Pagaidu versija
TIESAS SPRIEDUMS (pirmā palāta)
2026. gada 23. aprīlī (*)
Apelācija – Civildienests – Atalgojums – Apgādājamā bērna pabalsts – Eiropas Savienības Civildienesta noteikumu VII pielikuma 2. pants – Piešķiršanas nosacījumi – Atbalsta atsaukšana – Nepamatotu maksājumu atgūšana saskaņā ar Civildienesta noteikumu 85. pantu – Atcelšanas prasība – Eiropas Savienības Civildienesta noteikumu 91. pants – Sagrozīšana – Tiesību akta likumības vērtējums tā pieņemšanas dienā – Valsts tiesas sprieduma atpakaļejošais spēks – Res judicata spēks
Lietā C‑882/24 P
par apelācijas sūdzību atbilstoši Eiropas Savienības Tiesas statūtu 56. pantam, ko 2024. gada 19. decembrī iesniedzis
AL, ko pārstāv
R. Crăciun, advokāts,
apelācijas sūdzības iesniedzējs,
otra lietas dalībniece –
Eiropas Komisija, ko pārstāv T.S. Bohr un
L. Hohenecker, pārstāvji,
atbildētāja pirmajā instancē,
TIESA (pirmā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs F. Biltšens [F. Biltgen], tiesneši I. Ziemele, A. Kumins [A. Kumin], S. Žervazonī [S. Gervasoni] (referents) un M. Bošnjaks [M. Bošnjak],
ģenerāladvokāts: M. Kamposs Sančess‑Bordona [M. Campos Sánchez‑Bordona],
sekretārs: A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
ņemot vērā rakstveida procesu,
noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2025. gada 20. novembra tiesas sēdē,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1        Ar savu apelācijas sūdzību AL lūdz atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2024. gada 10. aprīļa spriedumu lietā AL/Komisija (T‑50/22, turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”, EU:T:2024:220), ar kuru Vispārējā tiesa ir noraidījusi tā prasību atcelt Eiropas Komisijas 2021. gada 22. oktobra lēmumu, ar ko ir noteikts atgūt konkrētas summas, kas izmaksātas kā pabalsti par viņa apgādībā esošo māti un trijiem bērniem (turpmāk tekstā – “strīdīgais lēmums”).
Tiesvedības priekšvēsture
2        Tiesvedības priekšvēsture pārsūdzētā sprieduma 2.–13. punktā izklāstīta šādi:
“2.      Prasītājs [bija] ierēdnis Eiropas Savienības Padomes Ģenerālsekretariātā kopš 2007. gada 1. decembra.
3.      Pēc tam, kad prasītājs bija to lūdzis, laikposmā no 2009. līdz 2019. gadam viņam tika piešķirti dažādi pabalsti, jo viņa māte, kā arī trīs citas personas tika pielīdzinātas apgādājamiem bērniem Eiropas Savienības Civildienesta noteikumu (turpmāk tekstā – “Civildienesta noteikumi”) VII pielikuma 2. panta 4. punkta izpratnē.
4.      2019. gada 13. maijā atbilstoši Civildienesta noteikumu 2. panta 2. punktam Padome pieņēma lēmumu (ES) 2019/792, ar kuru Eiropas Komisijai – Atalgojuma un individuālo tiesību birojam (PMO) – uztic īstenot dažas pilnvaras, kas piešķirtas iecēlējinstitūcijai un iestādei, kas ir pilnvarota noslēgt darba līgumus (OV 2019, L 129, 3. lpp.).
5.      2020. gada 22. jūlijā Eiropas Birojs krāpšanas apkarošanai (OLAF) informēja prasītāju, ka attiecībā uz viņu 2016. gada beigās tika sākta izmeklēšana par iespējamu krāpšanu saistībā ar viņa paziņojumu par viņa ģimenes sastāvu un nosacījumiem, ar kādiem viņš ir saņēmis atbilstošos ģimenes pabalstus, un prasībām par atbilstošo ģimenes pabalstu saņemšanu.
6.      2020. gada decembrī OLAF informēja prasītāju, ka šā sprieduma 5. punktā minētā izmeklēšana ir pabeigta. Turklāt OLAF nosūtīja prasītājam un Padomes Ģenerālsekretariātam izmeklēšanas par prasītāju galīgo ziņojumu, kā arī divus ieteikumus. Pirmais attiecās uz to summu atgūšanu, kuras OLAF uzskatīja par nepamatoti izmaksātām prasītājam attiecībā uz minētajiem pabalstiem, un otrais attiecās uz disciplinārlietas uzsākšanu.
7.      2021. gada 10. februārī Padomes iecēlējinstitūcija (turpmāk tekstā – “iecēlējinstitūcija”) saskaņā ar Civildienesta noteikumu IX pielikuma 3. panta noteikumiem nolēma uzsākt disciplinārlietu pret prasītāju.
8.      Ar 2021. gada 3. marta paziņojumu Komisijas Atalgojuma un individuālo tiesību birojs (PMO) informēja prasītāju, ka pēc OLAF ieteikumiem nepamatoti saņemtās summas, kas atbilst kopējai summai bez procentiem – 142 824,71 EUR, tiks atgūtas un ka viņam ir iespēja iesniegt savus apsvērumus par šo lēmumu 15 dienu laikā pēc tā paziņošanas. 2021. gada 19. martā prasītājs nosūtīja apsvērumus PMO.
9.      Ar 2021. gada 22. marta lēmumu PMO informēja prasītāju, ka, ņemot vērā OLAF galīgo ziņojumu un pēc viņa apsvērumu analīzes, tika nolemts īstenot 2021. gada 3. marta paziņojumu un izdot atbilstošu iekasēšanas rīkojumu, piemērojot Civildienesta noteikumu 85. pantu par nepamatotu maksājumu atgūšanu. Jo īpaši tika uzdots atgūt izmaksāto pabalstu summu:
–        attiecībā uz prasītāja māti – attiecībā uz laikposmu no 2009. gada 1. oktobra līdz 2015. gada 30. septembrim, kā tas tika nolemts 2021. gada 22. marta lēmumā, ciktāl viņu nevarēja pielīdzināt apgādājamam bērnam Civildienesta noteikumu VII pielikuma 2. panta 4. punkta izpratnē un ciktāl prasītājs bija apzināti maldinājis administrāciju,
attiecīgajā pieteikumā par pabalsta piešķiršanu atbilstoši Civildienesta noteikumu 85. panta otrajai daļai nedeklarējot militāro pensiju, kuru viņš bija saņēmis;
–        attiecībā uz diviem prasītāja apgādājamajiem bērniem (turpmāk tekstā – “A un B”), kuru tēvocis viņš bija, jo viņš bija laulībā ar viņu tanti, un kuri tika ievietoti audžuģimenē pie viņa – viens no viņiem
laikposmā no 2010. gada 1. augusta līdz 2013. gada 31. jūlijam un otrs – no 2010. gada 1. augusta līdz 2013. gada 31. martam, kā tika nolemts 2021. gada 22. marta lēmumā ar ievietošanu audžuģimenē saistīto attiecību juridiskās izbeigšanās dēļ, ņemot vērā Rumānijas bērnu aizsardzības iestāžu 2013. gada 30. janvāra lēmumu, ar kuru tika izbeigti pasākumi ievietošanai audžuģimenē (turpmāk tekstā – “valsts lēmums par ievietošanu”). Turklāt prasītājs esot apzināti maldinājis administrāciju Civildienesta noteikumu 85. panta otrās daļas izpratnē attiecībā uz abu bērnu ievietošanas audžuģimenē laikposma beigām;
–        attiecībā uz prasītāja adoptēto meitu (turpmāk tekstā – “C”), par kuru adoptēšanas lēmumu
Rumānijas tiesa bija pieņēmusi 2019. gada 16. aprīlī, par laikposmu no 2019. gada 1. marta līdz 2021. gada 31. janvārim un par pabalstu izmaksas izbeigšanu no 2021. gada 1. februāra, kā tas tika nolemts 2021. gada 22. marta lēmumā, jo prasītājs nebija iesniedzis pierādījumus par C faktisko uzturēšanu.
10.      2021. gada 22. jūnijā prasītājs saskaņā ar Civildienesta noteikumu 90. panta 2. punktu iesniedza sūdzību par 2021. gada 22. marta lēmumu.
11.      2021. gada 27. septembrī disciplinārlietas noslēgumā Padomes iecēlējinstitūcija saskaņā ar Civildienesta noteikumu IX pielikuma 9. panta 1. punkta h) apakšpunktu noteica sodu – prasītāja atstādināšanu no amata.
12.      2021. gada 22. oktobrī Komisijas ģenerāldirektors cilvēkresursu un drošības jautājumos pieņēma [strīdīgo lēmumu].
13.      Ar šo lēmumu Komisijas Cilvēkresursu un drošības ģenerāldirektors daļēji noraidīja sūdzību, ko prasītājs bija iesniedzis par 2021. gada 22. marta lēmumu, saglabājot to, ka ir jāizbeidz izmaksāt ģimenes pabalstus, ko viņš saņēma par C, un jāuzdod atgūt vairākus viņa saņemtos ģimenes pabalstus. Tomēr minētā sūdzība tika apmierināta attiecībā uz pabalstiem, ko prasītājs saņēma par A un B laikposmā no 2010. gada 1. augusta līdz 2013. gada 29. janvārim.”
Tiesvedība Vispārējā tiesā un pārsūdzētais spriedums
3        Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2022. gada 21. janvārī, apelācijas sūdzības iesniedzējs AL cēla šā sprieduma 1. punktā minēto atcelšanas prasību.
4        Lai pamatotu šīs prasības prasījumus, apelācijas sūdzības iesniedzējs izvirzīja piecus pamatus, no kuriem pirmais attiecas uz Padomes 2004. gada 29. aprīļa lēmuma, ar ko pieņem vispārējos īstenošanas noteikumus attiecībā uz apgādājamajam bērnam pielīdzināmu personu (turpmāk tekstā – “VĪN”), 4., 5., 9. un 10. panta pārkāpumu, otrais – uz Civildienesta noteikumu 85. panta pārkāpumu un kļūdu vērtējumā attiecībā uz viņa māti, kas ir pielīdzināta apgādājamam bērnam,
izmaksāto pabalstu, trešais – uz tiesiskās paļāvības aizsardzības principa un labas pārvaldības principa pārkāpumu, ceturtais – uz Civildienesta noteikumu 85. panta pārkāpumu un kļūdu vērtējumā attiecībā uz apgādājamā bērna pabalstu, ko izmaksā par A un B, un piektais – uz Civildienesta noteikumu 85. panta pārkāpumu un kļūdu vērtējumā attiecībā uz apgādājamā bērna pabalstu, kas izmaksāts par C.
5        Ar pārsūdzēto spriedumu Vispārējā tiesa noraidīja prasību kopumā.
Lietas dalībnieku prasījumi
6        Apelācijas sūdzībā tās iesniedzējs lūdz Tiesu:
–        atcelt pārsūdzēto spriedumu;
–        atcelt strīdīgo lēmumu, ciktāl ar to ir daļēji noraidīta apelācijas sūdzības iesniedzēja iesniegtā sūdzība par 2021. gada 22. marta lēmumu, un
–        piespriest Komisijai segt savus, kā arī atlīdzināt apelācijas sūdzības iesniedzēja tiesāšanās izdevumus.
7        Komisijas prasījumi Tiesai ir šādi:
–        apelācijas sūdzību noraidīt un
–        piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējam atlīdzināt visus tiesāšanās izdevumus.
Par apelācijas sūdzību
8        Apelācijas sūdzības pamatojumam tās iesniedzējs izvirza trīs pamatus: pirmais attiecas uz VĪN kļūdainu piemērošanu, otrais – uz faktu sagrozīšanu un formu paralēlisma principa neievērošanu un trešais – uz pārbaudes tiesā neesību.
Par pirmo pamatu
Lietas dalībnieku argumenti
9        Apelācijas sūdzības iesniedzējs apgalvo, ka pārsūdzētā sprieduma 50. un 51. punktā Vispārējā tiesa, atbildot uz prasības pieteikuma pirmajā instancē pirmo pamatu, ir kļūdaini piemērojusi VĪN, nospriežot, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja pienākums uzturēt savu māti ir jāaprēķina, atskaitot ne tikai viņas ienākumus un viņai piederošās ēkas īres vērtību, bet arī citas personas ieguldījumu viņas uzturēšanā un ienākumus, ko apelācijas sūdzības iesniedzējs guva no savas militārās pensijas. Proti, šie divi pēdējie atskaitījumi esot jāveic nevis saskaņā ar VĪN 5. panta 1. punktu, kurā ir atsauce tikai uz apgādājamās personas ienākumu atskaitīšanu, bet gan saskaņā ar VĪN 9. pantu. Šī kļūda esot likusi Vispārējai tiesai apstiprināt administrācijas kļūdaino aprēķinu.
10      Šis aprēķins būtu arī jālabo, lai ņemtu vērā 2024. gada 29. maija lēmumu, ar kuru Tribunalul București (Bukarestes apgabaltiesa, Rumānija) piesprieda apelācijas sūdzības iesniedzēja mātei atmaksāt viņas vecuma pensiju par laikposmu no 2007. gada 1. novembra līdz 2023. gada 1. maijam. Līdz ar to šīs pensijas apmērs neesot bijis jāatskaita no izmaksām, kas apelācijas sūdzības iesniedzējam bija radušās savas mātes uzturēšanai.
11      Komisija lūdz šo pamatu noraidīt.
Tiesas vērtējums
12      Pirmām kārtām, apelācijas sūdzības iesniedzējs pārmet Vispārējai tiesai, ka tā esot uzskatījusi, ka Komisija ir pareizi piemērojusi VĪN 5. panta 1. punktu, no viņa mātes uzturēšanas pienākuma atskaitot citas personas ieguldījumu viņas uzturēšanā un viņa saņemto militāro pensiju, lai gan šīs summas bija jāatskaita, piemērojot VĪN 9. pantu.
13      Tomēr no pārsūdzētā sprieduma 50. punkta izriet, ka šis iebildums ir nepamatots. Proti, Vispārējā tiesa šajā punktā ir skaidri norādījusi, ka Komisija ir atskaitījusi citas personas ieguldījumu apelācijas sūdzības iesniedzēja mātes uzturēšanā, piemērojot VĪN 6. pantu, un ka citi apelācijas sūdzības iesniedzēja neto ienākumi, kas atbilst viņa militārajai pensijai, tika atskaitīti saskaņā ar VĪN 9. pantu.
14      Otrām kārtām, ir jāatgādina, ka apelācijas sūdzība attiecas tikai uz tiesību jautājumiem, izslēdzot jebkādu faktu vērtējumu, izņemot to sagrozīšanu, un ka sagrozīšanas konstatēšana izslēdz iespēju izmantot jaunus pierādījumus, kas nav iesniegti Vispārējā tiesā (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2007. gada 18. jūlijs, Industrias Químicas del Vallés/Komisija,
C‑326/05 P, EU:C:2007:443, 60. punkts, un 2017. gada 30. maijs, Safa Nicu Sepahan/Padome, C‑45/15 P, EU:C:2017:402, 76. punkts).
15      No tā izriet, ka apelācijas sūdzības iesniedzējs, lai pamatotu savu sūdzību, nevar atsaukties uz Tribunalul București (Bukarestes apgabaltiesa, Rumānija) spriedumu, kas pasludināts 2024. gada 29. maijā – pēc pārsūdzētā sprieduma pasludināšanas.
16      Tomēr, lai gan ar šo spriedumu, ar kuru, apelācijas sūdzības iesniedzēja ieskatā, viņa mātei tika piespriests atmaksāt viņa vecuma pensiju par laikposmu no 2007. gada 1. novembra līdz 2023. gada 1. maijam, ar atpakaļejošu spēku tika grozīti šīs apgādājamās personas ienākumi, tas var būt jauns apstāklis, kas var grozīt to pabalstu aprēķinu, kuri prasītājam pienākas saistībā ar viņa mātes uzturēšanas pienākumu iepriekš minētajā laikposmā. Pēdējam minētajam, ja tas uzskata, ka tas ir pamatoti, ir uz to jāatsaucas, lai pamatotu lūgumu pārskatīt strīdīgo lēmumu.
17      No iepriekš minētā izriet, ka pirmais pamats jānoraida.
Par otro pamatu
Lietas dalībnieku argumenti
18      Apelācijas sūdzības iesniedzējs apgalvo, ka pārsūdzētā sprieduma 100. un 101. punktā Vispārējā tiesa esot pieļāvusi trīs tiesību kļūdas, atbildot uz prasības pirmajā instancē ceturto pamatu. Šim pamatam ir trīs daļas.
19      Ar otrā pamata pirmo daļu apelācijas sūdzības iesniedzējs apgalvo, ka šī tiesa neesot ņēmusi vērā Tribunalul București (Bukarestes apgabaltiesa) 2022. gada 16. maija spriedumu (turpmāk tekstā – “Bukarestes apgabaltiesas 2022. gada 16. maija spriedums”), kura kopija tomēr bija pievienota viņa replikas rakstam. Pārsūdzētā sprieduma 100. punktā apgalvojot, ka “Rumānijas tiesās tiks izskatīta prasība par lēmumu, ar kuru tiek izbeigta ievietošana audžuģimenē”, Vispārējā tiesa esot sagrozījusi faktus, jo tā nevarēja nezināt, ka ar iepriekš minēto spriedumu Tribunalul București (Bukarestes apgabaltiesa) bija izbeigusi tiesvedību un pasludinājusi valsts lēmuma, ar kuru tiek izbeigta ievietošana, “absolūtu spēkā neesamību”.
20      Ar šā pamata otro daļu apelācijas sūdzības iesniedzējs apgalvo, ka Vispārējā tiesa esot pieļāvusi tiesību kļūdu, konstatējot, ka valsts lēmums par ievietošanas audžuģimenē izbeigšanu ir radījis tiesiskas sekas kopš 2013. gada janvāra. Proti, Bukarestes apgabaltiesas 2022. gada 16. maija spriedumā esot konstatēta šā lēmuma absolūta spēkā neesamība ex tunc. Turklāt šī tiesa esot nospriedusi, ka ievietošanas audžuģimenē pasākums attiecībā uz A beidzās 2014. gada 13. maijā un attiecībā uz B – 2013. gada 28. jūlijā, ar visām no tā izrietošajām tiesiskajām sekām.
21      Ar minētā pamata trešo daļu apelācijas sūdzības iesniedzējs apgalvo, ka Vispārējā tiesa neesot ievērojusi formu paralēlisma principu, pārsūdzētā sprieduma 101. punktā nospriežot, ka nav nozīmes tam, vai pabalsts A un B uzturēšanai tika piešķirts, pamatojoties uz konsulārajiem dokumentiem vai 2010. gada 28. jūlija lēmumu par ievietošanu audžuģimenē. Tā kā šis pabalsts tika piešķirts un atjaunots, pamatojoties uz konsulārajiem paziņojumiem, apelācijas sūdzības iesniedzējs apgalvo, ka to varēja atcelt, tikai pamatojoties uz konsulārajiem dokumentiem, nevis uz valsts lēmumu par ievietošanu audžuģimenē.
22      Komisija norāda, pirmkārt, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru apstrīdētā akta tiesiskums ir jāizvērtē, ņemot vērā faktiskos un tiesiskos apstākļus, kas pastāvēja akta pieņemšanas brīdī. Šajā ziņā esot jāņem vērā tikai tie elementi, ar kuriem Komisija varēja iepazīties administratīvajā procesā. Līdz ar to Vispārējā tiesa pamatoti neesot ņēmusi vērā Bukarestes apgabaltiesas 2022. gada 16. maija spriedumu, kas pasludināts pēc strīdīgā lēmuma pieņemšanas. Šā lēmuma pieņemšanas dienā, proti, 2021. gada 22. oktobrī, Vispārējā tiesa neesot sagrozījusi faktus, pārsūdzētā sprieduma 100. punktā norādot, ka Rumānijas tiesās tiek izskatīta prasība par valsts lēmumu, ar kuru ir izbeigta ievietošana audžuģimenē.
23      Otrām kārtām, Komisija uzskata, ka Vispārējā tiesa neesot arī pieļāvusi tiesību kļūdu, secinot, ka valsts lēmums par ievietošanas audžuģimenē izbeigšanu ir radījis tiesiskas sekas no 2013. gada janvāra, jo 2021. gada 22. oktobrī, apstrīdētā lēmuma pieņemšanas dienā, šis valsts lēmums vēl nebija atcelts.
24      Trešām kārtām, pārsūdzētā sprieduma 101. punktā neesot pieļauta neviena tiesību kļūda. Apelācijas sūdzības iesniedzējs nekādi nepamatojot savu atsauci uz formu paralēlisma principu. Katrā ziņā valsts lēmums, ar kuru tiek izbeigta ievietošana [audžuģimenē], pamatojot to pabalstu atgūšanu, kas nepamatoti izmaksāti par abu bērnu aprūpi pēc šā lēmuma pieņemšanas, neatkarīgi no dokumentiem, kas izmantoti šīs atgūšanas saņemšanai.
Tiesas vērtējums
25      Ar otrā pamata pirmo un otro daļu, kuras jāizskata kopā, apelācijas sūdzības iesniedzējs apgalvo, ka Vispārējā tiesa esot sagrozījusi strīda faktus, pārsūdzētā sprieduma 100. punktā neņemdama vērā Bukarestes apgabaltiesas 2022. gada 16. maija spriedumu, kura kopiju viņš bija nosūtījis Vispārējai tiesai replikas raksta pielikumā.
26      Jāatgādina, ka saskaņā ar LESD 256. panta 1. punkta otro daļu un Eiropas Savienības Tiesas statūtu 58. panta pirmo daļu apelācijas sūdzības iesniedz tikai par tiesību jautājumiem. Tādējādi vienīgi Vispārējās tiesas kompetencē ir konstatēt un izvērtēt atbilstošos faktus, kā arī tai iesniegtos pierādījumus. Tātad šo faktu un šo pierādījumu vērtējums, izņemot to sagrozīšanas gadījumus, nav tiesību jautājums, kas kā tāds ir pakļauts pārbaudei Tiesā apelācijas tiesvedībā (spriedums, 2025. gada 1. augusts, Francija un Komisija/CWS Powder Coatings u.c., C‑71/23 P un C‑82/23 P, EU:C:2025:601, 66. punkts). Sagrozīšanai ir acīmredzami jāizriet no lietas materiāliem, bez vajadzības no jauna izvērtēt faktus un pierādījumus (spriedums, 2025. gada 1. augusts, Francija un Komisija/CWS Powder Coatings u.c., C‑71/23 P un C‑82/23 P, EU:C:2025:601, 67. punkts).
27      Ar 2022. gada 16. maija spriedumu, ko apelācijas sūdzības iesniedzējs iesniedza Vispārējai tiesai iesniegtā replikas raksta pielikumā, Bukarestes apgabaltiesa galīgi atcēla valsts lēmumu, ar kuru tika izbeigta ievietošana [audžuģimenē].
28      Vispārējā tiesa, pirmām kārtām, pārsūdzētā sprieduma 100. punktā apstiprināja, ka “Rumānijas tiesās tiks izskatīta prasība par [lēmumu, ar kuru tiek izbeigta ievietošana audžuģimenē]”, lai gan tā acīmredzami nevarēja nezināt, ka šis lēmums ir atcelts, jo Bukarestes apgabaltiesas 2022. gada 16. maija spriedums tika iesniegts tiesvedībā.
29      Otrām kārtām, tajā pašā pārsūdzētā sprieduma punktā Vispārējā tiesa nosprieda, ka minētais lēmums “faktiski radīja tiesiskas sekas no 2013. gada janvāra”, lai gan bija acīmredzams, ka šis pats lēmums ir jāuzskata par tādu, kas nekad nav radījis tiesiskas sekas pēc Bukarestes apgabaltiesas 2022. gada 16. maija sprieduma.
30      No iepriekš minētā izriet, ka pārsūdzētā sprieduma 100. punktā ietvertais lietas faktu vērtējums ir acīmredzami kļūdains.
31      Tomēr Komisija apgalvo, ka, lai novērtētu apstrīdētā lēmuma tiesiskumu, Vispārējā tiesa ir pamatoti balstījusies uz šā lēmuma pieņemšanas datumu un tātad tai nebija jāņem vērā vēlāk pasludināts spriedums.
32      Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru apstrīdētā akta tiesiskums patiešām jāizvērtē, ņemot vērā faktiskos un tiesiskos apstākļus, kas pastāvēja akta pieņemšanas brīdī (spriedumi, 1979. gada 7. februāris, Francija/Komisija, 15/76 un 16/76, EU:C:1979:29, 7. punkts; 2010. gada 15. aprīlis, Gualtieri/Komisija, C‑485/08 P, EU:C:2010:188, 26. punkts, kā arī 2024. gada 4. oktobris, García Fernández u.c./Komisija un VNV, C‑541/22 P, EU:C:2024:820, 327. punkts).
33      Tomēr, kā ģenerāladvokāts būtībā ir norādījis secinājumu 50.–55. punktā, nevar pamatoti apgalvot, ka Bukarestes apgabaltiesas 2022. gada 16. maija spriedums nebija apstāklis, kas pastāvēja strīdīgā lēmuma pieņemšanas dienā, nepārkāpjot šā sprieduma atpakaļejošo spēku.
34      Proti, ar ex tunc iedarbību atceļot valsts lēmumu par ievietošanu audžuģimenē, ar minēto spriedumu šis lēmums tika izņemts no tiesību sistēmas ab initio un atjaunots agrākais tiesiskais stāvoklis, kāds tas bija pirms minētā lēmuma pieņemšanas, proti, A un B ievietošana audžuģimenē pie apelācijas sūdzības iesniedzēja.
35      Līdz ar to Vispārējā tiesa ir sagrozījusi bērnu A un B tiesisko stāvokli attiecībā pret AL strīdīgā lēmuma pieņemšanas dienā, nospriežot, ka valsts nolēmums, ar kuru tika izbeigta ievietošana audžuģimenē, radīja tiesiskas sekas, izbeidzot A un B ievietošanu, lai gan šis lēmums tika atcelts ar Bukarestes apgabaltiesas 2022. gada 16. maija spriedumu.
36      Lai gan Komisija arī apgalvo, ka Vispārējai tiesai bija jāņem vērā tikai tie elementi, kas tai varēja būt zināmi administratīvajā procesā, ir jāuzsver, ka šāds Savienības tiesas veiktās tiesiskuma pārbaudes principa ierobežojums neizriet no Tiesas judikatūras.
37      Pēdējā minētā, gluži pretēji, ir precizējusi, ka LESD 263. pantā paredzētās tiesiskuma pārbaudes apjoms noteiktos gadījumos var attiekties uz visiem prasītāju iesniegtajiem pierādījumiem neatkarīgi no tā, vai tie ir radušies pirms vai pēc lēmuma pieņemšanas, neatkarīgi no tā, vai tie iepriekš ir iesniegti administratīvajā procesā vai pirmo reizi tiesvedībā Vispārējā tiesā, ciktāl šiem pēdējiem minētajiem elementiem ir nozīme, lai pārbaudītu apstrīdētā lēmuma tiesiskumu tā pieņemšanas dienā (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2016. gada 21. janvāris, Galp Energía España u.c./Komisija, C‑603/13 P, EU:C:2016:38, 72. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
38      Šis risinājums ir piemērojams šajā lietā. Proti, no vienas puses, kā izriet no Tiesas judikatūras, Civildienesta noteikumu 91. pantā paredzētās pirmstiesas procedūras mērķis ir ļaut un veicināt mierizlīguma panākšanu strīdā starp ierēdņiem un administrāciju, un nevis precīzi un galīgi saistīt iespējamo tiesvedības posmu ar nosacījumu, ka prasība tiesā negroza ne sūdzības pamatu, ne priekšmetu (šajā ziņā skat. spiedumus, 1986. gada 7. maijs, Rihoux u.c./Komisija, 52/85, EU:C:1986:199, 12. punkts, un 2026. gada 29. janvāris, PB/VNV (Lēmums
neveikt
pārklasificēšanu), C‑727/23 P, EU:C:2026:58, 50. punkts).
39      No otras puses, kā ģenerāladvokāts ir norādījis secinājumu 70. un 71. punktā, Civildienesta noteikumu 85. panta kontekstā sūdzība tostarp ļauj administrācijai saņemt skaidrojumus par šā panta piemērošanas nosacījumiem un tādējādi izvairīties no vēršanās tiesā. Prasība, lai apelācijas sūdzības iesniedzējs no jauna vēršas administrācijā, lai Vispārējā tiesā varētu atsaukties uz spriedumu, kurā ir konstatēti apstrīdētā lēmuma pieņemšanas brīdī pastāvošie fakti, būtu pretrunā šim mērķim.
40      No iepriekš minētā izriet, ka apelācijas sūdzības otrā pamata pirmā un otrā daļa ir jāapmierina.
41      Ar otrā pamata trešo daļu apelācijas sūdzības iesniedzējs pārmet Vispārējai tiesai, ka pārsūdzētā sprieduma 101. punktā tā neesot ievērojusi formu paralēlisma principu, nospriežot, ka iecēlējinstitūcija varēja likumīgi nolemt atsaukt A un B uzturēšanas pabalstu, pamatojoties uz valsts lēmumu, ar kuru tika izbeigta ievietošana audžuģimenē, lai gan iecēlējinstitūcija šo pabalstu bija piešķīrusi un atjaunojusi, pamatojoties uz konsulārajiem dokumentiem.
42      Tomēr Civildienesta noteikumu VII pielikuma 2. panta 1. punktā apgādājamā bērna pabalsta saņemšanai ir izvirzīts tikai viens pamata nosacījums, proti, viena vai vairāku bērnu faktiska uzturēšana, un tajā nav prasīts, lai lēmums piešķirt šo pabalstu tiktu pieņemts, pamatojoties uz noteiktiem dokumentiem. Līdz ar to šāda prasība neattiecas arī uz lēmuma par šā pabalsta atsaukšanu pieņemšanu.
43      Šādos apstākļos Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 101. punktā pamatoti nosprieda, ka attiecībā uz A un B uzturēšanas pabalstu atgūšanas likumību nav nozīmes tam, pamatojoties uz kuriem dokumentiem šie pabalsti tika piešķirti.
44      No minētā izriet, ka otrā pamata trešā daļa ir jānoraida.
Par trešo pamatu
Lietas dalībnieku argumenti
45      Apelācijas sūdzības iesniedzējs apgalvo, ka pārsūdzētā sprieduma 120. punktā esot norādīts, ka Vispārējā tiesa nav veikusi viņa iesniegto pierādījumu objektīvu un efektīvu tiesas kontroli saistībā ar viņa izdevumu C uzturēšanas nodrošināšanai patiesumu.
46      Lai sniegtu pierādījumus par šo uzturēšanu, prasītājs administratīvā procesa laikā esot nosūtījis iecēlējinstitūcijai visus izrakstus no sava bankas konta, lai pierādītu veiktos pārskaitījumus, kā arī C bankas konta izrakstus, kuros norādīti viņa saņemtie pārskaitījumi. Šīs procedūras laikā iecēlējinstitūcija tomēr lūdza pilnībā publiskot C bankas kontu, lai noteiktu, vai apgādājamā bērna pabalsts tika izmantots vienīgi un faktiski šā bērna uzturēšanas nodrošināšanai. Tomēr apelācijas sūdzības iesniedzējs neesot izpildījis šo lūgumu, ņemot vērā, ka C, kas kļuvis pilngadīgs, neesot piekritis šīs informācijas izpaušanai.
47      Lai kliedētu iecēlējinstitūcijas šaubas par to, ka C nav izmantojis pats savu kontu, vai par to, ka C, iespējams, pārskaita pabalstus apelācijas sūdzības iesniedzēja kontā, pēdējais minētais, saņēmis C piekrišanu, savam prasības pieteikumam pirmajā instancē esot pievienojis pieprasītos bankas izrakstus. No tā skaidri izrietot, ka C bija izmantojis pabalstus sev un ka no viņa konta apelācijas sūdzības iesniedzēja kontā netika veikti nekādi pārskaitījumi.
48      Tomēr Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 120. punktā esot nospriedusi, ka “izvilkumi no C bankas konta nav pietiekams pierādījums, lai pierādītu, ka apelācijas sūdzības iesniedzējs faktiski uztur C”, un neesot nedz pamatojusi šo konstatējumu, nedz norādījusi, kas būtu pietiekams pierādījums par šīs uzturēšanas esamību.
49      Apelācijas sūdzības iesniedzējs atgādina, ka Vispārējās tiesas veiktajai pārbaudei Civildienesta noteikumu administratīvo aktu jomā ir jāsaskaņo Eiropas Savienības iestāžu rīcības brīvība ar darbinieku tiesību aizsardzību, nodrošinot, ka lēmumi, kas skar personas, ir pienācīgi pamatoti un samērīgi.
50      Komisija lūdz šo pamatu noraidīt.
Tiesas vērtējums
51      Ar trešo apelācijas sūdzības pamatu apelācijas sūdzības iesniedzējs apstrīd Vispārējās tiesas vērtējumu pārsūdzētā sprieduma 120. punktā par papildu pierādījumiem par C faktisko uzturēšanu, kurus viņš ir iesniedzis prasības pieteikuma pirmajā instancē pielikumā. Šā vērtējuma nepietiekamais pamatojums parādot, ka Vispārējā tiesa nav veikusi objektīvu un efektīvu šo pierādījumu pārbaudi tiesā.
52      Vispārējā tiesa šajā punktā nosprieda, ka, “ņemot vērā Komisijas apstrīdētajā lēmumā paustās šaubas, izraksti no C bankas konta nav pietiekams pierādījums, lai pierādītu, ka apelācijas sūdzības iesniedzējs faktiski uzturēja C”.
53      Jākonstatē, ka šis pamatojums neļauj saprast, kā šaubas, ko Komisija izvirzījusi apstrīdētajā lēmumā, lai gan šai iestādei vēl nebija zināmi attiecīgie bankas konta izraksti, var likt apšaubīt šo dokumentu pierādījuma spēku.
54      Tomēr ir jānorāda, ka pārsūdzētā sprieduma 120. punktā ietverto vērtējumu par C bankas konta izrakstu pierādījuma spēku Vispārējā tiesa ir veikusi tikai pilnības labad, kā to skaidri uzsver vārdkopas “katrā ziņā” lietojums šā punkta sākumā. To apstiprina fakts, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 119. punktā jau ir paudusi nostāju par strīdīgajiem izvilkumiem no C bankas konta.
55      Šajā pārsūdzētā sprieduma punktā Vispārējā tiesa ar citiem iemesliem, kas nav izklāstīti šā paša sprieduma 120. punktā, pamatoja savu atteikumu ņemt vērā tiesvedības laikā iesniegtos C bankas konta izrakstus.
56      Šajā ziņā tā atgādināja, ka apelācijas sūdzības iesniedzējs administratīvā procesa laikā bija atteicies iesniegt konta izrakstus, kurus viņš bija pievienojis savam prasības pieteikumam. Proti, tā nosprieda, ka, pirmkārt, administrācijai bija jābalstās uz tās rīcībā esošajiem faktiem, lai novērtētu faktisko uzturēšanu un pieņemtu lēmumu par attiecīgo pabalstu, un ka, otrkārt, tā varēja pieprasīt papildu informāciju no apelācijas sūdzības iesniedzēja, kuram bija jāpierāda C faktiskā uzturēšana.
57      Turklāt un saistībā ar apelācijas sūdzības trešajā pamatā kritizēto pārsūdzētā sprieduma punktu, ir jāatgādina, ka no LESD 256. panta 1. punkta otrās daļas, Eiropas Savienības Tiesas statūtu 58. panta pirmās daļas, kā arī no Tiesas Reglamenta 168. panta 1. punkta d) apakšpunkta un 169. panta 2. punkta izriet, ka apelācijas sūdzībā ir precīzi jānorāda apstrīdētie sprieduma elementi, kuru atcelšana tiek lūgta, kā arī juridiskie argumenti, ar kuriem konkrēti var atbalstīt šo lūgumu (spriedums, 2025. gada 18. decembris, Hamoudi/Frontex, C‑136/24 P, EU:C:2025:977, 54. punkts).
58      Tomēr trešais apelācijas sūdzības pamats neietver nekādu kritiku ne par pārsūdzētā sprieduma 119. punktā ietvertajiem vērtējumiem, ne par to pamatojumu. Līdz ar to šis pamats ir jāvērtē kā tāds, kas attiecas tikai uz pārsūdzētā sprieduma 120. punktu.
59      Tādēļ apelācijas sūdzības iesniedzēja argumentācija nav pietiekama, lai pierādītu, ka Vispārējā tiesa nav veikusi objektīvu un efektīvu pārbaudi tiesā attiecībā uz prasības pieteikumam pievienotajiem papildu pierādījumiem par C faktisko uzturēšanu, ne arī to, ka tā nav pietiekami pamatojusi šo pierādījumu noraidīšanu.
60      No tā izriet, ka šī argumentācija ir neefektīva un līdz ar to trešais apelācijas sūdzības pamats ir jānoraida.
61      No visa iepriekš minētā izriet, ka ir jāapmierina tikai apelācijas sūdzības otrā pamata pirmā un otrā daļa. Tā kā šīs abas daļas ir vērstas pret Vispārējās tiesas atbildi uz ceturto prasības pamatu, pārsūdzētais spriedums ir jāatceļ, ciktāl ar to ir noraidīts ceturtais pamats, un pārējā daļā apelācijas sūdzība ir jānoraida.
Par prasību Vispārējā tiesa
62      Saskaņā ar Eiropas Savienības Tiesas statūtu 61. panta pirmo daļu, ja Tiesa atceļ Vispārējās tiesas nolēmumu, tā var nodot lietu atpakaļ sprieduma taisīšanai Vispārējā tiesā vai pati taisīt galīgo spriedumu attiecīgajā lietā, ja strīds ir izskatāmā stāvoklī.
63      Šajā gadījumā Tiesai pašai ir jātaisa galīgais spriedums lietā, jo strīds ir izskatāmā stāvoklī.
64      Kā izriet no šā sprieduma 61. punkta, Tiesas pasludinātā pārsūdzētā sprieduma daļēja atcelšana liek apšaubīt šo pēdējo minēto spriedumu tikai daļā, kurā ir noraidīts prasības pirmajā instancē ceturtais pamats. Līdz ar to strīda priekšmets, ko Tiesa turpina izskatīt pēc šīs atcelšanas, tagad attiecas tikai uz šajā ceturtajā pamatā formulētā strīdīgā lēmuma apstrīdēšanu (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2008. gada 1. jūlijs, Chronopost un La Poste/UFEX, C‑341/06 P un C‑342/06 P, EU:C:2008:375, 138. un 139. punkts).
65      Ar prasības ceturto pamatu, kas papildināts replikā, apelācijas sūdzības iesniedzējs tostarp apgalvoja, ka, ņemot vērā Bukarestes apgabaltiesas 2022. gada 16. maija spriedumu, ar kuru tika atcelts valsts iestāžu lēmums par ievietošanas audžuģimenē izbeigšanu, ar kuru Rumānijas bērnu aizsardzības iestādes bija izbeigušas bērnu A un B ievietošanu audžuģimenē pie viņa, Komisija nevarēja prasīt viņam atmaksāt pabalstus, ko viņš bija saņēmis saistībā ar A aprūpi par laikposmu no 2013. gada 1. februāra līdz 2013. gada 31. jūlijam un par B aprūpi par laikposmu no 2013. gada 1. februāra līdz 2013. gada 31. martam.
66      Pirmām kārtām, šā sprieduma 33. punktā tika norādīts, ka saskaņā ar Bukarestes apgabaltiesas 2022. gada 16. maija spriedumu bērni A un B ir jāuzskata par tādiem, kas pēc 2013. gada 30. janvāra ir palikuši kopā ar apelācijas sūdzības iesniedzēju audžuģimenē.
67      Otrām kārtām, no šā galīgā sprieduma izriet, ka ievietošana audžuģimenē pie apelācijas sūdzības iesniedzēja attiecībā uz A beidzās 2014. gada 13. maijā un attiecībā uz B – 2013. gada 28. jūlijā.
68      Līdz ar to Komisijai nebija pamata uzdot atgūt ģimenes pabalstus, kas apelācijas sūdzības iesniedzējam izmaksāti saistībā ar A uzturēšanu laikposmā no 2013. gada 1. februāra līdz 2013. gada 31. jūlijam un par B uzturēšanu laikposmā no 2013. gada 1. februāra līdz 2013. gada 31. martam.
69      Līdz ar to strīdīgais lēmums šajā daļā ir jāatceļ.
Par tiesāšanās izdevumiem
70      Atbilstoši Tiesas Reglamenta 184. panta 2. punktam, ja apelācija ir pamatota un Tiesa lietā taisa galīgo spriedumu, Tiesa lemj par tiesāšanās izdevumiem.
71      Saskaņā ar šā reglamenta 138. pantu, kas saskaņā ar minētā reglamenta 84. panta 1. punktu ir piemērojams apelācijas tiesvedībā:
“1.      Lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs.
2.      Ja spriedums ir nelabvēlīgs vairākiem lietas dalībniekiem, Tiesa lemj par tiesāšanās izdevumu sadali.
3.      Ja lietas dalībniekiem spriedums ir daļēji labvēlīgs un daļēji nelabvēlīgs, lietas dalībnieki sedz savus tiesāšanās izdevumus paši. Tomēr Tiesa, ja to pamato lietas apstākļi, var nolemt, ka lietas dalībnieks papildus saviem tiesāšanās izdevumiem atlīdzina daļu no pretējās puses tiesāšanās izdevumiem.”
72      Šajā lietā, tā kā AL ir prasījis piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā tam spriedums ir daļēji nelabvēlīgs, jāpiespriež Komisijai segt savus, kā arī atlīdzināt pusi no AL tiesāšanās izdevumiem gan tiesvedībā pirmajā instancē, gan apelācijas tiesvedībā.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
1)      Atcelt Eiropas Savienības Tiesas 2024. gada 10. aprīļa spriedumu lietā AL/Komisija (T‑50/22, EU:T:2024:220), ciktāl tajā tiek noraidīts ceturtais pirmās instances tiesā izvirzītais pamats.
2)      Pārējā daļā apelācijas sūdzību noraidīt.
3)      Atcelt Eiropas Komisijas 2021. gada 22. oktobra lēmumu, ciktāl tajā ir noteikts, ka AL ir jāatmaksā ģimenes pabalsti, kas viņam izmaksāti par A aprūpi no 2013. gada 1. februāra līdz 2013. gada 31. jūlijam un par B aprūpi no 2013. gada 1. februāra līdz 2013. gada 31. martam.
4)      Eiropas Komisija sedz savus un atlīdzina pusi no AL tiesāšanās izdevumiem gan saistībā ar tiesvedību pirmajā instancē, gan tiesvedību apelācijā.
[Paraksti]
*      Tiesvedības valoda – angļu.