61983C0154
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
CARL OTTO LENZ
fremsat den 5. juli 1984 (
*1
)
Indholdsoversigt
A — Faktiske omstændigheder
1. Fællesskabsreglerne
2. De omtvistede, faktiske omstændigheder
3. Sagens hidtidige forløb
4. De præjudicielle spørgsmål
B — Stillingtagen
1. Omfanget af køberens forpligtelse til kun at lade smør solgt til nedsat pris forarbejde til bestemte produkter
a) Fortolkningen af artikel 6 a) i forordning nr. 1259/72
b) Fortolkning af ordet »kun« i artikel 6, stk. 1, litra c), i forordning nr. 1259/72
c) Konklusion
2. Betingelserne for frigivelse af sikkerheden (bevispligt)
a) Beviset for fremstilling af slutproduktet
b) Beviset for rettidig fremstilling af mellemproduktet
3. Videreforarbejdning af mellemprodukter
4. Tilblanding af natriumkaseinat
a) Lovlighed
b) Bevispligt vedrørende produktets senere skæbne
C — Forslag til afgørelse
Høje Domstol.
Den præjudicielle sag, jeg i dag skal fremsætte forslag i, drejer sig om fortolkningen af regler, der blev indført med henblik på nedbringelse af det i Fællesskabet bestående overskud af smør. Ifølge disse regler kan smør sælges til nedsat pris til bestemte forarbejdningsvirksomheder. Reglerne har til formål at gøre det af interventionsorganerne oplagrede smør konkurrencedygtigt over for andre — billigere — fedtstoffer, der ellers benyttes i forarbejdningsindustrien.
A —
Til belysning af de to præjudicielle anmodninger, som her skal behandles, skal følgende bemærkes om disse regler, i den skikkelse de havde i år 1974:
1.
Smørsalget gennemføres ved hjælp af licitation, jfr. artikel 2 i forordning nr. 1259/72 om afsætning af smør til nedsatte priser til visse forarbejdningsvirksomheder inden for Fællesskabet (EFT 1972 II, s. 539) som affattet ved forordning nr. 2815/72 (EFT 1972 (28.-30. december), s. 15). Ifølge forordningens artikel 6 kan en tilbudsgiver kun deltage i licitationen, såfremt han skriftligt påtager sig en række forpligtelser, nemlig
—
at lade smørret forarbejde til smørfedt i en godkendt virksomhed og herunder foretage en bestemt tilblanding (af bl.a. et af vanille udvundet stof eller sukker), og
—
kun at lade de således fremkomne produkter forarbejde til kager og finere bagværk, henhørende under pos. 19.08 i den fælles toldtarif, eller til konsumis, henhørende under pos. ex 18.06 B og ex 21.07 C i den fælles toldtarif, eller til pulvertilberedninger, henhørende under pos. ex 18.06 D eller ex 21.07 F i den fælles toldtarif, »til fremstilling af konsumis« (hvorved bemærkes, at de skal være egnet til konsum »uden anden behandling end tilsætning af vand og frysning«, jfr. forordning (EØF) nr. 2815/72, artikel 6 (henvisning ovenfor).
I artikel 6 bestemmes det endvidere, at forarbejdningen skal finde sted inden for fire måneder, at tilbudsgiveren skal føre et sådant regnskab, at køberne af det ved den første forarbejdningsproces fremkomne produkt (smørfedt med visse iblandinger) kan dokumenteres, og drage omsorg for, at forpligtelsen til forarbejdning til de nævnte slutprodukter samt regnskabsforpligtelsen i tilfælde af videresalg af det førnævnte mellemprodukt optages i købekontrakten. — Senere (nemlig ved forordning nr. 1910/73, EFT 1973 L 196, s. 10 ff.) blev i reglerne indføjet en artikel 6 a), hvorefter en yderligere forarbejdning af de førnævnte slutprodukter kun er tilladt i det omfang varerne henhører under en af de nævnte positioner, »uden at der ved et mellemliggende stadium i denne forarbejdning kan fremkomme en vare henhørende under en anden position«.
Ifølge artikel 9 i forordning nr. 1259/72 fastsættes på grundlag af de indkomne bud en mindste-salgspris og størrelsen af den forarbejdningssikkerhed, der skal stilles (om hvilken sikkerhed det udtales, at den har til formål at dække forskellen mellem smørrets markedspris og mindste salgspris). Ifølge reglernes artikel 11 skal den, hvis bud er antaget, før overtagelsen af smørret betale det beløb, der svarer til hans bud.
I forordningens artikel 15 bestemmes det, at smørret fra det tidspunkt, hvor det fraføres lageret, og indtil forarbejdningen til de i artikel 1, stk. 1, nævnte produkter, undergives en toldkontrol eller en administrativ kontrol, der frembyder tilsvarende sikkerhed. Endelig bestemmes det i forordningens artikel 11 som affattet ved forordning nr. 1237/73 (EFT 1973 L 128, s. 1 ff.) om frigivelse af forarbejdningssikkerheden, at den kun sker for de mængder, »med hensyn til hvilke køberen har ført bevis for, at de i artikel 6 nævnte betingelser er overholdt«, og det udtales endvidere i artiklen, at beviset — når forarbejdningen er foretaget i den sælgende medlemsstat — føres ved »fremlæggelse af det dokument, som den sælgende medlemsstat bestemmer«.
2.
Af grunde jeg skal gennemgå i det følgende, er de netop omtalte regler af betydning for de af hovedsagerne omfattede tilfælde.
Sagsøgeren i den første sag købte i marts 1974 smør fra det tyske interventionsorgan med den forpligtelse — sikret gennem forarbejdningssikkerheden — at forarbejde det til smørfedt og heraf bla. lade fremstille konsumispulver. En del af smørret solgte sagsøgeren til firmaet Suwelack, som er blevet adciteret til retssagen, og som over for sagsøgeren skriftligt forpligtede sig til at foretage en forarbejdning i overensstemmelse med de nævnte bestemmelser. Af firmaet Suwelack blev i juli 1974 efter forarbejdningen af smørfedtet for toldmyndighederne fremlagt et (af de tyske bestemmelser krævet) »råvareanvendelsesbevis« og en »forarbejdningserklæring«, ifølge hvilke der var blevet fremstillet en pulvertilberedning til fremstilling af konsumis henhørende under pos. 18.06 D eller 21.07 F i den fælles toldtarif. Dette produkt blev dog (ifølge forelæggelseskendelsen, hvis rigtighed sagsøgeren og adcitatus imidlertid delvis har bestridt) for en væsentlig dels vedkommende ikke solgt til konsumisproducenter, men bl.a. til et firma, som af varen udskilte sukker (der blev afhændet til en chokoladefabrik) og resten forarbejdet til mælkepulverblandinger af varierende, i forelæggelseskendelsen nærmere angivne andele af ispulver. Mælkepulverblandingerne blev så videresolgt til forskellige firmaer, og det er tilsyneladende uafklaret, hvad der endelig skete med pulveret (i hvert fald er det — ifølge sagsøgeren — ikke blevet fastslået, at fremstillingen af konsumis ikke har fundet sted).
Sagsøgeren i den anden sag købte i juni 1974 smør af det tyske interventionsorgan, ligeledes med den forpligtelse at forarbejde det til smøris og heraf bl.a. lade fremstille konsumispulver. En del af smørret solgte firmaet til sagsøgeren i den første sag (der havde ret til at forarbejde til smørfedt), og af denne blev smørfedtet igen — med de tidligere nævnte skriftlige forpligtelser — afhændet til firmaet Suwelack. Også her afgav firmaet Suwelack i juli 1974 efter forarbejdning af smørfedtet et råvareanvendelsesbevis og en forarbejdningserklæring af det tidligere nævnte indhold. Også i dette tilfælde er imidlertid angiveligt (ifølge forelæggelseskendelsen, over for hvilken sagsøgeren har ytret visse forbehold) den fremstillede vare for en væsentlig del blevet solgt ikke til konsumisproducenter, men til andre firmaer, af hvilke det ene firma har udskilt og solgt sukkeret, mens resten blev forarbejdet til mælkepulverblandinger, hvis senere skæbne, efter at pulveret blev solgt til forskellige firmaer, er ukendt.
Ved en undersøgelse af prøver af det af firma Suwelack fremstillede pulver blev det konstateret, at der var tale om flødepulver tilsat sukker henhørende under pos. 04.02 i den fælles toldtarif. Herefter erklærede Bundesanstalt für landwirtschaftliche Marktordnung (BALM)'s retsantecessor i januar og februar 1975 den stillede forarbejdningssikkerhed for fortabt på grund af formålsfremmed anvendelse af det af sagsøgeren fremstillede smørfedt.
3.
Heroverfor har de pågældende firmaer indledningsvis forgæves iværksat administrativ rekurs, og derefter indbragt sagen for Verwaltungsgericht, hvor de fik medhold. I sidstnævntes dom af december 1980 blev om sagens centrale punkt, nemlig hvorvidt de af firmaet Suwelack fremstillede pulvertilberedninger opfyldte de til pos. 18.06 D eller 21.07 F svarende krav, udtalt, at de sagkyndige erklæringer, der havde spillet en rolle for sikkerhedens fortabelse, var uanvendelige, da de af erklæringerne omfattede konsumispulverprøver allerede var ni måneder gamle. — Desuden udtaltes det, at det konstaterede ringe indhold af aromastoffer ikke nødvendigvis betyder, at en af pulveret fremstillet konsumis ikke er egnet til forbrug, samt at tilsætningen af bindemidlet natriumcaseinat ikke er skadelig, da dette er tilladt i Benelux-landene, og fordi det ikke kan være afgørende, om et sådant pulver er salgsegnet i Tyskland (hvor en sådan tilsætning er ulovlig). — Desuden indtog Verwaltungsgericht det standpunkt, at det var uden betydning, at det af Suwelack fremstillede pulver af tredjemand ikke var blevet forarbejdet til spiseis, men til andre produkter, da det afgørende ifølge forordning nr. 1259/72 kun var fremstillingen af konsumispulver, men ikke det endelige forbrug af produktet. I denne forbindelse tillagde retten det betydning, at firma Suwelack havde afgivet den tidligere nævnte forarbejdningserklæring. Retten fandt, at dette måtte vende bevisbyrden om, navnlig da udstederen af den tyske bekendtgørelse endnu ikke havde truffet bestemmelse om det dokument, der skulle fastsættes i henhold til artikel 18, stk. 2, i forordning nr. 1259/72. Desuden lagde retten vægt på, at BALM i praksis altid havde behandlet forarbejdningserklæringen som det i forordningsbestemmelsen nævnte dokument.
Denne bedømmelse af sagerne indankede BALM i februar og marts 1981 for Hessischer Verwaltungsgerichtshof. BALM gjorde under anken for det første gældende, at sikkerhedsfortabelsen var berettiget, da der ikke var blevet fremstillet konsumegnet konsumispulver. Ifølge BALM manglede pulveret at være kendeligt sødet og aromatiseret, og den af pulveret fremstillede konsumis havde ikke tilstrækkelig konsistens. — For det andet er det efter BALM's opfattelse desuden afgørende, at pulverets forarbejdning til konsumis er blevet bevist. I denne forbindelse er den af firmaet Suwelack fremlagte forarbejdningserklæring, der på grund af manglende bekræftelse fra toldmyndighederne ikke opfyldte kravene i artikel 18 Ī forordning nr. 1259/72, klart utilstrækkelig. Desuden har BALM fremhævet, at organet ifølge fællesskabsretten er forpligtet til at udvide kontrollen til forarbejdningstrinnene efter pulverfremstillingen, og BALM har bestridt, at ispulverets videreforarbejdning ifølge BALM's praksis har været uden betydning. Når BALM imidlertid ved den regelmæssige kontrol har indskrænket sig til det andet forarbejdningstrin og tidligere har frigivet sikkerheden efter fremstillingen af konsumispulveret, har sagsøgeren i hvert fald ikke noget krav på en fortsættelse af denne praksis. En sådan udelukker givetvis ikke, at Bundesanstalt drager konsekvenser af en formålsfremmed endelig benyttelse af det fremstillede pulver.
Heroverfor har de indstævnte firmaer med hensyn til det fremstillede pulvers egenskaber for det første fremhævet, at en betingelse for konsumegnethed ifølge Domstolens praksis er sødning eller aromatisering, og dette har den pågældende blanding også opfyldt på en kendelig måde. — Endelig mener firmaerne, at det afgørende ikke er slutproduktet, til hvilket ispulveret forarbejdes, men når det kun er af betydning, om konsumispulveret — hvilket er relevant i det foreliggende tilfælde — har været i overensstemmelse med bestemmelserne i artikel 6, stk. 1, litra c), i forordning nr. 1259/72. Som slutprodukt skal anses konsumispulveret, hvorfor BALM selv har anset videreforarbejdningen som irrelevant, og derfor er der heller ikke fastsat kontrol med pulverets senere skæbne eller en forpligtelse til at pålægge køberne af konsumispulveret anvendelsesbegrænsninger. — Firmaerne havde tillid til, at denne praksis ville blive fortsat og i øvrigt mener de, at den indledningsvis nævnte artikel 6 a) i forordning nr. 1259/72 klart ikke gælder i deres tilfælde, da der i betragtningerne til forordning nr. 1910/73, der indførte denne bestemmelse, udtrykkeligt kun henvises til produkter henhørende under pos. 19.08 i den fælles toldtarif (kager og finere bagværk).
Det adciterede firma Suwelack har i det væsentlige fremført samme argumentation. Desuden har firmaet gjort gældende, at artikel 18, stk. 2, i forordning nr. 1259/72 ikke henviser til artikel 6 a). Adcitatus mener endvidere, at det forhold, at artikel 18 ikke fastsætter sanktioner for videreforarbejdningens form, kun kan betyde, at den senere anvendelse af en ispulverblanding ifølge fællesskabsordningen er irrelevant.
4.
Der var hermed for Hessischer Verwaltungsgerichtshof rejst forskellige fortolkningsproblemer vedrørende fællesskabsretten, der — på nærmere angiven måde — var af betydning for sagens afgørelse. Følgelig udsatte Verwaltungsgerichtshof ved kendelser af 30. maj 1983 de for retten verserende sager og anmodede om en præjudiciel afgørelse i medfør af EØF-traktatens artikel 177 af følgende (i begge sager identiske) spørgsmål:
a)
Skal betingelserne i artikel 6, stk. 1, litra c) (tredje alternativ), i forordning (EØF) nr. 1259/72 af 16. juni 1972 (EFT 1972 II, s. 539) som affattet ved artikel 1, stk. 2, i forordning (EØF) nr. 2161/72 af 10. oktober 1972 (EFT 1972 (10.-31. oktober), s. 5) også anses for opfyldt, når pulvertilberedninger til fremstilling af konsumis henhørende under pos. ex 18.06 D eller ex 21.07 F i den fælles toldtarif ikke er blevet anvendt hertil, idet varen gennem yderligere forarbejdningstrin er blevet adskilt i sine bestanddele, som derpå atter er videreforarbejdet til henholdsvis mælkepulverblandinger og chokolade?
b)
Omfatter licitationskøbernes bevispligt efter artikel 18, stk. 2, 1. pkt., i forordning (EØF) nr. 1259/72 som affattet ved artikel 3 i forordning (EØF) nr. 1237/73 af 10. maj 1973 (EFT L 128, s. 1) også forarbejdningstrin, som ligger efter fremstillingen af pulvertilberedningen i henhold til artikel 6, stk. 1, litra c) (tredje alternativ), i forordning (EØF) nr. 1259/72 som affattet ved artikel 1, stk. 2, i forordning (EØF) nr. 2161/72?
c)
Gælder artikel 6 a) som affattet ved forordning (EØF) nr. 1910/73 af 13. juli 1973 (EFT L 196, s. 10) som anført i forordningens betragtninger kun for varer henhørende under pos. 19.08 i den fælles toldtarif, eller gælder den også for konsumisprodukter henhørende under pos. ex 18.06 D eller ex 21.07 F i den fælles toldtarif?
d)
Angiver varebeskrivelsen »pulvertilberedninger ... henhørende under position ex 18.06 D eller ex 21.07 F i den fælles toldtarif« i artikel 6, stk. 1, litra c), som affattet ved forordning (EØF) nr. 2161/72 et udtømmende anvendelsesformål, eller kan der ved den i artikel 6 a) som affattet ved forordning (EØF) nr. 1910/73 tilladte videreforarbejdning fremstilles alle varer henhørende under pos. 18.06 D og pos. 21.07 F, uden at sikkerheden fortabes?
e)
Skal den manglende henvisning i artikel 18, stk. 2, som affattet ved forordning (EØF) nr. 1237/73 til artikel 6 a) i forordning (EØF) nr. 1910/73 fortolkes således, at en tilsidesættelse af artikel 6 a) ikke har betydning for sikkerhedens frigivelse, eller kan frigivelse af sikkerheden også afslås, når der er konstateret en overtrædelse af artikel 6 a)?
f)
Strider tilblandingen af bindemidlet »natriumcaseinat« mod det i artikel 6, stk. 1, litra c) (tredje alternativ), i forordning (EØF) nr. 1259/72 angivne formål, nemlig at støtte produktionen af et til forbrug egnet konsumispulver, når der ved tilblandingen af det nævnte bindemiddel fremkommer en pulvertilberedning, som ifølge levnedsmiddellovgivningen i Forbundsrepublikken Tyskland — i modsætning til visse andre medlemsstater — ikke må anvendes til fremstilling af konsumis?
g)
Hvis tilblandingen af »natriumcaseinat« må anses som uden betydning, er det da af betydning for frigivelsen af sikkerheden ifølge artikel 18, stk. 2, 1. pkt., i forordning (EØF) nr. 1259/72 som affattet ved artikel 3 i forordning (EØF) nr. 1237/73, at licitationskøberen ikke kan dokumentere, at de pulvertilberedninger, der er tilsat natriumcaseinat, er blevet forbrugt i medlemsstater, hvor — som i Belgien, Luxembourg og Nederlandene — bindemidlets anvendelse også er lovlig i forbindelse med konsumis?
B —
Min stillingtagen hertil er som følger:
1.
De første problemer vedrører omfanget af den forpligtelse, der påhviler en køber af smør til nedsat pris, til inden for en vis frist (på fire måneder) kun at lade det forarbejde til bestemte produkter (konsumis, konsumispulver og kager og finere bagværk), jfr. artikel 6, stk. 1, litra c), tredje alternativ i forordning nr. 1259/72 (hvori der tales om fremstilling af pulvertilberedninger henhørende under pos. ex 18.06 D eller ex 21.07 F i den fælles toldtarif til fremstilling af spiseis). I denne forbindelse har den forelæggende ret navnlig spurgt, om den nævnte forpligtelse også skal anses som opfyldt, når pulveret ikke bliver anvendt til fremstilling af konsumis, men derimod adskilles i sine bestanddele, der derpå videreforarbejdes til mælkepulverblandinger og chokolade. Det fremgår heraf, at den i denne forbindelse allerede flere gange nævnte artikel 6 a i forordning nr. 1259/72 er af betydning, en artikel hvis fortolkning er omfattet af spørgsmålet under c').
Sagsøgeren og adcitatus gjorde i denne forbindelse gældende, at køberen af smør til nedsat pris i en sag som den foreliggende kun er forpligtet til at fremstille konsumispulver. Ifølge reglernes ordlyd og system skal pulveret anses som slutprodukt. Da der imidlertid ikke er fastsat regler for den senere anvendelse og varens endelige skæbne ikke er omfattet af de aftalte salgsvilkår, er den senere anvendelse uden betvdning for smørkøberens forpligtelse, hvorfor sidstnævnte ikke er forpligtet til at forpligte sine aftagere på samme måde. — Heroverfor har BALM og Kommissionen gjort gældende, at forordningen om salg af smør til nedsat pris skal fortolkes strikte og indskrænkende, da der er tale om undtagelsesregler. BALM og Kommissionen mener, at smørrets endelige anvendelse absolut er af betydning. Anvendelsen skal nemlig udelukke, at varen igen dukker op på det almindelige smørmarked og dér fremkalder en forvridning af konkurrencen. Smørrets anvendelse er udtømmende og undtagelsesfrit reguleret i forordning nr. 1259/72. Det må følgelig sikres, at ispulveret, der kun kan anses som mellemprodukt (bortset fra virkningerne af artikel 6 a)), alene forarbejdes til konsumis.
Hvad den nævnte artikel 6 a) angår, har sagsøgeren og adcitatus gjort gældende, at af det forhold, at betragtningerne til forordning nr. 1910/73 kun nævner produkter henhørende under den fælles toldtarifs pos. 19.08 (kager og finere bagværk), samt på den anden side det forhold, at artikel 6, stk. 1, litra c), nævner yderligere to forarbejdningsalternativer, kan kun sluttes, at artikel 6 a) ikke gælder for det tredje, dérnævnte alternativ, nemlig fremstilling af konsumispulver. Endvidere har sagsøgeren og adcitatus gjort gældende, at selv om man antog, at artikel 6 a) havde et mere omfattende anvendelsesområde, kan det ikke antages, at sagsøgerenes tilfælde ville være i strid hermed. Det er således ikke ubestridt blevet fastslået, at der af den af firma Suwelack fremstillede pulvertilberedning er blevet udvundet sukker, og selv om man gik ud fra denne mulighed, ville en sådan fremgangsmåde, nemlig ændring af sødhedsgraden, ikke derfor føre til en anvendelse af artikel 6 a), idet der her stadig er tale om konsumispulver, og fords der i forarbejdningens mellemstadium ikke er fremkommet andre produkter.
Heroverfor har BALM og Kommissionen gjort gældende, at det afgørende for fortolkningen af artikel 6 a) ikke er betragtningerne til den forordning, der indførte bestemmelsen (fordi betragtningerne til sådanne ikke altid er fuldstændige), men bestemmelsens egen ordlyd, og ifølge denne er det ganske klart, at bestemmelsen ikke kun omfatter kager og finere bagværk, men alle i artikel 6, stk. 1, litra c), nævnte produkter, således også ispulver. Desuden må det ved denne fortolkning og med udgangspunkt i det af den forelæggende ret skildrede faktum antages, at artikel 6 a) med sine kumulativt gældende betingelser finder anvendelse på de af hovedsagen omfattede situationer, netop fordi der ved ispulverets stilling er fremkommet og afhændet sukker, dvs. et produkt, der — som henhørende under toldtariffens kapitel 17 — henhører under en anden position i den i artikel 6 a) anvendte betydning.
a)
Hvis vi ved vurderingen af denne tvist indledningsvis berører sidstnævnte problem, dvs. fortolkningen af artikel 6 a), så kan det uden videre på grundlag af bestemmelsens ordlyd fastslås, at bestemmelsen har til formål at fastsætte den eneste lovlige videreforarbejdning for alle de i artikel 6, stk. 1, litra c), nævnte produkter, og ikke kun for så vidt angår kager og finere bagværk henhørende under toldtariffens pos. 19.08. Da reglens indhold er ganske utvetydig, kan en indskrænkende fortolkning givetvis ikke støttes på betragtningerne til forordning nr. 1910/73, der naturligvis overfor selve ordlyden kun har ringe vægt. Betragtningerne må endvidere anses som plausible derved, at det åbenbart var forsøg på omgåelse af reglerne i forbindelse med kager og bagværk, der var den konkrete anledning til vedtagelsen af bestemmelsen i artikel 6 a). Når bestemmelsen imidlertid har til formål — således som det fremgår af betragtningerne — at hindre omgåelse ved den endelige anvendelse af det forarbejdede sukker, så påkalder netop også dette formål sig en udvidende fortolkning, idet der åbenbart, således som den foreliggende sag viser, består en sådan omgåelsesrisiko ved alle de i artikel 6, stk. 1, litra c), nævnte produkter. Det fremgår således af artikel 6 a), hvad der alene må foretages med de i artikel 6, stk. 1, litra c), nævnte produkter, og det følger således allerede klart af denne bestemmelse, at det af smør udvundne mellemprodukts videre skæbne og endelige anvendelse ikke er uden betydning for disse regler. Hertil kan endvidere føjes, at der derfor givetvis er anledning til at tale om en tilsidesættelse af artikel 6 a), såfremt det af den forelæggende ret skildrede faktum må anses som rigtigt (hvilket vi imidlertid ikke skal tage stilling til her), og at der af de af adcitatus fremstillede pulvertilberedninger senere ved en videreforarbejdning er blevet udvundet sukker. Det er i denne forbindelse ikke afgørende, om de resterende pulverblandinger stadig kunne anses som — mindre sødet — ispulver. Herved er det blot afgørende, at der ved videreforarbejdningen er opstået sukker, dvs. et produkt, som klart ikke er omfattet af de i artikel 6), stk. 1, litra c), nævnte toldpositioner.
b)
Efter den uomgængelige vurdering af artikel 6 a) er det egentlig allerede klart, at det af sagsøgeren og adcitatus hævdede grundsynspunkt, nemlig at det afgørende kun er fremstillingen af en pulvertilberedning, og at dennes videre skæbne er uden betydning for reglerne, er uholdbart. Til støtte for, at Kommissionen og BALM's standpunkt er rigtigt, kan imidlertid også anføres yderligere argumenter.
Vigtigt er, at der ifølge artikel 6 består en forpligtelse til »kun« at lade smørfedt forarbejde til ganske bestemte produkter, nemlig de under c) opregnede, hvilket åbenbart betyder, at ingen andre formål er lovlige. Samtidig gør det tredje alternativ — pulvertilberedninger til fremstilling af konsumis, som er egnet til konsum uden anden behandling end tilsætning af vand og frysning — det klart, at pulvertilberedningen (bortset fra nævnte artikel 6 a)) skal være forbeholdt dette formål, og at en køber af smør, der ikke selv forestår den videre forarbejdning, skal drage omsorg for, at det fastsatte formål opfyldes.
Væsentligt er endvidere, at der i betragtningerne til forordning nr. 1259/72 tales om, at et kontrolsystem skal sikre, »at smørret udelukkende anvendes efter dets bestemmelse«. Dette betyder, at der — efter omstændighederne gennem fornøden aftale — skal drages omsorg for, at forarbejdningen medfører en definitiv fjernelse fra markedet for smør og mejeriprodukter. Det skal således garanteres, at forarbejdningsprodukterne ikke i anden form (som f.eks. mælkepulver) igen kommer ind på det almindelige marked, hvilket imidlertid ikke er muligt, såfremt en ifølge artikel 6, stk. 1, litra c), fremstillet pulvertilberednings videre skæbne var uden betydning for reglerne. Endvidere kan nævnes hidtidig retspraksis på området.
Jeg kan her nævne den i dommen i sag 99 og 100/76 (
1
) indeholdte udtalelse, at det skal sikres, at det til nedsatte priser solgte smør ikke når det normale marked (Sml. 1977, s. 871, præmis 7). Nævnes kan endvidere en tilsvarende udtalelse i dommen i sag 217/78 (
2
) (det skal sikres, at det afsatte smør anvendes forskriftsmæssigt og ikke afsættes frit, Sml. 1979, s. 2300, præmis 9). Endelig skal nævnes dommen i sag 64/81 (
3
)hvor det blev fremhævet, at egnethed til forbrug som konsumis i forordning nr. 1259/72's forstand forudsætter en forarbejdningsgrad af råvaren, hvorefter denne udelukkende kan anvendes til fremstilling af konsumis (Sml. 1982, s. 24 f, præmis 9).
Heroverfor kan de af sagsøgeren og adcitatus til støtte for deres synspunkt fremførte argumenter ikke tillægges afgørende betydning.
Når således sagsøgeren og adcitatus fortolker ordet »kun« i artikel 6, stk. 1, litra c), i forordning nr. 1259/72 derhen, at køberens forpligtelse i forbindelse med det tredje alternativ kun gælder indtil fremstillingen af mellemproduktet, kan heroverfor anføres, at dette ikke alene åbenbart ser bort fra reglernes formål, således som de fremgår af forordningens betragtninger, men også ser bort fra regelkonteksten og navnlig artikel 6 a), der som anført i betragtningerne til forordning nr. 1910/73 kun indeholdt en præcisering af anvendelsesformålet (hvoraf klart fremgår, at en ikke-omtalt videreforarbejdning allerede ifølge forordning nr. 1259/72 var udelukket).
Selv om det må indrømmes, at køberens regnskabs-, opbevarings- og samarbejdspligter (navnlig sådanne som følger af nationale bestemmelser) i tilfælde af fremstilling af ispulver ophører med fremstillingen af mellemproduktet, at fællesskabsbestemmelseme ikke indeholder særlige regler om fremstilling af slutproduktet »is«, og at der hverken er fastsat en officiel kontrol eller en frist for denne fremstilling, betyder dette imidlertid åbenbart kun, at man her tog hensyn til visse administrative og økonomiske krav. Man kan imidlertid ikke imod reglernes helt klare formål udlede, at køberens forpligtelse i relation til det med reglerne forfulgte formål ophører med fremstillingen af mellemproduktet.
Når bestemmelsen i artikel 18, stk. 2, afsnit 3, hvorefter medlemsstaterne for mindre kvantiteters vedkommende kan anse det nødvendige bevis for ført, såfremt der fremlægges en anvendelseserklæring, er herom (jeg skal senere vende tilbage til spørgsmålet om bevispligtens omfang) med rette blevet bemærket, at en lettelse af bevispligten ikke nødvendigvis har betydning for den materielretlige forpligtelses omfang.
Endelig er det givet, at de af sagsøgeren påberåbte, angivelige udtalelser — der blev bestridt under den mundtlige forhandling — fra kommissionstjenestemænd (hvorefter konsumispulverets senere anvendelse skulle være uden betydning) ikke kan tillægges betydning. Man kan næppe heller — såfremt det antages, at køberens garantiforpligtelse omfatter fremstilling af slutproduktet — tale om en tilsidesættelse af proportionalitetsprincippet (fordi køberen hermed efter omstændighederne vil være tvunget til igennem længere tid og over flere handelsled at føre privat kontrol med mellemproduktets skæbne). Det pågældende princip finder nemlig kun anvendelse i forbindelse med bebyrdende forvaltningsakter, hvorimod der i forbindelse med forordning nr. 1259/72 er tale om forpligtelser i henhold til privatretlige købekontrakter. Bortset herfra forekommer det imidlertid heller ikke at være en urimelighed, at træffe tilsvarende aftale ved mellemproduktets videregivelse og træffe forholdsregler med henblik på sikring af reglernes formål.
c)
Vedrørende det første problemkompleks kan det således konstateres, at ifølge forordning nr. 1259/72, der med hensyn til de pågældende forholdsregler er klar nok, er ved fremstilling af ispulver licitationskøberens forpligtelse i medfør af artikel 6, stk. 1, litra c), kun opfyldt, hvis der af pulvertilberedningen rent faktisk fremstilles konsumis (eller i medfør af artikel 6, litra a), et af de dérnævnte produkter), men at der foreligger en tilsidesættelse af de påtagne forpligtelser, hvis ispulveret adskilles i sine bestanddele og det derved fremkomne sukker afsættes særskilt.
2.
Det andet problem, som jeg nu kommer til, vedrører den i artikel 18, stk. 2, i forordning nr. 1259/72 (som affattet ved forordning nr. 1237/73) fastsatte bevispligt, af hvis opfyldelse frigivelsen af forarbejdningssikkerheden er betinget. I denne forbindelse har Verwaltungsgerichtshof spurgt, hvorvidt køberens bevispligt omfatter forarbejdningstrin efter fremstillingen af ispulver, således at han i tilfælde af, at han ikke selv forarbejder ispulveret, men afsætter dette, skal bevise, at en senere erhverver rent faktisk har fremstillet konsumis. — Herhen hører også spørgsmål e), nemlig hvorvidt en tilsidesættelse af artikel 6 a) er uden betydning for sikkerhedens frigivelse, fordi denne bestemmelse ikke er nævnt i artikel 18, stk. 2.
Sagsøgeren og adcitatus har heroverfor gjort gældende, at for så vidt angår artikel 6, stk. 1, litra c), 3. alternativ, er alene fremstillingen af pulvertilberedningen af betydning, således at spørgsmålet om videreforarbejdningen ikke skal undersøges ved prøvelsen i forbindelse med frigivelsen af sikkerhedsstillelsen. — For så vidt angår artikel 6 a) og en eventuel tilsidesættelse af denne, er bestemmelsen uden betydning i relation til artikel 18, stk. 2, for det første fordi bestemmelsen ikke er omtalt sidstnævnte sted, og for det andet fordi videreforarbejdningen af pulvertilberedningen, der ikke er omfattet af nogen frist, som regel også sker på et tidspunkt, som ligger lang tid efter prøvelsen af sikkerhedens frigivelse, hvilket i øvrigt ifølge artikel 18, stk. 3, skal ske straks efter fremstillingen af forarbejdningsproduktet.
BALM har i sit processkrift for det første gjort gældende, at også den videre anvendelse af mellemproduktet »ispulver« er omfattet af bevispligten, hvilket ikke forudsætter en omtale af artikel 6 a) i artikel 18, stk. 2, fordi artikel 6 a) kun indeholder en tydeliggørelse af artikel 6, stk. 1, litra c). Under den mundtlige forhandling syntes dette standpunkt at være blevet en smule afsvækket, thi under forhandlingen blev det udtalt, at betingelserne for sikkerhedens frigivelse og for kontraktens rigtige opfyldelse ikke er identiske, idet et eventuelt tab af kravet på sikkerhed ikke medfører fortabelse af kravet på betaling af den fulde købesum, som opretholdes ved formålsstridig anvendelse af smørret. — Tilsvarende synspunkter har Kommissionen gjort gældende. I sit skriftlige indlæg har den betegnet beviset for fremstillingen af en pulvertilberedning som utilstrækkeligt og har udtalt, at beviset skal omfatte stadierne efter pulvertilberedningens fremstilling. Desuden anføres det, at når artikel 18 ikke nævner artikel 6 a), er dette uden betydning, idet en sådan forpligtelse, således som det fremgår af den senere kodificering i forordning nr. 232/75, er oplagt (i hvert fald må det antages, at der for artikel 6 a) ikke gælder nogen formel bevispligt). Under den mundtlige forhandling blev dette relativeret derhen, at som regel er beviset for fremstillingen af en pulvertilberedning tilstrækkeligt (fordi dette støtter en formodning om, at der derpå er blevet fremstillet spiseis). Såfremt der imidlertid foreligger indicier for uregelmæssigheder med hensyn til den endelige anvendelse af ispulveret, så kan vedkommende nationale myndighed undersøge dette nærmere (i hvilken forbindelse bevisbyrden måske vendes om), og i hvert fald må sikkerheden erklæres for fortabt, når pulveret ikke er blevet benyttet efter sin bestemmelse, eller når artikel 6 a) er blevet tilsidesat.
a)
For så vidt angår det første punkt af dette problem, ville det efter ordlyden af artikel 18, stk. 2, (hvori tales om dokumentation for, at de i artikel 6 nævnte betingelser er opfyldt) og ud fra det, som i forbindelse med det første spørgsmål er blevet sagt om omfanget af de forpligtelser, som køberen af smør til nedsat pris påtager sig, være nærliggende at antage, at det er fremstillingen af slutproduktet — altså for ispulverets vedkommende af is — der skal dokumenteres. At dette imidlertid i virkeligheden ikke kan have været tilsigtet fremgår af forskellige synspunkter, hvor navnlig regelkonteksten spiller en rolle.
Således har sagsøgeren med rette påberåbt sig dommen i sagerne 99 og 100/76 (
4
), hvorefter frigivelse af forarbejdningssikkerheden er betinget af bevis for, »at de forarbejdede produkter opfylder de ved forordningens artikel 6, stk. 1, litra c), fastlagte betingelser, samt at de er blevet fremstillet inden for den i denne bestemmelse indeholdte frist« (Sml.1977, s. 861, på s. 872, præmis 8). I arakel 6, stk. 1, litra c), nævnes imidlertid — hvad angår det for hovedsagen relevante — ikke kun konsumis, men også pulvertilberedninger til fremstilling af konsumis. Følgelig må det være tilstrækkeligt, at der føres bevis for fremstilling af det sidstnævnte produkt.
Mens det måske heller ikke synes absolut nødvendigt at etablere en forbindelse mellem den statslige kontrol med smørforarbejdningen og køberens bevispligt, er det imidlertid betegnende, at kontrollen — ifølge artikel 15 i forordning nr. 1259/72 — (for så vidt det drejer sig om ispulver) ophører med produktets fremstilling. Herefter er det nærliggende at drage den konklusion, at man af en forarbejder i relation til sikkerhedens frigivelse ikke kan forlange mere dokumentation, end den virksomhed forvaltningen selv på dette område fornuftigvis er forpligtet til at udfolde.
Principielt må det ikke overses, at fristen for forarbejdning — dette følger klart af artikel 6, stk. 1, litra c) — for så vidt det drejer sig om ispulver kun gælder for fremstillingen af dette produkt. Følgelig kan det oplagres af fremstilleren og senere — efter omstændighederne gennem flere trin — yderligere videresælges og på et eller andet tidspunkt (fordi der herfor ikke gælder nogen frist) af en af køberne blive forarbejdet til konsumis. På den anden side kræver artikel 18, stk. 3, at forarbejdningssikkerheden bliver frigivet straks, hvilket vil sige så snart den, der har stillet sikkerheden, har ført det ham påhvilende bevis. Såfremt dette bevis blev udvidet til at omfatte fremstillingen af konsumis af den indledningsvis fremstillede pulvertilberedning, så kunne frigivelsen af sikkerhedsstillelsen efter omstændighederne trække ud i årevis. Dette ville imidlertid ganske givet ikke harmonere med det førstnævnte princip, hvorefter sikkerheden skal frigives straks, hvilket skal sættes i relation til den i artikel 6 nævnte frist.
Følgelig må det antages, — og en vis støtte herfor findes i øvrigt i den for mindre mængder i artikel 18, stk. 2, fastsatte mulighed for at lette bevisførelsen — at i tilfælde af fremstilling af ispulver er sikkerhedens frigivelse kun betinget af dokumentation for fremstilling af dette mellemprodukt, hvorimod der ikke kan kræves bevis for den endelige anvendelse, hvilket bevis efter omstændighederne kan indebære betydelige vanskeligheder. Såfremt det senere måtte vise sig — under en sådan undersøgelse må en køber formentlig medvirke efter evne — at trods videreførelse af forpligtelsen til kun at fremstille et af de i artikel 6, stk. 1, litra c), nævnte produkter (der — som påvist — ifølge artikel 6 påhviler køberen), er dette resultat ikke blevet opnået, så kan de kompetente nationale myndigheder — da bortfaldet af sikringsmidlet »forarbejdningssikkerhed« ikke nødvendigvis medfører bortfald af det sikrede krav — på grund af manglende opnåelse af det tilsikrede forarbejdningsresultat, dvs. på grund af manglende opfyldelse af en ved smørkøbet fastsat betingelse, stadig gøre kravet om den fulde købesum gældende. Det må her formentlig afhænge af national ret, om det er nødvendigt med en særlig afgørelse om erlæggelsespligt, eller om dette — når sikkerheden endnu ikke er frigivet — også kan ske i form af modregning over for kravet på sikkerhedsstillelsen.
b)
Hermed skulle være sagt tilstrækkeligt om andet punkt af det her drøftede problem vedrørende overholdelsen af artikel 6 a).
Det afgørende er, at der ikke er fastsat nogen frist for den lovlige videreforarbejdning ifølge artikel 6 a), således at denne også kan finde sted efter udløbet af artikel 6's frist for fremstilling af de i sammes stk. 1, litra c), nævnte produkter. Principielt må sikkerheden således frigives, når der føres bevis for rettidig fremstilling af ispulver, og det kan ikke kræves, at køberen dokumenterer, at en senere købers videre forarbejdning er sket under iagttagelse af bestemmelserne i artikel 6 a). Det kan i det højeste antages, at vedkommende nationale myndighed, såfremt den ved prøvelsen af en begæring om frigivelse af kautionen finder indicier for en overtrædelse af artikel 6 a), undersøger dette nærmere (i hvilken forbindelse køberen af smør til nedsat pris skal medvirke efter bedste evne), og at den ved konstatering af en overtrædelse af artikel 6 a) (der samtidig dokumenterer en ukorrekt opfyldelse af forpligtelsen i medfør af artikel 6) kan undlade at frigive sikkerheden.
Ved denne vurdering må det anses for overflødigt at undersøge, hvilken betydning det forhold, at artikel 6 a) ikke er nævnt i artikel 18, stk. 2, og hvorvidt artiklen under hensyn til den senere kodifikation (i forordningerne nr. 232/75 og nr. 262/79) kan anses for at være uden betydning, eller ud fra den begrundelse, at det er åbenbart (som det fremgår af betragtningerne til forordning nr. 1910/73), at artikel 6 a) som en undtagelsesbestemmelse til artikel 6 henhører under dennes anvendelsesområde. Ligeledes kan man lade dette spørgsmål henstå, hvorvidt det er foreneligt med proportionalitetsprincippet at forbinde sikkerhedens fortabelse med den manglende dokumentation for iagttagelse af artikel 6 a).
3.
Også det næste spørgsmål, nemlig spørgsmål d), vedrører fortolkningen af artikel 6 a) i forordning nr. 1259/72. Med dette spørgsmål ønskes afklaret, hvorvidt der ved lovlig videreforarbejdning af de i artikel 6, stk. 1, litra c), nævnte produkter må fremstilles alle produkter henhørende under pos. 18.06 D og 21.07 F, eller kun pulvertilberedninger henhørende under pos. ex 18.06 D eller ex 21.07 F som nævnt i artikel 6, stk. 1, litra c).
Hvad dette angår kan jeg fatte mig i korthed. Når det ligger fast, hvad der fremgår af forelæggelseskendelsen (nemlig at de af adcitatus fremstillede pulvertilberedninger er blevet bearbejdet på den måde, at sukker er blevet udskilt og solgt særskilt), ligger det som allerede tidligere nævnt fast, at artikel 6 a) er blevet tilsidesat (fordi der ved forarbejdningen er opstået et produkt henhørende under en anden position), og det er herefter uden betydning, om de resterende pulverblandinger stadig opfylder kravene i artikel 6 a).
Derudover kan imidlertid tilføjes, at spørgsmålet kun kan besvares på den af BALM angivne måde, nemlig at det ikke er tilladt at fremstille ethvert produkt henhørende under pos. 18.06 D og 21.07 F efter ønske. Det er herfor tilstrækkeligt at mærke sig, at der ifølge artikel 6 gælder ganske bestemte krav for ispulvertilberedningerne (med hensyn til mælkefedtindhold og forbrugsegnethed). Sådanne krav ville være åbenbart meningsløse, såfremt artikel 6 a) skulle fortolkes udvidende. Desuden bør nævnes begrundelsen for indførelsen af artikel 6 a), nemlig at forhindre omgåelse af afsætningsordningen. Sådanne omgåelser ville imidlertid klart netop blive lettet, såfremt det var tilladt at fremstille alle produkter, der henhører under pos. 18.06 D og 21.06 F, således at det var lovligt at forarbejde de i artikel 6, stk. 1, litra c), nævnte produkter til alle mulige former for levnedsmiddeltilberedninger med helt forskelligt fedtindhold.
4.
Endelig skal jeg behandle problemet om tilblanding af bindemidlet natriunicaseinat til ispulvertilberedningerne. Her rejser sig for det første spørgsmålet, om sådanne tilblandinger er forenelige med artikel 6, stk. 1, litra c), tredje alternativ, i forordning nr. 1259/72, når således behandlede pulvertilberedninger ved fremstilling af konsumis kun tillades anvendt i visse EF-lande, men ikke i Forbundsrepublikken Tyskland. Såfremt en sådan tilblanding er uden betydning, skal det dernæst for det andet undersøges, om det for sikkerhedens frigivelse er af betydning, at licitationskøberen ikke kan dokumentere, at sådanne pulvertilberedninger er blevet forbrugt i en medlemsstat, hvor en sådan tilblanding er lovlig ved fremstilling af konsumis.
a)
Hvad angår første punkt af dette problem har samtlige sagens parter overensstemmende udtalt, at det for anvendelsen af artikel 6, stk. 1, litra c), tredje alternativ, ikke er afgørende, at pulvertilberedningen er salgbar i alle medlemsstater, men at det derimod er tilstrækkeligt, at anvendelsen er lovlig i én medlemsstat. BALM har hertil yderligere bemærket, at reglernes formål givetvis også kan tilgodeses, selv om forarbejdningsprodukterne ikke er salgbare i alle medlemsstater. Sagsøgeren og adcitatus har dertil gjort gældende, at da Kommissionens ordning bygger på den fælles toldtarif, er det tilstrækkeligt, at kravene i denne imødekommes. Det er imidlertid her vigtigt, at natriumcaseinat ifølge Toldsamarbejdsrådets forklarende bemærkninger, der også har betydning for den fælles toldtarif, kan anvendes ved fremstilling af konsumis.
Dette kan man kun tilslutte sig. Som bekræftelse på synspunktets rigtighed kan eventuelt tillige henvises til dommen i sag 64/81 (
5
). I denne dom blev det fremhævet, at den af smør fremstillede pulvertilberedning skal opfylde betingelserne for produktets tarifering under en af de to nævnte positioner i den fælles toldtarif, og det blev endvidere fremhævet, at forordning nr. 1259/72's formål og rækkevidde ikke kunne fastlægges med støtte i medlemsstaternes bestemmelser (Sml. 1982, s. 23 og 24, præmis 5 og 8).
b)
For så vidt angår problemets andet punkt foreligger der igen uenighed i opfattelserne.
Efter Kommissionens opfattelse er det nødvendigt, at der føres bevis for, at pulvertilberedningen er blevet solgt i en medlemsstat, hvor den må benyttes til fremstilling af konsumis. Ligeledes finder BALM, at for sådanne pulvertilberedninger gælder den betingelse, at de kun må afsættes i en medlemsstat, hvor tilblandingen er lovlig, hvorfor der må kræves bevis for, at produktet er blevet ført til en sådan medlemsstat og blevet anvendt dér.
Heroverfor har sagsøgeren gjort gældende, at der ikke kan kræves bevis og efterprøvelser, der er uforenelige med princippet om, at sikkerhedsstillelsen frigives straks, og som såvel for forvaltningen som de pågældende virksomheder må anses som praktisk uigennemførlig. Ligeledes har adcitatus gjort gældende, at der ikke skal føres bevis for, at pulvertilberedningen er bragt til en medlemsstat, hvor der lovligt kan fremstilles is heraf, for det første fordi fællesskabsreglerne ikke indeholder salgsbegrænsninger, for det andet på grund af det forhold, at et sådant salg ikke angiver, om pulvertilberedningen bliver i den pågældende medlemsstat eller videresælges til et andet land.
Det er mit indtryk, at den korrekte bedømmelse af dette problem ligger fast efter det, hvad der er sagt om udformningen af bevispligten og betingelserne for frigivelse af sikkerheden. Når det ved fremstillingen af ispulvertilberedninger kun er af betydning, at bestemmelsen i artikel 6, stk. 1, litra c), tredje alternativ, i forordning nr. 1259/72 er blevet overholdt, og den senere skæbne i første række ikke er relevant (fordi videresalget efter omstændighederne kan finde sted lang tid efter udløbet af den i artikel 6 nævnte frist), så kan frigivelsen af sikkerheden klart ikke være betinget af bevis for, at eksport af en pulvertilberedning med den omtalte tilblanding er sket til en medlemsstat, i hvilken der deraf kan fremstilles is, uden at dette indebærer en overtrædelse af den nationale levnedsmiddellovgivning. Hermed er naturligvis intet udtalt om det andet spørgsmål — fordi der som påvist for køberen gælder den materielle betingelse, at han skal drage omsorg for, at en ispulvertilberedning definitivt forarbejdes til is (eller et andet i artikel 6 a) nævnt produkt) — nemlig om køberen ikke i forbindelse med konstatering af, om det tilstræbte formål er opnået (hvilket betinger, at smørret kan sælges til nedsat pris), er forpligtet til efter bedste evne at medvirke til sagens nødvendige oplysning og herunder meddele oplysninger om pulvertilberedningens videre skæbne. Spørgsmålet om, hvilke følger en tilsidesættelse af en sådan pligt kan få, behøver vi imidlertid ikke forfølge nærmere her.
C —
Sammenfattende foreslår jeg, at spørgsmålene fra Hessischer Verwaltungsgerichtshof besvares som følger:
a)
Såfremt en køber af smør til nedsat pris i medfør af artikel 6, stk. 1, litra c), tredje alternativ, i forordning nr. 1259/72 (som affattet ved forordning nr. 2161/72) forpligter sig til at fremstille pulvertilberedninger henhørende under pos. ex 18.06 D eller 21.07 F i den fælles toldtarif til fremstilling af konsumis, så skal han effektivt sørge for, at dette formål — bortset fra den efter artikel 6 a) bestående mulighed for videreforarbejdning — rent faktisk opfyldes. Betingelserne i artikel 6, stk. 1, litra c), tredje alternativ, kan ikke anses som opfyldt, såfremt sådanne pulvertilberedninger i senere forarbejdningstrin er blevet adskilt i deres bestanddele, som derpå er blevet videreforarbejdet til mælkepulverblandinger og chokolade.
b)
Licitationskøberes dokumentationspligt i medfør af artikel 18, stk. 2, første punktum, i forordning nr. 1259/72 (som affattet ved forordning nr. 1237/73) omfatter ikke forarbejdningstrin, som ligger efter fremstillingen af en pulvertilberedning i henhold til artikel 6, stk. 1, litra c), tredje alternativ, i forordning nr. 1259/72 (som affattet ved forordning nr. 2161/72).
c)
Artikel 6 a) i forordning nr. 1259/72 gælder ikke kun for produkter henhørende under pos. 19.08 i den fælles toldtarif, men også for konsumisprodukter henhørende under pos. ex 18.06 D eller ex 21.07 F i den fælles toldtarif.
d)
Inden for rammerne af den ifølge artikel 6 a) tilladte videreforarbejdning kan kun fremstilles de i artikel 6, stk. 1, litra c), i forordning nr. 1259/72 nævnte produkter, og ikke alle produkter henhørende under pos. 18.06 D og 21.07 F i den fælles toldtarif.
e)
En tilsidesættelse af artikel 6 a) er uden betydning for frigivelsen af sikkerheden i medfør af artikel 18, stk. 2, når den ulovlige videreforarbejdning først påfølger en forskriftsmæssigt fremstillet pulvertilberedning som nævnt i artikel 6, stk. 1, og efter det tidspunkt, hvor der skulle træffes afgørelse om sikkerhedens frigivelse i medfør af artikel 18, stk. 3.
f)
Tilblanding af bindemidlet natriumcaseinat strider ikke mod formålet med artikel 6, stk. 1, litra c), tredje alternativ, i forordning nr. 1259/72, når den dermed fremkomne pulvertilberedning i en EF-medlemsstat efter dennes levnedsmiddellovgivningen må benyttes til fremstilling af forbrugsegnet konsumis, selv om dette ikke er tilfældet i Forbundsrepublikken Tyskland.
g)
Det er uden betydning for frigivelsen af sikkerheden i medfør af artikel 18, stk. 2, i forordning nr. 1259/72 (som affattet ved forordning nr. 1273/73), at licitationskøberen — i tilfælde af tilblanding af natriumcaseinat ved fremstilling af en ispulvertilberedning i Forbundsrepublikken Tyskland — ikke kan godtgøre, at pulvertilberedningen er bragt til en anden medlemsstat, hvor anvendelsen af det nævnte bindemiddel er lovlig.
(
*1
) – Oversat fra tysk.
(
1
) – Dom af 11. maj 1977 i de forenede sager 99 og 100/76, NV Roomboterfabriek »De Beste Boter« og Josef Hoche, Butterschmelzwerk, mod Bundesanstalt für landwirtschaftliche Marktordnung, Sml. 1977, s. 861.
(
2
) – Dom af 28. juni 1979 i sag 217/78, SA Nicolas Corman & Fils mod Hauptzollamt Aachen-Süd, Sml. 1979, s. 2287.
(
3
) – Dom af 14. Januar 1982 i sag 64/81, Nicolaus Corman & Fils SA mod Hauptzollamt Gronau, Sml. 1982, s. 25.
(
4
) – Dom af 11. maj 1977 i de forenede sager 99 og 100/76, NV Roomboterfabriek »De Beste Boter« og Josef Hoche, Butterschmelzwerk, mod Bundesanstalt für landwirtschaftliche Marktordnung, Smi. 1977, s. 861.
(
5
) – Dom af 14. januar 1982 i sag 64/81. Nicolaus Corman & Fils SA mod Haupizoll.lmt Gronau, Sml. 1982, s. 25.