62023CJ0654_RES
Lieta C‑654/23
Inteligo Media SA
pret
Autoritatea Naţională de Supraveghere a Prelucrării Datelor cu Caracter Personal (ANSPDCP)
(Curtea de Apel Bucureşti lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Tiesas (pirmā palāta) 2025. gada 13. novembra spriedums
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Personas datu apstrāde un privātās dzīves aizsardzība elektronisko sakaru nozarē – Direktīva 2002/58/EK – 13. panta 1. un 2. punkts – Nevēlamas komunikācijas – Komunikācijas “tiešai tirdzniecībai” jēdziens – Elektroniskās kontaktinformācijas iegūšana “produktu vai pakalpojumu pārdošanas kontekstā” – Reģistrācija tiešsaistes platformā, kas nodrošina piekļuvi papildu saturam – Ikdienas apkārtraksta nosūtīšana pa elektronisko pastu – Regula (ES) 2016/679 – 6. pants – Apstrādes likumīgums – 95. pants – Saistība ar Direktīvu 2002/58/EK
Tiesību aktu tuvināšana – Telekomunikāciju nozare – Personas datu apstrāde un privātās dzīves aizsardzība elektronisko sakaru nozarē – Direktīva 2002/58 – Nevēlamas komunikācijas – Komunikācijas “tiešai tirdzniecībai” jēdziens – Elektroniskās kontaktinformācijas iegūšana “produktu vai pakalpojumu pārdošanas kontekstā” – Reģistrācija tiešsaistes platformā, kas nodrošina bezmaksas piekļuvi konkrētam saturam un apkārtrakstam – Bezmaksas apkārtraksts, kas nosūtīts pa elektronisko pastu, kurā ir saites uz maksas rakstiem – Ietveršana
(Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2002/58, redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Direktīvu 2009/136, 13. panta 1. un 2. punkts)
(skat. 40.–63. punktu un rezolutīvās daļas 1. punktu)
Tiesību aktu tuvināšana – Telekomunikāciju nozare – Personas datu apstrāde un privātās dzīves aizsardzība elektronisko sakaru nozarē – Direktīva 2002/58 – Nevēlamas komunikācijas – Elektroniskā pasta izmantošana tiešai tirdzniecībai – Regulā 2016/679 paredzēto apstrādes likumīguma nosacījumu nepiemērojamība
(Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas 2016/679 173. apsvērums, 6. panta 1. punkts un 95. pants; Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2002/58, redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Direktīvu 2009/136, 13. panta 2. punkts)
(skat. 65.–69. punktu un rezolutīvās daļas 2. punktu)
Rezumējums
Saņēmusi Curtea de Apel București (Bukarestes apelācijas tiesa, Rumānija) lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, Tiesa sniedz precizējumus par komunikāciju “tiešai tirdzniecībai” un elektroniskās kontaktinformācijas iegūšanas “produktu vai pakalpojumu pārdošanas kontekstā” jēdzieniem Direktīvas par privāto dzīvi un elektronisko komunikāciju (
1
) 13. panta 1. un 2. punkta izpratnē saistībā ar reģistrāciju tiešsaistes platformā, pēc kuras var saņemt elektroniska formāta apkārtrakstu. Tiesa arī precizē saikni starp šo direktīvu un VDAR (
2
) attiecībā uz likumīguma nosacījumiem, kas piemērojami personas datu apstrādei, kuru veic saistībā ar nevēlamām komunikācijām minētās direktīvas 13. panta izpratnē.
Inteligo Media ir interneta preses izdevuma avocatnet.ro izdevējs; šī izdevuma mērķis ir informēt plašu sabiedrību, kas nav tiesību jomas speciālisti, par Rumānijā ik dienu notiekošajām likumdošanas izmaiņām. 2018. gada jūlijā šī sabiedrība ieviesa maksas abonēšanas sistēmu attiecībā uz daļu no satura, kas tika piegādāts tās lasītājiem. Pamatlietas faktu norises laikā Inteligo Media atļāva bez maksas piekļūt noteiktam maksimālam rakstu skaitam mēnesī, kuru pārsniedzot lietotājam Inteligo Media pārvaldītajā tiešsaistes platformā bija jāizveido bezmaksas konts. Reģistrācija šajā pakalpojumā sniedz lietotājam tiesības piekļūt noteiktam skaitam papildu rakstu mēnesī un pa elektronisko pastu bez maksas saņemt ikdienas apkārtrakstu, kurā ir kopsavilkums par tiesību aktu jauninājumiem, kas aplūkoti izdevuma rakstos, tostarp hipersaites uz šiem rakstiem. Lietotājam bija arī iespēja par maksu piekļūt visiem izdevuma rakstiem. Lietotāji varēja izvēlēties nesaņemt šo apkārtrakstu vai arī jebkurā brīdī atteikties no abonēšanas.
2019. gada septembrī Rumānijas Datu aizsardzības iestāde (turpmāk tekstā – “ANSPDCP”) izdeva protokolu par pārkāpumu, ar kuru tā Inteligo Media piemēroja naudas sodu. ANSPDCP uzskatīja, ka šī sabiedrība nav varējusi pierādīt skaidras piekrišanas saņemšanu no daudziem lietotājiem viņu personas datu (elektroniskais pasts, parole, lietotājvārds) apstrādei un ka šie dati, kas sākotnēji tika savākti, lai izpildītu attiecīgo līgumu, tika apstrādāti ar šo nolūku nesaderīgā veidā, proti, lai nosūtītu apkārtrakstu.
Ar 2021. gada decembrī pasludinātu spriedumu Tribunalul București (Bukarestes apgabaltiesa, Rumānija) daļēji apmierināja Inteligo Media prasību atcelt ANSPDCP izdoto pārkāpuma protokolu. Tā tostarp samazināja šai sabiedrībai uzliktā naudas soda apmēru, taču paturēja spēkā protokolā ietverto administratīvā pārkāpuma konstatējumu.
Izskatot par šo spriedumu iesniegtās apelācijas sūdzības, iesniedzējtiesa šaubās par pamatlietā aplūkotās personas datu apstrādes juridisko pamatu un nosacījumiem, kuriem ir jābūt izpildītiem, lai šādu apstrādi varētu uzskatīt par likumīgu, ņemot vērā Direktīvu par privāto dzīvi un elektronisko komunikāciju un VDAR. Šī tiesa uzskata, ka it īpaši ir jāprecizē nosacījumi, ar kādiem lietotāja elektroniskā pasta adresi var uzskatīt par iegūtu “produktu vai pakalpojumu pārdošanas kontekstā” Direktīvas par privāto dzīvi un elektronisko komunikāciju 13. panta 2. punkta izpratnē, kā arī minētajā 13. pantā ietvertā jēdziena “tieša tirdzniecība” tvērumu.
Tiesas vērtējums
Pirmām kārtām, Tiesa norāda, ka Direktīvas par privāto dzīvi un elektronisko komunikāciju 13. panta 1. un 2. punktā paredzētās tiesību normas ir piemērojamas tikai komunikācijai, kas veikta “tiešas tirdzniecības” nolūkā.
Tiesa vispirms izvērtē jautājumu, vai tāda apkārtraksta nosūtīšanas kā pamatlietā mērķis ir “tieša tirdzniecība” minētās direktīvas 13. panta 1. un 2. punkta izpratnē. Tādējādi Tiesa atgādina, ka šajā tiesību normā paredzētais jēdziens “tieša tirdzniecība” attiecas uz komunikāciju, kurai ir komerciāls mērķis un kura ir tieši un individuāli adresēta patērētājam (
3
).
Tiesa konstatē, ka pamatlietā aplūkoto komunikāciju veido ikdienas apkārtraksts, kurš tiek izplatīts elektroniskā pasta formā un kurā ir ietverts kopsavilkums par likumdošanas jaunumiem, kas aplūkoti tiešsaistes preses izdevuma rakstos, kā arī hipersaites uz šiem rakstiem. Tiesa uzskata – apstāklis, ka šai komunikācijai ir arī informatīvs saturs, nenozīmē, ka tā būtu jāizslēdz no jēdziena “tieša tirdzniecība” Direktīvas par privāto dzīvi un elektronisko komunikāciju 13. panta 1. un 2. punkta izpratnē un līdz ar to no šīs tiesību normas piemērošanas jomas.
Gluži pretēji, Tiesa norāda, ka šāda komunikācija ir paredzēta, lai – veicinot to rakstu skaita izsmelšanu, ar kuriem attiecīgajā tiešsaistes platformā var iepazīties bez maksas, – mudinātu attiecīgos lietotājus piekļūt preses izdevēja sniegtajam maksas saturam un iegādāties pilna satura abonementu. Tādējādi tā ir vērsta uz to, lai veicinātu šī satura pārdošanu, un līdz ar to tai ir komerciāls mērķis. Turklāt, ciktāl šī komunikācija, kas tiek izplatīta elektroniskā pasta formā, parādās tieši tās adresātu privātās elektroniskās ziņojumapmaiņas iesūtnē, Tiesa uzskata, ka tā tiek veikta “tiešai tirdzniecībai” (
4
) neatkarīgi no tā, vai šo mērķi var izsecināt tikai no minētās komunikācijas satura vai no tās nosūtītāja piedāvājuma struktūras.
Tiesa norāda, ka šādu jēdziena “tieša tirdzniecība” interpretāciju apstiprina konteksts, kādā tas iekļaujas, un Direktīvas par privāto dzīvi un elektronisko komunikāciju mērķi.
Šajā ziņā Tiesa norāda, ka Direktīvas par privāto dzīvi un elektronisko komunikāciju 13. panta 1. punktā ir paredzēts principiāls noteikums, saskaņā ar kuru tās piemērošanas jomā nevēlamo komunikāciju sūtīšana ir pakļauta prasībai par to adresāta iepriekšēju piekrišanu. Ja šādas piekrišanas nav, šādas komunikācijas ir atļautas tikai tad, ja ir izpildīti minētās direktīvas 13. panta 2. punktā paredzētie nosacījumi. Vispirms – šajā tiesību normā ir prasīts, lai attiecīgās komunikācijas nosūtītājs produkta vai pakalpojuma pārdošanas kontekstā būtu ieguvis no tās adresātiem viņu elektronisko kontaktinformāciju elektroniskā pasta nosūtīšanai un lai tas būtu noticis, ievērojot Savienības tiesisko regulējumu datu aizsardzības jomā (
5
). Turpinājumā – šo elektronisko kontaktinformāciju var izmantot tiešai tirdzniecībai ar nosacījumu, ka šī tirdzniecība attiecas uz līdzīgiem minētā nosūtītāja paša produktiem vai pakalpojumiem. Visbeidzot – šī izmantošana ir pakļauta nosacījumam, ka saņēmējiem viņu elektroniskās kontaktinformācijas vākšanas brīdī skaidri un nepārprotami tiek sniegta iespēja bez maksas un vienkārši iebilst pret šādu izmantošanu un šāda iespēja tiem ir, arī saņemot katru šādu komunikāciju, ja tie nav to izdarījuši jau sākotnēji.
Turklāt Direktīvas par privāto dzīvi un elektronisko komunikāciju 13. panta 4. punktā ir aizliegts jebkurā gadījumā sūtīt elektroniskā pasta vēstules tiešas tirdzniecības nolūkā, slēpjot vai noklusējot sūtītāja identitāti, kura vārdā komunikācijas tiek sūtītas, vai ja tas ir pretrunā Direktīvai 2000/31 (
6
), vai bez reālas adreses, uz kuru saņēmējs var nosūtīt pieprasījumu par šādu komunikāciju izbeigšanu, vai arī aicināt saņēmējus apmeklēt tīmekļvietnes veidā, kas ir pretrunā Direktīvas par elektronisko tirdzniecību 6. pantam.
Tiesa precizē, ka visu šo garantiju mērķis ir īstenot Direktīvas par privāto dzīvi un elektronisko komunikāciju mērķus aizsargāt abonentus no jebkāda to privātās dzīves aizskāruma, ko rada nevēlamas komunikācijas tiešas tirdzniecības nolūkā, jo īpaši, izmantojot automātiskās iezvanierīces, telefaksus un e‑pastus, tostarp īsziņas. Jebkāda cita interpretācija varētu vājināt šīs direktīvas 13. panta lietderīgo iedarbību un tādējādi apdraudēt tajā paredzēto privātās dzīves aizsardzības līmeni. Tādēļ Tiesa secina, ka tādas komunikācijas kā pamatlietā aplūkotās ir jāuzskata par veiktām “tiešai tirdzniecībai” Direktīvas par privāto dzīvi un elektronisko komunikāciju 13. panta 1. un 2. punkta izpratnē.
Pēc tam Tiesa pārbauda, vai attiecīgo lietotāju – apkārtraksta saņēmēju – elektroniskā kontaktinformācija ir iegūta “produktu vai pakalpojumu pārdošanas kontekstā” šīs direktīvas 13. panta 2. punkta izpratnē.
Pirmkārt, Tiesa uzsver, ka saskaņā ar vispārpieņemtu definīciju jēdziens “pārdošana” var attiekties tikai uz darījumiem, kuru gadījumā ir jāmaksā atlīdzība. Otrkārt, minētās direktīvas 13. panta 2. punktā nav paredzēts nošķīrums atkarībā no attiecīgā pakalpojuma veida. Tādējādi attiecībā uz Direktīvas par elektronisko tirdzniecību piemērošanas jomā ietilpstošajiem pakalpojumiem Tiesa atgādina, ka atlīdzību par pakalpojumu, ko pakalpojuma sniedzējs sniedz savas saimnieciskās darbības ietvaros, var maksāt ne tikai personas, kas to saņem. Tā tas it īpaši ir tad, ja bezmaksas pakalpojumu sniedz pakalpojumu sniedzējs, lai reklamētu tā pārdotos produktus vai sniegtos pakalpojumus, jo šīs darbības izmaksas tādējādi ir iekļautas šo preču pārdošanas vai pakalpojumu sniegšanas cenā (
7
). Šos apsvērumus var izmantot, interpretējot Direktīvas par privāto dzīvi un elektronisko komunikāciju 13. panta 2. punktu.
Tiesa uzskata, ka tā tas ir šajā gadījumā, jo Inteligo Media ir ieguvusi attiecīgo lietotāju elektronisko kontaktinformāciju, kad tie izveidoja bezmaksas kontu šīs sabiedrības pārvaldītajā tiešsaistes platformā. Abonējot šo pakalpojumu, lietotāji ieguva tiesības bez maksas piekļūt noteiktam skaitam rakstu attiecīgajā izdevumā un saņemt attiecīgo apkārtrakstu. Šāda pakalpojuma sniegšanas mērķis galvenokārt ir reklamēt Inteligo Media sniegto maksas saturu, jo šī pakalpojuma izmaksas ir iekļautas šī satura cenā.
Šādos apstākļos netieša atlīdzība, kas ir iekļauta šī pakalpojumu sniedzēja piedāvātā pilna abonementa pārdošanas cenā, kāda tiek aplūkota pamatlietā, atbilst “pārdošanas” jēdzienam raksturīgajai prasībai, kas ietver samaksu par pakalpojumu. Līdz ar to tāda darbība kā tā, ar kuru Inteligo Media ieguva lietotāju elektronisko kontaktinformāciju, var ietilpt jēdzienā “pakalpojuma tirdzniecība” Direktīvas par privāto dzīvi un elektronisko komunikāciju izpratnē.
Tiesa piebilst, ka šī interpretācija atbilst kontekstam, kādā šis jēdziens tiek lietots, un tiesiskā regulējuma, kurā tas ietilpst, mērķiem. Šajā ziņā Tiesa precizē, pirmkārt, ka, lai gan šīs direktīvas 13. panta 2. punktā paredzētais izņēmums ir jāinterpretē šauri, tas neizslēdz iespēju, ka atlīdzību, kas tiek prasīta par “pārdošanu” šīs tiesību normas izpratnē, var maksāt persona, kas nav produkta vai pakalpojuma – kurš ir šī darījuma priekšmets – saņēmējs. Gluži pretēji, no šīs normas formulējuma izriet, ka Savienības likumdevējs ir vienīgi noteicis, ka attiecīgo lietotāju elektroniskā kontaktinformācija jāiegūst “produkta vai pakalpojuma pārdošanas kontekstā”.
Otrkārt, Direktīvas par privāto dzīvi un elektronisko komunikāciju 13. panta 2. punkta noteikumu interpretācijai katrā ziņā ir jāatbilst šīs tiesību normas mērķim. Līdz ar to nepieciešamību šo tiesību normu interpretēt šauri nevar saprast tādējādi, ka tā ļauj interpretēt šos jēdzienus veidā, kas tiem atņemtu lietderīgo iedarbību. Attiecībā uz minētās tiesību normas mērķi Savienības likumdevējs ir vēlējies paredzēt atkāpi no 13. panta 1. punktā ietvertā principa, ja attiecīgo lietotāju elektroniskā kontaktinformācija ir iegūta “esošo klientu attiecību kontekstā”, sīkāk šīs attiecības neraksturojot (
8
).
Līdz ar to – un neskarot pārbaudes, kas jāveic iesniedzējtiesai, – šķiet, ka šajā gadījumā ir izpildīts gan nosacījums, ka attiecīgo lietotāju elektroniskajai kontaktinformācijai jābūt savāktai “produkta vai pakalpojuma pārdošanas kontekstā”, gan nosacījums par tirgotā pakalpojuma līdzīgumu. Ņemot vērā iepriekš izklāstīto, Tiesa secina, ka Direktīvas par privāto dzīvi un elektronisko komunikāciju 13. panta 1. un 2. punkts jāinterpretē tādējādi, ka tiešsaistes izdevuma izdevējs iegūst lietotāja elektroniskā pasta adresi “produktu vai pakalpojumu pārdošanas kontekstā” 13. panta 2. punkta izpratnē, ja lietotājs izdevēja tiešsaistes platformā izveido bezmaksas kontu, kas tam dod tiesības bez maksas piekļūt noteiktam skaitam šī izdevuma rakstu, bez maksas pa elektronisko pastu saņemt ikdienas apkārtrakstu ar šī izdevuma rakstos aplūkoto likumdošanas jaunumu kopsavilkumu, tostarp hipersaites uz šiem rakstiem, kā arī tiesības – par samaksu – piekļūt minētā izdevuma papildu rakstiem un analīzei. Šāda apkārtraksta nosūtīšana ir elektroniskā pasta izmantošana “līdzīgu produktu vai pakalpojumu”“tiešai tirdzniecībai” pēdējās minētās tiesību normas izpratnē.
Otrām kārtām, Tiesa precizē sasaisti starp Direktīvu par privāto dzīvi un elektronisko komunikāciju un VDAR saistībā ar likumīguma nosacījumiem, kas piemērojami personas datu apstrādei, kura tiek veikta saistībā ar nelūgtu saziņu.
Tiesa norāda, ka atbilstoši VDAR 95. pantā noteiktajam šī regula neuzliek papildu pienākumus fiziskām vai juridiskām personām attiecībā uz apstrādi saistībā ar publiski pieejamu elektronisko komunikāciju pakalpojumu sniegšanu publiskos komunikāciju tīklos Savienībā jautājumos, saistībā ar kuriem tām ir piemērojami minētās direktīvas īpašie noteikumi ar to pašu mērķi. Turklāt no VDAR arī izriet (
9
), ka tā būtu jāpiemēro visiem jautājumiem saistībā ar pamattiesību un pamatbrīvību aizsardzību attiecībā uz personas datu apstrādi, kuriem nav piemērojami konkrētie pienākumi ar tādu pašu mērķi, kā noteikts Direktīvā par privāto dzīvi un elektronisko komunikāciju, tostarp pārziņa pienākumiem un fizisku personu tiesībām. Šīs direktīvas 13. panta 2. punktā ir izsmeļoši reglamentēti apstrādes nosacījumi un nolūki, kā arī datu subjekta tiesības. Tas arī uzliek apstrādes pārzinim “īpašus pienākumus” VDAR 95. panta nozīmē.
Tātad tādas personas datu apstrādes, kas veikta saistībā ar komunikāciju, kura ietilpst Direktīvas par privāto dzīvi un elektronisko komunikāciju 13. panta 2. punkta piemērošanas jomā, likumīgumu var konstatēt, pamatojoties uz šo tiesību normu, un tā nav jāizvērtē, ņemot vērā VDAR paredzētos (
10
) likumīguma nosacījumus. Ņemot vērā iepriekš izklāstīto, tad, ja pārzinis izmanto lietotāja elektroniskā pasta adresi, lai viņam nosūtītu nevēlamas komunikācijas, kā minēts šīs direktīvas 13. panta 2. punktā, VDAR 6. panta 1. punktā paredzētie apstrādes likumīguma nosacījumi nav piemērojami.
(
1
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2002/58/EK (2002. gada 12. jūlijs) par personas datu apstrādi un privātās dzīves aizsardzību elektronisko komunikāciju nozarē (direktīva par privāto dzīvi un elektronisko komunikāciju) (OV 2002, L 201, 37. lpp.).
(
2
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (ES) 2016/679 (2016. gada 27. aprīlis) par fizisku personu aizsardzību attiecībā uz personas datu apstrādi un šādu datu brīvu apriti un ar ko atceļ Direktīvu 95/46/EK (Vispārīgā datu aizsardzības regula) (OV 2016, L 119, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “VDAR”).
(
3
)	Spriedums, 2021. gada 25. novembris, StWL Städtische Werke Lauf a.d. Pegnitz (C‑102/20, EU:C:2021:954, 47. punkts).
(
4
)	Direktīvas par privāto dzīvi un elektronisko komunikāciju 13. panta 1. un 2. punkta izpratnē.
(
5
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 95/46/EK (1995. gada 24. oktobris) par personu aizsardzību attiecībā uz personas datu apstrādi un šādu datu brīvu apriti (OV 1995, L 281. 31. lpp.) vai attiecīgā gadījumā VDAR.
(
6
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2000/31/EK (2000. gada 8. jūnijs) par dažiem informācijas sabiedrības pakalpojumu tiesiskiem aspektiem, it īpaši elektronisko tirdzniecību, iekšējā tirgū (Direktīva par elektronisko tirdzniecību) (OV 2000, L 178, 1. lpp., 6. pants).
(
7
)	Spriedums, 2016. gada 15. septembris, Mc Fadden (C‑484/14, EU:C:2016:689, 41. un 42. punkts).
(
8
)	Direktīvas par privāto dzīvi un elektronisko komunikāciju 41. apsvērums.
(
9
)	VDAR 173. apsvērums.
(
10
)	VDAR 6. panta 1. punkta a)–f) apakšpunkts.