61972J0061
I sag nr. 61/72,
hvis genstand er en anmodning, som i henhold til art. 177 i EØF-traktaten af College van Beroep voor het Bedrijfsleven, Haag, er indgivet til Domstolen for i den sag, som verserer for den nævnte ret mellem
AKTIESELSKABET MIJ PPW INTERNATIONAAL N.V., Bladel, (Nederlandene),
og
HOOFDPRODUKTSCHAP VOOR AKKERBOUWPRODUKTEN, Haag,
at opnå en præjudiciel afgørelse vedrørende fortolkningen af artikel 11 i Rådets forordning nr. 1009/67/EØF af 18. december 1967 (EFT specialudgave 1967, s. 281; JO nr. 308, s. 1) og artiklerne 8, 9 og 15 i Kommissionens forordning (EØF) nr. 1373/70 af 10. juli 1970 (EFT specialudgave 1970, s. 382; JO nr. L 158, s. 1),
afsiger
DOMSTOLEN,
sammensat af: R. Lecourt, præsident, R. Monaco og P. Pescatore, afdelingsformænd, A. M. Donner, J. Mertens de Wilmars, H. Kutscher (refererende), C. Ó Dálaigh, M. Sørensen og A. J. Mackenzie Stuart, dommere,
generaladvokat: H. Mayras
justitssekretær: A. Van Houtte
følgende
DOM
Faktiske og retlige omstændigheder
I — Sagsfremstilling og retsforhandlinger
De faktiske omstændigheder og retsforhandlingernes forløb kan sammenfattes således:
1.
a)
Den 18. december 1967 vedtog Rådet forordning nr. 1009/67/EØF »om den fælles markedsordning for sukker«.
Artikel 1, stk. 1, i denne forordning opregner de varer, som forordningen gælder for (roe- og rørsukker, sukkerroer, sukkerrør og melasse).
I henhold til artikel 11, stk. 1, første afsnit, kræves »for alle indførsler til Fællesskabet af de i artikel 1, stk. 1, nævnte varer samt for alle udførsler af disse varer fra Fællesskabet fremlagt en import henholdsvis eksportlicens, som af medlemsstaterne udstedes til enhver, der ansøger herom«; i den hollandske version gengives udtrykket »udstedes« ved »af gegeven«.
Artikel 17, stk. 1, bestemmer: »I det omfang, det er nødvendigt for at muliggøre eksport af de i artikel 1, stk. 1, litra a, c og d, nævnte varer i uforarbejdet stand eller i form af varer som anført i bilaget, på grundlag af de noteringer eller priser, som på verdensmarkedet gælder for de i artikel 1, stk. 1, litra a og c, nævnte varer, kan forskellen mellem disse noteringer eller priser og Fællesskabets priser udlignes ved en eksportrestitution«.
Det nævnte bilag opregner en række varer, der er forarbejdet på basis af sukker, herunder »sukkervarer uden indhold af kakao« (pos. 17.04 i den fælles toldtarif), den vare, som hovedsagen drejer sig om. I henhold til artikel 17, stk. 2, første og andet afsnit, ydes denne restitution »på begæring«. Rådet »fastsætter de almindelige regler for ydelse af restitutioner, fastsættelsen af deres størrelse og deres forudgående fastsættelse« (afsnit 5); re stitutionerne fastsættes med regelmæssige mellemrum af Kommissionen efter udtalelse af forvaltningskomitéen (afsnit 6).
b)
Til gennemførelse af bl.a. artikel 17, stk. 2, afsnit 5, i forordning nr. 1009/67 har Rådet den 28. januar 1969 vedtaget forordning (EØF) nr. 204/69 »om fastsættelse af almindelige regler for ydelse af eksportrestitutioner og om fastlæggelse af kriterierne for fastsættelse af restitutionsbeløbet for visse landbrugsprodukter, der udføres i form af varer, som ikke omfattes af Traktatens bilag II« (EFT specialudgave 1969 (I), s. 32; JO nr. L 29, s. 1).
I henhold til denne forordnings artikel 5 anvendes »den på dagen for varernes udførsel gældende restitutionssats« (stk. 1). Dog kan, undtagen for visse produkter, »restitutionssatsen på begæring fastsættes forud«. »I dette tilfælde finder den på dagen for fremsættelse af begæring om udstedelse af den i artikel 6 omhandlede attest gældende restitutionssats anvendelse på en udførsel, der skal finde sted inden for denne attests gyldighedsperiode« (stk. 2).
Ifølge artikel 6 er »ydelse af restitution i henhold til den af artikel 5, stk. 2, omhandlede forudfastsættelsesordning betinget af fremlæggelse af en forudfastsættelsesattest, som medlemsstaterne udsteder (på hollandsk: »afgegeven«) til enhver ansøger« (stk. 1). »Udstedelse (»afgifte«) af forudfastsættelsesattester er betinget af en sikkerhedsstillelse, ved hvilken det sikres, at udførslen finder sted inden for attestens gyldighedsperiode, og som fortabes helt eller delvis, såfremt udførslen ikke eller kun delvis gennemføres inden for denne frist« (stk. 2).
c)
Den 10. juli 1970 vedtog Kommissionen, bl.a. på grundlag af forordning nr. 1009/67, forordning (EØF) nr. 1373/70 »om fælles gennemførelsesbestemmelser for import- og eksportlicenser samt forudfastsættelsesattester for landbrugsvarer, for hvilke der gælder en ordning med fællespriser« (EFT specialudgave 1971, s. 382; JO nr. L 158, s. 1). I henhold til denne forordnings artikel 1 fastsættes de retningslinjer for den licensordning, der blev indført først og fremmest ved artikel 11 i forordning nr. 1009/67 or artikel 6 i forordning nr. 204/69.
I henhold til artikel 8, stk. 2, første afsnit, skal »licenserne udfærdiges i mindst to eksemplarer, hvoraf det ene, der benævnes eksemplar til indehaveren og bærer nr. 1, (straks) udleveres (hollandsk: »overhandigd«) til ansøgeren. Det andet, der benævnes eksemplar til den udstedende myndighed og bærer nr. 2, opbevares af den nævnte myndighed«, ifølge andet afsnit i samme stk. fremlægges licenseksemplar nr. 1 … b), »når det drejer sig om en eksportlicens eller en attest om forudfastsættelse af restitution, for det kontor, der foretager toldbehandlingerne ved eksport til lande uden for Fællesskabet«. I henhold til tredje afsnit i dette stk. tilbageleveres licenseksemplar nr. 1 efter »afskrivning og påtegning af det i det foregående afsnit omhandlede kontor … til den pågældende«.
I artikel 9, stk. 1, første og andet afsnit, hedder det: »Efter anmodning fra licensindehaveren eller cessionaren og efter fremlæggelse af eksemplar nr. 1 af dokumentet kan medlemsstaternes kompetente myndighed udstede (hollandsk: worden afgegeven) en eller flere partiallicenser. Partiallicenserne udfærdiges i mindst to eksemplarer. Det første, der benævnes »eksemplar til indehaveren« og bærer nr. 1, udleveres (hollandsk: »overhandigd«) til ansøgeren. Det andet, der benævnes »eksemplar til den udstedende myndighed« cg bærer nr. 2, opbevares af nævnte myndighed«.
Artikel 15, stk. 2, bestemmer: »frigivelsen af sikkerhedsstillelsen er betinget af fremlæggelse af følgende bevis: … b) ved eksport, bevis for, at den i artikel 8, stk. 2, andet afsnit, under litra b, omhandlede toldbehandling af det pågældende produkt har fundet sted«. Dette bevis tilvejebringes, således som det følger af stk. 3, litra b, første afsnit, i samme artikel »ved fremlæggelse af licensens eksemplar nr. 1 og i givet fald partiallicensens eller partiallicensernes eksemplar nr. 1, påtegnet i overensstemmelse med bestemmelserne i artikel 8«. Ifølge stk. 4 kan tilfælde af bortkomst af licens eller partiallicens … de udstedende myndigheder undtagelsesvis til den pågældende udstede (hollandsk: »afgeven«) et duplikat af disse dokumenter, udfærdiget og påtegnet på samme måde som originale dokumenter; hvert eksemplar skal tydeligt påtegnes »Duplikat«; dog kan »duplikater … ikke fremlægges til gennemførelse af en import- eller eksportforretning«.
d)
Kommissionens forordninger (EØF) nr. 2565/71 og 404/72 af 25. november 1971 og 28. februar 1972 (JO nr. L 264, 48, og L 51, s. 16) har fastsat den restitutionssats, der gælder for 100 kg hvidt sukker, der eksporteres i form af »sukkervarer uden kakaoindhold«, til henholdsvis 9,50 regningsenheder for december 1971 og 2,81 regningsenheder for marts 1972.
2.
a)
Aktieselskabet Mij PPW Internationaal N.V., som er sagsøger i hovedsagen og herefter kaldes »selskabet PPW«, havde anmodet Hoofdproduktschap voor Akkerbouwprodukten, sagsøgt i hovedsagen og herefter kaldt »Hoofdproduktschap«, ved telexmeddelelse, som kom frem til dette kontor den 20. december 1971, om at udlevere det en forudfastsættelsesattest for en restitution på 34,39 gylden pr. 100 kg sukker for to partier varer forarbejdet på basis af sukker, henhørende under position 17.04 i den fælles toldtarif (»sukkervarer uden kakaoindhold«) og hvert omfattende 25000 kg. Selskabet PPW stillede den sikkerhed, der forlanges i henhold til forordning nr. 1009/67. Den 22. december 1971 udfærdigede Hoofdproduktschap . attesten og sendte pr. post en ko pi, der udgjorde »eksemplaret til indehaveren« i henhold til art. 8, stk. 2, i forordning nr. 1373/70, samt to partiallicenser. Forsendelsen skete på den måde, at brevet blev anbragt i en sæk i Hoofdproduktschaps postrum, og den blev senere af en funktionær ved dette kontor bragt til postkontoret, hvor den blev sendt som almindelig forsendelse, dvs. uden at blive registreret.
I begyndelsen af januar 1972 meddelte selskabet PPW Hoofdproduktschap, at disse dokumenter endnu ikke var ankommet. Undersøgelser hos postvæsenet bragte ikke klarhed over, hvor brevet var blevet af. Under disse omstændigheder og i betragtning af, at selskabet PPW var i god tro, har Hoofdproduktschap anset sikkerhedsstillelsen for ikke at være fortabt. Det har imidlertid afslået en anmodning fra selskabet PPW af 30. marts 1972, der gik ud på enten at give selskabet tilladelse til at eksportere de omhandlede varer til den forud fastsatte re stitutionssats (34,39 gylden), eller at skadesløsholde selskabet for det tab, det ville lide, hvis det ikke fik en sådan tilladelse, på grund af forskellen mellem dette beløb og det beløb, der var gældende i marts 1972 (9,52 gylden). Hoofdproduktschap har indrømmet det berettigede i denne holdning, hvad angår det første alternativ i anmodningen, med henvisning til art. 15, stk. 4, i forordning nr. 1373/70. Hvad angår det andet alternativ, har det henvist til, at den gældende fællesskabsretlige regulering ikke giver grundlag for erstatning for en sådan skade.
b)
Selskabet PPW har for College van Beroep voor het Bedrijfsleven begæret denne beslutning annulleret, idet det blandt andet har gjort gældende, at Hoofdproduktschap efter den begivenhed, sagen drejer sig om, har vedtaget foranstaltninger for i fremtiden at undgå, at licenser bortkommer (ansøgeren har ret til at forlange, at licensen enten sendes anbefalet, eller han kan selv hente den eta), hvilket viser den tidligere ordnings mangler. Hoofdproduktschap har påstået klagen forkastet.
Den nationale ret har ved dom af 29. august 1972 besluttet at forelægge Domstolen følgende spørgsmål:
1.
Hvorledes skal man forstå udtrykket »afgegeven«, i den franske version gengivet ved »délivré« og i den tyske ved »erteilt«, som forekommer i artikel 11, stk. 1, i forordning nr. 1009/67/EØF…?
2.
Hvorledes skal man forstå udtrykket »overhandigd«, i den franske version gengivet ved »délivré« og i den tyske ved »ausgehändigt«, som forekommer i artikel 8, stk. 2; verbet »worden afgegeven«, i den franske version gengivet ved »étre délivrés« og i den tyske ved »erteilen«, som forekommer i artikel 9, stk. 1, første afsnit; udtrykket »overhandigd«, gengivet ved »remis« i den franske version og ved »ausgehändigt« i den tyske, som forekommer i artikel 9, stk. 1, andet afsnit; samt udtrykket »afgeven«, i den franske version »délivrer« og i den tyske »erteilen«, som forekommer i artikel 15, stk. 4, alle i Kommissionens forordning (EØF) nr. 1373/70…?
3.
Hvorledes skal man især besvare spørgsmålet, hvorvidt de omtalte krav om »overhandiging« (remise eller délivrance) og/eller om »afgifte« (délivrance) og særlig kravet om »overhandiging« af licensen eller af dens partiallicenser, som indeholdes i artikel 8, stk. 2, og artikel 9, stk. 1, andet afsnit, i den nævnte forordning nr. 1373/70, er opfyldt, når den myndighed, der er kompetent til at udstede licensen, indskrænker sig til at sende den og dens partiallicenser med posten, f.eks. på den måde, der er beskrevet i denne dom, men i hvert fald uden at brevet registreres af postvæsenet i forbindelse med udlevering af et registreringsbevis til den ovennævnte myndighed?
I dommens præmisser siges det, at disse spørgsmål må besvares, før man kan afgøre, hvorvidt Hoofdproduktschap har handlet med den nødvendige omhu, og i hvilket omfang selskabet PPW har lidt tab.
3.
Henvisningsdommen er registreret ved Domstolens justitskontor den 31. august 1972.
Under henvisning til artikel 20 i Statutten for EØF-Domstolen er der indgivet skriftlige indlæg af parterne i hovedsagen og Kommissionen for De europæiske Fællesskaber.
Efter at den referende dommer har afgivet sin rapport, og efter at generaladvokaten er hørt, har Domstolen besluttet ikke at foretage forudgående bevisførelse.
Selskabet PPW har været repræsenteret af sin direktør F. J. van Tienen, Hoofdproduktschap af A. W. F. Helmstrijd, Kommissionen af sin juridiske rådgiver J. H. J. Bourgeois.
Hoofdproduktschap og Kommissionen har afgivet deres mundtlige indlæg i retsmødet den 24. januar 1973.
Generaladvokaten har fremsat forslag til afgørelse i retsmødet den 7. februar 1973.
II — Indlæg indgivet til Domstolen
De indlæg, der er indgivet til Domstolen, kan sammenfattes således:
Selskabet PPW indskrænker sig i det væsentlige til at understrege, at det vigtigste spørgsmål, der er rejst af den nationale ret, er, om det er tilstedeligt at sende et så vigtigt dokument som den omhandlede licens uden at lade brevet registrere af postvæsenet.
Hoofdproduktschap gør opmærksom på, at man foruden de af College van Beroep nævnte forordninger nr. 1009/67 og 1373/70 også må tage forordning nr. 204/69 i betragtning, da hovedsagen angår varer, der er omfattet af denne tekst. For at danne sig et klart begreb om den terminologi, som disse forordninger anvender, måtte man tage alle bestemmelser i disse, hvor de udtryk forekommer, som den nationale ret ønsker fortolket, i betragtning. Hoofdproduktschap fremlægger en oversigt over disse bestemmelser i den hollandske version; det fremgår heraf, at forordningerne nr. 1009/67 og 204/69 udelukkende har benyttet ordene »afgeven« og »afgifte«, medens forordning nr. 1373/70 foruden disse ord og det beslægtede ord »afleveren« to gange bruger verbet »overhandigen« (artikel 8, stk. 2; artikel 9, stk. 1, andet afsnit).
Det ville ikke være rimeligt at forlange, at de omhandlede licenser blev overgivet personligt, da et sådant krav ville forårsage vanskeligheder for den kompetente myndighed uafhængigt af, om denne myndighed skal overgive dokumentet til ansøgeren personligt på dennes bopæl, eller om ansøgeren skal komme til myndighedens kontorer for der at modtage den. Derfor skal ordet »overhandigen« ikke forstås bogstaveligt som »overgive til«, men i en mere neutral betydning, svarende til udtrykket »afgeven«. Følgelig må der tillægges ordene »délivrer« og »remettre« en tilsvarende betydning, ligesom ordene »aushändigen« og »erteilen« der forekommer henholdsvis i den franske og den tyske udgave af de omhandlede forordninger.
Hollandsk ret sondrer mellem på den ene side almindelig forsendelse som i det foreliggende tilfælde, og på den anden side anbefalet forsendelse med eller uden angiven værdi. Artikel 39 i »Postbeschikking« af 13. januar 1972 har på udtømmende måde opregnet de arter af forsendelser, der skal være anbefalede; fællesskabslicenser er ikke blandt disse.
De internationale postoverenskomster forlanger heller ikke, at sådanne dokumenter sendes ved anbefalet brev.
Med hensyn til fællesskabsretten findes der visse forordninger og andre retsakter, der udtrykkeligt påbyder anbefalet forsendelse. Da de forordninger, som vedrører den foreliggende sag, er tavse på dette punkt, må man slutte, at de ikke stiller dette krav.
I hovedtræk må man derfor svare den nationale ret:
—
vedrørende det første og det andet spørgsmål: Udtrykkene »afgeven« og »overhandigen« henviser til alle midler, som man med rimelighed må anse for egnede til at bevirke, at licensen kommer i ansøgerens besiddelse;
—
vedrørende det tredje spørgsmål: Kravet om »overhandiging« af licensen er opfyldt, såsnart den kompetente myndighed har overgivet denne til postvæsenet, og uden at det er nødvendigt at sende licensen anbefalet.
Kommissionen anfører, at henvisnings- beslutningen ikke helt klart viser, hvilken forbindelse, der efter den nationale rets opfattelse er mellem de rejste spørgsmål og sagens genstand. Ved første øjekast kunne man af beslutningens motiver udlede, at College van Beroep ønsker den fortolkning, den har bedt om, for at kunne afgøre, om selskabet PPW kan kræve skadeserstatning. Det er imidlertid ikke udelukket, at den nationale ret herudover har haft sigte på dette selskabs anmodning om tilladelse til at eksportere de omhandlede varer på grundlag af den forud fastsatte restitutionssats. I dette tilfælde indebærer henvisnings- beslutningen det yderligere spørgsmål, om fællesskabsreglerne og især artikel 15, stk. 4, i forordning nr. 1373/70 i tilfælde som det foreliggende forbyder den udstedende myndighed i tilfælde som til ansøgeren at udlevere et duplikat, der undtagelsesvis kan tjene som grundlag for eksportforretningen. For alle tilfældes skyld vil Kommissionen derfor også undersøge dette punkt.
De spørgsmål, der rejses, kan i det væsentlige reduceres til spørgsmålet om at få fastlagt forskellen mellem udtrykkene »afgeven« og »overhandigen«, samt hvilke krav en »overhandiging« (délivrance, remise) af en licens skal opfylde, og hvad man skal gøre i tilfælde af, at licensen bortkommer.
Om udtrykkene »afgeven« og »overhandigen« (første og andet spørgsmål)
Verberne »afgeven« eller »avleveren« og substantivet »afgifte« (som på fransk overalt gengives ved »délivrer« og »délivrance«) benyttes hyppigt i alle de tekster, som har betydning for sagen, f.eks. art. 11, stk. 1, første og andet afsnit, i forordning nr. 1009/67 artiklerne 4 (stk. 1), 8 (stk. 1), og 9 (stk. 1) i forordning nr. 1373/70. Udtrykket »overhandigd« forekommer i artiklerne 8 (stk. 2) og 9 (stk. 1, anden sætning) i sidstnævnte forordning. Den franske udgave af disse bestemmelser benytter henholdsvis ordene »délivré« og »remis«.
Udtrykket »(een certificaat) afgeven« hentyder til tilvejebringelsen af komplicerede juridiske relationer, som licensordningen etablerer mellem administrationen og den handlende, mens udtrykket »(een certificaat) overhandigen« kun betegner et enkelt led i disse relationer. Disse to udtryk har ikke samme betydning, hvilket bl.a. fremgår af, at »med henblik på bestemmelse af deres gyldighedsperiode, betragtes licenser som udstedt (»afgeleverd«) den dag, licensansøgningen er indleveret« (art. 8, stk. 1, i forordning nr. 1373/70), og af, at det i henhold til artikel 5, stk. 2, første afsnit, i forordning nr. 204/69, er den på denne dag gældende restitutionssats, som finder andvendelse på en udførsel, der foretages på grundlag af en forudfastsættelsesattest.
Med hensyn til »overhandiging« (délivrance, remise) af licensen eller af partiallicenser fremgår rækkevidden af dette udtryk at disse dokumenter i medfør af den ordning, der er oprettet ved de omhandlede forordninger, udgør de eneste, i givet fald uundværlige, beviser. Når det som i det foreliggende tilfælde drejer sig om en eksportlicens for varer, for hvilke restitutionen er fastsat på forhånd, medfører denne ordning især:
—
at frigivelse af sikkerhedsstillelsen er betinget af bevis i form af fremlæggelse af »licenseksemplar nr. 1« for, at udførslen har fundet sted (jfr. arti kel 15, stk. 2 og 3, i forordning nr. 1373/70);
—
at udbetalingen af restitution blandt andet er betinget af fremlæggelse af samme eksemplar med toldkontorets påtegning om den eksporterede mængde, efter at toldbehandlingen er foretaget (jf. artiklerne 8, stk. 2, i forordning nr. 1373/70 og 6, stk. 1, i forordning nr. 204/69).
Det følger heraf, at den foranstaltning, der betegnes ved udtrykket »overhandigen«, udgør en integrerende bestanddel af de foranstaltninger, der betegnes ved udtrykket »afgeven«, i den forstand, at en licens ikke kan betragtes som »udstedt« (»afgeven«), sålænge eksemplar nr. 1 eller partiallicenser ikke er »overgivet« (»overhandigd«) til ansøgeren — i mangel af disse dokumenter kan man ikke gøre de rettigheder, der følger af »udstedelsen« (»afgifte«) af licensen, gældende.
»Overhandiging« (remise, délivrance) af eksemplar nr. 1 eller af partiallicenser udgør en væsentlig bestanddel af den omhandlede ordning, også fordi dette eksemplar fremtræder som den retsakt, hvorved administrationen giver den erhvervsdrivende meddelelse om sin beslutning. I mangel af »overhandiging« ville denne beslutning, selv om den eksisterede, normalt være uden virkning for denne handlende.
Om de krav, som »overhandiging« skal opfylde (tredje spørgsmål)
Fællesskabsteksterne indeholder ikke en detaljeret regulering af de omstændigheder, hvorunder den udstedende myndighed skal udlevere de omhandlede licenser til ansøgeren. Principielt tilkommer det derfor administrationerne, og i givet fald medlemsstaternes retter, at afgøre dette spørgsmål. Ved afgørelsen er de dog ikke helt frit stillet, da:
—
udtrykket »overhandigd« (på fransk: »remis« eller »délivré«, på tysk:»ausgehändigt«) medfører forpligtelse for den udstedende myndighed til at sørge for, at de omhandlede dokumenter virkelig når frem til modtageren;
—
ved udleveringen af eksemplar nr. 1 af licensen meddeler denne myndighed ansøgeren en beslutning, som kan have vidtrækkende betydning; som hovedregel må man. i mangel af bestemmelser, der udtrykkeligt siger det modsatte, betragte en normal postforsendelse som uitilstrækkelig i sådanne tilfælde;
—
i betragtning af konsekvenserne af forudfastsættelsesattestens bortkomst må den ovennævnte myndighed være forpligtet til at foretage det nødvendige for, at risikoen herved overgår under betingelser, der er akceptable for eksportøren.
Om følgerne af manglende udlevering af licensen
Så længe licensen ikke er udleveret til eksportøren, og uden hensyn til, om den er bortkommet hos postvæsenet eller den udstedende myndighed, er ansøgningen stadig under behandling hos denne. Det er derfor konsekvent at acceptere, at fællesskabsreglerne ikke er til hinder for, at denne myndighed udfærdiger en ny licens, når den har konstateret, at det oprindelige dokument ikke er udleveret til eksportøren. Denne løsning kan dog kun med rimelighed bruges i licensens gyldighedsperiode, eftersom den forud fastsatte restitution i de fleste tilfælde ikke er tilpasset den situation, der foreligger efter udløbet af gyldighedsperioden. Den foreslåede løsning er ikke i modstrid med artikel 15, stk. 4, i forordning nr. 1373/70, da denne bestemmelse skal fortolkes således, at den kun omhandler det tilfælde, hvor licensen er gået tabt efter at være blevet udleveret til ansøgeren.
Præmisser
1
Ved dom af 29. august 1972, indgået til Domstolens justitskontor den 31. august 1972, har College van Beroep voor het Bedrijfsleven i henhold til artikel 177 i EØF-traktaten stillet Domstolen tre spørgsmål om fortolkningen af Rådets forordning nr. 1009/67 af 18. december 1967 (EFT specialudgave 1967, s. 281; original reference JO nr. 308, s. 1), samt af Kommissionens forordning (EØF) nr. 1373/70 af 10. juli 1970 (EFT specialudgave 1970, s. 382; original reference JO nr. L 158, s. 1), hvilke spørgsmål angår de omstændigheder, hvorunder attester om forudfastsættelse af restitution for varer forarbejdet på basis af sukker og bestemt for eksport til tredjelande skal »udstedes« eller »udleveres« til de pågældende handlende;
2
ved de to første spørgsmål anmodes Domstolen om at fortolke udtrykkene »afgeven« (at udstede, erteilen, to issue eller to supply with, délivfer, rilasciare) og »overhandigen« (at udlevere, aushändigen, to issue, délivrer eller remttre, rilasciare), som forekommer i artikel 11, stk. 1, i forordning nr. 1009/67 samt i artikel 8, stk. 2, artikel 9, stk. 1, første og andet afsnit, og artikel 15, stk. 4, i forordning nr. 1373/70;
3
det tredje spørgsmål går »især« ud på, om kravet om »overhandiging« (udlevering, Aushändigung, issue, délivrance eller remise, rilascio) eller om »afgifte« (udstedelse, Erteilung, issue eller supply, délivrance eller remise, rilascio), navnlig i den betydning, udtrykkene har i artikel 8, stk. 2, og artikel 9, stk. 1, andet afsnit, i forordning nr. 1373/70, er opfyldt, når den kompetente myndighed indskrænker sig til at sende licensen og partiallicenserne pr. post, uden at brevet bliver registreret.
4
Disse spørgsmål er stillet på baggrund af den omstændighed, at en attest om forudfastssættelse af restitution, efter at selskabet PPW med henblik på eksport af nogle nærmere angivne mængder af sukkervarer uden kakaoindhold havde anmodet Hoofdproduktschap om en sådan, var blevet sendt sammen med to partiallicenser som uregistreret postforsendelse, uden at denne forsendelse nåede frem til modtageren, og uden at det var muligt at fastslå, hvor den var blevet af;
5
genstand for hovedsagen er Hoofdproduktschaps afslag på selskabet PPW's anmodning om enten at få tilladelse til at eksportere de omhandlede varer på grundlag af den forud fastsatte restitutionssats eller at blive skadesløsholdt for det tab, selskabet ville lide på grund af den lavere sats, som i mangel af en sådan tilladelse skulle anvendes på den omtvistede eksport.
6
Artikel 11, stk. 1, i forordning nr. 1009/67 bestemmer vedrørende de import eller eksportlicenser, der kræves fremlagt ved alle indførsler eller udførsler af basisprodukter fra sukkersektoren, at disse licenser »udstedes« (afgegeven) af medlemsstaterne »til enhver, der ansøger herom«;
7
men artikel 17, stk. 1, i samme forordning har givet hjemmel for eksportrestitutioner, bestemmer Rådets forordning (EØF) nr. 204/69 af 28. januar 1969 (EFT specialudgave 1969 s. 32; original reference JO nr. L 29, s. 1), der giver regler for ydelse af sådanne restitutioner, i artikel 5, at man skal anvende den på dagen for varernes udførsel gældende restitutionssats, idet stk. 2 dog omhandler en ordning med forudfastsættelse af restitutionssatsen;
8
artikel 6, stk. 1, i samme forordning bestemmer, at »ydelse af restitution i henhold til den af artikel 5, stk. 2, omhandlede forudfastsættelsesordning er betinget af fremlæggelse af en forudfastsættelsesattest, som medlemsstaterne udsteder (afgegeven) til enhver ansøger«;
9
i medfør af bl.a. forordning nr. 1009/67 bestemmer forordning nr. 1373/70 i artikel 8, stk. 2, første afsnit, at »licenserne udfærdiges i mindst to eksemplarer. Det første, der benævnes eksemplar til indehaveren og bærer nr. 1, udleveres (overhandigd) straks til ansøgeren«;
10
i henhold til artikel 9, stk. 1, første afsnit, kan »efter anmodning fra licensindehaveren … og efter fremlæggelse af eksemplar nr. 1 af dokumentet … medlemsstaternes kompetente myndighed udstede (afgegeven) en eller flere partiallicenser«, idet disse partiallicenser, som det fremgår af andet afsnit i samme stykke, skal udfærdiges i mindst to eksemplarer. Det første, der benævnes eksemplar til indehaveren og bærer nr. 1, udleveres (overhandigd) til ansøgeren;
11
artikel 15, stk. 4, bestemmer, at de udstedende myndigheder i tilfælde af bortkomst af licens eller partiallicens undtagelsesvis til den pågældende kan udstede (afgeven) et duplikat at disse dokumenter; hvert eksemplar skal tydeligt påtegnes »Duplikat«. Duplikaterne kan dog ikke fremlægges til gennemførelse af en import- eller eksportforretning.
12
De spørgsmål, der er stillet, drejer sig om, hvilke forpligtelser med hensyn til fremsendelse af forudfastsættelsesattester eller partiallicenser til modtageren, der påhviler medlemsstaternes kompetente myndigheder i henhold til de bestemmelser, som den nationale ret har henvist til;
13
de omhandlede bestemmelser indeholder ingen udtrykkelig regulering med hensyn til de metoder og midler, som myndighederne skal anvende ved fremsendelsen af de omhandlede dokumenter til ansøgeren;
14
man kan som argument hverken benytte de eventuelle filologiske uoverensstemmelser mellem de forskellige sprogs versioner eller forskelligartetheden af de verber, der anvendes i de enkelte versioner, idet betydningen af de omhandlede bestemmelser må fastlægges udfra formålet med disse.
15
Det regelkompleks, der henvises til i spørgsmålene, knytter væsentlige konsekvenser for de handlende til besiddelsen af forudfastsættelsesattester;
16
dels er ydelse af den forud fastsatte restitution betinget af fremlæggelse af attesten (artikel 6, stk. 1, i forordning nr. 204/69), og dels er udstedelsen eller udleveringen af licensen betinget af en forudgående sikkerhedsstillelse, som kun frigives, hvis den omhandlende fremlægger licensen eller partiallicenser (artikel 8, stk. 2, litra b; artikel 15, stk. 2, litra b, og stk. 3, litra b; artikel 16, stk. 1, i forordning nr. 1373/70);
17
desuden fører den omstændighed, at Fællesskabets landbrugsregler for de handlende medfører betydelige formaliteter og byrder, til en streng fortolkning af de pligter, der er pålagt de nationale myndigheder;
18
selv om de omhandlede bestemmelser overlader de kompetente nationale myndigheder valget af metoder og midler ved fremsendelse til ansøgeren af forudfastsættelsesattester og partiallicenser, indebærer kravet om udstedelse eller udlevering af attesten eller partiallicenserne dog en pligt for den kompetente myndighed til at sikre, at disse dokumenter virkelig når frem til ansøgeren;
19
den nævnte myndighed har ikke opfyldt denne forpligtelse ved at sende dokumenterne pr. post, når disse ikke er nået frem til modtageren af grunde, som denne ikke er ansvarlig for.
Vedrørende sagsomkostningerne
20
De udgifter, der er afholdt af Kommissionen for De europæiske Fællesskaber, som har indgivet indlæg til Domstolen, kan ikke godtgøres, og da proceduren i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den nationale ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagsomkostningerne.
På grundlag af disse præmisser,
under henvisning til procesdokumenterne,
efter at have hørt den refererende dommers rapport;
efter at have hørt de af parterne i hovedsagen og Kommissionen for De europæiske Fællesskaber afgivne mundtlige indlæg;
efter at have hørt generaladvokatens forslag til afgørelse;
under henvisning til Traktaten om oprettelse af Det europæiske økonomiske Fællesskab, især dens artikel 177;
under henvisning til Rådets forordning nr. 1009/67/EØF om den fælles markedsordning for sukker (EFT specialudgave 1967, s. 281; original reference JO nr. 308, s. 1), især dens artikel 11;
under henvisning til Rådets forordning (EØF) nr. 204/69 om fastsættelse af almindelige regler for ydelse af eksportrestitutioner og om fastlæggelse af kriterierne for fastsættelse af restitutionsbeløbet for visse landbrugsprodukter, der udføres i form af varer, som ikke omfattes af Traktatens bilag II (EFT specialudgave 1969, s. 32; oiginal reference JO nr. L 29, s. 1), især dens artikler 5 og 6;
under henvisning til Kommissionens forordning (EØF) nr. 1373/70 om fælles gennemførelsesbestemmelser for import- og eksportlicenser samt forudfastsættelsesattester for landbrugsvarer, for hvilke der gælder en ordning med fælles priser (EFT specialudgave 1970, s. 382; original reference JO nr. L 158, s. 1), især dens artikler 8, 9,15 og 16;
under henvisning til protokollen vedrørende Statutten for Det europæiske økonomiske Fællesskabs Domstol, især dens artikel 20;
under henvisning til procesreglementet for De europæiske Fællesskabers Domstol,
kender
DOMSTOLEN
med hensyn til det spørgsmål, der er forelagt den af College van Beroep voor het Bedrijfsleven i henhold til dom afsagt af denne ret den 29. august 1972, følgende for ret:
Bestemmelserne i artikel 11, stk. 1, i Rådets forordning nr. 1009/67 (EØF) af 18. december 1967 (EFT specialudgave 1967, s. 281; original reference JO nr. 308, s. 1) samt artikel 8, stk. 2, artikel 9, stk. 1, første og andet afsnit, og artikel 15, stk. 4 i Kommissionens forordning (EØF) nr. 1373/70 af 10. juli 1970 (EFT specialudgave 1970 (II), s. 382; original reference JO nr. L 158, s. 1) skal fortolkes således, at selv om de overlader de kompetente nationale myndigheder valget af metoder og midler ved overgivelse til ansøgeren af forudfastsættelsesattester og partiallicenser, indebærer kravet om udstedelse eller udlevering af attesten eller partiallicenserne dog en forpligtelse for myndighederne til at sikre, at dokumenterne virkelig når frem til ansøgeren.
Lecourt
Monaco.
Pescatore
Donner
Mertens de Wilmars
Kutscher
Ó Dálaigh
Sørensen
Mackenzie Stuart
Afsagt i offentligt retsmøde i Luxembourg den 13. marts 1973.
Justitssekretæren
A. Van Hotte
Præsidenten
R. Lecourt