62007CC0198
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
Г-Н Y. BOT
представено на 16 октомври 2008 година (
1
)
Дело C-198/07 P
Donal Gordon
срещу
Комисия на Европейските общности
„Обжалване — Доклад за развитие на кариерата — Жалба за отмяна — Правен интерес — Длъжностно лице, което страда от пълна и трайна инвалидност“
1.
Централният въпрос по настоящото дело е да се установи дали длъжностно лице запазва интереса си от обжалване на атестационен доклад, когато след подаването на жалбата му срещу доклада се установи, че страда от трайна пълна инвалидност.
2.
В своето Решение от 7 февруари 2007 г. по дело Gordon/Комисия (
2
) Първоинстанционният съд на Европейските общности, следвайки в това отношение доводите на Комисията на Европейските общности, е счел, че такова длъжностно лице няма вече правен интерес и жалбата му следва да бъде обявена за недопустима.
3.
Първоинстанционният съд основава позицията си на съдебната практика, според която длъжностно лице има правен интерес да обжалва атестационен доклад само ако на длъжностното лице му предстои кариера, т.е. до окончателното прекратяване на служебното правоотношение. Той посочва, че длъжностно лице, за което е установено, че страда от трайна пълна инвалидност, бива пенсионирано на основание приложимите текстове, като се счита, че длъжностното лице окончателно е прекратило служебното си правоотношение, въпреки че евентуално длъжностното лице би могло да бъде възстановено, ако здравословното му състояние позволява. Според Първоинстанционния съд тази единствена възможност не е достатъчна, за да се докаже, че при такова положение длъжностното лице има възникнал и все още съществуващ интерес от предприемане на действия срещу отнасящия се до него атестационен доклад.
4.
В обжалваното съдебно решение Първоинстанционният съд отхвърля също искането за обезщетение на жалбоподателя като недопустимо.
5.
В настоящото заключение, първо, ще изложа съображенията, поради които по мое мнение е погрешна съдебната практика, според която длъжностно лице няма вече правен интерес да обжалва атестационен доклад, щом като окончателно е прекратило служебното си правоотношение.
6.
По-нататък ще поддържам, че дори да се допусне, че тази съдебна практика е обоснована, то тя е неприложима в случая на длъжностно лице, за което е установено, че е в състояние на пълна трайна инвалидност, тъй като такова длъжностно лице може да бъде възстановено на работа. Ще предложа на Съда да приеме, че същото длъжностно лице има възникнал и все още съществуващ интерес от оспорване на отнасящия се до него атестационен доклад.
7.
Ще стигна до извод, че Първоинстанционният съд е допуснал грешка при прилагане на правото и че обжалваното съдебно решение трябва да бъде отменено в частта, в която се обявява, че основанието за постановяване на решение по същество по жалбата за отмяна е отпаднало.
8.
След това ще посоча, че обжалваното съдебно решение трябва да бъде потвърдено в частта, в която искането за обезщетение се отхвърля като недопустимо.
9.
Накрая ще предложа на Съда да постанови съдебно решение по същество по направеното от жалбоподателя искане за отмяна и ще изложа съображенията, поради които според мен искането трябва да бъде обявено за основателно.
I — Правна уредба
10.
Релевантната правна уредба включва разпоредбите относно оценяването на длъжностните лица и разпоредби, които засягат положението на длъжностните лица, признати за инвалиди.
А — Разпоредби относно оценяването на длъжностните лица
11.
Разпоредбите, които уреждат оценяването на длъжностните лица, са изложени в обжалваното съдебно решение по следния начин.
12.
По силата на член 43 от Правилника за длъжностните лица на Европейските общности в редакцията му, приложима към настоящото дело (
3
), способностите, ефикасността и поведението в службата на длъжностните лица, с изключение на тези от тях, които са със степен A 1 или A 2, подлежат на периодично атестиране, което се извършва най-малко веднъж на всеки две години, при условията, предвидени от всяка институция съгласно разпоредбите на член 110 от Правилника.
13.
На 26 април 2002 г. Комисията приема решение относно общите разпоредби за изпълнение на член 43 от Правилника (
4
). Така се въвежда нова система за атестиране.
14.
Съгласно преходната разпоредба, предвидена в член 4, параграф l от ОРИ 43, при първата процедура по атестиране, която се провежда съобразно тази нова система, докладът за развитие на кариерата, предвиден в член 6 от ОРИ 43 (
5
), обхваща периода от 1 юли 2001 г. до 31 декември 2002 г.
15.
Процедурите по оценка и повишаване са свързани, доколкото съгласно член 5, параграф 3 от общите разпоредби за изпълнение на член 45 от Правилника, приети от Комисията на 26 април 2002 г., длъжностно лице по принцип се повишава, когато сборът, от една страна, на точките за заслуги в съответствие с атестирането с ДРК, и от друга страна, на точките за предимство, дадени в рамките на процедурата по повишаване, натрупани в рамките на една или на повече процедури, надхвърли „прага за повишаване“.
16.
Във връзка с това член 6, параграф 1 от общите разпоредби за изпълнение на член 45 от Правилника гласи, че за генералните дирекции, чийто среден сбор от точките за заслуги за определена степен надвишава с повече от една точка средната стойност, определена от Комисията, сборът от точките за предимство се намалява с размера на превишаването, освен ако генералните дирекции обосноват достъчно превишаването.
17.
Съобщението на Комисията, публикувано в Informations administratives № 99-2002 от 3 декември 2002 г., озаглавено „Ръководство за процедурата по оценяване на персонала 2001—2002 г. (преходен период)“ (
6
) иска от генералните дирекции да оценяват персонала си, спазвайки определената средна стойност от 14 върху 20 и напомня, че ако някоя генерална дирекция получи средна стойност, по-голяма от 15 за определена степен, се наказва с намаляване размера на точките за предимство, освен ако генералната дирекция представи обосновка за превишаването.
Б — Разпоредби които засягат положението на длъжностните лица, признати за инвалиди
18.
Член 53 от Правилника гласи:
„Длъжностно лице, за което комисията по инвалидност установи, че намират приложение разпоредбите на член 78 [от Правилника], автоматично бива пенсионирано в последния ден на месеца, през който органът по назначаването [ (
7
)] признае трайната му неспособност да изпълнява служебните си задължения.“
19.
Член 78 от Правилника гласи:
„При условията на членове 13—16 от приложение VIII длъжностното лице има право на пенсия за инвалидност в случай на пълна трайна инвалидност, която не му позволява да изпълнява служебните задължения, присъщи на длъжност от неговата функционална група.
[…]“ [неофициален превод]
20.
Членове 13—16 от приложение VIII към Правилника са формулирани както следва:
„Член 13
При спазване на условията на член 1, параграф 1 длъжностно лице на възраст под 65 години, което в периода, през който е пенсионно осигурено, бъде признато от Комисията по инвалидност за страдащо от трайна пълна инвалидност, която възпрепятства изпълнението на служебните задължения, съответстващи на неговата длъжност, и по тази причина се налага да прекрати служебното си правоотношение с Общностите, има право, за срока на тази пълна неработоспособност, на пенсията за инвалидност, предвидена в член 78 от Правилника за персонала.
[…]
Член 14
Правото на пенсия за инвалидност възниква на първия ден от календарния месец, следващ пенсионирането на длъжностното лице по член 53 от Правилника за персонала.
Ако бивше длъжностно лице престане да отговаря на изискванията за изплащане на пенсията, то трябва да бъде възстановено на първата свободна длъжност, съответстваща на неговата категория и степен, при условие че отговаря на изискванията за заемането ѝ. В случай че длъжностното лице откаже предложената му длъжност, то запазва правото си на възстановяване при последващо освобождаване на длъжност, съответстваща на степента му, при спазване на посоченото по-горе условие; ако лицето повторно откаже, може да бъде подложено на процедура за задължителна оставка […]
Член 15
Докато бивше длъжностно лице, получаващо пенсия за инвалидност, не е навършило 60 години, институцията може периодично да прави преглед на здравословното му състояние, за да се увери, че лицето продължава да отговаря на изискванията за получаване на тази пенсия.
Член 16
Когато бивше длъжностно лице, получаващо пенсия за инвалидност, е възстановено на работа в неговата институция или в друга институция на Общностите, времето, през което е получавало пенсия за инвалидност, се включва при изчисляването на пенсията му за прослужено време, без да плаща вноски за минал период.“ [неофициален превод]
II — Фактите
21.
Релевантните факти са изложени в обжалваното съдебно решение по следния начин.
22.
Към момента на подаване на жалбата жалбоподателят е длъжностно лице със степен LA 5, назначено в генерална дирекция „Преводи“ на Комисията.
23.
На 11 март 2003 г. вечерта жалбоподателят получава своя ДРК за периода от 1 юли 2001 г. до 31 декември 2002 г. На 12 март 2003 г. сутринта той уведомява заверяващия за желанието си да се срещне с него в съответствие с член 7, параграф 5 от ОРИ 43. След това от следобеда на същия ден той ползва два дни и половина отпуск. Същия ден заверяващият потвърждава споменатия ДРК, след като отбелязва в него, че „не е [било] възможно да организира [исканата от жалбоподателя среща] предвид обстоятелството, че заинтересованото лице е [било] излязло в отпуск от следобеда на 12 [март] 2003 г.“
24.
На 25 март 2003 г. жалбоподателят се среща със заверяващия. Същия ден съвместната комисия по оценяването (
8
) е сезирана по молба на жалбоподателя. На 11 април 2003 г. СКО приема становище. В него се посочва, че „[СКО] констатира, че официалното обсъждане не се е провело [и] [п]оради това […] препоръчва на апелативния оценяващ да поиска от заверяващия да проведе споменатото официално обсъждане“. Жалбоподателят се среща отново със заверяващия на 14 април 2003 г.
25.
На 25 април 2003 г. се провежда среща между жалбоподателя и апелативния оценяващ. На 28 април 2003 г. апелативният оценяващ постановява решението си. Той потвърждава разглеждания ДРК, като посочва, от една страна, че „[било] уточнено, че [жалбоподателят] е изразил желание за официално провеждане на обсъждане на 12 март [2003 г.], но [че] обсъждането не се е състояло поради поискания от заинтересованото лице отпуск […] и предвид първоначалната крайна дата за приключване на процедурата (15 март 2003 г.)“, и от друга страна, че „[в]последствие са [били] проведени две срещи със заверяващия на 25 март 2003 г. и на 14 април 2003 г.“. С докладна записка от същата дата апелативният оценяващ уведомява за решението си председателя на СКО. В тази докладна записка той посочва причините, поради които поисканото от жалбоподателя официално обсъждане не е могло да се организира, и добавя, че „коментарите на заверяващия са [били] изготвени […], като са взети предвид тези обстоятелства и посочените от заинтересованото лице причини и след като е изслушан прекият ръководител“. Освен това той посочва, че „[д]ве официални срещи са [били] организирани със заверяващия на 25 март 2003 г. […] и на 14 април 2003 г.“
26.
На 25 юли 2003 г. жалбоподателят подава жалба на основание член 90 от Правилника срещу решението от 28 април 2003 г., потвърждаващо неговия ДРК. Тази жалба е отхвърлена от ОН с решение от 11 декември 2003 г., за което жалбоподателят е уведомен на 2 февруари 2004 г. (
9
)
27.
След заключението на комисията по инвалидност от 1 февруари 2005 г., с което се установява, че жалбоподателят „страда от трайна пълна инвалидност, която възпрепятства изпълнението на служебните задължения, съответстващи на неговата степен“, ОН приема решение от 15 февруари 2005 г., че жалбоподателят „се пенсионира и му се отпуска обезщетение за инвалидност, определено в съответствие с разпоредбите на член 78, [трета] алинея […] от [П]равилника“. Това решение влиза в сила на 28 февруари 2005 г.
III — Производството пред Първоинстанционния съд и исканията на страните
28.
С акт, депозиран в секретариата на Първоинстанционния съд на 7 май 2004 г., жалбоподателят подава жалба за отмяна на спорното решение и искане за обезщетение.
29.
На 1 март 2005 г. Комисията иска от Първоинстанционния съд да постанови решение, с което да обяви липса на основание за постановяване на съдебно решение по същество по жалбата за отмяна, на основание пенсионирането на жалбоподателя поради трайна неспособност, считана за пълна. Тя оспорва и допустимостта на искането за обезщетение. На 6 април 2005 г. жалбоподателят представя становището си по това искане.
30.
С определение от 10 юни 2005 г. Първоинстанционният съд постановява, че с решението по съществото на спора ще се произнесе и по искането за обявяване на липса на основание за постановяване на съдебно решение, както и че не се произнася по съдебните разноски.
31.
С писмено становище, депозирано в секретариата на Първоинстанционния съд на 6 октомври 2005 г., жалбоподателят иска Първоинстанционният съд да открие отново писмената фаза на производството или да приеме нови доказателства. Комисията не представя становище по това искане. Становището и доказателствата, представени от жалбоподателя в подкрепа на жалбата му, са приложени временно към преписката и решението по допустимостта е отложено.
32.
Устните състезания и отговорите на страните на поставените от Първоинстанционния съд въпроси са изслушани в съдебното заседание от 31 май 2006 г. Комисията също представя документи, които са ѝ били поискани.
33.
По този повод, преди да приключи устната фаза на производството, е решено да се позволи на жалбоподателя да представи становище относно броя на страниците, които е превел през разглеждания от спорния ДРК период. Жалбоподателят представя становището си в определения срок, а Комисията подава становището си по него на 14 юни 2006 г.
34.
С решение на председателя на трети състав на Първоинстанционния съд от 20 юни 2006 г. устната фаза на производството е приключена.
IV — Обжалваното съдебно решение
35.
Първоинстанционният съд се произнася по искането за отмяна, както и по искането за обезщетение, и накрая, по исканите от жалбоподателя процесуално-организационни действия.
А — По искането за отмяна
36.
Първоинстанционният съд приема, че основанието за постановяване на решение по същество по искането за отмяна е отпаднало поради следните мотиви:
„27
Следва да се напомни, от една страна, че макар правният интерес, от който е обусловена допустимостта на жалбата, да се преценява към момента на подаване на същата [ (
10
)], това не може да е пречка за Първоинстанционния съд да приеме, че основанието за постановяване на решение по същество по жалбата е отпаднало, когато поради събитие, настъпило след подаването на жалбата, жалбоподателят, който първоначално е имал правен интерес, загуби изцяло личния си интерес от отмяната на обжалваното решение. Всъщност за да може да продължи да поддържа жалба за отмяна на решение, жалбоподателят трябва да запази личния си интерес от отмяната на обжалваното решение[ (
11
)]. Освен това съгласно постоянната съдебна практика жалбоподателят трябва да обоснове възникнал и все още съществуващ интерес от отмяната на обжалвания акт по такъв начин, че ако интересът, на който се позовава, е свързан с бъдещо правно положение, той трябва да докаже, че накърняването на това положение е вече сигурно[ (
12
)].
28
От друга страна, по отношение на жалбите за отмяна на ДРК следва да се напомни, че ДРК е вътрешен документ, чиято първостепенна задача е да осигурява на администрацията периодична информация относно изпълнението на службата от длъжностните ѝ лица[ (
13
)] и който поради това играе важна роля за развитието на кариерата на длъжностното лице, главно във връзка с преместването и повишаването му в длъжност. Оттук следва, че по принцип ДРК засяга интересите на атестираното лице само доколкото му предстои кариера, т.е. до окончателното прекратяване на служебното правоотношение. Поради това след посоченото прекратяване длъжностното лице няма интерес да подаде или да поддържа жалба срещу своя ДРК, освен ако докаже съществуването на особено обстоятелство, обосноваващо личен и все още съществуващ интерес от извършването на отмяната[ (
14
)].
29
В настоящия случай Комисията поддържа, че след като е пенсиониран на основание член 78 от Правилника поради трайна пълна инвалидност, жалбоподателят окончателно е прекратил служебното си правоотношение и според посочената по-горе съдебна практика е загубил интерес от поддържане на жалбата си. Жалбоподателят обаче счита, че споменатата съдебна практика не е приложима към настоящия случай по две причини. Първо, в случая не ставало въпрос за окончателно прекратяване на служебното правоотношение, тъй като съгласно член 14 от приложение VIII към Правилника той можел, ако здравословното му състояние позволява, да бъде възстановен на длъжност. Второ, пенсионирането му било задължително и било осъществено след подаването на настоящата жалба. Той счита, че при тези обстоятелства правото му на съдебна защита трябвало да има превес над другите съображения и да даде възможност за постановяване на съдебно решение по законосъобразността на оспорвания ДРК. Следователно жалбоподателят смята, че има личен и все още съществуващ интерес от отмяната на ДРК.
30
На първо място, относно въпроса за окончателния характер на прекратяването на служебното правоотношение в случай на пенсиониране поради трайна пълна инвалидност следва да се отбележи, че дори член 14 от приложение VIII към Правилника да предвижда възможност за възстановяване на длъжностно лице, което получава пенсия за инвалидност, трайната пълна инвалидност е предвидена от законодателя като прекратяваща кариерата на съответното длъжностно лице. В този смисъл член 53 от Правилника предвижда, че „[д]лъжностно лице, за което комисията по инвалидност установи, че намират приложение разпоредбите на член 78, автоматично бива пенсионирано в последния ден на месеца, през който [ОН] признае трайната му неспособност да изпълнява служебните си задължения“. От своя страна член 47 от Правилника посочва сред основанията за окончателно прекратяване на служебното правоотношение всяко пенсиониране, в това число и вследствие на трайна пълна инвалидност. Така законодателят разглежда тази инвалидност — що се отнася до въпроса дали прекратяването на служебното правоотношение, което тя предполага, е окончателно или не — по същия начин както другите основания за прекратяване на служебното правоотношение, в които случаи окончателният характер е безспорен, каквито са оставката, уволнението поради професионална некомпетентност или отстраняването от служба.
31
Следователно в системата на Правилника пенсионирането поради трайна пълна инвалидност по смисъла на членове 53 и 78 по принцип се разглежда като прекратяващо кариерата на длъжностното лице. В този смисъл то се различава от отпуска по болест, предвиден в член 59 от Правилника, който не засяга продължаването на кариерата на длъжностното лице, което временно не може да изпълнява служебните си задължения.
32
Поради това Първоинстанционният съд счита, че в съответствие с посочената по-горе съдебна практика пенсионирането на жалбоподателя на основание член 78 от Правилника засяга неговия интерес от отмяната на спорния ДРК, щом като кариерата му в институцията е прекратена по принцип окончателно.
33
Този извод не може да бъде оборен с довода, който жалбоподателят извежда от евентуално възстановяване на работа на основание член 14 от приложение VIII към Правилника. Всъщност следва да се напомни, че жалбоподателят трябва да обоснове възникнал и все още съществуващ интерес от отмяната на обжалвания акт и че ако интересът, на който той се позовава, се отнася до бъдещо правно положение, той трябва да докаже, че накърняването на това положение е вече сигурно. Следва обаче да се констатира, че възстановяването на жалбоподателя на работа в Комисията е само възможност, чието осъществяване към настоящия момент остава несигурно. В този смисъл става въпрос за интерес, който е само хипотетичен и следователно не е достатъчен, за да се установи засягане на правното положение на жалбоподателя поради липса на отмяна на оспорвания ДРК[ (
15
)].
34
На второ място, по отношение на обстоятелството, че пенсионирането на жалбоподателя е било задължително и е било осъществено след подаването на настоящата жалба, следва да се отбележи, първо, че Първоинстанционният съд вече е имал случай да постанови, че длъжностно лице, което е прекратило служебното си правоотношение на основание уволнение поради професионална некомпетентност или отстраняване от служба, станало окончателно след съдебно производство, няма интерес от отмяната на своя доклад за развитие на кариерата[ (
16
)]. От съдебната практика е видно също, че въпросът дали прекратяването на служебното правоотношение има доброволен характер или не, няма отношение към преценката за съществуването на правен интерес. Второ, във връзка с момента на пенсиониране по отношение на датата на подаване на жалбата следва да се напомни, че от посочената в точка 27 по-горе съдебна практика е видно, че фактът, че правният интерес е отпаднал след подаване на жалбата, не може да е пречка за Първоинстанционния съд да приеме, че основанието за постановяване на решение по същество по жалбата е отпаднало[ (
17
)].
35
Предвид гореизложеното следва да се констатира, че исканото от жалбоподателя изменение на оспорвания ДРК по принцип не би имало каквито и да било последици за неговата кариера, която, считано от 28 февруари 2005 г., е прекратена. Поради това жалбоподателят следва да докаже съществуването на особено обстоятелство, което да обоснове запазването на личен и все още съществуващ правен интерес от отмяната (
18
).
36
Следва да се отбележи, че като оспорва окончателния характер на прекратяването на служебното правоотношение, жалбоподателят не се позовава на каквото и да било особено обстоятелство по смисъла на Определение по дело N/Комисия, посочено по-горе. Напротив, той изтъква, че интересът да иска отмяната на оспорвания ДРК трябва да бъде признат, за да се гарантира зачитането на правото му на ефективна съдебна защита.
37
В това отношение е достатъчно да се отбележи, че правото на ефективна съдебна защита предполага право да се сезира съдът със спор само относно актовете на общностните институции, които увреждат жалбоподателя, доколкото засягат интересите му[ (
19
)]. В случая обаче следва да се констатира, че поради неговото пенсиониране нито обжалваното решение, нито оспорваният ДРК увреждат жалбоподателя към настоящия момент, доколкото същият не е възстановен на работа. Следователно, като на този етап не е необходимо произнасяне по релевантността на довода на жалбоподателя, ако беше изтъкнат в подкрепа на евентуална жалба, в случай че бъде възстановен на работа, следва да се приеме, че правото на ефективна съдебна защита не му предоставя право да претендира постановяване на решение от Първоинстанционния съд по настоящото искане за отмяна.
38
От всички гореизложени съображения следва, че жалбоподателят не е представил доказателство за възникнал и все още съществуващ правен интерес. Поради това основанието за постановяване на решение по същество по исканията за отмяна на разглеждания ДРК е отпаднало.
39
По отношение на исканията Първоинстанционният съд да обяви за незаконосъобразни общите разпоредби за изпълнение и ръководството за преходния период или сега действащите разпоредби, следва да се отбележи, че както самият жалбоподател посочва, те представляват възражения за незаконосъобразност, повдигнати в рамките на искането за отмяна. Следователно не е необходимо Първоинстанционният съд да се произнася по този въпрос.“
Б — По искането за обезщетение
37.
Първоинстанционният съд отхвърля искането за обезщетение като недопустимо поради следните мотиви:
„42
Следва да се напомни, че съгласно член 21 от Статута на Съда, приложим към производството пред Първоинстанционния съд по силата на член 53, първа алинея от същия статут и член 44, параграф 1, буква в) от Процедурния правилник на Първоинстанционния съд, исковата молба или жалбата трябва да съдържа предмета на спора и кратко изложение на изложените правни основания. За да бъдат изпълнени тези изисквания, искова молба или жалба, целяща поправяне на вреди, за които се твърди, че са причинени от общностна институция, трябва да съдържа данни, които позволяват да се определят действията на институцията, на които ищецът или жалбоподателят се позовава срещу нея, причините, поради които той счита, че съществува причинна връзка между тези действия и вредата, която твърди, че е понесъл, както и характерът и размерът на вредата. За сметка на това искане, което цели да бъде получено обезщетение за неопределена вреда, не е достатъчно прецизно и следователно трябва да бъде отхвърлено като недопустимо[ (
20
)].
43
В случая жалбоподателят се ограничава до искане за обезщетение за вредите, причинени на кариерата, здравето и благосъстоянието му, без да изчисли техния размер и без да предостави достатъчно точни данни, позволяващи неговото определяне. Всъщност жалбата му не съдържа други уточнения в това отношение, освен обстоятелството, че „[я]вната грешка в преценката и злоупотребата с власт, извършени от заверяващия, [били] увредили сериозно перспективите за кариера на жалбоподателя“ и че „[т]ова положение [било] навредило на самочувствието и здравето му в допълнение на вредите, причинени на перспективите за кариерата му.“
44
Въпреки че Първоинстанционният съд вече е признал, че при особени обстоятелства не е задължително в исковата молба или жалбата да бъде посочен точният размер на вредите и да бъде изчислено исканото обезщетение[ (
21
)], следва да се отбележи, че в случая жалбоподателят нито е доказал, нито дори се е позовал на съществуването на такива обстоятелства[ (
22
)].
45
Освен това по отношение на неимуществените вреди следва да се подчертае, че освен пълната липса на оценка на тези вреди, жалбоподателят не е дал възможност на Първоинстанционния съд да прецени техния размер и характер. Независимо обаче дали обезщетението за неимуществени вреди се иска символично или с цел да се получи реално обезщетение, жалбоподателят следва да уточни характера на твърдените неимуществени вреди с оглед на поведението, в което упреква Комисията, след което да уточни поне приблизително оценката на всички вреди[ (
23
)].“
В — По искането на жалбоподателя за процесуално-организационни действия
38.
От изложените по-горе мотиви Първоинстанционният съд стига до извода, че исканията на жалбоподателя Комисията да представи документа, съдържащ отчетите от заседанията на СКО, двата най-благоприятни и двата най-неблагоприятни ДРК за длъжностни лица от неговия отдел за периода 2001—2002 г., както и документа, съдържащ официалните количествени норми на отделите за превод за споменатия период, нямат отношение към решаването на спора.
V — Обжалването
39.
С акт от 6 април 2007 г., получен в секретариата в същия ден, жалбоподателят подава жалба срещу оспорваното съдебно решение. Комисията представя писмения си отговор на 12 юни 2007 г. Жалбоподателят не е пожелал да се възползва от възможността да представи реплика и страните не са поискали да се проведе съдебно заседание.
40.
Жалбоподателят моли Съда:
„i)
да отмени [обжалваното съдебно решение] и да се произнесе по съществото на [д]елото […];
ii)
да потвърди личния интерес на жалбоподателя по отношение на отнасящия се до него доклад за развитие на кариерата, независимо от интереса на администрацията в това отношение;
iii)
да признае, че по дефиниция инвалидността е обратимо състояние, и че тя се разглежда и третира като такава от медицинската служба на Комисията […];
iv)
да предостави на жалбоподателя право на съдебна защита относно отнасящия се до него [ДРК];
v)
да приеме искането му за обезщетение и да присъди 1,5 милиона евро на жалбоподателя като компенсация;
vi)
да осъди противната страна да заплати съдебните разноски.“
41.
Комисията иска жалбата да бъде отхвърлена и жалбоподателят да бъде осъден да заплати всички съдебни разноски.
А — По правния интерес за обжалване на ДРК
42.
Жалбоподателят поддържа, че обжалваното съдебно решение е опорочено от грешка при прилагане на правото в частта, в която Първоинстанционният съд приема, първо, че ДРК представлява интерес за атестираното длъжностно лице само ако му предстои кариера, второ, че пълната трайна инвалидност е равносилна на окончателно прекратяване на служебното правоотношение, и трето, че правото на ефективна съдебна защита не предоставя право на жалба срещу спорното решение.
43.
Комисията поддържа, че твърденията за нарушения, отправени от жалбоподателя срещу спорното съдебно решение, са неоснователни. Тя изтъква, че Първоинстанционният съд правилно приема, че съдебната практика, според която длъжностно лице повече няма правен интерес да обжалва атестационен доклад, щом като е завършил кариерата си, е приложима към ДРК, че от членове 53 и 78 от Правилника следва, че трайната пълна инвалидност е основание за автоматично пенсиониране на заинтересованото лице, и накрая, че правото на ефективна съдебна защита позволява обжалването единствено на акт, засягащ интересите на служителя. По последната точка Комисията добавя, че Първоинстанционният съд не изключва жалбоподателят да може да има интерес да обжалва впоследствие спорното решение, ако бъде възстановен на работа, и че правото на ефективна съдебна защита е спазено, доколкото обжалваното съдебно решение е постановено, след като жалбоподателят е могъл да изложил гледната си точка в хода на цялостно производство.
44.
Следователно доводите на страните в рамките на обжалването повдигат два въпроса. Първият се отнася до обосноваността на съдебната практика, според която длъжностно лице повече няма правен интерес да обжалва атестационен доклад, какъвто е ДРК, когато окончателно е прекратило служебното си правоотношение с институцията, която е изготвила доклада. Вторият е да се установи дали ако се приеме, че тази съдебна практика е обоснована, то тя е приложима към длъжностно лице, което е в състояние на трайна инвалидност, считана за пълна.
45.
По първия въпрос обжалваното съдебно решение се позовава на съдебната практика на Първоинстанционния съд, според която след окончателното прекратяване на служебното правоотношение длъжностното лице повече няма интерес да обжалва атестационен доклад, освен ако докаже съществуването на особено обстоятелство, обосноваващо личен и все още съществуващ интерес от извършването на отмяната (
24
). Според тази съдебна практика единствено желанието на длъжностно лице да разполага с доклад, отговарящ на действителността в морален план, от една страна, и в случай, че то би си послужило с доклада по повод търсенето на нова работа, от друга страна, не доказва наличието на правен интерес (
25
).
46.
Не съм съгласен с посочената съдебна практика, а следователно и с обжалваното съдебно решение по този въпрос, защото това означава правата на длъжностното лице във връзка със съдържанието на неговия атестационен доклад да се определят единствено според полезността на този доклад за институцията, която го е изготвила.
47.
Безспорно е обаче, че — както посочва член 43 от Правилника — атестационен доклад, какъвто е ДРК, представлява оценяване на способностите, ефикасността и поведението на длъжностното лице. Следователно става въпрос за ценностна оценка, изготвяна през редовни интервали от време за това как атестираното длъжностно лице се справя с възложените му задачи.
48.
Несъмнено един такъв документ има за цел да позволи на ръководния орган да сравни заслугите на кандидатите при евентуално повишаване в длъжност или преместване и да вземе решения, които се отнасят до развитието на кариерата на атестираното длъжностно лице. Не вярвам обаче, че от това предназначение на атестационния доклад може да се направи изводът, че той може да засегне интересите на длъжностно лице единствено ако то все още продължава кариерата си в рамките на институцията, изготвила доклада.
49.
Всъщност, от една страна, доколкото атестационният доклад представлява ценностна оценка за това как длъжностното лице се справя с възложените му задачи, той засяга и моралното право на всяко длъжностно лице да получи правилна и справедлива оценка.
50.
Считам, че това право би трябвало да се признае, защото независимо от статута, с който се ползва като човешко същество в обществото, човек се отличава и с това, което реализира или постига. В този смисъл заеманата длъжност има определящо място в живота на всеки човек. Едно длъжностно лице има право да претендира за правилна и справедлива оценка на своята работа, защото тази оценка представлява отразяването и запаметяването на онова, което е реализирал. Според мен този анализ се налага с толкова по-голяма сила, доколкото дадената оценка за това как човек се справя с възложените му дейности не е просто описание на изпълнените през съответния период задачи, а съдържа и оценка на човешките качества, които атестираното лице е проявило при упражняване на професионалната си дейност.
51.
В това отношение един атестационен доклад не може да се възприема само от гледна точка на институцията като обикновен документ, подлежащ на архивиране, тъй като интересът от него отпада, считано от деня, в който атестираното длъжностно лице прекрати дейността си в служба на институцията. По мое мнение едно длъжностно лице наистина има морално право да се увери, че начинът, по който се е справило с възложените му задачи, е правилно отразен, защото тези задачи заемат значителна част от неговото съществуване, а атестационният доклад представлява тяхното отразяване.
52.
От друга страна, длъжностното лице може законно да иска да използва този атестационен доклад по повод търсенето на бъдеща работа. Фактът, че става въпрос за вътрешен документ, не би могъл да представлява пречка за тази употреба. Тъй като отразява изпълняваните от атестираното длъжностно лице задачи и това как то се е справило с възложените му задачи, този документ може да представлява доста важен елемент в една автобиография, показвайки придобит опит и професионални качества. Освен това известно е обстоятелството, че длъжностните лица на Общностите подлежат на периодично оценяване, така че потенциалният работодател може да поиска от длъжностното лице, търсещо нова работа, да представи отнасящите се до него доклади за развитие на кариерата.
53.
Поради тези две съображения считам за погрешна съдебната практика, според която атестационен доклад, какъвто е ДРК, по принцип засяга интересите на атестираното лице само доколкото му предстои кариера, т.е. до окончателното прекратяване на служебното правоотношение. Според мен тази грешка при прилагане на правото би трябвало да е достатъчна, за да обоснове отмяната на обжалваното съдебно решение в частта, в която приема, че повече няма основание за постановяване на съдебно решение по същество.
54.
По втория въпрос считам, че дори да се допусне, че тази съдебна практика е обоснована, то тя не е трябвало да мотивира Първоинстанционния съд да приеме, че длъжностно лице, намиращо се в състояние на пълна инвалидност, само поради това обстоятелство няма правен интерес да обжалва отнасящия се до него атестационен доклад.
55.
Всъщност, макар длъжностно лице, което се намира в такова състояние, автоматично да се пенсионира, както предвиждат членове 53 и 78 от Правилника, става въпрос за обратимо положение, което се доказва от членове 13—16 от приложение VIII към Правилника. Те изрично посочват, че дейността на длъжностното лице в служба на неговата институция само се прекъсва, като прекъсването е подчинено на продължаващото съществуване на състоянието на инвалидност, което може да бъде установявано през определени периоди от време.
56.
Следователно състоянието на длъжностно лице в положение на трайна пълна инвалидност се различава от положението на длъжностно лице, което е достигнало възрастта за пенсиониране, подало е оставка или е уволнено, тъй като длъжностното лице може един ден отново да поеме изпълнението на функциите си в рамките на институцията.
57.
Следователно прилагането спрямо това длъжностно лице на съдебната практика, свързана с липсата на правен интерес от обжалване на атестационния доклад в случай на окончателно прекратяване на служебното правоотношение с институцията, може да изглежда шокиращо, тъй като тази позиция означава да се поддържа виждането, че възможното завръщане на работа и следователно възстановяването на здравето не заслужава да се взема под внимание. С други думи, тя все едно казва на длъжностното лице, че отсега нататък то е отписано от личния състав и че администрацията изхожда от тезата, че той няма никакъв шанс да се възстанови.
58.
Във връзка с това следва да се подчертае, че в обжалваното съдебно решение се прави извод за липса на правен интерес на жалбоподателя от самата констатация за неговата трайна пълна инвалидност, без да задълбочи своя анализ и да разгледа дали с оглед на конкретното състояние на заинтересованото лице е можело да се предвиди неговото връщане към изпълнение на дейността. Обжалваното съдебно решение прави допълнителна крачка към ограничително разглеждане на понятието за правен интерес в сравнение с възприетото при сходни обстоятелства — например в Определение по дело Ross/Комисия, посочено по-горе.
59.
Така, в същото определение Първоинстанционният съд в отговор на довода на г-н Ross, който оспорва окончателния характер на прекратяването на служебното си правоотношение поради трайна пълна инвалидност, отбелязва, че г-н Ross не е представил никакъв довод, който да позволява предвиждане на възстановяване. Съдът се обосновава също с обстоятелството, че с оглед трайния характер на заболяването на заинтересованото лице комисията по инвалидност е преценила, че изобщо не е бил необходим контролен медицински преглед (
26
).
60.
Ако в настоящия случай Първоинстанционният съд бе пристъпил към разглеждане на конкретното състояние на жалбоподателя, както в Определение по дело Ross/Комисия, посочено по-горе, жалбата можеше да бъде обявена за допустима, тъй като жалбоподателят е роден на 4 февруари 1955 г. и от доказателствата по преписката следва, че комисията по инвалидност приема с решението си от 7 февруари 2005 г., че състоянието му трябва да бъде преразгледано след две години. Същата комисия през 2007 г. решава, че състоянието на инвалидност на жалбоподателя се продължава само за една година.
61.
Освен това хипотетичният характер на завръщането на работа не представлява сам по себе си непреодолима правна пречка за признаването на възникнал и все още съществуващ правен интерес.
62.
Като доказателство може да се изтъкне съдебната практика, свързана с жалбите срещу решенията, определящи бъдещите пенсионни права на длъжностните лица в институциите. Според тази съдебна практика длъжностно лице има право да обжалва такова решение, въпреки че пенсионирането му, съответно ползването на тези права, към момента на обжалването представлява несигурно и хипотетично събитие (
27
).
63.
Съдът е счел, че в такъв случай длъжностното лице има право да подаде жалба срещу решение, засягащо бъдещото му финансово състояние, тъй като има законен възникнал и все още съществуващ правен интерес, а именно да иска от Съда да определи занапред един несигурен елемент в административния му статус (
28
). Според Съда недопустимостта на такова обжалване би позволила на засегнатото длъжностно лице да установи правата си едва в момента на пенсионирането, а до този момент би го поставила в състояние на несигурност относно финансовото му положение, така че той не би могъл да вземе незабавно подходящите мерки в личен план, за да осигури бъдещето си (
29
).
64.
Тази съдебна практика може да се транспонира към настоящия случй. Може да се допусне, че длъжностно лице, намиращо се в състояние на трайна пълна инвалидност има възникнал и все още съществуващ правен интерес да иска от общностния съд да провери атестацията, която може да предопредели развоя на кариерата му, с оглед възможно преориентиране.
65.
Това транспониране ми изглежда оправдано и с оглед обстоятелството, че в противен случай длъжностно лице в състояние на трайна пълна инвалидност като жалбоподателя би се оказало възпрепятствано да обжалва отнасящия се до него атестационен доклад при задоволителни условия.
66.
Наистина, както посочва Комисията в отговор на писмения въпрос на Първоинстанционния съд, възстановяването на жалбоподателя би могло да се тълкува като „ново и съществено обстоятелство“ по смисъла на съдебната практика, според която възникването на такова обстоятелство позволява на длъжностно лице да иска от администрацията да преразгледа акт, който е станал окончателен (
30
). Ако жалбоподателят заеме отново длъжност в служба на Комисията, според тази съдебна практика той би могъл да поиска от администрацията да преразгледа спорния атестационен доклад и евентуално да обжалва пред общностния съд отхвърлянето на това искане.
67.
Контролът по съществото на атестационния доклад обаче, към който може да се пристъпи в рамките на тази закъсняла евентуално с няколко години процедура, със сигурност не би дал същите гаранции, както ако жалбоподателят бе допуснат да обжалва посочения доклад от момента на уведомяването си за него. Всъщност, ако общностният съд трябаваше да се произнесе по същество по атестационен доклад няколко години след съставянето му, съществува известен риск доказателствените елементи, които биха се оказали необходими за разрешаването на спора, вече да не са на разположение (
31
).
68.
С оглед на всички тези съображения считам, че като прави извода, че жалбоподателят няма правен интерес да обжалва спорното решение единствено поради обстоятелството, че последният е в състояние на трайна инвалидност, считана за пълна, Първоинстанционният съд също е допуснал грешка при прилагане на правото, обосноваваща отмяната на обжалваното съдебно решение.
Б — По искането за обезщетение
69.
Жалбоподателят упреква Първоинстанционния съд, че е отхвърлил искането му за обезщетение с мотива, че не са уточнени естеството и размерът на вредите, докато това искане и съществото на делото представлявали два отделни въпроса.
70.
Според жалбоподателя това разделяне се налага, защото след като подал жалба срещу ДРК през юли 2003 г., положението му постоянно се променяло. Така през юли 2003 г. комитетът по повишаване още не е бил заседавал за същата година и затова жалбоподателят не е знаел дали ще бъде повишен или не. Също така, когато подал жалбата си през юли 2004 г., той още не се е намирал в състояние на инвалидност. На последно място, към момента на съставяне на жалбата си той не е знаел дали и кога би могъл да бъде възстановен на работа на длъжността си.
71.
Според жалбоподателя от това следвало, че поради особените обстоятелства по случая Съдът не трябвало да разглежда искането за обезщетение, преди да се е произнесъл по същество, така че в очакване на такова решение обжалваното съдебно решение трябвало да бъде отменено в частта, в която искането за обезщетение се отхвърля.
72.
Жалбоподателят посочва също, че ако Съдът обяви жалбата му за допустима и ако в рамките на разглеждането на делото по същество установи, че е станал жертва на тежка несправедливост както във връзка със съдържанието на доклада за оценяването му, така и по повод протичането на процедурата, и че кариерата му е претърпяла непоправими вреди, той имал право да получи сумата от 1,5 милиона евро.
73.
Комисията поддържа, че жалбоподателят не посочва защо са погрешни мотивите, поради които Първоинстанционният съд е отхвърлил искането му като недопустимо. Оттук тя прави извода, че по този пункт жалбата е недопустима или явно неоснователна.
74.
Споделям позицията на Комисията. Направените от жалбоподателя твърдения за нарушения във връзка със спорното решение относно искането за обезщетение не могат да докажат, че Първоинстанционният съд е допуснал грешка при прилагане на правото или неправилно е изтълкуване това искане.
75.
Първоинстанционният съд уместно напомня правилото, според което искане за поправяне на вреда, вменена на общностна институция, трябва да описва обстоятелството, причинило вредата, нанесената от това обстоятелство вреда на ищеца, както и причинната връзка между това обстоятелство и твърдяната вреда. Първоинстанционният съд правилно констатира, че жалбоподателят не е спазил това изискване, тъй като се е задоволил да посочи в жалбата си, че „[я]вната грешка в преценката и злоупотребата с власт, извършени от заверяващия, [били] увредили сериозно перспективите за кариера на жалбоподателя“ и че „[т]ова положение [било] навредило на самочувствието и здравето му в допълнение на вредите, причинени на перспективите за кариерата му“.
76.
Първоинстанционният съд посочва също, че жалбоподателят не е представил никакво обяснение относно причините, поради които не е могъл да посочи точния размер на вредите и да ги оцени.
77.
Както посочва Комисията, обясненията, дадени от жалбоподателя по този пункт в рамките на настоящата жалба, представляват нови обстоятелства, които не могат да докажат, че обжалваното съдебно решение е опорочено от грешка при прилагане на правото. Следователно според мен жалбата на жалбоподателя в частта, в която се оспорва отхвърлянето на искането му за обезщетение в обжалваното съдебно решение, е явно неоснователна.
78.
Освен това искането за сума от 1,5 милиона евро като обезщетение, в случай че Съдът разгледа спора по същество, представлява ново искане по смисъла на член 113 от Процедурния правилник на Съда, което следва да бъде обявено за недопустимо.
В — По последиците от отмяната на обжалваното съдебно решение
79.
Предлагам на Съда да се произнесе по искането за отмяна на спорното решение на основание член 61 от Статута на Съда, според който ако жалбата е основателна, Съдът може сам да постанови окончателно решение по делото, когато фазата на производството позволява това.
80.
Жалбоподателят иска отмяна на спорното решение, с което се отхвърля жалбата му, подадена срещу решението от 28 април 2003 г., потвърждаващо ДРК на жалбоподателя за периода от 1 юли 2001 г. до 31 декември 2002 г.
81.
В подкрепа на жалбата жалбоподателят излага три правни основания, първото от които е изведено от съществено процедурно нарушение и от нарушение на правото на защита.
82.
В рамките на това правно основание жалбоподателят счита, че вътрешната процедура по обжалване на отнасящия се до него ДРК, предвидена от ОРИ 43, е опорочена от множество нарушения. Той поддържа по-специално, че не е спазен вторият етап на тази процедура, състоящ се в проверка на формалните условия и условията по същество на ДРК от СКО.
83.
Така жалбоподателят посочва, че извършеният от СКО преглед се е ограничил до процедурните аспекти, а не е бил по същество. Жалбоподателят посочва, че СКО е констатирала, че формалното обсъждане със заверяващия ДРК не се е състояло и съответно е препоръчала провеждането му. Жалбоподателят подчертава, че след това досието му не е било изпратено на СКО, за да може тя да се произнесе и по въпроса дали ДРК е изготвен справедливо, обективно и в съответствие с обичайния ред за оценяване.
84.
Жалбоподателят поддържа, че този пропуск представлява сериозно нарушение, което опорочава вътрешната процедура по обжалване. От една страна, поради състава си СКО била единственият апелативен орган, в рамките на който членове от персонала, упражняващи същите функции като обжалващия, биха могли да разгледат неговото атестиране. От друга страна, становището на тази комисия било от голямо значение, доколкото апелативният оценяващ, ако откаже да се съгласи с това становище, бил длъжен да мотивира решението си.
85.
Комисията поддържа, че жалбоподателят не може да изтъква като аргумент обстоятелството, че СКО се е ограничила до констатацията, че официалното обсъждане със заверяващия ДРК не е проведено, тъй като самият жалбоподател е пропуснал да уведоми СКО, че обсъждането се е състояло на 25 март 2003 г.
86.
Считам, че доводът на жалбоподателя е основателен и че спорното решение действително нарушава съществено процесуално изискване. Основавам анализа си на разпоредбите на ОРИ 43, които определят процедурата по вътрешно обжалване на ДРК.
87.
Според тези разпоредби ДРК на длъжностно лице, каквото е жалбоподателят, се изготвя от неговия началник отдел, определен за оценяващ, и от неговия директор, действащ в качеството на заверяващ. Докладът се предоставя на оценяваното длъжностно лице, което разполага с пет работни дни, за да приеме съдържанието на доклада и го подпише, или да го обжалва. Когато оценяваното длъжностно лице не е удовлетворено от своя ДРК, то информира оценяващия за това и го уведомява за желанието си да се срещне със заверяващия. Заверяващият трябва да проведе обсъждането в срок от пет работни дни.
88.
Съгласно член 7, параграф 5 от ОРИ 43 вследствие на това обсъждане заверяващият променя или потвърждава ДРК и после го изпраща на заинтересованото лице. Ако то не е съгласно с решението на заверяващия, може да поиска от него да сезира СКО.
89.
СКО е съставена от председател с ранг на директор и от четирима други членове, от които двама представители на персонала, определени от централния Комитет на персонала. Член 8, параграф 5 от ОРИ 43 определя задачите на СКО по следния начин:
„Независимо че комисията не може да замести оценяващите при преценяването на работата на заинтересованото лице, тя проверява дали докладът е изготвен справедливо, обективно и в съответствие с обичайния ред за оценяване. Тя проверява също дали са спазени процедурите (свързани с обсъждането/обсъжданията, сроковете и т.н.) […]“. [неофициален превод]
90.
Във връзка с това СКО трябва да даде становището си по посочените точки в срок от десет работни дни, считано от датата, на която ДРК ѝ е бил предаден. Последиците от становището са уточнени в член 8, параграф 7 от ОРИ 43 по следния начин:
„Становището на съвместната комисия, за което са уведомени както титулярът на длъжността, така и оценяващият и заверяващият, се изпраща на апелативния оценяващ. В срок от три работни дни […] последният или потвърждава доклада, или го променя, преди да го изпрати на заинтересованото лице. Когато апелативният оценяващ се отклони от препоръките, съдържащи се в становището на [СКО], той мотивира решението си […]“. [неофициален превод]
91.
Следователно от тези разпоредби могат да се извлекат две поуки, които са релевантни за разрешаването на настоящия спор. От една страна, становището на СКО трябва да се отнася не само до спазването на процедурните правила, но и до обективния и справедлив характер на оценяването. От друга страна, на становището е придадено сравнително голямо значение, тъй като апелативният оценяващ трябва да мотивира позицията си, когато тя е в противоречие с посоченото становище.
92.
Всъщност в настоящия случай е безспорно, че СКО не се е произнесла по съдържанието на спорния атестационен доклад. В нейното становище, предадено на апелативния оценяващ на 11 април 2003 г., тя е констатирала, че формалното обсъждане със заверяващия, предвидено в член 7 от ОРИ 43 в случай на несъгласие на оценяваното длъжностното лице със съдържанието на неговия ДРК, не се е състояло.
93.
Фактът, че след като е направила тази констатация, СКО не е разгледала съдържанието на атестационния доклад, ми изглежда логичен, доколкото, от една страна, тя е можела основателно да допусне, че обсъждането действително би се състояло и че по този начин процедурата би била урегулирана, и от друга страна, че в резултат на посоченото обсъждане заверяващият е имал възможността да измени спорния ДРК. С други думи при отсъствието на формално обсъждане със заверителя за СКО съдържанието на ДРК не е било окончателно.
94.
Ето защо според мен апелативният оценяващ не е можел да се произнесе по вътрешната жалба на жалбоподателя в решението си от 28 април 2003 г., преди самата СКО да е дала становището си по съдържанието на спорния ДРК.
95.
В това решение апелативният оценяващ е направил пропуск, посочвайки, че формалното обсъждане със заверяващия се е състояло на 25 март 2003 г., а след това на 14 април 2003 г., т.е. „преди и след заседанието на СКО от 7 април 2003 г.“. Тази констатация обаче не би трябвало да позволи на апелативния оценяващ да се произнесе. Той или е констатирал, че — противно на посоченото в становището на СКО — формалното обсъждане се е състояло на 25 март 2003 г. и е трябвало да поиска СКО да се произнесе по същество, или апелативният оценяващ е счел, че формалното обсъждане се е състояло на 14 април 2003 г. вследствие на препоръката на СКО и е трябвало също така да приеме нейното становище по съдържанието на атестационния доклад, потвърдено от заверяващия след тази среща.
96.
При произнасянето си, така както го е направил в решението си от 28 април 2003 г., апелативният оценяващ е разгледал правото на жалба на жалбоподателя пред СКО като чисто формален етап. Както обаче подчертава жалбоподателят, това право на обжалване е важно, тъй като, от една страна, СКО е единствената участваща в атестационната процедура структура, в която са включени представители на персонала, и от друга страна, становищата, които тя дава, трябва да бъдат взети предвид от апелативния оценяващ.
97.
Според мен тези елементи доказват, че това нарушение на процедурата реално е можело да засегне правата на жалбоподателя.
98.
Комисията поддържа, че жалбоподателят не може да се позовава на тази нередност, понеже сам бил причината за нея, пропускайки да уведоми СКО за провеждането на формалното обсъждане със заверяващия на 25 март 2003 г.
99.
Не считам, че този довод може да се приеме поради следните съображения. На първо място, според разпоредбите на член 7, параграф 5 от ОРИ 43 след формалното обсъждане разглежданият атестационен доклад, след като е потвърден или променен, се изпраща отново на съответното длъжностно лице. Следователно провеждането на това формално обсъждане би трябвало да се докаже чрез новото изпращане на спорния атестационен доклад. Освен това, както предвижда член 7, параграф 6 от ОРИ 43, СКО е сезирана вследствие на жалба на оценяваното длъжностно лице, изпратена на заверителя.
100.
Следователно е трудно да си представим, че преценката на СКО в настоящия случай, според която формалното обсъждане с жалбоподателя не се е състояло, е можела да се изведе единствено от неговите изявления в жалбата му пред СКО.
101.
На второ място, обстоятелството, че формално обсъждане се е провело на 14 април 2003 г., т.е. след становището на СКО, препоръчващо провеждането на това обсъждане, противоречи на защитаваната от Комисията теза.
102.
С оглед на тези съображения считам, че спорното решение е опорочено от нарушение на съществено процесуално изискване, засегнало интересите на жалбоподателя, и че решението трябва да бъде отменено.
Г — По съдебните разноски
103.
Доколкото, ако Съдът приеме моето предложение, жалбоподателят би спечелил делото в частта за допустимостта и основателността на искането за отмяна на спорното решение и доколкото тези два пункта представляват основните елементи в настоящото производство, предлагам на основание член 122 от Процедурния правилник да се постанови Комисията да заплати всички съдебни разноски.
VI — Заключение
104.
С оглед на изложените по-горе съображения предлагам на Съда да се произнесе по следния начин:
—
да отмени Решение на Първоинстанционния съд на Европейските общности от 7 февруари 2007 г. по дело Gordon/Комисия (T-175/04) в частта, в която обявява, че основанието за постановяване на решение по същество по искането за отмяна е отпаднало;
—
да отхвърли като явно неоснователна жалбата срещу това съдебно решение в частта, в която посоченото съдебно решение отхвърля иска за обезщетение като недопустим;
—
да отмени решението на Комисията от 11 декември 2003 г., с което се отхвърля жалбата, подадена срещу решението от 28 април 2003 г. за потвърждаване на доклада за развитие на кариерата на жалбоподателя за периода от 1 юли 2001 г. до 31 декември 2002 г., и
—
да осъди Комисията на Европейските общности да заплати всички съдебни разноски.
(
1
)	Език на оригиналния текст: френски.
(
2
)	T-175/04, все още непубликувано в Сборника, наричано по-нататък „обжалваното съдебно решение“.
(
3
)	Наричан по-нататък „Правилникът“.
(
4
)	Наричани по-нататък „ОРИ 43“.
(
5
)	Наричан по-нататък „ДРК“.
(
6
)	Наричано по-нататък „ръководството за преходния период“.
(
7
)	Наричан по-нататък „ОН“.
(
8
)	Наричана по-нататък „СКО“.
(
9
)	Наричано по-нататък „спорното решение“.
(
10
)	Решение на Съда от 16 декември 1963 г. по дело Forges de Clabecq/Върховен орган (14/63, Recueil, стр. 719, 748), както и Определение на Първоинстанционния съд от 30 ноември 1998 г. по дело N/Комисия, (T-97/94, Recueil FP, стр. I-A-621 и II-1879, точка 23).
(
11
)	Решение на Първоинстанционния съд от 24 април 2001 г. по дело Torre и др./Комисия, (T-159/98, Recueil FP, стр. I-A-83 и II-395, точка 30), Решение от 31 май 2005 г. по дело Dionyssopoulou/Съвет (T-105/03, Recueil FP, стр. I-A-137 и II-621, точка 18), както и Решение от 8 декември 2005 г. по дело Rounis/Комисия (T-274/04, Recueil FP, стр. I-A-407 и II-1849, точки 21 и 22).
(
12
)	Решение на Първоинстанционния съд от 17 септември 1992 г. по дело NBV и NVB/Комисия (T-138/89, Recueil, стр. II-2181, точка 33), Решение от 14 април 2005 г. по дело Sniace/Комисия (T-141/03, Recueil, стр. II-1197, точка 26), както и Определение на Първоинстанционния съд от 17 октомври 2005 г. по дело First Data и др./Комисия (T-28/02, Recueil, стр. II-4119, точки 42 и 43).
(
13
)	Вж. в този смисъл Решение на Съда от 3 юли 1980 г. по дело Grassi/Съвет (6/79 и 97/79, Recueil, стр. 2141, точка 20), както и Решение на Първоинстанционния съд от 28 май 1997 г. по дело Burban/Парламент (T-59/96, Recueil FP, стр. I-A-109 и II-331, точка 73).
(
14
)	Вж. в този смисъл Определение по дело N/Комисия, посочено по-горе (точка 26) и Решение по дело Dionyssopoulou/Съвет, посочено по-горе (точка 20).
(
15
)	Вж. в този смисъл Решение на Съда от 21 януари 1987 г. по дело Stroghili/Сметна палата (204/85, Recueil, стр. 389, точка 11).
(
16
)	Определение по дело N/Комисия, посочено по-горе (точка 27), както и Решение на Първоинстанционния съд от 21 февруари 2006 г. по дело V/Комисия (T-200/03 и T-313/03, Recueil FP, стр. II-A-2-57, точка 184).
(
17
)	Решение на Първоинстанционния съд от 13 декември 1990 г. по дело Moritz/Комисия, (T-20/89, Recueil, стр. II-769, точка 16), както и Решение на Първоинстанционния съд по дело Dionyssopoulou/Съвет, посочено по-горе (точка 18), и Решение на Първоинстанционния съд по дело Rounis/Комисия, посочено по-горе (точка 21).
(
18
)	Определение по дело N/Комисия, посочено по-горе (точки 26 и 27).
(
19
)	Вж. в този смисъл Определение на Съда от 1 октомври 2004 г. по дело Pérez Escolar/Комисия (C-379/03, точки 41 и 42), както и Решение на Първоинстанционния съд от 2 юни 2003 г. по дело Forum 187/Комисия (T-276/02, Recueil, стр. II-2075, точка 50).
(
20
)	Решение на Съда от 2 декември 1971 г. по дело Zuckerfabrik Schöppenstedt/Съвет (5/71, Recueil, стр. 975, точка 9), както и Определение на Първоинстанционния съд от 1 юли 1994 г. по дело Osório/Комисия (T-505/93, Recueil FP, стр. I-A-179 и II-581, точка 33) и Определение на Първоинстанционния съд от 15 февруари 1995 г. по дело Moat/Комисия (T-112/94, Recueil FP, стр. I-A-37 и II-135, точка 32).
(
21
)	Решение на Първоинстанционния съд от 10 юли 1990 г. по дело Automec/Комисия (T-64/89, Recueil, стр. II-367, точки 75—77) и Решение на Първоинстанционния съд от 20 септември 1990 г. по дело Hanning/Парламент (T-37/89, Recueil, стр. II-463, точка 82).
(
22
)	Вж. в този смисъл Определение по дело Osório/Комисия, посочено по-горе (точка 35) и Определение по дело Moat/Комисия, посочено по-горе (точка 37).
(
23
)	Определение по дело Moat/Комисия, посочено по-горе (точка 38) и Решение на Първоинстанционния съд от 29 януари 1998 г. по дело Affatato/Комисия (T-157/96, Recueil FP, стр. I-A-41 и II-97, точка 38).
(
24
)	Определение на Първоинстанционния съд по дело N/Комисия, посочено по-горе (точка 26) и Определение на Първоинстанционния съд от 28 юни 2005 г. по дело Ross/Комисия (T-147/04, Recueil FP, стр. I-A-171 и II-771, точка 27).
(
25
)	Определение по дело N/Комисия, посочено по-горе, (точка 30), както и Определение по дело Ross/Комисия, посочено по-горе (точки 29 и 30).
(
26
)	Определение по дело Ross/Комисия, посочено по-горе (точки 31 и 32).
(
27
)	Решение от 1 февруари 1979 г. по дело Deshormes/Комисия (17/78, Receuil, стр. 189, точки 10—12) и Решение от 31 май 1988 г. по дело Rousseau/Сметна палата (167/86, Receuil, стр. 2705, точка 7).
(
28
)	Вж. бележка под линия 27.
(
29
)	Решение по дело Deshormes/Комисия, посочено по-горе (точка 11).
(
30
)	Решение от 15 май 1985 г. по дело Esly/Комисия (127/84, Receuil, стр. 1437, точки 10 и 12), както и Определение на Първоинстанционния съд от 25 март 1998 г. по дело Koopman/Комисия (T-202/97, Receuil FP, стр. I-A-163 и II-511, точка 23).
(
31
)	Така в настоящия случай Първоинстанционният съд е поискал от Комисията да представи официални документи, посочващи броя длъжностни лица със степен LA 5 в отдел EN.3 в периода на оценяването, както и резултатите от оценяването на длъжностните лица от отдела на жалбоподателя, разпределени по рубрики.