62005CC0370
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
CHRISTINE STIX-HACKL
esitatud 3. oktoobril 2006 (
1
)
Kohtuasi C-370/05
Kriminaalasi
Uwe Kay Festerseni
süüdistuses
„Asutamisvabadus — Kapitali vaba liikumine — EÜ artiklid 43 ja 56 — Talumajapidamise omandamise piirangud — Omandaja kohustus elada alaliselt talumajapidamises”
I. Sissejuhatus
1.
5. oktoobri 2005. aasta otsusega esitatud eelotsuse küsimustega küsib Taani Vestre Landsret sisuliselt seda, kas EÜ asutamislepingu asutamisvabadust (EÜ artikkel 43) ja kapitali vaba liikumist (EÜ artikkel 56) reguleerivate sätetega on kooskõlas, et liikmesriik seab talumajapidamise omandamise tingimuseks, et omandaja asub sinna alaliselt elama.
2.
Eelotsusetaotluse taustaks on Saksa kodaniku Uwe Kay Festerseni suhtes algatatud kriminaalmenetlus, kuna ta ei täitnud kohustust asuda kuue kuu jooksul alaliselt elama omandatud talumajapidamisse.
3.
Käesolevas kohtuasjas on eriti oluline siseriiklikes õigusaktides sisalduvaid kinnisvara omandamise tingimusi käsitlev Euroopa Kohtu praktika, eelkõige kohtuotsus Ospelt (
2
), mis, nagu ka käesolev kohtuasi, käsitles spetsiaalselt talumajapidamise omandamise tingimusi.
II. Talumajapidamise omandamisele kohaldatavad Taani õigusnormid
4.
Põhikohtuasja esemeks olevatele asjaoludele kohaldatakse landbrugslov’i 1999. aasta versiooni (15. juuli 1999. aasta kodifitseerimismäärus nr 598, edaspidi „põllumajandusseadus”).
5.
Põllumajandusseaduse artikli 2 kohaselt tuleb kõigis talumajapidamistes tegeleda põllumajandustegevusega, kusjuures talumajapidamisena käsitletakse maakatastris talumajapidamisena arvele võetud majapidamist.
6.
Põllumajandusseaduse artikli 7 kohaselt tuleb talumajapidamist majandada iseseisva ettevõttena ja seal peavad olema inimeste jaoks sobivad elamud, mis võimaldavad elanikel maad harida.
7.
Talumajapidamise omandamise tingimused on seaduse artiklis 16 reguleeritud järgmiselt (väljavõte):
„1   Igal füüsilisel isikul on õigus omandada hajaasustusalal asuvat talumajapidamist, mille pindala on suurem kui 30 hektarit, kui:
[…]
4)
omandaja asub kuue kuu jooksul pärast selle maa omandamist sinna alaliselt elama,
[…]
2   Väiksema kui 30-hektarilise talumajapidamise omandamiseks peab omandaja täitma lõike 1 punktides 1–4 sätestatud tingimused […]”
8.
Väiksemate kui 30-hektariliste talumajapidamiste puhul ei ole ise majandamise kohustust.
9.
26. juuli 1999. aasta määruse nr 627, mis käsitleb põllumajandusseadusest tulenevaid haridus- ja elukohanõudeid (edaspidi „määrus nr 627”) artikli 18b lõikest 1 ja artiklist 4 nähtub, et elukohakohustust tuleb mõista selliselt, et isik elab vastavas talumajapidamises stabiilselt ja pidevalt ning see talumajapidamine on tema peamine elukoht ka maksustamise seisukohast. Lisaks peab kohustatud isik olema kantud kohaliku omavalitsusüksuse rahvastikuregistrisse selles majapidamises elavana. Määruse nr 627 artikli 4 lõike 2 kohaselt peab omandaja täitma elukohakohustust kaheksa aasta jooksul alates majapidamise omandamisest.
10.
Teatud juhtudel võib elukohakohustusest erandi teha. Põllumajandusseaduse artikkel 18 sätestab (väljavõte):
„1.   Hajaasustusalal asuvat talumajapidamist võib omandada toiduainetööstuse, põllumajandus- ja kalandusministri loal, välja arvatud artiklites 16, 17 ja 17a loetletud juhtudel.
[…]
4.   Minister võib isikule anda loa talumajapidamise omandamiseks ühel järgnevatest juhtudest:
1)
omandamise eesmärk on artikli 4 lõike 1 punktis 1 nimetatud tegevus ning võib arvata, et see tegevus jätkub ka lähitulevikus;
2)
omandamise eesmärk on majandustegevus, mis ei ole seotud põllumajandusega, kuid mida loetakse soovitavaks tulenevalt üldistest huvidest;
3)
omandamine on seotud spetsiifiliste eesmärkidega, nagu maa kasutamine teaduslikel, hariduslikel, sotsiaalsetel, ravi- või puhke-eesmärkidel;
4)
omandamine toimub seoses niitude loomisega või looduslike piirkondade taastamisega või
5)
kui seda õigustavad muud erilised asjaolud […]”
11.
Põllumajandusseadust käsitleva ringkirja artikli 62 lõige 1 sätestab selle kohta:
„Loa talumajapidamise omandamiseks koos erandi tegemisega artikli 16 lõike 1 punktis 4 sätestatud tähtajatust elukohakohustusest (vt põllumajandusseaduse artikli 16 lõike 1 punkt 4) võib põllumajandusseaduse artikli 18 alusel anda üksnes väga erandlikes olukordades. Niisuguse olukorraga on tegemist näiteks siis, kui tulenevalt majapidamise asukohast on elukohakohustust suuremal osal aastast võimatu täita. Sätet tuleb kohaldada kitsalt […]”
III. Asjaolud, menetlus põhikohtuasjas ning eelotsuse küsimused
12.
Põhikohtuasjas süüdistatav, Saksamaa kodanik Uwe Kay Festersen omandas 1. jaanuaril 1998 kinnistu Lõuna-Jüütimaa maakonnas. See koosneb tiheasustusalal asuvast ehitusmaast suurusega 0,24 hektarit ja hajaasustusalal asuvast rohumaast suurusega 3,29 hektarit. Kinnisasi on maakatastrisse kantud talumajapidamisena.
13.
Kuna Festersen ei asunud talumajapidamisse alaliselt elama, nagu näeb ette põllumajandusseadus, nõudis Lõuna-Jüütimaa põllumajanduskomisjon (Jordbrugskommission for Sønderjyllands Amt) 8. septembril 2000, et ta viiks oma tegevuse kohaldatava õigusega kooskõlla. Kuna Festersen seda ei teinud, tegi põllumajanduskomisjon talle 16. juulil 2001 veelkord sellekohase ettekirjutuse.
14.
Festersen asus sellesse majapidamisse elama 12. juunil 2003 ning on alates 12. septembrist 2003 antud aadressil rahvastikuregistrisse kantud.
15.
Vahepeal esitati Ret Gråsten’isse (Gråsten’i esimese astme kohus) Festerseni vastu süüdistus. Ret Gråsten mõistis 18. augusti 2003. aasta otsusega Festerseni süüdi, kuna ta ei täitnud põllumajanduskomisjoni 8. septembri 2000. aasta ettekirjutust. Karistuseks määrati 5000 Taani krooni suurune trahv. Lisaks määrati talle karistusmakseks 5000 Taani krooni kuus, kui ta ei täida põllumajanduskomisjoni 8. septembri 2000. aasta ettekirjutust enne 1. detsembrit 2003.
16.
Põhikohtuasjas peab Vestre Landsret langetama otsuse Festerseni poolt Ret Gråsteni otsuse peale esitatud apellatsioonkaebuse osas.
17.
Käesolevas menetluses on pooled erineval arvamusel küsimuses, kas põllumajandusseaduses ette nähtud elukohakohustus on kooskõlas ühenduse õigusega ning kuivõrd on kohtuotsus Ospelt (
3
) rakendatav käesoleva asja asjaoludele. Põhikohtuasja lahendava kohtu arvates sõltub tema poolt menetletava kriminaalasja lahend eeltoodud kohtupraktikat arvestades seega muu hulgas asutamisvabadust reguleeriva EÜ artikli 43 ja kapitali vaba liikumist reguleeriva EÜ artikli 56 tõlgendamisest.
18.
Seetõttu esitas Vestre Landsret Euroopa Kohtule järgmised kaks eelotsuse küsimust:
„1.
Kas EÜ artiklitega 43 ja 56 on vastuolus, kui liikmesriik kehtestab talumajapidamise omandamise tingimuseks, et omandaja asub sinna alaliselt elama?
2.
Kas esimesele küsimusele antavat vastust mõjutab asjaolu, et majapidamine ei saa olla iseseisvalt tegutsev üksus ning et majapidamise eluhoone asub tiheasustusalal?”
IV. Eelotsuse küsimuste vastused
A. Esimene eelotsuse küsimus
19.
Esimese küsimusega küsib eelotsusetaotluse esitanud kohus, kas ühenduse õigusega, täpsemalt EÜ asutamislepingus tagatud kapitali vaba liikumisega ja asutamisvabadusega, on vastuolus selline elukohatingimus, nagu on sätestatud põllumajandusseaduses seoses talumajapidamiste omandamisega.
20.
Festersen toetab seda seisukohta, samal ajal kui Taani ja Norra valitsus ning komisjon on sisuliselt üksmeelselt seisukohal, et kõnealune regulatsioon on ühenduse õigusega kooskõlas. Põllumajandusseaduses väga piiratud erandite tegemise võimaluse tõttu on komisjon üksnes avaldanud kahtlust proportsionaalsuse põhimõtte osas ning tuginedes kohtuotsusele Ospelt (
4
), lähtub sellest, et kõnealune elukohakohustus on ühenduse õigusega kooskõlas, kui seda ei kohaldata kõigil talumajapidamise omandamise juhtudel.
21.
Euroopa Kohus võib käesoleva kohtuasja puhul tugineda reale otsustele, mis käsitlevad maa omandamise tingimusi erinevates liikmesriikides, kusjuures peamiselt on tegemist ehitusmaa omandamist reguleerivate siseriiklike sätetega, mis täidavad laiemas mõttes territoriaalplaneerimise eesmärke, näiteks suvemajade omandamise takistamine (
5
).
22.
Käesoleva kohtuasja jaoks on siiski suurema tähtsusega otsused vanemas kohtuasjas Fearon (
6
) ning eelkõige poolte poolt põhjalikult käsitletud kohtuasjas Ospelt (
7
), mis mõlemad käsitlesid talumajapidamise omandamise regulatsioone või tingimusi, mille eesmärk oli kaitsta erilisi põllumajanduslikke üldisi huvisid nagu teatud põllumajandusliku tootmis- ja rahvastikustruktuuri säilitamine.
23.
Siiski tuleb kohtuotsuse Ospelt üldistamisel või käesoleva asja asjaoludele ülekandmisel olla ettevaatlik, sest kinnisasja omandamise regulatsioonid on liikmesriikides vormiliselt ja taotletavate eesmärkide poolest erinevad ning käesolevas asjas saab kooskõla ühenduse õigusega tuvastada proportsionaalsuse kontrolli raames, nagu pooled on üksmeelselt välja toonud; kooskõla sõltub seega konkreetsest eesmärgi ja meetme suhtest.
24.
Järgnevalt tuleb märkida, et enamikus eelnimetatud kohtuotsustest kontrolliti menetlusõiguslike või vormiliste kinnisasja omandamise tingimuste, eriti eelneva loa olemasolu tingimuse kooskõla ühenduse õigusega. Kohtuotsuses Ospelt uuriti siiski ka talumajapidamise omandamise regulatsiooni sisulisi tingimusi, täpsemalt ise majandamise kohustust ja — nagu ka kohtuotsuses Fearon — elukohakohustust. (
8
)
25.
Seevastu käesolevas kohtuasjas ei ole kinnisasja omandamise menetlust vaidlustatud. Taani põllumajandusseadus ei näe ette loa saamise kohustust, vähemalt mitte väiksemate kui 30-hektariliste kinnistute omandamise puhul nagu käesolevas kohtuasjas. Samuti ei pea kontrollima põllumajandusseaduses sätestatud ise majandamise kohustust, sest ka see tingimus kehtib üksnes suuremate kui 30-hektariliste kinnistute kohta ning seega põhikohtuasja asjaoludele ei rakendu. Selliste, väiksemate kui 30 hektari suuruste kinnistute puhul kehtib üksnes põllumajandustegevusega tegelemise kohustus.
26.
Seega tuleb kõigepealt kindlaks määrata põllumajandusseaduses ette nähtud elukohakohustuse ühenduse õigusega kooskõla hindamise kriteeriumid.
27.
Tuleb tõdeda, et põhimõtteliselt peavad kinnistute omandamist reguleerivad siseriiklikud sätted olema loomulikult kooskõlas kõigi põhivabadusi käsitlevate EÜ asutamislepingu sätetega, isegi kui Euroopa Kohus on seoses selliste siseriiklike sätetega viidanud seni üksnes kapitali vabale liikumisele ja asutamisvabadusele. (
9
)
28.
Hoopis teine küsimus, mille on tõstatanud ka pooled, on aga see, milline põhivabadus või millised põhivabadused on olulised või kohaldatavad käesolevas kohtuasjas. Siiani on Euroopa Kohus eranditult kõikidel juhtudel käsitlenud kinnistu omandamise regulatsioone kapitali vaba liikumise kontekstis, isegi siis, kui eelotsusetaotluse esitanud kohus on viidanud ka asutamisvabadusele, nagu kohtuotsuses Konle (
10
). Selles seoses on Euroopa Kohus viidanud asjaolule, et teise liikmesriigi territooriumil kinnisvara omandamise, kasutamise ja käsutamise õigus kujutab endast asutamisvabaduse vajalikku täiendust, ning kapitali liikumine sisaldab protseduure, mille kaudu saavad isikud investeerida kinnisvarasse ka selle riigi territooriumil, kus ei ole nende elukoht. (
11
)
29.
Sellest lähenemisest erandi moodustab varasem kohtuotsus Fearon, millel oli kohtuasja asjaoludest nähtuvalt siiski selge seos asutamisvabadusega.
30.
Käesolevas kohtuasjas ei ilmne ei eelotsusetaotlusest ega kohtuasja materjalidest, millega seoses ja mis eesmärgil Festersen kõnealuse kinnisasja omandas ning kas ta vastab tegelikult asutamisvabaduse või töötajate vaba liikumise kasutamise tingimustele. Pidades siiski silmas, et kõnealuse sätte eesmärk, nagu ka allpool selgitatakse, on üksnes kinnisvarainvesteeringute- ja spekulatsioonide takistamine, ning ta sisaldab selles mõttes kapitali vaba liikumise piirangut, tundub mulle, et ka käesoleval juhul peaks peamiseks hindamiskriteeriumiks olema kapitali vaba liikumine. Peale selle jagan ma komisjoni arvamust, et järgnevad kaalutlused, eriti proportsionaalsuse hindamine, kehtivad ka asutamisvabaduse suhtes.
31.
Pooled ei vaidlusta põhimõtteliselt ka asjaolu, et kõnealused sätted, mis seavad kinnisasja omandamise või vastava kinnisvarainvesteeringu tingimuseks elukohakohustuse, kitsendavad juba oma eseme tõttu kapitali vaba liikumist ning tulenevalt põllumajandusseaduse eesmärkidest, nagu eespool märgitud, on see osaliselt ka nii kavatsetud.
32.
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt võib selliseid piiranguid siiski lubada tingimusel, et nende eesmärk on seotud üldiste huvidega, neid kohaldatakse diskrimineerimata ja proportsionaalsuse põhimõtet järgides, st et need piirangud on taotletud eesmärgi saavutamiseks sobivad ega lähe kaugemale sellest, mis on vajalik eesmärgi saavutamiseks. (
12
)
33.
Esiteks, mis puudutab üldise huvi eesmärgi täitmist, siis põllumajandusseaduse aluseks on hulk põllumajanduspoliitilisi eesmärke. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu ning Taani valitsuse andmetel tugineb põllumajandusseadus vanale Taani põllumajanduse põhimõttele, mille kohaselt peavad talumajapidamistes elama ja neid majandama omanikud, niivõrd kuivõrd see on võimalik. Tuleb vältida kinnisvaraspekulatsioone ja seoses põllumajandusmaa vähesusega tuleb tagada, et seda maad saaksid omandada tegelikult talupidamisega tegelevad isikud, kelle jaoks on see tootmise aluseks. Põllumajandusomandi valdkonnas tuleb takistada suuri koondumisi ning maapiirkondades peab säilima kindel asustus. Lõpetuseks viitab Taani valitsus — küll ainult täiendava argumendina, nagu ta rõhutas suulises menetluses — sellele, et kõnealuse meetme kõrvaleesmärk on suvemaja omandamise takistamine ning seega EÜ asutamislepingule lisatud protokolli nr 16 vara omandamise kohta Taanis rakendamine.
34.
Kohtuotsuses Ospelt tunnustas Euroopa Kohus üldistes huvides olevate eesmärkidena selliseid põllumajanduspoliitilisi eesmärke nagu põllumajandusega tegeleva rahvastikuosa säilimine; majanduslikult elujõuliste talumajapidamiste arendamise tagamine ning maaomandi sellise jaotuse säilitamine, mis võimaldab maapiirkonna ja maastiku harmoonilist hooldamist; samuti olemasolevate maade mõistlikku kasutuse soodustamine, seistes vastu kinnisvaraarendajate survele ja vältides looduslikke riske. (
13
) Seejuures viitas Euroopa Kohus asjaolule, et need eesmärgid on kooskõlas ühise põllumajanduspoliitikaga, mille eesmärk on muu hulgas kindlustada põllumajandusega tegeleva rahvastikuosa rahuldav elatustase, ning mille väljatöötamisel tuleb arvesse võtta põllumajandusliku tegevuse eripära. (
14
)
35.
Tulenevalt eeltoodust tuleb minu arvates ka kõnealuse regulatsiooniga taotletavaid eesmärke käsitleda õiguspäraste üldist huvi teenivate eesmärkidena, mis võivad õigustada põhiõiguste piiranguid. Mis aga puudutab põhimõtet, mille kohaselt peaks maa võimaluse korral kuuluma neile, kes seda harivad („põllumaa põllumehe käes”), siis pidas Euroopa Kohus juba kohtuotsuses Fearon seda eesmärki õiguspäraseks (
15
). Lõpetuseks tuleneb väljakujunenud kohtupraktikast, et lisaeluasemete rajamiseks seatud piiranguid, mis kehtestatakse selleks, et säilitada territoriaalplaneerimise eesmärgil alalist elanikkonda, võidakse käsitleda üldist huvi teenivate piirangutena (
16
).
36.
Kuna elukohatingimuse kirjeldatud eesmärgid on põllumajandusmaa omandamist reguleeriva Taani õigusakti kohaselt seotud üldiste huvidega, siis tuleb eespool nimetatud kohtupraktika põhjal uurida, kas seda eesmärki taotletakse mittediskrimineerival viisil, st et tegelikult ei ole eesmärgiks „(Taani) põllumaa Taani põllumehe käes”. Sellisel seisukohal on Festersen, kes viitab siinkohal 1963. aastal Taani Euroopa Ühendusega liitumise parlamentaarsetel aruteludel tehtud teatud avaldustele.
37.
Jagan komisjoni arvamust, et need poliitilise arutelu elemendid, mille kaalu ja tegelikku mõju on lõpuks raske hinnata, ei ole kõnealuse meetme diskrimineeriva iseloomu kindlakstegemisel olulised, vaid neid meetmeid tuleb lõplikult hinnata nende objektiivse sisu ja mõju alusel. Nii tuleb eelnimetatud kohtuasjade, muu hulgas ka kohtuasja Ospelt põhjal tuvastada, et kõnealune elukohakohustus, mis on kehtestatud põllumajandusmaa omandamist reguleerivas õigusaktis ning millega taotletakse eelkirjeldatud põllumajanduspoliitilisi eesmärke, ei tee Taani kodanike ja teiste liikmesriikide kodanike vahel kindlasti vahet ning ei ole seega a priori diskrimineeriva iseloomuga. (
17
)
38.
Problemaatilisem on aga küsimus, kas põllumajandusseadust ei rakendata diskrimineerivalt. Üheks põhjenduseks, miks Euroopa Kohus ei pidanud kohtuasjades Konle ja Salzmann kõnealuseid meetmeid lubatavaks, oli nimelt ka see, et need meetmed andsid ametiasutustele laiaulastusliku otsustuspädevuse, mis oli väga lähedal kaalutlusõigusele, mistõttu eksisteeris diskrimineerimise oht. (
18
)
39.
Nagu Taani valitsus on välja toonud, piirab põllumajandusseadust käsitlev ringkiri tugevalt põllumajandusseaduse artiklis 18 ette nähtud elukohakohustusest vabastamise võimalusi ning neid tuleb kitsendavalt kohaldada. Seetõttu ei ole minu arvates tegemist kaalutlusõigusele lähedase laiaulatusliku otsustuspädevusega. Peale selle tuleb arvesse võtta, et erandite tegemise võimaluse kaudu antud teatud paindlikkus — kuigi kitsalt piiritletud — on seoses elukohanõudega tekitatud piirangute proportsionaalsusega isegi vajalik. Lõpetuseks ei ole Festersen ka väitnud või näidanud, et põllumajandusseadust rakendatakse diskrimineerivalt.
40.
Eeltoodust ei nähtu, et põllumajandusseaduses ette nähtud elukohakohustust rakendatakse diskrimineerivalt.
41.
Seega tuleb järgnevalt käsitleda elukohakohustuse proportsionaalsuse tingimusi.
42.
Kõigepealt ei saa minu arvates eitada põllumajandusseaduses ette nähtud elukohakohustuse sobivust selle meetmega taotletavate eesmärkide saavutamiseks, kusjuures neid eesmärke tuleb hinnata vastavas kontekstis. Range elukohakohustus tagab suurel määral selle, et põllumajandusmaad ei kasutata lihtsalt spekuleerimiseks või kapitaliinvesteeringuteks. Selle tõttu ei sobi põllumajanduslikud kinnistud eriti ka nädalavahetuse- või vabaajaelukohaks. See piirab oluliselt nende kinnistute atraktiivsust ning huvi säilib üksnes isikutel, kes kavatsevad nendele kinnistutele pikaajaliselt elama asuda ning tagada vähemalt nende majandamise. Seeläbi väheneb kahtlemata hinnasurve talumajapidamistele, mis edendab omakorda järgmist väga olulist eesmärki, et selliste kinnistute hind jääks talunikele endile jõukohaseks ning seega aidatakse ellu viia traditsioonilist Taani poliitikat, mille kohaselt peavad talumajapidamistes elama ja neid majandama omanikud, niivõrd kuivõrd see on võimalik.
43.
Siiski tuleb veel hinnata, kas selline elukohakohustus, nagu on kehtestatud põllumajandusseaduses, ei lähe kaugemale sellest, mis on vajalik taotletavate eesmärkide saavutamiseks või kas neid eesmärke ei ole võimalik saavutada teiste, vähem piiravate meetmetega. (
19
)
44.
Selles osas tuleb märkida, et põllumajandusmaade majandamist saab tagada ka ilma elukohakohustuseta. Selleks piisaks juba olemasolevast põllumajandusega tegelemise kohustusest. Siiski lähevad põllumajandusseaduse eesmärgid sellest oluliselt kaugemale, sest nad sisaldavad talumajapidamiste suvemajadena kasutamise takistamist ning põllumajandusmaadele langeva hinnasurve ennetamist. Põllumajanduslikud kinnistud kui sellised jääksid ikkagi atraktiivseks ja kasutatavaks vabaaja elukohaks, sest majandamist saaks tagada näiteks rentnike abil. Selle tagajärjel suureneks oht, et talunikele ei ole tootmise aluseks oleva põllumajandusmaa omandamine enam taskukohane.
45.
Ka elukohakohustuse kaotamine teatud suurusega, näiteks väiksematele kui 30-hektarilistele kinnistutele, piiraks loomulikult selle poliitika tõhusust, sest Taani valitsuse andmetel moodustavad väiksemad kui 30-hektarilised kinnistud põllumajandusmaast ligikaudu 75%.
46.
Asjaolu, et — nagu nähtub kohtuasja materjalidest ja poolte andmetest — Taani põllumajanduses toimub niikuinii koondumine, mille tagajärjel majandatakse üha suuremaid maid üha vähemate talupidajate poolt, millega kaasneb omakorda maapiirkondade asustuse hõrenemine, ei kõnele veel iseenesest elukohakohustuse proportsionaalsuse kahjuks.
47.
Poliitilisi eesmärke on harva võimalik täielikult saavutada. Nagu Taani valitsus õigesti selgitab, peab valitsus või seadusandja üksteisega kooskõlla viima või kaaluma enamasti mitmeid, osaliselt vastuolulisi huve ja eesmärke. Seetõttu tuleb ka nõustuda Norra valitsuse seisukohaga, et siseriiklikule seadusandjale tuleb selles keerulises erinevate eesmärkide vaagimise ja eesmärkide saavutamiseks sobivate meetmete valimise protsessis jätta teatud kaalutlusõigus. Selles valguses ei tundu selgelt ebaproportsionaalsed ka sätted, mille kohaselt peab omandaja täitma elukohakohustust kaheksa aasta jooksul alates majapidamise omandamisest.
48.
Lõpetuseks, mis puudutab Euroopa Kohtu otsust Ospelt, mille kohaselt ei luba kapitali vaba liikumise sätted keelduda „igal juhul” talumajapidamise omandamiseks loa andmisest, kui omandaja ei hakka talumajapidamist ise majandama ning ei asu sellesse elama, siis tuleb seda väidet minu arvates käsitleda nimetatud kohtuasja erilisi asjaolusid silmas pidades. Eelnimetatud kohtuasjas kõne all olnud talumajapidamist majandas juba enne kõnealust sihtasutusele võõrandamist rentnikust talupidaja. Sihtasutusele üleandmine ei oleks seda olukorda muutnud, sest sihtasutus kohustus jätkama kinnistu majandamist sama rentnikuga. Kuna Euroopa Kohus lähtus selles kohtuasjas kõne all olnud meetme eesmärgist tagada kinnistute põllumajanduslik kasutamine ning jätkuv majandamine — talupidajate või juriidiliste isikute poolt nagu talupidajate ühendused —, oleks kõnealuse loa andmisest keeldumine sihtasutuse poolt ise majandamise kohustuse ning elukohakohustuse mittetäitmise tõttu läinud kaugemale sellest, mis oleks vajalik nimetatud eesmärkide saavutamiseks. (
20
)
49.
Need kaalutlusi ei saa aga käesolevale kohtuasjale täielikult üle kanda juba sel põhjusel, et, nagu ma juba selgitasin, ei piirdu põllumajandusseaduse eesmärgid üksnes põllumajandusmaade majandamise tagamisega.
50.
Eeltoodut arvestades tuleb esimesele küsimusele vastata, et kapitali vaba liikumise sätted ei välista sellist elukohakohustust, nagu on kehtestatud põllumajandusseaduses.
B. Teine eelotsuse küsimus
51.
Teise eelotsuse küsimuse taustaks on Festerseni poolt omandatud mõlema kinnistu spetsiifiline olukord ja kasutusotstarve. Eelotsusetaotluse esitanud kohus soovib teada, kas ühenduse õigusega kooskõla seisukohast on oluline, et elukohakohustust rakendatakse ka siis, kui majapidamine ei saa olla iseseisvalt tegutsev üksus ja selle eluhoone asub tiheasustusalal.
52.
Erinevalt Festersenist on Taani ja Norra valitsus ning ka komisjon seisukohal, et need asjaolud ei ole olulised küsimuses, kas põllumajandusseaduses sätestatud elukohakohustus on ühenduse õigusega kooskõlas.
53.
Minu arvates tuleb nende seisukohaga nõustuda, sest elukohakohustust õigustavad kaalutlused kehtivad ka kinnistute kohta, mis asuvad küll osaliselt tiheasustusalal, kuid mida kasutatakse muidu põllumajandusmaana. Nagu selgitas Taani valitsus, tekivad sellised kattumised sageli tulenevalt kohalikest asustusstruktuuridest või külade ja linnade laienemisest. Ma ei arva, et sellised maad tuleb seetõttu põllumajandusseadusega järgitava poliitika kohaldamisalast süstemaatiliselt välja jätta. Samuti ei tundu asjaolu, et põllumajandusmaa ei ole ise majandav üksus, toetavat selliste maade väljajätmist põllumajandusseadusega taotletavate huvide mõjualast.
54.
Seetõttu olen ma seisukohal, et ühenduse õigusega ei ole vastuolus olukord, et selline elukohakohustus nagu on kehtestatud põllumajandusseaduses, rakendub ka siis, kui talumajapidamine ei ole iseseisvalt tegutsev üksus ning selle eluhoone asub tiheasustusalal.
V. Kohtukulud
55.
Taani ja Norra valitsuste ning komisjoni kohtukulusid ei hüvitata. Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus poolelioleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus.
VI. Ettepanek
56.
Tuginedes eelnevale, teen ettepaneku vastata eelotsuse küsimustele järgmiselt:
Kapitali vaba liikumise sätted ei välista sellist elukohakohustust, nagu on kehtestatud põllumajandusseaduses. See kehtib olenemata asjaolust, kas talumajapidamine saab olla iseseisvalt tegutsev üksus ning selle eluhoone asub tiheasustusalal.
(
1
)	Algkeel: saksa.
(
2
)	23. septembri 2003. aasta otsus kohtuasjas C-452/01 (EKL 2003, lk I-9743).
(
3
)	Eespool 2. joonealuses märkuses viidatud.
(
4
)	Eespool 2. joonealuses märkuses viidatud.
(
5
)	Vt 1. juuni 1999. aasta otsus kohtuasjas C-302/97: Konle (EKL 1999, lk I-3099); 5 märtsi 2002. aasta otsus liidetud kohtuasjades C-515/99, C-519/99–C-524/99 ja C-526/99–C-540/99: Reisch jt (EKL 2002, lk I-2157); 15. mai 2003. aasta otsus kohtuasjas C-300/01: Salzmann (EKL 2003, lk I-4899), ja 1. detsembri 2005. aasta otsus kohtuasjas C-213/04: Burtscher (EKL 2005, lk I-10309).
(
6
)	6. novembri 1984. aasta otsus kohtuasjas 182/83: Fearon (EKL 1984, lk 3677).
(
7
)	Eespool 2. joonealuses märkuses viidatud.
(
8
)	Vt eespool 2. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Ospelt, punktid 46, 49, 51 ja 54, ning eespool 6. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Fearon, punktid 9 ja 10.
(
9
)	Vt ka eespool 6. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Fearon, punkt 7; eespool 5. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Konle, punkt 22; eespool 5. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Reisch jt, punkt 28; eespool 2. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Ospelt, punkt 24, ja eespool 5. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Burtscher, punkt 39.
(
10
)	Vt eespool 5. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Konle, punkt 39 jj.
(
11
)	Vt eespool 5. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Konle, punkt 22, ja eespool 5. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Reisch jt, punktid 29 ja 30.
(
12
)	Vt selles osas eespool 5. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Konle, punkt 40; 22. jaanuari 2002. aasta otsus kohtuasjas C-390/99: Canal Satélite Digital (EKL 2002, lk I-607, punkt 33); eespool 5. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Reisch jt, punkt 33; eespool 5. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Salzmann, punkt 42; eespool 2. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Ospelt, punkt 34, ja eespool 5. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Burtscher, punkt 44.
(
13
)	Vt eespool 2. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Ospelt, punkt 39.
(
14
)	Samas, punkt 40.
(
15
)	Eespool 6. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Fearon, punktid 3 ja 10.
(
16
)	Vt eespool 5. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Konle, punkt 40; eespool 5. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Reisch jt, punkt 34; ja eespool 5. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Salzmann, punkt 44.
(
17
)	Eespool 2. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Ospelt, punkt 37; vt ka eespool 5. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Burtscher, punktid 48 ja 49.
(
18
)	Vt eespool 5. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Salzmann, punktid 46 ja 47, ning eespool 5. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Konle, punkt 41.
(
19
)	Vt muu hulgas eespool 5. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Reisch jt, punkt 33, ja eespool 2. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Ospelt, punkt 46.
(
20
)	Vt lisaks eelkõige eespool 2. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Ospelt, punkt 51.