62021CC0766(01)
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
N. EMILIOU
представено на 6 юни 2024 година (
1
)
Дело C‑766/21 P
Европейски парламент
срещу
Axa Assurances Luxembourg SA,
Bâloise Assurances Luxembourg SA,
La Luxembourgeoise SA,
Nationale-Nederlanden Schadeverzekering Maatschappij NV
„Обжалване — Арбитражна клауза в договор, сключен от Европейския съюз — Членове 123 и 166 от Процедурния правилник на Общия съд — Ответник в производство, което се провежда в негово отсъствие — Съдебно решение, постановено в отсъствието на ответника — Молба за отмяна на съдебно решение, постановено в отсъствието на ответника — Членове 41 и 56 от Статута на Съда на Европейския съюз — Допустимост на жалбата и на насрещната жалба“
I. Въведение
1.
Настоящото производство се отнася до жалба, подадена от Европейския парламент срещу решението на Общия съд от 29 септември 2021 г. по дело Parliament/Axa Assurances Luxembourg и др. (
2
), както и до насрещна жалба, подадена от Nationale-Nederlanden Schadeverzekering Maatschappij NV (наричано по-нататък „NN“) срещу посоченото съдебно решение.
2.
В това заключение — второто, което представям по настоящото дело, тъй като устната фаза на производството беше възобновена след представянето на първото ми заключение от 18 януари 2024 г. (
3
) — ще разгледам въпроса дали жалбата, подадена от Парламента, следва да бъде обявена за недопустима в светлината на принципите, произтичащи от решението на Съда от 18 януари 2024 г., Eulex Kosovo/SC (
4
).
II. Правна уредба
3.
Член 41 от Статута на Съда на Европейския съюз (наричан по-нататък „Статутът“) гласи следното:
„Ако ответната страна, след като е била надлежно призована, не представи писмената си защита, решението се постановява в нейно отсъствие. В срок от един месец от съобщаването на това решение срещу него може да се подаде възражение. […]“.
4.
Първият параграф от член 56 от Статута предвижда:
„Окончателните решения на Общия съд и решенията, с които частично се разрешава спор по същество или се разрешава процесуален въпрос по възражение за липса на компетентност или за недопустимост, подлежат на обжалване пред Съда в срок от два месеца от съобщаване на решението“.
5.
Член 123 от Процедурния правилник на Общия съд (наричан по-нататък „ППОС“), озаглавен „Съдебни решения, постановени в отсъствието на ответника“, гласи:
„1.   Когато Общият съд установи, че след редовно връчване на исковата молба или жалбата ответникът не е представил отговор във формата или в [предвидения] срок […], ищецът или жалбоподателят може в определен от председателя срок да поиска от Общия съд да уважи исканията му.
[…]
3.   В съдебното решение, постановено в отсъствието на ответника, Общият съд уважава исканията на ищеца или жалбоподателя, освен ако разглеждането на иска или жалбата явно не е от компетентността на Общия съд или ако този иск или жалба е явно недопустим(а) или явно лишен(а) от всякакво правно основание.
[…]“.
6.
Член 166 от ППОС, озаглавен „Отмяна на съдебно решение, постановено в отсъствието на ответника“, гласи:
„1.   Съгласно член 41 от Статута съдебното решение, постановено в отсъствието на ответника, подлежи на отмяна.
2.   Молбата за отмяна се подава от ответника в едномесечен срок от връчване на постановеното в негово отсъствие съдебно решение. […]
3.   След връчването на молбата председателят определя срок за представяне на писмено становище от другата страна.
[…]
5.   Общият съд се произнася със съдебно решение, което не подлежи на отмяна“.
III. Контекст на настоящото производство
7.
Най-релевантните аспекти на фактическата и правна обстановка на спора до момента, в който бе представено моето първо заключение, са изложени в точки 13—31 от него. Не е необходимо да ги повтарям в настоящото заключение.
8.
В моето първо заключение — което по искане на Съда бе фокусирано върху допустимостта на насрещната жалба и някои други процедурни въпроси — предложих на Съда: (i) да приеме за допустим писмения отговор на NN на жалбата на Парламента и (ii) да отхвърли насрещната жалба на NN като недопустима. При условията на евентуалност, ако Съдът счете насрещната жалба на NN за допустима, предложих той да отмени точки 1 и 3 от диспозитива на обжалваното съдебно решение поради нарушение на член 123, параграф 3 от ППОС (
5
).
9.
На същата дата, на която бе представено моето първо заключение, Съдът (четвърти състав) постанови гореспоменатото решение по дело Eulex Kosovo, чиито основни аспекти ще обсъдя накратко.
10.
В жалбата си пред Общия съд жалбоподателката по това дело е поискала отмяната на решение на Eulex Kosovo и обезщетение за вредите, които се твърди, че е претърпяла вследствие на поведението на Eulex Kosovo. В отговор Eulex Kosovo повдига възражение за липса на компетентност и за недопустимост на жалбата, но не представя писмена защита в рамките на определения срок.
11.
Жалбоподателката подава молба до Общия съд за постановяване на решение в отсъствието на ответника. В своето решение, постановено в отсъствието на ответника, Общият съд се произнася срещу Eulex Kosovo (
6
).
12.
Eulex Kosovo подава молба за отмяна на съдебното решение, постановено в негово отсъствие, на основание член 166 от ППОС и малко след това обжалва посоченото решение пред Съда.
13.
В решението си Съдът отхвърля жалбата на основание, че „жалбата срещу постановено в отсъствието на ответника съдебно решение, срещу което е подадена молба за отмяна, е недопустима“. По-специално, Съдът констатира, че „тъй като [подаването на молбата за отмяна на решението, постановено в отсъствието на ответника,] води до възобновяване на производството пред Общия съд, не може да се счита, че постановеното в отсъствието на ответника съдебно решение, срещу което е подадена [такава молба], е окончателно по смисъла на член 56 от [Статута]“ (
7
).
14.
Като взе предвид решение Eulex Kosovo, в настоящия случай с определение от 20 март 2024 г. Съдът (трети състав) възобнови устната фаза на производството и проведе съдебно заседание, така че страните да могат да обсъдят, а генералният адвокат да представи заключение относно значението, което трябва да се придаде на пасажите от това решение и потенциалното им въздействие върху настоящото производство, по-специално по отношение на допустимостта на жалбата на Парламента. В този контекст Съдът постави на страните и два въпроса, на които те трябваше да отговорят в съдебното заседание.
15.
Axa Assurances Luxembourg SA, Bâloise Assurances Luxembourg SA, La Luxembourgeoise SA (наричани заедно по-нататък „другите ответници“), NN (
8
) и Парламентът представиха своите становища и отговориха на въпросите на Съда, поставени в съдебното заседание на 17 април 2024 г.
IV. Анализ
16.
Считам, че жалбата, подадена от Парламента, е допустима. Както ще обясня по-долу, противно на изложеното в съдебното заседание от ответниците, извод в обратния смисъл няма да бъде в съответствие нито със съответните процесуални правила на Съюза, нито с решение Eulex Kosovo.
А.
Обжалваното съдебно решение като съвкупност от съдебни решения
17.
Най-напред, бих искал да подчертая, че обжалваното съдебно решение не е решение, постановено в отсъствието на ответник в своята цялост по смисъла на член 41 от Статута. Това следва, на първо място, от ясната формулировка на тази разпоредба: „Ако ответната страна, след като е била надлежно призована, не представи писмената си защита, решението се постановява в нейно отсъствие“ (
9
).
18.
Следователно само частта от решението, която се отнася до NN, е постановена в отсъствието на ответника, тъй като това е страната, която „не е представила писмената си защита“. Останалата част от решението се различава в това отношение, като се има предвид, че другите ответници на първа инстанция надлежно са участвали в това производство.
19.
Второ, съставният характер на обжалваното съдебно решение се отразява и в неговата структура и съдържание. Това решение е разделено на две части: едната се отнася до исковете на Парламента срещу NN (т. 45—61 от мотивите и т. 1 и 3 от диспозитива), а другата се отнася до исковете на Парламента срещу другите трима ответници (т. 62—138 от мотивите и т. 2 и 4 от диспозитива). Следователно двете части на решението са различни и имат самостоятелен характер.
20.
Причината за това се крие във факта, че докато във втората част от съдебното решение Общият съд разглежда претенциите на ищеца, като извършва задълбочено разглеждане на релевантните факти и разпоредби, в първата част той разглежда претенциите му съобразно критериите, предвидени в член 123, параграф 3 от ППОС, което, както посочих в моето първо заключение, представлява „незадълбочено“ разглеждане (
10
).
21.
Това е и причината обжалваното съдебно решение да бъде считано за „съвкупност от решения“. То засяга по индивидуален и специфичен начин правното положение на четиримата ответници (
11
). Всъщност Парламентът е могъл да заведе отделни искове срещу всеки ответник, което е щяло да доведе до постановяването на четири различни решения на Общия съд.
22.
Както Парламентът правилно отбеляза в съдебното заседание, обстоятелството, че четиримата ответници са обвързани от един и същи договор, не изключва възможността тяхното правно положение да бъде различно. Това е валидно в още по-голяма степен в настоящия случай, тъй като въпросният договор установява форма на обща, но не солидарна отговорност между четирите застрахователни дружества. В допълнение, нищо в договора, включително арбитражната клауза, предвидена в член I.19 от него, не изисква Парламентът да предяви претенциите си едновременно срещу всички ответници.
23.
Фактът, че Парламентът е избрал да предяви претенциите си срещу ответниците в рамките на едно и също съдебно производство, не променя нищо в това отношение. Всъщност резултатът от производство като настоящото не е задължително да бъде еднакъв за всички ответници. Ответниците биха могли например да изберат различни линии на защита, а някои от тях биха могли да решат да се споразумеят с жалбоподателя, който в замяна може да оттегли част от претенциите си (
12
).
24.
Решение Eulex Kosovo не поставя под съмнение този извод. Всъщност, както е посочено в точки 10—12 по-горе, този спор се отнася само до един ответник, който не е представил писмена защита в определения срок. Цялото първоинстанционно производство е проведено в отсъствието на този ответник и следователно цялото решение е постановено в отсъствието му. Следователно цялото съдебно решение е било предмет на образуваното от ответника производство по член 166 от ППОС (
13
).
25.
В настоящия случай това не е така, тъй като в молбата си по член 166 от ППОС (
14
) NN иска само отмяна на точки 1 и 3 от диспозитива на обжалваното съдебно решение. Всъщност няма друга възможност: това са единствените части от решението, постановени в отсъствието на NN съгласно член 41 от Статута.
Б.
Частично окончателният характер на обжалваното съдебно решение
26.
С оглед на гореизложеното самият факт, че един от ответниците по разглеждания спор не е представил писмена защита в първоинстанционното производство, не лишава решението на Общия съд от неговия окончателен характер по отношение на исковете на Парламента срещу останалите ответници.
27.
Що се отнася до посочените ответници, това решение представлява „окончателно решение“ по смисъла на член 56, параграф 1 от Статута и следователно подлежи на обжалване пред Съда. По отношение на тези части от обжалваното решение не е възможно друго правно средство за защита, ако трябва да използвам израза, възприет от Съда в точка 29 от решение Eulex Kosovo.
28.
По-специално, тези части не могат да бъдат оспорвани в рамките на производство по член 166 от ППОС, образувано по почин на ответника, в чието отсъствие е постановено решението. Обратният извод би довел до доста необичайна ситуация. Общият съд следва да преразгледа не само въпросите, които са решени вследствие на незадълбочено разглеждане на релевантните факти и разпоредби (по отношение на NN) (
15
), но също тези, по които е извършил задълбочена преценка (по отношение на останалите ответници).
29.
Освен това той би трябвало да направи това независимо от факта, че другите ответници не участват в производството по отмяна на решението, постановено в отсъствието на ответника. Всъщност член 166 от ППОС пояснява, че само „другата страна“ (т.е. жалбоподателят) може да представи своето становище в производството, образувано по молба на ответника за отмяна на решението, постановено в негово отсъствие. Според мен подобна ситуация не би била в съответствие с необходимостта от гарантиране на правото на защита на другите ответници и с принципа на равенство на страните.
30.
Разбира се, може да се твърди, че използването на единствено число в термина „страна“ в тази разпоредба — което, бих добавил, е налице в текстовете на всички езици на ППОС — не изключва непременно, в някои случаи, възможността да има повече от една страна.
31.
Подобно тълкуване на член 166 от ППОС обаче би противоречало на логиката на механизма, предвиден в тази разпоредба. Процедурата, предвидена в нея, не е форма на обжалване, нито на преразглеждане на съдебно решение. Това по-скоро е процесуално средство, позволяващо да се възобнови производството по дело (
16
) и даващо възможност на страната, в чието отсъствие е постановено решението, да се присъедини към производството, така че въпрос, който е бил временно разрешен inaudita altera parte (
17
), да бъде окончателно решен в рамките на състезателно производство, в което е спазен принципът audi alteram partem (
18
). От тази гледна точка очевидно не е необходимо другите ответници да бъдат въвличани в производство, образувано по член 166 от ППОС, тъй като те вече са били изслушани.
32.
Между другото, в този контекст бих добавил, че различно тълкуване на член 166 от ППОС носи риск от процесуални злоупотреби. Действително в производства, образувани срещу множество ответници, един от тях може стратегически да реши да не участва в първото производство, а в случай че другите ответници загубят делото, молбата за отмяна на решението, постановено в отсъствието на ответника, би позволила на всички ответници да имат „втори шанс“. В това ново производство ответниците биха се ползвали и от предимството да знаят причините, поради които изтъкнатите до момента доводи не са били убедителни за Общия съд (
19
). Освен това при такива обстоятелства значително би намаляла ефективността на разпоредбите, свързани с тежестта на доказване на страните, съдържащи се в Процедурния правилник (
20
).
33.
Следователно няма основание да се счита, че временният характер на част от решението, постановено в отсъствието на ответника, се разпростира върху останалите части от решението, в които Общият съд е разгледал въпросите в рамките на състезателно производство и е постановил решение при пълно познаване на фактическите и правни аргументи, изложени от всички заинтересовани страни. Следователно тези части от решението е възможно да се оспорят посредством жалба пред Съда в съответствие с член 56 от Статута.
В.
Срок за обжалване
34.
В съдебното заседание ответниците предлагат и алтернативно тълкуване на разглежданата процесуална уредба. Те посочват, че по отношение на другите ответници обжалваното съдебно решение действително е окончателно (както се твърди и от Парламента), но не може да бъде предмет на обжалване, докато не приключи производството за отмяна на решение, постановено в отсъствието на ответника, образувано по почин на NN. Според тях това е необходимо, за да се гарантира правото на защита на NN и да се избегне рискът от противоречащи си решения по едни и същи въпроси.
35.
Не считам тези аргументи за убедителни.
36.
Формулировката на член 56 от Статута е много ясна, като в него се посочва, че жалба (inter alia) срещу окончателно решение на Общия съд следва да бъде подадена „в срок от два месеца от съобщаване на решението“. Нито една разпоредба от Статута, ППОС или Процедурния правилник на Съда (наричан по-нататък „ППС“) не предвижда изключение от това правило (
21
).
37.
Доводите на ответниците биха били в противоречие и с принципа на доброто правораздаване, най-малко по две причини.
38.
Първо, това би удължило значително продължителността на производството — и произтичащото от това състояние на правна несигурност — по отношение на частите от спора, които не са предмет на производството по член 166 от ППОС. Второ, това фактически би предоставило на страните, които възнамеряват да обжалват частите от решението, които не са постановени в отсъствието на ответника, по-дълъг (и най-често доста по-дълъг) срок, за да подготвят своята жалба. Това противоречи на принципа на равенство на страните, доколкото другите страни по съответното дело пред Общия съд (по-специално онези, които се противопоставят на исканията на жалбоподателя) биха имали само два месеца, за да отговорят на доводите на жалбоподателя (
22
).
39.
Не считам за убедителен и довода на ответниците за наличието на риск от противоречащи си решения. Има специфични процедурни механизми, които са създадени за тази цел. По-специално, съгласно член 54 от Статута, член 69 от ППОС и член 55 от ППС както Общият съд, така и Съдът могат да разпоредят, в ситуации като разглежданата в настоящото дело, спиране на производството до постановяване на решение от страна на другия съд.
40.
Всъщност това се е случило в рамките на настоящия спор, тъй като производството за отмяна на решението, постановено в отсъствието на ответника, образувано от NN пред Общия съд, е спряно, докато Съдът вземе решение в настоящото въззивно производство.
41.
В този контекст бих подчертал също, че възможността за възприемане на различни разрешения в отделните производства, в ситуация като тази в настоящия случай, не предполага непременно наличието на противоречащи си решения. Всъщност, както споменах по-горе, в точка 23, позицията на различните ответници може да се различава значително както от материална, така и от процесуална гледна точка. Във всеки случай, Съдът принципно е отговорен да гарантира последователност в съдебната практика при произнасянето си по жалби срещу решения, постановени на първа инстанция.
42.
Според мен не е убедителен и доводът относно нарушението на правото на защита на ответника, в чието отсъствие е постановено решението. Ако разбирам правилно, същността на довода е следната: производството пред Общия съд за отмяна на решението, постановено в отсъствието на ответника, може да бъде лишено от всякакъв смисъл, тъй като Съдът може окончателно да се произнесе по съответните въпроси в контекста на жалбата, подадена от останалите ответници.
43.
Въпреки това, поради причините, изложени в точки 44—65 от моето първо заключение, тъй като NN е ответник на първа инстанция и има „интерес от уважаване или отхвърляне на жалбата“, е допустимо да представи писмен отговор на жалбата, подадена от Парламента. Това не се променя от факта, че на първа инстанция NN е ответник, в отсъствието на който е постановено решението. Една от причините да поддържам тази позиция, е, че предвид сходството на въпросите, които трябва да бъдат разгледани в двете производства (производството пред Общия съд за отмяна на решението, постановено в отсъствието на ответника, и жалбата пред Съда), е необходимо да се гарантират правото на NN на ефективна защита и правото му на изслушване.
44.
Следователно NN има право да изрази становището си по всички въпроси, по които Съдът може да се произнесе в рамките на производството по обжалване. При тези обстоятелства не може да има нарушение на правото му на изслушване.
45.
Може би е непрактично за NN правната му позиция да се преценява в две отделни производства (пряко пред Общия съд в процедурата за отмяна на решението, постановено в отсъствието на ответника, и непряко пред Съда в процедурата по обжалване), но това е просто следствие от собствения му избор да не участва в първоначалното производство, образувано по почин на Парламента.
46.
Накрая бих добавил само, че алтернативното тълкуване на релевантните процесуални разпоредби от страна на ответниците напомня за поговорката „и вълкът сит, и агнето цяло“. Всъщност те предлагат констатациите на Общия съд по исковете на Парламента срещу другите ответници да бъдат едновременно „окончателни“, тъй като не са предмет на производството по член 166 от ППОС, образувано от NN, и въпреки това да не подлежат на обжалване, доколкото производството е висящо.
47.
Според мен само една от двете хипотези може да бъде вярна: или процедурата по член 166 от ППОС поставя отново всичко „на масата“, или другите части на обжалваното съдебно решение могат да бъдат предмет на обжалване в стандартния двумесечен срок. Поради причините, изложени в настоящото заключение, моето твърдо убеждение е, че втората хипотеза е правилната. Следователно жалбата на Парламента следва да се приеме за допустима.
V. Заключение
48.
В светлината на гореизложеното предлагам на Съда да приеме, че жалбата, подадена от Европейския парламент, е допустима.
(
1
)	Език на оригиналния текст: английски.
(
2
)	T‑384/19, EU:T:2021:630 (наричано по-нататък „обжалваното съдебно решение“).
(
3
)	Заключение по дело Парламент/Axa Assurances Luxembourg и др. (C‑766/21 P, EU:C:2024:63) (наричано по-нататък „моето първо заключение“).
(
4
)	C‑785/22 P, EU:C:2024:52 (наричано по-нататък „решение Eulex Kosovo“).
(
5
)	Тези изводи остават в сила. Затова няма да обсъждам свързаните аспекти на настоящия спор.
(
6
)	Решение от 19 октомври 2022 г., SC/Eulex Kosovo (T‑242/17 RENV, EU:T:2022:637).
(
7
)	Точки 31 и 32 от решение Eulex Kosovo.
(
8
)	NN и другите ответници ще бъдат наричани по-долу „ответниците“.
(
9
)	Курсивът е мой.
(
10
)	Точка 132 от моето първо заключение.
(
11
)	Вж. по аналогия решение от 6 ноември 1990 г., Weddel/Комисия (C‑354/87, EU:C:1990:371, т. 23).
(
12
)	Всъщност в настоящия случай изходът от производството е различен за NN и за другите ответници, въпреки че според мен това е резултат от грешка при прилагане на правото, допусната от Общия съд. Виж точки 120—148 от моето първо заключение.
(
13
)	Вж. точка 32 от решение Eulex Kosovo.
(
14
)	Дело T‑384/19 OP, Парламент/Axa Assurances Luxembourg и др., към момента висящо.
(
15
)	Вж. във връзка с това точки 130—132 от моето първо заключение.
(
16
)	Вж. точка 31 от решението по дело Eulex Kosovo.
(
17
)	В този смисъл вж. точка 40 от моето първо заключение.
(
18
)	Що се отнася до значението на този принцип в съдебните производства на Съюза, вж. решение от 15 юли 2021 г., Комисия/Landesbank Baden-Württemberg и ЕСП (C‑584/20 P и C‑621/20 P, EU:C:2021:601, т. 57 и цитираната съдебна практика).
(
19
)	Ако доведем това разсъждение до крайност, може дори да си представим хипотези, в които няколко ответници решават да не участват в първото производство, и след това един по един оспорват решенията на Общия съд съгласно член 166 от ППОС, като това води до „каскада“ от първоинстанционни производства. В действителност, докато всички ответници не са взели надлежно участие в производството, винаги ще има част от решението, която ще бъде постановена в отсъствието на ответника.
(
20
)	Вж. по-специално член 84 („Нови основания“) и член 85 („Доказателства и доказателствени искания“) от ППОС.
(
21
)	Може би си струва да се отбележи, че и двете групи правила съдържат редица разпоредби, които при определени обстоятелства позволяват спиране на някои срокове, посочени в тях. Вж. по-специално член 55, параграф 3, член 71, параграф 2 и член 147, параграф 7 от ППОС и член 46, параграф 3, член 55, параграф 5 и член 186, параграф 3 от ППС.
(
22
)	Вж. член 172 от ППС, който също предвижда, че „[с]рокът за отговор не може да бъде продължаван“.