62023CJ0440
TIESAS SPRIEDUMS (piektā palāta)
2026. gada 16. aprīlī (
*1
)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – LESD 56. pants – Pakalpojumu sniegšanas brīvība – Dalībvalsts, kas atļauj tiešsaistes azartspēļu organizēšanu, izsniegtas licences turētājs – Citas dalībvalsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru azartspēļu organizēšanai tiešsaistē ir jāsaņem atļauja – Primāri vispārējo interešu apsvērumi – Tiešsaistes spēļu automātu spēles – Sekundārās loterijas – Zaudēto likmju atlīdzināšana – Tiesību ļaunprātīga izmantošana
Lietā C‑440/23
par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Prim’Awla tal‑Qorti Ċivili (Civillietu tiesas pirmā palāta, Malta) iesniegusi ar 2023. gada 11. jūlija lēmumu un kas Tiesā reģistrēts 2023. gada 14. jūlijā, tiesvedībā
FB
pret
European Lotto and Betting Ltd,
Deutsche Lotto‑und Sportwetten Ltd.,
TIESA (piektā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētāja M. L. Arasteja Saūna [M. L. Arastey Sahún], tiesneši J. Pasers [J. Passer], J. Regans [E. Regan], D. Gracijs [D. Gratsias] (referents) un B. Smulderss [B. Smulders],
ģenerāladvokāts: N. Emiliu [N. Emiliou],
sekretāre: S. Stremholma [C. Strömholm], administratore,
ņemot vērā rakstveida procesu un 2025. gada 9. aprīļa tiesas sēdi,
ņemot vērā apsvērumus, ko snieguši:
–
FB – pats savā vārdā,
–
European Lotto and Betting Ltd un Deutsche Lotto‑und Sportwetten Ltd. vārdā – S. Camilleri, avukat, un R. Karpenstein, Rechtsanwalt,
–
Maltas valdības vārdā – A. Buhagiar, pārstāve, kurai palīdz D. Sarmiento Ramírez‑Escudero, abogado, un Z. Sciberras, avukat,
–
Beļģijas valdības vārdā – A. De Brouwer, C. Jacob un L. Van den Broeck, pārstāvji, kuriem palīdz V. Ramognino, R. Verbeke un P. Vlaemminck, advokāti,
–
Čehijas valdības vārdā – M. Smolek, T. Suchá un J. Vláčil, pārstāvji,
–
Vācijas valdības vārdā – J. Möller un P.‑L. Krüger, pārstāvji,
–
Itālijas valdības vārdā – S. Fiorentino un G. Palmieri, pārstāvji,
–
Eiropas Komisijas vārdā – L. Armati un M. Mataija, pārstāvji,
noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2025. gada 4. septembra tiesas sēdē,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par LESD 56. panta un tiesību ļaunprātīgas izmantošanas aizlieguma principa interpretāciju.
2
Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp FB, no vienas puses, un European Lotto and Betting Ltd un Deutsche Lotto‑und Sportwetten Ltd., divām sabiedrībām ar juridisko adresi Maltā, no otras puses, saistībā ar prasību atgūt likmes, kas zaudētās tiešsaistes spēļu automātu spēlēs un derībās par loteriju izložu rezultātiem.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Regula (EK) Nr. 593/2008
3
Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (EK) Nr. 593/2008 (2008. gada 17. jūnijs) par tiesību aktiem, kas piemērojami līgumsaistībām (Roma I) (OV 2008, L 177, 6. lpp.; turpmāk tekstā – “Romas I regula”) 3. panta “Izvēles brīvība” 1. un 3. punktā paredzēts:
“1.   Līgumu reglamentē tie tiesību akti, kurus izvēlas puses. Izvēli vai nu skaidri izdara, vai arī to nepārprotami izsaka līguma noteikumi vai lietas apstākļi. Izdarot izvēli, puses var izraudzīties tiesību aktus, kas piemērojami visam līgumam vai tikai kādai tā daļai.
[..]
3.   Ja izvēles izdarīšanas laikā visi citi būtiskie situācijas elementi atrodas citā valstī, kas nav valsts, kuras tiesību aktiem par labu izdarīta izvēle, pušu izvēle neskar to minētās citas valsts tiesību aktu piemērošanu, no kuriem nevar atkāpties, savstarpēji vienojoties.”
4
Romas I regulas 6. panta “Patērētāju līgumi” 1. un 2. punktā noteikts:
“1.   Neskarot 5. un 7. pantu, līgumu, ko fiziska persona mērķiem, kurus var uzskatīt par nesaistītiem ar viņas arodu vai profesiju, (“patērētājs”) noslēgusi ar citu personu, kas darbojas, īstenojot savu arodu vai profesiju, (“uzņēmējs”) reglamentē tās valsts tiesību akti, kurā ir patērētāja pastāvīgā mītnesvieta, ja uzņēmējs:
a)
savu komercdarbību vai profesionālo darbību veic valstī, kurā ir patērētāja pastāvīgā mītnesvieta; vai
b)
kā citādi vērš šādu darbību uz minēto valsti vai vairākām valstīm, tostarp minēto valsti,
un ja līgums attiecas uz šādu darbību jomu.
2.   Neskarot 1. punktu, puses var saskaņā ar 3. pantu izdarīt izvēli attiecībā uz tiesību aktiem, kas piemērojami līgumam, kurš atbilst 1. punkta prasībām. Tomēr šādas izvēles iznākumā patērētājam nedrīkst būt liegta aizsardzība, kas tam piešķirta ar noteikumiem, no kuriem nevar atkāpties, savstarpēji vienojoties, atbilstīgi tiesību aktiem, kurus piemērotu saskaņā ar 1. punktu, ja nebūtu izdarīta izvēle.”
5
Atbilstoši šīs regulas 9. pantam “Prevalējošas imperatīvas normas”:
“1.   Prevalējošas imperatīvas normas ir normas, kuru ievērošanu valsts uzskata par būtisku sabiedrības interešu aizsardzībai, piemēram, savas politiskās, sociālās un ekonomiskās kārtības nodrošināšanai, tiktāl, ka šīs normas piemēro jebkurai situācijai, kura ir to darbības jomā, neatkarīgi no tā, kādi tiesību akti būtu piemērojami līgumam saskaņā ar šo regulu.
2.   Nekas šajā regulā neierobežo tiesas atrašanās valsts tiesību aktos paredzēto prevalējošo imperatīvo normu piemērošanu.
3.   Var piemērot arī tās valsts prevalējošās imperatīvās normas, kurā līgumā noteiktās saistības ir jāpilda vai ir izpildītas, ciktāl šīs prevalējošās imperatīvās normas līguma izpildi padara prettiesisku. Apsverot jautājumu par šo normu piemērošanu, ņem vērā to raksturu un mērķi, kā arī to piemērošanas vai nepiemērošanas sekas.”
6
Minētās regulas 10. pantā “Piekrišana un spēkā esamība pēc būtības” noteikts:
“1.   Līguma vai jebkura līguma noteikuma pastāvēšanu un spēkā esamību nosaka saskaņā ar tiesību aktiem, kas to reglamentētu saskaņā ar šo regulu, ja attiecīgais līgums vai noteikums būtu bijis spēkā.
2.   Tomēr, lai tiktu noteikts, ka tā nav devusi piekrišanu, ikviena puse var atsaukties uz savas pastāvīgās mītnesvietas valsts tiesību aktiem, ja no apstākļu kopuma izriet, ka nebūtu pamata šīs puses rīcības sekas noteikt saskaņā ar 1. punktā norādītajiem tiesību aktiem.”
7
Šīs regulas 12. panta “Piemērojamo tiesību aktu darbības joma” 1. punktā noteikts:
“Tiesību akti, ko saskaņā ar šo regulu piemēro līgumam, jo īpaši reglamentē:
[..]
e)
līguma spēkā neesamības sekas.
[..]”
8
Romas I regulas 19. panta “Pastāvīgā mītnesvieta” 3. punktā paredzēts:
“Nosakot pastāvīgo mītnesvietu, atskaites punkts ir brīdis, kad ir noslēgts līgums.”
9
Šīs regulas 21. pants “Tiesas atrašanās valsts sabiedriskā kārtība” izteikts šādā redakcijā:
“Jebkuras valsts tiesību aktu piemērošanu, kas noteikta ar šo regulu, var atteikt vienīgi tad, ja šāda piemērošana ir acīmredzami nesaderīga ar tiesas atrašanās valsts sabiedrisko kārtību (“ordre public”).”
Regula (ES) Nr. 1215/2012
10
Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) Nr. 1215/2012 (2012. gada 12. decembris) par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās (OV 2012, L 351, 1. lpp.) 4. panta, kas ietilpst šīs regulas II nodaļas 1. iedaļā “Vispārīgi noteikumi”, 1. punktā noteikts:
“Saskaņā ar šo regulu personas, kuru domicils ir kādā dalībvalstī, var iesūdzēt minētās dalībvalsts tiesā neatkarīgi no viņu pilsonības.”
11
Minētās regulas 5. panta, kas ietilpst minētajā 1. iedaļā, 1. punktā paredzēts:
“Personas, kuru domicils ir kādā dalībvalstī, var iesūdzēt citas dalībvalsts tiesā vienīgi saskaņā ar šīs nodaļas 2. līdz 7. iedaļā izklāstītajiem noteikumiem.”
12
Šīs regulas II nodaļas 4. iedaļā “Jurisdikcija attiecībā uz patērētāju līgumiem” ietverts tostarp tās 17. un 18. pants.
13
Regulas Nr. 1215/2012 17. panta 1. punktā paredzēts:
“Lietās saistībā ar līgumiem, ko persona – patērētājs – noslēgusi ar mērķi, kas var būt uzskatāms par nesaistītu ar viņas arodu vai profesiju, jurisdikciju nosaka šajā iedaļā [..], ja:
a)
tas ir līgums par preču iegādi ar nomaksu pa daļām;
b)
tas ir līgums par aizdevumu, kas atmaksājams pa daļām, vai par jebkāda cita veida kredītu, kas izsniegts, lai finansētu preču iegādi; vai
c)
visos citos gadījumos – līgums ir noslēgts ar personu, kas veic komercdarbību vai profesionālo darbību patērētāja domicila dalībvalstī vai jebkādā citā veidā vērš šādas darbības uz minēto dalībvalsti vai vairākām dalībvalstīm, tostarp uz minēto dalībvalsti, un līgums ietilpst šādu darbību jomā.”
14
Šīs regulas 18. panta 1. punktā noteikts:
“Patērētājs var celt prasību pret otru līgumslēdzēju pusi vai nu tās dalībvalsts tiesās, kurā ir minētās puses domicils, vai arī, neatkarīgi no otras līgumslēdzējas puses domicila vietas, patērētāja domicila vietas tiesās.”
Vācijas tiesības
2012. gada GlüStV
15
2011. gada 15. decembraStaatsvertrag zum Glücksspielwesen in Deutschland (Valsts līgums par azartspēlēm Vācijā), redakcijā, kas piemērojama pamatlietā (turpmāk tekstā – “2012. gada GlüStV”), kurš noslēgts starp Vācijas federālajām zemēm, 1. panta 2. punktā noteikts, ka viens no tā mērķiem ir iedzīvotāju dabisko vēlmi spēlēt azartspēles novirzīt sakārtotās un uzraudzītās gultnēs un piedāvāt ierobežotu azartspēļu klāstu, kas būtu piemērota alternatīva neatļautām azartspēlēm, kā arī cīnīties pret neatļautu azartspēļu attīstību un izplatīšanos nelegālajos tirgos.
16
2012. gada GlüStV 4. panta 1., 4. un 5. punktā paredzēts:
“1.   Publiskas azartspēles drīkst organizēt vai to starpniecības pakalpojumus drīkst sniegt tikai ar attiecīgās [federālās zemes] kompetentās iestādes atļauju. Organizēt azartspēles bez šādas atļaujas (nelicencētas azartspēles) un piedalīties maksājumos saistībā ar nelicencētām azartspēlēm ir aizliegts.
[..]
4.   Publisku azartspēļu organizēšana internetā ir aizliegta.
5.   Federālās zemes, lai labāk sasniegtu 1. pantā noteiktos mērķus, atkāpjoties no 4. punktā noteiktā, var atļaut loteriju pašizplatīšanu un starpniecību, kā arī sporta derību organizēšanu un starpniecību internetā [..].”
17
Saskaņā ar 2012. gada GlüStV 10. panta 2. un 6. punktu loterijas licenci var piešķirt tikai valsts kontrolētiem pakalpojumu sniedzējiem.
Vācijas Civilkodekss
18
Bürgerliches Gesetzbuch (Civilkodekss), redakcijā, kas piemērojama pamatlietā (turpmāk tekstā – “Vācijas Civilkodekss”), 134. pantā noteikts, ka tiesisks darījums, kas pārkāpj likumā noteiktu aizliegumu, ir spēkā neesošs, ja vien likumā nav noteikts citādi.
19
Vācijas Civilkodeksa 812. panta 1. punktā noteikts:
“Ikvienam, kurš bez tiesiska pamata iegūst kaut ko no citas personas tās izpildījuma rezultātā vai jebkādā citā veidā uz tās rēķina, ir pienākums tai to atgriezt.
[..]”
Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
20
Atbildētājas pamatlietā ir divas Maltā iedibinātas sabiedrības, kuras, pamatojoties uz Maltese Gaming Authority (Azartspēļu iestāde, Malta) izsniegtu licenci, piedāvā tiešsaistes azartspēļu pakalpojumus, it īpaši spēļu automātu spēles un derības par loteriju izložu rezultātiem. Abas šīs sabiedrības, izmantojot savu interneta vietni, darbību vērš tostarp uz Vācijas tirgu.
21
No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu un Tiesas rīcībā esošajiem lietas materiāliem izriet, ka Vācijas tiesiskajā regulējumā līdz 2021. gada 1. jūlijam bija paredzēts vispārējs tiešsaistes azartspēļu aizliegums, izņemot – kopš 2012. gada – sporta un zirgu skriešanās sacīkšu derības, kā arī loteriju pašizplatīšanu un starpniecību, kuru organizēšana tomēr bija paredzēta tikai publisko tiesību juridiskām personām vai tādām privāttiesību juridiskām personām, kurās publisko tiesību juridiskām personām tieši vai netieši ir izšķiroša līdzdalība. Saskaņā ar šo lūgumu, neraugoties uz vispārējo aizliegumu, “Vācijā spēļu automāti ir plaši izplatīti gan spēļu zālēs un restorānos, gan daudzos kazino”.
22
Attiecībā uz tiešsaistes derībām par loteriju izložu rezultātiem (turpmāk tekstā – “sekundārās loterijas”) no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka saskaņā ar pamatlietā piemērojamo Vācijas tiesisko regulējumu, kā to interpretē Vācijas tiesas, sekundārās loterijas tiek uzskatītas par vienkāršām derībām internetā, uz kurām tādējādi attiecas tiešsaistes azartspēļu vispārējais aizliegums.
23
Šajā kontekstā persona, kuras pastāvīgā dzīvesvieta ir Vācijā (turpmāk tekstā – “sākotnējais spēlētājs”), laikposmā no 2019. gada 5. jūnija līdz 2021. gada 12. jūlijam izmantoja atbildētāju pamatlietā piedāvātos pakalpojumus.
24
No Prim’Awla tal‑Qorti Ċivili (Civillietu tiesas pirmā palāta, Malta), kas ir iesniedzējtiesa, atbildes uz lūgumu sniegt paskaidrojumus, ko Tiesa tai 2024. gada 15. aprīlī nosūtīja saskaņā ar tās Reglamenta 101. panta 1. punktu, izriet, ka atbilstoši vispārīgajiem noteikumiem, kas reglamentē starp sākotnējo spēlētāju un atbildētājām pamatlietā noslēgto līgumu, attiecīgajām līgumattiecībām bija jābūt reglamentētām ar Maltas tiesībām. Tomēr iesniedzējtiesa uzskata, ka saskaņā ar Romas I regulas 6. panta 2. punktu šīm līgumattiecībām ir piemērojamas Vācijas tiesības. Šajā ziņā tā uzskata, ka, piemērojot pēdējās minētās tiesības un ņemot vērā Vācijas tiesiskajā regulējumā pamatlietas faktu norises laikā paredzēto tiešsaistes azartspēļu vispārējo aizliegumu, līgums, kas saista šo spēlētāju ar atbildētājām pamatlietā, saskaņā ar Vācijas Civilkodeksa 812. pantu būtu jāuzskata par spēkā neesošu.
25
Pamatojoties uz šo Vācijas Civilkodeksa pantu, minētais spēlētājs Landgericht Erfurt (Erfurtes apgabaltiesa, Vācija) cēla prasību pret atbildētājām pamatlietā, lai atgūtu attiecīgajā laikposmā zaudētās likmes. Lai gan tiesvedība vēl turpinājās, tas pats spēlētājs ar 2021. gada 21. novembrī noslēgtu līgumu savas no minētajām līgumattiecībām izrietošās tiesības cedēja prasītājai pamatlietā, kura savukārt iesniedzējtiesā cēla prasību pret atbildētājām pamatlietā, lai atgūtu sākotnējā spēlētāja zaudētās likmes. Saskaņā ar atbildētāju pamatlietā tiesas sēdē Tiesā izteiktajiem paziņojumiem Landgericht Erfurt (Erfurtes apgabaltiesa) celtā prasība kopš tā laika tika atsaukta.
26
Prasītāja pamatlietā norāda, ka, tā kā atbildētājām pamatlietā ir bijusi tikai Maltas licence, pamatlietā aplūkojamos pakalpojumus sākotnējam spēlētājam tās esot sniegušas prettiesiski. Prettiesiskums esot izraisījis starp pēdējām minētajām un šo spēlētāju noslēgtā līguma spēkā neesību.
27
Atbildētājas pamatlietā savukārt uzskata, ka, tā kā pastāv to LESD 56. pantā garantēto pakalpojumu sniegšanas brīvības pārkāpums, tām nebija iespējams saņemt atļauju Vācijā sniegt azartspēļu automātu un sekundāro loteriju pakalpojumus. Līdz ar to prettiesisks esot bijis tieši šādi noteiktais aizliegums, nevis pamatlietā aplūkojamā pakalpojumu sniegšana. Sākotnējais spēlētājs turklāt esot rīkojies “ļaunprātīgi un ļaunticīgi”.
28
Prasītāja pamatlietā apstrīd šo argumentāciju un šajā ziņā atsaucas uz to, ka saskaņā ar Vācijas federālo zemju augstāko tiesu judikatūru šādi argumenti nekad nav tikuši pieļauti lietās, kuru priekšmets ir prasījumi par tādu pakalpojumu kā tie, kas tiek aplūkoti pamatlietā, patērētāju zaudēto likmju atlīdzināšanu.
29
Iesniedzējtiesa šaubās, vai Vācijas tiesu veiktā Savienības tiesību interpretācija var noteikt tādu uzņēmumu kā atbildētājas pamatlietā pakalpojumu sniegšanas brīvības attaisnotu ierobežojumu.
30
Pirmkārt, attiecībā uz tiešsaistes spēļu automātu spēlēm iesniedzējtiesa norāda, ka 2019. gada beigās Vācijas federālās zemes vienojās grozīt 2012. gada GlüStV, lai padarītu iespējamu licences saņemšanu tiešsaistes azartspēlēm un it īpaši “loteriju pašizplatīšanai un starpniecībai, sporta derību un zirgu skriešanās derību organizēšanai, starpniecībai un izplatīšanai, kā arī tiešsaistes kazino, virtuālo spēļu automātu un tiešsaistes pokera spēļu pašorganizēšanai un izplatīšanai”. Par šo tiesiskā regulējuma grozījumu projektu esot paziņots Eiropas Komisijai.
31
Ņemot vērā šī tiesiskā regulējuma attīstību, valsts un federālo zemju senātu kanceleju vadītāji esot pieņēmuši apkārtrakstu par azartspēļu organizēšanu pārejas periodā līdz 2021. gada 1. jūlijam. Saskaņā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu šajā apkārtrakstā ir precizēts, ka “līdz 2021. gada 30. jūnijam neatļauto spēļu piedāvājumu apkarošana tiks koncentrēta uz pakalpojumu sniedzējiem, attiecībā uz kuriem ir paredzams, ka tie arī vēlēsies izvairīties no iespējamā nākotnes tiesiskā regulējuma”.
32
Šajā kontekstā Vācijas federālo zemju augstākās azartspēļu uzraudzības iestādes esot paziņojušas par kopīgu pamatnostādņu pieņemšanu, saskaņā ar kurām, ņemot vērā tiesiskā regulējuma grozījumus no 2021. gada 1. jūlija, “virtuālo spēļu automātu un tiešsaistes pokera spēļu piedāvājumi – pašizplatīšana un organizēšana –, attiecībā uz kuriem pašlaik nav iespējams saņemt licenci, vispārīgi ir piederīgi pie to apstākļu kopuma, kas netiek ņemti vērā, piemērojot tiesisko regulējumu, kas reglamentē azartspēles”, ar nosacījumu, ka ir izpildīti noteikti šajās pamatnostādnēs paredzētie nosacījumi.
33
Šajā ziņā atbildētājas pamatlietā norāda, ka nav iespējams atzīt, ka, ņemot vērā mērķus, uz ko ir vērsts 2012. gada GlüStV, iepriekšējais vispārējais tiešsaistes kazino spēļu aizliegums būtu attaisnots, jo pašas federālās zemes, paredzot grozīt iepriekšējos punktos izklāstīto tiesisko regulējumu un paziņojot Komisijai grozītā GlüStV projektu, “ir skaidri norādījušas, ka [šī līguma] mērķus var sasniegt ar vieglāku iejaukšanos iepriekšējas atļaujas sistēmas formā”, un, ņemot vērā šā sprieduma 31. punktā minētajā pārejas periodā veiktos pasākumus, tas tā ir pat pirms attiecīgā tiesiskā regulējuma grozījumu spēkā stāšanās 2021. gada 1. jūlijā.
34
Otrkārt, attiecībā uz sekundārajām loterijām iesniedzējtiesa konstatē, ka kopš 2017. gada visas Vācijas tiesas “ir atstājušas atklātu jautājumu par to, vai valsts monopols [attiecībā uz loterijām] bija pamatots”. Šajā ziņā esot grūti saprast, kāpēc tāda pakalpojuma gadījumā, kas patērētājam ir identisks, būtu jāparedz atšķirība starp derībām pie valsts pakalpojumu sniedzēja par valsts organizētas loterijas iznākumu un derībām pie privāta pakalpojumu organizētāja, kas ir regulēts citā dalībvalstī, par tās pašas valsts loterijas iznākumu.
35
Šajos apstākļos Prim’Awla tal‑Qorti Ċivili (Civillietu tiesas pirmā palāta) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1.
Vai LESD 56. pants jāinterpretē tādējādi, ka pakalpojumu sniegšanas brīvības pārkāpums, patērētāja dalībvalstī (galamērķa valstī) nosakot tiešsaistes spēļu automātu vispārēju aizliegumu attiecībā pret tiešsaistes kazino uzņēmumiem, kuri ir licencēti un regulēti savā izcelsmes valstī (Maltā), nav attaisnojams ar primāriem vispārējo interešu apsvērumiem,
–
ja galamērķa dalībvalsts vienlaikus atļauj līdzīgas plaši izplatītas azartspēles klātienē ar licencētiem spēļu automātiem spēļu zālēs un restorānos privātiem uzņēmumiem, intensīvākas azartspēles klātienes kazino [un] licencētas valsts loterijas izlozes vairāk nekā 20000 spēļu vietās, kas paredzētas plašai sabiedrībai, un
–
atļauj licencētu tiešsaistes azartspēļu darbību privātiem sporta derību un zirgu skriešanās derību uzņēmumiem, kā arī privātiem tiešsaistes izložu starpniekiem, kas pārdod valsts loteriju un citu licencētu loteriju produktus,
lai gan šī pati dalībvalsts – pretēji [Tiesas] spriedumiem [2016. gada 19. oktobris, Deutsche Parkinson Vereinigung (C‑148/15, EU:C:2016:776, 35. punkts)], [2010. gada 8. septembris, Stoß u.c. (C‑316/07, no C‑358/07 līdz C‑360/07, C‑409/07 un C‑410/07, EU:C:2010:504)] un [2003. gada 13. novembris, Lindman (C‑42/02, EU:C:2003:613)] – acīmredzami nav iesniegusi zinātniskus pierādījumus, kas apliecinātu, ka šīs spēles rada konkrētus apdraudējumus, kuri būtu īpaši nozīmīgi tās regulējumā izvirzīto mērķu sasniegšanai, it īpaši problemātisku azartspēļu izplatības novēršanai, un
ka, ņemot vērā šos apdraudējumus, aizlieguma attiecināšana tikai uz tiešsaistes spēļu automātiem – nevis uz visiem spēļu piedāvājumiem, kas ir atļauti gan ar tiešsaistes, gan klātienes spēļu automātiem, – var tikt uzskatīta par piemērotu, obligātu un samērīgu, lai sasniegtu šī regulējuma mērķus?
2.
Vai LESD 56. pants jāinterpretē tādējādi, ka tas liedz piemērot tiešsaistes kazino azartspēļu pilnīgu aizliegumu, kas noteikts [2012. gada GlüStV] 4. panta 1. un 4. punktā, ja saskaņā ar tā 1. pantu Vācijas azartspēļu tiesiskā regulējuma [..] mērķis ir nevis noteikt azartspēļu vispārēju aizliegumu, bet [..] “novirzīt iedzīvotāju dabisko vēlmi spēlēt azartspēles sakārtotās un uzraudzītās gultnēs, kā arī cīnīties pret neatļautu azartspēļu attīstību un izplatīšanos nelegālajos tirgos”, un ja pastāv ievērojams spēlētāju pieprasījums pēc tiešsaistes spēļu automātiem?
3.
Vai LESD 56. pants jāinterpretē tādējādi, ka vispārēju tiešsaistes kazino piedāvājumu aizliegumu nevar piemērot, ja
–
visu šīs dalībvalsts federālo zemju valdības jau ir vienojušās, ka šādu tiešsaistes azartspēļu piedāvājumu bīstamību var efektīvāk apkarot, izmantojot iepriekšējas oficiālas atļaujas sistēmu, nevis ar pilnīgu aizliegumu, un
–
tās ir izstrādājušas un vienojušās par nākotnes regulējumu, noslēdzot attiecīgu valsts līgumu, kas pilnīgu aizliegumu aizstāj ar iepriekšējas atļaujas sistēmu,
–
un, gaidot šo turpmāko regulējumu, nolemj pieļaut attiecīgos azartspēļu piedāvājumus bez Vācijas atļaujas, ja ir ievērotas noteiktas prasības, līdz tiek izsniegtas Vācijas licences,
lai gan saskaņā ar [spriedumu, 2010. gada 8. septembris, Winner Wetten (C‑409/06, EU:C:2010:503)] Savienības tiesību piemērošana nevar tikt uz laiku apturēta?
4.
Vai LESD 56. pants jāinterpretē tādējādi, ka (galamērķa) dalībvalsts nevar pamatot valsts tiesisko regulējumu ar primāriem vispārējo interešu apsvērumiem, ja
–
šis regulējums aizliedz patērētājiem likt licencētas pārrobežu derības citā (izcelsmes) dalībvalstī uz galamērķa dalībvalstī licencēto loteriju rezultātiem, kas tur ir atļautas un regulētas, un
–
loterijas ir licencētas galamērķa dalībvalstī, un regulējuma mērķis ir aizsargāt spēlētājus un nepilngadīgos,
–
un izcelsmes dalībvalstī licencēto derību uz loteriju rezultātiem regulējums arī ir vērsts uz spēlētāju un nepilngadīgo aizsardzību un nodrošina tādu pašu aizsardzības līmeni kā loteriju regulējums galamērķa valstī?
5.
Vai LESD 56. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj to likmju atgūšanu, kas zaudētas, piedaloties (sekundārajās) loterijās, kur atgūšanas pamatā ir darījumu apgalvotā nelikumība, jo patērētāja dalībvalstī nav izsniegta licence, ja
–
šāda privāto (sekundāro) loteriju licence ar likumu ir izslēgta,
–
un šo izslēgšanu valsts tiesas pamato ar apgalvoto atšķirību starp likmi, kas likta pie valsts organizētāja par valsts organizētas loterijas iznākumu, un likmi, kas likta pie privāta organizētāja par valsts loterijas iznākumu?
6.
Vai LESD 56. pants jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj to likmju atgūšanu, kas zaudētas, piedaloties (sekundārajās) loterijās, kur atgūšanas pamatā ir uz darījumu apgalvotā nelikumība, jo patērētāja dalībvalstī nav izsniegta licence, ja
–
ar likumu ir izslēgta šādas licences izsniegšana privātām (sekundārajām) loterijām,
–
un šo izslēgšanu par labu valsts izložu organizētājiem valsts tiesas pamato ar apgalvoto atšķirību starp likmi, kas likta pie valsts organizētāja par valsts organizētas loterijas iznākumu, un likmi, kas likta pie privāta organizētāja par tās pašas valsts loterijas iznākumu?
7.
Vai LESD 56. pants un tiesību ļaunprātīgas izmantošanas aizliegums (spriedums, 2016. gada 28. jūlijs, Kratzer (C‑423/15, EU:C:2016:604)) ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj prasību par zaudēto likmju atgūšanu, kas pamatota ar Vācijas atļaujas neesību un nepamatotu iedzīvošanos, ja organizatoram ir izsniegušas licenci un to uzrauga citas dalībvalsts iestādes, un spēlētāja prasījuma aktīvi un prasījumi par samaksu ir nodrošināti ar tās dalībvalsts tiesību aktiem, kurā organizators ir iedibināts?”
Tiesvedība Tiesā
36
Ar 2026. gada 5. janvāra vēstuli, kas Tiesā saņemta 2026. gada 15. janvārī, iesniedzējtiesa nosūtīja atbildētāju pamatlietā apsvērumus par ģenerāladvokāta 2025. gada 4. septembra secinājumiem.
37
Šajā ziņā jāatgādina, ka saskaņā ar LESD 252. panta otro daļu ģenerāladvokāts, ievērojot pilnīgu objektivitāti un neatkarību, atklātā tiesas sēdē sniedz pamatotus secinājumus lietās, kurās atbilstoši Eiropas Savienības Tiesas statūtiem ir vajadzīga ģenerāladvokāta piedalīšanās. Tiesai nav saistoši nedz šie secinājumi, nedz pamatojums, ar kādu ģenerāladvokāts tos izdara (spriedums, 2026. gada 29. janvāris, Keladis I un Keladis II, C‑72/24 un C‑73/24, EU:C:2026:51, 63. punkts un tajā minētā judikatūra).
38
Šajā kontekstā jānorāda arī tas, ka Eiropas Savienības Tiesas statūtos un Tiesas Reglamentā nav paredzēta iespēja Eiropas Savienības Tiesas statūtu 23. pantā minētajiem lietas dalībniekiem vai ieinteresētajām personām sniegt apsvērumus, atbildot uz ģenerāladvokāta sniegtajiem secinājumiem. Līdz ar to kāda lietas dalībnieka vai šādas ieinteresētās personas nepiekrišana ģenerāladvokāta secinājumiem neatkarīgi no jautājumiem, ko viņš tajos ir izvērtējis, pati par sevi nevar būt mutvārdu procesa atkārtotu sākšanu pamatojošs iemesls (spriedums, 2026. gada 29. janvāris, Keladis I un Keladis II, C‑72/24 un C‑73/24, EU:C:2026:51, 64. punkts un tajā minētā judikatūra).
39
Šajā lietā atbildētājas pamatlietā, formāli nelūdzot atkārtoti sākt tiesvedības Tiesā rakstveida vai mutvārdu daļu, šā sprieduma 36. punktā minēto apsvērumu 9.4. punktā tomēr ir norādījušas, ka nedz tiesvedībā iesniedzējtiesā, nedz arī tiesvedībā Tiesā tām neesot bijusi iespēja paust nostāju par tiesību jautājumu, kas ir ģenerāladvokāta secinājumu priekšmets, proti, jautājumu, vai apgalvotais Savienības tiesību pārkāpums šīs lietas apstākļos būtu jāuzskata par acīmredzamu.
40
Šajā ziņā pietiek ar atgādinājumu, ka atbilstoši Reglamenta 83. pantam Tiesa jebkurā brīdī, uzklausījusi ģenerāladvokātu, var izdot rīkojumu par tiesvedības mutvārdu daļas atkārtotu sākšanu, it īpaši, ja tā uzskata, ka tā nav pietiekami informēta, vai ja kāds lietas dalībnieks pēc šīs daļas pabeigšanas iesniedz ziņas par jaunu faktu, kam var būt izšķiroša ietekme uz Tiesas nolēmumu, vai arī ja lieta ir jāizskata, pamatojoties uz argumentu, kuru lietas dalībnieki vai Eiropas Savienības Tiesas statūtu 23. pantā minētās ieinteresētās personas nav apsprieduši.
41
Šajā lietā Tiesas rīcībā ir visa vajadzīgā informācija, lai atbildētu uz iesniedzējtiesas uzdotajiem jautājumiem. Turklāt šā sprieduma 36. punktā minētie atbildētāju pamatlietā apsvērumi neuzrāda nevienu jaunu faktu, kas varētu izšķiroši ietekmēt nolēmumu, kurš Tiesai ir jāpieņem.
42
Šajos apstākļos Tiesa, uzklausījusi ģenerāladvokātu, atzīst, ka rīkojums par tiesvedības mutvārdu daļas atkārtotu sākšanu nav jāizdod.
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Par pieņemamību
43
Vācijas un Itālijas valdības apstrīd lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pieņemamību. Savukārt Maltas valdība apstrīd pirmā līdz ceturtā prejudiciālā jautājuma pieņemamību.
44
Šajā ziņā Vācijas valdība būtībā uzskata, ka lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu ir nepilnības un tajā nav ietverta informācija, kas tomēr ir nepieciešama, lai Tiesa varētu gan saprast pamatlietas kontekstu, gan arī pārliecināties, ka šajā lietā ir piemērojamas tieši Vācijas tiesības. Turklāt šī valdība izvirza Maltas Azartspēļu likuma 56.A panta piemērošanu, kuras rezultātā “prasības, kas celtas Maltā pret azartspēļu rīkotājiem, kuriem ir Maltā izsniegta licence [..], kļūst prettiesiskas”. Ja šis likums – pieņemot, ka tas atbilst Savienības tiesībām, – šajā lietā būtu piemērojams, lūgumam sniegt prejudiciālu nolēmumu nebūtu nozīmes pamatlietas atrisināšanā.
45
Itālijas valdība it īpaši atsaucas uz 1980. gada 11. marta spriedumu Foglia (104/79, EU:C:1980:73), kurā Tiesa esot atzinusi, ka tās kompetencē nav lemt par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, uzskatīdama, ka pamatlietas dalībnieku mērķis bija panākt notiesāšanu attiecībā uz Francijas nodokļu režīmu saistībā ar desertvīniem, izmantojot tiesvedību Itālijas tiesā starp divām pusēm, kuras bija vienisprātis par sasniedzamo rezultātu. Šī valdība norāda, pirmkārt, ka pašreizējā lietā prasība par atlīdzināšanu tika celta Maltas tiesā pēc atlīdzināšanas prasījuma cesijas apstākļos, kad Vācijas tiesas esot pastāvīgi apmierinājušas šādus prasījumus, un, otrkārt, ka pamatlietas puses “kopīgi” ir lūgušas iesniegt lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, turklāt prasītāja pamatlietā apgalvo, ka šāds lūgums ir nepieciešams, lai “nodrošinātu tiesisko drošību un tās uzņēmējdarbības modeļa juridisko skaidrību”. Minētā valdība, šajā jautājumā it īpaši minot 2007. gada 18. decembra spriedumu ZF Zefeser (C‑62/06, EU:C:2007:811, 15. punkts), atgādina, ka ar LESD 267. pantu Tiesai uzticētais uzdevums nav sniegt konsultatīvus atzinumus par vispārīgiem vai hipotētiskiem jautājumiem.
46
Turklāt šī valdība uzskata, ka Maltas tiesa nav vispiemērotākā, lai novērtētu Vācijas tiesiskā regulējuma azartspēļu jomā mērķus vai piemērotus līdzekļus šo mērķu aizsardzībai. Proti, kā izrietot no 2015. gada 22. janvāra sprieduma Stanley International Betting un Stanleybet Malta (C‑463/13, EU:C:2015:25, 51. punkts), azartspēļu tiesiskais regulējums ir viena no jomām, kurās starp dalībvalstīm pastāv ievērojamas atšķirības morāles, reliģijas un kultūras aspektos. Lai piemērotu valsts “vērtību skalu”, uz kuru ir atsauce šajā judikatūrā, kompetence esot tikai tiesai, kas pieder dalībvalstij, kuras tiesiskais regulējums tiek aplūkots. Visos gadījumos, kad iesniedzējtiesa piemēro Vācijas tiesības, tai drīzāk esot jāatsaucas uz šo tiesību interpretāciju, ko veikušas Vācijas tiesas, kuras esot vairākkārt atzinušas, ka Vācijas tiesiskajā regulējumā noteiktie azartspēļu pakalpojumu sniegšanas ierobežojumi atbilst Vācijas likumdevēja noteiktajiem mērķiem.
47
Savukārt Maltas valdība it īpaši atsaucas uz 1981. gada 16. decembra spriedumu Foglia (244/80, EU:C:1981:302) un 2003. gada 21. janvāra spriedumu Bacardi‑Martini un Cellier des Dauphins (C‑318/00, EU:C:2003:41), uzsvērdama, pirmkārt, Tiesas judikatūru attiecībā uz fiktīviem tiesību strīdiem un, otrkārt, Tiesas judikatūru, saskaņā ar kuru tam, kāpēc dalībvalsts tiesai ir jālemj par citas dalībvalsts tiesību atbilstību Savienības tiesībām, ir īpaši skaidri jāizriet no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu, lai Tiesa piekristu atbildēt uz šo lūgumu. Šī valdība it īpaši norāda, ka iesniedzējtiesa nav pietiekami pamatojusi šo nepieciešamību pamatlietā attiecībā uz pirmo līdz ceturto jautājumu.
48
Savukārt Komisija, lai gan tā atzīmē, ka lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu ir nepilnības, norāda, pirmkārt, ka prasības celšana tajā tiesā, kuru prasītājs uzskata par tādu, kas sliektos vairāk izmantot tam ar LESD 267. pantu paredzēto iespēju, pati par sevi nav ļaunprātīga izmantošana. Otrkārt, šķiet, ka starp pamatlietas pusēm pastāvot īsts tiesību strīds, savukārt Vācijas tiesiskā regulējuma, kura tvērums netiek apstrīdēts, atbilstība LESD 56. pantam, pieņemot, ka šis tiesiskais regulējums šajā gadījumā patiešām ir piemērojams, viennozīmīgi esot pamatlietas atrisināšanai svarīgs jautājums.
49
Pirmām kārtām, jāatgādina, ka, lai gan valsts tiesas var brīvi uzdot Tiesai jautājumus jebkurā tiesvedības brīdī, kuru tās uzskata par piemērotu, un lai gan tikai valsts tiesas, ņemot vērā tajās izskatāmas lietas īpatnības, var noteikt gan to, cik lielā mērā prejudiciālais nolēmums ir nepieciešams, lai tās varētu taisīt spriedumu, gan arī to, cik nozīmīgi ir to Tiesai uzdodamie jautājumi, tomēr nepieciešamība nonākt pie tādas Savienības tiesību interpretācijas, kas šīm tiesām būtu noderīga, prasa, lai tās definētu to uzdodamo jautājumu faktisko un tiesisko kontekstu vai vismaz izskaidrotu faktiskos pieņēmumus, uz kuriem ir balstīti jautājumi (rīkojums, 2022. gada 25. marts, IP u.c. (Faktu patiesuma konstatēšana pamatlietā), C‑609/21, EU:C:2022:232, 21. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
50
Lai gan tas tā ir, no Tiesas pastāvīgās judikatūras izriet, ka valsts tiesas iesniegtu lūgumu var atzīt par nepieņemamu tikai tad, ja ir acīmredzams, ka lūgtajai Savienības tiesību interpretācijai nav nekādas saistības ar pamatlietas faktiskajiem apstākļiem vai tās priekšmetu, ja problēma ir hipotētiska, vai arī, ja Tiesas rīcībā nav faktisku vai tiesisku apstākļu, kas ir vajadzīgi, lai sniegtu noderīgu atbildi uz tai uzdotajiem jautājumiem. Tomēr nevar prasīt, lai pirms vēršanās Tiesā iesniedzējtiesa veiktu visus faktu konstatējumus un juridiskos vērtējumus, kas tai jāveic saistībā ar tās tiesas spriešanas uzdevumu. Proti, pietiek ar to, ka no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet pamatlietas priekšmets, kā arī tā galvenie problēmjautājumi saistībā ar Savienības tiesību sistēmu (šajā nozīmē skat. rīkojumu, 2022. gada 25. marts, IP u.c. (Faktu patiesuma konstatēšana pamatlietā), C‑609/21, EU:C:2022:232, 24. un 25. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
51
Šajā kontekstā jānorāda, kā izklāstīts šā sprieduma 24. punktā, ka atbildē Tiesai uz lūgumu sniegt paskaidrojumus iesniedzējtiesa tostarp ir minējusi apstākļus, kas tai likuši uzskatīt, ka pamatlietā ir piemērojamas Vācijas tiesības, un precizējusi, ka Maltas Azartspēļu likums šajā lietā nav piemērojams.
52
Tādējādi šajā lietā, ņemot vērā lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu ietverto informāciju, kas ir apstiprināta un precizēta šīs tiesas atbildē uz šo lūgumu sniegt paskaidrojumus, nav acīmredzams, ka lūgtajai Savienības tiesību interpretācijai nebūtu saistības ar pamatlietas priekšmetu vai ka problēma, ar kuru saskaras iesniedzējtiesa, būtu hipotētiska. Turklāt Tiesas rīcībā ir faktiskie un tiesiskie apstākļi, kas nepieciešami, lai sniegtu noderīgu atbildi uz tai uzdotajiem jautājumiem.
53
It īpaši, pirmkārt, neviens no Tiesas rīcībā esošajiem lietas materiāliem neļauj apšaubīt Vācijas tiesību atbilstību pamatlietas atrisināšanai.
54
Proti, Romas I regulas 6. panta 1. punktā ir paredzēts, ka starp patērētāju un uzņēmēju noslēgtu līgumu reglamentē tās valsts tiesību akti, kurā ir patērētāja pastāvīgā mītnesvieta, ja vien tiek ievēroti šajā tiesību normā paredzētie nosacījumi, proti, ka uzņēmējs profesionālo darbību veic valstī, kurā ir patērētāja pastāvīgā mītnesvieta, vai ar jebkādiem līdzekļiem vērš šo darbību uz šo valsti vai vairākām valstīm, tostarp uz šo valsti, un ka līgums ietilpst šīs darbības jomā (rīkojums, 2024. gada 14. marts, N1 Interactive, C‑429/22, EU:C:2024:245, 26. punkts un tajā minētā judikatūra). Šajā lietā netiek apstrīdēts, ka sākotnējā spēlētāja pastāvīgā dzīvesvieta bija Vācijā – valstī, uz kuru atbildētājas pamatlietā vērsa tiešsaistes azartspēļu piedāvājumu. Līdz ar to līgumu, kas noslēgts starp šo spēlētāju un šīm atbildētājām, reglamentē Vācijas tiesības.
55
Kā ģenerāladvokāts uzsvēris secinājumu 30. punktā, šo apsvērumu nevar ietekmēt tas, ka minētais spēlētājs vēlāk savu prasījumu cedēja, jo šāds apstāklis nevar mainīt starp šo spēlētāju un atbildētājām pamatlietā noslēgtā līguma raksturu. Tas pats attiecas uz Vācijas valdības rakstveida apsvērumos norādīto faktu, ka šim līgumam piemērojamajos vispārējos noteikumos bija atsauce uz Maltas tiesībām.
56
Protams, Romas I regulas 6. panta 2. punktā ir tieši paredzēts, ka puses atbilstoši šīs regulas 3. pantam var izvēlēties līgumam, ko aptver šī panta 1. punkts, piemērojamos tiesību aktus, tomēr šīs izvēles dēļ patērētājam nevar tikt liegta aizsardzība, ko viņam nodrošina tiesību normas, no kurām nevar atkāpties, savstarpēji vienojoties, saskaņā ar tiesību aktiem, kas būtu bijuši piemērojami, ja nebūtu izdarīta izvēle, pamatojoties uz minētās regulas 6. panta 1. punktu (rīkojums, 2024. gada 14. marts, N1 Interactive, C‑429/22, EU:C:2024:245, 27. punkts un tajā minētā judikatūra).
57
Iesniedzējtiesa, kuras jurisdikcija izskatīt pamatlietu saskaņā ar Regulas Nr. 1215/2012 4., 5., 17. un 18. pantu nav apstrīdēta, tādējādi uzskata, ka atbildētāju pamatlietā un sākotnējā spēlētāja izdarītā piemērojamo tiesību izvēle, proti, Maltas tiesību izvēle, ir pretrunā šim noteikumam, jo saskaņā ar Vācijas tiesībām, kurām šādas izvēles neesības gadījumā būtu jābūt piemērojamām, šis līgums būtu jāuzskata par spēkā neesošu, jo atbilstoši pamatlietā piemērojamajām Vācijas tiesiskajam regulējumam, proti, 2012. gada GlüStV, tā priekšmets ir nelikumīgs.
58
Katrā ziņā, kā ģenerāladvokāts norādījis secinājumu 31. punktā, lai noteiktu, vai pamatlietā aplūkotajam līgumam bija nelikumīgs priekšmets, jāņem vērā aizliegumi, kas paredzēti tās valsts tiesībās, kurā šis līgums bija jāizpilda, proti, šajā gadījumā Vācijas tiesībās. Lai gan, protams, atbildētājas pamatlietā sniedza azartspēļu pakalpojumus no Maltas, tomēr šos pakalpojumus izmantoja sākotnējais spēlētājs Vācijā, un tā ir valsts, no kuras viņš piedalījās attiecīgajās azartspēlēs un lika attiecīgās likmes.
59
Otrkārt, pat uzskatot, ka Maltas Azartspēļu likuma 56.A panta piemērošana būtu varējusi padarīt uzdotos jautājumus par hipotētiskiem, iesniedzējtiesa atbildē uz šā sprieduma 24. punktā minēto lūgumu sniegt paskaidrojumus precizēja, ka prasītājas pamatlietā prasība tika celta 2023. gada 21. janvārī, proti, pirms 2023. gada 12. jūnija, kas ir šīs tiesību normas spēkā stāšanas datums, un tai nav atpakaļejoša spēka, tāpēc tā nevar ietekmēt pamatlietu.
60
Otrām kārtām, attiecībā uz judikatūru, uz kuru atsaucas Itālijas un Maltas valdības, un it īpaši judikatūru, kas izriet no 1980. gada 11. marta sprieduma Foglia (104/79, EU:C:1980:73), 1981. gada 16. decembra sprieduma Foglia (244/80, EU:C:1981:302) un 2003. gada 21. janvāra sprieduma Bacardi‑Martini un Cellier des Dauphins (C‑318/00, EU:C:2003:41), pietiek ar konstatējumu, kas atbilst Komisijas, kā arī ģenerāladvokāta secinājumu 38. un 86.–89. punktā izdarītajam, ka šajā lietā nešķiet, ka problēma, ar kuru saskaras iesniedzējtiesa, būtu hipotētiska un ka līdz ar to atbilde uz uzdotajiem jautājumiem šī iemesla dēļ varētu nebūt nepieciešama pamatlietas atrisināšanai, nedz arī tas, ka šis strīds būtu fiktīvs.
61
Ņemot vērā visus iepriekš izklāstītos apsvērumus, jāuzskata, ka lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir pieņemams.
Par pirmo, otro un ceturto jautājumu
62
Ar pirmo, otro un ceturto jautājumu, kuri jāizskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai LESD 56. pants jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, ar kuru ir noteikts aizliegums tiešsaistē organizēt kazino spēles, tostarp spēļu automātu spēles, kā arī derības, tādas kā sekundārās loterijas, ja tā mērķis ir iedzīvotāju dabisko vēlmi spēlēt azartspēles novirzīt sakārtotās un uzraudzītās gultnēs, kā arī cīnīties pret neatļautu azartspēļu attīstību un izplatīšanos nelegālajos tirgos, apstākļos, kad, pirmkārt, pastāv ievērojams spēlētāju pieprasījums pēc tiešsaistes spēļu automātiem, otrkārt, attiecīgā dalībvalsts turklāt atļauj līdzīgas spēles, tostarp loterijas, klātienē pastāvošās iestādēs, treškārt, šī dalībvalsts atļauj licencētiem uzņēmumiem piedāvāt sporta un zirgu skriešanās sacīkšu derības tiešsaistē, kā arī privāto uzņēmumu starpniecību valsts loteriju un citu licencētu loteriju produktu pārdošanā, un, ceturtkārt, dalībvalsts, kurā uzņēmums, kas vēlas piedāvāt it īpaši sekundāro loteriju pakalpojumus, ir licencēts, tiesiskajam regulējumam ir tādi paši mērķi kā tās dalībvalsts tiesiskā regulējuma mērķi, kura nosaka vispārēju aizliegumu piedāvāt šādus pakalpojumus.
63
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru darbības, ar kurām lietotājiem tiek ļauts pret atlīdzību piedalīties azartspēlēs, ir uzskatāmas par pakalpojumiem LESD 56. panta izpratnē. It īpaši – šādi pakalpojumi ietilpst šī panta piemērošanas jomā, ja pakalpojumu sniedzējs ir reģistrēts citā dalībvalstī, nevis tajā, kurā pakalpojums tiek piedāvāts, tostarp izmantojot internetu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2010. gada 8. septembris, Carmen Media Group, C‑46/08, EU:C:2010:505, 40. un 41. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
64
Vairākkārt ir nospriests, ka ikviena dalībvalsts, uz kuras teritoriju ir vērsts šādu pakalpojumu piedāvājums, ko ar interneta palīdzību pauž šāds uzņēmums, saglabā iespēju noteikt, ka tam jāievēro šīs dalībvalsts tiesiskajā regulējumā šajā jomā noteiktie ierobežojumi, ciktāl šie ierobežojumi atbilst no Savienības tiesībām izrietošajām prasībām it īpaši saistībā ar to nediskriminējošo raksturu un samērīgumu (spriedums, 2010. gada 8. septembris, Carmen Media Group, C‑46/08, EU:C:2010:505, 44. punkts un tajā minētā judikatūra).
65
Šajā ziņā attiecībā uz attaisnojumiem, kas var būt pieļaujami, ja pastāv iekšējie pasākumi, ar kuriem ir ierobežota pakalpojumu sniegšanas brīvība, Tiesa vairākkārt ir norādījusi, ka azartspēļu un derību jomā pieņemtajos valsts tiesību aktos noteiktie mērķi, aplūkoti kopumā, visbiežāk attiecas uz konkrēto pakalpojumu saņēmēju aizsardzību un vispārīgākā veidā – uz patērētāju aizsardzību, kā arī sabiedriskās kārtības aizsardzību. Tāpat tā ir nospriedusi, ka šādi mērķi ietilpst primāro vispārējo interešu apsvērumos, ar kuriem var attaisnot pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojumus (spriedums, 2010. gada 8. septembris, Carmen Media Group, C‑46/08, EU:C:2010:505, 45. punkts un tajā minētā judikatūra).
66
Tātad no Tiesas judikatūras izriet, ka katrai dalībvalstij ir jānovērtē, vai saistībā ar tās izvirzītajiem leģitīmajiem mērķiem šāda veida darbības ir pilnīgi vai daļēji jāaizliedz vai tikai tās jāierobežo un saistībā ar to ir jāparedz vairāk vai mazāk stingra pārraudzības kārtība, un šādi veiktu pasākumu nepieciešamība un samērīgums ir jāvērtē tikai atkarībā no mērķiem, kurus tās izvirzījušas, un no aizsardzības līmeņa, kuru paredzējušas nodrošināt attiecīgās valsts iestādes (spriedums, 2010. gada 8. septembris, Carmen Media Group, C‑46/08, EU:C:2010:505, 46. punkts un tajā minētā judikatūra).
67
Tādējādi valsts tiesām jāpārbauda, vai dalībvalsts ieviests ierobežojums ir piemērots, lai varētu īstenot vienu vai vairākus attiecīgās dalībvalsts izvirzītos mērķus tai vēlamajā aizsardzības līmenī, un vai tas nepārsniedz to, kas nepieciešams šī mērķa vai mērķu sasniegšanai (spriedums, 2010. gada 8. septembris, Stoß u.c., C‑316/07, no C‑358/07 līdz C‑360/07, C‑409/07 un C‑410/07, EU:C:2010:504, 78. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
68
Šajā vērtējumā valsts tiesām ir jāņem vērā, ka azartspēļu tiesiskais regulējums ir viena no jomām, kurās starp dalībvalstīm pastāv būtiskas atšķirības morāles, reliģijas un kultūras aspektos, un, tā kā šajā jomā nav veikta saskaņošana Eiropas Savienības līmenī, katrai dalībvalstij šajās jomās atbilstoši savai vērtību skalai ir jāizvērtē attiecīgo interešu aizsardzībai izvirzāmās prasības (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2013. gada 24. janvāris, Stanleybet u.c., C‑186/11 un C‑209/11, EU:C:2013:33, 24. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
69
Šajā nolūkā valsts tiesām, it īpaši gadījumos, kad tām, kā tas ir pamatlietā, ir jāpiemēro citas dalībvalsts tiesiskais regulējums šajā jomā, ir jāizmanto visi to rīcībā esošie procesuālie instrumenti un vajadzības gadījumā LESD 267. pantā noteiktā procedūra.
70
It īpaši – saskaņā ar judikatūru, ņemot vērā rīcības brīvību, kāda ir dalībvalstīm, lai noteiktu patērētāju aizsardzības un sabiedriskās kārtības aizsardzības līmeni, kuru tās vēlas nodrošināt azartspēļu nozarē, saistībā ar samērīguma kritēriju tomēr netiek prasīts, lai dalībvalsts iestāžu noteiktais ierobežojošais pasākums atbilstu tādai koncepcijai attiecībā uz konkrētas leģitīmās intereses aizsardzības kārtību, kurai piekrīt visas dalībvalstis (spriedums, 2010. gada 8. septembris, Carmen Media Group, C‑46/08, EU:C:2010:505, 104. punkts un tajā minētā judikatūra).
71
Tomēr šajā kontekstā jāatgādina, ka valsts tiesiskais regulējums var nodrošināt izvirzītā mērķa sasniegšanu vienīgi tad, ja tas patiešām atbilst rūpēm to sasniegt saskanīgā un sistemātiskā veidā (spriedums, 2022. gada 22. septembris, Admiral Gaming Network u.c., no C‑475/20 līdz C‑482/20, EU:C:2022:714, 57. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
72
Šajā lietā, ņemot vērā šā sprieduma 65. punktā minēto judikatūru, vispirms jākonstatē, ka mērķis iedzīvotāju dabisko vēlmi spēlēt azartspēles novirzīt sakārtotās un uzraudzītās gultnēs, kā arī cīnīties pret neatļautu azartspēļu attīstību un izplatīšanos nelegālajos tirgos ir vērsts uz to, lai aizsargātu, pirmkārt, attiecīgo pakalpojumu saņēmējus, proti, patērētājus, un, otrkārt, sabiedrisko kārtību azartspēļu nozarē. Tādējādi tas var attaisnot iejaukšanos pakalpojumu sniegšanas brīvībā.
73
Turklāt jānorāda, ka iesniedzējtiesa nav minējusi nevienu apstākli, kas varētu pierādīt, ka pamatlietā aplūkotajā valsts tiesiskajā regulējumā būtu ietverti noteikumi, kas diskriminē citās dalībvalstīs iedibinātus uzņēmumus.
74
Ņemot vērā šos konstatējumus, turpinājumā jāpārbauda, pirmkārt, vai tiesiskais regulējums, kuram piemīt iesniedzējtiesas norādītās iezīmes, ir piemērots, lai nodrošinātu šā sprieduma 72. punktā minētā mērķa sasniegšanu, kam jānotiek attiecīgās dalībvalsts vēlamajā aizsardzības līmenī, kā arī saskanīgi un sistemātiski, un, otrkārt, vai tas nepārsniedz to, kas nepieciešams šī mērķa sasniegšanai.
75
Šajā ziņā jāatgādina, ka saskaņā ar judikatūru, ja ir iesniegti jautājumi, kuru mērķis ir ļaut valsts tiesai izvērtēt valsts tiesību normu atbilstību Savienības tiesībām, Tiesa var sniegt Savienības tiesību interpretācijas elementus, kas ļaus šai tiesai atrisināt tajā izskatāmo juridisko problēmu. Tas pats attiecas uz vērtējumu par dalībvalsts, kas nav iesniedzējtiesas dalībvalsts, tiesību normu saderību ar Savienības tiesībām (skat. spriedumu, 1989. gada 23. novembris, Eau de Cologne & Parfümerie‑Fabrik 4711, C‑150/88, EU:C:1989:594, 12. punkts; šajā nozīmē un pēc analoģijas skat. arī spriedumu, 2022. gada 8. decembris, Luxury Trust Automobil, C‑247/21, EU:C:2022:966, 67. punkts un tajā minētā judikatūra).
76
Pirmām kārtām, attiecībā uz to, ka pamatlietā aplūkojamais tiesiskais regulējums ļauj piedāvāt līdzīgas spēles, tostarp loterijas, klātienē pastāvošās iestādēs, no pastāvīgās judikatūras izriet, ka var izrādīties, ka pazīmes, kuras ir raksturīgas internetā piedāvātām azartspēlēm, salīdzinot ar tradicionāliem šādu spēļu tirgiem, ir cita veida riska avots, kam ir lielāka nozīme patērētāju aizsardzības jomā, īpaši attiecībā uz jauniešiem un personām, kurām ir īpaša tieksme pēc spēles vai var attīstīties šāda tieksme. Papildus tieša kontakta starp patērētāju un uzņēmumu neesībai internetā piedāvāto spēļu īpaši vieglā pieejamība un pastāvīgums, kā arī šāda piedāvājuma, kas ir starptautisks, potenciāli palielinātais apjoms un izplatība vidē, kuru turklāt raksturo spēlētāja izolētība, anonimitāte un sociālās kontroles neesība, jāuzskata par pietiekami daudziem faktoriem, kuri var veicināt spēļu atkarības attīstību un pārmērīgus izdevumus saistībā ar tām, kā arī palielināt ar to saistītās negatīvās sekas (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2010. gada 8. septembris, Carmen Media Group, C‑46/08, EU:C:2010:505, 103. punkts; 2011. gada 30. jūnijs, Zeturf, C‑212/08, EU:C:2011:437, 80. punkts, kā arī 2018. gada 28. februāris, Sporting Odds, C‑3/17, EU:C:2018:130, 41. punkts un tajā minētā judikatūra).
77
Tādējādi, ņemot vērā rīcības brīvību, kāda ir dalībvalstīm, lai noteiktu patērētāju un sabiedriskās kārtības līmeni azartspēļu nozarē, aizlieguma pasākumu, kas attiecas uz jebkuru azartspēļu piedāvājumu internetā, principā var uzskatīt par piemērotu, lai sasniegtu tādus leģitīmus mērķus kā šā sprieduma 72. punktā minētais mērķis, pat tad, ja šādu spēļu piedāvājums joprojām ir atļauts, ja tiek izmantoti tradicionālākie kanāli (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2010. gada 8. septembris, Carmen Media Group, C‑46/08, EU:C:2010:505, 104. un 105. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
78
Otrām kārtām, iesniedzējtiesas minētais apstāklis, ka, neraugoties uz šo aizliegumu, Vācijā esot ievērojams spēlētāju pieprasījums pēc tiešsaistes spēļu automātiem, nevar apšaubīt šo secinājumu. Proti, tas, ka Vācijā pastāv ievērojams šādu tiešsaistes pakalpojumu pieprasījums, nekādi nenozīmē, ka nebūtu tikpat liela skaita spēlētāju, kuri pamatlietā aplūkojamā ierobežojošā tiesiskā regulējuma dēļ tiek atturēti no tiešsaistē piedāvātajiem pakalpojumiem un tā vietā izmanto klātienē pastāvošajās iestādēs piedāvātos pakalpojumus. Tādējādi šāds apstāklis nevar pierādīt, ka pamatlietā aplūkotais tiesiskais regulējums nebūtu piemērots, lai nodrošinātu šā sprieduma 82. punktā minētā mērķa sasniegšanu.
79
Trešām kārtām, attiecībā uz apstākli, ka uz noteiktiem tiešsaistes azartspēļu veidiem, proti, sporta un zirgu skriešanās sacīkšu derībām, kā arī starpniecību valsts loteriju un citu licencētu loteriju produktu pārdošanā, pamatlietā aplūkotais aizliegums neattiecas, Tiesa ir nospriedusi, ka dažādu veidu azartspēles var būt ļoti atšķirīgas, īpaši attiecībā uz konkrētiem to organizēšanas noteikumiem, likmju un laimestu apmēru, kas tās raksturo, iespējamo spēlētāju skaitu, kuri var nodoties šai spēlei, to noformējumu, izplatību, īslaicīgumu, atkārtotību un reakciju, kādu tās izraisa spēlētājos (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2010. gada 8. septembris, Carmen Media Group, C‑46/08, EU:C:2010:505, 62. punkts, kā arī 2010. gada 8. septembris, Stoß u.c., C‑316/07, no C‑358/07 līdz C‑360/07, C‑409/07 un C‑410/07, EU:C:2010:504, 95. punkts).
80
Tādējādi apstāklis, ka no dažāda veida azartspēlēm vienām, piemēram, tiek noteikts aizliegums, bet citām – piemērots valsts monopols vai arī privātiem uzņēmumiem izsniedzamu atļauju sistēma, pats par sevi nevar padarīt par nepamatotiem pasākumus, kuri, ņemot vērā leģitīmos mērķus, kas tiem ir izvirzīti, prima facie varētu šķist visierobežojošākie un visefektīvākie. Proti, šādas juridisko sistēmu atšķirības pašas par sevi neietekmē šādu pasākumu piemērotību mērķa novērst pilsoņu pamudināšanu uz pārmērīgiem izdevumiem saistībā ar spēlēm un cīnīties pret atkarību no tām sasniegšanai (spriedums, 2010. gada 8. septembris, Carmen Media Group, C‑46/08, EU:C:2010:505, 63. punkts).
81
Šajā lietā sporta derības būtiski atšķiras no citām tiešsaistes azartspēlēm, piemēram, kazino spēlēm, jo, pirmkārt, atbilstoši to priekšmetam tās ir paredzētas mazākam spēlētāju lokam un, otrkārt, to biežums ir atkarīgs no sporta pasākumu, uz kuriem tās attiecas, biežuma. Šie konstatējumi vēl jo vairāk attiecas uz tiešsaistes zirgu skriešanās sacīkšu derībām, kuras turklāt saskaņā ar Vācijas valdības tiesas sēdē izteiktajiem paziņojumiem 2020. gadā veidoja tikai ļoti nelielu attiecīgā tirgus daļu.
82
Turpretim kazino spēles internetā var piesaistīt jebkāda veida sabiedrību, tostarp īpaši jaunus cilvēkus, arī šo spēļu grafiskā attēlojuma un parasti vienkāršo regulējošo noteikumu dēļ. Turklāt potenciālas piekļuves šāda veida spēlēm biežums principā nav ierobežots.
83
Šā sprieduma 81. punktā izklāstītie apsvērumi attiecībā uz sporta derībām attiecas uz privātu uzņēmumu starpniecību loteriju produktu pārdošanā, it īpaši attiecībā uz potenciālās piekļuves biežumu, kā arī konkrētu šādu loteriju organizēšanas kārtību, kas Vācijā ir paredzēta tikai publisko tiesību subjektiem.
84
Attiecībā uz pārējo Beļģijas valdība un būtībā arī Vācijas valdība tiesas sēdē apgalvoja, ka saistībā ar garantijām, kas spēlētājiem tiek sniegtas laimesta gadījumā, sekundārās loterijas nevar tikt salīdzinātas ar “primārajām” loterijām, jo, runājot par pēdējām minētajām loterijām, nesamaksas risks lielu laimestu gadījumā gandrīz nepastāv, tāpēc ka summas, kas atbilst potenciālajiem laimestiem, principā ir pieejamas pirms izlozes.
85
Šajā kontekstā jānorāda, ka iesniedzējtiesa arī izvirza jautājumus, kas izrietot no tā, ka attiecīgā dalībvalsts, šķiet, nav pierādījusi, ka pirms pamatlietā aplūkojamā tiesiskā regulējuma pieņemšanas tās rīcībā bija zinātniski pierādījumi, kuri liecinātu par to, ka neatļautas spēles rada īpašus draudus.
86
Šajā ziņā Tiesa ir nospriedusi, ka tad, ja dalībvalsts vēlas atsaukties uz mērķi, kas ir piemērots, lai atzītu par likumīgu no ierobežojoša valsts pasākuma izrietošu iejaukšanos pakalpojumu sniegšanas brīvībā, šai dalībvalstij tiesā, kurai jālemj par šo jautājumu, ir jāsniedz visi pierādījumi, kas šai tiesai ļautu pārliecināties, ka minētais pasākums atbilst no samērīguma principa izrietošajām prasībām (spriedums, 2010. gada 8. septembris, Stoß u.c., C‑316/07, no C‑358/07 līdz C‑360/07, C‑409/07 un C‑410/07, EU:C:2010:504, 71. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
87
Tomēr Tiesa ir arī nospriedusi, ka no tā nevar secināt, ka dalībvalstij nebūtu iespējas pierādīt, ka ierobežojošs valsts pasākums atbilst šādām prasībām tikai tādēļ, ka minētā dalībvalsts nespēj iesniegt pētījumus, kuri būtu izmantoti par pamatu attiecīgā tiesiskā regulējuma pieņemšanai (spriedums, 2010. gada 8. septembris, Stoß u.c., C‑316/07, no C‑358/07 līdz C‑360/07, C‑409/07 un C‑410/07, EU:C:2010:504, 72. punkts).
88
Līdz ar to šā sprieduma 85. punktā minētais apstāklis pats par sevi nevar likt apšaubīt pamatlietā aplūkojamā tiesiskā regulējuma samērīgumu un it īpaši tā piemērotību.
89
Turklāt jānorāda, ka Tiesai sniegtā informācija, kāda tā it īpaši izriet no Vācijas valdības rakstveida apsvērumiem, kas balstīti uz 2012. gada GlüStV oficiālajiem komentāriem, norāda uz to, ka pastāv apstākļi, kuri var pierādīt pamatlietā aplūkojamā tiesiskā regulējuma samērīgumu un it īpaši tā piemērotību.
90
Ceturtām kārtām, iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai tāds aizliegums kā sekundāro loteriju aizliegums var tikt uzskatīts par pamatotu, ja dalībvalsts, kura ir piešķīrusi licenci attiecīgajam uzņēmumam, tiesiskais regulējums ir vērsts uz tādiem pašiem mērķiem kā tie, kas piemīt galamērķa dalībvalsts tiesiskajam regulējumam.
91
Šajā ziņā pietiek ar atgādinājumu – ņemot vērā, ka Savienības līmenī nav saskaņots tādu azartspēļu, kas tiek piedāvātas tiešsaistē, nozares tiesiskais regulējums un ka pastāv būtiskas atšķirības starp dažādu dalībvalstu tiesiskajos regulējumos izvirzītajiem mērķiem un šajos regulējumos paredzētajiem aizsardzības līmeņiem, tas apstāklis vien, ka uzņēmums likumīgi piedāvā pakalpojumus dalībvalstī, kurā tas ir iedibināts un kurā uz to faktiski jau attiecas pēdējās minētās dalībvalsts tiesiskās prasības un kompetento iestāžu kontrole, ņemot vērā grūtības, ar kurām šajā kontekstā var nākties saskarties iedibināšanas dalībvalsts iestādēm, lai izvērtētu attiecīgo pakalpojumu sniedzēju profesionālās spējas un godīgumu, nav pietiekama garantija iekšzemes patērētāju aizsardzībai pret krāpšanas un noziedzības riskiem (spriedums, 2011. gada 15. septembris, Dickinger un Ömer, C‑347/09, EU:C:2011:582, 96. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
92
No tā izriet, ka, pat ja tiktu uzskatīts, ka divas dalībvalstis ar to attiecīgajiem tiesiskajiem regulējumiem azartspēļu jomā vēlas sasniegt līdzīgus vai pat identiskus mērķus, var ne tikai atšķirties aizsardzības līmenis, ko vēlas panākt katra no tām, un tā sasniegšanas līdzekļi, bet arī šā sprieduma iepriekšējā punktā identificētās potenciālās grūtības ne obligāti var tikt uzskatītas par novērstām.
93
Līdz ar to iesniedzējtiesas norādītie apstākļi nevar likt apšaubīt nedz pamatlietā aplūkojamā tiesiskā regulējuma samērīgumu, nedz tā saskaņotību, nedz arī tā sistemātisko raksturu.
94
Šo secinājumu nevar atspēkot ar atbildētāju pamatlietā izteikto apgalvojumu, ka pamatlietā aplūkojamais aizliegums pastāv līdzās iepriekšējas atļaujas sistēmai licenču veidā, kas Šlēsvigas‑Holšteinas federālajā zemē paredzēta interneta spēļu automātu spēlēm. Vācijas valdība tiesas sēdē atzina, ka Šlēsvigas‑Holšteinas federālā zeme 2012. gada GlüStV pievienojās tikai 2013. gada 9. februārī. Tomēr tā arī norādīja, pirmkārt, ka šīs federālās zemes pieņemtais mazāk stingrais tiesiskais regulējums bija piemērojams tikai īsu laikposmu un, otrkārt, ka pretēji tam, ko tiesas sēdē apgalvoja Maltas valdība, dažas licences, kas palika spēkā pēc 2013. gada, bija ierobežotas ar attiecīgās federālās zemes teritoriju.
95
Kā Tiesa ir nospriedusi, pat pieņemot, ka vienas federālās zemes tiesiskais regulējums, kas nav tik stingrs kā citās federālajās zemēs spēkā esošais tiesiskais regulējums, iespējams, varētu kaitēt attiecīgā tiesiskā regulējuma saskaņotībai kopumā, atšķirīgā federālās zemes tiesiskā situācija, kas ir ierobežota ratione temporis un ratione loci, pamatlietas apstākļos nevar nopietni apšaubīt visās pārējās federālajās zemēs piemērojamo ierobežojumu spēju sasniegt leģitīmos vispārējo interešu mērķus, ko tās tiecas īstenot (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2014. gada 12. jūnijs, Digibet un Albers, C‑156/13, EU:C:2014:1756, 36. punkts).
96
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz pirmo, otro un ceturto jautājumu jāatbild, ka LESD 56. pants jāinterpretē tādējādi, ka tas pieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, ar kuru ir noteikts aizliegums tiešsaistē organizēt kazino spēles, tostarp spēļu automātu spēles, kā arī derības, tādas kā sekundārās loterijas, ja tā mērķis ir iedzīvotāju dabisko vēlmi spēlēt azartspēles novirzīt sakārtotās un uzraudzītās gultnēs, kā arī cīnīties pret neatļautu azartspēļu attīstību un izplatīšanos nelegālajos tirgos, un tas tā ir pat tad, ja
–
pastāv ievērojams spēlētāju pieprasījums pēc tiešsaistes spēļu automātiem,
–
attiecīgā dalībvalsts turklāt atļauj līdzīgas spēles, tostarp loterijas, klātienē pastāvošās iestādēs,
–
šī dalībvalsts atļauj licencētiem uzņēmumiem piedāvāt sporta un zirgu skriešanās sacīkšu derības tiešsaistē, kā arī privāto uzņēmumu starpniecību valsts loteriju un citu licencētu loteriju produktu pārdošanā, un
–
dalībvalsts, kurā uzņēmums, kas vēlas piedāvāt it īpaši sekundāro loteriju pakalpojumus, ir licencēts, tiesiskajam regulējumam ir tādi paši mērķi kā tās dalībvalsts tiesiskā regulējuma mērķi, kura nosaka vispārēju aizliegumu piedāvāt šādus pakalpojumus.
Par trešo jautājumu
97
Ar trešo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai LESD 56. pants jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj, ka konkrētā strīdā tiek atzītas tiešsaistes kazino spēļu aizlieguma tiesiskās sekas, ja pēc faktu, kas var radīt šādas sekas, iestāšanās ir pieņemts lēmums aizstāt šo aizliegumu ar iepriekšējas atļaujas sistēmu un ir noteikts pārejas periods, kura gaitā azartspēļu piedāvājumi, kas visticamāk ir atbilstoši nākotnes tiesiskajam regulējumam, tiek pieļauti, ja ir ievērotas noteiktas prasības.
98
Jāatgādina, ka samērīguma izvērtējumā, kas jāveic valsts tiesai, apstākļi, kādos ir pieņemts un īstenots ierobežojošs tiesisks regulējums, tai ir visaptveroši jāizvērtē nevis atbilstoši statiskai, bet gan dinamiskai pieejai tādā nozīmē, ka tai ir jāņem vērā apstākļu izmaiņas pēc šī regulējuma pieņemšanas (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2017. gada 14. jūnijs, Online Games u.c., C‑685/15, EU:C:2017:452, 52. un 53. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra, un rīkojums, 2021. gada 18. maijs, Fluctus u.c., C‑920/19, EU:C:2021:395, 46. punkts).
99
Tomēr saskaņā ar judikatūru tas vien, ka dalībvalstī piemērojamais tiesiskais regulējums ir grozīts, nevar likt apšaubīt šī regulējuma, kāds tas bija spēkā pirms šiem grozījumiem, samērīgumu un saskaņotību. Kā Tiesa ir vairākkārt nospriedusi, tāda azartspēļu darbības kontrolētas izvēršanas politika kā aizlieguma režīma aizstāšana ar iepriekšējas atļaujas sistēmu var būt saderīga gan ar mērķi novērst azartspēļu izmantošanu noziedzīgiem vai krāpnieciskiem nolūkiem, gan ar mērķi novērst pamudināšanu uz pārmērīgiem tēriņiem saistībā ar azartspēlēm un cīnīties pret atkarību no tām, virzot patērētājus uz atļauju saņēmušu pakalpojuma sniedzēju piedāvājumu, kas tiek uzskatīts par tādu, kurā nav noziedzīgu elementu, un kas ir paredzēts, lai labāk pasargātu patērētājus no pārmērīgiem tēriņiem un atkarības no azartspēlēm (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2018. gada 28. februāris, Sporting Odds, C‑3/17, EU:C:2018:130, 29. punkts).
100
Lai sasniegtu šo mērķi ievirzīt azartspēles kontrolētā vidē, atļauju saņēmušajiem pakalpojuma sniedzējiem jābūt uzticamai, bet vienlaikus arī pievilcīgai aizliegto darbību alternatīvai, kas var tostarp ietvert jaunu izplatīšanas metožu izmantošanu (spriedums, 2018. gada 28. februāris, Sporting Odds, C‑3/17, EU:C:2018:130, 30. punkts). Tomēr no judikatūras izriet, ka tad, ja dalībvalsts veic reformu, ar ko attiecībā uz noteiktu veidu azartspēļu piedāvājumu tiek ieviesta iepriekšējas administratīvas atļaujas sistēma, tā ir jābalsta uz objektīviem, nediskriminējošiem un iepriekš zināmiem kritērijiem, lai ierobežotu valsts iestāžu rīcības brīvības izmantošanu tādējādi, lai tā nevarētu tikt izmantota patvaļīgi (skat. spriedumu, 2016. gada 4. februāris, Ince, C‑336/14, EU:C:2016:72, 55. punkts un tajā minētā judikatūra).
101
Tomēr azartspēļu darbības kontrolētas izvēršanas politika var tikt uzskatīta par saskanīgu tikai tad, ja, pirmkārt, ar azartspēlēm saistītās noziedzīgās vai krāpnieciskās darbības un, otrkārt, atkarība no azartspēlēm pamatlietas faktisko apstākļu norises laikā attiecīgajai dalībvalstij varēja būt problēma un atļautu un reglamentētu pasākumu izvēršana ir bijusi piemērota, lai atrisinātu šo problēmu (skat. spriedumus, 2018. gada 28. februāris, Sporting Odds, C‑3/17, EU:C:2018:130, 31. punkts, kā arī 2015. gada 11. jūnijs, Berlington Hungary u.c., C‑98/14, EU:C:2015:386, 71. punkts un tajā minētā judikatūra).
102
Šajā lietā, kā Vācijas valdība ir norādījusi gan rakstveida apsvērumos, gan tiesas sēdē, tieši šādi apstākļi un it īpaši ievērojams pieprasījums pēc tiešsaistes spēļu automātiem, uz ko turklāt norāda iesniedzējtiesa, kā arī attiecīgo pakalpojumu “nelegāla tirgus” pastāvēšana ir pamatojuši Vācijā ieviestās reformas, uz kurām attiecas trešais jautājums.
103
Šajos apstākļos tas, ka pārejas periodā Vācijas federālās zemes ar šā sprieduma 31. punktā minēto apkārtrakstu ir nolēmušas piemērot pastāvošo tiesisko regulējumu tikai attiecībā uz tiem spēļu pakalpojumu sniedzējiem, kuri nevar atbilst nākotnes tiesiskā regulējuma prasībām, nevar ietekmēt tiesiskās sekas, kādas attiecīgā gadījumā būtu jāsecina no pamatlietā aplūkojamā aizlieguma.
104
Proti, pirmkārt, šāds izņēmuma pārejas režīms, šķiet, ir vērsts uz to, lai nodrošinātu, ka pāreja no pamatlietā aplūkojamā režīma uz liberālāku režīmu tiek veikta pēc iespējas labākos tiesiskās drošības apstākļos. Otrkārt, šāda pārejas režīma piemērošana tādam azartspēļu pakalpojumu sniedzējam kā atbildētājas pamatlietā tādā strīdā kā pamatlieta var būt tikai hipotētiska. Turklāt, pat pieņemot, ka šis pārejas režīms noteiktos gadījumos varēja tikt piemērots, šāds apstāklis pats par sevi nevar likt apšaubīt pamatlietā aplūkojamā tiesiskā regulējuma saskaņotību un piemērotību un nešķiet tāds, kas varētu radīt rezultātu, kurš būtu pretrunā izvirzītajam mērķim (šajā nozīmē un pēc analoģijas skat. spriedumu, 2010. gada 8. septembris, Carmen Media Group, C‑46/08, EU:C:2010:505, 106. un 110. punkts).
105
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz trešo jautājumu jāatbild, ka LESD 56. pants jāinterpretē tādējādi, ka tas pieļauj, ka konkrētā strīdā tiek atzītas tiešsaistes kazino spēļu aizlieguma tiesiskās sekas, ja pēc faktu, kas var radīt šādas sekas, iestāšanās ir pieņemts lēmums šo aizliegumu aizstāt ar iepriekšējas atļaujas sistēmu un ir noteikts pārejas periods, kura gaitā azartspēļu piedāvājumi, kas visticamāk ir atbilstoši nākotnes tiesiskajam regulējumam, tiek pieļauti, ja ir ievērotas noteiktas prasības.
Par piekto un sesto jautājumu
106
Ar piekto un sesto jautājumu, kuri jāizskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai LESD 56. pants jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj atzīt par spēkā neesošu līgumu, kas noslēgts starp patērētāju, kurš dzīvo vienā dalībvalstī, un uzņēmumu, kas piedāvā sekundāro loteriju pakalpojumus tiešsaistē no citas dalībvalsts, ja saskaņā ar pirmās minētās dalībvalsts tiesisko regulējumu licences šādu derību organizēšanai izsniegšana privātiem uzņēmumiem ir izslēgta.
107
Kā norādīts šā sprieduma 22. punktā, no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka saskaņā ar pamatlietā aplūkojamo tiesisko regulējumu, kā to interpretē Vācijas tiesas, sekundārās loterijas tiek uzskatītas par vienkāršām derībām internetā, uz kurām tādējādi attiecas pamatlietā piemērojamais tiešsaistes azartspēļu aizliegums.
108
Līdz ar to apstāklim, ka saskaņā ar pamatlietā aplūkojamo tiesisko regulējumu loteriju rīkošana ir paredzēta tikai publisko tiesību subjektiem, nevar būt nekādas ietekmes uz pamatlietas risinājumu. Proti, pirmkārt, iesniedzējtiesa uzskata, ka šis strīds attiecas tikai uz likmēm, kas zaudētas saistībā ar sākotnējā spēlētāja dalību sekundārajās loterijās, un, otrkārt, saskaņā ar skaidrojumiem, ko Vācijas valdība sniegusi gan rakstveida apsvērumos, gan arī tiesas sēdē, saskaņā ar šo tiesisko regulējumu šādu loteriju organizēšana un starpniecība bija aizliegta visiem uzņēmumiem, nevis tikai uzņēmējiem, kurus nekontrolē valsts.
109
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz piekto un sesto jautājumu jāatbild, ka LESD 56. pants jāinterpretē tādējādi, ka tas pieļauj atzīt par spēkā neesošu līgumu, kas noslēgts starp patērētāju, kurš dzīvo vienā dalībvalstī, un uzņēmumu, kas sekundāro loteriju pakalpojumus tiešsaistē piedāvā no citas dalībvalsts, ja saskaņā ar pirmās minētās dalībvalsts tiesisko regulējumu licences šādu derību organizēšanai izsniegšana privātiem uzņēmumiem ir izslēgta.
Par septīto jautājumu
110
Ar septīto jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai LESD 56. pants un tiesību ļaunprātīgas izmantošanas aizlieguma princips jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj, ka patērētājs, kurš no savas pastāvīgās dzīvesvietas dalībvalsts ir piedalījies azartspēlēs, ko internetā piedāvā uzņēmums, kuram nav šīs dalībvalsts izsniegtas licences, bet ir citas dalībvalsts izsniegta licence, pret šo uzņēmumu ceļ civilprasību par izdarīto likmju atlīdzināšanu, pamatodamies uz attiecīgā azartspēļu līguma spēkā neesību saskaņā ar piemērojamajām līgumtiesībām.
111
Šajā ziņā jānorāda, kā ģenerāladvokāts to ir darījis secinājumu 30. punktā, ka jautājums par to, vai konkrēts līgums ir spēkā neesošs, ja tā priekšmets ir nelikumīgs, un vai spēkā neesība katrai pusei rada tiesības uz atlīdzināšanu attiecībā uz labumiem, kādus tā ir saņēmusi saskaņā ar šo līgumu, ir jautājums, kas saskaņā ar Romas I regulas 10. panta 1. punktu un 12. panta 1. punkta e) apakšpunktu ir jāizskata saskaņā ar minēto līgumu reglamentējošajiem tiesību aktiem. Šajā lietā, kā izriet no šā sprieduma 53.–58. punkta, tiesības, kas reglamentē starp sākotnējo spēlētāju un atbildētājām pamatlietā noslēgto līgumu, ir Vācijas tiesības.
112
Turklāt, kā ģenerāladvokāts norādījis secinājumu 93. punktā, ciktāl, kā izriet no saistībā ar pirmo līdz sesto jautājumu izteiktajiem apsvērumiem, LESD 56. pants jāinterpretē tādējādi, ka tas pieļauj tādu tiesisko regulējumu kā iesniedzējtiesas aprakstītais regulējums, tāda līguma kā tas, kurš noslēgts starp sākotnējo spēlētāju un atbildētājām pamatlietā un kura pamats saskaņā ar šo tiesisko regulējumu esot prettiesisks, spēkā neesība nevar būt atsevišķs pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojums, kura tiesiskums ir jāizvērtē atsevišķi, bet gan šī līguma prettiesiskuma nepieciešamās sekas.
113
Protams, saskaņā ar iesniedzējtiesas norādīto judikatūru tiesību subjekti nedrīkst krāpnieciskā vai ļaunprātīgā nolūkā atsaukties uz Savienības tiesību normām (spriedums, 2016. gada 28. jūlijs, Kratzer, C‑423/15, EU:C:2016:604, 37. punkts). Tomēr, kā ģenerāladvokāts norādījis secinājumu 94. punktā, šajā strīdā pamatlietā celtā prasība par atlīdzināšanu ir balstīta nevis uz Savienības tiesībām, bet gan pilnībā uz Vācijas tiesībām.
114
Attiecībā uz pārējo, lai gan, protams, nevar izslēgt, ka tādā gadījumā kā pamatlietā aplūkojamais gadījums spēlētājs varēja izmantot tāda uzņēmuma kā atbildētājas pamatlietā piedāvātos pakalpojumus, pilnībā apzinādamies tādu aizliegumu kā tas, kas piemērojams šajā lietā, un tā iespējamās sekas, šāds jautājums var tikt izskatīts, pamatojoties tikai uz piemērojamajām valsts tiesībām.
115
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz septīto jautājumu jāatbild, ka LESD 56. pants un tiesību ļaunprātīgas izmantošanas aizlieguma princips jāinterpretē tādējādi, ka tie pieļauj, ka patērētājs, kurš no savas pastāvīgās dzīvesvietas dalībvalsts ir piedalījies azartspēlēs, ko internetā piedāvā uzņēmums, kuram nav šīs dalībvalsts izsniegtas licences, bet ir citas dalībvalsts izsniegta licence, pret šo uzņēmumu ceļ civilprasību par izdarīto likmju atlīdzināšanu, pamatodamies uz attiecīgā azartspēļu līguma spēkā neesību saskaņā ar piemērojamajām līgumtiesībām.
Par tiesāšanās izdevumiem
116
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība izriet no tiesvedības, kas notiek iesniedzējtiesā, tāpēc tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (piektā palāta) nospriež:
1)
LESD 56. pants jāinterpretē tādējādi, ka tas pieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, ar kuru ir noteikts aizliegums tiešsaistē organizēt kazino spēles, tostarp spēļu automātu spēles, kā arī derības, tādas kā tiešsaistes derības par loteriju izložu rezultātiem, ja tā mērķis ir iedzīvotāju dabisko vēlmi spēlēt azartspēles novirzīt sakārtotās un uzraudzītās gultnēs, kā arī cīnīties pret neatļautu azartspēļu attīstību un izplatīšanos nelegālajos tirgos, un tas tā ir pat tad, ja
–
pastāv ievērojams spēlētāju pieprasījums pēc tiešsaistes spēļu automātiem,
–
attiecīgā dalībvalsts turklāt atļauj līdzīgas spēles, tostarp loterijas, klātienē pastāvošās iestādēs,
–
šī dalībvalsts atļauj licencētiem uzņēmumiem piedāvāt sporta un zirgu skriešanās sacīkšu derības tiešsaistē, kā arī privāto uzņēmumu starpniecību valsts loteriju un citu licencētu loteriju produktu pārdošanā, un
–
dalībvalsts, kurā uzņēmums, kas vēlas piedāvāt it īpaši sekundāro loteriju pakalpojumus, ir licencēts, tiesiskajam regulējumam ir tādi paši mērķi kā tās dalībvalsts tiesiskā regulējuma mērķi, kura nosaka vispārēju aizliegumu piedāvāt šādus pakalpojumus.
2)
LESD 56. pants jāinterpretē tādējādi, ka tas pieļauj, ka konkrētā strīdā tiek atzītas tiešsaistes kazino spēļu aizlieguma tiesiskās sekas, ja pēc faktu, kas var radīt šādas sekas, iestāšanās ir pieņemts lēmums šo aizliegumu aizstāt ar iepriekšējas atļaujas sistēmu un ir noteikts pārejas periods, kura gaitā azartspēļu piedāvājumi, kas visticamāk ir atbilstoši nākotnes tiesiskajam regulējumam, tiek pieļauti, ja ir ievērotas noteiktas prasības.
3)
LESD 56. pants jāinterpretē tādējādi, ka tas pieļauj atzīt par spēkā neesošu līgumu, kas noslēgts starp patērētāju, kurš dzīvo vienā dalībvalstī, un uzņēmumu, kas tiešsaistes derību par loteriju izložu rezultātiem pakalpojumus piedāvā no citas dalībvalsts, ja saskaņā ar pirmās minētās dalībvalsts tiesisko regulējumu licences šādu derību organizēšanai izsniegšana privātiem uzņēmumiem ir izslēgta.
4)
LESD 56. pants un tiesību ļaunprātīgas izmantošanas aizlieguma princips jāinterpretē tādējādi, ka tie pieļauj, ka patērētājs, kurš no savas pastāvīgās dzīvesvietas dalībvalsts ir piedalījies azartspēlēs, ko internetā piedāvā uzņēmums, kuram nav šīs dalībvalsts izsniegtas licences, bet ir citas dalībvalsts izsniegta licence, pret šo uzņēmumu ceļ civilprasību par izdarīto likmju atlīdzināšanu, pamatodamies uz attiecīgā azartspēļu līguma spēkā neesību saskaņā ar piemērojamajām līgumtiesībām.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – angļu.