ĢENERĀLADVOKĀTES ELEANORAS ŠARPSTONES
[ELEANOR SHARPSTON] SECINĀJUMI,
sniegti 2007. gada 14. jūnijā (1)
Lieta C‑355/06
J. A. van der Steen
pret
Inspecteur van de Belastingdienst
Sestās PVN direktīvas 4. pants – Patstāvīgi veiktas saimnieciskas darbības jēdziens – Sabiedrības darbinieks, kurš ir arī vienīgais dalībnieks un vienīgais vadītājs
1.     Nodokļu iestādes attiecībā uz PVN maksāšanu uzlūko sabiedrību ar ierobežotu atbildību un personu, kura ir šīs sabiedrības
vienīgais dalībnieks, vienīgais vadītājs un vienīgais darbinieks, par atsevišķu [vienotu] nodokļu maksātāju. Tas ir iespējams
tikai tad, ja šo personu vispār var uzskatīt par nodokļu maksātāju attiecībā uz darbu, ko tā veic sabiedrības labā. Tādēļ
Gerechtshof te Amsterdam (Amsterdamas Apelācijas tiesa) vēlas noskaidrot, vai šis darbs ir patstāvīgi veikta “saimnieciska darbība” Sestās direktīvas
izpratnē (2).
Atbilstošais PVN tiesiskais regulējums
Kopienu tiesiskais regulējums
2.     Laikā, kas tiek aplūkots pamata tiesvedībā, Sestās direktīvas 2. pants noteica, ka nodoklis jāmaksā par “preču piegādi vai
pakalpojumu sniegšanu, ko par atlīdzību attiecīgās valsts teritorijā veicis nodokļu maksātājs, kas kā tāds rīkojas” (3).
3.     4. pants, ciktāl tam ir nozīmē šajā lietā, noteica:
“1.   “Nodokļa maksātājs” nozīmē visas personas, kas patstāvīgi jebkurā vietā veic jebkuru 2. punktā norādītu saimniecisku darbību,
neatkarīgi no šīs darbības mērķa un rezultāta.
2.     Šā panta 1. punktā minētā saimnieciskā darbība aptver visas ražotāju, tirgotāju un pakalpojumu sniedzēju darbības, ieskaitot
kalnrūpniecību, lauksaimniecisku darbību un brīvo profesiju darbības. Ilglaicīga materiāla vai nemateriāla īpašuma izmantošana
nolūkā gūt no tā ienākumus arī uzskatāma par saimniecisku darbību.
[..]
4.     Vārda “patstāvīgi” lietojums 1. punktā atbrīvo no nodokļa nodarbinātas un citas personas, ciktāl tās ar darba devēju saista
darba līgums vai jebkādas citas juridiskas saites, kas rada darba devēja un darba ņēmēja attiecības saistībā ar darba apstākļiem,
atalgojumu un darba devēja atbildību.
[..] katra dalībvalsts par vienotiem [atsevišķiem] nodokļa maksātājiem var uzlūkot personas, kuras reģistrētas šīs valsts
teritorijā un kuras, juridiski būdamas patstāvīgas, ir cieši saistītas cita ar citu finansiālām, saimnieciskām un organizatoriskām
saitēm.
[..]” (4)
Nīderlandes tiesiskais regulējums
4.     Atbilstoši Wet op de Omzetbelasting 1968 (1968. gada Likums par apgrozījuma nodokli) 7. panta 1. punktam tirgotājs ir “ikviena persona, kas patstāvīgi veic uzņēmējdarbību”.
Saskaņā ar 7. panta 2. punktu “uzņēmējdarbība” iekļauj nodarbošanos ar tirdzniecību vai profesiju un īpašuma ilglaicīgu izmantošanu
nolūkā gūt no tā ienākumus.
5.     Atbilstoši tā paša likuma 7. panta 4. punktam, ja tādējādi definēti tirgotāji ir savstarpēji finansiāli, organizatoriski un
saimnieciski saistīti tādā veidā, ka tie veido vienotu subjektu, tad tos uzlūko par vienu tirgotāju. Lēmumu tos uzlūkot tādā
veidā ir jāpieņem kompetentajam nodokļu inspektoram.
Kopienu judikatūra
6.     Lietā Heerma (5), kas attiecās uz lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko bija iesniegusi Nīderlandes Hoge Raad (Augstākā tiesa), lauksaimnieks un viņa sieva bija izveidojuši kopuzņēmumu, kurā viņš bija ieguldījis savas saimniecības
ražošanas līdzekļus. Viņš vēlāk uzbūvēja šķūni lopu turēšanai un iznomāja to kopuzņēmumam, saņemot ikgadēju nomas maksu. Viņš
un kopuzņēmums lūdza, lai tiktu izslēgti no atbrīvojuma no PVN attiecībā uz šo nomu (6).
7.     Tiesa nosprieda, ka “[Sestās direktīvas] 4. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka gadījumos, kad personas vienīgā saimnieciskā
darbība šīs tiesību normas izpratnē ir kustama materiāla īpašuma iznomāšana sabiedrībai vai tādam kopuzņēmumam, kas atbilst
Nīderlandes tiesiskajam regulējumam un kura locekle ir šī persona, šī noma ir jāuzskata par patstāvīgu darbību šīs tiesību
normas izpratnē”.
8.     Nonākot pie šī secinājuma, tā atzīmēja, ka “starp kopuzņēmumu un tā partneri nepastāv darba devēja un darba ņēmēja attiecības,
kas ir līdzīgas tām, kas ir minētas Sestās direktīvas 4. panta 4. punkta pirmajā daļā, kādā gadījumā nebūtu iespējama šī partnera
patstāvība. Gluži pretēji, šis partneris, iznomājot kustamu materiālu īpašumu kopuzņēmumam, rīkojas savā vārdā un uz savu
atbildību, pat ja viņš tajā pašā laikā ir nomnieka kopuzņēmuma vadītājs. Attiecīgo iznomāšanu neveica ne kopuzņēmuma vadība,
ne tās pārstāvji” (7).
Nīderlandes judikatūra
9.     Vēlākā lietā (8)Hoge Raad balstījās uz spriedumu lietā Heerma, lai interpretētu Wet op de Omzetbelasting 7. panta 4. punktu situācijā, kurā persona, kura bija tādas sabiedrības vadītājs, kurā tai piederēja 75 % daļu, iesniedza
šai sabiedrībai rēķinus par sniegtajiem vadības pakalpojumiem. Tā atzīmēja, ka saskaņā ar Nīderlandes tiesisko regulējumu
vadītājs ir sabiedrības darbinieks, tomēr atšķirībā no parasta darbinieka viņa attiecības ar šo sabiedrību nav pakļautības
attiecības. Tādēļ tā uzskatīja, ka attiecīgā persona, sniedzot sabiedrībai vadības pakalpojumus, bija darbojusies patstāvīgā
statusā. Nonākot pie šī secinājuma, tā balstījās arī uz Sestās direktīvas 4. panta 4. punkta tekstu (9) un uz Tiesas spriedumu lietā Asscher (10).
10.   Lieta Asscher attiecās uz Līguma noteikumiem par personu brīvu pārvietošanos un šo noteikumu ietekmi uz ienākuma nodokļa tiesisko regulējumu.
Tiesa savā spriedumā (11) norādīja, ka tādas personas, kas bija (Nīderlandes) sabiedrības, kurā viņš bija arī vienīgais dalībnieks, vadītājs, darbība
netika “veikta pakļautības attiecību kontekstā” un līdz ar to pret viņu bija jāattiecas “nevis kā pret “darba ņēmēju”” [EKL
39.] panta izpratnē, bet gan kā pret personu, kas veic darbību kā pašnodarbināta persona [EKL 43.] panta izpratnē”. Šī lieta
neattiecās uz nodarbinātības jēdzienu PVN kontekstā.
Tiesvedība un prejudiciālais jautājums
11.   Van der Steins [Van der Steen] bija individuāls komersants, kas sniedza tīrīšanas pakalpojumus, un šajā statusā viņš bija tirgotājs Wet op de Omzetbelasting izpratnē.
12.   Vēlāk viņš nodibināja sabiedrību ar ierobežotu atbildību J. A. van der Steen Schoonmaakdiensten BV (turpmāk tekstā – “sabiedrība”), kurā viņš pats bija vienīgais vadītājs un vienīgais dalībnieks. Sabiedrība, kas bija tirgotājs
Wet op de Omzetbelasting izpratnē, pārņēma viņa komercdarbību. Viņš turpināja veikt visu uzņēmējdarbību, par ko viņš ar sabiedrību bija noslēdzis
mutvārdu darba līgumu (12). Sabiedrība viņam maksāja noteiktu mēnešalgu un ikgadēju atvaļinājuma pabalstu, no kā tā ieturēja attiecīgos nodokļus un
sociālā nodrošinājuma sistēmas iemaksas. Sabiedrībā nebija citu darbinieku.
13.   Sabiedrība vēlāk kļuva maksātnespējīga. Tās uzņēmējdarbību pārņēma cita sabiedrība (13). Tika izbeigta van der Steina nodarbinātība viņa paša sabiedrībā un pēc tam viņu nodarbināja otrā sabiedrība.
14.   Kārtojot van der Steina un maksātnespējīgās sabiedrības PVN rēķinus, nodokļu inspektors izlēma, ka atbilstoši Wet op de Omzetbelasting 7. panta 4. punktam van der Steins un sabiedrība veidoja vienotu nodokļu subjektu. Šajā lēmumā viņš atsaucās uz Hoge Raad spriedumu Nr. 35 775 un uz Staatssecretaris van Financiën (Valsts sekretārs finanšu lietās) (14) uz šo spriedumu balstīto lēmumu. Šis pēdējais lēmums tostarp noteic, ka “tādas sabiedrības vadītājs, kuram pieder vairāk
nekā puse šīs sabiedrības daļu, ir uzskatāms par tirgotāju Wet op de Omzetbelasting 7. panta izpratnē attiecībā uz darbībām, ko šī sabiedrība veic par atlīdzību. Šajā sakarā nav nozīmes tam, vai šīs darbības
tika veiktas, pamatojoties uz ar šo sabiedrību noslēgtu darba līgumu”.
15.   Van der Steina sūdzība par inspektora lēmumu šobrīd ir Gerechtshof te Amsterdam, kura norāda, ka, lai būtu iespējams pieņemt šādu lēmumu, van der Steinu būtu jāuzskata par tirgotāju PVN mērķiem, tomēr
nav skaidrs, vai šāds novērtējums ir saderīgs ar Kopienu tiesībām.
16.   Tādēļ Gerechtshof lūdz sniegt prejudiciālu nolēmumu par [šādu] jautājumu:
“Vai Sestās direktīvas 4. panta 1. punkts ir interpretējams tādējādi, ka, ja personas vienīgais pienākums ir izpildīt darbus,
kas izriet no sabiedrības ar ierobežotu atbildību, kuras vienīgais vadītājs, dalībnieks un “personāla loceklis” ir minētā
persona, darbībām, šie darbi nav uzskatāmi par saimniecisku darbību, jo tie tiek īstenoti, pārvaldot un pārstāvot sabiedrību
ar ierobežotu atbildību, un nevis saimnieciskos darījumos?”
17.   Nīderlandes valdība un Komisija ir iesniegušas rakstveida apsvērumus, abas apgalvojot, ka persona aprakstītajā situācijā neveic
patstāvīgu saimniecisku darbību. Van der Steins nav iesniedzis apsvērumus. Neviens no lietas dalībniekiem nav lūdzis tiesas
sēdi un tāda [arī] nav notikusi.
Vērtējums
18.   Kā norāda Komisija, ja uzņēmējs nodibina sabiedrību savas uzņēmējdarbības veikšanai, tad šādas rīcības mērķis parasti ir nodibināt
atsevišķu juridisku personu, kas ir šķirta no viņa paša personas (15). Tas ir īpaši noderīgi, lai ierobežotu savu personīgo atbildību attiecībā uz veikto uzņēmējdarbību (16).
19.   Ja pastāv divi atsevišķi juridiski subjekti, ir skaidrs, ka tie var darboties neatkarīgi viens no otra un ka tie var stāties
dažādās savstarpējās juridiskās attiecībās.
20.   Piemēram, lietā Heerma lauksaimnieks un kopuzņēmums bija atsevišķi subjekti un bija iespējams, ka lauksaimnieks kopuzņēmumam iznomā sev piederošu
nekustamo īpašumu. Tiesa izlēma, ka, to darot, viņš PVN izpratnē veica patstāvīgu saimniecisku darbību.
21.   Šajā lietā van der Steins un sabiedrība bija atsevišķi subjekti un van der Steins varēja noslēgt darba līgumu ar sabiedrību
un to arī izdarīja.
22.   Ciktāl darbs, ko viņš veica sabiedrības labā, ietilpst šī darba līguma piemērošanas jomā, to principā no PVN atbrīvo saskaņā
ar skaidro Sestās direktīvas 4. panta 4. punkta tekstu.
23.   Šajā aspektā viņa situācija ir pretstatā Heirmā [Heerma] situācijai, jo nekustamā īpašuma noma un iznomāšana ir darbības, kas ietilpst PVN piemērošanas jomā un tiešām ir tikušas
tieši minētas Sestās direktīvas 13. panta B daļas b) punktā un 13. panta C daļas a) punktā (17).
24.   Šī iemesla dēļ varētu šķist, ka van der Steina apstrīdētais nodokļu inspektora lēmums neatbilst pareizai Kopienu tiesību interpretācijai.
Tā kā šis lēmums ir balstīts uz Staatssecretaris van Financiën lēmumu un Hoge Raad spriedumu, arī tie varētu atspoguļot kļūdainu interpretāciju.
25.   Priekšrocības nodarbinātības izslēgšanai no PVN piemērošanas jomas ir acīmredzamas. Ja nodarbinātība netiktu atbrīvota no
PVN, tad katram darbiniekam būtu jāreģistrējas kā PVN maksātājam un par visām algām būtu jāmaksā PVN. Jāatzīst, ka tādā gadījumā
darba devēji, kuri piegādā ar nodokļiem apliekamas preces vai sniedz pakalpojumus, varētu atskaitīt šo PVN, tomēr tiem, kuri
sniedz no nodokļa atbrīvotus pakalpojumus vai piegādā no nodokļa atbrīvotas preces, tiktu uzlikts būtisks nodokļu slogs, ja
netiktu ieviests kompensējošs mehānisms, un pats šāds mehānisms būtu apgrūtinošs. Pretstatā tam, ja nodarbinātība tiek izslēgta
no PVN piemērošanas jomas, tad šīs nodarbinātības izmaksas veido daļu no vērtības, kas pievienota piegādātajām precēm vai
sniegtajiem pakalpojumiem. Līdz ar to tā tiek automātiski iekļauta ar nodokļiem apliekamajā summa, kad šāda preču piegāde
vai pakalpojumu sniegšana tiek aplikta ar nodokļiem, tomēr PVN izpratnē tai nav nozīmes attiecībā uz no nodokļiem atbrīvotu
preču piegādi vai pakalpojumu sniegšanu. Papildus ievērojamiem ietaupījumiem attiecībā uz administratīvo darbu tiek nodrošināta
nodokļa neitralitāte un tā vispārīga piemērošana attiecībā uz ar nodokļiem apliekamu preču piegādi vai pakalpojumu sniegšanu.
26.   Līdz ar to nav vēlams, ka pret darbību, kas ietilpst darba līguma piemērošanas jomā, izturas kā pret patstāvīgu ar nodokļiem
apliekamu darbību.
27.   Šķiet, ka iemesli, kuru dēļ Hoge Raad un Staatssecretaris van Financiën nonāca pie viedokļa, uz kuru tiek balstīts apstrīdētais lēmums, izriet no diviem Tiesas spriedumiem – Heerma un Asscher (18) – un no attiecību starp sabiedrību un tās vadītājiem rakstura Nīderlandes tiesiskajā regulējumā.
28.   Es neuzskatu, ka divi minētie spriedumi atbalsta šo viedokli. Lieta Heerma neattiecās uz darba līgumu, bet gan uz izteikti patstāvīgu un ar nodokļiem apliekamu darbību – nekustamā īpašuma nomu vai
iznomāšanu. Spriedums lietā Asscher nošķīra nodarbinātību un pašnodarbinātību, pamatojoties uz “pakļautības” attiecību pastāvēšanu vai nepastāvēšanu, bet tas,
kā norāda Komisija, notika pilnīgi atšķirīgā kontekstā, kas saistīts ar atzinumu par to, kurš Līguma pants ir jāpiemēro pārvietošanās
brīvības jomā.
29.   Tiesai ir sarežģītāk paust viedokli par attiecībām starp sabiedrību un tās vadītājiem Nīderlandes tiesiskajā regulējuma (19). No Hoge Raad sprieduma Nr. 35 775 (20) šķietami izriet, ka var uzskatīt, ka pakalpojumi, ko sabiedrības vadītājs šādā statusā ir sniedzis sabiedrībai, ir tikuši sniegti saskaņā ar darba līgumu.
Ja tas tā ir, tad uz šī sprieduma pamata var pieņemt, ka attiecībā uz PVN maksāšanu šādi pakalpojumi nebūtu automātiski jāuzskata
par tādiem, kas ir sniegti saskaņā ar darba līgumu. Šāds viedoklis nav pretrunā tam, ka no PVN piemērošanas jomas tiek izslēgta
faktiskā nodarbinātība. Tas nenozīmē neko vairāk kā vien to, ka, ja citādi tiktu uzskatīts, ka pakalpojums ietilpst darba līguma piemērošanas
jomā, attiecībā uz PVN maksāšanu tas tomēr ir jāpārbauda, lai noteiktu, vai faktiski šis pakalpojums nav ticis sniegts, veicot
patstāvīgu darbību.
30.   Ņemot to vērā, kā norāda Komisija, šajā lietā nekas lietas materiālos neliecina par to, ka kādi no pakalpojumiem, ko van der
Steins sniedza sabiedrībai, tika sniegti kādā citā kontekstā, nevis īsta darba līguma kontekstā.
31.   Protams, vienmēr ir iespējams – neatkarīgi no citiem līgumslēdzēju pušu attiecību aspektiem – ka tas, kas šķiet esam īsts
darba līgums, pēc sīkākas pārbaudes izrādās esam cita veida vienošanās. Atkal ir jāatzīmē, ka nekas lietas materiālos neliecina
par to, ka tas tā būtu attiecībā uz van der Steina līgumu. Drīzāk tas fakts, ka viņš saņēma noteiktu mēnešalgu, kas tika aplikta
ar algas nodokli un no kuras tika atvilktas sociālā nodrošinājuma iemaksas, ir būtisks pretarguments šādai interpretācijai.
32.   Tādēļ es uzskatu, ka pakalpojumi, ko sabiedrībai sniedz persona van der Steina pozīcijā lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu
aprakstītajos apstākļos, nav apliekami ar PVN atbilstoši Sestās direktīvas 4. panta 4. punktam, un attiecībā uz šādiem pakalpojumiem
šāda persona nav nodokļu maksātājs 4. panta 1. punkta izpratnē.
33.   Nīderlandes valdība un Komisija ir izvirzījušas vairākus papildu apsvērumus.
34.   Pirmkārt, kad persona sniedz pakalpojumus kā darba ņēmējs, tā nerīkojas “savā vārdā un uz savu atbildību” (21). Tā rīkojas sabiedrības vārdā un uz sabiedrības atbildību.
35.   Otrkārt, savā darba ņēmēja statusā attiecīgā persona neuzņemas nekādu patstāvīgu ekonomisku risku (22). Šo risku uzņemas sabiedrība, kura slēdz līgumus ar klientiem un sniedz tiem saimnieciskus pakalpojumus.
36.   Treškārt – vismaz līmenī, kurā katrs darījums tiek aplūkots atsevišķi, kurā darbojas PVN sistēma, – netiek veiktas abpusējas
darbības, kurās pakalpojuma sniedzēja saņemtā atlīdzība ir vērtība, kas faktiski tiek izmaksāta par atlīdzības saņēmēja sniegtajiem
pakalpojumiem (23). Attiecīgā persona saņem noteiktu algu un atvaļinājuma pabalstu neatkarīgi no faktiski sniegtajiem pakalpojumiem (24).
37.   Līdz ar to tiek apstiprināts mans viedoklis, ka, tā kā persona van der Steina pozīcijā nav nodokļu maksātājs attiecībā uz
pakalpojumiem, kas tiek sniegti saskaņā ar darba līgumu, viņu kopā ar sabiedrību šajā sakarā nevar uzlūkot par “atsevišķu
[vienotu] nodokļa maksātāju” Sestās direktīvas 4. panta 4. punkta otrās daļas izpratnē vai, attiecīgi, par vienotu tirgotāju
Wet op de Omzetbelasting 7. panta 4. punkta izpratnē.
38.   Protams, neviens no iepriekš minētajiem apsvērumiem neietekmē iespēju, ka persona, kura ir sabiedrības vienīgais dalībnieks,
vienīgais vadītājs un vienīgais darbinieks, arī pati varētu būt nodokļa maksātāja citu saimniecisku darbību kontekstā, kas
neietilpst darba līguma piemērošanas jomā. Ja šādas darbības ir saistītas ar darījumiem ar sabiedrību, tad atkarībā no visiem
apstākļiem var būt iespējams, ka minētā persona un sabiedrība tiek uzskatītas par vienotu nodokļa maksātāju. Tomēr tie nav
fakti, kas ir aprakstīti lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu.
Secinājumi
39.   Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, es uzskatu, ka Tiesai uz Gerechtshof te Amsterdam uzdoto jautājumu ir jāatbild šādi:
fiziska persona, kas saskaņā ar darba līgumu sniedz pakalpojumus nodokļu maksātājam, šajā kontekstā pati nav nodokļu maksātāja
Padomes Sestās direktīvas 77/388/EEK 4. panta 1. punkta izpratnē, jo šī persona neveic saimniecisku darbību patstāvīgi. Gluži
pretēji, šādus pakalpojumus saskaņā ar minētās direktīvas 4. panta 4. punktu neapliek ar PVN. Šajā sakarā nav nozīmes tam,
vai darba devējs ir juridiska persona, kuras darbinieks ir arī tās dalībnieks un/vai vadītājs vai pat vienīgais dalībnieks
un vienīgais vadītājs, ja abas puses ir atsevišķi juridiski subjekti, kas faktiski ir spējīgi noslēgt savstarpēju darba līgumu
un ir faktiski noslēguši šādu līgumu, saskaņā ar kuru tiek sniegti minētie pakalpojumi.
1 –	Oriģinālvaloda – angļu.
2 –	Padomes 1977. gada 17. maija Sestā direktīva 77/388/EEK par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma
nodokļiem – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze (OV L 145, 1. lpp., grozīta vairākkārt, bet
ne attiecībā uz tiem noteikumiem, kuri ir minēti šajā lietā). 2007. gada 1. janvārī Sesto direktīvu atcēla un aizstāja ar
Padomes 2006. gada 28. novembra Direktīvu 2006/112/EK par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu (OV L 347, 1. lpp.).
3 –	Tā pati tiesību norma ir atrodama Direktīvas 2006/112 2. panta 1. punkta a) apakšpunktā.
4 –      Šīs tiesību normas būtībā ir atkārtotas Direktīvas 2006/112 9. panta 1. punktā, 10. un 11. pantā.
5 –	2000. gada 27. janvāra spriedums lietā C‑23/98 Heerma (Recueil, I‑419. lpp.).
6 –	Atbrīvojums un tiesības atteikties no atbrīvojuma attiecībā uz nomu saskaņā ar Sestās direktīvas 13. panta B daļas b) punktu
un 13. panta C daļas a) punktu.
7 –	Sprieduma 18. punkts.
8 –	2002. gada 26. aprīļa spriedums Nr. 35 775; skat. it īpaši sprieduma 3.6.–3.10. punktu.
9 –	It īpaši uz vārdiem “rada darba devēja un darba ņēmēja attiecības”.
10 –	1996. gada 27. jūnija spriedums lietā C‑107/94 Asscher (Recueil, I‑3089. lpp.).
11 –	Sprieduma 26. punktā.
12 –	Ja tas ir jāsaprot burtiski, var tikai cerēt, ka viņš šajā brīdī bija vienatnē, jo šāda līguma noslēgšanas mehānisms parastam
aculieciniekam varētu likties samērā dīvains.
13 –	Lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu nav norādīta šāda informācija, bet šķiet, ka no tās netieši izriet, ka van der Steins
nebija šīs sabiedrības dalībnieks vai vadītājs. Tam jebkurā gadījumā nav nozīmes attiecībā uz izskatāmo lietu.
14 –	2002. gada 24. jūlija Lēmums DBG2002/3677M.
15 –	Tiesību normas, kas attiecas uz šādām sabiedrībām, zināmā mērā ir tikušas saskaņotas ar Padomes 1989. gada 21. decembra
Divpadsmito uzņēmējdarbības tiesību direktīvu 89/667/EEK par viena īpašnieka sabiedrībām ar ierobežotu atbildību (OV L 395,
40. lpp.).
16 –	Salīdz. ar šīs pašas direktīvas 7. pantu, saskaņā ar kuru “[d]alībvalstij nav jāpieļauj viena īpašnieka sabiedrību dibināšana,
ja tās tiesību akti paredz, ka individuāls uzņēmējs var dibināt uzņēmumu, kura saistības ir ierobežotas līdz summai, kas paredzēta
noteiktai darbībai”.
17 –	Direktīvas 2006/112 135. panta 1. punkta 1) un 2) apakšpunkts.
18 –	Skat. iepriekš 6.–8. punktu un 5. un 10. zemsvītras piezīmi.
19 –	Tomēr sociālā nodrošinājuma kontekstā skat. 1986. gada 10. jūlija spriedumu lietā 79/85 Segers (Recueil, 2375. lpp.) un 2002. gada 19. marta spriedumu apvienotajās lietās C‑393/99 un C‑394/99 Hervein u.c. (Recueil, I‑2829. lpp.).
20 –	It īpaši šī sprieduma 3.8. punkts.
21 –	Spriedums lietā Heerma, 18. punkts.
22 –	1991. gada 25. jūlija spriedums lietā C‑202/90 Ayuntamiento de Sevilla (Recueil, I‑4247. lpp., 13. punkts) un 2006. gada 23. marta spriedums lietā C‑210/04 FCE Bank (Krājums, I‑2803. lpp., 33. un turpmākie punkti).
23 –	1994. gada 3. marta spriedums lietā C‑16/93 Tolsma (Recueil, I‑743. lpp., 14. punkts) un 2002. gada 21. marta spriedums lietā C‑174/00 Kennemer Golf & Country Club (Recueil, I‑3293. lpp., 39. punkts).
24 –	Netiek minēts, ka šāds faktors varētu būt veicinājis sabiedrības maksātnespēju šajā lietā, tomēr fakts, ka tas tā varētu
būt bijis, pasvītro atšķirību starp saņemto algu un sniegto vērtību.