61994TJ0369_DA
Parter
Dommens præmisser
Afgørelse om sagsomkostninger
Afgørelse
Parter
I de forenede sager T-369/94 og T-85/95,
DIR International Film Srl, Rom,
Nostradamus Enterprises Ltd, London,
Union PN Srl, Rom,
United International Pictures BV, Amsterdam,
United International Pictures AB, Stockholm,
United International Pictures ApS, Koebenhavn,
United International Pictures A/S, Oslo,
United International Pictures EPE, Athen,
United International Pictures OY, Helsinki, og United International Pictures y Cía SRC, Madrid,
ved advokat Michel Waelbroeck, Bruxelles, og med valgt adresse i Luxembourg hos advokat Ernest Arendt, 8-10, rue Mathias Hardt,
sagsoegere,
mod
Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber ved Berend Jan Drijber og Peter Oliver, Kommissionens Juridiske Tjeneste, som befuldmaegtigede, og med valgt adresse i Luxembourg hos C. Gómez de la Cruz, Kommissionens Juridiske Tjeneste, Wagner-Centret, Kirchberg,
sagsoegt,
angaaende paastande om annullation for det foerste af en raekke skrivelser af 12. september 1994 fra European Film Distribution Office (EFDO) til sagsoegerne, hvorved EFDO udsatte afgoerelsen vedroerende de ansoegninger om laan til distribution af to film, sagsoegerne havde indgivet inden for rammerne af handlingsprogrammet til fremme af udviklingen af den europaeiske audiovisuelle industri (MEDIA), og/eller den foranstaltning, hvorved Kommissionen gav EFDO instruks herom, og for det andet af EFDO's afslag af 5. december 1994 paa disse laanansoegninger, og/eller den foranstaltning, hvorved Kommissionen gav EFDO instruks om at afslaa ansoegningerne,
har
DE EUROPAEISKE FAELLESSKABERS RET I FOERSTE INSTANS
(Foerste Afdeling)
sammensat af praesidenten, A. Saggio, og dommerne V. Tiili og R.M. Moura Ramos,
justitssekretaer: fuldmaegtig J. Palacio González,
paa grundlag af den skriftlige forhandling og efter mundtlig forhandling den 1. oktober 1997,
afsagt foelgende
Dom
Dommens præmisser
Relevante retsregler og sagens faktiske omstaendigheder
1 Raadet traf den 21. december 1990 afgoerelse 90/685/EOEF om ivaerksaettelse af et handlingsprogram til fremme af udviklingen af den europaeiske audiovisuelle industri (MEDIA) (1991-1995) (EFT L 380, s. 37, herefter »afgoerelse 90/685«). MEDIA er et initialord for »mesures pour encourager le développement de l'industrie audiovisuelle« (»foranstaltninger til fremme af udviklingen af den europaeiske audiovisuelle industri«). Raadet anfoerer i afgoerelsen for det foerste, at Det Europaeiske Raad har fundet det saerdeles vigtigt at styrke Europas audiovisuelle kapacitet (foerste betragtning). Raadet bemaerker dernaest, at det har noteret sig en meddelelse fra Kommissionen, ledsaget af to forslag til raadsafgoerelse om et handlingsprogram til fremme af udviklingen af den europaeiske audiovisuelle industri (MEDIA) (1991-1995) [KOM(90) 132 endelig udg. af 4.5.1990, ikke trykt i De Europaeiske Faellesskabers Tidende, herefter »meddelelse om den audiovisuelle politik«] (ottende betragtning). Raadet fremhaever endvidere, at den europaeiske audiovisuelle industri boer afskaffe den bestaaende opsplitning af markederne og tilpasse sine for snaevre og for urentable produktions- og distributionsstrukturer (fjortende betragtning), og at der i denne forbindelse boer tages saerligt hensyn til smaa og mellemstore virksomheder (femtende betragtning).
2 I artikel 2 i afgoerelse 90/685 opregnes foelgende formaal med MEDIA-programmet:
- at bidrage til at skabe gunstige rammer, inden for hvilke Faellesskabets virksomheder kan spille en dynamisk rolle sammen med virksomheder fra andre europaeiske lande
- at stimulere og styrke en konkurrencedygtig udbudskapacitet for europaeiske audiovisuelle produkter under hensyntagen til bl.a. smaa og mellemstore virksomheders rolle, de legitime interesser for samtlige film- og tv-folk, der deltager i frembringelsen af disse produkter, og situationen i lande, der har en begraenset audiovisuel produktionskapacitet, og som daekker et begraenset geografisk omraade, og hvis sprog har en beskeden udbredelse i Europa
- at foroege antallet af intereuropaeiske udvekslinger af film og audiovisuelle programmer og opnaa den maksimale udnyttelse af de forskellige distributionsmidler, der findes eller skal etableres i Europa, med henblik paa en oeget forrentning af investeringerne, en stoerre udbredelse og en oeget gennemslagskraft i offentligheden
- at styrke europaeiske produktions- og distributionsvirksomheders placering paa verdensmarkedet
- at fremme adgangen til og brugen af de nye, navnlig europaeiske, kommunikationsteknologier i forbindelse med produktion og distribution af audiovisuelle vaerker
- at fremme en generel strategi inden for den audiovisuelle sektor, der goer det muligt at tage hensyn til den indbyrdes afhaengighed mellem dens forskellige brancher
-
at skabe komplementaritet mellem de europaeiske bestraebelser og indsatsen paa nationalt plan
- navnlig gennem en forbedring af europaeiske film- og tv-folks kompetence med hensyn til oekonomisk og kommerciel styring at bidrage til i samarbejde med de eksisterende institutioner i medlemsstaterne at skabe betingelser, der goer det muligt for virksomhederne inden for sektoren i fuldt omfang at drage fordel af enhedsmarkedet.
3 Kommissionen udtalte i sin meddelelse om den audiovisuelle politik (side 9), at European Film Distribution Office - Europaeisches Filmbuero eV (herefter »EFDO«), som er en sammenslutning, der er registreret i Hamburg (Tyskland), »medvirker til etablering af net for faelles distribution gennem udbygning af samarbejdet mellem selskaber, som hidtil har opereret hver for sig paa nationalt plan«.
4 I henhold til artikel 7, stk. 1, i afgoerelse 90/685 er Kommissionen ansvarlig for gennemfoerelsen af MEDIA-programmet. Ifoelge punkt 1.1 i bilag I til afgoerelse 90/685 er en af de mekanismer, der skal anvendes ved gennemfoerelsen af MEDIA-programmet, en kraftig udbygning af den indsats, EFDO har udfoldet med hensyn til stoette til tvaernational distribution af europaeiske spillefilm til biograferne.
5 I denne forbindelse har Kommissionen indgaaet aftaler med EFDO vedroerende den finansielle gennemfoerelse af MEDIA-programmet. En kopi af aftalen for 1994 (herefter »1994-aftalen«), der er af relevans i den foreliggende sag, er fremlagt for Retten.
6 1994-aftalens artikel 3, stk. 2, indeholder en henvisning til samarbejdsbestemmelserne i bilag 3, der udgoer en integreret del af aftalen. Kommissionen har tillige fremlagt disse samarbejdsbestemmelser for Retten. Det bestemmes heri bl.a., at der skal indhentes en forudgaaende godkendelse fra repraesentanter for Kommissionen i ethvert spoergsmaal af betydning for gennemfoerelsen af MEDIA-programmet, saerligt naar der »generelt er tale om forhandlinger, der kan faa indflydelse paa forholdet mellem Kommissionen og politiske organer og/eller erhvervsorganisationer« (foerste afsnit, litra g)).
7 EFDO's virksomhed er endvidere reguleret i retningslinier, der vedtages af EFDO selv og ved en ikke naermere angivet procedure godkendes af Kommissionen. Disse retningslinier er, som affattet den 15. februar 1994, ligeledes fremlagt for Retten. Ifoelge disse retningslinier skal EFDO administrere en fond, der yder rentefrie laan til filmudlejere paa indtil 50% af de forventede distributionsudgifter. Laanene skal kun tilbagebetales, hvis afkastet af filmen daekker de forventede udgifter i det land, laanet ydes for. Laanet skal formindske risikoen i forbindelse med filmdistribution og skal stoette film, der uden denne finansiering kun ville have ringe chance for at blive vist i biograferne. Afgoerelserne om laanansoegninger traeffes af EFDO's udvaelgelseskomité.
8 I retningsliniernes punkt VI.2 bestemmes det, at EFDO's udvaelgelseskomité skal behandle ansoegningerne efter udloebet af en frist, der bekendtgoeres i saerlige publikationer, og yde laan til projekter, der opfylder betingelserne herfor, saa laenge midlerne raekker.
9 Kommissionen har i sin besvarelse af skriftlige spoergsmaal fra Retten forklaret, at Kommissionen kort foer hvert moede i EFDO's udvaelgelseskomité fik meddelelse om de indkomne ansoegninger, og at de ansvarlige i Kommissionen undersoegte, om ansoegningerne opfyldte »de stillede betingelser (f.eks. om budgetmaessige forhold eller med hensyn til, om filmudlejere fra OEsteuropa var stoetteberettigede)«, og »som regel oftere tilkendegav deres holdning over for EFDO mundtligt end skriftligt«.
10 I retningsliniernes punkt III.1, litra a), opstilles der bl.a. foelgende betingelser for ansoegerne om stoette fra EFDO:
»Mindst tre forskellige filmudlejere fra mindst tre forskellige lande i [Den Europaeiske Union] eller lande, hvormed der er indgaaet samarbejdsaftaler, skal indgaa aftale om biografforevisning af en film. De paagaeldende filmudlejere skal alle indgive deres ansoegninger inden samme frist.«
11 Retningslinierne indeholder endvidere en prioritering ved udvaelgelsen af distributionsprojekter (punkt VI.1):
»Foersteprioritet
De (film-) distributionsprojekter, hvori det stoerste antal filmudlejere deltager, dvs. som sikrer distribution i det stoerste antal lande, prioriteres frem for projekter, hvori der deltager et mindre antal filmudlejere/lande.
Andenprioritet
Projekter (film) fra lande, som anses for vanskelige fra et eksportsynspunkt, prioriteres frem for projekter fra alle andre lande. Efter vurdering af EFDO's proeveperiode og i overensstemmelse med bestyrelsens afgoerelse anses alle lande i Den Europaeiske Union [...], undtagen Frankrig, Storbritannien og Tyskland, [...] for 'vanskelige' fra et eksportsynspunkt.
Tredjeprioritet
Saafremt der ud fra ovenstaaende kriterier med lige ret kan udvaelges flere projekter, gives der fortrinsstilling til film fra lande, der endnu ikke har modtaget stoettemidler, eller til film fra lande, der ikke eller kun i faa tilfaelde har modtaget stoettemidler.
Fjerdeprioritet
Hvis flere kriterier er noedvendige, vil der blive givet fortrinsstilling til projekter, der paa grund af deres distributionskoncept maa anses for at have de bedste muligheder for succes, naar de faar premiere i biograferne.«
12 I henhold til retningsliniernes punkt VI.3 kan der endelig gives afslag paa en stoetteansoegning uden begrundelse, hvis EFDO direkte eller indirekte har faaet kendskab til forhold, der giver grund til at betvivle, at laanet vil blive behoerigt tilbagebetalt eller kan tilbagebetales behoerigt.
13 Den foerste og tredje sagsoeger, DIR International Film Srl og Union PN Srl, er producenter af den italienske film »Maniaci Sentimentali«, og den anden sagsoeger, Nostradamus Enterprises Ltd, er producent af filmen »Nostradamus«, der er en engelsk-tysk samproduktion. Den fjerde sagsoeger, United International Pictures BV (herefter »UIP«) - der er et faelles datterselskab af det amerikanske selskab Paramount Communications Inc., det japanske selskab MCA Inc. og det franske selskab Metro-Goldwyn-Mayer Inc, som ved sagens anlaeg var indehavere af lige store andele af datterselskabet - har som hovedvirksomhed distribution af spillefilm over hele verden, undtagen i USA, Puerto Rico og Canada. Den femte, sjette, syvende, ottende, niende og tiende sagsoeger, United International Pictures AB (Sverige), United International Pictures ApS (Danmark), United International Pictures A/S (Norge), United International Pictures EPE (Graekenland), United International Pictures OY (Finland) og United International Pictures y Cía SRC (Spanien) er datterselskaber af UIP og fungerer som lokale filmudlejere i de respektive lande (herefter »datterselskaberne«).
14 Den 28. juli 1994 tilsendte UIP efter anmodning fra producenterne af filmen »Maniaci Sentimentali« EFDO en raekke ansoegninger om finansiering af distributionen af den paagaeldende film i Norge, Finland, Sverige, Danmark, Graekenland og Spanien gennem de respektive datterselskaber (og for Portugals vedkommende paa vegne af Filmes Lusomundo SARL, et selskab, der ikke er forbundet med UIP).
15 Samme dag tilsendte UIP efter anmodning fra producenten af filmen »Nostradamus« EFDO en ansoegning om finansiering af distributionen af filmen i Norge, Finland, Sverige og Danmark gennem de respektive datterselskaber.
16 Det fremgaar af en brevveksling mellem EFDO og Kommissionen, som er fremlagt efter anmodning fra Retten, at Kommissionen i telefax af 7. september 1994 modsatte sig, at EFDO traf afgoerelse vedroerende finansieringsansoegningerne fra UIP's datterselskaber, inden Kommissionen havde taget stilling til UIP's ansoegning om fornyelse af fritagelsen i henhold til konkurrencereglerne. I en anden telefax af samme dato anmodede Kommissionen igen EFDO om »ikke [den dag] at tage stilling til ansoegningerne og at udsaette afgoerelsen i afventning af, at Kommissionen traf en endelig afgoerelse i UIP-sagen, som den [da var] i faerd med at behandle«.
17 Den 12. september 1994 modtog UIP's datterselskaber pr. telefax skrivelser fra EFDO, hvori det anfoertes, at »EFDO's komité [havde] udsat sin afgoerelse af deres ansoegning vedroerende filmene 'Nostradamus' og 'Maniaci Sentimentali' [...], indtil Europa-Kommissionen [havde] truffet en generel beslutning om [UIP's] stilling i Europa« (herefter »de anfaegtede skrivelser«). Denne generelle beslutning var efter det af parterne oplyste den afgoerelse, Kommissionen skulle traeffe vedroerende UIP's anmodning om fornyelse af fritagelsen i medfoer af EF-traktatens artikel 85, stk. 3, af aftalen om det faelles datterselskab mellem de tre moderselskaber om oprettelsen af datterselskabet og nogle aftaler i forbindelse hermed hovedsagelig vedroerende produktion og distribution af spillefilm. Fritagelsen, der var indroemmet ved Kommissionens beslutning 89/467/EOEF af 12. juli 1989 om en procedure i henhold til EOEF-traktatens artikel 85 (IV/30.566 - UIP) var gaeldende indtil den 26. juli 1993 (EFT L 226, s. 25, herefter »beslutning 89/467«).
18 Efter at have modtaget de anfaegtede skrivelser tog de fire foerste sagsoegere kontakt med repraesentanter for EFDO og Kommissionen for at give udtryk for deres uenighed og faa bestemte oplysninger og dokumenter samt for at faa behandlingen af deres ansoegninger genoptaget. Repraesentanterne for UIP kontaktede endvidere João de Deus Pinheiro, der var det medlem af Kommissionen, der bl.a. var ansvarligt for kulturelle spoergsmaal, for at anmode ham om at gribe ind med henblik paa, at ansoegningerne blev taget op til fornyet behandling. Da UIP's advokat have faaet oplyst, at sagen var blevet oversendt til Generaldirektoratet for Konkurrence, skrev han endvidere til Karel Van Miert, som var det medlem af Kommissionen, der havde ansvar for konkurrencespoergsmaal, og anmodede om en raekke oplysninger. Karel van Miert fremhaevede i sit svar, at der ikke var nogen forbindelse mellem sagen vedroerende UIP's ansoegning om fornyelse af fritagelsen i medfoer af traktatens artikel 85, stk. 3, og sagen vedroerende stoette fra EFDO. Kommissionen har under retsmoedet forklaret, at Karel Van Miert hermed kun mente, at UIP under ingen omstaendigheder kunne paaberaabe sig en afgoerelse fra EFDO om at yde laan til stoette for en ansoegning om fornyelse af fritagelsen.
19 Da kontakten til Kommissionen ikke havde foert til det oenskede resultat, anlagde sagsoegerne den 16. november 1994 sag til proevelse af de omtvistede skrivelser.
20 Den 5. december 1994 behandlede EFDO's komité »paa foranledning af UIP's indsigelser« de ovennaevnte ansoegninger om finansiering og besluttede at afslaa dem. Beslutningen blev meddelt UIP ved skrivelse fra EFDO dateret den 10. januar 1995 (herefter »den omtvistede beslutning«).
21 Det fremgaar af brevvekslingen mellem EFDO og Kommissionen, som Kommissionen har fremlagt efter anmodning fra Retten, at Kommissionen paa en ikke naermere bestemt dato havde henstillet til EFDO at afslaa sagsoegernes ansoegninger med den begrundelse, at de ikke kunne imoedekommes, fordi flere datterselskaber af det samme distributionsselskab ikke udgjorde »forskellige filmudlejere« i den forstand, hvori udtrykket er benyttet i EFDO's retningslinier.
22 Ifoelge den omtvistede beslutning, der er formuleret af EFDO, blev ansoegningerne afslaaet, fordi »Kommissionen for den Europaeiske Union endnu ikke havde truffet afgoerelse om UIP's fremtidige stilling i Europa. Da EFDO's laanekontrakter indgaas med henblik paa biografforevisning af stoettemodtagende film i en periode paa fem aar, var det umuligt at traeffe en anden afgoerelse uden at gribe ind i den sag, der var rejst af UIP for Kommissionen for Den Europaeiske Union. Endvidere er EFDO's komité af den opfattelse, at UIP ikke fuldt ud opfylder formaalene med MEDIA-programmet, der beskrives saaledes: '... etablering af net for faelles distribution gennem udbygning af samarbejdet mellem selskaber, som hidtil har opereret hver for sig paa nationalt plan' (handlingsprogram til fremme af udviklingen af den europaeiske audiovisuelle industri (MEDIA) (1991-1995)).«
Retsforhandlinger og parternes paastande
Sag T-369/94
23 Herefter har sagsoegerne ved staevning indleveret til Rettens Justitskontor den 16. november 1994 anlagt sag med principal paastand om annullation af de omtvistede skrivelser og/eller den foranstaltning, hvorved Kommissionen har givet EFDO instruks om at traeffe disse beslutninger. Sagen er blevet registreret som sag T-369/94.
24 Kommissionen har ved formalitetsindsigelse indgivet til Rettens Justitskontor den 30. januar 1995 paastaaet sagen afvist.
25 Sagsoegerne har indgivet deres bemaerkninger til formalitetsindsigelsen den 5. april 1995.
26 Sagsoegerne har endvidere indgivet en raekke anmodninger til Retten om at traeffe foranstaltninger med henblik paa sagens tilrettelaeggelse.
27 Den 3. maj 1995 anmodede sagsoegerne - der endnu ikke havde haft mulighed for at tage stilling til bilag 3 til 1994-aftalen (jf. ovenfor i praemis 6), idet dette blev fremlagt af Kommissionen, efter at sagsoegerne havde indgivet deres bemaerkninger til formalitetsindsigelsen - om tilladelse til at indgive yderligere et skriftligt indlaeg, der var vedlagt anmodningen. Rettens praesident besluttede, at indlaegget skulle betragtes som fremlagt i sagen og forkyndes for modparten.
28 Ved rettens kendelse af 7. november 1995 blev begaeringen om, at der blev truffet afgoerelse om formalitetsindsigelsen, henskudt til afgoerelse i forbindelse med sagens realitet.
29 Den skriftlige forhandling er forloebet forskriftsmaessigt og blev afsluttet ved indgivelse af duplikken den 12. juli 1996.
30 Sagsoegerne har i staevningen nedlagt foelgende paastande:
- De omtvistede skrivelser og/eller den foranstaltning, hvorved Kommissionen har givet EFDO instruks om at traeffe disse afgoerelser, annulleres.
- Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.
31 Sagsoegerne har som svar paa skriftlige spoergsmaal fra Retten frafaldet deres paastand om annullation af Kommissionens instrukser til EFDO.
32 Kommissionen har nedlagt foelgende paastande:
- Sagen afvises.
- Subsidiaert frifindes Kommissionen.
- I begge tilfaelde tilpligtes sagsoegerne at betale sagens omkostninger.
33 Endelig har Kommissionen anmodet Retten om, naar der traeffes afgoerelse om sagens omkostninger, at tage sagsoegernes handlemaade i betragtning, for saa vidt som sagsoegerne ikke har haevet sagen, selv om dens genstand bortfaldt i juni 1995.
Sag T-85/95
34 Sagsoegerne har ved staevning indleveret til Rettens Justitskontor den 16. marts 1995 anlagt sag til proevelse af den omtvistede beslutning og/eller den foranstaltning, hvorved Kommissionen har givet EFDO instruks om at traeffe denne beslutning. Denne sag er blevet registreret som sag T-85/95.
35 Sagsoegerne har ligeledes anmodet Retten om at traeffe visse foranstaltninger med henblik paa sagens tilrettelaeggelse.
36 Den skriftlige forhandling er forloebet forskriftsmaessigt og blev afsluttet ved indgivelse af duplikken den 21. december 1995.
37 Sagsoegerne har i staevningen nedlagt foelgende paastande:
- Den omtvistede beslutning og/eller den foranstaltning, hvorved Kommissionen har givet EFDO instruks om at traeffe denne beslutning, annulleres.
- Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.
38 Sagsoegerne har som svar paa skriftlige spoergsmaal fra Retten frafaldet deres paastand om annullation af Kommissionens instrukser til EFDO.
39 Kommissionen har nedlagt foelgende paastande:
- Frifindelse.
- Sagsoegerne tilpligtes at betale sagens omkostninger.
Sagernes forening
40 Ved skrivelse af 22. juni 1995 oplyste Kommissionen over for Retten, at den anerkendte, at sag T-85/95 kunne antages til realitetsbehandling, men fastholdt, at sag T-369/94 maatte afvises, og derfor opfordrede sagsoegerne til at haeve sagen.
41 I skrivelse til Retten af 13. juli 1995 tog sagsoegerne stilling til ovennaevnte skrivelse fra Kommissionen. De haevede ikke sagen, men begaerede de to sager forenet.
42 Kommissionen anfoerte i skrivelse af 25. juli 1995 hertil, at den ikke kunne se nytten for sagsoegerne i at fortsaette den foerste sag, men at den ikke udtrykkeligt ville modsaette sig begaeringen om sagernes forening.
43 Ved kendelse af 13. maj 1997 har Rettens praesident besluttet at forene sag T-369/94 og sag T-85/95 med henblik paa den mundtlige forhandling og dommen.
Offentligt retsmoede
44 Parterne har afgivet mundtlige indlaeg og besvaret spoergsmaal fra Retten i offentligt retsmoede den 1. oktober 1997.
Formaliteten
Sammenfatning af parternes argumenter
45 Kommissionen anerkender at vaere ansvarlig for EFDO's beslutninger i forbindelse med den finansielle gennemfoerelse af MEDIA-programmet. Den er af den opfattelse, at det gennem dens forbindelser med de private organisationer, der paa kontraktbasis bistaar den i gennemfoerelsen af MEDIA-programmet, skal sikres, at befoejelsen til at traeffe afgoerelse vedroerende ansoegninger om finansiel stoette fortsat tilkommer Kommissionen. Kommissionen har endvidere anfoert, at en decentraliseret ordning med hensyn til beslutningstagning og domstolskontrol maa anses for stridende mod MEDIA-programmets faellesskabsretlige karakter.
46 Kommissionen har imidlertid anfoert, at sag T-369/94 ikke desto mindre maa afvises, idet de omtvistede skrivelser kun er foreloebige. Selve ordlyden af de omtvistede skrivelser viser klart, at beslutningen kun var udsat. Under disse omstaendigheder udgoer disse skrivelser ikke retsakter, der kan annulleres i medfoer af traktatens artikel 173.
47 Kommissionen har endvidere anfoert, at tilkendegivelsen af, at beslutningen var blevet udsat, ikke kan fortolkes som et stiltiende afslag, naar der ikke er fastsat regler om en frist for at traeffe en beslutning.
48 Sagsoegerne har for det foerste gjort gaeldende, at de omtvistede skrivelser enten er rettet til dem eller beroerer dem umiddelbart og individuelt.
49 Sagsoegerne har for det andet gjort gaeldende, at de omtvistede skrivelser i realiteten er et afslag paa ansoegningerne om finansiering fra EFDO, eftersom der kan gaa lang tid, inden Kommissionen traeffer afgoerelse vedroerende UIP's ansoegning om fornyelse af fritagelsen i medfoer af traktatens artikel 85, stk. 3, og de paagaeldende to film vil miste praktisk talt enhver handelsvaerdi, hvis deres premiere udsaettes til det paagaeldende tidspunkt. Udsaettelse paa ubestemt tid af planlagte filmpremierer, herunder reklame og salgsfremme er paa ingen maade en kommercielt realistisk mulighed.
50 I retsmoedet har sagsoegerne fastholdt, at de omtvistede skrivelser var retsakter, der kan anfaegtes under et soegsmaal, og at den omtvistede beslutning, der efterfoelgende blev truffet, kun var en bekraeftende retsakt.
51 Kommissionen har ikke bestridt, at sag T-85/95 kan antages til realitetsbehandling.
Rettens bemaerkninger
52 Det bemaerkes indledningsvis, at ifoelge artikel 7, stk. 1, i afgoerelse 90/685 er Kommissionen ansvarlig for gennemfoerelsen af MEDIA-programmet. Endvidere foelger det af Domstolens dom af 13. juni 1958 (sag 9/56, Meroni mod Den Hoeje Myndighed, Sml. 1954-1964, s. 97, org. ref.: Rec. s. 9, jf. s. 47), at der ikke kan ske delegation af en skoensbefoejelse, naar den indebaerer et vidt skoen. I overensstemmelse med disse principper kraever den relevante aftale mellem Kommissionen og EFDO om den finansielle gennemfoerelse af MEDIA-programmet (jf. ovenfor i praemis 5 og 6) i praksis, at repraesentanter for Kommissionen giver samtykke, inden der traeffes en hvilken som helst afgoerelse inden for rammerne af aftalen. Kommissionen har forklaret, at den inden hvert moede i EFDO's udvaelgelseskomité fik oplysninger af komitéen om alle ansoegninger, der var indgivet, og at de ansvarlige i Kommissionen efter at have behandlet ansoegningerne tilkendegav deres holdning over for komitéen (jf. ovenfor i praemis 9).
53 Paa denne baggrund findes de af EFDO trufne beslutninger vedroerende ansoegningerne om finansiering inden for rammerne af MEDIA-programmet at kunne tilregnes Kommissionen, som derfor er ansvarlig for deres indhold og kan sagsoeges i en sag til proevelse af beslutningerne.
54 I det foreliggende tilfaelde har Kommissionen i det vaesentlige bestemt indholdet af skrivelserne og den anfaegtede beslutning, selv om beslutningens begrundelse ikke noejagtigt har den af Kommissionen foreslaaede ordlyd.
55 De omtvistede skrivelser og den omtvistede beslutning findes derfor i princippet at kunne anfaegtes under en sag anlagt mod Kommissionen ved Faellesskabets retsinstanser.
56 Det skal paa baggrund af sagens faktiske omstaendigheder endvidere undersoeges, dels om sagsoegerne har retlig interesse i soegsmaalet, dels om de har soegsmaalskompetence.
57 Det konstateres indledningsvis, at sag T-369/94 primaert er anlagt til proevelse af de omtvistede skrivelser, og at de eneste foranstaltninger, der - hvis skrivelserne skulle blive annulleret - kan gennemfoeres til dommens opfyldelse i medfoer af traktatens artikel 176, er, at de endelige beslutninger vedroerende de af sagsoegerne indgivne finansieringsansoegninger traeffes. Disse beslutninger er imidlertid allerede blevet truffet efter sagens anlaeg og er sagsgenstanden i sag T-85/95. Saafremt Retten skulle afsige dom om annullation af de omtvistede skrivelser, kunne det saaledes ikke give anledning til opfyldelsesforanstaltninger i medfoer af traktatens artikel 176, og sagsoegerne har derfor ikke laengere nogen retlig interesse i at opnaa annullation af disse retsakter.
58 Da sag T-369/94 saaledes er blevet uden genstand, er det ufornoedent at traeffe afgoerelse i sagen.
59 Det konstateres endvidere, at den omtvistede beslutning i sag T-85/95 er rettet til UIP's datterselskaber, for hvilke finansieringsansoegningerne var indgivet, nemlig den femte, sjette, syvende, ottende, niende og tiende sagsoeger. Disse sagsoegere har saaledes soegsmaalskompetence som adressater for den omtvistede beslutning.
60 Det konstateres endelig, at den foerste, anden og tredje sagsoeger er producenterne af de film, for hvilke der er ansoegt om finansiering fra EFDO. De har gjort gaeldende - og det er ikke bestridt af Kommissionen - at et laan fra EFDO fremskynder det tidspunkt, hvor udgifterne til distribution daekkes ind, og dermed det tidspunkt, hvor producenten faar sin royalty. Den fjerde sagsoeger, UIP, havde erhvervet rettighederne til biografforevisning af de paagaeldende film og derefter overdraget dem til sine datterselskaber i de lande, hvor de hver isaer skulle distribuere dem. Det var endvidere UIP, der indgav sine datterselskabers finansieringsansoegninger til EFDO paa deres vegne, og ifoelge det af UIP oplyste efter anmodning fra den paagaeldende producent. Herefter er saavel filmproducenterne som UIP umiddelbart og individuelt beroert paa lignende maade som adressaterne for den omtvistede beslutning paa grund af visse egenskaber, der er saerlige for dem, eller paa grund af en faktisk situation, der adskiller dem fra alle andre.
61 Sag T-85/95 kan derfor antages til realitetsbehandling.
Realiteten i sag T-85/95
62 Til stoette for deres paastande har sagsoegerne fremfoert tre anbringender vedroerende henholdsvis tilsidesaettelse af de i EFDO's retningslinier indeholdte udvaelgelseskriterier, uoverensstemmelse med MEDIA-programmets aand og formaal og mangelfuld begrundelse.
63 Det foerste og andet anbringende skal herefter behandles under ét.
Foerste og andet anbringende: tilsidesaettelse af de i EFDO's retningslinier indeholdte udvaelgelseskriterier og uoverensstemmelse med MEDIA-programmets aand og formaal
Sammenfatning af parternes argumenter
64 I forbindelse med det foerste anbringende har sagsoegerne for det foerste gjort gaeldende, at finansieringsansoegningerne fuldt ud opfyldte samtlige betingelser i EFDO's retningslinier, herunder betingelsen om, at mindst tre forskellige filmudlejere fra mindst tre forskellige lande i Den Europaeiske Union skal have indgaaet aftale om biografforevisning af en film. Efter sagsoegernes opfattelse betyder udtrykket »tre forskellige filmudlejere« tre juridisk adskilte enheder, uanset om de er indbyrdes forbundet, og selskaber, der er indbyrdes forbundet i en koncern, kan ikke anses for at vaere en enkelt filmudlejer.
65 Sagsoegerne har over for Kommissionens argument om, at et af de centrale formaal med MEDIA-programmet er etablering af net for faelles distribution gennem udbygning af samarbejdet mellem selskaber, som hidtil har opereret hver for sig paa nationalt plan, anfoert, at dette formaal ikke er naevnt i retningslinierne, hvorefter hovedformaalet derimod er at udstraekke distributionen af europaeiske film i faelleseuropaeisk omfang. Endvidere tilskynder retningslinierne for et projekt med betegnelsen Espace Vidéo Européen (herefter »EVE«), der er en af de grupper af europaeiske programmer, som er udarbejdet inden for MEDIA-programmet, og som i hoej grad svarer til EFDO med hensyn til formaal og metoder, udtrykkeligt til distribution gennem indbyrdes forbundne selskaber, idet det deri er fastsat, at »der vil blive taget saerligt hensyn til selskaber, der opererer paa flere geografiske omraader«.
66 Sagsoegerne har endvidere anfoert, at EFDO i praksis har ydet laan til indbyrdes forbundne selskaber, bl.a. til filmene »De Flat«, »Jack and Sarah« og »Carrington«. Sagsoegerne har som bilag til replikken fremlagt en liste for aarene 1992-1995 over i alt tretten film, der ifoelge sagsoegerne er distribueret af indbyrdes forbundne selskaber med stoette fra EFDO.
67 Sagsoegerne har endvidere gjort gaeldende, at ansoegningerne om finansiel stoette til distribution af filmen »Nostradamus« i oevrigt blev indgivet af fire juridiske enheder med tilknytning til UIP efter overenskomst med seks andre filmudlejere, som hverken var indbyrdes forbundet eller tilknyttet et selskab i UIP-koncernen, hvilket i alt giver syv ansoegere ifoelge den fortolkning, sagsoegte har anlagt af reglen om »forskellige filmudlejere«. Det er imidlertid kun ansoegningerne fra de seks filmudlejere, der ikke er tilknyttet UIP, der fandtes at opfylde betingelserne. Dette er uforeneligt med det af sagsoegte fremfoerte synspunkt.
68 For det andet er graenserne for EFDO's skoen ved udvaelgelsen af distributionsprojekter fastlagt ved udvaelgelseskriterierne i retningslinierne. Det bestemmes ikke i retningslinierne, at ansoegninger, der opfylder de fastsatte betingelser, kan afslaas, medmindre det er begrundet i forhold og betingelser, som udtrykkeligt naevnes i retningslinierne.
69 Sagsoegerne har anfoert, at da Kommissionen ikke kan delegere skoensbefoejelser til organer underlagt den (jf. ovennaevnte dom i sagen Meroni m.fl. mod Den Hoeje Myndighed), kan EFDO ikke afslaa et laan efter kriterier, der ikke er indeholdt i retningslinierne, og kan ikke tillaegges en befoejelse hertil. Hvis en ansoegning opfylder betingelserne for at kunne imoedekommes, har EFDO saaledes intet skoen med hensyn til, om udvaelgelseskriterierne i retningslinierne skal anvendes eller ej. Sagsoegerne har endvidere anfoert, at hvis EFDO overhovedet har en vis skoensmaessig befoejelse til at afslaa ansoegninger, der opfylder betingelserne, er denne befoejelse blevet overskredet i den foreliggende sag, og den omtvistede beslutning er derfor i strid med princippet om ligebehandling, retssikkerhedsprincippet og princippet om beskyttelse af den berettigede forventning.
70 Sagsoegerne har anfoert, at retningslinierne kun giver EFDO mulighed for uden begrundelse at afslaa en ansoegning, der opfylder betingelserne, selv hvis ansoegeren opfylder betingelserne for at modtage stoette, i det helt specielle tilfaelde, at EFDO »direkte eller indirekte har faaet kendskab til forhold, der giver grund til at betvivle, at laanet vil blive behoerigt tilbagebetalt eller kan tilbagebetales behoerigt.«
71 Sagsoegerne har i denne forbindelse dels anfoert, at det ikke fremgaar af den omtvistede beslutning, at der skulle vaere grund til at rejse tvivl om UIP's solvens, dels, at en saadan tvivl ville vaere grundloes, eftersom UIP's moderselskaber eller banker kunne have stillet garanti for laanene og endog tilboed dette i en skrivelse til lederen af MEDIA-programmet i Kommissionens Generaldirektorat for Information, Kommunikation, Kultur og AV-sektoren (DG X).
72 I forbindelse med det andet anbringende har sagsoegerne for det foerste anfoert, at en retsakt, der er i strid med aanden i og formaalene med MEDIA-programmet, derved tilsidesaetter afgoerelse 90/685.
73 MEDIA-programmet har til formaal at foroege antallet af intereuropaeiske udvekslinger af film og opnaa den maksimale udnyttelse af de forskellige distributionsmidler med henblik paa en oeget forrentning af investeringerne, en stoerre udbredelse og en oeget gennemslagskraft i offentligheden. Hvis det anerkendes, at EFDO kan afslaa ansoegninger af grunde som dem, der er anfoert i den foreliggende sag, vil UIP ikke kunne modtage stoette fra EFDO hverken til de paagaeldende to film eller til nogen anden europaeisk film, som UIP maatte oenske at distribuere i en forudseelig fremtid, saa laenge Kommissionen ikke har truffet afgoerelse om, hvorvidt UIP's fritagelse i medfoer af traktatens artikel 85, stk. 3, skal forlaenges. Det kan vaere af afgoerende betydning for producenten, om filmudlejeren kan opnaa rentefrie laan i henhold til den aktion, der gennemfoeres af EFDO, idet et laan fremskynder det tidspunkt, hvor udgifterne til distribution daekkes ind, og dermed det tidspunkt, hvor producenten faar sin royalty. Hvis Kommissionen fik medhold i sit synspunkt, ville filmdistributionen i Europa saaledes blive mindre effektiv, idet producenterne »i mangel af bedre« ville vaelge en filmudlejer, der kan opnaa finansiering fra EFDO.
74 Endvidere udgoer Kommissionens holdning i den foreliggende sag tillige en aabenlys diskrimination af UIP i forhold til de oevrige filmudlejere.
75 Kommissionen har i replikken vedroerende det foerste anbringende bestridt, at EFDO har en juridisk forpligtelse til at bevilge midler til projekter, der opfylder betingelserne. De oekonomiske midler, der er til raadighed, giver ikke EFDO mulighed for at imoedekomme samtlige ansoegninger, og der skal derfor foretages en udvaelgelse i overensstemmelse med ovennaevnte prioriteringsregler. Da imidlertid sagsoegernes ansoegninger i den foreliggende sag end ikke opfyldte betingelserne for at kunne imoedekommes, opstod der ikke spoergsmaal om, hvordan prioriteringsreglerne skulle anvendes.
76 Kommissionen har forklaret, at sagsoegernes ansoegninger ikke opfyldte betingelserne, fordi ordene »forskellige filmudlejere«, der er anvendt i EFDO's retningslinier, ifoelge Kommissionen skal forstaas saaledes, at der skal vaere tale om uafhaengige selskaber eller selskaber, der ikke er indbyrdes forbundet. Kommissionen har endvidere anfoert, at hvis man tillod, at ansoegninger fra selskaber i samme koncern kunne modtage oekonomisk stoette, kunne erhvervsdrivende foele sig tilskyndet til at oprette separate selskaber alene med det formaal, at deres stoetteansoegninger skulle kunne imoedekommes. En saadan praksis ville ifoelge sagsoegeren kunne medfoere misbrug, der kunne vaere alvorligt til skade for det formaal med MEDIA-programmet, der bestaar i at fremme et egentligt samarbejde mellem filmudlejere paa tvaers af landegraenserne.
77 Kommissionen har endvidere anfoert, at de af sagsoegerne paaberaabte regler, der finder anvendelse paa EVE-projektet, er uden relevans i den foreliggende sag, fordi ordningen er helt forskellig fra EFDO.
78 Kommissionen har i duplikken anfoert, at selv om EFDO til tider har bevilget laan til indbyrdes forbundne selskaber, har der aldrig vaeret tale om saa mange selskaber som i den foreliggende sag, og de har aldrig udgjort flertallet. I sit svar paa et spoergsmaal fra Retten under retsmoedet vedroerende oplysningerne i listen over finansieringsansoegninger, EFDO har godkendt siden sin oprettelse, har Kommissionen erkendt, at det er sket to gange, i 1992, at EFDO har bevilget et laan til distribution af en film til tre selskaber, hvoraf de to var indbyrdes forbundne. Kommissionen beklager dette forhold, men tillaegger ikke den fortolkning af reglen om tre forskellige filmudlejere, der er redegjort for ovenfor i praemis 76, mindre betydning af den grund.
79 Med hensyn til den begrundelse for at afslaa ansoegningerne, at UIP's stilling var uvis, og at der var tvivl om UIP's evne til at tilbagebetale et laan, har Kommissionen forklaret, at eftersom kun UIP's datterselskaber og ikke deres moderselskaber ville have vaeret modtagere af laan fra EFDO, var der en vis usikkerhed med hensyn til disse datterselskabers evne til eventuelt at tilbagebetale laanet. Det forhold, at UIP's ansoegning om fornyelse af en fritagelse i medfoer af traktatens artikel 85, stk. 3, var under behandling, havde ikke i sig selv foert til, at EFDO afslog ansoegningerne.
80 Af ovenstaaende grunde er Kommissionen af den opfattelse, at sagsoegernes foerste anbringende ikke kan tages til foelge.
81 Kommissionen er af den opfattelse, at det andet anbringende maa afvises, idet det er for ubestemt. Foerst i replikken har sagsoegerne oplyst, hvilken retsregel der skulle vaere tilsidesat. Endvidere stoettes deres argumenter ikke paa beviser. I oevrigt er beslutningen i overensstemmelse med et af de vigtigste formaal med MEDIA-programmet, nemlig at udbygge samarbejdet mellem selskaber, som hidtil har opereret hver for sig paa nationalt plan. Anbringendet kan derfor under ingen omstaendigheder tages til foelge.
Rettens bemaerkninger
82 Det er ubestridt, at EFDO's retningslinier er blevet godkendt af Kommissionen i forbindelse med gennemfoerelsen af MEDIA-programmet i henhold til afgoerelse 90/685. I betragtning af den stilling, EFDO's retningslinjer indtager inden for MEDIA-programmet, og under hensyn til, at Kommissionen, der har paaberaabt sig bestemmelserne deri som hjemmel til den anfaegtede beslutning, anser dem for at have bindende virkning og vaere en retskilde ved gennemfoerelsen af det paagaeldende program, udgoer de paa samme maade som afgoerelse 90/685 retsregler, som Faellesskabets retsinstanser skal sikre overholdelsen af.
83 Bestemmelserne i EFDO's retningslinier skal endvidere i overensstemmelse med retsreglernes trinfoelge fortolkes paa baggrund af formaalet med afgoerelse 90/685.
84 Det foerste spoergsmaal, der skal afgoeres i den foreliggende sag, er, hvorvidt betingelsen i retningslinierne for EFDO (punkt III.1, litra a)) for, at en ansoegning kan imoedekommes, om, at »mindst tre forskellige filmudlejere fra mindst tre forskellige lande i [Den Europaeiske Union] eller lande, hvormed der er indgaaet samarbejdsaftaler, skal indgaa aftale om biografforevisning af en film ...«, er blevet korrekt fortolket og anvendt i den foreliggende sag.
85 Ifoelge sagsoegerne betyder »tre forskellige filmudlejere« tre juridisk adskilte enheder, uanset om de er indbyrdes forbundet. Ifoelge Kommissionen er det noedvendigt, at udtrykket fortolkes saaledes, at de forskellige filmudlejere skal vaere uafhaengige selskaber uden indbyrdes forbindelse. Saadan maa udtrykket noedvendigvis fortolkes for at vaere i overensstemmelse med hovedformaalet med MEDIA-programmet, der bestaar i at »medvirke til etablering af net for faelles distribution gennem udbygning af samarbejdet mellem selskaber, som hidtil har opereret hver for sig paa nationalt plan«.
86 Det maa, som sagsoegerne har anfoert, konstateres, at dette formaal ikke er naevnt som saadant blandt de i artikel 2 i afgoerelse 90/685 opregnede. Formaalet optraeder imidlertid i meddelelsen om den audiovisuelle politik, som Raadet henviser til i den ottende betragtning til afgoerelsen. Naermere bestemt anfoerer Kommissionen deri, at EFDO har gennemfoert et foerste pilotforsoeg med henblik paa et samarbejde mellem de europaeiske filmudlejere, der vil goere det muligt for dem at distribuere film paa tvaers af graenserne og saaledes forsoege at skabe et »stort marked for biograffilm«. Kommissionen anfoerer i dokumentet bl.a., at EFDO »medvirker til etablering af net for faelles distribution gennem udbygning af samarbejdet mellem selskaber, som hidtil har opereret hver for sig paa nationalt plan«.
87 Raadet har klart oensket at stoette de projekter, der blev ivaerksat i pilotfasen af MEDIA-programmet (niende og tiende betragtning til afgoerelse 90/685), herunder EFDO's projekt, som Raadet henviser til i bilag I til afgoerelse 90/685 og beskriver som en distributionsmekanisme, der skal undergaa en »kraftig udbygning«.
88 Endvidere ligger maalsaetningen om at udbygge kontakter og samarbejde mellem filmudlejere i forskellige europaeiske lande til grund for afgoerelse 90/685 paa flere punkter. Raadet udtaler saaledes, at man boer afskaffe den bestaaende opsplitning af markederne (fjortende betragtning). Raadet finder, at der ved omlaegningen af markedsstrukturerne boer tages saerligt hensyn til smaa og mellemstore virksomheder (femtende betragtning). I artikel 2, tredje led, opstilles det tillige som formaal at opnaa den maksimale udnyttelse af de forskellige distributionsmidler, der findes eller skal etableres i Europa.
89 Det kan saaledes ikke bestrides, at Raadet oenskede, at MEDIA-programmet skulle bidrage til nyudvikling af det europaeiske marked for biograffilm og saerligt skabe nye former for samarbejde mellem europaeiske erhvervsdrivende om at styrke Europas audiovisuelle kapacitet.
90 Maalsaetningen om at fremme etablering af nye samarbejdsnet fremgaar endvidere af EFDO's retningslinier, idet det deri kraeves, at »mindst tre forskellige filmudlejere fra mindst tre forskellige lande i Unionen eller lande, hvormed der er indgaaet samarbejdsaftaler, skal indgaa aftale om biografforevisning af en film«.
91 Retten er derfor af den opfattelse, at Kommissionen og EFDO under de foreliggende omstaendigheder ikke har overskredet graenserne for deres skoen, da de bestemte, at finansielle midler fra Faellesskabet, der blev bevilget til filmdistribution, skulle gaa til etablering i Europa af distributionsnet, der ikke fandtes i forvejen. De kunne saaledes opstille som kriterium, at bevilling af laan fra EFDO skulle fremme nye kontakter og samarbejde saerligt mellem smaa og mellemstore filmudlejere i forskellige europaeiske lande, som uden de oekonomiske fordele ved et saadant program sandsynligvis ikke ville have nogen saerlig tilskyndelse til at oprette kontakter. Kommissionen og EFDO har heraf med rette udledt, at der kun kunne ydes laan til et distributionsprojekt, der var i overensstemmelse med dette formaal med MEDIA-programmet.
92 Det kan i oevrigt ikke bestrides, at der kunne vaere en tilskyndelse for erhvervsdrivende til at oprette saerskilte selskaber alene for at kunne faa finansiel stoette, hvis ethvert net uanset sin opbygning kunne opnaa laan i henhold til MEDIA-programmet.
93 Med hensyn til EVE-projektet, der indgaar i MEDIA-programmet, og som ifoelge sagsoegerne er til fordel for selskaber, der opererer paa flere geografiske omraader, bemaerkes det indledningsvis, idet det er ufornoedent at undersoege raekkevidden af den paagaeldende saetning i udvaelgelseskriterierne, at den omtvistede beslutning i den foreliggende sag er truffet under et andet projekt end EVE, og at det saerligt er EFDO's retningslinier fortolket i lyset af formaalene med MEDIA-programmet, der finder anvendelse paa beslutningen. Endvidere kunne Kommissionen inden for disse retlige rammer under anvendelse af sit skoen anse det for formaalstjenligt under de i sagen foreliggende omstaendigheder at stoette etableringen af net mellem uafhaengige filmudlejere.
94 Af de naevnte grunde kunne Kommissionen og EFDO lovligt kraeve, at ansoegninger om finansiering af filmdistribution i henhold til MEDIA-programmet for at kunne tages i betragtning skulle indgives af mindst tre filmudlejere, der ikke tidligere havde haft et betydeligt og fast samarbejde.
95 Det er imidlertid, som Kommissionen har udtalt i beslutning 89/467 (syvende betragtning), ubestridt, at UIP, der har hjemsted i Nederlandene, oprindeligt blev oprettet af tre amerikanske selskaber med henblik paa distribution i Europa af film, der var produceret eller blev udlejet af disse moderselskaber eller af deres respektive moderselskaber, datterselskaber, associerede selskaber eller koncessionshavere, franchisetagere eller underlicenstagere. UIP's virksomhed er - som det ogsaa fremgaar af beslutningen (bl.a. 41. betragtning) - underkastet en stram styring fra moderselskabernes side. UIP har datterselskaber i Faellesskabet, der fungerer som lokale udlejningsselskaber (ottende betragtning til beslutning 89/467), og som kun har begraenset selvbestemmelsesret, hvilket fremgaar af sagens akter. Det samarbejde og det distributionsnet, der er etableret mellem UIP's datterselskaber uden deltagelse af andre selskaber, findes derfor under hensyn til denne struktur og datterselskabernes manglende uafhaengighed ikke at kunne henfoeres under de former for samarbejde, der er tilsigtet med afgoerelse 90/685.
96 Kommissionen og EFDO findes herefter med rette at have anset UIP's datterselskaber for en enkelt filmudlejer ved bedoemmelsen af, hvorvidt laanansoegningerne til EFDO kunne imoedekommes.
97 Med hensyn for det foerste til laanansoegningerne vedroerende filmen »Maniaci Sentimentali« bemaerkes det, at UIP's datterselskaber ikke har indgaaet aftaler med andre uafhaengige filmudlejere. Da de skal anses for en enkelt filmudlejer med hensyn til spoergsmaalet om, hvorvidt ansoegningerne opfylder betingelserne for at kunne imoedekommes, var kravet om tre forskellige filmudlejere ikke opfyldt. Laanansoegningerne fra UIP's datterselskaber opfyldte ikke betingelserne for at kunne imoedekommes, idet projektet ikke etablerede et nyt samarbejdsnet for filmudlejning.
98 Dette resultat, der som fastslaaet ovenfor er i overensstemmelse med formaalene med MEDIA-programmet, anfaegtes ikke af, at EFDO to gange i 1992 bevilgede et laan til distribution af en film til tre selskaber, hvoraf de to var indbyrdes forbundne, saaledes at der - som Kommissionen har erkendt under retsmoedet - ikke var tre forskellige distributoerer. Sagsoegerne har gjort gaeldende, at der mellem 1992 og 1995 blev distribueret tretten film af indbyrdes forbundne selskaber med stoette fra EFDO. Det bemaerkes paa grundlag af oplysningerne i listen over distributionsprojekter, EFDO har godkendt siden sin oprettelse, at som Kommissionen har anerkendt, er kun laanansoegninger for to af de tretten film, sagsoegerne har fremdraget, blevet indgivet af faerre end tre forskellige filmudlejere. I betragtning af, at i alt 196 distributionsprojekter modtog stoette fra EFDO mellem 1992 og 1995, kan det fastslaas, at der reelt ikke var etableret en praksis for at bevilge laan, naar distributionsprojektet ikke var indgivet af mindst tre forskellige filmudlejere i den ovenfor anfoerte betydning. Reglen kan herefter ikke anses for at vaere blevet anvendt vilkaarligt.
99 For det andet er det med hensyn til distributionen af filmen »Nostradamus« ubestridt, at seks filmudlejere, der hverken var indbyrdes forbundne eller forbundet med et selskab i UIP-koncernen, opnaaede finansiering fra EFDO paa grundlag af ansoegninger, der var indgivet inden for den samme frist som ansoegningerne fra UIP's fire datterselskaber. De paagaeldende sagsoegere naevnte endvidere i deres ansoegninger - i den rubrik, hvori der skal gives oplysninger om andre ansoegere, i det omfang de er kendte - fire af de seks filmudlejere, der opnaaede finansiering, samt et selskab, der ikke var blandt dem, hvis ansoegninger blev imoedekommet.
100 Det maa paa baggrund heraf konkluderes, at de havde indgaaet aftale om distribution af denne film i det i retningslinierne kraevede omfang. Det var derfor uberettiget at afslaa ansoegningerne fra de paagaeldende datterselskaber af UIP med den begrundelse, at der ikke var etableret et nyt net bestaaende af mindst tre forskellige filmudlejere. Med hensyn til distribution af filmen »Nostradamus« findes de paagaeldende sagsoegeres ansoegninger derfor paa dette punkt at have opfyldt betingelserne for at kunne tages i betragtning med hensyn til ydelse af et laan.
101 Den vaesentligste grund til at afslaa ansoegningerne var imidlertid, at Kommissionen endnu ikke »havde truffet afgoerelse om UIP's fremtidige stilling i Europa ... [og det] var ... umuligt at traeffe en anden afgoerelse uden at gribe ind i [sagen angaaende fritagelsen i henhold til konkurrencereglerne]«. Selv om Kommissionen under sagen har haevdet, at den omstaendighed, at ansoegningen om fornyelse af en fritagelse i medfoer af traktatens artikel 85, stk. 3, var under behandling, ikke i sig selv havde medfoert, at EFDO afslog ansoegningerne, og at der var en vis usikkerhed med hensyn til, om UIP's datterselskaber kunne foretage den noedvendige tilbagebetaling, sammenholdt med UIP's uafklarede stilling, der havde begrundet afslaget, er det Rettens opfattelse, at det slet og ret var UIP's og datterselskabernes uafklarede stilling, der laa til grund for afslaget paa laanansoegningerne.
102 Ganske vist har det medlem af Kommissionen, der var ansvarlig for konkurrencespoergsmaal, Karel Van Miert, i sin skrivelse til UIP's advokat, anfoert, at der ikke var nogen forbindelse mellem behandlingen af UIP's ansoegning om fornyelse af selskabets fritagelse i medfoer af traktatens artikel 85, stk. 3, og sagen vedroerende stoette fra EFDO. Som Kommissionen har anfoert under retsmoedet, kan denne besvarelse imidlertid meget vel ud fra en ren konkurrenceretlig synsvinkel fortolkes saaledes, at den omstaendighed, at der endnu ikke var truffet afgoerelse vedroerende ansoegningen om fornyelse af UIP's fritagelse i medfoer af traktatens artikel 85, stk. 3, ikke var til hinder for, at der kunne ydes den stoette, der var ansoegt om, eftersom stoetten i givet fald ikke kunne faa betydning for anvendelsen af konkurrencereglerne.
103 Det skal her bemaerkes, at fritagelsen af den grundlaeggende aftale mellem UIP's tre moderselskaber om at oprette UIP som faelles datterselskab og af aftalerne vedroerende samarbejdet mellem koncernens selskaber var udloebet den 26. juli 1993. Da EFDO traf beslutningen i 1994 havde UIP ikke sikkerhed for, om fritagelsen ville blive fornyet. Det kan imidlertid ikke bestrides, at fremtiden for UIP's datterselskaber afhang af moderselskabets fremtid, og moderselskabet kunne ikke fortsaette uden fornyelse af fritagelsen i medfoer af traktatens artikel 85, stk. 3. Det var saaledes klart, at disse datterselskaber ikke laengere ville kunne fortsaette deres virksomhed, hvis Kommissionen ikke fornyede UIP's fritagelse.
104 UIP's og UIP's datterselskabers stilling var paa davaerende tidspunkt ganske usikker og uafklaret, fordi det var noedvendigt at opnaa en fritagelse, for at en aftale i strid med traktatens artikel 85, stk. 1, kunne tillades.
105 Det foelger heraf, at ansoegningerne fra UIP's datterselskaber vedroerende distribution af filmen »Nostradamus«, selv om de opfyldte betingelserne for at kunne imoedekommes, kunne afslaas af den grund, at saa laenge Kommissionen ikke havde besluttet, om den ville forny UIP's fritagelse i medfoer af traktatens artikel 85, stk. 3, var retsstillingen for UIP og UIP's datterselskaber fortsat usikker. Saerligt kunne Kommissionen og EFDO under udoevelsen af deres skoen lovligt beslutte, at disse selskaber netop paa grund af denne usikkerhed ikke kunne anses for organisationer, der skulle stoettes, selv om de havde tilbudt at yde alle former for sikkerhed for tilbagebetaling af de laan, der var ansoegt om, bl.a. i tilfaelde af, at der blev meddelt afslag paa fornyelse af fritagelsen. Da det var muligt, at Kommissionen ikke kunne godkende sagsoegernes virksomhed, som den var organiseret paa tidspunktet for sagens faktiske omstaendigheder, og dette kunne foere til selskabernes likvidation, ville bevilling af laanene vanskeligt have kunnet forenes med den rimelige forudsaetning, at Kommissionen ikke kunne stoette organisationer, der kunne vaere uforenelige dels med konkurrencereglerne, dels med det vaesentlige formaal med MEDIA-programmet at fremme udviklingen af en staerk europaeisk audiovisuel industri, der var i stand til at klare enhver udfordring. Hvis der var blevet ydet de paagaeldende sagsoegere laan under de foreliggende omstaendigheder, ville det endvidere have bevirket, at andre virksomheder, hvis erhvervsaktivitet uden nogen tvivl var forenelig med konkurrencereglerne, og som oenskede og var i stand til at etablere eller udvikle et distributionsnet, ikke ville kunne modtage finansiering fra Faellesskabet.
106 Det foelger heraf, at den omtvistede beslutning opfyldte kravene i afgoerelse 90/685 og var i fuld overensstemmelse med formaalene med MEDIA-programmet, bl.a. det formaal at fremme etablering og udbygning af faelles distributionsnet i Faellesskabet.
107 Maalsaetningen om at foroege antallet af intereuropaeiske udvekslinger af film og opnaa den maksimale udnyttelse af de forskellige distributionsmidler, der findes eller skal etableres, og en stoerre udbredelse af film i Europa (artikel 2, tredje led, i afgoerelse 90/685) kan endvidere kun forfoelges i det omfang, den kan forenes med det formaal, som Kommissionen i den foreliggende sag har skoennet vaesentligst, nemlig at fremme etablering af nye faelles distributionsnet. Endelig kunne de midler, der ikke blev bevilget til sagsoegerne, stilles til raadighed for andre filmudlejere og saaledes fremme det naevnte formaal.
108 Endelig kan Retten ikke give sagsoegerne medhold i argumentet om, at det var aabenlys diskrimination af UIP i forhold til de oevrige filmudlejere, at der ikke blev ydet et laan til selskaber, der indgik i UIP-koncernen, saa laenge Kommissionen ikke havde besluttet, om den ville forny UIP's fritagelse i medfoer af traktatens artikel 85, stk. 3. Der er ikke grundlag for at antage, at EFDO og Kommissionen ville have indtaget en anden holdning over for ansoegninger fra en anden koncern i samme situation.
109 De to foerste anbringender, der i det vaesentlige vedroerer den omtvistede beslutnings uforenelighed med EFDO's retningslinier og formaalene med MEDIA-programmet, savner saaledes grundlag og maa forkastes.
Tredje anbringende: mangelfuld begrundelse
Sammenfatning af parternes argumenter
110 Sagsoegerne har gjort gaeldende, at begrundelsen i den omtvistede beslutning ikke indeholder de egentlige grunde til beslutningen, og at den ikke er gyldig.
111 Sagsoegerne har for det foerste henvist til ovennaevnte svar fra Karel Van Miert, hvorefter der ikke var nogen forbindelse mellem behandlingen af UIP's ansoegning om fornyelse af selskabets fritagelse i medfoer af traktatens artikel 85, stk. 3, og sagen vedroerende stoette fra EFDO. Paastanden om, at det var umuligt at traeffe en anden afgoerelse uden at »gribe ind i den procedure, der var ivaerksat af UIP for Kommissionen«, fordi det er en forudsaetning for EFDO's laanaftaler, at de film, hvortil der ydes stoette, fremvises i biograferne over en periode paa fem aar, er fuldstaendig uforstaaelig.
112 Det led i begrundelsen, der vedroerer maalsaetningen om at etablere net for faelles distribution gennem udbygning af samarbejdet mellem selskaber, som hidtil har opereret hver for sig paa nationalt plan, er forkert, fordi der ikke er tale om et formaal med MEDIA-programmet, men blot en beskrivelse af en af de virkninger, man oenskede, at EFDO's virksomhed skulle have paa markedet.
113 Med hensyn til de for Retten fremfoerte grunde har sagsoegerne for det foerste anfoert, at manglen paa tilstraekkelig begrundelse ikke kan afhjaelpes gennem den omstaendighed, at den paagaeldende erfarer grundene til afgoerelsen under den administrative procedure (Domstolens dom af 26.11.1981, sag 195/80, Michel mod Parlamentet, Sml. s. 2861). De har dernaest gjort gaeldende, at sagsoegtes fortolkning af reglen om tre forskellige filmudlejere er forkert. De er endvidere af den opfattelse, at der ikke kunne vaere reel tvivl om UIP's evne til at tilbagebetale et laan, selv hvis fritagelsen ikke blev fornyet. Hvis der var grund til disse betaenkeligheder, ville der allerede have vaeret det, da EFDO besluttede at bevilge et laan til UIP's tyske datterselskab til distribution af filmen »Fuglekrigen i Kanoefleskoven« (»War of the birds«) uden at kraeve nogen form for sikkerhed. Sagsoegerne er derfor af den opfattelse, at den sidstnaevnte grund ikke var en reel anledning til at naere betaenkeligheder.
114 Sagsoegerne har gjort gaeldende, at kravet i medfoer af traktatens artikel 190 om en tilstraekkelig, klar og relevant begrundelse gaelder saavel for den myndighed, hvortil der delegeres befoejelser, EFDO, som for den delegerende myndighed, Kommissionen (jf. Domstolens dom i Meroni-sagen og Domstolens dom af 4.7.1963, sag 24/62, Tyskland mod Kommissionen, Sml. s. 129). Endvidere paahviler det institutionen udfoerligt at goere rede for sine bevaeggrunde, naar dens afgoerelse er nyskabende (jf. Domstolens dom af 26.11.1975, sag 73/74, Groupement des fabricants de papiers peints m.fl. mod Kommissionen, Sml. s. 1491). Den begrundelse, der blev givet for at afslaa sagsoegernes ansoegninger, var imidlertid fuldstaendig utilstraekkelig. Selv om EFDO ifoelge retningslinierne i en given situation havde ret til at afslaa ansoegninger uden nogen begrundelse herfor, var retningslinierne i oevrigt stadig underlagt traktaten.
115 Kommissionen har gjort gaeldende, at det tredje anbringende ligeledes skal forkastes. Kommissionen har anfoert, at der er givet en korrekt begrundelse i den omtvistede beslutning. Der er ingen tvivl om, at de to dele af begrundelsen fremgik af beslutningen, idet den ene del var en henvisning til UIP's uafklarede stilling og usikkerheden om UIP's evne til at tilbagebetale et laan, og den anden vedroerte den almindelige betingelse - der laa til grund for kravet om tre forskellige filmudlejere - om, at der skulle vaere tale om et samarbejde mellem selskaber, der hidtil havde opereret hver for sig.
Rettens bemaerkninger
116 Indledningsvis bemaerkes, at paaberaabelse af manglende eller utilstraekkelig begrundelse er et anbringende vedroerende vaesentlige formelle mangler, der adskiller sig fra anbringendet om, at den omtvistede beslutning er truffet af de forkerte grunde, idet proevelsen af det sidstnaevnte forhold henhoerer under behandlingen af beslutningens materielle rigtighed.
117 Det bemaerkes herved, at det fremgaar af fast retspraksis, at begrundelsen klart og utvetydigt skal angive de betragtninger, som den faellesskabsmyndighed, der har udstedt den anfaegtede retsakt, har lagt til grund, dels saaledes at de beroerte kan faa kendskab til grundlaget for den trufne foranstaltning, for at de kan varetage deres rettigheder, dels saaledes, at den paagaeldende faellesskabsretsinstans kan udoeve sin proevelsesret. Det fremgaar endvidere af fast retspraksis, at spoergsmaalet, om en afgoerelses begrundelse opfylder kravene efter traktatens artikel 190, ikke blot skal vurderes i forhold til ordlyden, men ligeledes i forhold til den sammenhaeng, hvori den indgaar, samt i forhold til alle de retsregler, som gaelder paa det paagaeldende omraade (jf. Rettens dom af 28.9.1995, sag T-95/94, Sytraval og Brink's France mod Kommissionen, Sml. II, s. 2651, praemis 52, og de deri naevnte afgoerelser).
118 Begrundelsen i den omtvistede beslutning har foelgende ordlyd:
»Den 5. december 1994 afslog EFDO's udvaelgelseskomité UIP's ansoegninger vedroerende filmene 'Maniaci Sentimentali' og 'Nostradamus', idet Kommissionen for Den Europaeiske Union endnu ikke havde truffet afgoerelse om UIP's fremtidige stilling i Europa. Da EFDO's laanekontrakter indgaas med henblik paa biografforevisning af stoettemodtagende film i en periode paa fem aar, var det umuligt at traeffe en anden afgoerelse uden at gribe ind i den sag, der var rejst af UIP for Kommissionen for Den Europaeiske Union.
Endvidere er EFDO's komité af den opfattelse, at UIP ikke fuldt ud opfylder formaalene med MEDIA-programmet, der beskrives saaledes:
'... etablering af net for faelles distribution gennem udbygning af samarbejdet mellem selskaber, som hidtil har opereret hver for sig paa nationalt plan' (handlingsprogram til fremme af udviklingen af den europaeiske audiovisuelle industri (MEDIA) (1991-1995)).«
119 Retten finder, at den foerste del af begrundelsen tilstraekkeligt klart henviser til behandlingen af fritagelsesansoegningen i Kommissionen som grund til afslaget. Selv om formuleringen er ret upraecis, har sagsoegerne ikke kunnet vaere i tvivl om betydningen. Det var utvivlsomt hele filmindustrien - og afgjort UIP's datterselskaber - bekendt, at UIP havde ansoegt om fornyelse af sin fritagelse i medfoer af traktatens artikel 85, stk. 3. Da EFDO anfoerte, at EFDO ikke kunne »gribe ind« i denne sag, maatte sagsoegerne endvidere fornuftigvis forstaa, at et foretagende som UIP, der var part i en sag vedroerende anvendelsen af konkurrencereglerne, hverken direkte eller indirekte gennem sine datterselskaber kan opnaa laan i henhold til MEDIA-programmet.
120 Den anden del af begrundelsen, hvori det anfoeres, at UIP ikke fuldt ud opfylder formaalene med MEDIA-programmet [der bl.a. er at fremme] »samarbejdet mellem selskaber, som hidtil har opereret hver for sig paa nationalt plan«, maa fornuftigvis forstaas som en henvisning til reglen om, at mindst tre forskellige filmudlejere skal indgaa aftale om at oprette et nyt samarbejdsnet, og til, at det net, UIP's datterselskaber danner, ikke uden deltagelse af andre selskaber opfylder denne betingelse.
121 Hvad saerligt angaar den omstaendighed, at dette formaal ikke udtrykkeligt fremgaar af afgoerelse 90/685, bemaerkes for det foerste, at maalsaetningen om at udbygge kontakter og samarbejde mellem filmudlejere i forskellige europaeiske lande ligger til grund for afgoerelse 90/685 paa flere punkter (jf. ovenfor i praemis 86 og 88). Med hensyn til den omstaendighed, at Kommissionens meddelelse om den audiovisuelle politik ikke var blevet offentliggjort i De Europaeiske Faellesskabers Tidende, bemaerkes, at den paagaeldende meddelelse ikke var fortrolig og uden vanskelighed kunne fremskaffes fra Kommissionen. Sagsoegerne havde utvivlsomt et eksemplar af denne meddelelse, eftersom den fremboed en saerlig interesse for paapasselige erhvervsdrivende i denne velafgraensede erhvervsgren, og de selv i staevningen har konstateret, at saetningen i den omtvistede beslutning netop hidroerte fra dette dokument. Naar den omtvistede beslutnings begrundelse laeses i lyset af disse officielle dokumenter, er den saaledes endnu klarere og opfylder de krav, der i traktaten og retspraksis stilles om begrundelse af bebyrdende retsakter.
122 Den omtvistede beslutnings begrundelse maa herefter anses for tilstraekkelig.
123 Det foelger heraf, at det tredje anbringende ligeledes maa forkastes.
124 I sag T-85/95 skal Kommissionen herefter frifindes.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagernes omkostninger
125 I henhold til procesreglementets artikel 87, stk. 2, paalaegges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt paastand herom. Da sagsoegerne har tabt sag T-85/95, og Kommissionen har nedlagt paastand om, at sagsoegerne tilpligtes at betale sagens omkostninger, boer sagsoegerne tilpligtes at betale alle sagsomkostninger i sag T-85/95.
126 Hvis det er ufornoedent at traeffe afgoerelse om sagens genstand, er Retten i henhold til artikel 87, stk. 6, frit stillet i sin afgoerelse om sagens omkostninger. I den foreliggende sag har Retten fundet det ufornoedent at traeffe afgoerelse i sag T-369/94. Med hensyn til sagsomkostningerne findes dette udfald i den foreliggende sag at maatte sidestilles med, at sagsoegerne har tabt sagen. Sagsoegerne findes derfor tillige at skulle betale alle omkostninger i sag T-369/94.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
udtaler og bestemmer
RETTEN
(Foerste Afdeling)
1) Det er ufornoedent at traeffe afgoerelse i sag T-369/94.
2) Kommissionen frifindes i sag T-85/95.
3) Sagsoegerne betaler alle sagsomkostninger.