62024TJ0113_EXT
RETTENS DOM (Ottende Afdeling)
23. juli 2025 (
*1
)
»Offentlige kontrakter – beskyttelse af Unionens finansielle interesser – annullationssøgsmål – ikke umiddelbart berørt – delvis afvisning – kriterier for udelukkelse fra deltagelse i offentlige udbudsprocedurer – begrebet »endelig dom, hvorved personens eller enhedens skyld fastslås« – artikel 136, stk. 1, litra d), nr. ii), i forordning (EU, Euratom) 2018/1046 – personer, som har repræsentations-, beslutnings- eller kontrolbeføjelser i forhold til den person eller enhed, der befinder sig i en udelukkelsessituation – artikel 136, stk. 4, litra a), i forordning 2018/1046 – begrundelsespligt – proportionalitet«
I sag T-113/24,
Lattanzio KIBS SpA, Milano (Italien),
CY,
CV,
CW,
ved advokaterne M. Hommé og B. O’Connor,
sagsøgere,
mod
Europa-Kommissionen ved F. Moro og P. Rossi, som befuldmægtigede,
sagsøgt,
har
RETTEN (Ottende Afdeling),
sammensat af afdelingsformanden, A. Kornezov (refererende dommer), og dommerne K. Kecsmár og S. Kingston,
justitssekretær: fuldmægtig P. Cullen,
under henvisning til kendelse af 8. maj 20242024, Lattanzio KIBS m.fl. mod Kommissionen (T-113/24 R, ikke trykt i Sml., EU:T:2024:306),
på grundlag af den skriftlige forhandling,
efter retsmødet den 15. januar 2025,
afsagt følgende
Dom (
1
)
1
Med søgsmål anlagt i henhold til artikel 263 TEUF har sagsøgerne, Lattanzio KIBS SpA (herefter »LKIBS«) samt CY, CV og CW, nedlagt påstand om annullation af Kommissionens afgørelse Ares(2023) 8545235 af 13. december 2023 om en procedure for udelukkelse af LKIBS fra deltagelse i procedurer for tildeling af offentlige kontrakter og for tildeling af tilskud reguleret ved forordning (EU, Euratom) 2018/1046 og (EU) 2018/1877 (herefter »den anfægtede afgørelse«).
[udelades]
Parternes påstande
10
Sagsøgerne har nedlagt følgende påstande:
–
Den anfægtede afgørelse annulleres.
–
Kommissionen tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
11
Kommissionen har nedlagt følgende påstande:
–
Afvisning, for så vidt som søgsmålet er anlagt af CW, og under alle omstændigheder frifindelse.
–
Sagsøgerne tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
Retlige bemærkninger
[udelades]
Om realiteten
21
Til støtte for søgsmålet har sagsøgerne fremsat otte anbringender om i det væsentlige for det første et åbenbart urigtigt skøn, for så vidt som Kommissionen fandt, at dommen afsagt af Tribunale di Milano (retten i Milano, Italien) var en endelig dom, der fastslog, at CY og CV var skyldige i bestikkelse, for det andet tilsidesættelse af artikel 136, stk. 1, litra d), nr. ii), i forordning 2018/1046, for det tredje at Kommissionen skulle have taget hensyn til national ret ved anvendelsen af denne bestemmelse, for det fjerde tilsidesættelse af artikel 136, stk. 4, i forordning 2018/1046, for det femte begrundelsesmangel, for det sjette tilsidesættelse af proportionalitetsprincippet fastsat i artikel 136, stk. 3, i forordning 2018/1046 og artikel 5, stk. 4, TEU, for det syvende tilsidesættelse af artikel 136, stk. 6, litra a), i forordning 2018/1046 og for det ottende tilsidesættelse af retten til at blive hørt fastsat i chartrets artikel 41.
Det første, det andet og det tredje anbringende i det væsentlige om tilsidesættelse af artikel 136, stk. 1, litra d), nr. ii), i forordning 2018/1046
22
Med de tre første anbringender, som skal undersøges samlet, har sagsøgerne i det væsentlige gjort gældende, at Kommissionen tilsidesatte artikel 136, stk. 1, litra d), nr. ii), i forordning 2018/1046, for så vidt som denne institution fandt, at dommen afsagt af Tribunale di Milano (retten i Milano) var en endelig dom, der fastslog, at CY og CV var skyldige i bestikkelse.
23
Med det første anbringende har sagsøgerne gjort gældende, at Kommissionen med urette kvalificerede den »patteggiamento«-procedure (procedure med udenretslig aftale), som førte til afsigelsen af dommen ved Tribunale di Milano (retten i Milano), og som er fastsat i artikel 444 i codice di procedura penale (lov om strafferetspleje), som en »tilståelsesaftale« (»plea bargain« på engelsk), og at CY og CV som led i denne procedure tilstod, at de var skyldige. En sådan konklusion er urigtig, for så vidt som den nationale retsinstans ved en dom afsagt i henhold til denne bestemmelse ikke vurderer de faktiske omstændigheder og skyldsspørgsmålet.
24
Det fremgår desuden af artikel 445, stk. 1a, i lov om strafferetspleje, at en dom afsagt i henhold til denne lovs artikel 444 ikke er en straffedom. Førstnævnte bestemmelse fastsætter nemlig, at en sådan dom alene kan »sidestilles« med en domfældelse, hvilket implicit viser, at en »patteggiamento«-dom ikke kan kvalificeres som en straffedom.
25
Med det andet anbringende har sagsøgerne gjort gældende, at Kommissionen tilsidesatte artikel 136, stk. 1, litra d), nr. ii), i forordning 2018/1046, idet den fandt, at dommen afsagt af Tribunale di Milano (retten i Milano) var et gyldigt retsgrundlag for at udelukke LKIBS fra at deltage i tildelingsprocedurerne reguleret ved bl.a. denne forordning. Selv om disse parter ikke har anfægtet, at dommen afsagt af Tribunale di Milano (retten i Milano) er en endelig dom, har de gjort gældende, at nævnte dom ikke godtgør, at CY og CV er skyldige i bestikkelse.
26
Med det tredje anbringende har sagsøgerne gjort gældende, at Kommissionen havde pligt til at tage hensyn til national ret ved fortolkningen af dommen afsagt af Tribunale di Milano (retten i Milano). Denne institution skulle navnlig have vurderet denne dom i lyset af artikel 445, stk. 1a, i lov om strafferetspleje, hvoraf fremgår, at en dom afsagt i henhold til denne lovs artikel 444 ikke kan anvendes i en administrativ procedure som den procedure, der førte til vedtagelsen af den anfægtede afgørelse.
27
Kommissionen har gjort gældende, at de tre første anbringender skal forkastes.
28
Det følger af ordlyden af artikel 136, stk. 1, litra d), nr. ii), i forordning 2018/1046, at »[d]en ansvarlige anvisningsberettigede udelukker en person eller enhed som omhandlet i artikel 135, stk. 2, fra at deltage i tildelingsprocedurer, der er omfattet af [nævnte] forordning, eller fra at blive udvalgt til at gennemføre EU-midler, hvis personen eller enheden befinder sig i en eller flere af følgende udelukkelsessituationer: [...] det ved en endelig dom er fastslået, at personen eller enheden er skyldig i [...] korruption som defineret i artikel 4, stk. 2, i direktiv (EU) 2017/1371 [...] eller bestikkelse som defineret i anden relevant lovgivning«.
29
I den anfægtede afgørelse fandt Kommissionen i det væsentlige, at dommen afsagt af Tribunale di Milano (retten i Milano) var en endelig dom, og at CY og CV ved at have nedlagt påstand om og givet samtykke til anvendelsen af en reduceret straf havde anerkendt, at de var skyldige i bestikkelse som omhandlet i artikel 136, stk. 1, litra d), nr. ii), i forordning 2018/1046.
30
For det første skal det i denne henseende bemærkes, at det fremgår af denne dom, at CY og CV som [fortroligt] (
2
) i »Lattanzio-koncernen«, herunder i Lattanzio Advisory, nu LAIC, og andre selskaber i koncernen, af anklagemyndigheden med ansvar for sagen var blevet tiltalt for bl.a. bestikkelse som omhandlet i den italienske straffelov. Disse personer havde tilbudt tjenestemænd i Republikken Nordmakedonien penge og havde med disse indgået aftaler om betaling af pengebeløb og ydelse af andre tjenester eller fordele for at opnå disse tjenestemænds varige trofasthed i forhold til de for Lattanzio Advisory og »Lattanzio-koncernen« gældende interesser som led i udbud af EU-finansierede kontrakter i dette land.
31
For det andet fremgår det af nævnte dom, at de tiltalte havde anmodet om anvendelse af den særlige procedure fastsat i artikel 444 i lov om strafferetspleje, og at anklagemyndigheden havde givet samtykke til hertil.
32
For det tredje fastslog Tribunale di Milano (retten i Milano) i det væsentlige, at beviserne for denne ret i tilstrækkelig grad indledningsvis godtgjorde, at de påtalte forhold forelå, dernæst at disse forhold svarede til en strafbar handling, bl.a. bestikkelse som omhandlet i den italienske straffelov, og endelig at disse forhold kunne tilskrives de tiltalte personer. Tribunale di Milano (retten i Milano) fastslog ligeledes, at overtrædelsen ikke var forældet eller behæftet med fejl vedrørende de proceduremæssige krav, som disse kunne udledes af undersøgelsesakterne, og navnlig de fremlagte beviskilder, at parterne havde givet gyldigt samtykke, at de faktiske omstændigheder, som foreholdtes de tiltalte, var korrekt retligt kvalificeret, og at den forhandlede straf var passende for den pågældende strafbare handling.
33
På grundlag af disse konstateringer idømte Tribunale di Milano (retten i Milano) CY og CV to års betinget fængsel, og Lattanzio Advisory, nu LAIC, blev pålagt en økonomisk sanktion på 80000 EUR.
34
Det fremgår således i det væsentlige af dommen afsagt af Tribunale di Milano (retten i Milano), hvilket sagsøgerne har bekræftet i retsmødet, at der var tilstrækkelige beviser for de påtalte forhold, der var retligt kvalificeret som bestikkelse som omhandlet i den italienske straffelov, at disse forhold bl.a. kunne tilregnes CY og CV, og at disse personer blev idømt en betinget frihedsstraf for nævnte forhold. Lattanzio Advisory, nu LAIC, blev endvidere pålagt en økonomisk sanktion for samme forhold.
35
Med hensyn til spørgsmålet om, hvorvidt dommen afsagt af Tribunale di Milano (retten i Milano) er en endelig dom, der fastslår, at de pågældende personer og enheder er skyldige i bestikkelse som omhandlet i artikel 136, stk. 1, litra d), nr. ii), i forordning 2018/1046, er der enighed mellem parterne om, at denne dom er endelig.
36
Hvad angår betingelsen om, at det ved en sådan endelig dom skal være fastslået, at den omhandlede person eller enhed er skyldig i bestikkelse, skal det bemærkes, at ordlyden af artikel 136, stk. 1, litra d), nr. ii), i forordning 2018/1046 ikke præciserer, om en endelig dom, der er afsagt som led i en særlig strafferetlig procedure såsom den »patteggiamento«-procedure, der er foreskrevet i lov om strafferetspleje, og ved hvilken dom det, uden at de tiltalte formelt erklæres skyldige i bestikkelse, fastslås, at sådanne faktiske omstændigheder kan tilregnes de pågældende, og de som følge heraf pålægges en straf og en økonomisk sanktion, skal anses for at opfylde denne betingelse.
37
På denne baggrund skal der foretages en kontekstuel og teleologisk fortolkning af artikel 136, stk. 1, litra d), nr. ii), i forordning 2018/1046 (jf. analogt dom af 4.3.2020, Bank BGŻ BNP Paribas, C-183/18, EU:C:2020:153, præmis 42 og 43).
38
Hvad angår den sammenhæng, hvori denne bestemmelse indgår, skal det bemærkes, at bestemmelserne i forordning 2018/1046, herunder bestemmelserne i denne forordnings afsnit V, kapitel 2, afdeling 2, om system for tidlig opdagelse og udelukkelse, som nævnte forordnings artikel 136, stk. 1, litra d), nr. ii), er en del af, er af administrativ og ikke strafferetlig karakter. I medfør af artikel 91 i forordning 2018/1046 berører denne forordnings kapitel 5, i afsnit IV, med overskriften »Finansielle aktørers ansvar« ikke det eventuelle strafferetlige ansvar, som de finansielle aktører kan pådrage sig efter den relevante nationale ret og efter de gældende bestemmelser om beskyttelse af Unionens finansielle interesser og bekæmpelse af korruption, som involverer Unionens tjenestemænd eller embedsmænd i medlemsstaterne.
39
Som en bestemmelse med bindende administrativ karakter tilsigter artikel 136, stk. 1, litra d), i forordning 2018/1046 ikke at fastslå en fysisk eller juridisk persons strafferetlige ansvar, men fastlægger blot de situationer, hvor denne person skal udelukkes fra de tildelingsprocedurer, der er reguleret ved denne forordning, i tilfælde af bestikkelse som omhandlet i nævnte forordnings artikel 136, stk. 1, litra d), nr. ii).
40
Hvad angår den teleologiske fortolkning af artikel 136, stk. 1, litra d), nr. ii), i forordning 2018/1046 skal det bemærkes, at det fremgår af såvel 64. betragtning til denne forordning som af nævnte forordnings artikel 135, stk. 1, at formålet med udelukkelsesordningen er at sikre beskyttelsen af Unionens finansielle interesser. For det første tilsigter nævnte artikel 136, stk. 1, litra d), nr. ii), i forordning 2018/1046 at udelukke personer og enheder, der på grund af deres adfærd kan udgøre en risiko for Unionens finansielle interesser, fra tildelingsprocedurer reguleret ved denne forordning. For det andet giver denne bestemmelse Kommissionen mulighed for at overholde sin forpligtelse til god og forsvarlig forvaltning af Unionens finansielle midler, som denne institution er pålagt ved artikel 317 TEUF (jf. i denne retning dom af 27.9.2023, Imdea Materiales mod Kommissionen, T-765/21, ikke trykt i Sml., EU:T:2023:588, præmis 81).
41
For netop at undgå risikoen for skade på Unionens finansielle interesser foreskriver forordning 2018/1046 endvidere situationer som de i denne forordnings artikel 136, stk. 2 og 5, fastsatte, der gør det muligt midlertidigt at udelukke tilbudsgivere fra de tildelingsprocedurer, som er reguleret ved nævnte forordning, selv om der ikke er afsagt endelig dom, hvorved de pågældende personer eller enheders skyld er fastslået.
42
Det følger desuden af fast retspraksis, at anvendelsen af nationale regler ikke må svække den effektive virkning af en EU-retsakt (dom af 16.5.2024, Toplofikatsia Sofia (Begrebet sagsøgtes bopæl), C-222/23, EU:C:2024:405, præmis 55). Såfremt en EU-retlig bestemmelse kan fortolkes på flere måder, skal den fortolkning, som kan sikre bestemmelsens effektive virkning, således foretrækkes (jf. dom af 23.11.2023, EVN Business Service m.fl., C-480/22, EU:C:2023:918, præmis 37 og den deri nævnte retspraksis).
43
Hvis artikel 136, stk. 1, litra d), nr. ii), i forordning 2018/1046 fortolkes indskrænkende, som sagsøgerne har foreslået, risikerer det at skade denne bestemmelses effektive virkning, for så vidt som denne fortolkning vil gøre det muligt for personer og enheder, som ved endelig dom er idømt straffe eller pålagt økonomiske sanktioner for bestikkelse, alligevel at deltage i procedurer for tildelingen af offentlige kontrakter, der finansieres af Unionens budget, hvorved der skabes en risiko for Unionens finansielle interesser samt den gode og forsvarlige forvaltning af Unionens finansielle midler.
44
Det skal dermed fastslås, at en endelig dom som den af Tribunale di Milano (retten i Milano) afsagte, hvorved det, uden at de tiltalte personer og enheder formelt erklæres skyldige i bestikkelse, er fastslået, at disse kan tilregnes bestikkelse, og de som følge heraf pålægges en straf og en økonomisk sanktion, henhører under artikel 136, stk. 1, litra d), nr. ii), i forordning 2018/1046.
45
Denne konklusion drages ikke i tvivl af sagsøgernes argumenter.
46
I første række har sagsøgerne gjort gældende, at den anfægtede afgørelse er behæftet med flere oversættelsesfejl. Selv hvis disse fejl antages påvist, har sådanne fejl imidlertid ingen indvirkning på lovligheden af nævnte afgørelse, for så vidt som fejlene hverken påvirker den i nærværende dom fastlagte fortolkning af artikel 136, stk. 1, litra d), nr. ii), i fortolkning 2018/1046 eller de væsentligste elementer i dommen afsagt af Tribunale di Milano (retten i Milano) som gengivet i præmis 30-34 ovenfor og bekræftet af parterne i retsmødet.
47
I anden række har sagsøgerne anført, at den nationale retsinstans i medfør af artikel 444 i lov om strafferetspleje ikke kan træffe afgørelse om »frifindelse« som omhandlet i denne lovs artikel 530, selv om sagsakterne indeholder beviser for tiltaltes uskyld.
48
Selv hvis det antages, at sagsøgernes fortolkning af nævnte bestemmelser i national ret er korrekt, har dette imidlertid ikke indvirkning på den omstændighed, at det fremgår af dommen afsagt af Tribunale di Milano (retten i Milano) som gengivet i præmis 30-34 ovenfor, at der bl.a. var tilstrækkelige beviser for, at CY og CV, som havde anmodet om at være begunstiget af proceduren fastsat i artikel 444 i lov om strafferetspleje, kunne tilregnes bestikkelse, men at der derimod ikke var åbenbare beviser for, at disse personer var uskyldige.
49
I tredje række har sagsøgerne gjort gældende, at artikel 445, stk. 1a, i lov om strafferetspleje i modsætning til, hvad Kommissionen anførte i den anfægtede afgørelse, ikke bestemmer, at en »sentenza di patteggiamento« (dom om udenretslig aftale) afsagt i henhold til denne lovs artikel 444 udgør en straffedom, men alene at en sådan dom på visse betingelser kan sidestilles med en sådan straffedom. Disse parter har endvidere fremhævet forskellene mellem en dom afsagt i henhold til nævnte lovs artikel 444 og en straffedom afsagt i medfør af lovens artikel 533.
50
For det første er det i denne henseende tilstrækkeligt at fastslå, at disse argumenter vedrører kvalificeringen i italiensk ret af dommen afsagt af Tribunale di Milano (retten i Milano) og de forskelle, der kan foreligge mellem virkningerne af en sådan dom og virkningerne knyttet til en straffedom som omhandlet i artikel 533 i lov om strafferetspleje. Sådanne forskelle kan ikke påvirke den fortolkning af artikel 136, stk. 1, litra d), nr. ii), i fortolkning 2018/1046, der fremgår af præmis 44 ovenfor.
51
For det andet skal det under alle omstændigheder bemærkes, som Kommissionen har anført, at det følger af sidste punktum i artikel 445, stk. 1a, i lov om strafferetspleje, at en dom afsagt i henhold til nævnte lovs artikel 444, med forbehold for de i denne bestemmelses første to punktummer fastsatte undtagelser, »sidestilles« med en straffedom.
52
Domstolen har endvidere allerede haft lejlighed til at fastslå, at en dom, som er blevet endelig, og som er blevet afsagt i medfør af den »patteggiamento«-procedure, der er fastsat i artikel 444 i lov om strafferetspleje, med henblik på efterprøvelsen af betingelserne for anvendelsen af princippet ne bis in idem, der er fastsat i chartrets artikel 50, udgør en straffedom, der er blevet endelig (dom af 20.3.2018, Garlsson Real Estate m.fl., C-537/16, EU:C:2018:193, præmis 14, 30, 59 og 63).
53
I fjerde række er det korrekt, som sagsøgerne har anført, at Kommissionen i 40. betragtning til den anfægtede afgørelse med urette lagde til grund, at sagsøgerne havde indrømmet deres skyld ved at anmode om og give samtykke til anvendelsen af en nedsat straf som den, de blev idømt af Tribunale di Milano (retten i Milano). En sådan udtrykkelig indrømmelse af skyld fremgår nemlig ikke af nævnte dom. Med henblik på at konkludere, at denne dom henhører under artikel 136, stk. 1, litra d), nr. ii), i forordning 2018/1046, støttede Kommissionen sig imidlertid ikke alene på denne konstatering, men tog i 36.-38. betragtning til den anfægtede afgørelse ligeledes hensyn til den i præmis 32 og 34 ovenfor anførte omstændighed, at der i medfør af nævnte dom var tilstrækkelige beviser for, at bl.a. de påtalte faktiske omstændigheder kunne tilregnes de tiltalte, at artikel 445, stk. 1a, i lov om strafferetspleje sidestiller domme afsagt i henhold til denne lovs artikel 444 med en domfældelse, og at der i artikel 136, stk. 1, litra d), nr. ii), i forordning 2018/1046 ikke sondres mellem endelige domme, alt efter om de er afsagt efter en aftale mellem de berørte personer og anklagemyndigheden eller ej.
54
I femte række har sagsøgerne udledt et argument af første punktum i artikel 445, stk. 1a, i lov om strafferetspleje, hvoraf fremgår, at en dom afsagt i henhold til denne lovs artikel 444 ikke har virkninger og ikke kan anvendes som bevis i bl.a. administrative procedurer. Det er disse parters opfattelse, at eftersom den procedure, der førte til vedtagelsen af den anfægtede afgørelse, er af administrativ karakter, kunne Kommissionen ikke støtte sig på dommen afsagt af Tribunale di Milano (retten i Milano) med henblik på vedtagelsen af denne afgørelse.
55
Dette argument skal forkastes, eftersom det hermed gøres gældende, at en bestemmelse i national ret kan være til hinder for anvendelsen af en EU-retlig bestemmelse. Nævnte argument er således i strid med princippet om EU-rettens forrang, hvorved fastsættes EU-rettens fortrinsstilling i forhold til medlemsstaternes nationale ret. Dette princip medfører derfor en forpligtelse for alle instanser i medlemsstaterne til at sikre, at de forskellige EU-retlige bestemmelser gennemføres fuldt ud, idet medlemsstaternes nationale ret ikke kan ændre den virkning, som disse forskellige bestemmelser tillægges på disse staters område (jf. dom af 11.1.2024, Global Ink Trade, C-537/22, EU:C:2024:6, præmis 23 og den deri nævnte retspraksis). I medfør af princippet om EU-rettens forrang kan det ikke tillades, at bestemmelser i national ret, selv hvis der er tale om forfatningsbestemmelser, skader EU-rettens enhed og effektivitet (dom af 21.12.2021, Randstad Italia, C-497/20, EU:C:2021:1037, præmis 52).
56
I sjette række skal det argument, som sagsøgerne i retsmødet har udledt af dom af 18. december 2024, TP mod Kommissionen (T-776/22, under appel, EU:T:2024:908), forkastes. I nævnte doms præmis 44 og 45 fastslog Retten nemlig, at den anvisningsberettigede, der kan vedtage en foranstaltning om udelukkelse i henhold til artikel 136, stk. 1, litra b)-d) og f)-h), i forordning 2018/1046, synes bundet af den retlige kvalificering af den pågældende adfærd, der er fastlagt i en endelig dom eller i en endelig administrativ afgørelse, uden at denne har nogen form for skønsmargen i denne henseende. I det foreliggende tilfælde skal der ikke anlægges en anden retlig kvalificering af de omhandlede adfærd end den, der blev fastlagt i dommen afsagt af Tribunale di Milano (retten i Milano), men der skal derimod foretages en fortolkning af EU-retten for at afgøre, om en sådan dom, henset til retlige kvalificeringer heri, henhører under anvendelsesområdet herfor.
57
Henset til samtlige ovenstående betragtninger skal de tre første anbringender forkastes som ugrundede.
[udelades]
Det ottende anbringende om tilsidesættelse af retten til at blive hørt fastsat i chartrets artikel 41, stk. 2, litra a)
[udelades]
124
Eftersom ingen af de af sagsøgerne fremsatte anbringender er blevet taget til følge, skal Kommissionen frifindes i det hele.
Sagsomkostninger
125
Ifølge procesreglementets artikel 134, stk. 1, pålægges det den tabende part at betale sagsomkostningerne, hvis der er nedlagt påstand herom.
126
Da sagsøgerne har tabt sagen, bør det pålægges disse at betale sagsomkostningerne, herunder omkostningerne i forbindelse med sagen om foreløbige forholdsregler, i overensstemmelse med Kommissionens påstand herom.
På grundlag af disse præmisser
udtaler og bestemmer
RETTEN (Ottende Afdeling):
1)
Europa-Kommissionen frifindes.
2)
Lattanzio KIBS SpA, CY, CV og CW betaler sagsomkostningerne, herunder omkostningerne i forbindelse med sagen om foreløbige forholdsregler.
Kornezov
Kecsmár
Kingston
Afsagt i offentligt retsmøde i Luxembourg den 23. juli 2025.
Underskrifter
(
*1
) – Processprog: engelsk.
(
1
) – Der gengives kun de præmisser i denne dom, som Retten finder det relevant at offentliggøre.
(
2
) – Fortrolige oplysninger udeladt.