62024CJ0357
DOMSTOLENS DOM (nionde avdelningen)
den 26 mars 2026 (
*1
)
”Begäran om förhandsavgörande – Social trygghet – Samordning av systemen för social trygghet – Förordning (EG) nr 883/2004 – Artikel 1 q iv – Begreppet ’behörig institution’ – Arbetsgivare – Artikel 3.1 a – Begreppet ’förmåner vid sjukdom’– Bibehållen lön under tillfällig arbetsoförmåga – Artikel 85.1 – Förmåner enligt lagstiftningen i en medlemsstat för skador som inträffat i en annan medlemsstat – Arbetsgivarens regressrätt gentemot den ansvariga tredje mannen – Den skadelidandes rättigheter – Subrogation – Gränser”
I mål C‑357/24,
angående en begäran om förhandsavgörande enligt artikel 267 FEUF, framställd av Visoki trgovački sud (Handelsöverdomstolen, Kroatien) genom beslut av den 3 maj 2024, som inkom till domstolen den 16 maj 2024, i målet
Freistaat Bayern
mot
Euroherc osiguranje d.d.,
meddelar
DOMSTOLEN (nionde avdelningen),
sammansatt av avdelningsordföranden M. Condinanzi samt domarna N. Jääskinen och A. Kornezov (referent),
generaladvokat: J. Richard de la Tour,
justitiesekreterare: A. Calot Escobar,
efter det skriftliga förfarandet,
med beaktande av de yttranden som avgetts av:
–
Euroherc osiguranje d.d., genom D. Lauc, odvjetnik,
–
Kroatiens regering, genom G. Vidović Mesarek, i egenskap av ombud,
–
Europeiska kommissionen, genom B.-R. Killmann och A. Koričić, båda i egenskap av ombud,
med hänsyn till beslutet, efter att ha hört generaladvokaten, att avgöra målet utan förslag till avgörande,
följande
Dom
1
Begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av artikel 1 q iv, artikel 3.1 a och artikel 85.1 i rådets förordning (EG) nr 883/2004 av den 29 april 2004 om samordning av de sociala trygghetssystemen (EUT L 166, 2004, s. 1, och rättelse i EUT L 200, 2004, s. 1), i dess lydelse enligt Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 465/2012 av den 22 maj 2012 (EUT L 149, 2012, s. 4) (nedan kallad förordning nr 883/2004).
2
Begäran har framställts i ett mål mellan Freistaat Bayern (delstaten Bayern, Tyskland) och Euroherc osiguranje d.d., ett försäkringsbolag bildat enligt kroatisk rätt (nedan kallat Euroherc). Målet gäller krav på att Euroherc ska betala ersättning för löneförmåner som delstaten Bayern betalat ut till en av sina anställda, X, under en period då denne var tillfälligt arbetsoförmögen till följd av en trafikolycka som inträffat i Kroatien.
Tillämpliga bestämmelser
Unionsrätt
3
I artikel 1 q iv i förordning nr 883/2004 föreskrivs följande:
”I denna förordning används följande beteckningar med de betydelser som här anges:
…
q)
behörig institution:
…
iv)
när det gäller ett system som gäller arbetsgivarens ansvar för de förmåner som avses i artikel 3.1, antingen arbetsgivaren eller försäkringsgivaren i fråga, eller, om sådan saknas, ett organ eller en myndighet som har utsetts av den berörda medlemsstatens behöriga myndighet.”
4
Artikel 3.1 a och f i denna förordning har följande lydelse:
”Denna förordning skall tillämpas på all lagstiftning om de grenar av den sociala tryggheten som rör
a)
förmåner vid sjukdom,
…
f)
förmåner vid olycksfall i arbetet och arbetssjukdom”.
5
I artikel 9.1 i nämnda förordning föreskrivs följande:
”Medlemsstaterna ska till Europeiska kommissionen skriftligen anmäla de förklaringar som görs i enlighet med artikel 1 led l, den lagstiftning och de system som avses i artikel 3, ...”
6
Artikel 85.1 samma förordning har följande lydelse:
”Om en person uppbär förmåner enligt en medlemsstats lagstiftning för en skada till följd av en händelse som inträffat i en annan medlemsstat, skall följande bestämmelser gälla för rättsförhållandet mellan den institution som svarar för förmånerna och tredje man som är skyldig att ersätta skadan:
a)
Om den institution som är ansvarig för att utge förmåner enligt den lagstiftning den tillämpar, har övertagit den rätt att kräva ersättning som förmånstagaren har gentemot tredje man, skall varje medlemsstat erkänna detta övertagande.
b)
Om den institution som är ansvarig för att utge förmåner har en direkt rätt gentemot tredje man, skall varje medlemsstat erkänna denna rätt.”
Tysk rätt
7
6 § första stycket i Gesetz über die Zahlung des Arbeitsentgelts an Feiertagen und im Krankheitsfall (Entgeltfortzahlungsgesetz) (lag om utbetalning av lön under helgdagar och vid sjukdom) av den 26 maj 1994 (BGBl. I S. 1014, 1065 (nedan kallad den tyska lagen om bibehållande av lön) har följande lydelse:
”Om en arbetstagare enligt bestämmelserna i denna lag kan kräva ersättning från tredje man för inkomstbortfall på grund av arbetsoförmåga, ska fordran övergå till arbetsgivaren i den utsträckning som arbetsgivaren i enlighet med denna lag har fortsatt att betala dels arbetstagarens lön, dels de avgifter som tillkommer arbetstagaren och som arbetsgivaren betalar till den statliga arbetsförmedlingen, arbetsgivarens andel av socialförsäkrings- och vårdförsäkringsavgifter samt kompletterande pensionsförsäkring och efterlevandsförsäkring.”
Kroatisk rätt
8
Artikel 27 i Zakon o obveznim osiguranjima u prometu (lag om obligatorisk trafikförsäkring) av den 9 december 2005 (NN 151/05), i den lydelse som är tillämplig i det nationella målet (NN 36/09, 75/09, 76/13 och 152/14), föreskriver följande i punkterna 1 och 2:
”(1)
Försäkringsbolaget är skyldigt att ersätta andra organ som tillhandahåller sjuk-, pensions-, eller invaliditetsförsäkring för faktisk förlust inom ramen för den försäkrades ansvar och inom gränserna för de förpliktelser som följer av försäkringsavtalet.
(2)
Med faktisk skada i den mening som avses i punkt 1 i denna artikel avses kostnader för läkarvård och andra nödvändiga kostnader som uppkommit i enlighet med bestämmelserna om sjukförsäkring samt det proportionella beloppet av pensionen till den skadade personen eller dennes familjemedlemmar.”
9
Artikel 36 i Zakon o obveznom zdravstvenom osiguranju (lag om obligatorisk sjukförsäkring) av den 21 juni 2013 (NN 80/13), i den lydelse som är tillämplig i det nationella målet (NN 137/13), föreskriver följande i punkt 1, led 1:
”Varje försäkrad person har, som en del av sin rätt enligt den obligatoriska sjukförsäkringen, rätt till följande:
1.   löneförmåner för perioder av tillfällig arbetsoförmåga eller arbetshinder på grund av utnyttjande av hälso- och sjukvård eller andra omständigheter som avses i artikel 39 i denna lag (nedan kallad löneförmån) ...”
10
I artikel 39 i denna lag föreskrivs följande:
”Varje försäkrad person har rätt till en löneförmån i samband med utnyttjande av hälso- och sjukvård från den obligatoriska sjukförsäkringen eller vid andra omständigheter som anges i denna lag om:
1.   personen är tillfälligt oförmögen att arbeta på grund av sjukdom eller skada, eller om han eller hon har placerats på en sjukvårdsinrättning för behandling eller undersökning ...”
11
I artikel 40.1 i denna lag föreskrivs följande:
”Den löneförmån i samband med utnyttjande av hälso- och sjukvård som avses i artikel 39[.1] i denna lag ska betalas ut till den försäkrade personen från följande persons egna medel:
1.   arbetsgivaren – juridisk eller fysisk person – under de första 42 dagarna av den tillfälliga arbetsoförmågan och så länge den försäkrade personen arbetar i det tredjeland som den juridiska eller fysiska personen har utstationerat denne till, eller utövar fristående verksamhet i ett tredjeland.”
12
I artikel 41.3 i samma lag stadgas följande:
”Den löneförmån som ska utbetalas för den period av tillfällig arbetsoförmåga som avses i artikel 39[.1] i denna lag, från och med den 43:e dagen ... av den tillfälliga arbetsoförmågan, ska beräknas och betalas av arbetsgivaren (den juridiska eller fysiska personen), med utgångspunkten att Hrvatski zavod za zdravstveno osiguranje [det kroatiska sjukförsäkringsorganet (nedan kallat sjukförsäkringsorganet)] ska vara skyldigt att återbetala den utbetalda löneförmånen inom 45 dagar från dagen för mottagandet av begäran om återbetalning.”
13
I artikel 136.1 i denna lag föreskrivs följande:
”Sjukförsäkringsorganet är skyldigt att kräva ersättning för skada från den person som orsakat den försäkrade personens sjukdom, skada eller dödsfall.”
14
I artikel 140 i denna lag föreskrivs följande:
”Sjukförsäkringsorganet är även skyldigt att kräva ersättning för den skada som orsakats i fall som avses i artikel 136 i denna lag, direkt från den försäkringsgivare hos vilken dessa personer är försäkrade mot ansvar för skada som orsakats tredje man, i enlighet med bestämmelserna om obligatorisk försäkring avseende sådan risk.”
15
I artikel 142 i nämnda lag föreskrivs följande:
”Sjukförsäkringsorganet är skyldigt att kräva ersättning i de fall som anges i denna lag, oavsett om skadan orsakades till följd av utbetalning av förmåner som den försäkrade personen har rätt till från medel från den obligatoriska sjukförsäkringen, det vill säga statskassan.”
Målet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågan
16
Den 18 april 2015 var X, anställd av delstaten Bayern, med om en trafikolycka i samband med en cykeltur i Šibenik (Kroatien). Även ett motorfordon var inblandat i trafikolyckan. Detta fordon framfördes av Y och var försäkrat hos Euroherc. Y förklarades vara ansvarig för olyckan. Frågan om X bidragit till den skada han lidit har ännu inte avgjorts av behöriga domstolar.
17
X vårdades i Tyskland. Han var tillfälligt arbetsoförmögen under tre perioder, från den 21 april till den 21 maj 2015, från den 16 februari till den 15 april 2016 och från den 8 november 2016 till den 5 januari 2017. Under dessa perioder utbetalade delstaten Bayern, i egenskap av X:s arbetsgivare, löneförmåner på totalt 28825,83 euro.
18
Inom ramen för ett förlikningsförfarande utbetalade Euroherc dessutom en ersättning till X för den faktiska skada som orsakats av olyckan, vilken täckte kostnaderna för assistans- och vårdtjänster, ekonomisk skada, kostnader för ombud och andra kostnader samt ideell skada, till ett sammanlagt belopp av 43433,43 kroatiska kunas (HRK) (cirka 5764,61 euro).
19
Delstaten Bayern väckte talan vid Trgovački sud u Zagrebu (Handelsdomstolen i Zagreb, Kroatien) och yrkade att Euroherc skulle förpliktas att betala ersättning för de löneförmåner som utbetalats till X.
20
Till stöd för sin talan gjorde delstaten Bayern gällande att den, i egenskap av arbetsgivare till X, ska anses vara en ”behörig institution” i den mening som avses i artikel 1 q iv, i förordning nr 883/2004, eftersom de löneförmåner som delstaten betalat ut till X omfattas av begreppet ”förmåner vid sjukdom” i artikel 3.1 a i denna förordning.
21
Delstaten Bayern gjorde även gällande att enligt artikel 85.1 i förordning nr 883/2004 ska dess övertagande av de rättigheter som den anställde X har gentemot Euroherc, såsom föreskrivs i tysk rätt, erkännas i målet vid den nationella domstolen.
22
Delstaten Bayern åberopade i detta avseende 6 § första stycket i den tyska lagen om bibehållande av lön, enligt vilken arbetsgivaren övertar den anställdes rätt till ersättning gentemot tredje man för det inkomstbortfall som den anställde har lidit på grund av arbetsoförmåga, när arbetsgivaren har fortsatt att betala den anställdes lön och de avgifter som denne är skyldig att erlägga.
23
Delstaten Bayern gjorde således gällande att utbetalningen av löneförmånen till X innebar att X erhöll förmåner enligt denna lag på grund av skador som han lidit i samband med olyckan i Kroatien och att delstaten följaktligen måste överta den anställdes rättigheter gentemot tredje man.
24
Euroherc bestred detta argument och gjorde gällande att de faktiska omständigheterna i förevarande fall inte omfattas av förordning nr 883/2004, bland annat av det skälet att denna förordning reglerar samordningen av de sociala trygghetssystemen och inte ersättningen för indirekt skada som en arbetsgivare lidit till följd av utbetalning, på grund av tillfällig arbetsoförmåga, av löneförmåner till den anställde under dennes sjukledighet till följd av en olycka. Euroherc gjorde vidare gällande att endast de institutioner som ansvarar för förvaltningen av medlemsstaternas system för social trygghet är ”behöriga institutioner” i den mening som avses i denna förordning.
25
Trgovački sud u Zagrebu (Handelsdomstolen i Zagreb) biföll delstaten Bayerns talan genom dom av den 21 november 2023. Euroherc överklagade denna dom till Visoki trgovački sud (Handelsöverdomstolen, Kroatien), som är hänskjutande domstol.
26
Den hänskjutande domstolen vill för det första få klarhet i huruvida en arbetsgivare, såsom delstaten Bayern, omfattas av begreppet ”behörig institution” i den mening som avses i artikel 1 i förordning nr 883/2004. Samma domstol vill för det andra få klarhet i huruvida begreppet ”förmåner vid sjukdom” i artikel 3.1 a i denna förordning omfattar löneförmåner som utbetalas på grund av tillfällig arbetsoförmåga under sjukledighet till följd av en olycka som inträffat i en annan medlemsstat och som varken är ett olycksfall i arbetet eller en arbetssjukdom. Den hänskjutande domstolen vill för det tredje få klarhet i huruvida ett trafikförsäkringsbolag, såsom Euroherc, kan vara skyldigt att ersätta de löneförmåner som utbetalats till en skadelidande av dennes arbetsgivare, såsom den ersättning som delstaten Bayern har betalat till X.
27
För det fall att dessa frågor ska besvaras jakande uppstår även en fråga beträffande tillämpningen av artikel 85.1 i förordning 883/2004. Den hänskjutande domstolen har påpekat att när en anställd erhåller förmåner vid sjukdom från sin arbetsgivare har denne, enligt kroatisk rätt, inte någon möjlighet att väcka talan mot skadevållaren eller mot dennes försäkringsgivare. Arbetsgivaren kan inte heller överta den skadelidandes rättigheter gentemot skadevållaren eller dennes försäkringsgivare. Den hänskjutande domstolen har tillagt att aktuell rättspraxis från Vrhovni sud (Högsta domstolen, Kroatien) bekräftar att en sådan rätt till ersättning uttryckligen ska föreskrivas i lag och att det inte finns någon bestämmelse i lagen om sjukförsäkring som ger arbetsgivaren rätt att väcka talan mot skadevållaren eller dennes försäkringsgivare för att erhålla ersättning för de löneförmåner som arbetsgivaren har betalat ut till sin anställde på grund av en sådan tillfällig arbetsoförmåga.
28
Mot denna bakgrund beslutade Visoki trgovački sud (Handelsöverdomstolen) att vilandeförklara målet och ställa följande frågor till EU-domstolen:
”Ska artikel 85.1 i [förordning nr 883/2004] tolkas så, att för att en arbetsgivare (i egenskap av den institution som är skyldig att betala ut förmåner) ska ha rätt att rikta regressanspråk på en sjukförmån (som betalats ut till en anställd till följd av en skada som uppkommit inom en annan medlemsstats territorium) mot en tredje part som är skyldig att ersätta skadan eller mot dennes försäkringsgivare, krävs det att det finns en rättslig grund för att kräva sådan ersättning i den medlemsstat där skadan inträffade?”
Förfarandet vid EU-domstolen
29
Genom beslut av domstolens ordförande den 3 oktober 2024 vilandeförklarades förfarandet i förevarande mål fram till dess att dom meddelats i målet C‑7/24. Till följd av domen av den 12 juni 2025, Deutsche Rentenversicherung Nord och BG Verkehr (C‑7/24, EU:C:2025:439), återupptogs detta förfarande genom beslut av domstolens ordförande av den 18 juni 2025.
30
Genom skrivelse av den 18 juni 2025 delgav EU-domstolen den hänskjutande domstolen domen ovan och frågade om den, mot bakgrund av domen, avsåg att vidhålla sin begäran om förhandsavgörande i förevarande mål.
31
Genom skrivelse som inkom till domstolens kansli den 22 juli 2025 angav den hänskjutande domstolen att den vidhöll sin begäran. Den hänskjutande domstolen har preciserat att förevarande mål ger upphov till frågor om tolkningen av artikel 1 q iv, och artikel 3.1 a i förordning nr 883/2004, vilka domstolen inte tog upp i nämnda dom. Arbetsoförmågan i förevarande mål beror nämligen inte på ett olycksfall i arbetet eller en yrkessjukdom. Vidare härrör ersättningskravet gällande de utbetalda förmånerna från den skadelidandes arbetsgivare.
Prövning av tolkningsfrågan
32
Den hänskjutande domstolen har preciserat sin fråga i det svar den lämnade på begäran från EU-domstolen som nämns i punkt 31 ovan. Den sålunda preciserade frågan har ställts för att få klarhet i huruvida artikel 1 q iv, i förordning nr 883/2004 ska tolkas så, att begreppet ”behörig institution”, i den mening som avses i denna bestämmelse, omfattar en arbetsgivare som är etablerad i en medlemsstat och som på grund av tillfällig arbetsoförmåga har betalat ut löneförmåner till en anställd under dennes sjukledighet till följd av en olycka som inträffat i en annan medlemsstat, där olyckan varken är ett olycksfall i arbetet eller en yrkessjukdom. Vidare önskas svar på huruvida artikel 3.1 a i denna förordning ska tolkas så, att dylika löneförmåner omfattas av begreppet ”förmåner vid sjukdom” i denna bestämmelse. För det fall de två första frågorna besvaras jakande vill den hänskjutande domstolen dessutom få klarhet i huruvida artikel 85.1 i nämnda förordning ska tolkas så, att en arbetsgivare, i egenskap av institution som är ansvarig för att utge förmåner, endast har rätt att begära ersättning för sjukförmåner – vilka utbetalats till en anställd på grund av en skada som inträffat i en annan medlemsstat – av den skadevållande tredje mannen eller av dennes försäkringsgivare, om det i den medlemsstat där skadan inträffade finns en rättslig grund som gör det möjligt att erhålla en sådan återbetalning.
33
Domstolen erinrar härvid om följande. Enligt artikel 1 q iv, i förordning nr 883/2004 avser begreppet ”behörig institution” enligt denna bestämmelse ”när det gäller ett system som gäller arbetsgivarens ansvar för de förmåner som avses i artikel 3.1, antingen arbetsgivaren eller försäkringsgivaren i fråga, eller, om sådan saknas, ett organ eller en myndighet som har utsetts av den berörda medlemsstatens behöriga myndighet.”
34
En arbetsgivare ska följaktligen anses som en ”behörig institution”, i den mening som avses i denna bestämmelse, när arbetsgivaren enligt ett visst system är ansvarig för att utge förmåner som omfattas av artikel 3.1 i denna förordning.
35
Vidare ska tillämpningsområdet för de förmåner som avses i artikel 3.1 preciseras. Enligt led a) i denna bestämmelse ska förordningen tillämpas på ”all lagstiftning om de grenar av den sociala tryggheten som rör ... förmåner vid sjukdom”.
36
I detta avseende föreskrivs i artikel 9 i nämnda förordning att ”[m]edlemsstaterna ska till Europeiska kommissionen skriftligen anmäla ... den lagstiftning och de system som avses i artikel 3”.
37
I förevarande fall har kommissionen preciserat att Förbundsrepubliken Tyskland, med stöd av artikel 9 i förordning nr 883/2004, har anmält bibehållen lön vid tillfällig arbetsoförmåga som ”kontantförmån vid sjukdom” och har utsett arbetsgivaren till ”behörig institution” i den mening som avses i artikel 1 q iv, och artikel 3.1 a i denna förordning.
38
EU-domstolen betonar emellertid att distinktionen mellan de förmåner som omfattas av tillämpningsområdet för förordning nr 883/2004 och de förmåner som faller utanför detta område huvudsakligen grundas på varje förmåns grundläggande kännetecken, bland annat dess syfte och villkor för beviljande, och inte på om en förmån kvalificeras som en social trygghetsförmån i nationell lagstiftning eller inte (dom av den 11 april 2024, Sozialministeriumservice, C‑116/23, EU:C:2024:292, punkt 32 och där angiven rättspraxis).
39
Det framgår således av fast praxis att en förmån kan anses vara en social trygghetsförmån om den beviljas mottagaren – utan någon individuell och skönsmässig bedömning av dennes personliga behov – på grundval av en situation som definieras i lag och den hänför sig till någon av de risker som uttryckligen räknas upp i artikel 3.1 i denna förordning, varvid dessa villkor är kumulativa (dom av den 11 april 2024, Sozialministeriumservice, C‑116/23, EU:C:2024:292, punkt 33 och där angiven rättspraxis).
40
Det första villkoret är uppfyllt när en förmån beviljas på grundval av objektiva kriterier som, så snart de är uppfyllda, ger rätt till förmånen utan att den behöriga myndigheten kan beakta andra personliga omständigheter (dom av den 11 april 2024, Sozialministeriumservice, C‑116/23, EU:C:2024:292, punkt 34 och där angiven rättspraxis).
41
I förevarande fall förefaller bibehållen lön i Tyskland vid tillfällig arbetsoförmåga beviljas på grundval av objektiva kriterier som ger rätt till förmånen utan att arbetsgivaren kan beakta andra personliga omständigheter hos sin anställde än dem som ligger till grund för denna arbetsoförmåga. Det första av de två villkoren är således uppfyllt, med förbehåll för de kontroller som det ankommer på den hänskjutande domstolen att göra.
42
Vad gäller det andra av dessa villkor avser uttrycket ”förmåner vid sjukdom” i artikel 3.1 a i förordningen förmåner som huvudsakligen avser en sjuk persons tillfrisknande genom att den vård tillhandahålls som personens hälsotillstånd kräver, och täcker således den risk som är knuten till ett sjukdomstillstånd (dom av den 11 april 2024, Sozialministeriumservice, C‑116/23, EU:C:2024:292, punkt 36 och där angiven rättspraxis).
43
Domstolen finner i detta avseende att bibehållen lön vid tillfällig arbetsoförmåga hänför sig till den risk som är knuten till ett sjukdomstillstånd, genom att den säkerställer att den sjukskrivne arbetstagaren får behålla sin inkomst under den tid han eller hon är tillfälligt arbetsoförmögen, bland annat för att komma i åtnjutande av den vila och den vård som hans hälsotillstånd kräver.
44
Domstolen fann således, i punkterna 15–19 i domen av den 3 juni 1992, Paletta (C‑45/90, EU:C:1992:236) i fråga om en tysk lagstiftning som föregick den tyska lagen om bibehållande av lön, att sådana förmåner för bibehållande av lön vid sjukdom uppfyller de två villkor som det erinrats om i punkt 39 ovan och därför ska anses utgöra ”förmåner vid sjukdom” i den mening som avses i artikel 4.1 i rådets förordning (EEG) nr 1408/71 av den 14 juni 1971 om tillämpningen av systemen för social trygghet när anställda, egenföretagare eller deras familjemedlemmar flyttar inom gemenskapen, i dess ändrade och uppdaterade lydelse enligt rådets förordning (EEG) nr 118/97 av den 2 december 1996, (EGT L 28, 1997, s. 1). Denna bestämmelse är numera ersatt av artikel 3.1 a i förordning nr 883/2004.
45
Under dessa omständigheter konstaterar domstolen, med förbehåll för de kontroller som det ankommer på den hänskjutande domstolen att göra, att de förmåner för bibehållen lön som utbetalas i en medlemsstat på grund av tillfällig arbetsoförmåga under sjukskrivning, till följd av en olycka som inträffat i en annan medlemsstat och som varken är ett olycksfall i arbetet eller en yrkessjukdom, såsom de löneförmåner som utbetalats till X, omfattas av begreppet ”förmåner vid sjukdom” i artikel 3.1 a i förordning nr 883/2004. Den arbetsgivare som har utbetalat sådana förmåner ska följaktligen anses vara en ”behörig institution” i den mening som avses i artikel 1 q iv, i förordning nr 883/2004.
46
Vad därefter gäller tolkningen av artikel 85.1 i förordning nr 883/2004 erinrar domstolen om följande. Denna bestämmelse syftar till att göra det möjligt för en socialförsäkringsinstitution i en medlemsstat som har betalat ut sociala trygghetsförmåner till följd av en skada som inträffat inom en annan medlemsstats territorium att mot skadevållande tredje man använda sig av de rättsmedel som föreskrivs i den lagstiftning som institutionen tillämpar, antingen i form av subrogation eller i form av en direkt talerätt. Den rättighet som sålunda tillerkänns nationella socialförsäkringsinstitutioner utgör nämligen en logisk och rimlig följd av utvidgningen av dessa institutioners skyldigheter till att gälla hela unionens territorium, som följer av bestämmelserna i förordningen (dom av den 12 juni 2025, Deutsche Rentenversicherung Nord och BG Verkehr, C‑7/24, EU:C:2025:439, punkt 28 och där angiven rättspraxis).
47
Bestämmelsen är således en kollisionsnorm enligt vilken en nationell domstol, vid vilken en ersättningstalan har väckts gentemot en skadevållare, är skyldig att tillämpa rätten i den medlemsstat som den betalningsskyldiga institutionen lyder under, inte endast för att avgöra om denna institution lagligen har inträtt i den skadelidandes eller dennes rättsinnehavares rätt, utan också för att avgöra arten och omfattningen av de fordringar som den betalningsskyldiga institutionen har övertagit (dom av den 12 juni 2025, Deutsche Rentenversicherung Nord ochBG Verkehr, C‑7/24, EU:C:2025:439, punkt 29 och där angiven rättspraxis).
48
Om den nationella domstolen tillämpade lagstiftningen i den medlemsstat inom vars territorium skadan uppkom för att fastställa omfattningen av den betalningsskyldiga institutionens fordran, skulle detta nämligen kunna innebära att artikel 85.1 i förordning nr 883/2004 helt eller delvis berövades sin ändamålsenliga verkan. Detta skulle särskilt vara fallet om lagstiftningen i den medlemsstat inom vars territorium skadan uppkom föreskrev att rätten att överta en fordran alternativt en direkt talerätt inte omfattar vissa typer av fordringar som den betalningsskyldiga institutionen, genom rätt att överta fordran eller genom en direkt talerätt, kan göra gällande i den medlemsstat där den är belägen (dom av den 12 juni 2025, Deutsche Rentenversicherung Nord och BG Verkehr, C‑7/24, EU:C:2025:439, punkt 30 och där angiven rättspraxis).
49
Av detta följer att förekomsten av den rätt till subrogation som den betalningsskyldiga institutionen, i förevarande fall delstaten Bayern, åtnjuter, liksom arten och omfattningen av de fordringar som den har övertagit, bestäms av lagstiftningen i den medlemsstat där institutionen är belägen och således, i förevarande fall, av tysk rätt.
50
Artikel 85.1 i förordning nr 883/2004 syftar däremot endast till att säkerställa att den regressrätt som den betalningsskyldiga institutionen kan ha, enligt den lagstiftning som den tillämpar, erkänns av de andra medlemsstaterna. Dess syfte är inte att ändra de regler som ska tillämpas för att avgöra om och i vilken utsträckning en skadevållande tredje man kan göras utomobligatoriskt ansvarig. Tredje mans ansvar bestäms av de materiella regler som den nationella domstolen vid vilken den skadelidande eller dennes rättsinnehavare har väckt talan normalt tillämpar, det vill säga i princip lagstiftningen i den medlemsstat inom vars territorium skadan har inträffat (dom av den 12 juni 2025, Deutsche Rentenversicherung Nord och BG Verkehr, C‑7/24, EU:C:2025:439, punkt 32 och där angiven rättspraxis).
51
Därav följer att den skadelidandes eller dennes rättsinnehavares rättigheter gentemot skadevållaren och villkoren för väckande av skadeståndstalan vid domstolarna i den medlemsstat inom vars territorium skadan har inträffat ska bestämmas i enlighet med rättsordningen i den staten inklusive de regler som ska tillämpas enligt den internationella privaträtten (dom av den 12 juni 2025, Deutsche Rentenversicherung Nord och BG Verkehr, C‑7/24, EU:C:2025:439, punkt 33 och där angiven rättspraxis).
52
Det är endast de på detta sätt bestämda rättigheterna som den betalningsskyldiga institutionen kan överta. En sådan subrogation kan nämligen inte ge upphov till ytterligare rättigheter för förmånstagaren gentemot tredje man (dom av den 12 juni 2025, Deutsche Rentenversicherung Nord och BG Verkehr, C‑7/24, EU:C:2025:439, punkt 34 och där angiven rättspraxis).
53
Rätten att överta den skadelidandes rättigheter omfattar nämligen, bland de ersättningar som den skadelidande eller dennes rättsinnehavare tillerkänns enligt lagstiftningen i den medlemsstat inom vars territorium skadan har inträffat, endast de ersättningar som motsvarar de förmåner som betalas ut av den betalningsskyldiga institutionen, och inte ersättningskrav för ideell skada eller för andra former av skador av personlig karaktär (dom av den 12 juni 2025, Deutsche Rentenversicherung Nord och BG Verkehr, C‑7/24, EU:C:2025:439, punkt 35 och där angiven rättspraxis).
54
Den rätt till subrogation som föreskrivs i en medlemsstats lagstiftning för en förmån som betalas ut enligt denna lagstiftning, i den mening som avses i artikel 85.1 i förordning nr 883/2004, kan följaktligen endast utsträckas till att omfatta en förmån som föreskrivs i lagstiftningen i den medlemsstat där de faktiska omständigheter som ligger till grund för en utlösande händelse, såsom en trafikolycka, har inträffat, när båda dessa förmåner är tillräckligt jämförbara med avseende på deras respektive föremål och syften (se, för ett liknande resonemang, dom av den 12 juni 2025, Deutsche Rentenversicherung Nord och BG Verkehr, C‑7/24, EU:C:2025:439, punkt 43 och där angiven rättspraxis.
55
I förevarande fall har den hänskjutande domstolen understrukit att kroatisk rätt inte ger arbetsgivaren rätt att erhålla ersättning från den tredje part som är ansvarig för skadan, eller från dennes försäkringsgivare, för de löneförmåner som arbetsgivaren har betalat ut till en anställd på grund av tillfällig arbetsoförmåga. Inte heller den anställde har enligt kroatisk rätt någon rätt till sådana förmåner som han eller hon skulle kunna göra gällande gentemot den tredje man som är ansvarig för skadan, eller dennes försäkringsgivare, och vilken rätt arbetsgivaren skulle kunna överta.
56
Det framgår särskilt av den hänskjutande domstolens redogörelse för den kroatiska lagstiftningen om trafikförsäkring och sjukförsäkring samt av Republiken Kroatiens och kommissionens yttranden som ingetts till domstolen att arbetsgivaren, enligt kroatisk rätt, med egna medel betalar ut en löneförmån till sina anställda från och med den 1:a till och med den 42:e dagen av tillfällig arbetsoförmåga. Från och med den 43:e dagen av tillfällig arbetsoförmåga är sjukförsäkringsorganet som genomför den obligatoriska sjukförsäkringen i Kroatien däremot skyldigt att på begäran ersätta arbetsgivaren för de löneförmåner som denne betalar ut från och med denna dag. Sjukförsäkringsorganet är därefter i sin tur skyldigt att begära ersättning från den som orsakat skadan eller dennes försäkringsgivare för de medel som den har betalat ut till arbetsgivaren i detta avseende.
57
Det framgår således att den kroatiska lagstiftningen, för perioden mellan den 1:a och den 42:e dagen av tillfällig arbetsoförmåga, förvisso inte ger arbetsgivaren någon rätt att kräva att skadevållaren eller dennes försäkringsgivare ska återbetala de löneförmåner som arbetsgivaren har betalat ut till sin anställde. Från och med den 43:e dagen, kan arbetsgivaren emellertid erhålla återbetalning av denna förmån från sjukförsäkringsorganet, på vilket det därefter ankommer att kräva att skadevållaren och, i förekommande fall, dennes försäkringsgivare ska utge ersättning för den förmån som organet har betalat ut till arbetsgivaren för detta ändamål.
58
I förevarande fall förefaller, såsom kommissionen har påpekat, artikel 3 i den tyska lagen om bibehållande av lön begränsa den tyska arbetsgivarens skyldighet att betala löneförmåner till en anställd vid tillfällig arbetsoförmåga på grund av sjukdom till 6 veckor, det vill säga 42 dagar. Av detta följer att föremålet för talan i det nationella målet förefaller vara begränsat till den löneförmån som utbetalats till X från den 1:a till den 42:e dagen av hans tillfälliga arbetsoförmåga, vilket det ankommer på den hänskjutande domstolen att kontrollera. Under dessa omständigheter kan den subrogation som delstaten Bayern har åberopat med stöd av artikel 85.1 i förordning nr 883/2004, såsom det har erinrats om i punkt 52 ovan, inte leda till att det skapas ytterligare rättigheter för X som inte erkänns i kroatisk rätt gentemot en tredje man som är ersättningsskyldig för den skada som orsakats av olyckan eller gentemot dennes försäkringsgivare.
59
Det finns däremot ingenting i begäran om förhandsavgörande som ger anledning att anse att det nationella målet även avser återbetalning av löneförmåner som betalats ut efter den 42:e dagen av tillfällig arbetsoförmåga. Frågan huruvida delstaten Bayern, för det fall den har betalat ut sådan ersättning, skulle kunna begära ersättning från sjukförsäkringsorganet, som för övrigt inte är part i målet vid den nationella domstolen, eller från försäkringsgivaren till den tredje man som är skyldig att ersätta den skada som orsakats av olyckan, förefaller därmed inte vara relevant för utgången i det nationella målet.
60
Av det ovan anförda följer att tolkningsfrågan ska besvaras på följande sätt.
–
Artikel 1 q iv, i förordning nr 883/2004 ska tolkas så, att begreppet ”behörig institution”, i den mening som avses i denna bestämmelse, kan omfatta en arbetsgivare som enligt ett system som gäller dennes ansvar, är skyldig att utge förmåner som omfattas av artikel 3.1 i denna förordning.
–
Artikel 3.1 a i nämnda förordning ska tolkas så, att begreppet ”förmåner vid sjukdom” enligt denna bestämmelse kan omfatta förmåner för bibehållande av lön som utbetalas i en medlemsstat på grund av tillfällig arbetsoförmåga under sjukledighet till följd av en olycka som inträffat i en annan medlemsstat och som varken utgör ett olycksfall i arbetet eller en arbetssjukdom.
–
Artikel 85.1 i samma förordning ska tolkas så, att arbetsgivaren, i egenskap av institution som är ansvarig för att utge förmåner, endast har rätt att begära ersättning för sjukförmåner – vilka utbetalats till en anställd på grund av en skada som inträffat i en annan medlemsstat – av den skadevållande tredje mannen, eller av dennes försäkringsgivare, om det i den medlemsstat där skadan inträffade finns en rättslig grund som gör det möjligt att erhålla återbetalning av dessa förmåner eller förmåner som är jämförbara med avseende på deras respektive föremål och syften.
Rättegångskostnader
61
Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i det nationella målet utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den hänskjutande domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla.
Mot denna bakgrund beslutar domstolen (nionde avdelningen) följande:
Artikel 1 q iv, i rådets förordning (EG) nr 883/2004 av den 29 april 2004 om samordning av de sociala trygghetssystemen, i dess lydelse enligt Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 465/2012 av den 22 maj 2012 ska tolkas så, att begreppet ”behörig institution”, i den mening som avses i denna bestämmelse, kan omfatta en arbetsgivare som enligt ett system som gäller dennes ansvar, är skyldig att utge förmåner som omfattas av artikel 3.1 i denna förordning i ändrad lydelse.
Artikel 3.1 a i förordning nr 883/2004, i ändrad lydelse enligt förordning nr 465/2012, ska tolkas så, att begreppet ”förmåner vid sjukdom” enligt denna bestämmelse kan omfatta förmåner för bibehållande av lön som utbetalas i en medlemsstat på grund av tillfällig arbetsoförmåga under sjukledighet till följd av en olycka som inträffat i en annan medlemsstat och som varken utgör ett olycksfall i arbetet eller en arbetssjukdom.
Artikel 85.1 i förordning nr 883/2004, i ändrad lydelse enligt förordning nr 465/2012, ska tolkas så, att arbetsgivaren, i egenskap av institution som är ansvarig för att utge förmåner, endast har rätt att begära ersättning för sjukförmåner – vilka utbetalats till en anställd på grund av en skada som inträffat i en annan medlemsstat – av den skadevållande tredje mannen, eller av dennes försäkringsgivare, om det i den medlemsstat där skadan inträffade finns en rättslig grund som gör det möjligt att erhålla återbetalning av dessa förmåner eller förmåner som är jämförbara med avseende på deras respektive föremål och syften.
Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: kroatiska.