61975C0010
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT H. MAYRAS
FREMSAT DEN 8. JULI 1975 (
1
)
Høje Ret.
Indledning
Ligesom Cour d'Appel i Brodeux har Cour d'Appel i Aix-en-Provence forelagt Domstolen nogle præjudicielle spørgsmål om fortolkningen af fællesskabsbestemmelserne vedrørende vinmarkedet.
Sagerne, der er behandlet ved retten i Aix, angår imidlertid en række forhold, for hvilke der er rejst tiltale mod nogle forretningsfolk fra Marseille, som mellem november 1970 og november 1971 importerede nogle i Italien fremstillede vine til Frankrig. Der skal altså tages stilling til problemerne under synsvinklen: samhandelen inden for Fællesskabet.
På grundlag af de analyser, der blev udført på begæring af bedrageriafdelingen, kunne det konstateres, at visse mængder af den omtalte vin faldt ind under den formodning om kunstigt forøget alkoholindhold som blev indført ved den franske bekendtgørelse af 19. april 1898, og er gentaget i § 8 i Code du Vin (vinloven).
Som De ved, indeholder denne lov en formodning om, at der »er et kunstigt forøget alkoholindhold« i rødvine, for hvilke forholdet mellem alkohol og reduceret tørstof overskrider en bestemt grænse, en grænse, som i princippet er fastsat til 4,6 med forbehold for korrektioner, der er foreskrevet for at tage hensyn til bestemte former for vinfremstilling.
De fem tiltalte blev frikendt ved Tribunal correctionnel (kriminalretten) i Marseille, men efter appel indgivet både af Fédération Nationale des Producteurs de Vins de Table et Vins de Pays, som borgerlig part, og af Ministère public (anklagemyndigheden) fandt retten i Aix-en-Provence, at afgørelsen af de således indankede sager var afhængig af en fortolkning af Rådets forordning nr. 816/70 om supplerende regler for den fælles markedsordning for vin. Retten anmoder Domstolen om at udtale:
1.
om de bordvine, som omfattes af denne forordning, for at kunne benævnes således og afsættes på territorierne for Fællesskabets medlemsstater, kun skal opfylde de analysenormer, der er nævnt under punkt 10 i forordningens bilag II, eller tillige kravene ifølge nationale sædvaner og reguleringer,
2.
om forordning nr. 816/70 ikke gør den nationalretlige formodning om kunstigt forøget alkoholindhold i bordvine, støttet på en overskridelse af den grænse for forholdet mellem alkohol og tørstof, der er fastlagt ved de nationale bestemmelser, uanvendelig på samhandelen inden for Fællesskabet.
I — Vedrørende det første spørgsmål
Efter min mening rejser der sig ikke særlige vanskeligheder i forbindelse med det første af disse spørgsmål. Artikel 27, stk. 1 i forordning nr. 816/70 bestemmer nemlig udtrykkeligt: »Benævnelsen bordvin er forbeholdt den i bilag II under punkt 10 definerede vin«.
Ifølge de relevante bestemmelser kræves det, at bordvinen:
—
udelukkende stammer fra vinstoksorter som nævnt i forordningens artikel 16, dvs. vinstoksorter, der er godkendt til dyrkning inden for Fællesskabet,
—
fremstilles inden for Fællesskabet,
—
har et faktisk alkoholindhold af mindst 8_5o og et totalindhold af alkohol af højst 15o, dog forhøjes denne grænse til 17o for vine, der fremstilles af vinstoksorter fra bestemte dyrkningsarealer, der senere skal fastlægges,
—
har et totalindhold af syre af mindst 4,5 1, udtrykt i vinsyre.
Disse kvalitetskrav skal imidlertid suppleres under hensyn til bestemmelserne i forordning nr. 816/70 vedrørende blandingerne af friske druer, druemost, druemost i gæring eller ung ikke færdiggæret vin. Har blot et af disse produkter ikke de egenskaber, der kræves af bordvinen, er den fremstillede vin ikke berettiget til denne fællesskabsbenævnelse.
Tilsvarende kræver bestemmelserne om sammenstikning i artikel 26, at det med visse undtagelser kun er sådanne produkter, der er bordvine i kommunitær forstand, som produceres ved sammenstikning af bordvine indbyrdes og med vine egnede til produktion af bordvine.
Endelig forbydes, henholdsvis reguleres visse ønologiske fremgangsmåder. De af disse, som er af interesse for Domstolen i de foreliggende sager, omtales dels i artikel 18 og 19, dels i artikel 25 i forordning nr. 816/70.
De to første af disse bestemmelser vedrører den forhøjelse af det faktiske eller potentielle naturlige alkoholindhold, som medlemsstaterne under visse betingelser kan tillade, når de klimatiske forhold i bestemte vinavlszoner gør det nødvendigt. Især må denne forhøjelse kun finde sted i overensstemmelse med de i artikel 9 omhandlede fremgangsmåder ved tilsætning af sarcharose eller af koncentreret druemost til de friske druer eller til druemost eller endvidere ved delvis koncentrering, hvad angår druemost eller vin.
Artikel 25 indeholder ganske simpelt et forbud mod tilsætning af alkohol til bordvine.
Det må imidlertid straks bemærkes, at kontrollen med, om disse regler overholdes, ikke foretages af fællesskabsmyndighederne men påhviler de kompetente nationale myndigheder, der ikke blot har mulighed men også pligt til at sørge for, at reglerne iagttages.
Bestemmelsernes sanktion er, at den vin, som er blevet gjort til genstand for forbudte fremgangsmåder, ikke kan sælges til direkte menneskeligt forbrug. Denne virkning, der allerede forudsætningsvis fremgik af indledningen til forordningen, er udtrykkeligt omtalt i artikel 28 a, som blev indsat ved ændringsforordning nr. 2680/72.
Når det forholder sig således, forekommer det mig umuligt at antage andet, end at benævnelsen »bordvine«, hvad enten man henviser til de karakteristika for bordvine, der er opført i punkt 10 i bilag II, eller til reglerne vedrørende visse ønologiske fremgangsmåder, kun kan benyttes under iagttagelse af bestemmelserne i forordning nr. 816/70 og de retsakter, som er vedtaget til supplering heraf.
Det første spørgsmål kan altså i den henseende besvares således, at den omtalte benævnelse ikke afhænger af nationale fremgangsmåder eller lovbestemmelser.
Efter min opfattelse forholder det sig på samme måde med handelen mellem medlemsstaterne med bordvine fremstillet i Fællesskabet. De produkter i vinsektoren, der omfattes af forordning nr. 816/70, kan kun bringes i omsætning inden for Fællesskabet i forbindelse med et ledsagedokument, som er kontrolleret af den nationale forvaltning i producentstaten. Ved Kommissionens forordning nr. 1022/70 var der på det tidspunkt, hvor importen af de omtvistede italienske vine fandt sted, indført ledsagedokumenter for visse vine, herunder bordvinene. I forordningens artikel 4 og 5 bestemmes det, at ledsagedokumentet udleveres af det kompetente organ, der er udpeget af den medlemsstat, på hvis område vinen er fremstillet. Dette organ skal efter en analytisk og organoleptisk undersøgelse, foretaget af et officielt laboratorium eller institut, kunne konstatere, at den pågældende vin er sund, uforfalsket og af god kvalitet og desuden opfylder forskrifterne i artikel 27, stk. 2, litra a) i forordning nr. 816/70, det vil sige, at vinen kan tilbydes eller leveres til direkte menneskeligt forbrug inden for Fællesskabet.
Når det således på det kompetente organs ansvar er kontrolleret, om disse betingelser er opfyldt, forekommer det mig sikkert, at ledsagedokumentet er det eneste dokument, som medlemsstaterne kan kræve forevist, for at der på deres område kan foretages indførsel af bordvine, der svarer til fællesskabsbenævnelsen, og som er fremstillet i en anden medlemsstat. Denne løsning, der allerede fulgte af den oprindelige affattelse af artikel 29 i forordning nr. 816/70, er udtrykkeligt blevet stadfæstet ved Rådets forordning nr. 2312/71, hvis artikel 1, andet afsnit bestemmer: »For tiden indtil 31. august 1972 kan der uanset nationale bestemmelser om varernes omsætning inden for en medlemsstat fastsættes bestemmelser vedrørende ledsagedokumenter for de i artikel 1 nævnte varer i handelen mellem medlemsstaterne.«
Dette betyder, at den enkelte medlemsstat, selv om den i nævnte overgangsperiode for handelen med vine fremstillet på eget område kunne opstille betingelser i henhold til dens egen lovgivning, modsat vedrørende vine fra en anden medlemsstat kun kunne kræve forelæggelse af ledsagedokument i henhold til forordning nr. 1022/70. Imidlertid må den nøjagtige betydning af denne ordning af samhandelen inden for Fællesskabet med bordvine præciseres. I så henseende deler jeg Kommissionens opfattelse, hvorefter der må sondres mellem omsætningen af vine fra Fællesskabet på de forskellige medlemsstaters område og salget til direkte menneskeligt forbrug af disse vine.
Hvad angår indførslen på den importerende medlemsstats område af vin hidrørende fra en anden medlemsstat, der har produceret vinen, er ledsagedokumentet det eneste dokument, som kan kræves fremlagt; hvis man ikke antog dette, ville den fællesskabsordning, som artikel 29 i forordning nr. 16/70 har indført, være fuldstændig virkningsløs, og den frie omsætning af produktet ville blive hindret.
At dette princip respekteres udelukker ikke, at den importerende medlemsstat kan træffe kontrolforanstaltninger særlig med henblik på at sikre sig, at den importerede vin rent faktisk kan sælges til direkte forbrug.
Denne kontrol kan ske på alle afsætningens stadier, hos importøren såvel som hos detailhandleren.
Dette er, hvad der bekræftes i artikel 9 i forordning nr. 1022/70, hvorefter det tillades medlemsstaterne at underkaste de vine, som er fremstillet i Fællesskabet men ikke er godkendt til direkte menneskeligt forbrug, en kontrol med henblik på at sikre, at de anvendes på den angivne måde.
Dersom kontrollen af en importeret vin, som benævnes »bordvin« i ledsagedokumentet, afslører, at produktet ikke har de karakteristika, som kræves for denne benævnelse ifølge forordning nr. 816/70, kan — og efter min opfattelse, skal — den kompetente myndighed i den importerende stat på samme måde forbyde salg til direkte forbrug. Men den kan altså ikke forbyde, at den indføres på dens område.
Vedrørende dette andet punkt må jeg altså besvare den nationale rets første spørgsmål med, at den frie handel med bordvine mellem medlemsstaterne kun er underkastet fællesskabsrettens krav og ikke interne bestemmelser eller sædvaner.
II — Vedrørende det andet spørgsmål
Det andet spørgsmål rejser en række mere ubehagelige problemer. Herved anfægtes den franske lovgivnings system med formodning om kunstigt forøget alkoholindhold, og det søges klargjort, om denne formodning kan opretholdes i samhandelen med bordvine inden for Fællesskabet.
I virkeligheden drejer det sig om, hvorvidt anvendelsen af formodningsreglen er til hinder for samhandelen.
Imidlertid er denne formodning, der hviler på konstateringen af, at forholdet mellem alkoholindholdet og vinens reducerede tørstof er højere end en bestemt grænse, uadskilleligt forbundet dels med den metode, der pa nationalt plan anvendes for at fastslå dette forhold, den såkaldte 100o-metode, dels med de betingelser, hvorunder modbeviset faktisk kan føres.
Jeg vil derfor i rækkefølge gennemgå tre spørgsmål:
1.
Kan medlemsstaterne anvende nationale bestemmelser for at kontrollere og sanktionere overholdelsen af de fællesskabsbestemmelser, som vedrører ønologiske fremgangsmåder og analysenormer? Er i så henseende en kontrolforanstaltning, der hviler på en formodning om kunstigt forøget alkoholindhold, forenelig med fællesskabsreglerne?
2.
Ved bekræftende svar herpå: er anvendelsen af 100o-metoden, som benyttes på nationalt plan for at udfinde forholdet alkohol/reduceret tørstof, da ikke forbudt ved Kommissionens forordning nr. 1539/71 om fastsættelse af fælles analysemetoder, der finder anvendelse inden for vinsektoren?
3.
Bevirker de faktiske omstændigheder, hvorunder det modbevis, der kan afkræfte lovsformodningen, skal føres — når det drejer sig om vine fremstillet i en anden medlemsstat end Frankrig — ikke, at der lægges en hindring i vejen for samhandelen inden for Fællesskabet, og medfører de ikke, at formodnings-systemet rent faktisk hindrer, at der føres modbevis, således at dets anvendelse er en foranstaltning med tilsvarende virkning som en kvantitativ restriktion?
1.
For det første forekommer det mig helt utvivlsomt, at medlemsstaterne ikke blot har ret men også pligt til at træffe enhver kontrolforanstaltning, hvorved man kan sikre overholdelse af fællesskabslovgivningen og opdage og sanktionere bedragerier i forbindelse med forbudte ønologiske fremgangsmåder. Særlig hvad angår tilsætning til vin fremgår forpligtelsen udtrykkelig af artikel 9 i Kommissionens forordning nr. 1594/70, som lyder: »Indtil vedtagelse af fællesskabsbestemmelser på dette område træffer medlemsstaterne alle foranstaltninger for at sikre overholdelse af bestemmelserne om tilsætning, syring og afsyring. De underretter omgående Kommissionen om disse foranstaltninger«.
Forpligtelsen fastslås på et mere generelt plan i artikel 39 a i forordning nr. 816/70: »Medlemsstaterne træffer alle egnede foranstaltninger for at sikre, at bestemmelserne i denne forordning overholdes.«
Skønt denne tekst er blevet indsat i den oprindelige tekst ved forordning nr. 2680/72 af 27. november 1972, udgør den efter min opfattelse et fortolkningsbidrag og bekræfter kun et princip, der allerede fandtes i systemet i forordning nr. 816/70. Kommissionen råder for øvrigt ikke over midler til gennemførelse, der ville gøre det muligt for den selv at varetage disse kontrolopgaver, hvorimod den kan påbyde staterne at anvende visse metoder eller foranstaltninger til udøvelse af kontrollen.
Men som det skal ses, er fællesskabslovgivningen på dette punkt langt fra udtømmende. Her som før vil jeg altså erklære mig enig i Kommissionens opfattelse, at formodningen om kunstigt forøget alkoholindhold, grundet på overskridelse af visse værdier i forholdet alkohol/ reduceret tørstof, kan anvendes som kontrolforanstaltning af en medlemsstat med henblik på at afgøre, om der er sket tilsætning til en vin under ulovlige omstændigheder.
Principielt strider et formodningssystem ikke mod fællesskabsretten.
På den anden side er det utvivlsomt, at medlemsstaterne ikke, selv ikke med henblik på kontrollen af vinene, kan anvende foranstaltninger, som i samhandelen inden for Fællesskabet udgør foranstaltninger med tilsvarende virkning som kvantitative restriktioner. Imidlertid hviler den franske formodnings-regel på visse værdier i forholdet alkohol/tørstof, hvis overskridelse bevirker, at denne formodning indtræder. Fastsættelsen af disse værdier kan være et væsentligt element, som reelt kan påvirke samhandelen inden for Fællesskabet, i det omfang den rent faktisk — væsentligst under hensyn til de klimatiske forhold eller til fremstillingen af nationale vine — medfører, at vine fremstillet i andre medlemsstater stilles ugunstigt. For rødvinens vedkommende ved vi, at § 8 i Code du Vin fastsætter maksimumsgrænsen i forholdet alkohol/tørstof til 4,6. Imidlertid er det under sagens behandling her blevet nævnt, at en vin fremstillet på en bestemt breddegrad kan udvise et forhold, der ligger over denne grænse, f.eks. på grund af de klimatiske faktorer.
Ligeledes er det blevet hævdet, at de værdier, der er fastsat i den franske lovgivning, ikke længere svarer til de moderne processer for hurtig vinfremstilling, som ved at reducere bundfaldet fra visse stoffer i vinen udøver en ikke ubetydelig indflydelse på forholdet alkohol/tørstof.
Ganske vist ville det til disse to argumenter uden tvivl være muligt at svare, som den franske regerings repræsentant har gjort det, at de vedtagne værdier for formodningens anvendelse ikke er mindre egnede for de vine, der er fremstillet i Fællesskabets sydlige egne, end for dem, der stammer fra Nordafrika, og som den franske ordning med held blev anvendt på gennem meget lang tid. Man kunne også gøre gældende, at det franske system er smidigt i den forstand, at grænsen på 4,6 i henhold til et cirkulære fra 1965 fra landbrugsministeren kan ændres opad under hensyn til permanganat-indholdet for at fritage visse vinfremstillingsmetoder. Videre er det særligt blevet anført, at formodningen på ingen måde er uafkræftelig. Forvaltningen har bestræbt sig på at smidiggøre og tilpasse både metoderne til anvendelsen og de midler, hvorved der kan føres modbevis.
Her drejer det sig imidlertid om en teknisk diskussion, som Domstolen ikke kan tage stilling til. For mit eget vedkommende vil jeg indskrænke mig til at bemærke, at formodningen som sådan er et nationalt kontrolmiddel, som fællesskabslovgivningen i dens nuværende udformning ikke udelukker; imidlertid må det tilføjes, at maksimalværdien af forholdet alkohol/reduceret tørstof må fastsættes og anvendes således, at der heraf ikke følger nogen forskelsbehandling mellem nationale vine og vine fra andre medlemsstater; i modsat fald kan anvendelsen af formodningen blive en hindring i samhandelen inden for Fællesskabet.
2.
Der er et problem, som ikke udtrykkeligt er blevet rejst af Cour d'Appel i Aix-en-Provence, men som efter min mening må behandles, nemlig problemet om den metode, hvorefter man kan udfinde forholdet alkohol/reduceret tørstof i en vin med henblik på at afgøre, om formodningen skal anvendes eller ej.
Det drejer sig jo om at finde ud af, om lovens system med en formodning, der ikke i sig selv teoretisk set er uforenelig med fællesskabslovgivningen, kan få praktisk anvendelse.
Dersom det dels er sådan, at 100o-metoden, der anvendes for at opdage det bedrageri, som et kunstigt forøget alkoholindhold er, virkelig er den eneste, hvorved man kan fastsætte forholdet alkohol/reduceret tørstof, og der dels — således som parterne i hovedsagen, den franske regering og Kommissionen har hævdet det — ikke består nogen mulighed for at erstatte de resultater, der ville opnås ved den omhandlede metode, man kommer til ved vægtfylde-metoden, så er det nødvendigt at finde ud af, om fællesskabslovgivningen hjemler anvendelse af 100o-metoden. Svares der benægtende, må man antage, at det ganske enkelt er utilstrækkeligt, for ikke at sige unødvendigt, at anvende formodningen.
De fællesskabsanalysemetoder, der finder anvendelse inden for vinsektoren, er fastsat ved Kommissionens forordning nr. 1539/71. I henhold til denne retsakts grunde skal disse metoder være obligatoriske for alle handelstransaktioner og al kontrol. Det er i det mindste det erklærede mål. Men hvad er det for en kontrol? Hvorfor foretages den?
Anvendelsesområdet for Kommissionens forordning kan ganske åbenbart ikke være videre end anvendelsesområdet for forordning nr. 816/70. Men skønt denne grundforordning regulerer eller forbyder visse ønologiske fremgangsmåder på en måde, som i øvrigt ikke er udtømmende, omtaler den slet ikke problemet om opdagelse af og kontrol med bedragerier. Som omtalt hjemles der ved dens artikel 39 a, indsat i den oprindelige tekst ved forordning nr. 2680/72, medlemsstaterne kompetence til at træffe alle egnede foranstaltninger for, at bestemmelserne i forordningen overholdes. Desuden udtales det i artikel 39 a, at det er Rådet selv, som på fællesskabsplan vedtager foranstaltninger, der skal sikre en ensartet anvendelse af bestemmelserne i forordningen, særlig for så vidt angår kontrol.
Imidlertid har grundforordningen ikke selv indført noget fællesskabssystem om opdagelse af og kontrol med bedrageri. Derfor angår Kommissionens forordning nr. 1539/71 kun de analysemetoder, der er beregnet til at konstatere de væsentlige egenskaber ved og sammensætningen af vinene fra Fællesskabet; den kan ikke fortolkes således, at den fastlægger metoder med henblik på opdagelse og bekæmpelse af bedragerier i forbindelse med fremstilling af vin.
Vedrørende anvendelsen af de analysemetoder, forordningen omtaler, henvises der også udtrykkeligt til fortegnelsen over de internationale vinanalysemetoder, som er blevet opstillet inden for rammerne af den internationale konvention fra 1954 om standardisering af analyse- og vurderingsmetoder for vine.
Imidlertid tager disse internationale metoder ikke sigte på efterforskning af bedragerier og falsknerier. De er kun blevet indført for at udfinde, hvad vinene er sammensat af. Bilaget til Kommissionens forordning foreskriver, at fastsættelse af det totale tørstof skal ske ved hjælp af vægtfylde-metoden, som udelukkende gør det muligt at fastslå antallet af bestanddele i vinen, hvorimod man ikke her finder en metode, ved hvilken man kan fastslå forholdet alkohol/reduceret tørstof, som er det eneste, der kan danne grundlag for opdagelsen af bedragerier ved kunstigt forøget alkoholindhold.
For øvrigt har Kommissionen i sit svar af 29. maj 1974 på en skriftlig forespørgsel fra Parlamentet erkendt, at der eksisterer en lakune i fællesskabsretten med hensyn til kontrollen med bedragerier, eftersom den erklærer, at den har i sinde på grundlag af artikel 39 a i forordning nr. 816/70 at foreslå Rådet bestemmelser, der skal gå ud på at finde frem til fælles metoder og regler, som vil gøre det muligt at opdage overtrædelser af reglerne om vinfremstilling. Det beviser, at Kommissionen dels erkender, at den er inkompetent til at vedtage fælles kontrolmetoder, dels at de analysemetoder, som er indført ved forordning nr. 1539/71, befinder sig på et andet plan eller i det mindste ikke er tilstrækkelige med henblik på opdagelse af bedragerier.
Endvidere besvarede Kommissionen den 31. oktober 1974 et andet skriftligt spørgsmål vedrørende det tilfælde, hvor sagen — eller en lignende sag — sorterer under de nationale domstole, og udtalte her, at den angående indførelse af et effektivt beskyttelsessystem over for overtrædelser af fællesskabsretten, i øjeblikket i forbindelse med medlemsstaterne arbejder på et udkast til »fælles regler« om bekæmpelse af overtrædelser, der begås af enkeltpersoner på områder, der er genstand for Fællesskabets forordninger, direktiver og beslutninger«.
Jeg mener derfor, at Kommissionens forordning nr. 1539/71, som ikke vedrører alle de metoder, ved hvilke man kan fastslå vinens sammensætning, ikke er til hinder for, at 100o-metoden kan anvendes i henhold til en national lovgivning om bekæmpelse af bedragerier.
Jeg har herefter kun tilbage, som noget . underordnet, at behandle spørgsmålet, om den formodning, Code du Vin opstiller, kan have strengere virkninger for franske importører af vine fra Fællesskabet end for de nationale producenter.
Det er ikke umuligt retligt at afkræfte denne formodning, eftersom Code du Vin § 8 tillader de pågældende at føre modbevis, dvs. ved sammenligning af vinens forskellige væsentlige bestanddele, dens smag, de betingelser, hvorunder den er fremstillet, og dens oprindelse at bevise, at den udelukkende er fremstillet på grundlag af gæring af friske druer.
Det er for Domstolen blevet frie gældende, at den forpligtelse, som således blev pålagt de handlende, betød en begrænsning i den frie samhandel i Fællesskabet i det omfang, hvor det i praksis ville være særdeles vanskeligt for de pågældende at føre dette bevis vedrørende de importerede vine.
Også retten i Aix-en-Provence synes at nære denne opfattelse og drager den slutning heraf, at der derfor består alvorlig tvivl om, hvorvidt det franske system om formodning om kunstigt forøget alkoholindhold er foreneligt med fællesskabslovgivningen.
Det tilkommer imidlertid ikke fællesskabsdommeren — i det mindste ikke når han har fået en sag forelagt i henhold til traktatens artikel 177 — at træffe en sådan afgørelse, som indebærer stillingtagen ikke blot til fortolkningen men også rent faktisk til anvendelsen af national ret.
Således som De præjudicielt har statueret det i dom af 23. januar 1975 i Hulst-sagen (51/74, Sml. s. 92) kan Domstolen ikke udtale sig om et sådant punkt, der henhører under den nationale dommers kompetence, hvilket i øvrigt også gælder enhver bedømmelse af sagens fakta.
For mit vedkommende vil jeg begrænse mig til at anføre, at anvendelsen af en formodningsregel for at være lovlig skal opfylde følgende betingelser:
1.
bedrageriafdelingen skal, når den sammenligner resultaterne af undersøgelserne med de krævede specifikationer, tage hensyn til de tilladte tolerancer, særlig under hensyn til vinens oprindelsessted;
2.
afdelingens afgørelser skal uden vanskelighed kunne gøres til genstand for indsigelser fra de pågældendes side, både vinavlere og handlende;
3.
der skal være mulighed for at foretage en ny undersøgelse;
4.
endelig skal de rent praktiske midler, hvorved man kan føre modbeviset, på lige vilkår stå til rådighed for alle forretningsdrivende uden undtagelse.
Dette ville ikke være tilfældet, dersom disse midler var vanskeligere at håndtere for dem, der handler med importeret bordvin og lovligt bringer den i omsætning i en stat, end for producenter eller handlende af indenlandsk bordvin (dom af 11. juli 1974, Dassonville, sag 8/74, Sml. s. 852).
Hvis følgelig den metode, på hvilken formodningen bygger, eller anvendelsen af det lovhjemlede formodningssystem under hensyn til den omvendte bevisbyrde kan have diskriminerende virkning eller virkninger svarende til en kvantitativ restriktion, vil det i påkommende tilfælde påhvile enten Kommissionen at indlede sag for ikke-overholdelse fra den pågældende stats side eller de nationale retter, med forbehold af søgsmålet efter artikel 177, at beskytte de pågældende erhvervsdrivendes rettigheder.
Inden for rammerne af den foreliggende sag forekommer det mig umuligt, at Domstolen kan træde i disse myndigheders sted.
Jeg foreslår, at Domstolen kender følgende for ret:
1.
For at de vine, der omfattes af Rådets forordning 816/70, kan opnå faellesskabsbenævnelsen »bordvin«, er det tilstrækkeligt, at de opfylder de analyse-normer, som er fastsat i punkt 10 i forordningens bilag II;
2.
for at disse vine lovligt kan bringes i fri omsætning mellem medlemsstaterne, er det desuden tilstrækkeligt, at de er ledsaget af den attest, det såkaldte »ledsagedokument«, der på tidspunktet for indførslen til Frankrig af de vine fra Italien, som der er tvist om i de foreliggende sager, krævedes ifølge Kommissionens forordning nr. 1022/70;
3.
for at en bordvin lovligt kan sælges til direkte menneskeligt forbrug på en medlemsstats område, skal den opfylde forskrifterne i denne stats lovgivning om kontrol med og bekæmpelse af bedragerier; med henblik herpå er hverken Rådets forordning nr. 816/70 eller de bestemmelser, der er vedtaget til gennemførelse heraf, til hinder for, at en medlemsstat til dette formål anvender en formodning om kunstigt forøget alkoholindhold, der bygger på forholdet alkohol/reduceret tørstof;
4.
Kommissionens forordning nr. 1539/71 udelukker ikke anvendelsen af 100o-analysemetoden med henblik på at udfinde dette forhold;
5.
anvendelsen af den nationale formodning om kunstigt forøget alkoholindhold må ikke, særlig under hensyn til de grænseværdier, der er fastsat for forholdet alkohol/reduceret tørstof, og betingelserne for førelse af modbevis, bevirke en faktisk forskelsbehandling mellem erhvervsdrivende eller udgøre en foranstaltning med tilsvarende virkning som en kvantitativ restriktion.
(
1
) – Oversat Fransk.