62024CJ0901
РЕШЕНИЕ НА СЪДА (девети състав)
16 април 2026 година (
*1
)
„Преюдициално запитване — Защита на потребителите — Директива 93/13/ЕИО — Член 7, параграф 1 — Неравноправни клаузи в потребителските договори — Последици от установяването на неравноправността на клауза — Нищожност на договора — Реституционни искове — Давностен срок за исковете на продавача или доставчика — Прекъсване на давностния срок — Признаване от потребител на дълг към кредитна институция — Принцип на ефективност — Принцип на правна сигурност — Принцип на пропорционалност — Право на достъп до съд — Неоснователно обогатяване“
По дело C‑901/24 [Falucka] (
i
)
с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 267 ДФЕС от Sąd Okręgowy w Warszawie (Окръжен съд Варшава, Полша) с акт от 16 декември 2024 г., постъпил в Съда на 22 декември 2024 г., в рамките на производство по дело
mBank S.A.
срещу
TK,
DJ и JJ,
СЪДЪТ (девети състав),
състоящ се от: M. Condinanzi, председател на състава, R. Frendo (докладчик) и Ал. Корнезов, съдии,
генерален адвокат: R. Norkus,
секретар: A. Calot Escobar,
предвид изложеното в писмената фаза на производството,
като има предвид становищата, представени:
–
за mBank S.A., от A. Cudna-Wagner, radca prawny, и B. Miąskiewicz, adwokat,
–
за TK, както и за DJ и JJ, от P. Wójcik, radca prawny,
–
за полското правителство, от B. Majczyna,
–
за португалското правителство, от A. Pimenta и A. Rodrigues,
–
за Европейската комисия, от P. Kienapfel и A. Stobiecka-Kuik,
предвид решението, взето след изслушване на генералния адвокат, делото да бъде разгледано без представяне на заключение,
постанови настоящото
Решение
1
Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 7, параграф 1 от Директива 93/13/ЕИО на Съвета от 5 април 1993 година относно неравноправните клаузи в потребителските договори (ОВ L 95, 1993 г., стр. 29; Специално издание на български език, 2007 г., глава 15, том 2, стр. 273), както и на принципите на ефективност, пропорционалност, правна сигурност и право на достъп до съд.
2
Запитването е отправено в рамките на спор между, от една страна, mBank S.A., банкова институция, и от друга страна, TK, както и DJ и JJ, трима потребители, във връзка със събирането на вземане поради обявяването на недействителността на договор за ипотечен кредит вследствие на съдържащи се в него неравноправни клаузи.
Правна уредба
Правото на Съюза
3
Член 6, параграф 1 от Директива 93/13 гласи:
„Държавите членки определят изискването, включените неравноправни клаузи в договори между потребители и продавачи или доставчици да не са обвързващи за потребителя, при условията на тяхното национално право, и че договорът продължава да действа за страните по останалите условия, когато може да се изпълнява и без неравноправните клаузи“.
4
Член 7, параграф 1 от тази директива предвижда:
„Държавите членки осигуряват, че в интерес на потребителите и конкурентите, съще[с]твуват подходящи и ефективни мерки за предотвратяване на употребата на неравноправни клаузи в договори, сключени между потребители и продавачи или доставчици“.
Полското право
5
Съгласно член 58, параграф 1 от Ustawa — Kodeks cywilny (Закон — Граждански кодекс) от 23 април 1964 г. (Dz.U от 2024 г., позиция 1061), в редакцията му, приложима по спора в главното производство (наричан по-нататък „Гражданският кодекс“):
„Нищожна е правната сделка, която противоречи на закона или го заобикаля, освен ако в относима разпоредба не се предвижда друго, по специално, че вместо нищожните клаузи от правната сделка се прилагат съответните законови разпоредби“.
6
Член 117, параграфи 1 и 21 от този кодекс предвижда:
„1.   Освен ако в закона не е предвидено друго, имуществените вземания се погасяват по давност.
[…]
21.   След изтичането на давността не може да се иска изпълнение на вземане спрямо потребител“.
7
Член 1171, параграфи 1 и 2 от посочения кодекс гласи:
„1.   В изключителни случаи съдът може след претегляне на интересите на страните да не вземе предвид изтичането на давността за вземане спрямо потребител, ако това се налага по съображения за справедливост.
2.   Когато упражнява правомощието си по параграф 1, съдът е длъжен да вземе предвид в частност:
1)
продължителността на давностния срок;
2)
времето, което е изминало от изтичането на давността до момента на предявяването на вземането;
3)
вида на обстоятелствата, поради които носителят на вземането не го е предявил, в това число влиянието на поведението на длъжника за късното предявяване на вземането от носителя“.
8
Съгласно член 118 от същия кодекс:
„Ако в специална разпоредба не е предвидено друго, давността е шестгодишна, а за вземанията за периодични плащания и вземанията във връзка с упражняването на икономическа дейност — тригодишна. Независимо от това давността изтича в последния ден от календарната година, освен ако давността не е по-кратка от две години“.
9
Член 120, параграф 1 от Гражданския кодекс предвижда:
„Давността започва да тече от деня, в който вземането е станало изискуемо. Ако изискуемостта на вземането зависи от извършването на определено действие от страна на носителя на вземането, давността започва да тече от деня, в който вземането щеше да е станало изискуемо, ако носителят му беше извършил действието възможно най-рано“.
10
Съгласно член 123, параграф 1, точки 1 и 2 от посочения кодекс:
„Давността се прекъсва с:
„1)
всяко действие пред съд или друг орган, определен за разглеждането на спорове или за изпълнението на вземания от определен вид, или пред арбитражен съд, предприето непосредствено с цел предявяване, установяване, удовлетворяване или обезпечаване на вземането.
2)
признаването на вземането от длъжника“.
11
Съгласно член 124, параграф 1 от посочения кодекс:
„От прекъсването на давността започва да тече нова давност“.
12
Член 3851, параграф 1 от същия кодекс предвижда:
„Клаузите на сключен с потребител договор, които не са договорени индивидуално, не обвързват потребителя, ако определят правата и задълженията му в противоречие с добрите нрави, като грубо нарушават неговите интереси (недопустими клаузи). Това не се отнася за клаузите, които определят главните задължения на страните, включително цената или възнаграждението, ако са формулирани еднозначно“.
13
Член 405 от Гражданския кодекс предвижда:
„Който без правно основание получи имуществена облага за сметка на другиго, е длъжен да я върне, а ако това не е възможно, да възстанови стойността ѝ“.
14
Съгласно член 410, параграфи 1 и 2 от посочения кодекс:
„1.   Разпоредбите на предходните членове се прилагат и за даденото без основание.
2.   Даденото е без основание, когато даващият не е имал задължение въобще или не е имал задължение към получателя или когато основанието за даденото е отпаднало или целта му не е осъществена, или също когато правната сделка, от която произтича задължението, е недействителна и не е станала действителна след изпълнението“.
Спорът в главното производство и преюдициалният въпрос
15
През 2007 г. mBank сключва с TK, както и с DJ и JJ договор за ипотечен кредит, индексиран в швейцарски франкове (CHF), за сумата от 1958800 полски злоти (PLN) (около 460700 евро), която е предоставена на TK, а задължението на DJ и JJ по договора е само да се гарантира платежоспособността на TK за целите на отпускането на кредита.
16
С искова молба, подадена пред Sąd Okręgowy w Warszawie (Окръжен съд Варшава, Полша) и връчена на mBank на 15 януари 2018 г., тримата потребители искат договорът за кредит да бъде обявен за недействителен.
17
В хода на съдебното производство, на 9 януари 2019 г. и на 3 октомври 2019 г., TK прави изявления пред съда, като посочва, че е наясно с последиците от обявяването на договора за недействителен, а именно възстановяване на банката на цялата сума по кредита, който е получила, че приема тези последици и се съгласява с установяването на нищожността на договора (наричани по-нататък „изявленията на TK“). С решение от 5 ноември 2019 г. Sąd Okręgowy w Warszawie (Окръжен съд Варшава) установява нищожността на договора за кредит поради наличието на неравноправни клаузи, без които договорът не може да се изпълнява.
18
На 2 декември 2022 г. mBank завежда исково производство срещу TK, както и срещу DJ и JJ пред Sąd Okręgowy w Warszawie (Окръжен съд Варшава), който е запитващата юрисдикция, за събиране на главницата по предоставения на TK кредит, заедно със законната лихва за забава.
19
На 16 декември 2024 г. запитващата юрисдикция постановява решение, с което частично отхвърля иска на mBank по отношение на DJ и JJ.
20
TK моли искът да бъде отхвърлен, като по-специално повдига възражение, че вземането на mBank е погасено по давност.
21
По-конкретно, тя твърди, че исковата молба на TK, DJ и JJ за обявяване на недействителността на договора за кредит е била връчена на mBank на 15 януари 2018 г. и съгласно член 118 и член 120, параграф 1 от Гражданския кодекс давността е започнала да тече от тази дата, като е изтекла на 31 декември 2021 г.
22
Запитващата юрисдикция отбелязва, най-напред, че съществуването на вземането на mBank само по себе си не предизвиква никакви съмнения, но за решаването на спора в главното производство е важно да се определи дали давностният срок е бил надлежно прекъснат с изявленията на TK, направени в производството по иска на тримата потребители.
23
В това отношение запитващата юрисдикция посочва, че съгласно член 118 от Гражданския кодекс давността за погасяване на вземането на търговец е тригодишна и изтича в края на календарната година, като след решение на Sąd Najwyższy (Върховен съд, Полша) от 2024 г. този срок започва да тече от датата, на която потребителят за първи път е оспорил спрямо търговеца обвързващата сила на клаузите на договора, в случая — на 15 януари 2018 г.
24
В този контекст запитващата юрисдикция счита, че по въпроса дали вземането на банката е погасено по давност, съществуват два възможни подхода.
25
От една страна, можело да се приеме, че направените от TK изявления в производството, заведено в частност от нея, представляват признаване на дълга, а това би довело до прекъсване на давността за вземането съгласно член 123, параграф 1, точка 2 от Гражданския кодекс. В такъв случай давностният срок би започнал да тече отново на 3 октомври 2019 г. и вземането на банката не би било погасено по давност, поради което запитващата юрисдикция би трябвало да уважи иска в главното производство.
26
Запитващата юрисдикция допълва, че е възможно признаването на дълга да е накарало mBank да счете, че TK доброволно ще изплати задължението си, което да е предопределило решението на банката да не предявява иск за плащане. При това положение отхвърлянето на иска на банката поради погасяване на вземането по давност би могло да представлява ограничение на правото на mBank на достъп до съд и нарушение на принципите на правна сигурност и пропорционалност.
27
От друга страна, запитващата юрисдикция отбелязва, че би могло да се приеме, че с изявленията си, които е направила с цел да се установи недействителността на договора за кредит, TK неволно е действала в своя вреда, като е признала дълга. Ето защо прекъсването с посочените изявления на давностния срок за вземането на банката би могло да е в нарушение на член 7, параграф 1 от Директива 93/13 и на принципа на ефективност, тъй като за търговците би станало по-лесно да предявяват своите права, заради прекъсването на давностния срок с признаването на дълга.
28
Според запитващата юрисдикция, ако Съдът приеме, че направените от TK изявления не прекъсват давността, следва да се установи и дали тези изявления могат да се считат за поведение на длъжника, което е повлияло на по-късното предявяване на вземането от кредитора, което съгласно член 1171, параграф 2, точка 3 от Гражданския кодекс би обосновало да не се взема предвид изтичането на давността за вземането на mBank.
29
При тези обстоятелства Sąd Okręgowy w Warszawie (Окръжен съд Варшава) решава да спре производството и да постави на Съда следния преюдициален въпрос:
„Трябва ли член 7, параграф 1 от Директива [93/13], както и принципите на ефективност, пропорционалност, правна сигурност и право на съд да се тълкуват в смисъл, че не допускат съдебна практика по тълкуването на националното право, съгласно която:
–
давността за вземането на търговеца спрямо потребителя за връщане на даденото без основание в изпълнение на договор, който е обявен за нищожен вследствие на наличието на неравноправни клаузи в него, се прекъсва с изявлението на потребителя относно знанието му, че поради нищожността на договора е длъжен да върне престацията, която е получил от търговеца по нищожния договор,
–
горното изявление на потребителя може да обоснове неотчитане на изтичането на давността за вземането на търговеца спрямо потребителя?“.
По преюдициалния въпрос
30
С първата част от въпроса си запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 7, параграф 1 от Директива 93/13 и принципът на ефективност във връзка с правото на достъп до съд и принципите на пропорционалност и правна сигурност трябва да се тълкуват в смисъл, че не допускат съдебна практика по тълкуването на националното право, съгласно която давностният срок за вземането на продавач или доставчик се прекъсва с изявление на потребителя, направено в заведено преди това производство за обявяване на недействителността на договор за кредит, съдържащ неравноправни клаузи, относно знанието на този потребител, че при обявяването на договора за недействителен е длъжен да върне престацията, която е получил от продавача или доставчика.
31
Член 7, параграф 1 от Директива 93/13 налага задължение за държавите членки да осигурят в националните си правни системи, че съществуват подходящи и ефективни мерки за предотвратяване на употребата на неравноправни клаузи в договори, сключени между потребители и продавачи или доставчици.
32
При липсата на правна уредба на Съюза в съответната област, във вътрешния правен ред на всяка държава членка, в съответствие с принципа на процесуална автономия, трябва да се определят процесуалните правила за съдебните производства, предназначени да гарантират защитата на правата, които правните субекти черпят от правото на Съюза, при условие обаче че посочените правила не са по-неблагоприятни от правилата относно сходни съдебни производства по вътрешното право (принцип на равностойност) и не правят практически невъзможно или прекомерно трудно упражняването на правата, предоставени от правния ред на Съюза (принцип на ефективност) (решение от 22 април 2021 г., Profi Credit Slovakia, C‑485/19, EU:C:2021:313, т. 52 и цитираната съдебна практика).
33
Следва да се припомни, на първо място, че съгласно постоянната съдебна практика обявената за неравноправна договорна клауза трябва принципно да се счита, че никога не е съществувала, така че тя няма как да има последици за потребителя. Ето защо установяването по съдебен ред на неравноправността на такава клауза поначало трябва да води до възстановяване на правното и фактическо положение, в което потребителят би се намирал при липсата на тази клауза, по-специално като му даде право да си възстанови облагите, които продавачът или доставчикът без основание е получил в негов ущърб по силата на споменатата неравноправна клауза (решение от 15 юни 2023 г., Bank M. (Последици от обявяването на договора за недействителен), C‑520/21, EU:C:2023:478, т. 65 и цитираната съдебна практика). Същото важи и когато неравноправният характер на една или повече клаузи на договор, сключен между потребител и продавач или доставчик, води не само до нищожност на тези клаузи, но и до недействителност на договора в неговата цялост (вж. в този смисъл решение от 15 юни 2023 г., Bank M. (Последици от обявяването на договора за недействителен), C‑520/21, EU:C:2023:478, т. 66 и цитираната съдебна практика).
34
Целта да се възстанови правното и фактическо положение, в което потребителят би се намирал без неравноправната клауза, трябва да се преследва при съблюдаване на принципа на пропорционалност, който е общ принцип от правото на Съюза, изискващ националната правна уредба, с която се прилага това право, да не надхвърля необходимото за постигането на преследваната цел (решение от 23 ноември 2023 г., Provident Polska, C‑321/22, EU:C:2023:911, т. 85).
35
Този принцип на пропорционалност би бил нарушен обаче, ако restitutio in integrum трябва да се изключи по отношение на продавача или доставчика. Ето защо задължението за връщане, което следва от обявяването за недействителен на договор за кредит, съдържащ неравноправни клаузи, трябва да е взаимно, като банката обаче няма право да иска от потребителя обезщетение, надхвърлящо връщането на паричните средства, предоставени за изпълнението на този договор, както и плащането на законна лихва за забава, считано от поканата за плащане (вж. в този смисъл решение от 7 декември 2023 г., mBank (Изявление на потребител), C‑140/22, EU:C:2023:965, т. 62).
36
Освен това реституционният ефект, свързан с обявяването на недействителността на договор за кредит, в който се съдържат неравноправни клаузи, което е и основание за реституционния иск на банковата институция, позволява да се гарантира, че защитата на правата, осигурени от правния ред на Съюза, не води до неоснователно обогатяване за потребителя (вж. по аналогия решение от 13 юли 2006 г., Manfredi и др., C‑295/04—C‑298/04, EU:C:2006:461, т. 94).
37
В този контекст следва да се отбележи, на второ място, че прекъсването на давността за реституционното вземане на продавача или доставчика вследствие на признаването от страна на потребителя на неговия дълг по принцип не засяга упражняването от потребителя на правото му на възстановяване на облагите, които продавачът или доставчикът без основание е получил въз основа на неравноправни клаузи, като упражняването на това право ще доведе до възстановяване на правното и фактическо положение, в което би се намирал потребителят при липсата на тези клаузи.
38
На трето място, от съдебната практика следва, че във връзка със задължението на националния съд да отстрани, при необходимост служебно, неравноправните клаузи в съответствие с член 6, параграф 1 от Директива 93/13, същият съд не е длъжен да откаже да приложи съответната клауза, ако, след като е бил информиран за това от посочения съд, потребителят възнамерява да не се позовава на нейния неравноправен и необвързващ характер, изразявайки по този начин доброволно и напълно информирано съгласие с въпросната клауза (вж. в този смисъл решение от 3 октомври 2019 г., Dziubak, C‑260/18, EU:C:2019:819, т. 53 и цитираната съдебна практика).
39
Следователно, за да може потребителят да даде свободно и информирано съгласие за премахването на неравноправна клауза или за нейното прилагане въпреки неравноправния ѝ характер, националният съд трябва да посочи на страните — в рамките на националните процесуални разпоредби и с оглед на принципа на справедливост в гражданското производство — по обективен и изчерпателен начин правните последици, които би могло да има премахването на неравноправната клауза (вж. в този смисъл решение от 15 юни 2023 г., Bank M. (Последици от обявяването на договора за недействителен), C‑520/21, EU:C:2023:478, т. 48). Такова информиране е от особено значение, когато неприлагането на неравноправната клауза би могло да доведе до недействителност на целия договор и до евентуално задължение на потребителя за връщане на даденото му (решение от 16 март 2023 г., M. B. и др. (Последици от обявяване на недействителност на договор), C‑6/22, EU:C:2023:216, т. 40).
40
В това отношение от акта за преюдициално запитване е видно, че след като е запитана двукратно от съда, сезиран с иска за обявяване на недействителността на договора за кредит, TK, от една страна, посочва, че разбира и се съгласява с обстоятелството, че недействителността на договора има за последица задължение за нея да възстанови на mBank сумата по получения кредит, а от друга страна, въпреки това поддържа иска си.
41
В този контекст следва да се уточни, че насоките, които националният съд е длъжен да даде на потребителя съгласно цитираната в точка 39 от настоящото решение съдебна практика, не създават за него задължение да обясни подробно всички процесуални разпоредби, които могат да намерят приложение във връзка с реституционен иск на продавач или доставчик, като например тези относно прекъсването на давността за вземането на търговеца. Всъщност фактът, че е уведомен за задължението си да върне главницата по предоставения му кредит, както и лихвите за забава, е достатъчен, за да позволи на потребителя да разбере и да прецени какви са правните последици от обявяването на договора за кредит за недействителен вследствие на съдържащите се в него неравноправни клаузи, и съответно да даде свободно и информирано съгласие за обявяването на недействителността. При това положение фактът, че с направените от потребителя изявления очевидно се цели установяването на недействителността на договора, а не прекъсването на давността за вземането на търговеца, е без значение.
42
На четвърто и последно място, следва да се припомни, че съгласно постоянната съдебна практика принципът на правната сигурност на правото на Съюза, който е посочен и от запитващата юрисдикция, има за цел да гарантира предвидимостта на правните положения и отношения (решение от 16 октомври 2019 г., Agrárminiszter, C‑490/18, EU:C:2019:863, т. 35 и цитираната съдебна практика). Следователно този принцип допуска разпоредба от националното право, съгласно която давностният срок, който се прилага по отношение на вземането на търговец, се прекъсва с признаването на дълга от потребителя, особено като се има предвид, както посочва запитващата юрисдикция, че след такова признаване търговецът може да очаква потребителят доброволно да погаси задължението си, и поради това да отложи събирането на вземането по съдебен ред.
43
Такава разпоредба е в състояние да гарантира и правото на търговеца на достъп до съд, тъй като след признаването на дълга от страна на потребителя продавачът или доставчикът може да предвиди, че съгласно националното право приложимият за вземането му давностен срок започва да тече отново, и при необходимост да упражни правото си на достъп до съд, като съобрази този срок.
44
Предвид изложените съображения на първата част от въпроса следва да се отговори, че член 7, параграф 1 от Директива 93/13 и принципът на ефективност във връзка с правото на достъп до съд и принципите на пропорционалност и правна сигурност трябва да се тълкуват в смисъл, че допускат съдебна практика по тълкуването на националното право, съгласно която давностният срок за вземането на продавач или доставчик се прекъсва с изявление на потребителя, направено в заведено преди това производство за обявяване на недействителността на договор за кредит, съдържащ неравноправни клаузи, относно знанието на този потребител, че при обявяването на договора за недействителен е длъжен да върне престацията, която е получил от продавача или доставчика.
45
Предвид отговора на първата част от поставения въпрос не следва да се дава отговор на втората част от него, която се основава на допускането, че прекъсването на давността за вземането на търговеца е несъвместимо с правото на Съюза.
По съдебните разноски
46
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.
По изложените съображения Съдът (девети състав) реши:
Член 7, параграф 1 от Директива 93/13/ЕИО на Съвета от 5 април 1993 година относно неравноправните клаузи в потребителските договори и принципът на ефективност във връзка с правото на достъп до съд и принципите на пропорционалност и правна сигурност
трябва да се тълкуват в смисъл, че
допускат съдебна практика по тълкуването на националното право, съгласно която давностният срок за вземането на продавач или доставчик се прекъсва с изявление на потребителя, направено в заведено преди това производство за обявяване на недействителността на договор за кредит, съдържащ неравноправни клаузи, относно знанието на този потребител, че при обявяването на договора за недействителен е длъжен да върне престацията, която е получил от продавача или доставчика.
Подписи
(
*1
)	Език на производството: полски.
(
i
)	Името на настоящото дело е измислено. То не съвпада с истинското име на никоя от страните в производството.