61981C0258
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
P. VERLOREN VAN THEMAAT
FREMSAT DEN 7. OKTOBER 1982 (
1
)
OG BEKRÆFTET I RETSMØDET DEN 2. DECEMBER 1982
Høje Domstol.
1. Indledning
I sag 258/81 har aktieselskabet Metallurgiki Halyps (i det følgende benævnt: Halyps eller sagsøgeren) nedlagt påstand om annullation af en individuel beslutning af 12. august 1981, hvorved Kommissionen bl.a. fastsatte sagsøgerens produktions- og leveringskvoter for produkter i gruppe V og VI (armerings-stål og handelsstål) for tredje kvartal 1981. I realiteten angår søgsmålet imidlertid ikke indholdet af den individuelle beslutning, men en påstand om, at den generelle beslutning nr. 1831/81, som er hjemmelen for den individuelle beslutning, skulle være ulovlig. Til støtte for ulovlighedsindsigelsen har Halyps oprindelig fremført fire anbringender, hvoraf selskabet dog under sagens behandling har frafaldet de to sidste. For så vidt angår de nærmere enkeltheder vedrørende denne og andre relevante omstændigheder, skal jeg henvise til retsmøderapporten.
I det første af de to anbringender, der er fastholdt, har Halyps gjort gældende, at der i forbindelse med den nævnte generelle beslutning er sket en tilsidesættelse af akten om Grækenlands tiltrædelse af De europæiske Fællesskaber og en krænkelse af almindelige retsgrundsætninger.
Sagsøgeren har i denne forbindelse navnlig påberåbt sig: a) de i tiltrædelsesakten indeholdte overgangsbestemmelsers ånd og formål, b) det forhold, at det i løbet af overgangsperioden ikke er muligt at bringe EKSF-traktatens artikel 58 i anvendelse over for den græske jern-og stålindustri, og c) krænkelse af retssikkerhedsprincippet og princippet om beskyttelse af den berettigede forventning samt ejendomsretten. Dette første anbringende skal jeg tage stilling til i afsnit 2. Jeg anser det imidlertid for hensigtsmæssigt allerede nu at sige, at de argumenter, som er fremført til støtte for dette anbringende, adskiller sig betydeligt fra dem, der stod i midtpunktet i Domstolens dom af 16. februar 1982 i de græske stålsager 39/81, 43/81, 85/81 og 88/81. I Halyp's argumentation ligger hovedvægten ikke på generelle juridiske betragtninger som i de første græske stål-sager. Hovedvægten ligger snarere på de særlige økonomiske tilpasningsproblemer, som den græske industri i almindelighed og den græske jern- og stålindustri i særdeleshed står over for, og på, om Fællesskaberne tager disse tilpasningsproblemer i betragtning. Som det vil fremgå af min nærmere gennemgang af argumenterne, kan der ikke frakendes dem en vis økonomisk og politisk betydning. Det afgørende er, om argumenterne også kan anføres til støtte for den retlige konklusion, som fremføres i det første anbringende.
Den særlige situation, Grækenland befinder sig i, skal også tages i betragtning i forbindelse med bedømmelsen af det andet af de anbringender, der er fremsat i stævningen, nemlig at den generelle beslutning nr. 1831/81 bør annulleres, fordi den er i strid med EKSF-traktatens artikel 58 og 1-5 samt deraf følgende almindelige retsgrundsætninger. Dette anbringende skal jeg behandle i afsnit 3.
Endelig skal jeg i afsnit 4 i mit forslag til afgørelse, efter nogle afsluttende bemærkninger, redegøre for det resultat, jeg når frem til.
2. Første anbringende
Som det fremgår af det resumé af sagsøgerens argumenter til støtte for det første anbringende, som gives i retsmøderapportens afsnit A, udleder sagsøgeren af tiltrædelsesaktens artikler 25-34, 38, 116, 129, stk. 1, og 130, samt af de til akten knyttede protokoller nr. 3 og 7 det formål, at udviklingsniveauet for den græske industri i almindelighed og specielt den græske jern- og stålindustri i løbet af en overgangsperiode på fem år skal tilpasses udviklingsniveauet i de øvrige medlemsstater.
Dette formål hævdes vanskeligt at kunne lades ude at betragtning, idet det udtrykkeligt er anerkendt i betragtning 6 til den generelle beslutning nr. 2804/81/EKSF af 23. september 1981 (EFT 1981 L 278), som blev udstedt ca. en måned efter udstedelsen af den i sagen anfægtede individuelle beslutning. Betragtning 6 har følgende ordlyd:
»Den græske industri som helhed befinder sig på et udviklingsstade, som indebærer dybe strukturmæssige ændringer. Nye sektorer oprettes og udvikles. I den forbindelse spiller stålindustrien en særlig vigtig rolle for landets industrialisering. Byggesektoren spiller imidlertid en afgørende rolle i forbruget af stål, og denne sektors konjunktursvingninger nødvendiggør, at den græske stålindustri konstant tilpasser sig, hvilket medfører væsentlige fluktuationer både i den løbende produktion og investeringerne. Det må derfor undgås, at det nye kvotasystem, som ikke indeholder en så bred undtagelsesklausul som det foregående, modvirker resultatet af denne nødvendige tilpasning eller gør den umulig. Dog bør en eventuel kvotalempelse kun indrømmes af Kommissionen ud fra den enkelte virksomheds egne vanskeligheder og for hver produktgruppe.«
Af overgangsbestemmelserne i tiltrædelsesakten i almindelighed og specielt af protokol nr. 7 (som er overtaget fra den »irske« protokol nr. 30 i forbindelse med Fællesskabernes første udvidelse) kan det da også efter min opfattelse udledes, at Fællesskaberne har villet tage den græske industris tilpasningsproblemer og udviklingsbehov i betragtning. Allerede fordi den græske jern- og stålindustris udviklingsmuligheder i høj grad afhænger af udviklingen i den øvrige del af den græske industri, anser jeg den nævnte protokol for indirekte også at have betydning for den græske jern- og stålindustri. Desuden gælder EKSF-traktatens artikler 92 og 93 efter den herskende retsopfattelse også for støtteforanstaltninger med regionalt sigte og andre generelle støtteforanstaltninger, som også gælder for jern- og stålindustrien. Den politik, der ifølge protokollen skal føres, har således også mere direkte betydning for jern- og stålindustrien. Selv om jeg — ligesom Kommissionen — anser nogle led i den her omtalte argumentation fra sagsøgerens side for uholdbare, mener jeg dog, at den opfattelse rent faktisk kan forsvares, at heller ikke Fællesskabernes politik på jern- og stålområdet må modvirke den græske industris anerkendte udviklingsbehov.
Med henblik på bedømmelsen af det første anbringende anser jeg det imidlertid for at have større betydning, at også sagsøgeren har medgivet, at tiltrædelsesakten ikke indeholder en udtrykkelig undtagelsesbestemmelse med hensyn til EKSF-traktatens artikel 58. Sagsøgeren påberåber sig i denne del af sin argumentation da også udelukkende tiltrædelsesaktens ånd og formål og hævder således i afsnit B, at dette — i forbindelse med en formålsfortolkning og en fortolkning på grundlag af bestemmelsernes systematik — er tilstrækkeligt til, at artikel 58 ikke kan anvendes på den græske jern- og stålindustri i løbet af den nævnte overgangsperiode.
Denne konklusion, som sagsøgeren i afsnit B når frem til på grundlag af rækkevidden af de overgangsbestemmelser, der findes i tiltrædelsesakten, kan efter min opfattelse ikke lægges til grund. Som jeg allerede har udtalt i mit forslag til afgørelse i de nævnte græske stålsager, er det generelle udgangspunkt for tiltrædelsesaktens artikler 2 og 9, at den tiltrædende stat fra tiltrædelsestidspunktet har de samme rettigheder og pligter som de øvrige medlemsstater, for så vidt andet ikke udtrykkeligt er bestemt. Som også Puissochet anfører i den håndbog om den første udvidelse, som jeg henviste til (s. 179), skal tiltrædelsesaktens undtagelsesbestemmelser — på samme måde som undtagelsesbestemmelserne i almindelighed — fortolkes snævert. I denne forbindelse kan jeg også henvise til præmisserne 10 og 11 i Domstolens dom i sag 231/78 (Kommissionen mod Det forenede Kongerige, Sml. 1979, s. 1459), hvor princippet om, at undtagelsesbestemmelserne i den tilsvarende tiltrædelsesakt, som sagen angik, skulle fortolkes snævert, klart kom til udtryk. Herefter vil der da også kun kunne tages hensyn til de i tiltrædelsesakten indeholdte overgangsbestemmelsers ånd og formål i forbindelse med den konkrete anvendelse af artikel 58 på græske virksomheder.
Med hensyn til den argumentation, sagsøgeren har fremført til støtte for sit første anbringende, står herefter kun tilbage at tage stilling til afsnit C om den hævdede krænkelse af retssikkerhedsprincippet, af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning og af ejendomsretten. De to første principper hævdes at være krænket som følge af, at den produktionsbegrænsning, der er pålagt det sagsøgende selskab med hjemmel i den generelle beslutning nr. 1831/81, hindrer det i at opfylde de rammeaftaler for dets produktion, det tidligere har indgået med den græske regering. Dette argument må lades ude af betragtning allerede af den grund, at de nævnte fællesskabsretlige principper udelukkende kan påberåbes i forbindelse med fællesskabsretlige retsakter. Sådanne retsakter skal yde tilstrækkelig retssikkerhed i forhold til fællesskabsretten, og de må ikke gribe ind i berettigede forventninger med hensyn til fællesskabsrettens udvikling. Allerede fællesskabsrettens forrang frem for national ret udelukker, at princippet kan udvides til at omfatte en garanti for, at eventuelle rettigheder, som støttes på national ret, opretholdes. Argumentet forekommer endvidere at være baseret på en — i strid med ordlyden — udvidende fortolkning af protokol nr. 3 til tiltrædelsesakten. Protokollen angår nemlig udelukkende det forhold, at nærmere bestemte, allerede vedtagne toldfritagelser ved indførsel opretholdes, og den gælder ikke tillige for opretholdelse af helt andre aftaler — som de her nævnte — mellem den græske regering og bestemte virksomheder.
For så vidt angår påstanden om, at produktionsbegrænsningen også skulle være et indgreb i ejendomsretten, kan jeg i det store og hele nøjes med at henvise til præmis 89 i Domstolens dom i sagen Valsabbia mil. (sagerne 154, 205, 206, 226-228, 263 og 264/78 samt 39, 31, 83 og 85/79, Sml. 1980, s. 907), hvor Domstolen under henvisning til sin hidtidige praksis udtalte, at »sikringen af ejendomsretten ikke kan udstrækkes til beskyttelse af handelsinteresser, hvis uvished er en del af det væsentlige i al økonomisk aktivitet«. Det forekommer mig at være klart, at udtalelserne i Valsabbia-dommen om lovligheden af indgreb i erhvervsfriheden også gælder, når det drejer sig om begrænsninger i produktionsfriheden. Ikke alene i fællesskabsretten, men også i national ret i alle medlemsstaterne findes der talrige eksempler herpå. Jeg skal i denne sammenhæng kun nævne de talrige kvalitets- og miljøbestemmelser, som begrænser produktionsmulighederne. Med hensyn til de økonomiske grunde, der taler for i princippet også at anvende de her omhandlede kriseforanstaltninger på græske virksomheder, skal jeg tillade mig at henvise til mit forslag til afgørelse i de første græske stålsager.
3. Andet anbringende
Ifølge den nærmere redegørelse for det andet anbringende skal den generelle beslutning nr. 1831/81 for det første — på grund af en krænkelse af lighedsprincippet — være i strid med EKSF-traktatens artikler 2, 3 og 4, jfr. henvisningen til disse bestemmelser i samme traktats artikel 58, stk. 2, for det andet i strid med EKSF-traktatens artikler 1-5, og for det tredje i strid med princippet om, at bestemmelser som de her omhandlede ikke kan gives tilbagevirkende gyldighed, hvilket i det konkrete tilfælde skal have været tilfældet'ved hjælp af den anfægtede individuelle beslutning.
Det førstnævnte argument om, at det lighedsprincip, som ligger til grund for EKSF-traktatens artikler 2, 3 og 4, er krænket, beror hovedsagelig på den antagelse, at der ikke — eller i det mindste kun i for ringe omfang er taget hensyn til hver enkelt virksomheds og mere generelt de græske virksomheders særlige forhold og udviklingsniveau. Da selve anbringendet også omfatter en tilsidesættelse af artikel 58 og krænkelse af principper, der følger af alle de nævnte artikler, kan der i denne forbindelse imidlertid også tænkes på det billighedsprincip, der opstilles i artikel 58, stk. 2.
Krænkelserne af billighedsprincippet hævdes navnlig at fremgå af følgende forhold :
a)
at referenceperioden blev fastsat til et tidsrum forud for Grækenlands tiltrædelse, hvor den græske jern- og stålindustris kapacitetsudnyttelse på 35-40 % var betydeligt lavere end den gennemsnitlige udnyttelsesgrad på omkring 65 % i de daværende medlemsstater. Halyps begyndte først at drive virksomhed i juni 1977 og udnyttede også så sent som i 1980 kun ca. 45 % af den af Kommissionen fastlagte kapacitet; de skader, der var indtruffet som følge af jordskælv, havde også betydning for denne kapacitetsudnyttelse;
b)
at jern- og stålindustrien i det daværende Fællesskab i løbet af referenceperioden i årene 1978 til 1980 opbyggede tilstrækkelige reserver, mens de mindre udviklede græske jern- og stålvirksomheder kun imødekom mindre end 50 % af efterspørgslen på det græske marked;
c)
at der også foreligger en forskelsbehandling til skade for den græske jern- og stålindustri som følge af, at denne selv må bære sine høje finansieringsomkostninger, hvorimod de fleste jern- og stålvirksomheder i de øvrige medlemsstater modtager en betydelig statsstøtte;
d)
at et for hele Fællesskabet gældende ensartet kvotasystem anvendes på trods af den helt forskellige faktiske situation, den græske jern- og stålindustri befinder sig i, og at der i øvrigt i denne sammenhæng også er sket en krænkelse af proportionalitetsprincippet på grund af den lave græske jern- og stålproduktion.
Halyps har i denne forbindelse endelig henvist til, at der i sammenhæng med de produktionsbegrænsninger, der er pålagt den græske jern- og stålindustri, hverken er taget hensyn til dens eksportforpligtelser eller til den stigende indenlandske efterspørgsel efter armeringsstål, som har ført til en stigende import af armeringsstål fra tredjelande. I hvert fald denne sidste betragtning skal efter min opfattelse også ses i direkte sammenhæng med billighedskriteriet i artikel 58.
For det andet er der efter sagsøgerens opfattelse sket en tilsidesættelse af EKSF-traktatens artikel 1 derved, at der i den generelle beslutning nr. 1831/81 og i den individuelle beslutning af 12. august 1981, der er udstedt med hjemmel deri, overhovedet ikke er taget hensyn til de enorme forskelle i strukturerne, udviklingsniveauet og kapacitetsudnyttelsen mellem de græske jern- og stålvirksomheder og den øvrige del af jern- og stålindustrien i Fællesskabet. Den generelle beslutning hævdes endvidere at være i strid med traktatens artikel 2, stk. 2, således som denne bestemmelse er fortolket i bl.a. de forenede sager 27-29/58 Cie des Hauts-Forunaux et Fonderies m.fl. mod Den Høje Myndighed for Det europæiske Kul- og Stålfællesskab (Sml. 1954-1964, s. 183). Endvidere hævdes den generelle beslutning at være i strid med EKSF-traktatens artikel 3, litra d) og g), artikel 4, litra b), og artikel 5.
For det tredje hævdes der at være tale om, at den produktionsbegrænsning, der er pålagt det sagsøgende selskab, ulovligt er tillagt tilbagevirkende gyldighed, eftersom det først skal have modtaget den individuelle beslutning, som angik det, den 24. august 1981. Dette sidste argument vil der i denne sag ikke kunne tages hensyn til, idet det helt åbenbart ikke angår den generelle beslutning, som påstås at være ulovlig.
Med hensyn til de øvrige argumenter skal jeg indledningsvis fremsætte to generelle bemærkninger.
For det første fremgår det ganske klart af sagens akter, at der i forbindelse med anvendelsen af kvotasystemet på den græske jern- og stålindustri er brugt en »falde og prøv ¡gen-metode« eller måske bedre udtrykt »trial and error«, hvortil nogle af de græske jern- og stålvirksomheder ved at give ufuldstændige oplysninger måske har medvirket, dog således at de bestemt ikke kan gøres eneansvarlige derfor. Den artikel 7a, som ved beslutning nr. 1832/81 af 3. juli 1980 blev indsat i beslutning nr. 1831/81, er med al tydelighed udtryk herfor, for så vidt der derved for den græske jern- og stålindustri blev indført en særlig beregningsmetode med hensyn til referenceproduktionstallene for armeringsstål og handelsstål. Endvidere blev den oprindelige individuelle beslutning af 12. august 1981, som angik Halyps, under sagens forløb senere ændret betydeligt til Halyps' fordel, først den 5. januar 1982 og derefter endnu en gang den 4. februar 1982. I denne sag, der direkte drejer sig om den generelle beslutning nr. 1831/81's påståede ulovlighed, kan det naturligvis lades ude af betragtning, om den oprindelige beslutning — til trods for disse senere ændringer — eventuelt i urimeligt omfang begrænsede Halyps' produktion og produktionsplanlægning i tredje kvartal 1981. At den her omhandlede generelle beslutning blev anvendt over for den græske jern- og stålindustri på en måde, som har karakter af »trial and error«, støttes ikke desto mindre også af disse senere ændringer af den oprindelige individuelle beslutning. Endelig kan der til støtte for, at anvendelsen af den generelle beslutning over for den græske jern- og stålindustri havde denne noget improviserede karakter, også henvises til den særlige billighedsbestemmelse for græske jern-og stålvirksomheder i artikel 14 a, som blev indsat ved beslutning nr. 2804/81 af 23. september 1981, og som de to sidste reguleringer af Halyps' individuelle kvota skete i medfør af.
Navnlig denne sidste ændring af bestemmelserne indebærer ifølge sin begrundelse i beslutningens betragtninger en udtrykkelig anerkendelse af den græske industris, og i særdeleshed den græske jern- og stålindustris, tilpasningsbehov, som skal tages i betragtning ved anvendelsen af kvotasystemet på de græske jern- og stålvirksomheder. Således som jeg har givet udtryk for i mine bemærkninger til Halyps' første anbringende, kan man på grundlag af disse særlige tilpasningsbehov imidlertid ikke slutte, at kvotasystemet som sådant ikke i overgangsperioden kan bringes i anvendelse over for den græske jern- og stålindustri. Eftersom netop denne sag illustrerer, at de særlige problemer i den græske jern-og stålindustri kan være stærkt forskellige fra virksomhed til virksomhed, kan man efter min opfattelse heller ikke anfægte lovligheden af det princip — som fremgår af såvel betragtningerne til ændringsbeslutningen nr. 2804/81 som af den nævnte artikel 14a — om, at tilpasninger af kvoterne skal foretages for hver enkelt virksomhed i sammenhæng med disse særlige tilpasningsproblemer. Det må ganske vist beklages, at artikel 14a først blev indsat i den generelle beslutning nr. 1831/81 kort før udløbet af tredje kvartal 1981, men jeg kan ikke i dette sene tidspunkt for erkendelsen af den græske jern- og stålindustris særlige problemer se nogen grund til at anse beslutningen for at være i strid med billighedskriteriet i artikel 58 eller med det forbud mod forskelsbehandling, som sagsøgeren har påberåbt sig. Kun under en sag vedrørende den anfægtede individuelle beslutning som sådan kunne det fastslås, om den individuelle beslutning eventuelt er i strid med de nævnte principper. I sammenhæng med den græske jern- og stålindustris særlige situation og som en forklaring på det fortsatte behov for at foretage nye tilpasninger mener jeg mere generelt, at det tillige har betydning, at Kommissionen — som den har oplyst under retsmødet — endnu ikke råder over fyldestgørende statistiske oplysninger om alle dele af den græske jern- og stålindustri.
Efter disse generelle bemærkninger kan jeg forholdsvis kort behandle de særskilte argumenter, sagsøgeren har anført til støtte for sit andet anbringende. En i princippet for alle virksomheder ensartet metode til fastsættelse af en referenceperiode kan som sådan sikkert ikke anses for at være i strid med noget lighedsprincip, når det — som her — er muligt både med hensyn til referenceproduktionen og den deraf afledte produktions-kvota at foretage berigtigelser, hvorved der på passende måde tages hensyn til de enkelte virksomheders særlige forhold. Heller ikke de øvrige argumenter, der går ud på, at bestemmelserne skulle være i strid med artikel 58, kan lægges til grund. Dette må gælde allerede af samme årsag, dvs. muligheden for individuelle berigtigelser, og det samme gælder for de argumenter, der er fremsat med støtte i EKSF-traktatens artikel 1.
De argumenter, som støttes på traktatens artikel 2, stk. 2, og artikel 5, og som er gengivet i retsmøderapporten, udelukker enhver mulighed for at anvende artikel 58 som følge af den ensidige fremhævelse af bestemmelsernes markedsøkonomiske udgangspunkt. Det er således helt åbenbart, at de ikke kan forenes med traktatens system, og de omhandler desuden snarere artikel 58 end gennemførelsesbestemmelserne til artiklen.
Hvad angår traktatens artikler 2-4 i almindelighed og specielt artikel 3, behøver jeg kun at henvise til præmis 21 i Domstolens dom af 16. februar 1982 i sag 276/81 (Ferriera Padana mod Kommissionen, endnu utrykt) (
2
), hvori det hedder: »at Domstolen allerede tidligere har fastslået, at det ikke er givet, at alle traktatens mål under alle omstændigheder samtidig kan tilgodeses fuldt ud. Det påhviler Kommissionen til stadighed at tilstræbe at skabe balance mellem de forskellige mål«.
For så vidt angår sagsøgerens påberåbelse af forbudet mod forskelsbehandling i traktatens artikel 4, litra b), skal jeg først sige, at der her primært er tale om et forbud mod diskriminerende nationale foranstaltninger. I det omfang, der af artiklen ikke desto mindre også kan udledes et generelt princip om forbud mod forskelsbehandling for fællesskabsinstitutionernes vedkommende, er det tilstrækkeligt at henvise til, hvad jeg allerede har sagt om den hævdede tilsidesættelse af et ligebehandlingsprincip.
Under retsmødet har Halyps tillige fremført helt andre argumenter til støtte for, at der skulle foreligge forskelsbehandling. Argumenterne angik imidlertid ikke den forskelsbehandling, de græske jern-og stålvirksomheder hævdes at være udsat for, men en påstået forskelsbehandling af virksomheder, der har specialiseret sig i armeringsstål, i forhold til virksomheder, der fremstiller en lang række jern- og stålprodukter. Da argumenterne indeholder et nyt anbringende, kan de ikke admitteres, og de kan allerede af denne grund lades ude af betragtning. Jeg skal til overflod erindre om, at Kommissionen under den mundtlige forhandling ikke desto mindre udførligt har imødegået argumentationens indhold.
Af de anførte grunde kan sagsøgerens andet anbringende derfor heller ikke lægges til grund.
4. Afsluttende bemærkninger og konklusion
Til slut skal jeg minde om, at Kommissionen under retsmøde på grundlag af et ubestridt talmateriale ikke alene har henvist til de gentagne ændringer af Halyps' produktions- og leveringskvoter, men også til, at sagsøgeren ikke fuldt ud har udnyttet den således endeligt bestemte kvota for tredje kvartal. I hvert fald i denne sag forekommer det sene tidspunkt, hvor den største ændring fandt sted, ikke at kunne begrunde, at der ses bort fra denne sidste bemærknings betydning for en samlet vurdering af den generelle beslutnings indvirkning på Halyps' stilling. Jeg har allerede sagt, at jeg ganske vist finder navnlig det sene tidspunkt for indsættelsen af artikel 14a i den anfægtede generelle beslutning nr. 1831/81 beklagelig, men at jeg ikke kan anerkende dette som begrundelse for at anse den generelle beslutning for ulovlig. Hele den proces, hvorved den generelle beslutning gradvis er tilpasset de græske jern- og stålvirksomheders særlige forhold, kan da også fuldt ud forklares med problemer af praktisk administrativ art, som er uundgåelige, når et så kompliceret regelsæt skal anvendes på et kompleks af faktiske forhold, som oprindelig var utilstrækkeligt oplyst.
Som min konklusion vil jeg udtale, at Kommissionen af de anførte grunde bør frifindes, og at Halyps bør betale sagens omkostninger.
(
1
) – Oversat fra nederlandsk.
(
2
) – O.a.: Dommen er nu trykt i Sml. 1982, s. 517.