62020TJ0499
VISPĀRĒJĀS TIESAS SPRIEDUMS (astotā palāta paplašinātā sastāvā)
2025. gada 30. aprīlī (
*1
)
Ekonomikas un monetārā savienība – Banku savienība – Kredītiestāžu un noteiktu ieguldījumu brokeru sabiedrību vienotais noregulējuma mehānisms (VNM) – Vienotais noregulējuma fonds (VNF) – VNV lēmums par 2016. gada ex ante iemaksu aprēķinu – Noteiktu saistību izslēgšana no ex ante iemaksu aprēķina – Deleģētās regulas (ES) 2015/63 5. panta 1. punkta a), b) un f) apakšpunkts – Iebilde par prettiesiskumu – Atpakaļejoša spēka aizlieguma princips – Ārpuslīgumiskā atbildība – Pietiekami būtisks tādas tiesību normas pārkāpums, ar ko piešķir tiesības privātpersonām – Nepamatota iedzīvošanās
Lietā T‑499/20
Banco Cooperativo Español, S.A
., Madride (Spānija), ko pārstāv D. Sarmiento Ramírez‑Escudero un J. Beltrán de Lubiano Sáez de Urabain, advokāti,
prasītāja,
pret
Vienoto noregulējuma valdi (VNV), ko pārstāv C. De Falco, pārstāve, kurai palīdz B. Meyring, F. Fernández de Trocóniz Robles, T. Klupsch un S. Ianc, advokāti,
atbildētāja,
ko atbalsta
Eiropas Komisija, ko pārstāv D. Triantafyllou, A. Steiblytė un P. Němečková, pārstāvji,
persona, kas iestājusies lietā,
VISPĀRĒJĀ TIESA (astotā palāta paplašinātā sastāvā)
šādā sastāvā: priekšsēdētājs A. Kornezovs [A. Kornezov], tiesneši D. Petrlīks [D. Petrlík], K. Kečmārs [K. Kecsmár] (referents), S. Kingstone [S. Kingston] un L. Spangsberga Grenfelde [L. Spangsberg Grønfeldt],
sekretāre: S. Junda [S. Jund], administratore,
ņemot vērā rakstveida procesu,
pēc 2024. gada 27. jūnija tiesas sēdes
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1
Ar šo prasību prasītāja Banco Cooperativo Español, S.A. lūdz, pirmkārt, pamatojoties ar LESD 263. pantu, atcelt Vienotās noregulējuma valdes (VNV) 2022. gada 7. decembra Lēmumu SRB/ES/2022/79, ar kuru atsaukts VNV 2020. gada 19. marta Lēmums SRB/ES/2020/16 par Banco Cooperativo Español, SA, Hypo Vorarlberg Bank AG (iepriekš – Vorarlberger Landes- und Hypothekenbank AG) un Portigon AG 2016. gada ex ante iemaksu Vienotajā noregulējuma fondā aprēķinu un kurā aprēķinātas to 2016. gada ex ante iemaksas Vienotajā noregulējuma fondā (turpmāk tekstā –“apstrīdētais lēmums”), ciktāl tas attiecas uz prasītāju, un otrkārt, pamatojoties ar LESD 268. pantu, atlīdzināt zaudējumus, kas tai nodarīti šī lēmuma dēļ.
Tiesvedības priekšvēsture
2
Spānijā lauksaimnieku kases ir kooperatīvas kredītiestādes, kas piedāvā finanšu pakalpojumus lauku apvidos.
3
Prasītāja ir kredītiestāde, ko 1990. gadā iedibinājušas vairākas lauksaimnieku kases, kuras ir tās akcionāres. Prasītāja ir to izveidotā tīkla galvgalī un piedāvā banku pakalpojumus privātpersonām un uzņēmumiem, tostarp lauksaimnieku kasēm. Viens no galvenajiem pakalpojumiem, kas tiek sniegts lauksaimnieku kasēm, ir to naudas līdzekļu centralizēta pārvaldība.
4
Tādējādi prasītāja un lauksaimnieku kases 1994. gada 25. janvārī noslēdza naudas līdzekļu kopfonda līgumu (turpmāk tekstā – “kopfonda līgums”), kura mērķis bija reglamentēt to, kā prasītāja iegulda lauksaimnieku likvīdus to vārdā. Pirmkārt, šajā līgumā ir paredzēts, ka lauksaimnieku kases nodod līdzekļus prasītājai, lai tos ieguldītu starpbanku vai monetārajā tirgū. Otrkārt, tā kā prasītāja savā vārdā uzņemas darījuma partneru risku par visiem ieguldītajiem līdzekļiem, minētā līguma 4. pantā ir ietverta garantija, ka lauksaimnieku kases sedz visus zaudējumus vai saistības, kas izriet no prasītājas darbības starpbanku tirgū to vārdā.
5
Prasītāja darbojas arī kā starpniece, lai tās dalībnieces varētu piekļūt Eiropas Centrālās bankas (ECB) finansējumam, tieši iegūstot finansējumu no tās un nododot to lauksaimnieku kasēm ar tādiem pašiem nosacījumiem, kā ieguvusi no ECB.
6
Visbeidzot, lai piekļūtu ECB piedāvātajām ilgtermiņa refinansēšanas operācijām, prasītāja un vairākas lauksaimnieku kases izveidoja grupu, kuras vārdā tā piedalās dažādās ECB rīkotajās izsolēs. Prasītāja ir atbildīga par šo grupu un pārvalda un sadala starp tās dalībniecēm summas, tiesības un saistības, kas rodas šādās izsolēs.
7
Ņemot vērā dažādās darbības, ko prasītāja veic lauksaimnieku kasu vārdā, tās saistības ietver noteiktas neatmaksātās saistības, kas parādās arī minēto kasu bilances saistībās saskaņā ar garantiju, ko tās sniedz prasītajai saistībā ar šīm darbībām.
8
Ar 2016. gada 15. aprīļa Lēmumu SRB/ES/SRF/2016/06 par 2016. gada ex ante iemaksu Vienotajā noregulējuma fondā aprēķinu VNV atbilstoši Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) Nr. 806/2014 (2014. gada 15. jūlijs), ar ko izveido vienādus noteikumus un vienotu procedūru kredītiestāžu un noteiktu ieguldījumu brokeru sabiedrību noregulējumam, izmantojot vienotu noregulējuma mehānismu un vienotu noregulējuma fondu, un groza Regulu (ES) Nr. 1093/2010 (OV 2014, L 225, 1. lpp.), 70. panta 2. punktam noteica 2016. gada (turpmāk tekstā – “2016. gada iemaksu periods”) ex ante iemaksas Vienotajā noregulējuma fondā (VNF) (turpmāk tekstā – “ex ante iemaksas”) tām iestādēm, uz kurām attiecas šīs regulas 2. pants kopsakarā ar 67. panta 4. punktu (turpmāk tekstā – “iestādes”), tostarp prasītājai.
9
Ar 2016. gada 20. maija Lēmumu SRB/ES/SRF/2016/13 par 2016. gada iemaksu perioda ex ante iemaksu VNF koriģēšanu VNV, papildinādama Lēmumu SRB/ES/SRF/2016/06, izlaboja iestāžu 2016. gada iemaksu perioda ex ante iemaksu aprēķinu.
10
2020. gada 19. martā VNV pieņēma Lēmumu SRB/ES/2020/16 par prasītājas ex ante iemaksas aprēķinu par 2016. gada iemaksu periodu (turpmāk tekstā – “2020. gada 19. marta lēmums”), ar kuru tā atsauca un aizstāja šī sprieduma 8. un 9. punktā minētos lēmumus (turpmāk tekstā – “sākotnējie lēmumi”). Saskaņā ar 2020. gada 19. marta lēmuma 7. un 8. apsvērumu tā mērķis bija novērst procesuālos pārkāpumus un pamatojuma trūkumu sākotnējos lēmumos, ko Vispārējā tiesa bija konstatējusi 2019. gada 28. novembra spriedumā Banco Cooperativo Español/VNV (T‑323/16, EU:T:2019:822), 2019. gada 28. novembra spriedumā Hypo Vorarlberg Bank/VNV (T‑377/16, T‑645/16 un T‑809/16, EU:T:2019:823) un 2019. gada 28. novembra spriedumā Portigon/VNV (T‑365/16, EU:T:2019:824).
11
No 2019. gada 28. novembra sprieduma Banco Cooperativo Español/VNV (T‑323/16, EU:T:2019:822) 95. un 111. punkta tostarp izriet, ka Vispārējā tiesa atcēla pirmo sākotnējo lēmumu, ciktāl tas attiecās uz prasītāju, jo nebija izpildīta prasība par šī lēmuma autentiskuma apliecināšanu un tas bija pieņemts, acīmredzami neievērojot procesuālās prasības par VNV izpildsesijas locekļu veiktu tā apstiprināšanu un šī apstiprinājuma saņemšanu, un šo pamatu Vispārējā tiesa bija izvirzījusi pēc savas ierosmes. Bet Vispārējā tiesa nav lēmusi par ex ante iemaksas apmēra aprēķinu prasītājai par 2016. gada iemaksu periodu.
12
Lietā, kurā pasludināts 2021. gada 15. jūlija spriedums Komisija/Landesbank Baden‑Württemberg un VNV (C‑584/20 P un C‑621/20 P, EU:C:2021:601), Eiropas Komisija un VNV lūdza atcelt 2020. gada 23. septembra spriedumu Landesbank Baden‑Württemberg/VNV (T‑411/17, EU:T:2020:435), ar kuru Vispārējā tiesa bija atcēlusi VNV lēmumu par 2017. gada ex ante iemaksu aprēķinu, ciktāl tas attiecās uz prasītāju. Šajā spriedumā Tiesa apmierināja VNV un Komisijas apelācijas sūdzību par autentifikācijas prasību saistībā ar minēto lēmumu, taču atzina, ka lēmums nav pietiekami pamatots un ka Landesbank Baden‑Württemberg pirmais pamats pirmajā instancē ir pamatots (spriedums, 2021. gada 15. jūlijs, Komisija/Landesbank Baden‑Württemberg un VNV, C‑584/20 P un C‑621/20 P, EU:C:2021:601, 171. punkts).
13
2022. gada 7. decembrī VNV pieņēma apstrīdēto lēmumu, ar kuru atsauca un aizstāja 2020. gada 19. marta lēmumu. Saskaņā ar apstrīdētā lēmuma 19.–22. apsvērumu tā mērķis bija novērst pamatojuma trūkumu, ko VNV bija konstatējusi pēc 2021. gada 15. jūlija sprieduma Komisija/Landesbank Baden‑Württemberg un VNV (C‑584/20 P un C‑621/20 P, EU:C:2021:601), kā arī pēc 2022. gada 3. marta rīkojuma VNV/Portigon un Komisija (C‑664/20 P, nav publicēts, EU:C:2022:161) un 2022. gada 3. marta rīkojuma VNV/Hypo Vorarlberg Bank (C‑663/20 P, nav publicēts, EU:C:2022:162).
14
2023. gada 2. februārī Autoridad de Resolución Ejecutiva (FROB, Noregulējuma izpildiestāde, Spānija) kā valsts noregulējuma iestāde Regulas Nr. 806/2014 3. panta 1. punkta 3. apakšpunkta izpratnē apstrīdēto lēmumu paziņoja prasītājai.
Apstrīdētais lēmums
15
Apstrīdētajam lēmumam ir pamatdaļa, un tai attiecībā uz prasītāju ir pievienoti pieci pielikumi.
16
Apstrīdētā lēmuma pamatdaļas 3.–10. iedaļā aprakstīts process, saskaņā ar kuru tiek aprēķinātas ex ante iemaksas visām iestādēm 2016. gada iemaksu periodam.
17
Konkrētāk – apstrīdētā lēmuma 6. iedaļā VNV ir noteikusi gada mērķapjomu 2016. gada iemaksu periodam (turpmāk tekstā – “gada mērķapjoms”), kas minēts Padomes Īstenošanas regulas (ES) 2015/81 (2014. gada 19. decembris), ar ko nosaka vienādus Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) Nr. 806/2014 piemērošanas nosacījumus attiecībā uz ex ante iemaksām VNF (OV 2015, L 15, 1. lpp.), 4. pantā.
18
VNV paskaidroja, ka tā šo gada mērķapjomu noteikusi vienas astotās daļas apmērā no 1,05 % no visu iestāžu segto noguldījumu summas 2015. gadā, kas aprēķināta gada beigās, balstoties uz datiem, kurus iestādes sniegušas atbilstoši Komisijas Deleģētās regulas (ES) 2015/63 (2014. gada 21. oktobris), ar ko Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2014/59/ES papildina attiecībā uz ex ante iemaksām noregulējuma finansēšanas mehānismos (OV 2015, L 11, 44. lpp.), 14. panta 2. punktam.
19
Apstrīdētā lēmuma 7. iedaļā VNV ir aprakstījusi metodi, kas izmantojama, lai aprēķinātu ex ante iemaksas 2016. gada iemaksu periodam. Šajā ziņā minētā lēmuma 95. apsvērumā tā ir precizējusi, ka 60 % no ex ante iemaksām par šo periodu tika aprēķinātas “valsts līmenī”, proti, balstoties uz datiem, ko atbilstoši Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2014/59/ES (2014. gada 15. maijs), ar ko izveido kredītiestāžu un ieguldījumu brokeru sabiedrību atveseļošanas un noregulējuma režīmu un groza Padomes Direktīvu 82/891/EEK un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2001/24/EK, 2002/47/EK, 2004/25/EK, 2005/56/EK, 2007/36/EK, 2011/35/ES, 2012/30/ES un 2013/36/ES, un Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) Nr. 1093/2010 un (ES) Nr. 648/2012 (OV 2014, L 173, 190. lpp.), 103. pantam un Deleģētās regulas 2015/63 4. pantam sniegušas iestādes, kuras saņēmušas darbības atļauju attiecīgās iesaistītās dalībvalsts teritorijā (turpmāk tekstā – “valsts līmenis”). Pārējās ex ante iemaksas (t.i., 40 %) tika aprēķinātas “banku savienības līmenī”, proti, pamatojoties uz datiem, ko atbilstoši Regulas Nr. 806/2014 69. un 70. pantam un Īstenošanas regulas 2015/81 4. pantam sniegušas visas iestādes, kuras saņēmušas darbības atļauju visu Vienotajā noregulējuma mehānismā (VNM) iesaistīto dalībvalstu teritorijā (turpmāk tekstā – “savienības līmenis” un “iesaistītās dalībvalstis”).
20
Būtu jāpiebilst, ka VNV tādām iestādēm kā prasītāja ex ante iemaksas aprēķināja šādos galvenajos posmos.
21
Pirmajā ex ante iemaksu aprēķināšanas posmā VNV atbilstoši Regulas Nr. 806/2014 70. panta 2. punkta otrās daļas a) apakšpunktam aprēķināja katras iestādes gada pamata iemaksu, kas ir proporcionāla attiecīgās iestādes saistību summai, izņemot pašu kapitālu un segtos noguldījumus, attiecībā pret visu iestāžu, kuras saņēmušas darbības atļauju visu iesaistīto dalībvalstu teritorijā, kopējām saistībām, izņemot pašu kapitālu un segtos noguldījumus. Atbilstoši Deleģētās regulas 2015/63 5. panta 1. punktam VNV no iestādes kopējām saistībām, kuras jāņem vērā, lai aprēķinātu šo iemaksu, atskaitīja atsevišķus saistību veidus.
22
Otrajā ex ante iemaksu aprēķināšanas posmā VNV gada pamata iemaksu koriģēja proporcionāli attiecīgās iestādes riska profilam atbilstoši Regulas Nr. 806/2014 70. panta 2. punkta otrās daļas b) apakšpunktam. Šo riska profilu tā izvērtēja, pamatojoties uz Deleģētās regulas 2015/63 6. pantā minētajiem četriem riska pīlāriem, ko veido riska rādītāji. Lai klasificētu iestādes atbilstoši to riska līmenim, VNV vispirms atbilstoši šīs deleģētās regulas I pielikuma “2. soļa” 3. punktam attiecībā uz katru 2016. gada iemaksu periodam atbilstošo riska rādītāju noteica intervālus (grozus), kuros sagrupēja iestādes. Attiecībā uz katru riska rādītāju iestādēm, kas ietilpa vienā un tajā pašā grozā, tika attiecināts viens kopīgs rādītājs – tā sauktais “diskretizētais rādītājs”. VNV, apvienojot katra riska rādītāja diskretizētos rādītājus, aprēķināja attiecīgās iestādes “riska korekcijas reizinātāju [koeficientu]” (turpmāk tekstā – “korekcijas koeficients”). Reizinot šīs iestādes gada pamata iemaksu ar tās korekcijas koeficientu, VNV ieguva “gada pamatiemaksu, kas pielāgota [attiecīgās iestādes] riska profilam”.
23
Turpinājumā VNV saskaitīja visas proporcionāli riska profiliem koriģētās gada pamata iemaksas, lai iegūtu “kopsaucēju”, ko izmanto, lai aprēķinātu gada mērķapjoma daļu, kura jāmaksā katrai iestādei.
24
Visbeidzot VNV aprēķināja katras iestādes ex ante iemaksu, izdalīdama gada mērķapjomu starp visām iestādēm, izmantojot, pirmkārt, attiecību starp proporcionāli riska profilam koriģēto gada pamata iemaksu un, otrkārt, kopsaucēju.
25
Apstrīdētā lēmuma I pielikumā ietverta prasītājas individuālā veidlapa, kurā iekļauti tās ex ante iemaksas aprēķina rezultāti. Šajā veidlapā uzrādīta prasītājas gada pamata iemaksas summa, kā arī korekcijas koeficienta vērtība gan savienības līmenī, gan valsts līmenī un pie katra riska rādītāja norādīts tā intervāla numurs, kurā prasītāja ievietota. Turklāt individuālajā veidlapā iekļauti dati, kas tiek izmantoti, lai aprēķinātu visu attiecīgo iestāžu ex ante iemaksas, un tos VNV noteikusi, summējot vai apvienojot visu šo iestāžu individuālos datus. Visbeidzot šajā veidlapā ietverti dati, kurus prasītāja paziņojusi deklarācijas veidlapā saistībā ar tās ex ante iemaksu un kuri izmantoti šīs iemaksas aprēķinā.
26
Apstrīdētā lēmuma II pielikumā pārskata un apkopotā veidā ietverti statistikas dati, kas attiecas uz katras iesaistītās dalībvalsts ex ante iemaksu aprēķinu. Šajā pielikumā tostarp precizēta ex ante iemaksu kopējā summa, kas attiecīgajām iestādēm jāmaksā par katru no šīm dalībvalstīm. Turklāt šajā pielikumā pie katra riska rādītāja norādīts intervālu skaits, katrā intervālā iekļauto iestāžu skaits, kā arī šo intervālu zemākā un augstākā vērtība. Ar valsts līmeni saistītajiem intervāliem šīs vērtības konfidencialitātes apsvērumu labad ir samazinātas vai palielinātas par nejauši izvēlētu skaitli, bet iestāžu sākotnējais sadalījums pa intervāliem saglabāts.
27
Apstrīdētā lēmuma IIIa, IIIb un IVa pielikumā ir izvērtēti apsvērumi, kurus VNV īstenotās apspriešanās procedūras laikā pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas iesniegušas citas iestādes, nevis prasītāja.
28
Apstrīdētā lēmuma IVb pielikumā “Iebildumu, kurus [prasītāja] iesniegusi apspriešanās par 2016. gada ex ante iemaksām V[NF] laikā, novērtējums, kas ietver konfidenciālu informāciju” ir izvērtēti apsvērumi, kurus prasītāja iesniegusi apspriešanās procedūras laikā.
Lietas dalībnieku prasījumi
29
Prasītājas prasījumi Vispārējai tiesai būtībā ir šādi:
–
atcelt apstrīdēto lēmumu, ciktāl tas attiecas uz prasītāju;
–
pakārtoti – atcelt apstrīdēto lēmumu, ciktāl tam ir atpakaļejošs spēks, sākot no 2016. gada 15. aprīļa lēmuma pieņemšanas dienas;
–
piespriest VNV atlīdzināt:
–
summu, kas atbilst nokavējuma procentiem par 9933563,47 EUR, skaitot no 2016. gada 23. jūnija līdz dienai, kad VNV samaksā maksājamās summas, un kas aprēķināta pēc piemērojamās ECB refinansēšanas likmes, kurai pieskaitīti 3,5 procentpunkti;
–
pakārtoti – tikai tad, ja Vispārējā tiesa atceļ apstrīdēto lēmumu vienīgi tiktāl, ciktāl tam ir atpakaļejošs spēks, – summu, kas atbilst nokavējuma procentiem par 9933563,47 EUR, skaitot no 2016. gada 23. jūnija līdz dienai, no kuras apstrīdētais lēmums varēja radīt sekas, un kas aprēķināta pēc piemērojamās ECB refinansēšanas likmes, kurai pieskaitīti 3,5 procentpunkti;
–
vēl pakārtotāk – summu, kas atbilst ienākumiem, ko prasītāja būtu guvusi, ja tā 2016. gada 16. jūnija publiskajā izsolē būtu iegādājusies Spānijas desmit gadu valsts obligācijas vērtībā, kas atbilst tās 2016. gada ex ante iemaksai, un kas uzkrāta no 2016. gada 23. jūnija līdz dienai, kad VNV samaksā maksājamās summas (vai no 2016. gada 23. jūnija līdz apstrīdētā lēmuma pieņemšanas dienai tad, ja Tiesa konstatē, ka apstrīdētais lēmums ir tiesisks pēc būtības, bet tam nav atpakaļejoša spēka);
–
piespriest VNV atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
30
VNV prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–
galvenokārt – noraidīt prasību;
–
piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus;
–
pakārtoti – ja Vispārējā tiesa apmierina vienu vai vairākus pamatus, saglabāt apstrīdētā lēmuma sekas līdz tā aizstāšanai vai vismaz sešus mēnešus, skaitot no dienas, kad spriedums, ar kuru atcelts minētais lēmums, kļūs galīgs.
31
Komisijas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–
noraidīt prasību;
–
piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Juridiskais pamatojums
Par atcelšanas prasījumiem
32
Prasītāja izvirza trīs pamatus. Pirmais pamats attiecas uz iebildi par Deleģētās regulas 2015/63 5. panta 1. punkta prettiesiskumu. Otrais pamats, kas izvirzīts gadījumā, ja Vispārējā tiesa apmierina pirmo pamatu, attiecas uz Direktīvas 2014/59 103. panta 2. punkta otrās daļas un Regulas Nr. 806/2014 70. panta pārkāpumu. Trešais pamats attiecas uz tiesiskās drošības principa pārkāpumu.
33
Grozījumu rakstā, kas iesniegts saskaņā ar Vispārējās tiesas Reglamenta 86. pantu, prasītāja norādījusi, ka tā saglabā visu prasības pieteikumā izklāstīto argumentāciju, vienlaikus precizējot, ka pēc 2020. gada 19. marta lēmuma atsaukšanas un aizstāšanas ar apstrīdēto lēmumu tās prasījumi jāsaprot kā tādi, kas attiecas uz apstrīdēto lēmumu, nevis 2020. gada 19. marta lēmumu.
34
VNV apstrīd visu trīs izvirzīto pamatu pamatotību un apšauba abu pirmo pamatu pieņemamību.
Par pirmā un otrā pamata pieņemamību
35
Ar pirmo pamatu prasītāja apstrīd Deleģētās regulas 2015/63 5. panta 1. punkta tiesiskumu, it īpaši, ciktāl ar šo tiesību normu no ex ante iemaksu aprēķina nav izslēgtas noteiktas saistības, kas radušās tādu darbību kontekstā, kuras tā veic lauksaimnieku kasu vārdā, un ar otro pamatu tā norāda uz tiesiskajām sekām, kas rodas no šāda prettiesiskuma.
36
VNV būtībā apgalvo, ka pirmais un otrais pamats esot nepieņemams intereses celt prasību neesības dēļ, jo prasītāja lūdz Vispārējo tiesu atzīt par nepiemērojamu tiesību normu, kas nebija piemērojama, aprēķinot tās ex ante iemaksu par 2016. gada iemaksu periodu. VNV ieskatā no tā izriet, ka prasītājai neesot intereses, lai tiktu konstatēts aplūkotās tiesību normas prettiesiskums.
37
Prasītāja apstrīd VNV argumentāciju.
38
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru iebilde par prettiesiskumu, kas netieši izvirzīta saskaņā ar LESD 277. pantu, prioritāri apstrīdot kāda cita akta tiesiskumu, ir pieņemama vienīgi tad, ja pastāv saikne starp šo aktu un tiesību normu, uz kuras prettiesiskumu tiek norādīts. Tā kā LESD 277. panta mērķis nav ļaut lietas dalībniekam apstrīdēt jebkāda vispārpiemērojama akta piemērojamību, pamatojot jebkādu prasību, iebildes par prettiesiskumu piemērojamībai jābūt ierobežotai tiktāl, ciktāl tas ir nepieciešams lietas atrisināšanai. No tā izriet, ka vispārpiemērojamam aktam, par kura prettiesiskumu ir izvirzīta iebilde, tieši vai netieši jābūt piemērojamam lietā, par ko ir celta prasība, un ir jābūt tiešai juridiskai saiknei starp apstrīdēto individuālo lēmumu un aplūkoto vispārpiemērojamo aktu (spriedumi, 2019. gada 30. aprīlis, Wattiau/Parlaments, T‑737/17, EU:T:2019:273, 56. punkts, un 2021. gada 16. jūnijs, Krajowa Izba Gospodarcza Chłodnictwa i Klimatyzacji/Komisija, T‑126/19, EU:T:2021:360, 33. punkts).
39
Turklāt iebilde par prettiesiskumu ir pieņemama tikai tad, ja tās rezultātā var rasties labums lietas dalībniekam, kurš to ir izvirzījis (skat. spriedumu, 2022. gada 6. jūlijs, MZ/Komisija, T‑631/20, EU:T:2022:426, 40. punkts un tajā minētā judikatūra).
40
Tomēr no judikatūras izriet arī, ka LESD 277. pants jāinterpretē pietiekami plaši, lai nodrošinātu iestāžu vispārpiemērojamu aktu tiesiskuma efektīvu pārbaudi to personu labā, kuras ir izslēgtas no šādu aktu tiešas apstrīdēšanas. Tādējādi LESD 277. panta tvērums jāattiecina arī uz iestāžu aktiem, kas ir bijuši būtiski, lai pieņemtu lēmumu, uz ko attiecas atcelšanas prasība, tādā nozīmē, ka minētais lēmums būtībā balstās uz tiem, pat ja tie formāli nav šī lēmuma juridiskais pamats. Turklāt, izvērtējot iebildi par prettiesiskumu, nebūtu mākslīgi jānodala viena un tā paša regulējuma noteikumi (skat. spriedumu, 2021. gada 16. jūnijs, Krajowa Izba Gospodarcza Chłodnictwa i Klimatyzacji/Komisija, T‑126/19, EU:T:2021:360, 34. punkts un tajā minētā judikatūra).
41
Deleģētās regulas 2015/63 5. panta 1. punktā ir uzskaitīti nosacījumi, saskaņā ar kuriem saistības tiek izslēgtas no ex ante iemaksu aprēķina. Šajā ziņā apstrīdētā lēmuma IVb pielikuma 18. un 19. punktā VNV ir paskaidrojusi iemeslus, kālab saistības, kas radušās tādu darbību kontekstā, kuras prasītāja veic lauksaimnieku kasu vārdā, nevar izslēgt no prasītājas ex ante iemaksas aprēķina atbilstoši Deleģētās regulas 2015/63 5. panta 1. punktam.
42
Ar iebildi par prettiesiskumu prasītāja apgalvo, ka tad, ja Deleģētās regulas 2015/63 5. panta 1. punkts būtu jāinterpretē tādējādi, ka tas liedz no tās ex ante iemaksu aprēķina izslēgt saistības, kādas rodas tādu darbību kontekstā, kuras tā veic lauksaimnieku kasu vārdā, ar šo tiesību normu būtu pārkāpts Direktīvas 2014/59 103. panta 2. punkts, Regulas Nr. 806/2014 70. panta 2. un 6. punkts, Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 16. pants un samērīguma princips, jo šajās tiesību normās Komisijai, pieņemot minēto deleģēto regulu, bija noteikts pienākums nodrošināt, lai saistību izslēgšanas sistēma, kāda tā ir ieviesta ar šīs deleģētās regulas 5. panta 1. punktu, ļautu no ex ante iemaksu aprēķina izslēgt šādas saistības.
43
Tādējādi, ja šī iebilde par prettiesiskumu tiktu apmierināta, VNV būtu jāpārskata tās nostāja attiecībā uz prasītājas lūgumu izslēgt attiecīgās saistības no tās ex ante iemaksu aprēķina un Komisijai būtu jāveic pasākumi, kas nodrošinātu tādu attieksmi pret šīm saistībām, kura atbilst šī sprieduma 42. punktā minētajiem augstāka ranga noteikumiem, attiecīgā gadījumā paplašinot Deleģētās regulas 2015/63 5. panta 1. punktā paredzēto izņēmumu tvērumu.
44
Šādos apstākļos jākonstatē, ka pastāv tieša juridiska saikne starp apstrīdēto lēmumu un Deleģētās regulas 2015/63 5. panta 1. punktu un ka prasītājai ir interese panākt šīs tiesību normas iespējamu atzīšanu par prettiesisku.
45
Tas tā ir vēl jo vairāk tāpēc, ka VNV aizstāvētā argumentācija, kas izklāstīta šī sprieduma 36. punktā, mākslīgi sadalītu ar Deleģēto regulu 2015/63 ieviestās ex ante iemaksu aprēķināšanas sistēmas noteikumus un atņemtu LESD 277. pantam lietderīgo iedarbību, jo prasītājai nebūtu iespējas apstrīdēt tādas tiesību normas tiesiskumu, kurā ir paredzēta noteiktu saistību izslēgšana no minētā aprēķina, ja apgalvotais prettiesiskums ir saistīts nevis ar šo izslēgšanu, bet drīzāk ar šīs izslēgšanas nosacījumiem (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2021. gada 16. jūnijs, Krajowa Izba Gospodarcza Chłodnictwa i Klimatyzacji/Komisija, T‑126/19, EU:T:2021:360, 42. punkts).
46
Ņemot vērā iepriekš izklāstīto, VNV izvirzītā iebilde par nepieņemamību jānoraida.
Par pirmo pamatu, kas attiecas uz Deleģētās regulas 2015/63 5. panta 1. punkta prettiesiskumu
47
Pirmais pamats, kam ir trīs daļas, attiecas uz Deleģētās regulas 2015/63 5. panta 1. punkta prettiesiskumu, ņemot vērā, pirmkārt, Direktīvas 2014/59 103. panta 7. punktu, otrkārt, Hartas 16. pantu un, treškārt, samērīguma principu.
– Par pirmo daļu, kas attiecas uz Deleģētās regulas 2015/63 5. panta 1. punkta prettiesiskumu, ņemot vērā Direktīvas 2014/59 103. panta 7. punktu
48
Prasītāja apgalvo, ka darbības, ko tā veic lauksaimnieku kasu vārdā, rada tikai zemu risku, jo tā saņem garantijas no lauksaimnieku kasēm saskaņā ar kopfonda līgumu. Tādējādi Komisijai no šīm darbībām izrietošās saistības esot bijis jāpievieno saistībām, kuras minētas Deleģētās regulas 2015/63 5. panta 1. punktā, ar kuru noteiktas saistības netiek iekļautas ex ante iemaksu aprēķina bāzē, jo pretējā gadījumā netiktu ievērots Direktīvas 2014/59 103. panta 7. punkts, kurā tai ir noteikts pienākums pieņemt deleģēto aktu, lai precizētu veidu, kādā ex ante iemaksas jākoriģē proporcionāli iestāžu riska profilam.
49
Deleģētās regulas 2015/63 5. panta 1. punktā neparedzot tādu saistību neiekļaušanu, kādas aprakstītas šī sprieduma 48. punktā, Komisija esot radījusi “divkāršas uzskaites” situāciju saistībām tādu darbību kontekstā, kuras prasītāja veic lauksaimnieku kasu vārdā, jo pēdējās minētās uzskaita arī saistības, kas izriet no garantijas, kuru tās sniedz prasītājai šīm darbībām.
50
Apstākli, ka šāda saistību divkārša uzskaite var izraisīt Direktīvas 2014/59 103. panta 7. punkta pārkāpumu, ilustrējot tas, ka Komisija ir paredzējusi vairākus atbrīvojumus no Deleģētās regulas 2015/63 5. panta 1. punkta, lai izvairītos no šādas divkāršas uzskaites.
51
Šajā ziņā prasītāja balstās uz “acīmredzamu līdzību” starp noteiktām tās saistībām, kas radušās tādu darbību kontekstā, kuras tā veic lauksaimnieku kasu vārdā, un saistībām, kas ir izslēgtas, pirmkārt, ar Deleģētās regulas 2015/63 5. panta 1. punkta a) apakšpunktu, kas attiecas uz grupas iekšējām saistībām, otrkārt, ar šīs regulas 5. panta 1. punkta b) apakšpunktu, kas attiecas uz saistībām, kuras radījusi iestāde, kas ir institucionālās aizsardzības shēmas (turpmāk tekstā – “IAS”) dalībniece, un, treškārt, ar šīs regulas 5. panta 1. punkta f) apakšpunktu, kas attiecas uz attīstību veicinošiem aizdevumiem.
52
Iztaujāta par tās argumentācijas apjomu tiesas sēdē, prasītāja precizēja, ka tā nenorāda uz vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu, bet gan vienīgi uz Deleģētās regulas 2015/63 5. panta 1. punkta nesaderību ar Direktīvas 2014/59 103. panta 7. punktu.
53
VNV, kuru atbalsta Komisija, apstrīd prasītājas argumentāciju.
54
Jānorāda, ka atbilstoši Direktīvas 2014/59 103. panta 7. punktam Komisija ir pilnvarota pieņemt deleģētos aktus, lai precizētu jēdzienu “ex ante iemaksu koriģēšana proporcionāli iestāžu riska profilam”.
55
Deleģēto pilnvaru kontekstā LESD 290. panta izpratnē Komisijai, īstenojot tai piešķirtās pilnvaras, ir plaša rīcības brīvība, ja tai jāveic sarežģīti novērtējumi un izvērtējumi (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2017. gada 11. maijs, Dyson/Komisija, C‑44/16 P, EU:C:2017:357, 53. punkts un tajā minētā judikatūra).
56
Tā tas ir gadījumā, kad tiek noteikti kritēriji ex ante iemaksu koriģēšanai proporcionāli riska profilam saskaņā ar Direktīvas 2014/59 103. panta 7. punktu (spriedumi, 2023. gada 20. decembris, Landesbank Baden‑Württemberg/VNV, T‑389/21, EU:T:2023:827, 106. punkts, un 2023. gada 20. decembris, Banque postale/VNV, T‑383/21, EU:T:2023:845, 153. punkts).
57
Šajā ziņā jāatgādina, ka ex ante iemaksu īpašais raksturs, kā izriet no Direktīvas 2014/59 105.–107. apsvēruma un Regulas Nr. 806/2014 41. apsvēruma, nozīmē, ka tās garantē, ka finanšu sektors atbilstoši apdrošināšanā balstītai loģikai VNM nodrošina pietiekamus finanšu līdzekļus, lai tas varētu pildīt savas funkcijas, vienlaikus mudinot attiecīgās iestādes izmantot mazāk riskantus darbības modeļus (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2021. gada 15. jūlijs, Komisija/Landesbank Baden‑Württemberg un VNV, C‑584/20 P un C‑621/20 P, EU:C:2021:601, 113. punkts).
58
Šajā kontekstā un kā izriet no Direktīvas 2014/59 114. apsvēruma, Savienības likumdevējs ir uzdevis Komisijai ar deleģēto aktu precizēt, kā noregulējuma finansēšanas mehānismos koriģēt iestāžu ex ante iemaksas proporcionāli to riska profilam.
59
No šī paša skatpunkta Direktīvas 2014/59 107. apsvērumā ir precizēts: lai valsts finansēšanas mehānismos nodrošinātu ex ante iemaksu taisnīgu aprēķināšanu un radītu stimulu darboties saskaņā ar mazāk riskantu modeli, šīm iemaksām vajadzētu būt proporcionālām kredītu, likviditātes un tirgus riska pakāpei, kuru iestādes uzņēmušās.
60
No iepriekš minētā izriet, ka Komisijai bija jāizstrādā noteikumi par ex ante iemaksu koriģēšanu proporcionāli iestāžu riska profilam, īstenojot divus saistītus mērķus, proti, pirmkārt, nodrošināt, ka tiek ņemti vērā dažādie riski, ko rada iestāžu darbības, neatkarīgi no tā, vai tās ir banku vai vispārīgākas finanšu darbības, un, otrkārt, mudināt šīs iestādes izmantot mazāk riskantus darbības veidus.
61
Tomēr, kā izriet no dokumentiem, kas saistīti ar Deleģētās regulas 2015/63 pieņemšanu, it īpaši tādiem dokumentiem kā “Étude technique du JRC au soutien de la législation de deuxième niveau de la Commission sur les contributions fondées sur les risques au Fonds de résolution (unique)” [“JRC tehniskais pētījums, lai atbalstītu Komisijas otrā līmeņa tiesību aktus attiecībā uz riskiem balstītām iemaksām (vienotajā) noregulējuma fondā”] un “Document de travail des services de la Commission: estimations de l’application de la méthode proposée pour le calcul des contributions aux dispositifs de financement des résolutions” [“Komisijas dienestu darba dokuments: aplēses par ierosinātās metodes piemērošanu, lai aprēķinātu iemaksas noregulējuma finansēšanas mehānismos”], Komisijai, izstrādājot šos noteikumus par ex ante iemaksu koriģēšanu proporcionāli iestāžu riska profilam, bija jāveic sarežģīti novērtējumi un izvērtējumi, jo tai bija jāizvērtē dažādi faktori, saskaņā ar kuriem tika apzināti dažādi riska veidi banku un finanšu sektorā.
62
Ņemot vērā iepriekš minēto, Komisijai bija plaša rīcības brīvība, lai saskaņā ar Direktīvas 2014/59 103. panta 7. punktu pieņemtu noteikumus, kuros precizēts jēdziens “ex ante iemaksu koriģēšana proporcionāli iestāžu riska profilam”.
63
Šādos apstākļos attiecībā uz gada pamata iemaksu koriģēšanas metodi saskaņā ar Direktīvas 2014/59 103. panta 7. punktu Savienības tiesai ir tikai jāpārbauda, vai Komisija, īstenojot tai piešķirto rīcības brīvību, nav pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vai nepareizi izmantojusi pilnvaras un vai tā nav acīmredzami pārsniegusi šīs brīvības robežas (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2011. gada 21. jūlijs, Etimine, C‑15/10, EU:C:2011:504, 60. punkts).
64
Tāpēc prasītājai jāpierāda, ka Deleģētās regulas 2015/63 5. panta 1. punktā ir pieļauti šādi pārkāpumi, ciktāl saskaņā ar šo punktu no tās ex ante iemaksas aprēķina nav izslēgtas saistības, kādas rodas tādu darbību kontekstā, kuras tā veic lauksaimnieku kasu vārdā.
65
Pirmām kārtam, atbilstoši Direktīvas 2014/59 103. panta 2. punktam un Regulas Nr. 806/2014 70. panta 2. punktam visām iestādēm būtībā ir pienākums veikt ex ante iemaksas, un, aprēķinot šīs iemaksas, principā jāņem vērā visas šo iestāžu saistības, izņemot pašu kapitālu un segtos noguldījumus. Tālab visi izņēmumi no šī principa, kādi ir paredzēti Deleģētās regulas 2015/63 5. panta 1. punktā, jāinterpretē šauri (šajā nozīmē un pēc analoģijas skat. spriedumu, 2017. gada 12. oktobris, Kamin und Grill Shop, C‑289/16, EU:C:2017:758, 20. punkts un tajā minētā judikatūra).
66
Šāda pieeja atbilst ex ante iemaksu sistēmas apdrošināšanā balstītai loģikai, kas atgādināta šī sprieduma 57. punktā. Proti, atbilstoši šai loģikai visas iestādes, tostarp tās, kuru noregulējuma varbūtība, ņemot vērā to saistības, iespējams, ir zemāka, gūst labumu no savām ex ante iemaksām, pateicoties VNF nodrošinātās finanšu sistēmas stabilitātei.
67
Turpinājumā – saskaņā ar Direktīvas 2014/59 103. panta 2. punktu un Regulas Nr. 806/2014 70. panta 2. punktu ex ante iemaksa tiek koriģēta proporcionāli iestāžu riska profilam. Direktīvas 2014/59 103. panta 7. punktā ir paredzēti astoņi elementi, kas Komisijai jāņem vērā, pieņemot tajā minēto deleģēto aktu, lai precizētu jēdzienu “ex ante iemaksu koriģēšana proporcionāli iestāžu riska profilam”. Lai gan starp šiem elementiem ir “iestādes pakļautība riskam”, un tādējādi Komisijai tas bija jāņem vērā, pieņemot Deleģēto regulu 2015/63, šis elements ir tikai viens no astoņiem kritērijiem, kas Komisijai jāņem vērā, sagatavojot šādu aktu.
68
Turpretim nekas Direktīvas 2014/59 103. panta 7. punktā nenorāda, ka Komisijai būtu jāpiešķir lielāka nozīme vienam vai vairākiem no minētajiem elementiem, kuri uzskaitīti šajā tiesību normā, piemēram, iestādes pakļautībai riskam. Turklāt šajā tiesību normā nav precizēts, kādā veidā Komisijai ir jāņem vērā šī pakļautība.
69
Papildus – lai gan Direktīvas 2014/59 103. panta 7. punkta h) apakšpunktā ir paredzēts, ka Komisijai, koriģējot ex ante iemaksas proporcionāli attiecīgo iestāžu riska profilam, jāņem vērā tas, ka iestāde pieder pie IAS, šajā pašā tiesību normā nav minētas citas komerciālās vai līgumiskās piederības kategorijas, kas Komisijai būtu jāņem vērā deleģētajos aktos, kurus tā ir pilnvarota pieņemt.
70
Otrām kārtām, prasītāja nevarot apgalvot, ka darbības, kuras tā veic lauksaimnieku kasu vārdā, rada tikai zemu risku.
71
Šajā ziņā, runājot par prasītājas norādīto analoģiju ar Deleģētās regulas 2015/63 5. panta 1. punkta a) apakšpunktā paredzēto neiekļaušanu, kas attiecas uz noteiktām grupas iekšējām saistībām, vispirms jānorāda, ka no minētās regulas 8. un 9. apsvēruma izriet, ka iemaksu individuāla aprēķināšana grupas gadījumā radītu noteiktu saistību divkāršu uzskaiti, nosakot katras grupas vienības gada pamata iemaksu, ņemot vērā, ka saistības, kas izriet no vienas grupas vienību savstarpēji noslēgtajiem līgumiem, būtu daļa no kopējām saistībām, ko ņem vērā, lai noteiktu katras grupas vienības gada pamata iemaksu. Tāpēc attiecībā uz grupām ir vēl sīkāk jāprecizē, kā nosaka gada pamata iemaksu, lai atspoguļotu grupas vienību savstarpējo saistību un izvairītos no grupas iekšējo kreditēšanas riska darījumu divkāršas uzskaites. Lai nodrošinātu godīgas konkurences nosacījumus grupā ietilpstošām vienībām un iestādēm, kas ir vienas IAS dalībnieces vai pastāvīgi saistītas ar vienu centrālo iestādi, pret pēdējām minētajām divām kategorijām būtu jāpiemēro vienāda attieksme. Aprēķinot grupas vienības gada pamata iemaksu, saistību kopsumma, kas jāņem vērā, nedrīkstētu ietvert saistības, kas radušās no līguma, kuru šī grupas vienība noslēgusi ar kādu citu šajā grupā ietilpstošu vienību. Tomēr šāds izņēmums varētu būt iespējams tikai tad, ja visas grupas vienības ir iedibinātas Savienībā, pilnībā veido vienu grupu, tām ir atbilstoša centralizēta riska novērtēšanas, mērīšanas un kontroles procedūra un nepastāv un nav paredzami nekādi būtiski pastāvoši vai potenciāli šķēršļi, kas kavētu nekavējoties nokārtot saistības, kad iestājas to termiņš. Tādējādi vajadzētu tikt novērstai saistību neiekļaušanai ex ante iemaksu aprēķina bāzē, ja nav garantiju, ka tiks segti grupas iekšējie kreditēšanas riska darījumi grupas finansiālā stāvokļa pasliktināšanās gadījumā.
72
Šajā ziņā Tiesa ir uzsvērusi, ka Deleģētās regulas 2015/63 5. panta 1. punkta a) apakšpunktā nav paredzēts pilnībā novērst jebkāda veida saistību divkāršu uzskaiti un tā šādu praksi ir izslēgusi tikai tiktāl, ciktāl pastāv pietiekamas garantijas, ka grupas finansiālā stāvokļa pasliktināšanās gadījumā tiks segti grupas iekšējie kreditēšanas riska darījumi (spriedums, 2019. gada 3. decembris, Iccrea Banca, C‑414/18, EU:C:2019:1036, 94. punkts).
73
Tālab jautājums ir par to, vai pastāv vai nepastāv pietiekamas garantijas judikatūras izpratnē, ka kreditēšanas riska darījumi tiks segti, ja pasliktinātos tīkla, ko šajā gadījumā veido prasītāja un lauksaimnieku kases akcionāres, finansiālais stāvoklis. Šajā ziņā prasītāja it īpaši atsaucas uz kopfonda līguma 4. pantu, kurā paredzēts, ka lauksaimnieku kases “kopīgi garantē saistību neizpildi” attiecībā uz ieguldījumiem, kurus prasītāja veikusi starpbanku tirgū ar saņemtajiem līdzekļiem, kā arī uz šī līguma “pastāvīgo un saistošo” raksturu.
74
Šajā ziņā jākonstatē, ka kopfonda līguma šķietami “pastāvīgo un saistošo” raksturu nevar pierādīt, atsaucoties tikai uz apstākli, ka šis līgums nav bijis grozīts kopš 1994. gada. Proti, lai gan jebkādas izmaiņas kopfonda līgumā jāapstiprina Banco de España (Spānijas Banka), tomēr saskaņā ar minētā līguma 5. pantu katra lauksaimnieku kase var vienpusēji atkāpties no līguma, iesniedzot rakstisku paziņojumu prasītājas valdei, un tas stājas spēkā divus mēnešus pēc tam, kad valde ir saņēmusi paziņojumu. Savukārt Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) Nr. 575/2013 (2013. gada 26. jūnijs) par prudenciālajām prasībām attiecībā uz kredītiestādēm un ieguldījumu brokeru sabiedrībām, un ar ko groza Regulu (ES) Nr. 648/2012 (OV 2013, L 176, 1. lpp.), 113. panta 7. punkta f) apakšpunktā tostarp ir paredzēts pienākums iesniegt brīdinājumu vismaz 24 mēnešus pirms līguma par IAS izveidi izbeigšanas.
75
Turklāt prasītāja tiesas sēdē ir apstiprinājusi, ka tīkls, ko tā veido kopā ar lauksaimnieku kasēm akcionārēm, pilnībā neveido vienu grupu un tam nav atbilstošas centralizētas riska novērtēšanas, mērīšanas un kontroles procedūras, un tālab tās situācija atšķiras gan no grupu situācijas, kā tas it īpaši izriet no Deleģētās regulas 2015/63 9. apsvēruma, kas minēts šī sprieduma 71. punktā, gan no IAS situācijas (skat. konkrēti Regulas Nr. 575/2013 113. panta 7. punktu un šī sprieduma 87. punktu). Prasītāja nav paskaidrojusi, kā šādas centralizētas konsolidācijas un uzraudzības neesības gadījumā būtu iespējams pārbaudīt un nodrošināt, ka lauksaimnieku kasēm pieejamie līdzekļi ir pietiekami, lai segtu parādus, uz kuriem tās ieskatā attiecas garantijas, kas izriet no kopfonda līguma.
76
Katrā ziņā VNV pamatoti apgalvo, ka Deleģētajā regulā 2015/63 nav paredzēta saistību neiekļaušana katras iestādes ex ante iemaksas aprēķinā katrā atsevišķā gadījumā, bet tikai – ņemot vērā konkrētas saistību kategorijas, kas definētas abstrakti, objektīvi un vispārīgi. Taču, kā norādījusi VNV, un prasītāja to nav apstrīdējusi, ja lauksaimnieku kasu tīkli atrodas vairākās dalībvalstīs, to darbības līgumiskie un regulatīvie nosacījumi katrā atsevišķā gadījumā var ievērojami atšķirties. Tālab prasītājas arguments, ciktāl tas konkrēti balstīts uz tās individuālās situācijas īpatnībām, kāda izrietot no kopfonda līguma, nevar padarīt Deleģētās regulas 2015/63 5. panta 1. punktu prettiesisku.
77
Tādējādi prasītāja nav pierādījusi, ka pastāv pietiekamas garantijas, ka kreditēšanas riska darījumi tādu darbību kontekstā, kuras tā veikusi lauksaimnieku kasu vārdā, tiks segti tīkla, ko šajā gadījumā veido prasītāja un lauksaimnieku kases akcionāres, finansiālā stāvokļa pasliktināšanās gadījumā.
78
Trešām kārtām, jānorāda, ka prasītājas argumentiem, saskaņā ar kuriem pastāvot “acīmredzama līdzība” starp tās situāciju un Deleģētās regulas 2015/63 5. panta 1. punkta a), b) vai f) apakšpunktā minētajiem apstākļiem, nevar piekrist.
79
Pirmkārt, no Deleģētās regulas 2015/63 5. panta 1. punkta a) apakšpunkta un 9. apsvēruma, kas minēti šī sprieduma 71. punktā, izriet, ka grupas iekšējās saistības, kas rodas no vienas iestādes darījumiem ar citu tās pašas grupas iestādi, ex ante iemaksu aprēķinā var neiekļaut tikai tad, ja ir izpildīti šajā pantā uzskaitītie nosacījumi.
80
Jēdziens “grupa” Direktīvas 2014/59 2. panta 1. punkta 26. apakšpunktā ir definēts kā “mātesuzņēmums un tā meitasuzņēmumi”. Savukārt jēdzieni “meitasuzņēmums” un “mātesuzņēmums” ir attiecīgi definēti minētās direktīvas 2. panta 1. punkta 5. un 6. apakšpunktā, atsaucoties uz Regulas Nr. 575/2013 4. pantu, kurā ir atsauce uz 1. un 2. pantu Padomes Septītajā direktīvā 83/349/EEK (1983. gada 13. jūnijs), kas pamatojas uz Līguma 54. panta 3. punkta g) apakšpunktu un attiecas uz konsolidētajiem pārskatiem (OV 1983, L 193, 1. lpp.), kam būtībā atbilst Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2013/34/ES (2013. gada 26. jūnijs) par noteiktu veidu uzņēmumu gada finanšu pārskatiem, konsolidētajiem finanšu pārskatiem un saistītiem ziņojumiem, ar ko groza Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2006/43/EK un atceļ Padomes Direktīvas 78/660/EEK un 83/349/EEK (OV 2013, L 182, 19. lpp.), 22. panta 1.–5. punkts. No šīm definīcijām izriet, ka attiecības starp mātesuzņēmumu un meitasuzņēmumu ietver sava veida kontroli, kuras priekšnosacījums ir tāds, ka mātesuzņēmuma akcionāriem un biedriem meitasuzņēmumā ir vairākums balsstiesību, tiesības iecelt vai atcelt konkrētus meitasuzņēmuma vadītājus vai vēl arī dominējoša ietekme pār meitasuzņēmumu (spriedums, 2019. gada 3. decembris, Iccrea Banca, C‑414/18, EU:C:2019:1036, 85. un 86. punkts).
81
Šādos apstākļos mātesuzņēmuma un meitasuzņēmuma attiecības nevar konstatēt, pamatojoties tikai uz to, ka pastāv saimnieciskas attiecības, kas atspoguļo partnerattiecības starp vairākām iestādēm, ja kāda no tām nekontrolē citas tās grupas dalībnieces, ko tā veido kopā ar šīm iestādēm (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2019. gada 3. decembris, Iccrea Banca, C‑414/18, EU:C:2019:1036, 87. punkts).
82
Šajā gadījumā prasītāja ir atzinusi, no vienas puses, ka neviena no lauksaimnieku kasēm akcionārēm neīsteno faktisku kontroli pār to un nevar saistoši noteikt tās darījumdarbības veikšanu vai pārvaldības stratēģiju un, no otras puses, ka tā nekontrolē lauksaimnieku kases. Tādējādi prasītāja nav pierādījusi, ka komerciālajām un līgumiskajām attiecībām starp to un lauksaimnieku kasēm būtu raksturīga tāda pati kontroles pakāpe kā grupai Deleģētās regulas 2015/63 5. panta 1. punkta a) apakšpunkta izpratnē, un tā to atzina tiesas sēdē.
83
Attiecībā uz saistību divkāršu uzskaiti, ko kritizē prasītāja, Tiesa jau ir nospriedusi, un tas ir atgādināts šī sprieduma 72. punktā, ka Deleģētās regulas 2015/63 5. panta 1. punktā nav paredzēts novērst saistību divkāršu uzskaiti (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2019. gada 3. decembris, Iccrea Banca, C‑414/18, EU:C:2019:1036, 94. punkts). Turklāt, kā norādīts šī sprieduma 74. punktā, prasītāja nav pierādījusi, ka pastāvēja pietiekamas garantijas, ka kreditēšanas riska darījumi tiks segti tad, ja pasliktināsies tīkla, ko tā veido kopā ar lauksaimnieku kasēm akcionārēm, finansiālais stāvoklis.
84
Papildus – iznākums nevar būt citāds arī tad, ja ņem vērā vienlīdzīgas attieksmes, diskriminācijas aizlieguma un samērīguma principu, jo Deleģētajā regulā 2015/63 ir nošķirtas situācijas, kurām piemīt ievērojamas īpatnības, kas ir tieši saistītas ar riskiem, kurus rada aplūkotās saistības (skat. spriedumu, 2019. gada 3. decembris, Iccrea Banca, C‑414/18, EU:C:2019:1036, 95. punkts un tajā minētā judikatūra).
85
2019. gada 3. decembra spriedumā Iccrea Banca (C‑414/18, EU:C:2019:1036) Tiesa arī ir nospriedusi, ka Deleģētās regulas 2015/63 5. panta 1. punktā kompetentajām iestādēm, veicot korekciju proporcionāli riskam, nav piešķirta rīcības brīvība neiekļaut noteiktas saistības Direktīvas 2014/59 103. panta 2. punktā paredzētajās iemaksās, bet gan tajā ir precīzi uzskaitīti nosacījumi, kuriem pastāvot saistības netiek iekļautas.
86
Lai gan ir taisnība, ka 2019. gada 3. decembra spriedumā Iccrea Banca (C‑414/18, EU:C:2019:1036) uzdotais prejudiciālais jautājums neattiecās uz Deleģētās regulas 2015/63 5. panta 1. punkta tiesiskumu, Tiesa, ņemot vērā tiesisko regulējumu, kas tostarp ietvēra Direktīvu 2014/59 un vienlīdzīgas attieksmes, diskriminācijas aizlieguma un samērīguma principu, nav norādījusi nekādu pamatu Deleģētās regulas 2015/63 5. panta 1. punktā uzskaitīto izņēmumu plašākai interpretācijai. Tāpēc no šī sprieduma izriet, ka veids, kādā Komisija šajā ziņā ir īstenojusi deleģētās pilnvaras, Tiesas ieskatā atbilst Direktīvas 2014/59 103. panta 7. punktam.
87
Otrkārt, Deleģētās regulas 2015/63 5. panta 1. punkta b) apakšpunkts attiecas uz iestādēm, kuras ir IAS dalībnieces Direktīvas 2014/59 2. panta 1. punkta 8. apakšpunkta izpratnē un kurām kompetentā iestāde ir atļāvusi piemērot Regulas Nr. 575/2013 113. panta 7. punktu, noslēdzot līgumu ar citu iestādi, kas ir tās pašas IAS dalībniece.
88
Saskaņā ar Direktīvas 2014/59 2. panta 1. punkta 8. apakšpunktu IAS ir mehānisms, kas atbilst Regulas (ES) Nr. 575/2013 113. panta 7. punktā noteiktajām prasībām. Regulas Nr. 575/2013 113. panta 7. punktā IAS ir definēta kā “līgumiska vai likumiska vienošanās par atbildību, kas aizsargā šīs iestādes un it sevišķi nodrošina to likviditāti un maksātspēju, lai nepieciešamības gadījumā izvairītos no bankrota”. Nepieciešams, lai šī vienošanās par atbildību atbilstu šajā tiesību normā uzskaitītajiem kumulatīvajiem nosacījumiem, it īpaši attiecībā uz atbilstīgu prudenciālo uzraudzību, uzraudzības instrumentu pieejamību, risku klasifikāciju un uzraudzību un atbilstīgas iejaukšanās iespēju, līdzekļu pieejamību un iespēju darījumu partneriem brīvi pārskaitīt vai atmaksāt pašu kapitālu, noteiktu konsolidētu vai apkopotu pārskatu publicēšanu, prasību, saskaņā ar kuru dalībniekiem vismaz 24 mēnešus iepriekš jābrīdina, ja tie vēlas izbeigt institucionālās aizsardzības shēmu, neatbilstīgas pašu kapitāla veidošanas novēršanu un pietiekami plašu un būtībā viendabīgu līdzdalību.
89
Šajā gadījumā prasītāja nav pierādījusi, ka attiecībās starp to un lauksaimnieku kasēm pastāv pienākumi, kas ir līdzvērtīgi Regulas Nr. 575/2013 113. panta 7. punktā noteiktajiem kumulatīvajiem pienākumiem.
90
Treškārt, tas pats attiecas uz apgalvoto līdzību starp prasītājas situāciju un Deleģētās regulas 2015/63 5. panta 1. punkta f) apakšpunktā paredzēto situāciju, kas attiecas uz attīstību veicinošu banku piešķirtajiem attīstību veicinošajiem aizdevumiem.
91
Deleģētās regulas 2015/63 5. panta 1. punkta f) apakšpunktā paredzēts, ka ex ante iemaksu aprēķinā neiekļauj “attiecībā uz iestādēm, kuras nodarbojas ar attīstību veicinošiem aizdevumiem, – starpniekiestādes saistības pret iniciatorbanku vai citu attīstību veicinošu banku, vai citu starpniekiestādi un sākotnējās attīstību veicinošās bankas saistības pret tās finansētājiem, ja attiecīgās iestādes attīstību veicinošie aizdevumi sedz šo saistību summu”.
92
Saskaņā ar Deleģētās regulas 2015/63 3. panta 28. punktu “attīstību veicinošs aizdevums ir aizdevums, kuru piešķir attīstību veicinoša banka vai caur starpniekbanku bez konkurences un nevis peļņas gūšanai, bet lai veicinātu dalībvalsts centrālās valdības vai pašvaldības sabiedriskās kārtības mērķu sasniegšanu”.
93
Šajā gadījumā prasītāja nav pierādījusi, ka saistībā ar banku pakalpojumiem, ko tā sniedz konkrēti lauksaimnieku kasēm (skat. šī sprieduma 5. un 6. punktu), aizdevumi, kas bija šādu pakalpojumu priekšmets, atbilda vai līdzinājās aizdevumiem, kurus piešķir attīstību veicinoša banka vai starpniekbanka bez konkurences un nevis peļņas gūšanai, bet lai veicinātu dalībvalsts centrālās valdības vai pašvaldības sabiedriskās kārtības mērķu sasniegšanu.
94
Ceturtām kārtām, ciktāl prasītāja pārmet Komisijai, ka tā nav piešķīrusi VNV rīcības brīvību izslēgt situācijas, kas līdzinās Deleģētās regulas 2015/63 5. panta 1. punktā uzskaitītajām situācijām, jāatgādina – kā izriet no šī sprieduma 65. punkta –, ka minētajā pantā ietvertie izņēmumi ir izņēmumi no principa, saskaņā ar kuru jāņem vērā visas saistības, izņemot pašu kapitālu un segtos noguldījumus, un tālab minētās deleģētās regulas 5. panta 1. punkts jāinterpretē šauri. Šādos apstākļos Komisijai nevar pārmest, ka tā nav piešķīrusi VNV rīcības brīvību, kas tai ļautu paplašināt minēto izņēmumu piemērošanas jomu.
95
Piektām kārtām, jānoraida prasītājas arguments, kas balstīts uz apstākli, ka tādi kooperatīvu tīkli kā tas, kurā tā ietilpst, veido kategoriju, kas ir atzīta banku prudenciālajā regulējumā, konkrēti – Komisijas Deleģētajā regulā (ES) 2015/61 (2014. gada 10. oktobris), ar ko papildina Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (ES) Nr. 575/2013 attiecībā uz likviditātes seguma prasību kredītiestādēm (OV 2015, L 11, 1. lpp.). Lai gan šādu tīklu īpatnības tiek ņemtas vērā iestāžu prudenciālās uzraudzības kontekstā, tas nenozīmē, ka tās tiktu ņemtas vērā arī VNM finansēšanas kontekstā, jo runa ir par noteikumiem, kas reglamentē atšķirīgus banku sektora aspektus. Prudenciālā regulējuma mērķis tostarp ir nodrošināt, ka finanšu iestādes darbojas ar pietiekamiem resursiem, lai uzņemtos riskus, kas saistīti ar to finanšu darbībām, savukārt iemaksas VNF saskaņā ar Regulu Nr. 806/2014 un Deleģēto regulu 2015/63 ir paredzētas, lai izveidotu fondu, kas noteiktos apstākļos var sniegt palīdzību noregulējuma gadījumā. Šajā ziņā Komisija tiesas sēdē ir paskaidrojusi, un prasītāja to šajā jautājumā nav apstrīdējusi, ka saistības, kas radušās kooperatīvu tīklu darbības kontekstā, nav izslēgtas no ex ante iemaksu aprēķina saskaņā ar Deleģētās regulas 2015/63 5. panta 1. punktu, jo, nepastāvot prasībai par centralizētu uzraudzību un pietiekamu pārraudzības un kontroles līmeni, šādu tīklu uzraudzītāji nevarot pārliecināties nedz par attiecīgo vienību finansiālo stabilitāti, nedz par to ilgtermiņa maksātspēju, un tā ir situācija, kas atšķiras no IAS un grupu situācijas, kā būtībā izriet no Deleģētās regulas 2015/63 9. apsvēruma, kas minēts šī sprieduma 71. punktā.
96
Ņemot vērā visu iepriekš minēto, pirmā pamata pirmā daļa jānoraida kā nepamatota.
– Par otro daļu, kas attiecas uz Deleģētās regulas 2015/63 5. panta 1. punkta prettiesiskumu, ņemot vērā Hartas 16. pantu
97
Prasītāja apgalvo, ka ar Deleģētās regulas 2015/63 5. panta 1. punktu esot pārkāpts Hartas 16. pants, jo ar to esot nesamērīgi ierobežotas tās tiesības uz darījumdarbības brīvību, liedzot no tās ex ante iemaksas aprēķina bāzes izslēgt būtisku tās bilancē ierakstītu saistību summu, kurai nav nekādas saistības ar tās riska profilu.
98
VNV, kuru atbalsta Komisija, apstrīd prasītājas argumentāciju.
99
Ar Hartas 16. pantu piešķirtā aizsardzība ietver brīvību nodarboties ar saimniecisko darbību vai komercdarbību, līgumu slēgšanas brīvību un brīvu konkurenci (skat. spriedumu, 2021. gada 21. decembris, Bank Melli Iran, C‑124/20, EU:C:2021:1035, 79. punkts un tajā minētā judikatūra).
100
Tomēr darījumdarbības brīvība nav absolūta prerogatīva. Tā var tikt pakļauta plaša mēroga valsts varas iejaukšanās pasākumiem, kuri vispārējās interesēs var radīt ierobežojumus saimnieciskās darbības veikšanai (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2013. gada 22. janvāris, Sky Österreich, C‑283/11, EU:C:2013:28, 45. un 46. punkts un tajos minētā judikatūra, un 2021. gada 21. decembris, Bank Melli Iran, C‑124/20, EU:C:2021:1035, 80. un 81. punkts un tajos minētā judikatūra).
101
Šis apstāklis tostarp atspoguļojas veidā, kādā jāizvērtē Savienības akti saskaņā ar Hartas 52. panta 1. punktu (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2013. gada 22. janvāris, Sky Österreich, C‑283/11, EU:C:2013:28, 47. punkts, un 2021. gada 21. decembris, Bank Melli Iran, C‑124/20, EU:C:2021:1035, 82. punkts).
102
Atbilstoši Pamattiesību hartas 52. panta 1. punktam visiem Hartā nostiprināto tiesību un brīvību izmantošanas ierobežojumiem jābūt noteiktiem tiesību aktos, tajos jārespektē šo tiesību un brīvību būtība un, ievērojot samērīguma principu, tiem jābūt nepieciešamiem un patiešām jāatbilst vispārējo interešu mērķiem, ko atzinusi Savienība, vai vajadzībai aizsargāt citu personu tiesības un brīvības (spriedumi, 2013. gada 22. janvāris, Sky Österreich, C‑283/11, EU:C:2013:28, 48. punkts, un 2021. gada 21. decembris, Bank Melli Iran, C‑124/20, EU:C:2021:1035, 83. punkts).
103
Šajā gadījumā, pieņemot, ka prasītājai noteiktais pienākums veikt ex ante iemaksas bez iespējas neiekļaut noteiktas tās saistības gada pamata iemaksas aprēķina bāzē saskaņā ar Deleģētās regulas 2015/63 5. panta 1. punktu ir iejaukšanās tās darījumdarbības brīvībā, vispirms jānorāda, ka šī tiesību norma ir pieņemta, pamatojoties uz Regulas Nr. 806/2014 69. un 70. pantu un Direktīvas 2014/59 102. un 103. pantu, un tādējādi neiespējamība izslēgt aplūkotās saistības ir paredzēta tiesību aktos.
104
Turklāt attiecībā uz prasītājas argumentu, ka nosacījums par darījumdarbības brīvības būtības ievērošanu nav izpildīts, jo ex ante iemaksa, kas tai jāveic, atbilst aptuveni 20 % no tās finanšu gada rezultāta, par kuru šī iemaksa tiek aprēķināta, jānorāda, ka prasītājai noteiktais pienākums veikt ex ante iemaksas nedz tai, nedz, vispārīgāk, uzņēmumiem, kas veic komercdarbību, nerada aizliegumu veikt šādu darbību. Turklāt aplūkotajiem pasākumiem ir pagaidu raksturs, jo tie ir piemērojami tikai Regulas Nr. 806/2014 69. panta 1. punktā paredzētajā sākotnējā laikposmā. Tādējādi ar tiem tiek respektēta darījumdarbības brīvības būtība (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2018. gada 12. jūlijs, Spika u.c., C‑540/16, EU:C:2018:565, 38. punkts).
105
Turklāt, kā izriet no šī sprieduma 57. punkta, attiecīgo iestāžu pienākumam veikt iemaksas VNF ir vispārējo interešu mērķis, proti, atbilstoši apdrošināšanā balstītai loģikai nodrošināt, ka finanšu sektors sniedz VNM pietiekamus finanšu līdzekļus, lai tas varētu pildīt savas funkcijas, vienlaikus mudinot attiecīgās iestādes izmantot mazāk riskantus darbības modeļus.
106
Ņemot vērā šī sprieduma 105. punktā minēto mērķi, VNV jāiekasē iemaksas no attiecīgajām iestādēm, lai finansētu VNM, kura mērķis ir stiprināt šo iestāžu stabilitāti iesaistītajās dalībvalstīs un novērst iespējamu krīžu izplatīšanos neiesaistītajās dalībvalstīs atbilstoši Regulas Nr. 806/2014 12. apsvērumam, tādējādi atvieglojot iekšējā tirgus darbību kopumā.
107
Turklāt attiecībā uz to, vai, ņemot vērā Savienības atzītos vispārējo interešu mērķus, prasītājas situācijas izslēgšana no Deleģētās regulas 2015/63 5. panta 1. punktā paredzēto gadījumu piemērošanas ir samērīga, tā apgalvo, ka šajā tiesību normā nav ņemts vērā īpašais un konkrētais Savienības likumdevēja izvirzītais mērķis, saskaņā ar kuru aprēķina metodei jāatspoguļo katras iestādes riska profils.
108
Šajā ziņā – kā izriet no šī sprieduma 105. punkta, jāprecizē, ka attiecīgo iestāžu pienākums veikt iemaksas VNF ir vērsts uz to, lai sasniegtu mērķi, kas ir plašāks par prasītājas norādīto mērķi. Ņemot vērā šo mērķi, Deleģētās regulas 2015/63 5. panta 1. punkta nolūks ir nepieļaut, ka saistības netiek iekļautas ex ante iemaksu aprēķina bāzē, ja nav garantijas, ka attiecīgie kreditēšanas riska darījumi tiks segti, ja pasliktināsies attiecīgās iestādes vai grupas, pie kuras tā pieder, finanšu stāvoklis.
109
Turklāt prasītājas izvirzītajā argumentācijā nav ņemts vērā, ka iestādes riska profils tiek aplūkots, ne tikai balstoties uz Deleģētās regulas 2015/63 5. panta 1. punktu, bet arī uz šīs deleģētās regulas 6. un 7. pantā paredzētajiem riska rādītājiem, kas attiecīgā gadījumā ļauj ņemt vērā prasītājas darbības aspektus, kuri norāda uz zema riska profilu.
110
Visbeidzot, prasītāja nav pierādījusi, ka pastāvēja mazāk ierobežojoši līdzekļi, lai tikpat efektīvi sasniegtu izvirzīto mērķi. Ņemot vērā analīzi, kas izklāstīta konkrēti šī sprieduma 70.–93. punktā, prasītājas apgalvojumu, ka Komisija esot varējusi izvēlēties izslēgt saistības, kas attiecas uz darbībām, kuras tā veic lauksaimnieku kasu vārdā, jo pastāv pietiekamas garantijas saskaņā ar šī sprieduma 4. punktā minēto kopfonda līgumu, nevar atbalstīt šī sprieduma 74.–96. punktā izklāstīto iemeslu dēļ, un katrā ziņā tas nav pietiekams, lai it īpaši pierādītu, ka attiecīgās iestādes šī līguma dēļ tiek mudinātas izmantot mazāk riskantus darbības veidus.
111
Šādos apstākļos prasītāja nav pierādījusi, ka Deleģētās regulas 2015/63 5. panta 1. punkts būtu pretrunā Hartas 16. pantam.
112
Tāpēc pirmā pamata otrā daļa jānoraida kā nepamatota.
– Par trešo daļu, kas attiecas uz Deleģētās regulas 2015/63 5. panta 1. punkta prettiesiskumu, ņemot vērā samērīguma principu
113
Prasītāja uzskata, ka, pieņemot Deleģētās regulas 2015/63 5. panta 1. punktu, Komisija esot pārkāpusi samērīguma principu.
114
VNV, kuru atbalsta Komisija, apstrīd prasītājas argumentāciju.
115
Šajā ziņā jāatgādina, ka samērīguma princips, kas ir viens no Savienības vispārējiem principiem, paredz, ka Savienības iestāžu aktiem jābūt piemērotiem, lai sasniegtu ar aplūkoto tiesisko regulējumu izvirzītos leģitīmos mērķus un tie nedrīkst pārsniegt šo mērķu sasniegšanai nepieciešamo, ņemot vērā, ka tad, ja ir iespēja izvēlēties no vairākiem piemērotiem pasākumiem, jāizvēlas vismazāk apgrūtinošais un radītajām neērtībām jābūt samērīgām salīdzinājumā ar sasniedzamajiem mērķiem (spriedumi, 2016. gada 4. maijs, Philip Morris Brands u.c., C‑547/14, EU:C:2016:325, 165. punkts, un 2021. gada 20. janvāris, ABLV Bank/VNV, T‑758/18, EU:T:2021:28, 142. punkts; šajā nozīmē skat. arī spriedumu, 2010. gada 8. jūnijs, Vodafone u.c., C‑58/08, EU:C:2010:321, 51. punkts).
116
No šī sprieduma 62. punkta izriet, ka Komisijai bija plaša rīcības brīvība, lai saskaņā ar Direktīvas 2014/59 103. panta 7. punktu pieņemtu noteikumus, kuros precizēts jēdziens “ex ante iemaksu koriģēšana proporcionāli iestāžu riska profilam”.
117
Šādos apstākļos un atbilstoši judikatūrai (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2015. gada 16. jūnijs, Gauweiler u.c., C‑62/14, EU:C:2015:400, 80., 81. un 91. punkts, un 2022. gada 21. decembris, Firearms United Network u.c./Komisija, T‑187/21, nav publicēts, EU:T:2022:848, 122. un 123. punkts un tajos minētā judikatūra) Vispārējās tiesas veiktajai samērīguma principa ievērošanas pārbaudei jāaprobežojas ar pārbaudi, vai Deleģētās regulas 2015/63 5. panta 1. punkts nav acīmredzami neatbilstīgs salīdzinājumā ar mērķi, kuru cenšas sasniegt Komisija, vai tas acīmredzami nepārsniedz to, kas ir nepieciešams šī mērķa sasniegšanai, un vai tas nerada acīmredzami nesamērīgas neērtības salīdzinājumā ar sasniedzamo mērķi.
118
Pirmām kārtām, kā izriet no prasības pieteikuma 149. punkta, prasītāja neapstrīd, ka Deleģētās regulas 2015/63 5. panta 1. punkts ir atbilstīgs, lai sekmētu šī sprieduma 57. punktā minētā mērķa sasniegšanu.
119
Otrām kārtām, attiecībā uz Deleģētās regulas 2015/63 5. panta 1. punktā paredzētā pasākuma nepieciešamību jāatgādina, ka ar šo tiesību normu no ex ante iemaksu aprēķina bāzes ir izslēgtas summas, kas norādītas iestāžu saistībās, kuras dažādu iemeslu dēļ rada mazāku risku.
120
Šajā ziņā no šī sprieduma 54.–96. punkta izriet, ka prasītājas iebilde, ka Komisija no Deleģētās regulas 2015/63 5. panta 1. punkta esot kļūdaini izslēgusi saistības, kas attiecas uz darbībām, kuras tā veic lauksaimnieku kasu vārdā, jānoraida.
121
Šādos apstākļos, ņemot vērā Komisijas plašo rīcības brīvību, tā varēja uzskatīt, ka, lai sasniegtu šī sprieduma 57. punktā minēto mērķi, nebija vēlams no ex ante iemaksu aprēķina bāzes atbilstoši Deleģētās regulas 2015/63 5. panta 1. punktam izslēgt saistības, kas attiecas uz darbībām, kuras prasītāja veic lauksaimnieku kasu vārdā, būtībā pamatojoties uz to, ka nav pietiekamu garantiju, ka prasītājas kreditēšanas riska darījumi tādu darbību kontekstā, kuras tā veic lauksaimnieku kasu vārdā, tiks segti tās finansiālā stāvokļa pasliktināšanās gadījumā. Tālab šī tiesību norma acīmredzami nepārsniedz to, kas ir nepieciešams šī mērķa sasniegšanai.
122
Trešām kārtām, kā izriet arī no šī sprieduma 110. punkta, prasītāja nav pierādījusi, ka šī sprieduma 57. punktā minēto mērķi tikpat efektīvi varētu sasniegt ar mazāk ierobežojošu pasākumu, proti, šajā gadījumā – iekļaujot Deleģētās regulas 2015/63 5. panta 1. punktā saistības, kas attiecas uz darbībām, kuras tā veic lauksaimnieku kasu vārdā.
123
Turklāt saistībā ar iespējamām acīmredzami nesamērīgām neērtībām attiecībā pret šī sprieduma 57. punktā minēto mērķi jākonstatē – ar apgalvojumu vien, ka Deleģētās regulas 2015/63 5. panta 1. punkts apdraud prasītājas uzdevumu saistībā ar lauksaimnieku kasēm un atņem tai saimniecisko jēgu, nepietiek, lai pierādītu šādu neērtību esamību. Proti, nekas lietas materiālos neliecina, ka prasītājas uzdevumu būtu apdraudējis tas, ka tās ex ante iemaksas par 2016. gada iemaksu periodu tika aprēķinātas, neizslēdzot aplūkotās saistības konkrēti atbilstoši Deleģētās regulas 2015/63 5. panta 1. punktam.
124
Šajā ziņā prasītājas argumentācija neļauj saprast iemeslus, kālab – pēc tās apgalvotā – būtu bijusi jāmeklē lielāka saskaņotība starp prudenciālās uzraudzības un noregulējuma jomu. Tostarp prasītāja nekādi nesaista ex ante iemaksu sistēmas mērķi ar prudenciālās uzraudzības jomas tiesiskā regulējuma noteikumiem.
125
Tāpēc pirmā pamata trešā daļa jānoraida kā nepamatota un līdz ar to minētais pamats jānoraida kopumā.
Par otro pamatu, kas attiecas uz Direktīvas 2014/59 103. panta 2. punkta otrās daļas un Regulas Nr. 806/2014 70. panta pārkāpumu
126
Ar otro pamatu prasītāja lūdz Vispārējo tiesu gadījumā, ja tā apmierina pirmo pamatu, lemt par apstrīdēto lēmumu, neņemot vērā Deleģētās regulas 2015/63 5. panta 1. punkta tiesību normas. It īpaši prasītāja uzskata, ka par šo lēmumu jālemj, atsaucoties vienīgi uz kritērijiem, kas izklāstīti atbilstīgajās Direktīvas 2014/59 un Regulas Nr. 806/2014 tiesību normās.
127
Taču, tā kā pirmais pamats ir noraidīts, līdz ar to arī otrais pamats jānoraida.
Par trešo pamatu, kas attiecas uz tiesiskās drošības principa pārkāpumu
128
Prasītāja apgalvo, ka ar apstrīdēto lēmumu esot pārkāpts tiesiskās drošības princips, jo tā rezolutīvajā daļā paredzēts, ka tas stājas spēkā 2016. gada 15. aprīlī, proti, dienā, kad spēkā stājas pirmais sākotnējais lēmums. Tiesiskās drošības princips nepieļauj, ka akta spēkā esības termiņa sākums ir pirms tā publicēšanas. Izņēmuma kārtā Savienības aktam var būt atpakaļejošs spēks, ja to paredz sasniedzamais mērķis, ja ir pienācīgi ievērota ieinteresēto personu tiesiskā paļāvība un ja tā atpakaļejošais spēks skaidri izriet no attiecīgā noteikuma. Šajā gadījumā šie nosacījumi nav izpildīti.
129
VNV apstrīd prasītājas argumentāciju.
130
Apstrīdētais lēmums tika pieņemts 2022. gada 7. decembrī, un atbilstoši tā rezolutīvās daļas 4. pantam tas stājās spēkā 2016. gada 15. aprīlī, proti, dienā, kad stājās spēkā pirmais no sākotnējiem lēmumiem, kuri – kā izriet no šī sprieduma 10. un 13. punkta – no 2016. gada 15. aprīļa tika aizstāti ar 2020. gada 19. marta lēmumu. Arī pēdējais minētais lēmums atbilstoši tā rezolutīvās daļas 3. pantam stājās spēkā 2016. gada 15. aprīlī.
131
No apstrīdētā lēmuma 19.–22. apsvēruma izriet, ka tā mērķis bija novērst pamatojuma trūkumu 2020. gada 19. marta lēmumā, ko VNV bija konstatējusi pēc 2021. gada 15. jūlija sprieduma Komisija/Landesbank Baden‑Württemberg un VNV (C‑584/20 P un C‑621/20 P, EU:C:2021:601), kā arī 2022. gada 3. marta rīkojuma VNV/Portigon un Komisija (C‑664/20 P, nav publicēts, EU:C:2022:161) un 2022. gada 3. marta rīkojuma VNV/Hypo Vorarlberg Bank (C‑663/20 P, nav publicēts, EU:C:2022:162) par ex ante iemaksu aprēķinu 2017. gada iemaksu periodam.
132
Turklāt, kā izriet no 2020. gada 19. marta lēmuma 6. un 8. apsvēruma, tā mērķis bija novērst procesuālos pārkāpumus un pamatojuma trūkumu sākotnējos lēmumos, ko Vispārējā tiesa bija konstatējusi 2019. gada 28. novembra spriedumā Banco Cooperativo Español/VNV (T‑323/16, EU:T:2019:822), 2019. gada 28. novembra spriedumā Hypo Vorarlberg Bank/VNV (T‑377/16, T‑645/16 un T‑809/16, EU:T:2019:823) un 2019. gada 28. novembra spriedumā Portigon/VNV (T‑365/16, EU:T:2019:824).
133
Tāpēc ar apstrīdēto lēmumu un iepriekš minētajiem spriedumiem un rīkojumiem netika grozīts prasītājas pienākuma veikt ex ante iemaksu par 2016. gada iemaksu periodu apjoms, kāds tas bija noteikts otrajā sākotnējā lēmumā un kāds tas bija šim iemaksu periodam.
134
Proti, prasītājas ex ante iemaksas aprēķins par 2016. gada iemaksu periodu, kā arī šīs iemaksas apmērs otrajā sākotnējā lēmumā, 2020. gada 19. marta lēmumā un apstrīdētajā lēmumā bija tāds pats. Šajā ziņā vienīgie jaunie elementi, kas tika ieviesti ar apstrīdēto lēmumu, bija plašāks pamatojums prasītājas ex ante iemaksu aprēķinam par 2016. gada iemaksu periodu.
135
Apstrīdētā lēmuma 188.–194. apsvērumā VNV ir izklāstījusi iemeslus, kālab tā šī lēmuma iedarbību laikā noteikusi tādējādi, kā aprakstīts šī sprieduma 130. punktā. Tā tostarp ir precizējusi, ka šādi tā rīkojusies, lai saglabātu juridisko pamatu, kādā attiecīgo iestāžu ex ante iemaksas tika iekasētas par 2016. gada iemaksu periodu, un šo iemaksu veikšanas spēkā esību.
136
Saskaņā ar judikatūru tiesiskās drošības princips nepieļauj, ka Savienības tiesību akta piemērojamība laikā sākas pirms tā pieņemšanas, izņemot gadījumus, kad sasniedzamais mērķis to prasa un ieinteresēto personu tiesiskā paļāvība ir pienācīgi ievērota (šajā nozīmē skat. spriedumus, 1990. gada 13. novembris, Fedesa u.c., C‑331/88, EU:C:1990:391, 45. punkts un tajā minētā judikatūra, un 2014. gada 5. septembris, Éditions Odile Jacob/Komisija, T‑471/11, EU:T:2014:739, 102. punkts un tajā minētā judikatūra).
137
Pirmām kārtām, attiecībā uz jautājumu, vai apstrīdētajā lēmumā izvirzītā mērķa sasniegšanai bija nepieciešams, lai šis lēmums stātos spēkā pirms tā pieņemšanas dienas, jāņem vērā šī lēmuma pieņemšanas konteksts.
138
Šajā ziņā no šī sprieduma 10.–13. punkta izriet, ka ar spriedumu, ar kuru tika atcelts pirmais sākotnējais lēmums, kā arī ar spriedumiem, ar kuriem atsaukts 2020. gada 19. marta lēmums, nav nedz atcelts prasītājas pienākums veikt ex ante iemaksu par 2016. gada iemaksu periodu atbilstoši piemērojamajam tiesiskajam regulējumam, nedz samazināts minētās iemaksas apmērs, un to prasītāja neapstrīd.
139
Šādos īpašos apstākļos, ja VNV nebūtu pieņēmusi apstrīdēto lēmumu un noteikusi, ka tas stājas spēkā tajā pašā dienā, kad pirmais sākotnējais lēmums, apstrīdētā lēmuma iedarbība nebūtu bijusi spēkā laikposmā no 2016. gada 15. aprīļa līdz 2022. gada 7. decembrim un šajā laikposmā prasītāja būtu bijusi atbrīvota no pienākuma veikt ex ante iemaksu par 2016. gada iemaksu periodu, lai gan saskaņā ar Regulas Nr. 806/2014 2. pantu, 67. panta 4. punktu un 69. un 70. pantu tai bija šāds pienākums. Turklāt šajā laikposmā VNF nebūtu pieejami līdzekļi no prasītājas ex ante iemaksām, un tas nozīmētu šo tiesību normu neievērošanu, un tādējādi būtu apdraudēta Direktīvas 2014/59, Regulas Nr. 806/2014 un Deleģētās regulas 2015/63 īstenošana (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2021. gada 15. jūlijs, Komisija/Landesbank Baden‑Württemberg un VNV, C‑584/20 P un C‑621/20 P, EU:C:2021:601, 176. un 177. punkts).
140
Tāpēc iemesls, kālab apstrīdētais lēmums stājās spēkā 2016. gada 15. aprīlī, bija nodrošināt, lai tas tiktu piemērots tajā pašā dienā, kad prasītājai radās pienākums veikt ex ante iemaksu par 2016. gada iemaksu periodu, un tādējādi tiktu novērstas pretrunas ar piemērojamo tiesisko regulējumu. Lai sasniegtu šādu leģitīmu mērķi un ievērotu sabiedrības intereses, bija nepieciešams, lai šis lēmums stātos spēkā pirms tā pieņemšanas, proti, tajā pašā dienā, kad spēkā stājās 2020. gada 19. marta lēmums, kuru tas aizstāja.
141
Otrām kārtām, nekas nenorāda, ka konkrētajos lietas apstākļos nebūtu pienācīgi ievērota prasītājas vai trešo personu tiesiskā paļāvība. Prasītāja nevar apgalvot, ka 2019. gada 28. novembra spriedums Banco Cooperativo Español/VNV (T‑323/16, EU:T:2019:822) būtu radījis tiesisko paļāvību, ka apstrīdētais lēmums nestāsies spēkā pirms tā pieņemšanas dienas, vai ka spriedumi, ar kuriem atcelts pirmais sākotnējais lēmums un kuri noveda pie 2020. gada 19. marta lēmuma atsaukšanas, varēja radīt tiesisko paļāvību, ka tai ex ante iemaksa par 2016. gada iemaksu periodu būs jāveic no vēlāka datuma, kurā tiktu pieņemts jauns lēmums. Pretēji judikatūrā paredzētajam (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2021. gada 16. septembris, FVE Holýšov I u.c./Komisija, C‑850/19 P, nav publicēts, EU:C:2021:740, 34. punkts un tajā minētā judikatūra), neviena iestāde šajā ziņā prasītājai nav sniegusi konkrētu, beznosacījumu un saskaņotu informāciju (skat. šī sprieduma 133. un 134. punktu).
142
Turklāt saskaņā ar LESD 266. pantu iestādei, kura izdevusi atcelto tiesību aktu, jāveic tikai tādi pasākumi, kas nepieciešami, lai nodrošinātu atceļošā sprieduma izpildi. Šajā ziņā ar šo tiesību normu attiecīgajai iestādei ir noteikts pienākums novērst, ka aktos, kas paredzēti atceltā akta aizstāšanai, tiek pieļauti tie paši pārkāpumi, kas identificēti minētajā spriedumā (skat. spriedumu, 2017. gada 11. decembris, Léon Van Parys/Komisija, T‑125/16, EU:T:2017:884, 49. punkts un tajā minētā judikatūra). Lai realizētu atceļoša sprieduma prasības un to pilnībā izpildītu, iestādei jāņem vērā ne tikai sprieduma rezolutīvā daļa, bet arī motīvu daļa, uz kuru balstoties taisīts šis spriedums un kura veido nepieciešamo pamatojumu tajā ziņā, ka motīvu daļa ir vajadzīga, lai izprastu rezolutīvajā daļā nolemtā precīzu nozīmi (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2007. gada 29. novembris, Itālija/Komisija, C‑417/06 P, nav publicēts, EU:C:2007:733, 50. punkts un tajā minētā judikatūra).
143
No tā izriet – lai pieņemtu jaunu lēmumu atbilstoši motīviem, kuri veido 2019. gada 28. novembra sprieduma Banco Cooperativo Español/VNV (T‑323/16, EU:T:2019:822) rezolutīvās daļas nepieciešamo pamatojumu, VNV bija jāievēro kārtība, kas tika pārkāpta, pieņemot apstrīdēto lēmumu. Šis apstāklis prasītājai nevarēja sniegt nekādas cerības, ka apstrīdētais lēmums neradīs sekas pirms dienas, kurā tika pieņemts to aizstājošais lēmums, vai ka tai ex ante iemaksa par 2016. gada iemaksu periodu būs jāveic tikai no vēlāka datuma, kurā tiktu pieņemts jauns lēmums (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2024. gada 11. janvāris, Eurobolt u.c./Komisija un Stafa Group, C‑517/22 P, EU:C:2024:9, 55. un 56. punkts un tajos minētā judikatūra).
144
Tālab jāatzīst, ka – pretēji prasītājas apgalvotajam – ar apstrīdēto lēmumu nav pārkāpts tiesiskās drošības princips, jo ir izpildīti šī sprieduma 136. punktā minētie nosacījumi un šajā lietā VNV bija tiesības apstrīdētā lēmuma spēkā stāšanās dienu noteikt pirms tā pieņemšanas, proti, 2016. gada 15. aprīlī, kas atbilst pirmā sākotnējā lēmuma pieņemšanas dienai. Tas pats attiecas arī uz 2020. gada 19. marta lēmumu.
145
Ņemot vērā iepriekš minēto, trešais pamats jānoraida kā nepamatots un līdz ar to jānoraida prasītājas iesniegtie atcelšanas prasījumi.
Par prasībām par zaudējumu atlīdzību
146
Prasītāja atsaucas uz Savienības ārpuslīgumisko atbildību, lai pieprasītu nokavējuma procentus, kas Savienībai esot jāmaksā no 2016. gada 23. jūnija, kad prasītāja veica ex ante iemaksu par 2016. gada iemaksu periodu, pamatojoties uz pirmo sākotnējo lēmumu, kuru Vispārējā tiesa atcēla ar 2019. gada 28. novembra spriedumu Banco Cooperativo Español/VNV (T‑323/16, EU:T:2019:822), ciktāl tas attiecas uz prasītāju. It īpaši VNV esot jāmaksā šie procenti, jo tā prasītājai neesot atmaksājusi tās ex ante iemaksu par laikposmu kopš šīs atcelšanas. Citiem vārdiem, VNV esot nepamatoti iedzīvojusies. Šādos apstākļos prasītāja prasījumus balsta gan uz nepamatotu iedzīvošanos, gan uz LESD 268. un 340. pantu.
147
VNV apstrīd prasītājas argumentāciju.
148
Vispirms attiecībā uz prasītājas tiesībām celt prasību, kas balstīta uz nepamatotu iedzīvošanos pietiek ar atgādinājumu, ka prasība par nepamatotu iedzīvošanos neattiecas uz ārpuslīgumiskās atbildības regulējumu šaurā nozīmē, kura izmantošana ir atkarīga no tā, vai ir izpildīti visi nosacījumi par Savienībai pārmestās rīcības prettiesiskumu, zaudējumiem un cēloņsakarību starp šo rīcību un norādītajiem zaudējumiem. No prasībām, kas celtas saskaņā ar minēto regulējumu, tā atšķiras ar to, ka nav nepieciešams pierādījums par atbildētāja prettiesisku rīcību, pat ne rīcību vispār, bet tikai pierādījums par atbildētāja iedzīvošanos bez spēkā esoša juridiskā pamata un prasītāja mantas samazinājumu šādas iedzīvošanās dēļ (skat. spriedumu, 2022. gada 23. novembris, Westfälische Drahtindustrie u.c./Komisija, T‑275/20, EU:T:2022:723, 48. punkts un tajā minētā judikatūra).
149
Prasību, kas balstīta uz nepamatotu iedzīvošanos, šajā lietā nevar apmierināt, jo, kā norādīts šī sprieduma 139.–144. punktā, prasītājai no 2016. gada 15. aprīļa bija jāveic ex ante iemaksa par 2016. gada iemaksu periodu saskaņā ar Regulas Nr. 806/2014 2. pantu, 67. panta 4. punktu un 69. un 70. pantu un tā joprojām bija jāveic pēc 2019. gada 28. novembra sprieduma Banco Cooperativo Español/VNV (T‑323/16, EU:T:2019:822) pasludināšanas, tāpēc ka ar šo spriedumu netika atcelts tās pienākums veikt iemaksas VNF par 2016. gada iemaksu periodu atbilstoši iepriekš minētajām tiesību normām. Šajā gadījumā, ņemot vērā dienu, kad spēkā stājās 2020. gada 19. marta lēmums un apstrīdētais lēmums, proti, 2016. gada 15. aprīli, VNV, lai izvairītos no nepamatotas iedzīvošanās, nebija pienākuma atmaksāt prasītājai visu vai daļu tās ex ante iemaksu par 2016. gada iemaksu periodu.
150
Papildus jāatgādina, ka saskaņā ar LESD 340. panta otro daļu ārpuslīgumiskās atbildības gadījumā Savienība saskaņā ar vispārējiem tiesību principiem, kas kopīgi visu dalībvalstu tiesību sistēmām, novērš jebkādu kaitējumu, ko radījušas Savienības iestādes vai to darbinieki, pildot savus pienākumus.
151
Atbilstoši judikatūrai Savienības ārpuslīgumiskās atbildības, kas pamatota ar LESD 340. panta otro daļu, iestāšanās ir pakārtota nosacījumu kopumam, proti, jābūt pietiekami būtiskam tādas tiesību normas pārkāpumam, kuras mērķis ir piešķirt tiesības privātpersonām, zaudējumiem un cēloņsakarībai starp akta autora pienākuma neizpildi un cietušajām personām nodarītajiem zaudējumiem (skat. spriedumu, 2024. gada 5. marts, Kočner/Europol, C‑755/21 P, EU:C:2024:202, 117. punkts un tajā minētā judikatūra).
152
Ja kāds no šī sprieduma 151. punktā minētajiem nosacījumiem nav izpildīts, prasība jānoraida kopumā un nav nepieciešams pārbaudīt, vai ir izpildīti pārējie Savienības ārpuslīgumiskās atbildības nosacījumi (skat. spriedumus, 2008. gada 9. septembris, FIAMM u.c./Padome un Komisija, C‑120/06 P un C‑121/06 P, EU:C:2008:476, 165. punkts un tajā minētā judikatūra, un 2023. gada 21. decembris, United Parcel Service/Komisija, C‑297/22 P, EU:C:2023:1027, 61. punkts un tajā minētā judikatūra).
153
Šajā gadījumā – kā izriet no atcelšanas prasījumu pamatojumā izvirzīto pamatu analīzes, prasītāja nav pierādījusi, ka pastāvētu pietiekami būtisks tādas tiesību normas pārkāpums, kuras mērķis ir piešķirt tiesības privātpersonām. Tālab arī prasījumi par zaudējumu atlīdzību jānoraida, ciktāl tie ir pamatoti ar LESD 268. un 340. pantu.
154
Šo secinājumu neatspēko 2021. gada 20. janvāra spriedums Komisija/Printeos (C‑301/19 P, EU:C:2021:39) un 2024. gada 11. jūnija spriedums Komisija/Deutsche Telekom (C‑221/22 P, EU:C:2024:488), uz kuriem prasītāja atsaucās attiecīgi procesuālajos rakstos un tiesas sēdē.
155
2024. gada 11. jūnija sprieduma Komisija/Deutsche Telekom (C‑221/22 P, EU:C:2024:488) 56. punktā Tiesa ir atgādinājusi, ka no judikatūras izriet – ja naudas summas ir iekasētas, pārkāpjot Savienības tiesības, neatkarīgi no tā, vai tās ir iekasējusi valsts iestāde vai Savienības iestāde, struktūra, birojs vai aģentūra, šīs naudas summas jāatmaksā un tām jāpieskaita procenti par visu laikposmu no šo naudas summu samaksas dienas līdz to atmaksas dienai, un tas ir uzskatāms par vispārējā nepamatotu maksājumu atgūšanas principa izpausmi.
156
Turklāt – kā Tiesa nospriedusi 2024. gada 11. jūnija sprieduma Komisija/Deutsche Telekom (C‑221/22 P, EU:C:2024:488) 62. punktā un kā būtībā izriet no 2021. gada 20. janvāra sprieduma Komisija/Printeos (C‑301/19 P, EU:C:2021:39) 103. un 104. punkta, ja Savienības iestādei, struktūrai, birojam vai aģentūrai saskaņā ar LESD 266. panta pirmo daļu ir pienākums piemērot procentus konkrētas naudas summas atmaksai, tiem nav rīcības brīvības lemt, vai maksāt šos procentus vai ne, un tādēļ pietiek ar to vien, ka ir izdarīts Savienības tiesību pārkāpums, kas izpaudies kā atteikums maksāt šos procentus, lai konstatētu pietiekami būtisku šo tiesību pārkāpumu, kas var izraisīt Savienības ārpuslīgumisko atbildību.
157
Tomēr atšķirībā no prasītājiem lietās, kurās tika pasludināts 2021. gada 20. janvāra spriedums Komisija/Printeos (C‑301/19 P, EU:C:2021:39) un 2024. gada 11. jūnija spriedums Komisija/Deutsche Telekom (C‑221/22 P, EU:C:2024:488), kuros Tiesa ar galīgu nolēmumu konstatēja, ka tajos aplūkotie naudas sodi bija samaksāti nepamatoti, prasītājai joprojām no 2016. gada 15. aprīļa bija jāveic ex ante iemaksa par 2016. gada iemaksu periodu saskaņā ar Regulas Nr. 806/2014 2. pantu, 67. panta 4. punktu un 69. un 70. pantu un tās summa netika samazināta (skat. šī sprieduma 138. un 149. punktu).
158
Turklāt un pretēji lēmumiem lietās, kurās tika pasludināts 2021. gada 20. janvāra spriedums Komisija/Printeos (C‑301/19 P, EU:C:2021:39) un 2024. gada 11. jūnija spriedums Komisija/Deutsche Telekom (C‑221/22 P, EU:C:2024:488), gan apstrīdētais lēmums, gan 2020. gada 19. marta lēmums stājās spēkā, nepārkāpjot tiesiskās drošības principu (skat. šī sprieduma 144. punktu), dienā pirms to pieņemšanas, proti, 2016. gada 15. aprīlī, un tālab par laikposmu no 2016. gada 23. jūnija, t.i., dienas, kurā prasītāja veica ex ante iemaksu par 2016. gada iemaksu periodu, līdz dienai, kad tika pieņemti šie lēmumi, nav jāmaksā nokavējuma procenti.
159
Tādējādi VNV nebija pienākuma atmaksāt ex ante iemaksas, kam pieskaitīti procenti.
160
Ņemot vērā iepriekš minēto, prasītājas prasības par zaudējumu atlīdzību jānoraida.
Par tiesāšanās izdevumiem
161
Atbilstoši Reglamenta 134. panta 1. punktam lietas dalībniekam, kuram nolēmums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram nolēmums ir labvēlīgs. Tā kā prasītājai spriedums ir nelabvēlīgs, tai ir jāpiespriež segt savus, kā arī atlīdzināt VNV tiesāšanās izdevumus atbilstoši tās prasījumiem.
162
Saskaņā ar Reglamenta 138. panta 1. punktu Komisija savus tiesāšanās izdevumus sedz pati.
Ar šādu pamatojumu
VISPĀRĒJĀ TIESA (astotā palāta paplašinātā sastāvā)
nospriež:
1)
Prasību noraidīt.
2)
Banco Cooperativo Español, S.A. sedz savus, kā arī atlīdzina Vienotās noregulējuma valdes (VNV) tiesāšanās izdevumus.
3)
Eiropas Komisija savus tiesāšanās izdevumus sedz pati.
Kornezov
Petrlík
Kecsmár
Kingston
Spangsberg Grønfeldt
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2025. gada 30. aprīlī.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – spāņu.