61990CC0282_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
++++
Hr. praesident,
De herrer dommere,
1. Med denne sag, der er anlagt i henhold til EOEF-traktatens artikel 178 og artikel 215, stk. 2, har anpartsselskabet Industrie- en Handelsonderneming Vreugdenhil BV (herefter benaevnt "Vreugdenhil") nedlagt paastand om erstatning for det tab, Kommissionen skulle have paafoert virksomheden.
2. I virkeligheden er sagen opstaaet som foelge af Vreugdenhil' s vanskeligheder ved at genindfoere et parti maelkepulver paa 211 275 kg til Faellesskabet under den saakaldte returvareordning, dvs. med fritagelse for importtold. Domstolen har allerede taget stilling til disse vanskeligheder under en praejudiciel sag, hvori der blev afsagt dom den 29. juni 1989 (1).
3. Domstolen udtalte i dommen, at returvareordningen
"blev indfoert ved Raadets forordning (EOEF) nr. 754/76 af 25. marts 1976 om den toldbehandling, som skal anvendes for returvarer ved genindfoersel til Faellesskabets toldomraade ... som giver mulighed for, med toldfritagelse, at genindfoere varer, som tidligere er udfoert, til Faellesskabet.
Ifoelge forordningens artikel 2, stk. 1, - saaledes som bestemmelsen var affattet paa det for sagen relevante tidspunkt - omfattede begrebet returvarer ikke varer, der ved deres udfoersel fra Faellesskabets toldomraade havde vaeret genstand for toldbehandling med henblik paa ydelse af eksportrestitutioner eller andre beloeb i forbindelse med den faelles landbrugspolitik.
Kommissionen fastsatte yderligere i forordning (EOEF) nr. 1687/76, udstedt under henvisning til bemyndigelsesbestemmelserne i grundforordningerne om oprettelse af faelles markedsordninger for landbrugsprodukter, en raekke foranstaltninger vedroerende kontrol med anvendelse af og bestemmelse for produkter fra intervention. Denne forordning er blevet suppleret med Kommissionens forordning (EOEF) nr. 45/84, hvorved der heri indfoejedes en artikel 13a, hvori det bestemmes, at produkter fra intervention, for hvilke der er stillet sikkerhed, ligestilles med produkter, der har vaeret genstand for toldbehandling med henblik paa ydelse af eksportrestitutioner. Som foelge heraf er disse produkter principielt udelukket fra returvareordningen, jf. artikel 2, stk. 1, i Raadets forordning (EOEF) nr. 754/76; under saerlige omstaendigheder kan produkterne dog henfoeres under denne ordning, saafremt den stillede sikkerhed er inddraget, eller der betales et beloeb svarende til sikkerheden, hvis denne allerede er frigivet."
Domstolen fastslog herefter:
"Det i hovedsagen omhandlede parti maelkepulver, som stammede fra Forbundsrepublikken Tysklands interventionsorgans lagre, var blevet eksporteret til Jordan i henhold til Kommissionens forordning (EOEF) nr. 3295/84 af 23. november 1984 om levering af forskellige partier skummetmaelkspulver som foedevarehjaelp (EFT L 309, s. 16). Ved ankomsten til Aqaba var ladningen blevet uegnet til foedevarehjaelp som foelge af skimmelangreb og beskadiget emballage."
Vreugdenhil koebte herefter partiet og sendte det foerst tilbage til Tyskland og dernaest til Nederlandene, hvor maelkepulveret blev oplagret hos Van der Kolk. De to virksomheder ansoegte det nederlandske toldvaesen i Amersfoort om tilladelse til at genindfoere partiet under returvareordningen.
Ved to afgoerelser af 5. og 8. januar 1987, truffet paa den kompetente ministers vegne, afslog told- og forbrugsafgiftsmyndigheden i Amersfoort ansoegningen og opkraevede 848 734,80 HFL i importafgift af Van der Kolk. Begge afgoerelser blev bl.a. begrundet med, at produkter, som stammer fra interventionslagre, ifoelge artikel 13a i forordning nr. 1687/76 kun kan betragtes som returvarer, jf. artikel 2 i forordning nr. 754/76, hvis der er erlagt et beloeb svarende til den sikkerhed, der var blevet frigivet ved den tidligere eksport. Da dette ikke var tilfaeldet, kunne den for returvarer gaeldende toldfritagelse ikke indroemmes.
Vreugdenhil og Van der Kolk anlagde herefter sag ved College van Beroep voor het Bedrijfsleven med paastand om annullation af disse afgoerelser. De gjorde navnlig gaeldende, at artikel 13a, indfoejet i forordning nr. 1687/76 ved forordning nr. 45/84, var ugyldig, idet Kommissionen ikke havde kompetence til at fravige bestemmelserne i Raadets forordning nr. 754/76.
Den nationale ret besluttede at udsaette sagen og forelaegge Domstolen foelgende praejudicielle spoergsmaal:
"Er artikel 13a i Kommissionens forordning nr. 1687/76, som indfoejet ved Kommissionens forordning nr. 45/84, gyldig?" (2).
4. Domstolen besvarede spoergsmaalet ved at fastslaa, at artikel 13a var ugyldig, idet Kommissionen ikke havde kompetence til at fastsaette en saadan bestemmelse under henvisning til sine gennemfoerelsesbefoejelser paa landbrugsomraadet, da formaalet med den omhandlede foranstaltning var omfattet af returvareordningen og derfor henhoerer under toldomraadet, for hvilket Raadet har fastsat udtoemmende regler (3).
5. Som det fremgaar af sagen, paalagde praesidenten for College van Beroep voor het Bedrijfsleven den 29. maj 1990 de nederlandske myndigheder at tilbagebetale den opkraevede afgift paa 848 374,80 HFL. Den 15. juni 1990 anmodede Vreugdenhil Kommissionen om godtgoerelse af visse udgifter, virksomheden maatte afholde i forbindelse med pligten til at indbetale den omhandlede afgift, nemlig dels omkostningerne i forbindelse med stiftelsen af en bankgaranti som foelge af, at de nederlandske myndigheder var gaaet ind paa at afvente udfaldet af retssagen, inden de opkraevede afgiften, forudsat at Vreugdenhil betalte renter af det opkraevede beloeb til den i Nederlandene gaeldende lovbestemte rentesats og stillede en bankgaranti, dels de renter, virksomheden ville have oppebaaret, saafremt den havde kunnet disponere over det til afgiften svarende beloeb i perioden fra den 7. juli 1988, da den som foelge af omkostningerne ved bankgarantien foretrak at betale afgiften, til den 25. juni 1990, da afgiften blev tilbagebetalt. Endelig skal der herudover tages hensyn til de omkostninger, der blev afholdt i forbindelse med varetagelsen af virksomhedens interesser under sagens behandling for College van Beroep og dernaest for Domstolen. Ved skrivelse af 17. juli 1990 afviste Kommissionen, at den var ansvarlig for, at det paastaaede tab var opstaaet.
6. Kommissionen har paastaaet sagen afvist under henvisning til, at sagsoegeren ikke har godtgjort, at virksomheden ikke ved de nationale retter kunne have opnaaet erstatning for det paastaaede tab. I duplikken har Kommissionen nedlagt endnu en afvisningspaastand under paaberaabelse af, at Vreugdenhil ikke har foert bevis for, at virksomheden ikke har overvaeltet risikoen for ikke at kunne genindfoere maelkepartiet paa sin kunde, sit forsikringsselskab eller interventionsorganet.
7. Jeg skal straks tilbagevise den anden afvisningspaastand. Der er nemlig i virkeligheden tale om et argument, som vedroerer spoergsmaalet om, hvorvidt Vreugdenhil har lidt det paastaaede tab, og saaledes om et anbringende vedroerende realiteten. Selv som anbringende vedroerende realiteten kan det under ingen omstaendigheder antages til realitetsbehandling, idet Kommissionen - i strid med procesreglementets artikel 42, stk. 2 - foerst har fremsat det i duplikken, og Vreugdenhil derfor ikke kunne tage stilling til anbringendet under den skriftlige forhandling. Jeg skal derfor foreslaa Domstolen, at der ikke gives Kommissionen medhold i denne afvisningspaastand.
8. Den foerste afvisningspaastand stoettes paa Domstolens praksis, hvorefter
"en privat, der mener at have lidt skade ved anvendelsen af en generel retsakt ... saafremt han anser retsakten for retsstridig, og det paahviler de nationale myndigheder at gennemfoere den, [kan] goere indsigelse mod retsaktens gyldighed under en sag ved de nationale domstole mod den nationale myndighed, der gennemfoerer retsakten. Den nationale ret kan eller skal herefter paa de i artikel 177 naevnte betingelser forelaegge Domstolen et spoergsmaal vedroerende gyldigheden af den paagaeldende EF-retsakt. Dette soegsmaal kan imidlertid kun sikre en effektiv beskyttelse af de privates rettigheder, saafremt det foerer til erstatning af det paastaaede tab" (4).
9. Ifoelge Domstolens praksis afhaenger spoergsmaalet om, hvorvidt en sag vedroerende ansvar uden for kontraktforhold kan antages til realitetsbehandling, saaledes af, om den retsundergivne havde haft mulighed for ved de nationale retter at opnaa fuld erstatning for sit tab (5).
10. Vreugdenhil indbragte ganske vist foerst sagen for den kompetente nationale retsinstans, der anmodede Domstolen om en praejudiciel afgoerelse vedroerende gyldigheden af artikel 13a i ovennaevnte forordning. Denne sag foerte til, at Vreugdenhil opnaaede erstatning for stoerstedelen af det tab, virksomheden mener at have lidt. I den foreliggende sag oensker virksomheden imidlertid erstatning for en slags "accessorisk" tab. Virksomheden har nemlig som allerede naevnt nedlagt paastand om erstatning for et tab, som skyldes dels virksomhedens forpligtelse til at betale tredjemand, dvs. den bankvirksomhed, der har stillet sikkerhed, og det advokatfirma eller de juridiske raadgivere, der har varetaget virksomhedens interesser, dels den manglende fortjeneste som foelge af, at det beloeb, der uberettiget blev indbetalt til de nationale myndigheder, blev trukket ud af virksomhedens formue.
11. Domstolen har allerede tidligere fastslaaet, at det tilkommer den nationale ret at loese saadanne problemer.
12. I Roquette II-dommen (6) - efter at sagsoegeren allerede ved en praejudiciel afgoerelse (7) havde opnaaet, at en af Raadet udstedt grundforordning om opkraevning af monetaere udligningsbeloeb af visse produkter blev kendt ugyldig, og ifoelge en dom afsagt af Tribunal d' instance de Lille havde opnaaet tilbagebetaling af de urigtigt indbetalte beloeb - afviste Domstolen den del af sagen, der stoettedes paa EOEF-traktatens artikel 215, stk. 2, idet den udtalte:
"tvister vedroerende tilbagebetaling af udligningsbeloeb opkraevet for Faellesskabets regning henhoerer ... under de nationale domstoles kompetence og boer afgoeres af disse ved anvendelse af deres nationale love, for saa vidt faellesskabsretten ikke regulerer forholdet;
indeholder faellesskabsretten ingen bestemmelser herom, tilkommer det, i tilfaelde af tilbagebetaling af uretmaessigt opkraevede beloeb, paa nuvaerende tidspunkt de nationale myndigheder at afgoere alle yderligere spoergsmaal vedroerende denne tilbagebetaling, saasom udbetaling af eventuelle renter" (8).
Derimod tog Domstolen i samme dom stilling til Faellesskabets eventuelle ansvar for saa vidt angaar det af sagsoegeren paastaaede saerskilte tab, som skyldtes, at konkurrencevilkaarene blev fordrejet til skade for sagsoegeren (9).
14. Paa grundlag af Domstolens praksis maa der med henblik paa at afgoere, om et erstatningssoegsmaal er betinget af, at de nationale soegsmaalsmuligheder er udtoemt, sondres mellem det tab, der er accessorisk i forhold til tilbagebetalingen af det urigtigt opkraevede beloeb, og det heraf uafhaengige tab. Alene sidstnaevnte erstatningskrav kan goeres til genstand for et direkte soegsmaal for Domstolen.
15. Domstolens praksis er logisk nok. Naar Domstolen henviser de erhvervsdrivende til at anlaegge sag ved de nationale retsinstanser til proevelse af retsakter udstedt af medlemsstaternes myndigheder til gennemfoerelse af de faellesskabsregler, som de finder retsstridige, maa disse retsinstanser ogsaa vaere kompetente til at paadoemme spoergsmaal, der er accessoriske i forhold til tilbagesoegningen af ydet betaling. Et andet resultat ville tvinge de paagaeldende erhvervsdrivende til at anlaegge to soegsmaal, dels ved den nationale ret med henblik paa - efter forelaeggelse af et praejudicielt spoergsmaal og en ugyldighedserklaering - at opnaa tilbagebetaling af det fejlagtigt opkraevede beloeb, dels ved Domstolen med henblik paa - via et soegsmaal vedroerende ansvar uden for kontraktforhold - at opnaa erstatning for accessoriske tab. Det ville skabe komplikationer saavel for de retsundergivne som for Domstolen, der for saa vidt angaar de accessoriske spoergsmaal skal tage stilling til Faellesskabets ansvar, mens alene ugyldigheden af den relevante retsakt har gjort det muligt ved den nationale retsinstans at opnaa erstatning for det direkte tab. Ifoelge Domstolens hidtidige praksis afviger betingelserne for, at Faellesskabet paadrager sig ansvar uden for kontraktforhold, fra betingelserne for, at en faellesskabsregel kan kendes ugyldig. Det er derfor overfloedigt at understrege det hensigtsmaessige i, at alle de accessoriske spoergsmaal vedroerende tilbagesoegning af ydet betaling paadoemmes af den nationale retsinstans, efter at Domstolen har faaet forelagt et praejudicielt spoergsmaal og taget stilling til gyldigheden af den anfaegtede faellesskabsretsakt.
16. I det omfang visse af disse afledte tab ofte opstaar som foelge af den erhvervsdrivendes forpligtelse til at udbetale beloeb ikke til de nationale myndigheder, men til tredjemand, hvad enten der er tale om en bank, et advokatfirma eller juridiske raadgivere, maa den af Domstolen valgte loesning efter min mening noedvendigvis foere til, at den nationale retsinstans i givet fald maa doemme staten til som erstatning at betale et beloeb ud over det, der er urigtigt opkraevet.
17. Domstolen har nemlig ved i ovennaevnte Roquette II-dom at fastslaa, at det fremgaar af bestemmelserne vedroerende Faellesskabets egne indtaegter,
"at det paahviler de nationale myndigheder, for Faellesskabets regning og i overensstemmelse med faellesskabsrettens bestemmelser, at sikre opkraevningen af visse afgifter, deriblandt de monetaere udligningsbeloeb" (10),
henvist til den nationale retsinstans for saa vidt angaar spoergsmaal, der er afledt af tilbagesoegningen, herunder navnlig betaling af eventuelle renter. Jeg mener derfor, at Domstolens dom noedvendigvis maa fortolkes saaledes, at den nationale ret ikke blot skal kunne paalaegge de nationale myndigheder at betale andre beloeb end de fejlagtigt opkraevede, men at staten ogsaa skal kunne kraeve, at Faellesskabet godtgoer disse beloeb, da staten kun forvalter ordningen med Faellesskabets egne indtaegter "for Faellesskabets regning". Selv om Domstolen tilsyneladende aldrig har taget stilling til dette problem, mener jeg, at naar erstatningen for afledte tab beror paa ugyldigheden af den faellesskabsregel, der fandt anvendelse, er det naturligt, at Faellesskabet baerer de oekonomiske konsekvenser heraf. De nationale retter vil nok kun modvilligt - efter min mening med rette - doemme den paagaeldende medlemsstat, uden at den har begaaet en fejl, saafremt der ikke bestaar sikkerhed for, at staten, der doemmes "for Faellesskabets regning", faar godtgjort de saaledes udbetalte beloeb.
18. Kommissionens eventuelle afvisning af at erstatte dette afledte tab kan under alle omstaendigheder anfaegtes ved et annullationssoegsmaal anlagt af den paagaeldende medlemsstat.
19. Jeg kan ikke nok anbefale Domstolen at tage hensyn hertil i dommen for saaledes at forebygge de vanskeligheder, som jeg nu skal behandle i mit forslag, og som beror paa de fortolkninger, som de nationale retter undertiden maa anlaegge paa et omraade, der er praeget af "tilsyneladende modstridende" afgoerelser (11).
20. Lad os anvende disse principper paa de foreliggende omstaendigheder. Kravet om renter af det urigtigt opkraevede afgiftsbeloeb er ubestrideligt betinget af, at de nationale soegsmaalsmuligheder forinden er udtoemt, idet et saadant krav udtrykkeligt i henhold til ovennaevnte Roquette II-dom maa betegnes som et afledt krav. Det samme gaelder efter min mening omkostningerne ved stiftelse af en bankgaranti, som ogsaa paastaas godtgjort. Som allerede anfoert accepterede de nederlandske myndigheder nemlig, at Vreugdenhil ikke straks indbetalte afgiften, saafremt virksomheden stillede en bankgaranti og betalte renter til den i Nederlandene gaeldende lovbestemte sats. Efter en vis tid fandt Vreugdenhil, at det var mindre omkostningskraevende at indbetale afgiften inden udfaldet af den praejudicielle sag. De renter, virksomheden havde indbetalt til de nederlandske myndigheder, blev tilbagebetalt paa grundlag af College van Beroep voor het Bedrijfsleven' s omhandlede dom. Virksomheden maatte baere omkostningerne ved den stillede bankgaranti. Et krav om godtgoerelse af disse omkostninger er efter min opfattelse af samme art som kravet om betaling af renter af det urigtigt opkraevede afgiftsbeloeb. Bankgarantien havde nemlig ikke andet formaal end at goere det muligt for Vreugdenhil at udsaette betalingen af afgiften og saaledes bevare dette aktiv.
21. For saa vidt angaar endelig omkostningerne til varetagelse af virksomhedens interesser over for det nederlandske og det tyske toldvaesen samt for College van Beroep voor het Bedrijfsleven og Domstolen bemaerkes, at omkostningerne til advokatbistand eller anden sagkyndig bistand i mange medlemsstater indgaar som led i sagens omkostninger (12). Vreugdenhil fik imidlertid medhold ved College van Beroep voor het Bedrijfsleven og opnaaede - i modsaetning til det fejlagtigt oplyste under den mundtlige forhandling - at de nederlandske myndigheder blev doemt til at betale et beloeb paa 41 000 HFL til daekning af virksomhedens udgifter, herunder udgifterne i forbindelse med sagen for Domstolen samt vederlag til advokaterne og deres rejseomkostninger. Der bestaar imidlertid tvivl om, hvorvidt ovennaevnte beloeb fuldt ud daekker de af Vreugdenhil afholdte omkostninger. Saafremt det antages, at rettens afgoerelse ikke er tilstraekkelig til at daekke alle omkostningerne i forbindelse med sagen, kan det vanskeligt bestrides, at der er tale om et afledt tab. Hvis Domstolen skal tage stilling til tabets stoerrelse, vil det vaere noedvendigt at afgoere, om der ikke er tale om et tab, for hvilket der allerede er ydet, i det mindste delvis, erstatning.
22. For saa vidt angaar omkostningerne i forbindelse med forhandlingerne med det nederlandske og det tyske toldvaesen, maa der vaere tale om omkostninger, som en erhvervsdrivende, der ofte importerer eller eksporterer varer, maa baere alene paa grund af sin erhvervsvirksomhed, og de kan efter min opfattelse ikke betegnes som tab.
23. Foelgelig maa det tab, som Vreugdenhil ved den foreliggende sag kraever erstattet, betragtes som vaerende accessorisk i forhold til tilbagebetalingen af den urigtigt opkraevede afgift.
24. Yderligere er det ubestridt, at importafgifterne af landbrugsprodukter udgoer en del af Faellesskabets egne indtaegter. De nederlandske myndigheder havde saaledes blot opkraevet den omtvistede afgift for Faellesskabets regning. Foelgelig burde sagsoegeren have anlagt sag ved en nederlandsk ret med henblik paa at faa tilkendt erstatning for det paastaaede tab, der er accessorisk i forhold til tilbagesoegningen af den ydede betaling. Da sagsoegeren undlod dette, boer naervaerende sag i overensstemmelse med Roquette II-dommen som udgangspunkt afvises.
25. Sagsoegeren har anfoert, at virksomheden ikke af denne grund skulle have indbragt spoergsmaalet for de nederlandske retsinstanser, idet den nederlandske stat ifoelge College van Beroep voor het Bedrijfsleven' s praksis ikke paadrager sig et ansvar, naar den blot gennemfoerer ulovlige faellesskabsbestemmelser (13). Denne praksis stoettes ifoelge sagsoegeren paa Domstolens dom i Asteris-sagen (14).
26. I denne dom udtalte Domstolen nemlig, at naar den i en dom har fastslaaet, at Faellesskabet var ansvarligt for den anfaegtede faellesskabsregels ulovlighed, kan en national myndighed, som blot har gennemfoert faellesskabsbestemmelserne, ikke herefter drages til ansvar paa samme grundlag (15).
27. Jeg mener imidlertid ikke, at der her foreligger en saadan situation. For saa vidt angaar Asteris-sagen havde Domstolen tidligere i to domme afsagt samme dag (16) annulleret den af Kommissionen udstedte omtvistede forordning og frifundet Kommissionen for paastanden om ansvar uden for kontraktforhold, idet Domstolen anfoerte, at den ved den foerste dom fastslaaede ulovlighed
"dog ikke kan betragtes som en kvalificeret kraenkelse af en hoejere retsregel eller en aabenbar og grov overskridelse fra Kommissionens side af graenserne for udoevelsen af dens befoejelser ..." (17).
Genstanden for denne sag var imidlertid beregningsmetoden for koefficienterne til fastsaettelse af producentstoette, og generaladvokat Sir Gordon Slynn udtalte:
"Det er med god grund ikke gjort gaeldende, at disse sager kun kunne anlaegges for en national ret mod et graesk interventionsorgan. Hvis det statueres, at beregningen af stoetten er retsstridig, tilkommer det ikke det nationale interventionsorgan at foretage en ny beregning efter den korrekte metode. Dette kan kun goeres af Kommissionen efter en afgoerelse truffet af Domstolen." (18)
28. Foelgelig kunne annullationen af den omtvistede forordning i henhold til Domstolens dom af 19. september 1985 (19) ikke oprette det af sagsoegerne lidte tab. Kommissionen blev i dommen opfordret til at fastsaette en ny beregningsmetode for den omhandlede stoette (20), men indtil da maatte sagsoegerne noejes med den stoette til et lavere beloeb, som de havde faaet tildelt. For at vende tilbage til den i den juridiske teori (21) anbefalede sondring, som efter min mening noeje afspejler Domstolens praksis, kunne sagsoegerne i Asteris-sagen derfor ikke opnaa erstatning ved de nationale retter, idet der var tale om fordele, som de i henhold til faellesskabsreglerne ulovligt var blevet naegtet. I naervaerende sag kan sagsoegeren derimod som i Roquette II-sagen anvende de nationale soegsmaalsmuligheder til at opnaa erstatning for tabet ved tilbagesoegning af ydet betaling.
29. Det skal tilfoejes, at formaalet med Asteris-sagen var ved den nationale ret under paaberaabelse af den graeske stats ansvar at faa tilkendt erstatning for det samme tab som det, der var nedlagt paastand om under en allerede anlagt sag vedroerende Faellesskabets ansvar uden for kontraktforhold, hvori sagsoegeren ikke havde faaet medhold. Derimod har Domstolen endnu ikke truffet nogen afgoerelse vedroerende Faellesskabets ansvar uden for kontraktforhold, hvilket netop er formaalet med naervaerende sag. I Asteris-dommen har Domstolen blot anvendt det almindelige princip "ne bis in idem". Der kan ikke laengere anlaegges sag med paastand om, at de nationale myndigheder, der har handlet for Faellesskabets regning, ifalder ansvar, naar Domstolen allerede har fastslaaet, at den omhandlede ulovlighed skyldes Faellesskabet, men at betingelserne for, at der kunne goeres ansvar gaeldende over for Faellesskabet, ikke var opfyldt.
30. Der kan naeppe vaere tvivl om, at det er den yderst subtile udformning af Domstolens praksis, der har foert til, at College van Beroep voor het Bedrijfsleven paa grundlag af ovennaevnte Asteris-dom - formentlig med urette - har antaget, at der ikke kan tilkendes Vreugdenhil nogen erstatning for de paastaaede afledte tab.
31. Uanset udlaegningen af Domstolens praksis maa der dog efter min mening tages hensyn til, at et krav ved de nederlandske retsinstanser om erstatning for ovennaevnte afledte tab paa forhaand var doemt til at mislykkes, naar henses til den gaeldende nationale rets udviklingstrin. Det kan nemlig ikke bebrejdes Vreugdenhil, at virksomheden ikke har nedlagt paastand om erstatning for College van Beroep voor het Bedrijfsleven. Jeg har allerede fremhaevet i mit forslag til afgoerelse i sagen Roquette mod Kommissionen (22):
"Naar de nationale retsmidler ikke giver den paagaeldende erhvervsdrivende en effektiv beskyttelse af hans rettigheder, er indsigelsen om parallelle soegsmaal ikke mulig, fordi der netop ikke foreligger egentlige parallelle soegsmaal." (23)
32. Man kan naturligvis indvende, at det tilkom Vreugdenhil at anfaegte ovennaevnte praksis for College van Beroep voor het Bedrijfsleven og anmode denne retsinstans om at forelaegge Domstolen et praejudicielt spoergsmaal med henblik paa at faa afgjort, om faellesskabsretten skal fortolkes saaledes, at det paahviler den nationale retsinstans at afgoere spoergsmaal, der er accessoriske i forhold til tilbagesoegningen af ydet betaling. I Roquette II-sagen afslog Tribunal d' instance de Lille at tilkende erstatning for renter under anbringende af, at de af den franske stat uretmaessigt opkraevede beloeb straks var overfoert til Faellesskabets budget (24). Roquette havde ikke indanket denne afgoerelse, og Domstolen afviste derfor at tage paastanden om renter af de urigtigt opkraevede beloeb under paakendelse.
33. Jeg vil ikke foreslaa Domstolen at foelge samme fremgangsmaade i denne sag. Efter min opfattelse kan der nemlig fremfoeres to argumenter til stoette for, at sagen admitteres. Dels stoeder Vreugdenhil her paa de nationale retsinstansers faste praksis, hvorimod den af Tribunal d' instance de Lille afsagte dom selv ifoelge fransk ret tilsyneladende kunne appelleres (25). Selv om man dengang med rette kunne bebrejde Roquette, at selskabet ikke havde appelleret dommen, goer det samme sig ikke gaeldende i denne sag. Paa den anden side indebaerer den subsidiaere karakter, som teorien (26) tillaegger soegsmaalet vedroerende ansvar uden for kontraktforhold i forhold til de nationale soegsmaalsmuligheder, efter min mening, at det paahviler Faellesskabet at paatage sig ansvaret, saafremt den stat, der har handlet for Faellesskabets regning, ikke laengere kan drages til ansvar. Kravet om, at de nationale soegsmaalsmuligheder foerst skal vaere udtoemt, som teorien (27) undertiden har kritiseret, indebaerer efter min mening til gengaeld, at Faellesskabet staar som "garant", saafremt det af en eller anden grund, der ikke kan tilregnes sagsoegeren, maatte vise sig umuligt ved de nationale retter at faa tilkendt erstatning for tab, der er opstaaet som foelge af, at en faellesskabsretsakt er kendt ulovlig. Hvis sagsoegeren selv ved sin adfaerd - eksempelvis utilstraekkelige beviser - er skyld i, at han ikke ved den nationale retsinstans faar medhold i sin paastand om erstatning for afledte tab, maa en eventuel sag for Domstolen vedroerende ansvar uden for kontraktforhold naturligvis afvises.
34. Efter min mening er der her kun tale om anvendelsen af princippet om "kravet om retslig proevelse", som i henhold til Domstolens praksis (28) maa anses for et almindeligt faellesskabsretligt princip. Det kan ikke vaere rimeligt, at en borger, der mener at have lidt et tab, som foelge af, at han er undergivet to forskellige retsordener, der dog er naert forbundne, ikke kan indbringe spoergsmaalet for en retsinstans for at faa afgjort, om hans krav er begrundet.
35. Man kan derfor ikke afvise den foreliggende sag under henvisning til, at Vreugdenhil ikke har udtoemt de nationale soegsmaalsmuligheder, selv om det ville have vaeret den naturlige fremgangsmaade for at faa tilkendt erstatning for de paastaaede tab, idet disse soegsmaalsmuligheder ikke ville have givet ham mulighed for at naa til et saadant resultat.
36. Jeg skal herefter gaa over til at behandle realiteten.
37. Sagsoegeren har foerst og fremmest gjort gaeldende, at Domstolens praksis, hvorefter Faellesskabet kun ifalder ansvar,
"saafremt der foreligger en tilstraekkeligt kvalificeret kraenkelse af en hoejere retsregel til beskyttelse af private_" (29)
kun kan finde anvendelse, naar den paastaaede ulovlighed vedroerer
"en generel retsakt, som indebaerer beslutninger vedroerende oekonomisk politik" (30).
Det er ikke tilfaeldet her, idet Kommissionen har overskredet sine befoejelser.
38. Dette standpunkt synes faktisk at vaere en forudsaetning for, at sagsoegeren kan faa medhold. Hvis de i ovennaevnte retspraksis fastsatte kriterier anvendes paa hans situation, maa hans erstatningskrav noedvendigvis tilbagevises. Kravet om, at der skal foreligge en kraenkelse af "en hoejere retsregel til beskyttelse af private", der ifoelge teorien (31) er inspireret af den i tysk ret, navnlig artikel 34 i Grundgesetz, udviklede "Schutznormtheorie", er naeppe opfyldt, naar der foreligger en kraenkelse af kompetencefordelingen mellem faellesskabsinstitutionerne, der som Domstolen har fremhaevet i dommen i sagen Parlamentet mod Raadet (32) har til formaal at sikre den i traktaterne fastsatte institutionelle ligevaegt (33) og ikke at beskytte en tilfaeldig borgers subjektive rettigheder. Generaladvokat Capotorti udtalte i sit forslag til afgoerelse i sagen Bayerische HNL mod Raadet og Kommissionen (34), at kravet om tilsidesaettelse af en retsregel, der giver private subjektive rettigheder
"allerede ... udelukker ansvar ved kraenkelse af procedureregler eller ved formmangler i de generelle retsregler; retsregler af denne art giver almindeligvis ikke private subjektive rettigheder, selv om der ubestrideligt er mulighed for, at retsakten erklaeres ugyldig paa grund af procedure- eller formmangelen" (35).
Selv om kompetencereglerne ikke som saadanne kan anses for form- eller procedureforskrifter, kan de dog i udstrakt grad sammenlignes med saadanne forskrifter.
39. I den tidligere Vreugdenhil-dom har Domstolen tilsyneladende klart udelukket, at den omhandlede artikel 13a kan betragtes som en generel retsakt, der indebaerer beslutninger vedroerende oekonomisk politik. Domstolen fastslog nemlig, at formaalet med denne bestemmelse ligger uden for landbrugsomraadet (36), og at Kommissionen
"med denne bestemmelse ville ... forhindre, at ordningen for returvarer anvendes til at begaa svig til skade for Faellesskabets midler, og navnlig at produkter fra interventionslagrene, der saelges til lavere priser end markedsprisen, genindfoeres til Faellesskabet med fritagelse for importtold" (37).
40. Der var i virkeligheden tale om en administrativ samordningsforanstaltning til bekaempelse af svig. Selv om man i lighed med visse forfattere maa antage, at "det offentliges ansvar paa det oekonomiske omraade er af en saa speciel karakter, at det maa anses for helt umuligt at udforme en ordning af en saadan art, at der uden al for stor risiko eller ulogiske resultater kan ses bort fra kravet om grov uagtsomhed", (38) gaelder det formentlig ikke, naar der foreligger en ren retsvildfarelse, saafremt denne paafoerer en eller flere private et tab. Som en raekke forfattere har fremhaevet, "maa kriterierne for, at retsakten er behaeftet med en mangel, vaere mindre strenge, naar der er tale om retsakter, der ikke kan betegnes som generelle, eller som ganske vist har retsanordnende virkning, men ikke indebaerer beslutninger vedroerende oekonomisk politik" (39).
41. Denne sag giver Domstolen mulighed for at uddybe retspraksis paa ansvarsomraadet og skitsere en graduering af mangelen i forhold til den anfaegtede retsakts kendetegn. Jeg mener nemlig ikke, at man kan behandle betingelserne for at ifalde ansvar i de tilfaelde, hvor den anfaegtede retsakt udgoer en del af den oekonomiske politik, hvor faellesskabsinstitutionen har vide skoensbefoejelser, da den skal foelge den daglige og undertiden komplicerede udvikling paa det paagaeldende marked, paa samme maade som i de tilfaelde, hvor institutionen derimod kun har truffet "klassiske" administrative afgoerelser, navnlig, som det undertiden sker (40), i de tilfaelde, hvor den faellesskabsbestemmelse, som tildeler institutionen kompetence, noeje fastsaetter betingelserne for udoevelsen heraf.
42. De omstaendigheder, som dannede grundlaget for Domstolens fastsaettelse af en saadan praksis, maa antages ikke at vaere til stede i den foreliggende sag. I ovennaevnte HNL-dom fastslog Domstolen saaledes - for saa vidt angaar medlemsstaternes retsregler -
"at de generelle retsakter, som er udtryk for beslutninger vedroerende oekonomisk politik, kun undtagelsesvis og under saerlige omstaendigheder paadrager de offentlige myndigheder ansvar_"
og at
"denne restriktive opfattelse beror paa den betragtning, at den lovgivende magt, selv hvor der findes en domstolskontrol med gyldigheden af dens akter, ikke maa hindres i sine dispositioner ved udsigten til erstatningskrav, hver gang den i den almene interesse skal traeffe generelle foranstaltninger, som kan skade privates interesser" (41).
43. I adskillige medlemsstater - om ikke i dem alle - afviger betingelserne for at ifalde ansvar paa lovgivningsomraadet vaesentlig fra betingelserne paa det administrative omraade. Ofte er det saaledes tilstraekkeligt, at det godtgoeres, at forvaltningsafgoerelsen er behaeftet med en simpel mangel. Det gaelder bl.a. i italiensk ret (42), tysk ret (43), fransk ret (44), belgisk ret (45), dansk ret (46) og nederlandsk ret (47). Lovgivers ansvar er derimod undergivet strengere regler, bl.a. kravet om, at der skal foreligge en usaedvanlig og saerlig skade (48), medmindre der slet ikke er mulighed for at goere ansvar gaeldende (49).
44. Jeg vil imidlertid ikke foreslaa Domstolen at foretage en organisk sondring mellem Raadets og Kommissionens retsakter. En saadan sondring er undertiden uden relation til retsaktens indhold og til vilkaarene for udoevelse af kompetencen til at udstede retsakten. Siden dommen i sagen Merkur mod Kommissionen (50) har Domstolen anvendt samme principper paa Kommissionens retsakter som paa Raadets retsakter.
45. Jeg mener, at foelgende to kriterier er relevante: Dels som allerede naevnt det omraade, den anfaegtede retsakt vedroerer, idet det skal afgoeres, om der er tale om en beslutning vedroerende den oekonomiske politik, dels faellesskabsinstitutionens skoensmargen. Naar den anfaegtede retsakt ikke indebaerer en beslutning vedroerende oekonomisk politik, og den paagaeldende institution ikke har vide skoensbefoejelser, stilles der tilsyneladende ikke krav om det, der i teorien undertiden betegnes som "grov uagtsomhed" (51), nemlig den grove og aabenbare kraenkelse af en hoejere retsregel til beskyttelse af private.
46. Yderligere bestaar begrebet "grov og aabenbar kraenkelse", som undertiden fremhaevet af teorien, (52) af to led. For det foerste har Domstolen i ovennaevnte dom i sagen HNL mod Raadet og Kommissionen som begrundelse for at frifinde sagsoegte anfoert, at den omhandlede foranstaltning
"ramte meget store grupper af erhvervsdrivende ... saaledes, at dens virkninger afsvaekkedes betydeligt paa de enkelte virksomheders niveau",
og at
"forordningens indvirkning paa virksomhedernes rentabilitet ... alt i alt ikke [har] vaeret mere videregaaende end omfanget af de oekonomiske risici, som er forbundet med virksomhed i de paagaeldende landbrugssektorer".
47. I Domstolens dom i sagen Dumortier Frères mod Raadet (53), hvor sagsoegerne derimod fik medhold, fastslog Domstolen, at tilsidesaettelsen af forbuddet mod forskelsbehandling ramte
"en begraenset og klart identificeret gruppe af virksomheder",
og at
"det af sagsoegerne paastaaede tab [gaar] ud over graenserne for de oekonomiske risici, som er forbundet med virksomhed i den paagaeldende sektor" (54).
48. Disse konstateringer vedroerer i virkeligheden tabets saerlige og grove karakter - det er det foerste led - og ikke selve ulovligheden som saadan. For at tage stilling til uagtsomhedens omfang tages der i henhold til denne retspraksis - ifoelge visse forfattere - ogsaa hensyn til selve skaden som saadan, selv om der er tale om to vidt forskellige spoergsmaal (55).
49. Det andet led vedroerer derimod selve karakteren af ulovligheden. I samme dom fastslog Domstolen nemlig ogsaa, at
"den ligebehandling ... som var blevet respekteret siden oprettelsen af den faelles markedsordning ... uden tilstraekkelig begrundelse [blev] opgivet af Raadet i 1975" (56).
50. Ligeledes fastslog Domstolen i dommen i sagen Amylum mod Raadet og Kommissionen (57) som begrundelse for at frifinde sagsoegte,
"at der, naar henses til, at en passende afgift var fuldt ud berettiget, ikke var tale om fejl af en saa alvorlig karakter, at de sagsoegte institutioners adfaerd i denne henseende kan betegnes som graensende til vilkaarlighed ..." (58).
51. Der er her tale om ulovlighedens aabenbare karakter. Ifoelge Domstolens praksis kraeves det, at tilsidesaettelsen af retsreglen "graenser til vilkaarlighed". Netop dette krav om en adfaerd, der graenser til vilkaarlighed, er imidlertid begrundet, naar faellesskabsinstitutionen - som paa den oekonomiske politiks omraade - har vide skoensbefoejelser, men det er ikke relevant, naar der er fastsat klare og noejagtige betingelser for institutionens udoevelse af den tillagte kompetence. I et saadant tilfaelde maa enhver tilsidesaettelse af den paagaeldende retsregel efter min opfattelse kunne paadrage Faellesskabet ansvar.
52. Som afslutning paa disse generelle betragtninger skal jeg herefter foreslaa, at Domstolen ikke paa dette omraade henviser til den usaedvanlig grove og aabenbare kraenkelse af en hoejere retsregel til beskyttelse af private, saafremt retsakten eller den ulovlige adfaerd ikke vedroerer den oekonomiske politik, og den paagaeldende institution ikke har vide skoensbefoejelser paa omraadet.
53. Jeg skal derimod ikke foreslaa Domstolen at opgive kravet om kraenkelse af en hoejere retsregel til beskyttelse af private. Med andre ord kan enhver ulovlighed ikke efter min mening i sig selv anses for en mangel, der kan paadrage Faellesskabet ansvar.
54. Ikke blot efter tysk ret, men ogsaa efter flere andre medlemsstaters ret kraeves det, at der er sket en kraenkelse af en subjektiv ret, for at administrationen ifalder ansvar. Det gaelder bl.a. belgisk ret (59), italiensk ret (60), dansk ret (61). I fransk ret frifinder Conseil d' Etat undertiden sagsoegte for erstatningskravet under henvisning til, at ulovligheden er af formel art, eller at den anfaegtede afgoerelse kan begrundes (62).
55. Domstolen har ogsaa afvist at betragte begreberne mangel og ulovlighed som vaerende uloeseligt forbundet, hvilket fremgaar af Domstolens faste praksis, hvorefter
"konstateringen af, at en generel retsakt ... er ugyldig ... imidlertid ikke i sig selv [er] tilstraekkelig til i henhold til EOEF-traktatens artikel 215, stk. 2, at paadrage Faellesskabet et ansvar uden for kontraktforhold for det tab, som maatte vaere lidt af private" (63).
56. E.-W. Fuss (64) har anfoert: "En kraenkelse af objektive retsregler indebaerer imidlertid ikke i sig selv, at Faellesskabet ifalder ansvar for et tab ... der maa yderligere foreligge et afgoerende element." Forfatteren fortsaetter: "Dette afgoerende element er den formelle forbindelse mellem, paa den ene side, kraenkelsen af den objektive ret og, paa den anden side, det berettigede i den erstatning, som private kan kraeve som foelge af kraenkelsen af deres subjektive retsstilling. Saafremt en offentligt ansat ved en retsakt blot kraenker en objektiv retsregel, beroerer det alene samfundet. En saadan kraenkelse er nemlig samtidig en kraenkelse af den almene interesse. Hvis en borger som individuelt medlem af samfundet oensker at goere sine rettigheder gaeldende paa grundlag af retsakten, maa han godtgoere, at han selv har lidt et saerligt tab som foelge af kraenkelsen af den objektive ret." Senere anfoerer forfatteren: "Det er ved dette faktiske element, at de borgere, hvis interesser den tilsidesatte retsregel (i al fald navnlig) har til formaal at beskytte, adskiller sig fra samfundets oevrige borgere, som lovligheden af institutionens retsakt kun beroerer rent generelt. Dette kriterium skaber en snaevrere forbindelse mellem skadelidte og institutionen end mellem institutionen og de oevrige retssubjekter, der er beroert af lovligheden af institutionens retsakt." (65)
57. Det ses imidlertid vanskeligt, hvorledes man skal kunne begrunde en situation, hvor en erhvervsdrivende, uden at der foreligger nogen kraenkelse af hans subjektive rettigheder, drager fordel af, at en faellesskabsretsakt er ulovlig. Enhver lovgivning kan, selv om den ikke vedroerer den oekonomiske politik, foere til begraensninger af oekonomisk eller anden art, som belaster de erhvervsdrivende. En retsakts ulovlighed som foelge af formelle mangler, f.eks. undladelse af at hoere et raadgivende organ, kan efter min opfattelse ikke danne grundlag for, at en erhvervsdrivende tilkendes erstatning for sine oekonomiske omkostninger, selv om hans subjektive rettigheder ikke er blevet kraenket.
58. Efter min mening forudsaetter kravet om et retssamfund (66), at en erhvervsdrivende, hvis subjektive rettigheder er kraenket, naar bortses fra handlinger eller retsakter vedroerende den oekonomiske politik, kan opnaa erstatning for sit tab, saafremt han godtgoer, at der foreligger simpel uagtsomhed. Kravet indebaerer ikke noedvendigvis, at enhver ulovlighed - endog af helt formel art - kan begrunde, at visse erhvervsdrivende kan opnaa fritagelse for de byrder, der paahviler dem, ogsaa selv om deres subjektive rettigheder ikke er kraenket.
59. Anvendelsen af disse principper paa den foreliggende sag indebaerer, at sagsoegte maa frifindes. Som allerede fremhaevet har Kommissionen ved at indfoeje artikel 13a i ovennaevnte forordning ganske vist tilsidesat kompetencefordelingen mellem institutionerne, men det forhold, at en institution i stedet for en anden fastsaetter regler, som denne anden institution kunne have vedtaget, og som den tilmed senere fastsatte (67), kan kun paadrage Faellesskabet ansvar, saafremt disse regler i sig selv, dvs. i materiel henseende, kraenker en hoejere retsregel til beskyttelse af private og som foelge heraf en subjektiv ret. Vreugdenhil, som skal loefte bevisbyrden, har imidlertid ikke fremfoert noget som helst argument vedroerende tilsidesaettelsen af principper om bl.a. ligebehandling af de erhvervsdrivende, retssikkerheden eller beskyttelse af den berettigede forventning. Domstolens tidligere Vreugdenhil-dom indeholder intet moment vedroerende tilsidesaettelsen af saadanne principper.
60. Jeg skal herefter foreslaa, at sagsoegte frifindes, og at sagsoegeren tilpligtes at betale alle sagens omkostninger.
(*) Originalsprog: fransk.
(1) - Sag 22/88, Vreugdenhil m.fl., Sml. s. 2049.
(2) - Praemis 3-10.
(3) - Praemis 21-25.
(4) - Domstolens dom af 12.4.1984, sag 281/82, Unifrex, Sml. s. 1969, praemis 11, af 25.10.1972, sag 96/71, Haegeman, Sml. s. 269, org. ref.: Rec. s. 1005, af 27.3.1980, sag 133/79, Sucrimex, Sml. s. 1299, og af 10.6.1982, sag 217/81, Interagra, Sml. s. 2233.
(5) - Med hensyn til den juridiske teori er dette spoergsmaal blevet behandlet i foelgende vaerker: R. Joliet: Le droit institutionnel des Communautés européennes, le contentieux, Liège 1981, s. 250, M. Waelbroeck, J.-V. Louis, D. Vignes, J.-L. Dewost og G. Vandersanden i J. Mégret: Le droit de la Communauté économique européenne, tome 1, volume 10, 1983, s. 280, G. Vandersanden og A. Barav: Contentieux communautaire, Bruylant, Bruxelles 1977, s. 316, J. Boulouis og R.-M. Chevallier: Grands arrêts de la Cour de justice des Communautés européennes, tome 1, 5. udg. 1991, s. 412 ff., og J. Rideau og J.-L. Charrier: Code de procédures européennes, Litec 1990, s. 180.
(6) - Dom af 21.5.1976, sag 26/74, Sml. s. 677.
(7) - Dom af 12.11.1974, sag 34/74, Roquette I, Sml. s. 1217.
(8) - Praemis 11 og 12, min fremhaevelse.
(9) - Praemis 15-25; se i denne forbindelse ovennaevnte vaerk af R. Joliet, s. 254 og 255.
(10) - Praemis 9.
(11) - Waelbroeck, Louis og Vandersanden, a.st., s. 279.
(12) - Artikel 73 i Domstolens procesreglement indeholder en bestemmelse af tilsvarende art.
(13) - Dom af 12.7.1989, Krohn mod Hoofdproduktschap voor Akkerbouwprodukten.
(14) - Dom af 27.9.1988, forenede sager 106/87-120/87, Sml. s. 5515.
(15) - Jf. praemis 17, 18 og 19.
(16) - Domstolens domme af 19.9.1985, sag 192/83, Graekenland mod Kommissionen, Sml. s. 2791, og forenede sager 194/83-206/83, Asteris mod Kommissionen, Sml. s. 2815.
(17) - Ovennaevnte forenede sager 194/83-206/83, praemis 23.
(18) - Sml. s. 2817.
(19) - Ovennaevnte sag 192/83.
(20) - Ovennaevnte dom i sag 192/83, praemis 36.
(21) - Bl.a. R. Joliet: a.st., ss. 250-258, Waelbroeck, Louis og Vandersanden: a.st., s. 279, og J. Rideau og J.-L. Charrier: a.st., ss. 184-186.
(22) - Dom af 30.5.1989, sag 20/88, Sml. s. 1553, paa s. 1561.
(23) - Punkt 15.
(24) - Se Sml. s. 682.
(25) - Se Sml. s. 684.
(26) - Eksempelvis R. Joliet: a.st., s. 250, J. Rideau og J.-L. Charrier: a.st., s. 193, og J. Boulouis og R.-M. Chevallier:a.st., 5. udg., s. 424.
(27) - Eksempelvis J. Boulouis og R.-M. Chevallier: a.st., 3. udg., s. 462.
(28) - Dom af 15.5.1986, sag 222/84, Johnston, Sml. s. 1651, og af 15.10.1987, sag 222/86, Heylens, Sml. s. 4097.
(29) - Eksempelvis dom af 2.12.1971, sag 5/71, Zuckerfabrik Schoeppenstedt mod Raadet, Sml. s. 275, praemis 11, org. ref.: Rec. s. 975.
(30) - Ibidem, praemis 11.
(31) - R. Joliet, s. 267, Boulouis og Chevallier, 3. udg., s. 445.
(32) - Dom af 22.5.1990, sag C-70/88, Sml. I, s. 2041.
(33) - Jf. praemis 21 og 22.
(34) - Dom af 25.5.1978, forenede sager 83/76 og 94/76, 4/77, 15/77 og 40/77, Sml. s. 1209, paa s. 1227.
(35) - Sml. s. 1233.
(36) - Praemis 17.
(37) - Praemis 18.
(38) - J. Boulouis og R.-M. Chevallier: a.st., 3. udg. s. 451.
(39) - G. Vandersanden og A. Barav: a.st., s. 336.
(40) - Jf. mit forslag til afgoerelse af 18.6.1991 i sag C-55/90, Cato mod Kommissionen, dom af 8.4.1992, Sml. I, s. 2533, paa s. 2545.
(41) - Ovennaevnte dom i sagen HNL mod Raadet og Kommissionen, praemis 5.
(42) - Artikel 2043 i den italienske civillovbog.
(43) - Staatshaftung - Amtshaftung, § 839 i Buergerliches Gesetzbuch og artikel 34 i Grundgesetz.
(44) - Hvor ulovligheden af en forvaltningsafgoerelse er tilstraekkelig til at danne ansvarsgrundlag, jf. eksempelvis Conseil d' Etat, 13.2.1952, Sieurs Costa, Recueil Lebon, s. 104; kravet om grov uagtsomhed bestaar fortsat for retsvaesenets ydelser over for borgerne, politiets operationelle personale, skattevaesenet og det laegelige ansvar.
(45) - Cour de cassation, dom af 5.11.1920, La Flandria, Pas. 1920, I, s. 218, og dom af 23.4.1971, Pas. 1971, I, s. 754.
(46) - Betaenkning nr. 214/1959 om statens og kommunernes erstatningsansvar.
(47) - Asser/Rutten, Verbinternissenrecht, 4 III, De Verbintenis uit de wet, 6. udg., 1983, ss. 81 og 83.
(48) - Som i tysk ret ( Sonderopfer, jf. Bundesgerichtshof' s dom af 10.6.1953, BGHZ 6, s. 270, og dommen af 25.4.1960, BGHZ 32, s. 208) eller i fransk ret (Conseil d' Etat' s dom af 14.1.1938, La Fleurette, Recueil Lebon, s. 25).
(49) - F.eks. i italiensk ret.
(50) - Dom af 24.10.1973, sag 43/72, Sml. s. 1055.
(51) - J. Boulouis og R.-M Chevallier: a.st., 3. udg., s. 451.
(52) - R. Joliet: a.st., ss. 263-267.
(53) - Dom af 4.10.1979, forenede sager 64/76, 113/76, 167/78, 239/78, 27/79, 28/79 og 45/79, Sml. s. 3091.
(54) - Praemis 11.
(55) - Vedroerende dette punkt henvises til F. Grondman: La notion de violation suffisamment caratérisée en matière de responsabilité non contractuelle, Cahiers de droit européen, 1979, paragraphe 1, s. 86, og E.-W. Fuss: La responsabilité des Communautés européennes pour le comportement illégal de leurs organes, RTDE, 1981, s. 1.
(56) - Praemis 11.
(57) - Dom af 5.12.1979, forenede sager 116/77 og 124/77, Sml. s. 3497.
(58) - Praemis 19.
(59) - Cour de cassation, ovennaevnte dom af 5.11.1920, La Flandria, Pas. I, s. 218.
(60) - Dom afsagt den 20.4.1961 af Italiens Corte di Cassazione, praemis 884, foro amministrativo, 1961, II, s. 366. Se ogsaa den italienske tjenestemandsvedtaegts artikel 23 (DPR, 10.1.1957, punkt 3) og den italienske grundlovs artikel 28.
(61) - F.eks. OEstre Landsrets domme, UfR 1972, s. 189 og s. 192, 1980, s. 955. Hoejesterets domme, UfR 1972, s. 603, 1981, s. 394, og 1982, s. 110.
(62) - Conseil d' Etat' s domme af 15.7.1964, Prat-Flottes, Recueil Lebon, s. 438, 4.11.1921, Montpilier, Recueil Lebon, s. 903 og 7.6.1940, Vuldy, Recueil Lebon, s. 197.
(63) - Ovennaevnte dom af 25.5.1978, Bayerische HNL mod Raadet og Kommissionen, praemis 4.
(64) - A.st., s. 9.
(65) - A.st., s. 10.
(66) - Med hensyn til en kritik af Domstolens praksis vedroerende ansvar uden for kontraktforhold henvises til J. Rideau og J.-L. Charrier, som finder, at Domstolen har foert en lav profil for saa vidt angaar beskyttelsen af retsstaten paa dette punkt, a.st., s. 189.
(67) - Raadets forordning (EOEF) nr. 1147/86 af 17.4.1986 om aendring af forordning (EOEF) nr. 754/76 om den toldbehandling, som skal anvendes for returvarer ved genindfoersel til Faellesskabets toldomraade (EFT L 105, s. 1).