62022CC0021
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
MANUEL CAMPOS SÁNCHEZ-BORDONA
esitatud 23. märtsil 2023 (
1
)
Kohtuasi C-21/22
OP,
menetluses osales:
Justyna Gawlica, notar
(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Sąd Okręgowy w Opolu (Opole regionaalne kohus, Poola))
Eelotsusemenetlus – Õigusalane koostöö tsiviilasjades – Kohtualluvus, kohaldatav õigus, otsuste tunnustamine ja täitmine, ametlike dokumentide vastuvõtmine ja täitmine pärimisasjades – Määrus (EL) nr 650/2012 – Kohaldamisala – Kohaldatava õiguse valimine – Kahepoolne leping liikmesriigi ja kolmanda riigi vahel
1.
Käesolevas eelotsusetaotluses palutakse Euroopa Kohtul teist korda seoses samade asjaoludega (
2
) tõlgendada määrust (EL) nr 650/2012 (
3
).
2.
Euroopa Kohtul tuleb muu hulgas selle määruse artiklite 22 ja 75 alusel lahendada konkreetselt küsimus:
–
kas isikul, kes ei ole Euroopa Liidu kodanik, on lubatud valida oma pärimisasjale kui tervikule kohaldatavaks oma riigi õigus (esimene eelotsuse küsimus);
–
kas juhul, kui Poola ja Ukraina vahel on sõlmitud kahepoolne leping, mis ei näe sõnaselgelt ette võimalust pärimisele kohaldatavat õigust valida, annab määrus nr 650/2012 sellise võimaluse (teine eelotsuse küsimus).
3.
Euroopa Kohtu juhiste järgi piirdun oma ettepanekus teise küsimusega, mis eeldab määruse nr 650/2012 artikli 75 mõju kohtuasjale analüüsimist. (
4
)
I. Õiguslik raamistik
A. Euroopa Liidu õigus
1.
ELTL
4.
Artikli 351 esimeses ja teises lõigus on märgitud:
„Aluslepingute sätted ei mõjuta õigusi ja kohustusi, mis tulenevad enne 1. jaanuari 1958 või ühinevate riikide puhul enne nende ühinemise kuupäeva sõlmitud lepingutest ühe või mitme liikmesriigi ja ühe või mitme kolmanda riigi vahel.
Kui nimetatud lepingud ei ole kooskõlas aluslepingutega, kasutavad asjassepuutuvad liikmesriigid kõiki vajalikke vahendeid kindlakstehtud vastuolude kõrvaldamiseks. Sel puhul abistavad liikmesriigid vajaduse korral üksteist ning kui see on põhjendatud, võtavad vastu ühise seisukoha.“
2.
Määrus nr 650/2012
5.
Põhjendus 37 on sõnastatud järgmiselt:
„Et kodanikud saaksid kasutada siseturu eeliseid täielikus õiguskindluses, peaks käesolev määrus võimaldama neil ette kindlaks teha, millist õigust nende pärimisasjadele kohaldatakse. Kehtestada tuleks ühtlustatud kollisiooninormid, et hoida ära vastandlikke lahendusi. Põhireegel peaks tagama, et pärimisele kohaldatav õigus on etteaimatav, sest on pärimisega kõige tihedamalt seotud. Õiguskindluse huvides ning pärimisasja killustamise vältimiseks peaks kõnealune õigus olema kohaldatav kogu pärimisasjale, st kõikidele pärandvarasse kuuluvatele esemetele, olenemata varaeseme olemusest, ja sõltumata sellest, kas varaesemed asuvad teises liikmesriigis või kolmandas riigis.“
6.
Põhjenduses 38 on märgitud:
„Käesolev määrus peaks võimaldama kodanikel korraldada oma pärandiga seotud küsimusi aegsasti, valides oma pärandile kohaldatava õiguse. Nimetatud valik peaks piirduma nende kodakondsusjärgse liikmesriigi õigusega, et tagada seos surnud isiku ja valitud õiguse vahel ning vältida õiguse valimist kavatsusega petta pärandi sundosale õigust omavate isikute õigustatud ootusi.“
7.
Põhjenduses 73 on selgitatud:
„Austus liikmesriikide poolt võetud rahvusvaheliste kohustuste vastu tingib selle, et käesolev määrus ei tohiks mõjutada rahvusvaheliste konventsioonide kohaldamist, mille osaliseks üks või mitu liikmesriiki on käesoleva määruse vastuvõtmise ajal. […] Käesoleva määruse üldeesmärke silmas pidades on määrus liikmesriikidevahelistes suhetes ülimuslik konventsioonide suhtes, mis on sõlmitud üksnes kahe või enama liikmesriigi vahel, kui konventsioonid käsitlevad käesoleva määrusega reguleeritud küsimusi.“
8.
Artikli 12 („Menetluse piiramine“) lõikes 1 on märgitud:
„Kui pärandvara hulka kuulub kolmandas riigis asuv vara, võib kohus, kuhu pärimisasja lahendamiseks pöörduti, jätta menetlusosalise taotlusel kõnealuse vara kohta otsuse tegemata, kui võib eeldada, et vara kohta tehtud kohtuotsust kolmandas riigis ei tunnustata või, kui on vajalik otsuse täitmine, ei tunnistata seda täidetavaks.“
9.
Artikli 22 („Õiguse valik“) lõikes 1 on sätestatud:
„Isik võib pärimisasjale kui tervikule kohaldatavaks õiguseks valida selle riigi õiguse, mille kodanik ta on valiku tegemise ajal või surma hetkel.“
10.
Artiklis 75 („Seos kehtivate rahvusvaheliste konventsioonidega“) on sätestatud:
„1.   Käesolev määrus ei piira selliste rahvusvaheliste konventsioonide kohaldamist, mille osalisteks käesoleva määruse vastuvõtmise ajal on üks liikmesriik või mitu liikmesriiki ning mis käsitlevad käesoleva määrusega reguleeritud küsimusi.
[…]
2.   Olenemata lõikest 1 on käesolev määrus liikmesriikidevahelistes suhetes ülimuslik konventsioonide suhtes, mis on sõlmitud üksnes kahe või enama liikmesriigi vahel, sellisel määral, mil need konventsioonid käsitlevad käesoleva määrusega reguleeritud küsimusi.
[…]“.
B. Poola õigus
11.
Poola Vabariigi ja Ukraina vahelise 24. mai 1993. aasta lepingu õigusabi osutamise ja õigussuhete kohta tsiviil- ja kriminaalasjades (edaspidi „leping“ või „kahepoolne leping“) artiklis 37 on sätestatud:
„Vallasvara pärimisega seotud õigussuhteid reguleerib selle lepingupoole õigus, mille kodanik pärandaja oli surma hetkel.
Kinnisvara pärimisega seotud õigussuhteid reguleerib selle lepingupoole õigus, kelle territooriumil vara asub.
Pärandvara hulka kuuluva vara kvalifitseerimist kinnis- või vallasvaraks reguleerib selle lepingupoole õigus, kelle territooriumil vara asub.“
II. Faktilised asjaolud, kohtuvaidlus ja eelotsuse küsimused
12.
OP, kes on Ukraina kodanik ja elab Poolas, on selles riigis asuva maja kaasomanik. Ta palus Poolas notaril tõestada testamendi, mis sisaldas muude tingimuste hulgas tingimust, et pärandit on valitud reguleerima Ukraina õigus.
13.
Kuna notar leidis, et testamendis õiguse valimine on õigusega vastuolus, (
5
) keeldus ta testamenti tõestamast. Ta põhjendas oma keeldumist järgmiste asjaoludega:
–
vastavalt Sąd Okręgowy w Opolu (Opole regionaalne kohus, Poola) 28. veebruari 2020. aasta kohtumäärusele, mis on tehtud samalaadses olukorras, annab määruse nr 650/2012 artikkel 22 õiguse kohaldatavat õigust valida ainult Euroopa Liidu liikmesriikide kodanikele;
–
olenemata määruse nr 650/2012 artikli 22 sellisest tõlgendusest oleks kohaldatava õiguse valimine vastuolus kahepoolse lepinguga, mis on tema arvates selle määruse sätete suhtes ülimuslik. Leping ei näe ette võimalust valida pärimisasjades kohaldatavat õigust, mis on vastavalt selle artiklile 37 vallasvara puhul selle riigi õigus, mille kodanik pärandaja on, ja kinnisvara puhul selle riigi õigus, kus see asub.
14.
OP vaidlustas notari keeldumise eelotsusetaotluse esitanud kohtus, kuna notar oli tuginenud määruse nr 650/2012 artiklite 22 ja 75 väärale tõlgendusele. Ta väitis eelkõige, et:
–
artiklis 22 on sätestatud, et [iga] „isik“ võib valida pärimisasjale kohaldatavaks oma riigi õiguse. Nagu nähtub määruse nr 650/2012 artiklist 20, on see määrus üldkohaldatav;
–
määruse nr 650/2012 artikli 75 lõike 1 eesmärk on tagada, et see määrus oleks vastavuses kohustustega, mis tulenevad liikmesriikide ja kolmandate riikide vahelistest lepingutest. Kuna kahepoolne leping pärimisõiguse valimist ei reguleeri, ei ole määruse nr 650/2012 artikli 22 kohaldamine selle lepinguga vastuolus;
–
OP oleks võinud kohaldatava õiguse valida vastavalt määruse nr 650/2012 artiklile 22, nähes ette korralduse surma puhuks teises liikmesriigis, kus see määrus on kohaldatav ja mis ei ole Ukrainaga kahepoolse lepinguga seotud;
–
notari tõlgendus on vastuolus pärimisasja terviklikkuse põhimõttega, kuna see viib pärandi killustamiseni.
15.
Oma vastuses rõhutas notar asjaolu, et kahepoolse lepinguga luuakse pärimisasjale kohaldatava õiguse kindlaksmääramiseks sobiv kord. See kord on määruses nr 650/2012, sealhulgas selle artiklis 22, ette nähtud korra suhtes ülimuslik.
16.
Selles kontekstis esitabki Sąd Okręgowy w Opolu (Opole regionaalne kohus), kellel tuleb vaidlus lahendada, Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
Kas [määruse nr 650/2012] artiklit 22 tuleb tõlgendada nii, et isikul, kes ei ole Euroopa Liidu kodanik, on õigus valida pärimisasjale kui tervikule kohaldatavaks õiguseks oma riigi õigus?
2.
Kas määruse nr 650/2012 artiklit 75 koostoimes artikliga 22 tuleb tõlgendada nii, et kui liikmesriigi ja kolmanda riigi vahel sõlmitud kahepoolne leping ei reguleeri pärimisasjades õiguse valimist, vaid määrab kindlaks pärimisasjades kohaldatava õiguse, võib selle kahepoolse lepinguga seotud liikmesriigis elav kolmanda riigi kodanik kohaldatavat õigust valida?“
III. Menetlus Euroopa Kohtus
17.
Eelotsusetaotlus registreeriti Euroopa Kohtus 7. jaanuaril 2022.
18.
Kirjalikud seisukohad esitasid notar, Hispaania, Ungari ja Poola valitsus ning Euroopa Komisjon.
19.
Kohtuistungi pidamist ei peetud vajalikuks.
IV. Õiguslik analüüs
20.
Vaidluse aluseks olnud olukorras võiks põhimõtteliselt kohaldada nii määrust nr 650/2012 kui ka Poola ja Ukraina vahelist kahepoolset lepingut. (
6
)
21.
Samal ajal kehtivate õigusnormide tõttu tuleb otsustada, kumb neist teise üles kaalub. Selle valiku õiguslikud tagajärjed on välja toodud asjakohaste õigusnormide ümberkirjutamisel:
–
määruse nr 650/2012 alusel võiks OP oma testamendis valida pärimisasjale kui tervikule kohaldatavaks oma kodakondsusjärgse (Ukraina) õiguse;
–
seevastu juhul, kui kahepoolses lepingus kohaldatava õiguse valimise kohta sätete puudumine tähendab, et selline valik ei ole võimalik, OP-l seda valikuvõimalust ei ole. (
7
)
22.
Selles kontekstis palub eelotsusetaotluse esitanud kohus tõlgendada määruse nr 650/2012 artiklit 75 koostoimes selle artikliga 22.
23.
Üldiselt keskendutakse Euroopa Kohtule esitatud seisukohtades artikli 75 lõikele 1 (konkreetselt selle esimesele lausele). (
8
) Leian siiski, et lõikest 1 õigesti aru saamiseks tuleb arvesse võtta ka lõiget 2.
24.
Nendes kahes lõikes kokku on sätestatud ühilduvus- või koordinatsiooninorm:
–
millega püütakse tagada, et liikmesriigid (
9
) täidavad kohustusi, mille nad on võtnud rahvusvahelises õiguses enne määruse nr 650/2012 vastuvõtmist (lõige 1);
–
mis samal ajal säilitab määruse nr 650/2012 eesmärgid, mistõttu määrus on ülimuslik konventsioonide suhtes, mis on sõlmitud üksnes kahe või enama liikmesriigi vahel (lõige 2).
25.
Liikmesriigi ja kolmanda riigi (
10
) vahel enne määruse nr 650/2012 vastuvõtmist sõlmitud kahepoolse lepingu puhul võib selle määruse artikli 75 täpne tähendus olla see, mis tuleneb otseselt selle sõnastusest.
26.
Esmapilgul toetavad nimelt artikli 75 lõiked 1 ja 2 koostoimes seisukohta, et lepingu ja määruse nr 650/2012 omavahelise vastuolu korral on niisuguste tunnustega leping automaatselt ülimuslik. (
11
) Selle artikli lõikes 1 on sätestatud, et „[k]äesolev määrus ei piira selliste rahvusvaheliste konventsioonide kohaldamist, mille osalisteks käesoleva määruse vastuvõtmise ajal on üks liikmesriik või mitu liikmesriiki ning mis käsitlevad käesoleva määrusega reguleeritud küsimusi“.
27.
Seda seisukohta võiks siiski pidada ennatlikuks, kui – nagu väidetakse teistes Euroopa Kohtule esitatud seisukohtades (
12
) – tuleks analoogia alusel kohaldada Brüsseli konventsiooni (
13
) artikli 57 ja määruse nr 44/2001 (
14
) artikli 71 kohta kujundatud kohtupraktikat.
28.
Analüüsin seda käsitlusviiside erinevust enne eelotsuse küsimuse kui sellise käsitlemist.
A. Määruse nr 650/2012 kooskõla varasemate rahvusvaheliste konventsioonidega
29.
Määruse nr 650/2012 artikkel 75 ei ole Euroopa õigusaktides, mis käsitlevad õigusalast koostööd tsiviil- ja kaubandusasjades, eraldine säte.
30.
Samas mõtteliinis sätteid sisaldavad ka teised konventsioonid ja määrused, mis käsitlevad isikutevahelisi suhteid vabadusel, turvalisusel ja õigusel rajanevas alas. Need on näiteks Brüsseli konventsiooni (
15
) artikkel 57; määruse nr 44/2001 (
16
) artikkel 71 ja määruse (EL) nr 1215/2012 (
17
) sama säte; määruse (EL) nr 4/2009 (
18
) artikkel 69 või määruse (EL) 2016/1103 (
19
) artikkel 62.
31.
Nende sätete kohta võib kinnitada, et need on sisuliselt identsed, (
20
) kuna:
–
need väljendavad soovi mitte mõjutada selliste rahvusvaheliste konventsioonide kohaldamist, mille osalised on üks või mitu liikmesriiki ning mis reguleerivad samu küsimusi;
–
nendega lisatakse siiski nüansse, kui see kohaldamine toimub liikmesriikide vahel.
32.
Euroopa Kohus on Brüsseli konventsiooni ja määruse nr 44/2001 kohta otsustanud, et nende vastavate artiklite 57 ja 71 koordinatsiooni norm:
–
puudutab kõigi liikmesriikide või ainult mõne liikmesriigi vahel sõlmitud lepinguid, kusjuures nende Euroopa õigusakti suhtes ülimuslikkuse tingimuseks ei ole, et tegemist on lepingutega, mille osalised on ka kolmandad riigid; (
21
)
–
kui valdkonna tõttu ei ole erikonventsioonil teatud probleemile konkreetset lahendust ja kui selline lahendus on olemas Euroopa õigusnormides, kohaldavad liikmesriigid neid õigusnorme; (
22
)
–
samal ajal kehtivate konventsiooni ja Euroopa õigusakti eeskirjade korral on konventsiooni sätted ülimuslikud mitte üksnes suhetes kolmandate riikidega, vaid ka liikmesriikidevahelistes suhetes; (
23
)
–
erikonventsioonidega reguleeritud valdkondades ette nähtud eeskirjade rakendamine liikmesriikides ei või siiski kahjustada põhimõtteid, millest juhindub õigusalane koostöö tsiviil- ja kaubandusasjades Euroopa Liidus. (
24
) Koordinatsiooni normil „ei saa […] olla ulatust, mis läheks vastuollu põhimõtetega, mis on aluseks õigusaktile, kuhu see artikkel kuulub“. (
25
)
33.
Märkisin enne, et mõned selles menetluses osalenud isikud on oma seisukohtades soovitanud seda kohtupraktikat (täpsemalt selle modus operandi’t) määruse nr 650/2012 artikli 75 tõlgendamisele üle kanda.
34.
Mul on selles osas mõningaid kahtlusi.
35.
Ma ei näe suuremat probleemi selles, et Brüsseli konventsiooni ja sellele järgnevate määruste koordinatsiooni normis on ette nähtud seos nende määruste ja selle valdkonna erikonventsioonide vahel, samas kui määruses nr 650/2012 ette nähtud säte puudutab kõiki konventsioone, mis käsitlevad samu küsimusi, mida ka see konventsioon käsitleb.
36.
Ma ei leia, et see erinevus mõjutaks rahvusvaheliste konventsioonide ja määruse nr 650/2012 vahelisi suhteid niivõrd, et see annaks teistsugused tulemused kui need, mis on välja toodud Brüsseli konventsioonis ja hilisemates määrustes.
37.
Minu arvates:
–
on õigusabi valdkonna üldine konventsioon (nagu on kõne all käesolevas asjas) üks mitmest määruse nr 650/2012 artiklis 75 osutatud konventsioonist, kui mõni selle konventsiooni sätetest puudutab aspekte, mida reguleeritakse ka selle määrusega;
–
ei hõlma niisugustel juhtudel määruse nr 650/2012 artiklist 75 tulenev kohustus järgida konventsiooni mitte tervet konventsiooni sisu, vaid see piirdub konventsiooni nende normidega, mille kohaldamisala langeb kokku Euroopa õigusakti normidega;
–
kohaldavad liikmesriigid, mis on konventsiooni osalisriigid, pärimisküsimustes, mida konventsioon ei puuduta, aga mida määrus nr 650/2012 käsitleb, seda konventsiooni. (
26
)
38.
Viidatud kohtupraktika muude aspektide ülekandmine tekitab mulle rohkem raskusi.
39.
Esiteks on rahvusvaheliste konventsioonide ülimuslikkus määruse nr 650/2012 suhtes – nende mõlema õigusakti sätete samal ajal kehtivuse korral – määruse nr 650/2012 artikli 75 lõikega 2 välistatud nende konventsioonide puhul, mille osalised on üksnes liikmesriigid. (
27
) Selles küsimuses kaldub määrus nr 650/2012 mõnest eespool viidatud Euroopa Kohtu seisukohast kõrvale. (
28
)
40.
Teiseks ei ole ma kindel, kas ja kuidas saaks üle kanda Euroopa Kohtu praktikat, mis seab Brüsseli konventsiooni artikli 57 ja määruse nr 44/2001 artikli 71 lõike 1 tõlgendamisel liikmesriikide poolt rahvusvaheliste konventsioonide kohaldamise tingimuseks, et see ei tohi rikkuda „liidus tsiviil- ja kaubandusasjades tehtava õigusalase koostöö aluseks olevaid põhimõtteid“. (
29
)
41.
Minu kahtlused on tingitud osaliselt sellest, et selle õigusteooria ulatus ei ole päris selge. (
30
) Kohtuotsuses TNT Express Nederland piiritleb Euroopa Kohus selle ulatuse „liikmesriikidevaheliste suhetega“; (
31
) samas kohtuotsuses ning kohtuotsuses Nipponkoa Insurance viitab ta konventsioonide „liidusiseselt“ (
32
) kohaldamisele, mis on veelgi ebatäpsem väljend kui eelmine. Lõpuks ei ole kohtuotsuses Nickel & Goeldner Spedition ühtegi samalaadset märget. (
33
)
42.
Lisan, et nendes kohtuotsustes ei ole ette nähtud mingit paindlikkust juhuks, kui rahvusvahelisele lepingule alla kirjutanud liikmesriik peaks jätma tähelepanuta sellest lepingust tulenevad kohustused, et mitte kahjustada põhimõtteid, mis on aluseks õigusalasele koostööle Euroopa Liidus tsiviil- ja kaubandusasjades.
43.
Mul on siiski raske uskuda, et niisugustel asjaoludel on liidu õigus automaatselt ülimuslik sel määral, et see seab kahtluse alla rahvusvahelise konventsiooni toimimise kolmandate riikide suhtes. Kaldun pigem arvama, et Euroopa Kohtul ei ole lihtsalt olnud võimalust võtta selle suhtes seisukohta tsiviil- ja kaubandusasjades tehtava õigusalase koostöö valdkonnas. (
34
)
44.
Seevastu on tal olnud selleks võimalus teistes kontekstides, kus:
–
ta on tuvastanud sõnaselgelt, et „kohustuste täitmisel, mis on võetud rahvusvaheliste lepingutega, olgu siis tegemist liikmesriikide vahelise lepinguga või liikmesriigi ja ühe või mitme kolmanda riigi vahelise lepinguga, peavad liikmesriigid järgima ühenduse õigusest tulenevaid kohustusi, kui EÜ artiklis 307 ei ole sätestatud teisiti“; (
35
)
–
ta on seejärel märkinud, et sellest eeskirjast võib olla erandeid, kui on vaja järgida tasakaalu ja vastastikkuse nõudeid, mis on liikmesriigi ja kolmanda riigi vahel sõlmitud lepingute aluseks, kuni teisena nimetatud riigil säilib see staatus. (
36
)
45.
Leian, et need kaalutlused on ülekantavad piiriülesele õigusalasele koostööle tsiviil- ja kaubandusasjades.
46.
Konventsiooni sõlmimine selles valdkonnas tuleneb läbirääkimistest, mille raames määratletakse lepinguosaliste riikide õigused ja kohustused vastastikkuse põhimõttel.
47.
See näib mulle eriti selge laiaulatuslike lepingute puhul, nagu Poola ja Ukraina 1993. aasta kahepoolne leping, millega püütakse väga spetsiifilises ajaloolises olukorras luua vastastikuse õigusabi struktuur tsiviil- ja kriminaalasjades, lisaks oma kodanikele vastastikku eelisõiguste andmisele.
48.
Isegi kui käesoleva juhtumi asjaolusid arvestades tuleb kahepoolse lepingu kohaldamist Poolas mõista nii, et see toimub „liidusiseselt“, leian, et enne Euroopa õigusnormide eelistamist tuleb kindlaks teha, kas see liikmesriik seab neid täites ohtu lepingust mõlema poole jaoks tulenevate kohustuste ja õiguste tasakaalu. (
37
)
49.
Kui liikmesriigis (Poola) kehtiva Euroopa õigusakti (määrus nr 650/2012) põhimõtete või eeskirjade (
38
) ning seda riiki enne liiduga ühinemist (
39
) kolmanda riigiga (Ukraina) siduva kahepoolse lepingu põhimõtete või eeskirjade vahel on vastuolu, siis ei pruugi liikmesriigi kohustamine tingimusteta täitma liidu õiguse põhimõtteid ja norme olla õige vastus. (
40
)
50.
Ma siiski ei usu, et määrus nr 650/2012 on kahepoolse lepinguga selles osas, mis on siin tähtis, tegelikult vastuolus. Selgitan järgmiseks, miks.
B. Vastuolu puudumine
1.
Lahendus kahepoolses lepingus
51.
Nagu ma juba märkisin, sõlmiti kahepoolne leping enne Poola ühinemist liiduga ja isegi enne, kui liit nõudis endale selles valdkonnas ainupädevust. (
41
)
52.
Kahepoolses lepingus on pärimisasjade jaoks valitud dualistlik ehk kaheks jagunev mudel: vallasvara suhtes kohaldatakse pärandaja kodakondsusjärgset õigust surma hetkel ja kinnisvara suhtes vara asukohajärgset õigust.
53.
Need kollisiooninormid on kooskõlas teiste ainupädevuse eeskirjadega, nii et iga riigi ametiasutus kohaldab oma õigust sellele pärandvara osale, millega tuleb temal tegeleda. (
42
)
54.
Järgnevas arutluskäigus lähtun eeldusest (või pigem tööhüpoteesist), et kuna kahepoolses lepingus ei ole nimetatud võimalust pärimisasjades kohaldatavat õigust valida, tähendab see, et niisugune valimine on selle lepinguga reguleeritud pärimisasjades välistatud. (
43
)
2.
Lahendus määruses nr 650/2012
55.
Määrus nr 650/2012 võeti vastu selleks, et hõlbustada isikutel oma õiguste kasutamist piiriülese mõjuga pärimisasjades.
56.
Euroopa seadusandja on nimelt sätestanud eeskirjad kohtualluvuse ja kohaldatava õiguse kohta pärimisasjades, millel on piiriülene mõju, ning teised eeskirjad teises liikmesriigis tehtud kohtuotsuste ja ametlike dokumentide tunnustamise (või vastuvõtmise) ja täitmise kohta.
57.
Määrus nr 650/2012 kajastab teatavaid seadusandlikke valikuvõimalusi, millest osa võib kvalifitseerida süsteemi „põhimõteteks“. (
44
) Selles kohtuasjas tekib küsimus, kas tahtevabaduse ja pärimisasja ühtsuse põhimõtted on niisugused süsteemi põhimõtted.
a)
Õiguse vabalt valimine
58.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus palub Euroopa Kohtul selgitada, „kas vabadus valida kohaldatavat õigust on üks määruse nr 650/2012 toimimise põhimõtetest“. Kui see on nii, siis soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas leping, mis sellise vabaduse välistab, „on vastuolus liidus tsiviil- ja kaubandusasjades tehtava õigusalase koostöö aluseks olevate põhimõtetega“.
59.
Minu arvates tuleb vastata eitavalt.
60.
Piiriülese mõjuga pärimisasjades on vastavalt liidu õigusnormidele tahtevabadusel (põhimõtteliselt) piiratud roll.
61.
Kohaldatava õiguse eristamiseks näeb määrus nr 650/2012 ette objektiivse seoseteguri: pärandaja harilik viibimiskoht surma hetkel. Artikli 22 alusel teistsuguse õiguse valimine on selle eseme osas piiratud (valida saab ainult pärandaja kodakondsusjärgset õigust) ning lisaks kehtivad sellele vorminõuded, mis on omased surma puhuks tehtud korraldustele.
62.
Neil asjaoludel ei usu ma, et kollisiooninorme puudutavas osas saab tahtevabadust pidada määruse nr 650/2012 juhtpõhimõtte järgu põhimõtteks.
63.
Leian seega, et ei ole liidu õiguse põhimõtet, mis takistaks seda, et kahepoolses lepingus ei anta pärandajale vabadust valida oma pärimisasjale kohaldatavat õiguskorda. Veelgi enam, liidu õigus ei kohusta kahepoolset lepingut tingimata tõlgendama, kui selles ei ole õiguse valimist sätestatud, selleks et otsustada, et niisugune leping tegelikult võimaldab õigust valida.
b)
Pärimisasja ühtsus
1) Struktuurse põhimõttena
64.
Erinevalt eelnimetatud põhimõttest on pärimisasja ühtsus (või täpsemini pärimiskorra ühtsus) üks määruse nr 650/2012 aluseks olevatest põhimõtetest. See avaldub näiteks järgmisel viisil:
–
kohtualluvuse kriteeriumina ja kollisiooninormi mõttes seose kriteeriumina käsitatakse sama asjaolu; (
45
)
–
kogu pärandiasi allub ühele kohtule; (
46
)
–
pärimisasja esemeks olevatele varale ja õigustele kohaldatakse ühte kohaldamisele kuuluvat õigust; (
47
)
–
pärimisasjale kui vara ja õiguste ülemineku ja omandamise protsessile kohaldatakse ühte kohaldamisele kuuluvat õigust. (
48
)
65.
Euroopa Liidus, kus materiaalset pärimisõigust ei ole, ei tulene ühtse või monistliku mudeli valik selles valdkonnas kehtivate arusaamade ülekandmisest rahvusvahelisse konteksti. Praeguses seisus on pärimisasja ühtsus eespool loetletud vormides tehniline lahendus, mis vastab kõige paremini liidu integratsiooni eesmärkidele:
–
kuna see eeldab, et kogu ülekantava vara suhtes kohaldatakse ainult ühte õigust, lihtsustab see pärimisasja korraldamist kodanike (
49
) jaoks; (
50
)
–
pärimisasja menetleva asutuse jaoks lihtsustab ainult ühe õiguse, eelistatavalt tema enda õiguse kohaldamine rahvusvaheliste elementidega pärimisasja haldamist; (
51
)
–
sama element koos allumisega ainult ühele kohtule hõlbustab liidus otsuste vaba liikumist, kuna see vähendab sama pärimisasja kohta vastuoluliste lahendite või otsuste tegemise riski miinimumini.
66.
Pärimisasja ühtne käsitlemine ei olnud ainus määruse nr 650/2012 läbirääkimiste ajal liikmesriikides kehtinud lahendus. Euroopa seadusandja oli sellest täielikult teadlik. (
52
)
67.
Asjaolu, et see lahendus on suhteliselt uudne, ei vähenda selle keskset tähtsust süsteemis. Määruse nr 650/2012 kohta seni tehtud kohtuotsustes kinnitab Euroopa Kohus, et tegemist on „põhimõttega“. (
53
)
68.
Selle asjaolu tunnustamisest tuleneb:
–
et pärandaja harilik viibimiskoht rahvusvahelise kohtualluvuse või kollisiooninormi jaoks vastavat seost määrava kriteeriumina saab olla ainult üks; (
54
)
–
määruse nr 650/2012 (
55
) esemelise kohaldamisala lai määratlus (laiendatud lex successionis).
2) Mitteabsoluutne põhimõte
69.
Tuleb siiski täpsustada, et pärimisasja ühtsus ei ole kaugeltki jäik põhimõte üheski valdkonnas, milles see toimib. Euroopa Kohtu sõnul on killustamise vältimine midagi, mida määrusega nr 650/2012 püütakse soodustada, (
56
) kuid mitte absoluutne nõue. (
57
)
70.
Pärimisasja ühtse käsitluse katkemise juhtusid on määruses nr 650/2012 rohkelt käsitletud. Kõiki ammendavalt nimetamata võib kinnitada:
–
et otsuseid pärandi teatud vara ning pärimisprotsessi konkreetsete aspektide kohta võib vastu võtta muu kohus kui see kohus, kes on määruse nr 650/2012 kohaselt pädev pärimisasja tervikuna lahendama; (
58
)
–
et kohus, kes on pädev üldeeskirjade kohaselt, võib teatud tingimustel jätta kolmandas riigis asuva pärandvara suhtes otsuse tegemata; (
59
)
–
paljudel juhtudel kohtu ja õiguse vastastikune seos kaob, sealhulgas juhul, kui pärandaja on õiguse valinud, (
60
) iga kord, kui ta on kolmanda riigi kodanik (
61
) (välja arvatud korrigeerimisjuhtudel, nagu tagasisaade ja edasiviide määruse nr 650/2012 artikli 34 alusel). Samuti, kui valikuga on määratud liikmesriigi õigus, siis need mehhanismid, mille eesmärk on tagada, et pärimisasja menetlev asutus kohaldab oma õigust, ei tööta; (
62
)
–
määrus nr 650/2012 näeb ette, et pärimisasja saab killustada, mis võimaldab, et pärimisprotsessi konkreetseid aspekte reguleerivad erinevad õigused. (
63
) Samuti, et teatud tingimustel reguleerib teatud vara pärimist lex rei sitae. (
64
)
3) Määruse nr 650/2012 artikli 12 lõike 1 mõju
71.
Kõikidest pärimisasja ühtsuse põhimõttest määruses nr 650/2012 tehtud eranditest on minu arvates huvitav välja tuua artikli 12 lõikes 1 sätestatud erand, kuna see on käesoleva eelotsusetaotluse jaoks oluline. Minu arvates on see säte Euroopa seadusandja (vajalik) järeleandmine paradigmade paljususele rahvusvaheliste elementidega pärimisasja käsitluses. (
65
)
72.
Praktikas on ilmnenud, et ühtse, ilma nüanssideta reguleerimismudeli vastuvõtmine on iga kord, kui pärand hõlmab kinnisvara, mis asub riikides, kus on valitud vastupidine (dualistlik ehk jagunemise) mudel, ebaõnnestumisele määratud lahendus.
73.
Nendes riikides:
–
on lex rei sitae kohaldamine üldjuhul kohustuslik oma territooriumil asuva kinnisvara suhtes;
–
käsitatakse rahvusvahelist kohtualluvust sama vara pärimisega seotud kohtuasjade puhul erandlikuna;
–
on järelikult sellise vara kohta tehtud välisriigi otsuste tunnustamisest keeldumine põhjendatud. (
66
)
74.
Liikmesriigid, kelle jaoks on määrus nr 650/2012 siduv, on liidus heaks kiitnud ühtse mudeli ega tohi olla vastu sellele, et nende territooriumil asuva kinnisvara pärimisele kohaldatakse välisriigi (
67
) õigust või et teiste liikmesriikide asutused teevad selle vara kohta otsuseid.
75.
Seevastu on määruses nr 650/2012 lubatud teha märkimisväärseid kohandusi, kui see võimaldab artikli 12 lõike 1 alusel, et kohus, kellele asi määruse eeskirjade kohaselt allub, ei tee otsust kolmandates riikides asuva vara kohta, kui on oht, et otsust ei tunnustata ega sel juhul tunnistata nendes riikides täidetavaks.
76.
Määruse nr 650/2012 artikli 12 lõige 1 on välja töötatud, mõeldes eelkõige kolmandatele riikidele, mis tuginevad sellele, et nende territooriumil asuva kinnisvara pärimise asjades on nende kohtutel erandlik kohtualluvus. Vaatenurk, et otsus ei ole kolmandas riigis kehtiv, võib siiski põhineda ükskõik millisel muul selle riigi õiguses ette nähtud põhjusel: näiteks, et ei ole kohaldatud vara asukoha järgset õigust. (
68
)
77.
Määruse nr 650/2012 artikli 12 lõike 1 võimalik tagajärg on pärimisasja ühtse käsitluse katkemine:
–
rahvusvahelise kohtualluvuse osas, kui kohus, kellele asi määruse nr 650/2012 alusel allub, jätab pärandvara teatavad varad oma otsusest välja, nähes ohtu, et see otsus ei ole kehtiv kolmandas riigis, kus vara asub, on mõistlik, et asjaomased isikud püüavad oma nõudeid esitada viimati nimetatud riigi kohtutele;
–
lex successionis’e osas, kuna need kohtud määravad selle kindlaks vastavalt kollisiooninormidele, on jagunemine ettenähtav, kui niimoodi määratud õigus ei lange kokku õigusega, mida kohaldatakse määruse nr 650/2012 alusel ülejäänud pärimisasjale.
78.
Ühtse käsitluse katkemine eeldab selle möönmist, et pärimisasjas on peale ühtse mudeli veel teisi reguleerimisvõimalusi. Määruse nr 650/2012 artikli 12 lõikes 1 avaldab Euroopa seadusandja, et ta teab, et kolmandad riigid on valinud pärandi jagunemise vormi, ning avaldab valmisolekut seda praktilistel põhjustel respekteerida, hoolimata tagajärgedest, mida see toob ja mida ma kirjeldasin.
79.
Minu arvates ei ole määruse nr 650/2012 artiklist 12 (ühepoolne õigusnorm) tulenev respekteerimine mitte vähem oluline, vaid seda enam oluline siis, kui dualistlik lahendus on sätestatud liikmesriigi ja kolmanda riigi vahel enne selle määruse vastuvõtmist sõlmitud kahepoolses lepingus, nagu käesolevas asjas. Lisaks sellele on määruses nr 650/2012 endas kinnitatud kavatsust nende rahvusvaheliste konventsioonide kohaldamist mitte mõjutada.
C. Teise võimalusena: kui oleks vastuolu
80.
Kui Euroopa Kohus peaks tuvastama vastuolu määruse nr 650/2012 põhimõtete ja kahepoolse lepingu vahel, teen ettepaneku tõlgendada määruse nr 650/2012 artiklit 75 ELTL artiklist 351 lähtudes.
81.
ELTL artikkel 351 reguleerib konkurentsi liidu õiguse ning teatavate konventsioonide vahel, millega on ühinenud liikmesriigid ja kolmandad riigid. Euroopa Kohtu sõnul on see „norm, mis võib selle kohaldamise tingimuste täitmise korral lubada erandeid liidu õiguse, sealhulgas esmase õiguse kohaldamisest“. (
69
)
82.
Üheks nendest eranditest võivad olla vastuolud enne liikmesriigi liiduga ühinemist sõlmitud lepingu ja liidu õigusnormi vahel. (
70
)
83.
Enne sellise järelduse tegemist peavad liikmesriigid ELTL artikli 351 lõike 2 alusel siiski kasutama kõiki vajalikke vahendeid liidu õiguse ja asjaomase rahvusvahelise konventsiooni vaheliste vastuolude kõrvaldamiseks. (
71
)
84.
Sellest eeldusest tuleneb:
–
esiteks, et liikmesriik peab vältima vastuolu, tõlgendades lepingut võimalikult suures ulatuses kooskõlas liidu õigusega, järgides seejuures rahvusvahelist õigust; (
72
)
–
teiseks, et kui see ei ole võimalik, peab liikmesriik võtma vajalikud meetmed, et konventsiooni vastuolu liidu õigusega kõrvaldada, vajaduse korral konventsiooni denonsseerides. Kuni sellise kõrvaldamiseni lubab ELTL artikli 351 lõige 1 tal konventsiooni kohaldamist jätkata. (
73
)
85.
Käesolevale asjale ülekantult tähendab see, et Poola peaks püüdma tõlgendada kahepoolset lepingut kooskõlas määrusega nr 650/2012, järgides seejuures rahvusvahelist õigust. (
74
)
86.
Kui see ei õnnestu, peaks ta tegema ettepaneku lepingut muuta või selle denonsseerima. Seni lubab liidu õigus seda normi kohaldada, et täita võetud rahvusvahelist kohustust.
V. Ettepanek
87.
Eespool öeldut arvestades teen ettepaneku vastata Sąd Okręgowy w Opolule (Opole regionaalne kohus, Poola) järgmiselt:
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 4. juuli 2012. aasta määruse (EL) nr 650/2012, mis käsitleb kohtualluvust, kohaldatavat õigust ning otsuste tunnustamist ja täitmist, ametlike dokumentide vastuvõtmist ja täitmist pärimisasjades ning Euroopa pärimistunnistuse loomist, artiklit 75 koostoimes artikliga 22,
tuleb tõlgendada nii, et
sellega ei ole vastuolus see, kui kahepoolse lepingu alusel, mis on sõlmitud liikmesriigi ja kolmanda riigi vahel enne liikmesriigi ühinemist Euroopa Liiduga, ei ole kahepoolse lepinguga seotud liikmesriigis elaval kolmanda riigi kodanikul õigust oma pärimisele kohaldatavat õigust valida.
(
1
)	Algkeel: hispaania.
(
2
)	Eelmise eelotsusetaotluse esitas otse notar. Kuna Euroopa Kohus ei tunnistanud teda „kohtuks“ ELTL artikli 267 tähenduses, tunnistas ta eelotsusetaotluse vastuvõetamatuks. Vt 1. septembri 2021. aasta kohtumäärus OKR (notari asendaja eelotsusetaotlus) (C‑387/20, EU:C:2021:751).
(
3
)	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 4. juuli 2012. aasta määrus, mis käsitleb kohtualluvust, kohaldatavat õigust ning otsuste tunnustamist ja täitmist, ametlike dokumentide vastuvõtmist ja täitmist pärimisasjades ning Euroopa pärimistunnistuse loomist (ELT 2012, L 201, lk 107).
(
4
)	Mis puutub esimesse küsimusse, siis kuigi määruse nr 650/2012 preambuli ebaõnnestunud sõnastus õigustab liikmesriigi kohtu kahtlusi, näib, et vastuses ei ole kahtlust. Selle määruse mitmes põhjenduses on nimetatud selle õigusakti, mis peaks hõlbustama piiriülese mõjuga pärimisasjade korraldamist ja siseturust kasu saamist, adressaatidena „kodanikke“ (sh teatud juhtudel „[Euroopa] kodanikke“). Kui seda viidet mõista nii, et see välistab kolmandate riikide kodanikud, kelle pärimisasjale tuleks ühel või teisel põhjusel kohaldada määrust nr 650/2012, oleks see vastuolus mitte ainult selle määruse artikli 22 sõnastusega, vaid ka teiste sätetega, nagu artikkel 20, milles tunnistatakse see määrus ühetaoliseks.
(
5
)	Konkreetselt 14. veebruari 1991. aasta notariaadiseaduse (Prawo o notariacie) (Dz. U. 1991, nr 22, jrk nr 91) artikkel 81, mille alusel peab notar õigusvastaste toimingute tegemisest keelduma.
(
6
)	Märgin „põhimõtteliselt“, sest küsimus, kas kahepoolne leping välistab tegelikult lex successionis’e valimise või ei võta selle suhtes mingil viisil seisukohta, tekitab poleemikat: vt joonealune märkus 7. Selle küsimuse otsustamine kuulub ainult eelotsusetaotluse esitanud kohtu, mitte Euroopa Kohtu pädevusse, kellel puudub pädevus seda lepingut tõlgendada.
(
7
)	Sellist arusaama kahepoolsest lepingust pooldavad notar, komisjon ja Ungari valitsus. Poola valitsus väidab oma seisukohtade punktides 27–30 samamoodi nagu OP põhikohtuasjas, et see leping ainult taasesitab lepingu sõlmimise ajal pärimisasjadele kohaldatava õiguse osas valitsenud olukorda; kuna puuduvad igasugused viited õiguse valimisele, tähendab see tema arvates lihtsalt, et seda küsimust ei ole lepingus reguleeritud. Eelotsusetaotluse esitanud kohtul ei ole selles küsimuses otsustavat seisukohta. Kui aga asjaolu, et valikuvõimalust ei ole nimetatud (ei võimaluse andmiseks ega selle keelamiseks), tuleb mõista nii, et kahepoolsele lepingule allakirjutanud riigid on selle suhtes erapooletud, ei saa rääkida vastuolust määrusega nr 650/2012.
(
8
)	Peale Hispaania Kuningriigi seisukohtade, kes viitab oma seisukohtade punktis 27 ja järgmistes ka lõikele 2.
(
9
)	Määrus nr 650/2012 ei ole kohaldatav Iirimaal ega Taanis. Järgnevalt tuleb väljendit „liikmesriik“ mõista nii, et see tähendab ülejäänud liikmesriike.
(
10
)	Ei ole kahtlust, et määruse nr 650/2012 artikli 75 lõikes 1 on silmas peetud seda tüüpi dokumente.
(
11
)	Nii väidavad Hispaania valitsus (punktid 28 ja 30) ja Ungari valitsus (punktid 10–16) oma kirjalikes seisukohtades.
(
12
)	Komisjoni seisukohad (punkt 34 jj) ja notari seisukohad (punkt 23 jj).
(
13
)	27. septembri 1968. aasta Brüsseli konventsioon kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades (EÜT 1972, L 299, lk 32).
(
14
)	Nõukogu 22. detsembri 2000. aasta määrus kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades (EÜT 2001, L 12, lk 1; ELT eriväljaanne 19/04, lk 42). Sätted on suurel määral kokkulangevad: käesoleval juhul asjasse puutuvat osa erinevused ei puuduta.
(
15
)	Koostoimes artiklitega 55 ja 56.
(
16
)	Koostoimes artiklitega 69 ja 70.
(
17
)	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 12. detsembri 2012. aasta määrus kohtualluvuse ning kohtuotsuste tunnustamise ja täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades (ELT 2012, L 351, lk 1). Nagu määruses nr 44/2001, tuleb artiklit 71 tõlgendada koostoimes artiklitega 69 ja 70.
(
18
)	Nõukogu 18. detsembri 2008. aasta määrus kohtualluvuse, kohaldatava õiguse, kohtuotsuste tunnustamise ja täitmise ning koostöö kohta ülalpidamiskohustuste küsimustes (ELT 2019, L 7, lk 1).
(
19
)	Nõukogu 24. juuni 2016. aasta määrus, millega rakendatakse tõhustatud koostööd kohtualluvuse, kohaldatava õiguse ning otsuste tunnustamise ja täitmise valdkonnas abieluvararežiime käsitlevates asjades (ELT 2016, L 183, lk 1).
(
20
)	Nende vahel on siiski teatud erinevused. Mõni neist ei ole minu arvates oluline. Näiteks pärimismääruse artiklis 75 puudub lauseosa „ilma et see piiraks [ELTL] artiklist [307] 351 tulenevaid liikmesriikide kohustusi“, mis esineb sõnaselgelt teistes määrustes. See viide oli komisjoni ettepaneku KOM(2009) 154 (lõplik) artiklis 45, kuid jäeti parlamendis läbivaatamisel välja. Ma ei usu, et viide ELTLile nendes õigusaktides oleks mõeldud muul eesmärgil kui meeldetuletuseks: teisisõnu ei vabasta selle puudumine liikmesriike kohustustest, mis on ette nähtud EL toimimise lepingus määruse kohaldamisalasse kuuluvate pärimisasjade valdkonnas (vt selle kohta käesoleva ettepaneku punkt 80 jj). Seevastu, nagu ma alljärgnevalt märgin, võib see, kui erinevalt piiritleda neid olukordi, kus Euroopa määrus on rahvusvahelise konventsiooni suhtes ülimuslik (allpool 21. joonealune märkus Brüsseli konventsiooni ja sellele järgnevate määruste puhul ning 27. joonealune märkus teiste puhul), mõjutada koordinatsiooni normide tõlgenduse ülekandmist teistele klauslitele.
(
21
)	14. juuli 2016. aasta kohtuotsus Brite Strike Technologies (C‑230/15, EU:C:2016:560, punktid 49 ja 50). Ainult liikmesriikidevahelistel lepingutel ei ole suurel määral enam õiguslikke tagajärgi sisulistes küsimustes, mis kuuluvad Brüsseli konventsiooni või määruste nr 44/2001 ja nr 1215/2012 kohaldamisalasse: vt Brüsseli konventsiooni artiklid 55 ja 56 ning määruse nr 44/2001 ja määruse nr 1215/2012 artiklid 69 ja 70.
(
22
)	6. detsembri 1994. aasta kohtuotsus Tatry (C‑406/92, EU:C:1994:400, punkt 25).
(
23
)	4. mai 2010. aasta kohtuotsus TNT Express Nederland (C‑533/08, EU:C:2010:243, punktid 45–48; edaspidi „kohtuotsus TNT Express Nederland“).
(
24
)	Kohtuotsused TNT Express Nederland (punkt 49 jj); 19. detsembri 2013. aasta kohtuotsus Nipponkoa Insurance (C‑452/12, EU:C:2013:858, punkt 36); 4. septembri 2014. aasta kohtuotsus Nickel & Goeldner Spedition (C‑157/13, EU:C:2014:2145, punkt 38). Järgmiseks selgitan selle kohtupraktika ebakindlust geograafilise ulatuse osas (et seda kuidagi nimetada): punkt 41 allpool. Sellest tuleneb igal juhul, et „mitte mõjutamise“ eeskiri ei tähenda – nagu esmapilgul võiks mõelda – Euroopa õigusakti automaatset kõrvalejätmist iga kord, kui samal ajal on olemas rahvusvaheline leping.
(
25
)	Kohtuotsus TNT Express Nederland (punkt 51); 19. detsembri 2013. aasta kohtuotsus Nipponkoa Insurance (C‑452/12, EU:C:2013:858, punkt 37). Tõlge praktilises sõnastuses on see, mis on väljendatud esimese nimetatud kohtuotsuse punktis 55: konventsiooni sätteid võib „liidus kohaldada vaid juhul, kui need võimaldavad saavutada eesmärgid, tagada tsiviil‑ ja kaubandusasjades tehtud kohtuotsuste vaba liikumine ning õigusemõistmise suhtes vastastikuse usalduse olemasolu liidus tingimustel, mis on vähemalt sama soodsad kui need, mis on ette nähtud määruses nr 44/2001“. Vt ka teise kohtuotsuse punkt 38 ja punkti 39 lõpu sõnastus: määruse nr 44/2001 artiklit 71 „tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus see, kui rahvusvahelist konventsiooni tõlgendatakse viisil, mis ei taga – tingimustel, mis on vähemalt sama soodsad kui need, mis on ette nähtud selles määruses – määruse eesmärkide ja selle aluseks olevate põhimõtete järgimist“.
(
26
)	Kui kohtualluvust, kohaldatavat õigust ja pärimist käsitlevad ning samalaadsed sätted on olemas üldkohaldatavas konventsioonis, milles on sätestatud näiteks pooleliolevate kohtuasjade, seotud menetluste või otsuste tunnustamise ja täitmise üldeeskirjad, siis tuleb enne määruse nr 650/2012 sätete kohaldamist kontrollida, kas need üldeeskirjad on mõeldud ka konventsiooniga reguleeritud pärimisasjade jaoks.
(
27
)	Määruses nr 650/2012 ei ole võetud seisukohta lepingute kohta, mille osalised on liikmesriigid ja kolmandad riigid nende omavahelistes suhetes, nagu võib mõista, et oli tehtud komisjoni ettepanekus KOM(2009) 154 (lõplik) artiklis 45, erinevalt määrusest nr 4/2009.
(
28
)	Punkti 32 esimene taane eespool.
(
29
)	Punkti 32 viimane taane eespool.
(
30
)	Pean silmas geograafilist ulatust. Põhimõtete tasandil on nendes kohtuotsustes silmas peetud „Euroopa Liidu raames tsiviil‑ ja kaubandusasjades tehtava õigusalase koostöö aluseks olevaid põhimõtteid“ ja neid, mis reguleerivad konkreetselt määrust, mille ühilduvuse normis on küsimus.
(
31
)	Punkt 52.
(
32
)	Kohtuotsus TNT Express Nederland (punktid 53 ja 54) ja 19. detsembri 2013. aasta kohtuotsus (C‑452/12, EU:C:2013:858, punkt 38).
(
33
)	4. septembri 2014. aasta kohtuotsus (C‑157/13, EU:C:2014:2145).
(
34
)	Kohtuotsuses TNT Express Nederland ja 19. detsembri 2013. aasta kohtuotsuses Nipponkoa Insurance (C‑452/12, EU:C:2013:858) olid kõne all poolelioleva kohtuasja, Genfis 19. mail 1956 allkirjastatud rahvusvahelise kaupade autoveolepingu konventsiooni (edaspidi „CMR“), mida on muudetud Genfis 5. juulil 1978 allkirjastatud protokolliga, tunnustamise ja täitmise eeskirjad nende kohaldamisel kahe liikmesriigi menetluste (või otsuste) suhtes. 4. septembri 2014. aasta kohtuotsuse Nickel & Goeldner Spedition (C‑157/13, EU:C:2014:2145) faktilised asjaolud puudutasid ainult ühte riiki: küsimus oli selles, kas kohaldada tuleb CMRi või määruse nr 44/2001 rahvusvahelise kohtualluvuse eeskirja.
(
35
)	21. jaanuari 2010. aasta kohtuotsus komisjon vs. Saksamaa (C‑546/07, EU:C:2010:25, punkt 42) ja seal viidatud kohtuotsused.
(
36
)	Idem (punktid 43 ja 44).
(
37
)	Pärimisasjade reguleerimine kahepoolse lepinguga erineb tunduvalt määrusest nr 650/2012, kuna määruses on otsustatud pärandi käsitlemise ühtse mudeli kasuks (nendes lepingutes aga vastupidi) kõikide selle tagajärgedega (st kohaldatava õiguse, rahvusvahelise kohtualluvuse ning välisriigi kohtuotsuste tunnustamise ja täitmise osas). Kui sundida Poola ametiasutusi järgima pärimisasja ühtsuse põhimõtet, sest see on määruse nr 650/2012 aluseks olev põhimõte, tähendaks see, et kahepoolne leping jääb ilma õigusmõjuta olukorras, kus sellel on tõenäoliselt oluline huvi: nimelt iga kord, kui Poola kodaniku pärandi hulgas on kinnisvara, mis asub Ukrainas. Kuna kahepoolne leping ei näe ette mitte ainult, et vallasvarale kohaldatakse pärandaja riigi õigust ja kinnisvarale lex rei sitae’d (artikkel 37), vaid seab otsuste vastastikuse tunnustamise sõltuvusse nende eeskirjade täitmisest (artikkel 49 ja artikli 50 lõige 6), siis ei tunnustataks Poola otsust Ukrainas. Poola oleks seevastu jätkuvalt kohustatud tunnustama Ukraina otsuseid Poola territooriumil asuva kinnisvara kohta.
(
38
)	Või nende kohaldamise tulemus.
(
39
)	Määruse nr 650/2012 artikli 75 kohaldamisel on asjakohane kuupäev määruse vastuvõtmise kuupäev. Igal juhul olid kahepoolse lepingu sõlmimise ajal Poola ja Ukraina kolmandad riigid, kuna Poola ei olnud veel liiduga ühinenud. Eelotsusetaotluse esitanud kohus ja mõned menetlusepooled Euroopa Kohtus on nimetanud, et on ette näha, et Ukraina võib tulevikus liiduga ühineda, nimetades ka soovi luua tihedamaid sidemeid, mida on nimetatud ühelt poolt Euroopa Liidu ja selle liikmesriikide ning teiselt poolt Ukraina vahelises assotsiatsioonilepingus (ELT 2014, L 161, lk 3), argumendina, et lähendada kahepoolse lepingu tõlgendust määrusele nr 650/2012. Kas, kuidas ja millal need tahteväljendused teoks saavad, on siiski mõnevõrra ebakindel ja seega ei ole sellest konventsiooni tekstist arusaamise praegu kindlakstegemisel kasu.
(
40
)	Punkt 80 jj allpool.
(
41
)	Teatud ajal võis sellele ajalisele elemendile omistada ELTL artikli 351 tõlgendamisel teatavat tähtsust. 28. oktoobri 2022. aasta kohtuotsuses Generalstaatsanwaltschaft München (väljaandmine ja non bis in idem) (C‑435/22 PPU, EU:C:2022:852, punkt 126) on täpsustatud, et see nii ei ole. Tuletan meelde, et määruse nr 650/2012 artikli 75 kontekstis on asjakohane kuupäev sama määruse vastuvõtmise kuupäev.
(
42
)	Kahepoolse lepingu artikkel 41. Erandkorras, kui kogu pärandi vallasvara asub lepinguosalises riigis, toimub õigustatud isikute kokkuleppel, kui üks neist seda taotleb, pärimisasja menetlemine täielikult selle riigi ametiasutustes. Kui ma ei eksi, jääb kollisiooninorm samaks.
(
43
)	Nagu ma juba märkisin, on eelotsusetaotluse esitanud kohtu otsustada, kuidas kahepoolse lepingu seda aspekti lepinguosaliste riikide jaoks tõlgendada.
(
44
)	Ei ole haruldane, et määruses nr 650/2012 antud tehnilised lahendused on esitatud viitega nende aluseks olevatele põhimõtetele: Lagarde, P., „Les principes de base du nouveau règlement européen sur les successions“, Revue Critique de Droit International Privé, 2012, lk 691–732. Sellel meetodil on omad riskid, nagu võib täheldada käesolevas asjas: asjaolu, et määrusega on lubatud õigust või kohtualluvust valida, ei tähenda tingimata, et tahtevabadus on selle õigusakti struktuurne põhimõte.
(
45
)	Põhjendused 23 ja 27. Artiklitest muu hulgas artikkel 4 ja artikli 21 lõige 1.
(
46
)	Artikkel 4, artikkel 10.
(
47
)	Põhjenduse 36 lõpp ja artikkel 21.
(
48
)	Põhjendus 42 ja artikkel 23.
(
49
)	Kasutan määruse nr 650/2012 eri põhjendustes kasutatud mõistet.
(
50
)	Asjaolu, et vara on erinevat laadi või asub eri riikides, ei ole nende jaoks lisaprobleemid.
(
51
)	Kõikide või vähemalt suure hulga piiriülese mõjuga pärimisasja aspektide koondamine ainult ühe õiguskorra alla vähendab oma õiguskorra rekonstrueerimise tüüpiliste probleemide arvu ja intensiivsust.
(
52
)	Vt komisjoni talituste töödokument, mis on lisatud ettepanekule: Euroopa parlamendi ja nõukogu määrus, mis käsitleb kohtualluvust, kohaldatavat õigust ning otsuste ja ametlike dokumentide tunnustamist ja täitmist pärimisasjades ning Euroopa pärimistunnistuse loomist, SEC(2009) 410, lk 12. Võib õigusega kinnitada, et artikli 75 lõige 1 (komisjoni ettepanekus KOM(2009) 154 (lõplik) artikli 45 lõige 1) võeti vastu samuti teadlikuna sellest, et paljudes liikmesriikides oli (on) kolmandate riikidega sõlmitud rahvusvahelistes lepingutes valitud lahenduseks ühtse lahenduse välistamine.
(
53
)	12. oktoobri 2017. aasta kohtuotsus Kubicka (C‑218/16, EU:C:2017:755, punkt 43); 21. juuni 2018. aasta kohtuotsus Oberle (C‑20/17, EU:C:2018:485, punktid 54–56); 7. aprilli 2022. aasta kohtuotsus V A ja Z A (pärimisasjade kohtualluvus muudel juhtudel) (C‑645/20, EU:C:2022:267, punkt 38); 9. septembri 2021. aasta kohtuotsus UM (surma puhuks sõlmitud omandi ülemineku leping) (C‑277/20, EU:C:2021:708, punkt 33).
(
54
)	16. juuli 2020. aasta kohtuotsus E. E. (kohtualluvus ja pärimisele kohaldatav õigus) (C‑80/19, EU:C:2020:569, punkt 41).
(
55
)	12. oktoobri 2017. aasta kohtuotsus Kubicka (C‑218/16, EU:C:2017:755); 21. juuni 2018. aasta kohtuotsus Oberle (C‑20/17, EU:C:2018:485); 9. septembri 2021. aasta kohtuotsus UM (surma puhuks sõlmitud omandi ülemineku leping) (C‑277/20, EU:C:2021:708). Nendes kohtuasjades oli määruse alternatiiviks riigisisene õigus, mitte teine Euroopa õigusakt.
(
56
)	7. aprilli 2022. aasta kohtuotsus V A ja Z A (pärimisasjade kohtualluvus muudel juhtudel) (C‑645/20, EU:C:2022:267, punkt 37).
(
57
)	16. juuli 2020. aasta kohtuotsus E. E. (kohtualluvus ja pärimisele kohaldatav õigus) (C‑80/19, EU:C:2020:569, punkt 69); 7. aprilli 2022. aasta kohtuotsus V A ja Z A (pärimisasjade kohtualluvus muudel juhtudel) (C‑645/20, EU:C:2022:267, punktid 44 ja 45).
(
58
)	Põhjenduse 28 lõpp ja põhjendus 32; artikkel 13.
(
59
)	Artikli 12 lõige 1.
(
60
)	Samuti harvadel juhtudel, kus üldjuhul kohaldatav õigus peab artikli 21 lõikes 2 sätestatud erinormi alusel teed andma teisele.
(
61
)	Nii on see käesolevas asjas: kui OP soovitud õiguse valimine on lubatud, peavad Poola notar ja lõpuks kohus kohaldama välisriigi õigust.
(
62
)	Artiklid 5–7.
(
63
)	Näiteks teatud olukordades pärandi hooldaja nimetamist ja õigusi: määruse nr 650/2012 põhjendus 44 ja artikkel 29.
(
64
)	Määruse nr 650/2012 põhjendus 54 ja artikkel 30.
(
65
)	Selle sätte sisu komisjoni määruse ettepanekus (KOM(2009) 154 (lõplik)) ei olnud. Selle hiljem lisamist ei ole parlamendi õiguskomisjoni 6. märtsi 2013. aasta aruandes (dokument A7‑0045/2012) selgitatud.
(
66
)	Väga graafiliselt, Bonomi, A., „Successions internationales: conflits de lois et de juridictions“, Cursos de la Academia de La Haya de Derecho Internacional, 350. kd, lk 71–418, eriti lk 107–108: „La prétention d’un Etat étranger à soumettre, selon l’approche unitaire, les immeubles à la loi nationale ou à la loi du dernier domicile (ou de la dernière résidence habituelle) du de cujus, est […] entièrement irréaliste.“
(
67
)	Järeleandmised liikmesriigi õigusele kui lex rei sitae’le, kuna see on lex rei sitae, on piiratud. Seda illustreerib määruse nr 650/2012 artikkel 31: kui pärimisele kohaldatava õiguse alusel nõutav asjaõigus on tundmatu selle liikmesriigi õiguses, kus sellele tuginetakse (mis on tavaliselt selle liikmesriigi õigus, kus asub see vara, millele on õigus), ei asenda lex rei sitae
lex successionis’t; liikmesriigid peavad tagama tundmatu asjaõiguse järjepidevuse selle kohandamise teel enda õiguskorras kõige lähemale asjaõigusele.
(
68
)	Mõlemad mittetunnustamise põhjused on sätestatud Poola ja Ukraina vahel 24. mail 1993 sõlmitud kahepoolse lepingu artiklis 50.
(
69
)	28. oktoobri 2022. aasta kohtuotsus Generalstaatsanwaltschaft München (väljaandmine ja ne bis in idem) (C‑435/22 PPU, EU:C:2022:852, punktid 119 ja 121).
(
70
)	Vt näiteks 22. oktoobri 2020. aasta kohtuotsus Ferrari (C‑720/18 ja C‑721/18, EU:C:2020:854), mis käsitleb seost Euroopa Parlamendi ja nõukogu 22. oktoobri 2008. aasta direktiivi 2008/95/EÜ kaubamärke käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta (ELT 2008, L 299, lk 25) artikli 12 lõike 1 ning Šveitsi ja Saksamaa vahel 13. aprillil 1892 Berliinis sõlmitud vastastikuse patentide, disainilahenduste ja kaubamärkide kaitse konventsiooni vahel.
(
71
)	Muu hulgas 22. oktoobri 2020. aasta kohtuotsus Ferrari (C‑720/18 ja C‑721/18, EU:C:2020:854, punkt 67); 28. oktoobri 2022. aasta kohtuotsus Generalstaatsanwaltschaft München (väljaandmine ja ne bis in idem) (C‑435/22 PPU, EU:C:2022:852, punkt 122).
(
72
)	22. oktoobri 2020. aasta kohtuotsus Ferrari (C‑720/18 ja C‑721/18, EU:C:2020:854, punkt 68).
(
73
)	Loc. ult. cit., punktid 69 ja 72.
(
74
)	Selles kontekstis võib kahepoolset lepingut tõlgendada (tingimusel, ma kordan, et niisugune tõlgendus on kooskõlas rahvusvahelise õigusega) nii, et asjaolu, et pärandaja poolt õiguse valimist ei ole nimetatud, võrdub erapooletusega selles küsimuses, ning et iga lepinguosaline riik võib selle küsimuse vabalt lahendada, nagu ta peab kohaseks.