Несъмнено съгласно действащото право на Съюза правилата за брака са от компетентността на държавите членки, а правото на Съюза не засяга тази тяхна компетентност. В този смисъл държавите членки разполагат със свободата да предвидят или да не предвидят в националното си право брак между лица от един и същи пол (вж. в този смисъл решения от 5 юни 2018 г., Coman и др., C‑673/16, EU:C:2018:385, т. 37, и от 14 декември 2021 г. Столична община, район Панчарево, C‑490/20, EU:C:2021:1008, т. 52).
48
При упражняването на тази компетентност обаче всички държави членки трябва да спазват правото на Съюза, и по-конкретно разпоредбите на Договора за функционирането на ЕС относно признатата на всеки гражданин на Съюза свобода да се движи и да пребивава на територията на държавите членки, като за целта признаят гражданското състояние на лицата, установено в друга държава членка съгласно правото на последната (решения от 14 декември 2021 г., Столична община, район Панчарево, C‑490/20, EU:C:2021:1008, т. 52, и от 4 октомври 2024 г., Mirin, C‑4/23, EU:C:2024:845, т. 53).
49
В случая от представените от запитващата юрисдикция данни е видно, че съпрузите в главното производство искат от полските органи да пререгистрират в полския регистър за гражданско състояние акта за брак, който са сключили при упражняване на свободата си на движение и пребиваване в Германия, за да бъде признат този брак в Полша. Искането е отхвърлено по съображението, че полското право не разрешава брака между лица от един и същ пол и следователно не позволява такова пререгистриране.
50
Запитващата юрисдикция има съмнения що се отнася до последиците от такъв отказ относно възможността на тези съпрузи да продължат в Полша семейния живот, създаден или укрепен в Германия в резултат от брака им. В това отношение и освен ако не се установи друго при проверките на тази юрисдикция, съпрузите уточняват в своите становища, представени пред Съда, че през определен период, през който г‑н Trojan е живял и работил в Полша, г‑н Cupriak-Trojan е бил безработен, без да е бил осигурен по схемата за държавно здравно осигуряване, но щеше да бъде, ако последиците от брака им бяха признати в Полша. По същия начин искането за актуализиране на фамилното име на г‑н Cupriak-Trojan в имотния регистър е било разрешено от полски съд за един от притежаваните от него недвижими имоти, но е отхвърлено от друг полски съд за друг имот, по съображението, че актът за брак между лица от един и същ пол не е бил приет като основание за такова искане.
51
В това отношение следва да се констатира, че отказът на органите на държава членка, чиито граждани са двама граждани на Съюза от един и същ пол, да признаят законно сключения от тях брак в приложение на предвидените за тази цел процедури в друга държава членка, в която тези граждани на Съюза са упражнили свободата си на движение и пребиваване, може да възпрепятства упражняването на уреденото в член 21 ДФЕС право, тъй като такъв отказ може да им причини сериозни неудобства от административен, професионален и частен характер (вж. по аналогия решение от 4 октомври 2024 г., Mirin, C‑4/23, EU:C:2024:845, т. 55 и цитираната съдебна практика).
52
По-конкретно такъв отказ възпрепятства посочените граждани на Съюза, които са създали или укрепили семеен живот по време на пребиваването си в приемащата държава членка, живеейки в нея като семейни лица, да продължат семейния живот, като се ползват от този сигурен и противопоставим на трети лица правен статут, и ги принуждава да живеят като несемейни лица след завръщането си в държавата членка по произход.
53
Ето защо, ако този брак не бъде признат в държавата членка по произход, съществува конкретен риск същите граждани да бъдат сериозно възпрепятствани в организирането на семейния си живот при завръщането си в тази държава членка, при положение че в множество действия от ежедневието, както в публичната, така и в частната сфера, не могат да се позоват на брачния си статут, който обаче е законно установен в приемащата държава членка.
54
Оттук следва, че отказът на органите на държава членка да признаят брака на двама граждани на Съюза от един и същ пол, сключен по време на пребиваването им в друга държава членка, е пречка пред свободното упражняване на закрепеното в член 21, параграф 1 ДФЕС право на тези граждани да се движат и да пребивават свободно на територията на държавите членки. Всъщност като последица от подобен отказ посочените граждани на Съюза ще се окажат лишени от възможността да се върнат в държавата членка, чиито граждани са, като продължат там семейния живот, който са създали или укрепили в приемащата държава членка.
55
При все това, в съответствие с постоянната съдебна практика всяко ограничение на свободното движение на хора, което — както в случая в главното производство — не е обусловено от гражданството на съответните лица, може да бъде оправдано, ако се основава на обективни съображения от общ интерес и е пропорционално на легитимно следваната от националното право цел (решение от 5 юни 2018 г., Coman и др., C‑673/16, EU:C:2018:385, т. 41 и цитираната съдебна практика). Освен това, когато мярка на държава членка, която ограничава гарантирана с Договора за функционирането на ЕС основна свобода, е обоснована с оглед на признато от правото на Съюза императивно съображение от общ интерес, трябва да се приеме, че тази мярка прилага правото на Съюза по смисъла на член 51, параграф 1 от Хартата, така че тя трябва да съответства на закрепените в нея основни права (вж. в този смисъл решение от 30 април 2014 г., Pfleger и др., C‑390/12, EU:C:2014:281, т. 36, и от 10 юли 2025 г., INTERZERO и др., C‑254/23, EU:C:2025:569, т. 105).
56
От практиката на Съда е видно, че определена мярка е пропорционална, когато е годна да осъществи следваната цел и същевременно не надхвърля необходимото за постигането ѝ (решение от 5 юни 2018 г., Coman и др., С‑673/16, EU:C:2018:385, т. 41 и цитираната съдебна практика). Освен това целта от общ интерес не може да се преследва, без да се отчете фактът, че тя трябва да бъде съвместена с основните права, засегнати от мярката, като се претеглят, от една страна, тази цел и от друга страна, разглежданите права, за да се гарантира, че причинените от тази мярка неудобства не са несъразмерни с тези цели (решения от 22 ноември 2022 г., Luxembourg Business Registers, C‑37/20 и C‑601/20, EU:C:2022:912, т. 64, от 23 март 2023 г., Generalstaatsanwaltschaft Bamberg (Изключение от принципа ne bis in idem), C‑365/21, EU:C:2023:236, т. 59, и от 10 юли 2025 г., INTERZERO и др, C‑254/23, EU:C:2025:569, т. 109).
57
В случая от данните, предоставени от запитващата юрисдикция, е видно, че заявлението на съпрузите в главното производство сключеният в Германия акт за граждански брак да бъде пререгистриран в полския регистър за гражданско състояние с цел признаване на този брак в Полша, е отхвърлено по съображението, че полското право не разрешава брака между лица от един и същ пол и че следователно подобно пререгистриране би нарушило основните принципи, залегнали в полския правен ред.
58
В това отношение следва да се припомни, че съгласно член 4, параграф 2 ДЕС Съюзът зачита националната идентичност на държавите членки, присъща на техните основни политически и конституционни структури (решение от 5 юни 2018 г., Coman и др., C‑673/16, EU:C:2018:385, т. 43 и цитираната съдебна практика).
59
Освен това, съгласно член 9 от Хартата правото на встъпване в брак и правото на създаване на семейство са гарантирани в съответствие с националните закони, които уреждат упражняването на тези права.
60
По-нататък, Съдът многократно е постановявал, че понятието „обществен ред“ като основание за допускане на изключение от основните свободи трябва да се тълкува стриктно, така че обхватът му не може да бъде определян едностранно от държавите членки без контрол от страна на институциите на Съюза. От това следва, че позоваване на обществения ред може да се прави само в случай на реална и достатъчно сериозна заплаха, засягаща основен обществен интерес (решение от 5 юни 2018 г.Coman и др., C‑673/16, EU:C:2018:385, т. 44 и цитираната съдебна практика).
61
Задължението на държавата членка по произход да признае брака между граждани на Съюза от един и същ пол, сключен в приемащата държава членка при упражняване на свободата им на движение и пребиваване, за да им се позволи да се върнат в държавата членка, чиито граждани са, и да продължат там семейния си живот, като се ползват от своя законно установен в приемащата държава членка брачен статут, обаче не накърнява института на брака в държавата членка по произход, който е дефиниран в националното право и както бе припомнено в точка 47 от настоящото решение, е от компетентността на държавите членки. Всъщност това не означава задължение за последната държава членка да предвиди в националното си право института на брака между лица от един и същ пол. То се свежда до задължение да се гарантира признаването на такива бракове, когато са сключени в приемащата държава членка в съответствие с нейното право, и то признаването им единствено за целите на упражняването на правата, които тези лица черпят от правото на Съюза (вж. в този смисъл решения от 5 юни 2018 г., Coman и др., C‑673/16, EU:C:2018:385, т. 45, и от 14 декември 2021 г., Столична община, район Панчарево, C‑490/20, EU:C:2021:1008, т. 56 и 57).
62
Така подобно задължение за признаване не накърнява националната идентичност, нито застрашава обществения ред в държавата членка по произход.
63
Важно е да се добави, предвид съдебната практика, припомнена в точка 55 от настоящото решение, че национална мярка, която е в състояние да възпрепятства упражняването на свободата на движение на хората, може да бъде оправдана само ако е в съответствие с основните права, гарантирани в Хартата, за чието спазване следи Съдът, и по-конкретно, с правото на зачитане на личния и семейния живот по член 7 от нея, както и с посочената в член 21, параграф 1 от Хартата забрана за дискриминация, основана на сексуалната ориентация (вж. в този смисъл решения от 5 юни 2018 г., Coman и др., C‑673/16, EU:C:2018:385, т. 47, от 14 декември 2021 г., Столична община, район Панчарево, C‑490/20, EU:C:2021:1008, т. 58, и от 4 октомври 2024 г., Mirin, C‑4/23, EU:C:2024:845, т. 62).
64
В това отношение, що се отнася до правото на зачитане на личния и семейния живот, гарантирано в член 7 от Хартата, от разясненията относно Хартата на основните права (ОВ C 303, 2007 г., стр. 17), е видно, че в съответствие с член 52, параграф 3 от Хартата правата, гарантирани в член 7 от нея, имат същия смисъл и обхват като правата, гарантирани в член 8 от ЕКПЧ, като последната разпоредба представлява минимален праг на защита (вж. в този смисъл решение от 4 октомври 2024 г., Mirin, C‑4/23, EU:C:2024:845, т. 63 и цитираната съдебна практика).
65
От практиката на Европейския съд по правата на човека обаче следва, че връзката, поддържана от двойка лица от един и същ пол, би могла да попада в обхвата на понятието „личен живот“ и в обхвата на понятието „семеен живот“ по същия начин, както връзката на двойка лица от различен пол, намиращи се в същото положение (решение от 5 юни 2018 г., Coman и др., C‑673/16, EU:C:2018:385, т. 50 и цитираната съдебна практика).
66
В това отношение Европейският съд по правата на човека постановява, че член 8 от ЕКПЧ налага на държавите членки позитивно задължение да въведат правна рамка, която позволява правното признаване и защитата на еднополовите двойки, и че Република Полша не е изпълнила това задължение, което е довело до невъзможност за засегнатите лица да организират основни аспекти на своя личен и семеен живот. Що се отнася до лица от един и същ пол, които законно са сключили брак в чужбина, този Съд по-специално констатира, че като отказват да регистрират посочения брак под каквато и да било форма, полските власти са оставили тези лица в правен вакуум и не са отговорили на основните нужди от признаване и защита на еднополовите двойки, които са в стабилна връзка. Така посоченият Съд приема, че нито едно от изтъкнатите от полското правителство съображения от обществен интерес не надделява над интереса на тези лица съответните им отношения да бъдат надлежно признати и защитени от закона (ЕСПЧ, 12 декември 2023 г., Przybyszewska и др. с/у Полша, CE:ECHR:2023:1212JUD001145417, § 113, 123 и 124, ЕСПЧ, 19 септември 2024 г., Formela и др. c/у Полша, CE:ECHR:2024:0919JUD005882812, § 20, 25, 26 и 29, и ЕСПЧ, 24 април 2025 г., Andersen c/у Полша, CE:ECHR:2025:0424JUD005366220, § 11, 14 —19).
67
При това положение непризнаването на брака, който двама граждани на Съюза от един и същ пол са сключили в съответствие с правото на държавата членка, в която тези граждани на Съюза са упражнили свободата си на движение и пребиваване, по съображението, че правото на държавата членка, чиито граждани са, и в която тези граждани на Съюза желаят да продължат личния и семейния си живот, не разрешава брак между лица от един и същ пол, противоречи на основните права, които член 7 от Хартата гарантира на еднополовите двойки.
68
Следователно, както по същество отбелязва генералният адвокат в точка 36 от заключението си, държава членка, която не разрешава брака между лица от един и същ пол, трябва да въведе подходящи процедури за признаването на такъв брак, когато той е сключен от двама граждани на Съюза при упражняване на свободата им на движение и пребиваване в съответствие с правото на приемащата държава членка.
69
В това отношение следва да се отбележи, че изборът на начините за признаване на браковете, сключени от граждани на Съюза при упражняването на тяхната свобода на движение и пребиваване в друга държава членка, попада в обхвата на свободата на преценка, с която разполагат държавите членки при упражняването на тяхната компетентност, посочена в точка 47 от настоящото решение, в областта на правилата за брака. Така пререгистрацията на актовете за брак в регистъра за гражданско състояние на тези държави членки е само един от начините да се постигне такова признаване. Необходимо е обаче тези начини да не правят невъзможно или прекомерно трудно упражняването на правата, предоставени с член 21 ДФЕС.
70
Освен това, когато използват свободата на преценка, с която разполагат, за да установят подходящите процедури за признаване на брак, сключен от двама граждани на Съюза при упражняване на свободата им на движение и пребиваване в друга държава членка, държавите членки са длъжни да спазват член 21, параграф 1 от Хартата. В това отношение следва да се уточни, че като общ принцип на правото на Съюза забраната за дискриминация, основана на сексуалната ориентация, има императивен характер (вж. по аналогия решения от 15 януари 2014 г., Association de médiation sociale, C‑176/12, EU:C:2014:2, т. 47, от 17 април 2018 г., Egenberger, C‑414/16, EU:C:2018:257, т. 76, и от 22 януари 2019 г., Cresco Investigation, C‑193/17, EU:C:2019:43, т. 76).
71
В случая, макар че по принцип установените в чужбина актове за брак могат да имат същата доказателствена сила като тази на полските актове за брак, на практика е изключително трудно и дори невъзможно да се извлекат права от тези актове, доколкото при липсата на пререгистрация на въпросните актове в полския регистър за гражданско състояние признаването им подлежи на преценка от тези административни органи и следователно може да бъде предмет на различни техни решения, както е видно от обстоятелствата по главното производство, посочени в точка 50 от настоящото решение.
72
Всъщност както от предоставените от запитващата юрисдикция данни, така и от становището, което полското правителство представя на Съда, е видно, че пререгистрацията на акта за брак в полския регистър за гражданско състояние е единственото предвидено в полското право средство, което позволява брак, сключен в държава членка, различна от Република Полша, да бъде действително признат от полските административни органи.
73
Следователно упражняването на правото на признаване на брака, сключен в друга държава членка, може да бъде поставено под въпрос от правото на преценка, с което разполагат компетентните органи в контекста на процедурата за признаване на акта за брак, тъй като това право на преценка води до различни подходи, що се отнася до такова признаване, които могат да породят сериозните неудобства от административен, професионален и частен характер, посочени в точка 51 от настоящото решение (вж. по аналогия решение от 4 октомври 2024 г., Mirin, C‑4/23, EU:C:2024:845, т. 69).
74
Освен това от предоставените на Съда данни е видно, че съгласно полското право двойките лица от различен пол разполагат с възможността за пререгистриране на акта им за брак в полския регистър за гражданско състояние, когато този брак е сключен в друга държава членка. За сметка на това еднополови двойки като тази в главното производство не могат поради сексуалната си ориентация да отговарят на предвидените в полското право условия, за да получат такова пререгистриране.
75
Макар обаче, както бе припомнено в точка 69 от настоящото решение, държавите членки да разполагат със свобода на преценка относно начините за признаване на браковете, сключени от граждани на Съюза при упражняване на свободата им на движение и пребиваване в друга държава членка, липсата на начин за признаване, еквивалентен на предоставения на хетеросексуалните двойки, представлява дискриминация, основана на сексуалната ориентация, която е забранена от член 21, параграф 1 от Хартата. Следователно, когато в рамките на тази свобода на преценка държава членка избере да предвиди в националното си право един-единствен начин за признаване на браковете, сключени от гражданите на Съюза при упражняване на свободата им на движение и пребиваване в друга държава членка, като например в случая пререгистрирането на акта за брак в регистъра за гражданско състояние, тази държава членка е длъжна да прилага този начин без разлика както към браковете, сключени между лица от един и същ пол, така и към браковете между лица от различен пол.
76
Накрая, следва да се уточни, че както член 20 и член 21, параграф 1 ДФЕС, така и член 7 и член 21, параграф 1 от Хартата са достатъчни сами по себе си и не трябва да бъдат уточнявани в разпоредби на правото на Съюза или на националното право, за да породят за частноправните субекти права, които могат да се изтъкват като такива. Затова, ако установи, че не би могла да тълкува националното си право в съответствие с правото на Съюза, запитващата юрисдикция е длъжна да осигури, в рамките на своята компетентност, съдебната защита, която произтича за правните субекти от тези разпоредби, и да гарантира пълното им действие, като при необходимост остави без приложение съответните национални разпоредби (вж. в този смисъл решения от 17 април 2018 г., Egenberger, C‑414/16, EU:C:2018:257, т. 78 и 79, и от 3 юни 2025 г., Kinsa, C‑460/23, EU:C:2025:392, т. 72).
77
С оглед на всички изложени по-горе съображения на поставения въпрос следва да се отговори, че член 20 и член 21, параграф 1 ДФЕС, разгледани във връзка с член 7 и член 21, параграф 1 от Хартата, трябва да се тълкуват в смисъл, че не допускат правна уредба на държава членка, която — по съображението, че нейното законодателство не разрешава брака между лица от един и същ пол — не позволява да се признае бракът между двама гражданин на посочената държава членка от един и същ пол, законно сключен при упражняване на свободата им на движение и пребиваване в друга държава членка, в която са създали или укрепили семеен живот, нито да се пререгистрира за тази цел актът за брак в регистъра за гражданско състояние на първата държава членка, когато това пререгистриране е единственото средство, предвидено от нея за такова признаване.
По съдебните разноски
78
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.
По изложените съображения Съдът (голям състав) реши:
Член 20 и член 21, параграф 1 ДФЕС, разгледани във връзка с член 7 и член 21, параграф 1 от Хартата на основните права на Европейския съюз,
трябва да се тълкуват в смисъл, че
не допускат правна уредба на държава членка, която — по съображението, че нейното законодателство не разрешава брака между лица от един и същ пол — не позволява да се признае бракът между двама гражданин на посочената държава членка от един и същ пол, законно сключен при упражняване на свободата им на движение и пребиваване в друга държава членка, в която са създали или укрепили семеен живот, нито да се пререгистрира за тази цел актът за брак в регистъра за гражданско състояние на първата държава членка, когато това пререгистриране е единственото средство, предвидено от нея за такова признаване.
Подписи
(
*1
)	Език на производството: полски.