61995CJ0143_SV
Parter
Domskäl
Beslut om rättegångskostnader
Domslut
Parter
I mål C-143/95 P,
Europeiska gemenskapernas kommission, företrädd av Francisco de Sousa Fialho och Nicholas Khan, rättstjänsten, båda i egenskap av ombud, med delgivningsadress: Carlos Gómez de la Cruz, rättstjänsten, Centre Wagner, Kirchberg, Luxemburg,
klagande,
angående överklagande av förstainstansrättens (första avdelningen) dom av den 7 mars 1995 i de förenade målen T-432/93, T-433/93 och T-434/93, Socurte m.fl. mot kommissionen (REG 1995, s. II-503), i vilket det förs talan om att upphäva denna dom,
i vilket de andra parterna är:
Sociedade de Curtumes a Sul do Tejo Ld.a (Socurte),
Revestimentos de Cortiça Ld.a (Quavi), numera Estudos e Projectos Ld.a (Esprocil), och
Sociedade Transformadora de Carnes Ld.a (Stec), numera Estudos e Projectos Ld.a (J.A.P.),
bolag bildade enligt portugisisk rätt, Pau Queimado (Portugal), företrädda av advokaterna Carlos Botelho Moniz och António Magalhães Cardoso, Lissabon, med delgivningsadress: advokaten Guy Harles, 8-10, rue Mathias Hardt, Luxemburg,
meddelar
DOMSTOLEN
(sjätte avdelningen)
sammansatt av avdelningsordföranden G.F. Mancini samt domarna J.L. Murray (referent), C.N. Kakouris, G. Hirsch och H. Ragnemalm,
generaladvokat: C.O. Lenz,
justitiesekreterare: R. Grass,
med hänsyn till referentens rapport,
och efter att den 4 juli 1996 ha hört generaladvokatens förslag till avgörande,
följande
Dom
Domskäl
1 Genom ansökan som inkom till domstolens kansli den 8 maj 1995 har Europeiska gemenskapernas kommission med stöd av artikel 49 i EG-stadgan för domstolen överklagat den dom av den 7 mars 1995 i de förenade målen T-432/93, T-433/93 och T-434/93, Socurte m.fl. mot kommissionen (REG 1995, s. II-503, nedan kallad den överklagade domen) genom vilken Europeiska gemenskapernas förstainstansrätt ogiltigförklarade kommissionens beslut om en minskning av det finansiella stöd som beviljats av Europeiska socialfonden för projekt nr 860012/P1 avseende ett program för yrkesutbildningsåtgärder i Portugal år 1986 (nedan kallat det omtvistade beslutet).
2 Enligt artikel 1.2 a och artikel 3.1 i rådets beslut 83/516/EEG av den 17 oktober 1983 om Europeiska socialfondens uppgifter (EGT L 289, s. 38) kan Europeiska socialfonden (nedan kallad ESF) delta i finansieringen av yrkesutbildningsverksamhet som sker inom ramen för medlemsstaternas arbetsmarknadspolitik.
3 För det fall att en ansökan om finansiering beviljas, skall enligt artikel 5.1 i rådets förordning (EEG) nr 2950/83 av den 17 oktober 1983 om tillämpningen av beslut 83/516/EEG (EGT L 289, s. 1; vid översättningen fanns ingen svensk version att tillgå) ett förskott på 50 procent av ESF:s finansiella stöd utbetalas den dag då det är planerat att utbildningsverksamheten skall påbörjas.
4 I artikel 6.1 i förordning nr 2950/83 föreskrivs att kommissionen, när ESF:s finansiella stöd inte används enligt de villkor som har slagits fast i beslutet om beviljande av ansökan om finansiering, kan hålla inne, minska eller dra in stödet efter att ha berett den berörda medlemsstaten tillfälle att yttra sig.
5 Det framgår av den överklagade domen att Departamento para os Assuntos do Fundo Social Europeu (avdelningen för ESF-ärenden, nedan kallad DAFSE), som lyder under det portugisiska ministeriet för arbetsmarknad och socialförsäkring, år 1986 gjorde en ansökan om stöd från ESF för ett antal projekt för yrkesutbildning framlagda av flera företag, bland andra Sociedade de Curtumes a Sul do Tejo Ld.a (Socurte), Revestimentos de Cortiça Ld.a (Quavi) och Sociedade Transformadora de Carnes Ld.a (Stec) (nedan kallade svarandena). Ansökan avseende projekten, som fick ärendenummer 860012/P1, godkändes av kommissionen i beslut av den 7 maj 1986, i vilket bestämdes att ESF:s finansiella stöd till projektet skulle uppgå till ESC 874 905 836 av det totala beloppet på ESC 1 905 322 299 (punkt 4).
6 Den 16 juni 1986 informerade DAFSE svarandena om beslutet och upplyste var och en av dem om det belopp som ESF skulle bidra med samt om de portugisiska myndigheternas andel. Svarandena erhöll förskott i förhållande till de belopp som skulle gå till respektive verksamhet antingen i form av bidrag från offentliga portugisiska medel eller från ESF (punkterna 5 och 6).
7 Efter det att de hade avslutat sin yrkesutbildningsverksamhet och översänt den slutliga utvärderingsrapporten ansökte svarandena om att återstoden av det finansiella stödet från ESF skulle utbetalas. Av ansökan framgick att kostnaderna för den ifrågavarande verksamheten hade visat sig bli lägre än den godkända budgeten. I avvaktan på kommissionens beslut angående ansökan om utbetalning av det återstående beloppet gjorde DAFSE ytterligare utbetalningar av medel till förmån för sökandena (punkterna 7 och 8).
8 Den 18 mars 1991 skickade DAFSE en skrivelse till svarandena i vilken de informerades om att kommissionen hade beviljat ansökan om utbetalning av den återstående delen av bidraget i ärende nr 860012/P1. Med hänsyn till ESF:s deltagande enligt beslutet anmodade DAFSE svarandena att med beaktande av de belopp som redan hade utbetalats till dem till DAFSE återbetala beloppen ESC 17 105 465 (Socurte), ESC 22 160 566 (Quavi) respektive ESC 46 354 557 (Stec) (punkt 9).
9 I skrivelse av den 15 april 1991 begärde svarandena att DAFSE skulle upplysa dem om skälen till varför återbetalning begärdes och skicka dem en kopia av det beslut av kommissionen som det hänvisades till i skrivelsen av den 18 mars 1991 (punkt 10).
10 I skrivelse av den 24 april 1991, som svarandena mottog den 30 april samma år, upplyste DAFSE dem om att de belopp som de skulle återbetala slutligen blev lägre än de som hade angetts i skrivelsen av den 18 mars 1991. DAFSE förklarade att minskningen av de belopp som skulle återbetalas berodde på att den avdelning vid DAFSE som handlade ärendet hade tolkat kommissionens beslut på så sätt att ESF hade beviljat ESC 379 373 605 i stället för de ESC 437 452 918 som faktiskt hade beviljats (punkt 11).
11 DAFSE stödde sig i detta hänseende på en skrivelse av den 14 februari 1991 som den erhållit från vederbörande avdelning inom kommissionen och som den direkt hade skickat till svarandena. För att komma fram till beslutet att bevilja ett totalt bidrag från ESF på ESC 437 452 918 hade kommissionen enligt denna skrivelse tagit hänsyn till att det förelåg olika avtal om tillhandahållanden av tjänster och att revisioner hade utförts hos parten i ärendet liksom hos de av detta förmånstagande företagen (punkt 12).
12 I skrivelser till DAFSE av den 14 maj 1991 och till kommissionen av den 17 maj 1991 begärde svarandena att bestyrkta kopior skulle tillsändas dem av kommissionens ursprungliga beslut om beviljande av finansiellt stöd från ESF beträffande ärende nr 860012/P1 och kommissionens beslut angående deras begäran om utbetalning av den återstående delen av nämnda bidrag (punkt 13).
13 DAFSE informerade svarandena muntligen om att den inte hade tillgång till de texter som de önskade och skickade dem sedan i en skrivelse av den 5 juni 1991 en kopia av en begäran till ESF om att denna skulle skicka DAFSE en kopia av kommissionens beslut beträffande ärende nr 860012/P1 (punkt 14). Vederbörande avdelning inom kommissionen upplyste svarandena i skrivelse av den 20 juni 1991 om att de skulle vända sig till DAFSE för att få de handlingar de önskade (punkt 15). Den 26 juni 1991 gick svarandena igenom det administrativa ärendet rörande projekt nr 860012/P1 som fanns hos DAFSE (punkt 16).
14 I skrivelse av den 30 juli 1991 skickade DAFSE en bestyrkt kopia av delgivningen
av kommissionens beslut om att godkänna ärende nr 860012/P1 (punkt 17). Denna handling utgjordes av en skrivelse från kommissionen, daterad den 10 juli 1991 och ställd till DAFSE, som innehöll en detaljerad redogörelse för skälen till varför det finansiella bidraget minskades (punkt 18). Kommissionen gjorde bland annat gällande att en revision hos företaget Stec den 26-29 juli 1988 hade visat att vissa utgifter inte var tillräckligt styrkta och att vissa poster inte var riktigt värderade. Med hänsyn till dessa omständigheter hade kommissionen själv på grundval av de kriterier som hade ställts upp av de portugisiska myndigheterna gjort en analys av vad som kunde vara rimliga kostnader, vilken ledde till en minskning av det inledningsvis beräknade finansiella bidraget. Denna analys hade enligt kommissionen gjort det möjligt att komma fram till ett tillåtet belopp motsvarande 56 procent av summan av de framlagda utgifterna, vilket medförde en begäran om återbetalning av ett belopp på ESC 71 454 000 beträffande ESF:s medverkan (punkt 19-23). Kommissionen tillade att de nationellt ansvariga hade lagt fram sina synpunkter under ett sammanträde som hade hållits hos DAFSE och som hade till syfte att bereda parterna tillfälle att redovisa och diskutera sina slutliga ståndpunkter i ärendet (punkt 24). Kommissionen avslutade med påpekandet att eftersom det förfarande som föreskrivs i artikel 6.1 i förordning nr 2950/83 hade efterlevts, hade beslutet fattats att ESF:s bidrag skulle uppgå till ESC 437 452 918, vilket belopp redan hade utbetalats som en första förskottsbetalning (punkt 25).
15 Genom tre ansökningar som inkom till domstolens kansli den 10 oktober 1991 väckte svarandena bland annat talan om ogiltigförklaring av kommissionens beslut om minskning av ESF:s finansiella bidrag till projekt nr 860012/P1.
16 I sitt svaromål som inkom den 13 november 1991 gjorde kommissionen enligt artikel 91 i domstolens rättegångsregler invändning om rättegångshinder. Kommissionen gjorde bland annat gällande att ansökningarna inte kunde tas upp till prövning i den mån som de riktade sig mot det beslut som hade översänts svarandena i skrivelser från DAFSE av den 18 mars och den 24 april 1991 och som hade mottagits av svarandena den 21 mars och den 30 april 1991, eftersom talan inte hade väckts inom den tidsfrist som föreskrivs i artikel 173 tredje stycket i EEG-fördraget. Kommissionen hävdade även att ansökningarna inte kunde tas upp till prövning i den mån som de riktade sig mot kommissionens skrivelse av den 10 juli 1991, som hade tillställts svarandena i skrivelse från DAFSE av den 30 juli 1991, på grund av att denna, förutsatt att den alls innehöll ett beslut, endast utgjorde en bekräftelse på det beslut som hade skickats till DAFSE i skrivelse från kommissionen av den 14 februari 1991 och som meddelats svarandena den 18 mars och den 24 april 1991.
17 Den 9 november 1992 beslutade domstolen att låta beslutet beträffande invändningen om rättegångshinder anstå till det slutliga avgörandet i sakfrågan.
18 Med tillämpning av artikel 4 i rådets beslut 93/350/Euratom, EKSG, EEG av den 8 juni 1993 om ändring av rådets beslut 88/591/EKSG, EEG, Euratom av den 24 oktober 1988 om upprättandet av Europeiska gemenskapernas förstainstansrätt (EGT L 144, s. 21) hänsköt domstolen i beslut av den 27 september 1993 målen till förstainstansrätten.
19 Till stöd för sina yrkanden om ogiltigförklaring har svarandena i huvudsak åberopat fyra grunder under vilka görs gällande att det har skett ett åsidosättande av legalitetsprincipen och principen om skydd för berättigade förväntningar samt ett åsidosättande av väsentliga förfaranderegler och de processuella regler som föreskrivs i artikel 6.1 och artikel 7.2 i förordning nr 2950/83 samt ett åsidosättande av bestämmelserna om hur ESF skall förvaltas, särskilt av artikel 1 och artikel 5.4 i samma förordning.
Den överklagade domen
20 I den överklagade domen har förstainstansrätten för det första undersökt om kommissionens beslut, såsom det har meddelats sökandena den 30 april 1991, gjorde det möjligt för dessa att väcka talan (punkt 48).
21 Förstainstansrätten har på denna punkt erinrat om den fasta rättspraxis (domstolens dom av den 5 mars 1980 i mål 76/79, Könecke mot kommissionen, Rec. 1980, s. 665, av den 5 mars 1986 i mål 59/84, Tezi Textiel mot kommissionen, Rec. 1986, s. 887, och av den 6 juli 1988 i mål 236/86, Dillinger mot kommissionen, Rec. 1988, s. 3761, punkt 14, samt förstainstansrättens dom av den 19 maj 1994 i mål T-465/93, Consorzio gruppo di azione locale "Murgia Messapica" mot kommissionen, Rec. 1994, s. II-361, punkt 29), enligt vilken det i brist på offentliggörande eller delgivning åligger den som känner till att det föreligger ett ärende som berör honom att begära den fullständiga texten inom en rimlig tid. Med detta förbehåll skall dock fristen inte börja löpa förrän från och med det ögonblick då den berörda parten får en så pass exakt vetskap om innehållet av och skälen till ärendet i fråga att denne kan använda sin rätt att väcka talan (punkt 49).
22 I förevarande mål har förstainstansrätten fastslagit att även om skrivelsen av den 14 februari 1991 innehöll delar som gjorde det möjligt att identifiera det omtvistade beslutet samt innehöll en abstrakt och generell motivering, togs inte någon hänsyn till de skäl som i detalj motiverade beslutet. Svarandena har sedan de den 30 april 1991 mottagit DAFSE:s skrivelse av den 24 april 1991 begärt att få del av de exakta skälen till beslutet att inte betala återstoden av beloppet. De fick inte del av skälen förrän den 30 juli 1991, då DAFSE meddelade dem innehållet i kommissionens skrivelse av den 10 juli 1991. I denna skrivelse redogjordes i detalj för de revisioner som ESF hade utfört och konstaterades att det förelåg ett belopp på ESC 71 454 000 som skulle återbetalas. Förstainstansrätten ansåg följaktligen att svarandena genom skrivelsen av den 10 juli 1991 hade fått tillräcklig kännedom om skälen till det omtvistade beslutet och att de framgångsrikt kunde anhängiggöra en talan mot beslutet (punkt 50).
23 Förstainstansrätten konstaterade således att talan om ogiltigförklaring av det omtvistade beslutet såsom det kommer till uttryck i skrivelsen av den 10 juli 1991 hade väckts inom den föreskrivna fristen (punkt 51).
24 Vad därefter beträffar sakfrågan har förstainstansrätten först och främst undersökt den grund med vilken görs gällande att det har skett ett åsidosättande av väsentliga formföreskrifter genom att de processuella reglerna enligt artikel 6.1 i förordning nr 2950/83 inte har iakttagits (punkt 57).
25 På denna punkt har förstainstansrätten understrukit att den möjlighet för en berörd medlemsstat att inkomma med yttrande innan ett definitivt beslut fattas om minskning av EFS:s finansiella bidrag som föreskrivs i denna bestämmelse både beträffande principen för minskningen och beträffande det exakta beloppet utgör en väsentlig formföreskrift vars åsidosättande gör att besluten i fråga blir ogiltiga (punkt 65).
26 Av detta följer att det tillförlitligen och med tillräcklig klarhet måste kunna fastställas att en berörd medlemsstat har yttrat sig före ett beslut om minskning av ett bidrag från ESF, vilket utesluter att det skulle kunna fattas på grundval av antaganden (punkt 66).
27 För att bedöma huruvida dessa villkor har uppfyllts i detta fall har förstainstansrätten därefter undersökt de skriftliga handlingar som kommissionen har hänvisat till. De skriftliga handlingarna rör tre revisioner som utfördes under perioden från den 27 oktober till den 3 november 1986, från den 28 september till den 2 oktober 1987 respektive från den 26 till den 29 juli 1988 samt två möten som hölls under juni månad 1988 mellan företrädare för kommissionen och för de portugisiska myndigheterna (punkterna 67-70 och 72-75).
28 Förstainstansrätten har således kommit fram till att det av de skriftliga handlingarna inte går att dra slutsatsen att kommissionen har uppfyllt sina förpliktelser enligt artikel 6.1 i förordning nr 2950/83. Förstainstansrätten har följaktligen ogiltigförklarat det omtvistade beslutet (punkt 71-76).
verklagandet
29 Till stöd för sitt överklagande av förstainstansrättens dom har kommissionen åberopat två grunder, varav den ena hänför sig till frågan om upptagande till sakprövning och den andra rör saken i sig.
Den första grunden
30 Som en utveckling av den första grunden har kommissionen gjort gällande att den rättspraxis som förstainstansrätten har hänvisat till i punkt 49 i den överklagade domen inte är tillämplig i förevarande fall, eftersom den endast gäller sådana fall där offentliggörande eller delgivning inte har ägt rum. I det förevarande fallet har emellertid beslutet av den 14 februari 1991 enligt kommissionen delgetts svarandena den 30 april 1991, vilket innebar att fristen för att väcka talan började löpa från och med den dagen.
31 På denna punkt kan fastställas att delgivningen av gemenskapsåtgärder som omtalas i artikel 173 femte stycket och artikel 191 i EG-fördraget med nödvändighet innebär ett översändande av en detaljerad redogörelse för innehållet i och skälen till den delgivna åtgärden. Om en sådan redogörelse saknas kan nämligen en berörd tredje person inte få sådan exakt kännedom om innehållet i och skälen till den ifrågavarande åtgärden att han med framgång kan väcka talan mot beslutet (beträffande artikel 191, se bland annat dom av den 13 juli 1989 i mål 58/88, Olbrechts mot kommissionen, Rec. 1989, s. 2643, punkt 10).
32 Detta krav kan endast uppfyllas genom att texten till ifrågavarande beslut översänds. Det kan således inte uppfyllas genom en kortfattad sammanfattning av dess innehåll, såsom den som fanns i den skrivelse som delgavs svarandena den 30 april 1991.
33 Därav följer att fristen för att väcka talan i förevarande fall inte har kunnat börja löpa denna dag och att den första grunden skall underkännas.
Den andra grunden
34 Som en utveckling av den andra grunden har kommissionen gjort gällande att det av de bevis som har åberopats vid förstainstansrätten beträffande de villkor under vilka revisionerna genomfördes, beträffande kontakterna med den portugisiske ministern och beträffande innehållet i det omtvistade beslutet, som är en kompromisslösning till förmån för svarandena, obestridligen framgår att de nationella myndigheterna har haft möjlighet att yttra sig innan beslutet fattades, vars innebörd de för övrigt hade full kännedom om vid den tidpunkt då det antogs. Förstainstansrättens uppfattning att kommissionen skulle ha åsidosatt sin förpliktelse enligt artikel 6.1 i förordning nr 2950/83 att höra den berörda medlemsstaten är enligt kommissionen således inte riktig.
35 Det kan i huvudsak anmärkas att denna grund ger upphov till frågan huruvida de bevis som kommissionen har åberopat vid rättegången vid förstainstansrätten tillåtit denna att med en tillräcklig grad av säkerhet dra slutsatsen att kommissionen inte uppfyllt sin skyldighet att ge den berörda medlemsstaten tillfälle att yttra sig innan beslutet fattades.
36 På denna punkt kan fastställas att förstainstansrättens bedömning av de bevis som har åberopats där inte kan omprövas såvida det inte är utrett att förstainstansrättens rättstillämpning är felaktig (se bland annat dom av den 2 mars 1994 i mål C-53/92 P, Hilti mot kommissionen, Rec. 1994, s. I-667, punkt 42).
37 I det förevarande fallet har kommissionen inte visat att förstainstansrättens bedömning i detta hänseende skulle innebära en felaktig rättstillämpning.
38 Inte heller den andra grunden för överklagandet kan alltså godtas.
39 Med hänsyn till vad som har anförts ovan skall överklagandet i sin helhet ogillas.
Beslut om rättegångskostnader
Rättegångskostnader
40 Enligt artikel 69.2 i rättegångsreglerna som enligt artikel 118 är tillämplig på överklagandet skall tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna. Eftersom kommissionen har tappat målet, skall denna ersätta rättegångskostnaderna i denna instans.
Domslut
På dessa grunder beslutar
DOMSTOLEN
(sjätte avdelningen)
följande dom:
41 Överklagandet ogillas.
42 Europeiska gemenskapernas kommission skall ersätta rättegångskostnaderna.