62014CC0001
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
P. CRUZ VILLALÓN
представено на 29 януари 2015 година (
1
)
Дело C‑1/14
Base Company NV, по-рано KPN Group Belgium NV,
и
Mobistar NV
срещу
Ministerraad
(Преюдициално запитване, отправено от Grondwettelijk Hof (Белгия)
„Директива за универсалната услуга — Членове 9 и 32 — Електронни съобщения — Мрежи и услуги — Универсална услуга и права на потребителите — Задължения за предоставяне на универсална услуга — Допълнителни задължителни услуги“
1.
В резултат на решенията на Съда, постановени по дела Комисия/Белгия (
2
) и Base (
3
), белгийският законодател е приел законодателство, чието съответствие с Директивата за универсалната услуга (
4
) отново се поставя под съмнение. В настоящия случай Grondwettelijk Hof (Конституционният съд) на Кралство Белгия отправя до Съда въпрос дали националният законодател може да включи мобилните телефонни услуги и електронните съобщения (интернет) в категорията „универсална услуга“ по посочената директива. Освен това запитващата юрисдикция поставя под въпрос валидността на самата Директива за универсалната услуга поради възможното нарушаване на член 20 от Хартата на основните права на Европейския съюз. Предварително отбелязвам, че според мен този въпрос е очевидно недопустим.
I – Правна рамка
А– Право на Съюза
1. Директива за универсалната услуга
2.
Член 3 от Директивата, озаглавен „Предоставяне на универсална услуга“, е в началото на глава II — „Задължения за предоставяне на универсална услуга, включително социални задължения“, и предвижда следното:
„1.   Държавите членки гарантират, че посочените в настоящата глава услуги се предоставят при определено качество на всички крайни потребители на тяхната територия, независимо от географското местоположение и на поносима цена с оглед на специфичните национални условия.
2.   Държавите членки определят най-ефективния и подходящ подход за осигуряване на универсална услуга, като същевременно спазват принципите на обективност, прозрачност, недопускане на дискриминация и пропорционалност. Те се стремят да сведат до минимум изкривяването на пазара, особено предоставянето на услуги при ценови или други условия, които се отклоняват от обичайната търговска практика, като същевременно отстояват обществения интерес“.
3.
Съгласно член 4, озаглавен „Предоставяне на достъп във фиксирано местоположение и предоставяне на телефонни услуги“:
„1.   Държавите членки гарантират, че всички обосновани искания за свързване във фиксирано местоположение към обществена съобщителна мрежа се изпълняват от поне едно предприятие.
2.   Предоставеното свързване е в състояние да поддържа гласови и факсимилни съобщения и пренос на данни при скорост, която позволява функционален достъп до Интернет, като се отчитат преобладаващите технологии, използвани от мнозинството абонати, както и технологичната постижимост.
3.   Държавите членки гарантират, че всички обосновани искания за предоставяне на обществено достъпна телефонна услуга през мрежовата връзка, посочена в параграф 1, която позволява генериране и приемане на национални и международни повиквания се изпълняват от поне едно предприятие“.
4.
Член 9 със заглавие „Поносимост на тарифите“ предвижда следното:
„1.   Националните регулаторни органи следят развитието и равнището на тарифите на дребно на услугите, определени в членове 4—7 като попадащи в задълженията за предоставяне на универсална услуга, предоставяни от определените предприятия или достъпни на пазара, ако не са определени предприятия във връзка с тези услуги, по-специално по отношение на потребителските цени и доходи в страната.
2.   С оглед на националните условия държавите членки може да изискват от определените предприятия да предоставят на потребителите тарифни варианти или пакети, които се отклоняват от тези, предоставени според обичайните търговски условия, и по-специално, за да гарантират, че гражданите с ниски доходи или специфични социални потребности не са изключени от достъпа до мрежата, посочен в член 4, параграф 1, или използването на услугите, определени в член 4, параграф 3, членове 5, 6 и 7 като попадащи в задълженията за предоставяне на универсална услуга от определените предприятия.
3.   Освен изискването за определените предприятия да предлагат тарифни схеми или да се съобразяват с пределни цени, географско усредняване или други подобни схеми, държавите членки могат да гарантират подкрепа за потребителите с ниски доходи или специфични социални потребности.
[…]“.
5.
Съгласно първите параграфи на член 13 („Финансиране на задълженията за предоставяне на универсална услуга“):
„1.   Когато на базата на изчисленията на нетната себестойност, посочена в член 12, националните регулаторни органи установят, че дадено предприятие е предмет на несправедливо затруднение, държавите членки, по молба на определеното предприятие, вземат решение:
а)
да въведат механизъм за компенсации на изчислената нетна себестойност за предприятието от обществени средства при прозрачни условия; и/или
б)
да поделят нетната себестойност на задължителната универсална услуга между доставчиците на електронни съобщителни мрежи и услуги.
2.   Когато нетната себестойност се споделя съгласно параграф 1, буква б), държавите членки установяват механизъм за споделяне, който се управлява от националните регулаторни органи или от орган, който е независим от бенефициерите под надзора на националните регулаторни органи. Може да се финансира само нетната себестойност на задълженията, установени в членове от 3 до 10, както е определена в съответствие с член 12“.
6.
Член 32, озаглавен „Допълнителни задължителни услуги“, в началото на глава V от Директивата („Общи и заключителни разпоредби“), предвижда, че „държавите членки могат да решат да предоставят допълнителни обществени услуги на своята територия освен услугите, свързани с универсалната услуга в съответствие с глава II, но при такива обстоятелства не могат да се предвиждат механизми за компенсации за отделни предприятия“.
7.
Приложение IV към Директивата, видно от заглавието му, има за предмет „Изчисляване на евентуалните нетни разходи, ако има такива, при задълженията за предоставяне на универсална услуга и създаване на механизъм за възстановяване или споделяне на разходите в съответствие с членове 12 и 13“. Съгласно част А от същото („Изчисляване на нетните разходи“) „задълженията за предоставяне на универсална услуга включват задълженията на предприятия в държавите членки във връзка с предоставянето на мрежа и услуга в определен географски район, включително при необходимост усреднени цени в географския район за предоставянето на съответната услуга или предоставяне на различни тарифни схеми за потребителите с ниски доходи или специфични социални потребности […]“.
2. Директива 2002/21/ЕО (
5
)
8.
Член 2 от Директива 2002/21 установява следните дефиниции:
„[…]
в)
„електронна съобщителна услуга“ означава услуга, осигурявана обикновено срещу заплащане, която се състои изцяло или главно в пренасянето на сигнали по електронни съобщителни мрежи, включително далекосъобщителни услуги и предавателни услуги в мрежи, използвани за разпръскване, но изключват услугите, осигуряващи или упражняващи редакторски контрол върху съдържанието, предавано посредством електронни съобщителни мрежи и услуги; тя не включва услуги на информационното общество, както е определено в член 1 от Директива 98/34/ЕО, които не се състоят изцяло или главно в пренасянето на сигнали по електронни съобщителни мрежи;
г)
„обществена съобщителна мрежа“ означава електронна съобщителна мрежа, използвана изцяло или главно за предоставяне на обществено достъпни електронни съобщителни услуги, които поддържат пренос на информация между крайни точки на мрежата;
[…]
й)
„универсална услуга“ означава минимален набор от услуги, определени в Директива 2002/22/ЕО (Директива за универсалната услуга), с определено качество, които са достъпни за всички ползватели, независимо от географското им разположение и с оглед на специфичните национални условия на достъпна цена;
[…]“.
Б– Национално право
9.
Член 74 от wet van 13 juni 2005 betreffende de elektronische communicatie (Закона за електронните съобщения от 13 юни 2005 г., наричан по-нататък „Закон за електронните съобщения“), в редакцията си след изменението с член 50 от Закона от 10 юли 2012 г., предвижда:
„1.   Социалният елемент на универсалната услуга се състои в задължението на операторите, изброени в параграфи 2 и 3, които предлагат на потребителите обществени електронни съобщителни услуги, да предоставят особени тарифни условия за някои категории бенефициери.
[…]
2.   Всеки оператор, който предлага обществена електронна съобщителна услуга и има оборот над 50 милиона евро на пазара на обществените електронни съобщителни услуги, предоставя посочения в параграф 1 социален елемент на универсалната услуга.
[…]
3.   Всеки оператор, който предлага обществена електронна съобщителна услуга и има оборот 50 милиона евро или по-малко на пазара на обществените електронни съобщителни услуги и който е уведомил Belgisch BIPT voor Postdiensten en Telecommunicatie (Белгийски институт за пощенски услуги и далекосъобщения, наричан по-нататък „BIPT“) за намерението си да предоставя посочения в параграф 1 социален елемент на универсалната услуга посредством фиксирана или мобилна наземна мрежа, или и двете, предоставя този елемент за период от пет години.
[…]“.
10.
Член 74/1 от Закона за електронните съобщения, въведен с член 51 от Закона от 10 юли 2012 г., гласи:
„1.   Когато счита, че предоставянето на социален елемент може да съставлява несправедливо затруднение за доставчика, BIPT изисква от всички оператори, предлагащи социални тарифи, да предоставят посочената в параграф 2 информация и изчислява нетните разходи.
2.   Най-късно до 1 август на календарната година, следваща годината, която се взема предвид, операторите, които предлагат социални тарифи, в съответствие с разпоредбите за развитие, приети на основание член 137, параграф 2, съобщават на BIPT индексираната сума на оценката на разходите за тази година, изчислена съгласно определената в приложението методика.
[…]
3.   BIPT установява наличието на несправедливо затруднение за всеки конкретен доставчик, когато предоставянето на социалния елемент на универсалната услуга за него е прекомерна тежест с оглед възможностите му да я понесе, оценени предвид всички негови характеристики, и в частност предвид равнището на оборудването му, икономическото и финансовото му положение и дела му на пазара на обществените електронни съобщителни услуги.
4.   Учредява се фонд за социалните тарифи при универсалните услуги, предназначен да компенсира операторите, предлагащи социални тарифи, за които предоставянето на социалния елемент на универсалната услуга представлява несправедливо затруднение и които са подали за целта искане до BIPT. Размерът на обезщетението съответства на нетните разходи, понесени от оператора за предоставянето на социалния елемент на универсалната услуга, за когото то представлява несправедливо затруднение. Фондът е юридическо лице и се управлява от BIPT.
Фондът се финансира от вноски на операторите, които предлагат социалния елемент на универсалната услуга.
Размерът на вноските се определя пропорционално на оборота от предоставянето на обществени електронни съобщителни услуги.
Оборотът, който се взема предвид, е реализираният преди данъчното облагане оборот от предоставянето на обществени електронни съобщителни услуги на територията на страната съгласно член 95, параграф 2.
Разходите за управление на фонда включват всички разходи, свързани с неговото функциониране, включително разходите, които един хипотетичeн ефективен оператор би заложил като присъщи при структурирането на модел на себестойността, съобразно вида на електронната съобщителна мрежа, чрез която се предоставя социалният елемент на универсалната услуга. Максималният размер на разходите за управление на фонда се определя с кралски указ, приет след обсъждане в Министерския съвет.
Разходите за управление на фонда се поемат от посочените в параграф 2 оператори пропорционално на оборота им съгласно параграф 3.
5.   Редът и условията за функционирането на този механизъм се определят с кралски указ, приет след обсъждане в Министерския съвет и съгласуване с BIPT“.
11.
По силата на член 146, параграф 2 от Закона от 10 юли 2012 г. член 51 от този закон „влиза в сила на 30 юни 2005 г.“.
II – Факти
12.
Преюдициалното запитване е отправено по повод подадена от KPN Group Belgium NV (наричано по-нататък „KPN“) и Mobistar NV (наричано по-нататък „Mobistar“) пред Grondwettelijk Hof жалба с искане за отмяна на членове 50, 51 и 146 от Закона за електронните съобщения, в редакцията му след изменението вследствие на решения на Съда Комисия/Белгия (EU:C:2010:583) и Base (EU:C:2010:584).
13.
С атакуваните разпоредби се установява механизъм за секторно финансиране на нетните разходи във връзка с предлагането на електронни съобщителни услуги чрез предоставянето на мобилни комуникационни услуги („мобилни телефонни услуги“) и/или абонаменти за интернет, който механизъм се основава на вноски от операторите на мрежи или доставчиците на достъпни за потребителите електронни съобщителни услуги, включително мобилни телефонни услуги и/или абонаменти за интернет.
14.
Страните в главното производство считат, че обжалваните разпоредби противоречат на Конституцията, както и — което тук е от значение — на членове 9 и 32 от Директивата за универсалната услуга.
III – Преюдициалният въпрос
15.
Преюдициалният въпрос, отправен на 2 януари 2014 г., е със следното съдържание:
„1.
Следва ли Директива 2002/22/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 7 март 2002 година относно универсалната услуга и правата на потребителите във връзка с електронните съобщителни мрежи и услуги (Директива за универсалната услуга), и в частност нейните членове 9 и 32, да се тълкува в смисъл, че социалната тарифа за универсалните услуги, както и предвиденият в член 13, параграф 1, буква б) от Директивата за универсалната услуга механизъм за компенсации са приложими не само за електронни съобщения посредством свързване на телефон във фиксирано местоположение към обществена съобщителна мрежа, но и за електронни съобщения посредством мобилни съобщителни услуги и/или абонаменти за интернет?
2.
Следва ли член 9, параграф 3 от Директивата за универсалната услуга да се тълкува в смисъл, че допуска държавите членки да добавят към универсалната услуга специални тарифни схеми за услуги, различни от тези по член 9, параграф 2 от Директивата за универсалната услуга?
3.
При отрицателен отговор на първия и втория въпрос, съвместими ли са разглежданите разпоредби на Директивата за универсалната услуга с принципа на равенство, закрепен по-специално в член 20 от Хартата на основните права на Европейския съюз?“.
IV – Производството пред Съда
16.
В производството вземат участие и представят писмени становища KPN и Mobistar, белгийското правителство, Европейският парламент, Съветът и Комисията. Всички изброени страни се явяват на съдебното заседание, проведено на 12 ноември 2014 г., на което са поканени от Съда да съсредоточат становищата си върху първия и втория въпрос.
V – Становища на страните
А– По първия въпрос
17.
KPN и Mobistar предлагат да се даде отрицателен отговор на поставените въпроси, като твърдят, че според членове 4 и 7 от Директивата за универсалната услуга тя установява изчерпателен списък на услугите, за които могат да се установяват социални тарифи, и в който списък не фигурират мобилните телефонни услуги, нито абонаментите за интернет, поради което считат, че тези услуги са изключени от задълженията за предоставяне на универсална услуга и от механизма за финансиране, предвиден в член 13, параграф 1, буква б) от посочената директива.
18.
Белгийското правителство от своя страна поддържа, че на въпроса трябва да се отговори положително, тъй като според него параграф 3 на член 9 от Директивата за универсалната услуга има по-общ характер от параграф 2 на същата разпоредба и позволява на държавите членки да предвидят подкрепа за определени потребители, което означава, че тази подкрепа може да се отнася до услуги, различни от изброените в самата директива. Затова белгийското правителство смята, че член 32 от Директивата за универсалната услуга позволява разходите, произтичащи от задължението за предоставяне на услуги по член 9, параграф 3 от същата, да бъдат компенсирани посредством механизми, включващи участието на операторите.
Б– По втория въпрос
19.
Комисията предлага на първия и втория въпрос да се отговори заедно, в смисъл че Директивата за универсалната услуга, и по-конкретно членове 3, 4, 9 и 13 от нея трябва да се тълкуват в смисъл, че правилата относно тарифите и финансирането на задълженията за предоставяне на универсална услуга, съдържащи се в членове 9 и 13, не се прилагат за мобилните телефонни услуги, но се прилагат за абонаментите за интернет, които позволяват функционален достъп до мрежата във фиксирано местоположение.
20.
От друга страна, Комисията защитава позицията, че член 32 от Директивата следва да се тълкува в смисъл, че мобилните телефонни услуги принципно биха могли да се считат за допълнителни услуги по смисъла на посочената разпоредба, макар да припомня, че същата забранява прилагането на правилата относно тарифите и финансирането на задълженията за предоставяне на универсална услуга, съдържащи се в членове 9 и 13, както и установяването на механизъм за компенсиране, включващ участието на отделни предприятия. В това отношение Комисията отбелязва, че макар от член 4 от Директивата за универсалната услуга да следва, че понятието „обществена съобщителна мрежа“ обхваща и телефонните услуги, тази разпоредба се отнася изключително до достъпа и свързването във фиксирано положение, което изключва мобилните телефонни услуги.
21.
Що се отнася до тарифните правила, предвидени в член 9 от Директивата, Комисията посочва, от една страна, че тази разпоредба само препраща към тарифите за услугите, дефинирани в членове 4–7 от същата и от друга страна — че членове 5, 6 и 7 от Директивата не са релевантни за разглеждането на случая. Следователно според Комисията установените в посочения член 9 правила са неприложими по отношение на мобилните телефонни услуги.
22.
Комисията счита, че член 9, параграф 3 от Директивата за универсалната услуга не позволява да бъде разширяван обхватът на универсалната услуга, както е установен в членове 4—7. Освен това според нея никоя от разпоредбите на Директивата не може да се тълкува в смисъл, че съдържащите се в глава II правила по отношение на тарифите и финансирането са приложими за мобилните телефонни услуги. Обратно и в съответствие с член 4 от Директивата, интернет услугите могат да се считат за включени в обхвата на универсалната услуга по глава II, що се отнася до свързванията, които позволяват функционален достъп до мрежата, от което произтича, че останалите разпоредби на глава II от Директивата и членове 9 и 13 от същата са приложими и за интернет услугите.
23.
По мнение на Комисията, след като мобилните телефонни услуги не могат да се считат за включени в категорията „универсална услуга“ по смисъла на глава II от Директивата, то следва да се определи дали същите могат да се квалифицират като допълнителни услуги по смисъла на член 32 от Директивата за универсалната услуга. Според нея, тъй като в Директивата липсва разпоредба в този смисъл, държавите членки разполагат със свободата да ги квалифицират като такива.
24.
KPN и Mobistar от своя страна твърдят, че член 9, параграф 3 от Директивата за универсалната услуга не позволява на държавите членки да добавят специални тарифни схеми за услуги, които не са посочени в член 9, параграф 2 от същата директива.
25.
Белгийското правителство счита, че член 9, параграф 3 от Директивата за универсалната услуга следва да се тълкува в смисъл, че позволява на държавите членки да добавят в универсална услуга специални тарифни схеми за услуги, различни от определените в параграф 2 на същата разпоредба.
В– По третия въпрос
26.
KPN и Mobistar предлагат на този въпрос да се отговори в смисъл, че Директивата за универсалната услуга, и в частност членове 9, 13 и 32 от нея са съвместими с член 20 от Хартата, като в това отношение твърдят, че различното третиране на предоставянето на фиксирани и на мобилни телефонни услуги произтича от обстоятелството, че несправедливото затруднение, което може да възникне в резултат на задължението за предоставяне на телефонни услуги, може да бъде компенсирано чрез общото данъчно облагане или чрез секторен механизъм за финансиране, докато затрудненията при предоставянето на мобилни телефонни услуги и/или интернет абонаменти могат да бъдат обезщетени само с обществени средства. Предвид ограничения характер на тази разлика KPN и Mobistar се питат дали е налице действително различие в третирането по смисъла на член 20 от Хартата и завършват, като отбелязват, че обратно на положението с фиксираните телефонни услуги, при достъпа до мобилни телефонни услуги не може да става въпрос за социална изолация и следователно, за необходимост от задължение за предоставяне на универсална услуга. Поради тази причина поддържат, че механизмът за секторно финансиране на социалните тарифи при предоставянето на абонаменти за интернет представлява значителна тежест за операторите и влияе отрицателно на функционирането на вътрешния пазар и на потребителите.
27.
Белгийското правителство счита, че ако на първите два въпроса се отговори отрицателно (което според него предполага заплаха за системата за финансиране на разходите, свързани със социалните тарифи, и би лишило от ползване на социалните тарифи потребителите, в чиято полза социалният елемент на универсалната услуга се е разширил и за мобилните телефонни услуги и/или абонаментите за интернет), на третия въпрос следва да се отговори в смисъл, че Директивата за универсалната услуга нарушава член 20 от Хартата. В това отношение то твърди, че съгласно член 3 и съображение 25 от Директивата същата трябва да се тълкува в смисъл, че позволява на държавите членки да определят — съобразно националните условия и при зачитане на технологичния избор — какви услуги трябва да бъдат предоставяни посредством социални тарифи при наличието на механизъм за финансиране на разходите като предвидения в член 13, параграф1, буква б) от Директивата.
28.
Комисията поставя под съмнение допустимостта на третия въпрос, тъй като счита, че запитващата юрисдикция не е уточнила разпоредбите от Директивата за универсалната услуга, за които се твърди, че са несъвместими с принципа на равенство, нито причините за тази несъвместимост, а от акта за преюдициално запитване не става ясно по какъв начин евентуалното нарушаване на този принцип би могло да засегне страните в главното производство.
29.
Европейският парламент ограничава становището си до разглеждането на третия въпрос, като навежда доводи за неговата недопустимост на същите основания, които вече е изтъкнала Комисията. По същество поддържа, че операторите, които са задължени да предлагат социална тарифа за мобилни телефонни услуги и/или абонаменти за интернет, не се намират в по-неблагоприятно положение, отколкото тези със задължение да предлагат тази тарифа за фиксирани телефонни услуги. Според Европейския парламент единствената разлика в третирането на предоставянето на такива услуги се отнася до начина, по който могат да се компенсират произтичащите от тях нетни разходи.
30.
От друга страна, Европейският парламент счита, че нетните разходи, свързани със задължителните допълнителни услуги по смисъла на член 32 от Директивата, могат да бъдат финансирани само с обществени средства, но не и чрез компенсации, понасяни от отделни оператори.
31.
При условията на евентуалност Европейският парламент посочва, че доставчиците на фиксирани телефонни услуги и тези на мобилни телефонни услуги не са в сравнимо положение, тъй като само услугата, предоставяна от първите, отговаря на установените критерии за универсална услуга. При всички положения, ако съществува разлика, то тя е обективно обоснована, тъй като възможността мобилните телефонни услуги и/или абонаментите за интернет да не се включват в универсалната услуга е основана на прилагането на обективни критерии, които произтичат пряко от необходимостта да се постигне баланс между две цели — да се защитят потребителите от социална изолация и да се избегне нарушаване на конкуренцията между операторите.
32.
Накрая, Съветът поддържа, подобно на Комисията и Европейския парламент и на същите основания, че третият въпрос е недопустим, като съсредоточава върху това и писменото си становище.
33.
Според Съвета Директивата за универсалната услуга съдържа изрична забрана, отнасяща се до финансирането на предоставянето на задължителните допълнителни услуги по член 32 от нея, като предвижда, че не може да бъде налагано никакво финансиране, което да предполага участие на операторите. По негово мнение държавите членки могат да решат, че трябва да се предоставят допълнителни задължителни услуги посредством социални тарифи, стига да са спазени специфичните изисквания на Директивата и принципът на равенство. Съветът счита, че не може да се прави сравнение между третирането на предприятията, които поемат задължения за предоставяне на универсална услуга, финансирани посредством предвидения в член 13, параграф 1, буква б) механизъм, от една страна, и от друга страна — на предприятията, които поемат задължения, свързани със задължителните допълнителни услуги, за които такъв механизъм е забранен.
34.
Поради това Съветът отбелязва, че операторите трябва да заплащат в предвидения в белгийската правна уредба фонд вноската си за обезщетяване на несправедливото затруднение, свързано с предоставянето на мобилни телефонни услуги и/или абонаменти за интернет, макар от посочената правна уредба да е видно, че тези услуги попадат в категорията на задължителните допълнителни услуги по смисъла на Директивата за универсалната услуга. Въпреки това Съветът изтъква, че разпределението на разходите е приложимо само за универсалната услуга, т.е за минималния набор от услуги, определен в глава II от Директивата, който не включва нито мобилните телефонни услуги, нито абонаментите за интернет, освен тези, които се отнасят до функционалния достъп до интернет във фиксирано местоположение.
VI – Анализ
35.
Запитващата юрисдикция иска да се установи дали белгийското законодателство, прието след решенията на Съда Base (EU:C:2010:584) и Комисия/Белгия (EU:C:2010:583), е съвместимо с Директивата за универсалната услуга, доколкото включва в категорията „универсална услуга“ мобилните телефонни услуги и електронните съобщителни услуги (интернет).
36.
Изложените от белгийския Конституционен съд съмнения в крайна сметка са: (1) дали социалната тарифа на универсалната услуга — със съответния механизъм за нейното компенсиране — е приложима по отношение на мобилните телефонни услуги и абонаментите за интернет; (2) дали държавите членки могат да прилагат режима за специалните тарифни схеми по отношение на този вид съобщителни услуги и (3) дали, ако горните хипотези са невъзможни, Директивата за универсалната услуга е невалидна поради противоречието ѝ с член 20 от Хартата.
А– Предварителни бележки по отношение на системата на Директивата за универсалната услуга
37.
Директивата за универсалната услуга задължава държавите членки да гарантират достъпа на всички ползватели на поносима цена до обществената съобщителна мрежа във фиксирано местоположение и предоставянето на телефонни услуги (член 3, параграф 1). За тази цел държавите членки трябва да гарантират, че всички обосновани искания за свързване към обществената мрежа и за предоставяне на телефонни услуги се изпълняват от поне едно предприятие (член 4, параграф 1).
38.
Директивата предвижда също така задължение за държавите членки да гарантират предоставянето и на други услуги като справочни услуги и указатели (член 5), платени обществени телефони (член 6) и мерки за крайни ползватели с увреждания (член 7).
39.
Всички тези услуги съставляват така наречената „универсална услуга“. Съгласно Директивата държавите членки могат да задължават предприятията, определени да предоставят „универсална услуга“ (член 8), да предлагат специални тарифи за определени категории потребители поради причини от социален характер („социални тарифи“) (член 9).
40.
За случаите, в които „универсалната услуга“ предполага несправедливо затруднение за предприятията, които са задължени да я предоставят, Директивата възлага на държавите членки или да въведат механизъм за компенсация с обществени средства, или да поделят нетната себестойност на задължителната универсална услуга между доставчиците на електронни съобщителни мрежи и услуги (член 13).
41.
Наред с „универсални услуги“ в стриктен смисъл държавите членки имат право да налагат така наречените „допълнителни задължителни услуги“, за чието компенсиране не може да се прилага какъвто и да било механизъм, насочен към отделни предприятия (член 32). Освен този текст в Директивата не се съдържа нищо по отношение на компенсирането на тези допълнителни услуги; въпреки това е ясно, че същите могат да бъдат компенсирани, тъй като Директивата не го забранява, а се ограничава до това да изключи само един конкретен способ за компенсиране.
42.
Въпросът, който се поставя по настоящото дело, е дали социалната тарифа (и съответстващият ѝ механизъм за компенсация) е приложима за съобщителните услуги, предоставяни посредством мобилни телефонни услуги и абонаменти за интернет, независимо дали на основание предвиденото в Директивата (първи въпрос) или на основание правото на държавите членки да вземат такова решение (втори въпрос). Ако и за двете хипотези отговорът е отрицателен, се поставя въпросът дали самата директива противоречи на член 20 от Хартата (трети въпрос).
Б– По първия и втория въпрос
43.
Grondwettelijk Hof пита на първо място дали членове 9 и 32 от Директива 2002/22 следва да се тълкуват в смисъл, че социалната тарифа и предвиденият в член 13, параграф 1, буква б) от посочената директива механизъм за компенсация са приложими не само по отношение на електронни съобщения посредством свързване на телефон във фиксирано местоположение към обществена съобщителна мрежа, но и за електронните съобщения посредством мобилни съобщителни услуги и/или абонаменти за интернет.
44.
Според мен поставеният от запитващата юрисдикция проблем би могъл да бъде формулиран по-просто, тъй като същият се корени в един принципен въпрос: дали мобилните телефонни услуги и абонаментите за интернет представляват услуги, включени в обхвата на „универсалната услуга“, за която се отнася Директивата. От това ще зависи дали същите могат да бъдат обект на „социални тарифи“ и съответно — дали ще се прилага механизмът на компенсация, предвиден в самата директива.
45.
За да се определи дали мобилните телефонни услуги и абонаментите за интернет се включват в обхвата на понятието „универсална услуга“, двете съобщителни системи трябва да бъдат разгледани поотделно предвид техническите различия между тях.
1. Мобилните телефонни услуги
46.
Що се отнася до мобилните телефонни услуги, е ясно, че Директивата не ги включва в обхвата на понятието „универсална услуга“. От включените в това понятие услуги Директивата се отнася единствено за „свързване във фиксирано местоположение към обществена съобщителна мрежа“ (член 4, параграф 1) (
6
), което очевидно по дефиниция изключва мобилните телефонни услуги (
7
).
47.
Ако Директивата не разглежда мобилните телефонни услуги като съставна част на „универсалната услуга“, следва да се запитаме дали държавите членки могат да ги включат в това понятие. Тези, които защитават тази възможност, се позовават на член 9 от Директивата. Съгласно параграф 2 на посочената разпоредба „[…] държавите членки може да изискват от определените предприятия да предоставят на потребителите тарифни варианти или пакети, които се отклоняват от тези, предоставени според обичайните търговски условия, и по-специално, за да гарантират, че гражданите с ниски доходи или специфични социални потребности не са изключени от достъпа до мрежата, посочен в член 4, параграф 1, или използването на услугите, определени в член 4, параграф 3, членове 5, 6 и 7 като попадащи в задълженията за предоставяне на универсална услуга от определените предприятия“.
48.
Параграф 3 от посочения член предвижда от своя страна, че „освен изискването за определените предприятия да предлагат специални тарифни схеми или да се съобразяват с пределни цени, географско усредняване или други подобни схеми, държавите членки могат да гарантират подкрепа за потребителите с ниски доходи, увреждания или специфични социални потребности“.
49.
От двата текста произтича, че Директивата предоставя възможност единствено да се налагат намалени тарифи с цел да се гарантира предоставянето на определени услуги — именно тези, които съставляват „универсалната услуга“, определена със самата директива, сред които, както бе посочено, мобилните телефонни услуги не попадат.
50.
В действителност Директивата позволява на държавите членки да добавят „задължителни допълнителни услуги“ (член 32), но не и да разширяват (или стесняват) набора от услуги, които същата определя като съдържание на „универсалната услуга“.
51.
При това положение Кралство Белгия може да налага „допълнителни задължителни услуги“ на доставчиците на мобилни телефонни услуги, но не и да включва предоставяните от тях услуги в категорията „универсална услуга“. Като доставчици на „допълнителна задължителна услуга“ тези оператори ще имат право съобразно случая на компенсация, но не на тази, определена с предвидения в член 13 от Директивата механизъм (който се отнася до възможността за финансиране за сметка на всички доставчици на съобщителни услуги), а на компенсация, определена посредством механизми, които не са насочени към отделни предприятия (
8
).
2. Абонаментите за интернет
52.
По отношение на абонаментите за интернет според мен нещата са по-различни.
53.
Сред услугите, съставляващи „универсалната услуга“, в член 4 от Директивата е посочено „свързване във фиксирано местоположение към обществена съобщителна мрежа“ (параграф 1), като е направено уточнението, че това свързване трябва да „е в състояние да поддържа гласови и факсимилни съобщения и пренос на данни при скорост, която позволява функционален достъп до Интернет“ (параграф 2).
54.
Следователно абонаментите за интернет се обхващат от понятието „универсална услуга“, установено в Директивата, поради което по отношение на тях ще бъде приложима „социалната тарифа“ (член 9), подлежаща на компенсация съобразно предвидения в член 13 от Директивата механизъм. Това обаче ще бъде така очевидно само за абонаментите за интернет достъп във фиксирано местоположение, изключвайки абонаментите посредством мобилни телефонни услуги. Последните, какъвто е случаят и с мобилните телефонни услуги изобщо, могат да бъдат налагани от държавите членки като „допълнителни задължителни услуги“, но не и включвани в категорията „универсална услуга“. Тяхното компенсиране в крайна сметка не може да бъде уредено посредством предвидения в директивата механизъм за услугите, формиращи „универсална услуга“.
55.
Ето защо и като първо междинно заключение предлагам на първите два въпроса да се отговори в смисъл, че Директивата за универсалната услуга следва да се тълкува в смисъл, че мобилните телефонни услуги не са част от „универсалната услуга“, поради което по отношение на същите не е приложима социалната тарифа за универсална услуга, нито следователно механизмът за компенсация, предвиден в член 13, параграф 1, буква б) от посочената директива. От своя страна само абонаментите за достъп до интернет във фиксирано местоположение са част от „универсалната услуга“ по смисъла на Директивата за универсалната услуга, като от това понятие са изключени абонаментите за интернет посредством мобилни телефонни услуги. Предвид изложеното, държавите членки не могат да добавят нови услуги към набора от такива, формиращ „универсалната услуга“ по смисъла на Директивата за универсалната услуга, но могат да решат, че мобилните телефонни услуги и абонаментите за интернет посредством мобилни телефонни услуги се налагат като „допълнителни задължителни услуги“. В този случай тяхното компенсиране трябва да бъде уредено чрез механизъм, различен от предвидения в Директивата за услугите, формиращи „универсалната услуга“, и който освен това не може да бъде насочен към отделни предприятия.
В– По третия въпрос
56.
Считам, включително поради причините, изложени от Европейския парламент, Съвета и Комисията, че третият въпрос е недопустим.
57.
Запитващата юрисдикция поставя конкретно въпроса дали са „съвместими разглежданите разпоредби на Директивата за универсалната услуга с принципа на равенство, закрепен по-специално в член 20 от Хартата на основните права на Европейския съюз“.
58.
При липсата на каквито и да било съображения на запитващата юрисдикция впускането в разглеждане на въпроса от гледна точка на принципа на равенство би било много рисковано. Комисията е направила подобен опит, изхождайки от хипотезата, че жалбоподателите в главното производство считат, че са подложени на дискриминация, тъй като националното законодателство им налага задължение, противоречащо на Директивата за универсалната услуга. Ако беше така, отправянето на този въпрос би било абсурдно, както изтъква Комисията, тъй като проблемът нямаше да бъде в Директивата, а в националната норма.
59.
От друга страна, както Европейският парламент, така и Съветът отговарят на въпроса, като извършват преценка за равенство във връзка с Директивата, чрез разглеждане на съществуващите разлики между услугите, включени в понятието „универсална услуга“, от една страна, и изключените от него — от друга. Така, предвид липсата на конкретни аргументи, те се съсредоточават върху единствената възможна преценка на Директивата — преценката in abstracto.
60.
Според мен поставянето под въпрос на валидността на дадена норма от правото на Съюза — тъй като това е същността на третия въпрос, отправен от запитващата юрисдикция — не може да се допусне без минимална обосновка и затова в настоящия случай не би било обосновано да се отговоря дори единствено при условията на евентуалност. Това е така просто защото, с оглед на изложеното, моето становище по въпроса би могло да се изгради само въз основа на обикновени хипотези или да се изведе от абстрактно разглеждане, несвързано с конкретните обстоятелства на въпроса, обсъждан в главното производство.
61.
Въпреки всичко, като последно средство да бъде оправдан отговор при условията на евентуалност, въпросът би могъл да се анализира от гледна точка на установената от Съда практика по дела Комисия/Белгия (EU:C:2010:583) и Base (EU:C:2010:584), тъй като постановените и по двете дела решения са в основата на националната правна уредба, обжалвана в главното производство, и в тях се поставя именно проблем, свързан с равенството.
62.
Преценяваната в тези случаи от Съда дискриминация е свързана с предвиденото в белгийското законодателство третиране без разлика на операторите, които претендират компенсация за предоставянето на универсална услуга. Тогава Съдът постановява, че наличието на несправедливо затруднение трябва да се установява конкретно за всеки отделен случай, тъй като еднаквото третиране, без отчитане на особеностите на различните случаи, е дискриминационно. Очевидно е, че този въпрос няма нищо общо с разглеждания в настоящото производство.
63.
В заключение, отговор на третия въпрос, на каквото и да било основание, не следва да бъде предлаган на Съда.
VII – Заключение
64.
Предвид гореизложените съображения предлагам на Съда да отговори на поставения въпрос по следния начин:
„1.
Директива 2002/22/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 7 март 2002 година относно универсалната услуга и правата на потребителите във връзка с електронните съобщителни мрежи и услуги (Директива за универсалната услуга) следва да се тълкува в смисъл, че мобилните телефонни услуги не са част от „универсалната услуга“ по смисъла на посочената директива, поради което по отношение на същите не е приложима социалната тарифа за универсална услуга, нито следователно механизмът за компенсация, предвиден в член 13, параграф 1, буква б) от същата директива. От друга страна, само абонаментите за достъп до интернет във фиксирано местоположение са част от „универсалната услуга“ по смисъла на Директивата за универсалната услуга, като от това понятие са изключени абонаментите за интернет посредством мобилни телефонни услуги.
2.
Държавите членки не могат да добавят нови услуги към набора от такива, формиращ „универсалната услуга“ по смисъла на Директивата за универсалната услуга. Държавите членки могат да решат, че мобилните телефонни услуги и абонаментите за интернет посредством мобилни телефонни услуги се налагат като „допълнителни задължителни услуги“. В този случай тяхното компенсиране трябва да бъде уредено чрез механизъм, различен от предвидения в Директивата за услугите, формиращи „универсална услуга“, и в частност не може да бъде насочен към отделни предприятия“.
(
1
)	Език на оригиналния текст: испански.
(
2
)	C‑222/08, EU:C:2010:583.
(
3
)	C‑389/08, EU:C:2010:584.
(
4
)	Директива 2002/22/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 7 март 2002 година относно универсалната услуга и правата на потребителите във връзка с електронните съобщителни мрежи и услуги (ОВ L 108, стр. 51; Специално издание на български език, 2007 г., глава 13, том 35, стр. 213), в редакцията ѝ след измененията с Директива 2009/136/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 25 ноември 2009 г. (ОВ L 337, стр. 11 и поправка в ОВ L 241, 2013 г., стр. 9).
(
5
)	Директива 2002/21/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 7 март 2002 година относно общата регулаторна рамка за електронните съобщителни мрежи и услуги (Рамкова директива) (ОВ L 108, стр. 33; Специално издание на български език, глава 13, том 35, стр. 195), изменена с Директива 2009/140/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 25 ноември 2009 г. (OB L 337, стр. 37 и поправка в OB L 241, 2013 г., стр. 8).
(
6
)	Курсивът е мой.
(
7
)	Също толкова ясно е и съображение 8 от Директивата, според което „основно изискване на универсалната услуга е да предоставя, по молба на потребителите, връзка с обществената телефонна мрежа на определен обект и на поносима цена“.
(
8
)	Вж. по този въпрос дело Комисия/Белгия (EU:C:2010:583, т. 46).