Неокончателна редакция
РЕШЕНИЕ НА СЪДА (първи състав)
30 април 2026 година(*)
„ Преюдициално запитване — Интелектуална собственост — Авторско право и сродни права — Директива 2001/29/ЕО — Член 3, параграф 1 — Публично разгласяване — Понятие — Препредаване на сигнала чрез собствената кабелна мрежа на дом за възрастни хора — Специфичен технически способ — Нова публика “
По дело C‑127/24
с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 267 ДФЕС от Bundesgerichtshof (Федерален върховен съд, Германия) с акт от 8 февруари 2024 г., постъпил в Съда на 15 февруари 2024 г., в рамките на производство по дело
Gesellschaft für musikalische Aufführungs- und mechanische Vervielfältigungsrechte eV (GEMA)
срещу
VHC 2 Seniorenresidenz und Pflegeheim gGmbH,
СЪДЪТ (първи състав),
състоящ се от: F. Biltgen, председател на състава, T. von Danwitz, заместник-председател на Съда, изпълняващ функцията на съдия от първи състав, и I. Ziemele (докладчик), съдия,
генерален адвокат: M. Szpunar,
секретар: R. Șereș, администратор,
предвид изложеното в писмената фаза на производството и в съдебното заседание от 2 април 2025 г.,
като има предвид становищата, представени:
–        за Gesellschaft für musikalische Aufführungs- und mechanische Vervielfältigungsrechte eV (GEMA), от T. Winter, Rechtsanwalt,
–        за VHC 2 Seniorenresidenz und Pflegeheim gGmbH, от A. Conrad, R. Grzybowska, T. Schubert и W. Spoerr,
Rechtsanwälte,
–        за френското правителство, от R. Bénard, P. Boccanfuso, B. Dourthe, B. Fodda и E. Timmermans, в качеството на представители,
–        за Европейската комисия, от J. Samnadda и G. von Rintelen, в качеството на представители,
след като изслуша заключението на генералния адвокат, представено в съдебното заседание от 4 септември 2025 г.,
постанови настоящото
Решение
1        Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 3, параграф 1 от Директива 2001/29/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 22 май 2001 година относно хармонизирането на някои аспекти на авторското право и сродните му права в информационното общество (OВ L 167, 2001 г., стр. 10; Специално издание на български език, 2007 г., глава 17, том 1, стр. 230).
2        Запитването е отправено в рамките на спор между Gesellschaft für musikalische Aufführungs- und mechanische Vervielfältigungsrechte eV (GEMA), организация за колективно управление на авторски права, и VHC 2 Seniorenresidenz und Pflegeheim gGmbH (наричано по-нататък „VHC 2“) относно твърдяно задължение за притежаване на лицензия за препредаване на радио- и телевизионни програми в дом за възрастни хора.
Правна уредба
Правото на Съюза
3        Съображения 4, 9, 10 и 23 от Директива 2001/29 гласят:
„(4)      Хармонизирана правна рамка в областта на авторското право и сродните му права, като се повишава правната сигурност и едновременно с това се осигурява високо ниво на закрила на интелектуалната собственост, ще насърчи значителни инвестиции в творческите и иновационни дейности […] и ще доведе на свой ред до растеж и засилена конкуренция на европейската промишленост […].
[…]
(9)      Всяка хармонизация на авторското право и сродните му права трябва да се основава на висока степен на закрила, тъй като такива права са основни за интелектуалното творчество. Тяхната защита спомага, за да гарантира поддържането и развитието на творческия процес в интерес на авторите, артистите изпълнители, продуцентите, потребителите, културата, промишлеността и публиката като цяло. Интелектуалната собственост следователно е призната за неразделна част от собствеността.
(10)      Ако авторите или артистите изпълнители следва да продължат творческата си и артистична работа, те трябва да получат съответно възнаграждение за използването на техните произведения, както и продуцентите, за да бъдат в състояние да финансират това произведение. Инвестициите, необходими за създаването на продукти като звукозаписи, филми или аудио-визуално произведение, и на услуги, например услугите „до поискване“, са значителни. Необходима е адекватна правна закрила на правата върху интелектуална собственост, за да се гарантира наличието на такова възнаграждение и за да се гарантира възможността за задоволителна възвръщаемост от тези инвестиции.
[…]
(23)      Настоящата директива следва да хармонизира в по-голяма степен правото на автора на съобщаване на публиката. Настоящото право следва да се разбира в широк смисъл, като обхваща всяко съобщаване на публиката, която не присъства на мястото, откъдето произхожда разгласяването. Това право следва да обхваща всяко такова предаване или препредаване на произведение на публиката по жичен или безжичен път, включително аудио-визуално излъчване. Това право не обхваща други действия“.
4        Член 3 от тази директива е озаглавен „Право на публично разгласяване на произведения и право на предоставяне на публично разположение на други закриляни обекти“ и параграфи 1 и 3 от него предвиждат:
„1.      Държавите членки предоставят на авторите изключително право да разрешават или забраняват публичното разгласяване на техни произведения по жичен или безжичен път, включително предоставяне на публично разположение на техни произведения по такъв начин, че всеки може да има достъп до тях от място и във време, самостоятелно избрани от него.
[…]
3.      Правата, посочени в параграфи 1 и 2, не се изчерпват чрез акт на публично разгласяване или предоставяне на публично разположение, както е определено в настоящия член“.
Германското право
5        Съгласно член 15, параграф 2, точка 3 от Gesetz über Urheberrecht und verwandte Schutzrechte —
Urheberrechtsgesetz (Закон за авторското право и сродните му права) от 9 септември 1965 г. (BGBl. 1965 I, стр. 1273), в редакцията му, приложима за спора в главното производство (наричан по-нататък „UrhG“), изключителното право на автора на публично разгласяване на произведението му по смисъла на член 15, параграф 2, първо изречение от UrhG обхваща правото на излъчване, а именно, съгласно член 20 от UrhG, правото на предоставяне на публично разположение на произведението чрез излъчване, като звуково и телевизионно излъчване, сателитно излъчване, кабелно излъчване или чрез други подобни технически средства.
6        Съгласно член 20b, параграф 1, първо изречение от UrhG правото на излъчване включва правото на кабелно препредаване, тоест правото на препредаване на излъчваното произведение като част от едновременно, непроменено и несъкратено препредаване на програма чрез кабелни или микровълнови системи.
7        Съгласно член 15, параграф 3, първо изречение от UrhG разгласяването е публично, ако е предназначено за голяма част от публиката. Съгласно член 15, параграф 3, второ изречение от UrhG всяко лице, което не е в лични взаимоотношения с използващото произведението лице или с други лица, които възприемат произведението или имат достъп до него в невеществена форма, е част от публиката.
Спорът в главното производство и преюдициалните въпроси
8        GEMA е организация за колективно управление на авторски права в музикалната сфера.
9        VHC 2 стопанисва дом за възрастни хора, в който постоянно живеят 89 нуждаещи се от грижи възрастни хора, които получават цялостно обслужване. Заведението има 88 единични и три двойни стаи, разположени в четири жилищни зони, и освен това разполага с различни общи помещения като трапезарии и помещения за отдих.
10      VHC 2 приема радио- и телевизионни програми, по-специално телевизия и радио, чрез собствен сателитен приемник и едновременно, непроменено и несъкратено ги препредава чрез кабелната си мрежа до наличните изводи за телевизия и радио в стаите на настанените в дома лица и в помещенията за полагане на грижи.
11      Тъй като счита, че това препредаване на радио- и телевизионни програми изисква лиценз, GEMA предявява иск срещу VHC 2 за преустановяване на излъчването на музикални произведения, които са част от репертоара му. Landgericht Frankenthal (Областен съд Франкентал, Германия) уважава този иск.
12      VHC 2 подава въззивна жалба срещу това съдебно решение пред Oberlandesgericht Zweibrücken (Висш областен съд Цвайбрюкен, Германия), който го отменя и отхвърля иска на GEMA с мотива, че препредаването на програми от страна на VHC 2 не е „публично разгласяване“. Този съд приема по същество, че макар действително да е налице разгласяване, то не е публично, доколкото е ограничено до определения кръг от настанени в съответния дом лица, който в структурно отношение е много хомогенна група, състояща се от постоянно настанените в дома лица с относително непроменлив брой. Съответно според посочения съд въпросното разгласяване е ограничено до определени лица, спадащи към частна група.
13      GEMA сезира с ревизионна жалба запитващата юрисдикция, Bundesgerichtshof (Федерален върховен съд, Германия), която иска да се установи, на първо място, дали лицата, настанени в дом за възрастни хора като стопанисвания от VHC 2, са неопределен брой потенциални адресати по смисъла на практиката на Съда относно понятието „публично разгласяване“, употребено в член 3, параграф 1 от Директива 2001/29, или са частна и ограничена група от определени лица, както приема Oberlandesgericht Zweibrücken (Висш областен съд Цвайбрюкен).
14      На второ място, макар в случая разгласяването да е извършено посредством специфичен технически способ, тази юрисдикция има съмнения относно общата релевантност на отчитането на вида на използвания способ за разпространение за квалифицирането на даден акт като „публично разгласяване“. Всъщност от решение от 16 март 2017 г., AKM (C‑138/16, EU:C:2017:218, т. 26—30), следва, че Съдът не е взел предвид способа за разпространение —
различен от използвания за първоначалното разгласяване — разглеждан в делото, по което е постановено това решение, а именно, както в случая, само едновременно, непроменено и несъкратено препредаване посредством кабели на получения наземно сигнал, а се е придържал към критерия за наличие на „нова публика“, който е определящ за установяване на съществуването на „публично разгласяване“.
15      Също така в решения от 7 декември 2006 г., SGAE (C‑306/05, EU:C:2006:764, т. 37—47), от 4 октомври 2011 г., Football Association Premier League и др. (C‑403/08 и C‑429/08, EU:C:2011:631, т. 197—199), от 27 февруари 2014 г., OSA (C‑351/12, EU:C:2014:110, т. 27—33), и от 31 май 2016 г., Reha Training (C‑117/15, EU:C:2016:379, т. 57), Съдът разглежда само последния критерий, без да взема предвид използвания технически способ за излъчване.
16      Запитващата юрисдикция отбелязва, че съгласно тълкуване в доктрината тази практика на Съда предполага, че специфичният технически способ позволява да се признае наличието на публично разгласяване само в случаите, в които препредаването на съдържание, първоначално получено наземно, чрез сателит или кабел, се осъществява в интернет.
17      На трето място, тази юрисдикция иска да се установи дали препредаване като разглежданото в главното производство отговаря на условието, свързано с критерия за „нова публика“. Тя поставя също така въпроса за евентуалното значение в това отношение на обстоятелството, че независимо от това препредаване, настанените в съответното заведение лица имат възможността да приемат наземно радио- и телевизионни програми в стаите си и че притежателите на права вече са получили възнаграждение за първоначалното предаване.
18      При тези обстоятелства Bundesgerichtshof (Федерален върховен съд) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)      Представляват ли „неопределен брой потенциални адресати“ по смисъла на определението за „публично разгласяване“ съгласно член 3, параграф 1 от Директива [2001/29] настанените лица в стопанисван с търговска цел дом за възрастни хора, разполагащи в стаите си с изводи за телевизия и радио, до които стопанисващият дома за възрастни хора препредава едновременно, непроменено и несъкратено чрез кабелната си мрежа радио- и телевизионни програми, приемани чрез собствения му сателитен приемник?
2)      Продължава ли да е общовалидно използваното досега от Съда на Европейския съюз определение, съгласно което, за да се възприеме квалификацията „публично разгласяване“ съгласно член 3, параграф 1 от Директива [2001/29], „закриляното произведение трябва да бъде разгласено, като се използва специфичен технически способ, различен от използваните дотогава, или, ако не е използван такъв способ — пред нова публика, тоест публика, която не е била вече взета предвид от носителите на авторското право при даването на разрешение за първоначалното публично разгласяване на произведението им“, или използваният технически способ има значение само в случаите, при които препредаването на съдържание, първоначално получено наземно, чрез сателит или кабел, се осъществява в интернет?
3)      Налице ли е „нова публика“ по смисъла на определението за „публично разгласяване“ съгласно член 3, параграф 1 от Директива [2001/29], ако стопанисващият с търговска цел дом за възрастни хора едновременно, непроменено и несъкратено препредава чрез кабелната си мрежа радио- и телевизионни програми, приемани чрез собствения му сателитен приемник, до наличните изводи за телевизия и радио в стаите на обитателите на дома? От значение ли е за тази преценка обстоятелството дали независимо от кабелното предаване настанените лица имат възможност за наземно приемане на телевизионни и радиопрограми в стаите си? От значение ли е за тази преценка и обстоятелството дали притежателите на права вече са получили възнаграждение за съгласието за първоначалното излъчване?“.
По преюдициалните въпроси
По втория и третия въпрос
19      С втория и третия въпрос, които следва да бъдат разгледани заедно и на първо място, запитващата юрисдикция иска по същество да се установи дали член 3, параграф 1 от Директива 2001/29 трябва да се тълкува в смисъл, че в обхвата на употребеното в тази разпоредба понятие „публично разгласяване“ попада препредаването едновременно, непроменено и несъкратено от стопанисващия дом за възрастни хора на радио- и телевизионни програми, приемани чрез сателитен приемник, до наличните изводи за телевизия и радио в стаите на обитателите на дома посредством инсталираната в последния кабелна мрежа.
20      Запитващата юрисдикция иска по-специално да се установи дали такова препредаване попада в обхвата на това понятие било като разгласяване, извършено посредством „специфичен технически способ“, било като разгласяване, предназначено за „нова публика“.
21      В това отношение следва да се припомни, че съгласно член 3, параграф 1 от Директива 2001/29 държавите членки предоставят на авторите изключително право да разрешават или забраняват публичното разгласяване на техни произведения по жичен или безжичен път, включително предоставяне на публично разположение на техни произведения по такъв начин, че всеки може да има достъп до тях от място и във време, които са самостоятелно избрани от него.
22      Както Съдът многократно е постановявал, по силата на тази разпоредба авторите имат право с превантивен характер, позволяващо им да се противопоставят на публичното разгласяване на тяхното произведение, което евентуални ползватели могат да имат намерение да осъществят, за да забранят това разгласяване (решения от 15 март 2012 г., SCF, C‑135/10, EU:C:2012:140, т. 75, и от 20 юни 2024 г., GEMA, C‑135/23, EU:C:2024:526, т. 17).
23      Що се отнася до съдържанието на понятието „публично разгласяване“ по смисъла на член 3, параграф 1 от Директива 2001/29, то трябва, както се подчертава в съображение 23 от тази директива, да се разбира в широк смисъл, като обхващащо всяко разгласяване на публиката, която не присъства на мястото, откъдето произхожда разгласяването, и по този начин всяко такова предаване или препредаване на произведение на публиката по жичен или безжичен път, включително аудио-визуално излъчване. Всъщност от съображения 4, 9 и 10 от посочената директива следва, че нейната основна цел е да осигури високо равнище на закрила в полза на авторите, като им позволи да получават съответно възнаграждение за използването на техните произведения, по-специално в случаите на публично разгласяване (вж. в този смисъл решения от 7 декември 2006 г., SGAE, C‑306/05, EU:C:2006:764, т. 36, и от 11 април 2024 г., Citadines, C‑723/22, EU:C:2024:289, т. 38 и цитираната съдебна практика).
24      В това отношение съгласно постоянната съдебна практика понятието „публично разгласяване“ по смисъла на член 3, параграф 1 обединява два кумулативни елемента, а именно акт на разгласяване на произведение и публичност на разгласяването, и предполага индивидуализирана преценка (решения от 22 юни 2021 г., YouTube и Cyando, C‑682/18 и C‑683/18, EU:C:2021:503, т. 66, и от 20 юни 2024 г., GEMA, C‑135/23, EU:C:2024:526, т. 21).
25      За целите на тази преценка трябва да се отчетат няколко допълнителни критерия, които не са самостоятелни и са взаимозависими. Тъй като в различните конкретни случаи тези критерии могат да имат много променлив интензитет, те трябва да се прилагат както поотделно, така и във взаимодействието им едни с други (решения от 31 май 2016 г., Reha Training, C‑117/15, EU:C:2016:379, т. 35,
и от 20 юни 2024 г., GEMA, C‑135/23, EU:C:2024:526, т. 22).
26      Като един от тези критерии в постоянната съдебна практика се установява, че за да бъде възприета правната квалификация „публично разгласяване“, закриляното произведение трябва по-специално да бъде разгласено посредством специфичен технически способ, различен от използваните дотогава, или, ако не е използван такъв способ — пред нова публика, тоест публика, която не е била вече взета предвид от притежателя на правото при даването на разрешение за първоначалното публично разгласяване на произведението му (решения от 8 септември 2016 г., GS Media, C‑160/15, EU:C:2016:644, т. 37, и от 20 юни 2024 г., GEMA, C‑135/23, EU:C:2024:526, т. 43).
27      В случая следва да се отбележи, на първо място, че както е видно от акта за преюдициално запитване, въпросите на запитващата юрисдикция се основават на принципната постановка, че препредаване на предавания като разглежданото в главното производство се извършва посредством специфичен технически способ, различен от този на първоначалното разгласяване.
28      Следва обаче да се отбележи, че за да установи релевантността на този критерий за целите на квалифицирането на действието на оператор като „публично разгласяване“ по смисъла на член 3, параграф 1 от Директива 2001/29, Съдът се основава по-специално на член 3, параграф 3 от тази директива, съгласно който разрешението за включване на защитени произведения в публично разгласяване не води до изчерпване на правото да се разрешат или забранят други публични разгласявания на същите произведения (вж. в този смисъл решение от 7 март 2013 г., ITV Broadcasting и др., C‑607/11, EU:C:2013:147 т. 23).
29      От това той заключава, че като е уредил случаите, в които дадено произведение е предмет на многократно използване, законодателят на Съюза е имал предвид, че за всяко предаване или препредаване на произведение, при което се използва „специфичен технически способ“, авторът на съответното произведение трябва да даде по принцип индивидуално разрешение (вж. в този смисъл решение от 7 март 2013 г., ITV Broadcasting и др., C‑607/11, EU:C:2013:147, т. 24).
30      Въз основа на това Съдът приема, че трябва да се прави разграничение между, от една страна, случаите, в които чрез съзнателната си намеса оператор прави възможен достъпът до аудио-визуално излъчване, съдържащо защитени произведения, на нова публика, която не е взета предвид от съответните автори, когато са дали разрешение за въпросното аудио-визуално излъчване, и от друга страна, случаите, в които се извършват две предавания при специфични технически условия, по различен способ и всяко от тях е насочено към публика (вж. в този смисъл решение от 7 март 2013 г., ITV Broadcasting и др., C‑607/11, EU:C:2013:147 т. 38 и 39).
31      Съответно от практиката на Съда, и по-специално от решение от 7 март 2013 г., ITV Broadcasting и др. (C‑607/11, EU:C:2013:147), следва, че само когато използването на даден технически способ предполага извършването на ново предаване или препредаване на предавания, независимо от първоначалното разгласяване, такъв акт може да се счита за извършен посредством „специфичен технически способ“ по смисъла на съдебната практика, цитирана в точка 26 от настоящото решение
32      От практиката на Съда следва също, че такъв е по-специално случаят с препредаването по интернет на наземно телевизионно излъчване (вж. в този смисъл решения от 7 март 2013 г., ITV Broadcasting и др., C‑607/11, EU:C:2013:147, т. 26, и от 29 ноември 2017 г., VCAST, C‑265/16, EU:C:2017:913, т. 14, 46 и 48). За сметка на това Съдът е постановил, че случай като разглеждания по делото, по което е постановено решение от 7 декември 2006 г., SGAE (C‑306/05, EU:C:2006:764), а именно разпространението на сигнал чрез телевизионни приемници до клиентите, настанени в стаите на хотел, не попада в тази хипотеза, а в първата хипотеза, посочена в точка 30 от настоящото решение (вж. в този смисъл решение от 7 март 2013 г., ITV Broadcasting и др., C‑607/11, EU:C:2013:147, т. 37 и 38).
33      Както обаче отбелязва генералният адвокат в точка 20 от заключението си, последният случай е аналогичен на разглеждания в главното производство, в който, както е видно от акта за преюдициално запитване, стопанисващият дом за възрастни хора, както и хотелиерът, препредава чрез инсталираната в заведението кабелна мрежа приемания чрез собствена сателитна антена сигнал към различните зони на заведението.
34      От това следва, че препредаване на предавания като разглежданото в главното производство не може да се счита за извършено посредством „специфичен технически способ“ по смисъла на съдебната практика, припомнена в точка 26 от настоящото решение.
35      Съгласно тази съдебна практика е важно, на второ място, да се провери дали разглежданото препредаване е предназначено за „нова публика“, различна от тази, за която са предназначени първоначалните предавания.
36      В това отношение следва да се припомни, че разрешението на автора за радиотелевизионно излъчване на произведението му обхваща само пряката аудитория, тоест притежателите на телевизионен приемник, които индивидуално или в тяхното частно и семейно обкръжение приемат предаванията (вж. в този смисъл решения от 7 декември 2006 г., SGAE, C‑306/05, EU:C:2006:764, т. 41, и от 4 октомври 2011 г., Football Association Premier League и др., C‑403/08 и C‑429/08, EU:C:2011:631, т. 198).
37      Съответно Съдът е постановил, че клиентите на хотел или заведение за обществено хранене, пациентите в балнеосанаториум или център за рехабилитация, както и наемателите на апартаменти в сграда, която е предмет на краткосрочно отдаване под наем, по-конкретно като туристически жилища, са такава нова публика (вж. в този смисъл по-специално решения от 7 декември 2006 г., SGAE, C‑306/05, EU:C:2006:764, т. 42, от 4 октомври 2011 г., Football Association Premier League и др., C‑403/08 и C‑429/08, EU:C:2011:631, т. 199, от 27 февруари 2014 г., OSA, C‑351/12, EU:C:2014:110, т. 32, от 31 май 2016 г., Reha Training, C‑117/15, EU:C:2016:379, т. 61, и от 20 юни 2024 г., GEMA, C‑135/23, EU:C:2024:526, т. 44).
38      Всъщност при такива обстоятелства Съдът приема по същество, че адресатите на разгласяването са „нова публика“, тъй като по принцип се ползват от закриляното произведение единствено поради намесата на стопанисващия съответното заведение, който, като напълно съзнава последиците от своето поведение, им предоставя достъп до това произведение, когато се намират в зоната на разпространение на предаването.
39      За сметка на това Съдът е приел, че случаят на наемателите за жилищни нужди на апартаменти в сграда не е такъв и че те не може да се считат за „нова публика“ по смисъла на съдебната практика, посочена в точка 26 от настоящото решение (вж. в този смисъл решение от 20 юни 2024 г., GEMA, C‑135/23, EU:C:2024:526, т. 45).
40      Този случай обаче е сходен с разглеждания в главното производство, в който, както е видно от акта за преюдициално запитване, обитателите на дом за възрастни хора живеят постоянно в него. Ето защо следва да се приеме, че тези обитатели не са „нова публика“.
41      Този извод не може да бъде оборен с довода, че за разлика от собственика на жилище, което той отдава под наем, стопанисващият дом за възрастни хора предоставя на обитателите редица услуги, тъй като последните разполагат с по-малка самостоятелност. Всъщност, както отбелязва по същество генералният адвокат в точки 37—39 от заключението си, и в двата случая адресатите на съответното препредаване на предавания в качеството им на притежатели на приемник, които в частното си обкръжение приемат предаванията, са част от публиката, която носителите на авторски права са имали предвид, когато са дали разрешение за първоначалното публично разгласяване на техните произведения под формата на радио- и телевизионно излъчване.
42      Ето защо следва да се констатира, че като препредава чрез кабелна система към стаите в дом за възрастни хора телевизионни и радиопредавания, приемани чрез сателитна антена, стопанисващият такъв дом не извършва „публично разгласяване“ по смисъла на член 3, параграф 1 от Директива 2001/29.
43      В това отношение не е определящо изтъкнатото от запитващата юрисдикция обстоятелство, че той извършва тази дейност със стопанска цел. Всъщност тази стопанска цел, макар действително да не е без значение, все пак не е непременно необходимо условие, което да е определящо за самото наличие на такова разгласяване (вж. в този смисъл решение от 20 юни 2024 г., GEMA, C‑135/23, EU:C:2024:526, т. 24 и цитираната съдебна практика).
44      Накрая, следва да се добави, че подобно тълкуване не е в противоречие с целите на Директива 2001/29, припомнени в точка 23 от настоящото решение. Всъщност, както отбелязва по същество генералният адвокат в точка 35 от заключението си, да се признае, че при обстоятелства като разглежданите в главното производство е налице „публично разгласяване“ по смисъла на член 3, параграф 1 от Директива 2001/29, би довело до предоставяне на неоснователно възнаграждение на носителите на авторски права, при положение че, както изрично се посочва в съображение 10 от Директива 2001/29, по силата на тази директива би трябвало да им бъде гарантирано само съответно възнаграждение за използването на техните произведения (вж. в този смисъл решение от 4 октомври 2011 г., Football Association Premier League и др., C‑403/08 и C‑429/08, EU:C:2011:631, т. 108).
45      С оглед на изложените по-горе съображения на втория и третия въпрос следва да се отговори, че член 3, параграф 1 от Директива 2001/29 трябва да се тълкува в смисъл, че в обхвата на употребеното в тази разпоредба понятие „публично разгласяване“ не попада препредаването едновременно, непроменено и несъкратено от стопанисващия дом за възрастни хора на радио- и телевизионни програми, приемани чрез сателитен приемник, до наличните изводи за телевизия и радио в стаите на обитателите на дома посредством инсталираната в последния кабелна мрежа.
По първия въпрос
46      Предвид отговора на втория и третия въпрос не е необходимо да се отговаря на първия въпрос.
По съдебните разноски
47      С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.
По изложените съображения Съдът (първи състав) реши:
Член 3, параграф 1 от Директива 2001/29/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 22 май 2001 година относно хармонизирането на някои аспекти на авторското право и сродните му права в информационното общество
трябва да се тълкува в смисъл, че
в обхвата на употребеното в тази разпоредба понятие „публично разгласяване“ не попада препредаването едновременно, непроменено и несъкратено от стопанисващия дом за възрастни хора на радио- и телевизионни програми, приемани чрез сателитен приемник, до наличните изводи за телевизия и радио в стаите на обитателите на дома посредством инсталираната в последния кабелна мрежа.
Подписи
*      Език на производството: немски.