62003TO0357_DA
Parter
Dommens præmisser
Afgørelse
Parter
I sag T-357/03,
Bruno Gollnisch, Limonest (Frankrig),
Marie-France Stirbois, Villeneuve-Loubet (Frankrig),
Carl Lang, Boulogne-Billancourt (Frankrig),
Jean-Claude Martinez, Montpellier (Frankrig),
Philip Claeys,
Overijse (Belgien),
Koen Dillen,
Antwerpen (Belgien),
ved avocat W. de Saint Just,
sagsøgere,
mod
Europa-Parlamentet
ved H. Krück og N. Lorenz, som befuldmægtigede, og med valgt adresse i Luxembourg,
sagsøgt,
angående en påstand om annullation af Europa-Parlamentets præsidiums afgørelse af 2. juli 2003 om ændring af regulativet vedrørende anvendelsen af bevillingerne på budgetkonto 3701 på Den Europæiske Unions almindelige budget,
har
DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABERS RET I FØRSTE INSTANS (Anden Afdeling)
sammensat af afdelingsformanden, J. Pirrung, og dommerne A.W.H. Meij og I. Pelikánová,
justitssekretær: H. Jung,
afsagt følgende
Kendelse
Dommens præmisser
Retlige og faktiske omstændigheder
1. Den 14. udgave af Europa-Parlamentets forretningsorden, der trådte i kraft den 1. maj 1999 (EFT 1999 L 202, s. 1), blev erstattet af den 15. udgave af Europa-Parlamentets forretningsorden, der trådte i kraft den 1. februar 2003 (EUT 2003 L 61, s. 1, herefter »forretningsordenen«). Ordlyden af artikel 22 i disse to udgaver af forretningsordenen er identisk.
2. Ifølge forretningsordenens artikel 22, stk. 2, træffer »[Parlamentets præsidium] […] afgørelse om finansielle, organisatoriske og administrative spørgsmål vedrørende medlemmerne, Parlamentets interne organisation, dets sekretariat og dets organer«.
3. Budgetkonto 3701 på Den Europæiske Unions almindelige budget vedrører deltagelse i Parlamentets politiske gruppers og løsgængernes sekretariatsudgifter, administrative udgifter og udgifter til politisk virksomhed og oplysningsarbejde. For regnskabsåret 2003 blev der på denne konto afsat 37 948 000 EUR (EUT 2003 L 54, s. 1, 201 og 222).
4. På grundlag af forretningsordenens artikel 22 vedtog Parlamentets præsidium regulativet om anvendelse af bevillingerne på budgetkonto 3701 (herefter »regulativet«).
5. Regulativet var genstand for en ændringsprocedure, som blev indledt i 2002 og videreført i 2003. På møde afholdt den 8. april 2003 besluttede Formandskonferencen at støtte forslagene om ændring af regulativet, at forelægge disse forslag for Parlamentets præsidium og at opfordre dette til at høre Budgetkontroludvalget og Juridisk Tjeneste forud for den endelige vedtagelse af disse. Ved skrivelser af 21. og 22. maj 2003 anmodede Parlamentets generalsekretær henholdsvis Parlamentets budgetkontroludvalg og juridiske tjeneste om at fremsende deres udtalelse til forslaget om ændring af regulativet til Parlamentets præsidium. Ved skrivelse af 16. juni 2003 fremsendte budgetkontroludvalget en foreløbig udtalelse til Parlamentets formand. Den juridiske tjeneste afgav udtalelse den 25. juni 2003.
6. Parlamentets præsidiums afgørelse af 2. juli 2003 (herefter »den anfægtede retsakt«) ændrer regulativet »med forbehold af en ændring af Parlamentets forretningsorden og andre ændringer, som måtte være nødvendige som følge af nye høringer«.
7. Som følge af den anfægtede retsakt bestemmer bestemmelse 1.1.1 i regulativets del 1, at »de bevillinger, der er afsat på budgetkonto 3701 skal dække […] administrationsudgifter og driftsudgifter for de politiske grupper/sekretariatsudgifter for løsgængerne«. Tidligere havde bestemmelsen følgende ordlyd:
»Bevillingerne på budgetkonto 3701 skal dække […] sekretariats-, administrations- og driftsudgifter for de politiske grupper/løsgængerne […]«
8. Bestemmelse 1.3 i regulativets del 1, som ændret ved den anfægtede retsakt, bestemmer:
»1.3.1 […] I tilfælde af, at en løsgænger tilslutter sig en politisk gruppe, fremlægger administrationen en rapport vedrørende opgørelsen over hans udgifter på tidspunktet for tilslutningen. I givet fald vil de bevillinger, som løsgængeren ikke har brugt, blive overført til den pågældende gruppe.
1.3.2 […] I tilfælde af, at en løsgænger nedlægger sit mandat, opgør administrationen det pågældende medlems konti, idet der tages hensyn til de tidligere indgåede skriftlige forpligtelser.«
9. Før vedtagelsen af den anfægtede retsakt pålagde bestemmelse 1.3 i regulativets del 1 den løsgænger, som tilsluttede sig en politisk gruppe eller nedlagde sit mandat, at fremlægge en rapport vedrørende opgørelsen over hans udgifter for økonomidirektøren, og i givet fald at tilbagebetale de bevillinger, der ikke var brugt. Bestemmelsen foreskrev ligeledes, at enhver udgift, som var ubegrundet eller uretmæssig, skulle tilbagebetales af den afgående løsgænger.
10. Som følge af den anfægtede retsakt finder bestemmelse 1.4 i regulativets del 1 ikke længere anvendelse på løsgængerne. Denne bestemmelse med senere ændringer fastsætter ansvarsordningen for brug af de bevillinger, der alene gælder for politiske grupper.
11. Den anfægtede retsakt tilføjer til bestemmelse 1.5 i regulativets del 1 et stykke, der lyder således:
»1.5.1 Enhver politisk aktivitet eller informationsvirksomhed, der finansieres gennem bevillinger på budgetpost 3701, skal angive navnet på den politiske gruppe eller, for så vidt angår en løsgænger/løsgængere, dennes/disses navn, samt Europa-Parlamentets logo.«
12. Bestemmelse 1.6.1 i regulativets del 1, som ændret ved den anfægtede retsakt, bestemmer, at »de politiske grupper kun kan finansiere et europæisk politisk parti, såfremt [en række betingelser] er opfyldt«. Denne bestemmelse havde forud for vedtagelsen af den anfægtede retsakt følgende ordlyd:
»De politiske grupper/løsgængerne kan kun finansiere et europæisk politisk parti, såfremt [en række betingelser] er opfyldt.«
13. Bestemmelse 1.6.2, som ændret ved den anfægtede retsakt, lyder således:
»De politiske grupper/løsgængere, der er medlemmer af en ekstern organisation, kan støtte denne finansielt af budgetkonto 3701 i form af støtte eller medlemsbidrag, med indtil 5% af de årlige bevillinger, de oppebærer i henhold til budgetkonto 3701 […]«
14. Tidligere lød bestemmelsen således:
»De politiske grupper/løsgængere kan støtte en ekstern aktivitet eller organisation finansielt i form af støtte eller medlemsbidrag, såfremt de er medlemmer heraf, med indtil 5% af deres årlige bevillinger i henhold til budgetkonto 3701.«
15. Bestemmelse 1.7 i regulativets del 1, som ændret ved den anfægtede retsakt, bestemmer, at »de politiske grupper bortset fra personale ansat i henhold til vedtægten for tjenestemænd og øvrige ansatte i De Europæiske Fællesskaber kan ansætte personale under bevillingerne på budgetpost 3701.« Bestemmelsen foreskrev forud for den ved den anfægtede retsakt skete ændring den samme mulighed for løsgængere.
16. Den anfægtede retsakt ændrer i væsentligt omfang bestemmelserne 2.1-2.7 i regulativets del 1, som bl.a. fastsætter reglerne om udnyttelsen af de politiske partiers årlige budget, indkøb, inventar, regnskab, finansiel kontrol og den årlige rapport om anvendelsen af bevillingerne. I øvrigt fremgår det af den anfægtede retsakt, at disse bestemmelser med senere ændringer ikke længere finder anvendelse på løsgængerne.
17. Derimod er løsgængerne omfattet af de regler, der er fastsat i bestemmelse 2.9, som er indføjet i regulativet ved den anfægtede retsakt. Bestemmelsen har overskriften »Særlige regler for løsgængere« og bestemmer følgende:
»2.9.1 De af løsgængerne afholdte udgifter betales enten direkte til leverandøren eller godtgøres af administrationen snarest muligt efter forevisning af de bilag og den dokumentation, der kræves i henhold til nærværende regulativ, efter kontrol af, at disse er i overensstemmelse med nævnte regulativ. Administrationen kontrollerer at
a) udgifterne henhører under regulativet og ikke godtgøres på anden vis
b) regulativets bestemmelser er overholdt
c) princippet om forsvarlig økonomisk forvaltning er anvendt
d) udgifterne er dokumenteret ved originalbilag (eller genpart bekræftet af leverandøren eller enhver anden myndighed, som har bemyndigelse til at bekræfte [denne]).
Løsgængerne kan efter anmodning opnå et forskud på 10% af den årlige bevilling.
Inden afslutningen af det løbende regnskabsår foretager administrationen en berigtigelse af de forskud, der er udbetalt på grundlag af de bilag, løsgængeren har fremlagt […]
I forbindelse med denne berigtigelse afvises enhver udgift, som ikke er begrundet eller som ikke opfylder regulativets bestemmelser, og de tilsvarende bevillinger tilbagebetales til Europa-Parlamentet inden for en frist på tre måneder […]
Regnskabsåret løber fra den 1. januar til den 31. december.
I det år, der er valg til Europa-Parlamentet, løber det første regnskabsår fra den 1. januar til den 30. juni, og det andet regnskabsår fra den 1. juli til den 31. december.
2.9.2 De bevillinger, der ikke er brugt i løbet af regnskabsåret, kan fremføres, dog kun til det følgende regnskabsår, med 50% af de årlige bevillinger, der er modtaget fra Europa-Parlamentets budget.
Alle beløb, der overstiger 50%, annulleres til fordel for Europa-Parlamentets budget efter afslutningen af regnskaberne.
2.9.3 Forvaltningen af løsgængernes bevillinger varetages af Europa-Parlamentets administration i henhold til den vedlagte kontoplan.
2.9.4 Alle forskud ydet inden for rammerne af [bestemmelse] 2.9.1 i nærværende regulativ udbetales på bankkonti, der er specielt åbnet hertil af løsgængerne.
2.9.5 Formuegoder, som købes af løsgængerne med deres bevillinger 3701, opføres i Europa-Parlamentets inventarfortegnelse. På inventarfortegnelsen skal opføres formuegoder, der ikke kan forbruges, med en levetid på over et år og hvis anskaffelsespris når eller overstiger det loft, der er fastsat for Parlamentets formuegoder. Inventarfortegnelsen skal føres i henhold til den fremgangsmåde, der er fastsat i bilaget.
2.9.6 Administrationen forbereder en opgørelse over indtægter og udgifter, og en balance pr. løsgænger, som bekræfter regnskabets rigtighed og dets overensstemmelse med nærværende regulativ. Disse dokumenter offentliggøres efterfølgende via internettet.
2.9.7 Europa-Parlamentets formand fremsender disse dokumenter, som skal være modtaget af denne inden den 30. april i det følgende regnskabsår, til præsidiet og budgetkontroludvalget, som undersøger dem i henhold til de beføjelser, som de er tillagt ved Europa-Parlamentets forretningsorden, samt til Revisionsretten.
2.9.8 Når præsidiet, som er blevet hørt i henhold til ovenfor nævnte stykke, sammen med budgetkontroludvalget finder, at bevillingerne ikke er blevet anvendt i overensstemmelse med nærværende regulativ, tilbagebetales bevillingerne til Europa-Parlamentet inden tre måneder fra den dato, hvor uregelmæssighederne blev konstateret.«
18. Bestemmelse 2.8 i regulativets del 1, som ændret ved den anfægtede retsakt, foreskriver, at grupperne og løsgængerne konsulterer hinanden indbyrdes i alle spørgsmål vedrørende regulativets gennemførelse.
19. Den anfægtede retsakt ændrer ligeledes regulativets del 2 med overskriften »Kontoplan«, og nærmere bestemt en række udgiftsposter på resultatopgørelserne.
20. Således er det for løsgængerne udelukket, at udgifter til personalets ansættelse og repræsentation samt tilhørende løn og udgifter kan opføres som personaleudgifter på budgetkonto 3701 (del 2, 1.2, kapitel 1, punkt 2, 4 og 6).
21. Det samme gælder udgifter til leje af kontorer (del 2, 1.2, kapitel 2, punkt 7), til regnskabsførelse (del 2, 1.2, kapitel 4, punkt 2) og til gruppemøder (del 2, 1.2, kapitel 5, punkt 1).
22. Desuden ændrer den anfægtede retsakt regulativets del 3, som fastsætter retningslinjer for fortolkningen af adskillige bestemmelser i regulativets del 1.
23. Endelig tilføjer den anfægtede retsakt et bilag til regulativet. Dette bilag fastsætter ordningen for inventarfortegnelsen.
24. Ved skrivelse af 15. juli 2003 fra Generaldirektøren for Parlamentets Generalsekretariat for Økonomi blev sagsøgerne underrettet om, at præsidiet havde vedtaget ændringerne af regulativet den 2. juli 2003. Det ændrede regulativ var vedlagt skrivelsen.
Retsforhandlinger
25. Ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 23. oktober 2003 har sagsøgerne anlagt nærværende annullationssøgsmål.
26. Ved særskilt dokument indleveret til Rettens Justitskontor den 27. oktober 2003 fremsatte sagsøgerne begæring om, at der træffes afgørelse efter den hasteprocedure, der er fastsat i artikel 76a i Rettens procesreglement. Begæringen blev forkastet ved Rettens afgørelse af 18. februar 2004.
27. Ved dokument indleveret til Rettens Justitskontor den 11. november 2003 har Parlamentet fremsat begæring om, at udtalelsen fra Parlamentets juridiske tjeneste af 25. juni 2003, som sagsøgerne har fremlagt som bilag 5 til stævningen, fjernes fra sagens akter.
28. Parlamentet har uden at have indgivet svarskrift ved dokument indleveret til Rettens Justitskontor den 27. november 2003 fremsat en formalitetsindsigelse i henhold til procesreglementets artikel 114, stk. 1. Sagsøgerne har indgivet deres bemærkninger til formalitetsindsigelsen den 6. februar 2004.
29. På grundlag af den refererende dommers rapport finder Retten, at de oplysninger, der fremgår af sagen, er tilstrækkelige, og bestemmer i henhold til procesreglementets artikel 114, stk. 3, at det er ufornødent at indlede den mundtlige forhandling.
Parternes påstande
30. Parlamentet har nedlagt følgende påstande:
– Retten bestemmer, at udtalelsen fra Parlamentets juridiske tjeneste af 25. juni 2003 fjernes fra sagens akter.
– Sagen afvises.
– Sagsøgerne tilpligtes at betale sagens omkostninger.
31. Sagsøgerne har i deres bemærkninger til formalitetsindsigelsen nedlagt følgende påstande:
– Parlamentets begæring om fjernelse af et dokument fra sagen forkastes.
– Formalitetsindsigelsen forkastes.
– Den anfægtede retsakt annulleres.
– Parlamentet tilpligtes at betale sagens omkostninger, der beløber sig til 10 000 EUR.
Om Parlamentets begæring om, at udtalelsen fra dets juridiske tjeneste fjernes fra sagens akter
Parternes argumenter
32. Parlamentet har anmodet om, at udtalelsen fra dets juridiske tjeneste vedrørende ændringen af regulativet, der er fremlagt som bilag 5 til stævningen, fjernes fra sagens akter. Parlamentet har påpeget, at udtalelsen udelukkende var bestemt til Parlamentets præsidium, hvis møder er lukkede. Som følge heraf er den pågældende udtalelse et fortroligt dokument, og adgang hertil er begrænset udelukkende til medlemmerne af præsidiet. Parlamentet har tilføjet, at spredningen af juridiske udtalelser bestemt til institutionerne risikerer at have skadelige konsekvenser for disse institutioners hensigtsmæssige funktion, og at fællesskabslovgiver af denne grund udtrykkeligt har udelukket aktindsigt i sådanne udtalelser i artikel 4, stk. 2, andet led, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1049/2001 af 30. maj 2001 om aktindsigt i Europa-Parlamentets, Rådets og Kommissionens dokumenter (EFT L 145, s. 43). Parlamentet har endvidere nærmere bestemt tilføjet, at det følger af retspraksis, at fremlæggelsen af sådanne dokumenter ikke kan finde sted i forbindelse med en tvist for Fællesskabets retsinstanser, uden at nævnte fremlæggelse er blevet tilladt af den berørte institution eller anordnet af denne retsinstans (Domstolens kendelse af 23.10.2002, sag C-445/00, Østrig mod Rådet, Sml. I, s. 9151, præmis 12, og kendelse afsagt af Rettens præsident den 3.3.1998, sag T-610/97 R, Carlsen m.fl. mod Rådet, Sml. II, s. 485). I det foreliggende tilfælde har Parlamentet imidlertid ikke tilladt fremlæggelsen af den pågældende juridiske udtalelse i forbindelse med nærværende tvist.
33. Sagsøgerne har først anført, at den pågældende udtalelse blev udsendt via e-mail til alle medlemmer af Parlamentets budgetkontroludvalg, heriblandt til en af sagsøgerne, og at den stod til rådighed for ethvert parlamentsmedlem, som anmodede herom. Under disse omstændigheder er det udelukket, at dokumentet er fortroligt. Sagsøgerne har tilføjet, at den retspraksis, Parlamentet har henvist til, er irrelevant, eftersom den vedrører tredjemands fremlæggelse af juridiske udtalelser til Rådet og Kommissionen, hvilket ikke er tilfældet i denne sag. Sagsøgerne har endvidere anført, at juridisk tjeneste ikke har rejst indsigelse over for fremsendelsen af den pågældende udtalelse til de parlamentsmedlemmer, der faktisk anmodede herom. Endelig kan overholdelsen af de »grundlæggende principper om offentlighed, gennemsigtighed, beskyttelse af retssikkerheden og fællesskabsrettens stabilitet« ikke ifølge sagsøgerne i et tilfælde som det foreliggende være til hinder for, at sagsøgerne, som er parlamentsmedlemmer, får adgang til udtalelser fra denne institutions juridiske tjeneste. Disse udtalelser vedrører pr. definition retsspørgsmål vedrørende Parlamentets funktion og vedrører følgelig de medlemmer, som udgør dette. Sagsøgerne har derfor ret til at få adgang til den pågældende juridiske udtalelse og at fremlægge denne for Fællesskabets retsinstanser.
Rettens bemærkninger
34. Som Parlamentet med rette har anført ville det være til skade for den almene interesse i, at institutionerne kan indhente uafhængige juridiske udtalelser fra deres juridiske tjeneste, såfremt sådanne dokumenter kunne fremlægges under en sag for Domstolen, uden at en sådan fremlæggelse er blevet tilladt af den pågældende institution eller anordnet af denne retsinstans (jf. bl.a. kendelsen i sagen Østrig mod Rådet, nævnt ovenfor i præmis 32, præmis 12, og Rettens dom af 8.11.2000, sag T-44/97, Ghignone m.fl. mod Rådet, Sml. Pers. I-A, s. 223, og II, s. 1023, præmis 48).
35. I det foreliggende tilfælde er det imidlertid ubestridt, at den pågældende juridiske udtalelse er blevet udarbejdet efter anmodning af Parlamentets generalsekretær på vegne af Parlamentets præsidium, og at sidstnævnte ikke har tilladt fremlæggelsen af denne udtalelse.
36. I øvrigt præciseres, at spørgsmålet om, hvorvidt Parlamentets medlemmer eller visse af disse har adgang til den pågældende udtalelse fra den juridiske tjeneste, er uden betydning for bedømmelsen af Parlamentets begæring, som angår spørgsmålet om, hvorvidt den pågældende udtalelse kan figurere blandt de sagsakter, som Retten tager i betragtning ved vurderingen af sagen.
37. Under disse omstændigheder bør Parlamentets begæring om, at udtalelsen fra den juridiske tjeneste, der er fremlagt som bilag 5 til stævningen, fjernes fra sagens akter, imødekommes.
Formaliteten
38. Parlamentet har fremsat to formalitetsindsigelser. Den første er, at sagen angiveligt er anlagt for sent. Den anden er, at sagsøgerne ikke har søgsmålskompetence. Retten finder i det foreliggende tilfælde, at formalitetsindsigelsen om sagsøgernes manglende søgsmålskompetence først bør undersøges.
Parternes argumenter
39. Parlamentet har først anført, at den anfægtede retsakt ikke berører sagsøgerne umiddelbart. Ifølge Parlamentet er de forpligtelser, der påhviler løsgængerne som følge af den anfægtede retsakts ændring af regulativet af generel og abstrakt karakter og bør gøres til genstand for en »konkretisering« fra administrationens side.
40. Det fremgår af retspraksis vedrørende den i artikel 230, stk. 4, EF fastsatte betingelse om, at sagsøgeren skal være umiddelbart berørt, at den anfægtede fællesskabsforanstaltning umiddelbart skal have indvirkning på den pågældendes retsstilling, og at foranstaltningen ikke må overlade et skøn til adressaterne, der skal gennemføre den, men gennemførelsen skal ske helt automatisk, udelukkende i medfør af fællesskabsretsreglerne og uden anvendelse af andre mellemkommende regler (Domstolens dom af 13.5.1971, forenede sager 41/70-44/70, International Fruit Company m.fl. mod Kommissionen, Sml. 1971, s. 83, org.ref.: Rec. s. 411, præmis 23-29, af 6.3.1979, sag 92/78, Simmenthal mod Kommissionen, Sml. s. 777, præmis 25 og 26, af 26.4.1988, sag 207/86, Apesco mod Kommissionen, Sml. s. 2151, præmis 12, af 26.6.1990, sag C-152/88, Sofrimport mod Kommissionen, Sml. I, s. 2477, præmis 9, og af 5.5.1998, sag C-386/96 P, Dreyfus mod Kommissionen, Sml. I, s. 2309, præmis 43, Rettens kendelse af 10.9.2002, sag T-223/01, Japan Tobacco og JT International mod Parlamentet og Rådet, Sml. II, s. 3259, præmis 45, og af 6.5.2003, sag T-45/02, DOW AgroSciences mod Parlamentet og Rådet, Sml. II, s. 1973, præmis 35).
41. I det foreliggende tilfælde er det alene regulativets del 1, der har retsvirkninger. Imidlertid er bestemmelserne i del 1 i alt væsentligt generelle og abstrakte og nødvendiggør en konkretisering ved en efterfølgende retsakt. Dette gælder således for bestemmelserne 1.1, 1.3, 1.4, 1.5 og 2.8. Bestemmelserne 1.6.1, 1.7 og 2.1-2.7 vedrører kun de politiske grupper og kan følgelig ikke berøre sagsøgernes rettigheder.
42. Bestemmelse 1.6.2 fastsætter et loft for støtte til de eksterne organisationer, som parlamentsmedlemmerne er medlemmer af, og begrænser sagsøgerne i forvaltningen af de midler, de har opnået i henhold til budgetkonto 3701. Disse begrænsninger har imidlertid kun virkning i forbindelse med kontrollen af lovligheden af en løsgængers udgifter som fastsat i bestemmelse 2.9.1. Som sådan har bestemmelse 1.6.2 ikke umiddelbar virkning for løsgængerne.
43. Gennemførelsen af bestemmelse 2.9.1 kræver vedtagelse af en forvaltningsakt for at sikre betalingen af løsgængernes fakturaer, dvs. en beslutning fra administrationen truffet enten efter en betalingsanmodning fra leverandøren eller efter løsgængerens anmodning om godtgørelse. Følgelig er det kun en gennemførelsesretsakt, som vil berøre sagsøgerne umiddelbart.
44. Bestemmelse 2.9.2, som fastsætter mulighed for en fremførsel af bevillinger, er ligeledes af generel og abstrakt karakter. Kun er konkret beslutning vedrørende en eventuel fremførsel vil berøre den pågældende løsgænger umiddelbart.
45. Hvad angår bestemmelse 2.9.4 vedrørende betaling af beløb i henhold til budgetkonto 3701 på en konto åbnet med henblik herpå af en løsgænger, bestemmelse 2.9.5 vedrørende en inventarfortegnelse over de formuegoder, der er købt af en løsgænger med midler fra budgetkonto 3701, og bestemmelse 2.9.7 vedrørende Europa-Parlamentets formands underretning til præsidiet og budgetkontroludvalget har Parlamentet nærmere bestemt anført, at gennemførelsen af disse bestemmelser kræver en efterfølgende beslutning fra administrationen, som er den eneste beslutning, der vil berøre løsgængerne umiddelbart.
46. Bestemmelserne 2.9.3 og 2.9.6 skaber rettigheder for løsgængerne vedrørende forvaltningen af de midler, som de har fået tildelt, og vedrørende udarbejdelsen af en balance for disse. Disse bestemmelser griber derfor ikke ind i løsgængernes eksisterende rettigheder. Under alle omstændigheder forudsætter gennemførelsen af disse bestemmelser ligeledes efterfølgende forvaltningsakter, nemlig retsakter om forvaltning af de tildelte midler og udarbejdelse af en balance. Kun disse retsakter vil berøre løsgængerne direkte.
47. Endelig berører bestemmelse 2.9.8, som indeholder en forpligtelse til tilbagebetaling af uretmæssigt udbetalte beløb, ikke umiddelbart sagsøgerne, eftersom gennemførelsen af denne bestemmelse forudsætter præsidiets vedtagelse af en beslutning, hvori uregelmæssigheden fastslås, og en beslutning, hvorved Parlamentet faktisk kræver tilbagebetaling.
48. Under disse omstændigheder bør sagsøgernes anbringende om, at de er umiddelbart berørt af den anfægtede retsakt, som fastsætter nye budget- og regnskabsmæssige forpligtelser, forkastes.
49. Hvad angår sagsøgernes anbringende om, at den anfægtede retsakt ophæver sagsøgernes ret til at finansiere et politisk parti (bestemmelse 1.6.1), ret til at indgå ansættelseskontrakter (bestemmelse 1.7.1) og ret til at betale leje for kontorer (del 2) ved hjælp af midler fra budgetkonto 3701, har Parlamentet anført, at selv om afskaffelsen af disse rettigheder eventuelt kan berøre sagsøgerne umiddelbart, berører afskaffelsen under alle omstændigheder ikke sagsøgerne individuelt.
50. Parlamentet har dernæst anført, at det følger af fast retspraksis, at en almengyldig retsakt, som f.eks. en forordning, kun kan berøre fysiske eller juridiske personer individuelt, såfremt den rammer disse på grund af visse egenskaber, som er særlige for dem, eller på grund af en faktisk situation, der adskiller dem fra alle andre og derfor individualiserer dem på lignende måde som adressaten for retsakten (Domstolens dom af 22.11.2001, sag C-451/98, Antillean Rice Mills mod Rådet, Sml. I, s. 8949, præmis 49, af 25.7.2002, sag C-50/00 P, Unión de Pequeños Agricultores mod Rådet, Sml. I, s. 6677, præmis 36, af 10.12.2002, sag C-312/00 P, Kommissionen mod Camar og Tico, Sml. I, s. 11355, præmis 73, Rettens dom af 30.9.2003, sag T-158/00, ARD mod Kommissionen, Sml. II, s. 3825, præmis 62).
51. Parlamentet har tilføjet, at en person ikke er individuelt berørt af en retsakt, såfremt denne kun berøres heraf i egenskab af at være medlem af en – selv begrænset – gruppe, hvis sammensætning – selv om denne let kan fastsættes – ikke er fastsat permanent på det tidspunkt, hvor retsakten blev vedtaget. Parlamentet har i denne forbindelse anført, således som generaladvokat Jacobs bemærkede i forslaget til afgørelse af 20. november 2003 til Domstolens dom af 30. marts 2004, sag C-167/02 P, Rothley m.fl. mod Parlamentet, Sml. I, s. 3149, punkt 42, at selv om Parlamentets sammensætning er fastsat af en samling præcise regler og procedurer og varierer i forhold til disse bestemmelser, kan den imidlertid ikke betragtes som stationær.
52. Ifølge Parlamentet kan de politiske grupper og løsgængerne, på hvilke regulativet finder anvendelse, ganske vist identificeres blandt de nuværende medlemmer af Parlamentet. Imidlertid retter regulativet sig til et ubegrænset og ubestemmeligt antal politiske grupper og løsgængere. For det første retter regulativet sig til enhver politisk gruppe, der dannes i Parlamentet, og til ethvert medlem, som ikke er tilsluttet en politisk gruppe eller som forlader en gruppe og ikke tilslutter sig en anden gruppe. Dernæst gælder regulativet ikke kun for alle nuværende politiske partier og løsgængere, men ligeledes for alle fremtidige politiske partier og løsgængere.
53. Parlamentet har endvidere anført, at den omstændighed, at det er muligt med større eller mindre nøjagtighed at fastlægge antallet eller endog identiteten af de retssubjekter, som en foranstaltning finder anvendelse på, ikke indebærer, at de pågældende retssubjekter må anses for individuelt berørt af foranstaltningen, når det kan fastslås, at denne retsvirkning som grundlag har objektive retlige eller faktiske kriterier, som er opstillet i den pågældende retsakt (dommen i sagen Kommissionen mod Camar og Tico, nævnt ovenfor i præmis 50, præmis 74, og dommen i sagen Antillean Rice Mills mod Rådet, nævnt ovenfor i præmis 50, præmis 52).
54. Under disse omstændigheder adskiller sagsøgerne sig ikke fra de nuværende eller fremtidige parlamentsmedlemmer eller politiske grupper, som alle er underlagt regulativet. De er derfor ikke individuelt berørt af den anfægtede retsakt.
55. Sagsøgerne har først anført, at den anfægtede retsakt, selv om den henhører under Parlamentets interne sfære, imidlertid kan anfægtes, da den har retsvirkninger for sagsøgerne, der som indehavere af et mandat til at repræsentere folkene i de i Fællesskabet sammensluttede stater, bør anses for tredjemand i artikel 230, stk. 1, EF’s forstand i forhold til en retsakt fra Parlamentet, der har retsvirkninger for vilkårene for udøvelsen af dette mandat (Rettens dom af 2.10.2001, forenede sager T-222/99, T-327/99 og T-329/99, Martinez m.fl. mod Parlamentet, Sml. II, s. 2823, præmis 61).
56. Sagsøgerne har dernæst anført, at de er umiddelbart og individuelt berørt af den anfægtede retsakt.
57. Sagsøgerne har i denne forbindelse for det første anført, at den anfægtede retsakt direkte har retsvirkninger for løsgængerne, da den ikke længere gør det muligt for dem at anvende bevillingerne på budgetkonto 3701 til at finansiere et europæisk politisk parti (bestemmelse 1.6.1), personale (bestemmelse 1.7.1), udgifter til regnskabsførelse (del 2, 1.2, kapitel 4) og afholdelse af gruppemøder (del 2, 1.2, kapitel 5). I øvrigt gør den anfægtede retsakt det ikke længere muligt for dem at åbne en bankkonto med henblik på udnyttelsen af bevillingerne på budgetkonto 3701 (bestemmelse 2.5.4).
58. Ifølge sagsøgerne vil retsakterne til gennemførelse og konkretisering af den anfægtede retsakt i modsætning til det af Parlamentet anførte være af rent automatisk karakter, uden at overlade noget skøn til disse gennemførelsesretsakters ophavsmænd.
59. Sagsøgerne har for det andet nærmere bestemt anført, at de er individuelt berørt af den anfægtede retsakt som følge af deres egenskab af løsgængere, eftersom denne retsakt alene pålægger dem nye såvel budgetmæssige som regnskabsmæssige forpligtelser og afskaffer et vist antal af deres rettigheder, hvilket yderligere forstærker den forskelsbehandling der eksisterer mellem løsgængerne og de parlamentsmedlemmer, der tilhører en politisk gruppe.
Rettens bemærkninger
60. I henhold til artikel 230, stk. 4, EF kan enhver fysisk eller juridisk person indgive et annullationssøgsmål vedrørende beslutninger, der retter sig til ham, og vedrørende beslutninger, som, skønt de er udfærdiget i form af en forordning eller en beslutning rettet til en anden person, dog berører ham umiddelbart og individuelt.
61. Da det er ubestridt, at sagsøgerne ikke er adressater for den anfægtede retsakt, bør det undersøges, om denne retsakt berører dem umiddelbart og individuelt.
62. For så vidt som sagsøgerne har gjort gældende, at de, når der foreligger en afgørelse fra Parlamentet, som går ud over rammerne for denne institutions interne organisation og har direkte virkninger for Parlamentets medlemmer, kan anlægge sag, uden at det er nødvendigt at stille spørgsmålstegn ved, om de er individuelt berørt af den pågældende retsakt, bemærkes blot, at Domstolen udtrykkeligt har forkastet denne opfattelse. Domstolen har i denne forbindelse påpeget, at det fremgår af selve ordlyden af artikel 230, stk. 4, EF og af fast retspraksis, at en fysisk eller juridisk person kun kan anlægge sag med påstand om annullation af en retsakt, som ikke er en beslutning, der retter sig til ham, såfremt han ikke blot er umiddelbart, men også individuelt berørt af denne retsakt, således at fortolkningen af denne bestemmelse ikke kan føre til, at der ses bort fra den sidstnævnte betingelse, som er udtrykkeligt fastsat i traktaten, uden at man derved ville overskride de beføjelser, Fællesskabets retsinstanser er tillagt ved traktaten (jf. bl.a. dommen i sagen Unión de Pequeños Agricultores mod Rådet, nævnt ovenfor i præmis 50, præmis 44).
63. Det må derfor undersøges, om sagsøgerne er individuelt berørt af den pågældende retsakt. I denne forbindelse fremgår det af fast retspraksis, at andre retssubjekter end adressaterne for en retsakt kun kan påstå at være individuelt berørt, såfremt denne retsakt berører dem på grund af visse egenskaber, som er særlige for dem, eller på grund af en faktisk situation, der adskiller dem fra alle andre og derfor individualiserer dem på lignende måde som adressaten for retsakten (Domstolens dom af 15.7.1963, sag 25/62, Plaumann mod Kommissionen, Sml. 1954-1964, s. 411, på s. 414, org.ref.: Rec. s. 197, på s. 223, og dommen i sagen Unión de Pequeños Agricultores mod Rådet, nævnt ovenfor i præmis 50, præmis 36).
64. I det foreliggende tilfælde har sagsøgerne gjort gældende, at de er løsgængere, som diskrimineres i forhold til de parlamentsmedlemmer, som tilhører en politisk gruppe.
65. Hvad angår egenskaben af løsgænger må det konstateres, at denne omstændighed ikke kan individualisere sagsøgerne på lignende måde som adressaten for retsakten.
66. Det bemærkes nemlig, at den anfægtede retsakt ændrer betingelserne for de politiske gruppers anvendelse af bevillingerne på budgetkonto 3701, således som det bl.a. fremgår af de ovenfor i præmis 16 nævnte oplysninger, og løsgængernes anvendelse af disse, således som det navnlig fremgår af de oplysninger, der er nævnt ovenfor i præmis 12, 15 og 17. Retsakten gælder generelt og fremover for de politiske grupper og løsgængerne. Den kan derfor berøre såvel de fremtidige politiske grupper og løsgængere som dem, der udgjorde Parlamentet på tidspunktet for dens vedtagelse, således at den ikke berører nogle af disse individuelt (jf. i denne retning Domstolens kendelse af 23.11.1995, sag C-10/95 P, Asocarne mod Rådet, Sml. I, s. 4149, præmis 30).
67. Den hævdede forskelsbehandling mellem sagsøgerne, i disses egenskab af løsgængere, og de parlamentsmedlemmer, der er tilsluttet en politisk gruppe, kan ikke i højere grad godtgøre, at sagsøgerne er individuelt berørt af den anfægtede retsakt.
68. Først er den omstændighed, at sagsøgerne tilhører en af de to kategorier af personer, hvorpå den anfægtede retsakt finder anvendelse, ikke tilstrækkelig til at individualisere dem, eftersom hver af disse to kategorier – de politiske grupper og løsgængerne – er defineret generelt og abstrakt af den anfægtede retsakt.
69. Dernæst adskiller de faktiske omstændigheder i den foreliggende sag sig fra dem, der lå til grund for Domstolens dom af 23. april 1986 i sagen Les Verts mod Parlamentet (sag 294/83, Sml. s. 1339, præmis 36). Denne sag vedrørte en ulige fordeling af offentlige midler til den informationskampagne, som blev ført af de politiske grupperinger, der deltog i parlamentsvalget i 1984. De anfægtede budgetbeslutninger vedrørte alle de politiske grupperinger, skønt de blev behandlet forskelligt, alt efter om de var repræsenteret eller ikke i den forsamling, der blev valgt i 1979. De repræsenterede grupperinger deltog i beslutningstagningen om såvel deres egen behandling som behandlingen af de ikke-repræsenterede, rivaliserende grupperinger. Domstolen svarede bekræftende på spørgsmålet, om de anfægtede beslutninger individuelt berørte en politisk gruppering, som ikke var repræsenteret, men som kunne opstille kandidater til valget i 1984. Domstolen fandt, at den opfattelse, hvorefter alene de repræsenterede grupperinger var individuelt berørt af den anfægtede retsakt, ville føre til, at der blev skabt en ulighed i retsbeskyttelsen, da de ikke-repræsenterede grupperinger ikke ville kunne forhindre fordelingen af bevillingerne til valgkampen, før valget havde fundet sted.
70. I det foreliggende tilfælde er der i forbindelse med de processuelle spørgsmål ingen forskel af denne art mellem situationen for sagsøgerne, som er løsgængere, og situationen for de parlamentsmedlemmer, der er medlemmer af de politiske grupper, eftersom den anfægtede retsakt som anført ovenfor i præmis 66 ikke berører hverken løsgængerne eller de politiske grupper individuelt.
71. Det følger af det foregående, at sagsøgerne ikke er individuelt berørt af den anfægtede retsakt i artikel 230, stk. 4, EF’s forstand, og at søgsmålet følgelig må afvises, uden at det er fornødent at behandle hverken spørgsmålet om, hvorvidt sagsøgerne er umiddelbart berørt af den anfægtede retsakt som omhandlet i samme bestemmelse eller spørgsmålet om, hvorvidt nærværende søgsmål er blevet anlagt inden for de frister, der er fastsat i artikel 230, stk. 5, EF.
Sagens omkostninger
72. I henhold til artikel 87, stk. 2, i Rettens procesreglement pålægges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt påstand herom. Da sagsøgerne har tabt sagen, pålægges det dem i henhold til Parlamentets påstand herom at betale sagens omkostninger.
Afgørelse
På grundlag af disse præmisser
bestemmer
RETTEN (Anden Afdeling)
1) Udtalelsen fra Parlamentets juridiske tjeneste, som sagsøgerne har fremlagt som bilag 5 til stævningen, udgår af sagsakterne.
2) Sagen afvises.
3) Sagsøgerne bærer deres egne omkostninger og betaler de omkostninger, Parlamentet har afholdt.
Således bestemt i Luxembourg den 10. januar 2005.