62006CC0250
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
Г-Н M. POIARES MADURO
представено на 25 октомври 2007 година (
1
)
Дело C-250/06
United Pan-Europe Communications Belgium SA и др.
срещу
État belge
„Член 49 ЕО — Свободно предоставяне на услуги — Национално законодателство, което предвижда задължение за кабелните оператори да излъчват програмите, предавани от някои частни радио- и телевизионни оператори („задължителен пренос“) — Ограничаване — Императивно съображение от обществен интерес — Запазване на плурализма в двуезичен регион“
1.
От Съда се иска да постанови решение, което да позволи на Conseil d’État (Белгия) да прецени съответствието с общностното право на национални мерки, налагащи задължения за „задължителен пренос“ на оператори на кабелни мрежи в региона Брюксел-столица. По съображения, които ще изложа по-нататък, ще разгледам отправените от препращащата юрисдикция въпроси главно в светлината на член 49 ЕО, въпреки че преюдициалното запитване се отнася до конкурентното право и до свободното предоставяне на услуги.
I — Обстоятелства, национална правна уредба и преюдициално запитване
2.
Жалбоподатели в главното производство са кабелни оператори. Посредством кабелните си мрежи те осигуряват разпространение на телевизионни програми в двуезичния регион Брюксел-столица. Същите подават пред препращащата юрисдикция жалби за отмяна на две постановления на министъра на икономиката и науката, съответно от 17 януари 2001 г. и от 24 януари 2002 г. И двете постановления са приети на основание Закона от 30 март 1995 г. за мрежите за разпространение на радио- и телевизионни програми и извършване на радио- и телевизионна дейност в двуезичния регион Брюксел-столица (наричан по-нататък „Закона за радиото и телевизията“).
3.
Член 13 от Закона за радиото и телевизията очертава задължението за „задължителен пренос“ на кабелните оператори в региона Брюксел-столица. Той гласи:
„Оператор, който има право да използва мрежа за разпространение на телевизионен сигнал в двуезичния регион Брюксел-столица, е длъжен да предава в момента на излъчването им и в тяхната цялост следните програми:
—
телевизионните програми, излъчвани от обществените радио- и телевизионни оператори от ресора на Френската общност и от ресора на Фламандската общност,
—
телевизионните програми, излъчвани от други определени от компетентния министър радио- и телевизионни оператори от ресора на Френската общност и от ресора на Фламандската общност.“
4.
Министерското постановление от 17 януари 2001 г. излага причините за въвеждане на правилата за „задължителен пренос“ и предоставя статут „задължителен пренос“ на осем радио- и телевизионни оператори. То гласи следното:
„Като има предвид, че режимът „задължителен пренос“ е елемент от аудиовизуалната политика, насочена към осигуряване на достъп на телевизионните зрители както до обществените радио-телевизионни оператори, така и до частните радио-телевизионни оператори, които са поели задължение за предоставяне на обществена услуга;
Като има предвид, че режимът „задължителен пренос“ има за цел да запази плуралистичния и културен характер на предлагането на програми по мрежите, използвани за разпространение на телевизионен сигнал, и да осигури достъп на всички телевизионни зрители до този плурализъм;
Като има предвид, че този режим е несъмнено оправдан от съображения от обществен интерес;
Като има предвид, че изборът на частни канали, които са със статут „задължителен пренос“, е извършен с цел хармонизиране на медийното пространство на Белгия;
Като има предвид консултирането, проведено с Френската общност и с Фламандската общност;
Като има предвид, че статутът „задължителен пренос“ трябва да бъде предоставен на определени радио- и телевизионни оператори, които в замяна на това са изразили съгласие да поемат важни задължения;
Като има предвид, че на някои от определените радио- и телевизионни оператори е поверено предоставянето на обществена услуга;
Като има предвид, че на asbl Télé Bruxelles и на vzw TV Brussel трябва да се предостави статут „задължителен пренос“ с цел да се подпомогне създаването на местна телевизия, която излъчва местна информация, предназначена за местната общественост;
Като има предвид, че премахването на статута „задължителен пренос“ би довело до заплаха за самото съществуване на тези радио- и телевизионни оператори, за които високите разходи за разпространяване биха били непоносими,
Реши:
Член 1
Оператор, който има право да използва мрежа за разпространение на телевизионен сигнал в двуезичния регион Брюксел-столица, е длъжен да предава в момента на излъчването им и в тяхната цялост телевизионните програми на следните радио- и телевизионни оператори:
1.
Vlaamse Media Maatschappij n.v.
2.
TV Brussel v.z.w.
3.
Belgian business television n.v.
4.
Media ad infinitum n.v.
5.
TVi s.a.
6.
A.s.b.l. Télé Bruxelles
7.
Canal+ Belgique s.a.
8.
Satellimages s.a.
[…]“.
5.
Постановлението от 24 януари 2002 г. изменя Постановлението от 17 януари 2001 г. и предоставя статут „задължителен пренос“ на още два радио- и телевизионни оператора: Event TV Vlaanderen n.v. и YTV s.a. Постановленията от 17 януари 2001 г. и от 24 януари 2002 г. са наричани по-нататък общо „обжалваните мерки“.
6.
Жалбоподателите изтъкват пред Conseil d’État, че даването на статут „задължителен пренос“ на определени телевизионни оператори представлява предоставяне на специално право по смисъла на член 86 ЕО, което може да наруши конкуренцията в противоречие с член 3, параграф 1, буква ж) ЕО, член 10 ЕО, член 82 ЕО и член 86 ЕО. Освен това жалбоподателите твърдят, че обжалваните мерки ограничават свободното предоставяне на услуги, като намаляват броя на наличните канали и като освобождават радио- и телевизионните оператори със статут „задължителен пренос“ от договаряне с кабелните оператори. Според жалбоподателите това представлява нарушение на член 49 ЕО.
7.
С акт от 17 май 2006 г. Conseil d’État отправя до Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
Наложеното на кабелен оператор за разпространение на телевизионни програми задължение за излъчване на някои определени програми следва ли да бъде тълкувано като предоставящо на авторите на тези програми „специално право“ по смисъла на член 86 ЕО?
2)
При утвърдителен отговор на първия въпрос, разпоредбите, за които се отнася член 86, параграф 1 ЕО in fine (а именно „разпоредбите, съдържащи се в настоящия договор, и в частност […] разпоредбите, предвидени в член 12 и членове 81—89 ЕО“), трябва ли да се тълкуват в смисъл, че държавите-членки не могат да налагат на кабелни оператори за разпространение на телевизионни програми задължение за излъчване на някои телевизионни програми, предавани от частни радио- и телевизионни оператори, които обаче са „от ресора“ (по смисъла на Закона от 30 март 1995 г. за мрежите за разпространение на радио- и телевизионни програми и извършване на радио- и телевизионна дейност в двуезичния регион Брюксел-столица) на органи, определени от тази държава, когато в резултат на това броят на програмите от други държави, членки или не на Европейския съюз, и от организации извън ресора на тези държавни органи намалява до броя на налаганите програми?
3)
Член 49 ЕО трябва ли да се тълкува в смисъл, че е налице забранена пречка за свободното предоставяне на услуги, когато с приета от държава-членка мярка — в конкретния случай задължение за ретранслиране на телевизионни програми по кабелната мрежа — може да се попречи пряко или косвено, действително или потенциално на предоставянето на услуги от друга държава-членка, когато тези услуги са предназначени за лица, намиращи се в първата държава-членка, какъвто би бил случаят, ако поради посочената мярка доставчикът на услуги е в неизгодно положение при договарянето на достъпа до същите тези мрежи?
4)
Член 49 ЕО трябва ли да се тълкува в смисъл, че е налице забранена пречка, тъй като приета от държавата-членка мярка — в конкретния случай задължение за ретранслиране на телевизионни програми по кабелната мрежа — в по-голямата част от случаите, поради мястото на установяване или други връзки на ползващите се от мярката с тази държава-членка, се прилага само за предприятия, установени в същата държава-членка, и когато подобна пречка не може да бъде оправдана поради императивни съображения от обществен интерес в съответствие с принципа на пропорционалност?“
II — Съображения
А — По третия и четвъртия въпрос
8.
Първо ще разгледам третия и четвъртия от отправените от препращащата юрисдикция въпроси. С тях основно се иска да се установи дали национални мерки като разглежданите по главното производство, с които на кабелни оператори се налагат задължения за „задължителен пренос“ по отношение на определени радио- и телевизионни оператори, ограничават свободното предоставяне на услуги и ако това е така, дали такива мерки все пак са съвместими с общностното право.
9.
Разглежданите услуги — кабелно разпространение на телевизионен сигнал — несъмнено попадат в обхвата на понятието „услуги“ по смисъла на член 49 ЕО (
2
). За предоставянето на тези услуги радио- и телевизионните и кабелните оператори трябва да работят заедно. В този контекст те могат да се позоват на член 49 ЕО, за да оспорят национални мерки, които третират предоставянето на услуги на чисто вътрешно ниво по-благоприятно, отколкото предоставянето на услуги на вътреобщностно ниво (
3
). Такива мерки могат да бъдат приемливи само ако са подходящи и необходими с оглед преследване на легитимен обществен интерес, както и ако различното им отражение върху вътрешното и върху вътреобщностното предоставяне на услуги е съразмерно с обективните разлики, съществуващи между тези услуги (
4
).
По въпроса дали съществува ограничаване
10.
Политика за „задължителен пренос“ като разглежданата по настоящото дело улеснява разпространението на канали на радио- и телевизионните оператори със статут „задължителен пренос“, но същевременно е в ущърб на радио- и телевизионните оператори без такъв статут. Безспорно разглежданите кабелни телевизионни мрежи имат ограничени радиочестотни ленти. Поради това, когато на определен брой канали на радио- и телевизионни оператори се предостави статут „задължителен пренос“, общият брой налични канали в мрежите съответно намалява. От представените на Съда становища е видно, че разглежданите в настоящото дело аналогови мрежи за разпространение имат капацитет от приблизително 40 канала, от които около 20 трябва да бъдат запазени за канали на радио- и телевизионни оператори със статут „задължителен пренос“. В резултат на това е възможно някои кабелни оператори да не могат да разпространяват определени канали, които биха разпространявали, ако не съществуваха правилата за „задължителен пренос“. Например жалбоподателите по главното производство твърдят, че правилата за „задължителен пренос“ са накарали Coditel да изключи от аналоговата си мрежа телевизионните канали Arte, RAI Uno и La Cinquième. По същество ползващите се със статут „задължителен пренос“ имат конкурентно предимство, тъй като не трябва да се договарят с кабелните оператори и да се конкурират с другите радио- и телевизионни оператори, за да осигурят разпространение на своите канали посредством кабелните телевизионни мрежи.
11.
От акта за препращане не става напълно ясно дали член 13 от Закона за радиото и телевизията изисква радио- и телевизионните оператори да са установени в Белгия, за да отговарят на условията за предоставяне на статут „задължителен пренос“. Въпреки твърдението на белгийското правителство, че предоставянето на статута „задължителен пренос“ не е непременно ограничено до установените в Белгия радио- и телевизионни оператори, всички, които се ползват от този статут и са посочени в обжалваните мерки, са местни радио- и телевизионни оператори. Освен това по време на съдебното заседание белгийското правителство отбелязва, че скорошното преместване на седалището на един от радио- и телевизионните оператори в Люксембург е обстоятелство, което следва да се вземе предвид при предстоящата преценка на статута „задължителен пренос“, независимо че съдържанието на програмите му не се е променило. Във всеки случай, след като според белгийското правителство политиката на „задължителен пренос“ има за цел „да гарантира на белгийските граждани достъп до информация от местен и национален характер, както и до собствената им култура“, по-малко вероятно е статутът „задължителен пренос“ да бъде предоставян на чуждестранни радио- и телевизионни оператори, отколкото на местни радио- и телевизионни оператори. Поради това правила за „задължителен пренос“ като разглежданите по настоящото дело на практика правят достъпа до телевизионните мрежи по-труден за установените в други държави-членки радио- и телевизионни оператори, отколкото за местните радио- и телевизионни оператори. Дори да не изискват изрично установяване в държавата-членка, такива правила реално третират предоставянето на изцяло местни радио- и телевизионни услуги по-благоприятно, отколкото предоставянето на трансгранични радио- и телевизионни услуги. Поради тази причина те представляват ограничение на свободното предоставяне на услуги.
По въпроса дали ограничаването е оправдано
12.
Белгийското правителство подчертава, че целта на политиката на „задължителен пренос“ е да запази плуралистичния и културен характер на програмите по мрежите, използвани за разпространение на телевизионен сигнал в региона Брюксел-столица, и да осигури възможност за всички телевизионни зрители да се ползват от плурализма и разнообразието на телевизионните програми. Съдът вече е приел, че аудиовизуална политика, която е насочена към установяване на плуралистична система за радио- и телевизионно разпространение с цел да запази свободата на словото и различните социални, културни, религиозни, философски или езикови съставни части на обществото, действително може да оправдае ограничение на свободното предоставяне на услуги (
5
). Все пак, за да бъдат допустими съгласно член 49 ЕО, разглежданите национални мерки трябва преди всичко да представляват подходящо средство да се гарантира плурализмът, който те имат за цел да опазват (
6
).
13.
Струва ми се, че разглежданата тук политика на „задължителен пренос“ следва в широк смисъл да се разглежда на фона на обстоятелството, че Брюксел-столица е двуезичен регион. В този регион всеки кабелен оператор покрива област, състояща се от няколко общини, където единствено той разпространява аналогова кабелна телевизия. Правилата за „задължителен пренос“ могат да се прилагат, за да се осигури на зрителите във всяка община достъп до канали, които са езиково и културно свързани с Френската общност, както и до канали, които са езиково и културно свързани с Фламандската общност. При тези обстоятелства правилата за „задължителен пренос“ представляват подходящо средство за осигуряване на телевизионните зрители в определен регион на достъп на собствения им език до информация с местен и национален характер, както и до програми, подпомагащи културното им наследство.
14.
Приетата за тази цел политика на „задължителен пренос“ неизбежно благоприятства радио- и телевизионните оператори, чиито програми са в особена степен културно близки до зрителите в съответния регион. Въпреки че Договорът не забранява приемането на мерки за защита и подкрепа на националното културно и езиково наследство на държавите-членки, подобни мерки в никакъв случай не трябва да бъдат несъразмерни спрямо преследваната цел, а начинът на прилагането им не трябва да води до произволна дискриминация на доставчиците на услуги, установени в други държави-членки. С други думи, политиката на подкрепа на националното културно и езиково наследство не дава право на държавата-членка да приема мерки, предоставящи конкурентно предимство на националните икономически оператори (
7
).
15.
Често в рамките на производство по постановяване на преюдициално заключение окончателната преценка на съразмерността се предоставя на препращащата юрисдикция (
8
). Въпреки това е важно Съдът да обърне внимание върху конкретните критерии, които препращащата юрисдикция следва да използва при проверката на съразмерността. По мое мнение в настоящото дело има три аспекта, които препращащата юрисдикция трябва в частност да провери.
16.
На първо място, препращащата юрисдикция следва да се убеди — доколкото предоставянето на статут „задължителен пренос“ е обусловено от изисквания, които установените в други държави-членки радио- и телевизионни оператори е по-малко вероятно да изпълнят, отколкото местните радио- и телевизионни оператори — че тези изисквания действително са необходими с цел опазване на плурализма и достъпа до информация от местен и национален характер (
9
). Преди всичко, както показва решението по дело VT4, напълно възможно е радио- и телевизионен оператор да предава телевизионни програми, в това число и новинарски програми, чието съдържание е съобразено с публиката в дадена държава-членка, докато същевременно е установен в друга държава-членка (
10
). Следователно препращащата юрисдикция трябва да се увери, че на практика обстоятелството, че даден радио- и телевизионен оператор е установен в Белгия, само по себе си не е релевантен фактор за предоставянето на статута „задължителен пренос“.
17.
На второ място, препращащият съд следва да провери дали с оглед на общия брой налични канали броят на каналите, който трябва да бъде запазен за радио- и телевизионни оператори със статут „задължителен пренос“, не надхвърля явно броя канали, необходим за постигането на целта за опазване на плурализма и достъпа до информация от местен и национален характер. В този контекст препращащата юрисдикция трябва да се убеди, че статутът „задължителен пренос“ не се предоставя безусловно за всички канали на определен радио- и телевизионен оператор, а че е ограничен за каналите, които наистина допринасят за постигането на тази цел.
18.
На трето място, препращащата юрисдикция следва да провери дали са установени основни процедурни гаранции, за да не се допусне произволна дискриминация при предоставянето на статут „задължителен пренос“. Когато държава-членка предоставя статут „задължителен пренос“ на определен брой радио- и телевизионни оператори, тя трябва да следва прозрачни и недискриминационни процедури, основани на ясно определени критерии, които предварително могат да бъдат узнати.
19.
Тези три аспекта са отразени в Директива 2002/22/ЕО (
11
), която държавите-членки са били задължени да транспонират преди 25 юли 2003 г. Член 31, параграф 1 от тази директива, който по същество отразява произтичащи от Договора принципи, гласи: „Държавите-членки могат да налагат разумни задължения за „задължителен пренос“. По-нататък в него се посочва, че такива задължения „се налагат само когато са необходими за постигането на ясно определени цели от общ интерес и са пропорционални и прозрачни“, както и че „подлежат на периодично преразглеждане“.“
20.
Следователно член 49 ЕО допуска национални мерки, които налагат задължения за „задължителен пренос“ на кабелните оператори в определен регион с цел на зрителите в този регион да се осигури достъп до информация от местен и национален характер, както и до програми, подпомагащи културното им наследство, при условие че тези мерки са съразмерни спрямо преследваната цел и начинът на прилагането им не води до произволна дискриминация на доставчиците на услуги, установени в други държави-членки.
Б — По първия и втория въпрос
21.
Не предлагам отговор на първия и на втория въпрос. С тези въпроси препращащата юрисдикция иска да се установи дали статутът „задължителен пренос“ трябва да се разглежда като „специално право“ по смисъла на член 86 ЕО и ако това е така, дали тази разпоредба, четена във връзка с други разпоредби от Договора, изключва предоставянето на статут „задължителен пренос“. Жалбоподателите в главното производство твърдят, че правилата за „задължителен пренос“ нарушават конкуренцията между операторите на кабелни мрежи и операторите на други видове мрежи за разпространение. Те твърдят също, че като предоставя статут „задължителен пренос“ на определени предприятия, белгийската държава реално ги поставя в господстващо положение, с което те могат да злоупотребят.
22.
Актът за препращане обаче не съдържа никакви данни, по-специално относно определянето на съответния пазар, изчисляването на пазарните дялове на различните предприятия, извършващи дейност на този пазар, както и предполаганата злоупотреба с господстващо положение. При тези обстоятелства въпросите на препращащата юрисдикция относно свързаните с конкуренцията норми от Договора трябва да бъдат обявени за недопустими (
12
).
III — Заключение
23.
В светлината на изложените по-горе съображения предлагам Съдът да даде следния отговор на отправените от Conseil d’État въпроси:
„Член 49 ЕО допуска национални мерки, които налагат задължение за „задължителен пренос“ на кабелните оператори в определен регион с цел на зрителите в този регион да се осигури достъп до информация от местен и национален характер, както и до програми, подпомагащи културното им наследство, при условие че тези мерки са съразмерни спрямо преследваната цел и начинът на прилагането им не води до произволна дискриминация на доставчиците на услуги, установени в други държави-членки.
Препращащата юрисдикция следва да установи дали въпросните мерки съответстват на принципа на пропорционалност. В частност препращащата юрисдикция следва да провери:
—
доколкото предоставянето на статут „задължителен пренос“ е обусловено от изисквания, които установените в други държави-членки радио- и телевизионни оператори е по-малко вероятно да изпълнят, отколкото местните радио- и телевизионни оператори, дали тези изисквания са необходими, за да се постигне посочената по-горе цел,
—
дали броят на каналите, който трябва да бъде запазен за радио- и телевизионните оператори със статут „задължителен пренос“, не надхвърля явно броя канали, необходим за постигането на тази цел,
—
дали предоставянето на статут „задължителен пренос“ се извършва, като се следват прозрачни и недискриминационни процедури, основани на ясно определени критерии, които предварително могат да бъдат узнати.“
(
1
)	Език на оригиналния текст: английски.
(
2
)	Вж. по-специално Решение от 30 април 1974 г. по дело Sacchi (155/73, Recueil, стр. 409, точка 6), Решение от 18 март 1980 г. по дело Debauve и др. (52/79, Recueil, стр. 833, точка 8), Решение от 16 декември 1992 г. по дело Комисия/Белгия (C-211/91, Recueil, стр. I-6757, точка 5) и Решение от 5 октомври 1994 г. по дело TV10 (C-23/93, Recueil, стр. I-4795, точки 13 и 16).
(
3
)	Вж. в този смисъл Решение от 20 февруари 2001 г. по дело Analir и др. (C-205/99, Recueil, стр. I-1271, точка 21), Решение от по дело Mobistar и Belgacom Mobile (C-544/03 и C-545/03, Recueil, стр. I-7723, точки 31—33) и Решение от 15 юни 2006 г. по дело Комисия/Франция (C-255/04, Recueil, стр. I-5251, точка 37).
(
4
)	Вж. в този смисъл Решение от 11 декември 2003 г. по дело Deutscher Apothekerverband (C-322/01, Recueil, стр. I-14887), както и представеното от мен заключение по случая, по който е постановено Решение от 28 септември 2006 г. по дело Ahokainen и Leppik (C-434/04, Recueil, стр. I-9171).
(
5
)	Решение от 25 юли 1991 г. по дело Collectieve Antennevoorziening Gouda (C-288/89, Recueil, стр. I-4007, точки 22 и 23), Решение от 25 юли 1991 г. по дело Комисия/Нидерландия (C-353/89, Recueil, стр. I-4069, точки 3, 29 и 30) и Решение от 3 февруари 1993 г. по дело Veronica Omroep Organisatie (C-148/91, Recueil, стр. I-487, точка 9).
(
6
)	Решение по дело Collectieve Antennevoorziening Gouda, посочено по-горе (точка 24).
(
7
)	Решение от 28 ноември 1989 г. по дело Groener (C-379/87, Recueil, стр. 3967, точка 19) и Решение от 26 февруари 1991 г. по дело Комисия/Италия (C-180/89, Recueil, стр. I-709, точка 20).
(
8
)	Вж. по-специално Решение от 26 май 2005 г. по дело Burmanjer и др. (C-20/03, Recueil, стр. I-4133), както и Решение от 23 февруари 2006 г. по дело A-Punkt Schmuckhandel (C-441/04, Recueil, стр. I-2093).
(
9
)	Вж. по-специално Решение по дело Collectieve Antennevoorziening Gouda, посочено по-горе (точка 24).
(
10
)	C-56/96, Recueil, стр. I-3143 (точки 8 и 22).
(
11
)	Директива 2002/22/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 7 март 2002 година относно универсалната услуга и правата на потребителите във връзка с електронните съобщителни мрежи и услуги (Директива за универсалната услуга) (ОВ L 108, стр. 51; Специално издание на български език, 2007 г., глава 13, том 35, стр. 213).
(
12
)	Вж. по-специално Решение от 17 февруари 2005 г. по дело Viacom Outdoor (C-134/03, Recueil, стр. I-1167, точки 25—29).