62005CC0194
ĢENERĀLADVOKĀTA JANA MAZAKA [JÁN MAZÁK] SECINĀJUMI,
sniegti 2007. gada 22. martā (
1
)
Lieta C-194/05
Eiropas Kopienu Komisija
pret
Itālijas Republiku
“Valsts pienākumu neizpilde — Vide — Direktīva 75/442/EEK un Direktīva 91/156/EEK — “Atkritumu” jēdziens — Izrakta zeme un akmens šķembas atkārtotai izmantošanai”
I — Ievads
1.
Ar šo prasību Komisija lūdz atzīt, ka Itālijas Republika, ciktāl 2001. gada Likuma Nr. 93 10. pants un 2001. gada Likuma Nr. 443 1. panta 17. punkts un 19. punkts izslēdz no valsts tiesiskā regulējuma atkritumu jomā izraktu zemi un akmens šķembas, kas ir paredzētas atkārtotai izmantošanai — aizpildīšanai, aizbēršanai, zemes darbiem un sasmalcināšanai, izņemot materiālus no piesārņotām vietām un izmantošanai pielāgotas zemes, kurā piesārņojuma līmenis pārsniedz pieņemamos limitus, ko nosaka spēkā esošie noteikumi, nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek 1. panta a) punkts Padomes 1975. gada 15. jūlija Direktīvā 75/442/EEK par atkritumiem (
2
), kas grozīta ar Padomes 1991. gada 18. marta Direktīvu 91/156/EEK (
3
) (turpmāk tekstā — “Direktīva 75/442” vai “Direktīva”).
2.
Šī lieta ir vēl viena no lietām Eiropas Kopienu Tiesā, kuras attiecas uz atkritumu jēdzienu Kopienā. Ņemot vērā, ka nepastāv un nevar pastāvēt visaptveroša atkritumu jēdziena definīcija un ka attiecīgi jautājums par to, vai noteikta viela ir atkritumi, ir jānosaka atsevišķi katrā gadījumā, ievērojot visus apstākļus, Tiesai arī nākotnē noteikti būs daudz iespēju apspriest šī termina nozīmi.
3.
Izskatāmajā lietā galvenais jautājums ir par to, cik lielā mērā un kādos apstākļos viela, kura tiek atkārtoti izmantota noteiktiem mērķiem, var tikt uzskatīta par tādu, kura neatbilst atkritumu definīcijai Direktīvā. Līdz ar to šī lieta attiecas uz atkritumu reģenerācijas nošķiršanu no normālas rūpnieciskas produkta apstrādes vai — precīzāk — blakusprodukta, kurš nav atkritumi, rūpnieciskas apstrādes.
4.
Šajā sakarā šī lieta ir cieši saistīta ar lietu C-195/05, kurā es arī šodien sniedzu savus secinājumus un uz kuru es atsaukšos šajos secinājumos, ciktāl abas šīs lietas pārklājas. (
4
)
II — Tiesību akti
A — Direktīva 75/442
5.
Direktīvas 1. panta a) punktā ir noteikts sekojošais:
“a)
“atkritumi” ir jebkura viela vai priekšmets, kas ir iekļauts I pielikumā noteiktajās kategorijās un no kā īpašnieks atbrīvojas, ir nodomājis atbrīvoties vai ir spiests atbrīvoties.
Komisija, rīkojoties saskaņā ar 18. pantā paredzēto procedūru, vēlākais, līdz 1993. gada 1. aprīlim sagatavos to atkritumu sarakstu, kuri pieder I pielikumā minētajām kategorijām. Šo sarakstu periodiski pārskatīs un vajadzības gadījumā grozīs saskaņā ar minēto procedūru.”
6.
Direktīvas 75/442 I pielikuma ar virsrakstu “Atkritumu kategorijas” Q16 kategorijā ietver “jebkurus materiālus, vielas vai produktus, kas nav iekļauti iepriekšminētajās kategorijās”.
7.
Šobrīd spēkā esošā atkritumu saraksta, ko Komisija ir pieņēmusi saskaņā ar Direktīvas 75/442 1. panta a) punktu (
5
), 17. nodaļā — vienā no nodaļām, kurās tiek uzskaitīti atkritumu rašanās avoti, un kurā ietilpst “Būvgruži un ēku nojaukšanas atkritumi (ieskaitot ceļu būvdarbu atkritumus)” — tiek minēta “Grunts un bagarējot izrakta zeme” (17 05. pozīcija) un precīzāk — “Ar bīstamām vielām piesārņota grunts un akmeņi” (kods 17 05 03 *) un “Cita, 17 05 03 neminēta grunts un akmeņi” (kods 17 05 04).
B — Valsts tiesību akti
8.
Itālijā atkritumu apglabāšanu regulē 1997. gada 5. februāra Likumdošanas dekrēts Nr. 22 (
6
) (turpmāk tekstā — “LD 22/97”).
9.
LD 22/97 6. panta 1. punkta a) apakšpunktā atkritumi ir definēti šādā veidā:
“Šajā dekrētā tiek izmantotas šādas definīcijas:
a)
“atkritumi” ir jebkura viela vai priekšmets, kas ir iekļauts A pielikumā noteiktajās kategorijās un no kā īpašnieks atbrīvojas, ir nodomājis atbrīvoties vai no kā tam ir pienākums atbrīvoties.”
10.
LD 22/97 8. panta 1. punkts no dekrēta piemērošanas jomas izslēdz noteiktas vielas vai materiālus, ja uz tiem attiecas specifiski tiesību akti, tostarp saskaņā ar b) apakšpunktu “atkritumus, kas rodas minerālu resursu izpētes, rakšanas, apstrādes un uzglabāšanas rezultātā, kā arī karjeru apsaimniekošanas rezultātā”.
11.
2001. gada 23. marta Likuma Nr. 93 “Par vides aizsardzības tiesību normām” (turpmāk tekstā — “Likums Nr. 93”) 10. pants LD 22/97 8. panta 1. punktā iekļāva jaunu apakšpunktu (f-a). Saskaņā ar to no šī dekrēta piemērošanas jomas inter alia tiek izslēgtas šādas šajā apakšpunktā uzskaitītas vielas:
“izrakta zeme un akmens šķembas, kas ir paredzētas izmantošanai — aizpildīšanai, aizbēršanai, zemes darbiem un sasmalcināšanai, izņemot materiālus no piesārņotām vietām un izmantošanai pielāgotas zemes, kuras piesārņojuma līmenis pārsniedz pieņemamos limitus, ko nosaka spēkā esošie noteikumi.”
12.
2001. gada 21. decembra Likuma Nr. 443 ar virsrakstu “Delegācija valdībai attiecībā uz stratēģiskās ražošanas infrastruktūru un iekārtām [..]” (turpmāk tekstā — “Likums Nr. 443”) 1. panta 17. punktā ir noteikts, ka LD 22/97 8. panta 1. punkta f-a) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka:
“tas nozīmē, ka izrakta zeme un akmens šķembas, arī tās, kas izraktas, veidojot tuneļus, nav atkritumi, un līdz ar to tiek izslēgtas no šī likumdošanas dekrēta piemērošanas jomas, pat ja ražošanas procesā tās tiek piesārņotas ar rakšanas, urbšanas un celtniecības darbos izmantotām piesārņojošām vielām, ja vien vidējais piesārņojuma līmenis kopējā zemes masā nepārsniedz pieņemamos limitus, ko nosaka spēkā esošie noteikumi.”
13.
Turklāt Likuma Nr. 443 1. panta 19. punktā ir noteikts:
“attiecībā uz 17. punktā minētajiem materiāliem tas, ka tie tiek izmantoti aizpildīšanai, aizbēršanai, zemes darbiem un sasmalcināšanai, ietver arī to izmantošanu dažādos industriālas ražošanas ciklos, tostarp kultivētu karjeru aizbēršanā un izbēršanā citās vietās, ko kāda iemesla dēļ ir atļāvusi kompetentā administratīvā iestāde, ja tiek ievēroti 18. punktā paredzētie limiti un ja izbēršana tiek veikta saskaņā ar detalizētajiem attiecīgās vietas vides atjaunošanas noteikumiem.”
14.
Likuma Nr. 443 1. panta 17. un 19. punkts tika grozīti ar 2003. gada 31. oktobra Likuma Nr. 306 23. pantu (turpmāk tekstā — “Likums Nr. 306”).
III — Pirmstiesas procedūra un tiesvedība
15.
Ar 2002. gada 27. jūnija vēstuli Komisija paziņoja Itālijas valdībai, ka, pēc tās domām, ar to, ka saskaņā ar Likuma Nr. 93 10. pantu kopā ar Likuma Nr. 443 1. panta 17. un 19. punktu no valsts tiesiskā regulējuma atkritumu jomā tika izslēgta izrakta zeme un akmens šķembas, kas ir paredzētas atkārtotai izmantošanai noteiktiem mērķiem, tiek pārkāpta Direktīva 75/442.
16.
Tā kā Itālijas iestādes uz šo vēstuli neatbildēja, Komisija 2002. gada 19. decembrī nosūtīja argumentētu atzinumu, aicinot Itālijas Republiku divu mēnešu laikā no šī argumentētā atzinuma saņemšanas brīža veikt pasākumus, lai izpildītu Direktīvas prasības.
17.
Savā 2003. gada 5. marta atbildē uz argumentēto atzinumu Itālijas iestādes nosūtīja Komisijai likuma grozījuma projektu attiecībā uz izrakto zemi. Sanāksmē 2003. gada 25. jūnijā Komisija apgalvoja, ka šis likumprojekts vēl arvien ietvēra sašaurinātu atkritumu jēdziena interpretāciju un tādēļ bija pretrunā Direktīvai. Ar 2004. gada 3. februāra vēstuli Itālijas iestādes nosūtīja Komisijai jauno grozītā likuma tekstu, proti, Likumu Nr. 306, atbilstoši Komisijai ar 2003. gada 5. marta vēstuli paziņotajam.
18.
Ņemot vērā, ka situācija vēl arvien bija neapmierinoša, Komisija cēla prasību pašreizējā lietā ar prasības pieteikumu, kas Tiesas kancelejā tika iesniegts 2005. gada 2. maijā.
IV — Iespējamā pārkāpuma analīze
A — Lietas dalībnieku pamata argumenti
19.
Komisija apgalvo, ka ar Itālijas tiesisko regulējumu par atkritumiem, it sevišķi Likuma Nr. 93 10. pantu kopā ar Likuma Nr. 443 1. panta 17. un 19. punktu — pat ja tiek ņemti vērā grozījumi, kas tika izdarīti ar Likumu Nr. 306, — tiek pārkāpta Direktīva 75/442 tādējādi, ka ar to a priori un vispārīgi no valsts tiesiskā regulējuma atkritumu jomā tiek izslēgta izrakta zeme un akmens šķembas, kas ir paredzētas atkārtotai izmantošanai noteiktiem mērķiem, kā rezultātā Itālijā attiecībā uz šiem materiāliem netiks piemēroti Direktīvas noteikumi par atkritumu apsaimniekošanu.
20.
Komisija uzskata, ka apskatāmie materiāli, kuri ir minēti Eiropas Atkritumu katalogā, ir materiāli, no kuriem to īpašnieks vēlas atbrīvoties, un tādēļ ir jāuzskata, ka uz tiem attiecas Direktīvā 75/442 ietvertā atkritumu definīcija. Pēc Komisijas domām, nav nozīmes tam, ka šie materiāli tiek izslēgti no Itālijas tiesiskā regulējuma par atkritumiem piemērošanas jomas tikai tiktāl, ciktāl tie ir paredzēti atkārtotai izmantošanai — aizpildīšanai, aizbēršanai, zemes darbiem un sasmalcināšanai.
21.
Komisija apgalvo, ka Itālijas likumdošanā paredzētā atkritumu jēdziena definīcija ir šaurāka par Direktīvā ietverto atkritumu jēdziena definīciju saskaņā ar tās interpretāciju Tiesas judikatūrā. Saskaņā ar šo judikatūru (
7
), lai atliekas neuzskatītu par atkritumiem, bet gan par blakusproduktu, no kura tā īpašnieks neatbrīvojas, ir it sevišķi nepieciešams izvērtēt, cik iespējami ir tas, ka šīs atliekas tiks izmantotas atkārtoti, bet vissvarīgāk ir noteikt, vai tās tiks atkārtoti izmantotas tajā pašā ražošanas procesā.
22.
Pretstatā šai judikatūrai šajā lietā apskatāmais izņēmums attiecas arī uz gadījumiem, kad šīs atliekas tiek atkārtoti izmantotas citos ražošanas ciklos, tostarp aizberot kultivētus karjerus un tos izberot citās vietās, ko ir atļāvusi kompetentā administratīvā iestāde.
23.
Visbeidzot, Komisija apgalvo, ka grozījumi, kas tika izdarīti ar Likumu Nr. 306, būtībā nav mainījuši izvirzīto pārkāpumu.
24.
Itālijas valdība pirmkārt apgalvo, ka prasība nav pieņemama, jo, pēc tās domām, Komisija nav ņēmusi vērā grozījumus, kas tika izdarīti ar 2003. gada 31. oktobrī, tas ir — pārkāpuma procedūras laikā, pieņemto Likumu Nr. 306.
25.
Attiecībā uz lietas būtību šī valdība apgalvo, ka Itālijas tiesību akti atbilst Direktīvā 75/442 definētajam atkritumu jēdzienam.
26.
Pamatojoties uz Tiesas judikatūru (
8
), Itālijas valdība apgalvo, ka attiecībā uz “atkritumu” jēdzienu Kopienā ir pieļaujami saprātīgi izņēmumi attiecībā uz blakusproduktiem, no kuriem uzņēmums nevēlas “atbrīvoties” kā no atkritumiem.
27.
Pēc tās domām, ja šī judikatūra tiek aplūkota uzmanīgi, tad tā parāda, ka pamata nosacījums, lai atliekas tiktu klasificētas kā blakusprodukts un nevis atkritumi, ir nevis šo materiālu atkārtota izmantošana tajā pašā ražošanas procesā, kura gaitā tie rodas, bet gan noteiktība, ka tie tiks izmantoti bez jebkādas iepriekšējas apstrādes. Kā blakusprodukti ir jāklasificē tās atliekas, par kurām ir noteikti skaidrs, ka tās tiks izmantotas bez jebkādas iepriekšējas apstrādes citā ražošanas procesā, nevis tajā, kura gaitā tās rodas, — tomēr tādā procesā, kurš notiek vienlaicīgi ar ražošanas procesu, kura gaitā tās rodas, vai vismaz tādā laika posmā, kas ir atbilstošs, lai nodrošinātu, ka tās atkārtoti tiks izmantotas laicīgi.
28.
Itālijas valdība uzsver, ka šajā lietā valsts likumdevēja galvenais mērķis bija veikt publiskus būvdarbus, un zemes pārvietošana un izraktās zemes ieplānotā izmantošana, iespējams, ir šādu projektu vissvarīgākie elementi. Līdz ar to fakts, ka personām, kuras veic šos projektus, ir pienākums tos pabeigt, garantē, ka izraktā zeme un materiāli tiks atkārtoti izmantoti zemes darbiem.
29.
Šajā lietā apskatāmie tiesību akti ne tikai nenoteic vispārēju izņēmumu, bet arī — būvdarbu plānošanas un veikšanas pārbaudes stadijā — stingri noteic gadījumus, kad izraktā zeme un akmens šķembas ir jāatbrīvo no tiesiskā regulējuma atkritumu jomā, ja tie ir materiāli, kurus var atkārtoti izmantot saskaņā ar loģisku plānu, kas ir balstīts uz iepriekšēju un specifisku ietekmes uz vidi un veselību izvērtējumu.
B — Izvērtējums
30.
Pirmkārt, attiecībā uz Itālijas iebildi par nepieņemamību tāpēc, ka Komisija nav ņēmusi vērā grozījumus, kas tika izdarīti ar 2003. gada 31. oktobrī pieņemto Likumu Nr. 306, — tas ir, pēc tam, kad bija beidzies argumentētajā atzinumā noteiktais termiņš, — ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru dalībvalsts pienākumu neizpildes esamība ir jāvērtē atkarībā no situācijas dalībvalstī, kāda tā ir, beidzoties argumentētajā atzinumā noteiktajam termiņam, un ka pēc tam sekojošās izmaiņas Tiesa nevar ņemt vērā (
9
).
31.
Līdz ar to šajā procedūrā Komisijai nebija pienākuma ņemt vērā grozījumus, kas tika izdarīti ar Likumu Nr. 306; tāpat šis likums nav jāaplūko izskatāmajā lietā. Šajā sakarā ir jāatzīmē, ka Komisijas prasījumi neatsaucas uz Likumu Nr. 306 un kaut gan Komisija atzīmēja, ka šis likums nemainīja izvirzīto pārkāpumu, tā savā replikā un tiesas sēdē uzsvēra, ka tā šajā tiesvedībā neapstrīd Likumu Nr. 306.
32.
Līdz ar to ir jāizvērtē, vai apskatāmie Itālijas tiesību akti par atkritumiem, tas ir — Likums Nr. 93 un Likums Nr. 443 — pretlikumīgi ierobežo Direktīvā 75/442 definēto atkritumu jēdzienu, izslēdzot no šo tiesību aktu piemērošanas jomas izraktu zemi un akmens šķembas, kas ir paredzētas noteiktām atkārtotas izmantošanas darbībām.
33.
Sākumā es īsumā izklāstīšu Tiesas noteiktās Direktīvā definētā atkritumu jēdziena pamatiezīmes (
10
).
34.
Pirmkārt, no pastāvīgās judikatūras īpaši izriet, ka jautājums par to, vai viela vai priekšmets ir jāuzskata par atkritumiem Direktīvas izpratnē, ir atkarīgs no tā, vai tās īpašnieks no tās atbrīvojas, ir iecerējis atbrīvoties vai no kuras tam ir jāatbrīvojas. Šis faktors ir jānoskaidro, ņemot vērā visus apstākļus. Šajā sakarā Tiesa ir sniegusi vairākus kritērijus un vadlīnijas, no kurām ir iespējams secināt, ka ir notikusi atbrīvošanās vai ka ir pastāvējis atbilstošs nolūks. Tādējādi tas, ka izmantotā viela ir ražošanas atliekas — tas ir, produkts, kuru ražotājs necenšas iegūt primāri un pašas par sevi, — principā ir pierādījums tam, ka šīs vielas īpašnieks no tās ir atbrīvojies vai arī ir iecerējis no tās atbrīvoties (
11
).
35.
Tomēr lietas, vielas vai izejvielas, kas rodas ražošanas vai rakšanas procesā, kura primārais nolūks nav tās iegūt, var arī būt nevis atlieka, bet gan blakusprodukts, kuru uzņēmums ir iecerējis vēlākā procesā izmantot vai tirgot ar sev izdevīgiem noteikumiem, neveicot nekādus procesus pirms šādas atkārtotas izmantošanas. Ņemot vērā pienākumu plaši interpretēt atkritumu jēdzienu, saskaņā ar judikatūru lietu, vielu vai izejvielu atkārtotai izmantošanai ir jābūt noteiktai un tai jābūt attiecīgā ražošanas vai izmantošanas procesa turpinājumam. Tomēr ir iespējams vielu neuzskatīt par atkritumiem, ja to nešaubīgi izmanto arī citu uzņēmumu vajadzībām, nevis tikai tā uzņēmuma vajadzībām, kurā tā radusies (
12
).
36.
Kā es esmu norādījis arī savos secinājumos lietā C-195/05, attiecībā uz klasifikāciju kā blakusproduktu izšķiroši ir tas, vai pastāv pierādījumi par to, ka attiecīgajai vielai tās īpašnieka izpratnē ir ekonomiska vērtība — un tā nav apgrūtinājums, no kura viņš censtos atbrīvoties — vai nu attiecībā uz šīs vielas turpmāku izmantošanu vai pielietošanu pamata darbībā, vai arī tāpēc, ka vielas īpašnieks to pārdod ar sev labvēlīgiem noteikumiem (
13
).
37.
Visbeidzot, ir jāatgādina, ka, ņemot vērā Direktīvas mērķus, atkritumu jēdzienu nedrīkst interpretēt sašaurināti (
14
).
38.
Pievēršoties valsts tiesību normām, kuras tiek aplūkotas šajā tiesvedībā, tās no tiesiskā regulējuma atkritumu jomā izslēdz izrakto zemi un akmens šķembas ar nosacījumu, ka šie materiāli ir paredzēti atkārtotai izmantošanai — aizpildīšanai, aizbēršanai, zemes darbiem un sasmalcināšanai.
39.
Šajā sakarā ir jāatzīmē, ka, pat pieņemot, ka attiecīgos materiālus ir iecerēts izmantot atkārtoti, kā pareizi norādīja Komisija, tikai no šī fakta nevar automātiski un vispārīgi konstatēt, ka šie materiāli nav atkritumi.
40.
Faktiski apskatāmā likumdošana un it sevišķi Likuma Nr. 443 1. panta 19. punkts skaidri paredz ļoti dažādas situācijas, tostarp gadījumus, kad zeme vai akmens šķembas tiek izbērtas citā vietā.
41.
Pie tam, šķiet, ka nosacījumi par atkārtoto izmantošanu ir atrodami vai tiek atvasināti no dažādiem juridiskiem kontekstiem kā, piemēram, publisko būvdarbu valsts tiesiskā regulējuma — par kuru Itālijas valdība neminēja nekādus specifiskus noteikumus — vai no specifiskiem projektiem, kuru gaitā tiek izrakta zeme un akmens šķembas. Tā rezultātā rodas daudz dažādu iespēju attiecībā uz attiecīgās atkārtotās izmantošanas apstākļiem un nosacījumiem. Līdz ar to rodas nopietnas šaubas par to, cik noteikta katrā konkrētajā gadījumā ir atkārtota izmantošana.
42.
It sevišķi, kā Itālijas valdība ir norādījusi tiesas sēdē, kaut gan iepriekšējā valdība veica pasākumus, lai vispārīgi paātrinātu publiskos būvdarbus Itālijā, aplūkojamajos tiesību aktos nav tiesību normu, kas noteiktu, ka katrā atsevišķā gadījumā izraktie materiāli ir jāizmanto noteiktā laika posmā. Šajā kontekstā var atgādināt, ka spriedumā lietā Palin Granit, kurā karjeru apsaimniekošanas rezultātā atlikušie akmeņi tika klasificēti kā rakšanas atliekas un tātad kā atkritumi, Tiesa uzsvēra, ka svarīgi ir tas, cik ilgi šie akmeņi ir tikuši uzglabāti, un norādīja, ka ilgtermiņa uzglabāšana apgrūtina īpašnieku un potenciāli var radīt tieši tādu vides piesārņojumu, kuru Direktīva cenšas samazināt (
15
).
43.
Ņemot vērā šos apsvērumus, nevar vispārīgi un a priori pieņemt — kaut gan dažos gadījumos tas tā varētu būt — ka Likumā Nr. 93 un Likumā Nr. 443 noteiktajā izņēmumā paredzētajās situācijās izraktajai zemei un akmens šķembām, ņemot vērā ieceri tās izmantot atkārtoti, kā blakusproduktam ir ekonomiska vērtība vai priekšrocības to īpašniekam un tās nav apgrūtinājums, no kura viņš cenšas atbrīvoties. Faktiski, ņemot vērā apskatāmos valsts tiesību aktus un Itālijas valdības paskaidrojumus, nav pārliecinoša iemesla pieņemt, ka attiecīgās zemes un akmens šķembu īpašnieka iegūtā priekšrocība parasti ir kas vairāk kā tikai tas, ka viņš var tikt no tām vaļā, tas ir — viņš no tām var atbrīvoties. Līdz ar to tajos gadījumos minētās atkārtotās izmantošanas darbības faktiski ir jāuzskata par atbrīvošanās vai reģenerācijas darbībām Direktīvas izpratnē.
44.
No tā izriet, kā ir norādījusi Komisija, ka apskatāmais Itālijas atkritumu tiesiskais regulējums kā atkritumus neļauj klasificēt ražošanas atliekas, kuras atbilst Direktīvā 75/442 noteiktajai atkritumu definīcijai.
45.
Ciktāl Itālijas likumdošanā noteiktais izņēmums attiecībā uz zemi un akmens šķembām, kas ir paredzētas noteiktām atkārtotas izmantošanas darbībām, faktiski rada pieņēmumu, ka šie materiāli nav atkritumi Direktīvas izpratnē, ir jāatzīmē, ka, ja valsts likumdevējs izmantotu tādas pierādījumu metodes kā, piemēram, likumā paredzētas prezumpcijas, kuru rezultātā Direktīvas piemērošanas joma tiktu ierobežota tādā veidā, ka tā neattiektos uz materiāliem, vielām vai produktiem, kuri skaidri atbilst Direktīvā noteiktajai atkritumu definīcijai, tad tiktu apdraudēta Līguma 174. panta un Direktīvas efektivitāte (
16
).
46.
Attiecībā uz Itālijas valdības apgalvojumu tiesas sēdē, ka uz apskatāmajām darbībām — kas galvenokārt ir tādi publiskie būvdarbi kā dambju un tuneļu celtniecība — attiecas ļoti daudz valsts tiesību normu, ir jāatzīmē, ka tā rezultātā attiecīgie materiāli neietilptu Direktīvas piemērošanas jomā tikai tad, ja tie ietilptu vienā no Direktīvas 2. panta 1. punktā minētajām atkritumu kategorijām. Tomēr ir skaidrs, ka tas tā nav, jo šo darbību rezultātā iegūtā zeme un akmens šķembas nav atkritumi, kas “radušies ģeoloģiskās izpētes, derīgo izrakteņu ieguves, apstrādes un glabāšanas rezultātā,” un tās nav arī “karjeru izstrādes” atkritumi 2. panta 1. punkta b) apakšpunkta ii) iedaļas izpratnē.
47.
Turklāt Itālijas valdība nav parādījusi, ciktāl saskaņā ar judikatūras prasībām dažādās valsts tiesību normas, kas attiecas uz attiecīgajiem projektiem vai būvdarbiem, ir saistītas ar atkritumu apsaimniekošanu kā tādu un nodrošina vismaz tāda līmeņa vides aizsardzību, kādu cenšas nodrošināt Direktīva (
17
).
48.
Visbeidzot, attiecībā uz Itālijas valdības izvirzīto argumentu, ka atkritumu apsaimniekošanas režīma piemērošana nozīmētu, ka atkritumu savākšanas uzņēmumiem vai uzņēmumiem, kuriem ir piešķirtas atkritumu pārvadāšanas vai savākšanas licences, būtu jāiesaistās būvdarbu veikšanā un ka tas varētu ievērojami paaugstināt izmaksas, Komisija ir pareizi atzīmējusi, ka šo problēmu rada Itālijas tiesību akti, nevis Direktīva. Ja vien atkritumu radītājs vai turētājs attiecīgi reģistrējas vai attiecīgos gadījumos saņem atļauju, tad viņš saskaņā ar Direktīvas noteikumiem (
18
) pats var veikt atkritumu reģenerāciju vai apglabāt tos.
49.
Ņemot vērā iepriekš minēto, es secinu, ka Komisijas prasība ir pamatota.
V — Secinājumi
50.
Tādēļ es iesaku Tiesai:
1)
atzīt, ka Itālijas Republika, ciktāl 2001. gada Likuma Nr. 93 10. pants un 2001. gada Likuma Nr. 443 1. panta 17. punkts un 19. punkts izslēdz no valsts tiesiskā regulējuma atkritumu jomā izraktu zemi un akmens šķembas, kas ir paredzētas atkārtotai izmantošanai — aizpildīšanai, aizbēršanai, zemes darbiem un sasmalcināšanai, izņemot materiālus no piesārņotām vietām un izmantošanai pielāgotas zemes, kuras piesārņojuma līmenis pārsniedz pieņemamos limitus, ko nosaka spēkā esošie noteikumi, nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek 1. panta a) punkts Padomes Direktīvā 75/442/EEK par atkritumiem, kas grozīta ar Padomes Direktīvu 91/156/EEK; un
2)
piespriest Itālijas Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
(
1
)	Oriģinālvaloda — angļu.
(
2
)	OV L 194, 39. lpp.
(
3
)	OV L 78, 32. lpp.
(
4
)	2007. gada 22. marta secinājumi lietā C-195/05 Komisija/Itālija, šobrīd tiek izskatīta Tiesā.
(
5
)	Komisijas 2000. gada 3. maija Lēmums 2000/532/EK, ar ko aizstāj Lēmumu 94/3/EK, ar kuru izveidots atkritumu saraksts saskaņā ar 1. pantu a) punktu Padomes Direktīvā 75/442/EEK par atkritumiem, un Padomes Lēmumu 94/904/EK, ar kuru izveidots bīstamo atkritumu saraksts saskaņā ar 1. panta 4. punktu Padomes Direktīvā 91/689/EEK par bīstamajiem atkritumiem (OV L 226, 3. lpp.) (turpmāk tekstā — “Eiropas Atkritumu katalogs” vai “EAK”).
(
6
)	1997. gada 15. februāraGURI Nr. 38, kārtējais pielikums Nr. 33.
(
7
)	Komisija šajā sakarā it īpaši atsaucas uz 2004. gada 11. novembra spriedumu lietā C-457/02 Niselli (Krājums, I-10853. lpp.), 2002. gada 18. aprīļa spriedumu lietā C-9/00 Palin Granit (Recueil, I-3533. lpp.) un 2003. gada 11. septembra spriedumu lietā C-114/01 AvestaPolarit (Recueil, I-8725. lpp.).
(
8
)	It sevišķi uz spriedumiem lietās Palin Granit, iepriekš minēts 7. zemsvītras piezīmē; AvestaPolarit, iepriekš minēts 7. zemsvītras piezīmē, un Niselli, iepriekš minēts 7. zemsvītras piezīmē.
(
9
)	Skat. cita starpā 2004. gada 9. decembra spriedumu lietā C-177/03 Komisija/Francija (Krājums, I-11671. lpp., 19. punkts) un 2007. gada 18. janvāra spriedumu lietā C-104/06 Komisija/Zviedrija (Krājums, I-671. lpp., 28. punkts).
(
10
)	Detalizētāku pārskatu un atsauces skat. manos secinājumos lietā C-195/05, secinājumu 36.–55. punktā.
(
11
)	Attiecībā uz šiem apsvērumiem cita starpā skat. spriedumu lietā Palin Granit, iepriekš minēts 7. zemsvītras piezīmē, 22.–25. punkts, un 2000. gada 15. jūnija spriedumu apvienotajās lietās C-418/97 un C-419/97 ARCO Chemie Nederland u.c. (Recueil, I-4475. lpp., 83.–84. punkts); turklāt skat. manu secinājumu lietā C-195/05 36.–45. punktu.
(
12
)	Attiecībā uz šiem apsvērumiem cita starpā skat. spriedumu lietā Niselli, iepriekš minēts 7. zemsvītras piezīmē, 44., 45. un 52. punkts, un 2005. gada 8. septembra spriedumu lietā C-416/02 Komisija/Spānija (Krājums, I-7487. lpp., 90. punkts); turklāt, skat. manu secinājumu lietā C-195/05 46.–54. punktu.
(
13
)	It sevišķi skat. manu secinājumu lietā C-195/05 52.–55. punktu.
(
14
)	Skat. cita starpā spriedumu lietā Palin Granit, iepriekš minēts 7. zemsvītras piezīmē, 23. punkts.
(
15
)	Attiecībā uz to skat. spriedumu lietā Palin Granit, iepriekš minēts 7. zemsvītras piezīmē, 38. un 39. punkts.
(
16
)	Šajā sakarā skat. spriedumu apvienotajās lietās ARCO Chemie, iepriekš minēts 11. zemsvītras piezīmē, 42. punkts.
(
17
)	Cita starpā spriedums lietā AvestaPolarit, iepriekš minēts 7. zemsvītras piezīmē, 61. punkts.
(
18
)	Skat. it sevišķi Direktīvas 75/442 8. pantu. Attiecībā uz reģistrācijas pienākumu, kas tiek piemērots attiecībā uz iestādēm vai uzņēmumiem, kuri savas darbības gaitā parasti un regulāri pārvadā atkritumus neatkarīgi no tā, vai šos atkritumus ir radījuši tie paši vai arī kāds cits, skat. 2005. gada 9. jūnija spriedumu lietā C-270/03 Komisija/Itālija (Krājums, I-5233. lpp.).