Pagaidu versija
TIESAS SPRIEDUMS (virspalāta)
2026. gada 7. maijā (*)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Brīvības, drošības un tiesiskuma telpa – Patvēruma politika – Alternatīvās aizsardzības statuss – Direktīva 2011/95/ES – 26. pants – Piekļuve nodarbinātībai – 29. pants – Sociālā aizsardzība – Vienlīdzīga attieksme – Sociālās aizsardzības un piekļuves nodarbinātībai pasākums – Nosacījums par valstī nodzīvotiem vismaz 10 gadiem, no kuriem pēdējiem diviem gadiem jābūt bez pārtraukuma – Netieša diskriminācija
Lietā C‑747/22
par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Tribunale ordinario di Bergamo (Bergāmo tiesa, Itālija) iesniegusi ar 2022. gada 15. novembra lēmumu un kas Tiesā reģistrēts 2022. gada 7. decembrī, tiesvedībā
KH
pret
Istituto nazionale della previdenza sociale (INPS),
TIESA (virspalāta)
šādā sastāvā: priekšsēdētājs K. Lēnartss [K. Lenaerts], priekšsēdētāja vietnieks T. fon Danvics [T. von Danwitz], palātu priekšsēdētāji F. Biltšens [F. Biltgen], K. Jirimēe [K. Jürimäe], I. Jarukaitis [I. Jarukaitis] (referents), I. Ziemele, J. Pasers [J. Passer], O. Spinjana‑Matei [O. Spineanu‑Matei], tiesneši S. Rodins [S. Rodin], J. Regans [E. Regan], D. Gracijs [D. Gratsias], M. Gavalecs [M. Gavalec], Z. Čehi [Z. Csehi], N. Fengers [N. Fenger] un R. Frendo [R. Frendo],
ģenerāladvokāts: N. Emiliu [N. Emiliou],
sekretārs: Č. Di Bella [C. Di Bella], administrators,
ņemot vērā rakstveida procesu un 2025. gada 17. jūnija tiesas sēdi,
ņemot vērā apsvērumus, ko snieguši:
–        KH vārdā – A. Guariso, G. Maggi un I. Traina, avvocati,
–        Istituto nazionale della previdenza sociale (INPS) vārdā – M. Boccia Neri, M. Sferrazza un V. Stumpo, avvocati,
–        Itālijas valdības vārdā – S. Fiorentino un G. Palmieri, pārstāvji, kuriem palīdz M. Cherubini un P. Gentili, avvocati dello Stato,
–        Eiropas Komisijas vārdā – A. Azéma, M. Debieuvre un E. Montaguti, pārstāves,
noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2025. gada 30. oktobra tiesas sēdē,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2011/95/ES (2011. gada 13. decembris) par standartiem, lai trešo valstu valstspiederīgos vai bezvalstniekus kvalificētu kā starptautiskās aizsardzības saņēmējus, par bēgļu vai personu, kas tiesīgas saņemt alternatīvo aizsardzību, vienotu statusu un par piešķirtās aizsardzības saturu (OV 2011, L 337, 9. lpp.) 26. un 29. pantu.
2        Šis lūgums iesniegts saistībā ar tiesvedību starp alternatīvās aizsardzības statusa saņēmēju Itālijā KH un Istituto nazionale della previdenza sociale (INPS) (Valsts sociālā nodrošinājuma iestāde, Itālija) par pēdējās minētās lēmumu atsaukt “pilsonības ienākuma” piešķiršanu KH.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
3        Direktīvas 2011/95 12., 41., 42. un 45. apsvērums izteikts šādi:
“(12)      Šīs direktīvas galvenais mērķis ir, no vienas puses, nodrošināt, ka dalībvalstis piemēro vienotus kritērijus, lai identificētu personas, kam patiesi nepieciešama starptautiskā aizsardzība, un, no otras puses, nodrošināt, lai minētajām personām visās dalībvalstīs būtu pieejams minimālais pabalstu līmenis.
[..]
(41)      Lai veicinātu, ka starptautiskās aizsardzības saņēmēji efektīvi izmanto tiesības un pabalstus, kas noteikti šajā direktīvā, nepieciešams ņemt vērā to īpašās vajadzības un konkrētās integrācijas problēmas, ar kurām tie saskaras. Neskarot dalībvalstu iespēju paredzēt vai atstāt spēkā labvēlīgākus standartus, šādas vērā ņemšanas rezultātam parasti nevajadzētu būt labvēlīgākam regulējumam par to, ko tās nodrošina saviem valstspiederīgajiem.
(42)      Šādā kontekstā būtu jācenšas jo īpaši pievērsties problēmām, kuru dēļ starptautiskās aizsardzības saņēmēji nevar efektīvi piekļūt ar nodarbinātību saistītām izglītības un arodmācību iespējām, kas cita starpā ir saistīts ar ierobežotām finanšu iespējām.
[..]
(45)      Lai izvairītos no sociālām grūtībām, ir lietderīgi starptautiskās aizsardzības saņēmējiem sociālās palīdzības ietvaros bez diskriminācijas nodrošināt adekvātu sociālo labklājību un iztikas līdzekļus. [..] Iespēja ierobežot šādu palīdzību tikai pamata pabalstu apmērā jāsaprot tādā nozīmē, ka tā atbilst vismaz minimālam ienākumu atbalstam, palīdzībai slimības vai grūtniecības gadījumā un palīdzībai vecākiem, ja minētie pabalsti tiek piešķirti valstspiederīgajiem saskaņā ar valsts tiesību aktiem.”
4        Šīs direktīvas 1. pantā “Mērķis” noteikts:
“Šīs direktīvas mērķis ir noteikt standartus, lai trešo valstu valstspiederīgos vai bezvalstniekus kvalificētu kā starptautiskās aizsardzības saņēmējus, lai noteiktu vienotu bēgļu vai personu, kas tiesīgas saņemt alternatīvo aizsardzību, vienotu statusu un lai noteiktu piešķirtās aizsardzības saturu.”
5        Minētās direktīvas 2. pantā “Definīcijas” paredzēts:
“Šajā direktīvā piemēro šādas definīcijas:
a)      “starptautiskā aizsardzība” ir bēgļa un alternatīvās aizsardzības statuss, kā noteikts e) un g) [punktā];
b)      “starptautiskās aizsardzības saņēmējs” ir persona, kurai ir piešķirts bēgļa statuss vai alternatīvās aizsardzības statuss, kā noteikts e) un g) [punktā];
[..]
f)      “persona, kas tiesīga saņemt alternatīvo aizsardzību” ir trešās valsts valstspiederīgais vai bezvalstnieks, ko nevar kvalificēt kā bēgli, bet attiecībā uz kuru ir sniegts pietiekams pamatojums, lai uzskatītu, ka attiecīgā persona, ja tā atgrieztos savā izcelsmes valstī vai ja bezvalstnieks atgrieztos savas agrākās pastāvīgās dzīvesvietas valstī, tam draudētu reāls risks ciest būtisku kaitējumu, kā noteikts 15. pantā, un uz kuru neattiecas 17. panta 1. un 2. punkts, un kas nevar vai šāda riska dēļ nevēlas pieņemt minētās valsts aizsardzību;
[..]
m)      “uzturēšanās atļauja” ir jebkura atļauja, ko izsniegusi dalībvalsts iestāde minētās valsts tiesību aktos paredzētajā veidā, kas atļauj trešās valsts valstspiederīgajam vai bezvalstniekam uzturēties tās teritorijā;
[..].”
6        Šīs pašas direktīvas 26. pantā “Darba iespējas” noteikts:
“1.      Dalībvalstis starptautiskās aizsardzības saņēmējiem uzreiz pēc tam, kad viņiem piešķirta aizsardzība, ļauj iesaistīties nodarbinātības vai pašnodarbinātības darbībās, ievērojot noteikumus, kas vispār piemērojami darbam un sadzīves pakalpojumiem.
2.      Dalībvalstis nodrošina, ka starptautiskās aizsardzības saņēmējiem ar līdzvērtīgiem nosacījumiem kā dalībvalsts valstspiederīgajiem tiek piedāvāti tādi pasākumi kā, piemēram, ar nodarbinātību saistītas izglītības iespējas pieaugušajiem, arodmācības, tostarp profesionālo iemaņu papildināšanas kursi, praktiskas pieredzes gūšana darbavietā un konsultāciju pakalpojumi, ko sniedz nodarbinātības dienesti.
3.      Dalībvalstis nodrošina, ka starptautiskās aizsardzības saņēmējiem tiek piedāvāti visi 2. punktā minētie pasākumi [tiek veicināta pilnīga piekļuve 2. punktā minētajiem pasākumiem].
[..]”
7        Direktīvas 2011/95 29. pantā “Sociālā labklājība” norādīts:
“1.      Dalībvalstis nodrošina, ka starptautiskās aizsardzības saņēmēji dalībvalstī, kas šo aizsardzību piešķīrusi, saņem nepieciešamo sociālo palīdzību, kāda tiek nodrošināta minētās dalībvalsts valstspiederīgajiem.
2.      Atkāpjoties no 1. punktā izklāstītā vispārīgā noteikuma, dalībvalstis var ierobežot tās sociālās palīdzības apjomu, ko piešķir alternatīvās aizsardzības statusa saņēmējiem, piešķirot tikai pamata pabalstus, ko tad nodrošina tādā pašā līmenī un saskaņā ar tādiem pašiem atbilstības nosacījumiem kā dalībvalsts valstspiederīgajiem.”
Itālijas tiesības
8        2019. gada 28. janvāra decreto‑legge n. 4 – Disposizioni urgenti in materia di reddito di cittadinanza e di pensioni (Dekrētlikums Nr. 4 par steidzamiem noteikumiem pilsonības ienākuma un pensiju jomā; 2019. gada 28. janvāra GURI Nr. 23) – kas pārveidots par likumu ar 2019. gada 28. marta legge n. 26 (Likums Nr. 26; 2019. gada 29. marta GURI Nr. 75) (turpmāk tekstā – “Dekrētlikums Nr. 4/2019”) – 1. panta 1. punktā paredzēts:
“No 2019. gada aprīļa ir ieviests pilsonības ienākums [..] kā aktīvās darba politikas pamatpasākums, lai garantētu tiesības uz darbu, apkarotu nabadzību, nevienlīdzību un sociālo atstumtību, kā arī veicinātu tiesības uz informāciju, izglītību, apmācību un kultūru, īstenojot politiku, kas paredzēta, lai nodrošinātu ekonomisku atbalstu un sociālo iekļaušanu personām, kurām draud atstumtība sabiedrībā un darba vidē.
[Pilsonības ienākums] ir pabalstu pamatlīmenis pieejamo līdzekļu robežās.”
9        Šī dekrētlikuma 2. pantā “Saņēmēji” ir definēti pilsonības ienākuma saņemšanas nosacījumi. Šie nosacījumi attiecas, pirmkārt, uz pieteikuma iesniedzēja pilsonību, dzīvesvietu vai uzturēšanos un, otrkārt, konkrētāk, uz pieteikuma iesniedzēja mājsaimniecības ienākumiem, īpašumu un tās ilgtermiņa lietošanā esošajiem priekšmetiem. Runājot par pirmo minēto nosacījumu kopumu, 2. panta 1. punktā paredzēts:
“[Pilsonības ienākumu] piešķir mājsaimniecībām, kuras pieteikuma iesniegšanas brīdī un visā pabalsta izmaksas laikā kumulatīvi atbilst šādiem nosacījumiem:
a)      attiecībā uz pilsonības, dzīvesvietas un uzturēšanās nosacījumiem personai mājsaimniecībā, kas lūdz pabalstu, kumulatīvi jābūt:
1)      Itālijas vai Eiropas Savienības dalībvalsts pilsonībai vai [jābūt] šādas personas ģimenes loceklim [..], kam ir uzturēšanās tiesības vai pastāvīgās uzturēšanās tiesības, vai [jābūt] trešās valsts valstspiederīgajam, kuram ir [Savienības pastāvīgā iedzīvotāja] uzturēšanās atļauja;
2)      dzīvesvietai Itālijā vismaz 10 gadus, no kuriem pēdējiem diviem gadiem, ņemot vērā pieteikuma iesniegšanas brīdi, kā arī visu pabalsta izmaksas laiku, jābūt bez pārtraukuma.”
[..]”
10      Minētā dekrētlikuma 3. pantā “Ekonomiskais pabalsts” noteikts:
“1.      [Pilsonības ienākumu], ko aprēķina par gadu, veido šādi divi komponenti:
a)      komponents ģimenes ienākumu papildināšanai [..];
b)      komponents tādu mājsaimniecību ienākumu papildināšanai, kuras dzīvo īrētā mājoklī, apmērā, kas atbilst dzīvojamo telpu īres līgumā paredzētajai gada īres maksai [..]
maksimāli līdz 3360 EUR gadā.”
[..]
6.      [Pilsonības ienākumu] piešķir uz laiku, kamēr saņēmējs atbilst 2. pantā paredzētajiem nosacījumiem, un katrā ziņā nepārtrauktu laikposmu, kas nepārsniedz 18 mēnešus.
[Pilsonības ienākuma izmaksu] var atjaunot [..].”
11      Dekrētlikuma Nr. 4/2019 4. panta 1. punktā paredzēts, ka nosacījums “pilsonības ienākuma” piešķiršanai citastarp ir dalība personalizētā integrācijas darba tirgū un sociālās iekļaušanas atbalsta programmā, kas ietver profesionālās pārkvalifikācijas pasākumus, studijas, kā arī citas kompetento dienestu noteiktās saistības integrācijas darba tirgū un sociālās iekļaušanas jomā.
12      Šī dekrētlikuma 7. panta “Sankcijas” 4. punktā paredzēts: “Ja iestāde, kas izmaksā pabalstus, konstatē, ka pieteikuma pamatošanai sniegtie paziņojumi un informācija neatbilst patiesībai [..], šī iestāde pabalstu nekavējoties atsauc ar atpakaļejošu spēku. Atsaukšanas gadījumā saņēmējam nepamatoti saņemtās summas jāatmaksā.”
Pamatlieta un prejudiciālais jautājums
13      Prasītājs pamatlietā Itālijā ieradās 2011. gadā un tur ieguva alternatīvās aizsardzības statusu. Uz šī pamata viņam ir uzturēšanās atļauja, un kopš 2013. gada viņš pastāvīgi dzīvo Itālijas teritorijā. Pēc tam, kad viņš bija paziņojis, ka atbilst Dekrētlikuma Nr. 4/2019 2. panta 1. punkta a) apakšpunkta 2. punktā paredzētajam nosacījumam par Itālijā nodzīvotiem vismaz 10 gadiem (turpmāk tekstā – “dzīvesvietas nosacījums”), viņam tika piešķirts šajā dekrētlikumā paredzētais “pilsonības ienākums”.
14      Veikusi pārbaudes, INPS 2021. gada 13. oktobra vēstulē konstatēja, ka šis nosacījums nav izpildīts, atsauca “pilsonības ienākuma” piešķiršanu, pieprasīja atmaksāt saistībā ar šo piešķiršanu nepamatoti izmaksātās summas un atteicās viņam piešķirt šo pabalstu nākotnē.
15      Prasītājs pamatlietā cēla prasību Tribunale ordinario di Bergamo (Bergāmo tiesa, Itālija) – kas ir iesniedzējtiesa –, lūdzot šai tiesai konstatēt INPS lēmuma par “pilsonības ienākuma” atsaukšanu diskriminējošo raksturu, kā arī tāpēc atzīt viņa tiesības uz “pilsonības ienākumu” par laikposmu no 2020. gada decembra līdz 2021. gada aprīlim un piespriest INPS samaksāt summu, kas maksājama, balstoties uz šo pabalstu, tādā apmērā, kādā tā viņam bija piešķirta atsaukšanas brīdī, kā arī par laiku pēc minētā laikposma un līdz Dekrētlikuma Nr. 4/2019 3. panta 6. punktā paredzētā 18 mēnešu laikposma beigām.
16      Prasītājs pamatlietā šajā ziņā lūdza viņam nepiemērot dzīvesvietas nosacījumu, pamatojoties uz to, ka šis nosacījums ir pretrunā Direktīvas 2011/95 26. un 29. pantam, kuros paredzēta vienlīdzīga attieksme pret valsts pilsoņiem un starptautiskās aizsardzības saņēmējiem attiecībā uz piekļuvi nodarbinātībai un sociālās apdrošināšanas pabalstiem, un ka tas uzskatāms par netiešu diskrimināciju valstspiederības dēļ. Šī iemesla dēļ un tā kā INPS iepriekš sagatavotā veidlapa neļauj lūgt piešķirt “pilsonības ienākumu”, neapliecinot, ka šis nosacījums ir izpildīts, par to sniegts nepatiess paziņojums neietekmējot “pilsonības ienākumu” piešķiršanu.
17      INPS apstrīd prasītāja pamatlietā prasību pamatotību, apgalvojot, ka “pilsonības ienākums” nav tādi sociālās palīdzības vai sociālās apdrošināšanas pabalsti kā tie, uz kuriem attiecas Direktīvas 2011/95 26. un 29. pants, jo, kā atzinusi Corte costituzionale (Konstitucionālā tiesa, Itālija), šis ienākums nav sociālais pasākums, kas vērsts uz to, lai apmierinātu kādu primāru indivīda vajadzību, bet tam ir dažādi skaidri formulēti aktīvās nodarbinātības politikas un sociālās iekļaušanas mērķi.
18      Iesniedzējtiesa uzskata – lai atrisinātu pamatlietu, jāvēršas Tiesā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, jo, ja pēdējā minētā konstatētu, ka dzīvesvietas nosacījums ir pretrunā Savienības tiesībām, noteikums, kurā paredzēts šis nosacījums, nebūtu jāpiemēro un prasītāja pamatlietā prasības būtu jāapmierina.
19      Šī tiesa turklāt norāda, ka “pilsonības ienākums” ietilpst “sociālās palīdzības pabalstu” kategorijā Direktīvas 2011/95 29. panta izpratnē, jo tas tiek finansēts no līdzekļiem, kuru avots ir vispārējie nodokļi, to izmaksā INPS un piešķir līdzekļu pamatvajadzību apmierināšanai trūkuma gadījumā, kā it īpaši apliecina Dekrētlikumā Nr. 4/2019 ietvertās daudzās atsauces uz “nabadzību” un “sociālo atstumtību”, un maksimālais ienākumu apmērs, lai pretendētu uz tā piešķiršanu, ir īpaši zems. Minētā tiesa arī norāda, ka saskaņā ar INPS praksi “pilsonības ienākumu” ir tiesības saņemt arī starptautiskās aizsardzības saņēmējiem, lai gan Dekrētlikuma Nr. 4/2019 2. panta a) punkta 1. apakšpunktā tie nav konkrēti minēti.
20      Turklāt šī pati tiesa uzskata, ka, ņemot vērā “pilsonības ienākuma” salikto raksturu, jāizvērtē arī tā atbilstība Direktīvas 2011/95 26. pantam par vienlīdzīgu attieksmi attiecībā uz piekļuvi nodarbinātībai. Šajā ziņā iesniedzējtiesas ieskatā uz noteiktiem pamatlietā aplūkotajā valsts tiesiskajā regulējumā “pilsonības ienākuma” saņēmējiem paredzētajiem pasākumiem ir attiecināms jēdziens “konsultāciju pakalpojumi” 26. panta izpratnē. Konkrēti, ar šo tiesisko regulējumu esot ieviesta personalizēta integrācijas darba tirgū un sociālās iekļaušanas atbalsta programma, kas ietver profesionālās pārkvalifikācijas pasākumus, studijas, kā arī citas šī pabalsta saņēmējiem paredzētas saistības. Tajā esot paredzēts arī pienākums pēdējiem minētajiem, pamatojoties uz kompetento dienestu norādījumiem, piedalīties psiholoģiskās piemērotības intervijās un jebkādos iespējamos atlases pārbaudījumos pieņemšanai darbā, kā arī pieņemt
Centro per l’impiego (Nodarbinātības birojs, Itālija) nosūtītos darba piedāvājumus.
21      Iesniedzējtiesa norāda, ka dzīvesvietas nosacījums ir piemērojams visiem “pilsonības ienākuma” pieteikuma iesniedzējiem bez nošķīruma. Tomēr tas tikai šķietami esot neitrāls, jo izpildīt šo nosacījumu ārvalstniekam esot grūtāk salīdzinājumā ar Itālijas pilsoni. Tā tas esot it īpaši attiecībā uz starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzējiem, kuri hipotētiski ir trešo valstu valstspiederīgie, kas vismaz daļu dzīves nodzīvojuši minētajās valstīs. To personu īpatsvars, kuras no 2010. līdz 2020. gadam nav dzīvojušas Itālijā, esot tikai 0,48 % Itālijas pilsoņu attiecībā pret 56 % personu, kam šajā dalībvalstī piešķirta starptautiskā aizsardzība.
22      Par dzīvesvietas nosacījuma iespējamo pamatojumu iesniedzējtiesa norāda, ka šī nosacījuma nolūks ir [pierādīt] “iesakņošanos teritorijā”. Taču, kā norāda šī tiesa, pirmkārt, tā kā “pilsonības ienākuma” nolūks ir tā saņēmēju integrācija, šis nolūks nevarot būt arī nosacījums šī pabalsta iegūšanai. Otrkārt, šis nosacījums varot tikt izpildīts ar pierādījumiem par attiecīgā pieteikuma iesniedzēja klātbūtni Itālijas teritorijā ar pārtraukumiem, tāpēc šis nosacījums nekādi neļaujot izdarīt ne secinājumu par “iesakņošanos teritorijā”, ne arī nopietnu prognozi par šīs personas klātbūtni šajā teritorijā nākotnē. Turklāt minētā tiesa konstatē – lai saņemtu “pilsonības ienākumu”, pieteikuma iesniedzēja pastāvīgajai dzīvesvietai katrā ziņā jābūt Itālijā vismaz šī pabalsta izmaksas laikposmā. Papildus tam esot prasīts, lai tās mājsaimniecības, pie kuras pieder pieteikuma iesniedzējs, pilngadīgie locekļi būtu gatavi nekavējoties piedalīties mācībās un atbildēt uz darba piedāvājumiem un lai pieteikuma iesniedzējs piedalītos personalizētā integrācijas darba tirgū un sociālās iekļaušanas atbalsta programmā.
23      Minētais dzīvesvietas nosacījums katrā ziņā esot nesamērīgs un pārmērīgs, ņemot vērā it īpaši 1985. gada 27. marta spriedumu Scrivner un
Cole (122/84, EU:C:1985:145), kā arī 1992. gada 10. novembra spriedumu Komisija/Beļģija (C‑326/90, EU:C:1992:419), kuri attiecās uz iztikas līdzekļu minimuma (minimex) piešķiršanas nolūkā izvirzīto nosacījumu par valstī nodzīvotiem pieciem gadiem. Turklāt, kā izrietot no Tiesas judikatūras, uz ilgtermiņa uzturēšanos balstīta kritērija noteikšana esot uzskatāma par ārvalstnieku netiešu diskrimināciju, kas esot aizliegta, ja tā nav balstīta uz objektīviem, no konkrēto personu valstspiederības neatkarīgiem apsvērumiem vai ja tā nav samērīga attiecībā pret sasniedzamo mērķi.
24      Papildus tam dzīvesvietas nosacījums esot pārāk izslēdzošs, jo tajā neesot ņemti vērā citi iespējamie “pilsonības ienākuma” pieteikuma iesniedzēju piesaistes Itālijas Republikai faktori, tādi kā reģistrācija iedzīvotāju reģistrā, noteikta termiņa īres līguma vai arī darba vai mācību attiecību pastāvēšana pirms pieteikuma iesniegšanas šī ienākuma saņemšanai, bērnu reģistrācija skolā vai ģimenes atkalapvienošanās šajā dalībvalstī.
25      Šādos apstākļos Tribunale ordinario di Bergamo (Bergāmo tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai Direktīvas 2011/95 [26. un 29. pants] jāinterpretē tādējādi, ka tiem ir pretrunā tāda valsts tiesību norma, kāda ir ietverta Dekrētlikuma Nr. 4/2019 2. panta 1. punkta a) apakšpunkt[a 2. punktā], saskaņā ar kuru piekļuvei tādam pabalstam nabadzības apkarošanai un piekļuves nodarbinātībai un sociālās integrācijas atbalstam kā “pilsonības ienākums” (“reddito di cittadinanza”) ir paredzēta prasība par Itālijā nodzīvotiem 10 gadiem papildus prasībai par valstī nodzīvotiem diviem gadiem bez pārtraukuma pirms pieteikuma iesniegšanas?”
Tiesvedība Tiesā
26      Atbilstoši Eiropas Savienības Tiesas statūtu 16. panta trešajai daļai Itālijas Republika lūdza šo lietu izskatīt virspalātā; Tiesa šo lūgumu oficiāli reģistrēja 2025. gada 13. maijā.
27      Ar Tiesas priekšsēdētāja 2023. gada 10. jūlija lēmumu tiesvedība šajā lietā tika apturēta līdz galīgā nolēmuma pieņemšanai apvienotajās lietās C‑112/22 un C‑223/22. Tiesvedība šajā lietā tika atsākta 2024. gada 5. augustā pēc 2024. gada 29. jūlija sprieduma CU un ND (Sociālā palīdzība – Netieša diskriminācija) (C‑112/22 un C‑223/22, EU:C:2024:636) pasludināšanas.
Par Tiesas kompetenci
28      Itālijas valdība apgalvo, ka atbildēt uz uzdoto jautājumu nav Tiesas kompetencē, jo pamatlietā piemērojamo valsts tiesību normu priekšmets ir pabalsts, kas paredzēts valsts tiesiskajā regulējumā, uz kuru attiecas dalībvalstu ekskluzīvā kompetence. Pamatlietā aplūkotais “pilsonības ienākums” neesot sociālās palīdzības pasākums, kura mērķis būtu tikai nodrošināt attiecīgajām personām noteiktu ienākumu līmeni, bet esot komplekss pasākums, kas vērsts galvenokārt uz šo personu sociālās iekļaušanas un reintegrācijas darba tirgū sekmēšanu.
29      Šajā ziņā jākonstatē, ka šajā gadījumā šis lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par Savienības tiesību, konkrēti – Direktīvas 2011/95 26. un 29. panta, interpretāciju, kas acīmredzami ietilpst Tiesas kompetencē (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2024. gada 29. jūlijs, CU un ND (Sociālā palīdzība – Netieša diskriminācija), C‑112/22 un C‑223/22, EU:C:2024:636, 26. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
30      Turklāt, ciktāl ar šo iebildi par kompetences neesību Itālijas valdība uzsver, ka uz pamatlietā aplūkoto “pilsonības ienākumu” neattiecas minētā 26. un 29. panta piemērošanas joma, jākonstatē, ka šāds iebildums nevar likt apšaubīt Tiesas kompetenci atbildēt uz uzdoto jautājumu. Direktīvas 2011/95 26. un 29. panta piemērojamība un tvērums jānosaka, izvērtējot šo jautājumu pēc būtības (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2024. gada 29. jūlijs, CU un ND (Sociālā palīdzība – Netieša diskriminācija), C‑112/22 un C‑223/22, EU:C:2024:636, 27. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
31      No tā izriet, ka lemt par šo lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu ir Tiesas kompetencē.
Par prejudiciālo jautājumu
32      Uzdodot šo jautājumu, iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Direktīvas 2011/95 26. un 29. pants jāinterpretē tādējādi, ka tiem ir pretrunā dalībvalsts tiesiskais regulējums, kurā valsts pasākuma nabadzības apkarošanai un piekļuves darbam un sociālās iekļaušanas atbalstam piemērošanai trešo valstu valstspiederīgajiem, kam piešķirts alternatīvās aizsardzības statuss, izvirzīts nosacījums – kurš attiecināms arī uz šīs dalībvalsts pilsoņiem –, ka tiem minētajā dalībvalstī jābūt nodzīvojušiem vismaz 10 gadus, no kuriem pēdējiem diviem gadiem jābūt bez pārtraukuma.
Par Direktīvas 2011/95 26. un 29. panta piemērošanas jomu
33      INPS un Itālijas valdība apgalvo, ka uz tādu pasākumu kā “pilsonības ienākums” Direktīvas 2011/95 26. un 29. panta piemērošanas joma
neattiecas. Tās uzsver, ka “pilsonības ienākums” nav vienkārši sociālās palīdzības pabalsts, kas paredzēts, lai novērstu finansiāla trūkuma situāciju, bet gan plašāks personalizēts pasākums, kas ir daļa no plašākas sistēmas, kura aptver gan atbalstu nabadzīgām mājsaimniecībām, gan šo mājsaimniecību uzņemtas saistības sasniegt konkrētus mērķus, lai palīdzētu tām kļūt autonomām. Šīs lietas dalībnieces it īpaši norāda, ka nosacījums šī pabalsta piešķiršanai ir pilngadīgo mājsaimniecības locekļu paziņojums par gatavību nekavējoties stāties darba attiecībās, kā arī ar nodarbinātības biroju noslēgta “nolīguma par nodarbinātību” parakstīšana. No minētā tās secina, ka “pilsonības ienākums” galvenokārt ir reintegrācijas darba tirgū un sociālās iekļaušanas pasākums, kura salikto raksturu turklāt jau konstatējusi Corte costituzionale (Konstitucionālā tiesa).
34      Šajā ziņā, pirmām kārtām, Direktīvas 2011/95 26. panta “Darba iespējas” 2. punktā paredzēts – dalībvalstis nodrošina, ka starptautiskās aizsardzības saņēmējiem, pie kuriem atbilstoši šīs direktīvas 2. panta f) punktam pieder alternatīvās aizsardzības statusa saņēmēji, ar līdzvērtīgiem nosacījumiem kā dalībvalsts pilsoņiem tiek piedāvāti tādi pasākumi kā, piemēram, ar nodarbinātību saistītas izglītības iespējas pieaugušajiem, arodmācības, tostarp profesionālo iemaņu papildināšanas kursi, praktiskas pieredzes gūšana darbavietā un konsultāciju pakalpojumi. Kā izriet no formulējuma “tādi kā” lietojuma 26. panta 2. punktā vairākumā valodu versiju, šo pasākumu uzskaitījums nav izsmeļošs, bet tam ir piemēra raksturs, un šī norma attiecas arī uz citiem ar nodarbinātību un integrāciju darba tirgū saistītiem konsultāciju un mācību pasākumiem. Turklāt minētā 26. panta 3. punktā precizēts – dalībvalstis nodrošina, ka tiek veicināta starptautiskās aizsardzības saņēmēju pilnīga piekļuve minētajiem pasākumiem.
35      Tādējādi Direktīvas 2011/95 26. panta 2. un 3. punktā paredzētie pienākumi vērsti uz to, lai garantētu šī panta 1. punktā formulētā principa – saskaņā ar kuru dalībvalstis starptautiskās aizsardzības saņēmējiem uzreiz pēc tam, kad viņiem piešķirta aizsardzība, ļauj iesaistīties nodarbinātības vai pašnodarbinātības darbībās – lietderīgo iedarbību. Atbilstoši šī panta 2. un 3. punktam dalībvalstīm ne tikai jāpiedāvā starptautiskās aizsardzības saņēmējiem ar nodarbinātību un integrāciju darba tirgū saistīti mācību un konsultāciju pasākumi ar tādiem pašiem nosacījumiem, kādi tiek piemēroti pilsoņiem, bet tām arī jānodrošina, ka tiek veicināta starptautiskās aizsardzības saņēmēju pilnīga piekļuve šiem pasākumiem, un tas var nozīmēt citastarp iniciatīvu īstenošanu tādu šķēršļu novēršanai, kas varētu šo piekļuvi traucēt.
36      Kā izriet it īpaši no Direktīvas 2011/95 41. un 42. apsvēruma, ir jāņem vērā starptautiskās aizsardzības saņēmēju īpašās vajadzības un konkrētās integrācijas grūtības un tāpēc jācenšas pievērsties problēmām, kuru dēļ starptautiskās aizsardzības saņēmēji nevar efektīvi piekļūt ar nodarbinātību saistītām izglītības un arodmācību iespējām.
37      Šajā gadījumā, kā norādījusi iesniedzējtiesa, Dekrētlikuma Nr. 4/2019 4. panta 1. punktā paredzēts, ka nosacījums “pilsonības ienākuma” piešķiršanai citastarp ir dalība personalizētā integrācijas darba tirgū un sociālās iekļaušanas atbalsta programmā, kas ietver profesionālās pārkvalifikācijas pasākumus, studijas, kā arī citas kompetento dienestu noteiktās saistības. Kā norādīts ģenerāladvokāta secinājumu 34.–36. punktā, pirmkārt, šajā tiesību normā uzskaitītie pasākumi tātad lielā mērā sakrīt ar tiem, kas minēti Direktīvas 2011/95 26. panta 2. punktā. Otrkārt, neskarot pārbaudi, kas jāveic iesniedzējtiesai, Dekrētlikuma Nr. 4/2019 4. panta 1. punktam ir tāds pats mērķis kā Direktīvas 2011/95 26. panta 2. punktam, proti, veicināt attiecīgo personu integrāciju darba tirgū.
38      Šajā ziņā, lai gan Direktīvas 2011/95 42. apsvērumā skaidri uzsvērts, ka būtu jācenšas pievērsties problēmām – tostarp finansiāla rakstura problēmām –, kuru dēļ starptautiskās aizsardzības saņēmēji nevar efektīvi piekļūt ar nodarbinātību saistītām izglītības un arodmācību iespējām, Dekrētlikuma Nr. 4/2019 1. panta 1. punktā paredzēts, ka “pilsonības ienākums” ir aktīvās darba politikas pamatpasākums, lai citastarp garantētu tiesības uz darbu, īstenojot politiku, kura virzīta uz ekonomisku atbalstu personām, kam draud atstumtība sabiedrībā un darba vidē. No tā, neskarot pārbaudi, kas jāveic iesniedzējtiesai, izriet, ka ar šo dekrētlikumu atzīta šajā direktīvā identificētā nepieciešamība piešķirt attiecīgajām personām zināma veida finansiālu atbalstu, jo pretējā gadījumā pastāvētu risks, ka tās nevarēs piedalīties tām adresētajos mācību un konsultāciju pasākumos.
39      Otrām kārtām, Direktīvas 2011/95 29. pantā noteikts – dalībvalstis nodrošina, ka starptautiskās aizsardzības saņēmēji dalībvalstī, kas šo aizsardzību piešķīrusi, saņem nepieciešamo sociālo palīdzību, kāda tiek nodrošināta minētās dalībvalsts pilsoņiem.
40      Šajā ziņā Tiesa jau ir atzinusi, ka jēdziens “sociālās palīdzības” pabalsti attiecas uz atbalsta shēmu kopumu, ko izveidojušas valsts iestādes vai nu valsts, vai reģionālā vai vietējā līmenī un ko izmanto persona, kurai nav pietiekamu līdzekļu, lai apmierinātu savas un savu ģimenes locekļu pamatvajadzības (spriedums, 2021. gada 28. oktobris, ASGI u.c., C‑462/20, EU:C:2021:894, 34. punkts).
41      Jānorāda, ka saskaņā ar Dekrētlikuma Nr. 4/2019 1. panta 1. punktu “pilsonības ienākums” tieši atbilst pabalstu pamatlīmenim pieejamo līdzekļu robežās, lai apkarotu it īpaši nabadzību un sociālo atstumtību. Kā norādījusi iesniedzējtiesa, šis pabalsts ir palīdzības pasākums, kura viens no galvenajiem mērķiem ir “apkarot nabadzību”, konkrēti papildinot tā saņēmēju ienākumus, lai tiem radītu iespēju apmierināt savas pamatvajadzības. Turklāt, kā norādījusi arī iesniedzējtiesa, šis pasākums tiek finansēts no līdzekļiem, kuru avots ir vispārējie nodokļi, un to izmaksā INPS un piešķir pieteikuma iesniedzējiem, kam ienākumu un īpašuma ziņā nav pietiekamu līdzekļu.
42      Tomēr Itālijas valdība apgalvo, ka “pilsonības ienākums” nav “pamata pabalsts” Direktīvas 2011/95 29. panta 2. punkta izpratnē, tā ka būtībā attiecībā uz šo valsts pasākumu pret alternatīvās aizsardzības statusa saņēmējiem un pret Itālijas pilsoņiem nav jāpiemēro vienlīdzīga attieksme.
43      Šajā ziņā ir taisnība, ka atbilstoši Direktīvas 2011/95 29. panta 2. punktam dalībvalstis var ierobežot tās sociālās palīdzības apjomu, ko piešķir alternatīvās aizsardzības statusa saņēmējiem, piešķirot tikai pamata pabalstus. Tomēr, pirmkārt, jānorāda, ka šī panta 2. punktā ir noteikta atkāpe no šī paša panta 1. punktā paredzētā vispārīgā noteikuma, tātad tas jāinterpretē šauri (spriedums, 2004. gada 29. aprīlis, Kapper, C‑476/01, EU:C:2004:261, 72. punkts). Turklāt šie pamata pabalsti, kā minēts šīs direktīvas 45. apsvērumā, atbilst vismaz citastarp minimālam ienākumu atbalstam. Kā konstatēts ģenerāladvokāta secinājumu 53. punktā un neskarot pārbaudes, kas jāveic iesniedzējtiesai, no Dekrētlikuma Nr. 4/2019 preambulas izriet, ka aplūkotā pasākuma mērķis ir nodrošināt iztikas minimumu.
44      Otrkārt, katrā ziņā no Tiesas rīcībā esošajiem lietas materiāliem neizriet, ka Itālijas Republika būtu izteikusi nodomu izmantot 29. panta 2. punktā paredzēto atkāpi no vienlīdzīgas attieksmes principa un ierobežot vienlīdzīgu attieksmi pret alternatīvās aizsardzības statusa saņēmējiem tikai pamata pabalstu apmērā (pēc analoģijas skat. spriedumus, 2012. gada 24. aprīlis, Kamberaj, C‑571/10, EU:C:2012:233, 87. un 88. punkts, kā arī 2024. gada 29. jūlijs, CU un ND (Sociālā palīdzība – Netieša diskriminācija), C‑112/22 un C‑223/22, EU:C:2024:636, 42. punkts).
45      No visa iepriekš minētā izriet, ka uz pamatlietā aplūkotajā Itālijas tiesiskajā regulējumā paredzēto “pilsonības ienākumu”, kas ir salikta rakstura pabalsts, jo tas ietver, pirmkārt, Direktīvas 2011/95 26. pantā minētos pasākumus un pakalpojumus un, otrkārt, sociālās palīdzības pabalstu šīs direktīvas 29. panta izpratnē, attiecas šo pantu piemērošanas joma, tomēr tas jāpārbauda iesniedzējtiesai, ņemot vērā šī sprieduma 34.–44. punktā izklāstītos apsvērumus.
46      Šo konstatējumu neatspēko šī sprieduma 33. punktā atgādinātā INPS un Itālijas valdības argumentācija, kas būtībā balstīta uz šo salikto raksturu un “pilsonības ienākuma” komplekso dabu.
47      Kā norādīts arī ģenerāladvokāta secinājumu 56.–80. punktā, “pilsonības ienākuma” saliktais raksturs un kompleksā struktūra nevar izraisīt tā izslēgšanu no Direktīvas 2011/95 26. un 29. panta piemērošanas jomas. Pirmkārt, nekas ne šo pantu formulējumā, ne šīs direktīvas sistēmā nenorāda, ka minētie panti nebūtu piemērojami pasākumiem, kuriem ir divkāršs mērķis, kas atbilst attiecīgajiem abu šo pantu mērķiem. Otrkārt un galvenokārt, tāda valsts pasākuma kā “pilsonības ienākums” izslēgšana no Direktīvas 2011/95 piemērošanas jomas, pamatojoties uz to, ka šim pasākumam ir šāds divkāršs mērķis, būtu acīmredzami pretrunā tās 26. un 29. panta nolūkam.
Par tāda dzīvesvietas nosacījuma kā pamatlietā aplūkotais saderību ar Direktīvas 2011/95 26. un 29. pantu
48      Runājot par tāda dzīvesvietas nosacījuma – kāds “pilsonības ienākumu” piešķiršanas nolūkā izvirzīts Dekrētlikuma Nr. 4/2019 2. panta 1. punkta a) apakšpunkta 2. punktā – saderību ar Direktīvas 2011/95 26. un 29. pantu, jāatgādina, ka pēdējos minētajos pantos paredzēta vienlīdzīga attieksme pret starptautiskās aizsardzības saņēmējiem un tās dalībvalsts pilsoņiem, kura piešķīrusi šo aizsardzību.
49      Minētajā 26. un 29. pantā tādējādi izpaužas Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 20. pantā formulētais vienlīdzīgas attieksmes princips, kas ir Savienības tiesību vispārējs princips. Šis princips prasa, lai salīdzināmas situācijas netiktu aplūkotas atšķirīgi un atšķirīgas situācijas netiktu aplūkotas vienādi, ja vien šāda atšķirīga pieeja nav objektīvi attaisnojama (spriedums, 2022. gada 8. marts, Bezirkshauptmannschaft Hartberg‑Fürstenfeld (Tieša iedarbība), C‑205/20, EU:C:2022:168, 54. punkts).
50      Šis princips aizliedz ne tikai atklātu diskrimināciju, bet arī visas tās slēptās formas, kuras, lai gan ir balstītas uz šķietami neitrāliem nošķiršanas kritērijiem, galu galā rada tādas pašas diskriminējošas sekas (šajā nozīmē skat. spriedumu 2024. gada 29. jūlijs, CU un ND (Sociālā palīdzība – Netieša diskriminācija), C‑112/22 un C‑223/22, EU:C:2024:636, 48. punkts). Šajā ziņā Tiesa jau ir atzinusi, ka par netieši diskriminējošiem atzīstami valsts tiesībās paredzētie nosacījumi, kuri, lai gan ir piemērojami bez nošķīruma atkarībā no valstspiederības, tomēr pamatā vai lielākoties skar personas, kas nav pilsoņi, kā arī visi vienādi piemērojamie nosacījumi, kuri attiecīgās valsts pilsoņiem ir vieglāk izpildāmi nekā personām, kas nav pilsoņi, vai attiecībā uz kuriem pastāv risks, ka tie būs nelabvēlīgi it īpaši pēdējiem minētajiem (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2019. gada 5. decembris, Bocero Torrico un Bode, C‑398/18 un C‑428/18, EU:C:2019:1050, 41. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
51      Šajā gadījumā netiek apstrīdēts, ka pamatlietā aplūkotais dzīvesvietas nosacījums ir vienādi piemērojams gan starptautiskās aizsardzības saņēmējiem, gan Itālijas pilsoņiem.
52      Tomēr saistībā ar lietu, kura attiecās uz to pašu valsts tiesisko regulējumu kā pamatlietā aplūkotais, Tiesa jau ir norādījusi, pirmkārt, ka šāds dzīvesvietas nosacījums galvenokārt skar personas, kuras nav pilsoņi un pie kurām citastarp pieder starptautiskās aizsardzības saņēmēji, un, otrkārt, ka no šāda nosacījuma paredzēšanas valsts tiesiskajā regulējumā izrietošā atšķirība attieksmē pret pēdējiem minētajiem un pret valsts pilsoņiem uzskatāma par netiešu diskrimināciju (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2024. gada 29. jūlijs, CU un ND (Sociālā palīdzība – Netieša diskriminācija), C‑112/22 un C‑223/22, EU:C:2024:636, 50. un 52. punkts).
53      Turklāt nav nozīmes tam, ka pamatlietā aplūkotais pasākums attiecīgā gadījumā nelabvēlīgi ietekmē gan valsts pilsoņus, kuri nevar izpildīt šo nosacījumu, gan starptautiskās aizsardzības saņēmējus. Lai pasākumu varētu uzskatīt par tādu, kas rada netiešu diskrimināciju, nav nepieciešams, lai tas būtu labvēlīgs visiem valsts pilsoņiem vai nelabvēlīgs tikai trešo valstu valstspiederīgajiem (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2024. gada 29. jūlijs, CU un ND (Sociālā palīdzība – Netieša diskriminācija), C‑112/22 un C‑223/22, EU:C:2024:636, 51. punkts).
54      Šāda diskriminācija principā ir aizliegta, ja vien tā nav objektīvi attaisnojama. Taču, lai tā būtu attaisnojama, tai jābūt piemērotai, lai garantētu leģitīma mērķa īstenošanu, un tā nedrīkst pārsniegt to, kas nepieciešams šī mērķa sasniegšanai (spriedums, 2024. gada 29. jūlijs, CU un ND (Sociālā palīdzība – Netieša diskriminācija), C‑112/22 un C‑223/22, EU:C:2024:636, 53. punkts).
55      Itālijas valdība rakstveida apsvērumos norāda – tā kā “pilsonības ienākums” ir ekonomisks pabalsts, kura piešķiršanas nosacījums ir pilngadīgo attiecīgās mājsaimniecības locekļu dalība personalizētā nodarbinātības un sociālās iekļaušanas atbalsta programmā, kuru īstenošanas pamatā ir īpašas vienošanās, šī piešķiršana ietver gan no administratīvā, gan ekonomiskā viedokļa ļoti sarežģītu sociālās iekļaušanas un integrācijas darba tirgū procesu.
56      Šajā ziņā šī valdība apgalvo, ka tāds pasākums kā pamatlietā aplūkotais prasa ievērojamu saimniecisko resursu mobilizāciju. Šāds pasākums esot vairāk nekā vienkāršs finansiāls pabalsts, ko piešķir trūcīgām mājsaimniecībām, jo esot saistīts ar papildu izmaksām. Tāpēc no valsts likumdevēja puses esot pamatoti ierobežot minētā pasākuma piemērošanu, to attiecinot tikai uz personām, kuras ir pamatīgi nostiprinājušās valsts kopienā un kuras var uzskatīt par tās pastāvīgiem locekļiem. Līdz ar to minētās valdības ieskatā valsts likumdevējs ir pienācīgi ierobežojis piekļuvi šim ienākumam, to paredzot tikai tādiem starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzējiem, kuri pastāvīgi dzīvo Itālijā un ir sekmīgi integrējušies šajā valstī.
57      Taču jāatgādina, ka sociālo pabalstu piešķiršana personai ir saistīta ar apgrūtinājumu iestādei, kurai šie pabalsti jānodrošina, neatkarīgi no tā, vai šī persona ir starptautiskās aizsardzības saņēmējs vai attiecīgās dalībvalsts pilsonis. Tādējādi atšķirība šo divu kategoriju personu situācijā šajā ziņā nevar tikt konstatēta (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2016. gada 1. marts, Alo un
Osso, C‑443/14 un C‑444/14, EU:C:2016:127, 55. punkts, kā arī 2018. gada 21. novembris, Ayubi, C‑713/17, EU:C:2018:929, 34. punkts).
58      Turklāt, kā būtībā norādīts ģenerāladvokāta secinājumu 92. punktā, piekrist argumentam, ka valsts likumdevējam, ņemot vērā attiecīgā pasākuma administratīvās un ekonomiskās izmaksas, ir tiesības ierobežot piekļuvi šim pasākumam, to paredzot tikai tādiem starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzējiem, kuri pastāvīgi dzīvo un ir sekmīgi integrējušies attiecīgajā dalībvalstī, faktiski nozīmētu ieviest tādu atkāpi no Direktīvas 2011/95 26. un 29. pantā formulētajiem noteikumiem, ko Savienības likumdevējs nav paredzējis.
59      Tiesa jau ir atzinusi – tiesības, kas piešķirtas Direktīvas 2011/95 VII nodaļā, kurā ietverts 26. un 29. pants, ir bēgļa statusa piešķiršanas, nevis uzturēšanās atļaujas izsniegšanas sekas, un tās var ierobežot, tikai ievērojot šajā nodaļā paredzētos nosacījumus, tā ka dalībvalstīm nav tiesību noteikt ierobežojumus, kuri tajā nav ietverti. Tā kā šīs direktīvas 26. un 29. pants attiecas uz visiem starptautiskās aizsardzības saņēmējiem un tātad arī uz alternatīvās aizsardzības saņēmējiem, tajos nav noteikts, ka viņiem piešķirtās tiesības būtu atkarīgas no tā, cik ilgi viņi bijuši konkrētajā dalībvalstī vai kāds ir viņu uzturēšanās atļaujas derīguma termiņš (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2018. gada 21. novembris, Ayubi, C‑713/17, EU:C:2018:929, 27. un 28. punkts).
60      Turklāt, kā būtībā norādīts ģenerāladvokāta secinājumu 101. un 102. punktā, starptautiskās aizsardzības saņēmēju statuss nav pastāvīgs; ja persona zaudē bēgļa statusu vai ja tai vairs nav tiesību uz alternatīvās aizsardzības statusu, attiecīgajai dalībvalstij ir pienākums tās statusu atcelt, izbeigt vai atteikt pagarināt, bet tas var izraisīt attiecīgās personas uzturēšanās atļaujas atcelšanu un atgriešanu izcelsmes valstī. Jāsecina, ka pieprasīt, lai starptautiskās aizsardzības saņēmēji apliecina, ka ir pamatīgi nostiprinājušies attiecīgajā dalībvalstī vai pierāda reālu un pietiekami ciešu saikni ar dalībvalsts tiesību sistēmu kā nosacījumu Direktīvas 2011/95 26. un 29. panta piemērošanai, ir pretrunā šīs direktīvas mērķiem, tostarp atbilstoši tās 12. apsvērumam – mērķim nodrošināt, lai minētās aizsardzības saņēmējiem visās dalībvalstīs būtu pieejams minimālais pabalstu līmenis.
61      No tā izriet, ka tāds nosacījums par valstī nodzīvotiem 10 gadiem, no kuriem pēdējiem diviem gadiem jābūt bez pārtraukuma, kāds ir izvirzīts kā priekšnoteikums “pilsonības ienākuma” piešķiršanai, uzskatāms par tādu, kas rada alternatīvās aizsardzības statusa saņēmēju netiešu diskrimināciju, kura nešķiet objektīvi attaisnojama.
62      Ņemot vērā visus iepriekš minētos iemeslus, uz uzdoto jautājumu jāatbild – Direktīvas 2011/95 26. un 29. pants jāinterpretē tādējādi, ka tiem ir pretrunā dalībvalsts tiesiskais regulējums, kurā valsts pasākuma nabadzības apkarošanai un piekļuves darbam un sociālās iekļaušanas atbalstam piemērošanai trešo valstu valstspiederīgajiem, kam piešķirts alternatīvās aizsardzības statuss, izvirzīts nosacījums – kurš attiecināms arī uz šīs dalībvalsts pilsoņiem –, ka tiem minētajā dalībvalstī jābūt nodzīvojušiem vismaz 10 gadus, no kuriem pēdējiem diviem gadiem jābūt bez pārtraukuma.
Par tiesāšanās izdevumiem
63      Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība izriet no tiesvedības, kas notiek iesniedzējtiesā, tāpēc tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (virspalāta) nospriež:
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2011/95/ES (2011. gada 13. decembris) par standartiem, lai trešo valstu valstspiederīgos vai bezvalstniekus kvalificētu kā starptautiskās aizsardzības saņēmējus, par bēgļu vai personu, kas tiesīgas saņemt alternatīvo aizsardzību, vienotu statusu un par piešķirtās aizsardzības saturu 26. un 29. pants
jāinterpretē tādējādi, ka
tiem ir pretrunā dalībvalsts tiesiskais regulējums, kurā valsts pasākuma nabadzības apkarošanai un piekļuves darbam un sociālās iekļaušanas atbalstam piemērošanai trešo valstu valstspiederīgajiem, kam piešķirts alternatīvās aizsardzības statuss, izvirzīts nosacījums – kurš attiecināms arī uz šīs dalībvalsts pilsoņiem –, ka tiem minētajā dalībvalstī jābūt nodzīvojušiem vismaz 10 gadus, no kuriem pēdējiem diviem gadiem jābūt bez pārtraukuma.
[Paraksti]
*      Tiesvedības valoda – itāļu.