62021CC0329
ĢENERĀLADVOKĀTA DŽOVANNI PITRUCELLAS[GIOVANNI PITRUZZELLA]
SECINĀJUMI,
sniegti 2022. gada 20. oktobrī (
1
)
Lieta С‑329/21
DIGI Communications NV
pret
Nemzeti Média- és Hírközlési Hatóság Hivatala,
piedaloties
Magyar Telekom Nyrt.
(Fővárosi Törvényszék (Galvaspilsētas Budapeštas tiesa, Ungārija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Elektronisko komunikāciju tīkli un pakalpojumi – Direktīvas 2002/20/EK un 2002/21/EK – Izsoles procedūra frekvenču izmantošanas tiesību piešķiršanai – Holdinga sabiedrības, kas nav reģistrēta kā elektronisko sakaru pakalpojumu nodrošinātāja attiecīgajā dalībvalstī, izslēgšana no procedūras – Tiesības celt prasību par piešķiršanas lēmumu
1.
Lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu, par ko ir šie secinājumi, Fővárosi Törvényszék (Galvaspilsētas Budapeštas tiesa, Ungārija) uzdod Tiesai virkni jautājumu par to, kā interpretēt Direktīvas 2002/21/EK (
2
) (turpmāk tekstā – “pamatdirektīva”) 4. panta 1. punktu, Direktīvas 2002/20/EK (
3
) (turpmāk tekstā – “Atļauju izsniegšanas direktīva”) 7. pantu un Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 47. pantu.
2.
Šie jautājumi ir radušies tiesvedībā, kurā DIGI Communications NV (turpmāk tekstā – “DIGI”) ir cēlusi prasību par lēmumu, ar ko Nemzeti Média‑ és Hírközlési Hatóság (turpmāk tekstā – “NMHH”), Ungārijas regulatīvā iestāde telekomunikāciju jomā, piešķīra frekvenču izmantošanas tiesības 5G [tīkla] ieviešanas atbalstam un papildu platjoslas pakalpojumiem (turpmāk tekstā – “piešķiršanas lēmums”).
I. Atbilstošās tiesību normas
A.
Pamatdirektīva
3.
Pamatlietas faktiem piemērojamā pamatdirektīvas redakcija ir tā, kurā jaunākie grozījumi izdarīti ar Direktīvu 2009/140/EK (
4
). Pamatdirektīva ir atcelta un kopš 2020. gada 20. decembra aizstāta ar Direktīvu (ES) 2018/1972 (
5
).
4.
Pamatdirektīvas – redakcijā, kas piemērojama pamatlietas faktiem, – 4. panta 1. punkta pirmajā daļā ir noteikts:
“1.   Dalībvalstis nodrošina to, ka valstī darbojas efektīvs mehānisms, lai jebkuram lietotājam vai uzņēmumam, kas nodrošina elektronisko komunikāciju tīklus un/vai pakalpojumus un ko ir ietekmējis valsts regulatīvās iestādes [(VRI)] lēmums, būtu tiesības pārsūdzēt lēmumu pārsūdzības iestādē, kas ir neatkarīga no iesaistītajām pusēm. Šai iestādei, kas var būt tiesa, ir attiecīga lietpratība, lai tā varētu efektīvi pildīt savas funkcijas. Dalībvalstis nodrošina to, ka tiek pienācīgi ņemti vērā lietas apstākļi un ka ir izveidots efektīvs pārsūdzības mehānisms.”
5.
Pamatdirektīvas – redakcijā, kas piemērojama lietas faktiem, – 8. panta “Politikas mērķi un reglamentējoši principi” 2. punkta a), b) un d) apakšpunktā un 5. punkta c) apakšpunktā ir noteikts:
“2.   [VRI] veicina konkurenci elektronisko komunikāciju tīklu, elektronisko komunikāciju pakalpojumu un saistīto iekārtu un pakalpojumu nodrošināšanā, inter alia:
a)
nodrošinot to, ka lietotājiem, tostarp lietotājiem ar invaliditāti, gados vecākiem lietotājiem un lietotājiem ar īpašām sociālajām vajadzībām, tiek sagādātas maksimālas priekšrocības izvēles, cenas un kvalitātes ziņā;
b)
panākot to, ka elektronisko komunikāciju nozarē, tostarp satura izplatīšanas jomā, nenotiek konkurences traucēšana vai ierobežošana;
[..]
d)
veicinot efektīvu radio frekvenču un numuru resursu izmantošanu un nodrošinot to efektīvu pārvaldību.
[..]
5.   [VRI], īstenojot 2., 3. un 4. punktā minētos politikas mērķus, piemēro objektīvus, pārskatāmus, nediskriminējošus un samērīgus reglamentēšanas principus, inter alia:
[..]
c)
nodrošinot konkurenci patērētāju interesēs un vajadzības gadījumā veicinot infrastruktūras konkurenci.”
B.
Atļauju izsniegšanas direktīva
6.
Pamatlietas faktiem piemērojamā Atļauju izsniegšanas direktīvas redakcija ir tā, kas grozīta ar Direktīvu 2009/140. Pati Atļauju izsniegšanas direktīva arī ir atcelta un kopš 2020. gada 20. decembra aizstāta ar Direktīvu 2018/1972.
7.
Saskaņā ar Atļauju izsniegšanas direktīvas 1. pantu tās mērķis ir “ieviest iekšējo tirgu elektronisko komunikāciju tīklos un pakalpojumos, saskaņojot un vienkāršojot atļauju izsniegšanas noteikumus un nosacījumus, lai veicinātu to sniegšanu visā Kopienā”.
8.
Pamatlietas faktiem piemērojamās Atļauju izsniegšanas direktīvas redakcijas 2. panta 2. punktā jēdziens “vispārēju atļauju izsniegšana” ir definēts kā “tiesisk[ais] regulējum[s], ko izveidojusi dalībvalsts, sniedzot tiesības nodrošināt elektronisko komunikāciju tīklus vai pakalpojumus un nosakot nozarei raksturīgos pienākumus, kas var attiekties uz visiem vai īpašiem elektronisko komunikāciju tīklu un pakalpojumu veidiem, saskaņā ar [minēto] direktīvu”.
9.
Atļauju izsniegšanas direktīvas 3. pantā “Elektronisko komunikāciju tīklu un pakalpojumu vispārēju atļauju izsniegšana” ir noteikts:
“1.   Dalībvalstis nodrošina brīvību nodrošināt elektronisko komunikāciju tīklus un pakalpojumus saskaņā ar šajā direktīvā paredzētajiem noteikumiem. Šajā sakarā dalībvalstis neierobežo uzņēmumu nodrošināt elektronisko komunikāciju tīklus vai pakalpojumus, izņemot gadījumus, kad tas ir nepieciešams Līguma 46. panta 1. punktā minēto iemeslu dēļ.
2.   Elektronisko komunikāciju tīklu vai elektronisko komunikāciju pakalpojumu nodrošināšana, neierobežojot 6. panta 2. punktā minētos īpašos pienākumus vai 5. pantā minētās izmantošanas tiesības, var tikai būt pakļauta vispārēju atļauju izsniegšanai. Attiecīgajam uzņēmumam var pieprasīt iesniegt paziņojumu, bet tam var nepieprasīt [nedrīkst pieprasīt] iegūt skaidru lēmumu vai jebkādu citu administratīvu aktu no [VRI] pirms to tiesību izmantošanas, kas izriet no atļaujas. Pēc paziņojuma, ja tāds ir nepieciešams, uzņēmums var uzsākt darbību, nepieciešamības gadījumā saskaņā ar noteikumiem par izmantošanas tiesībām, kas minētas 5., 6. un 7. pantā.
[..]
3.   Paziņojums, kas minēts 2. punktā, neiekļauj vairāk kā juridiskas vai fiziskas personas deklarāciju [VRI] par nolūku uzsākt elektronisko komunikāciju tīklu vai pakalpojumu nodrošināšanu, un minimālās informācijas sniegšanu, kas nepieciešama, lai ļautu [VRI] veidot elektronisko komunikāciju tīklu un pakalpojumu nodrošinātāju reģistru vai sarakstu. Šai informācijai ir jābūt ierobežotai līdz līmenim, kas ir nepieciešams nodrošinātāja noteikšanai, tāda kā uzņēmuma reģistrācijas numuri, nodrošinātāja kontaktpersonas, adrese, īss tīkla vai pakalpojuma apraksts un paredzētais datums darbības uzsākšanai.”
10.
Pamatlietas faktiem piemērojamās Atļauju izsniegšanas direktīvas redakcijas 7. panta 1. punkta a) apakšpunktā, 3. punktā un 5. punktā ir paredzēts:
“1.   Ja dalībvalsts izvērtē, vai ierobežot piešķiramo radiofrekvenču izmantošanas tiesību skaitu vai pagarināt spēkā esošo tiesību termiņu citādi nekā saskaņā ar šādās tiesībās paredzētajiem nosacījumiem, tā inter alia:
a)
pienācīgi izsver nepieciešamību palielināt labumu lietotājiem un veicināt konkurences attīstību;
[..].
3.   Ja radiofrekvenču izmantošanas tiesību piešķiršana ir jāierobežo, dalībvalstis piešķir šādas tiesības, pamatojoties uz atlases kritērijiem, kam jābūt objektīviem, pārredzamiem, nediskriminējošiem un samērīgiem. Visus atlases kritērijus nosaka, pienācīgi ņemot vērā [pamatdirektīvas] 8. panta mērķu sasniegšanu un minētās direktīvas 9. panta prasību izpildi.
[..]
5.   Šis pants neierobežo radio frekvenču izmantošanas tiesību nodošanu saskaņā ar Direktīvas 2002/21/EK (pamatdirektīva) 9.b pantu.”
II. Pamatlieta, prejudiciālie jautājumi un tiesvedība Tiesā
11.
2019. gada 18. jūlijāNMHH sāka izsoles procedūru, kas attiecās uz frekvenču izmantošanas tiesību piešķiršanu 5G ieviešanas atbalstam un papildu platjoslas pakalpojumiem (turpmāk tekstā – “izsoles procedūra”), un publicēja dokumentāciju, kurā bija iekļauti sīki izstrādāti noteikumi (turpmāk tekstā – “dokumentācija”).
12.
DIGI, Nīderlandē reģistrēta sabiedrība, kas Ungārijā nav reģistrēta kā elektronisko sakaru pakalpojumu nodrošinātāja, iesniedza pieteikumu dalībai izsoles procedūrā, bet NMHH tās pieteikumu oficiāli atzina par nederīgu. NMHH uzskatīja, ka DIGI esot ļaunprātīgi izmantojusi savas tiesības piedalīties izsoles procedūrā, rīkojusies ar mērķi apiet procedūru un mēģinājusi maldināt regulatīvo iestādi. NMHH uzskatīja, ka DIGI ir iesniegusi pieteikumu savas Ungārijas filiāles DIGI Távközlési és Szolgáltató Korlátolt Felelősségű Társaság (turpmāk tekstā – “DIGI Kft.”) – kas ir Ungārijā reģistrēta sabiedrība un šajā valstī nodrošina elektronisko sakaru pakalpojumus – vietā, jo, ja tā būtu iesniegusi savu dalības pieteikumu, tai būtu piemērots dokumentācijas 61. panta n) punktā paredzētais noteikums par izslēgšanu (
6
). Ar galīgu nolēmumu NMHH atteica reģistrēt DIGI pieteikumu izsoles procedūrā un secināja, ka tā ir zaudējusi savu dalībnieka statusu minētajā procedūrā.
13.
Prasītāja minēto lēmumu apstrīdēja tiesā, bet tās prasību pirmajā instancē noraidīja iesniedzējtiesa, un otrajā, proti, galīgajā, instancē – Kúria (Augstākā tiesa, Ungārija).
14.
DIGI ierosinātās tiesvedības laikā NMHH pieņēma piešķiršanas lēmumu, ar kuru izsoles procedūrā piešķiramās frekvenču izmantošanas tiesības tika piešķirtas trim galvenajiem Ungārijas tirgū klātesošajiem elektronisko sakaru pakalpojumu nodrošinātājiem, izņemot DIGI Kft.
15.
Ar prasību atcelt piešķiršanas lēmumu prasītāja ierosināja administratīvu tiesvedību iesniedzējtiesā.
16.
Tā kā, būdama izslēgta no izsoles procedūras, DIGI nav piešķiršanas lēmuma adresātu skaitā, iesniedzējtiesa uzskata, ka tai vispirms ir jāizskata jautājums par minētās sabiedrības tiesībām celt prasību tiesā (locus standi) un it īpaši – vai to var uzskatīt par “ietekmētu uzņēmumu” pamatdirektīvas 4. panta 1. punkta izpratnē, kuram ir atzīstamas tiesības celt prasību saskaņā ar minēto tiesību normu.
17.
Tā kā pamatdirektīvā šis jēdziens nav definēts, Fővárosi Törvényszék (Galvaspilsētas Budapeštas tiesa), pamatojoties uz 2008. gada 21. februāra spriedumu Tele2 Telecommunication (
7
) (turpmāk tekstā – “spriedums Tele2”), 2008. gada 24. aprīļa spriedumu Arcor (
8
) (turpmāk tekstā – “spriedums Arcor”) un 2015. gada 22. janvāra spriedumu T‑Mobile Austria (
9
) (turpmāk tekstā – “spriedums T‑Mobile”), uzskatīja, ka Tiesa ir izskatījusi trīs nosacījumus, lai noteiktu, vai uzņēmumam ir tiesības celt prasību tiesā saskaņā ar minēto 4. panta 1. punktu, proti: i) konkrētais uzņēmums ir elektronisko sakaru tīklu vai pakalpojumu nodrošinātājs un konkurē ar uzņēmumu vai uzņēmumiem – VRI lēmuma adresātu(‑iem); ii) VRI ir pieņēmusi konkrēto lēmumu procedūrā, kuras mērķis ir konkurences aizsardzība, un iii) šis lēmums ietekmē vai var ietekmēt pirmā minētā uzņēmuma stāvokli tirgū.
18.
Katrs no prejudiciālajiem jautājumiem ir vērsts būtībā uz to, lai saņemtu no Tiesas precizējumus par minēto noteikumu gaidāmo piemērošanu pamatlietas apstākļiem.
19.
Šajos apstākļos Fővárosi Törvényszék (Galvaspilsētas Budapeštas tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
1.1. Vai citā dalībvalstī reģistrētu un darbojošos uzņēmumu, kas pats nesniedz tādus pašus elektronisko sakaru pakalpojumus tirgū, uz kuru attiecas [VRI] lēmums, var uzskatīt par konkurentu uzņēmumiem, kas ir minētā lēmuma adresāti, [pamatdirektīvas] 4. panta 1. punkta izpratnē, ja uzņēmums, kuru tas tieši kontrolē, ir pakalpojumu sniedzējs konkrētajā tirgū un konkurē tajā ar uzņēmumiem, kas ir lēmuma adresāti?
1.2. Vai, lai atbildētu uz 1.1. jautājumu, ir jāpārbauda, vai mātesuzņēmums, kas vēlas celt prasību, veido vienu ekonomisku vienību ar uzņēmumu, kuru tas kontrolē un kurš darbojas konkrētajā tirgū kā konkurents?
2)
2.1. Vai [VRI] rīkotā izsoles procedūra, kas attiecas uz frekvenču izmantošanas tiesību piešķiršanu 5G ieviešanas atbalstam un papildu bezvadu platjoslas pakalpojumiem, pamatdirektīvas 4. panta 1. punkta un [Atļauju izsniegšanas direktīvas] 7. panta izpratnē ir procedūra, kuras mērķis ir nodrošināt konkurences aizsardzību? Vai ir jāinterpretē arī tādējādi, ka VRI lēmuma, ar ko tiek paziņoti minētās izsoles procedūras rezultāti, mērķis ir aizsargāt konkurenci šajā nozīmē?
2.2. Ja uz 2.1. jautājumu Tiesa atbildētu apstiprinoši, vai lēmumā izvirzīt[o] konkurences aizsardzības mērķi ietekmē tas, ka [VRI] ar atsevišķā nolēmumā iekļautu galīgu lēmumu atteicās reģistrēt prasītāja uzņēmuma piedāvājumu, kā rezultātā minētais uzņēmums nevarēja piedalīties izsoles procedūrā un tādējādi nebija lēmuma par procedūras rezultātiem adresāts?
3)
3.1. Vai pamatdirektīvas 4. panta 1. punkts, skatot to kopsakarā ar Pamattiesību hartas 47. pantu, ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to tiesības pārsūdzēt [VRI] lēmumu ir piešķirtas tikai tādam uzņēmumam:
a)
kura stāvokli tirgū lēmums ietekmē tieši un faktiski; vai
b)
attiecībā uz kuru tiek pierādīts, ka tā stāvokli tirgū, ļoti iespējams, var ietekmēt [attiecīgais] lēmums; vai arī
c)
kura stāvokli tirgū lēmums var ietekmēt tieši vai netieši?
3.2. Vai 3.1. jautājumā minētā ietekme pati par sevi ir pierādīta ar to, ka uzņēmums bija iesniedzis savu piedāvājumu izsoles procedūrā, proti, tas vēlējās piedalīties procedūrā, bet tas nebija iespējams, jo [uzņēmums] neizpildīja [noteiktās] prasības, vai arī tiesa likumīgi var pieprasīt iesniegt pierādījumus par šo ietekmi?
4)
Vai, ņemot vērā uz pirmo, otro un trešo prejudiciālo jautājumu sniegtās atbildes, pamatdirektīvas 4. panta 1. punkts, skatot to kopsakarā ar Pamattiesību hartas 47. pantu, ir jāinterpretē tādējādi, ka elektronisko sakaru pakalpojumu nodrošinātājs uzņēmums, kurš uzskata, ka to ir ietekmējis [VRI] lēmums, ar ko tika paziņoti rezultāti izsoles procedūrā, kas attiecas uz frekvenču izmantošanas tiesību piešķiršanu 5G ieviešanas atbalstam un papildu bezvadu platjoslas pakalpojumiem, un tādējādi tas to var pārsūdzēt, ir tāds uzņēmums:
–
kas konkrētajā tirgū neveic ar pakalpojumu sniegšanu saistītu saimniecisko darbību, bet elektronisko sakaru pakalpojumus šajā tirgū nodrošina uzņēmums, kuru tas tieši kontrolē, un
–
kuram ar [VRI] galīgu lēmumu tika atteikta reģistrācija izsoles procedūrā, pirms tika pieņemts lēmums, ar ko tika paziņoti apstrīdētās izsoles procedūras rezultāti, un tādējādi tas tika izslēgts no turpmākas dalības izsoles procedūrā?”
20.
Rakstveida apsvērumus saskaņā ar Tiesas statūtu 23. pantu iesniedza pamatlietas puses un Komisija. Tiesa minēto ieinteresēto personu mutvārdu apsvērumus uzklausīja 2022. gada 1. jūnija tiesas sēdē.
III. Analīze
A.
Ievada apsvērumi
21.
Prejudiciālo jautājumu formulējumā iesniedzējtiesa vadās pēc premisas – lai uzņēmumu varētu uzskatīt par “ietekmētu” pamatdirektīvas 4. panta 1. punkta izpratnē un tas attiecīgi varētu izmantot tiesības celt prasību par VRI lēmumu, šim uzņēmumam katrā ziņā jābūt uzņēmuma vai uzņēmumu, kas ir minētā lēmuma adresāts(‑i), tiešam un faktiskam konkurentam.
22.
Šā iemesla dēļ pirmais prejudiciālais jautājums ir vērsts uz to, lai saņemtu skaidrojumus par tāda uzņēmuma iespējamo “konkurenta” statusu attiecībā pret uzņēmumiem, kuri izraudzīti atlases procedūrā frekvenču izmantošanas tiesību piešķiršanai, kas, kā DIGI, nenodrošina elektronisko sakaru pakalpojumus citādi kā vienīgi netieši – ar grupas sabiedrību, kam tas ir holdinga sabiedrība.
23.
Es, tāpat kā Komisija, uzskatu, ka premisa, uz kuru pamatojas Fővárosi Törvényszék (Galvaspilsētas Budapeštas tiesa), balstās uz spriedumu Tele2, Arcor un T‑Mobile kļūdainu interpretāciju.
24.
Ir taisnība, ka lietās, kurās pasludināti minētie spriedumi, uzņēmumi, kuru tiesības celt prasību tika apstrīdētas, konkurēja ar uzņēmumu vai uzņēmumiem – VRI lēmuma adresātu(‑iem) – tās dalībvalsts tirgū, uz kuru attiecās minētais lēmums (
10
). Tomēr neviena šo spriedumu daļa, manuprāt, neļauj secināt Tiesas nodomu ierobežot minētās tiesību normas subjektīvo tvērumu tikai ar konkrētā VRI lēmuma adresātu faktisko vai arī tikai potenciālo konkurentu loku.
25.
Minētajos spriedumos Tiesa atzina, ka dalībvalstu pienākums nodrošināt Hartas 47. pantā noteikto efektīvu tiesību aizsardzību tiesā, kas pausts pamatdirektīvas 4. pantā, “ir jāattiecina gan uz izmantotājiem, gan uzņēmumiem, kuri var atsaukties uz tiesībām, kas izriet no Savienības tiesiskās kārtības, it īpaši direktīvām par telekomunikācijām, un kuru tiesības aizskar VRI lēmums” (
11
).
26.
Tātad, pamatojoties uz iepriekš minētajiem spriedumiem, ir divi nosacījumi, lai uzņēmumu varētu uzskatīt par “ietekmētu” pamatdirektīvas 4. panta izpratnē ar tādu VRI lēmumu, kura adresāts tas nav.
27.
Par pirmo nosacījumu, kas attiecas uz Savienības tiesiskajā regulējumā atzīto tiesību īpašumtiesībām, Tiesa ir konkrēti uzskatījusi, ka šīs tiesības pastāv tādu uzņēmumu gadījumā, kas ir uzņēmuma, kuram ir būtiska ietekme attiecīgajā tirgū, konkurenti, jo tiem potenciāli ir tiesības, kuras ir saistītas ar īpašiem reglamentējošiem pienākumiem, kurus VRI saskaņā ar pamatdirektīvas 16. pantu ir uzlikusi šiem uzņēmumiem (
12
), vai tāda saņēmēja gadījumā Regulas (EK) Nr. 2887/2000 (
13
) 2. panta b) punkta izpratnē, kas ar izziņoto operatoru atbilstoši minētā panta a) punktam bija noslēdzis līgumu par piekļuvi vietējām sakaru līnijām (
14
), vai, visbeidzot, tāda uzņēmuma gadījumā atļaujas izsniegšanas procedūrā, kurā tiek grozīta konkurējošo uzņēmumu akcionāru struktūra, kas nozīmē, ka radiofrekvences tiks pārdalītas starp tirgū aktīvajiem uzņēmumiem.
28.
Attiecībā uz otro nosacījumu – tiesības, ko saskaņā ar pamatdirektīvas 4. panta 1. punktu uzņēmums bauda atbilstoši Savienības tiesiskajam regulējumam, var tikt potenciāli skartas ar VRI lēmumu, pirmkārt, tā satura dēļ un, otrkārt, šī uzņēmuma veikto vai plānoto darbību dēļ (
15
). Attiecībā uz uzņēmumiem – VRI lēmuma adresāta vai adresātu konkurentiem – spriedumā T‑Mobile Tiesa ir precizējusi, ka minētā tiesību norma skar šos uzņēmumus, “ciktāl attiecīgais lēmums var ietekmēt to stāvokli tirgū” (
16
).
29.
Taisnība, minētā sprieduma 39. punktā, uz kuru prejudiciālo jautājumu formulējumā konkrēti atsaucas iesniedzējtiesa, Tiesa vispārīgāk ir arī apgalvojusi, ka uzņēmums “var tikt uzskatīts par ietekmētu pamatdirektīvas 4. panta 1. punkta izpratnē ar regulatīvās iestādes lēmumu, kas pieņemts direktīvās par elektroniskajām komunikācijām paredzētās procedūras ietvaros, ja šāds uzņēmums, kas nodrošina elektronisko komunikāciju tīklus un/vai pakalpojumus, ir regulatīvās iestādes lēmuma adresāta uzņēmuma vai uzņēmumu konkurents, ja regulatīvā iestāde lemj procedūras, kas ir vērsta uz konkurences saglabāšanu, ietvaros un ja attiecīgais lēmums var ietekmēt pēdējā minētā uzņēmuma stāvokli tirgū”.
30.
Tomēr, manuprāt, no konkrētās atsauces minētajā sprieduma punktā un nākamajā 40. punktā uz prasītājas pamatlietā specifisko situāciju, kas bija sprieduma pamatā, izriet, ka Tiesas nodoms nebija ierobežot pamatdirektīvas 4. panta 1. punkta piemērošanas jomu, to aprobežojot tikai ar VRI lēmuma adresāta vai adresātu valsts tirgū, ko ietekmē šis lēmums, konkurējošajiem uzņēmumiem un – katrā ziņā – ne tikai ar tā vai to “faktiskajiem konkurentiem”.
31.
Taču pamatdirektīvas 4. panta 1. punkts ierobežo tā pienākuma tvērumu, ko šī direktīva uzliek dalībvalstīm, proti – paredzēt efektīvus pārsūdzības mehānismus pret VRI lēmumiem, kā arī lietotājiem, ikvienam uzņēmumam, kas “nodrošina elektronisko komunikāciju tīklus un/vai pakalpojumus”. No tā izriet, ka uzņēmumam, ko nevar uzskatīt par “lietotāju” pamatdirektīvas 2. panta h) punkta izpratnē (
17
) vai kas nenodrošina tīklus minētā panta m) punkta izpratnē, ir jāpierāda, ka tas ir elektronisko sakaru pakalpojumu nodrošinātājs, lai tas varētu izmantot minētās direktīvas 4. panta 1. punktā atzītās pārsūdzības tiesības.
32.
Lai gan ir taisnība, ka nedz pamatdirektīvā, nedz Atļauju izsniegšanas direktīvā nav jēdziena “elektronisko komunikāciju pakalpojumu nodrošinātājs” definīcijas (
18
), lai ierobežotu to uzņēmumu loku, kurus var uzskatīt par iekļautiem šajā definīcijā, ir jāatsaucas uz Atļauju izsniegšanas direktīvas sistēmu.
33.
Ar minēto direktīvu ir izveidots normatīvs ietvars, lai sniegtu brīvību nodrošināt elektronisko sakaru tīklus un pakalpojumus, kas ļautu visiem sniedzējiem iegūt labumu, no vienas puses, no objektīviem, pārskatāmiem, nediskriminējošiem un samērīgiem nosacījumiem un procedūrām (
19
) un, no otras puses, no “iespējami mazāk ierobežojošas” atļauju izsniegšanas sistēmas, lai “veicinātu jaunu elektronisko komunikāciju pakalpojumu un Viseiropas komunikāciju tīklu un pakalpojumu attīstību un lai ļautu pakalpojumu sniedzējiem un patērētājiem gūt labumu no vienota tirgus pietiekamas ekonomijas” (
20
). Šis normatīvais ietvars ir izveidojis “vispārēju atļauju” izsniegšanas sistēmu, kas attiecas uz visiem elektronisko komunikāciju tīkliem un pakalpojumiem (
21
), neprasot valsts regulatīvajai iestādei pieņemt skaidru lēmumu vai administratīvu aktu.
34.
Tādējādi saskaņā ar Atļauju izsniegšanas direktīvas – pamatlietas faktiem piemērojamajā redakcijā – 3. panta 2. punkta pirmo teikumu “elektronisko komunikāciju tīklu vai elektronisko komunikāciju pakalpojumu nodrošināšana [..] var tikai būt pakļauta vispārēju atļauju izsniegšanai”. Atbilstoši minētās direktīvas 6. panta 1. punktam vispārēju atļauju izsniegšanu elektronisko sakaru tīklu vai pakalpojumu nodrošināšanai var pakļaut tikai tiem nosacījumiem, kas minēti šīs pašas direktīvas pielikumā. Šādiem nosacījumiem jābūt nediskriminējošiem, samērīgiem un pārskatāmiem.
35.
Turklāt saskaņā ar Atļauju izsniegšanas direktīvas 3. panta 2. punkta otro teikumu “attiecīgajam uzņēmumam var pieprasīt iesniegt paziņojumu, bet tam var nepieprasīt [nedrīkst pieprasīt] iegūt skaidru lēmumu vai jebkādu citu administratīvu aktu no valsts regulatīvās iestādes pirms to tiesību izmantošanas, kas izriet no atļaujas”.
36.
Uzņēmumu, kas atbilst nosacījumiem, kuriem attiecīgajā dalībvalstī ir pakļauta Atļauju izsniegšanas direktīvas 3. panta 2. punkta pirmajā teikumā minētā vispārēju atļauju izsniegšana, manuprāt, var uzskatīt par “uzņēmumu, kas nodrošina elektronisko komunikāciju tīklus un/vai pakalpojumus” pamatdirektīvas 4. panta 1. punkta izpratnē, bez nepieciešamības iegūt formālu šā statusa atzinumu no minētās dalībvalsts administratīvajām iestādēm un it īpaši bez nepieciešamības, lai minētais uzņēmums, ja attiecīgā dalībvalsts to pieprasa, būtu iesniedzis Atļauju izsniegšanas direktīvas 3. panta 2. punkta otrajā teikumā minēto paziņojumu. Šāds paziņojums ir nepieciešams tikai, lai sāktu elektronisko sakaru tīklu vai pakalpojumu nodrošināšanu konkrētajā dalībvalstī, un to nevar konkrēti pieprasīt, lai piedalītos frekvenču piešķiršanas procedūrā, kāda tiek aplūkota pamatlietā (
22
).
37.
No tā izriet, ka izmantot pamatdirektīvas 4. panta 1. punktā paredzētās pārsūdzības tiesības var arī uzņēmums, kas vēl nav tieši vai netieši klātesošs dalībvalsts tirgū, kuru ietekmē VRI lēmums, un/vai reģistrēts kā elektronisko sakaru pakalpojumu nodrošinātājs minētajā dalībvalstī, it īpaši uzņēmums, kas aktīvi darbojas šajā nozarē, tikai citā dalībvalstī.
38.
Tā kā pamatdirektīvas 4. panta 1. punktā tomēr ir atsauce uz elektronisko sakaru pakalpojumu nodrošināšanas darbības veikšanu, uzskatu, ka šāds formulējums, kaut gan neizslēdzot no minētās tiesību normas piemērošanas jomas uzņēmumus, kuri vēl konkrēti aktīvi nedarbojas šajās nozarēs, prasa, ka konkrētajam uzņēmumam, lai tas varētu izmantot “ar lēmumu ietekmēta” uzņēmuma statusu, ir jāpierāda reāls nodoms un efektīva, nevis tikai hipotētiska iespēja – infrastruktūras un tehnoloģiju ziņā – iekļauties elektronisko komunikāciju tīklu un/vai pakalpojumu nodrošināšanas tirgū.
39.
Fővárosi Törvényszék (Galvaspilsētas Budapeštas tiesa) uzdotos prejudiciālos jautājumus aplūkošu, pamatojoties uz minētajiem apsvērumiem.
40.
Pretēji NMHH apgalvotajam šie jautājumi, manuprāt, ir pieņemami. NMHH izvirzītie argumenti nepieņemamības atbalstam faktiski ir sajaukti ar minēto jautājumu izskatīšanu pēc būtības.
B.
Par pirmo prejudiciālo jautājumu
41.
Ar pirmā prejudiciālā jautājuma pirmo daļu iesniedzējtiesa būtībā vaicā Tiesai, vai juridiska perona, kas reģistrēta citā dalībvalstī, nevis tajā, ko ietekmē lēmums, ar kuru izsoles procedūras noslēgumā VRI ir piešķīrusi radiofrekvences, var tikt uzskatīta par “konkurenti” uzņēmumiem – minētā lēmuma adresātiem – un var tātad izmantot pārsūdzības tiesības pret minēto lēmumu atbilstoši pamatdirektīvas 4. panta 1. punktam, ja šī juridiskā persona, kaut arī nav reģistrēta kā elektronisko sakaru pakalpojumu nodrošinātāja attiecīgajā dalībvalstī, neveic šo darbību un ir bez attiecīgas infrastruktūras uz sava vārda, tomēr ir grupas, kas nodrošina šādus pakalpojumus Eiropas Savienības teritorijā, holdinga sabiedrība un darbojas dalībvalstī, ko ietekmē konkrētais VRI lēmums, ar tādas filiāles starpniecību, kas šajā dalībvalstī reģistrēta kā minēto pakalpojumu nodrošinātāja. Ar pirmā prejudiciālā jautājuma otro daļu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai, lai atbildētu uz šā jautājuma pirmo daļu, ir nepieciešams pārbaudīt, vai konkrētā juridiskā persona kopā ar filiāli, kura darbojas attiecīgajā valsts tirgū, ko ietekmē VRI lēmums, veido “ekonomisku vienību” Savienības pretmonopolu tiesību normu izpratnē.
42.
No šo secinājumu 23.–30. punktā izklāstītajiem apsvērumiem izriet, ka pirmais prejudiciālais jautājums, ierobežojot pamatdirektīvas 4. panta 1. punkta piemērošanu tikai ar VRI lēmuma adresāta vai adresātu faktiskajiem konkurentiem, vadās pēc kļūdainas premisas un tāpēc ir jāpārformulē.
43.
Aplūkojot šo jautājumu kopumā, manuprāt, tas ir jāsaprot tādējādi, ka iesniedzējtiesa vaicā, vai juridisku personu, kas ir tādā situācijā, kāda aprakstīta šo secinājumu 41. punktā, var uzskatīt par uzņēmumu, kas “nodrošina elektronisko komunikāciju [..] pakalpojumus” pamatdirektīvas 4. panta 1. punkta izpratnē, un vai, lai sniegtu atbildi, ir nozīme apstāklim, ka starp minēto juridisko personu un filiāli, kura darbojas attiecīgajā valsts tirgū, pastāv “ekonomiska vienība” Savienības pretmonopolu tiesību normu izpratnē.
44.
DIGI un Komisija rosina sniegt apstiprinošu atbildi uz šo jautājumu, savukārt NMHH iesaka noliedzošu atbildi.
45.
Visupirms ir jānoraida NMHH rakstveida apsvērumos atbalstītā tēze, atbilstoši kurai minēto lēmumu drīkst pārsūdzēt tikai tie uzņēmumi, kuri ir tāda lēmuma adresāti kā pamatlietā. Šajā ziņā pietiek atgādināt, ka spriedumā Tele2 Tiesa, kaut gan atšķirīgā kontekstā, ir apgalvojusi, ka “pamatdirektīvas 4. panta 1. punkta šauru interpretāciju tādējādi, ka ar to netiek piešķirtas pārsūdzības tiesības personām, kas nav [VRI] lēmumu adresātes, būtu grūti atzīt par saderīgu ar vispārīgajiem mērķiem un reglamentējošiem principiem, kuri šīm iestādēm izriet no minētās direktīvas 8. panta, it īpaši ar mērķi veicināt konkurenci” (
23
). Nav iemeslu, saistītu konkrēti ar pamatlietā aplūkojamā lēmuma raksturu vai ar apstākļiem, kuri raksturo minēto pamatlietu, kas atļautu distancēties no šādas pamatdirektīvas 4. panta 1. punkta interpretācijas. Ievērojot Tiesas izmantoto formulējumu, šāda interpretācija iegūst skaidri vispārēju nozīmīgumu.
46.
Ar šādu premisu no šo secinājumu 36. punkta izriet, ka “uzņēmuma, kas nodrošina elektronisko komunikāciju tīklus un/vai pakalpojumus”, statusu saskaņā ar pamatdirektīvas 4. panta 1. punktu var atzīt tādam uzņēmumam, kas atbilst nosacījumiem, kuriem attiecīgajā dalībvalstī pakļauta Atļauju izsniegšanas direktīvas 3. panta 2. punkta pirmajā teikumā minētā vispārējo atļauju izsniegšana, kaut arī minētais uzņēmums vēl nedarbojas minētās dalībvalsts tirgū un nav tajā reģistrēts 3. panta 2. punkta otrā teikuma izpratnē. Vēl no šo secinājumu 38. punkta izriet, ka nav arī nepieciešams, lai uzņēmums pašlaik nodrošinātu elektronisko sakaru pakalpojumus, tomēr ar nosacījumu, ka tas pierāda reālu nodomu un efektīvu, nevis tikai hipotētisku iespēju – infrastruktūras un tehnoloģiju ziņā – iekļauties šajā tirgū, vai tas būtu attiecīgajā dalībvalstī vai kādā citā dalībvalstī.
47.
Atsevišķi apspriežams, manuprāt, ir gadījums, kad – kā pamatlietā – juridiskā persona, kura atsaucas uz pārsūdzības tiesībām atbilstoši pamatdirektīvas 4. panta 1. punktam, kaut arī pati tieši nedarbojas elektronisko sakaru pakalpojumu nodrošināšanas tirgū, ir sabiedrību grupas, kas nodrošina šādus pakalpojumus, mātessabiedrība. Neizslēdzu, ka “uzņēmuma, kas nodrošina elektronisko komunikāciju pakalpojumus”, statuss minētās tiesību normas izpratnē ir jāatzīst arī šādai juridiskajai personai. Netiek skarts tas, ka pēdējai minētajai būs jāpierāda, ka to “ietekmē” pamatdirektīvas 4. panta 1. punkta izpratnē konkrētais lēmums, proti, kā tas izskaidrots judikatūrā, ka ar minēto lēmumu ir nodarīts kaitējums tās tiesībām, kuras tā bauda saskaņā ar Savienības tiesisko regulējumu un it īpaši direktīvām elektronisko sakaru pakalpojumu jomā.
48.
Ciktāl tas attiecas uz situāciju, kas hipotētiski pieņemta iepriekšējā punktā, vajadzīgi divi precizējumi.
49.
Pirmkārt, “uzņēmuma, kas nodrošina elektronisko komunikāciju pakalpojumus”, pamatdirektīvas 4. panta 1. punkta izpratnē statusa atzīšana minēto pakalpojumu nodrošināšanā aktīvas grupas mātessabiedrībai tiek pamatota tikai ar tās netiešu klātbūtni tirgū un nav atkarīga nedz no iespējamu konkurences attiecību pastāvēšanas starp konkrētā VRI lēmuma adresātiem, nedz no apstākļa, ka minētā sabiedrība kopā ar filiāli, kura darbojas attiecīgajā valsts tirgū, ko ietekmē minētais lēmums, veido “ekonomisku vienību” Savienības pretmonopolu tiesību normu izpratnē.
50.
Šajā kontekstā uzskatu, ka šim apstāklim tomēr nav nozīmes, lai kāda būtu pamatdirektīvas 4. panta 1. punkta interpretācija, ko sniegs Tiesa.
51.
“Ekonomiskas vienības” jēdziens, kas ir cieši saistīts ar “uzņēmuma” funkcionālo jēdzienu Savienības pretmonopolu tiesību normu izpratnē, tika izstrādāts konkrēti ar mērķi identificēt vienību, kuru vainot par minēto tiesību normu pārkāpumu, un šādā kontekstā to galvenokārt izmanto, lai noteiktos apstākļos atļautu vainot kontrolējošo uzņēmumu par uzņēmuma, kuru tas kontrolē, pret konkurenci vērsto rīcību, pārvarot šķērsli, ko veido minēto tiesību subjektu atšķirīgu juridisko personu statusi.
52.
Šie jēdzieni ir specifiski pretmonopolu tiesībās, kuru ietvaros tie veic vienlaikus represīvu un atturošu funkciju attiecībā uz pretkonkurences rīcību. To “eksportēšana” uz citām Savienības tiesību nozarēm, kaut arī runa ir par jomām, kurās nozīme ir konkurences aizsardzības mērķiem, man tādējādi nešķiet lietderīga.
53.
Otrkārt, pretēji tam, ko, šķiet, apgalvo iesniedzējtiesa, ja pieļauj, ka “uzņēmuma, kas nodrošina elektronisko komunikāciju pakalpojumus”, pamatdirektīvas 4. panta 1. punkta izpratnē statuss tiek atzīts arī uzņēmumiem, kuri tieši nedarbojas minēto pakalpojumu tirgū, it īpaši minēto pakalpojumu nodrošinātājas grupas holdinga sabiedrībai, tādos apstākļos kā pamatlietā tam nav tādu seku, ka tiek atļauts “apiet konkurences nodrošināšanas procedūras noteikumus”. Tik tiešām, iespējama tiesību atzīšana šādam tiesību subjektam pārsūdzēt lēmumu, ar kuru VRI minētās procedūras beigās ir piešķīrusi frekvenču izmantošanas tiesības, neizslēdz iespēju vērsties pret šo subjektu, ja tas ir iesniedzis pieteikumu savā vārdā, izvirzot pamatus, kuri būtu piemērojami sabiedrībai – attiecīgajā tirgū (ko ietekmē konkurences nodrošināšanas procedūra) aktīvai grupas dalībniecei –, ja izrādītos, ka minētais pieteikums ir iesniegts ar vienīgo nolūku apiet pielaides procedūrai prasības.
54.
Citiem vārdiem, pat ja pamatdirektīvas 4. panta 1. punktā minētās tiesības pārsūdzēt VRI lēmumu neizriet obligāti no administratīvās procedūras, kurā tika pieņemts minētais lēmums, puses statusa, tās arī automātiski nenozīmē tiesības piedalīties minētajā procedūrā.
55.
Pamatojoties uz apsvērumiem, kas izklāstīti līdz šim, uzskatu, ka uz pārformulēto pirmo prejudiciālo jautājumu ir jāatbild, ka pamatdirektīvas 4. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka atzīt “uzņēmuma, kas nodrošina elektronisko komunikāciju pakalpojumus”, statusu saskaņā ar minēto tiesību normu tādam uzņēmumam, kas atbilst nosacījumiem, kuriem pakļauta Atļauju izsniegšanas direktīvas 3. panta 2. punkta pirmajā teikumā minētā vispārējo atļauju izsniegšana, dalībvalstī, pie kuras pieder konkrēto lēmumu pieņēmusī VRI, neliedz, no vienas puses, nedz fakts, ka šis uzņēmums vēl nedarbojas minētās dalībvalsts tirgū un nav tajā reģistrēts 3. panta 2. punkta otrā teikuma izpratnē, nedz, no otras puses, apstāklis, ka tas pašlaik nenodrošina elektronisko sakaru pakalpojumus, ar nosacījumu, ka tas tomēr pierāda reālu nodomu, nevis tikai hipotētisku iespēju – infrastruktūras un tehnoloģiju ziņā – iekļauties attiecīgajā dalībvalstī šādu pakalpojumu tirgū. “Uzņēmuma, kas nodrošina elektronisko komunikāciju pakalpojumus”, statusu pamatdirektīvas 4. panta 1. punkta izpratnē var atzīt arī juridiskai personai, kas, kaut arī tieši neveic elektronisko sakaru pakalpojumu nodrošināšanas darbību, ir grupas, kura nodrošina šādus pakalpojumus, holdinga sabiedrība.
C.
Par otro prejudiciālo jautājumu
56.
Ar otrā prejudiciālā jautājuma pirmo daļu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai izsoles procedūrai, kas attiecas uz frekvenču izmantošanas tiesību piešķiršanu 5G ieviešanas atbalstam un papildu pakalpojumiem, ko sākusi kāda VRI saskaņā ar Atļauju izsniegšanas direktīvas 7. pantu, kā arī lēmumam, ar ko paziņo šīs procedūras rezultātus, ir mērķis aizsargāt konkurenci. No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka, formulējot minēto jautājumu, Fővárosi Törvényszék (Galvaspilsētas Budapeštas tiesa) ir balstījusies galvenokārt uz šo secinājumu 29. punktā atgādināto sprieduma T‑Mobile 39. punktu, vadoties pēc premisas, ka, lai uzņēmumu – konkrētā VRI lēmuma adresāta vai adresātu konkurentu – varētu uzskatīt par “ietekmētu ar šo lēmumu” pamatdirektīvas 4. panta 1. punkta izpratnē, šim lēmumam jābūt pieņemtam procedūrā, kas ir vērsta uz konkurences saglabāšanu.
57.
Nav šaubu, kā to turklāt uzskata arī pati iesniedzējtiesa, ka izsoles procedūrai, par ko ir runa minētajā tiesvedībā un kas sākta saskaņā ar Atļauju izsniegšanas direktīvas 7. pantu apstākļos, kad ir jāierobežo piešķiramo radiofrekvenču izmantošanas tiesību skaits, viens no galvenajiem mērķiem ir konkurences aizsardzība.
58.
Tas izriet ne tikai no Atļauju izsniegšanas direktīvas 7. panta 1. punkta a) apakšpunkta, kurā ir konkrēti prasīts, lai attiecīgā dalībvalsts pienācīgi izsvērtu nepieciešamību veicināt konkurences attīstību, bet arī no minētā panta 3. punkta.
59.
Saskaņā ar minēto tiesību normu objektīvus, pārskatāmus, samērīgus un nediskriminējošus atlases principus, uz kuru pamata ir piešķiramas radiofrekvenču izmantošanas tiesības, nosaka, “pienācīgi ņemot vērā [pamatdirektīvas] 8. panta mērķu sasniegšanu”. Šādu mērķu vidū minētā panta 2. punktā ir uzskaitīta elektronisko komunikāciju pakalpojumu, elektronisko komunikāciju tīklu, kā arī saistīto iekārtu un pakalpojumu nodrošināšana. Minētā punkta b) apakšpunktā ir precizēts, ka šā mērķa sasniegšanas sekmēšana notiek, citastarp “garantējot, ka konkurence elektronisko komunikāciju nozarē netiek ne traucēta, ne ierobežota”.
60.
Vēl atgādināšu, ka saistībā ar pamatdirektīvas 8. pantu Tiesa ir precizējusi, ka ar minēto tiesību normu dalībvalstīm tiek uzlikts pienākums nodrošināt, ka VRI veic visus vajadzīgos pasākumus, lai sekmētu konkurenci elektronisko komunikāciju pakalpojumu sniegšanas jomā, garantējot, ka konkurence elektronisko komunikāciju nozarē netiek ne traucēta, ne ierobežota, un novēršot pēdējos šķēršļus šo pakalpojumu sniegšanai Savienības mērogā (
24
).
61.
Vispārīgāk Tiesa ir apgalvojusi, ka jauno kopējo reglamentējošo noteikumu par elektronisko komunikāciju pakalpojumiem, elektronisko komunikāciju tīkliem, kā arī par saistītajām iekārtām un pakalpojumiem (JKRN), kas ietvēra pamatdirektīvu un Atļauju izsniegšanas direktīvu, “pamatā tostarp ir mērķis panākt efektīvu un neizkropļotu konkurenci un tās attīstību, it īpaši, ievērojot vienlīdzīgas attieksmes un samērīguma principus” (
25
).
62.
No tā izriet, ka pamatdirektīvas 8. pantā paustais konkurences aizsardzības mērķis ir ne tikai pamatā to kritēriju noteikšanai, kuri jāievēro, lai uzņēmumam ļautu piedalīties saskaņā ar Atļauju izsniegšanas direktīvas 7. pantu rīkotā procedūrā, bet tas atspoguļojas arī lēmumā piešķirt elektronisko sakaru tīklus un pakalpojumus, kuru pieejamība ir ierobežota.
63.
Ar [otrā] prejudiciālā jautājuma otro daļu, kas formulēta gadījumam, ja atbilde uz šā jautājuma pirmo daļu būtu apstiprinoša, iesniedzējtiesa vaicā, vai konkurences aizsardzības mērķi, kas atzīts lēmumā, ar kuru tiek izbeigta piešķiršanas procedūra Atļauju izsniegšanas direktīvas 7. panta izpratnē, ietekmē apstāklis, ka VRI ar atsevišķu, par galīgu kļuvušu nolēmumu ir atteikusi reģistrēt tā uzņēmuma pieteikumu, kas ceļ tiesā prasību par šo lēmumu.
64.
No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka Fővárosi Törvényszék (Galvaspilsētas Budapeštas tiesa) būtībā vēlas izvaicāt Tiesu par to, kādu ietekmi tas, ka kāds uzņēmums tiek galīgi izslēgts no radiofrekvenču izmantošanas tiesību piešķiršanas procedūras, atstāj uz minētā uzņēmuma tiesībām celt prasību tiesā par minētās procedūras beigās pieņemtu lēmumu. It īpaši šī tiesa jautā, vai fakts, ka minētā izslēgšana ir atņēmusi konkrētajam uzņēmumam iespēju iekļūt šā lēmuma adresātu skaitā, “no uzņēmuma viedokļa” atceļ ar lēmumu iecerētā konkurences aizsardzības mērķa sasniegšanu, ciktāl ar šo lēmumu nevar tieši mainīt šī uzņēmuma stāvokli tirgū attiecībā uz konkrētajām frekvenču izmantošanas tiesībām.
65.
Man šķiet skaidrs, ka iesniedzējtiesas norādītais apstāklis pats par sevi nevar atcelt konkurences aizsardzības mērķi, uz ko jātiecas radiofrekvenču izmantošanas tiesību piešķiršanai.
66.
Protams, uzņēmuma izslēgšana no atlases procedūras, kuras noslēgumā pieņemts piešķiršanas lēmums, kādā konkrētā gadījumā var ietekmēt minētā mērķa efektīvu sasniegšanu, it īpaši, ja tas notiek, piemērojot Atļauju izsniegšanas direktīvas 7. pantā noteiktajiem nosacījumiem neatbilstošus kritērijus.
67.
Tādā gadījumā ir iespējams, ka šis lēmums nav pilnībā atbilstošs efektīvas un neizkropļotas konkurences aizsardzības mērķim vai pat pārkāpj to. Tomēr tas nekādi negroza faktu, ka pēdējais minētais paliek starp galvenajiem mērķiem, kas ar pamatdirektīvu un Atļauju izsniegšanas direktīvu noteikti šim lēmumam.
68.
Faktiski ar otrā prejudiciālā jautājuma otro daļu iesniedzējtiesa vēlas Tiesā noskaidrot, vai tāda uzņēmuma galīga izslēgšana, kas ir iesniedzis savu pieteikumu atlases procedūrā, var ietekmēt šāda uzņēmuma tiesības celt prasību un/vai interesi celt prasību par piešķiršanas galīgo lēmumu un kādā mērā minētā ietekme ir atkarīga no apstākļa, ka šis lēmums un tā iespējamā atcelšana nevar mainīt minētā uzņēmuma stāvokli tirgū, kāds tas noteikts tā izslēgšanas brīdī.
69.
Šis jautājums no cita skatpunkta tiek uzdots ceturtā prejudiciālā jautājuma otrajā daļā, tāpēc tiks analizēts attiecīgajā secinājumu daļā.
70.
Ņemot vērā visus izklāstītos apsvērumus, uzskatu, ka uz otro prejudiciālo jautājumu ir jāatbild, ka izsoles procedūras, ko rīkojusi kāda VRI saskaņā ar Atļauju izsniegšanas direktīvas 7. pantu, kā arī šīs iestādes lēmuma, ar kuru paziņo minētās procedūras rezultātus, mērķis ir aizsargāt efektīvu un neizkropļotu konkurenci.
D.
Par trešo prejudiciālo jautājumu
71.
Ar trešā prejudiciālā jautājuma pirmo daļu iesniedzējtiesa būtībā lūdz Tiesai skaidrojumus par nosacījumu saistībā ar ietekmi, kāda VRI lēmumam ir jāatstāj uz uzņēmuma – elektronisko sakaru pakalpojumu tīklu vai pakalpojumu nodrošinātāja – situāciju, lai šādu uzņēmumu varētu uzskatīt par “ietekmētu ar šo lēmumu” pamatdirektīvas 4. panta 1. punkta izpratnē. It īpaši Fővárosi Törvényszék (Galvaspilsētas Budapeštas tiesa) jautā, vai uzņēmumam ir jāpierāda, ka VRI lēmums “ietekmē tieši un faktiski” tā stāvokli tirgū, vai tomēr šajā nolūkā pietiek, ka tā stāvokli tirgū, “ļoti iespējams, var ietekmēt [attiecīgais] lēmums”, vai arī – ka tā stāvokli tirgū var ietekmēt netieši.
72.
Šajā ziņā ir taisnība, kā norādījusi iesniedzējtiesa, ka spriedumā Tele2 Tiesa pamatdirektīvas 4. panta 1. punktu ir interpretējusi tādējādi, ka uzņēmumiem, kuri ir uzņēmuma, kam ir (iepriekš ir bijusi) būtiska ietekme attiecīgajā tirgū, konkurenti, ir pārsūdzības tiesības pret VRI lēmumu, kas pieņemts šīs pašas direktīvas 16. pantā minētās tirgus analīzes procedūrā, tad, ja to “tiesības šis lēmums nelabvēlīgi ietekmē” (
26
), ļaujot saprast, ka ir nepieciešama tieša ietekme uz minēto uzņēmumu stāvokli tirgū.
73.
Tomēr minētā sprieduma 39. punktā Tiesa ir apgalvojusi, ka par tādiem, kas ir “ar lēmumu ietekmēti” pamatdirektīvas 4. panta 1. punkta izpratnē, ir jāuzskata “lietotāji un uzņēmumi, kuri ir uzņēmuma, kam ir (iepriekš ir bijusi) būtiska ietekme attiecīgajā tirgū, konkurenti, ja [tāds] lēmums potenciāli ietekmē to tiesības [..]”.
74.
Turklāt spriedumā T‑Mobile Tiesa ir precizējusi, ka minētā tiesību attiecas gan uz konkrētā VRI lēmuma adresātu, gan uz citiem uzņēmumiem, kas nodrošina elektronisko sakaru tīklus vai pakalpojumus un kas var būt šī adresāta konkurenti, ciktāl attiecīgais lēmums “var ietekmēt” to stāvokli tirgū (
27
), un tā ir vārdkopa, kas varētu ietvert arī tikai netiešu ietekmi.
75.
Tāpat, kā man jau bija iespēja atgādināt, spriedumā Arcor, norādot uz sprieduma Tele2 39. punktu, Tiesa ir precizējusi, ka saņēmējs, kas nav VRI lēmuma adresāts, iegūst “ar lēmumu ietekmētas personas” [“personas, uz kuru attiecas lēmums”] statusu Direktīvas 90/387 5.a panta 3. punkta, kas tika aizstāts ar pamatdirektīvas 4. panta 1. punktu, izpratnē, ja tā tiesības ir “potenciāli skartas” ar šādu lēmumu, pirmkārt, tā satura dēļ un, otrkārt, šīs personas veikto vai plānoto darbību dēļ (
28
).
76.
Ņemot vērā minēto judikatūru, manuprāt, pirmām kārtām, ir jāizslēdz, ka, lai izmantotu pārsūdzības tiesības saskaņā ar pamatdirektīvas 4. panta 1. punktu, konkrētajam uzņēmumam ir jāpierāda, ka VRI lēmums, ko tas grasās pārsūdzēt, skaidri, tieši un faktiski ietekmē tā stāvokli tirgū. It īpaši, manuprāt, ir jānoraida NMHH izvirzītā tēze, atbilstoši kurai tādā izsoles procedūrā kā pamatlietā tiesības pārsūdzēt šīs procedūras beigās pieņemto VRI lēmumu ir tikai tam uzņēmumam vai tiem uzņēmumiem, kas ir iesniedzis (iesnieguši) derīgu pieteikumu dalībai minētajā procedūrā, jo tikai tādi uzņēmumi spējot pierādīt tiešu un faktisku kaitējumu, kas izriet no minētā lēmuma. Turklāt, tā kā šie uzņēmumi vienalga būs VRI lēmuma, ar ko paziņo atlases procedūras rezultātus, adresāti, šo tēzi, manuprāt, atspēko Tiesas apgalvojums, saskaņā ar kuru būtu grūti atzīt par saderīgu ar vispārīgajiem mērķiem un reglamentējošiem principiem, kuri VRI izriet no minētās direktīvas 8. panta, it īpaši ar mērķi veicināt konkurenci, tādu pamatdirektīvas 4. panta 1. punkta interpretāciju, ka ar to netiek piešķirtas pārsūdzības tiesības personām, kas nav minēto iestāžu lēmumu adresātes (
29
).
77.
Otrām kārtām, it īpaši no atsauces uz konkrētā VRI lēmuma saturu un konkrēto uzņēmuma veikto vai plānoto darbību izriet, ka šim uzņēmumam nav pietiekami piesaukt jebkādu netiešu šā lēmuma ietekmi uz tā stāvokli tirgū. Tikai kaitējums tādām tiesībām, ko uzņēmums bauda saskaņā ar Savienības tiesisko regulējumu, konkrēti – saskaņā ar direktīvām elektronisko sakaru pakalpojumu jomā, kurš tieši izriet no minētā lēmuma satura un kura iestāšanās, kaut arī nav skaidra un faktiska, ir pamatoti iespējama, var, manuprāt, radīt minētajam uzņēmumam pamatdirektīvas 4. panta 1. punktā minētās pārsūdzības tiesības.
78.
Ar trešā prejudiciālā jautājuma otro daļu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai ietekmi, uz kuru ir atsauce šā jautājuma pirmajā daļā, pašu par sevi pierāda fakts, ka konkrētais uzņēmums iesniedza piedāvājumu izsoles procedūrā, kaut gan tas ir ticis izslēgts no minētās procedūras, jo neatbilda noteiktajām prasībām.
79.
Šajā ziņā uzskatu, ka uzņēmums, kas atbilst jēdzienam “uzņēmums, kas nodrošina elektronisko komunikāciju pakalpojumus” pamatdirektīvas 4. panta 1. punkta izpratnē un ir iesniedzis piedāvājumu, lai piedalītos atlases procedūrā frekvenču izmantošanas tiesību piešķiršanai, ir jāuzskata par tādu, ko minētās tiesību normas izpratnē “ietekmē” lēmums, ar kuru tiek paziņoti atlases procedūras rezultāti, pat ja šis uzņēmums ir ticis izslēgts no minētās procedūras tāda iemesla dēļ, ka tas neatbilda pielaides prasībai, atbilstoši kurai uzņēmums nedrīkst būt bijis sodīts par konkurences noteikumu pārkāpumu noteiktā laikposmā pirms izsoles procedūras sākšanas.
80.
Jautājums, vai un kādā veidā šā uzņēmuma tiesības pārsūdzēt lēmumu, ar ko paziņo atlases procedūras rezultātus, ietekmē apstāklis, ka minētā izslēgšana tika paziņota ar VRI lēmumu, kas kļuvis galīgs pēc ieinteresētā uzņēmuma celtās prasības noraidīšanas tiesā, tiks skatīts, analizējot ceturto prejudiciālo jautājumu.
81.
Pamatojoties uz visiem iepriekš izklāstītajiem apsvērumiem, iesaku Tiesai uz trešo prejudiciālo jautājumu atbildēt, ka pamatdirektīvas 4. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka, lai izmantotu tiesības pārsūdzēt VRI lēmumu saskaņā ar minēto tiesību normu, uzņēmumam, kas nodrošina elektronisko sakaru tīklus vai pakalpojumus, ir jāpierāda, ka minētā lēmuma saturs var tieši kaitēt tā tiesībām, ko tas bauda saskaņā ar Savienības tiesisko regulējumu, konkrēti – saskaņā ar direktīvām elektronisko sakaru pakalpojumu jomā. Pat ja šādam kaitējumam nav katrā ziņā jābūt skaidram un faktiskam, tam tomēr jābūt tādam, kura iestāšanās pamatoti ir ļoti iespējama. Uzņēmums, kas atbilst jēdzienam “uzņēmums, kas nodrošina elektronisko komunikāciju pakalpojumus” pamatdirektīvas 4. panta 1. punkta izpratnē un ir iesniedzis pieteikumu dalībai atlases procedūrā frekvenču izmantošanas tiesību piešķiršanai, ir jāuzskata par “ietekmētu” minētās tiesību normas izpratnē ar lēmumu, ar ko paziņo atlases procedūras rezultātus. Šis uzņēmums nezaudē “ietekmēta” uzņēmuma statusu tikai tāpēc, ka ir ticis izslēgts no minētās procedūras tāda iemesla dēļ, ka tas neatbilda pielaides prasībai, atbilstoši kurai uzņēmums nedrīkstēja būt bijis sodīts par konkurences noteikumu pārkāpumu noteiktā laikposmā pirms izsoles procedūras sākšanas.
E.
Par ceturto prejudiciālo jautājumu
82.
Ar ceturto prejudiciālo jautājumu, kas arī ir sadalīts divos apakšjautājumos, iesniedzējtiesa būtībā Tiesai vaicā, vai “ietekmēta uzņēmuma” statuss pamatdirektīvas 4. panta 1. punkta izpratnē un tiesības pārsūdzēt VRI lēmumu, ar ko paziņo atlases procedūras radiofrekvenču izmantošanas tiesību piešķiršanai rezultātus, ir uzņēmumam, kurš, no vienas puses, neveic elektronisko sakaru pakalpojumu nodrošināšanas darbību attiecīgajā dalībvalstī citādi kā vien ar sevis kontrolētas sabiedrības starpniecību (pirmais apakšjautājums) un, no otras puses, ir ticis izslēgts no atlases procedūras ar VRI galīgu nolēmumu pirms minētā lēmuma pieņemšanas (otrais apakšjautājums).
83.
Attiecībā uz pirmo apakšjautājumu vienīgi norādīšu uz apsvērumiem šo secinājumu 23.–30. un 45.–55. punktā.
84.
Par otro apakšjautājumu – saskanīgi ar to, kas jau secināts, izskatot trešo prejudiciālo jautājumu, uzskatu, ka pamatdirektīvas 4. panta 1. punkts, skatot to Hartas 47. panta gaismā, ir jāinterpretē tādējādi, ka vienībai, kas piedalās izsoles procedūrā, kuru rīkojusi VRI saskaņā ar Atļauju izsniegšanas direktīvas 7. pantu frekvenču izmantošanas tiesību piešķiršanai, ir tiesības pārsūdzēt VRI lēmumus, kas pieņemti minētajā procedūrā – vai runa būtu par lēmumiem, kuru adresāte ir minētā vienība, kā gadījumā ar izslēgšanu no procedūras, vai, ja iestājas minētajā 4. panta 1. punktā noteiktie nosacījumi, par lēmumiem, kuru tieša adresāte tā nav.
85.
Turklāt precizēšu, ka, manuprāt, ja runa, kā pamatlietā, ir par uzņēmuma, kas izslēgts no minētās procedūras, tādu prasību tiesā, kas ir vērsta pret galīgo lēmumu par tiesību piešķiršanu, minētā uzņēmuma tiesības celt prasību – ja tiek konstatēta tā atbilstība pamatdirektīvas 4. panta 1. punktā paredzētajiem nosacījumiem – nav atkarīgas no tā, vai lēmums par izslēgšanu ir galīgs nav ne (
30
).
86.
Fővárosi Törvényszék (Galvaspilsētas Budapeštas tiesa) izskatīšanā esošajā lietā, manuprāt, svarīgi ir noskaidrot, vai DIGI ceļ prasību par piešķiršanas lēmumu, lai apšaubītu savu izslēgšanu no izsoles procedūras, apgalvojot, ka pret to ir piemērots prettiesisks izslēgšanas kritērijs, vai tomēr tā apšauba frekvenču piešķiršanas – kas notikusi, pamatojoties uz dokumentāciju, kura satur neobjektīvus, nepārskatāmus, nesamērīgus un diskriminējošus kritērijus, kuri faktiski liedza tās filiālei piedalīties procedūrā, – tiesiskumu. Pēdējā minētajā gadījumā tai būtu tiesības celt prasību tiesā kā grupas vadošajam uzņēmumam, nevis kā izslēgtam dalībniekam.
87.
Attiecībā uz DIGI interesi celt prasību tiesā par piešķiršanas lēmumu, no vienas puses, uzsvēršu: šķiet, nav izslēgts – un tas būs jāapliecina iesniedzējtiesai –, ka pēc ārkārtas prasībām, ko DIGI cēlusi Alkotmánybíróság (Konstitucionālā tiesa, Ungārija), tās administratīvās procedūras tiesiskums, kuras noslēgumā tika pieņemts lēmums izslēgt minēto uzņēmumu no izsoles procedūras, vai tai sekojošās tiesvedības taisnīgais raksturs tiek apšaubīts. No otras puses, norādīšu: nav izslēgts – un tas atkal būs jāapliecina iesniedzējtiesai –, ka DIGI prasības izskatīšana pēc būtības varētu izraisīt to, ka piešķiršanas lēmums un izsoles procedūra kopumā tiek atzīti par spēkā neesošiem, liekot atkārtot minēto procedūru, kurā DIGI Kft. šoreiz varētu piedalīties, ievērojot dokumentācijas 61. panta n) punktā paredzētā izslēgšanas iemesla darbības termiņa beigšanos.
88.
NMHH uzskata, ka DIGI vēlme uz pamatdirektīvas 4. panta pamata izmantot tiesības pārsūdzēt lēmumu, ar kuru paziņo izsoles procedūras rezultātus, ir ļaunprātīga, jo ar to minētais uzņēmums cenšas apiet robežas, kas noteiktas ar res judicata spēku un kas izveidojās pēc DIGI celtās prasības par lēmumu izslēgt to no izsoles procedūras.
89.
Šajā ziņā norādīšu – kaut arī nav a priori izslēgts, ka dalība procedūrā, ko rīkojusi VRI saskaņā ar Savienības tiesību normām, un vēlāka pārsūdzības tiesību izmantošana pret lēmumiem, ko minētā iestāde pieņēmusi attiecīgajā kontekstā, var – ja iestājas Tiesas judikatūrā paredzētie nosacījumi (
31
) – izraisīt tiesību ļaunprātīgu izmantošanu, šis, manuprāt, nav tāds gadījums.
90.
Tik tiešām, pirmām kārtām, nevar uzskatīt, ka DIGI ir rīkojusies ļaunprātīgi tikai tāpēc, ka tā ir iesniegusi pieteikumu izsoles procedūrā savā vārdā, nevis ar DIGI Kft. starpniecību. Tas tā ir arī gadījumā, kad tās reālais nodoms būtu bijis nodot šai filiālei minētās procedūrās beigās iespējami iegūtās tiesības, vismaz – ciktāl DIGI vadījās pēc premisas, ka tas dokumentācijas noteikums, kas paredzēja tās filiāles faktisko izslēgšanu no izsoles procedūras, ir prettiesisks. Otrām kārtām, pretēji NMHH apgalvotajam, atsaucoties uz pamatlēmuma 4. pantu, lai pamatotu savas tiesības celt prasību tiesā, DIGI mērķis ir panākt, ka tiek atzītas tās tiesības piedalīties izsoles procedūrā – tiesības, kuras, kā tā uzskata, tai ir atņemtas, pārkāpjot Savienības tiesību normas –, nevis krāpnieciski vai ļaunprātīgi izmantot minētās tiesību normas nolūkā iegūt nepamatotas priekšrocības (
32
). Ja izrādītos, ka Ungārijas tiesību normas res judicata jomā liedz skatīt DIGI izvirzītos pamatus šādā pārsūdzībā, pārsūdzību šā iemesla dēļ varēs atzīt par pilnīgi vai daļēji nepieņemamu, bet tās celšanu nevar kvalificēt par ļaunprātīgu praksi tikai tā iemesla dēļ, ka tai var noteikt šādu liegumu.
91.
Ņemot to vērā, iesniedzējtiesas ziņā ir izvērtēt, vai un kādā mērā res judicata izņēmums ir piemērojams lietai, kas ir tās izskatīšanā.
92.
DIGI apgalvo, ka, spriežot par apelācijas sūdzību, ko DIGI bija iesniegusi par Fővárosi Törvényszék (Galvaspilsētas Budapeštas tiesa) spriedumu, ar kuru šī tiesa apstiprināja NMHH lēmumu izslēgt šo sabiedrību no izsoles procedūras, Kúria (Augstākā tiesa) neesot izpildījusi – pārkāpjot LESD 267. pantu, kā to interpretējusi Tiesa (
33
), – savu pēdējās instances tiesas pienākumu vērsties Tiesā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, kā tai to lūdza DIGI. Tā uzskata, ka minētajos apstākļos saskanīgi ar risinājumu, ko Tiesa pieņēmusi 2007. gada 18. jūlija spriedumā Lucchini (
34
), valsts noteikumi res judicata jomā šajā gadījumā būtu jāatstāj nepiemēroti, lai garantētu Savienības tiesību normu pilnīgu efektivitāti.
93.
Šajā ziņā pietiek atgādināt, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, ievērojot res judicata principa nozīmīgumu gan Savienības tiesību sistēmā, gan valstu tiesību sistēmās, Savienības tiesības neuzliek valsts tiesai pienākumu atstāt nepiemērotus valsts procesuālos noteikumus, kas tiesas nolēmumam piešķir res judicata spēku, pat ja tas valstī ļautu novērst situāciju, kas nav savienojama ar šīm tiesībām (
35
). No tā secināms – lai gan no sprieduma Lucchini izriet, ka galīgu spēku ieguvušu valsts tiesas nolēmumu nevar izmantot, lai liegtu īstenot kādas Savienības institūcijas ekskluzīvu kompetenci, ārpus konkrētā gadījuma nepastāv šāds nepiemērošanas pienākums.
94.
Tomēr no pastāvīgās judikatūras izriet arī, ka tad, ja piemērojamie iekšējie procesuālie noteikumi paredz iespēju, ka ar noteiktiem nosacījumiem valsts tiesa pārskata nolēmumu ar res judicata spēku, lai padarītu situāciju saderīgu ar valsts tiesībām, atbilstoši līdzvērtības un efektivitātes principiem ir jāizvēlas šāda iespēja, ja ir izpildīti minētie nosacījumi, lai tiktu atjaunota attiecīgās situācijas saderība ar Savienības tiesībām (
36
). Arī šajā gadījumā valsts tiesai ir jāizvērtē, vai šāda iespēja pastāv tās izskatīšanai iesniegtajā lietā un vai ir izpildīti nosacījumi, kuriem tā pakļauta (
37
).
95.
Ievērojot iepriekš izklāstītos apsvērumus, uz ceturto prejudiciālo jautājumu, manuprāt, ir jāatbild, ka pamatdirektīvas 4. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka vienībai, kas piedalās izsoles procedūrā, kuru kāda VRI saskaņā ar Atļauju izsniegšanas direktīvas 7. pantu rīkojusi frekvenču izmantošanas tiesību piešķiršanai, ir tiesības celt prasību par VRI lēmumiem, kas pieņemti minētajā procedūrā, vai runa būtu par lēmumiem, kuru adresāts ir šī vienība, vai – ja ir izpildīti minētā 4. panta 1. punkta nosacījumi – par lēmumiem, kuru tiešais adresāts tā nav. No šādas procedūras izslēgta uzņēmuma tiesības celt prasību tiesā par frekvenču piešķiršanas galīgo lēmumu nav atkarīgas no tā, vai izslēgšanas lēmumam ir galīgs raksturs vai ne, ja tiek konstatēts, ka šis uzņēmums atbilst pamatdirektīvas 4. panta 1. punktā paredzētajiem nosacījumiem.
IV. Secinājumi
96.
Ievērojot visus iepriekš izklāstītos apsvērumus, iesaku Tiesai uz Fővárosi Törvényszék (Galvaspilsētas Budapeštas tiesa) uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem atbildēt šādi:
1.
Direktīvas 2002/21/EK par kopējiem reglamentējošiem noteikumiem attiecībā uz elektronisko komunikāciju tīkliem un pakalpojumiem 4. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka:
–
atzīt “uzņēmuma, kas nodrošina elektronisko komunikāciju pakalpojumus”, statusu saskaņā ar minēto tiesību normu tādam uzņēmumam, kas atbilst nosacījumiem, kuriem pakļauta Direktīvas 2002/20/EK par elektronisko komunikāciju tīklu un pakalpojumu atļaušanu 3. panta 2. punkta pirmajā teikumā minētā vispārējo atļauju izsniegšana, dalībvalstī, pie kuras pieder konkrēto lēmumu pieņēmusī VRI, neliedz, no vienas puses, nedz fakts, ka šis uzņēmums vēl nedarbojas minētās dalībvalsts tirgū un nav tajā reģistrēts 3. panta 2. punkta otrā teikuma izpratnē, nedz, no otras puses, apstāklis, ka tas pašlaik nenodrošina elektronisko sakaru pakalpojumus, ar nosacījumu, ka tas tomēr pierāda reālu nodomu, nevis tikai hipotētisku iespēju – infrastruktūras un tehnoloģiju ziņā – iekļauties attiecīgajā dalībvalstī šādu pakalpojumu tirgū. Minēto “uzņēmuma, kas nodrošina elektronisko komunikāciju pakalpojumus”, statusu var atzīt arī juridiskai personai, kura, kaut arī pati tieši neveic elektronisko sakaru pakalpojumu nodrošināšanas darbību, ir grupas, kas nodrošina šādus pakalpojumus, holdinga sabiedrība;
–
lai varētu izmantot tiesības pārsūdzēt VRI lēmumu saskaņā ar minēto tiesību normu, uzņēmumam, kas nodrošina elektronisko komunikāciju tīklus un pakalpojumus, ir jāpierāda, ka šā lēmuma saturs var tieši kaitēt tā tiesībām, ko tas bauda saskaņā ar Savienības tiesisko regulējumu, konkrēti – saskaņā ar direktīvām elektronisko sakaru pakalpojumu jomā. Pat ja šādam kaitējumam nav katrā ziņā jābūt skaidram un faktiskam, tā iestāšanās varbūtībai tomēr jābūt pamatoti ļoti iespējamai. Uzņēmums, kas atbilst jēdzienam “uzņēmums, kas nodrošina elektronisko komunikāciju pakalpojumus” Direktīvas 2002/21 4. panta 1. punkta izpratnē un kas iesniedzis pieteikumu, lai piedalītos atlases procedūrā frekvenču izmantošanas tiesību piešķiršanai, ir minētās tiesību normas izpratnē uzskatāms par “ietekmētu” ar tādu lēmumu, ar ko paziņo atlases procedūras rezultātus. Šis uzņēmums nezaudē “ietekmēta uzņēmuma” statusu tikai tāpēc, ka ir ticis izslēgts no minētās procedūras tāda iemesla dēļ, ka tas neatbilda pielaides prasībai, atbilstoši kurai uzņēmums nedrīkst būt bijis sodīts par konkurences noteikumu pārkāpumu noteiktā laikposmā pirms izsoles procedūras sākšanas;
–
vienībai, kas ir iesniegusi pieteikumu saskaņā ar Direktīvas 2002/20 7. pantu VRI rīkotā izsoles procedūrā radiofrekvenču izmantošanas tiesību piešķiršanai, ir tiesības pārsūdzēt VRI lēmumus, kas pieņemti minētajā procedūrā – vai runa būtu par lēmumiem, kuru adresāts ir šī vienība, vai, ja iestājas Direktīvas 2002/21 4. panta 1. punktā paredzētie nosacījumi, par lēmumiem, kuru tiešs adresāts tā nav. No šādas procedūras izslēgta uzņēmuma tiesības celt prasību tiesā par frekvenču piešķiršanas galīgo lēmumu nav atkarīgas no tā, vai izslēgšanas lēmumam ir galīgs raksturs vai ne, ja tiek konstatēts, ka šis uzņēmums atbilst minētajā 4. panta 1. punktā paredzētajiem nosacījumiem.
2.
Izsoles procedūras, ko rīko VRI Direktīvas 2002/20 7. panta izpratnē, un šīs iestādes lēmuma, ar ko paziņo minētās procedūras rezultātus, mērķis ir efektīvas un neizkropļotas konkurences aizsardzība.
(
1
)	Oriģinālvaloda – itāļu.
(
2
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (2002. gada 7. marts) par kopējiem reglamentējošiem noteikumiem attiecībā uz elektronisko komunikāciju tīkliem un pakalpojumiem (pamatdirektīva) (OV 2002, L 108, 33. lpp.).
(
3
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (2002. gada 7. marts) par elektronisko komunikāciju tīklu un pakalpojumu atļaušanu (atļauju izsniegšanas direktīva) (OV 2002, L 108, 21. lpp.).
(
4
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (2009. gada 25. novembris), ar ko izdara grozījumus Direktīvā 2002/21/EK par kopējiem reglamentējošiem noteikumiem attiecībā uz elektronisko komunikāciju tīkliem un pakalpojumiem, Direktīvā 2002/19/EK par piekļuvi elektronisko komunikāciju tīkliem un ar tiem saistītām iekārtām un to savstarpēju savienojumu un Direktīvā 2002/20/EK par elektronisko komunikāciju tīklu un pakalpojumu atļaušanu (OV 2009, L 337, 37. lpp.).
(
5
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (2018. gada 11. decembris) par Eiropas Elektronisko sakaru kodeksa izveidi (pārstrādāta redakcija) (OV 2018, L 321, 36. lpp.).
(
6
)	Saskaņā ar dokumentācijas 61. panta n) punktu no izsoles procedūras bija izslēgtas vienības, kas 24 mēnešos pirms procedūras sākšanas bija tāda galīgu spēku ieguvuša administratīva lēmuma adresātes, kurā bija konstatēts konkurenci ierobežojošu vienošanos aizlieguma pārkāpums, dominējoša stāvokļa ļaunprātīga izmantošana vai noteikumu koncentrāciju jomā pārkāpums.
(
7
)	С‑426/05, EU:C:2008:103.
(
8
)	С‑55/06, EU:C:2008:244.
(
9
)	С‑282/13, EU:C:2015:24.
(
10
)	Lietā, kurā pasludināts spriedums Tele2, runa bija attiecīgi par VRI lēmumu pamatdirektīvas 16. pantā minētās tirgus analīzes procedūras jomā; lietā, kurā pasludināts spriedums Arcor (par to, kā interpretēt 5.a panta 3. punktu Padomes Direktīvā 90/387/EEK (1990. gada 28. jūnijs) par telekomunikāciju pakalpojumu iekšējā tirgus izveidi, īstenojot atklāta tīkla noteikumus (Open Network Provision – ONP) (OV 1990, L 192, 1. lpp.)) – par lēmumu, ar kuru VRI apstiprināja fiksētā telefonijas tīkla operatora īstenotos tarifus brīvai piekļuvei tā vietējam tīklam, un, visbeidzot, lietā, kurā tika taisīts spriedums T‑Mobile, – par lēmumu grozīt frekvenču piešķiršanu.
(
11
)	Šajā nozīmē skat. spriedumu Tele 2, 32. punkts, spriedumu Arcor, 175. un 176. punkts, un spriedumu T‑Mobile, 34 punkts. Skat. arī spriedumu, 2016. gada 13. oktobris, Polkomtel (С‑231/15, EU:C:2016:769, 20. un 24. punkts).
(
12
)	Skat. spriedumu Tele2, 36. punkts.
(
13
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (2000. gada 18. decembris) par neierobežotu piekļuvi vietējai sakaru līnijai (OV 2000, L 336, 4. lpp.). Šīs regulas 2. panta b) punktā kā “saņēmējs” ir definēta “trešā persona, kas ir attiecīgi pilnvarota saskaņā ar Direktīvu 97/13/EK [..] vai kura ir tiesīga sniegt sakaru pakalpojumus saskaņā ar valsts tiesību aktiem un kurai ir tiesības uz neierobežotu piekļuvi vietējai sakaru līnijai”.
(
14
)	Skat. spriedumu Arcor_176 punkts.
(
15
)	Šajā nozīmē attiecībā uz Direktīvas 90/387 5.a panta 3. punkta piemērošanu saņēmējiem Regulas Nr. 2887/2000 2. panta b) punkta izpratnē skat. spriedumu Arcor, 176. punkts.
(
16
)	Spriedums T‑Mobile, 37. punkts.
(
17
)	Saskaņā ar minētajā tiesību normā ietverto definīciju “lietotājs” ir “juridisk[a] vai fizisk[a] person[a], kas izmanto vai pieprasa publiski pieejamu elektronisko komunikāciju pakalpojumu”.
(
18
)	2014. gada 30. aprīļa spriedumā UPC DTH (С‑475/12, EU:C:2014:285, 55. un 57. punkts) Tiesa atturējās sniegt vispārēju jēdziena “elektronisko komunikāciju pakalpojumu nodrošinātājs” definīciju pamatdirektīvas izpratnē, dodot priekšroku kazuistiskai pieejai.
(
19
)	Skat. Atļauju izsniegšanas direktīvas 3. un 4. apsvērumu.
(
20
)	Skat. Atļauju izsniegšanas direktīvas 7. apsvērumu.
(
21
)	Saskaņā ar Atļauju izsniegšanas direktīvas 2. panta 2. punktu “vispārēju atļauju izsniegšana” ir “tiesisk[ais] regulējum[s], ko izveidojusi dalībvalsts, sniedzot tiesības nodrošināt elektronisko komunikāciju tīklus vai pakalpojumus un nosakot nozarei raksturīgos pienākumus, kas var attiekties uz visiem vai īpašiem elektronisko komunikāciju tīklu un pakalpojumu veidiem [..]”.
(
22
)	Šajā lietā NMHH tiesas sēdē precizēja, ka paziņojums nebija prasība, lai varētu piedalīties izsoles procedūrā.
(
23
)	Skat. spriedumu Tele2, 38 punkts.
(
24
)	Skat. spriedumu, 2017. gada 26. jūlijs, Persidera (С‑112/16, EU:C:2017:597, 37. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
25
)	Skat. spriedumu, 2017. gada 26. jūlijs, Persidera (С‑112/16, EU:C:2017:597, 42. punkts).
(
26
)	Skat. spriedumu Tele2, 48. punkts.
(
27
)	Skat. spriedumu T‑Mobile, 37. punkts.
(
28
)	Skat. spriedumu Arcor, 176. punkts.
(
29
)	Skat. spriedumu Tele2, 38. punkts.
(
30
)	Tā kā šajā ziņā nav normatīvā regulējuma, neuzskatu, ka procedūrām, ko VRI sākušas saskaņā ar Atļauju izsniegšanas direktīvas 7. pantu, būtu piemērojams analogs režīms tam, kas paredzēts Padomes Direktīvas 89/665/EEK (1989. gada 21. decembris) par to normatīvo un administratīvo aktu koordinēšanu, kuri attiecas uz izskatīšanas procedūru piemērošanu, piešķirot piegādes un uzņēmuma līgumus valsts vajadzībām (OV 1989, L 395, 33. lpp.), 2.a panta 2. punkta otrajā daļā, kā to interpretējusi Tiesa. Skat. spriedumus, 2021. gada 21. decembris, Randstad Italia (С‑497/20, EU:C:2021:1037, 75. punkts), un 2019. gada 5. septembris, Lombardi (С‑333/18, EU:C:2019:675, 31. punkts).
(
31
)	Skat. spriedumu, 2017. gada 8. jūnijs, Vinyls Italia (С‑54/16, EU:C:2017:433, 52. un 53. punkts un tajos minētā judikatūra).
(
32
)	Skat. spriedumus, 2016. gada 28. jūlijs, Kratzer (С‑423/15, EU:C:2016:604, 37.–42. punkts), un 2021. gada 9. septembris, GE Auto Service Leasing (С‑294/20, EU:C:2021:723, 65. punkts).
(
33
)	DIGI šajā ziņā norāda uz spriedumu, 2021. gada 6. oktobris, Consorzio Italian Management un Catania Multiservizi (С‑561/19, EU:C:2021:799).
(
34
)	С‑119/05, EU:C:2007:434, 59.–63. punkts (turpmāk tekstā – “spriedums Lucchini”).
(
35
)	Skat. spriedumu, 2020. gada 16. jūlijs, Cabinet de avocat UR (Advokātu PVN maksātāja statuss), (С‑424/19, EU:C:2020:581, 22. un 23. punkts un tajos minētā judikatūra).
(
36
)	Skat. spriedumu, 2020. gada 16. jūlijs, Cabinet de avocat UR (Advokātu PVN maksātāja statuss), (С‑424/19, EU:C:2020:581, 26. punkts un tajā minētā judikatūra). Turklāt, tā kā Savienības tiesību pārkāpumu [valsts] tiesas, kura izlemj lietu pēdējā instancē, nolēmumā parasti vairs nevar pārsūdzēt, Tiesa ir precizējusi, ka res judicata principam nav pretrunā dalībvalsts atbildības principa atzīšana šāda tiesas nolēmuma dēļ. Skat. spriedumu, 2019. gada 29. jūlijs, Hochtief Solutions Magyarországi Fióktelepe (С‑620/17, EU:C:2019:630, 39. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
37
)	Šajā nozīmē skat. rīkojumu, 2019. gada 18. decembris, Hochtief (С‑362/18, nav publicēts, EU:C:2019:1100, 64. punkts un tajā minētā judikatūra).