ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
J. KOKOTT
представено на 26 април 2018 година(1)
Дело C‑17/17
Grenville Hampshire
срещу
The Board of the Pension Protection Fund,
при участието на:
Secretary of State for Work and Pensions
(Преюдициално запитване, отправено от Court of Appeal (Апелативен съд, Обединеното кралство)
„Производство за постановяване на преюдициално заключение — Закрила на работници и служители при неплатежоспособност на работодателя — Член 8 от Директива 2008/94/ЕО — Защита на придобити права и правни очаквания на работници и служители във връзка с обезщетения при старост — Допълнителна професионална пенсионна схема — Минимална гаранция — Пряка приложимост“
I.      Въведение
1.        Настоящото преюдициално запитване е в областта на социалната политика и засяга закрилата на работниците и служителите при неплатежоспособност на работодателя. По-конкретно то се отнася до въпроса за съдбата на правата по професионална пенсионна схема в предприятието при несъстоятелност на работодателя. Тези права са включени в член 8 от Директива 2008/94/ЕО(2), който задължава държавите членки в случай на неплатежоспособност на работодателя да предприемат мерки за защита на интересите на работниците и служителите по отношение на техните права на пенсионни обезщетения. Във връзка с това в решения Robins и Hogan Съдът вече е пояснил, че в случай на несъстоятелност на работодателя работниците и служителите имат право на поне половината от пенсионните обезщетения(3).
2.        Настоящото производство отново се фокусира върху транспонирането в Обединеното кралство на Директивата, предвиждаща абсолютен таван на правото на компенсация, която работниците и служителите могат да претендират в случай на несъстоятелност на техния работодател. Националното законодателство, което е предмет на настоящия спор, засяга най-вече тези работници и служители, чиито права по професионалната пенсионна схема в предприятието са относително високи по размер. В случая на ищеца по главното производство вследствие на тази уредба г‑н Hampshire губи на над 67 % от правото си на пенсия при старост.
3.        От тази гледна точка се поставя въпросът за обхвата и практическото прилагане на минималната гаранция за придобитите пенсионни права, развита в практиката на Съда.
4.        Освен това се поставя въпросът за възможността за пряката приложимост на член 8 от Директивата в настоящото производство. Въпреки че текстът на тази разпоредба е широко формулиран, Съдът същевременно вече в значителна степен го е конкретизирал в практиката си.
II.    Правна уредба
1.      Правото на Съюза
5.        Уредбата в правото на Съюза се съдържа в разпоредбите на Директива 2008/94 относно закрилата на работниците и служителите в случай на неплатежоспособност на техния работодател (наричана по-долу „Директивата“). Както е видно от съображение 3, тя има за цел закрилата на работниците и служителите в случай на неплатежоспособност на техния работодател и най-вече по отношение на плащането на неизпълнените задължения.
6.        Член 8 от посочената директива гласи:
„Държавите членки гарантират, че са взети необходимите мерки за закрила на интересите на работниците и служителите и на лицата, напуснали предприятието или дейността на работодателя към датата на изпадането му в неплатежоспособност, по отношение на техните придобити права или на техните евентуални права във връзка с пенсии, включително за вземанията на наследниците, по силата на допълнителни пенсионни схеми, създадени от една компания или между компании, които съществуват извън националните законно установени схеми за социална сигурност“.
7.        Освен това следва да се посочи и член 12, буква а) от Директивата, който съдържа следната разпоредба:
„Настоящата директива не засяга правото на избор на държавите членки:
а)      да вземат мерки за предотвратяване на злоупотреби;
б)      (…)“.
2.      Национално право
8.        По същество Директива 2008/94 в частта, която се отнася до закрилата на правата на работниците и служителите да получат обезщетения при старост, е транспонирана в Обединеното кралство със Закона за пенсиите от 2004 г.
9.        Законът за пенсиите от 2004 г. създава законов гаранционен пенсионен фонд Pension Protection Fund (Фонд за пенсионна закрила, наричан по-нататък „PPF“). В случай на неплатежоспособност на работодател този фонд поема при определени обстоятелства отговорността за правата, претендирани от работниците и служителите на основание на допълнителната професионална пенсионна схема в предприятието. Средствата, необходими за изпълнението на тази функция на фонда, се набират чрез вноски от всички предприятия, получили разрешение за допълнителна професионална пенсионна схема. Освен това при поемане на отговорността в този фонд се прехвърлят и останалите активи на съответното образувание. PPF се управлява от Board of the Pension Protection Fund (Съвет на Фонда за пенсионна закрила, наричан по-долу: „Съветът на PPF“).
10.      Съгласно член 127, параграф 2 от Закона за пенсиите от 2004 г., за да поеме отговорност PPF, трябва да е изпълнено условието към момента на настъпването на неплатежоспособност стойността на активите на съответното предприятие да бъде по-малка от размера на защитените вземания.
11.      Понятието „защитени вземания“ по смисъла на тази разпоредба обаче не обхваща вземанията за пенсия при старост на работниците и служителите спрямо допълнителната професионална пенсионна схема, на които те имат право съгласно Закона за пенсиите от 2004 г. (т.нар. „PPF компенсацията“). Във всеки случай размерът на дължимата компенсация се определя от Съвета на PPF след настъпването на несъстоятелността през т.нар. „период на оценка“.
12.      Член 162 от Закона за пенсиите не предвижда намаляване на размера на пенсионните права на работници и служители, които към датата на несъстоятелността на работодателя вече са достигнали обичайната пенсионна възраст. За разлика от това, работници и служители, които към датата на несъстоятелността все още не са достигнали обичайната пенсионна възраст, имат право само на 90 % от стойността на придобитите от тях правни очаквания за пенсия при старост. Освен това спрямо техните права се прилага оспорваният в настоящото производство максимален размер съгласно приложение 7, параграф 26 от Закона за пенсиите от 2004 г.
13.      PPF определя приложимия за съответната година максимален размер за работниците и служителите от определена възрастова група. Действително този таван се увеличава всяка година в съответствие с общото развитие на равнището на заплащането на труда. Въпреки това обаче, когато към лицето, което има право да получава пенсионноосигурително обезщетение, се прилага таванът на това обезщетение, това лице има право да получава за цялата продължителност на неговия живот сумата, определена в годината, в която за първи път е получило пенсия от PPF.
14.      Освен това приложение 7, параграф 28 от Закона за пенсиите от 2004 г. предвижда инфлационна индексация за първоначално установените максимални размери на пенсиите с най-много до 2,5 % годишно; въпреки това, основано на тази разпоредба коригиране на максималния размер на пенсията, не се предвижда при изплащане на компенсация, която може да бъде претендирана въз основа на придобит преди 6 април 1997 г. трудов стаж.
15.      В случай че след приключването на оценката и изчисляването на защитените вземания на работодателя, които следва да бъдат обслужвани общо, PPF стигне до извода, че към съответния момент в допълнителната професионална пенсионна схема са налице достатъчно активи, за да може на работниците и служителите да бъдат изплащани най-малкото обезщетения в размера на PPF-компенсацията на основание член 154 от Закона за пенсиите от 2004 г., PPF постановява, че фондът не поема никаква отговорност във връзка с това.
16.      В този случай допълнителната професионална пенсионна схема се прекратява извън PPF. При това съответната допълнителна професионална пенсионна схема е длъжна да плати на работниците и служителите PPF-компенсацията от останалите налични средства. Съгласно член 154, алинея 7 от Закона за пенсиите от 2004 г. допълнителна професионална пенсионна схема следва да се съобразява с указанията на PPF.
17.      В случай че PPF вече е направил оценка, тя става обвързваща на основание член 145 от Закона за пенсиите от 2004 г., освен ако не бъде оспорена.
III. Факти, главното производство и преюдициалното запитване
18.      От 1971 г. до 1998 г. г‑н Grenville Hampshire, жалбоподател в главното производство, е служител в Turner & Newall plc (Наричано по-нататък „T&N“). През целия си трудов стаж той е участвал в допълнителната професионална пенсионна схема на T&N. През 1998 г. той се пенсионира на 51-годишна възраст, при което пенсионните му права към управителя на T&N са определени на 48 781,80 GBP (британски паунда) бруто годишно, включително и годишно увеличение от минимум 3 %. След като е придобито от американското предприятие Federal Mogul през 2001 г., T&N, наричано вече Federal Mogul, е обявено в несъстоятелност. В резултат на това на 10 юли 2006 г. PPF образува в Обединеното кралство производство по оценка с оглед на придобиването на допълнителната професионална пенсионна схема.
19.      След като приключва оценката, на 19 септември 2011 г. PPF стига до заключение, че към 10 юли 2006 г. T&N e разполагало с достатъчно средства, за да плаща на останалите работници и служители пожизнена пенсия най-малко в размер на PPF-компенсацията. Дължимата на г‑н Hampshire PPF-компенсация е в брутен размер на 19 819 GBP, тъй като през 2006 г. той все още не бил достигнал обичайната пенсионна възраст по допълнителната професионална пенсионна схема на T&N, поради което спрямо него било приложимо правилото за максималния размер на пенсията.
20.      Освен това за тази сума не се предвиждала инфлационна индексация, тъй като по-голямата част от трудовия стаж на г‑н Hampshire бил натрупан преди 6 април 1997 г. Спрямо неговите права в размер на 60 240 GBP годишно, които г‑н Hampshire придобил през 2006 г., когато работодателят му не бил неплатежоспособен, това представлява намаление с 67 %, с тенденция да нараства.
21.      По тази причина г‑н Hampshire и 15 други бивши служители на T&N, засегнати от подобни намалявания, искат, първо, да бъде образувано предвиденото в Закона за пенсиите от 2004 г. производство по проверка на оценката на PPF и впоследствие обжалват по съдебен ред решението, с което се потвърждава оценката, като се позовават на член 8 от Директива 2008/94.
22.      PPF обаче счита, че от практиката на Съда по член 8 от Директивата произтича единствено задължение за държавите членки да въведат системи за социална сигурност, които по отношение на средния брой на всички работници и служители, участващи в допълнителна професионална пенсионна схема, да гарантират обезщетение в размер на 50 % от стойността на придобитите права, но не и на всеки отделен работник или служител.
23.      Понастоящем делото е висящо пред Court of Appeal (Обединеното кралство). С определение от 26 юли 2016 г., постъпило в Съда на 16 януари 2017 г., Court of Appeal спира производството и на основание член 267 ДФЕС поставя на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)      Изисква ли член 8 от Директива 80/987/ЕИО (понастоящем заменен с член 8 от Директива 2008/94/ЕО) от държавите членки да гарантират, че всеки отделен работник или служител ще получи поне 50 % от стойността на придобитите от него права при пенсиониране по старост, в случай че работодателят му изпадне в неплатежоспособност (с изключение единствено на случаите на злоупотреба, за които се прилага член 10, буква а) от посочената директива)?
2)      Алтернативно, в зависимост от фактическите констатации на националните съдилища по производството, по член 8 от Директива 80/987 достатъчно ли е дадена държава членка да разполага с гаранционна система, която обичайно гарантира на работниците и служителите повече от 50 % от стойността на придобитите от тях права на обезщетения при старост, а на отделни работници и служители по-малко от 50 % на основание:
а)      наличието на финансов таван за размера на обезщетението, изплащано на работниците и служителите (по-конкретно тези, които не са навършили обичайната пенсионна възраст по тяхната пенсионна схема към момента на настъпване на неплатежоспособността на работодателя); и/или
б)      наличието на правила за ограничаване на годишното увеличение на изплащаното на работниците и служителите обезщетение или на годишната преоценка на правата им преди достигане на пенсионна възраст?
3)      С оглед на обстоятелствата по настоящото дело има ли член 8 от Директива 80/987/ЕИО директен ефект?“.
24.      В производството пред Съда писмени становища представят г‑н Hampshire, PPF, Обединеното кралство и Ирландия, а също и Европейската комисия. Всички страни се явяват на съдебното заседание от 8 март 2018 г.
IV.    Правен анализ
25.      Запитващата юрисдикция пита Съда относно тълкуването на „член 8 от Директива 80/987, понастоящем член 8 от Директива 2008/94“. В новата редакция на Директивата разпоредбата остава непроменена. Доколкото в главното производство предмет на спора е решението на PPF от 19 септември 2011 г., настоящото заключение се основава само на разпоредбите на Директива 2008/94.
1.      По допустимостта на преюдициалното запитване
26.      На първо място следва да се разгледа повдигнатото от Обединеното кралство възражение, че преюдициалното запитване е недопустимо, тъй като поставените от него въпроси са от чисто хипотетично естество.
27.      Това произтичало, от една страна, от обстоятелството, че при всички положения не било заявено поемане на отговорност от страна на PPF, тъй като дори при съответната по-висока оценка на защитените вземания, пенсионната схема разполагала с достатъчно активи.
28.      От друга страна, тъй като член 8 от Директивата не бил пряко приложим, г‑н Hampshire можел да защитава интересите си само чрез иск за отговорност на държавата. Това обаче изначално било обречено на неуспех, тъй като в решение Hogan Съдът приема, че може да бъде прието, че е налице квалифицирано нарушение на член 8 едва след 25 януари 2007 г.(4), а несъстоятелността на работодателя в настоящия случай е настъпила още през 2006 г.
29.      Най-напред следва да се отбележи, че съгласно постоянната практика на Съда преценката относно, от една страна, необходимостта от преюдициално заключение за постановяване на съдебно решение по същество предвид особеностите на делото, и от друга страна, относно релевантността на поставените на Съда въпроси, е от изключителната компетентност на националния съд, с изключение на случаите, в които е очевидно, че тълкуването на правото на Съюза няма никаква връзка с действителността или с предмета на главното производство(5).
30.      В настоящия случай обаче в главното производство при всички обстоятелства трябва да се изясни въпросът дали изчисляването на защитените вземания въз основа на разпоредбите на Закона за пенсиите от 2004 г. съответства на изискванията на член 8 от Директива 2008/94. Това е така, защото в противен случай PPF би следвало да се извърши преоценка на защитените вземания. Поради това не може да се възразява, че преюдициалните въпроси не се отнасят към конкретния правен спор в главно производство и са релевантни за съдебното решение, с което той следва да бъде разрешен.
31.      Впрочем именно въпросът дали член 8 от Директивата при обстоятелствата по главното производство поражда директен ефект, или следва да се има предвид единствено възможността за предявяване на иск за отговорност на държавата, е предмет на преюдициалното запитване(6). По никакъв начин не е очевидно, че член 8 от Директивата няма директен ефект.
32.      Следователно преюдициалното запитване е допустимо.
2.      По първите два преюдициални въпроса
33.      С първия преюдициален въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да установи дали член 8 от Директива 2008/94, в светлината на решенията на Съда Robins(7) и Hogan(8), следва да се разбира по начин, че държавите членки са длъжни да въведат гаранционни системи, които при несъстоятелност на работодателя да гарантират на всеки работник или служител поне 50 % от стойността на придобитите от него права на обезщетения при старост.
34.      Алтернативно, с втория преюдициален въпрос запитващата юрисдикция иска да установи дали на изискванията на Директивата съответства национална система, вследствие от прилагането на която в конкретния случай: а) въз основа на установени максимални размери на обезщетенията или б) поради липса на годишно увеличение на размера на тези обезщетения се стига до последицата, че на работник или служител се възстановява по-малко от 50 % от стойността на придобитите пенсионни права. Следователно в хипотезата по буква б) размерът на обезщетението ще спадне под размера на придобитите пенсионни права едва с течение на времето и вследствие на липсващата индексация.
35.      Отговорът на втори въпрос, буква б) се свежда до това каква е закриляната с член 8 от Директивата стойност — сумата, която работник или служител би могъл да претендира към момента на неплатежоспособността на работодателя, или пълният обхват на придобитите права на обезщетения при старост.
36.      Доколкото както първият, така и вторият въпрос се отнасят до тълкуването на член 8 от Директивата във връзка с равнището на закрила и тълкуването на вече постановена съдебна практика по въпроса, то първите два преюдициални въпроса следва да се разглеждат заедно.
37.      При това най-напред следва да се установи дали член 8 от Директивата установява индивидуална гаранция за всеки отделен работник или служител, за разлика от единствено осреднено равнище на закрила за всички работници и служители (вж. по-нататък т. 1) и на следващо място е необходимо да се разгледа въпросът относно стойността, за която в зависимост от конкретния случай се отнася такава минимална гаранция (вж. по-нататък т. 2). На последно място ще обсъдя аргументите на Обединеното кралство относно ограничаването на равнището на закрила в конкретния случай (вж. по-нататък т. 3).
1.      Съдържа ли член 8 от Директивата индивидуална минимална гаранция за всеки работник или служител (въпрос 1 и въпрос 2, буква а)?
38.      Съгласно член 8 от Директива 2008/94 държавите членки гарантират „че са взети необходимите мерки за закрила на интересите на работниците и служителите […] по отношение на техните придобити права или на техните евентуални права във връзка с пенсии […]“.
39.      В решения Robins и Hogan Съдът вече се е произнесъл по въпроса какво равнище на закрила следва да гарантират държавите членки в съответствие с тази разпоредба(9). В решение Robins Съдът постановява, че при намаляване на размера на обезщетенията „в определени ситуации […] до 20 % или 49 % от правата, които работникът или служителят е можел да претендира, т.е. до по-малко от половината от тези права“ вече не може да става дума за закрила на интересите на работниците и служителите по смисъла на посочената разпоредба(10). Впоследствие Съдът е потвърдил това тълкуване в решения Hogan и Webb-Sämann(11).
40.      Цитираните мотиви на Съда относно равнището на закрила по член 8 от Директивата следва да се разбира като индивидуална минимална гаранция за всеки работник или служител.
41.      От една страна, това следва от предпочетената от Съда формулировка: той приема, че закрилата на интересите на работниците и служителите по смисъла на член 8 от Директивата не е гарантирана тогава когато в определени случаи(12)обезщетението е по-малко от половината от стойността на придобитите пенсионни права. Това показва, че в конкретния случай спадането под изискуемото равнище на закрила е достатъчно, за да е налице нарушение на Директивата.
42.      В съответствие с това, за да бъде установен квалифициран случай на нарушение на член 8 от Директивата, по дело Hogan е било достатъчно, че десетима поименно посочени работници и служители са получили по-малко от 50 % от стойността на индивидуалните им пенсионни права, след като техният работодател е бил обявен в несъстоятелност(13). От това следва, че е достатъчно от намаляването с повече от 50 % да бъдат засегнати само малък брой от получателите на обезщетенията, например в главното производство около 0,1% —0,2 % от работниците и служителите на T&N.
43.      От друга страна, в постоянната си практика Съдът подчертава, че целта на Директивата е да гарантира минимална закрила на всички работници и служители(14). Тази цел обаче се постига ефективно само когато този минимален стандарт се прилага по отношение на всеки отделен работник и служител и той може да се позове на него. Възприетият от Обединеното кралство подход за гарантиране само на 50 % от пенсионните права „в общия случай“, би се оказал съвместим с пълна липса на закрила в частния случай. Заложеното в Директивата разбиране за минимална хармонизация обаче забранява именно слизането под равнището на закрила, уредено от Директивата като задължително(15). Поради тази причина е недопустимо отпадането дори само на един-единствен работник или служител от тази минимална закрила.
44.      Впрочем от подготвителните материали за приемането на сегашния член 8 от Директивата става ясно, че намерението на законодателя на Съюза е чрез тази уредба да се избегнат случаите на особени затруднения(16). Необходимостта да се отчитат конкретните обстоятелства във всеки отделен случай отговаря на същността на тази правна уредба за закрила от особени затруднения.
45.      Същото следва от фактите в основата на решения Robins и Hogan — и в двата случая става въпрос за отговорността на Обединеното кралство, съответно Ирландия, за обезщетение за неправилно транспониране на Директивата. Задължителна предпоставка за такъв иск е разпоредбата да обосновава субективни права за конкретното лице(17). При това Съдът стига до извода, че дали ще бъде ангажирана отговорността на съответната държава членка зависи само от обстоятелството дали е констатирано квалифицирано нарушение на задължението за транспониране(18) и че следователно са изпълнени всички други предпоставки, и по-специално предоставянето на субективни права с член 8 от Директивата.
46.      В този контекст в конкретния случай също следва да се приеме, че член 8 от Директивата предоставя на засегнатите лица индивидуално право на закрила на минимум 50 % от придобитите права на пенсия при старост. Доколкото поради това отговорът на първия въпрос е утвърдителен, то на втория въпрос, буква а) следва да се отговори отрицателно.
47.      На последно място следва да се посочи, че е естествено минималният размер на гаранцията по член 8 от Директивата да намери приложение на всеки етап от производството, и по-специално през предвидения в Закона за пенсиите от 2004 г.(19) период на оценка.
2.      Закриля ли член 8 от Директивата и предвиденото развитие на пенсионните права (въпрос 2, буква б)?
48.      На следващо място се поставя въпросът дали минималната гаранция по член 8 от Директива 2008/94 се отнася само до стойността на пенсионните права, изчислена към момента на несъстоятелността на работодателя, или включва и предвиденото развитие на размера на плащанията през целия период, през който се получава пенсия.
49.      В посочената съдебна практика вече е изяснено, че член 8 от Директивата цели да закриля всички пенсионни права, придобити чрез плащане на осигурителни вноски. Така по дело Webb-Sämann Съдът постановява, че за разлика от член 3 от Директивата, член 8 „[следва да] гарантира защита на [дългосрочните] интересите на работещите […], като […] тези права, що се отнася до придобитите или евентуални права, по принцип обхващат целия срок на пенсията“(20).
50.      До същия извод се стига и от подготвителните материали към Директивата, съгласно които член 8 следва да гарантира, че правата при осигуряване за пенсия, които „работникът е придобил по време на дългогодишен трудов стаж в предприятието“, трябва да могат да бъдат спазени(21). В съответствие с това в постоянната си практика Съдът разглежда пенсионните права на работници и служители, произтичащи от допълнителното осигуряване по професионална пенсионна схема, като своеобразно „отложено заплащане на трудово възнаграждение“(22).
51.      В случай обаче че предвиденото развитие на пенсионните права не бъде включено в изчисляването на минималната закрила, то вече платените осигурителни вноски няма да бъдат отчетени в достатъчна степен. Това е така, защото предвиденото годишно увеличение е включено в размера на осигурителните вноски.
52.      В резултат от това гаранционните системи на държавите членки по смисъла на член 8 от Директива 2008/94 следва да гарантират развитието на пенсионните права до такава степен, че с течение на годините гарантираната сума да не спада под 50 % от придобитата първоначална стойност за една пенсионна година.
53.      Следователно отговорът на втория преюдициален въпрос следва да бъде изцяло отрицателен.
3.      Възможност за ограничение предвид обстоятелствата по главното производство?
54.      Следователно остава да се разгледа въпросът дали по-ниско равнище на индивидуална закрила може да бъде оправдано поради други съображения.
55.      Като първо основание Обединеното кралство посочва, че пенсията на г‑н Hampshire така или иначе е в особено висок размер в сравнение с другите работници и служители и пълното компенсиране на неговите пенсионни права би било социално непоносимо.
56.      Както Съдът ясно е посочил, член 8 от Директивата не създава задължение за пълна закрила от загуба на пенсионни права(23). Само по себе си не е изключено установяването на максимален размер на обезщетенията, които могат да бъдат претендирани. Вместо това, при транспонирането на Директивата държавите членки могат и следва да отчитат изискванията за необходимост от балансирано икономическо и социално развитие(24).
57.      Поради тази причина е възможно, както по същество предвижда спорната национална правна уредба, равнището на компенсацията да бъде в различен размер в зависимост от цялостния обхват на пенсионни права и по този начин бенефициерите, които в миналото са имали по-висок доход, а поради което имат и право да претендират по-високи по размер обезщетения, понасят по-голяма тежест. Социално балансиране може да бъде постигнато, ако тези бенефициери получат само 50 % от стойността на своите пенсионни права(25). По никакъв начин обаче не може да се приеме, че е налице справедливо компенсиране, ако на отделни лица се откаже в значителна степен закрила по Директивата.
58.      От една страна, това произтича от целта на Директивата — да се остойностят направените през трудовия стаж вноски — и с това се отчита обстоятелството, че пенсионните права по допълнителната пенсионна схема представляват „отложено заплащане на трудово възнаграждение“(26). От друга страна, PPF не се финансира със средства на данъкоплатците, а с вноски от допълнителните професионални пенсионни схеми и чрез придобиване на техните активи. Освен това в съдебното заседание е посочено, че вноските се изчисляват въз основа на риска, така че пенсионните схеми с високи задължения следва да заплащат и високи вноски в PPF.
59.      В този контекст изглежда, че се осигурява балансирано компенсиране, ако в правото на Съюза се предвижда минимална гаранция в размер на 50 % за всички работници и служители. Впрочем по главното производство съвсем малко работници и служители са засегнати от въведения таван на пенсионните обезщетения. Поради тази причина, предвид общите разходи на системата, евентуалните финансови последици също няма да натежат прекомерно.
60.      Като втора причина за въведения таван на пенсионните обезщетения правителството на Обединеното кралство посочва противодействието на т.нар. „морален риск“, т.е. възможността за умишлено, увреждащо предприятието поведение на служителите на ръководно равнище. Служителите с управленски функции, знаейки, че дори при неплатежоспособност на предприятието техните пенсионни права ще бъдат гарантирани от държавата, не следва да бъдат насочвани да вземат високорискови решения, които при определени обстоятелства сериозно биха засегнали платежоспособността на предприятието.
61.      Действително съгласно постоянната практика на Съда на никого не е позволено да се позовава на разпоредбите на правото на Съюза с цел измама или злоупотреба(27). При конкретизирането на този общ правен принцип(28) член 10 от Директива 80/987, понастоящем заменен с член 12 буква а) от Директива 2008/94, изрично предоставя на държавите членки правото да предприемат необходимите мерки за предотвратяване на злоупотреби.
62.      Въпреки това Обединеното кралство изобщо не претендира, че чрез установяването на таван на обезщетенията се е възползвало от правомощието си по член 10 от Директива 80/987, заменен понастоящем с член 12 от Директива 2008/94. В съответствие с това, за да се приеме, че е приложима дадена национална правна уредба, не се предполага, че следва съдилищата на държавите членки да са установили недобросъвестно поведение от страна на бенефициера(29). Наред с изрично предоставеното с Директивата упълномощаване с оглед на борбата срещу конкретни случаи на злоупотреба, държавите членки нямат основание да предприемат други мерки за постигане на единствено сходни цели.
63.      Във всеки случай действието на Закона за пенсиите от 2004 г. надхвърля необходимото за борба с „моралния риск“(30).
64.      От една страна, подчертано смела е самата идея, че има голяма вероятност по-рано напуснал ръководен служител със съответните високи пенсионни права да е отговорен за неплатежоспособността на предприятието. От друга страна, ръководните служители, които вече са достигнали обичайната пенсионна възраст, изобщо не са засегнати от установения максимален размер на обезщетенията дори ако е възможно да са вземали рискови мениджърски решения, допринесли за несъстоятелността на работодателя. Следователно националната правна уредба най-малкото не преследва посочената от правителството на Обединеното кралство цел по последователен и систематичен начин(31). Това е така, тъй като възрастта очевидно не може да се приеме за подходящ критерий, чрез който да се определи опасност от злоупотреба.
65.      В обобщение националната правна уредба създава своеобразна обща презумпция за вина по отношение на ръководните служители, които все още не са достигнали пенсионна възраст, което противоречи на основополагащото разбиране за борба със злоупотребите. Съгласно съдебната практика е недопустимо да се установява обща презумпция за наличие на злоупотреба(32).
4.      Междинен извод
66.      Следователно на първите два въпроса следва да се отговори, че член 8 от Директива 2008/94 трябва да се тълкува в смисъл, че — без да се засягат случаите на конкретни злоупотреби по смисъла на член 12, буква а) от тази директива — в случай на неплатежоспособност всеки отделен работник или служител има право на компенсация в размер на 50 % от общата стойност на придобитите от него пенсионни права или правни очаквания за пенсионни обезщетения при старост.
3.      По третия преюдициален въпрос
67.      Третият преюдициален въпрос е относно пряката приложимост на член 8 от Директива 2008/94 в главното производство.
68.      Съгласно постоянната съдебна практика националните съдилища имат задължение да гарантират съдебната защита, която правните субекти могат да претендират въз основа на правото на Съюза, и да осигуряват пълната ѝ ефективност(33). Ако такива разпоредби се съдържат в директива, в допълнение националните съдилища са длъжни, при прилагането на националното право да го тълкуват, доколкото е възможно, в светлината на текста и целите на директивата, за да постигнат предвидения от нея резултат и да съобразят по този начин член 288, трета алинея ДФЕС(34).
69.      В случай че националният съд приеме, че не е възможно тълкуване в съответствие с дадена директива, то разпоредбата ѝ може да бъде приложена пряко. Това се прилага в хипотезата на нетранспонирана или неправилно транспонирана директива по отношение на всички разпоредби, които са безусловни по съдържание и са достатъчно точни (вж. за това т. 1 по-нататък), доколкото те могат да бъдат противопоставяни на държавата (вж. за това т. 2 по-нататък)(35).
1.      Безусловност в съдържателно отношение и достатъчна точност на разпоредбата
70.      По дело Francovich Съдът пояснява при какви условия дадена разпоредба следва да се приема за безусловна по съдържание и достатъчно точна. Според Съда от значение са три фактора: първо — бенефициерът, второ — съдържанието на правото, и трето — неговият адресат, т.е. лицето, задължено да извърши съответното действие или да изпълни съответното задължение(36). За разлика от дело Francovich в настоящия случай тези три критерия за пряко приложение са изцяло изпълнени, като адресатът става ясен от националната правна уредба по транспонирането(37).
–       Бенефициер
71.      От текста на член 8 от Директива 2008/94 е ясно, че работниците и служителите, които са засегнати от неплатежоспособност на своя работодател, следва да получат закрила. Съдът вече е постановил, че кръгът от лица, които могат да се позовават на тази директива, следва да бъде определен от нея толкова точно и безусловно, колкото е необходимо за прякото прилагане на разпоредба съгласно съдебната практика(38).
–       Съдържание на правото
72.      Действително, ако се вземе предвид единствено текстът на член 8 от Директивата, не е достатъчно ясно какво е конкретното съдържание на правото, който следва да бъде предоставен на работниците и служителите(39).
73.      Същевременно обаче по дело Frankovich Съдът вече е пояснил, че сама по себе си възможността за избор между няколко правни средства не изключва въпросните разпоредби от директивата да могат да бъдат прилагани пряко(40). Вместо това е достатъчно да се определи минимална гаранция въз основа на съответната разпоредба(41). В този смисъл по дело Webb-Sämann Съдът приема, че макар да се ползват с широка свобода на преценка при прилагането на член 8 от Директива 2008/94, държавите членки са длъжни да гарантират на работниците и служителите минималната защита, изискуема от тази разпоредба(42).
74.      Точното съдържание на тази минимална гаранция става ясно от съдебната практика на Съда по тази разпоредба(43). В случая съдебната практика изяснява и онагледява в какъв смисъл и в какъв обхват следва или е следвало да се тълкува и прилага тази разпоредба от момента на нейното влизане в сила(44).
75.      Изискването за точност и безусловност на съдържанието на разпоредбата, която следва да се приложи пряко, има за цел да гарантира наличието на право, което да може да бъде прилагано на практика. В този смисъл в своята постоянна практика Съдът подчертава, че разпоредбата следва да бъде толкова точна, че да може частноправен субект да се позовава на нея, а съдът да може да я прилага(45). Поради тази причина за преценката е от съществено значение дали точното съдържание следва по недвусмислен начин за правоприлагащия орган, при това от текста на самата разпоредба, от нейния контекст и историята на нейното възникване(46), както и след позоваване на съдебната практика, постановена във връзка с нея(47).
76.      Най-късно в момента на обявяването на решението по дело Robins на 25 януари 2007 г. за отговорните лица в PPF е станало ясно, че не могат да прилагат основа за изчисляване, при която за определени работници или служители се получава компенсация в размер, по-нисък от 50 % от придобитите от тях пенсионни права(48). Вместо това при прякото прилагане на член 8 от Директивата максималната граница на компенсацията, която може да бъде претендирана, следвало да бъде определена на 50 % от стойността на придобитите пенсионни права.
77.      Поради тази причина на 19 септември 2011 г., денят на решението по оценката на PPF по настоящия спор(49), съдържанието на задължението по член 8 от Директива 2008/94 следва да се счита за безусловно и достатъчно точно.
–       Адресат на задължението
78.      Що се отнася до адресата на задължението, Съдът е постановил, че в рамките на член 8 от Директивата държавите членки разполагат с по-голяма свобода на преценка по отношение на реализирането на закрилата. Така закрилата може да се гарантира чрез директно държавно финансиране, задължение за застраховане в тежест на работодателя или чрез създаването на гаранционен фонд(50).
79.      Относно въпроса за определеността на адресата по дело Gharehveran обаче Съдът приема, че частноправни субекти също следва да могат да се позовават на Директивата, в случай че държавата членка напълно е изчерпала тази свобода на преценка(51). По тази причина държавата членка следва да се придържа към решението, взето при транспонирането на Директивата, ако то представлява упражняване на предоставеното на държавата членка право на преценка(52).
80.      По отношение на определеността на адресата по дело Francovich Съдът приема, че член 3 от Директива 80/987 не е пряко приложим, тъй като Директивата изобщо не е била транспонирана във въпросната държава членка. Тогава съдът решил, че Италианската република би могла да се разглежда като обвързана с въпросното задължение не единствено поради факта че не е транспонирала Директивата(53).
81.      Конкретният случай е различен. Обединеното кралство приема правна уредба за транспониране на Директива 2008/94, но тази уредба не съответства на член 8 от Директивата единствено по отношение на предписаната минимална гаранция в размер на 50 %. Националната нормативна уредба обаче ясно определя компетентния да извърши изчисляването и да поеме отговорност субект, а именно PPF. Освен това е приета и подробна правна уредба по отношение на финансирането на PPF и прекратяването на допълнителните професионални пенсионни схеми(54).
82.      По този начин в настоящия случай адресатът на задължението по член 8 от Директивата се явява определен безусловно и достатъчно точно.
2.      Позоваване на пряката приложимост пред публични органи
83.      Прието е, че ако разпоредбите на дадена директива са безусловни и достатъчно точни, частноправните субекти могат да се позовават на тях не само срещу държавата членка и всички органи на нейната администрация(55), но и пред други организации или образувания, които са зависими или контролирани от държавата или разполагат с изключителни правомощия(56).
84.      Съгласно утвърдената съдебна практика освен това образувание, на което по силата на държавен нормативен акт и без значение от правната му форма е възложено изпълнение на функции от обществен интерес и с оглед на което то има изключителни правомощия, които излизат извън кръга на правомощията, регулиращи отношенията между частноправни субекти, спада към правните субекти, на които могат да бъдат противопоставени пряко приложими разпоредби на директива(57).
85.      PPF е такова образувание. Той изпълнява възложената му с Директивата в обществен интерес функция(58) да определя във всеки конкретен случай равнището на закрила и при определени ситуации да поема отговорността по искове на работници и служители. Освен това по смисъла на горепосочената дефиниция той има изключителни правомощия(59), тъй като може да събира вноски от регистрираните схеми за допълнително пенсионно осигуряване и освен това съгласно член 154 от Закона за пенсиите от 2004 г. има правомощие да дава необходимите указания на допълнителните професионални пенсионни схеми при тяхното прекратяване. Впрочем в устната фаза на съдебното заседание се установява, че страните не спорят по квалификацията на PPF като държавен орган.
86.      От друга страна, дадена директива не може пряко да създава задължения за отделен правен субект(60).
87.      По тази причина Обединеното кралство отхвърля прякото приложение на член 8 от Директива 2008/94 в главното производство, тъй като тази разпоредба не би могла да се противопостави на частноправно образувание като пенсионната схема на T&N.
88.      От акта за преюдициално запитване обаче следва, че в главното производство не се разглежда единствено въпросът да се провери дали г‑н Hampshire може да иска непосредствено от T&N заплащането на компенсация в размер на 50 % от придобитите от него пенсионни права. Вместо това, ответник по главното производство е PPF. За предмет на иска националният съд е посочил задължението за оценка на защитените вземания, което се явява преюдициално относно задължението за плащане. Чрез това решение по обвързващ начин ще се определи размерът на обезщетението, което работниците и служителите ще получат както в случай на поемане на отговорността от страна на PPF, така и в случай на евентуално прекратяване извън приложното поле на PPF.
89.      Следователно в главното производство се поставя единствено въпросът дали образувание като PPF може да бъде задължено да извърши нова оценка на защитените вземания, като при това приложи член 8 от Директивата.
90.      Наистина Законът за пенсиите от 2004 г. предвижда, че T&N остава длъжник за плащането, в случай че имуществото му е достатъчно, за да гарантира определената от страна на държавата PPF-компенсация. Това обаче не обосновава извода, че разпоредбата е пряко приложима по отношение на T&N. Вместо това Законът за пенсиите от 2004 г. предвижда за специалния случай на наличие на излишък, тъй като не е необходимо субсидиране, единствено допълнителната професионална пенсионна схема да бъде инкорпорирана в PPF. В този случай допълнителната професионална пенсионна схема също се прекратява, следвайки указанията на Съвета, дори ако това става извън приложното поле на PPF. В случай че защитените вземания превишават размера на наличните активи след преоценката, PPF във всеки случай следва да поеме отговорността.
91.      Предметът на главното производство, както става ясно от преюдициалното запитване и беше обсъден пред Съда в устната фаза на съдебното заседание, се свежда до изискването при изчисление на задълженията PPF да приложи пряко член 8 от Директивата. При определени обстоятелства PPF следва да бъде задължен и да упражни своето правомощие да даде указания на T&N в съответствие с правото на Съюза.
92.      Последиците, които изчисляването на PPF-компенсацията евентуално биха могли да имат на даден последващ етап по отношение на допълнителни пенсионни схеми, чиито средства са достатъчни и без държавно субсидиране, могат следователно да се приемат единствено за рефлекс. Те произтичат от особеностите на Закона за пенсиите от 2004 г., а не от самата директива. В случай че в тези последици бъде открито засягане на интересите на T&N, Съдът в своята практика е постановил, че обикновен негативен ефект в правната сфера на трети лица, дори когато е сигурен, не може да оправдае отказа на частноправния субект да се позове срещу своята държава на пряко приложими разпоредби(61) от дадена Директива.
93.      Наистина при разпределяне на положителната разлика, която се е образувала в резултат от твърде ниско изчисленото обезщетение на г‑н Hampshire, е възможно други работници и служители да са получили допълнителни плащания. В това отношение обаче следва да се посочи, че също така единствено лишаването от това относително предимство не може да се разбира като задължаване на трето лице на основание на разпоредба на директива, на която е направено позоваване(62).
V.      Заключение
94.      Въз основа на изложеното предлагам на преюдициалното запитване да се отговори, както следва:
„1)      Член 8 от Директива 2008/94ЕО следва да се тълкува в смисъл, че в случай на несъстоятелност на работодателя всеки отделен работник или служител има право на обезщетение в размер на поне 50 % от общата стойност на придобитите права или правни очаквания за получаване на пенсионни обезщетения при старост, с изключение на случаите на конкретни злоупотреби по смисъла на член 12, буква а) от същата директива.
2)      Член 8 от Директива 2008/94 съдържа задължение за държавите членки, което е безусловно по съдържание и достатъчно точно, така че частноправен субект може да се позове пряко на него срещу образувание като Pension Protection Fund“.
1      Език на оригиналния текст: немски.
2      Директива 2008/94/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 22 октомври 2008 година относно закрилата на работниците и служителите в случай на неплатежоспособност на техния работодател (ОВ L 283, 2008 г., стр. 36), която заменя Дирeктива на Съвета от 20 октомври 1980 година за сближаване на законодателствата на държавите членки относно закрилата на работниците и служителите в случай на неплатежоспособност на техния работодател (80/987/ЕИО) (ОВ L 283, 1980 г., стр. 23).
3      Решения от 25 януари 2007 г., Robins и др. (C‑278/05, EU:C:2007:56, т. 57), и от 25 април 2013 г., Hogan и др. (C‑398/11, EU:C:2013:272, т. 51).
4      Решение от 25 април 2013 г., Hogan и др. (C‑398/11, EU:C:2013:272, т. 51).
5      Решения от 16 юли 1992 г., Meilicke (C‑83/91, EU:C:1992:332, т. 23), от 22 ноември 2005 г., Mangold (C‑144/04, EU:C:2005:709, т. 34 и 37), и от 21 декември 2016 г., Tele2 Sverige и Watson и др. (C‑203/15 и C‑698/15, EU:C:2016:970, т. 130).
6      Така или иначе не е доказано защо следва да се изключи довод, с който се цели да се докаже пряката приложимост на разпоредба от правото на Съюза, когато не са налице предпоставките за търсене на отговорност от държавата за причинени вреди. Впрочем следва да се посочи, че релевантното действие на държавата, което би могло да нарушава член 8 от Директивата, не е обявяването на несъстоятелността през 2006 г., а решението на PPF през 2011 г.
7      Решение от 25 януари 2007 г., Robins и др. (C‑278/05, EU:C:2007:56).
8      Решение от 25 април 2013 г., Hogan и др. (C‑398/11, EU:C:2013:272).
9      Решения от 25 януари 2007 г., Robins и др. (C‑278/05, EU:C:2007:56), и от 25 април 2013 г., Hogan и др. (C‑398/11, EU:C:2013:272).
10      Решение от 25 януари 2007 г., Robins и др. (C‑278/05, EU:C:2007:56, т. 57).
11      Решения от 25 април 2013 г., Hogan и др. (C‑398/11, EU:C:2013:272, т. 51), и от 24 ноември 2016 г., Webb-Sämann (C‑454/15, EU:C:2016:891, т. 35).
12      Решение от 25 януари 2007 г., Robins и др. (C‑278/05, EU:C:2007:56, т. 57).
13      По тази причина и в диспозитива на решение от 25 април 2013 г., Hogan и др. (C‑398/11, EU:C:2013:272) е посочено, че ищецът има право на не по-малко от половината от стойността на своите пенсионни права.
14      Решения от 19 ноември 1991 г., Francovich и др. (C‑6/90 и C‑9/90, EU:C:1991:428, т. 3), от 18 октомври 2001 г., Gharehveran (C‑441/99, EU:C:2001:551, т. 26), и от 24 ноември 2016 г., Webb-Sämann (C‑454/15, EU:C:2016:891, т. 31); вж. също съображение 3 от Директива 2008/94.
15      Вж. също член 11 параграф 1 от Директива 2008/94.
16      СOM(78) 141 окончателен, стр. 7, към член 7 от проекта на директивата, който като цяло отговаря на член 8 от окончателната директива.
17      Решения от 19 ноември 1991 г., Francovich и др. (C‑6/90 и C‑9/90, EU:C:1991:428, т. 38) и сл.), от 5 март 1996 г., Brasserie du Pêcheur и Factortame (C‑46/93 и C‑48/93, EU:C:1996:79, т. 51), и от 25 януари 2007 г., Robins и др. (C‑278/05, EU:C:2007:56 т. 69).
18      Решение от 25 януари 2007 г., Robins и др. (C‑278/05, EU:C:2007:56, т. 82).
19      Вж. т. 11 и 15 от настоящото заключение.
20      Решение от 24 ноември 2016 г., Webb-Sämann (C‑454/15, EU:C:2016:891, т. 27).
21      СOM(78) 141 окончателен, стр. 7.
22      Решения от 17 май 1990 г., Barber (C‑262/88, EU:C:1990:209, т. 25), от 1 април 2008 г., Maruko (C‑267/06, EU:C:2008:179, т. 45), както и моето заключение по дело Parris (C‑443/15, EU:C:2016:493, т. 33).
23      Решения от 25 януари 2007 г., Robins и др. (C‑278/05, EU:C:2007:56, т. 42 и сл.), и от 25 април 2013 г., Hogan и др. (C‑398/11, EU:C:2013:272, т. 42).
24      Вж. по въпроса моето заключение по дело Robins и др. (C‑278/05, EU:C:2006:476, т. 71).
25      От гледна точка на правото на Съюза тази граница представлява справедливо компенсиране, вж. решение от 25 април 2013 г., Hogan и др. (C‑398/11, EU:C:2013:272, т. 43 и сл.).
26      Вж. по този въпрос т. 50 от настоящото заключение, както и бележки по линия 21 и 22.
27      Решения от 3 декември 1974, van Binsbergen (33/74, EU:C:1974:131, т. 13), от 9 март 1999 г., Centros (C‑212/97, EU:C:1999:126, т. 24), от 28 юли 2016 г., Kratzer (C‑423/15, EU:C:2016:604, т. 37), и от 22 ноември 2017 г., Cussens и др. (C‑251/16, EU:C:2017:881, т. 27).
28      Решения от 22 май 2008 г., Ampliscientifica и Amplifin (C‑162/07, EU:C:2008:301, т. 27 и сл.), от 5 юли 2007 г., Kofoed (C‑321/05, EU:C:2007:408, т. 38) и от 22 ноември 2017 г., Cussens и др. (C‑251/16, EU:C:2017:881_т. 27).
29      Съгласно съдебната практика обаче е необходима конкретна информация, която се отнася до разглеждания индивидуален случай, вж. например решение от 18 декември 2014 г., McCarthy и McCarthy Rodriguez (C‑202/13, EU:C:2014:2450, т. 53).
30      Във връзка с това съгласно развитата от Съда формула във връзка с данъчното право специалните разпоредби следва да имат за специална цел да обхванат фактическите състави на злоупотреби; вж. решения от 12 септември 2006 г., Cadbury Schweppes и Cadbury Schweppes Overseas (C‑196/04, EU:C:2006:544, т. 55), и от 13 март 2007 г., Test Claimants in the Thin Cap Group Litigation (C‑524/04, EU:C:2007:161, т. 79).
31      Вж. относно това изискване решения от 6 ноември 2003 г., Gambelli и др. (C‑243/01, EU:C:2003:597, т. 67), от 10 март 2009 г., Hartlauer (C‑169/07, EU:C:2009:141, т. 55), и от 6 март 2018, SEGRO и Horváth (C‑52/16 и C‑113/16, EU:C:2018:157, т. 78). Тази съдебна практика относно основните свободи следва да се прилага и по отношение и на разпоредбите от вторичното право (вж. по въпроса моето заключение по делото Persidera, C‑112/16, EU:C:2017:250, т. 66 с бележка под линия 46, както и по дело Комисия/Австрия (C‑187/16, EU:C:2017:578, т. 71).
32      В този смисъл решения от 4 март 2004 г., Комисия/Франция (C‑334/02, EU:C:2004:129, т. 27), от 28 октомври 2010 г., Établissements Rimbaud (C‑72/09, EU:C:2010:645, т. 34), и от 25 октомври 2017 г., Polbud – Wykonawstwo (C‑106/16, EU:C:2017:804, т. 64).
33      Вж. във връзка с директивите решения от 9 март 2004 г., Pfeiffer и др. (C‑397/01 до C‑403/01, EU:C:2004:584, т. 111), и от 15 април 2008 г., Impact (C‑268/06, EU:C:2008:223, т. 42), както и общо решения от 27 февруари 2018 г., Associação Sindical dos Juízes Portugueses (C‑64/16, EU:C:2018:117, т. 34), и от 6 март 2018, Achmea (C‑284/16, EU:C:2018:158, т. 34).
34      Решения от 13 ноември 1990 г., Marleasing (C‑106/89, EU:C:1990:395, т. 8), от 5 октомври 2004 г., Pfeiffer и др. (C‑397/01—C‑403/01, EU:C:2004:584, т. 113), от 15 април 2008 г., Impact (C‑268/06, EU:C:2008:223, т. 98), от 15 януари 2014 г., Association de médiation sociale (C‑176/12, EU:C:2014:2, т. 38), и от 19 април 2016 г., DI (C‑441/14, EU:C:2016:278, т. 29 и 31).
35      Решения от 19 януари 1982 г., Becker (8/81, EU:C:1982:7, т. 17—25), от 9 март 2004 г., Pfeiffer и др. (C‑397/01 до C‑403/01, EU:C:2004:584, т. 103), от 24 януари 2012 Dominguez (C‑282/10, EU:C:2012:33, т. 33), и от 15 февруари 2017 г., British Film Institute (C‑592/15, EU:C:2017:117, т. 13).
36      Решение от 19 ноември 1991 г., Francovich и др. (C‑6/90 и C‑9/90, EU:C:1991:428, т. 12).
37      Вж. по въпроса т. 78 и сл. от настоящото заключение, както и решение от 18 октомври 2001 г., Gharehveran (C‑441/99, EU:C:2001:551, т. 39—44).
38      Решения от 19 ноември 1991 г., Francovich и др. (C‑6/90 и C‑9/90, EU:C:1991:428, т. 22), и от 18 октомври 2001 г., Gharehveran (C‑441/99, EU:C:2001:551, т. 33) относно Директива 80/987 в качеството на правна уредба, предшестваща Директива 2008/94.
39      Или „мъглив“ както се е изразил генералният адвокат Бобек по дело Webb-Sämann (C‑454/15, EU:C:2016:653, т. 58).
40      Решение от 19 ноември 1991 г., Francovich и др. (C‑6/90 и C‑9/90, EU:C:1991:428, т. 17).
41      В този смисъл решения от 19 ноември 1991 г., Francovich и др. (C‑6/90 и C‑9/90, EU:C:1991:428, т. 19 и сл.), от 9 март 2004 г., Pfeiffer и др. (C‑397/01—C‑403/01, EU:C:2004:584, т. 105) и от 15 април 2008 г., Impact (C‑268/06, EU:C:2008:223, т. 74).
42      Решение от 24 ноември 2016 г., Webb-Sämann (C‑454/15, EU:C:2016:891, т. 35).
43      Вж. съображенията по раздел Б от настоящото заключение.
44      Вж. последно решения от 29 септември 2015 г., Gmina Wrocław (C‑276/14, EU:C:2015:635, т. 44), от 19 април 2016 г., Dansk Industri (C‑441/14, EU:C:2016:278, т. 40), и от 22 ноември 2017 г., Cussens и др. (C‑251/16, EU:C:2017:881, т. 41).
45      Решения от 19 януари 1982 г., Becker (8/81, EU:C:1982:7, т. 27), от 26 октомври 2006 г., Pohl-Boskamp (C‑317/05, EU:C:2006:684, т. 41), и от 1 юли 2010 г., Gassmayr (C‑194/08, EU:C:2010:386, т. 45).
46      Вж. решения от 17 декември 1970, SACE (33/70, EU:C:1970:118, т. 13), от 4 декември 1974, Van Duyn (41/74, EU:C:1974:133, т. 12), и от 19 януари 1982 г., Becker (8/81, EU:C:1982:7, т. 27 и сл.).
47      Вж. относно възможността за конкретизиране на разпоредба посредством съдебна практика решение от 4 декември 1974 г., Van Duyn (41/74, EU:C:1974:133, т. 14).
48      В този смисъл Съдът е постановил, например в решение от 20 декември 2017 г., Protect Natur-, Arten- и Landschaftsschutz Umweltorganisation (C‑664/15, EU:C:2017:987, т. 45 и сл. и т. 55 и сл.), че разпоредбата от националното право, която не гарантира минималната закрила по член 9, трета алинея от Орхуската конвенция, не може да бъде прилагана. Вж. също решение от 15 октомври 2009 г., Djurgården-Lilla Värtans Miljöskyddsförening (C‑263/08, EU:C:2009:631, т. 45).
49      По тази причина не става дума за датата на обявяването в несъстоятелност — 10 юли 2006 г. Впрочем съгласно съдебната практика правото на Съюза във всеки случай се прилага само за бъдещите последици от факти, започнали в миналото, вж. например решение от 7 ноември 2013 г., Gemeinde Altrip и др. (C‑72/12, EU:C:2013:712, т. 22), и от 26 март 2015 г., Комисия/Moravia Gas Storage (C‑596/13 P, EU:C:2015:203, т. 32).
50      Решение от 25 януари 2007 г., Robins и др. (C‑278/05, EU:C:2007:56, т. 36 и сл.).
51      Решение от 18 октомври 2001 г., Gharehveran (C‑441/99, EU:C:2001:551, т. 44), относно предшестващата Директива 80/987.
52      Вж. в този смисъл решение от 18 октомври 2001 г., Gharehveran (C‑441/99, EU:C:2001:551, т. 40).
53      Решение от 19 ноември 1991 г., Francovich и др. (C‑6/90 и C‑9/90, EU:C:1991:428, т. 25). По дело Wagner Miret отново транспонирането е само частично, в резултат на което все още не е била налице каквато и да е уредба за определени области, така че също така все още не била изчерпана и свободата на преценка на съответната държава, вж. решение от 16 декември 1993 г., Wagner Miret (C‑334/92, EU:C:1993:945, т. 16 и сл.).
54      Относно тези критерии вж. решение от 18 октомври 2001 г., Gharehveran (C‑441/99, EU:C:2001:551, т. 41).
55      Вж. по въпроса например решения от 19 януари 1982 г., Becker (8/81, EU:C:1982:7 т. 25), от 8 октомври 1987 г., Kolpinghuis Nijmegen (80/86, EU:C:1987:431, т. 7), от 22 юни 1989 г., Costanzo (103/88, EU:C:1989:256, т. 31), и от 28 юни 2007 г., JP Morgan Fleming Claverhouse (C‑363/05, EU:C:2007:391, т. 58).
56      Решения от 12 юли 1990 г., Foster и др. (C‑188/89, EU:C:1990:313, т. 18), от 4 декември 1997 г., Kampelmann и др. (C‑253/96—C‑258/96, EU:C:1997:585, т. 46), и от 10 октомври 2017 г., Farrell (C‑413/15, EU:C:2017:745, т. 33).
57      Решения от 12 юли 1990 г., Foster и др. (C‑188/89, EU:C:1990:313, т. 18), от 24 януари 2012 г., Dominguez (C‑282/10, EU:C:2012:33, т. 39), и от 10 октомври 2017 г., Farrell (C‑413/15, EU:C:2017:745, т. 33).
58      Вж. относно тези критерии и решение от 10 октомври 2017 г., Farrell (C‑413/15, EU:C:2017:745, т. 38 и сл.).
59      Вж. решения от 12 юли 1990 г., Foster и др. (C‑188/89, EU:C:1990:313, т. 18), от 4 декември 1997 г., Kampelmann и др. (C‑253/96—C‑258/96, EU:C:1997:585, т. 46), от 24 януари 2012 г., Dominguez (C‑282/10, EU:C:2012:33, т. 39), и от 10 октомври 2017 г., Farrell (C‑413/15, EU:C:2017:745, т. 38 и сл.).
60      Решения от 14 юли 1994 г., Faccini Dori (C‑91/92, EU:C:1994:292, т. 25), от 9 март 2004 г., Pfeiffer и др. (C‑397/01—C‑403/01, EU:C:2004:584, т. 108), от 15 януари 2014 г., Association de médiation sociale (C‑176/12, EU:C:2014:2, т. 36), и от 19 април 2016 г. Dansk Industri (C‑441/14, EU:C:2016:278, т. 30).
61      В този смисъл решения от 26 септември 2000 г., Unilever (C‑443/98, EU:C:2000:496, т. 49 и сл.), от 7 януари 2004 г., Wells (C‑201/02, EU:C:2004:12, т. 57), от 17 юли 2008 г., Arcor и др. (C‑152/07—C‑154/07, EU:C:2008:426, т. 36), и от 6 октомври 2015 г., T-Mobile Czech Republic и Vodafone Czech Republic (C‑508/14, EU:C:2015:657, т. 48).
62      Вж. решение от 17 юли 2008 г., Arcor и др. (C‑152/07—C‑154/07, EU:C:2008:426, т. 38).