Неокончателна редакция
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
J. RICHARD DE LA TOUR
представено на 23 октомври 2025 година(1)
Дело C-621/24
Landkreis Schweinfurt
срещу
FB
Преюдициално запитване, отправено от Bundessozialgericht (Федерален съд по социалноосигурителни спорове, Германия)
„ Преюдициално запитване — Политика относно убежището — Директива 2013/33/ЕС — Приемане на кандидати за международна закрила — Член 17 — Общи правила относно материалните условия на приемане — Обхват на изискването за осигуряване на подходящ стандарт на живот — Равно третиране — Член 20, параграф 1 — Ограничаване на възможността за ползване на материалните условия на приемане — Понятие „последваща молба“ — Национално правило, което изключва възможността кандидатите, спрямо които е прието решение за прехвърляне на основание Регламент (ЕС) № 604/2013, да ползват помощи за покриване на потребностите от облекло, потребими и непотребими вещи, използвани в домакинството, освен ако не обосноват особени обстоятелства — Допустимост “
I.      Въведение
1.        Преюдициалното запитване се отнася основно до обхвата на признатото на кандидатите за международна закрила(2) право по член 17, параграф 2, първа алинея от Директива 2013/33/ЕС(3) да се ползват от материални условия на приемане, които им осигуряват подходящ стандарт на живот, за да се запази физическото и психичното им здраве и да се гарантира тяхната прехрана на територията на държавата членка, в която търсят убежище(4).
2.        Това преюдициално запитване е отправено в рамките на спор между FB, млад афганистански гражданин, кандидат за международна закрила, и Landkreis Schweinfurt (окръг Швайнфурт, Германия) по повод законосъобразността на решение, с което на това лице е отнета възможността за ползване на помощи за задоволяване на потребностите му от облекло, потребими и непотребими вещи за домакинството, с мотива, че това лице подлежи на извеждане от страната вследствие от изпълнението на решение за прехвърляне, прието на основание Регламент (ЕС) № 604/2013(5).
3.        Bundessozialgericht (Федерален съд по социалноосигурителни спорове, Германия) пита Съда най-напред дали приемащата държава членка може да третира по-неблагоприятно кандидатите, за които е издадено решение за прехвърляне в изпълнение на този регламент, в сравнение с кандидатите, които трябва да останат на територията на тази държава.
4.        По-нататък тази юрисдикция иска да се определи дали посочената държава членка осигурява на кандидатите подходящ стандарт на живот, който осигурява тяхната прехрана, физическото и психичното им здраве, когато отпуска на последните
помощи
в натура за жилище, храна, хигиенни и здравни грижи, но изключва по принцип възможността те да получават помощ за облекло и финансова помощ за покриване на нуждите им от потребими и непотребими вещи за домакинството.
5.        Накрая посочената юрисдикция пита Съда дали такова ограничаване на материалните условия на приемане може да се въвежда на основание член 20, параграф 1, първа алинея, буква в) от Директива 2013/33 с мотива, че подадената от гражданина на трета държава молба в случая представлявала последваща молба по смисъла на член 2, буква р) от Директива 2013/32/ЕС(6).
6.        Най-напред ще изложа причините, поради които считам, че член 17, параграф 2, първа алинея и параграф 5 от Директива 2013/33 не допуска национална норма, която по принцип изключва възможността кандидатите, спрямо които е прието, но все още не е изпълнено решение за прехвърляне, да получават помощи, предназначени да покрият нуждите от облекло, потребими и непотребими вещи за домакинството. В това отношение ще се обоснова с принципите, изведени последователно от Съда в решения от 27 септември 2013 г., Cimade и GISTI(7), от 12 ноември 2019 г., Haqbin(8), от 14 януари 2021 г., The International Protection Appeals Tribunal и др.(9), и накрая, от 1 август 2022 г., Ministero dell’Interno (Отнемане на материалните условия на приемане)(10). Ще припомня по-специално, че задължението на приемащата държава членка да осигури на кандидатите подходящ стандарт на живот, който да осигурява тяхната прехрана, физическото и психичното им здраве, изисква на тези, които са лишени от финансова самостоятелност, да се предостави помощ за облекло
и за дневни разходи до действителното им прехвърляне в държавата членка, компетентна да разгледа тяхната молба за международна закрила.
7.        След това ще обясня, че такова изключване в случая не може да се обоснове с разпоредбите в член 20, параграф 1, първа алинея, буква в) от Директива 2013/33, доколкото молба като подадената от FB не представлява „последваща молба“ по съображенията, изложени от Съда в решение Khan Yunis и Baabda(11), постановено на 19 декември 2024 г., тоест няколко месеца след постъпването на настоящото преюдициално запитване.
II.    Правна уредба
А.      Правото на Съюза
1.      Директива 2013/32
8.        Според член 2, буква р) от Директива 2013/32, „последваща молба“ означава молба за международна закрила, подадена след вземането на окончателно решение по предишна молба, като това включва и случаите, когато кандидатът изрично е оттеглил молбата си, и случаите, когато решаващият орган е отхвърлил молбата след нейното негласно оттегляне в съответствие с член 28, параграф 1“.
2.      Директива 2013/33
9.        Съображения 8, 11 и 35 от Директива 2013/33 гласят:
„(8)      За да се гарантира в целия Съюз еднакво отношение към кандидатите, настоящата директива следва да се прилага през всички етапи и видове процедури, свързани с молбите за международна закрила, във всички места и центрове, в които са настанени кандидатите, и за цялото време, за което им е разрешено да останат на територията на държавите членки като кандидати.
[…]
(11)      Следва да се установят стандарти за приемане на кандидатите, които да бъдат достатъчни, за да гарантират достоен стандарт на живот и сравними условия на живот във всички държави членки.
[…]
(35)      Настоящата директива зачита основните права и спазва принципите, признати по-специално в Хартата на основните права на Европейския съюз[(12)]. Настоящата директива цели по-специално да гарантира пълното зачитане на човешкото достойнство и да улесни прилагането на членове 1, 4, 6, 7, 18, 21, 24 и 47 от Хартата, и трябва да бъде прилагана в съответствие с това.“
10.      Според член 1 от тази директива, тя има за цел да определи стандарти за приемането на кандидати в държавите членки.
11.      Член 2, буква ж) от посочената директива дава определение на понятието „материални условия на приемане“, което означава „условията на приемане, които включват жилище, храна и облекло, предоставени в натура или под формата на финансова помощ или на бонове, или като комбинация от трите, както и помощ за дневни разходи“.
12.      Съгласно член 3, параграф 1 от същата директива, тя „се прилага по отношение на всички граждани на трети държави […], които подават молба за международна закрила на територията […] на дадена държава членка, докато имат разрешение да останат на територията в качеството на кандидати“.
13.      Член 17 от Директива 2013/33, озаглавен „Общи правила относно материалните условия на приемане и медицинските грижи“, гласи в параграф 2, първа алинея и в параграфи 3 и 5:
„2.      Държавите членки гарантират, че материалните условия на приемане осигуряват подходящ стандарт на живот за кандидатите, което осигурява тяхната прехрана, а също и физическото и психичното им здраве.
[…]
3.      Държавите членки могат да подчинят предоставянето на всички или на част от материалните условия на приемане и на медицинските грижи на условието кандидатите да не разполагат с достатъчно средства, за да имат стандарт на живот, отговарящ на тяхното здравословно състояние, и за осигуряване на прехраната им.
[…]
5.      Когато държавите членки осигуряват материални условия на приемане под формата на финансови помощи или на бонове, стойността им се определя въз основа на нивото (нивата), които са определени в правото или в практиката на съответната държава членка, за да се гарантира подходящ стандарт на живот на гражданите. Държавите членки могат да предоставят по-неблагоприятно третиране на кандидатите в сравнение с техните граждани в тази област, особено когато материалната помощ отчасти се предоставя в натура или когато посоченото(ите) ниво(нива), прилагани към гражданите на съответната държава, имат за цел да осигурят стандарт на живот, по-висок от предвидения за кандидатите съгласно настоящата директива.“
14.      Член 20 от тази директива, озаглавен „Ограничаване или отнемане на възможността за ползване на материалните условия на приемане“, гласи:
„1.      Държавите членки могат да ограничават или в изключителни и надлежно обосновани случаи да отнемат възможността да се ползват материалните условия на приемане, когато даден кандидат:
[…]
в)      е подал последваща молба, както е предвидено в член 2, буква р) от Директива [2013/32].
[…]
5.      Решенията за ограничаване или отнемане на възможността за ползване на материалните условия на приемане […] се постановяват за всеки конкретен случай поотделно, обективно и безпристрастно и са мотивирани. Те се основават на особеното положение на съответното лице […], като се държи сметка за принципа на пропорционалност. Държавите членки осигуряват при всякакви обстоятелства достъпа до медицински грижи в съответствие с член 19 и осигуряват достоен стандарт на живот за всички кандидати.
6.      Държавите членки гарантират, че материалните условия на приемане не се отнемат или ограничават, преди да бъде взето решение в съответствие с параграф 5.“
3.      Регламент Дъблин III
15.      Съображения 11 и 12 от Регламент Дъблин III гласят:
„(11)      Директива [2013/33] следва да се прилага по отношение на процедурата за определянето на компетентната държава членка съгласно настоящия регламент, при спазване на ограниченията в прилагането на посочената директива.
(12)       Директива [2013/32]
следва да се прилага в допълнение и без да засяга разпоредбите относно процедурните гаранции, уредени с настоящия регламент, при спазване на ограниченията в прилагането на посочената директива.“
16.      Член 18 от този регламент определя „[з]адължения[та] на компетентната държава членка“ по следния начин:
„1.      Компетентната държава членка по смисъла на настоящия регламент, е длъжна:
[…]
в)      да приеме обратно, при условията, предвидени в членове 23, 24, 25 и 29, гражданин на трета държава или лице без гражданство, което е оттеглило молбата си в процес на разглеждане и е подало молба в друга държава членка или което се намира на територията на друга държава членка без документ за пребиваване.
2.      […]
В случаите, попадащи в обхвата на параграф 1, буква в), когато компетентната държава членка е преустановила разглеждането на молба след оттеглянето ѝ от кандидата преди да е било взето решение по същество на първа инстанция, тази държава членка прави необходимото кандидатът да има право да изиска разглеждането на молбата му да бъде довършено или да подаде нова молба за международна закрила, която не се разглежда като последваща молба, както е предвидено в Директива [2013/32]. В тези случаи държавите членки правят необходимото разглеждането на молбата да бъде завършено.
[…]“
Б.      Германското право
1.      Закон за материалните условия на приемане
17.      Според член 1, параграф 1, точка 5 от Asylbewerberleistungsgesetz (Закон за помощите, предоставяни на търсещите убежище), в редакцията му, публикувана на 5 август 1997 г.(13), последно изменена с член 18 от Gesetz zur Stärkung der Impfprävention gegen COVID-19 und zur Änderung weiterer Vorschriften im Zusammenhang mit der COVID-19-Pandémie (Закон за засилване на ваксинационната превенция срещу COVID-19 и за изменение на други разпоредби в контекста на пандемията от COVID-19)(14) от 10 декември 2021 г. (наричан по-нататък „Законът за материалните условия на приемане“):
„(1)      Право да получават предвидените в този закон помощи имат чужденците, които действително пребивават на територията на страната и
[…]
5.      са задължени да напуснат територията на страната с подлежащ на принудително изпълнение акт дори ако заповедта за извеждане от територията все още не подлежи или вече не подлежи на изпълнение.“
18.      Член 1а от този закон, озаглавен „Ограничаване на правата“, гласи :
„(1)      Лица, които имат право да ползват помощите по член 1, параграф 1, точка 5 и за които е определен краен срок и възможност за напускане на страната, нямат право да ползват помощите по членове 2, 3 и 6, считано от датата, следваща крайния срок за напускането на страната, освен ако по независещи от тях причини напускането на страната не може да се осъществи. До напускането на страната или извеждането им на тях се предоставят само помощи, които им позволяват да покриват нуждите си от храна и жилище, включително отопление и хигиенни и здравни грижи. Само ако в конкретния случай са налице особени обстоятелства, могат да им бъдат предоставени и други помощи по смисъла на член 3, параграф 1, първо изречение. Помощите по правило се предоставят в натура.
[…]
(7)      Лица, които имат право да получават помощи съгласно член 1, параграф 1, точка 1 или 5, чиято молба за убежище е отхвърлена като недопустима с решение на Bundesamt für Migration und Flüchtlinge [Федерална служба за миграцията и бежанците] на основание член 29, параграф 1, точка 1 във връзка с член 31, параграф 6 от Asylgesetz [Закон за убежището](15) от 26 юни 1992 г. и за които е разпоредено извеждане съгласно член 34а, параграф 1, първо изречение, второ предложение от посочения закон, получават само помощи съгласно параграф 1 дори ако решението все още не
е окончателно. Първо изречение не се прилага, ако съдът постанови суспензивен ефект на жалбата срещу заповедта за извеждане.“
19.      Член 3, параграф 1 от Закона за материалните условия на приемане гласи:
„Лица, които имат право да получават помощите по член 1, получават помощи за покриване на нуждите от храна, жилище, отопление, облекло, здравни грижи и от потребими и непотребими вещи, използвани в домакинството (насъщни потребности). Освен това те получават помощи за покриване на ежедневните лични нужди (необходими лични потребности).“
20.      Член 6, параграф 1 от този закон е със следния текст:
„Други помощи могат да се предоставят по-специално ако в конкретния случай са необходими за осигуряването на средства за издръжка или здравето, за покриването на специфични нужди на деца или за изпълнението на задължение за сътрудничество, предвидено от административното право. […]“
2.      Закон за убежището
21.      Член 29 от Закона за убежището, в редакцията му, публикувана на 2 септември 2008 г.(16), последно изменен с член 9 от Gesetz zur Weiterentwicklung des Ausländerzentralregisters (Закон за развитието на централния регистър на чужденците)(17) от 9 юли 2021 г., озаглавен „Недопустими молби“, гласи в параграф 1, точка 1:
„Молба за убежище е недопустима, когато:
1.      друга държава е компетентна да проведе процедурата по предоставяне на убежище
[…]
a)      в съответствие с Регламент [Дъблин III] […].“
22.      Съгласно член 34а, параграф 1 от този закон:
„Ако чужденецът трябва да бъде изведен […] в държава, която е компетентна да проведе процедурата по предоставяне на убежище […], Федералната служба за миграцията и бежанците разпорежда извеждането в тази държава, веднага след като се установи, че то може да бъде осъществено. Тази разпоредба се прилага и когато чужденецът е подал молбата за убежище в друга държава, която е компетентна да проведе процедурата по предоставяне на убежище съгласно правните норми на Европейския съюз или международен договор, или когато е оттеглил тази молба преди решението на Федералната служба за миграцията и бежанците. […]“
III. Фактите по спора и преюдициалните въпроси
23.      FB е афганистански гражданин, който влиза в Германия на 25 август 2021 г., когато е на 19 години и е регистриран като кандидат за международна закрила на 6 септември 2021 г. Федералната служба за миграцията и бежанците иска от Румъния да поеме отговорността за него с мотива, че на 6 август 2021 г. FB е подал в тази държава по-ранна молба за международна закрила, която впоследствие била негласно оттеглена(18).
24.      Що се отнася до материалните условия на приемане, предоставени на FB от септември 2021 г., той е бил настанен в център за първоначално приемане в окръг
Швайнфурт. Получавал е помощите в натура, предвидени в членове 3 и 3а от Закона за материалните условия на приемане, а именно жилище с отопление и поддръжка, храна, облекло, енергия за домакинството, тоалетни и хигиенни принадлежности, както и WiFi достъп. Освен това е получавал финансова помощ за задоволяване на неговите „необходими лични потребности“ в размер на 101,25 евро за периода от 6 септември 2021 г. до 30 септември 2021 г. и 121,50 евро месечно, считано от октомври 2021 г.(19).
25.      След като Румъния се съгласява да приеме обратно FB, на 25 октомври 2021 г. Федералната служба за миграцията и бежанците приема решение за недопустимост на неговата молба за международна закрила и разпорежда той да бъде прехвърлен в тази държава членка(20). Определен е краен срок за прехвърлянето 22 април 2021 г. FB подава жалба срещу решението за прехвърляне, която е отхвърлена с решение на Verwaltungsgericht Würzburg (Административен съд Вюрцбург, Германия) от 21 декември 2021 г.
26.      След като изслушва FB, с решение от 9 декември 2021 г. окръг Швайнфурт ограничава ползването на предоставените му материални условия на приемане, като се позовава на член 1а, параграф 7 от Закона за материалните условия на приемане(21). Това решение се е прилагало през периода от 1 януари до 30 юни 2022 г. Следователно считано от 1 януари 2022 г. FB е получавал помощи в натура, покриващи неговите потребности от жилище, храна, отопление, хигиенни и здравни грижи, както и медицинска помощ в случай на заболяване. Той обаче е загубил възможността да ползва помощи, предвидени за покриване, от една страна, на неговите „насъщни потребности“ от облекло, потребими и непотребими вещи за домакинството, и от друга страна на неговите „необходими лични потребности“, посочени в член 3, параграф 1, второ изречение от този закон, тоест разходите за транспорт, комуникация, свободно време, развлечения, култура, хотелиерски и ресторантьорски услуги и други стоки и услуги. От обжалваното решение, приложено към националната преписка, с която Съдът разполага, се установява, че FB не е изтъкнал особени обстоятелства, обосноваващи отпускането на тези други помощи. Предвиденото първоначално за 19 януари 2022 г. и за 2 март 2022 г. прехвърляне не е изпълнено по причини, за които FB не отговаря, тъй като считано от 1 март 2022 г. Румъния повече не приема входящи прехвърляния заради войната в Украйна. На 23 февруари 2022 г. FB е прехвърлен в друг окръг, в който се е ползвал от условия, които не са оспорени в случая. Ето защо няма спор, че в настоящото дело процесният период е от 1 януари 2022 г. до 22 февруари 2022 г.
27.      FB подава жалба пред Sozialgericht Würzburg (Социален съд Вюрцбург, Германия) с цел получаване на по-благоприятни материални условия на приемане, и в частност финансова помощ за покриване на необходимите лични потребности през този процесен период.
28.      Тази жалба е отхвърлена от този съд с решение от 20 януари 2023 г., тя обаче е уважена от Bayerisches Landessozialgericht (Областен социален съд на провинция Бавария, Германия) с решение от 31 май 2023 г., с мотива, че ограничението по член 1а, параграф 7 от Закона за материалните условия на приемане изисква да се докаже неправомерно поведение, каквото не е установено в случая. Ето защо окръг Швайнфурт подава ревизионна жалба срещу това решение пред запитващата юрисдикция.
29.      При тези условия Bundessozialgericht (Федерален съд по социалноосигурителни спорове, Германия) решава да спре производството и да отправи до Съда следните преюдициални въпроси:
„1)      Покрива ли се минималното ниво, посочено в член 17, параграфи 2 и 5 от Директива 2013/33, от правна уредба на държава членка, която в рамките на срока за прехвърляне на кандидатите […] съгласно Регламент [Дъблин III] им предоставя, в зависимост от техния статут на лица, които подлежат на принудително изпълнение на задължението да напуснат територията, единствено право на жилище, храна, хигиенни и здравни грижи и лечение в случай на болест, както и според обстоятелствата в конкретния случай — на облекло и на потребими и непотребими вещи, използвани в домакинството?
2)      При отрицателен отговор на първия въпрос:
a)      Трябва ли член 20, параграф 1, първа
алинея, буква в) от Директива 2013/33
във връзка с член 2, буква р) от Директива [2013/32]
да се тълкува в смисъл, че последващата молба се отнася включително и до случаите, когато преди това кандидатът е подал молба за международна закрила в друга държава членка и въз основа на това Федералната служба за миграцията и бежанците
отхвърля молбата като недопустима съгласно Регламент [Дъблин III]
и разпорежда извеждането?
б)      За отговора на въпроса дали в това положение е налице последваща молба по смисъла на член 2, буква р) от Директива 2013/32 датата, която е от значение, е тази, на която е оттеглянето на молбата за предоставяне на международна закрила, или датата на решението на другата държава членка съгласно член 27 или член 28 от Директива 2013/32?
в)      Трябва ли член 20, параграф 1, първо изречение, буква в), във връзка с член 20, параграфи 5 и 6 от Директива 2013/33, във връзка с [Хартата], да се тълкува в смисъл, че е допустимо да бъдат ограничавани условията на приемане на кандидатите, до условия, предоставяни с оглед на покриването на нуждите от храна и жилище, включително отопление, както и от хигиенни и здравни грижи и условия
в случай на болест, както и — според конкретния случай — нуждите от облекло и от потребими и непотребими вещи, използвани в домакинството?“
30.      FB, германското и белгийското правителство и Европейската комисия представят писмени становища. Тези страни и заинтересовани лица (с изключение на белгийското правителство) участват в съдебното заседание, проведено на 4 септември 2025 г., по време на което отговарят и на поставените от Съда въпроси за устен отговор.
IV.    Анализ
А.      Предварителна бележка
31.      Предвид съдържанието на направените по време на съдебното заседание пред Съда изявления ми се струва уместно да направя една предварителна бележка относно обхвата на въпросите, отправени от запитващия съд.
32.      В съдебното заседание германското правителство изтъкна, че доколкото член 27, параграф 3, буква а) от Регламент Дъблин III предоставя на засегнатото лице правото да остане в съответната държава членка в очакване на изхода от неговата жалба или ревизионна жалба срещу решението за прехвърляне, той би трябвало да се разглежда като пречка за прилагането на Директива 2013/33. Всъщност това правителство счита, че след като взетото по отношение на FB решение за прехвърляне е станало окончателно, той вече не е имал право да пребивава на германска територия и следователно е излязъл извън приложното поле на тази директива, така както е определено в член 3, параграф 1 от нея, независимо че прехвърлянето не е било действително извършено.
33.      Отбелязвам, че германското правителство не е изложило този довод в писменото си становище, и ми се струва, че разглеждането му надхвърля обхвата на спора, очертан от запитващата юрисдикция. Всъщност тази юрисдикция изхожда от предпоставката, че през разглеждания период FB попада в приложното поле на Директива 2013/33, независимо от отхвърлянето на подадената от него жалба срещу решението за прехвърляне в Румъния и окончателния характер на това решение. В този контекст тази юрисдикция се ограничава до това да постави на Съда въпрос относно тълкуването на член 17, параграфи 2 и 5 и член 20 от посочената директива, що се отнася до обхвата на признатото на този кандидат право да се ползва от материалните условия на приемане, които му осигуряват подходящ стандарт на живот. Припомням, че според постоянната съдебна практика само националната юрисдикция може да определи предмета на въпросите, които възнамерява да постави на Съда(22).
34.      При тези обстоятелства считам, че Съдът не може да разшири предмета на поставените от запитващата юрисдикция въпроси, като ги разгледа с оглед на член 27, параграф 3 от Регламент Дъблин III и като изследва дали вследствие от изчерпването на предвидения в тази разпоредба способ за правна защита FB не е имал право да пребивава повече на германска територия, въпреки че решението за прехвърляне не е било изпълнено, и следователно е излязъл извън приложното поле на Директива 2013/33. Тъй като този въпрос излиза изцяло извън периметъра, очертан от запитващата юрисдикция, мисля, че Съдът трябва да се ограничи до тълкуването на разпоредбите от тази директива, които са изрично визирани от посочената юрисдикция.
Б.      Условията за прилагане на общите правила относно материалните условия на приемане, прогласени в член 17 от Директива 2013/33 (първи въпрос)
35.      С първия преюдициален въпрос запитващата юрисдикция пита по същество Съда дали член 17, параграф 2, първа алинея и параграф 5 от Директива 2013/33 трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска национална правна уредба, по силата на която компетентният орган отнема на кандидатите, спрямо които е прието решение за прехвърляне на основание Регламент Дъблин III, възможността за ползване на помощи за покриване на нуждите от облекло, потребими и непотребими вещи за домакинството, предоставяни в натура или под формата на финансови помощи, освен ако те докажат наличието на особени обстоятелства.
36.      Този въпрос изисква да се направи анализ на третирането, което приемащата държава членка е длъжна да предостави на кандидат, който трябва да бъде прехвърлен към държавата членка, компетентна да разгледа неговата молба за международна закрила, а след това да се анализира обхватът на изискването за осигуряване на подходящ стандарт на живот съгласно член 17, параграф 2, първа алинея от Директива 2013/33. Ще извърша този анализ с оглед на положението на кандидат, който подобно на FB не разполага със собствени средства, както беше уточнено в съдебното заседание.
1.      По третирането на кандидатите, спрямо които е прието решение за прехвърляне
37.      Според заглавието на член 17 от Директива 2013/33, той съдържа общите правила относно материалните условия на приемане.
38.      Параграф 2 от този член определя обекта и целта на материалните условия на приемане, като изисква от държавите членки тези условия да осигуряват на „кандидатите“ подходящ стандарт на живот, което осигурява тяхната прехрана, а също и физическото и психичното им здраве.
39.      От своя страна параграф 5 от посочения член определя правилата, приложими при определяне на стойността на предоставяните за тази цел финансови помощи или бонове, като уточнява, че държавите членки могат да предоставят по-неблагоприятно третиране на кандидатите в сравнение с техните граждани, особено когато материалната помощ отчасти се предоставя в натура или когато посочените нива, прилагани към гражданите на съответната държава, имат за цел да осигурят стандарт на живот, по-висок от предвидения за кандидатите съгласно Директива 2013/33.
40.      Запитващата юрисдикция пита Съда дали освен позволеното различно третиране на кандидатите и гражданите на съответната държава, приемащата държава членка може да третира различно и кандидатите, спрямо които е прието решение за прехвърляне към държавата членка, компетентна да разгледа тяхната молба, при което последните се третират по-неблагоприятно в сравнение с останалите кандидати.
41.      Предвид целта на Директива 2013/33 и нейния текст, няма никакво съмнение, че законодателят на Съюза не е възнамерявал да въведе режим за поемане на отговорност с променлива геометрия, при който условията и редът за приемане на кандидата всъщност да зависят от въпроса дали държавата членка, в която той се намира, е държавата членка, която ще се произнесе окончателно по молбата му за международна закрила. С изключение на специалните разпоредби, които изрично са предвидени от този законодател по отношение на уязвимите лица (членове 21—25 от тази директива), задържаните лица (член 10 от посочената директива) или лицата, които са обект на санкция в резултат от тяхното поведение (член 20 от същата директива), няма нито един елемент от буквално, контекстуално или телеологично естество, който да позволява да се установи такава разлика в третирането.
42.      Първо, по действащото право на Съюза нито един от актовете, от които се състои общата европейска система за убежище, не установява собствен правен статут на кандидата, спрямо когото е прието решение за прехвърляне, и не предвижда специален правен режим за него(23).
43.      Така, що се отнася до Директива 2013/33 в решение IPAT Съдът вече е постановил, че „кандидатите, за които са започнати „процедури, свързани с молбите за международна закрила“, въведени с Регламент Дъблин III, са явно включени в приложното поле по отношение на лицата на [тази] директива“(24) и че тя не прокарва никакво разграничение в зависимост от това дали по отношение на кандидата е започната процедура за прехвърляне(25). Съдът отбелязва, че законодателят на Съюза използва еднакво и хоризонтално понятието „кандидат“ по член 2, буква б) от посочената директива, което визира „само една категория кандидати“, включваща всички граждани на трети страни и лица без гражданство, които подадат молба за международна закрила, по която все още няма окончателно решение(26). Доколкото решението за прехвърляне не е решението, с което има окончателно произнасяне по молба за международна закрила, Съдът счита, че приемането на такова решение не може да има за последица лишаване на заинтересованото лице от качеството „кандидат“ по смисъла на тази разпоредба или от свързаните с това качество права(27). Ето защо следва да се приеме, че член 17, параграф 2 от същата директива се отнася до „кандидатите“ без да прави никакво разграничение.
44.      Второ, Директива 2013/33 няма за цел да гарантира интегрирането на кандидатите в приемащата държава членка, а да осигури ефективното поемане на отговорност за техните насъщни и непосредствени потребности, за да осигури спазването на техните основни права в съответствие със съображения 11 и 35 от тази директива.
45.      В този контекст Съдът приема, че зачитането на човешкото достойнство и на правото на убежище, признати съответно в членове 1 и 18 от Хартата, се налагат не само по отношение на кандидатите, които се намират на територията на държавата членка, компетентна за разглеждането на тяхната молба, но и спрямо тези, които очакват определянето на тази държава(28).
46.      Тези съображения следва да се приложат и към кандидатите, които очакват ефективно прехвърляне към държавата членка, компетентна да разгледа молбата им. Всъщност самото понятие „приемане“ изисква да се приложи обективен критерий, а именно мястото, където се намира кандидатът, а не действието на правилата по Регламент Дъблин III и свързаната с него практика, от която следва, че датата на прехвърлянето и самото му извършване в крайна сметка са несигурни. Впрочем Съдът напълно основателно подчертава това, припомняйки, че изключването на кандидатите от ползването на определени материални условия на приемане не може да се обоснове с оглед бързината на процедурата за определяне на компетентната държава членка, като се имат предвид относителните срокове на процедурата за поемане на отговорност, обратно приемане и прехвърляне, предвидени в членове 21—25 и в член 29 от Регламент Дъблин III, както и положението, при което прехвърлянето не се извършва в определения срок(29). Настоящият случай е пример за това, тъй като максималният срок, в който е следвало да се изпълни решението за прехвърляне, не само е бил шест месеца — което представлява изключително дълъг срок, ако кандидатът, лишен от финансова независимост, не получава помощ за облекло или за дневни разходи — но и това решение изобщо не е било изпълнено.
47.      Изключването на кандидатите от възможността за ползване на материалните условия на приемане с мотива, че не се намират „на правилното място“ съгласно критериите за поемане на отговорността по Регламент Дъблин III, би нарушило техните основни права. Обективно те се намират в положение, сходно с това, в което са кандидатите, които пребивават в държавата членка, компетентна да разгледа молбата им, или в очакване на определянето на тази държава. Техните потребности са идентични: макар да нямат задължение за съдействие, каквото налага разглеждането на тяхната молба, те все пак трябва да имат подслон, храна, облекло и да разполагат с парични средства, които да им позволяват да съхранят минимално достойнство и самостоятелност, за да се ползват от правата, признати им от Директива 2013/33.
48.      Такъв подход би бил в нарушение и на целта на Директива 2013/33, изразена в съображение 8 от нея, „да се гарантира в целия Съюз еднакво отношение към кандидатите, [което се прилага] през всички етапи и видове процедури, свързани с молбите за международна закрила, във всички места и центрове, в които са настанени кандидатите, и за цялото време, за което им е разрешено да останат на територията на държавите членки като кандидати“(30). Процедурата за прехвърляне и поемане на отговорността или обратно приемане на кандидат от държавата членка, компетентна да разгледа неговата молба, провеждана в приложение на Регламент Дъблин III, по самата си същност е „процедура, свързана с молбите за международна закрила“(31). Освен това от свързания прочит на съображение 11 и на член 20, параграф 5 от този регламент следва, че стандартите за приемане, предвидени в Директива 2013/33, са приложими към процедурата за определяне на компетентната държава членка, тъй като тази процедура завършва едва когато тази държава поеме отговорността или приеме обратно кандидата. В решение IPAT Съдът потвърждава това, като постановява, че задължението на съответната държава членка да предостави на кандидата условията за приемане „отпада едва към момента на окончателното прехвърляне на същия в замолената държава членка“(32).
49.      Накрая, трето, ако се приеме, че приемащата държава членка може да преустанови поемането на отговорност за кандидатите с мотива, че не е държавата членка, компетентна да разгледа молбата им, това би противоречало на целта на общата европейска система за убежище, тъй като за значителна част от кандидатите ще се прилагат национални разпоредби, които са много по-неблагоприятни от хармонизираните правила, въведени с тази система. Очевидно такава мярка не би позволила да се „осигури приемственост в защитата и правата, предоставени по силата на [Регламент Дъблин III] и на други имащи отношение правни инструменти в областта на убежището“, каквато цели законодателят на Съюза в член 31 от този регламент.
50.      Ето защо, предвид тези елементи аз считам, че член 17, параграф 2, първа алинея и параграф 5 от Директива 2013/33 не допуска национална норма, по силата на която кандидатите, спрямо които е прието решение за прехвърляне в държавата членка, компетентна за разглеждането на тяхната молба за международна закрила, са третирани по-неблагоприятно в сравнение с останалите кандидати.
51.      Сега е уместно да се разгледа вторият аспект от първия въпрос, отправен от запитващата юрисдикция: гарантира ли държавата членка достоен стандарт на живот
на кандидатите, който да осигурява тяхната прехрана, както и физическото и психичното им здраве, ако им отнема възможността да ползват помощ за облекло и за дневни разходи, предназначени за покупката на потребими и непотребими вещи за домакинството?
2.      По обхвата на изискването за осигуряване на подходящ стандарт на живот
52.      Припомням, че член 17, параграф 2, първа алинея от Директива 2013/33 прогласява принципа, че националните материални условия на приемане трябва да осигуряват на кандидатите подходящ стандарт на живот, което осигурява тяхната прехрана, а също и физическото и психичното им здраве.
53.      За да се определят обхватът и условията на наложеното от тази разпоредба поемане на отговорност, запитващата юрисдикция приканва Съда да уточни обхвата на изискването за осигуряване на подходящ стандарт на живот и съдържанието на произтичащите от него задължения на държавите членки.
54.      В стопанското право изразът „стандарт на живот“ е препратка към икономическото и социалното благоденствие на дадено лице или група лица, и по-специално към неговата способност да задоволява своите съществени и несъществени потребности. В рамките на Директива 2013/33 законодателят на Съюза се позовава както на изискването за осигуряване на „подходящ“ стандарт на живот, така и на изискването за запазване на „достоен“ стандарт на живот, без да определя обхвата на тези изисквания. Ето защо тази юрисдикция иска да разбере дали е възможен паралел между тях.
55.      На първо място, член 17, параграф 2, първа алинея от Директива 2013/33 не съдържа изрично препращане към правото на държавите членки с оглед определяне на смисъла и обхвата на понятието „подходящ стандарт на живот“.
Ето защо съгласно постоянната съдебна практика на това понятие трябва да се даде самостоятелно и еднакво тълкуване, при което да се отчете не само съдържанието на тази разпоредба, но и контекстът ѝ, и целите, преследвани с тази директива(33).
56.      По този метод Съдът определя обхвата на изискването за запазване на достоен стандарт на живот, прогласено в член 20, параграф 5 от Директива 2013/33, като забрана за държавите членки да поставят кандидата в положение на краен материален недоимък, който не му позволява да задоволява най-основните си потребности, например от дом, храна, облекло и лична хигиена, и който би засегнал физическото или психичното му здраве или би довел до несъвместимо с това достойнство влошаване на положението му(34).
В решение Cimade и GISTI Съдът вече е приел, че кандидат не може да бъде лишен от защитата на минималните стандарти на приемане, предвидени в Директива 2003/9, дори временно след подаването на молбата и преди да бъде действително прехвърлен, тъй като това създава опасност от нарушаване на целта на тази директива и на изискванията на член 1 от Хартата, според който човешкото достойнство трябва да се зачита и защитава(35).
57.      В член 17, параграф 2, първа алинея от Директива 2013/33 законодателят на Съюза изисква материалните условия на приемане да осигуряват не „достоен“, а „подходящ“ стандарт на живот.
58.      Отбелязвам, че държавите членки трябва да осигурят този стандарт на живот посредством „материалните условия на приемане“, които следователно са съставни части на този стандарт. Тези условия са определени в член 2, буква ж) от Директива 2013/33 и включват „жилище, храна и облекло, предоставени в натура или под формата на финансова помощ или на бонове, или като комбинация от трите, както и помощ за дневни разходи“. Макар законодателят на Съюза да оставя на държавите членки свобода на преценка относно формата, под която да се предлагат тези условия, той определя точно тяхното съдържание, като идентифицира потребностите, които трябва да се задоволят. Както свидетелства употребата на съюзите „и“ и „както и“, материалните условия на приемане са кумулативни и трябва да се считат за неразривно свързани, тъй като те са способът за осигуряване на подходящ стандарт на живот на кандидата, лишен от финансова независимост. Тоест в контекста на член 17, параграф 2, първа алинея от тази директива правото на подходящ стандарт на живот е замислено като съставно право и възползването от него зависи от едновременното осъществяване на всяко от тези условия(36).
59.      Следователно държавите членки не могат да предвиждат режим „по избор“ като отнемат или премахнат една от тези съставни части. В това отношение отбелязвам, че текстът на член 17, параграф 2, първа алинея от Директива 2013/33 се различава от текста на член 17, параграф 3 от тази директива, който позволява на държавите членки да предоставят „всички или […] част“ от посочените условия, когато кандидатът разполага със собствени средства. От това следва, че при прилагане на член 17, параграф 2, първа алинея от посочената директива държавите членки не могат да се освободят от задължението си да задоволяват както потребностите на кандидата от жилище и храна, така и нуждата от облекло и от предоставяне на помощ за дневни разходи.
60.      На второ място прилагателното „подходящ“ предполага предоставянето на помощи, които са съобразени, за да гарантират не достъпа до съвкупност от икономически, социални и културни права, а прехраната на кандидата и защитата на неговото физическо и психично здраве. Впрочем в член 17, параграф 3 от Директива 2013/33 законодателят на Съюза изрично се позовава на достатъчно средства, за да има кандидатът „стандарт на живот, отговарящ на […] здравословно[то] състояние, и […] осигурява[щ] прехраната [му]“(37). Това предполага предоставянето на помощи, чието съдържание да е съобразено с индивидуалното положение на кандидата в дадено общество и дадена епоха(38). В това отношение текстът на член 17, параграф 5 от тази директива е особено показателен, тъй като за тази цел изисква стойността на финансовите помощи или бонове, предоставяни като материални условия на приемане, да се определя „въз основа на нивото (нивата), които са определени в […] съответната държава членка“. Обратно, ако помощта за облекло се предоставя в натура, според мен тя трябва да позволява на кандидата да има достъп до облекло и обувки с разумно приемлив вид, съобразени с пола и възрастта, подходящи за сезона и в достатъчно количество.
61.      С оглед на тези елементи от езиков характер, дори изискването за осигуряване на подходящ стандарт на живот по член 17, параграф 2, първа алинея от Директива 2013/33 да покрива най-основните потребности на кандидата, то надхвърля правото на едното оцеляване. Кандидатът трябва да може да води достоен начин на живот с достъп до ресурси, които са достатъчни и подходящи, за да отговорят на потребностите му от жилище, храна, облекло и лична хигиена, както и за да се ползва от минимална самостоятелност в дадено общество и епоха(39).
62.      Контекстът на тази разпоредба позволява да се подкрепи тълкуването, че това изискване има много по-широк материален обхват от понятието за запазване на достоен начин на живот.
63.      Всъщност изискването за осигуряване на подходящ стандарт на живот се вписва в контекста на предоставянето на материалните условия на приемане според
предвиденото в член 17 от Директива 2013/33, докато изискването за запазване на достоен стандарт на живот се вписва в контекста на ограничаването и дори отнемането на възможността за ползване на тези условия, предвидени в член 20 от нея(40). Следователно последното изискване е изключение, което е приложимо само в положения, характеризиращи се със злоупотреба с право или с противоправно поведение от страна на кандидата. Като изисква да се осигурят неприкосновеността и достойнството на кандидата въпреки отнемането на всички или част от материалните условия на приемане, законодателят на Съюза въвежда минимален праг, под който държавите членки не могат да слизат.
64.      Обратно, изискването за осигуряване на подходящ стандарт на живот по член 17, параграф 2, първа алинея от Директива 2013/33 е правилото и по необходимост има по-широк материален обхват. За това свидетелства решение от 27 февруари 2014 г., Saciri и др.(41), в което Съдът изисква равнището на материалните условия на приемане и в частност финансовата помощ, изплащана за тази цел, да е достатъчно, за да се гарантира подходящо за здравето жизнено равнище и да се осигури прехраната на кандидатите.
65.      Накрая, изключването на помощите, предназначени за покриване на потребностите от облекло, потребими и непотребими вещи за домакинството, от материалните условия на приемане, предвидени в член 17, параграф 2 от Директива 2013/33, очевидно би засегнало преследваната от законодателя на Съюза цел.
66.      Що се отнася до помощта за облекло, счита се, че облеклото е предварително условие за възползване от човешките права като цяло(42). Припомням, че според Съда потребността от облекло е „основна“ потребност като потребността от жилище и храна, доколкото допринася за зачитането на човешкото достойнство. От друга страна носенето на скъсани и мръсни дрехи е най-видимият признак за лишения. Облеклото не само допринася за защитата на психичното здраве, но очевидно и за опазването на физическото здраве на заинтересованото лице, тъй като подходящото облекло защитава тялото от неблагоприятни атмосферни условия, студ, дъжд и т.н. Облеклото също така е средство да се осигури полезното действие на признатите на кандидата права като правото на движение, на професионално обучение или достъп до пазара на труда.
67.      Що се отнася до помощта за дневни разходи, тя също представлява съществен елемент от материалните условия на приемане, доколкото, както Комисията многократно подчерта в съдебното заседание, тя позволява на кандидата да се ползва от минимална самостоятелност. Тази помощ, предоставена на свободно разположение на кандидата и считана за „джобни пари“, чийто размер зависи от всяка държава членка, трябва да му позволи да купи основни стоки за текущо потребление, като продукти за лична хигиена или билети за транспорт. Според Агенцията на Европейския съюз в областта на убежището (AUEA)(43) тази помощ има множество цели: първо, даване на възможност на кандидатите да постигнат минимално ниво на физическо съществуване извън благата от първа необходимост като жилище, храна или облекло; второ, осигуряване на минимален стандарт на участие в обществения и културния живот на държавата членка, в която те пребивават, и трето, даване на възможност на кандидатите да се ползват с определена степен на финансова автономност(44). Бих добавил, че тази помощ позволява също така на кандидатите да изпълняват задължението си за съдействие в рамките на процедурата за разглеждане на молбата им за международна закрила, като отговарят на призовки и се явяват на срещи, и им позволява още да се възползват от признатите им права, например, на достъп до професионално обучение или до здравни грижи.
68.      В това отношение отбелязвам, че в международното право се допуска правото на подходящ стандарт на живот — което се среща и като право на „достатъчен“ или „приемлив“ стандарт на живот — изисква всеки да има достъп не само до подходящи храна, жилище и облекло, до необходимите медицински грижи и социални услуги, но и до други икономически, социални и културни права, необходими в даденото общество в конкретната епоха, като правото на образование или правото на труд(45). Стоките и услугите трябва да са на разположение в достатъчно количество и качество, съобразени с пола или с възрастта и уместни от културна гледна точка. Ето защо ако има различия, свързани с точния обхват на това право, приема се, че това право е свързано с упражняването на други права, някои от които по-обвързващи от други, и се основава на правото на човешко достойнство(46). Така с чисто икономически термини Световната банка счита, че подходящият стандарт на живот предполага да се живее над прага на бедност в съответното общество. Според нея гарантирането на подходящ стандарт на живот изисква да се покриват два вида разходи: необходимите разходи за храна и стоки от първа необходимост и допълнителните разходи, които отразяват цената за участието в ежедневния живот в общество и са различни в различните държави(47).
69.      От всичко гореизложено се установява, че следователно изискването за осигуряване на подходящ стандарт на живот, прогласено в член 17, параграф 2, първа алинея от Директива 2013/33,
не допуска държава членка да лиши кандидат от помощите, предназначени да покрият неговите потребности от облекло, потребими и непотребими вещи за домакинството.
70.      Струва ми се, че национална норма като разглежданата в главното производство е още по-проблемна, ако почива на автоматично отнемане на тези помощи.
71.      В това отношение припомням, че член 17, параграф 2, първа алинея от Директива 2013/33 почива на предоставянето по принцип на помощ за дневни разходи и помощи за задоволяване на потребностите на кандидата от жилище, храна и облекло. Принципното предоставяне се налага на още по-силно основание когато кандидатът не е финансово независим и поначало няма достъп до пазара на труда, за да задоволява своите потребности и така сам да си гарантира определен стандарт на живот. Приемащата държава членка може да отнеме всички или част от тези материални условия на приемане само в хипотезата по член 17, параграф 3 от тази директива, при която кандидатът разполага със собствени средства, или в хипотеза, при която той е злоупотребил със системата за приемане, бил е санкциониран поради сериозно нарушение на правилника на центъра за настаняване или е проявил сериозно насилие, предвидена в член 20, параграфи 1—4 от нея.
72.      Правен режим като разглеждания почива върху принцип, противоположен на този, на който се основава член 17, параграф 2, първа алинея от Директива 2013/33, тъй като въвежда принципно изключване на помощите за задоволяване на потребностите на кандидата от облекло, потребими и непотребими вещи за домакинството. От обсъжданията по време на съдебното заседание се установява, че административното решение за изключване на тези помощи е автоматично, когато е взето решение за прехвърляне, и се приема без да се разглежда индивидуалното положение на кандидата. Така последният е длъжен да подаде молба пред компетентния национален орган, с която може да поиска единствено да му бъде възстановена помощта за облекло, ако докаже особени обстоятелства(48). В случая ми се струва, че обжалваното решение е било прието без предварително да е направена индивидуална преценка, която да позволи да се оценят потребностите на FB и последиците, които би имало изключването му от помощта за облекло и от финансовата помощ, при продължаване на пребиваването му на територията на държавата.
73.      Предвид всички тези съображения аз считам, че член 17, параграф 2, първа алинея и параграф 5 от Директива 2013/33 трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска национална правна уредба, която автоматично изключва възможността даден кандидат да ползва помощите, предназначени да задоволят неговите потребности от облекло, потребими и непотребими вещи за домакинството, с единствения мотив, че спрямо него е издадено решение за прехвърляне в изпълнение на Регламент Дъблин III.
В.      По ограничаването или отнемането на ползването на материалните условия на приемане поради подаване на последваща молба (втори въпрос)
74.      Запитващата юрисдикция поставя втория си преюдициален въпрос в хипотеза, при която разглежданият в главното производство правен режим не отговаря на изискването за осигуряване на подходящ стандарт на живот, прогласено в член 17, параграф 2, първа алинея и параграф 5 от Директива 2013/33.
75.      Със съдържащите се в него три подвъпроса запитващата юрисдикция иска да се определи дали режим като разглеждания може да бъде обоснован на основание член 20, параграф 1, първа алинея, буква в) от Директива 2013/33, съгласно който приемащата държава членка може да ограничи ползването на материалните условия на приемане когато кандидат е подал последваща молба, както е предвидено в член 2, буква р) от Директива 2013/32. Според тази юрисдикция подадената в Германия молба за международна закрила всъщност би могла да представлява „последваща молба“ по смисъла на последната разпоредба. Нито една от посочените разпоредби обаче не казвала дали има последваща молба и в хипотеза, в която са намесени няколко държави членки. Освен това посочената юрисдикция пита дали такъв режим съответства на изрично предвидените в член 20, параграфи 5 и 6 от посочената директива гаранции, и по-специално на тази, която е свързана със зачитането на човешкото достойнство.
76.      Преди всичко останало следва да се отбележи, че тези въпроси са поставени на Съда, преди той да даде съществени разяснения относно понятието „последваща молба“ в решение Khan Yunis и Baabda, към което препращам.
77.      В това решение Съдът по същество потвърждава, че понятието „последваща молба“, определено в член 2, буква р) от Директива 2013/32, обхваща положението, при което кандидат подаде нова молба след като друга държава членка вече е взела решение по подадена по-рано от него молба(49). Съдът обаче се е погрижил да уточни, че първата държава членка, в която кандидатът е подал молба, трябва да е взела „окончателно решение“ по тази молба по смисъла на член 2, буква д) от тази директива(50).
78.      От данните в преюдициалното запитване се установява, че новата молба, подадена от FB на 6 септември 2021 г. в Германия, не може да се квалифицира като „последваща молба“ по смисъла на член 2, буква р) от Директива 2013/32, което прави неприложим член 20, параграф 1, първа алинея, буква в) от Директива 2013/33. Така всички участници в съдебното заседание са единодушни, че посочената молба е подадена преди приемането на окончателно решение по предходната молба, която е подадена в Румъния на 6 август 2021 г. и впоследствие е негласно оттеглена.
79.      Очевидно четири седмици са били твърде кратък срок, за да могат румънските органи да направят пълна проверка на тази първа молба и така да определят дали FB отговаря на условията за признаване на статут на бежанец или статут на лице под субсидиарна закрила.
80.      Освен това решението за недопустимост на молбата, подадена от FB в Германия, е прието преди изтичане на деветмесечния срок, който държавите членки са приканени да спазват съгласно член 28, параграф 2 от Директива 2013/32, преди да разгледат нова молба като последваща молба в случаите на негласно оттегляне на първата.
81.      Накрая, разбирам, че в изпълнение на член 20, параграф 5 и член 23, параграф 1 от Регламент Дъблин III Германия е поискала от Румъния да поеме отговорност и да приеме обратно FB на основание член 18, параграф 1, буква в) от този регламент с мотива, че той е подал нова молба пред германските органи, след като негласно е оттеглил подадената преди това пред румънските органи молба. Румъния се е съгласила да приеме обратно заинтересованото лице на основание този член. Според мен това предполага, че първата молба не е била отхвърлена, и следователно не е било прието окончателно решение(51).
82.      При това положение предлагам на Съда да приеме, че член 2, буква р) от Директива 2013/32, към който препраща член 20, параграф 1, първа алинея, буква в) от Директива 2013/33, трябва да се тълкува в смисъл, че понятието „последваща молба“ не обхваща положение, при което кандидат подаде нова молба в държава членка преди друга държава членка да е взела окончателно решение по подадена от него по-ранна молба.
V.      Заключение
83.      Предвид всички гореизложени съображения, предлагам на Съда да отговори на преюдициалните въпроси, отправени от Bundessozialgericht (Федерален съд по социалноосигурителни спорове, Германия) по следния начин:
1)      Член 17, параграф 2, първа алинея и параграф 5 от Директива 2013/33/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 26 юни 2013 година за определяне на стандарти относно приемането на кандидати за международна закрила,
трябва да се тълкува в смисъл, че:
не допуска национална правна уредба, която автоматично изключва възможността кандидат за международна закрила да получава помощите, предназначени да задоволят неговите потребности от облекло, потребими и непотребими вещи за домакинството, с единствения мотив, че спрямо него е издадено решение за прехвърляне в изпълнение на Регламент (ЕС) № 604/2013 на Европейския парламент и на Съвета от 26 юни 2013 година за установяване на критерии и механизми за определяне на държавата членка, компетентна за разглеждането на молба за международна закрила, която е подадена в една от държавите членки от гражданин на трета държава или от лице без гражданство.
2)      Член 2, буква р) от Директива 2013/32/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 26 юни 2013 година относно общите процедури за предоставяне и отнемане на международна закрила, към който препраща член 20, параграф 1, първа алинея, буква в) от Директива 2013/33,
трябва да се тълкува в смисъл, че:
понятието „последваща молба“ не обхваща положение, при което кандидат за международна закрила подава нова молба в държава членка преди друга държава членка да е взела окончателно решение по подадена от него по-ранна молба.
1      Език на оригиналния текст: френски.
2      Наричани по-нататък „кандидатите“.
3      Директива на Европейския парламент и на Съвета от 26 юни 2013 година за определяне на стандарти относно приемането на кандидати за международна закрила (ОВ L 180, 2013 г., стр. 96).
4      Наричана по-нататък „приемащата държава членка“.
5      Регламент на Европейския парламент и на Съвета от 26 юни 2013 година за установяване на критерии и механизми за определяне на държавата членка, компетентна за разглеждането на молба за международна закрила, която е подадена в една от държавите членки от гражданин на трета държава или от лице без гражданство (ОВ L 180, 2013 г., стр. 31) (наричан по-нататък „Регламент Дъблин III“.
6      Директива на Европейския парламент и на Съвета от 26 юни 2013 година относно общите процедури за предоставяне и отнемане на международна закрила (ОВ L 180, 2013 г., стр. 60).
7      C-179/11, наричано по-нататък „решение Cimade и GISTI“, EU:C:2012:594.
8      C-233/18, EU:C:2019:956.
9      C-322/19 и C-385/19, наричано по-нататък „решение IPAT“, EU:C:2021:11.
10      C-422/21, EU:C:2022:616. Вж. още дело Sidi Bouzid (C-184/24), понастоящем висящо.
11      C-123/23 и C-202/23, наричано по-нататък „решение Khan Yunis и
Baabda“, EU:C:2024:1042.
12      Наричана по-нататък „Хартата“.
13      BGBl. 1997 I, p. 2022.
14      BGBl 2021 I, p. 5162.
15      BGBl. 1992 I, p. 1126.
16      BGBl. 2008 I, p. 1798.
17      BGBl 2021 I, p. 2467.
18      Това положение съответства на член 28, параграф 1, втора алинея, буква б) от Директива 2013/32.
19      От националното право следва, че „необходимите лични потребности“ на кандидатите включват разходи за транспорт, комуникация, свободно време, развлечения, култура, хотелиерски и ресторантьорски услуги и други стоки и услуги.
20      Наричано по-нататък „решението за прехвърляне“.
21      Наричано по-нататък „обжалваното решение“.
22      Вж. решения от 23 октомври 1997 г., Franzén (C-189/95, EU:C:1997:504, т. 79) и от 17 октомври 2024 г., Sony Computer Entertainment Europe (C-159/23, EU:C:2024:887, т. 28).
23      Вж. в това отношение заключението ми по съединени дела The International Protection Appeals Tribunal и др. (C-322/19 и C-385/19, EU:C:2020:642, т. 53)
24      Решение IPAT (т. 65), курсивът е мой. Вж. още точки 67—73 и по-специално точка 67 от това решение. В посоченото решение Съдът постановява, че член 15 от Директива 2013/33 трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска национална правна уредба, която изключва кандидат от възможността за ползване на условие за приемане, в случая достъп до пазара на труда, само поради това че по отношение на него е било взето решение за прехвърляне в изпълнение на Регламент Дъблин III. Решение IPAT се основава на принципите, изведени от Съда в точки 36—50 от решение Cimade и GISTI. В това решение Съдът постановява, че държава членка, сезирана с молба за международна закрила, е длъжна да предостави минималните условия на приемане, предвидени в Директива 2003/9/ЕО на Съвета от 27 януари 2003 година
за определяне на минимални стандарти относно приемането на лица, търсещи убежище (ОВ L 31, 2003 г., стр. 18; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 6, стр. 48), отменена и заменена от Директива 2013/33, дори спрямо кандидат, за когото реши да отправи искане към друга държава членка да поеме отговорността
съгласно Регламент (ЕО) № 343/2003 на Съвета от 18 февруари 2003 година за установяване на критерии и механизми за определяне на държава членка, компетентна за разглеждането на молба за убежище, която е подадена в една от държавите членки от гражданин на трета страна (ОВ L 50, 2003 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 6, стр. 56), отменен и заменен от Регламент Дъблин III.
25      Вж. решение IPAT (т. 64).
26      Вж. решения IPAT (т. 67) и Cimade и GISTI (т. 40).
27      Вж. в този смисъл решение IPAT (т. 64 и 68).
28      Вж. решение Cimade и GISTI (т. 42 и 43).
29      Вж. решение Cimade и GISTI (т. 44 и 45).
30      Курсивът е мой.
31      Вж. заключението ми по съединени дела The International Protection Appeals Tribunal и др. (C-322/19 и C-385/19, EU:C:2020:642, т. 67).
32      Вж. решение IPAT (т. 68).
33      Вж. решения от 17 ноември 1983 г., Merck (292/82, EU:C:1983:335, т. 12), от 29 февруари 2024 г., Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl (Последваща промяна на религията) (C-222/22, EU:C:2024:192, т. 25) и от 4 септември 2025 г., Casa Judeţeană de Asigurări de Sănătate Mureș и др. (C-489/23, EU:C:2025:651, т. 31).
34      Вж. решение от 1 август 2022 г., Ministero dell’Interno (Отнемане на материалните условия на приемане) (C-422/21, EU:C:2022:616, т. 39 и 40), което препраща към решение от 12 ноември 2019 г., Haqbin (C-233/18, EU:C:2019:956, т. 46—48).
35      Вж. решение Cimade и GISTI (т. 56).
36      Вж. в това отношение в международното право Eide, A., et Eide, W. B., „Adequate Standard of Living“, в
Moeckli, D., и други, International
Human
Rights Law, 4e éd., Oxford University Press, Oxford, 2022 г., стр. 187—208.
37      Курсивът е мой.
38      Вж. по този въпрос Smith, R. K. M., International Human Rights Law, 10e éd., Oxford University Press, Oxford, 2022 г., по-специално глава 16, озаглавена „The right to an adequate standard of living“, стр. 307—321, т. 16.1.2, и Eide, A. et Eide, W. B., „Article 25“, в Alfredsson, G., et Eide, A., The Universal Declaration of Human Rights: a Common Standard of Achievement, Kluwer Law International, La Haye, 2023 г., стр. 523—550.
39      Вж. Eide, A., et Eide, W. B., „Adequate Standard of Living“, op. cit., по-специално т. 2. Вж. още Trebilcock, A., „La notion de droit à un niveau de vie suffisant“ в Thouvenin, J.-M., et Trebilcock, A., Le droit international social: Droits Économiques, Sociaux et Culturels, стр. 1664—1680, по-специално т. 19.
40      Вж. още съображения 11 и 35 от Директива 2013/33.
41      C-79/13, EU:C:2014:103, т. 40.
42      По въпроса за съществуването на право на подходящо облекло вж. Graham, L., G., „Reasserting the Right to Adequate Clothing in International Human Rights Law“, Human Rights Law Review, vol 24, no 1, 2024.
43      AUEA замества Европейската служба за подкрепа в областта на убежището (ЕСПОУ).
44      ЕСПОУ, Ръководство относно условията на приемане: оперативни стандарти и показатели, септември 2016 г., стр. 33.
45      Това право е прогласено по-специално в член 25, параграф 1 от Всеобщата декларация за правата на човека, приета от Общото събрание на Организацията на обединените нации на 10 декември 1948 г., който гласи, че „[в]секи човек има право на жизнено равнище, включително прехрана, облекло, жилище, медицинско обслужване и необходимите социални грижи, което е необходимо за поддържане на неговото и на семейството му здраве и благосъстояние. Той има право на осигуряване в случай на безработица, болест, инвалидност, овдовяване, старост или други случаи на лишаване от средства за съществуване по независещи от него причини“
(вж.
Eide, A. et Eide, W. B., „Article 25“, op. cit., в частност стр. 531 и 532). Това право е прогласено и в член 11 от Международния пакт за икономически, социални и културни права, приет от Общото събрание на Организацията на обединените нации на 16 декември 1966 г., влязъл в сила на 3 януари 1976 г., който предвижда в параграф 1, че „[д]ържавите — страни по този пакт, признават на всяко лице и семейството му правото на задоволително жизнено равнище, включващо достатъчно храна, облекло и жилище, както и на непрекъснато подобряване условията на живот“.
46      Вж. Trebilcock, A., op. cit., в частност т. 14, 20 и 21, и Smith, R., K., M., op. cit.,
в частност т. 16.1.
47      Вж. Eide, A., et Eide, W. B., „Adequate Standard of Living“, op. cit., в частност т. 2.
48      От преюдициалното запитване се установява, че кандидатът е бил „изслушан“ при приемане на обжалваното решение.
49      Вж. решение Khan Yunis и Baabda (т. 53).
50      Вж. решение Khan Yunis и Baabda (т. 74). Понятието „окончателно решение“ според член 2, буква д) от Директива 2013/32 означава „всяко решение, с което окончателно се постановява, че гражданинът на трета страна или лицето без гражданство получава статут на бежанец или статут на лице под субсидиарна закрила по силата на Директива 2011/95/ЕС [на Европейския парламент и на Съвета от 13 декември 2011 година относно стандарти за определянето на граждани на трети държави или лица без гражданство като лица, на които е предоставена международна закрила, за единния статут на бежанците или на лицата, които отговарят на условията за субсидиарна закрила, както и за съдържанието на предоставената закрила (ОВ L 337, 2011 г., стр. 9)] и което не е последвано от обжалване в рамките на глава V от [Директива 2013/32]“.
51      Съгласно разпоредбите на член 18, параграф 2, втора алинея от Регламент Дъблин III, в този случай замолената държава членка прави необходимото „кандидатът да има право да изиска разглеждането на молбата му да бъде довършено или да подаде нова молба за международна закрила, която не се разглежда като последваща молба“ (курсивът е мой).