62017CJ0377_RES
Sag C-377/17
Europa-Kommissionen
mod
Forbundsrepublikken Tyskland
Domstolens dom (Fjerde Afdeling) af 4. juli 2019
»Traktatbrud – tjenesteydelser i det indre marked – direktiv 2006/123/EF – artikel 15 – artikel 49 TEUF – etableringsfrihed – arkitekters og ingeniørers honorarer for planlægningsydelser – minimums- og maksimumspriser«
Etableringsfrihed – fri udveksling af tjenesteydelser – tjenesteydelser i det indre marked – direktiv 2006/123 – krav, der skal vurderes – national lovgivning, som indfører en ordning om minimums- og maksimumspriser for arkitekters og ingeniørers planlægningsydelser – begrundelse – bevisbyrden påhviler medlemsstaten – rækkevidde
(Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2006/123, art. 15)
(jf. præmis 64, 65 og 85)
Etableringsfrihed – fri udveksling af tjenesteydelser – tjenesteydelser i det indre marked – direktiv 2006/123 – krav, der skal vurderes – national lovgivning, som indfører en ordning om minimums- og maksimumspriser for arkitekters og ingeniørers planlægningsydelser – ikke tilladt – begrundelse – sikring af kvaliteten af ydelser og forbrugerbeskyttelse – tilsidesættelse af proportionalitetsprincippet
[Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2006/123, art. 15, stk. 2, litra g), og art. 15, stk. 3]
(jf. præmis 66-71, 76-82, 88, 89 og 92-95 samt domskonkl. 1)
Resumé
I dommen i sagen Kommissionen mod Tyskland (sag C-377/17), som blev afsagt den 4. juli 2019, fastslog Domstolen, at Forbundsrepublikken Tyskland havde tilsidesat sine forpligtelser i henhold til direktiv 2006/123 (
1
), idet den havde opretholdt faste priser for arkitekters og ingeniørers planlægningsydelser.
Domstolen skulle behandle en tysk lovgivning, som havde indført en ordning om minimums- og maksimumspriser for arkitekt- og ingeniørydelser. Ifølge Forbundsrepublikken Tyskland tilsigtede minimumspriserne bl.a. at opnå et mål om kvalitet i planlægningsydelser og forbrugerbeskyttelse, mens maksimumspriserne tilsigtede at sikre beskyttelsen af forbrugerne ved at sikre gennemsigtige honorarer og ved at forhindre uforholdsmæssigt høje priser.
Ifølge Domstolen var de pågældende bestemmelser omfattet af bestemmelsen i direktiv 2006/123, som forpligter medlemsstaterne til at undersøge, om deres retssystem omfatter krav, der betinger udøvelsen af virksomhed af, at tjenesteyderen overholder minimums- og/eller maksimumspriserne (
2
). For at være i overensstemmelse med dette direktivs formål må sådanne krav ikke være diskriminerende, og de skal være nødvendige og proportionale i forhold til at opfylde et tvingende alment hensyn (
3
).
Idet de mål, som Forbundsrepublikken Tyskland havde påberåbt sig, i Domstolens praksis var anerkendt som tvingende almene hensyn, foretog Domstolen en analyse af egnetheden og forholdsmæssigheden af den tyske prisordning.
Hvad for det første angår minimumspriserne fastslog Domstolen i lyset af dom af 5. december 2006, Cipolla m.fl. (sagerne C-94/04 og C-202/04), indledningsvis, at den omstændighed, at der var minimumspriser for planlægningsydelser principielt, henset til det tyske markeds karakteristika, kunne bidrage til at sikre et højt kvalitetsniveau af disse ydelser. Henset dels til, at et meget højt antal erhvervsdrivende opererer på markedet for planlægningsydelser, dels en stærk informationsasymmetri mellem de oplysninger, som planlægningstjenesteyderne henholdsvis forbrugerne råder over, og som dette marked er karakteriseret ved, kunne der således være en risiko for, at disse tjenesteydere blev inddraget i en konkurrence, der indebærer udbud af ydelser til rabatpriser, ja endog eliminering af erhvervsdrivende, der udbyder kvalitetsydelser, som følge af negativ udvælgelse. I denne sammenhæng kunne pålæggelsen af minimumspriser være egnet til at bidrage til at begrænse denne risiko ved at forhindre, at ydelser udbydes til priser, der er utilstrækkelige til på langt sigt at sikre kvaliteten heraf.
Domstolen fastslog dog endvidere, at minimumspriserne ikke var egnede til at sikre gennemførelsen af de mål, der forfulgtes. Den omstændighed, at planlægningsydelser ikke var forbeholdt bestemte erhverv, som er underlagt lovpligtigt tilsyn i henhold til den for faget gældende lovgivning eller gennem faglige organer, viste ifølge Domstolen en mangel på sammenhæng i den tyske lovgivning med hensyn til målet om at bevare et højt kvalitetsniveau. Minimumspriserne var således ikke egnede til at nå et sådant mål, hvis leveringen af de ydelser, der er omfattet heraf, ikke selv var begrænset af minimumsgarantier, der gør det muligt at sikre kvaliteten af nævnte ydelser.
Hvad for det andet angår maksimumspriserne bemærkede Domstolen, at selv om sådanne priser kunne bidrage til beskyttelsen af forbrugerne, havde Forbundsrepublikken Tyskland ikke godtgjort, hvorfor muligheden for at stille vejledende prisoplysninger for de forskellige kategorier af ydelser som en mindre restriktiv foranstaltning, ikke var tilstrækkelig til på adækvat vis at nå det nævnte mål. Det fulgte heraf, at kravet om fastsættelse af maksimumspriser ikke kunne anses for at stå i rimeligt forhold til dette mål.
(
1
) – Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2006/123/EF af 12.12.2006 om tjenesteydelser i det indre marked (EUT 2006, L 376, s. 36).
(
2
) – Artikel 15, stk. 2, litra g), i direktiv 2006/123.
(
3
) – Artikel 15, stk. 3, i direktiv 2006/123.