62020CC0338
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
DOMNUL MICHAL BOBEK
prezentate la 2 septembrie 2021 (
1
)
Cauza C‑338/20
Prokuratura Rejonowa Łódź‑Bałuty
[cerere de decizie preliminară formulată de Sąd Rejonowy dla Łodzi‑Śródmieścia w Łodzi (Tribunalul Districtual Łódź‑Śródmieście din Łódź, Polonia)]
„Cerere de decizie preliminară – Spațiul de libertate, securitate și justiție – Cooperare judiciară în materie penală – Recunoaștere reciprocă – Sancțiuni financiare – Decizia‑cadru 2005/214/JAI – Temeiuri de nerecunoaștere și neexecutare – Nefurnizarea unei traduceri a deciziei care face obiectul executării – Drepturi lingvistice – Dreptul la un proces echitabil”
I. Introducere
1.
În 2019, un conducător auto cu domiciliul permanent în Polonia a fost oprit în Țările de Jos de către poliția locală. Cu ajutorul unui interpret de limbă polonă, contactat prin telefon, poliția l‑a informat pe conducătorul auto că a încălcat Codul rutier și că îi va fi impusă o amendă.
2.
Ulterior, autoritățile administrative competente din Țările de Jos au adoptat decizia de impunere a sancțiunii financiare și au comunicat această decizie conducătorului auto prin poștă. Deși această decizie a fost redactată în limba neerlandeză, anumite informații referitoare la această decizie au fost de asemenea furnizate în mod sumar în limbile franceză, engleză și germană, fiind inclusă și o trimitere la un site internet cu informații în alte limbi, inclusiv în limba polonă. Întrucât această decizie nu a făcut obiectul unei căi de atac, ea a rămas definitivă.
3.
În cauza principală, instanța poloneză competentă în materie trebuie să se pronunțe cu privire la o cerere a autorităților neerlandeze având ca obiect executarea deciziei de sancționare. Conducătorul auto se opune acestei decizii pentru motivul că nu a primit o versiune a acestei decizii tradusă în limba polonă.
4.
În aceste condiții, instanța poloneză este obligată, în temeiul dispozițiilor Deciziei‑cadru 2005/214/JAI a Consiliului din 24 februarie 2005 privind aplicarea principiului recunoașterii reciproce a sancțiunilor financiare (
2
), să recunoască și să dispună executarea acestei decizii? Sau ar trebui ca această instanță să se opună recunoașterii și executării deciziei respective ca urmare a încălcării dreptului conducătorului auto la un proces echitabil? Aceasta este, în esență, întrebarea care a fost adresată Curții în prezenta procedură.
II. Cadrul juridic
A.
Dreptul Uniunii
5.
Considerentele (2) și (4) ale Deciziei‑cadru 2005/214 au următorul cuprins:
„(2)
Principiul recunoașterii reciproce ar trebui să se aplice sancțiunilor financiare impuse de autoritățile judiciare sau administrative pentru a se facilita aplicarea acestor sancțiuni în alt stat membru decât statul în care au fost impuse sancțiunile.
[…]
(4)
Sub incidența prezentei decizii‑cadru ar trebui, de asemenea, să intre sancțiuni financiare impuse pentru infracțiuni rutiere.”
6.
Articolul 1 din această decizie‑cadru, intitulat „Definiții”, prevede că, în sensul prezentei decizii‑cadru:
„(a)
[…] «decizie» înseamnă o decizie definitivă care impune plata unei sancțiuni financiare de către o persoană fizică sau juridică, atunci când decizia a fost luată de:
[…]
(ii)
o autoritate a statului emitent, alta decât o instanță judecătorească, pentru o faptă penală în temeiul legii statului emitent, cu condiția ca persoana în cauză să fi avut posibilitatea judecării cauzei sale de către o instanță judecătorească cu competență specială în materie penală;
[…]
(b)
[…] «sancțiune financiară» înseamnă obligația de a plăti:
(i)
o sumă de bani la condamnarea pentru o infracțiune, impusă printr‑o decizie;
[…]”
7.
Articolul 5 alineatul (1) din Decizia‑cadru 2005/214 delimitează domeniul de aplicare și prevede că:
„Următoarele infracțiuni, dacă sunt incriminate în statul emitent și după cum sunt definite în legislația statului emitent, în condițiile prezentei decizii‑cadru și fără verificarea dublei încriminări a faptei, conduc la recunoașterea și executarea deciziilor:
[…]
–
conduită contrară normelor de trafic rutier, inclusiv încălcarea reglementărilor referitoare la orele de conducere și perioadele de odihnă și a reglementărilor privind bunurile periculoase;
[…]”
8.
Articolul 6 din Decizia‑cadru 2005/214 prevede că „[a]utoritățile competente din statul executant recunosc fără altă formalitate o decizie care a fost transmisă în conformitate cu articolul 4 și iau imediat toate măsurile necesare pentru executarea sa, cu excepția cazului în care autoritatea competentă decide să invoce unul din temeiurile de nerecunoaștere sau neexecutare prevăzute la articolul 7”.
9.
Articolul 7 alineatul (3) din această decizie‑cadru, care privește temeiurile de nerecunoaștere și de neexecutare, prevede că:
„În cazurile prevăzute la alineatele (1) și (2) literele (c) și (g), înainte de a decide nerecunoașterea și neexecutarea unei decizii, în întregime sau parțial, autoritatea competentă din statul executant consultă autoritatea competentă din statul emitent, prin orice mijloace adecvate, și, dacă este cazul, îi cere să furnizeze fără întârziere orice informații necesare.”
10.
Articolul 20 alineatul (3) din această decizie‑cadru prevede că „[f]iecare stat membru se poate opune recunoașterii și executării deciziilor, atunci când certificatul prevăzut la articolul 4 creează posibilitatea încălcării drepturilor fundamentale sau a principiilor juridice fundamentale înscrise la articolul 6 din tratat. Se aplică procedura prevăzută la articolul 7 alineatul (3).”
B.
Dreptul polonez
11.
Articolul 611fg alineatul 1 punctul 9 din Kodeks Postępowania Karnego (Codul de procedură penală) permite instanței poloneze să refuze executarea deciziei dacă din certificat reiese că persoana căreia i se adresează decizia nu a fost informată corespunzător cu privire la posibilitatea și dreptul de a contesta această decizie.
C.
Dreptul neerlandez
12.
Centraal Justitieel Incassobureau [Biroul central de recuperare judiciară din Țările de Jos, denumit în continuare „CJIB”] este organul administrativ central responsabil cu încasarea și recuperarea creanțelor aferente amenzilor aplicate pentru fapte săvârșite pe teritoriul Regatului Țărilor de Jos. Notificarea amenzii emisă de CJIB poate fi atacată în termen de 6 săptămâni la officier van justitie (Ministerul Public, Țările de Jos).
III. Situația de fapt, procedura națională și întrebarea preliminară
13.
La 11 iulie 2019, D.P., resortisant polonez domiciliat în Polonia, a fost oprit în Țările de Jos de către poliția locală. Cu ajutorul unui interpret de limbă polonă, contactat prin telefon („tolkentelefoon”), poliția l‑a informat pe conducătorul auto, în polonă, că fusese săvârșită o încălcare a Codului rutier întrucât vehiculul circula cu două anvelope care nu îndeplineau cerințele privind profilul anvelopelor. Poliția l‑a informat de asemenea pe conducătorul auto că urmează să îi fie impusă o amendă în cuantum de 210 euro, că are dreptul de a păstra tăcerea, că are dreptul la informare și traducere, explicându‑i, în cele din urmă, ce mijloace are la dispoziție pentru a contesta amenda.
14.
La 22 iulie 2019, decizia de impunere a amenzii (denumită în continuare „decizia atacată”) a fost adoptată și comunicată conducătorului auto prin poștă de către CJIB. Această decizie a fost redactată în limba neerlandeză, dar era însoțită de (i) o traducere în limbile franceză, engleză și germană a principalelor elemente ale acesteia, și (ii) de o trimitere în aceste limbi la site‑ul internet al CJIB, care include, inclusiv în limba polonă, informații privind, printre altele, mijloacele disponibile pentru a contesta decizia sau pentru a solicita mai multe informații CJIB.
15.
Decizia atacată a rămas definitivă în luna septembrie 2019, întrucât nu a fost contestată.
16.
La 21 ianuarie 2020, Sąd Rejonowy dla Łodzi‑Śródmieścia w Łodzi (Tribunalul Districtual Łódź‑Śródmieście din Łódź, Polonia) a fost sesizat de CJIB cu o cerere de executare a sancțiunii financiare impuse conducătorului auto.
17.
Această instanță a solicitat CJIB să precizeze dacă decizia atacată i‑a fost comunicată lui D.P. împreună cu o traducere a acesteia în limba polonă. Răspunsul CJIB a fost negativ. În fața instanței de trimitere, D.P. a confirmat că în luna noiembrie sau decembrie 2019 a primit o scrisoare din partea Țărilor de Jos. Cu toate acestea, conducătorul auto a susținut că nu a putut înțelege conținutul scrisorii deoarece aceasta nu includea informații în limba polonă.
18.
La 7 iulie 2020, având îndoieli cu privire la interpretarea corectă a dispozițiilor relevante ale Deciziei‑cadru 2005/214, Sąd Rejonowy dla Łodzi‑Śródmieścia w Łodzi (Tribunalul Districtual Łódź‑Śródmieście din Łódź) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:
„În cazul în care unei persoane sancționate i‑a fost comunicată decizia prin care se impune plata unei sancțiuni financiare fără a se asigura traducerea sa într‑o limbă pe care destinatarul o înțelege, autoritatea competentă a statului executant a deciziei este autorizată să refuze executarea acesteia în temeiul dispozițiilor de punere în aplicare a articolului 20 alineatul (3) din Decizia‑cadru [2005/214] ca urmare a încălcării dreptului la un proces echitabil?”
19.
Prokuratura Rejonowa Łódź‑Bałuty (Parchetul regional din Łódź, Polonia), guvernele neerlandez și polonez, precum și Comisia Europeană au depus observații scrise. Aceste părți au răspuns de asemenea în scris la întrebările adresate de Curte.
IV. Analiză
20.
Prin intermediul întrebării formulate, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă dispozițiile Deciziei‑cadru 2005/214 [și în special articolul 20 alineatul (3) din această decizie‑cadru] trebuie interpretate în sensul că permit unei instanțe naționale din statul executant să se opună recunoașterii și executării unei decizii definitive adoptate de statul emitent, care impune plata unei sancțiuni financiare de către un particular (denumită în continuare „decizia de sancționare”), în cazul în care acestei persoane nu i s‑a comunicat traducerea deciziei respective într‑o limbă pe care o înțelege.
21.
În prezentele concluzii, după câteva observații introductive menite să clarifice dispozițiile aplicabile ale dreptului Uniunii (A), vom aborda problema ridicată de întrebarea preliminară: o persoană are dreptul să primească, în temeiul Deciziei‑cadru 2005/214, o traducere a deciziei a cărei executare se solicită? (B).
A.
Observații introductive: cadrul juridic relevant
22.
Cu titlu introductiv, poate fi util să se clarifice cadrul juridic aplicabil în procedura principală.
23.
Potrivit informațiilor furnizate de guvernul neerlandez, decizia de sancționare a fost, în conformitate cu dreptul național, rezultatul unei proceduri care cuprindea două etape: o etapă „orală”, care s‑a desfășurat, cu ajutorul unui interpret, în timpul controlului rutier efectuat de poliție, și o etapă „scrisă”, care s‑a desfășurat câteva săptămâni mai târziu în fața CJIB. Prin urmare, decizia a cărei executare se solicită în prezenta cauză este cea trimisă conducătorului auto prin poștă, redactată în limba neerlandeză, dar însoțită de un rezumat al informațiilor în limbile franceză, engleză și germană, precum și de detalii cu privire la accesarea site‑ului internet al CJIB, unde puteau fi găsite mai multe informații, inclusiv informații furnizate în limba polonă.
24.
O astfel de procedură (mixtă) este destul de diferită de forma de procedură orală care se desfășoară imediat și în întregime în fața poliției. Pentru a oferi un exemplu în acest sens, ne putem imagina că un conducător auto care a fost oprit imediat după săvârșirea unei încălcări a normelor de circulație rutieră (de exemplu pentru depășirea limitei de viteză sau pentru nerespectarea obligației de oprire la semnalul de culoare roșie al semaforului) acceptă încălcarea constatată de poliție și i se acordă un termen pentru a plăti amenda aplicată. În acest din urmă scenariu, procedura se desfășoară în întregime în prezența conducătorului auto, iar decizia de sancționare, și anume titlul care poate fi executat, este adoptată pe loc de poliție.
25.
Or, această situație nu se regăsește în situația în discuție în litigiul principal. În speță, înțelegem că numai decizia finală scrisă, emisă de CJIB, este cea care, în temeiul dreptului național, încheie procedura administrativă.
26.
În acest context, care sunt dispozițiile de drept al Uniunii aplicabile și relevante în prezenta procedură?
27.
Prin intermediul întrebării formulate, instanța de trimitere solicită Curții să interpreteze dispozițiile Deciziei‑cadru 2005/214. Într‑adevăr, această reglementare este aplicabilă în speță.
28.
Instanței de trimitere i s‑a solicitat să recunoască și să execute o decizie transmisă în temeiul articolului 4 din Decizia‑cadru 2005/214. Decizia care trebuie executată este, în conformitate cu articolul 1 litera (a) punctul (ii) din Decizia‑cadru 2005/214, „o decizie definitivă care impune plata unei sancțiuni financiare de către o persoană fizică sau juridică” și care a fost emisă de „o autoritate a statului emitent, alta decât o instanță judecătorească, pentru acte incriminate de dreptul intern al statului emitent, constituind încălcări ale normelor de drept, cu condiția ca persoana în cauză să fi avut posibilitatea judecării cauzei sale de către o instanță judecătorească cu competență specială în materie penală”. În plus, articolul 5 din Decizia‑cadru 2005/214 include „[conduita] contrară normelor de trafic rutier” printre infracțiunile care, atunci când sunt îndeplinite condițiile relevante, ar trebui să conducă la recunoaștere și la executare.
29.
În schimb, nici Directiva (UE) 2015/413 (
3
), nici Directiva 2010/64/UE (
4
), care au fost menționate ca posibile „surse de inspirație” pentru interpretarea Deciziei‑cadru 2005/214 atât de către instanța de trimitere, cât și de către unele dintre părți, nu sunt aplicabile ratione materiae în prezenta cauză.
30.
Directiva 2015/413, care urmărește facilitarea schimbului transfrontalier de informații privind încălcările normelor de circulație care afectează siguranța rutieră, se aplică numai în ceea ce privește încălcările specifice enumerate la articolul 2 din această directivă. Este cert că această listă este exhaustivă (
5
). Încălcarea normelor privind cerințele referitoare la profilul anvelopelor nu se regăsește la acest articol. În plus, așa cum rezultă în special din articolul 1, din articolul 4 alineatul (1) și din considerentele (2) și (8) ale Directivei 2015/413, obiectivul acestui instrument este de a asigura cercetarea eficientă a încălcărilor normelor de circulație care afectează siguranța rutieră, astfel încât să poată fi aplicată ulterior o sancțiune persoanelor responsabile. Executarea acestor sancțiuni nu face obiectul Directivei 2015/413.
31.
În continuare, în ceea ce privește Directiva 2010/64 privind dreptul la interpretare și traducere în cadrul procedurilor penale, articolul 1 alineatul (3) din această directivă prevede că, „[î]n cazul în care legislația unui stat membru prevede aplicarea unei sancțiuni pentru infracțiuni minore de către o altă autoritate decât o instanță cu competențe în materie penală și aplicarea unei astfel de sancțiuni poate fi atacată în fața unei astfel de instanțe, prezenta directivă se aplică doar în cazul procedurilor desfășurate în fața respectivei instanțe ca urmare a exercitării unei astfel de căi de atac” (
6
). Considerentul (16) precizează că „infracțiunile minore” pot include „infracțiunile rutiere care sunt comise la scară largă și care pot fi instituite în urma unui control rutier”. Acest considerent precizează totodată că legiuitorul Uniunii a considerat că, „în asemenea situații, nu ar fi rezonabil să se ceară autorității competente să garanteze toate drepturile care decurg din [Directiva 2010/64]” (
7
).
32.
În speță, particularul împotriva căruia s‑a solicitat executarea deciziei atacate nu și‑a exercitat dreptul de a contesta această decizie în fața instanței neerlandeze competente. Astfel, nu a fost inițiată nicio procedură judiciară în cadrul căreia s‑ar fi putut aplica Directiva 2010/64. Chiar dacă aceasta ar fi fost situația, dispozițiile Directivei 2010/64 ar fi fost aplicabile în cadrul procedurii respective, iar nu în cadrul celei aflate în prezent pe rolul instanței de trimitere.
33.
Prin urmare, este clar că situația în cauză este reglementată, în ceea ce privește legislația Uniunii, (numai) de dispozițiile Deciziei‑cadru 2005/214. Desigur, dacă această decizie‑cadru este aplicabilă, atunci și dispozițiile Cartei drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (denumită în continuare „carta”) sunt aplicabile. În speță, dreptul la un proces echitabil, consacrat la articolul 47 al doilea paragraf din cartă, pare a fi deosebit de relevant.
34.
Având în vedere cele de mai sus, vom aborda în continuare problema principală ridicată de prezenta procedură.
B.
Există un drept de a primi o traducere a deciziei care face obiectul executării în temeiul Deciziei‑cadru 2005/214?
35.
În esență, întrebarea adresată ridică problema dacă, în temeiul Deciziei‑cadru 2005/214, decizia de sancționare, a cărei executare se solicită, trebuie, în principiu, în cazul în care această decizie este redactată într‑o altă limbă decât limba oficială a statului membru executant, să fie însoțită de o traducere a acesteia.
36.
Considerăm că răspunsul la această întrebare trebuie să fie negativ.
37.
În primul rând, dispozițiile Deciziei‑cadru 2005/214 nu prevăd nicio obligație explicită sau implicită de a furniza o traducere a deciziei inițiale a cărei executare se solicită (1). În al doilea rând, nicio obligație generală de traducere nu rezultă, în opinia noastră, din principiile generale de drept sau din drepturile fundamentale la care face trimitere articolul 20 alineatul (3) din Decizia‑cadru 2005/214 (2 și 3).
38.
Cu alte cuvinte, aceste considerații nu exclud posibilitatea ca, în anumite situații, lipsa traducerii unei decizii de sancționare să conducă eventual la o încălcare a dreptului la un proces echitabil al destinatarului în cadrul unei proceduri care a avut loc în statul emitent, determinând un refuz legitim din partea statului executant de a recunoaște și de a executa decizia respectivă. Din aceste considerații trebuie să reiasă pur și simplu că lipsa unei traduceri nu conduce în mod automat la încălcarea dreptului la un proces echitabil. Astfel, constatarea încălcării dreptului destinatarului la un proces echitabil impune o apreciere concretă a tuturor împrejurărilor relevante. În această privință, în ultima parte a prezentelor concluzii vom încerca să oferim instanței de trimitere câteva indicații cu privire la modul de efectuare a acestei aprecieri în prezenta cauză (4).
1. Textul și obiectivul Deciziei‑cadru 2005/214
39.
Articolul 6 din Decizia‑cadru 2005/214 prevede că „[a]utoritățile competente din statul executant recunosc
fără altă formalitate o decizie care a fost transmisă în conformitate cu articolul 4 și iau imediat toate măsurile necesare pentru executarea sa, cu excepția cazului în care autoritatea competentă decide să invoce unul din temeiurile de nerecunoaștere sau neexecutare prevăzute la articolul 7” (
8
).
40.
Modul de redactare a acestei dispoziții este destul de clar: atunci când autoritățile din statul solicitant respectă formalitățile prevăzute de această decizie‑cadru, autoritățile din statul executant trebuie, în principiu, să recunoască o decizie și să adopte toate măsurile necesare pentru executarea sa. Autoritățile din statul executant nu pot impune „[nicio] altă formalitate” autorităților din statul solicitant și nu pot refuza recunoașterea și executarea, cu excepția cazului în care se aplică unul dintre temeiurile de nerecunoaștere și de neexecutare prevăzute în această decizie‑cadru. Astfel de temeiuri sunt enumerate la articolul 7 din Decizia‑cadru 2005/214 și, în conformitate cu jurisprudența Curții, un alt temei de nerecunoaștere se regăsește la articolul 20 alineatul (3) din această decizie‑cadru (
9
).
41.
În acest context, observăm, în primul rând, că nicio dispoziție a Deciziei‑cadru 2005/214 nu include printre formalitățile pe care autoritățile solicitante trebuie să le îndeplinească pentru a putea solicita recunoașterea și executarea unei decizii prin care se aplică o sancțiune financiară unei persoane fizice obligația de a furniza o traducere a deciziei în cauză (
10
).
42.
În al doilea rând, netransmiterea unei traducerii a deciziei care face obiectul executării nu figurează printre temeiurile de nerecunoaștere și de neexecutare prevăzute la articolul 7 din Decizia‑cadru 2005/214. Acest lucru este cu atât mai important cu cât alineatul (2) al acestei dispoziții include cazuri de neîndeplinire a obligațiilor care, precum cel invocat în prezenta procedură, sunt potențial susceptibile să afecteze exercitarea dreptului la apărare al destinatarului. Printre cele menționate în mod expres se găsesc în special neîndeplinirea obligației de a furniza informații adecvate persoanei în cauză cu privire la căile de atac disponibile [articolul 7 alineatul (2) litera (g)], de a cita în mod corespunzător persoana în cauză în fața instanței competente [articolul 7 alineatul (2) litera (i) punctul (i)] sau de a‑i comunica persoanei în cauză în mod corespunzător decizia [articolul 7 alineatul (2) litera (i) punctul (iii)].
43.
În plus, considerăm că obiectivul urmărit de Decizia‑cadru 2005/214 pledează în favoarea unei interpretări stricte a articolelor 6 și 7 din această decizie‑cadru.
44.
Astfel cum a subliniat Curtea, Decizia‑cadru 2005/214 are drept obiectiv „punerea în aplicare a unui mecanism eficient de recunoaștere și de executare transfrontalieră a deciziilor prin care este impusă cu titlu definitiv o sancțiune financiară unei persoane fizice sau unei persoane juridice” (
11
). În plus, Curtea a precizat de asemenea că „principiul recunoașterii reciproce, care stă la baza economiei deciziei‑cadru”, implică faptul că „motivele de refuz al recunoașterii sau al executării [unei decizii transmise în temeiul articolului 4] trebuie interpretate în mod restrictiv” (
12
).
45.
Aceste constatări sunt în concordanță cu rațiunea de a fi a acestui instrument: în scopul executării, decizia de bază este (metaforic vorbind) „absorbită” de documentul care, pe scurt și schematic, o rezumă și o explică, și anume certificatul prevăzut la articolul 4 din Decizia‑cadru 2005/214, al cărui formular‑tip este prevăzut în anexa la această decizie‑cadru. În conformitate cu principiul încrederii reciproce, statul executant urmează să învestească cu încredere conținutul certificatului, cât timp niciun element nu se opune. Acesta este motivul pentru care articolul 16 din Decizia‑cadru 2005/214 reglementează cerințele lingvistice ale certificatului, iar nu ale deciziei care stă la baza acestuia (
13
).
46.
În această privință, articolul 16 alineatul (2) pare să prezinte importanță. Acesta prevede că „executarea deciziei poate fi suspendată pe perioada necesară obținerii traducerii pe cheltuiala statului executant”. Această dispoziție confirmă că, în contextul Deciziei‑cadru 2005/214, esențială în etapa executării este limba în care este transmis certificatul și că o traducere a deciziei inițiale nu este în mod automat necesară.
47.
Prin urmare, considerăm că, din dispozițiile Deciziei‑cadru 2005/214 nu se poate desprinde nicio cerință expresă sau implicită de a furniza unei persoane împotriva căreia se solicită executarea unei decizii de sancționare o traducere integrală a acestei decizii într‑o anumită limbă.
48.
Acestea fiind precizate, în speță, instanța de trimitere face trimitere la articolul 20 alineatul (3) din această decizie‑cadru, potrivit căruia „[f]iecare stat membru se poate opune recunoașterii și executării deciziilor atunci când certificatul prevăzut la articolul 4 creează posibilitatea încălcării drepturilor fundamentale sau a principiilor juridice fundamentale înscrise la articolul 6 din tratat” (
14
).
49.
În opinia instanței de trimitere, omisiunea de a furniza destinatarului o traducere a deciziei atacate ar putea conduce la o încălcare a unui principiu general privind traducerea documentelor, care, pe de o parte, ar afecta particularii și, pe de altă parte, ar putea conduce la o încălcare a dreptului la un proces echitabil.
50.
Vom examina aceste aspecte în continuare.
2. Dreptul la traducere ca principiu juridic fundamental al dreptului Uniunii?
51.
În primul rând, instanța de trimitere sugerează că lipsa unei dispoziții specifice în Decizia‑cadru 2005/214 referitoare la regimul lingvistic al deciziei care urmează să fie executată se datorează datei adoptării sale, o dată deja relativ îndepărtată. Instanța de trimitere susține că voința (actuală) a legiuitorului Uniunii cu privire la acest aspect poate fi dedusă din dispozițiile privind cerințele lingvistice care au fost incluse în instrumentele juridice adoptate mai recent în legătură cu spațiul de libertate, securitate și justiție. În special, instanța de trimitere face trimitere la dispozițiile Directivei 2010/64 și ale Directivei 2015/413, printre care figurează anumite obligații ale autorităților statelor membre de a furniza o traducere a deciziilor a căror executare se solicită.
52.
În esență, instanța de trimitere sugerează să se extragă din alte instrumente ale dreptului Uniunii un principiu general care ar impune autorităților să prezinte, în situații precum cea în discuție, o traducere a oricărui act care are efecte negative pentru un particular în limba maternă a acestuia (sau, eventual, în orice altă limbă pe care o înțelege).
53.
Nu considerăm convingător acest argument.
54.
În primul rând, în cauza BV, am avut ocazia să explicăm motivele pentru care considerăm că instanțele Uniunii nu ar trebui să acorde o mare importanță pretinsei intenții a legiuitorului atunci când o astfel de intenție nu este exprimată în mod clar nicăieri în reglementarea adoptată și în vigoare. În opinia noastră, ceea ce contează pentru interpretarea legislației Uniunii sunt elementele incluse în text, împreună cu intenția legiuitorului exprimată în considerente. În schimb, intențiile și ideile exprimate efectiv sau pretins exprimate în cursul procesului legislativ, dar care nu se regăsesc nicăieri în textul legislației în cauză nu ar trebui să conteze (
15
).
55.
Această concluzie se impune cu atât mai mult atunci când este vorba despre o pretinsă intenție a legiuitorului Uniunii care nu poate fi dedusă din documente care au făcut parte din procesul legislativ relevant, ci din alte acte legislative ale Uniunii adoptate ulterior adoptării actului în cauză și care, în plus, nu au nicio legătură cu acesta din urmă.
56.
În al doilea rând și în orice caz, nu suntem convinși că pretinsa intenție a legiuitorului Uniunii de a prevedea în mod specific o traducere a deciziilor care au efecte negative asupra particularilor poate fi dedusă din alte acte ale Uniunii. Dintr‑o examinare sumară a dispozițiilor relevante incluse în diferite instrumente juridice reiese că legiuitorul Uniunii a urmat, de fapt, o varietate de abordări în această privință.
57.
De exemplu, directivele Uniunii adoptate în domeniul procedurii penale oferă, în mod limpede, un nivel de protecție mai ridicat particularilor care fac obiectul unor proceduri. Totuși, aceste directive ale Uniunii nu sunt caracterizate de un model uniform. Directiva 2010/64 impune traducerea „documentelor esențiale”„în limba maternă a persoanelor suspectate sau acuzate sau în orice altă limbă pe care acestea o vorbesc” (
16
). Directiva 2012/13/UE (
17
) privind dreptul la informare în cadrul procedurilor penale impune statelor membre să „se [asigure] că persoanelor suspectate sau acuzate care sunt arestate sau reținute li se furnizează cu promptitudine o Notă scrisă privind drepturile”. Această notă se redactează într‑un „limbaj simplu și accesibil”, „în limba pe care o înțeleg” (
18
).
58.
În afara domeniului de aplicare al dispozițiilor Uniunii referitoare la procedurile penale, particularii nu pot în mod normal să beneficieze de drepturi subiective lingvistice care derivă din instrumentele legislative ale Uniunii adoptate în diferite domenii ale dreptului Uniunii. În cazul în care anumite instrumente legislative abordează în vreun fel aspectele lingvistice, scopul constă, de obicei, în facilitarea asistenței reciproce între statele membre. Chiar dacă situația destinatarului este luată în considerare, nu există nicio garanție că acesta va înțelege documentul în cauză, întrucât acest document îi poate fi transmis, de exemplu, în limba oficială a statului membru în care este domiciliată persoana respectivă (
19
) sau în limba statului membru în care este înmatriculat vehiculul implicat într‑o încălcare a normelor de circulație rutieră (
20
).
59.
Prin urmare, nu există în prezent în Uniunea Europeană o abordare unică în ceea ce privește regimul lingvistic al actelor notificate sau comunicate la nivel transfrontalier. În funcție de obiectul specific al reglementării în cauză a Uniunii, cerința ca autoritățile statului membru solicitant să furnizeze documente și/sau informații în limba destinatarului actului poate fi mai mult sau mai puțin semnificativă. În consecință, nu considerăm că dispozițiile Directivei 2010/64 și ale Directivei 2015/413 (sau, în acest sens, ale oricărui alt instrument) pot fi interpretate ca indicând o intenție reală sau globală a legiuitorului Uniunii, care ar fi una și aceeași indiferent de instrumentul juridic în cauză, chiar presupunând (quod non) că o astfel de intenție este relevantă din punct de vedere hermeneutic.
60.
De fapt, situația este tocmai contrară. Interpretarea Deciziei‑cadru 2005/214 propusă de instanța de trimitere pare dificil de conciliat cu intenția legiuitorului Uniunii, având în vedere dispozițiile clare ale Directivei 2015/413 și ale Directivei 2010/64.
61.
Pe de o parte, extinderea obligației de traducere la toate deciziile de executare a sancțiunilor impuse în legătură cu orice încălcare a normelor de circulație este echivalentă cu interpretarea articolului 2 din Directiva 2015/413 în afara contextului acestui act legislativ. Astfel, după cum s‑a menționat la punctul 30 de mai sus, lista încălcărilor enumerate la acest articol este exhaustivă. În plus, scopul acestui instrument este diferit de cel urmărit de Decizia‑cadru 2005/214 și, prin urmare, stabilirea unui paralelism între cele două instrumente necesită o anumită prudență.
62.
Pe de altă parte, considerentul (16) al Directivei 2010/64 atestă că legiuitorul Uniunii a considerat că, în cazul unor infracțiuni minore, cum ar fi cele legate de traficul rutier, atunci când sancțiunea este impusă de o autoritate administrativă, „nu ar fi rezonabil să se ceară autorității competente să garanteze toate drepturile” la interpretare și traducere prevăzute în această directivă (
21
). Această afirmație sugerează de asemenea că legiuitorul Uniunii a făcut o alegere clară în acest domeniu.
63.
Argumentul potrivit căruia dispozițiile Deciziei‑cadru 2005/214 ar trebui interpretate în lumina unor instrumente legislative mai recente este și mai derutant dacă se consideră că legiuitorul Uniunii a modificat această decizie‑cadru în 2009 (
22
) fără a introduce nicio dispoziție specifică privind acest aspect. Dacă și‑ar fi dorit acest lucru, legiuitorul Uniunii ar fi avut, în cursul deceniului care a urmat respectivelor modificări, numeroase ocazii de a modifica din nou textul acestei decizii‑cadru. Acesta a ales însă în mod clar să nu procedeze astfel.
64.
Concluzionând cu privire la acest aspect și independent de pretinsa intenție a legiuitorului Uniunii, nu putem identifica niciun principiu general care ar impune autorităților naționale să prezinte, în situații precum cea în discuție, o traducere a oricărui act care aduce atingere unui particular în limba maternă a acestuia (sau, eventual, în orice altă limbă pe care o înțelege).
65.
În plus, găsim o confirmare suplimentară, deși indirectă, a inexistenței unui principiu general cu privire la acest aspect în diferitele reglementări ale Uniunii referitoare la consecințele care pot decurge din necomunicarea într‑o anumită limbă a unui act notificat sau a cărui recunoaștere este solicitată ori a informațiilor referitoare la actul menționat. Astfel, legiuitorul Uniunii nu a prevăzut nicio normă specifică în această privință în numeroase instrumente (
23
). Acolo unde a făcut‑o, respectivele norme sunt caracterizate de un anumit grad de diversitate (
24
).
66.
Pare, așadar, destul de exagerat să se considere că Curtea ar putea, numai în temeiul dreptului la un proces echitabil garantat de articolul 47 din cartă, să stabilească o obligație generală care impune oricărei autorități administrative a statelor membre să prezinte, în situații transfrontaliere, traducerea integrală a oricărui act care are efecte negative asupra unui particular în limba maternă a acestuia (sau în orice altă limbă pe care o înțelege).
67.
Nici chiar Directiva 2010/64, care, astfel cum s‑a arătat la punctele 29 și 32 de mai sus, nu este aplicabilă în speță, nu impune o traducere integrală a altor documente decât „documentele esențiale” (
25
). Aceasta este situația în pofida faptului că Directiva 2010/64 urmărește în mod expres să depășească „standardele minime” prevăzute de Convenția europeană a drepturilor omului (denumită în continuare „CEDO”) și de cartă (
26
).
68.
Sarcina impusă administrației naționale printr‑o asemenea obligație ar fi semnificativă și adesea disproporționată. Prin urmare, în opinia noastră, nu în mod accidental nicio astfel de obligație atât de extinsă nu se regăsește în dreptul primar sau derivat al Uniunii. Autorii tratatelor și legiuitorul Uniunii au adoptat în mod constant o abordare destul de prudentă și pragmatică în ceea ce privește drepturile lingvistice. Dincolo de problemele practice menționate mai sus, atât statele membre, cât și instituțiile Uniunii sunt conștiente totodată de faptul că adoptarea unor norme lingvistice poate implica alegeri uneori delicate din punct de vedere politic și/sau social.
69.
Aceeași prudență și pragmatism în ceea ce privește drepturile lingvistice se pot observa și în practica sistemului judiciar al Uniunii. De exemplu, atunci când au fost chemate să recunoască și să susțină drepturile lingvistice care decurg din dreptul Uniunii, instanțele Uniunii s‑au străduit să asigure protecția persoanelor afectate lăsând în același timp autorităților competente o oarecare marjă de manevră (
27
). În special, în jurisprudența Curții nu există nicio urmă a unei obligații extinse impuse administrației naționale de a prezenta o traducere a oricărui document comunicat sau executat în străinătate.
70.
Având în vedere cele de mai sus, concluzionăm că, în stadiul actual al dreptului Uniunii, nu există niciun principiu general care să impună tuturor autorităților administrative din statele membre să realizeze o traducere integrală a oricărui act care are efecte negative asupra unui particular în limba maternă a acestuia (sau în orice altă limbă pe care o înțelege).
3. O încălcare a dreptului la un proces echitabil în cadrul procedurii inițiale?
71.
Aspectul care trebuie examinat în continuare este dacă omisiunea de a furniza o versiune a deciziei atacate tradusă în limba polonă (sau într‑o altă limbă pe care destinatarul ar putea să o înțeleagă) conduce în mod inevitabil, în cadrul procedurii administrative inițiale, la o încălcare a dreptului la un proces echitabil prevăzut la articolul 47 din cartă, care afectează recunoașterea și executarea ulterioară a acestei decizii (
28
).
72.
În opinia noastră, răspunsul este negativ.
73.
Considerăm că atât jurisprudența Curții Europene a Drepturilor Omului (denumită în continuare „Curtea EDO”), cât și cea a Curții susțin ideea potrivit căreia încălcarea dreptului la un proces echitabil al unui particular, într‑o situație precum cea în discuție, depinde de împrejurările specifice ale cauzei.
74.
Din articolul 6 alineatul (3) TUE și din articolul 52 alineatul (3) din cartă rezultă că articolul 47 din cartă trebuie interpretat și aplicat în conformitate cu articolul 6 din CEDO („dreptul la un proces echitabil”) (
29
). Părțile din prezenta procedură admit în mare parte faptul că, în cadrul acestei din urmă dispoziții, alineatul (3), care se referă la persoane „acuzate de o infracțiune”, este aplicabil în speță.
75.
Suntem de acord. Astfel cum a amintit recent Curtea în Hotărârea Latvijas Republikas Saeima (Puncte de penalizare) (
30
), încălcările normelor de circulație rutieră, inclusiv cele minore, constituie în general, potrivit jurisprudenței Curții EDO, „infracțiuni” în sensul articolului 6 din CEDO, indiferent de calificarea lor în dreptul național (
31
). În plus, Curtea de la Strasbourg a precizat că drepturile prevăzute la articolul 6 alineatul (3) din CEDO trebuie garantate în toate etapele procedurii, inclusiv în etapa premergătoare procesului (
32
).
76.
Printre „drepturile minime” care, în temeiul articolului 6 alineatul (3) din CEDO, trebuie garantate oricărei persoane acuzate de o infracțiune, se recunoaște dreptul „să fie informat, în termenul cel mai scurt, într‑o limbă pe care o înțelege și în mod amănunțit, despre natura și cauza acuzației aduse împotriva sa” [litera (a)]. Printre informațiile care trebuie furnizate persoanei în cauză, într‑o limbă pe care o înțelege, figurează, astfel cum a precizat Curtea EDO, nu numai „cauza acuzației, și anume faptele reproșate și pe care se întemeiază acuzația, ci și calificarea juridică dată acestor fapte” (
33
).
77.
Aceste informații ar trebui să fie suficient de detaliate (
34
) pentru a permite persoanei în cauză să își exercite dreptul la apărare în mod efectiv și practic, în special „prin posibilitatea de a prezenta instanței versiunea sa cu privire la desfășurarea evenimentelor” (
35
). Cu toate acestea, Curtea EDO a subliniat că determinarea caracterului adecvat al informațiilor nu se poate face în mod abstract, ci „variază în funcție de circumstanțele specifice fiecărui caz” (
36
).
78.
În ceea ce privește mai precis limba în care trebuie furnizate informațiile, Curtea EDO a concluzionat că aceasta nu trebuie să fie în mod necesar limba maternă a persoanei în cauză (
37
). Aceasta poate fi în special limba statului membru în care se desfășoară procedura, cu condiția ca persoana în cauză să aibă „o cunoaștere suficientă” a limbii respective (
38
). În caz contrar, în conformitate cu însuși modul de redactare a articolului 6 alineatul (3) din CEDO, informațiile ar trebui furnizate în orice altă limbă pe care persoana este în măsură să o înțeleagă (
39
). Cunoașterea suficientă a limbii utilizate pentru comunicare trebuie apreciată, printre altele, în funcție de natura infracțiunii imputate persoanei acuzate și de complexitatea comunicărilor care îi sunt adresate de autoritățile competente (
40
). Autoritățile statelor membre dispun de o largă putere de apreciere pentru a utiliza mijloacele considerate cele mai adecvate pentru a verifica acest lucru (
41
).
79.
În ceea ce privește modul în care persoana acuzată trebuie să fie informată cu privire la natura și la motivele acuzației formulate împotriva sa, Curtea EDO a statuat că articolul 6 alineatul (3) din CEDO nu prevede nicio formă specială (
42
). Informațiile relevante nu trebuie în mod necesar „să fie furnizate în scris sau să fie traduse în formă scrisă” (
43
). În consecință, „asistența lingvistică orală poate îndeplini cerințele convenției” (
44
). În ceea ce privește traducerea documentelor, articolul 6 alineatul (3) din CEDO „nu merge până la a impune traducerea scrisă a tuturor elementelor de probă scrise sau a documentelor oficiale din cadrul procedurii” (
45
).
80.
În concluzie, reiese din jurisprudența citată anterior a Curții EDO că (i) constatarea unei încălcări a dreptului la un proces echitabil impune o apreciere de la caz la caz, (ii) că informațiile care trebuie comunicate trebuie să fie suficient de detaliate pentru a permite persoanei acuzate să își exercite dreptul la apărare în mod concret și efectiv, (iii) că pot fi furnizate informații în orice limbă pe care persoana o înțelege și, după caz, chiar și oral, și (iv) că nu este necesar să se furnizeze o traducere scrisă a tuturor documentelor.
81.
Aceste principii, care exclud orice automatism și denotă o anumită flexibilitate, par cu atât mai valabile în cazuri cum este cel în discuție. Astfel, Curtea EDO însăși a recunoscut în mod constant că există „acuzații în materie penală” de o gravitate diferită și că, în situațiile care nu se încadrează în nucleul dur al dreptului penal, garanțiile oferite de latura penală a articolului 6 alineatul (3) din CEDO „nu trebuie să se aplice în mod necesar cu toată rigoarea” (
46
). În opinia noastră, aceasta este în special situația unei încălcări minore a normelor de circulație precum cea în discuție în litigiul principal (
47
).
82.
Revenind acum la jurisprudența Uniunii, trebuie subliniat că Curtea nu a avut încă ocazia să dezvolte o jurisprudență privind dreptul la un proces echitabil la fel de extinsă și de detaliată precum cea dezvoltată de Curtea EDO. Cu toate acestea, în deciziile sale pronunțate până în prezent, Curtea a citat adesea și în mod explicit hotărârile Curții EDO cu privire la articolul 6 alineatul (3) din CEDO și a „integrat” în ordinea juridică a Uniunii principiile care decurg din acestea (
48
).
83.
De asemenea, în ceea ce privește dreptul la apărare și dreptul la o cale de atac efectivă, care într‑o cauză cum este cea în discuție sunt în mod necesar interconectate cu dreptul la un proces echitabil, Curtea a statuat în mod constant că „existența unei încălcări a dreptului la apărare și a dreptului la protecție jurisdicțională efectivă trebuie apreciată în funcție de împrejurările specifice fiecărei spețe, în special în funcție de natura actului în cauză, de contextul adoptării sale și de normele juridice care reglementează materia respectivă” (
49
).
84.
Un aspect important este că o abordare similară a fost urmată în jurisprudența Curții cu privire la dreptul acuzatului de a primi informații adecvate în temeiul Deciziei‑cadru 2005/214. În Hotărârea CJIB, Curtea a constatat că autoritățile statelor membre dispun de o anumită marjă de manevră în ceea ce privește modul în care trebuie comunicate aceste informații. Ceea ce contează cu adevărat este ca „notificarea să fie efectivă și ca exercitarea dreptului la apărare să fie garantată” (
50
), aspect a cărui verificare revine instanței naționale în cazul concret (
51
).
85.
Având în vedere cele de mai sus, trebuie să concluzionăm că stabilirea eventualei încălcări a unui drept la un proces echitabil în împrejurări precum cele în discuție în litigiul principal impune instanței de trimitere să examineze toate aspectele relevante ale cauzei pentru a stabili dacă persoana în cauză a fost în măsură să obțină, într‑o limbă pe care o înțelege, informații suficiente cu privire la infracțiunea de care a fost acuzată, care să îi permită să își exercite în mod adecvat dreptul la apărare.
86.
Interpretarea pe care o dăm dispozițiilor relevante ale Deciziei‑cadru 2005/214 pare să fie confirmată și de modul de redactare a articolului 20 alineatul (3) din această directivă, care permite refuzul executării „atunci când certificatul prevăzut la articolul 4 creează posibilitatea încălcării drepturilor fundamentale sau a principiilor juridice fundamentale […]” (
52
). Această dispoziție sugerează că un refuz nu se poate întemeia pe motive abstracte sau generale, ci impune instanței executante să aprecieze împrejurările specifice ale fiecărei spețe, astfel cum rezultă acestea din dosar (
53
).
87.
O asemenea interpretare pare să fie mai apropiată și de jurisprudența Curții referitoare la principiile recunoașterii reciproce și încrederii reciproce. Potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, aceste principii impun statelor membre, „îndeosebi în ceea ce privește spațiul de libertate, securitate și justiție […], să considere, mai puțin în situații excepționale, că toate celelalte state membre respectă dreptul Uniunii și în special drepturile fundamentale recunoscute de acesta” (
54
). Astfel, atunci când pun în aplicare dreptul Uniunii, statele membre pot „fi ținute […] să prezume respectarea drepturilor fundamentale de către celelalte state membre” (
55
).
88.
Având în vedere cele de mai sus, concluzionăm că faptul că o decizie precum cea în discuție în litigiul principal nu a fost notificată destinatarului său însoțită de o traducere într‑o limbă pe care o putea înțelege nu determină în mod inevitabil, în cadrul procedurii administrative inițiale, o încălcare a unui principiu general de drept al Uniunii sau o încălcare a dreptului la un proces echitabil.
89.
În consecință, în opinia noastră, trebuie să se răspundă instanței de trimitere că articolul 20 alineatul (3) din Decizia‑cadru 2005/214 nu poate fi interpretat în sensul că permite unei instanțe naționale să refuze recunoașterea și executarea deciziei contestate pentru simplul motiv că decizia contestată nu a fost tradusă în limba polonă.
90.
Cu toate acestea, articolul 20 alineatul (3) din această decizie‑cadru permite instanței naționale să se opună recunoașterii și executării deciziei în cazul în care, pe baza unei aprecieri specifice de la caz la caz a tuturor împrejurărilor relevante, ajunge la concluzia că autoritățile statului membru solicitant nu au furnizat persoanei acuzate informații suficiente cu privire la natura și la cauza încălcării într‑o limbă pe care ar putea să o înțeleagă.
91.
În mod evident, revine instanței de trimitere sarcina de a efectua o astfel de apreciere în prezenta cauză (
56
). Cu toate acestea, pentru a asista această instanță, vom încerca să oferim câteva indicații cu privire la împrejurările cauzei, având în vedere informațiile puse la dispoziția Curții.
4. Cu privire la prezenta cauză
92.
Pe baza informațiilor care figurează în dosar, nu este evident, în opinia noastră, că a existat efectiv o încălcare a dreptului conducătorului auto la un proces echitabil. Cu toate acestea, în același timp, nu poate fi complet înlăturată această posibilitate. O constatare în acest sens de către instanța de trimitere ar necesita, așadar, o anumită prudență și o apreciere detaliată a situației în cauză.
93.
În observațiile sale, guvernul neerlandez a explicat că, în conformitate cu procedurile stabilite, poliția locală l‑a informat pe conducătorul auto în limba polonă, printr‑un interpret contactat telefonic, cu privire la: (i) pretinsa încălcare a Codului rutier pe care ar fi săvârșit‑o, (ii) cuantumul sancțiunii aplicate, (iii) dreptul său de a păstra tăcerea, (iv) posibilitatea de a contesta sancțiunea care i‑a fost impusă, și (v) dreptul la asistență juridică, precum și la traducere și interpretare.
94.
Cu toate acestea, așa cum s‑a menționat la punctul 24 de mai sus, decizia care face obiectul executării în prezenta procedură nu a fost adoptată de poliție, imediat și la fața locului, în prezența conducătorului auto (asistat de interpret). Această decizie a fost doar anunțată la acel moment și a fost adoptată ulterior de CJIB. Decizia, redactată în limba neerlandeză, a fost apoi transmisă conducătorului auto prin poștă, aceasta cuprinzând explicații suplimentare în limbile franceză, engleză și germană, precum și o trimitere în aceste limbi la site‑ul internet al CJIB, unde sunt furnizate informații în limba polonă.
95.
În aceste condiții, conducătorul auto ar putea să ignore în mod legitim decizia și informațiile aferente furnizate în scrisoarea pe care a primit‑o de la autoritățile neerlandeze și să invoce în mod valabil faptul că nu a înțeles cuprinsul deciziei care face obiectul executării?
96.
În această privință împărtășim opinia guvernului polonez potrivit căreia nu i se poate pretinde unei persoane care se află într‑o situație precum cea a conducătorului auto să caute în mod activ informațiile pe care autoritățile nu i le‑au comunicat într‑o limbă pe care ar putea să o înțeleagă (
57
).
97.
Cu toate acestea, nu considerăm că aprecierea din prezenta cauză se poate încheia cu adevărat cu această concluzie. Este în primul rând responsabilitatea persoanelor în cauză să acționeze cu toată diligența necesară pentru a‑și apăra interesele (
58
). În plus, astfel cum a statuat în mod constant Curtea EDO, în principiu, „nici litera, nici spiritul articolului 6 din convenție nu împiedică o persoană să renunțe din proprie voință, în mod expres sau tacit, la dreptul la garanțiile unui proces echitabil” (
59
).
98.
Prin urmare, instanța de trimitere trebuie să evalueze cu atenție situația din prezenta cauză, întrucât nu toate situațiile sunt similare. În special, suntem de părere că există o diferență între două tipuri de situații.
99.
Pe de o parte, există procedurile care se desfășoară în întregime in absentia. În astfel de situații, o persoană ar putea într‑adevăr să primească, cu totul „din senin”, o scrisoare din partea unui alt stat membru, într‑o limbă pe care nu o înțelege, referitoare la o presupusă încălcare a legislației statului membru respectiv, cu privire la care nu a primit nicio notificare prealabilă.
100.
Pe de altă parte, există situații în care o persoană fizică primește o scrisoare din partea unui alt stat membru după ce a participat deja la un anumit tip de procedură în respectivul stat membru. O asemenea scrisoare, deși redactată într‑o limbă pe care nu o înțelege, pare să se refere la o presupusă încălcare de care conducătorul auto a fost deja informat și care reia în esență informația care i‑a fost furnizată „acolo și atunci”.
101.
Considerăm că o încălcare a dreptului la un proces echitabil este mult mai probabilă în primul scenariu decât în cel de al doilea scenariu. În mod evident, nu se poate exclude că, chiar și în cel de al doilea scenariu, ar putea exista o încălcare a drepturilor destinatarului. Aceasta ar putea fi situația, de exemplu, atunci când decizia finală notificată se îndepărtează în mod semnificativ de informațiile furnizate anterior, având drept rezultat o situație în care persoana acuzată ar putea să nu își poată exercita în mod adecvat dreptul la apărare. Cu toate acestea, în cazul în care nu există nicio diferență semnificativă între decizia finală și elementele‑cheie deja comunicate verbal destinatarului, ar fi mai dificil să acceptăm argumentul destinatarului potrivit căruia acesta nu a fost în măsură să înțeleagă sau să deducă obiectul scrisorii primite de la autoritățile străine.
102.
După cum am arătat, revine însă, în definitiv, instanței de trimitere sarcina de a efectua orice apreciere în această privință. În esență, instanța națională ar trebui să stabilească dacă, în pofida faptului că decizia CJIB a fost redactată într‑o limbă pe care destinatarul nu o cunoștea, conducătorul auto primise anterior de la poliție informații suficiente cu privire în special la infracțiunea de care a fost acuzat, la consecințele care decurg din aceasta și la căile legale de care dispune pentru a contesta constatările poliției. În cadrul acestei aprecieri a dreptului la un proces echitabil, trebuie să se acorde atenție întregii proceduri din statul membru solicitant și tuturor informațiilor furnizate conducătorului auto pe parcursul întregii proceduri în cauză.
103.
În cazul în care această instanță are îndoieli cu privire la legislația aplicabilă în Țările de Jos și la faptele relevante, poate solicita asistență din partea autorităților statului emitent. Astfel, după cum reiese din articolul 7 alineatul (3) și din articolul 20 alineatul (3) din Decizia‑cadru 2005/214, „înainte de a decide nerecunoașterea și neexecutarea unei decizii, în întregime sau parțial, autoritatea competentă din statul executant consultă autoritatea competentă din statul emitent, prin orice mijloace adecvate, și, dacă este cazul, îi cere să furnizeze fără întârziere orice informații necesare”.
104.
Astfel, după cum rezultă din însuși modul de redactare a articolului 7 alineatul (3) din această decizie‑cadru, consultarea este obligatorie și ar trebui să aibă loc înainte de pronunțarea oricărei decizii prin care se refuză, în tot sau în parte, executarea deciziei de sancționare. Așadar, această dispoziție reprezintă o manifestare a principiului recunoașterii reciproce și a principiului cooperării loiale, care stau la baza Deciziei‑cadru 2005/214.
105.
Având în vedere cele de mai sus, propunem Curții să răspundă în sensul că dispozițiile Deciziei‑cadru 2005/214 se opun posibilității ca o instanță națională să refuze recunoașterea și executarea unei decizii definitive prin care se impune plata unei sancțiuni financiare de către un particular, adoptată de o autoritate administrativă a statului emitent, pentru simplul motiv că acestei persoane nu i s‑a comunicat o traducere a deciziei respective într‑o limbă pe care o înțelege.
106.
Instanța națională poate, în temeiul articolului 20 alineatul (3) din Decizia‑cadru 2005/214, să se opună recunoașterii și executării unei hotărâri în cazul în care, pe baza unei aprecieri specifice de la caz la caz a tuturor împrejurărilor relevante, ajunge la concluzia că autoritățile statului membru solicitant nu au furnizat persoanei acuzate informații suficiente cu privire la natura și la cauza încălcării într‑o limbă pe care aceasta ar putea să o înțeleagă.
V. Concluzie
107.
Propunem Curții să răspundă la întrebarea preliminară adresată de Sąd Rejonowy dla Łodzi‑Śródmieścia w Łodzi (Tribunalul Districtual Łódź‑Śródmieście din Łódź, Polonia) după cum urmează:
–
Dispozițiile Deciziei‑cadru 2005/214/JAI a Consiliului din 24 februarie 2005 privind aplicarea principiului recunoașterii reciproce a sancțiunilor financiare se opun posibilității ca o instanță națională să refuze recunoașterea și executarea unei decizii definitive prin care se impune plata unei sancțiuni financiare de către un particular, adoptată de o autoritate administrativă a statului emitent, pentru simplul motiv că acestei persoane nu i s‑a comunicat o traducere a deciziei respective într‑o limbă pe care o înțelege.
–
Instanța națională poate, în temeiul articolului 20 alineatul (3) din Decizia‑cadru 2005/214, să se opună recunoașterii și executării acesteia în cazul în care, pe baza unei aprecieri specifice de la caz la caz a tuturor împrejurărilor relevante, ajunge la concluzia că autoritățile statului membru solicitant nu au furnizat persoanei acuzate informații suficiente cu privire la natura și cauza încălcării într‑o limbă pe care aceasta ar putea să o înțeleagă.
(
1
)	Limba originală: engleza.
(
2
)	JO 2005, L 76, p. 16, Ediție specială, 19/vol. 7, p. 150.
(
3
)	Directiva Parlamentului European și a Consiliului din 11 martie 2015 de facilitare a schimbului transfrontalier de informații privind încălcările normelor de circulație care afectează siguranța rutieră (JO 2015, L 68, p. 9).
(
4
)	Directiva Parlamentului European și a Consiliului din 20 octombrie 2010 privind dreptul la interpretare și traducere în cadrul procedurilor penale (JO 2010, L 280, p. 1).
(
5
)	În această privință a se vedea în special considerentele (7) și (9) ale Directivei 2015/413, precum și articolul 11 din această directivă.
(
6
)	Sublinierea noastră.
(
7
)	Sublinierea noastră.
(
8
)	Sublinierea noastră.
(
9
)	A se vedea Hotărârea din 14 noiembrie 2013, Baláž (C‑60/12, EU:C:2013:733, punctul 28), precum și Hotărârea din 5 decembrie 2019, Centraal Justitieel Incassobureau (Recunoașterea și executarea sancțiunilor financiare) (C‑671/18, EU:C:2019:1054, punctul 30).
(
10
)	A se vedea în special articolul 4, care este principala dispoziție privind formalitățile care trebuie îndeplinite și documentele care trebuie transmise.
(
11
)	A se vedea Hotărârea din 14 noiembrie 2013, Baláž (C‑60/12, EU:C:2013:733, punctul 27), precum și Hotărârea din 5 decembrie 2019, Centraal Justitieel Incassobureau (Recunoașterea și executarea sancțiunilor financiare) (C‑671/18, EU:C:2019:1054, punctul 29). Sublinierea noastră. A se vedea de asemenea, mai recent, Concluziile avocatului general Richard de la Tour prezentate în cauza LU (Recuperarea amenzilor de circulație rutieră) (C‑136/20, EU:C:2021:412, punctele 85 și 86).
(
12
)	A se vedea Hotărârea din 14 noiembrie 2013, Baláž (C‑60/12, EU:C:2013:733, punctul 29), precum și Hotărârea din 5 decembrie 2019, Centraal Justitieel Incassobureau (Recunoașterea și executarea sancțiunilor financiare) (C‑671/18, EU:C:2019:1054, punctul 31). Sublinierea noastră.
(
13
)	Aceasta reflectă abordarea generală urmată de legiuitorul Uniunii într‑o serie de instrumente adoptate în acest domeniu. Toate acestea se bazează pe un formular sau pe un certificat standardizat, anexat la instrumentul juridic în cauză, care, în scopul recunoașterii și executării în practică, înlocuiește decizia care stă la baza acestuia. Alegerea ca aceste sisteme să se bazeze pe un document standard care să includă elementele‑cheie ale deciziei de bază este menită tocmai să evite problemele și complexitatea care decurg din multilingvismul de la nivelul Uniunii.
(
14
)	Sublinierea noastră.
(
15
)	A se vedea Concluziile noastre prezentate în cauza BV (C‑129/19, EU:C:2020:375, punctele 117-123).
(
16
)	Considerentul (22) al Directivei 2010/64 și articolul 3 din această directivă.
(
17
)	Directiva Parlamentului European și a Consiliului din 22 mai 2012 (JO 2012, L 142, p. 1). Nici această directivă nu se aplică în speță. Într‑adevăr, articolul 2 alineatul (2) prevede că, „[î]n cazul în care dreptul unui stat membru prevede aplicarea unei sancțiuni pentru infracțiuni minore de către o altă autoritate decât o instanță competentă în materie penală și aplicarea unei astfel de sancțiuni poate fi atacată în fața unei astfel de instanțe, prezenta directivă se aplică doar în cazul procedurilor desfășurate în fața respectivei instanțe ca urmare a exercitării unei astfel de căi de atac”.
(
18
)	Articolul 4 din Directiva 2012/13.
(
19
)	Articolul 43 alineatul (2) din Regulamentul (UE) nr. 1215/2012 al Parlamentului European și al Consiliului din 12 decembrie 2012 privind competența judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială (JO 2012, L 351, p. 1).
(
20
)	Articolul 5 din Directiva 2015/413.
(
21
)	Prin urmare, Hotărârea Sleutjes, la care au făcut referire unele părți, este lipsită de relevanță în prezenta cauză. În această hotărâre, Curtea a aplicat pur și simplu dispozițiile Directivei 2010/64 într‑o cauză care, spre deosebire de prezenta cauză, intra în domeniul de aplicare al acestei directive ca urmare a faptului că sancțiunea a fost impusă de un organ jurisdicțional. A se vedea Hotărârea din 12 octombrie 2017, Sleutjes (C‑278/16, EU:C:2017:757, punctele 10, 25 și 27).
(
22
)	A se vedea Decizia‑cadru 2009/299/JAI a Consiliului din 26 februarie 2009 de modificare a Deciziilor‑cadru 2002/584/JAI, 2005/214/JAI, 2006/783/JAI, 2008/909/JAI și 2008/947/JAI, de consolidare a drepturilor procedurale ale persoanelor și de încurajare a aplicării principiului recunoașterii reciproce cu privire la deciziile pronunțate în absența persoanei în cauză de la proces (JO 2009, L 81, p. 24).
(
23
)	A se vedea, de exemplu, lipsa oricărei dispoziții privind consecințele unei încălcări de către autoritățile statelor membre a obligațiilor care le revin în temeiul articolului 5 din Directiva 2015/413, al articolului 3 din Directiva 2010/64 sau al articolelor 4 și 5 din Directiva 2012/13.
(
24
)	A se compara dispozițiile Directivei‑cadru 2005/214, de exemplu, cu articolele 9 și 12 din Regulamentul (UE) 2020/1784 al Parlamentului European și al Consiliului din 25 noiembrie 2020 privind notificarea sau comunicarea în statele membre a actelor judiciare și extrajudiciare în materie civilă sau comercială (notificarea sau comunicarea actelor) (JO 2020, L 405, p. 40), precum și cu articolul 22 din Directiva 2010/24/UE a Consiliului din 16 martie 2010 privind asistența reciprocă în materie de recuperare a creanțelor legate de impozite, taxe și alte măsuri (JO 2010, L 84, p. 1).
(
25
)	A se vedea articolul 3 alineatele (1) și (2) din această directivă.
(
26
)	A se vedea considerentul (7) al directivei.
(
27
)	Mai detaliat și cu trimiteri precise la jurisprudență, a se vedea Concluziile noastre prezentate în cauza An tAire Talmhaíochta Bia agus Mara, Éire agus an tArd‑Aighne (C‑64/20, EU:C:2021:14, punctele 71-82).
(
28
)	În această privință se poate arăta de asemenea că în considerentul (5) al Deciziei‑cadru 2005/214 se afirmă, printre altele, că „[p]rezenta decizie‑cadru respectă drepturile fundamentale și principiile recunoscute de articolul 6 din tratat și reflectate de Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, în special capitolul VI” (nota de subsol omisă). Totodată, articolul 3 din Decizia‑cadru 2005/214 prevede că „[p]rezenta decizie‑cadru nu are ca efect modificarea obligației de a se respecta drepturile fundamentale și principiile juridice fundamentale înscrise în articolul 6 din tratat”.
(
29
)	În plus, se precizează în Explicațiile cu privire la Carta drepturilor fundamentale (JO 2007, C 303, p. 17) că articolul 48 alineatul (2) din cartă corespunde articolului 6 alineatul (3) din CEDO și are același înțeles și același domeniu de aplicare ca și acesta din urmă. A se vedea de asemenea Hotărârea din 5 iunie 2018, Kolev și alții (C‑612/15, EU:C:2018:392, punctul 105).
(
30
)	Hotărârea din 22 iunie 2021, Latvijas Republikas Saeima (Puncte de penalizare) (C‑439/19, EU:C:2021:504, punctele 86-93).
(
31
)	A se vedea în special Curtea EDO, Hotărârea din 21 februarie 1984, Öztürk împotriva Germaniei (CE:ECHR:1984:0221JUD000854479, § 46-54), și Decizia din 19 octombrie 2004, Falk împotriva Țărilor de Jos (CE:ECHR:2004:1019DEC006627301, p. 7). Sublinierea noastră. În acest sens, mai recent, a se vedea de asemenea Curtea EDO, Hotărârea din 8 octombrie 2020, Bajčić împotriva Croației (CE:ECHR:2020:1008JUD006733413, § 27 și 28).
(
32
)	A se vedea de exemplu Curtea EDO, Hotărârea din 20 octombrie 2015, Dvorski împotriva Croației (CE:ECHR:2015:1020JUD002570311, § 76 și jurisprudența citată).
(
33
)	A se vedea Curtea EDO, Hotărârea din 25 martie 1999, Pélissier și Sassi împotriva Franței (CE:ECHR:1999:0325JUD002544494, § 51).
(
34
)	Ibidem.
(
35
)	A se vedea Curtea EDO, Hotărârea din 24 februarie 2009, Protopapa împotriva Turciei (CE:ECHR:2009:0224JUD001608490, § 80), și Hotărârea din 19 decembrie 1989, Kamasinski împotriva Austriei (CE:ECHR:1989:1219JUD000978382, § 74).
(
36
)	A se vedea printre altele Curtea EDO, Hotărârea din 25 iulie 2000, Mattoccia împotriva Italiei (CE:ECHR:2000:0725JUD002396994, § 60).
(
37
)	A se vedea în acest sens Curtea EDO, Hotărârea din 28 august 2018, Vizgirda împotriva Sloveniei (CE:ECHR:2018:0828JUD005986808, § 90).
(
38
)	A se vedea în acest sens Curtea EDO, Hotărârea din 19 decembrie 1989, Brozicek împotriva Italiei (CE:ECHR:1989:1219JUD001096484, § 41).
(
39
)	A se vedea în acest sens Curtea EDO, Hotărârea din 18 octombrie 2006, Hermi împotriva Italiei (CE:ECHR:2006:1018JUD001811402, § 68).
(
40
)	Ibidem, § 71.
(
41
)	A se vedea în acest sens Curtea EDO, Hotărârea din 28 august 2018, Vizgirda împotriva Sloveniei (CE:ECHR:2018:0828JUD005986808, § 84).
(
42
)	A se vedea Curtea EDO, Hotărârea din 17 februarie 2004, Tabaï împotriva Franței (CE:ECHR:2004:0217DEC007380501, p. 4).
(
43
)	A se vedea Curtea EDO, Hotărârea din 18 octombrie 2006, Hermi împotriva Italiei (CE:ECHR:2006:1018JUD0018, § 68).
(
44
)	Ibidem, § 69 și 70.
(
45
)	Ibidem, § 70.
(
46
)	A se vedea în special Curtea EDO, Hotărârea din 23 noiembrie 2006, Jussila împotriva Finlandei (CE:ECHR:2006:1123JUD007305301, § 43).
(
47
)	Cerințele de flexibilitate și aprecierea de la caz la caz a împrejurărilor fiecărei spețe în stadiul aprecierii fondului sunt consecința necesară a unei extinderi excesive a sferei noțiunii de „infracțiune” în jurisprudența Curții EDO în scopul admisibilității în temeiul articolului 6 din CEDO, care a debutat cu bine‑cunoscuta Hotărâre Engel (Curtea EDO, Hotărârea din 8 iunie 1976, Engel și alții împotriva Țărilor de Jos, CE:ECHR:1976:0608JUD000510071, § 80-82). În cazul în care încălcările minore ale legii care impun aplicarea unor sancțiuni destul de ușoare, precum încălcarea normelor de circulație în prezenta cauză, sunt calificate a fi „de natură penală”, rezultă în mod firesc că, pentru a evalua o pretinsă încălcare a drepturilor fundamentale ale acuzatului, este necesară o diferențiere între diferitele tipuri de încălcări și gravitatea acestora, care trebuie reintrodusă ulterior pentru a reinstitui în sistem un anumit echilibru rezonabil. Astfel, este evident că statele membre pot decide în mod legitim să acorde mai multe garanții (ceea ce poate fi foarte costisitor pentru administrație și poate determina o sarcină administrativă ridicată) persoanelor acuzate de săvârșirea unor infracțiuni precum omorul sau terorismul decât celor care primesc o amendă de parcare sau sunt prinse conducând vehicule cu anvelope cu profil mic.
(
48
)	A se vedea în special Hotărârea din 13 iunie 2019, Moro (C‑646/17, EU:C:2019:489, punctul 55), și Hotărârea din 15 octombrie 2015, Covaci (C‑216/14, EU:C:2015:686, punctul 39).
(
49
)	A se vedea în special Hotărârea din 26 iulie 2017, Sacko (C‑348/16, EU:C:2017:591, punctul 41 și jurisprudența citată). Sublinierea noastră.
(
50
)	Hotărârea din 5 decembrie 2019, Centraal Justitieel Incassobureau (Recunoașterea și executarea sancțiunilor financiare) (C‑671/18, EU:C:2019:1054, punctul 35).
(
51
)	Ibidem, punctele 42 și 50.
(
52
)	Sublinierea noastră. Formularul‑tip al certificatului este, în conformitate cu articolul 4 alineatul (2) din Decizia‑cadru 2005/214, prevăzut în anexă.
(
53
)	Cu privire la importanța certificatului, a se vedea punctul 45 de mai sus.
(
54
)	A se vedea Hotărârea din 25 iulie 2018, Minister for Justice and Equality (Deficiențele sistemului judiciar) (C‑216/18 PPU, EU:C:2018:586, punctul 36 și jurisprudența citată).
(
55
)	Ibidem, punctul 37 și jurisprudența citată.
(
56
)	A se vedea prin analogie Ordonanța din 28 aprilie 2016, Alta Realitat (C‑384/14, EU:C:2016:316, punctele 57 și 58).
(
57
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 14 mai 2020, Staatsanwaltschaft Offenburg (C‑615/18, EU:C:2020:376, punctele 57 și 64), precum și Concluziile noastre prezentate în această cauză (EU:C:2020:9, punctele 61 și 62).
(
58
)	A se vedea de exemplu Curtea EDO, Hotărârea din 4 octombrie 2001, Teuschler împotriva Germaniei (CE:ECHR:2001:1004DEC004763699). Aceasta este o manifestare a unui principiu bine cunoscut și general recunoscut, exprimat adesea cu ajutorul maximei latine vigilantibus (non dormientibus) iura (succurrunt).
(
59
)	A se vedea Curtea EDO, Hotărârea din 24 februarie 2009, Protopapa împotriva Turciei (CE:ECHR:2009:0224JUD001608490, § 82-86 și jurisprudența citată).