62022CJ0581
TIESAS SPRIEDUMS (pirmā palāta)
2024. gada 4. oktobrī (
*1
)
Satura rādītājs
Atbilstošās tiesību normas
Regula (EK) Nr. 139/2004
Regula (EK) Nr. 802/2004
Pamatnostādnes horizontālo apvienošanos jomā
Tiesvedības priekšvēsture un strīdīgais lēmums
Tiesvedība Vispārējā tiesā un pārsūdzētais spriedums
Lietas dalībnieču prasījumi
Par apelācijas sūdzību
Par pirmo pamatu
Par pirmā pamata pirmo daļu
– Lietas dalībnieču argumenti
– Tiesas vērtējums
Par pirmā pamata otro daļu
– Lietas dalībnieču argumenti
– Tiesas vērtējums
Par otro pamatu
Par otrā pamata pirmo daļu
– Lietas dalībnieču argumenti
– Tiesas vērtējums
Par otrā pamata otro daļu
– Lietas dalībnieču argumenti
– Tiesas vērtējums
Par otrā pamata trešo daļu
– Lietas dalībnieču argumenti
– Tiesas vērtējums
Par otrā pamata ceturto daļu
– Lietas dalībnieču argumenti
– Tiesas vērtējums
Par trešo pamatu
Par trešā pamata pirmo daļu
– Lietas dalībnieču argumenti
– Tiesas vērtējums
Par trešā pamata otro daļu
– Lietas dalībnieču argumenti
– Tiesas vērtējums
Par trešā pamata trešo daļu
– Lietas dalībnieču argumenti
– Tiesas vērtējums
Par trešā pamata ceturto daļu
– Lietas dalībnieču argumenti
– Tiesas vērtējums
Par trešā pamata piekto daļu
– Lietas dalībnieku argumenti
– Tiesas vērtējums
Par trešā pamata sesto daļu
– Lietas dalībnieku argumenti
– Tiesas vērtējums
Par ceturto pamatu
Lietas dalībnieku argumenti
Tiesas vērtējums
Par piekto pamatu
Lietas dalībnieku argumenti
Tiesas vērtējums
Par tiesāšanās izdevumiem
Apelācija – Konkurence – Regula (EK) Nr. 139/2004 – Uzņēmumu koncentrācija – Lēmums, ar kuru koncentrācija ir atzīta par nesaderīgu ar iekšējo tirgu un EEZ līgumu – Konkrēto tirgu noteikšana – Būtisks šķērslis efektīvai konkurencei – Dominējošā stāvokļa radīšana vai pastiprināšana – Nekoordinēta ietekme – Pierādījumu apjoms – Jēdzieni “Svarīgs konkurences spēks” un “tuvi konkurenti” – Konkurences ciešums starp koncentrācijas pusēm – Herfindāla‑Hiršmana indekss – Informācijas pieprasījumi – Sagrozīšana
Lietā C‑581/22 P
par apelācijas sūdzību atbilstoši Eiropas Savienības Tiesas statūtu 56. pantam, ko 2022. gada 1. septembrī iesniegusi
thyssenkrupp AG
, Dīsburga [Duisburg] un Esene [Essen] (Vācija), ko pārstāv M. Klusmann
O. Schley un J. Ziebarth, Rechtsanwälte,
apelācijas sūdzības iesniedzēja,
otra lietas dalībniece –
Eiropas Komisija, ko sākotnēji pārstāvēja G. Conte, T. Franchoo, C. Sjödin un I. Zaloguin, vēlāk – G. Conte, T. Franchoo un I. Zaloguin, pārstāvji,
atbildētāja pirmajā instancē,
TIESA (pirmā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs A. Arabadžijevs [A. Arabadjiev] (referents), tiesneši T. fon Danvics [T. von Danwitz], P. Dž. Švīrebs [P. G. Xuereb], A. Kumins [A. Kumin] un I. Ziemele,
ģenerāladvokāts: A. Rants [A. Rantos],
sekretārs: A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
ņemot vērā rakstveida procesu,
ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1
Apelācijas sūdzībā thyssenkrupp AG lūdz atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2022. gada 22. jūnija spriedumu thyssenkrupp/Komisija (T‑584/19, turpmāk tekstā – pārsūdzētais spriedums, EU:T:2022:386), ar kuru tā noraidīja thyssenkrupp AG prasību atcelt Komisijas 2019. gada 11. jūnija Lēmumu C(2019) 4228 final, ar ko koncentrāciju atzīst par nesaderīgu ar iekšējo tirgu un EEZ līguma darbību (Lieta M.8713 – Tata Steel/thyssenkrupp/JV) (turpmāk tekstā – “strīdīgais lēmums”).
Atbilstošās tiesību normas
Regula (EK) Nr. 139/2004
2
Padomes Regulas (EK) Nr. 139/2004 (2004. gada 20. janvāris) par kontroli pār uzņēmumu koncentrāciju (EK Apvienošanās regula) (OV 2004, L 24, 1. lpp.) 25. apsvērumā ir noteikts:
“(25)
Ņemot vērā sekas, ko oligopolā tirgus struktūrā var izraisīt koncentrācijas, vēl jo vairāk nepieciešams uzturēt efektīvu konkurenci šādos tirgos. Daudzos oligopolos tirgos vērojams veselīgs konkurences līmenis. Tomēr noteiktos apstākļos koncentrācijas, kas ietver nozīmīgu konkurences ierobežojumu likvidēšanu, ko puses, kuras apvienojas, īstenoja viena pret otru, kā arī konkurences spiediena mazināšanos attiecībā uz pērējiem konkurentiem, pat tad, ja nepastāv iespējama koordinācija starp oligopola locekļiem, var radīt būtisku kaitējumu efektīvai konkurencei. Tomēr Kopienas tiesas līdz šim brīdim nav skaidri interpretējušas [Padomes] Regulu (EEK) Nr. 4064/89 [(1989. gada 21. decembris) par uzņēmumu koncentrācijas kontroli (OV 1989, L 395, 1. lpp.)] kā tādu, kas paredz uzskatīt koncentrācijas, kas izraisa šādas neparedzētas sekas, par nesavienojamām ar kopējo tirgu. Tādēļ juridiskas skaidrības nolūkā būtu jāpaskaidro, ka šī regula atļauj efektīvu kontroli attiecībā uz visām šāda veida koncentrācijām, ar nosacījumu, ka visas koncentrācijas, kas būtiski kavē efektīvu konkurenci kopējā tirgū vai nozīmīgā tā daļā, uzskata par nesavienojamām ar kopējo tirgu. Jēdzienu “būtisks šķērslis efektīvai konkurencei” 2. panta [2. un 3. punktā] izskaidro kā jēdzienu, kas ir plašāks nekā dominējošā stāvokļa koncepcija, tikai attiecībā uz pret konkurenci vērstām koncentrācijas sekām, kas izriet no uzņēmumu nekoordinētas uzvedības, kuriem attiecīgajā tirgū nav dominējoša stāvokļa.”
3
Regulas Nr. 139/2004 2. pantā “Koncentrāciju novērtēšana” ir paredzēts:
“1.   Šīs regulas darbības jomas ietvaros koncentrācijas jānovērtē saskaņā ar šīs regulas mērķiem un zemākminētajiem noteikumiem, ar mērķi noteikt vai tās ir vai nav atbilstošas kopējam tirgum.
Veicot novērtējumu, [Eiropas] Komisija ņem vērā:
a)
nepieciešamību attīstīt efektīvu konkurenci kopējā tirgū ņemot vērā, cita starpā, visu attiecīgo tirgu struktūru un faktisko vai iespējamo konkurenci no to uzņēmumu puses, kas atrodas Kopienā vai ārpus tās;
b)
attiecīgo uzņēmumu vietu tirgū un to ekonomisko un finansiālo spēcīgumu, piegādātājiem un patērētājiem pieejamās alternatīvas, to pieeju piegādātājiem vai tirgiem, visus attiecīgo preču un pakalpojumu juridiskos vai cita veida šķēršļus ievešanai, piegādei, pieprasījumam un pieprasījuma tendencēm, tehniskā un ekonomiskā progresa attīstību, pie nosacījuma, ka tas norit patērētāju labā un nerada šķēršļus konkurencei.
2.   Koncentrāciju, kas būtiski nekaitē efektīvai konkurencei kopējā tirgū vai nozīmīgā tā daļā, jo īpaši dominējoša stāvokļa radīšanas vai stiprināšanas rezultātā, uzskata par atbilstošu kopējam tirgum.
3.   Koncentrāciju, kas būtiski kaitē efektīvai konkurencei kopējā tirgū vai nozīmīgā tā daļā, jo īpaši dominējoša stāvokļa radīšanas vai stiprināšanas rezultātā, uzskata par neatbilstošu kopējam tirgum.
4.   Tādā mērā, kādā kopuzņēmuma veidošanas, kas rada koncentrāciju 3. panta nozīmē, mērķis vai sekas ir to uzņēmumu konkurētspējīgas darbības koordinēšana, kas saglabā neatkarību, šādu koordinēšanu izvērtē saskaņā ar [LESD] [101.] panta 1. un 3. punkta kritērijiem, ar mērķi noskaidrot vai šādas darbības ir atbilstošas kopējam tirgum.
5.   Īstenojot novērtējumu, Komisija jo īpaši ņem vērā, vai:
–
divi vai vairāk mātes uzņēmumi būtiskā līmenī saglabā darbību tajā pašā tirgū, kurā darbojas kopuzņēmums, vai nākamā vai iepriekšējā posma tirgū attiecībā pret to tirgu, kurā darbojas kopuzņēmums, vai līdzīgos tirgos, kas cieši saistīti ar šo tirgu;
–
koordinācija, kas tieši izriet no kopuzņēmuma radīšanas, dod attiecīgajiem uzņēmumiem iespēju likvidēt konkurenci attiecībā uz būtisku attiecīgo produktu vai pakalpojumu daļu.”
4
Šīs regulas 3. panta “Koncentrācijas definīcija” 1. punkta b) apakšpunktā un 4. punktā ir paredzēts:
“1.   Uzskata, k[a] koncentrācija rodas, ja notiek ilgtermiņa kontroles maiņa šādu iemeslu dēļ:
[..]
b)
viena vai vairākas personas, kas jau kontrolē vismaz vienu uzņēmumu, vai viens vai vairāki uzņēmumi, nopērkot vērtspapīrus vai akcijas, līguma rezultātā vai jebkādā citā veidā iegūst tiešu vai netiešu kontroli pār citu uzņēmumu, vairākiem uzņēmumiem vai uzņēmumu daļām.
[..]
4.   Kopuzņēmuma veidošana, kas ilgtermiņā īsteno visas neatkarīgas ekonomiskas vienības funkcijas, rada koncentrāciju 1. [punkta] b) apakšpunkta nozīmē.”
5
Minētās regulas 4. panta “Iepriekšēja koncentrāciju paziņošana un pirmspaziņošanas lietas nodošana pēc ziņotāju pušu lūguma” 1. punktā ir paredzēts:
“Par Kopienas mēroga koncentrācijām, kas definētas šajā regulā, jāpaziņo Komisijai pirms to īstenošanas un pēc vienošanās slēgšanas, publiskā piedāvājuma publicēšanas vai kontrolpaketes iegūšanas.
Paziņot var arī tad, ja attiecīgais uzņēmums Komisijai pierāda godprātīgu nodomu noslēgt vienošanos vai, publiska piedāvājuma gadījumā, ir publiski paziņojis par nodomu publicēt šādu piedāvājumu, ar nosacījumu, ka paredzētā vienošanās vai piedāvājums radīs Kopienas mēroga koncentrāciju.
Šajā regulā jēdziens “paziņota koncentrācija” attiecas arī uz paredzētām koncentrācijām, kas paziņotas saskaņā ar otro [daļu]. Šā panta 4. un 5. punktā jēdziens “koncentrācija” ietver paredzētas koncentrācijas otrā[s daļas] nozīmē.”
6
Šīs pašas regulas 6. panta “Paziņošanas pārbaude un lietas ierosināšana” 1. punkta c) apakšpunktā ir paredzēts:
“Komisija izskata paziņojumu, tiklīdz tas ir saņemts.
[..]
c)
Neskarot 2. punktu, ja Komisija konstatē, ka paziņotā koncentrācija atbilst šīs regulas darbības jomai un rada pamatotas šaubas attiecībā uz atbilstību kopējam tirgum, tā lemj par lietas ierosināšanu. Neskarot 9. pantu, šādas lietas izskatīšanu izbeidz ar lēmumu saskaņā ar 8. panta 1. līdz 4. punktu, ja vien attiecīgais uzņēmums nav pierādījis Komisijai, ka koncentrācija ir pārtraukta.”
7
Regulas Nr. 139/2004 8. panta “Komisijas tiesības pieņemt lēmumus” 2. un 3. punktā ir paredzēts:
“2.   Ja Komisija konstatē, ka pēc attiecīgo uzņēmumu īstenotajām izmaiņām paziņota koncentrācija atbilst 2. panta 2. punktā minētajiem kritērijiem un gadījumos, kas minēti 2. panta 4. punktā, kritērijiem, kas noteikti ar [LESD 101.] panta 3. punktu, tā pieņem lēmumu, kas atzīst koncentrāciju par atbilstošu kopējam tirgum.
Komisija var pievienot savam lēmumam nosacījumus un saistības, kas paredzētas, lai nodrošinātu, ka attiecīgie uzņēmumi ievēro saistības, ko tie uzņēmušies attiecībā pret Komisiju ar mērķi padarīt koncentrāciju atbilstošu kopējam tirgum.
Lēmumam, ar ko koncentrāciju atzīst par atbilstošu kopējam tirgum, jāietver ierobežojumi, kas tieši saistīti un nepieciešami koncentrācijas īstenošanai.
3.   Ja Komisija konstatē, ka koncentrācija atbilst 2. panta 3. punktā minētajiem kritērijiem, vai gadījumos, kas minēti 2. panta 4. punktā, neatbilst kritērijiem, kas noteikti ar [LESD 101.] panta 3. punktu, tā pieņem lēmumu, kas atzīst koncentrāciju par neatbilstošu kopējam tirgum.”
8
Šīs regulas 11. panta “Lūgums sniegt informāciju” 1. punktā ir noteikts:
“Lai veiktu pienākumus, kas tai uzlikti ar šo regulu, Komisija ar vienkāršu pieprasījumu vai ar lēmumu var pieprasīt personām, kas minētas 3. panta 1. punkta b) apakšpunktā, kā arī uzņēmumiem vai uzņēmumu apvienībām sniegt visu vajadzīgo informāciju.”
9
Minētās regulas 14. panta “Soda naudas” 1. punkta c) punktā ir paredzēts:
“Komisija attiecībā uz 3. panta 1. punkta b) apakšpunktā minētajām personām, uzņēmumiem vai uzņēmumu asociācijām var [ar] lēmumu [..] ieviest naudas sodus, kas nepārsniedz 1 % no attiecīgā uzņēmuma vai uzņēmumu asociācijas kopējā apgrozījuma 5. panta nozīmē, ja tie tīši vai nolaidības dēļ:
[..]
c)
atbildot uz pieprasījumu, kas izdarīts saskaņā ar 11. panta 3. punktu, [..] sniedz nepatiesu, nepilnīgu vai maldinošu informāciju vai nesniedz informāciju pieprasītajā termiņā.”
10
Šīs pašas regulas 15. panta “Kavējuma naudas” 1. punkta a) apakšpunktā ir noteikts:
“Komisija attiecībā uz 3. panta 1. punkta b) apakšpunktā minētajām personām, uzņēmumiem vai uzņēmumu asociācijām ar lēmumu var ieviest periodiskus soda maksājumus, kas nepārsniedz 5 % no attiecīgā uzņēmuma vai uzņēmumu asociācijas vidējā kopējā apgrozījuma 5. panta nozīmē par katru nokavēto darba dienu, ko aprēķina no datuma, kas noteikts šajā lēmumā, lai piespiestu tos:
a)
iesniegt pilnīgu un pareizu informāciju, ko tā pieprasījusi ar lēmumu atbilstoši 11. panta 3. punktam;
[..].”
Regula (EK) Nr. 802/2004
11
Komisijas Regulas (EK) Nr. 802/2004 (2004. gada 21. aprīlis), ar ko īsteno Regulu Nr. 139/2004 (OV 2004, L 133, 1. lpp.; un labojums OV 2004, L 172, 9. lpp.), kurā grozījumi izdarīti ar Komisijas 2013. gada 5. decembra Īstenošanas regulu (ES) Nr. 1269/2013 (OV 2013, L 336, 1. lpp.), 13. panta 2. punktā bija paredzēts:
“Komisija rakstveidā dara zināmus paziņojošajām pusēm savus iebildumus.
Kad Komisija paziņo par iebildumiem, tā nosaka termiņu, kurā paziņojošās puses var rakstveidā sniegt Komisijai savas atsauksmes.
Komisija rakstveidā informē citas iesaistītās puses par šiem iebildumiem.
Komisija turklāt nosaka termiņu, kurā šīs citas iesaistītās puses var rakstveidā sniegt Komisijai savas atsauksmes.
Komisijas pienākumos neietilpst tādu atsauksmju ievērošana, kas saņemtas pēc Komisijas noteiktā termiņa.”
Pamatnostādnes horizontālo apvienošanos jomā
12
Komisijas paziņojumā “Pamatnostādnes par horizontālo apvienošanos novērtēšanu saskaņā ar Padomes Regulu par kontroli pār uzņēmumu koncentrāciju” (OV 2004, C 31, 5. lpp.; turpmāk tekstā – “Pamatnostādnes horizontālo apvienošanos jomā”) 14., 16., 19.–21., 28., 32.–35., 37. un 38. punktā ir noteikts:
“III. Tirgus daļa un koncentrācijas līmeņi
14.
Tirgus daļas un koncentrācijas līmeņi sniedz noderīgas pirmās norādes par tirgus struktūru un apvienojošos pušu un to konkurentu nozīmību attiecībā uz konkurenci.
[..]
16.
Kopējais koncentrāciju līmenis tirgū arī sniedz noderīgu informāciju par konkurences situāciju. Lai izmērītu koncentrāciju līmeņus, Komisija bieži piemēro Herfindahl‑Hirschmann indeksu (HHI). HHI aprēķina, summējot atsevišķu visu tirgū esošo uzņēmumu tirgus daļas, kāpinātas kvadrātā. Proporcionāli HHI lielāku nozīmi piešķir lielāku uzņēmumu tirgus daļām. Kaut arī vislabāk ir aprēķinā iekļaut visus uzņēmumus, informācijas trūkums par ļoti maziem uzņēmumiem var nebūt svarīgs, jo šādi uzņēmumi būtiski neietekmē HHI. Kaut arī HHI absolūtais līmenis var sniegt sākotnējas norādes par konkurences spiedienu tirgū pēc apvienošanās, izmaiņas HHI (kas zināmas kā “deltas koeficients”) ir noderīgs rādītājs par koncentrāciju izmaiņām, ko tieši izraisījusi apvienošanās.
[..]
HHI līmeņi
19.
Komisija neuzskata, ka būtu pamats bažām par horizontālo konkurenci tirgū, kura HHI pēc apvienošanās ir zemāks par 1000. Šādiem tirgiem parasti nav vajadzīga pilnīga analīze.
20.
Maz ticams arī, ka Komisija uzskatīs, ka būtu pamats bažām par horizontālo konkurenci apvienošanās gadījumā, ja HHI pēc apvienošanās ir no 1000 līdz 2000 un deltas koeficients zemāks par 250, vai apvienošanās gadījumā, kad HHI pēc apvienošanās ir augstāks par 2000 un deltas koeficients zemāks par 150, izņemot īpašos apstākļos, piemēram, pastāvot vienam vai vairākiem šādiem faktoriem:
a)
apvienošanā ir iesaistīts potenciālais jaunpienācējs vai nesen pievienojies jaunpienācējs ar mazu tirgus daļu;
b)
viena vai vairākas apvienošanā iesaistītās puses ir svarīgi novatori tādos veidos, ko tirgus daļas neatspoguļo;
c)
starp tirgus dalībniekiem ir ievērojamas savstarpējas kapitāla daļas;
d)
viens no apvienošanā iesaistītajiem uzņēmumiem ir savrups uzņēmums, kas var traucēt koordinētu rīcību;
e)
pastāv norādes par pagātnes vai pašreizēju tirgus koordinācijas vai uzlabošanas praksi;
f)
vienai no apvienošanā iesaistītajām pusēm pirms apvienošanās pieder 50 % vai vairāk tirgus daļas.
21.
Katru no šiem HHI līmeņiem kombinācijā ar attiecīgajiem deltas koeficientiem var izmantot kā sākotnējo norādi par to, ka bažas par konkurenci nepastāv. Tomēr tie nav pamatā pieņēmumam par šādu bažu esamību vai neesamību.
[..]
IV. Iespējamā pret konkurenci vērstā ietekme, ko izraisa horizontālās apvienošanās
Uzņēmumi, kas apvienojas, ir tuvi konkurenti
28.
Konkrētajā tirgū ražojumus var diferencēt tādējādi, ka daži ražojumi ir tuvāki aizstājēji nekā citi. Jo augstāka ir aizstājamības pakāpe starp apvienošanā iesaistīto uzņēmumu ražojumiem, jo lielāka varbūtība, ka tie būtiski paaugstinās cenas. Piemēram, divu tādu ražotāju apvienošanās, kas piedāvā ražojumus, kurus ievērojams skaits patērētāju uzskata par pirmās vai otrās izvēles ražojumiem, varētu radīt būtisku cenas paaugstinājumu. Tādējādi fakts, ka pušu sacensība ir bijusi svarīgs konkurences avots tirgū, var būt centrālais analīzes faktors. Augstas peļņas normas pirms apvienošanās arī var palielināt būtiska cenu paaugstinājuma iespējamību. Lielāka iespēja, ka apvienošanā iesaistīto uzņēmumu stimuls paaugstināt cenas būs ierobežots, pastāv tad, ja konkurējošie uzņēmumi ražo tuvus aizstājējus ražojumiem, ko ražo apvienošanā iesaistītie uzņēmumi, nekā tad, ja tie piedāvā mazāk tuvus aizstājējus. Tāpēc pastāv mazāka iespējamība, ka apvienošanās būtiski kavēs efektīvu konkurenci, jo īpaši, radot vai nostiprinot dominējošo stāvokli, ja starp ražojumiem, ko piedāvā apvienošanā iesaistītie uzņēmumi, un ražojumiem, kurus piedāvā konkurējošie ražotāji, pastāv augsta aizstājamības pakāpe.
[..]
Maz ticams, ka konkurenti palielinās piedāvājumu, ja paaugstināsies cenas
32.
Ja tirgus nosacījumi ir tādi, ka maz ticams, ka, paaugstinoties cenām, apvienošanā iesaistīto pušu konkurenti būtiski palielinās savu piedāvājumu, apvienošanā iesaistītajiem uzņēmumiem var būt stimuls samazināt ražošanu zem apvienotajiem līmeņiem pirms apvienošanās, tādējādi paaugstinot tirgus cenas. Apvienošanās veicina ražošanas samazināšanu, nodrošinot apvienošanā iesaistītajam uzņēmumam lielāku pārdošanas bāzi, kas nodrošina augstāku peļņas normu, kuru rada ražošanas samazinājuma izraisītais cenas paaugstinājums.
33.
Turpretim, ja tirgus nosacījumi ir tādi, ka konkurējošajiem uzņēmumiem ir pietiekama jauda, lai ievērojami paplašinātu ražošanu, un tas izrādās izdevīgi, maz ticams, ka Komisija uzskatīs, ka apvienošanās radīs vai nostiprinās dominējošo stāvokli vai citādi ievērojami kavēs efektīvu konkurenci.
34.
Šāda ražošanas paplašināšana ir jo īpaši maz ticama, ja konkurenti saskaras ar saistošiem jaudas ierobežojumiem un jaudas palielināšana ir dārga vai ja darbību veikšana ar esošo jaudas pārpalikumu ir ievērojami dārgāka nekā ar pašlaik izmantoto jaudu.
35.
Lai gan pastāv lielāka iespēja, ka jaudas ierobežojumi būs svarīgi tad, ja preces ir relatīvi viendabīgas, tie var būt svarīgi arī tad, ja uzņēmumi piedāvā atšķirīgus ražojumus.
[..]
Apvienošanās likvidē svarīgu konkurētspējīgu spēku
37.
Dažiem uzņēmumiem ir lielāka ietekme uz konkurences procesu, nekā par to liecina to tirgus daļas vai līdzīgi rādītāji. Apvienošanās, kas ietver šādu uzņēmumu, var būtiski un pret konkurenci vērstā veidā izmainīt konkurences dinamiku, jo īpaši, ja tirgus jau ir koncentrēts [..]. Piemēram, uzņēmums var būt nesen tirgū ienācis uzņēmums, no kura sagaidāms, ka tas nākotnē piemēros ievērojamu konkurences spiedienu uz pārējiem tirgū esošajiem uzņēmumiem.
38.
Tirgos, kur jauninājumi ir svarīgs konkurētspējīgs spēks, apvienošanās var palielināt uzņēmuma spēju un stimulu ieviest tirgū jauninājumus un tādējādi palielināt konkurences spiedienu uz konkurentiem ieviest jauninājumus šajā tirgū. Turklāt efektīvu konkurenci var ievērojami kavēt divu svarīgu novatoru apvienošanās, piemēram, divu sabiedrību apvienošanās, kurām ir ražojumi attīstības procesā, kas saistīti ar noteiktu ražojumu tirgu. Līdzīgi uzņēmums ar salīdzinoši nelielu tirgus daļu tomēr var būt svarīgs konkurētspējīgs spēks, ja tam ir perspektīvi ražojumi attīstības procesā.”
Tiesvedības priekšvēsture un strīdīgais lēmums
13
Tiesvedības priekšvēsture ir izklāstīta pārsūdzētā sprieduma 1.–23. punktā, un to var rezumēt šādi.
14
Thyssenkrupp ir Vācijas sabiedrība, kura nodarbojas ar oglekļa tērauda plakano izstrādājumu ražošanu, materiālu pakalpojumiem, liftu tehnoloģiju, rūpnieciskajiem risinājumiem un komponentu tehnoloģiju. Šī sabiedrība ir viena no galvenajām Eiropas plakanā oglekļa tērauda ražotājām, un tās darbība ietver visas plakanā oglekļa tērauda vērtības ķēdes, sākot no primārā tērauda ražošanas līdz gatavu apstrādātu produktu izgatavošanai. Tā ražo un piegādā oglekļa tērauda plakano izstrādājumu klāstu, ieskaitot karsti velmētu tēraudu, auksti velmētu tēraudu, tēraudu ar metāla pārklājumu un iepakojumam paredzētu velmētu tēraudu, cinkotu tēraudu, tēraudu ar organisku pārklājumu, orientēta grauda struktūras elektrotehnisko tēraudu (turpmāk tekstā – “GOES”) un neorientēta grauda struktūras elektrotehnisko tēraudu. Thyssenkrupp darbojas galvenokārt Vācijā, un visas tās integrētās ražotnes atrodas Dīsburgā (Vācija), bet tai ir arī apdares ražotnes Eiropas Ekonomikas zonā (EEZ), tostarp, Francijā, Vācijā un Spānijā.
15
Tata Steel Ltd (turpmāk tekstā – “TSE”) ir Indijas sabiedrība, kura nodarbojas ar ogļu un dzelzs rūdas ieguvi, tērauda izstrādājumu ražošanu un šo tērauda izstrādājumu tirdzniecību visā pasaulē. Turklāt TSE ražo ferokausējumus un ar tiem saistītos minerālus, kā arī citus konkrētus izstrādājumus, piemēram, lauksaimniecības iekārtas un gultņus. It īpaši TSE ražo un pārdod tērauda izstrādājumu klāstu, tostarp karsti velmētu tēraudu, auksti velmētu tēraudu, tēraudu ar metāla pārklājumu un iepakojumam paredzētu velmētu tēraudu, cinkotu tēraudu un tēraudu ar organisku pārklājumu, kā arī GOES un neorientēta grauda struktūras elektrotehnisko tēraudu. TSE ražo arī citus lejupējus ražojumus, piemēram, oglekļa tērauda caurules un tērauda elementus būvniecībai. TSE ražotnes galvenokārt atrodas Apvienotajā Karalistē un Nīderlandē, bet tai ir arī vairākas apdares ražotnes citur Eiropā, tostarp, Beļģijā, Francijā, Vācijā un Zviedrijā.
16
2018. gada 25. septembrīthyssenkrupp un TSE (turpmāk tekstā kopā – “plānotās koncentrācijas dalībnieces”) atbilstoši Regulas Nr. 139/2004 4. panta 1. punktam paziņoja Komisijai par koncentrācijas projektu (turpmāk tekstā – “plānotā koncentrācija”), ar kuru tās iegūtu kopīgu kontroli pār jaunizveidotu kopuzņēmumu (turpmāk tekstā – “JV”) šīs regulas 3. panta 1. punkta b) apakšpunkta un 4. punkta izpratnē.
17
Saskaņā ar plānoto koncentrāciju JV nodarbotos ar plakanā oglekļa tērauda un elektrotehniskā tērauda izstrādājumu ražošanu. Abas plānotās koncentrācijas dalībnieces nodotu JV savas darbības un aktīvus, kas saistīti ar plakanā oglekļa tērauda un elektrotehniskā tērauda ražošanu Eiropā. JV tiktu nodoti arī thyssenkrupp tēraudlietuves pakalpojumi. Turklāt plānotās koncentrācijas dalībniecēm katrai piederētu 50 % no JV akcijām. Nevienai no šīm dalībniecēm netiktu piešķirtas attiecīgās veto tiesības, kādu otrai nav, un tādējādi tās kopīgi kontrolētu kopuzņēmumu. JV ilgstoši pildītu visas funkcijas, ko veic neatkarīga ekonomiska vienība, kura pati darbojas gan augšupējā, gan lejupējā tirgū. Tādējādi JV būtu pilnfunkciju kopuzņēmums.
18
Komisija 2018. gada 20. oktobra lēmumā secināja, ka plānotā koncentrācija rada nopietnas šaubas par tās saderīgumu ar iekšējo tirgu, un nolēma uzsākt padziļinātas pārbaudes procedūru saskaņā ar Regulas Nr. 139/2004 6. panta 1. punkta c) apakšpunktu.
19
2019. gada 13. februārī Komisija pieņēma iebildumu paziņojumu, kurā tā secināja, ka plānotā koncentrācija radītu būtiskus šķēršļus efektīvai konkurencei iekšējā tirgus nozīmīgā daļā Regulas Nr. 139/2004 2. panta izpratnē.
20
2019. gada 27. februārī plānotās koncentrācijas dalībnieces iesniedza atbildes uz paziņojumu par iebildumiem. Šīs dalībnieces apstiprināja, ka tās nelūdz iespēju tikt uzklausītām.
21
2019. gada 20. martā Komisija tām nosūtīja vēstuli, kurā izklāstīja faktus un pierādījumus, kas apstiprina iebildumu paziņojumā paustos iebildumus. Plānotās koncentrācijas dalībnieces apsvērumus par šo vēstuli iesniedza 2019. gada 25. martā.
22
2019. gada 1. aprīlī plānotās koncentrācijas dalībnieces atbilstoši Regulas Nr. 139/2004 8. panta 2. punktam iesniedza saistības, ko tās uzņēmušās, lai atrisinātu konkurences problēmas, kas identificētas paziņojumā par iebildumiem.
23
2019. gada 23. aprīlī šīs dalībnieces iesniedza pārskatītas saistības.
24
Administratīvajā procesā Komisija, papildus informācijas pieprasījumiem, kas adresēti plānotās koncentrācijas dalībniecēm, sazinājās ar vairākiem tirgus dalībniekiem, tostarp plānotās koncentrācijas dalībnieču klientiem un konkurentiem, un lūdza tiem sniegt informāciju saskaņā ar Regulas Nr. 139/2004 11. pantu. Starp plānotās koncentrācijas dalībniecēm un Komisiju notika arī vairākas informācijas apmaiņas un sanāksmes. Turklāt Komisija koncentrācijas dalībniecēm iesniedza noteiktu skaitu dokumentu, un tām vairākkārt tika piešķirta piekļuve lietas materiāliem.
25
2019. gada 11. jūnijā Komisija atbilstoši Regulas Nr. 139/2004 8. panta 3. punktam pieņēma strīdīgo lēmumu, kurā tā atzina, ka plānotā koncentrācija nav saderīga ar iekšējo tirgu un EEZ.
26
Šajā lēmumā Komisija izklāstīja apsvērumus, tostarp par attiecīgajiem tirgiem, plānotās koncentrācijas ietekmi uz konkurenci un plānotās koncentrācijas dalībnieču saistībām.
27
Attiecībā uz aplūkoto izstrādājumu tirgiem Komisija strīdīgā lēmuma 256. apsvērumā nonāca pie secinājuma, ka karsti cinkots tērauds (turpmāk tekstā – “HDG”) un elektrolītiskais tērauds (turpmāk tekstā – “EG”), iespējams, veido atšķirīgu produktu tirgus, bet ka par šo konkrēto jautājumu nebija jāizdara secinājumi.
28
Šī lēmuma 257. apsvērumā Komisija būtībā secināja, ka HDG ražošana un piegāde autorūpniecībai (turpmāk tekstā – “Auto HDG”) ir no HDG ražošanas un piegādes citiem lietojumiem atsevišķs produktu tirgus.
29
Minētā lēmuma 301. apsvērumā Komisija nonāca pie secinājuma, ka iepakošanai paredzētā baltā skārda (turpmāk tekstā – “TP”) un elektrolītiski pārklātā hroma tērauda (turpmāk tekstā – “ECCS”) ražošana un piegāde ir atšķirīgi produktu tirgi.
30
Šī paša lēmuma 302. apsvērumā Komisija turklāt secināja, ka iepakojumam paredzētā daudzslāņu tērauda ražošana un piegāde arī veido atsevišķu produktu tirgu.
31
Attiecībā uz konkrētajiem ģeogrāfiskajiem tirgiem Komisija strīdīgā lēmuma 456. apsvērumā būtībā konstatēja, ka Auto HDG ražošanas un piegādes konkrētais ģeogrāfiskais tirgus aptvēra lielākais EEZ teritoriju un ka turklāt pastāvēja pierādījumi par ģeogrāfisko diferenciāciju EEZ ietvaros.
32
Strīdīgā lēmuma 457. apsvērumā Komisija konstatēja, ka iepakojumam paredzētā TP, ECCS un daudzslāņu tērauda ražošanas un piegādes konkrētie ģeogrāfiskie tirgi aptvēra, lielākais, EEZ teritoriju.
33
Runājot par plānotās koncentrācijas ietekmi uz konkurenci, Komisija strīdīgā lēmuma 1250. un 1669. apsvērumā konstatēja, ka darījums radītu būtisku šķērsli efektīvai konkurencei attiecībā uz Auto HDG ražošanu un piegādi EEZ, ņemot vērā nekoordinētu horizontālo ietekmi, kas izriet no ievērojama konkurences spiediena likvidēšanas.
34
Strīdīgā lēmuma 1416., 1417., 1419. un 1670. apsvērumā Komisija arī atzina, ka plānotā koncentrācija radītu būtisku šķērsli efektīvai konkurencei attiecībā uz iepakojumam paredzētā TP un daudzslāņu tērauda ražošanu un piegādi EEZ, jo tā radītu dominējošu stāvokli attiecīgajos tirgos. Šajā ziņā Komisija precizēja, ka plānotajai koncentrācijai katrā ziņā būtu arī nekoordinēta horizontāla ietekme attiecībā uz iepakošanai paredzētā TP un daudzslāņu tērauda ražošanu un piegādi EEZ teritorijā, likvidējot ievērojamu konkurences spiedienu.
35
Strīdīgā lēmuma 1418., 1419. un 1671. apsvērumā Komisija konstatēja, ka plānotā koncentrācija radītu būtisku šķērsli efektīvai konkurencei attiecībā uz iepakošanai paredzētā ECCS ražošanu un piegādi EEZ teritorijā nekoordinētas horizontālās ietekmes dēļ, kas nozīmētu ievērojama konkurences spiediena likvidēšanu.
36
Attiecībā uz plānotās koncentrācijas dalībnieču piedāvātajām saistībām Komisija strīdīgā lēmuma 1668. un 1672. apsvērumā secināja, ka šīs saistības pilnībā nenovērš no plānotās koncentrācijas izrietošos būtiskos šķēršļus efektīvai konkurencei attiecībā, pirmkārt, uz ar metālu pārklātu tēraudu (TP un ECCS), kā arī iepakojumam paredzēto daudzslāņu tēraudu EEZ teritorijā un, otrkārt, uz Auto HDG EEZ teritorijā un ka šīs saistības nebija nedz pilnīgas, nedz efektīvas jebkādos aspektos. Turklāt Komisija atzina, ka nebija iespējams ar nepieciešamo pārliecību secināt, ka JV darbība būs dzīvotspējīga paredzētās korektīvās struktūras ietvaros.
37
Tāpēc Komisija atzina plānoto koncentrāciju par nesaderīgu ar iekšējo tirgu.
Tiesvedība Vispārējā tiesā un pārsūdzētais spriedums
38
Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2019. gada 22. augustā, thyssenkrupp cēla prasību atcelt strīdīgo lēmumu.
39
Prasības pamatojumam thyssenkrupp izvirzīja astoņus pamatus.
40
Pirmais pamats attiecās uz procesuālām kļūdām, tiesību kļūdām un acīmredzamām kļūdām vērtējumā saistībā ar Auto HDG, kā arī iepakojumam paredzētā tērauda tirgu definīciju. Otrais pamats attiecās uz procesuālām kļūdām, tiesību kļūdām un acīmredzamām kļūdām vērtējumā saistībā ar Auto HDG, kā arī iepakojumam paredzētā tērauda ģeogrāfisko tirgu definīciju. Trešais pamats attiecās uz procesuālām kļūdām, tiesību kļūdām un acīmredzamām kļūdām vērtējumā saistībā ar secinājumu par būtiska šķēršļa efektīvai konkurencei esamību apgalvotajā Auto HDG tirgū. Ceturtais pamats attiecās uz procesuālām kļūdām, tiesību kļūdām un acīmredzamām kļūdām vērtējumā saistībā ar secinājumu, ka pastāv būtisks šķērslis efektīvai konkurencei apgalvotajos iepakojumam paredzētā TP, ECCS un daudzslāņu tērauda tirgos. Piektais pamats attiecās uz procesuālām kļūdām un acīmredzamām kļūdām plānotās koncentrācijas dalībnieču piedāvāto korektīvo pasākumu vērtējumā. Sestais pamats ir saistīts ar to, ka strīdīgajā lēmumā attiecībā uz GOES trūkst pamatojuma. Septītais pamats attiecās uz procesuālu kļūdu, kas pieļauta tādēļ, ka no tirgus dalībniekiem netika pieprasītas atbildes uz informācijas pieprasījumiem. Astotais pamats attiecās uz kļūdām vērtējumā saistībā ar koncentrācijas, kuras rezultātā tika pieņemts 2018. gada 7. maija lēmums lietā COMP/M.8.444 ArcelorMittal/Ilva (turpmāk tekstā – “lieta AM/Ilva”), analīzi pēc apgalvotās neveiksmes šajā koncentrācijā.
41
Vispārējā tiesa ar pārsūdzēto spriedumu noraidīja šos pamatus un līdz ar to arī thyssenkrupp prasību kopumā.
Lietas dalībnieču prasījumi
42
Thyssenkrupp lūdz Tiesu:
–
atcelt pārsūdzēto spriedumu;
–
atcelt strīdīgo lēmumu,
–
pakārtoti – nodot lietu atpakaļ izskatīšanai Vispārējā tiesā atbilstoši Tiesas spriedumam un
–
piespriest Komisijai atlīdzināt apelācijas sūdzības iesniedzējas tiesāšanās izdevumus, kas tai radušies Vispārējā tiesā un Tiesā.
43
Komisija lūdz Tiesu:
–
apelācijas sūdzību noraidīt un
–
piespriest thyssenkrupp atlīdzināt visus tiesāšanās izdevumus šajā instancē.
Par apelācijas sūdzību
44
Apelācijas pamatojumam thyssenkrupp izvirza piecus pamatus.
45
Pirmais pamats ir par vairākām tiesību kļūdām, tostarp saistībā ar atsevišķa produktu tirgus noteikšanu attiecībā uz Auto HDG, konkrētā ģeogrāfiskā tirgus noteikšanu, ArcelorMittal (turpmāk tekstā – “AM”) stimula pēc koncentrācijas izdarīt konkurences spiedienu uz cenu paaugstināšanu vērtējumu, iespējama būtiska šķēršļa efektīvai konkurencei esamību, kā arī Komisijai piemērojamo pierādījumu apjomu. Otrais pamats būtībā ir par to, ka Vispārējā tiesa vispirms esot pieļāvusi vairākas tiesību kļūdas saistībā ar Auto HDG un daudzslāņu tērauda tirgu noteikšanu. Pēc tam tā esot kļūdaini noraidījusi dažus thyssenkrupp argumentus kā neefektīvus. Visbeidzot, Vispārējā tiesa neesot lēmusi par atsevišķiem pirmajā instancē iesniegtā prasības pieteikuma iebildumiem, jo tā neesot pareizi sapratusi thyssenkrupp izteiktos pārmetumus. Trešais pamats attiecas, pirmkārt, uz Regulas Nr. 139/2004 2. panta, kā arī tās 25. apsvēruma kļūdainu interpretāciju un to, ka Vispārējā tiesa esot kļūdaini atzinusi, ka Komisija varēja balstīties uz vieniem un tiem pašiem faktoriem, lai pamatotu abas savas konkurences apdraudējuma teorijas. Otrkārt, Vispārējā tiesa būtībā esot kļūdaini interpretējusi jēdzienu “svarīgs konkurences spēks”. Treškārt, tā esot kļūdaini interpretējusi arī jēdzienu “tuvi konkurenti”. Ceturtkārt, Vispārējā tiesa esot pieļāvusi vairākas kļūdas attiecībā uz iespējamo AM rīcību pēc plānotās koncentrācijas īstenošanas un to, vai šo uzņēmumu varētu uzskatīt par dzīvotspējīgu alternatīvu TP vai ECCS pircējiem. Piektkārt, Vispārējā tiesa esot pieļāvusi vairākas kļūdas saistībā ar Auto HDG un iepakošanai paredzētā tērauda izstrādājumu importa ietekmi uz konkurenci. Sestkārt, Vispārējā tiesa esot sagrozījusi noteiktus pierādījumus un pieļāvusi tiesību kļūdu, veicot tiesas pārbaudi par HHI aprēķinu attiecībā uz HDG, TP un ECCS iepirkumiem. Ceturtais pamats attiecas, pirmkārt, uz to, ka Vispārējā tiesa, sagrozot noteiktus pierādījumus, nav lēmusi par thyssenkrupp argumentiem, un, otrkārt, uz to, ka Vispārējā tiesa esot pieļāvusi tiesību kļūdu, konstatēdama, ka Komisija nav pārkāpusi thyssenkrupp tiesības uz aizstāvību. Piektais pamats būtībā ir par to, ka Vispārējā tiesa neesot lēmusi par pirmajā instancē celtās prasības septīto pamatu, jo tā šo pamatu nav sapratusi pareizi.
Par pirmo pamatu
Par pirmā pamata pirmo daļu
– Lietas dalībnieču argumenti
46
Thyssenkrupp norāda, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētajā spriedumā ir pieļāvusi vairākas tiesību kļūdas, kuras ietilpstot piecās dažādās juridiskās kategorijās. Pirmkārt, Vispārējā tiesa neesot pareizi veikusi pilnīgu strīdīgā lēmuma pārbaudi tiesā. Otrkārt, minētā tiesa esot tikai atkārtojusi un aprakstījusi šajā lēmumā ietverto Komisijas vērtējumu. Treškārt, Vispārējā tiesa esot pārņēmusi Komisijas vērtējumu un neesot veikusi pati savu vērtējumu. Ceturtkārt, Vispārējā tiesa esot uzskaitījusi pierādījumus, tos nepārbaudot. Piektkārt, Vispārējā tiesa neesot lēmusi par atbilstošajiem punktiem vai pamatiem.
47
Tādējādi thyssenkrupp iesniedz tabulu, kurā shematiski norādīti vairāk nekā 70 pārsūdzētā sprieduma punkti, attiecīgās kļūdu kategorijas, kā arī katras apgalvotās kļūdas priekšmets.
48
Šajā kontekstā, būtībā sniedzot piecus konkrētus Vispārējās tiesas iespējami pieļauto tiesību kļūdu piemērus, thyssenkrupp izvirza piecus specifiskus iebildumus.
49
Pirmkārt, thyssenkrupp apgalvo, ka pārsūdzētā sprieduma 58.–63. punktā, kas attiecas uz noteiktu konkrēto tirgu noteikšanu, Vispārējā tiesa neizvērtēja dažus strīdīgā lēmuma apsvērumus, bet tos tikai vairākkārt atkārtoja. Tādējādi Vispārējā tiesa neesot pārbaudījusi, vai Komisijas argumentācija bija pareiza, un arī neesot pamatojusi vērtējuma neesamību.
50
Otrkārt, Vispārējā tiesa, pārsūdzētā sprieduma 80.–85. punktā noraidīdama thyssenkrupp argumentāciju, ar kuru tā centās pierādīt, ka Komisijai, lai novērtētu piedāvājuma aizstājamību HDG tirgos, bija jāpiemēro tests “Small but Significant and Non‑transitory Increase in Price (SSNIP)”, kas balstīts uz nelielu, bet būtisku, nevis īslaicīgu cenu pieaugumu (turpmāk tekstā – “SSNIP tests”), nav pārbaudījusi Komisijas vērtējumu šajā jautājumā, bet tikai to atkārtojusi.
51
Treškārt, pārsūdzētā sprieduma 186.–189. punktā Vispārējā tiesa esot vienīgi rezumējusi strīdīgajā lēmumā ietvertos Komisijas motīvus, pati neveikdama savu vērtējumu, kas tai lika kļūdaini secināt, ka pastāv virkne pierādījumu, kuri apliecina, ka Komisijas izdarītie konstatējumi bija spēkā un ka šī iestāde bija netieši ņēmusi vērā thyssenkrupp iebildumus.
52
Ceturtkārt, thyssenkrupp uzskata, ka minētā sprieduma 279. un 283. punktā Vispārējā tiesa kļūdaini atzinusi, ka Komisijai nav pienākuma ne izvērtēt tai iesniegtos ekonomiskos pierādījumus, ne pierādīt konkurences apdraudējuma teoriju. Thyssenkrupp apgalvo, ka Vispārējā tiesa katrā ziņā ir pieļāvusi tiesību kļūdu, pārsūdzētā sprieduma 279. punktā secinādama, ka īpašie un pieejamie ekonomiskie pierādījumi par plānotās koncentrācijas nākotnes sekām var tikt ignorēti. Ņemot vērā brīvas pierādījumu novērtēšanas principu Savienības tiesībās, Vispārējā tiesa nevarēja secināt, ka tas, ka nav ekonomisku pētījumu, kuros būtu konstatēta iespējamā situācijas attīstība attiecīgajā tirgū un kuros būtu norādīts, ka tirgus dalībniekiem, kā arī apvienotajai struktūrai ir stimuls rīkoties noteiktā veidā, pats par sevi nav noteicošs.
53
Tas tā būtu arī situācijā, kad jāņem vērā uzņēmuma komerciālās intereses, lai pārbaudītu, vai šīs intereses izšķirošā veidā sliecas par labu konkrētai rīcībai. Proti, “uzņēmuma komerciālās intereses” pašas par sevi ir fundamentāli ekonomisks jautājums, kam nepieciešama ekonomisko pierādījumu analīze, un Vispārējā tiesa nevar nošķirt šo tīri ekonomisko jautājumu no pieejamo ekonomisko pierādījumu pārbaudes. Turklāt ekonomisko pierādījumu nepietiekamība Komisijas un Vispārējās tiesas vērtējumā esot pierādījumu sagrozīšana, ko attiecīgi pieļāvusi Komisija un Vispārējā tiesa.
54
Piektkārt, apelācijas sūdzības ieskatā Vispārējā tiesa nav veikusi pilnīgu strīdīgā lēmuma pārbaudi, jo, kā izriet no pārsūdzētā sprieduma 279.–290. punkta, Vispārējā tiesa ir izvērtējusi tikai konkrētus jautājumus.
55
Pakārtoti thyssenkrupp apgalvo, ka Vispārējā tiesa nav izpildījusi pienākumu norādīt pamatojumu nevienā no pārsūdzētā sprieduma punktiem, kas minēti tās iesniegtajā tabulā.
56
Komisija apstrīd thyssenkrupp argumentu pieņemamību un pamatotību.
– Tiesas vērtējums
57
Attiecībā uz thyssenkrupp argumentācijas, kas shematiski norādīta tabulā, kurā minēti pārsūdzētā sprieduma punkti, pieņemamību, attiecīgo kategoriju kļūdām, kā arī katras apgalvotās kļūdas priekšmetu jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru no LESD 256. panta 1. punkta otrās daļas, Eiropas Savienības Tiesas statūtu 58. panta pirmās daļas un Tiesas Reglamenta 168. panta 1. punkta d) apakšpunkta izriet, ka apelācijas sūdzībā precīzi jānorāda tā sprieduma apstrīdētie elementi, kura atcelšana tiek lūgta, kā arī juridiskie argumenti, kas konkrēti izvirzīti apelācijas sūdzības pamatojumam, pretējā gadījumā apelācijas sūdzība vai attiecīgais pamats nav pieņemami (spriedums, 2023. gada 28. septembris, QI u.c./Komisija un ECB, C‑262/22 P, EU:C:2023:714, 71. punkts).
58
Šīm prasībām neatbilst un par nepieņemamu jāatzīst pamats, kura argumentācija nav pietiekami skaidra un precīza, lai Tiesa varētu veikt tiesiskuma pārbaudi, it īpaši tāpēc, ka būtiskie elementi, uz kuriem balstīts pamats, pietiekami loģiski un saprotami neizriet no šīs apelācijas sūdzības teksta, kas šajā ziņā ir formulēts neskaidrā un neviennozīmīgā veidā. Tiesa ir arī nospriedusi, ka tāda apelācijas sūdzība, kurai trūkst saskanīgas struktūras un kurā ietverti vienīgi vispārīgi apgalvojumi un trūkst konkrētu norāžu par apstrīdētā lēmuma punktiem, kuros, iespējams, pieļauta tiesību kļūda, jānoraida kā acīmredzami nepieņemama (spriedums, 2023. gada 28. septembris, QI u.c./Komisija un ECB, C‑262/22 P, EU:C:2023:714, 72. punkts).
59
Taču jākonstatē, ka šajā lietā, lai gan thyssenkrupp savā tabulā precīzi identificē pārsūdzētā sprieduma punktus, kurus tā vēlas kritizēt pirmajā pamatā, tā nav precīzi un konkrēti atspoguļojusi tiesību kļūdas, kuras Vispārējā tiesa esot pieļāvusi šajos punktos.
60
Tikai abstrakta un shematiska vairāk kā 70 pārsūdzētā sprieduma punktu, attiecīgo kļūdu kategoriju, kā arī katras apgalvotā kļūdas priekšmeta uzskaitīšana neatbilst šī sprieduma 57. un 58. punktā izklāstītajām prasībām. Tāpēc jebkurš iebildums, kas nav konkrēti pamatots ar juridiskiem argumentiem, jānoraida kā nepieņemams.
61
Tātad par pieņemamiem var uzskatīt tikai piecus iebildumus, saistībā ar kuriem thyssenkrupp precīzi norādīja pārsūdzētā sprieduma kritizētos elementus un iesniedza juridiskus argumentus, kas konkrēti pamato tās apgalvojumus.
62
Attiecībā uz thyssenkrupp izvirzītā pirmā iebilduma pamatotību, ar kuru tā apgalvo, ka pārsūdzētā sprieduma 58.–63. punktā Vispārējā tiesa nav pati izvērtējusi thyssenkrupp argumentus, bet tikai vairākkārt atkārtojusi dažus strīdīgā lēmuma apsvērumus, nepamatojot vērtējuma neesamību, jākonstatē, ka šis iebildums ir balstīts uz kļūdainu pārsūdzētā sprieduma interpretāciju.
63
Pārsūdzētā sprieduma 58.–70. punktā Vispārējā tiesa izvērtēja thyssenkrupp argumentāciju, ar kuru šī sabiedrība apstrīdēja Komisijas konstatējumus, ka, pirmkārt, “EG un HDG, iespējams, ir atšķirīgi tirgi” un, otrkārt, ka “vērtējuma rezultāts no konkurences viedokļa ir tāds pats neatkarīgi no tā, vai tiek uzskatīts, ka pastāv atsevišķs HDG tirgus vai vispārējs cinkota tērauda (HDG + EG) tirgus”. Kā izriet no minētā sprieduma 52. punkta, un thyssenkrupp to neapstrīd, šī sabiedrība Vispārējā tiesā apgalvoja, ka šie konstatējumi esot kļūdaini trīs iemeslu dēļ. Pirmkārt, konkurentiem bija ievērojama EG neizmantotā jauda, un EG iekļaušana samazinātu koncentrācijas dalībnieču jaudas daļas. Otrkārt, šāda iekļaušana parādot, ka neizmantotā jauda nav maza un pēc koncentrācijas īstenošanas lielā mērā neatradīsies AM un plānotās koncentrācijas dalībnieču rokās. Treškārt, nekas nepamato to, ka EG netiek iekļauts konkrētajā Auto HDG tirgū.
64
Lai arī, izvērtējot šos argumentus, Vispārējā tiesa ir atsaukusies uz dažiem strīdīgā lēmuma apsvērumiem, tā to ir darījusi, pati pārbaudot šo lēmumu un tajā ietvertos Komisijas apsvērumus.
65
Pirmkārt, pārsūdzētā sprieduma 58. un 59. punktā Vispārējā tiesa konstatēja, ka Komisijas secinājums strīdīgā lēmuma 132. punktā, ka nebija jānosaka, vai HDG un EG veido savstarpēji atšķirīgus preču tirgus vai arī pastāv vispārējs cinkota tērauda tirgus, ir balstīts uz diviem apstākļiem, kas izklāstīti šī lēmuma 133.–136. apsvērumā. Pirmām kārtām, Komisija norādīja, ka TSE nedarbojās EG tirgū. Otrām kārtām, šī iestāde uzskatīja, ka EG iekļaušana tajā pašā tirgū, kurā HDG, palielināja šī tirgus kopējo daļu, kas piederēja plānotās koncentrācijas dalībniecēm. Tomēr, ņemot vērā EG nelielo apjomu salīdzinājumā ar HDG un nelielo cinkotā tērauda daļu, ko tas pārstāvēja, Komisijas ieskatā konkurences novērtējuma rezultāts, iespējams, būtu tāds pats. Vispārējā tiesa konstatēja, ka thyssenkrupp šos motīvus nav apstrīdējusi. Šādos apstākļos Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 59. punktā nosprieda, ka tāpēc Komisijai nevar pārmest, ka tā nav pamatojusi savu secinājumu, kas izklāstīts strīdīgā lēmuma 132. apsvērumā.
66
Otrkārt, no pārsūdzētā sprieduma 60.–62. punkta izriet, ka Vispārējā tiesa ir pārbaudījusi Komisijas vērtējumu par HDG un EG savstarpējo aizvietojamību. Minētā sprieduma 60. punktā Vispārējā tiesa konstatēja, ka “nevar rasties piedāvājuma aizstājamība starp HDG un EG, jo, kā izriet no strīdīgā lēmuma 138. apsvēruma, kurā minēts TSE iekšējais dokuments, ko [thyssenkrupp] nav apstrīdējusi, HDG un EG ražošanas procesi ir atšķirīgi, un nav noliedzams, ka iekārtas, kas tiek izmantotas viena produkta ražošanai, nevar izmantot otra produkta ražošanai. Tādējādi, kā norādīts šī lēmuma 144. apsvērumā, no piedāvājuma viedokļa HDG pāreja uz EG nav pietiekami ātra un ekonomiska”.
67
Attiecībā uz savstarpējo piedāvājumu aizstājamību starp HDG un EG Vispārējā tiesa balstījās uz strīdīgā lēmuma 137. un 144. apsvērumu, lai pārsūdzētā sprieduma 61. punktā secinātu, ka, pat pieņemot, ka HDG un EG aizstājamība, kas būtu iespējama tikai vienā virzienā, proti, no EG uz HDG, varētu pamatot konkrētā tirgus definīcijas paplašināšanu, tomēr nebūtu iespējams izmantot visu attiecībā uz EG pieejamo neizmantoto jaudu, lai apmierinātu HDG klientu pieprasījumu.
68
Pamatojoties uz šiem motīviem, kurus thyssenkrupp nav īpaši apstrīdējusi, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 62. punktā secināja, ka neizmantotās jaudas attiecībā uz EG iespējamā ņemšana vērā nekādi nav ietekmējusi Komisijas konstatējumu, kas ietverts strīdīgā lēmuma 132. apsvērumā.
69
Treškārt, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 63. punktā secināja, ka thyssenkrupp nav pamatojusi savu apgalvojumu, ka citiem plānotās koncentrācijas dalībnieču konkurentiem, izņemot AM, bija ievērojama neizmantotā jauda attiecībā uz EG.
70
Šādos apstākļos Vispārējai tiesai nevar pārmest, ka tā pati nav izvērtējusi Komisijas argumentāciju un ir vienīgi minējusi dažus strīdīgā lēmuma apsvērumus.
71
Tādējādi pirmais no pieciem specifiskajiem iebildumiem, kas izvirzīti apelācijas sūdzības pirmā pamata pirmajā daļā, jānoraida kā nepamatots.
72
Ar otro iebildumu thyssenkrupp būtībā apgalvo, ka Vispārējā tiesa, pārsūdzētā sprieduma 80.–85. punktā noraidīdama tās argumentāciju, kuras mērķis bija pierādīt, ka Komisijai bija jāpiemēro SSNIP tests, lai novērtētu piedāvājuma aizstājamību HDG tirgos, nav veikusi pati savu vērtējumu attiecībā uz thyssenkrupp argumentiem, bet tikai atkārtojusi Komisijas vērtējumu.
73
Jākonstatē, ka arī šis iebildums ir balstīts uz kļūdainu pārsūdzētā sprieduma un it īpaši tā 74.–85. punkta interpretāciju.
74
No minētā sprieduma 74.–76. punkta izriet, ka Vispārējā tiesa, atgādinājusi Komisijas paziņojuma par jēdziena “konkrētais tirgus” definīciju Kopienas konkurences tiesībās (OV 1997, C 372, 5. lpp.; turpmāk tekstā – “Paziņojums par tirgus definīciju”) 15. punkta saturu, atzina, ka Komisijai nav saistošs neviens tests, lai noteiktu attiecīgo preču iespējamo aizstājamību, un ka tā saglabā tiesības izvēlēties no pierādījumiem, kas ļauj novērtēt, cik lielā mērā varētu notikt aizstāšana, tos pierādījumus, kurus tā uzskata par vispiemērotākajiem katrā gadījumā. Tādējādi Vispārējā tiesa secināja, ka šai iestādei nebija pienākums piemērot SSNIP testu.
75
Tā paša sprieduma 78. punktā Vispārējā tiesa norādīja, ka “konkrētā tirgus” definīcija neprasa, lai Komisija stingri ievērotu dažādu informācijas avotu vai dažādu veidu pierādījumu stingru hierarhiju, bet tai turpretī ir jāveic visaptverošs vērtējums un tā var ņemt vērā dažādus pierādījumus.
76
Šādā kontekstā jākonstatē, ka pretēji tam, ko apgalvo thyssenkrupp, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 79.–84. punktā pati izvērtēja šīs sabiedrības argumentus, lai pārbaudītu, vai un kā Komisija ir izvērtējusi piedāvājuma aizstājamības pakāpi attiecībā uz Auto HDG, tostarp HDG, ražošanas jaudu, kas pašlaik tiek izmantota klientiem ārpus automobiļu rūpniecības.
77
Šī vērtējuma beigās Vispārējā tiesa minētā sprieduma 85. punktā konstatēja, ka Komisija, secinājumus par Auto HDG atsevišķa tirgus noteikšanu balstot uz savākto pierādījumu vērtējumu un neizmantojot SSNIP testu, nav pieļāvusi nevienu kļūdu, tādējādi otrais iebildums, ko thyssenkrupp izvirzījusi Vispārējā tiesā pirmā pamata pirmajā daļā, jānoraida.
78
Šādos apstākļos Vispārējai tiesai nevar pārmest, ka tā pati nav izvērtējusi thyssenkrupp argumentus un ir tikai atkārtojusi Komisijas vērtējumu. Tādējādi pirmais no pieciem specifiskajiem iebildumiem, kas izvirzīti apelācijas sūdzības pirmā pamata pirmajā daļā, jānoraida kā nepamatots.
79
Ar trešo iebildumu thyssenkrupp apgalvo, ka pārsūdzētā sprieduma 186.–189. punktā Vispārējā tiesa ir vienīgi atkārtojusi strīdīgajā lēmumā ietvertos Komisijas motīvus, neveikdama pati tajā izvirzīto argumentu vērtējumu, kas tai esot licis kļūdaini uzskatīt, ka pastāv virkne pierādījumu, kuri minēti šajā lēmumā un kuri apliecina, ka Komisijas konstatējumi bija pamatoti un ka tā netieši bija ņēmusi vērā thyssenkrupp izteiktos iebildumus.
80
Šajā ziņā jāatgādina, ka 186.–189. punktā Vispārējā tiesa izvērtēja thyssenkrupp argumentus, saskaņā ar kuriem Komisija, interpretējot noteiktus thyssenkrupp un TSE iekšējos dokumentus, nav ņēmusi vērā šo sabiedrību administratīvā procesa laikā sniegtos paskaidrojumus, kas pierāda, ka šie dokumenti nav piemēroti, lai pierādītu, ka Auto HDG un iepakošanai paredzētā tērauda tirgus ģeogrāfiskais tvērums nepārsniedz EEZ.
81
Pretēji tam, ko apgalvo thyssenkrupp, Vispārējā tiesa ir izklāstījusi iemeslus, kādēļ tā uzskatīja, ka šīs sabiedrības argumentācijai, kas minēta šī sprieduma iepriekšējā punktā, nevar piekrist.
82
Veicot detalizētu šī lēmuma vērtējumu, Vispārēja tiesa pārsūdzētā sprieduma 186. punktā vispirms secināja, ka Komisijas vērā ņemtos elementus veidoja ne tikai plānotās koncentrācijas dalībnieču iekšējie dokumenti, bet arī šīs iestādes veiktās izmeklēšanas laikā savāktie konkurentu paziņojumi.
83
Pēc tam Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 187. punktā nosprieda, ka thyssenkrupp nav pierādījusi, ka Komisija ir acīmredzami pretēji interpretējusi plānotās koncentrācijas dalībnieču iekšējo dokumentu formulējumu.
84
Turklāt minētā sprieduma 188. punktā Vispārējā tiesa pati pārbaudīja thyssenkrupp argumentus par Komisijas veikto minēto dokumentu vērtējumu un konstatēja, ka šīs sabiedrības paskaidrojumi nav pietiekami pārliecinoši, lai atspēkotu strīdīgā lēmuma 351.–361. apsvērumā ietverto Komisijas vērtējumu ticamību.
85
Visbeidzot, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 189. punktā konstatēja, ka Komisijai nevar pārmest, ka tā nav ņēmusi vērā plānotās koncentrācijas dalībnieču argumentus, jo šī iestāde, lai gan netieši, taču noteikti atbildēja uz šo argumentāciju, atzīdama, ka thyssenkrupp un TSE sniegtie paskaidrojumi nevarēja mainīt vērtējumu, ko Komisija bija izdarījusi paziņojumā par iebildumiem.
86
Tāpēc Vispārējai tiesai nevar pārmest, ka tā pati nav izvērtējusi thyssenkrupp argumentus un ir tikai atkārtojusi Komisijas vērtējumu.
87
Tādējādi trešais no pieciem specifiskajiem iebildumiem, kas izvirzīti apelācijas sūdzības pirmā pamata pirmajā daļā, jānoraida kā nepamatots.
88
Ar ceturto iebildumu thyssenkrupp apgalvo, ka pārsūdzētā sprieduma 279. un 283. punktā Vispārējā tiesa ir kļūdaini atzinusi, ka Komisijai nebija nedz jāizvērtē tai iesniegtie ekonomiskie pierādījumi, nedz jāpierāda teorija par konkurences apdraudējumu, uz kuru šī iestāde pamatojās, lai aizliegtu plānoto koncentrāciju. Katrā ziņā Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 279. punktā kļūdaini secināja, ka var neņemt vērā specifiskus un pieejamus ekonomiskus pierādījumus par plānotās koncentrācijas sekām nākotnē. Turklāt thyssenkrupp uzskata, ka ekonomisko pierādījumu nepietiekamība Komisijas un Vispārējās tiesas vērtējumā ir pierādījumu sagrozīšana, ko pieļāvusi Komisija un Vispārējā tiesa.
89
Šajā ziņā jākonstatē, ka šis iebildums ir balstīts uz kļūdainu pārsūdzētā sprieduma izpratni un katrā ziņā nav pamatots.
90
Proti, kā izriet no minētā sprieduma 277. punkta, Vispārējā tiesa nosprieda, ka Komisijai jāpamatojas uz ticamiem un saskanīgiem pierādījumiem un ka visi šie pierādījumi veido atbilstošas informācijas kopumu, kas jāņem vērā, lai novērtētu sarežģītu situāciju.
91
Minētā sprieduma 278. punktā Vispārējā tiesa arī norādīja – lai Komisija varētu kontrolēt koncentrācijas darījumus, jāveic uz nākotni vērsta analīze, kurā jāizvērtē, kā šāds darījums varētu mainīt faktorus, kas nosaka konkurences stāvokli attiecīgajā tirgū, un tādējādi radīt būtisku šķērsli efektīvai konkurencei. Šādā uz nākotni vērstā analīzē jāparedz dažādas cēloņsakarības, lai apstiprinātu tās, kuru iespējamība ir vislielākā.
92
Turklāt pārsūdzētā sprieduma 279. punktā Vispārējā tiesa secināja, ka “Komisijai bija jāsniedz pārliecinoši pierādījumi par šo cēloņsakarību iespējamību. Dažos gadījumos šādi pierādījumi var būt ekonomisks pētījums, kurā konstatēta iespējamā tirgus situācijas attīstība un tirgus dalībnieku, kā arī apvienotās struktūras stimuls rīkoties noteiktā veidā. Tomēr, tā kā Savienības tiesību princips ir brīva pierādījumu novērtēšana, šādu pierādījumu trūkums pats par sevi nav izšķirošs. It īpaši situācijā, kad ir acīmredzams, ka uzņēmuma komerciālās intereses ievērojami nosveras par labu konkrētai rīcībai, Komisija nepieļauj acīmredzamu kļūdu vērtējumā, uzskatīdama, ka pastāv reāla iespēja, ka tirgus dalībnieki vai apvienotā struktūra faktiski rīkosies paredzētajā veidā. Šādā gadījumā konkrētās lietas ekonomisko un komerciālo faktu konstatējums vien var būt šādi pārliecinošie pierādījumi.”
93
Ņemot vērā šos motīvus, Vispārējā tiesa izvērtēja thyssenkrupp izvirzīto iebildumu par acīmredzamu kļūdu vērtējumā attiecībā uz AM stimulu izdarīt spiedienu uz cenu paaugstināšanu pēc plānotās koncentrācijas.
94
Tādējādi pārsūdzētā sprieduma 283. punktā Vispārējā tiesa secināja – “lai noteiktu iespējamo situācijas attīstību attiecīgajā tirgū un novērtētu tirgus dalībnieku vai apvienotās struktūras stimulu rīkoties noteiktā veidā, Komisijai nav pienākuma balstīties uz veiktajiem ekonomiskiem pētījumiem”. Vispārējā tiesa konstatēja, ka “Komisija var pamatoties uz apsvērumiem, kas saistīti ar faktisku šo dalībnieku vai šīs struktūras paredzētās rīcības īstenošanu, ja ir acīmredzams, ka uzņēmuma komerciālās intereses būtiskā veidā liecina par labu konkrētai rīcībai, un Komisija to šajā lietā ir ierādījusi”. Vispārējā tiesa secināja, “ka Komisija šajā ziņā varēja pamatoties tostarp uz vienkāršiem šīs lietas ekonomiskajiem un komerciālajiem apstākļiem”.
95
Tomēr jākonstatē, ka no iepriekš minētajiem pārsūdzētā sprieduma punktiem nekādi neizriet, ka Vispārējā tiesa būtu secinājusi, ka Komisijai nebija nedz jāizvērtē ekonomiskie pierādījumi, ko tai iesnieguši ieinteresētie lietas dalībnieki, nedz jāpierāda tās konkurences apdraudējuma teorija.
96
Vispārējā tiesa minētā sprieduma 279. un 280. punktā uzsvēra, ka Komisijai ir jāsniedz pārliecinoši pierādījumi, lai pierādītu, ka koncentrācijas darījums var būtiski traucēt efektīvu konkurenci iekšējā tirgū vai tā būtiskā daļā.
97
Protams, Vispārējā tiesa būtībā secināja, ka, lai noteiktu iespējamo situācijas attīstību attiecīgajā tirgū un novērtētu tirgus dalībnieku vai apvienotās struktūras motivāciju rīkoties noteiktā veidā, Komisijai nav obligāti jābalstās uz ekonomiskiem pētījumiem, kas it īpaši veikti situācijā, kad no citiem pierādījumiem acīmredzami izriet, ka uzņēmuma komerciālās intereses galvenokārt liecina par labu konkrētai rīcībai.
98
Tomēr šajā ziņā jānorāda, ka ne no Regulas Nr. 139/2004, ne no judikatūras neizriet, ka vienīgie atzītie pierādīšanas līdzekļi, lai noteiktu iespējamo situācijas attīstību attiecīgajā tirgū un novērtētu tirgus dalībnieku vai apvienotās struktūras stimulu rīkoties noteiktā veidā, ir ekonomiskie pētījumi.
99
Jāatgādina, ka Savienības tiesībās prevalē brīvas pierādījumu iesniegšanas princips (spriedums, 2020. gada 10. septembris, Hamas/Padome, C‑386/19 P, EU:C:2020:691, 73. punkts un tajā minētā judikatūra), tāpēc Komisija principā var atsaukties uz jebkāda veida pierādīšanas līdzekļiem, kas neizslēdz no judikatūras izrietošo prasību, ka pierādījumiem jābūt pietiekami nozīmīgiem, saskanīgiem, ticamiem, konsekventiem un saturiski pareiziem (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2023. gada 13. jūlijs, Komisija/CK Telecoms UK Investments, C‑376/20 P, EU:C:2023:561, 75. un 125. punkts).
100
Šajā lietā Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 277. punktā atsaucās uz minētā sprieduma 35. punktā ietvertajiem motīviem, ar kuriem tā atgādina, ka Savienības tiesai ir ne tikai jāizvērtē izvirzīto pierādījumu materiālā pareizība, uzticamība un konsekvence, bet arī jāpārbauda, vai šie pierādījumi veido visu atbilstošo informāciju, kas jāņem vērā, lai novērtētu sarežģītu situāciju, un vai šo pierādījumu raksturs ļauj pamatot no tiem izdarītos secinājumus. Tieši minētā 35. punkta gaismā tā nonāca pie pārsūdzētā sprieduma 282. un 283. punktā ietvertā vērtējuma, pārbaudīdama pierādījumus, kurus Komisija bija ņēmusi vērā strīdīgajā lēmumā papildus thyssenkrupp un TSE iesniegtajiem ekonomiskajiem datiem, lai atspēkotu ekonomisko analīzi, ko šīs sabiedrības iesniegušas administratīvajā procesā.
101
Šādos apstākļos nevar uzskatīt, ka Vispārējā tiesa būtu pieļāvusi tiesību kļūdu, kas tai tiek pārmesta attiecībā uz pārsūdzētā sprieduma 279. un 283. punktu.
102
Visbeidzot, attiecībā uz argumentu par Vispārējās tiesas vērtējuma iespējamo sagrozīšanu jāatgādina, ka no LESD 256. panta 1. punkta otrās daļas, Eiropas Savienības Tiesas statūtu 58. panta pirmās daļas, kā arī no Tiesas Reglamenta 168. panta 1. punkta d) apakšpunkta un 169. panta 2. punkta izriet, ka apelācijas sūdzībā ir precīzi jānorāda sprieduma, kuru tiek lūgts atcelt, apstrīdētie elementi, kā arī juridiskie argumenti, kuri konkrēti pamato šo prasību. Tādējādi, ja apelācijas sūdzības iesniedzējs apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir sagrozījusi pierādījumus, tam ir precīzi jānorāda, kurus pierādījumus šī tiesa ir sagrozījusi, un jāuzrāda kļūdas analīzē, kuru dēļ, tā vērtējumā, Vispārējā tiesa ir pieļāvusi šo sagrozīšanu (spriedums, 2017. gada 26. jūlijs, Staatliche Porzellan‑Manufaktur Meissen/EUIPO, C‑471/16 P, EU:C:2017:602, 34. punkts).
103
Savā argumentācijā thyssenkrupp nav precīzi identificējusi pierādījumus, kurus Vispārējā tiesa būtu sagrozījusi.
104
Tāpēc šis arguments jānoraida kā nepieņemams.
105
Šādos apstākļos ceturtais no pieciem specifiskajiem iebildumiem, kas izvirzīti pirmā pamata pirmajā daļā, jānoraida kā daļēji nepamatots un daļēji nepieņemams.
106
Visbeidzot, attiecībā uz piekto un pēdējo thyssenkrupp iebildumu, ar kuru šī sabiedrība apgalvo, ka Vispārējā tiesa nav veikusi pilnīgu strīdīgā lēmuma pārbaudi, jo minētā tiesa pārsūdzētā sprieduma 279.–290. punktā esot tikai izvērtējusi konkrētus jautājumus, jāatgādina, ka no noteikumiem, kas reglamentē tiesvedību Savienības tiesās, it īpaši Eiropas Savienības Tiesas statūtu 21. panta, kā arī Vispārējās tiesas Reglamenta 76. panta un 84. panta 1. punkta izriet, ka strīdu principā nosaka un ierobežo lietas dalībnieki un ka Savienības tiesa nevar lemt ultra petita (spriedums, 2023. gada 13. jūlijs, Komisija/CK Telecoms UK Investments, C‑376/20 P, EU:C:2023:561, 324. punkts).
107
Lai gan dažus pamatus var un pat vajag izvirzīt pēc savas ierosmes, piemēram, tos, kas saistīti ar attiecīgā lēmuma pamatojuma neesamību vai nepietiekamību, kuri pieder pie būtiskiem procedūras noteikumiem, tādu pamatu par minētā lēmuma tiesiskumu pēc būtības, kurš attiecas uz Līgumu vai jebkuru ar to piemērošanu saistītu tiesību normu pārkāpumiem LESD 263. panta izpratnē, Savienības tiesa var izvērtēt tikai tad, ja to ir izvirzījis prasītājs (spriedums, 2023. gada 13. jūlijs, Komisija/CK Telecoms UK Investments, C‑376/20 P, EU:C:2023:561, 325. punkts).
108
Tādējādi pārbaude tiesā, ko Vispārējā tiesa var veikt, principā ir cieši saistīta ar konkrētiem pamatiem, kas izvirzīti prasības pieteikumā pirmajā instancē.
109
Tādējādi piektais no pieciem specifiskajiem iebildumiem, kas izvirzīti apelācijas sūdzības pirmā pamata pirmajā daļā, jānoraida kā nepamatots.
110
Papildus, ņemot vērā iepriekš minēto, jānoraida arī pakārtoti izvirzītais thyssenkrupp apgalvojums, ka Vispārējā tiesa attiecībā uz šiem pieciem specifiskajiem iebildumiem neesot izpildījusi pienākumu norādīt pamatojumu.
111
Tādējādi pirmā pamata pirmā daļa jānoraida kā daļēji nepamatota un daļēji nepieņemama.
Par pirmā pamata otro daļu
– Lietas dalībnieču argumenti
112
Ar pirmo iebildumu thyssenkrupp apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, jo tā nav konstatējusi, ka, lai pierādītu būtisku šķērsli efektīvai konkurencei, Komisijai bija jāveic pārbaude divos posmos 2008. gada 10. jūlija sprieduma Bertelsmann un Sony Corporation of America/Impala (C‑413/06 P, EU:C:2008:392) 51. punkta, kā arī Vispārējās tiesas 2020. gada 28. maija sprieduma CK Telecoms UK Investments/Komisija (T‑399/16, EU:T:2020:217) 113. un nākamo punktu izpratnē.
113
Šī pārbaude, pirmkārt, nozīmē, ka ir jāizvērtē apvienotās struktūras un citu tirgus dalībnieku rīcība nākotnē pēc šī darījuma, veicot no minētā darījuma izrietošās ekonomiskas attīstības, kuras iespējamība ir vislielākā, vērtējumu.
114
Otrkārt, minētā divu posmu pārbaude nozīmē, ka, veicot atsauces tirgus uz nākotni vērstu analīzi, jāizvērtē, vai šī nākotnes rīcība visdrīzāk radīs situāciju, kurā efektīva konkurence konkrētajā tirgū tiks būtiski traucēta.
115
Ar otro iebildumu thyssenkrupp apgalvo, ka Vispārējā tiesa it īpaši pārsūdzētā sprieduma 270.–290., 304., 432. un 433., 448.–453., 540.–544., 551., 570., 613., 633., 737. un 754. punktā ir pieļāvusi tiesību kļūdu, uzskatīdama, ka Komisijai nav pienākuma ar “nopietnu iespējamību” pierādīt, ka šajā gadījumā pastāv būtisks šķērslis efektīvai konkurencei.
116
No 2020. gada 28. maija sprieduma CK Telecoms UK Investments/Komisija (T‑399/16, EU:T:2020:217) 118. punkta izrietot, ka Komisijai ar “nopietnu iespējamību” jāpierāda, ka koncentrācijas rezultātā pastāv būtiski šķēršļi efektīvai konkurencei, un ka līdz ar to šai iestādei piemērojamā pierādīšanas prasība ir stingrāka nekā prasība, saskaņā ar kuru būtisks šķērslis efektīvai konkurencei būtu “drīzāk iespējams nekā neiespējams”.
117
Thyssenkrupp ieskatā mazāk strikta pierādījumu līmeņa piemērošana, kādu šajā lietā ir piemērojusi Vispārējā tiesa, kļūdaini izraisa pierādīšanas pienākuma pāreju, jo paziņotājam lietas dalībniekam ar “nopietnu iespējamību” ir jāpierāda, ka nepastāv būtisks šķērslis efektīvai konkurencei.
118
Turklāt thyssenkrupp uzskata, ka, nepieprasot Komisijai ar “nopietnu iespējamību” pierādīt, ka plānotā koncentrācija radīs būtisku šķērsli efektīvai konkurencei iekšējā tirgū, Vispārējā tiesa piekrita, ka Komisija var pamatoties uz vispārēju prezumpciju par šāda šķēršļa esamību.
119
Komisija apstrīd thyssenkrupp argumentu pieņemamību un pamatotību.
120
Thyssenkrupp replikas rakstā precizē, ka pretēji tam, ko apgalvo Komisija, pirmā pamata otrā daļa ir pieņemama, jo Komisijas veiktās koncentrācijas analīzes nepilnības attiecībā uz nepieciešamību veikt divu posmu pārbaudi jau tika izvirzītas pirmajā instancē, kā tas izriet no prasības pieteikuma pirmajā instancē 14. un nākamajiem punktiem, 26. un nākamajiem punktiem, 58. un nākamajiem punktiem, 63., 69., 72. un nākamajiem punktiem, kā arī 128., 135., 139. un 153. punkta.
– Tiesas vērtējums
121
Kas attiecas visupirms uz thyssenkrupp pirmā pamata otrās daļas pirmā iebilduma pieņemamību, šī sabiedrība – lai gan tā norāda, ka tā Vispārējā tiesā ir vairākkārt uzsvērusi, ka Komisijas konstatējumos attiecībā uz Auto HDG un iepakošanai paredzēto tēraudu ir pieļautas acīmredzamas kļūdas vērtējumā un tiesību kļūdas –nav pierādījusi, ka tā pirmajā instancē būtu izvirzījusi konkrētus pamatus attiecībā uz apgalvoto Komisijas un Vispārējās tiesas pienākumu veikt pārbaudi divos posmos 2008. gada 10. jūlija sprieduma Bertelsmann un Sony Corporation of America/Impala (C‑413/06 P, EU:C:2008:392) 51. punkta, kā arī 2020. gada 28. maija sprieduma CK Telecoms UK Investments/Komisija (T‑399/16, EU:T:2020:217) 113. un nākamo punktu izpratnē.
122
Nevienā no pirmajā instancē iesniegtā prasības pieteikuma punktiem, uz kuriem thyssenkrupp atsaucas, lai pierādītu, ka tā Vispārējā tiesā bija izvirzījusi iepriekšējā punktā minētos iebildumus, nav ietverti šādi konkrēti pamati vai argumenti.
123
Pietiek atgādināt, ka saskaņā ar Tiesas Reglamenta 170. panta 1. punktu apelācijas sūdzībā nedrīkst grozīt Vispārējā tiesā izskatītā strīda priekšmetu. Tiesas kompetence apelācijas sūdzības izskatīšanā attiecas vienīgi uz juridiskā risinājuma izvērtēšanu, kas tika sniegts saistībā ar pamatiem, kurus ir izskatījuši pirmie tiesneši. Tātad lietas dalībnieks nevar Tiesā pirmoreiz izvirzīt tādu pamatu, ko tas nav izvirzījis Vispārējā tiesā, jo tas nozīmētu, ka tam ir atļauts lūgt Tiesu, kuras pilnvaras apelācijas tiesvedībā ir ierobežotas, izskatīt strīdu, kas būtu plašāks nekā Vispārējā tiesā izskatītais (spriedums, 2021. gada 25. marts, Slovak Telekom/Komisija, C‑165/19 P, EU:C:2021:239, 98. un 99. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
124
Tā kā apelācijas sūdzības iesniedzēja Vispārējā tiesā nav formulējusi pirmā pamata otrās daļas pirmo iebildumu, tas jānoraida kā acīmredzami nepieņemams.
125
Saistībā ar šī pamata otrās daļas otrā iebilduma, ar kuru tiek apgalvots, ka Komisijai ir jāpierāda būtisks šķērslis efektīvai konkurencei atbilstoši Regulas Nr. 139/2004 2. panta 3. punktam, pieņemamību jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru pierādījumu jomā piemērojamo normu apgalvota neievērošana ir tiesību jautājums, kas apelācijas tiesvedības stadijā ir pieņemams (it īpaši skat. spriedumu, 2019. gada 28. novembris, ABB/Komisija, C‑593/18 P, EU:C:2019:1027, 28. punkts un tajā minētā judikatūra). Kā atgādināts šī sprieduma 115. punktā, thyssenkrupp pārmet Vispārējai tiesai, ka tā uzskatīja, ka Komisijai nav pienākuma ar “nopietnu iespējamību” pierādīt iespējama būtiska šķēršļa efektīvai konkurencei esamību. Šādos apstākļos jāsecina, ka pirmā pamata otrās daļas otrais iebildums ir pieņemams.
126
Attiecībā uz tā pamatotību pietiek konstatēt, ka thyssenkrupp arguments ir balstīts uz premisu, saskaņā ar kuru no 2020. gada 28. maija sprieduma CK Telecoms UK Investments/Komisija (T‑399/16, EU:T:2020:217) 118. punkta izriet, ka Komisijai ar “nopietnu iespējamību” jāpierāda, ka koncentrācijas rezultātā pastāv būtiski šķēršļi efektīvai konkurencei, un ka līdz ar to šai iestādei piemērojamā pierādīšanas prasība ir stingrāka nekā prasība, saskaņā ar kuru būtisks šķērslis efektīvai konkurencei būtu “drīzāk iespējams nekā neiespējams”.
127
Kā Tiesa nospriedusi 2023. gada 13. jūlija sprieduma Komisija/CK Telecoms UK Investments (C‑376/20 P, EU:C:2023:561) 87. un 88. punktā, šī premisa ir kļūdaina. Ņemot vērā it īpaši Regulas Nr. 139/2004 2. panta 2. un 3. punkta simetrisko struktūru un Komisijas veiktās ekonomiskās analīzes koncentrāciju kontroles jomā uz nākotni vērsto raksturu, jāsecina – lai koncentrāciju atzītu par nesaderīgu vai saderīgu ar iekšējo tirgu, pietiek ar to, ka Komisija ar pietiekami pārliecinošiem un saskanīgiem pierādījumiem pierāda, ka ir drīzāk iespējams nekā neiespējams, ka attiecīgā koncentrācija radīs vai neradīs būtisku šķērsli efektīvai konkurencei iekšējā tirgū vai nozīmīgā tā daļā.
128
Šādos apstākļos pirmā pamata otrās daļas otrais iebildums nav pamatots.
129
No tā izriet, ka pirmā pamata otrā daļa jānoraida kā daļēji acīmredzami nepieņemama un daļēji nepamatota.
Par otro pamatu
Par otrā pamata pirmo daļu
– Lietas dalībnieču argumenti
130
Thyssenkrupp norāda, ka pārsūdzētā sprieduma 55.–71., 74.–85., 88.–93., 98.–107. un 112.–114. punktā Vispārējā tiesa esot pieļāvusi vairākas kļūdas saistībā ar konkrētā tirgus noteikšanu šajā lietā. Vispārējā tiesa esot arī sagrozījusi pierādījumus un/vai neesot izpildījusi savu pienākumu norādīt pamatojumu.
131
Pirmkārt, pārsūdzētā sprieduma 55.–57. punktā Vispārējā tiesa esot kļūdaini secinājusi, ka Komisija strīdīgo lēmumu nav pamatojusi ar atsevišķa tirgus esamību Auto HDG gadījumā.
132
Otrkārt, thyssenkrupp būtībā apgalvo, ka Komisija ir pieļāvusi acīmredzamu kļūdu, jo tā strīdīgā lēmuma 9.1.–9.4. iedaļā aprobežojās ar plānotās koncentrācijas konkurences analīzi, pamatodamās tikai uz Auto HDG tirgu, nevis arī uz plašāku tirgu, kas aptver EG un HDG. Šī sabiedrība uzskata, ka Vispārējai tiesai esot bijis jāatklāj un jākonstatē minētā Komisijas acīmredzamā kļūda.
133
Visbeidzot, treškārt, thyssenkrupp apgalvo, ka, lai noteiktu konkrēto tirgu, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 103. punktā kļūdaini noteica “prasību par pilnīgu aizstājamību” starp Auto HDG un HDG lietojumiem, kas nav paredzēti automašīnām. Vispārējā tiesa esot arī pieļāvusi tiesību kļūdu, neprasot, lai Komisija definē tehniskos kritērijus, uz kuru pamata varētu tikt iekļautas vai izslēgtas noteiktas ražošanas ķēdes konkrētajā produktu tirgū, lai noteiktu piedāvājuma aizstājamību. Turklāt Vispārējā tiesa esot apvērsusi pierādīšanas pienākumu, pieprasot ziņotājām pusēm pierādīt, ka nepastāv neviens faktors, kas varētu ierobežot aizstāšanas iespējas starp Auto HDG un HDG, kas nav paredzēts autobūvei, ražošanu.
134
Komisija apstrīd thyssenkrupp argumentu pieņemamību un pamatotību.
– Tiesas vērtējums
135
Pirmkārt, runājot par otrā pamata pirmās daļas, kurā apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka Vispārējā tiesa esot pieļāvusi vairākas kļūdas saistībā ar konkrētā tirgus noteikšanu šajā lietā, pieņemamību, jāatgādina – kā izriet no šī sprieduma 57. un 58. punktā minētās judikatūras –, ka apelācijas sūdzībā ir precīzi jānorāda sprieduma, kuru tiek lūgts atcelt, apstrīdētās daļas, kā arī juridiskie argumenti, kas konkrēti izvirzīti šī lūguma atbalstam, pretējā gadījumā apelācijas sūdzība vai attiecīgais pamats nav pieņemams. Šīm prasībām neatbilst un par nepieņemamu ir jāatzīst pamats, kura argumentācija nav pietiekami skaidra un precīza, lai Tiesa varētu veikt pārbaudi, it īpaši tāpēc, ka būtiskie elementi, uz kuriem balstīts pamats, loģiski un saprotami neizriet no apelācijas sūdzības. Tiesa ir arī nospriedusi, ka tāda apelācijas sūdzība, kurai trūkst saskanīgas struktūras un kurā ietverti vienīgi vispārīgi apgalvojumi un trūkst konkrētu norāžu par apstrīdētā lēmuma punktiem, kuros, iespējams, pieļauta kļūda tiesību piemērošanā, jānoraida kā acīmredzami nepieņemama.
136
Tā kā šajā lietā thyssenkrupp izteiktie iebildumi attiecībā uz pārsūdzētā sprieduma punktiem, kas nav minētā sprieduma 55.–57. un 103. punkts, nav pamatoti ar konkrētiem juridiskiem argumentiem, tie jānoraida kā nepieņemami. Tas pats attiecas uz argumentu, ka Vispārējā tiesa neesot izpildījusi pienākumu norādīt pamatojumu.
137
Ciktāl thyssenkrupp apstrīd pārsūdzētā sprieduma 55.–57. punktu arī tādēļ, ka pretēji strīdīgā lēmuma 132. apsvērumā ietvertajam konstatējumam Komisija būtībā esot balstījusies uz to, ka Auto HDG citās šī lēmuma nodaļās ir atsevišķs tirgus, jāuzskata, ka thyssenkrupp apstrīd šī konstatējuma pamatotību un tāpēc lūdz Tiesu no jauna izvērtēt faktus, kas apelācijas tiesvedībā nav pieņemami.
138
Otrkārt, attiecībā uz tādas argumentācijas pieņemamību, saskaņā ar kuru Vispārējā tiesa esot sagrozījusi noteiktus pierādījumus, jāatgādina – kā izriet no šī sprieduma 102. punkta – ja apelācijas sūdzības iesniedzējs apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir sagrozījusi pierādījumus, tam precīzi jānorāda, kurus pierādījumus tā ir sagrozījusi, un jānorāda kļūdas analīzē, kuru dēļ, viņaprāt, Vispārējā tiesa ir pieļāvusi šo sagrozīšanu.
139
Tomēr thyssenkrupp savā argumentācijā nav precīzi identificējusi pierādījumus, kurus Vispārējā tiesa būtu sagrozījusi.
140
Tāpēc arī šī argumentācija jānoraida kā nepieņemama.
141
Treškārt, attiecībā uz to, vai ir pieņemami thyssenkrupp argumenti, saskaņā ar kuriem Vispārējai tiesai būtībā vajadzēja atklāt un konstatēt, ka Komisija ir pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā tādēļ, ka tā strīdīgā lēmuma 9.1.–9.4. punktā veica plānotās koncentrācijas konkurences analīzi, pamatodamās tikai uz Auto HDG tirgu, nevis arī uz plašāku tirgu, kas aptvertu EG un HDG, jānorāda, ka Vispārējā tiesā šī sabiedrība tikai apgalvoja, ka Komisijas secinājums, ka konkurences novērtējuma rezultāts vienā vai otrā tirgū būtu bijis tāds pats, ir kļūdains. Pretēji tam, ko minētā sabiedrība norādījusi replikas rakstā, šo konstatējumu apstiprina prasības pieteikuma pirmajā instancē 14. un nākamie punkti, uz kuriem tā šajā ziņā bija atsaukusies.
142
Kā norādīts šī sprieduma 123. punktā, saskaņā ar Tiesas Reglamenta 170. panta 1. punktu apelācijas sūdzībā nedrīkst grozīt Vispārējā tiesā izskatītā strīda priekšmetu. Tiesas kompetence apelācijas sūdzības izskatīšanā attiecas vienīgi uz juridiskā risinājuma izvērtēšanu, kas tika sniegts saistībā ar pamatiem, kurus ir izskatījuši pirmie tiesneši. Tādēļ lietas dalībnieks nevar Tiesā pirmo reizi izvirzīt pamatu, kuru tas nav izvirzījis Vispārējā tiesā, jo tādējādi tas Tiesā, kuras kompetence apelācijas ietvaros ir ierobežota, varētu vērsties ar plašāku strīdu nekā iepriekš Vispārējā tiesā izskatītais.
143
Tāpēc šī thyssenkrupp argumentācija jānoraida kā nepieņemama.
144
Visbeidzot, ceturtkārt, attiecībā uz tā thyssenkrupp argumenta pieņemamību, saskaņā ar kuru Vispārējā tiesa esot pieļāvusi tiesību kļūdu, neprasot Komisijai definēt tehniskos kritērijus, uz kuru pamata varētu tikt iekļautas noteiktas attiecīgā produkta tirgus ražošanas ķēdes, lai noteiktu piedāvājuma aizstājamību, pietiek norādīt, ka, tā kā thyssenkrupp nav izvirzījusi šādu argumentu pirmajā instancē, šī argumentācija arī ir jākvalificē kā “jauns pamats” un tāpēc jānoraida kā nepieņemama.
145
Pirmām kārtām, attiecībā uz to, cik pamatota ir thyssenkrupp argumentācija, ar kuru šī sabiedrība Vispārējai tiesai pārmet, ka tā kļūdaini konstatēja, ka Komisija strīdīgo lēmumu nav balstījusi uz atsevišķa tirgus esamību Auto HDG gadījumā, jākonstatē, ka šī argumentācija katrā ziņā ir balstīta uz kļūdainu pārsūdzētā sprieduma izpratni. Pārsūdzētā sprieduma 55.–57. punktā Vispārējā tiesa šādu konstatējumu nav izdarījusi. Minētā tiesa 55.–57. punktā secināja, ka, pēc Komisijas domām, šajā lietā nebija jānosaka, vai HDG un EG ir vai nav atšķirīgi produktu tirgi, ņemot vērā, ka konkurences novērtējuma rezultāts ir vienāds neatkarīgi no tā, vai runa ir par atsevišķu HDG tirgu vai par cinkota tērauda (HDG + EG) globālo tirgu.
146
Tādējādi arī šis thyssenkrupp iebildums jānoraida kā nepamatots.
147
Otrām kārtām, attiecībā uz thyssenkrupp izvirzīto iebildumu, saskaņā ar kuru, lai noteiktu konkrēto tirgu, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 103. punktā nepamatoti piemēroja “prasību par pilnīgu aizstājamību” starp Auto HDG un HDG, kas nav paredzēs autobūvei, jāatzīst, ka arī šis iebildums ir balstīts uz kļūdainu pārsūdzētā sprieduma izpratni.
148
Proti, pārsūdzētā sprieduma 101.–103. punktā Vispārējā tiesa tikai atbildēja uz vienu no thyssenkrupp argumentiem. No pārsūdzētā sprieduma 95. punkta, kurā ietverts precīzs šī argumenta kopsavilkums, izriet, ka thyssenkrupp Vispārējā tiesā apgalvoja, ka šāda veida tērauds ir pilnībā aizstājams no piedāvājuma viedokļa un ka, izņemot progresīvo augstas stiprības tēraudu, kam nepieciešamas īpašas iekārtas, lielākā daļa HDG ražošanas ķēžu, kas atrodas EEZ teritorijā, automobiļu nozares klientiem varētu saražot cita veida HDG, vai arī tās varētu pielāgot šim nolūkam, veicot nelielus ieguldījumus.
149
Turklāt it īpaši no pārsūdzētā sprieduma 101. un 102. punkta izriet, ka Vispārējā tiesa ir izskatījusi jautājumu par to, vai, ņemot vērā paziņojuma par tirgus definīciju 20. punktu, piegādātāji var viegli pārorientēt savu produktu klāstu tādā mērā, lai pamatotu tirgus paplašināšanu attiecībā uz visu HDG. No šī punkta neizriet nekādas pilnīgas aizstājamības prasības.
150
Pārsūdzētā sprieduma 103. punktā Vispārējā tiesa konstatēja, ka ieguldījumi, kas vajadzīgi, lai uzlabotu ražošanas ķēdes ar nolūku tās pielāgot Auto HDG ražošanai, nebūt nav maznozīmīgi. Tādējādi Vispārējā tiesa secināja, ka Komisijai nevar pārmest, ka tā atzina, ka Auto HDG un HDG, kas nav paredzēti autobūvei, nav pilnībā aizstājami no piedāvājuma viedokļa.
151
Šādos apstākļos iebildums par to, ka Vispārējā tiesa esot noteikusi “prasību par pilnīgu aizstājamību” starp Auto HDG un HDG, kas nav paredzēts autobūvei, jānoraida kā nepamatots.
152
Trešām kārtam, attiecībā uz thyssenkrupp argumentāciju, kas balstīta uz to, ka Vispārējā tiesa ir apvērsusi pierādīšanas pienākumu, pieprasot ziņotājām pusēm pierādīt, ka nepastāv neviens faktors, kas varētu ierobežot Auto HDG un HDG, kas nav paredzēts autobūvei, ražošanas savstarpējo aizstājamību, jākonstatē, ka šī argumentācija ir balstīta uz pārsūdzētā sprieduma kļūdainu interpretāciju.
153
Šī sprieduma 79.–83. punktā Vispārējā tiesa konstatēja, ka Komisija patiešām ir izvērtējusi piedāvājuma aizstājamības līmeni un ka tā ir pierādījusi, ka šī aizstājamība nav pietiekama, lai pamatotu HDG, kas nav paredzēts autobūvei, iekļaušanu konkrētajā produktu tirgū. Tādējādi Vispārējai tiesai nevar pārmest, ka tā būtu apvērsusi pierādīšanas pienākumu, pieprasot nevis Komisijai, bet gan ziņotājām pusēm pierādīt tādu faktoru neesamību, kas varētu ierobežot Auto HDG un HDG, kas nav paredzēts autobūvei, ražošanas savstarpējo aizstājamību.
154
Tādējādi otrā pamata pirmā daļa jānoraida kā daļēji nepieņemama un daļēji nepamatota.
Par otrā pamata otro daļu
– Lietas dalībnieču argumenti
155
Thyssenkrupp pārmet Vispārējai tiesai, ka tā, pārsūdzētā sprieduma 118.–122. un 127.–136. punktā nospriezdama, ka iepakojumam paredzētais daudzslāņu tērauds veido atsevišķu preču tirgu, ir pārkāpusi Regulas Nr. 139/2004 2. panta 3. punktu.
156
It īpaši thyssenkrupp uzskata, pirmkārt, ka Vispārējās tiesas vērtējumā par piedāvājuma aizstājamību ir pieļautas tiesību kļūdas, nepietiekams pamatojums, kā arī sagrozīti pierādījumi. Šī sabiedrība apgalvo, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 118. punktā kļūdaini atzina, ka Komisija strīdīgā lēmuma 293. apsvērumā ir konstatējusi, ka iepakojumam paredzētā tērauda nozares dalībnieki daudzslāņu tēraudu neražoja esošajās iekārtās, ko izmanto tērauda ar organisku pārklājumu ražošanā.
157
Komisija 293. apsvērumā esot tikai paziņojusi, ka daudzslāņu tērauda ražošanai ir nepieciešamas specifiskas ražošanas iekārtas, kas to nošķir no TP un ECCS ražošanas. Taču thyssenkrupp ieskatā Vispārējai tiesai esot bijis jāpārbauda, vai esošās iekārtas, kas tiek izmantotas tērauda ar organisku pārklājumu ražošanā, var tikt izmantotas daudzslāņu tērauda ražošanai, tādējādi pieļaujot piedāvājuma aizstājamību.
158
Otrkārt, thyssenkrupp apgalvo, ka pārsūdzētā sprieduma 119. punktā Vispārējā tiesa, secinādama, ka šai sabiedrībai ir jāpierāda plašāka piedāvājumu aizstājamība, ir apvērsusi pierādīšanas pienākumu.
159
Visbeidzot, treškārt, thyssenkrupp apgalvo, pirmām kārtām, ka it īpaši pārsūdzētā sprieduma 132.–134. punktā Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, jo tā nav konstatējusi, ka Komisijai saskaņā ar prasībām, kas izriet no paziņojuma par tirgus definīciju, bija jāizmanto SSNIP tests, lai noteiktu aizstājamo preču klāstu.
160
Otrām kārtām, thyssenkrupp ieskatā Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 132. punktā ir sagrozījusi pierādījumus, uzskatīdama, ka Komisijas uzsāktajā tirgus izpētē no klientu atbildēm uz jautājumiem par daudzslāņu tērauda un lakotā tērauda savstarpējo aizstājamību varēja skaidri secināt, ka lielākā daļa klientu, kas pauda nostāju, pārliecinoši norādīja, ka attiecībā uz aizstājamību pastāv ierobežojumi.
161
Komisija apstrīd thyssenkrupp argumentāciju.
– Tiesas vērtējums
162
Pirmkārt, attiecībā uz thyssenkrupp argumentāciju, kas būtībā – vispirms – attiecas uz to, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 118. punktā nav precīzi atspoguļojusi strīdīgā lēmuma 293. apsvērumu, un – papildus – uz to, ka, lai noteiktu piedāvājuma aizstājamību, Vispārējā tiesa nav pārbaudījusi, vai esošās iekārtas, kuras izmanto tērauda ar organisku pārklājumu ražošanai, var izmantot daudzslāņu tērauda ražošanai, jākonstatē, ka šīs argumentācijas pamatā ir kļūdaina gan pārsūdzētā sprieduma, gan strīdīgā lēmuma interpretācija.
163
Pirmām kārtām, jāsecina, ka Vispārējā tiesa ir precīzi atspoguļojusi strīdīgā lēmuma 293. apsvērumu, jo no šī apsvēruma izriet, ka Komisija uzskatīja, ka apstāklis, ka plānotās koncentrācijas dalībniecēm ir specifiskas daudzslāņu tērauda ražošanas ķēdes un ka koncentrācijas dalībnieču konkurentu tērauda ar organisku pārklājumu ražošanas ķēdes netiek izmantotas daudzslāņu tērauda ražošanā un piegādē, liek apšaubīt pēdējo minēto argumentu, saskaņā ar kuru tas, ka pastāv tērauda ar organisku pārklājumu ražošanas ķēdes, pieļauj piedāvājumu aizstājamību.
164
Otrām kārtām, no pārsūdzētā sprieduma 118.–121. punkta izriet, ka, lai noteiktu piedāvājumu aizstājamību, Vispārējā tiesa ir ņēmusi vērā esošās iekārtas, kas tiek izmantotas tērauda ar organisku pārklājumu ražošanā, saistībā ar iespēju ražot daudzslāņu tēraudu.
165
Vispirms minētā sprieduma 119. punktā Vispārējā tiesa atzina, ka tehniskā iespējamība ir piedāvājumu aizstājamības nepieciešams, bet ne pietiekams nosacījums. Pēc tam Vispārējā tiesa minētā sprieduma 120. punktā norādīja – kā izriet no paziņojuma par tirgus definīciju 23. punkta –, ka, lai piedāvājumu aizstājamībai būtu nozīme produktu tirgus noteikšanā, piegādātājiem jāspēj pārorientēt savu ražošanu, it īpaši bez būtiskas kavēšanās un bez būtiskiem papildu ieguldījumiem, kas nesader ar nepieciešamību pēc papildu ražošanas posma, lai TP vai ECCS varētu pārveidot par daudzslāņu tēraudu un kas tiem prasa pievienot papildu pārklājumu, proti, plastmasas plēvi metāla substrātam. Visbeidzot, tā paša sprieduma 121. punktā Vispārējā tiesa atzina, ka Komisijas konstatējums strīdīgā lēmuma 293. apsvērumā, ka thyssenkrupp un TSE rīcībā ir īpašas velmēšanas ķēdes, lai veiktu šo daudzslāņu tērauda ražošanas papildu posmu, norāda uz to, ka tām noteikti radās ievērojamas papildu izmaksas, kas neliecina par piedāvājumu iespējamo aizstājamību paziņojuma par tirgus definīciju 23. punkta izpratnē.
166
Šādos apstākļos Vispārējai tiesai nevar pārmest, ka tā nav pārbaudījusi, vai esošās iekārtas, kas tiek izmantotas ar tērauda ar organisku pārklājumu ražošanai, var tikt izmantotas daudzslāņu tērauda ražošanai, tādējādi nodrošinot piedāvājumu aizstājamību.
167
Otrkārt, attiecībā uz thyssenkrupp argumentāciju, saskaņā ar kuru Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 119. punktā ir apvērsusi pierādīšanas pienākumu, ciktāl tā atzina, ka šai sabiedrībai ir jāpierāda plašāka piedāvājumu aizstājamība, jākonstatē, ka arī šī argumentācija ir balstīta uz kļūdainu minētā sprieduma interpretāciju.
168
No pārsūdzētā sprieduma 119. punkta nekādi neizriet, ka Vispārējā tiesa būtu likusi thyssenkrupp pierādīt plašāku piedāvājumu aizstājamību, vienlaikus atbrīvojot Komisiju no pierādīšanas pienākuma, kas tai ir koncentrāciju jomā.
169
Savukārt no pārsūdzētā sprieduma 118.–121. punkta izriet, ka Vispārējā tiesa secināja, ka Komisija ir pamatojusi vērtējumu par piedāvājumu aizstājamību šajā lietā un ka thyssenkrupp nav izdevies pierādīt, ka šajā Komisijas vērtējumā būtu pieļautas procesuālas kļūdas, tiesību kļūdas vai acīmredzamas kļūdas vērtējumā.
170
Tādējādi nevar konstatēt, ka Vispārējā tiesa būtu atbrīvojusi Komisiju no pienākuma pierādīt, ka plānotās koncentrācijas īstenošana būtiski kaitētu efektīvai konkurencei iekšējā tirgū vai būtiskā tā daļā. Minētā tiesa arī nepieprasīja, lai thyssenkrupp pierādītu plašāku piedāvājumu aizstājamību.
171
Visbeidzot, treškārt, attiecībā, pirmām kārtām, uz thyssenkrupp iebildumu, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, nekonstatēdama, ka Komisija nav izmantojusi SSNIP testu, lai noteiktu aizstājamo produktu klāstu, jānorāda, kā to apstiprina paziņojuma par tirgus definīciju 15. punkts, ka SSNIP tests ir tikai “veids”, lai novērtētu attiecīgo preču savstarpējo aizstājamību. No minētā paziņojuma 25. punkta arī izriet, ka “[p]astāv virkne pierādījumu, kas ļauj novērtēt paredzamās aizstāšanas apmērus”, un ka “Komisija ievēro atvērtu pieeju empīriskiem pierādījumiem, kas vērsti uz to, lai efektīvi izmantotu visu pieejamo informāciju, kura atsevišķos gadījumos var izrādīties būtiska. Komisija neievēro stingru dažādu informācijas avotu vai pierādījumu veidu hierarhiju”.
172
No tā izriet, ka Komisija nav pati sevi ierobežojusi tādā izpratnē, ka tā vienmēr piemēro SSNIP testu, lai noteiktu attiecīgo produktu iespējamo aizstājamību. Tai tātad ir rīcības brīvība un tā no paziņojuma par tirgus definīciju 25. punktā minētā pierādījumu kopuma var izvēlēties tos pierādījumus, kurus tā uzskata par vispiemērotākajiem katrā atsevišķā gadījumā.
173
Otrām kārtām, runājot par thyssenkrupp pārmetumu par to pierādījumu sagrozīšanu, kas attiecas uz daudzslāņu tērauda un lakota tērauda savstarpējo aizstājamību, jānorāda, ka šī sabiedrība būtībā tikai apgalvo, ka pārsūdzētā sprieduma 132. punktā Vispārējā tiesa ir sagrozījusi pierādījumus, uzskatīdama, ka no klientu atbilžu uz jautājumiem par daudzslāņu tērauda un lakota tērauda savstarpējo aizvietojamību interpretācijas skaidri izriet, ka lielākā daļa klientu, kuri bija pauduši nostāju, bija pārliecinoši norādījuši uz šīs aizstājamības ierobežojumiem. Thyssenkrupp piebilst, ka uzskats, ka šī nostāja ir “vairākuma” klientu nostāja, ir pierādījumu sagrozīšana. Šī sabiedrība uzskata – lai nonāktu pie šāda konstatējuma, ir nevis jāveic jauna izvērtēšana pēc būtības, bet gan tikai jāsaskaita atbildes.
174
Tā vietā, lai precīzi identificētu pierādījumus, kurus Vispārējā tiesa esot sagrozījusi, thyssenkrupp vienīgi atsaucas uz savu prasības pieteikumu pirmajā instancē un pārsūdzētā sprieduma 132. punktā minēto A.4.d pielikumu, kuram ir 592 lappuses un kurā ir ietvertas visas klientu sniegtās atbildes uz Komisijas tirgus izpētes ietvaros uzdotajiem jautājumiem.
175
Tādējādi, tā kā thyssenkrupp šajā lietā nav precīzi identificējusi pierādījumus, kas, iespējams, tikuši sagrozīti, šīs sabiedrības argumentācija jānoraida kā nepieņemama.
176
Tāpēc otrā pamata otrā daļa jānoraida kā daļēji nepieņemama un daļēji nepamatota.
Par otrā pamata trešo daļu
– Lietas dalībnieču argumenti
177
Thyssenkrupp pārmet Vispārējai tiesai, ka tā pārsūdzētā sprieduma 56. punktā ir kļūdaini secinājusi, ka tās argumenti, kas vērsti uz to, lai pierādītu, ka HDG un EG ietilpst vienā un tajā pašā tirgū, kopumā jānoraida kā neefektīvi.
178
Komisija apstrīd thyssenkrupp argumentāciju.
– Tiesas vērtējums
179
Šajā ziņā jānorāda, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 56. punktā konstatēja, ka, tā kā Komisija nav galīgi secinājusi, ka HDG un EG pieder diviem dažādiem tirgiem, thyssenkrupp argumenti, kas vērsti uz to, lai pierādītu, ka HDG un EG pieder vienam tirgum, kopumā jānoraida kā neefektīvi.
180
Minētā sprieduma 57. punktā Vispārējā tiesa secināja, ka šie argumenti katrā ziņā jānoraida arī kā nepamatoti minētā sprieduma 58.–70. punktā izklāstīto iemeslu dēļ.
181
Kā būtībā izriet no šī sprieduma 62.–70. punkta, tā kā thyssenkrupp nav pierādījusi, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 58.–70. punktā būtu pieļāvusi tiesību kļūdu, apelācijas sūdzības otrā pamata trešā daļa jānoraida kā neefektīva.
Par otrā pamata ceturto daļu
– Lietas dalībnieču argumenti
182
Thyssenkrupp norāda, ka Vispārējā tiesa nav lēmusi par pirmajā instancē iesniegtā prasības pieteikuma pirmā pamata pirmo iebildumu un nav izpildījusi pienākumu norādīt pamatojumu, kļūdīdamās attiecībā uz šīs sabiedrības izteikto pārmetumu, ka ir nepieciešams ņemt vērā Komisijas agrāko lēmumpieņemšanas praksi un it īpaši lēmumu lietā AM/Ilva.
183
Thyssenkrupp pirmajā instancē esot norādījusi, ka neesot nekāda faktiska pamata, kas ļautu pieņemt, ka attiecībā uz Auto HDG pastāv atsevišķs tirgus, pamatodamās uz dažiem lietas AM/Ilva elementiem, kas bija jāņem vērā arī šajā lietā, jo tie attiecās uz tiem pašiem konkrētajiem produktiem un tirgiem. It īpaši minētie elementi ietvēra secinājumus par augstas kvalitātes produktu un pamatproduktu piedāvājumu savstarpējo aizstājamību un pamatproduktu cenu ierobežojumu, kā arī apstākli, ka AM gatavojās iegādāties divas lielas Ilvas piederošas HDG rūpnīcas, kurās iespējams ražot augstas kvalitātes HDG un Auto HDG lielos apjomos.
184
Komisija apstrīd thyssenkrupp argumentāciju.
– Tiesas vērtējums
185
Šajā ziņā no prasības pieteikuma pirmajā instancē skaidri izriet, ka thyssenkrupp apgalvoja, ka lietā AM/Ilva netika uzskatīts, ka Auto HDG veido atsevišķu tirgu un ka nav pamata secināt, ka izskatāmajā lietā pastāvētu šāds tirgus. Šīs sabiedrības ieskatā šāda atsevišķa tirgus nepastāvēšanu pamato divi vispārīgi Komisijas motīvi, kas ietverti lietā AM/Ilva pieņemtā lēmuma 295., 602. un nākamajos apsvērumos.
186
Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 65.–69. punktā esot pareizi sapratusi thyssenkrupp iebildumu, vienlaikus noraidīdama tās argumentus.
187
It īpaši minētā sprieduma 65. punktā Vispārējā konstatēja, ka atsaucei uz agrākajiem Komisijas lēmumiem par oglekļa tērauda plakaniem izstrādājumiem un it īpaši uz lēmumu lietā AM/Ilva nav nozīmes.
188
Minētā sprieduma 66. punktā Vispārējā tiesa secināja, ka saskaņā ar tās pastāvīgo judikatūru, ja Komisija lemj par koncentrācijas darījuma saderību ar iekšējo tirgu, pamatodamās uz paziņojumu un lietas materiāliem, kas attiecas uz šo darījumu, prasītājs nav tiesīgs apstrīdēt šos konstatējumus, pamatojoties uz to, ka tie atšķiras no iepriekš citā lietā izdarītajiem konstatējumiem, kuri balstīti uz atšķirīgu paziņojumu un lietas materiāliem, pat pieņemot, ka attiecīgie tirgi abās lietās ir līdzīgi vai pat identiski. Tādējādi Vispārējās tiesas ieskatā, ciktāl thyssenkrupp šajā lietā atsaucas uz analīzi, ko Komisija veikusi agrākā lēmumā, šai thyssenkrupp argumentācijas daļai nav nozīmes.
189
Turklāt Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 68. punktā secināja, ka ne Komisijai, ne a fortiori Vispārējai tiesai katrā ziņā šajā lietā nav saistoši faktu konstatējumi un ekonomiskie vērtējumi, kas izdarīti Komisijas agrākajos lēmumos par oglekļa tērauda plakaniem izstrādājumiem un it īpaši lietā AM/Ilva pieņemtajā lēmumā, uz kuriem atsaucas thyssenkrupp. Pieņemot, ka analīze šajā pēdējā minētajā lēmumā atšķiras no analīzes strīdīgajā lēmumā un ka šī atšķirība nav objektīvi pamatota, Vispārējai tiesai strīdīgais lēmums šajā tiesvedībā būtu jāatceļ tikai tad, ja kļūdas būtu pieļautas minētajā strīdīgajā lēmumā, nevis lietā AM/Ilva pieņemtajā lēmumā.
190
Tādējādi pārsūdzētā sprieduma 69. punktā Vispārējā tiesa secināja, ka thyssenkrupp nevar pārmest Komisijai, ka tā strīdīgajā lēmumā nav ievērojusi savu iepriekšējo lēmumpieņemšanas praksi, apgalvodama, ka šī iestāde neesot sniegusi tādus pašus vērtējumus par šīs lietas faktiem un agrāko lietu faktiem un it īpaši par lietas AM/Ilva faktiem, un uz kuriem tā atsaucas.
191
Tātad apelācijas sūdzības otrā pamata ceturtā daļa jānoraida kā nepamatota.
192
No tā izriet, ka otrais apelācijas sūdzības pamats jānoraida kā daļēji nepieņemams un kā daļēji nepamatots.
Par trešo pamatu
Par trešā pamata pirmo daļu
– Lietas dalībnieču argumenti
193
Ar pirmo iebildumu thyssenkrupp pārmet Vispārējai tiesai, ka tā it īpaši pārsūdzētā sprieduma 561. un 562. punktā ir kļūdaini interpretējusi un piemērojusi Regulas Nr. 139/2004 2. pantu, kā arī šīs regulas 25. apsvērumu, uzskatīdama, ka Komisijai strīdīgā lēmuma 1419. apsvērumā bija iespējams secināt, ka varēja rasties būtisks šķērslis efektīvai konkurencei, kas izrietētu no dominējoša stāvokļa radīšanas saistībā ar TP un iepakojumam paredzēto daudzslāņu tēraudu, kā arī būtisks šķērslis efektīvai konkurencei, kas izrietētu no nekoordinētas horizontālas ietekmes attiecībā uz TP, ECCS un iepakojumam paredzētā daudzslāņu tērauda tirgiem. Thyssenkrupp ieskatā Regulas Nr. 139/2004 25. apsvērums neļauj paralēli piemērot šos divus atšķirīgos jēdzienus. No šī apsvēruma nekādi nevarot secināt, ka tiesību aktu grozījumi, kas izriet no šīs regulas, būtu vērsti uz to, lai atvieglotu būtiska šķēršļa efektīvai konkurencei kritērija neierobežotu interpretāciju. Tādējādi, pēc thyssenkrupp domām, jēdzienu “nekoordinēta ietekme oligopolos tirgos” var piemērot tikai tad, ja nav konstatēts dominējošs stāvoklis.
194
Šajā gadījumā Komisija un Vispārējā tiesa esot atstājušas neatbildētu jautājumu par to, vai plānotās koncentrācijas rezultātā apvienotā struktūra kļūs vai nekļūs dominējoša, un tāpēc tās kļūdaini pazemināja iejaukšanās slieksni. Kā Vispārējā tiesa nospriedusi 2020. gada 28. maija spriedumā CK Telecoms UK Investments/Komisija (T‑399/16, EU:T:2020:217), nekas neliecina par to, ka Regulas Nr. 139/2004 2. panta 3. punkta mērķis būtu ieviest zemāku iejaukšanās slieksni.
195
Ar otro iebildumu thyssenkrupp būtībā apgalvo, ka Vispārējā tiesa, pārsūdzētā sprieduma 564. un 565. punktā neveikdama pati savu analīzi, ir tikai atsaukusies uz strīdīgā lēmuma 1413.–1419. apsvērumu, lai secinātu, ka Komisija “ir skaidri nošķīrusi faktus, uz kuriem balstīts konstatējums par dominējoša stāvokļa radīšanu, no tiem faktiem, kas tai lika secināt, ka pastāv nekoordinēta horizontāla ietekme”. Thyssenkrupp ieskatā ekonomiskās ietekmes novērtējumam jābūt atšķirīgam atkarībā no tā, vai koncentrācija nozīmē dominējošu stāvokli vai nekoordinētu ietekmi oligopolā tirgū. Thyssenkrupp uzskata, ka, pat pieņemot, ka pārsūdzētā sprieduma 565. punktā Vispārējā tiesa varēja secināt, ka tos pašus faktorus var ņemt vērā, lai pamatotu abas Komisijas izvirzītās konkurences apdraudējuma teorijas, tā tomēr nevarēja secināt, ka Komisija bija pietiekami skaidri nošķīrusi šīs divas teorijas, kā arī attiecīgos tirgus.
196
Turklāt pārsūdzētā sprieduma 563. punktā Vispārējā tiesa esot kļūdaini konstatējusi, ka thyssenkrupp nav atsaukusies ne uz vienu konkrētu Komisijas analīzes elementu, lai Komisijai pārmestu, ka tā nav nošķīrusi abas konkurences apdraudējuma teorijas. Šīs sabiedrības ieskatā tās izvirzītā iebilduma, saskaņā ar kuru Komisija nav veikusi šādu nošķīrumu, pati būtība nozīmē, ka nav iespējams atspoguļot, kur tieši Komisijas veiktajā analīzē ir pieļauta pārmestā bezdarbība.
197
Ar trešo un pēdējo iebildumu thyssenkrupp pārmet Vispārējai tiesai, ka tā pārsūdzētā sprieduma 567. un 568. punktā ir tikai rezumējusi strīdīgo lēmumu, neizvērtējot tā saturu.
198
Komisija apstrīd thyssenkrupp argumentācijas pamatotību, kā arī otrā iebilduma pieņemamību.
– Tiesas vērtējums
199
Attiecībā uz thyssenkrupp pirmo iebildumu jāatgādina, ka saskaņā ar Regulas Nr. 139/2004 2. panta 3. punktu par nesaderīgām ar iekšējo tirgu jāatzīst koncentrācijas, kas būtiski ierobežo efektīvu konkurenci iekšējā tirgū vai ievērojamā tā daļā, tostarp dominējošā stāvokļa izveidošanas vai tā pastiprināšanas dēļ.
200
Kā būtībā izriet no šīs regulas 25. apsvēruma, minētās regulas 2. panta 3. punkts attiecas uz tādu uzņēmumu koncentrācijas nesaderību ar iekšējo tirgu, kuri darbojas oligopolā tirgū, ja šī koncentrācija radītu būtisku šķērsli efektīvai konkurencei, pat ja apvienotajai struktūrai nebūtu dominējoša stāvokļa konkrētajā tirgū.
201
It īpaši no Regulas Nr. 139/2004 25. apsvēruma pēdējā teikuma izriet, ka jēdziens “būtisks šķērslis efektīvai konkurencei” šīs regulas 2. panta 2. un 3. punkta izpratnē jāinterpretē tādējādi, ka tas – ārpus dominējošā stāvokļa koncepcijas – attiecas tikai uz tādas koncentrācijas pretkonkurences sekām, kas izriet no uzņēmumu, kuriem attiecīgajā tirgū nav dominējoša stāvokļa, nekoordinētas rīcības. Kā norādīts šī apsvēruma trešajā teikumā, noteiktos apstākļos koncentrācijas, kas ietver nozīmīgu konkurences ierobežojumu likvidēšanu, ko puses, kuras apvienojas, īstenojušas viena pret otru, kā arī konkurences spiediena mazināšanos attiecībā uz pārējiem konkurentiem, pat tad, ja nepastāv iespējama koordinācija starp oligopola locekļiem, var radīt būtisku kaitējumu efektīvai konkurencei.
202
Šādā kontekstā jānorāda, ka vistīrākā nekoordinētākā horizontālā ietekme rodas tad, kad apvienotā struktūra iegūst vai nostiprina individuālu dominējošo stāvokli.
203
Kā Vispārējā tiesa apstiprinājusi pārsūdzētā sprieduma 562. punktā, pamatojoties uz 1979. gada 13. februāra sprieduma Hoffmann‑La Roche/Komisija (85/76, EU:C:1979:36) 51. punktu, tirgū var dominēt individuāls uzņēmums un vienlaikus tas var būt oligopols. Arī šādā oligopolā tirgū šāda uzņēmuma individuālo dominējošo stāvokli var nostiprināt koncentrācijas nekoordinēta horizontālā ietekme, kāda ir minēta šī sprieduma 201. punktā.
204
Šādos apstākļos Vispārējā tiesa nav pieļāvusi tiesību kļūdu, pārsūdzētā sprieduma 561. un 562. punktā interpretēdama Regulas Nr. 139/2004 2. panta 3. punktu un 25. apsvērumu tādējādi, ka jēdziens “dominējoša stāvokļa radīšana”, no vienas puses, un jēdziens “nekoordinētas horizontālas ietekmes, kura izriet no būtiska konkurences spiediena likvidēšanas oligopolā tirgū, esamība” ir saderīgi un savstarpēji neizslēdzami.
205
Tātad pirmais iebildums jānoraida kā nepamatots.
206
Runājot par nepieņemamību, ko Komisija izvirzījusi attiecībā uz otro iebildumu un ar ko tā apgalvo, ka thyssenkrupp nav pamatojusi šo iebildumu ar konkrētiem juridiskiem argumentiem, pietiek norādīt, ka šī sabiedrība apelācijas sūdzībā ir iesniegusi pietiekami specifiskus juridiskus argumentus. Ar šiem argumentiem thyssenkrupp, pretēji tam, ko apgalvo Komisija, arī nelūdz Tiesu veikt jaunu lietas faktu vērtējumu. Tātad šī iebilde par nepieņemamību jānoraida.
207
Attiecībā uz otrā iebilduma pamatotību, pirmkārt, jākonstatē, ka pretēji tam, ko apgalvo thyssenkrupp, Vispārējā tiesa pati ir veikusi analīzi saistībā ar šīs sabiedrības argumentāciju par to, vai šajā lietā Komisija, lai nonāktu pie diviem dažādiem secinājumiem, bija pamatojusies uz vieniem un tiem pašiem faktoriem.
208
No pārsūdzētā sprieduma 564. un 565. punkta izriet, ka Vispārējā tiesa secināja, ka Komisija strīdīgā lēmuma 1413.–1419. apsvērumā ir atsevišķi analizējusi dominējošā stāvokļa radīšanu, no vienas puses, un nekoordinētas horizontālās ietekmes esamību, no otras puses, pat ja šīs abas analīzes daļēji bija balstītas uz vieniem un tiem pašiem faktiskajiem apstākļiem. It īpaši Vispārējā tiesa minētā sprieduma 564. punktā precizēja, ka “Komisija, pamatojoties uz tirgus daļām un vairākiem citiem šī lēmuma 9.5.3.–9.5.9. punktā izklāstītajiem apsvērumiem, galvenokārt secināja, ka, pastāv dominējošs stāvoklis un, pakārtoti, balstoties uz minētā lēmuma 9.5.3.– 9.5.12. punktā izklāstītajiem apsvērumiem, ka pastāv nekoordinēta horizontāla ietekme, kas izriet no būtiska konkurences spiediena likvidēšanas”.
209
Attiecībā uz apstākli, ka šī analīze daļēji bija balstīta uz vieniem un tiem pašiem faktiskajiem apstākļiem, Vispārējā tiesa minētā sprieduma 565. punktā secināja, ka “Komisijas analīze par dominējošo stāvokli un par nekoordinēto horizontālo ietekmi nevarēja tikt veikta citādi, kā vienīgi noteikti koncentrējoties uz vieniem un tiem pašiem faktiskajiem apstākļiem, proti, tirgus daļām un jaudu, importu, konkurentu reakciju un pirktspēju, kā tas tika izvērtēts [strīdīgā] lēmuma 9.5. punkta apakšpunktos, jo saistībā ar šīm abām analīzēm bija jāņem vērā vieni un tie paši elementi”.
210
Tātad no šiem Vispārējās tiesas motīviem izriet, ka tā pati ir pārbaudījusi Komisijas analīzi par attiecīgās koncentrācijas sekām.
211
Otrkārt – kā izriet no šī sprieduma 202.–204. punkta –, tā kā jēdziens “dominējoša stāvokļa radīšana vai nostiprināšana”, no vienas puses, un jēdziens “nekoordinētas horizontālās ietekmes, kas izriet no būtiska konkurences spiediena likvidēšanas oligopolā tirgū, esamība”, no otras puses, nav savstarpēji izslēdzoši un ka vistīrākā nekoordinētā horizontālā ietekme rodas tad, ja apvienotā struktūra iegūst vai nostiprina individuālu dominējošo stāvokli, Vispārējai tiesai nevar pārmest, ka tā ir pieļāvusi tiesību kļūdu, pārsūdzētā sprieduma 565. punktā secinādama, ka Komisija zināmā mērā varēja balstīties uz tiem pašiem faktoriem un norādēm, lai pierādītu, ka plānotā koncentrācija varētu radīt dominējošu stāvokli vai izraisīt nekoordinētu horizontālu ietekmi.
212
Visbeidzot, treškārt, attiecībā uz thyssenkrupp argumentu par to, ka pārsūdzētā sprieduma 563. punktā Vispārējā tiesa esot kļūdaini konstatējusi, ka thyssenkrupp neatsaucās ne uz vienu konkrētu Komisijas analīzes elementu, lai pamatotu savu pārmetumu, ka šī iestāde nav nošķīrusi divas tās izvirzītās konkurences apdraudējuma teorijas, pietiek norādīt, ka, tā kā thyssenkrupp nav izdevies pierādīt, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 564. un 565. punktā kļūdaini secināja, ka Komisija bija nošķīrusi elementus, uz kuriem balstītas šīs divas teorijas, šis arguments jānoraida kā neefektīvs.
213
Šādos apstākļos thyssenkrupp otrais iebildums jānoraida kā nepamatots.
214
Attiecībā uz trešo un pēdējo iebildumu jākonstatē, ka, tā kā minētā sprieduma 567. punktā izklāstītais un 567. un 568. punktā izvērtētais thyssenkrupp arguments attiecas tikai uz to, vai Komisijas vērtējums attiecībā uz elementiem, ar kuriem var pierādīt dominējošā stāvokļa rašanos vai nostiprināšanos, ir jāveic atšķirīgi no citas nekoordinētas ietekmes novērtējuma, Vispārējai tiesai nevar pārmest, ka tā nav veikusi pati savu analīzi par Komisijas ekonomisko vērtējumu, kad tā centās precīzi atbildēt uz šo argumentu.
215
Minētā sprieduma 568. punktā Vispārējā tiesa uzsvēra, pirmām kārtām, ka “attiecībā uz TP tirgu Komisija bija izvērtējusi AM stimulu cīnīties pret plānotās koncentrācijas rezultātā apvienotās struktūras cenu paaugstināšanu, it īpaši ņemot vērā tādus ekonomiskos faktorus kā oligopola tirgus struktūra, klientu zemo vēlmi palielināt atkarību no AM, faktu, ka cenu paaugstināšanas novēršana izraisītu cenu pazemināšanos visos apjomos un AM neizmantotās jaudas neesamību (1288. un 1289. apsvērums)”. Otrām kārtām, “attiecībā uz ECCS tirgu Komisija bija izvērtējusi AM stimulu kompensēt šādu pieaugumu, pamatodamās it īpaši uz oligopolu tirgus struktūru un analīzi par prasītājas iekšējiem dokumentiem, kuri tās ieskatā parāda AM iespējamo rīcību šajā tirgū (1294.–1297. apsvērums)”. Turklāt, tā kā thyssenkrupp nav izdevies pierādīt, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 567. un 568. punktā būtu pieļāvusi tiesību kļūdu, tās pārmetumi attiecībā uz minētā sprieduma 566. punktu ir neefektīvi.
216
Šādos apstākļos thyssenkrupp trešais un pēdējais iebildums jānoraida kā nepamatots. Tādējādi trešā pamata pirmā daļa jānoraida.
Par trešā pamata otro daļu
– Lietas dalībnieču argumenti
217
Ar pirmo iebildumu thyssenkrupp apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir kļūdījusies attiecībā uz pirmajā instancē iesniegtā prasības pieteikuma trešā pamata piektās daļas pirmā iebilduma saturu un nav pareizi definējusi atbilstošos kritērijus, lai novērtētu, vai TSE var kvalificēt par “svarīgu konkurences spēku”.
218
Ar šo iebildumu thyssenkrupp norāda, ka tā Vispārējā tiesā apgalvoja, ka Komisija strīdīgajā lēmumā nav nedz minējusi juridisko kritēriju, kas piemērojams TSE kvalificēšanai par “svarīgu konkurences spēku”, nedz analizējusi, vai uz konkrēto situāciju attiecas kāds no diviem Pamatnostādņu horizontālo apvienošanos jomā 37. un 38. punktā aprakstītajiem gadījumiem. Thyssenkrupp ieskatā Komisija šī lēmuma 965. apsvērumā ir tikai apstiprinājusi, ka TSE pirms plānotās koncentrācijas bija svarīgs konkurences spēks, pat neņemot vērā to, ko varētu nozīmēt tās pašreizējā tirgus daļa, it īpaši tāpēc, ka tā aktīvi plānoja paplašināt savu klātbūtni attiecīgajā tirgū.
219
Šādā kontekstā Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 463. punktā kļūdījās, pārāk plaši interpretēdama jēdzienu “svarīgs konkurences spēks” un tādējādi pieļāva tiesību kļūdu, jo tā atzina, ka šis jēdziens ļauj ņemt vērā situācijas, kurās uzņēmuma tirgus daļas sniedz tikai pirmo lietderīgo norādi par tirgus dalībnieku konkurences nozīmīgumu.
220
Turklāt Vispārējai tiesai esot bijis jāņem vērā atziņas, kas izriet no 2020. gada 28. maija sprieduma CK Telecoms UK Investments/Komisija (T‑399/16, EU:T:2020:217) 174. punkta, saskaņā ar kurām “svarīgam konkurences spēkam” jāatšķiras no saviem konkurentiem seku uz konkurenci ziņā, citādi jebkuru oligopolā tirgū esošu uzņēmumu, kas rada konkurences spiedienu, varētu kvalificēt par “svarīgu konkurences spēku”.
221
Ar otro iebildumu thyssenkrupp izvirza sešus galvenos argumentus.
222
Pirmkārt, Vispārējās tiesas vērtējumā, ko tā veica, pārbaudot pirmajā instancē iesniegtā prasības pieteikuma trešā pamata piektās daļas otro iebildumu, esot pieļauta tiesību kļūda, jo Vispārējā tiesa neesot veikusi efektīvu pārbaudi tiesā. It īpaši thyssenkrupp uzskata, ka konkrēti pārsūdzētā sprieduma 476., 478., 484. un 486. punktā Vispārējā tiesa ir tikai atkārtojusi un atspoguļojusi Komisijas vērtējumu, kas ietverts strīdīgajā lēmumā, un nav norādījusi iemeslus, kas ļautu saprast, vai minētā tiesa uzskatīja, ka Komisijas sniegtie argumenti un pierādījumi ir pietiekami, lai pamatotu tās izdarītos konstatējumus, saskaņā ar kuriem TSE būtībā veic ieguldījumus, kas ir lielāki par vidējiem, un koncentrējas uz savas tirgus daļas palielināšanu Auto HDG nozarē.
223
Otrkārt, thyssenkrupp uzskata, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 477. punktā ir kļūdaini konstatējusi, ka attiecībā uz pierādījumiem, kas iesniegti, lai pierādītu, ka arī citi Auto HDG piegādātāji tajā pašā laikā veica ieguldījumus, kas analogi TSE veiktajiem ieguldījumiem šajā nozarē, priekšroka dodama šo piegādātāju paziņojumiem, kas sniegti saistībā ar Komisijas tirgus izpēti, nevis thyssenkrupp un TSE sniegtajiem pierādījumiem.
224
Treškārt, pārsūdzētā sprieduma 478. un 485. punktā Vispārējā tiesa esot kļūdaini atsaukusies uz strīdīgā lēmuma 1079. apsvērumu, lai pārbaudītu Komisijas vērtējumu par to, vai TSE varētu kvalificēt kā “svarīgu konkurences spēku”. Šim apsvērumam neesot nekāda sakara ar šo vērtējumu.
225
Ceturtkārt, thyssenkrupp uzskata, ka pārsūdzētā sprieduma 482. punktā ir norādīts pretrunīgs pamatojums. Pirmām kārtām, 482. punktā Vispārējā tiesa esot konstatējusi, ka Komisija nav pieļāvusi kļūdu vērtējumā, uzskatīdama, ka thyssenkrupp un TSE iesniegtie ekonomiskie dati par TSE tirgus daļas attīstību no 2012. līdz 2017. gadam nav izšķiroši, lai šo sabiedrību kvalificētu par “svarīgu konkurences spēku”, it īpaši tāpēc – kā izriet no strīdīgā lēmuma 901. apsvēruma –, ka pēc veiktajiem ieguldījumiem daži TSE aktīvi, visticamāk, būtu uzsākuši modernizēto ražošanu ne agrāk kā 2019.–2021. gadā.
226
Otrām kārtām, minētajā 482. punktā Vispārējā tiesa esot konstatējusi – kā izriet no strīdīgā lēmuma 901. apsvēruma –, ka Komisija nav pieņēmusi, ka no 2019. līdz 2021. gadam pieaugs TSE tirgus daļa.
227
Šādā kontekstā thyssenkrupp precizē – ja Komisija uzskatīja, ka TSE tirgus daļa pagātnē nav ievērojami palielinājusies, jo daži no tās aktīviem vēl nebija sākuši modernizēto ražošanu, tai vajadzēja pieņemt, ka TSE tirgus daļa palielināsies, tiklīdz tā sāks modernizēto ražošanu. Pretējā gadījumā neesot neviena argumenta, kas ļautu Komisijai kvalificēt TSE kā “svarīgu konkurences spēku”.
228
Turklāt thyssenkrupp ieskatā Vispārējā tiesa neesot ņēmusi vērā šīs sabiedrības argumentāciju, saskaņā ar kuru nevarēja tikt prezumēts, ka pēc modernizētās ražošanas sākšanas pieaugs TSE konkurētspēja, neņemot vērā TSE konkurentu tālaika un paralēlos, līdzvērtīgos un zināmos ieguldījumus.
229
Piektkārt, thyssenkrupp apgalvo, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 487. punktā nav neatkarīgi pārbaudījusi tās argumentāciju, ka TSE ieguldījumi būtībā bija vērsti tikai uz tās konkurentu ieguldījumu kompensēšanu. Šādā kontekstā Vispārējā tiesa turklāt ir sagrozījusi strīdīgā lēmuma 897. apsvērumu, konstatēdama, ka thyssenkrupp un TSE bija norādījušas, ka tām nav pierādījumu, lai pamatotu savu apgalvojumu. Thyssenkrupp un TSE esot vienkārši atzinušas, ka fakts, uz kuru tās pamatojās šajā ziņā, nebija skaidri minēts šo abu uzņēmumu iesniegtajos pierādījumos. Turklāt Vispārējā tiesa neesot pārbaudījusi tās rīcībā esošos pierādījumus.
230
Sestkārt, thyssenkrupp apgalvo, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 490. punktā ir noraidījusi tās argumentāciju, ka Komisija nav ņēmusi vērā pierādījumus, ko thyssenkrupp un TSE iesniegušas, lai pierādītu, ka noteikts skaits klientu un konkurentu nepiekrita TSE kvalifikācijai par “svarīgu konkurences spēku”, neveikdama pati savu analīzi un neprecizēdama strīdīgā lēmuma apsvērumus, kuros Komisija veica šo pierādījumu pārbaudi.
231
Komisija apstrīd thyssenkrupp argumentāciju.
– Tiesas vērtējums
232
Saistībā ar thyssenkrupp pirmo iebildumu, kas būtībā attiecas uz to, ka Vispārējā tiesa ir kļūdījusies attiecībā uz pirmajā instancē iesniegtā prasības pieteikuma trešā pamata piektās daļas pirmā iebilduma saturu un nav pareizi definējusi atbilstošos kritērijus, lai novērtētu, vai TSE var kvalificēt kā “svarīgu konkurences spēku”, pirmkārt, jānorāda, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 454.–464. punktā ir izvērtējusi pirmajā instancē iesniegtā prasības pieteikuma trešā pamata piektās daļas pirmo iebildumu.
233
Minētā sprieduma 454.–458. punktā Vispārējā tiesa izklāstīja thyssenkrupp argumentāciju. No šiem punktiem būtībā izriet, ka prasības pieteikuma pirmajā instancē trešā pamata piektās daļas pirmajā iebildumā šī sabiedrība apgalvoja, ka strīdīgā lēmuma 883. un nākamajos apsvērumos Komisija nav pareizi piemērojusi Pamatnostādņu horizontālo apvienošanos jomā 37. un 38. punktā minētos kritērijus, kas ļauj definēt, kas ir “svarīgs konkurences spēks”.
234
Kā izriet no prasības pieteikuma pirmajā instancē 100.–102. punkta, thyssenkrupp faktiski atsaucās uz diviem gadījumiem, kas Pamatnostādņu horizontālo apvienošanos jomā 37. un 38. punktā ir aprakstīti kā atbilstīgi kritēriji, un uzskatīja, ka Komisija strīdīgajā lēmumā nav pārbaudījusi jēdziena “svarīgs konkurences spēks” kritēriju piemērojamību.
235
Tātad no tā izriet, ka Vispārējā tiesa nav kļūdījusies attiecībā uz pirmajā instancē iesniegtā prasības pieteikuma trešā pamata piektās daļas pirmā iebilduma saturu.
236
Otrkārt, attiecībā uz thyssenkrupp iebildumu, ka, pirmām kārtām, Vispārējā tiesa būtībā nav pareizi definējusi atbilstošos kritērijus, lai noteiktu, vai TSE var tikt kvalificēta kā “svarīgs konkurences spēks”, un, otrām kārtām, pārsūdzētā sprieduma 463. punktā minētā tiesa kļūdaini interpretēja jēdzienu “svarīgs konkurences spēks” pārāk plaši, jānorāda, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 460. un 461. punktā atgādināja 37. un 38. punkta, ar kuriem šis jēdziens ir ieviests, saturu.
237
Vispārējā tiesa minētā sprieduma 462. punktā konstatēja, ka abi Pamatnostādņu horizontālo apvienošanos jomā 37. un 38. punktā izklāstītie gadījumi, saskaņā ar kuriem, pirmām kārtām, ir iespējams, ka uzņēmums, kas nesen ienācis konkrētajā tirgū, nākotnē varētu izdarīt ievērojamu konkurences spiedienu uz citiem šajā tirgū esošajiem uzņēmumiem, un, otrām kārtām, uzņēmums, kura tirgus daļa ir salīdzinoši neliela, tomēr var būt svarīgs konkurences spēks, ja tā produkti izstrādes stadijā ir daudzsološi, ir tikai piemēri situācijām, kurās var parādīties svarīgs konkurences spēks.
238
Turklāt Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 463. punktā konstatēja – kā izriet no Pamatnostādņu horizontālo apvienošanos jomā 37. punkta –, ka jēdziens “svarīgs konkurences spēks” ļauj ņemt vērā situācijas, kurās uzņēmuma tirgus daļas varētu izraisīt to, ka tā nozīme no konkurences viedokļa tiek novērtēta pārāk zemu. Vispārējās tiesas ieskatā šis jēdziens ir saderīgs ar šo pamatnostādņu 14. punkta formulējumu, saskaņā ar kuru tirgus daļas, lai gan tās ir atbilstošas, sniedz tikai pirmo lietderīgo norādi par tirgus dalībnieku konkurences nozīmīgumu. Tādējādi Vispārējā tiesa atzina, ka Komisijai ir jāveic padziļināta konkurences apstākļu analīze, ņemot vērā arī citus faktorus, kas nav tirgus daļas, piemēram, koncentrācijas ietekmi uz konkurenci starp dalībniekiem un klientu un konkurentu iespējamo reakciju.
239
Šādā kontekstā Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 464.–466. punktā būtībā konstatēja, ka Komisija ir veikusi šādu detalizētu analīzi par konkurenci starp plānotās koncentrācijas dalībniecēm un TSE radīto konkurences spiedienu Auto HDG tirgū. Vispārējā tiesa tātad secināja, ka šī iestāde ir veikusi TSE īpašās lomas un spēju, kā arī tās nostājas attiecībā pret citiem dalībniekiem analīzi un konstatējusi, ka TSE atšķīrās no lielākās daļas citām koncentrācijas dalībniecēm.
240
Šajā ziņā jāatgādina, ka saskaņā ar Pamatnostādņu horizontālo apvienošanos jomā 26., 37. un 38. punkta interpretāciju kopsakarā “svarīga konkurences spēka” likvidēšana principā ir viens no faktoriem, kas var ietekmēt iespējamību, ka koncentrācija radīs būtisku nekoordinētu ietekmi, un kas tādējādi ļauj novērtēt it īpaši, vai šī koncentrācija izraisīs ievērojama konkurences spiediena, kuru koncentrācijas dalībnieces ir īstenojušas viena uz otru, likvidēšanu (spriedums, 2023. gada 13. jūlijs, Komisija/CK Telecoms UK Investments, C‑376/20 P, EU:C:2023:561, 160. punkts).
241
Turklāt no judikatūras izriet, ka jēdzienu “svarīgs konkurences spēks” nevar piemērot tikai un vienīgi uzņēmumiem, kas īsteno īpaši agresīvu konkurenci cenu jomā un kas to konkurentiem tirgū liek pieskaņoties to cenām, vai arī uzņēmumiem, kuru cenu politika var būtiski mainīt konkurences dinamiku attiecīgajā tirgū (spriedums, 2023. gada 13. jūlijs, Komisija/CK Telecoms UK Investments, C‑376/20 P, EU:C:2023:561, 166. punkts).
242
Tiesa jau ir atzinusi – lai uzņēmumu kvalificētu par “svarīgu konkurences spēku”, pietiek ar to – kā izklāstīts Pamatnostādņu horizontālo apvienošanos jomā 37. punktā –, ka tam ir lielāka ietekme uz konkurences procesu, nekā par to liecina tā tirgus daļas vai līdzīgi rādītāji (spriedums, 2023. gada 13. jūlijs, Komisija/CK Telecoms UK Investments, C‑376/20 P, EU:C:2023:561, 167. punkts).
243
Šādos apstākļos Vispārējā tiesa, nepieļaudama tiesību kļūdu, definēja atbilstošos kritērijus, lai noteiktu, vai TSE varētu tikt kvalificēta kā “svarīgs konkurences spēks”, interpretēja jēdzienu “svarīgs konkurences spēks”, uzskatīdama, ka tas ietver arī situācijas, kurās tirgus daļu dēļ varētu tikt pārāk zemu novērtēta uzņēmuma nozīme, un secināja, ka Komisijai bija jāveic padziļināta konkurences apstākļu analīze, ņemot vērā arī citus faktorus, tādus kā koncentrācijas ietekme uz konkurenci starp attiecīgajiem dalībniekiem un klientu un konkurentu iespējamā reakcija.
244
Tātad pirmais iebildums jānoraida kā nepamatots.
245
Otrais iebildums ietver sešus galvenos argumentus.
246
Attiecībā uz šī sprieduma 222. punktā minētajā otrajā iebildumā izvirzīto pirmo argumentu jāatgādina, ka LESD 263. pantā paredzētās tiesiskuma pārbaudes apjoms attiecas uz visiem to Komisijas lēmumu elementiem, attiecībā uz kuriem Vispārējā tiesa nodrošina gan tiesību, gan faktu ziņā padziļinātu pārbaudi, ņemot vērā prasītāja izvirzītos pamatus un visus tā iesniegtos pierādījumus (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2018. gada 26. septembris, Infineon Technologies/Komisija, C‑99/17 P, EU:C:2018:773, 48. punkts).
247
Tādējādi Vispārējās tiesas veiktās pārbaudes apjoms ir ierobežots ar apelācijas sūdzības iesniedzējas izvirzītajiem pamatiem, izņemot absolūtus pamatus.
248
Pirmkārt, no pārsūdzētā sprieduma 468. punkta, ko thyssenkrupp nav apstrīdējusi, izriet, ka šī sabiedrība pirmajā instancē tikai apgalvoja, ka tā nav skaidri sapratusi, uz kādiem pierādījumiem Komisija pamatojās, lai konstatētu, ka TSE bija veikusi lielākus ieguldījumus nekā vidējie un bija koncentrējusies uz savas tirgus daļas palielināšanu Auto HDG nozarē. Turklāt thyssenkrupp pārmeta Komisijai, ka tā strīdīgā lēmuma 896. apsvērumā ir noraidījusi pierādījumus, ko thyssenkrupp un TSE bija iesniegušas, lai pierādītu, ka arī citi Auto HDG piegādātāji veica ieguldījumus, kas ir līdzīgi TSE veiktajiem ieguldījumiem šajā nozarē, jo šie pierādījumi ir pretrunā šīs nozares pašu piegādātāju un klientu atbildēm.
249
Izvērtējot šos iebildumus pārsūdzētā sprieduma 475.–479. punktā, Vispārējā tiesa būtībā konstatēja, ka pretēji tam, ko apgalvoja thyssenkrupp, strīdīgajā lēmumā bija ietverts pierādījumu kopums, kas liecināja, ka TSE bija veikusi ieguldījumus, kas pārsniedz vidējos ieguldījumus Auto HDG nozarē, un bija koncentrējusies uz savas tirgus daļas palielināšanu Auto HDG nozarē. It īpaši minētā sprieduma 476. punktā Vispārējā tiesa konstatēja, ka Komisijai nevar pārmest, ka tā nav minējusi pierādījumus, uz kuriem tā pamatojās, jo – kā it īpaši izriet no strīdīgā lēmuma 884.–892., 948. un 954. apsvēruma – Komisija bija balstījusies uz thyssenkrupp un TSE iekšējiem dokumentiem, kā arī uz konkurentu un klientu atbildēm tās veiktajā tirgus izpētē.
250
Papildus, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 477. un 478. punktā konstatēja, ka attiecībā uz thyssenkrupp iebildumu, ka Komisija strīdīgā lēmuma 896. apsvērumā nevarēja noraidīt thyssenkrupp un TSE pierādījumus, kuru mērķis bija pierādīt, ka arī citi Auto HDG piegādātāji veica ieguldījumus, kas analogi TSE veiktajiem ieguldījumiem, Komisija 896. apsvērumā norādīja, ka tā bija balstījusies uz tirgus izpēti, lai tos noraidītu.
251
Otrkārt, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 484.–486. punktā izvērtēja thyssenkrupp iebildumus, ka Komisija nav salīdzinājusi TSE ieguldījumus ar konkurentu ieguldījumiem, nedz arī ņēmusi vērā šo konkurentu izdevumus pētniecībai un attīstībai vai to iekšējās stratēģijas plānus.
252
Tomēr no pārsūdzētā sprieduma 484.–486. punkta skaidri izriet, ka Vispārējā tiesa ir aplūkojusi tieši šos iebildumus un norādījusi, ka šajā lietā Komisija strīdīgā lēmuma 883.–966. apsvērumā ir detalizēti analizējusi TSE īpašo lomu, stāvokli un iespējas salīdzinājumā ar citiem attiecīgā tirgus dalībniekiem un konstatējusi, ka TSE atšķīrās no lielākās daļas pārējiem dalībniekiem. Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 485. un 486. punktā precizēja, ka Komisija savā analīzē ir ņēmusi vērā tostarp četru TSE konkurentu ieguldījumus un paplašināšanās plānus.
253
Šādos apstākļos thyssenkrupp kritika attiecībā uz pārsūdzētā sprieduma 476., 478., 484. un 486. punktu nav pamatota.
254
Runājot par otro argumentu, kas izvirzīts šī sprieduma 223. punktā minētajā otrajā iebildumā, pietiek norādīt, ka thyssenkrupp nav pierādījusi, kādēļ Vispārējai tiesai nebija jādod priekšroka citu piegādātāju, nevis TSE paziņojumiem, lai gan – kā norādīja Komisija – tie bija labākā situācijā nekā thyssenkrupp, lai komentētu savus ieguldījumu plānus.
255
Tādēļ šī thyssenkrupp argumentācija jānoraida kā nepamatota.
256
Attiecībā uz trešo argumentu, kas minēts šī sprieduma 224. punktā izvirzītajā otrajā iebildumā, jānorāda, pirmām kārtām, ka pārsūdzētā sprieduma 478. punktā Vispārējā tiesa vēlas atbildēt uz argumentāciju, ar kuru thyssenkrupp pārmet Komisijai, ka tā nav minējusi pierādījumus, uz kuriem tā pamatojās, lai kvalificētu TSE kā “svarīgu konkurences spēku”.
257
Thyssenkrupp neapstrīd Vispārējās tiesas vērtējumu pārsūdzētā sprieduma 479. punktā, saskaņā ar kuru apelācijas sūdzības iesniedzēja nav pierādījusi, ka Komisija nevarēja balstīties uz faktu ziņā precīzu, ticamu un saskaņotu norāžu kopumu, kas varētu pamatot secinājumus, kuri šajā ziņā tika izdarīti strīdīgā lēmuma 883.–966. apsvērumā.
258
Otrām kārtām, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 485. punktā vēlas atbildēt uz thyssenkrupp argumentu, ka Komisija nav salīdzinājusi TSE ieguldījumus ar tās konkurentu ieguldījumiem, lai TSE kvalificētu kā “svarīgu konkurences spēku”.
259
Pat pieņemot, ka Vispārējai tiesai nebija jāatsaucas uz strīdīgā lēmuma 1079. apsvērumu, jo tas neietilpst šī lēmuma iedaļā, kas īpaši veltīta jautājumam par to, vai TSE ir svarīgs konkurences spēks, jānorāda, ka Vispārējā tiesa katrā ziņā ir balstījusies uz citiem minētā lēmuma apsvērumiem, kas pierāda, ka Komisija patiešām ir veikusi šādu salīdzinājumu.
260
No pārsūdzētā sprieduma 484. punkta izriet, ka strīdīgā lēmuma 883.–966. apsvērumā Komisija ir analizējusi TSE īpašo lomu un iespējas, TSE pozīciju salīdzinājumā ar citiem tirgus dalībniekiem un konstatējusi, ka TSE atšķīrās no lielākās daļas pārējo tirgus dalībnieku.
261
No šī lēmuma 896. apsvēruma, ko Vispārējā tiesa izvērtējusi minētā sprieduma 477. punktā, izriet, ka Komisija ir analizējusi plānotās koncentrācijas dalībnieču apgalvojumu, ka TSE konkurenti paši veica ieguldījumus, kas ir salīdzināmi ar TSE ieguldījumiem, un ka tā konstatēja, ka šim apgalvojumam ir pretrunā informācija, ko tā bija saņēmusi no šiem konkurentiem un attiecīgo produktu patērētājiem.
262
Šādos apstākļos thyssenkrupp argumentācija jānoraida kā neefektīva.
263
Attiecībā uz šī sprieduma 225.–228. punktā minētajā otrajā iebildumā izvirzīto ceturto argumentu, pietiek norādīt, ka šis arguments attiecas uz pārsūdzētā sprieduma ad abundantiam motīvu. Tā kā iebildumi, kas vērsti pret Vispārējās tiesas nolēmumā ietvertiem ad abundantiam motīviem, nevar būt pamats šī lēmuma atcelšanai un tādējādi ir neefektīvi (spriedums, 2023. gada 13. jūlijs, Komisija/CK Telecoms UK Investments, C‑376/20 P, EU:C:2023:561, 96. punkts un tajā minētā judikatūra), minētais arguments jānoraida kā neefektīvs.
264
Attiecībā uz šī sprieduma 229. punktā minētajā otrajā iebildumā izvirzīto piekto argumentu jāatzīst, ka, pat pieņemot, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 487. punktā nav pareizi rezumējusi strīdīgā lēmuma 897. apsvērumu, šādai kļūdai nav nozīmes attiecībā uz thyssenkrupp minēto, ka Vispārējā tiesa nav neatkarīgi pārbaudījusi tās apgalvojumu, saskaņā ar kuru TSE ieguldījumu mērķis bija vienīgi kompensēt tās konkurentu ieguldījumus. Minētā sprieduma 488. punktā, ko thyssenkrupp nav apstrīdējusi, Vispārējā tiesa norādīja, ka Komisija katrā ziņā ir noraidījusi šo apgalvojumu strīdīgā lēmuma 920.–932. apsvērumā un ka thyssenkrupp nav iesniegusi nevienu pietiekami pārliecinošu pretēju pierādījumu, lai atspēkotu minētajos apsvērumos Komisijas veiktā vērtējuma ticamību.
265
Šādos apstākļos jānoraida šī sprieduma 229. punktā minētais otrajā iebildumā izvirzītais piektais arguments.
266
Attiecībā uz šī sprieduma 230. punktā minēto otrajā iebildumā izvirzīto sesto argumentu jākonstatē, ka šī thyssenkrupp argumentācija ir balstīta uz kļūdainu pārsūdzētā sprieduma interpretāciju.
267
Kā izriet no pārsūdzētā sprieduma 473. un 490. punkta, kuros ietverts thyssenkrupp iebildumu kopsavilkums, šī sabiedrība Vispārējā tiesā ir vienīgi norādījusi, ka Komisija nav ņēmusi vērā minētos pierādījumus. Šo apstākli apstiprina prasības pieteikuma pirmajā instancē 107. punkta lasījums.
268
Šajā kontekstā pārsūdzētā sprieduma 490. punktā Vispārējā tiesa tieši izskatīja šo iebildumu un, atsaukdamās uz strīdīgā lēmuma 883.–966. apsvērumu, konstatēja, ka pretēji tam, ko apgalvo thyssenkrupp, Komisija, pārbaudot visus tās rīcībā nodotos pierādījumus, bija ņēmusi vērā šos pierādījumus, taču uzskatīja, ka tie nav pietiekami pārliecinoši, lai grozītu tās vērtējumu šajā ziņā.
269
Tādējādi Vispārējai tiesai nevar pārmest, ka tā pati nav izvērtējusi pierādījumus, ko iesniegušas plānotās koncentrācijas dalībnieces, vai nav precizējusi, kuros strīdīgā lēmuma apsvērumos Komisija pārbaudīja šos pierādījumus.
270
Šādos apstākļos trešā pamata otrās daļas otrais iebildums jānoraida kā nepamatots.
271
Tādējādi trešā pamata otrā daļa jānoraida kā nepamatota.
Par trešā pamata trešo daļu
– Lietas dalībnieču argumenti
272
Thyssenkrupp norāda, ka pretēji atziņām, kas izriet no 2020. gada 28. maija sprieduma CK Telecoms UK Investments/Komisija (T‑399/16, EU:T:2020:217) 227. un nākamajiem punktiem, Vispārējā tiesa nav prasījusi Komisijai pierādīt īpašu tuvuma pakāpi starp thyssenkrupp un TSE gan attiecībā uz Auto HDG tirgu, gan iepakojumam paredzētā tērauda tirgu. Thyssenkrupp ieskatā minētā tiesa tādējādi ir kļūdaini interpretējusi un piemērojusi Pamatnostādņu horizontālo apvienošanos jomā 28. punktā ietverto jēdzienu “tuvi konkurenti”.
273
Pirmkārt, pārsūdzētā sprieduma 532. punktā, kurā ir noslēgta sadaļa attiecībā uz Auto HDG, Vispārējā tiesa esot atsaukusies uz Komisijas konstatējumu, ka thyssenkrupp un TSE ir “tuvas” konkurentes, nevis “īpaši” tuvas konkurentes. Vispārējās tiesas pieeja pārsūdzētā sprieduma 513., 520. un 521. punktā pierādot, ka Vispārējā tiesa prasījusi, lai Komisijai pierādītu, ka šīs abas sabiedrības ir īpaši tuvas konkurentes.
274
Otrkārt, visā pārsūdzētā sprieduma sadaļā, kas attiecas uz iesaiņošanai paredzēto tēraudu, un it īpaši minētā sprieduma 740.–745. un 750.–752. punktā Vispārējā tiesa esot kvalificējusi koncentrācijas dalībnieces kā “tuvas” konkurentes. It īpaši no Vispārējās tiesas vērtējuma pārsūdzētā sprieduma 735., 739., 747. un 751. punktā skaidri izrietot, ka Vispārējā tiesa neatzīst, ka konkurences tuvums Pamatnostādņu horizontālo apvienošanos jomā 28. un nākamo punktu izpratnē prasītu īpašu tuvuma pakāpi. Tādējādi no šiem pārsūdzētā sprieduma punktiem izrietot, ka Vispārējā tiesa nav piemērojusi īpašu konkurences tuvuma pakāpes kritēriju.
275
Komisija apstrīd thyssenkrupp argumentācijas pieņemamību un pamatotību.
276
Thyssenkrupp replikas rakstā atbild, ka šī daļa ir pieņemama, pirmām kārtām, tādēļ, ka, lai gan tā savā prasības pieteikumā pirmajā instancē nav izmantojusi vārdu “īpaši tuvi konkurenti”, konkrēti no prasības pieteikuma 161. punkta izrietot, ka tā ir atsaukusies uz Pamatnostādņu horizontālo apvienošanos jomā 28. punktu, kā arī uz faktu, ka Komisija nav piemērojusi pareizu kritēriju, lai noteiktu, vai plānotās koncentrācijas dalībnieces piedāvā preces, kuras ļoti liels skaits klientu uzskata par tādām, kas veido to pirmo vai otro izvēli, kas norādītu uz īpašu konkurences tuvuma pakāpi. Otrām kārtām, thyssenkrupp šo problemātiku esot izvirzījusi tiesas sēdē Vispārējā tiesā.
– Tiesas vērtējums
277
Šajā ziņā jāatgādina, kā norādīts šī sprieduma 123. punktā, ka saskaņā ar Tiesas Reglamenta 170. panta 1. punktu apelācijas sūdzībā nedrīkst grozīt Vispārējā tiesā izskatītā strīda priekšmetu. Tiesas kompetence apelācijas sūdzības izskatīšanā attiecas vienīgi uz juridiskā risinājuma izvērtēšanu, kas tika sniegts saistībā ar pamatiem, kurus ir izskatījuši pirmie tiesneši. Tādēļ lietas dalībnieks nevar Tiesā pirmo reizi izvirzīt pamatu, kuru tas nav izvirzījis Vispārējā tiesā, jo tādējādi tas Tiesā, kuras kompetence apelācijas ietvaros ir ierobežota, varētu vērsties ar plašāku strīdu nekā iepriekš Vispārējā tiesā izskatītais.
278
Šajā lietā no prasības pieteikuma pirmajā instancē, konkrēti tā 161. punkta, izriet, ka, lai gan thyssenkrupp ir atsaukusies uz Pamatnostādņu horizontālo apvienošanos jomā 28. punktu, šī sabiedrība tomēr nav pārmetusi Komisijai, ka tā būtu pieļāvusi kļūdu, jo šī iestāde, lai noteiktu thyssenkrupp un TSE tuvumu, piemēroja mazāk stingru kritēriju nekā tas, saskaņā ar kuru šie divi uzņēmumi ir kvalificējami kā “īpaši tuvi konkurenti”. Patiesībā Thyssenkrupp tikai apgalvoja, ka vērtējums par to, vai pastāv tuva konkurence, galvenokārt ietvēra plānotās koncentrācijas dalībnieču produktu aizstājamības līmeņa ekonomisko izvērtējumu, un ka Komisijas uzdotie jautājumi klientiem, lai noteiktu konkurences tuvumu starp plānotās koncentrācijas dalībniecēm, bija kļūdaini.
279
Attiecībā uz thyssenkrupp argumentāciju, ka šī sabiedrība tiesas sēdē Vispārējā tiesā, atsaucoties uz 2020. gada 28. maija spriedumu CK Telecoms UK Investments/Komisija (T‑399/16, EU:T:2020:217), bija skaidri apgalvojusi, ka Komisijai esot bijis jāpierāda, ka thyssenkrupp un TSE ir “īpaši tuvas konkurentes” gan attiecībā uz Auto HDG tirgu, gan iepakojumam paredzētā tērauda tirgu, pietiek konstatēt, ka thyssenkrupp nav iesniegusi nevienu pierādījumu, kas varētu pamatot šo argumentāciju.
280
No tā izriet, ka apelācijas sūdzības trešā pamata trešā daļa jānoraida kā nepamatota.
281
Tātad trešā pamata trešā daļa nav pieņemama.
Par trešā pamata ceturto daļu
– Lietas dalībnieču argumenti
282
Pirmkārt, thyssenkrupp būtībā pārmet Vispārējai tiesai, ka tā pārsūdzētā sprieduma 279.–287. punktā nav izvērtējusi šīs sabiedrības argumentāciju, kas izvirzīta pirmajā instancē iesniegtā prasības pieteikuma 63.–68. punktā. Minētās sabiedrības ieskatā Vispārējā tiesa ir vienīgi pārņēmusi pierādījumus, uz kuriem Komisija balstījās strīdīgajā lēmumā.
283
Otrkārt, thyssenkrupp it īpaši pārsūdzētā sprieduma 285. punktā būtībā pārmet Vispārējai tiesai, ka tā ir apstiprinājusi Komisijas vērtējumus, saskaņā ar kuriem cenu pieaugums pēc plānotās koncentrācijas saglabātos tikai tad, ja šīs koncentrācijas rezultātā apvienotā struktūra izteiktu draudus par represīviem pasākumiem gadījumā, ja AM nepielāgosies cenu paaugstināšanai. Thyssenkrupp ieskatā, nekonstatējot koordinētu ietekmi, šāda pieeja ļāva Komisijai konstatēt būtiskus šķēršļus efektīvai konkurencei visos koncentrācijas darījumos. Thyssenkrupp precizē, ka visiem apvienotajiem uzņēmumiem faktiski būtu stimuls paaugstināt cenas, ja tie varētu ticami draudēt ar represīviem pasākumiem sāncenšiem, kuri nepielāgosies.
284
Treškārt, thyssenkrupp pārmet Vispārējai tiesai, ka tā pārsūdzētā sprieduma 611., 612., 615., 617. un 619. punktā, neveikdama pati savu analīzi par to, vai AM būtu dzīvotspējīga alternatīva TP vai ECCS pircējiem, tikai rezumēja strīdīgo lēmumu, konstatēdama, ka Komisijas ekonomiskā analīze ir “saskanīga”, “ļoti ticama” un “pamatota”.
285
Turklāt thyssenkrupp ieskatā Vispārējās tiesas vērtējums pārsūdzētā sprieduma 615. punktā attiecībā uz iespējamo AM rīcību pēc koncentrācijas rezultātā apvienotās struktūras veiktās cenu paaugstināšanas esot kļūdains, jo Vispārējā tiesa nav ņēmusi vērā faktu, ka pieprasījums pēc konkurenta preces pieaugs tikai tad, ja tas nesekos koncentrācijas rezultātā apvienotās struktūras (hipotētiskam) cenu paaugstinājumam.
286
Turklāt thyssenkrupp pārmet Vispārējai tiesai, ka tā pārsūdzētā sprieduma 613. un nākamajos punktos nav izvērtējusi, kāda neizmantotā jauda var tikt uzskatīta par “pietiekamu”.
287
Komisija apstrīd thyssenkrupp argumentāciju.
– Tiesas vērtējums
288
Pirmkārt, attiecībā uz thyssenkrupp iebildumu, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 279.–287. punktā nav izvērtējusi šīs sabiedrības argumentāciju, kas izklāstīta pirmajā instancē iesniegtā prasības pieteikuma 63.–68. punktā, jākonstatē, ka šis iebildums izriet no kļūdainas pārsūdzētā sprieduma interpretācijas.
289
Pirmajā instancē iesniegtā prasības pieteikuma 63.–68. punktā ietvertā un pārsūdzētā sprieduma 270. un 271. punktā apkopotā thyssenkrupp argumentācija šī sprieduma 282.–290. punktā ir noraidīta. It īpaši – kā izriet no minētā sprieduma 282., 283., 285. un 287.–289. punkta – Vispārējā tiesa konstatēja, ka Komisija balstījās uz vairākiem pierādījumiem, uz AM reālo un faktisko rīcību Auto HDG tirgū, kā arī uz thyssenkrupp un TSE iesniegtajiem ekonomiskajiem datiem, lai pierādītu, ka AM nebija stimula – ar ražošanas palielināšanu – reaģēt uz plānotās koncentrācijas rezultātā apvienotās struktūras cenu paaugstināšanu. Turklāt, kā izriet no pārsūdzētā sprieduma 288. punkta, Vispārējā tiesa ir apstiprinājusi Komisijas secinājumus, pamatojoties uz pašas veikto minēto pierādījumu pārbaudi.
290
Otrkārt, attiecībā uz thyssenkrupp argumentāciju, ar ko būtībā tiek apgalvots, ka it īpaši pārsūdzētā sprieduma 285. punktā Vispārējā tiesa ir kļūdaini apstiprinājusi Komisijas secinājumus, saskaņā ar kuriem cenu paaugstināšanās pēc plānotās koncentrācijas tiktu saglabāta tikai ar draudiem, ka koncentrācijas rezultātā apvienotā struktūra varētu veikt represijas, ja AM nepielāgosies cenu paaugstināšanai, jākonstatē, ka arī šī argumentācija ir balstīta uz kļūdainu pārsūdzētā sprieduma interpretāciju.
291
Pirmām kārtām, kā izriet no minētā sprieduma 266. punkta, Vispārējā tiesa pārbaudīja thyssenkrupp argumentus, saskaņā ar kuriem Komisija bija netieši secinājusi, ka pastāv koordinēta horizontāla ietekme, jo šīs iestādes ieskatā AM saskaņoja savas cenas ar plānotās koncentrācijas rezultātā apvienoto struktūru un šī struktūra, pieņemot lēmumus par tarifiem pēc plānotās koncentrācijas, ņēma vērā šo saskaņošanu. Vispārējā tiesa minētā sprieduma 268. un 269. punktā noraidīja šo thyssenkrupp argumentāciju un būtībā konstatēja, ka Komisija pat netieši nav norādījusi uz jebkādu saskaņotu horizontālo ietekmi starp AM un šīs koncentrācijas rezultātā apvienoto struktūru.
292
Otrām kārtām, tā paša sprieduma 282.–290. punktā Vispārējā tiesa noraidīja thyssenkrupp argumentāciju, saskaņā ar kuru būtībā strīdīgajā lēmumā ir pieļauta acīmredzama kļūda vērtējumā attiecībā uz pierādījumiem, kas izmantoti, lai konstatētu, ka AM nav stimula izdarīt spiedienu uz cenu paaugstināšanu pēc plānotās koncentrācijas, neraugoties uz to, ka tās rīcībā bija milzīgas iespējas.
293
Vispārējā tiesa savā vērtējumā nekādi nav konstatējusi, ka cenu paaugstināšanās pēc plānotās koncentrācijas varētu tikt saglabāta tikai ar draudiem, ka apvienotā struktūra varētu veikt represijas, ja AM nepielāgotos cenu paaugstināšanai.
294
Visbeidzot, treškārt, attiecībā uz šī sprieduma 284.–286. punktā minēto thyssenkrupp argumentāciju jānorāda, ka, runājot par pārsūdzētā sprieduma 611., 612., 615., 617. un 619. punktu, tie attiecas uz Vispārējās tiesas veikto pirmajā instancē iesniegtā prasības pieteikuma ceturtā pamata trešās daļas vērtējumu par tiesību kļūdu un acīmredzamām kļūdām vērtējumā saistībā ar klientu iespējām nomainīt piegādātāju EEZ teritorijā.
295
No pārsūdzētā sprieduma 611.–620. punkta pietiekami skaidri izriet, ka pretēji tam, ko apgalvo thyssenkrupp, Vispārējā tiesa ne tikai ir noraidījusi šīs sabiedrības pārmetumu, ka Komisija nav juridiski pietiekami pierādījusi, ka pēc plānotās koncentrācijas AM nebūs dzīvotspējīga alternatīva TP vai ECCS pircējiem, bet arī pati ir veikusi Komisijas secinājumu vērtējumu.
296
Vispārējā tiesa, it īpaši pārsūdzētā sprieduma 612. un 616. punktā konstatējusi, ka gan attiecībā uz TP tirgu, gan ECCS tirgu Komisija bija apstiprinājusi savu uz nākotni vērsto analīzi par AM stimulu vērsties pret plānotās koncentrācijas rezultātā apvienotās struktūras iespējamo cenu pieaugumu, tā minētā sprieduma 614. punktā vispirms pārbaudīja, vai šī analīze atbilst Pamatnostādņu horizontālo apvienošanos jomā 32.–35. punktam, kas ietverti sadaļā “Maz ticams, ka konkurenti palielinās piedāvājumu, ja paaugstināsies cenas”. Pēc pārbaudes tā secināja, ka ražošanas pieaugums ir maz ticams, it īpaši tādēļ, ka konkurentiem bija jaudas ierobežojumi, kā tas bija AM gadījumā attiecībā uz TP.
297
Turpinājumā, kā izriet no pārsūdzētā sprieduma 615. punkta, Vispārējā tiesa pārbaudīja Komisijas veikto uz nākotni vērsto analīzi un konstatēja, ka ir ļoti iespējams, ka, sastopoties ar iespējamo cenu pieaugumu no plānotās koncentrācijas rezultātā apvienotās struktūras puses, klienti, kuri mēģinātu pāriet pie tāda konkurenta kā AM, kurš ir otrs vienīgais nozīmīgais dalībnieks attiecīgajā tirgū, arī saskartos ar cenu pieaugumu.
298
Vispārējās tiesas ieskatā, ja šāds konkurents saskata, ka pieprasījums pēc tā produktiem pieaug, tam ir stimuls pašam vienpusēji paaugstināt cenas, nevis tās saglabāt vai samazināt, lai piesaistītu jaunus klientus, jo tas būtu pretrunā tā peļņas optimizācijai. Tāpēc Vispārējā tiesa apstiprināja Komisijas uz nākotni vērsto analīzi kā saskaņotu un ļoti ticamu, un pretēji tam, ko apgalvo thyssenkrupp, Vispārējai tiesai nevar pārmest, ka tā pārsūdzētā sprieduma 615. punktā būtu kļūdaini noteikusi AM iespējamo rīcību plānotās koncentrācijas rezultātā apvienotās struktūras cenu paaugstināšanas gadījumā, it īpaši ņemot vērā šīs sabiedrības jaudas ierobežojumus, kādi minēti minētā sprieduma 613. punktā.
299
Turklāt pārsūdzētā sprieduma 617. punktā Vispārējā tiesa atzina, ka šī sprieduma 612. un nākamajos punktos izklāstītā argumentācija attiecībā uz TP tirgu būtībā attiecas arī uz ECCS tirgu. Tādējādi tā apstiprināja, ka Komisijas uz nākotni vērstā analīze, saskaņā ar kuru AM pēc plānotās koncentrācijas nebūtu stimula vērsties pret iespējamo ECCS cenu pieaugumu, bet drīzāk tam sekot un gūt no tā labumu, ir tikpat konsekventa un ļoti ticama, ņemot vērā arī apstākli, ka ECCS tirgus oligopolā struktūra šīs koncentrācijas rezultātā, iespējams, vēl vairāk pastiprināsies.
300
Visbeidzot Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 619. punktā secināja, ka Komisijas uz nākotni vērstā analīze, kas veikta strīdīgā lēmuma 1288. un 1289. apsvērumā, kā arī 1294. un nākamajos apsvērumos, faktiski ir balstīta uz stabilu ekonomisko analīzi par AM reakciju uz iespējamo apvienotās struktūras cenu pieaugumu TP un ECCS tirgos.
301
Šādos apstākļos Vispārējai tiesai nevar pārmest, ka tā nav veikusi pati savu analīzi attiecībā uz Komisijas vērtējumu par to, vai AM būtu dzīvotspējīga alternatīva TP vai ECCS pircējiem. Šis thyssenkrupp iebildums tātad izriet no kļūdainas pārsūdzētā sprieduma interpretācijas.
302
Tāpat Vispārējai tiesai nevar pārmest, ka tā pārsūdzētā sprieduma 613. un nākamajos punktos nav izvērtējusi neizmantoto jaudu, ko varēja uzskatīt par “pietiekamu”. Šajā ziņā pietiek norādīt, pirmkārt, ka ne no pirmajā instancē iesniegtā prasības pieteikuma 136. punkta, ne no pārsūdzētā sprieduma 601. punkta, kurā ir atkārtota thyssenkrupp argumentācija pirmajā instancē, neizriet, ka šī sabiedrība būtu izvirzījusi šādu argumentu Vispārējā tiesā, un tas šo pārmetumu padarīta acīmredzami nepieņemamu. Otrkārt, Vispārējā tiesa ņēma vērā AM neizmantoto jaudu, jo – kā izriet no minētā sprieduma 612., 613., 618. un 619. punkta – Vispārējā tiesa atsaucās uz strīdīgā lēmuma 1289. apsvērumu, kurā ir ietverts koncentrācijas rezultātā apvienotās struktūras konkurentu, it īpaši AM, neizmantotās jaudas novērtējums.
303
Tāpēc trešā pamata ceturtā daļa jānoraida kā daļēji nepieņemama un daļēji nepamatota.
Par trešā pamata piekto daļu
– Lietas dalībnieku argumenti
304
Thyssenkrupp ar pirmo iebildumu, pirmkārt, pārmet Vispārējai tiesai, ka tā nav norādījusi, ka, pamatojoties uz TSE pašreizējo stratēģiju, nebija iespējams secināt, ka Āzijas piegādātāju Posco, Hyundai Steel un Baosteel stratēģiskais mērķis bija EEZ reģistrētie klienti, nepavaicājot šiem uzņēmumiem tieši, kāds ir to stratēģiskais mērķis. Otrkārt, thyssenkrupp uzskata, ka pārsūdzētā sprieduma 545. punktā pastāv pretruna, jo šajā punktā Vispārējā tiesa esot atzinusi, ka, no vienas puses, Posco, Hyundai Steel un Baosteel spēj nodrošināt ievērojamu daļu no noteiktu klientu vajadzībām un, no otras puses, “klienti paši nepārprotami dod priekšroku piegādēm EEZ”. Treškārt, thyssenkrupp uzskata, ka pārsūdzētā sprieduma 545. punktā Vispārējā tiesa nepamatoti pieprasīja, lai šī sabiedrība pierādītu, ka visus klientus lielā mērā varēja apgādāt importētāji. Ceturtkārt, thyssenkrupp apgalvo, ka Vispārējā tiesa nav ņēmusi vērā atbilstošos pierādījumus, kad tā pārsūdzētā sprieduma 545. punktā secināja, ka iemesli, kuru mērķis bija attaisnot faktu, ka Fiat Chrysler Automobiles NV (turpmāk tekstā – “FCA”) tika apgādāta, iegādājoties importu, nebija attiecināmi uz citiem klientiem.
305
Ar otro iebildumu thyssenkrupp, pirmām kārtām, apgalvo, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 645. punktā nav pati analizējusi thyssenkrupp argumentus par to, ka Komisija piešķīra nesamērīgu nozīmi noteiktiem klientu paziņojumiem par ierobežojumiem, kas, iespējams, ir attiecināmi uz pieprasījuma nepastāvību, bet vienīgi atspoguļojusi Komisijas pieeju un atsaukusies uz 13. anketā sniegtajām atbildēm, nesniegdama citus paskaidrojumus.
306
Otrām kārtam, thyssenkrupp ieskatā pārsūdzētā sprieduma 646. punktā Vispārējā tiesa ir apvērsusi pierādīšanas pienākumu, secinādama, ka thyssenkrupp izvirzītajam iebildumam, saskaņā ar kuru Komisija esot ignorējusi faktu, ka dalībnieces pašas tirgoja ievērojamus apjomus ārpus EEZ reģistrētiem klientiem, var būt tikai ļoti ierobežota nozīme attiecīgo tirgu un EEZ reģistrēto klientu reakcijas analīzē, jo thyssenkrupp nav pierādījusi pretējo.
307
Trešām kārtām, thyssenkrupp, pirmkārt, apgalvo, ka pārsūdzētā sprieduma 647. punktā Vispārējā tiesa ir sagrozījusi tās rīcībā esošos pierādījumus un ka tās pamatojums ir pretrunīgs. Tā uzskata, ka, lai gan Vispārējā tiesa konstatēja, ka thyssenkrupp iekšējie dokumenti, kas atspoguļoti strīdīgā lēmuma 200. un 201. attēlā, “apstiprināja” Komisijas konstatējumus par termiņu nozīmīgumu, Komisijas veiktajai minēto iekšējo dokumentu kļūdainai interpretācijai noteikti ir ietekme uz šīs iestādes vērtējumu.
308
Otrkārt, attiecībā uz importa kvalitāti thyssenkrupp būtībā pārmet Komisijai, ka tā strīdīgā lēmuma 1312.–1316. apsvērumā ir izvēlējusies citātus no tās veiktās tirgus izpētes un nav ņēmusi vērā dalībnieču sniegto vai šajā izpētē iegūto informāciju, kas tiem bija pretrunā. Šajā ziņā thyssenkrupp uzskata, ka no pārsūdzētā sprieduma 649. punkta izriet, ka Vispārējā tiesa ir vienīgi atsaukusies uz atbildēm, kas sniegtas uz 4. anketas 63. jautājumu un nav pati veikusi analīzi.
309
Komisija apstrīd gan thyssenkrupp argumentācijas pamatotību, gan dažu tās argumentu pieņemamību.
– Tiesas vērtējums
310
Attiecībā uz thyssenkrupp pirmo iebildumu par Auto HDG produktu importa ietekmi uz konkurenci jānorāda, ka Vispārējā tiesa prasības pieteikuma pirmajā instancē trešā pamata septīto daļu ir izvērtējusi pārsūdzētā sprieduma 534.–551. punktā.
311
Vispirms minētā sprieduma 541.–544. punktā Vispārējā tiesa izvērtēja thyssenkrupp izteikto pārmetumu Komisijai, saskaņā ar kuru šī iestāde neesot pietiekami izvērtējusi jautājumu, cik lielā mērā imports radītu spiedienu uz dalībniecēm pēc plānotās koncentrācijas īstenošanas.
312
Šajā ziņā Vispārējā tiesa būtībā konstatēja – kā izriet no strīdīgā lēmuma 974. apsvēruma –, ka Komisijas veiktā tirgus izpēte atklāja, ka iespējamā importa plūsma no Auto HDG uz EEZ teritoriju nākotnē bija minimāla un ka imports radītu ierobežotu spiedienu tādu strukturālo un normatīvo faktoru dēļ, kā, piemēram, ilgāki izpildes termiņi, importētāju nepietiekami ātra reaģēšana, bojājumu risks transportēšanas laikā, ārpus EEZ reģistrēto piegādātāju tehnisko spēju trūkums, komerciālas klātbūtnes trūkums EEZ, kā arī nesen noteiktie tirdzniecības aizsardzības pasākumi attiecībā uz Auto HDG ražojumu importu.
313
Turpinājumā Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 545. un 546. punktā būtībā secināja, ka thyssenkrupp izvirzītais retais piemērs, proti, FCA kā klients, kura apgādi nodrošina imports, pats par sevi nevar atspēkot faktu, ka lielākā daļa automobiļu nozares klientu netiek apgādāti vai tikai nelielā mērā tiek apgādāti, iegādājoties no ārpus EEZ reģistrētiem piegādātājiem, kā tas izriet no strīdīgā lēmuma 974. un 981. apsvēruma, kurus thyssenkrupp nav apstrīdējusi. It īpaši Vispārējā tiesa konstatēja, ka tas, ka konkrētam automobiļu klientam piegādi nodrošina imports, nenozīmē, ka tas attiecas uz visiem klientiem.
314
Turklāt pārsūdzētā sprieduma 547.–549. punktā Vispārējā tiesa ir izvērtējusi thyssenkrupp izteikto pārmetumu Komisijai, saskaņā ar kuru šī iestāde, nevaicājot Posco, Hyundai Steel un Baosteel, vai EEZ reģistrētie klienti ir to stratēģiskais mērķis, strīdīgā lēmuma 1001. apsvērumā no TSE pašreizējās stratēģijas secināja, ka šie EEZ reģistrētie klienti nebija šo sabiedrību mērķauditorija.
315
Šajā ziņā Vispārējā tiesa, pirmām kārtām, atzina, ka minētās sabiedrības savu stratēģu nekoncentrēja uz klientiem EEZ, jo preču piegāde pasaules mērogā bija sarežģīta un dārga. Otrām kārtām, Vispārējā tiesa konstatēja, ka Komisija, lai apgalvotu, ka ierobežotais importa apjoms EEZ norāda, ka šis imports rada ierobežotu spiedienu uz EEZ reģistrētajiem piegādātājiem, ir pamatojusies uz strīdīgā lēmuma 8. tabulu, kas izstrādāta, balstoties uz plānotās koncentrācijas dalībnieču sniegtajiem datiem. Trešām kārtām, Vispārējā tiesa secināja, ka Komisijas tirgus izpēte parādīja, ka klienti paši nepārprotami dod priekšroku apgādei EEZ. Tādējādi Vispārējā tiesa secināja, ka, pat pieņemot, ka Komisija no TSE pašreizējās stratēģijas nebūtu varējusi secināt, ka šīs sabiedrības klienti nebija Posco, Hyundai Steel un Baosteel stratēģisks mērķis, šī iestāde noteikti būtu nonākusi pie tāda paša secinājuma, proti, ka minētie klienti nebija šo sabiedrību stratēģiskais mērķis.
316
Visbeidzot, pārsūdzētā sprieduma 550. punktā Vispārējā tiesa konstatēja, ka Posco – kā thyssenkrupp un TSE konkurentei – ir minimāla nozīme EEZ teritorijas Auto HDG tirgū. Thyssenkrupp šo konstatējumu Tiesā neapstrīd.
317
Tādējādi Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 551. punktā konstatēja, ka, ņemot vērā visus minētā sprieduma 540.–550. punktā ietvertos motīvus, thyssenkrupp nevar pamatoti pārmest Komisijai, ka tā strīdīgā lēmuma 967.–1033. apsvērumā būtu pieļāvusi acīmredzamas kļūdas vērtējumā, kas ietekmē secinājumu, ka imports rada ierobežotu konkurences spiedienu uz EEZ piegādātājiem Auto HDG nozarē EEZ teritorijā.
318
Šādā kontekstā, pirmkārt, jāizvērtē trešais arguments, kas formulēts saistībā ar thyssenkrupp pirmo iebildumu, saskaņā ar kuru pārsūdzētā sprieduma 545. punktā Vispārējā tiesa esot kļūdaini pieprasījusi šai sabiedrībai pierādīt, ka visu klientu apgādi lielā mērā varēja nodrošināt imports.
319
Šajā ziņā jākonstatē, ka šis apgalvojums izriet no 545. punkta kļūdainas interpretācijas.
320
Ir skaidrs, ka Vispārējā tiesa 545. punktā konstatēja, ka “tas, ka konkrēta automobiļu klienta apgādi nodrošina imports, nenozīmē, ka tas attiecas uz visiem klientiem”. Tomēr šāds apsvērums nenozīmē, ka Vispārējā tiesa būtu pieprasījusi thyssenkrupp pierādīt, ka visu klientu apgādi lielā mērā varēja nodrošināt imports. Vispārējā tiesa precizēja, ka “katrā ziņā tikai viens piemērs vai pat daži reti piemēri paši par sevi nevar atspēkot faktu, ka lielākā daļa automobiļu nozares klientu netiek apgādāti vai tikai nelielā mērā tiek apgādāti, iegādājoties no ārpus EEZ reģistrētiem piegādātājiem”. Tāpēc jākonstatē, ka Vispārējā tiesa ir tikai precizējusi, ka no atsevišķiem piemēriem nevar izdarīt vispārēju secinājumu.
321
Otrkārt, jāizvērtē ceturtais arguments, kas izteikts saistībā ar thyssenkrupp pirmo iebildumu un saskaņā ar kuru pārsūdzētā sprieduma 545. punktā Vispārējā tiesa, secinādama, ka iemesli, kas pamato faktu, ka FCA apgādi nodrošināja imports, nebija attiecināmi uz citiem klientiem, neesot ņēmusi vērā atbilstošos pierādījumus.
322
Šajā ziņā, tā kā thyssenkrupp pēc būtības neapstrīd pārsūdzētā sprieduma 545. punktā ietverto Vispārējās tiesas vērtējumu, ka “tikai viens piemērs vai pat daži reti piemēri paši par sevi nevar atspēkot faktu, ka lielākā daļa automobiļu nozares klientu netiek apgādāti vai tikai nelielā mērā tiek apgādāti, iegādājoties no ārpus EEZ reģistrētiem piegādātājiem”, visa thyssenkrupp argumentācija attiecībā uz sabiedrību FCA jānoraida kā neefektīva.
323
Treškārt, jāizvērtē otrais arguments, kas izvirzīts saistībā ar thyssenkrupp pirmo iebildumu un saskaņā ar kuru pārsūdzētā sprieduma 545. punktā esot pretruna, jo Vispārējā tiesa esot secinājusi, pirmām kārtām, ka Posco, Hyundai Steel un Baosteel spēja nodrošināt ievērojamu daļu no atsevišķu klientu vajadzībām un, otrām kārtām, ka “klienti paši ir skaidri pauduši priekšroku apgādēm EEZ teritorijā”.
324
Arī šis arguments ir pamatots ar kļūdainu pārsūdzētā sprieduma 545. punkta interpretāciju. Proti, Vispārējā tiesa 545. punktā nekādā veidā nav secinājusi, ka Posco, Hyundai Steel un Baosteel būtu spējušas nodrošināt ievērojamu daļu no dažu vai visu EEZ reģistrēto klientu vajadzībām. Gluži pretēji, kā atgādināts šī sprieduma 313. punktā, Vispārējā tiesa būtībā konstatēja, ka retais FCA piemērs, uz kuru atsaucas thyssenkrupp, pats par sevi nevar atspēkot faktu, ka lielākā daļa automobiļu nozares klientu, kas reģistrēti EEZ, netiek apgādāti vai tikai nelielā mērā tiek apgādāti, iegādājoties no ārpus EEZ reģistrētiem piegādātājiem. It īpaši Vispārējā tiesa secināja, ka tas, ka konkrēta automobiļu klienta piegādi nodrošina imports, nenozīmē, ka tas attiecas uz visiem klientiem. Šis apsvērums atbilst konstatējumam, ka šie paši klienti nav stratēģisks mērķis ārpus EEZ reģistrētiem piegādātājiem.
325
Visbeidzot, ceturtkārt, jāaplūko pirmais arguments, kas izteikts saistībā ar thyssenkrupp pirmo iebildumu, ar kuru šī sabiedrība uzskata, ka, tieši nevaicājot Posco, Hyundai Steel un Baosteel, kāds bija to stratēģiskais mērķis, Vispārējā tiesa, pamatojoties uz tās rīcībā esošo informāciju, nevarēja secināt, ka šo Āzijas piegādātāju stratēģiskais mērķis nebija EEZ klienti.
326
Tātad šis arguments jānoraida kā neefektīvs. Jautājumam, vai EEZ reģistrētie klienti ir Posco, Hyundai Steel un Baosteel stratēģiskais mērķis, nav nozīmes, jo, pirmām kārtām, kā izriet no pārsūdzētā sprieduma 541.–544. punkta, Komisijas veiktā tirgus izpēte atklāja, ka iespējamā importa plūsma no Auto HDG uz EEZ teritoriju nākotnē bija minimāla un ka imports radītu ierobežotu spiedienu tādu strukturālo un normatīvo faktoru dēļ kā, piemēram, ilgāki izpildes termiņi, importētāju nepietiekami ātra reaģēšana, bojājumu risks transportēšanas laikā, ārpus EEZ reģistrēto piegādātāju tehnisko spēju trūkums, komerciālas klātbūtnes trūkums EEZ, kā arī nesen noteiktie tirdzniecības aizsardzības pasākumi attiecībā uz Auto HDG ražojumu importu.
327
Otrām kārtām, kā izriet no pārsūdzētā sprieduma 545. un 546. punkta, Vispārējā tiesa konstatēja, lielākā daļa automobiļu nozares klientu netiek apgādāti vai tikai nelielā mērā tiek apgādāti, iegādājoties no ārpus EEZ reģistrētiem piegādātājiem, kas – kā tas izriet no strīdīgā lēmuma 974. un 981. apsvēruma, kurus thyssenkrupp nav apstrīdējusi – nākotnē nevar mainīties.
328
Tādējādi, pat pieņemot, ka Komisija no TSE pašreizējās stratēģijas būtu kļūdaini konstatējusi, ka šie klienti nav minēto piegādātāju mērķis, šāda iespējamā kļūda nevar ietekmēt Vispārējās tiesas vērtējumu pārsūdzētā sprieduma 551. punktā, saskaņā ar kuru, ņemot vērā visus minētā sprieduma 540.–550. punktā ietvertos apsvērumus, thyssenkrupp nevar pamatoti pārmest Komisijai, ka tā strīdīgā lēmuma 967.–1033. apsvērumā būtu pieļāvusi acīmredzamas kļūdas vērtējumā, padarot kļūdainu konstatējumu, ka imports rada ierobežotu konkurences spiedienu uz EEZ reģistrētiem piegādātājiem Auto HDG nozarē EEZ teritorijā.
329
Tādējādi pirmais iebildums jānoraida kā nepamatots.
330
Attiecībā uz šī sprieduma 305. punktā minētajā otrajā iebildumā izvirzīto pirmo no trim argumentiem jākonstatē, ka šis arguments ir balstīts uz kļūdainu pārsūdzētā sprieduma 645. punkta interpretāciju. Vispārējā tiesa 645. punktā precizēja, ka “no Komisijas veiktās tirgus izpētes un it īpaši no atbildēm uz 13. anketu (A.4h pielikums) izriet, ka Komisija nav – kā to apgalvo [thyssenkrupp] – piešķīrusi nesamērīgu nozīmi atsevišķiem klientu paziņojumiem. Komisijas secinājumi strīdīgā lēmuma 1307.–1309. apsvērumā pamatoti atspoguļo šīs atbildes”. Tā piebilda: “lai gan Komisija strīdīgajā lēmumā nav minējusi klientu paziņojumus, kuros apstiprināta konsignācijas krājumu izmantošana EEZ vai fakts, ka tie pieļāva ilgus termiņus, tas obligāti nenozīmē, ka Komisija tos nav ņēmusi vērā. Šajā lietā Komisija vienkārši secināja – kā tas it īpaši izriet no minētā lēmuma 1311. apsvēruma –, ka no visām klientu atbildēm, kas tika saņemtas tirgus izpētes ietvaros, šie paziņojumi nebija pietiekami reprezentatīvi vai atbilstoši”. Visbeidzot, tā uzsvēra, “ka, lasot atbildes uz minēto 13. anketu, tas tā ir”.
331
No šī punkta pietiekami skaidri izriet, ka Vispārējā tiesa, atsaucoties uz Komisijas veikto tirgus izpēti un it īpaši uz atbildēm uz 13. anketu un no tām secinot, ka Komisija nebija piešķīrusi pārmērīgu nozīmi klientu paziņojumiem, pati veica pierādījumu pārbaudi. To, ka šī pārbaude tika veikta, turklāt apstiprina, pirmām kārtām, pārsūdzētā sprieduma 645. punkta otrais teikums, kurā Vispārējā tiesa secināja, ka Komisijas konstatējumi “saprātīgi atspoguļo šīs atbildes”, un, otrām kārtām, šī punkta pēdējais teikums, no kura nepārprotami izriet, ka Vispārējā tiesa ir pati interpretējusi šīs atbildes.
332
Šādos apstākļos thyssenkrupp otrajā iebildumā ietvertais pirmais arguments jānoraida kā nepamatots.
333
Attiecībā uz šī sprieduma 306. punktā minētajā otrajā iebildumā izvirzīto otro argumentu, pietiek norādīt, ka šis arguments izriet no kļūdainas pārsūdzētā sprieduma 646. punkta interpretācijas, jo, kā var secināt no šī punkta, Vispārējā tiesa patiesībā uzskatīja, ka šim iebildumam praktiski nav nozīmes attiecībā uz Komisijas analīzi par importa radīto konkurences spiedienu uz koncentrācijas rezultātā apvienoto struktūru. Tādēļ šis arguments jānoraida kā nepamatots.
334
Saistībā ar šī sprieduma 307. punktā minētājā otrajā iebildumā izvirzīto trešo argumentu, pietiek konstatēt, ka, runājot par iespējamo pierādījumu sagrozīšanu, šajā lietā thyssenkrupp tikai vispārīgi kritizē Vispārējās tiesas vērtējumu, taču nepierādot, ka Vispārējās tiesas argumentācija būtu balstīta uz konkrētu pierādījumu sagrozīšanu, no kuriem acīmredzami izrietētu, ka šī tiesa ir acīmredzami pārsniegusi saprātīga vērtējuma robežas. Tātad thyssenkrupp argumentācija – tādā mērā, kā minēts iepriekš – jānoraida kā nepieņemama, jo tā neatbilst šī sprieduma 102. punktā atgādinātajām prasībām.
335
Ciktāl thyssenkrupp turklāt apgalvo, ka pārsūdzētā sprieduma 647. punktā ietvertais vērtējums ir pretrunīgs, jānorāda, ka tās argumentācija izriet no kļūdainas minētā punkta interpretācijas. Vispārējā tiesa 647. punktā secināja, ka Komisijas konstatējumi par piegādes termiņu nozīmīgumu kā būtisku faktoru, lai novērtētu, vai imports rada konkurences spiedienu uz plānotās koncentrācijas rezultātā apvienoto struktūru iepakojumam paredzētā tērauda ar metāla pārklājumu nozarē EEZ teritorijā, ir pienācīgi un pietiekami pamatoti strīdīgā lēmuma 1307.–1309. un 1311. apsvērumā.
336
Tādējādi šī tiesa konstatēja, ka jautājumam par to, vai Komisija, interpretēdama iekšējos dokumentus, kuri atspoguļoti strīdīgā lēmuma 200. un 201. attēlā, kuri tikai “apstiprina” Komisijas konstatējumus, ir pieļāvusi kļūdu, nevar būt nekādas izšķirošas ietekmes uz Komisijas analīzi, kas ir pietiekami pamatota ar citiem pierādījumiem.
337
Šādos apstākļos thyssenkrupp argumentācija, kas ir balstīta uz pārsūdzētā sprieduma 647. punktā ietverto pretrunīgo pamatojumu, jānoraida kā nepamatota.
338
Visbeidzot, attiecībā uz argumentu, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 649. punktā esot vienīgi atsaukusies uz atbildēm uz jautājumu par Komisijas izmantoto anketu, neveicot pati savu analīzi, jākonstatē, ka šis arguments arī izriet no 649. punkta kļūdainas interpretācijas.
339
No 649. punkta izriet, ka Vispārējā tiesa nosprieda, ka ir jānoraida thyssenkrupp argumentācija, saskaņā ar kuru mazāk nekā puse klientu, ar kuriem notika apspriešanās, apgalvoja, ka starp EEZ reģistrētiem piegādātājiem un importētājiem, kas atrodas ārpus EEZ, pastāv atšķirības saistībā ar to spēju apmierināt klientu pieprasījumu. Lai pamatotu šo vērtējumu, Vispārējā tiesa atzina, ka thyssenkrupp ir veikusi klientu sniegto atbilžu uz attiecīgo jautājumu daļēju un neobjektīvu interpretāciju. Kā izriet no pārsūdzētā sprieduma 649. punkta trešā teikuma, minētā tiesa noteikti ir pati izvērtējusi atbildes uz šo minētās anketas jautājumu, kad tā konstatēja, ka pretēji tam, ko apgalvo thyssenkrupp, no šīm atbildēm izriet, ka lielākā daļa klientu, kuri bija atbildējuši uz šo jautājumu, minēja, ka šādas atšķirības pastāv.
340
Tāpēc piektā pamata otrais iebildums jānoraida kā daļēji nepieņemams un daļēji nepamatots.
341
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, trešā pamata piektā daļa jānoraida kā daļēji nepieņemama un daļēji nepamatota.
Par trešā pamata sesto daļu
– Lietas dalībnieku argumenti
342
Thyssenkrupp norāda, ka pārsūdzētā sprieduma 377.–384. un 594.–597. punktā Vispārējā tiesa ir sagrozījusi tās rīcībā esošos pierādījumus un ir pieļāvusi tiesību kļūdu, tiesā pārbaudot Komisijas veikto HHI aprēķinu attiecībā uz HDG, TP un ECCS tirgiem.
343
Šajā lietā, pēc thyssenkrupp domām, Komisijas aprēķinātie HHI attiecībā uz konkrētajiem tirgiem tika mākslīgi palielināti un Vispārējai tiesai esot bijis jāsecina, ka šie acīmredzami kļūdainie skaitļi nevarēja tikt izmantoti, lai pierādītu, ka šajos tirgos, iespējams, pastāv būtisks šķērslis efektīvai konkurencei. Vispārējā tiesa esot kļūdaini atzinusi, ka šiem HHI neesot bijis nekādas ietekmes uz Komisijas vērtējumu un ka pareizo HHI piemērošana būtu novedusi pie tāda paša rezultāta, proti, pie būtiska šķēršļa efektīvai konkurencei konstatējuma.
344
Komisija apstrīd thyssenkrupp argumentāciju.
– Tiesas vērtējums
345
Pirmkārt, attiecībā uz HDG tirgu jānorāda, ka Vispārējā tiesa pārsūdzēta sprieduma 370.–384. punktā izvērtēja thyssenkrupp pārmetumus par HHI aprēķinu pirms un pēc plānotās koncentrācijas īstenošanas.
346
Vispārējā tiesa savā vērtējumā minētā sprieduma 379. un 381. punktā būtībā konstatēja: pat ja tiktu pieņemts thyssenkrupp piedāvātais aprēķins, kurā aplēsts, ka HDG tirgus HHI pirms plānotās koncentrācijas būtu bijis 1821 un pēc tās – 2013 ar delta koeficientu 192, HHI līmenis un pieaugums HDG tirgū pārsniegtu Pamatnostādņu horizontālo apvienošanos jomā 19.–21. punktā noteiktās robežvērtības, virs kurām varētu rasties horizontālas konkurences problēmas attiecīgajā tirgū, kā tas ir arī Komisijas aprēķina gadījumā.
347
Turklāt no minētā sprieduma 381. punkta izriet, ka Vispārējā tiesa ir uzsvērusi, ka gan Komisijas, gan thyssenkrupp aprēķinā delta koeficients ir identisks, kas nozīmē, ka arī šajā ziņā nav atšķirības starp abiem HHI aprēķiniem.
348
Otrkārt, attiecībā uz TP un ECCS tirgiem no pārsūdzētā sprieduma 594.–596. punkta izriet, ka, lai gan thyssenkrupp būtībā pārmeta Komisijai, ka tā ir pieļāvusi tādu pašu aprēķina kļūdu kā tā, kas pieļauta attiecībā uz Auto HDG tirgu, Vispārējā tiesa šo pārmetumu noraidīja kā neefektīvu to pašu iemeslu dēļ.
349
Šādos apstākļos Vispārējā tiesa, nepieļaudama tiesību kļūdu, varēja secināt, ka thyssenkrupp argumentācija par kļūdām HHI aprēķinā jānoraida kā neefektīva.
350
No Pamatnostādņu horizontālo apvienošanos jomā 16. un 21. punkta izriet, ka absolūtais HHI līmenis var sniegt pirmo norādi par konkurences spiedienu, kas tirgū tiks radīts pēc plānotās koncentrācijas. Turklāt Komisija izmanto delta koeficientu kā noderīgu norādi par koncentrācijas līmeņa izmaiņām, kas tieši izrietēs no šī darījuma. Katrā ziņā šie rādītāji nav pamatā pieņēmumam par šādu problēmu esamību vai neesamību.
351
Ja HHI un delta koeficienta rādītāji pārsniedz Pamatnostādņu horizontālo apvienošanos jomā 20. punktā noteiktās robežvērtības, šo apstākli varētu izmantot kā norādi par attiecīgās koncentrācijas iespējamajām pretkonkurences sekām.
352
Tādējādi, tā kā thyssenkrupp neapstrīd faktu, ka neatkarīgi no piemērotās aprēķina metodes (ieskaitot thyssenkrupp piedāvāto aprēķina metodi) HHI un delta koeficients ir augstāki par Pamatnostādņu horizontālo apvienošanos jomā 20. punktā noteiktajām robežvērtībām, trešā pamata sestā daļa jānoraida kā neefektīva.
353
Kas attiecas uz thyssenkrupp argumentu par dažu Vispārējās tiesas rīcībā esošajos lietas materiālos ietverto pierādījumu sagrozīšanu, tas jānoraida kā nepieņemams, jo šī sabiedrība precīzi neidentificē šos pierādījumus.
354
Tāpēc trešā pamata sestā daļa jānoraida kā daļēji nepieņemama un daļēji nepamatota.
355
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, trešais pamats jānoraida kā daļēji nepieņemams un daļēji nepamatots.
Par ceturto pamatu
Lietas dalībnieku argumenti
356
Ar pirmo iebildumu thyssenkrupp pārmet Vispārējai tiesai, ka tā pārsūdzētā sprieduma 300.–303. punktā ir sagrozījusi dažus pierādījumus un tāpēc nav lēmusi par thyssenkrupp argumentāciju, kas ir daļa no pirmajā instancē izvirzītā trešā pamata otrās daļas trešā iebilduma par to, ka Komisija savu jauno ekonomisko analīzi, kas izklāstīta strīdīgā lēmuma 1095. apsvērumā, paziņoja koncentrācijas dalībniecēm tikai galīgā lēmuma pieņemšanas stadijā.
357
Thyssenkrupp būtībā norāda, ka Vispārējā tiesa ir sagrozījusi tās lietas materiālos ietvertos pierādījumus tādā veidā, kas acīmredzami ir pretrunā minētā apsvēruma pareizai interpretācijai. Šī sabiedrība norāda, ka pārsūdzētā sprieduma 301. un 302. punktā Vispārējā tiesa esot atsaukusies tikai uz vēstuli par faktiem un esot kļūdaini apgalvojusi, ka Komisija nekādi nav mainījusi ekonomisko analīzi, ko tā bija izklāstījusi minētajā apsvērumā.
358
Ar otro iebildumu thyssenkrupp apgalvo: tā kā strīdīgā lēmuma 1095. apsvērumā ir ietverta jauna Komisijas veikta ekonomiskā analīze, kas tai pirmo reizi tika paziņota ar strīdīgo lēmumu, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 300.–303. punktā, konstatēdama, ka Komisija nav pārkāpusi thyssenkrupp tiesības uz aizstāvību, ir pieļāvusi tiesību kļūdu. It īpaši šai sabiedrībai neesot bijusi iespēja izteikt iebildumus par šo analīzi administratīvajā procesā, kas thyssenkrupp ieskatā ir tās tiesību uz aizstāvību, kas izriet no Regulas Nr. 139/2004 18. panta 3. punkta un Regulas (EK) Nr. 802/2004, kurā grozījumi izdarīti ar Regulu Nr. 1269/2013, 13. panta 2. punkta, pārkāpums.
359
Komisija apstrīd thyssenkrupp argumentāciju.
Tiesas vērtējums
360
Attiecībā uz thyssenkrupp pirmo iebildumu par dažu Vispārējās tiesas rīcībā esošajos lietas materiālos ietverto pierādījumu sagrozīšanu jāatgādina – kā norādīts šī sprieduma 102. punktā –, ka apelācijas sūdzībā ir precīzi jānorāda sprieduma, kuru lūdz atcelt, apstrīdētie elementi, kā arī juridiskie argumenti, kas konkrēti izvirzīti šī lūguma atbalstam. Tādējādi, ja prasītājs apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir sagrozījusi pierādījumus, viņam ir precīzi jānorāda pierādījumi, kuri ir tikuši sagrozīti, un jāpierāda analīzē pieļautās kļūdas, kuras Vispārējo tiesu savā vērtējumā ir novedušas pie šādas sagrozīšanas.
361
Šajā gadījumā thyssenkrupp būtībā pārmet Vispārējai tiesai, ka tā ir sagrozījusi tās lietas materiālos ietvertos pierādījumus un tāpēc pārsūdzētā sprieduma 300.–302. punktā kļūdaini secinājusi, ka strīdīgā lēmuma 1095. apsvērumā nebija ietverta neviena jauna Komisijas veikta ekonomiskā analīze.
362
Taču šī sabiedrība nav identificējusi kļūdas analīzē, kuru dēļ Vispārējā tiesa, izvērtējot apelācijas sūdzībā minēto dokumentu, būtu pieļāvusi sagrozīšanu. Tā tikai vispārīgi kritizē Vispārējās tiesas izdarītos konstatējumus, taču nepierāda, ka tās argumentācija ir balstīta uz pierādījumu konkrētu sagrozīšanu, nedz arī to, ka ir acīmredzams, ka minētā tiesa būtu acīmredzami pārsniegusi saprātīga vērtējuma robežas.
363
Tādējādi ceturtā pamata pirmais iebildums jānoraida kā nepieņemams.
364
Attiecībā uz thyssenkrupp otro iebildumu par to, ka ir pārkāptas šīs sabiedrības tiesības uz aizstāvību, jo tai administratīvajā procesā nebija iespējas izteikt iebildumus par apgalvoto jauno ekonomisko analīzi, kas esot ietverta strīdīgā lēmuma 1095. apsvērumā, no pārsūdzētā sprieduma 302. punkta izriet, ka Vispārējā tiesa uzskatīja, ka šajā apsvērumā nebija ietverta nekāda jauna Komisijas veikta ekonomiskā analīze.
365
Tādējādi, ņemot vērā to, ka thyssenkrupp – kā izriet no šī sprieduma 361. un 362. punkta – nav pierādījusi, ka Vispārējā tiesa, izdarot šādu konstatējumu, būtu sagrozījusi pierādījumus, ceturtā pamata otrais iebildums jānoraida kā nepamatots.
366
Tātad ceturtais pamats jānoraida kā daļēji nepieņemams un daļēji nepamatots.
Par piekto pamatu
Lietas dalībnieku argumenti
367
Ar piekto pamatu thyssenkrupp apgalvo, pirmkārt, ka Vispārējā tiesa nav lēmusi par prasības pieteikumā pirmajā instancē izvirzīto septīto pamatu, jo tā šo pamatu nav pareizi sapratusi.
368
Septītajā pamatā thyssenkrupp esot apgalvojusi ne tikai to, ka Komisija, neizmantodama savas īstenošanas pilnvaras, lai saņemtu lielāku skaitu atbilžu uz vienkāršiem informācijas pieprasījumiem, kas tika nosūtīti saskaņā ar Regulas Nr. 139/2004 11. pantu, bija pieļāvusi procesuālu kļūdu. Thyssenkrupp šajā pamatā būtībā esot arī norādījusi, ka Komisijai nevajadzēja piešķirt pierādījuma spēku nejaušām un nepilnīgām atbildēm, kuras tā bija saņēmusi administratīvajā procesā, it īpaši tāpēc, ka faktiski atbildēja mazāk nekā puse adresātu, kuriem Komisija uzskatīja par nepieciešamu nosūtīt vienkāršus informācijas pieprasījumus.
369
Ciktāl Komisija uzskatīja, ka tai jāiegūst vajadzīgā informācija Regulas Nr. 139/2004 11. panta izpratnē, tā nevarot nosūtīt vienkāršus informācijas pieprasījumus, pretējā gadījumā šāda procesuālā pieeja būtu prettiesiska. Tādējādi, ņemot vērā īpaši mazo saņemto atbilžu skaitu, tās nevarēja uzskatīt par tādām, kas atspoguļo visu tirgus dalībnieku vai vismaz visu to tirgus dalībnieku, kuri ir saņēmuši informācijas pieprasījumu, viedokli. Tāpēc Komisijas saņemtās atbildes šajā lietā nevarēja pamatot lēmumu, ar ko aizliedz plānoto koncentrāciju.
370
Otrkārt, thyssenkrupp apgalvo, ka pārsūdzētā sprieduma 956. punktā Vispārējā tiesa kļūdaini konstatēja, ka pastāv precīzs atbilžu uz informācijas pieprasījumiem īpatsvars, kas ļautu ticami novērtēt attiecīgā tirgus reprezentativitāti. It īpaši thyssenkrupp uzskata, ka nav nozīmes tam, vai no konkurentiem saņemto atbilžu procentuālā daļa ir lielāka vai mazāka par “50 % slieksni” no Komisijas nosūtīto informācijas pieprasījumu kopējā skaita, jo šāds slieksnis nepastāv un šajā gadījumā saņemto atbilžu skaits acīmredzami ir pārāk mazs.
371
Turklāt thyssenkrupp uzskata, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu, pārsūdzētā sprieduma 956. punktā konstatēdama, ka Komisijas apgalvojuma, ka ir pārsniegts 50 % atbilžu slieksnis, ticamību nevar apstrīdēt.
372
Komisija uzskata, ka thyssenkrupp argumentācija ir nepieņemama un katrā ziņā nepamatota.
Tiesas vērtējums
373
Attiecībā uz thyssenkrupp izvirzītā piektā pamata pieņemamību jākonstatē, ka pretēji tam, ko apgalvo Komisija, ar šo pamatu, ar kuru Vispārējai tiesai tiek pārmests, pirmām kārtām, ka tā nav izvērtējusi prasības pieteikuma pirmajā instancē septīto pamatu un, otrām kārtām, ka ir noteikts slieksnis, kas ļauj ticami novērtēt attiecīgā tirgus reprezentativitāti, ir izvirzīti tiesību jautājumi un to nevar noraidīt kā nepieņemamu.
374
Pirmkārt, runājot par thyssenkrupp argumentācijas, kas attiecas uz to, ka Vispārējā tiesa nav lēmusi par pirmajā instancē iesniegtā prasības pieteikuma septīto pamatu, jo tā neesot to pareizi sapratusi, pamatojumu, jāsecina, ka šī argumentācija ir balstīta uz kļūdainu pārsūdzētā sprieduma interpretāciju.
375
Vispirms jānorāda, ka no prasības pieteikuma pirmajā instancē izriet, ka pirmajā instancē izvirzītā septītā pamata nosaukums bija “Procesuāla kļūda, kas pieļauta, nepieprasot atbildes uz informācijas pieprasījumiem”. Tas bija vērsts uz iespējamo Komisijas procesuālo kļūdu.
376
No minētā pamata satura un it īpaši no prasības pieteikuma pirmajā instancē 197.–199. punkta arī izriet, ka thyssenkrupp ir tikai kritizējusi faktu, ka Komisija šajā lietā bija nosūtījusi attiecīgā tirgus dalībniekiem vienkāršus informācijas pieprasījumus taču nebija pieprasījusi šo pieprasījumu adresātiem atbildēt uz tiem, lai gan atbilstoši Regulas Nr. 139/2004 11., 14. un 15. pantam tai ir pilnvaras pieprasīt atbildes uz informācijas pieprasījumiem. Tādējādi, kā izriet no šī prasības pieteikuma 198. punkta, thyssenkrupp uzskatīja, ka Komisijas veiktais tirgus tests, izmantojot uz minētajiem pieprasījumiem saņemtās atbildes, nebija spēkā procesuālas kļūdas dēļ, it īpaši tāpēc, ka šī bija situācija, kurā “puse vai vairāk no aptaujātajām personām nav atbildējusi uz Komisijas informācijas pieprasījumiem un tām par to netiek piemērots neviens piespiedu pasākums”.
377
Šādā kontekstā jākonstatē, ka pārsūdzētā sprieduma 947. punktā precīzi ir atspoguļota pirmajā instancē iesniegtā prasības pieteikuma 197.–199. punktā ietvertā thyssenkrupp argumentācija.
378
Pārsūdzētā sprieduma 950.–955. punktā Vispārējā tiesa noraidīja thyssenkrupp argumentāciju, saskaņā ar kuru Komisija no procesuālā viedokļa nav pienācīgi veikusi tirgus testus.
379
Vispirms, Vispārējā tiesa, pārsūdzētā sprieduma 950. punktā atgādinājusi Regulas Nr. 139/2004 11. panta 1. punkta saturu, pamatoti nošķīra Komisijas informācijas pieprasījumus atkarībā no tā, vai tie izteikti ar vienkāršu pieprasījumu vai lēmumu. Šādā kontekstā Vispārējā tiesa minētā sprieduma 951. un 952. punktā precizēja – ja adresāti neiesniedz pieprasīto informāciju noteiktajā termiņā, Komisija var uzlikt naudas sodu saskaņā ar Regulas Nr. 139/2004 14. panta 1. punkta c) apakšpunktu vai kavējuma naudu, pamatojoties uz šīs regulas 15. panta 1. punkta a) apakšpunktu, tikai tad, ja informācijas pieprasījumi izteikti ar lēmumu.
380
Turpinājumā Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 953.–955. punktā konstatēja, ka šajā lietā Komisija apgalvo, ka tā bija nosūtījusi vienkāršus informācijas pieprasījumus un sistemātiski bija nosūtījusi atgādinājumus adresātiem, kuri nebija atbildējuši noteiktajā termiņā, un thyssenkrupp to neesot apstrīdējusi. Attiecībā uz šīs sabiedrības pārmetumu, ka Komisijai esot bijis jāpieņem lēmumi atbilstoši Regulas Nr. 139/2004 11. panta 3. punktam un pēc tam, iespējams, jāuzsāk naudas sodu vai kavējuma naudas piemērošanas procesi par katru gadījumu, kad tirgus dalībnieks nav atbildējis, Vispārējā tiesa secināja, ka uz šādiem informācijas pieprasījumiem neattiecas ātruma prasība, kas raksturo Regulas Nr. 139/2004 vispārējo sistēmu un kas uzliek Komisijai pienākumu ievērot stingrus termiņus galīgā lēmuma pieņemšanai. Tāpēc, ņemot vērā plašo rīcības brīvību, kas Komisijai ir, piemērojot Regulas Nr. 139/2004 11., 14. un 15. pantu, tai nevar pārmest, ka tā papildus atgādinājumiem, kas nosūtīti adresātiem, kuri nebija atbildējuši noteiktajā termiņā, nav pieprasījusi no visiem vai vismaz pietiekama skaita adresātiem atbildi uz tās informācijas pieprasījumiem saskaņā ar minētajiem pantiem.
381
Visbeidzot, attiecībā uz prasības pieteikuma pirmajā instancē 198. punktā ietverto thyssenkrupp argumentāciju, saskaņā ar kuru, “ja puse vai vairāk kā puse no aptaujātajām personām neatbild un tām netiek piemērots nekāds piespiedu pasākums, apspriešanās ar tirgus dalībniekiem rezultāts no procesa viedokļa jau nav spēkā”, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 956. punktā secināja, ka šajā lietā Komisija bija apgalvojusi, ka vidējais atbilžu uz konkrētajiem tirgus dalībniekiem nosūtītajām anketām īpatsvars pārsniedz 50 % un ka šo īpatsvaru nevar uzskatīt par nepietiekami reprezentatīvu. Turklāt Vispārējā tiesa konstatēja, ka thyssenkrupp nav izdevies pierādīt pretējo.
382
Šādos apstākļos Vispārējai tiesai nevar pārmest ne to, ka tā nav pareizi sapratusi pirmajā instancē iesniegtā prasības pieteikuma septīto pamatu, ne arī to, ka tā nav lēmusi par to.
383
Otrkārt, attiecībā uz thyssenkrupp argumentāciju par to, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 956. punktā ir kļūdaini secinājusi, ka pastāv precīzs atbilžu uz informācijas pieprasījumiem īpatsvars, kas ļauj ticami novērtēt attiecīgā tirgus reprezentativitāti, jānorāda, ka arī šis arguments ir balstīts uz kļūdainu pārsūdzētā sprieduma interpretāciju.
384
Ir skaidrs, ka Vispārējā tiesa atsaucās uz “50 % slieksni”, kad tā konstatēja, ka šajā gadījumā vidējais atbilžu uz anketas jautājumiem īpatsvars pārsniedza šo procentuālo daļu.
385
Tomēr Vispārējā tiesa ir atsaukusies uz minēto slieksni, lai atbildētu uz precīzu thyssenkrupp argumentu, ka Komisijai neesot bijis jāņem vērā atbildes uz informācijas pieprasījumiem, kuras tā bija saņēmusi administratīvajā procesā, jo 50 % vai pat vairāk no uzņēmumiem, ar kuriem notika apspriešanās, uz šiem pieprasījumiem neatbildēja.
386
Tostarp no pirmajā instancē iesniegtā prasības pieteikuma 197. punkta un thyssenkrupp pirmajā instancē iesniegtā iebildumu raksta 65. punkta izriet, ka tieši apelācijas sūdzības iesniedzēja, proti, šī sabiedrība, bija atsaukusies uz šo procentuālo daļu Vispārējā tiesā.
387
Šis apstāklis ir apstiprināts pārsūdzētā sprieduma 947. punktā, kurā Vispārējā tiesa ir rezumējusi galvenos thyssenkrupp argumentus. No šī punkta izriet, ka šīs sabiedrības ieskatā, “tā kā [..] Komisija nav izdarījusi spiedienu, lai saņemtu trūkstošās atbildes no aptaujātajiem dalībniekiem, un ņemot vērā, ka atbilžu vidējais īpatsvars – kā izriet no lietas materiāliem – ir mazāks par 50 %, no saņemtajām atbildēm strīdīgajā lēmumā nevar izdarīt nekādus secinājumus par to, vai lielākajai daļai klientu vai konkurentu bija vai nebija konkrēts vienāds viedoklis”.
388
Šādā kontekstā jākonstatē, ka pārsūdzētā sprieduma 956. punktā Vispārējā tiesa ir atsaukusies uz šo procentuālo daļu tikai tādēļ, lai atbildētu uz thyssenkrupp argumentāciju.
389
Tāpēc Vispārējai tiesai nevar pārmest, ka tā ir izsecinājusi noteikumu, saskaņā ar kuru, lai Komisija, veicot koncentrācijas darījuma analīzi, varētu ņemt vērā atbildes uz vienkāršiem informācijas pieprasījumiem, kas adresēti attiecīgā tirgus dalībniekiem, ir nepieciešams, lai vismaz 50 % šo pieprasījumu adresātu būtu atbildējuši.
390
Visbeidzot, attiecībā uz thyssenkrupp argumentu, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 956. punktā esot kļūdaini konstatējusi, ka nevarēja apstrīdēt Komisijas apgalvojuma, saskaņā ar kuru šajā lietā ir pārsniegts 50 % atbilžu slieksnis, ticamību, pietiek norādīt, ka, lai gan thyssenkrupp apstrīd šo apgalvoto konstatējumu, šī sabiedrība tomēr neapstrīd, ka vidējais to atbilžu īpatsvars, kas tika sniegtas uz attiecīgajām anketām, kuras nosūtītas dalībniekiem un kuras attiecās uz tirgiem, saistībā ar kuriem Komisija bija konstatējusi būtisku šķērsli efektīvai konkurencei, proti, Auto HDG un iepakošanai paredzētā tērauda (TP, ECCS un daudzslāņu tērauda) tirgiem, faktiski pārsniedza 50 % slieksni, kā to Vispārējā tiesa ir norādījusi pārsūdzētā sprieduma 956. punktā. Ņemot to vērā, thyssenkrupp argumentācija attiecībā uz šo apgalvoto konstatējumu ir neefektīva.
391
Šādos apstākļos piektais pamats jānoraida kā nepamatots.
392
Tā kā neviens no apelācijas sūdzības iesniedzējas izvirzītajiem apelācijas pamatiem nav ticis apmierināts, apelācijas sūdzība jānoraida pilnībā.
Par tiesāšanās izdevumiem
393
Atbilstoši Tiesas Reglamenta 184. panta 2. punktam, ja apelācijas sūdzība nav pamatota, Tiesa lemj par tiesāšanās izdevumiem. Atbilstoši šī reglamenta 138. panta 1. punktam, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz minētā reglamenta 184. panta 1. punktu, lietas dalībniekam, kam spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs.
394
Šajā lietā, tā kā Komisija ir lūgusi piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā tai spriedums ir nelabvēlīgs, ir jāpiespriež apelācijas sūdzības iesniedzējai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, kas saistīti ar šo apelācijas sūdzību.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
1)
Apelācijas sūdzību noraidīt.
2)
Thyssenkrupp AG atlīdzina tiesāšanās izdevumus.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – angļu.