62020CC0459
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
DOMNUL JEAN RICHARD DE LA TOUR
prezentate la 16 iunie 2022 (
1
)
Cauza C‑459/20
X
împotriva
Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid
[cerere de decizie preliminară formulată de rechtbank Den Haag, zittingsplaats Utrecht (Tribunalul din Haga, locul ședinței Utrecht, Țările de Jos)]
„Trimitere preliminară – Cetățenia Uniunii – Articolul 20 TFUE – Drept de ședere al resortisantului unei țări terțe, părinte al unui copil minor, cetățean al Uniunii, în statul membru a cărui cetățenie o deține acest copil – Copil care locuiește în afara teritoriului Uniunii – Refuz al șederii care îl poate priva pe copil de posibilitatea de a se deplasa pe teritoriul Uniunii – Interesul superior al copilului – Relație de dependență între părintele resortisant al unei țări terțe și copilul minor, cetățean al Uniunii”
I. Introducere
1.
În ce măsură un resortisant al unei țări terțe, părinte al unui copil minor, cetățean al Uniunii, poate beneficia de un drept de ședere derivat, întemeiat pe dispozițiile articolului 20 TFUE, în statul membru a cărui cetățenie o deține copilul său, în condițiile în care acest copil locuiește, de la naștere, în afara teritoriului Uniunii?
2.
Aceasta este în esență întrebarea pe care o ridică prezenta cauză.
3.
Răspunsul la această întrebare va necesita stabilirea măsurii în care principiile deduse de Curte în Hotărârea din 8 martie 2011, Ruiz Zambrano (
2
), în Hotărârea din 15 noiembrie 2011, Dereci și alții (
3
), în Hotărârea din 6 decembrie 2012, O și alții (
4
), și în Hotărârea din 10 mai 2017, Chavez‑Vilchez și alții (
5
), astfel cum au fost reafirmate în Hotărârea din 8 mai 2018, K. A. și alții (Reîntregire familială în Belgia) (
6
), sunt aplicabile unei situații în care, la momentul în care cererea având ca obiect acordarea unui drept de ședere derivat este formulată într‑un stat membru, pe de o parte, părintele resortisant al unei țări terțe și copilul său, cetățean al Uniunii având cetățenia acestui stat, nu locuiesc împreună și, pe de altă parte, copilul respectiv nu a locuit niciodată pe teritoriul Uniunii.
4.
Această analiză va necesita să se distingă două situații. Prima situație este aceea în care cererea menționată se înscrie într‑un demers „solitar” al părintelui resortisant al unei țări terțe, aceasta neavând nicio legătură cu intrarea sau cu șederea copilului, cetățean al Uniunii, în statul membru a cărui cetățenie o deține. A doua situație este aceea în care cererea respectivă se înscrie, în schimb, într‑un demers „comun” al părintelui și al copilului care intenționează să își exercite libertatea de circulație pe care i‑o conferă statutul său de cetățean al Uniunii, părăsind țara terță în care are reședința obișnuită pentru a se deplasa în statul membru a cărui cetățenie o deține.
5.
Răspunsul la această întrebare va necesita de asemenea anumite precizări privind, pe de o parte, modalitățile referitoare la aprecierea interesului superior al copilului și, pe de altă parte, criteriile referitoare la aprecierea existenței unei relații de dependență care poate justifica un drept de ședere derivat în temeiul articolului 20 TFUE într‑o astfel de situație.
II. Situația de fapt din litigiul principal și întrebările preliminare
A.
Situația de fapt
6.
Reclamanta, cetățean thailandez, a locuit în mod legal în Țările de Jos, unde a fost căsătorită cu A, resortisant neerlandez. Din această uniune s‑a născut, la 28 martie 2012, un copil cu cetățenie neerlandeză. Acest copil, în prezent în vârstă de zece ani, s‑a născut în Thailanda, unde a fost crescut de bunica sa maternă, reclamanta întorcându‑se în Țările de Jos după naștere. Copilul a locuit întotdeauna în această țară terță și nu a locuit niciodată în Țările de Jos și nici în vreun alt stat membru al Uniunii. Reclamanta l‑a vizitat de câteva ori în Thailanda. Copilul nu vorbește nici neerlandeză, nici engleză (
7
).
7.
Printr‑o decizie din 22 mai 2017, dreptul de ședere al reclamantei a fost revocat cu efect retroactiv de la 1 iunie 2016, pentru motivul că relația sa cu A încetase de facto la această dată. Divorțul a fost pronunțat la 17 mai 2018, iar părinții au primit de drept custodia comună a copilului.
8.
Din dosarul prezentat Curții reiese că reclamanta din litigiul principal a depus, la 14 martie 2018, o cerere de acordare a unui permis de ședere pentru motive umanitare, care a fost respinsă la 26 iunie 2018. Acțiunea formulată împotriva acestei decizii a fost de asemenea respinsă prin hotărârea din 18 decembrie 2018.
9.
La 6 mai 2019, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (secretarul de stat pentru justiție și securitate, denumit în continuare „secretarul de stat”) a notificat reclamantei că urma să fie îndepărtată către Bangkok (Thailanda) la 8 mai 2019.
10.
La 7 mai 2019, B, resortisant cu cetățenie neerlandeză, a depus o cerere de acordare a unui permis de ședere [„Aanvrag voor het verblijfsdoel «familie en gezin» (cerere de acordare a unui permis de ședere în calitate de membru de familie)”] în scopul reîntregirii familiei cu reclamanta, în calitate de membru al familiei extinse. Cererea respectivă a fost respinsă printr‑o decizie din8 mai 2019, pentru motivul că între reclamantă și B nu exista o relație durabilă și exclusivă, iar acesta din urmă nu dispunea de resurse suficiente în acest scop. În decizia menționată, secretarul de stat a precizat, în plus, că reclamanta nu se putea prevala de un drept de ședere derivat în temeiul articolului 20 TFUE, astfel cum a fost recunoscut de Curte în Hotărârea Chavez‑Vilchez și alții.
11.
Reclamanta a fost expulzată în Bangkok (Thailanda) la 8 mai 2019.
12.
Printr‑o decizie din 2 iulie 2019, secretarul de stat a menținut respingerea cererii reclamantei de acordare a unui permis de ședere.
B.
Procedura în fața instanței de trimitere și întrebările preliminare
13.
Reclamanta a formulat o acțiune împotriva deciziei din 2 iulie 2019 pentru motivul că, în urma acestei decizii, copilul său ar fi privat de posibilitatea de ședere în cadrul Uniunii, fiind repus astfel în discuție efectul util al drepturilor de care acesta dispune în temeiul statutului său de cetățean al Uniunii.
14.
În această privință, ea susține că, dată fiind cetățenia neerlandeză a acestuia, copilul său are dreptul de ședere pe teritoriul Uniunii. Ea subliniază, în plus, că a avut întotdeauna o relație afectivă cu copilul și a asigurat întotdeauna îngrijirea legală și financiară a acestuia. Deși în perioada anterioară întoarcerii sale în Thailanda a fost constrânsă să se ocupe de la distanță de sarcinile legate de îngrijirea acestui copil și de educația sa, prin intermediul rețelelor sociale, în schimb, de la întoarcerea sa în Thailanda, la 8 mai 2019, se ocupă zilnic de el. Ea adaugă că, în temeiul unei hotărâri a Tribunalului din Surin (Thailanda) din 5 februarie 2020, acesta i‑a fost încredințat exclusiv. Reclamanta precizează că mama sa nu mai poate îngriji copilul din cauza situației sale medicale. În plus, ea susține că tatăl acestuia nu a asigurat niciodată îngrijirea legală, financiară sau afectivă a copilului său.
15.
Secretarul de stat susține în esență că principiile stabilite în Hotărârea Chavez‑Vilchez și alții nu sunt aplicabile unei situații precum cea în discuție în litigiul principal, întrucât respingerea cererii de acordare a unui permis de ședere formulate de reclamantă nu constrânge copilul să părăsească teritoriul Uniunii, din moment ce acesta locuiește în Thailanda de la nașterea sa. Acesta subliniază că nu există nicio dovadă obiectivă a faptului că reclamanta asigură efectiv îngrijirea copilului său din punct de vedere legal, financiar și afectiv sau că există o asemenea relație de dependență între reclamantă și copilul respectiv, nici că acesta din urmă ar fi constrâns să locuiască în afara teritoriului Uniunii. În ceea ce privește implicarea tatălui copilului, acesta arată că elementele invocate de reclamantă sunt de natură subiectivă. Pe de altă parte, întrucât hotărârea pronunțată de Tribunalul din Surin (Thailanda) nu este legalizată, nu se poate considera în mod automat că reclamanta are autoritatea exclusivă asupra copilului său. Secretarul de stat adaugă că reclamanta nu a dovedit nici că fiul său dorește el însuși să locuiască în Țările de Jos sau că emiterea unui permis de ședere în privința lui este în interesul acestuia din urmă.
16.
În aceste condiții, rechtbank Den Haag, zittingsplaats Utrecht (Tribunalul din Haga, locul ședinței Utrecht, Țările de Jos) a hotărât, așadar, să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)
Articolul 20 TFUE trebuie interpretat în sensul că se opune ca, atunci când un resortisant al unei țări terțe are în întreținere copilul său minor, cetățean al Uniunii Europene, și când acest minor se află într‑o relație de dependență efectivă față de acest resortisant al unei țări terțe, un stat membru să îi refuze acelui resortisant dreptul de ședere în statul membru a cărui cetățenie o deține cetățeanul minor al Uniunii Europene, deși acesta din urmă se află în afara teritoriului acestui stat membru sau al Uniunii și/sau nu s‑a aflat niciodată pe teritoriul Uniunii, fapt care ar presupune că cetățeanului minor al Uniunii Europene îi este efectiv refuzat accesul pe teritoriul acesteia?
2)
a)
Cetățenii (minori) ai Uniunii Europene trebuie să invoce existența sau să justifice un interes în exercitarea drepturilor pe care le au în temeiul statutului de cetățean al Uniunii Europene?
b)
În acest context, poate avea un rol faptul că, în mod normal, cetățenii minori ai Uniunii Europene nu își pot revendica drepturile în mod independent și nu dețin ei înșiși controlul asupra reședinței lor, ci depind în acest sens de părinte/părinți, și că acest lucru ar putea presupune că se solicită, în numele unui cetățean minor al Uniunii Europene, exercitarea drepturilor sale în calitate de cetățean al Uniunii, deși este posibil ca acest lucru să contravină celorlalte interese ale sale, menționate printre altele în [Hotărârea Chavez‑Vilchez și alții]?
c)
Drepturile aferente cetățeniei Uniunii sunt absolute, în sensul că nu pot fi ridicate obstacole împotriva lor sau că există chiar o obligație pozitivă a statului membru a cărui cetățenie o deține cetățeanul (minor) al Uniunii Europene de a permite exercitarea acestor drepturi?
3)
a)
Pentru a aprecia dacă există o relație de dependență, astfel cum se menționează la punctul 1), se atribuie o importanță decisivă chestiunii dacă părintele, resortisant al unei țări terțe, înainte de cererea de acordare a dreptului de ședere sau de decizia prin care i se refuză acest drept sau înainte de momentul în care o instanță judecătorească (națională) trebuie să decidă într‑o procedură judiciară desfășurată ca urmare a acestui refuz, asigura sau nu întreținerea zilnică a cetățeanului minor al Uniunii Europene și dacă există alte persoane care și‑au asumat în trecut această întreținere și/sau acestea și‑o pot asuma (în continuare)?
b)
În acest context, cetățeanului minor al Uniunii Europene i se poate solicita ca, pentru a‑și putea exercita în mod efectiv drepturile conferite de dreptul Uniunii, să se stabilească pe teritoriul Uniunii la celălalt părinte, cetățean al Uniunii Europene, care este posibil să nu mai aibă autoritate asupra minorului?
c)
În caz afirmativ, situația este diferită dacă acest părinte are/a avut sau nu autoritatea asupra minorului și/sau el își asumă/și‑a asumat sau nu îngrijirea minorului din punct de vedere legal, financiar sau afectiv și dacă părintele este sau nu este dispus să își asume această îngrijire a minorului și/sau întreținerea acestuia?
d)
Dacă se constată că părintele resortisant al unei țări terțe are autoritatea exclusivă asupra cetățeanului minor al Uniunii Europene, aceasta înseamnă că cerinței privind îngrijirea din punct de vedere legal, financiar și/sau afectiv i se acordă o importanță mai mică?”
17.
Guvernele neerlandez, danez și german, precum și Comisia Europeană au depus observații scrise.
18.
În plus, părțile au fost invitate să răspundă la întrebările cu solicitare de răspuns oral adresate de Curte. Acestea din urmă au fost ascultate în ședința de audiere a pledoariilor din 23 februarie 2022.
III. Analiză
19.
Întrebările pe care instanța de trimitere le adresează Curții privesc modalitățile de apreciere referitoare la existența, într‑o situație precum cea în discuție în litigiul principal, a unui drept de ședere derivat întemeiat pe dispozițiile articolului 20 TFUE, de care s‑ar putea prevala resortisanta unei țări terțe, mamă a unui copil minor, cetățean al Uniunii, în statul membru a cărui cetățenie o deține acesta din urmă, în condițiile în care acest copil are, de la naștere, reședința obișnuită într‑o țară terță (
8
).
20.
Astfel cum am arătat, răspunsul la aceste întrebări necesită să se distingă două situații.
21.
Prima situație, care se află, în opinia noastră, în centrul primei întrebări preliminare, este aceea în care cererea având ca obiect acordarea unui drept de ședere derivat în temeiul articolului 20 TFUE se înscrie într‑un demers al părintelui resortisant al unei țări terțe care nu are nicio legătură cu intrarea și cu șederea copilului, cetățean al Uniunii, în statul membru a cărui cetățenie o deține acesta din urmă. Ținând seama de obiectul și de conținutul cererii de acordare a unui permis de ședere în discuție în cauza principală, prezenta situație pare să se înscrie în acest cadru.
22.
A doua situație este aceea în care cererea se înscrie, în schimb, în demersul copilului care dorește să își exercite libertatea de circulație pe care i‑o conferă statutul său de cetățean al Uniunii, părăsind țara terță în care are reședința obișnuită pentru a se deplasa în statul membru a cărui cetățenie o deține. În opinia noastră, aceasta este situația vizată în esență de instanța de trimitere în cea de a doua și în cea de a treia întrebare preliminară, întrucât ea solicită Curții să precizeze modalitățile de apreciere referitoare, pe de o parte, la interesul superior al copilului (a doua întrebare preliminară) și, pe de altă parte, la existența sau inexistența unei relații de dependență între copil și părintele resortisant al unei țări terțe sau celălalt părinte al acestuia, cetățean al Uniunii (a treia întrebare preliminară).
A.
Cu privire la prima întrebare preliminară
23.
Prin intermediul primei întrebări preliminare, instanța de trimitere solicită în esență Curții să stabilească dacă articolul 20 TFUE se opune unei reglementări naționale în temeiul căreia dreptul de ședere al unui resortisant al unei țări terțe care asigură îngrijirea copilului său minor, cetățean al Uniunii, este refuzat pentru motivul că acest copil, care are cetățenia statului membru menționat, locuiește în afara teritoriului Uniunii de la nașterea sa.
24.
Răspunsul la această întrebare necesită să ne poziționăm în cadrul examinării clasice a principiilor deduse de Curte în Hotărârea din 8 martie 2011, Ruiz Zambrano (
9
), în Hotărârea din 15 noiembrie 2011, Dereci și alții (
10
), în Hotărârea din 6 decembrie 2012, O și alții (
11
), și în Hotărârea Chavez‑Vilchez și alții.
25.
Potrivit acestor principii, pe care Curtea le‑a sintetizat la punctele 47-52 din Hotărârea K.A. și alții (Reîntregire familială în Belgia), articolul 20 TFUE conferă oricărei persoane care are cetățenia unui stat membru statutul de cetățean al Uniunii, care are vocația de a fi statutul fundamental al resortisanților statelor membre. Cetățenia Uniunii conferă fiecărui cetățean al Uniunii un drept fundamental și individual de liberă circulație și ședere pe teritoriul statelor membre, sub rezerva limitărilor și a restricțiilor prevăzute de tratate, precum și a măsurilor adoptate în scopul aplicării acestora. În acest context, Curtea a statuat că articolul 20 TFUE se opune unor măsuri naționale, inclusiv unor decizii prin care se refuză acordarea dreptului de ședere membrilor familiei unui cetățean al Uniunii care au ca efect privarea cetățenilor Uniunii de beneficiul efectiv al substanței drepturilor conferite de statutul lor.
26.
În schimb, dispozițiile tratatului cu privire la cetățenia Uniunii nu conferă niciun drept autonom resortisanților unei țări terțe. Eventualele drepturi conferite acestora din urmă nu sunt drepturi proprii, ci drepturi derivate din cele de care beneficiază cetățeanul Uniunii. Obiectivul acordării acestor drepturi este de a garanta posibilitatea unui cetățean al Uniunii care nu și‑a exercitat libertatea de circulație de a trăi cu un membru al familiei sale, resortisant al unui stat terț, în statul membru a cărui cetățenie o deține, în temeiul articolului 20 TFUE, asigurând astfel reîntregirea familiei.
27.
Curtea a constatat, astfel, că există situații foarte specifice în care, în pofida faptului că dreptul derivat referitor la dreptul de ședere al resortisanților țărilor terțe nu este aplicabil și că cetățeanul Uniunii nu și‑a exercitat libertatea de circulație, un drept de ședere trebuie totuși acordat unui resortisant al unei țări terțe, membru al familiei cetățeanului menționat, în caz contrar existând riscul de a nu se respecta efectul util al cetățeniei Uniunii în situația în care, drept consecință a unui astfel de refuz, acel cetățean ar fi obligat, în fond, să părăsească teritoriul Uniunii avut în vedere în ansamblu, împiedicându‑l astfel să beneficieze în mod efectiv de substanța drepturilor pe care le conferă acest statut de cetățean al Uniunii.
28.
Astfel cum a arătat Curtea, asemenea situații se caracterizează prin faptul că, deși sunt guvernate de reglementări care intră a priori în competența statelor membre, și anume cele care privesc dreptul de intrare și de ședere al resortisanților unor țări terțe în afara domeniului de aplicare al dispozițiilor dreptului derivat al Uniunii, care, în anumite condiții, prevăd atribuirea unui astfel de drept, aceste situații au totuși un raport intrinsec cu libertatea de circulație și de ședere a unui cetățean al Uniunii, care se opune ca acest drept de intrare și de ședere să fie refuzat resortisanților menționați în statul membru în care are reședința cetățeanul respectiv, pentru a nu se aduce atingere acestei libertăți (
12
).
29.
Refuzul de a acorda un drept de ședere unui resortisant al unei țări terțe nu este însă susceptibil să repună în discuție efectul util al cetățeniei Uniunii decât dacă între acest resortisant al unei țări terțe și cetățeanul Uniunii membru al familiei sale există o asemenea relație de dependență încât ar conduce la obligarea acestuia din urmă să îl însoțească pe resortisantul unei țări terțe în cauză și să părăsească teritoriul Uniunii avut în vedere în ansamblu.
30.
Or, constatăm că termenii și finalitatea acestei jurisprudențe demonstrează că aceasta nu are vocația de a se aplica unei situații precum cea în discuție în litigiul principal, în care, pe de o parte, cererea de acordare a unui drept de ședere derivat este formulată de un părinte resortisant al unei țări terțe, în condițiile în care copilul minor, cetățean al Uniunii, nu locuiește și nu a locuit niciodată cu acest părinte resortisant al unei țări terțe în statul membru a cărui cetățenie o deține și, pe de altă parte, cererea menționată nu cuprinde nicio indicație în ceea ce privește voința copilului de a‑și exercita drepturile întemeiate pe statutul său de cetățean al Uniunii prin intrarea și șederea, împreună cu acest părinte, pe teritoriul statului membru respectiv.
31.
Astfel cum a arătat Curtea în Hotărârea din 27 iunie 2018, Altiner și Ravn (
13
), „cetățeanul Uniunii este cel care constituie persoana de referință pentru ca unui resortisant al unei țări terțe, membru al familiei acestui cetățean al Uniunii, să i se poată acorda un drept de ședere derivat” (
14
).
32.
În speță, constatăm că, la momentul formulării cererii în discuție, mama copilului s‑a aflat mereu în acest stat membru, în timp ce copilul său minor, cetățean al Uniunii, a locuit mereu în Thailanda. Prin urmare, în măsura în care mama și copilul său au locuit mereu separat în două țări diferite, aceștia nu au putut avea o viață de familie efectivă. În aceste împrejurări, refuzul de a acorda mamei copilului un drept de ședere derivat nu pare să încalce dreptul la reîntregirea familiei al persoanelor în cauză.
33.
În plus, la data depunerii cererii de acordare a dreptului de ședere, anumite elemente permiteau existența unor îndoieli cu privire la intenția mamei copilului de a se stabili împreună cu acesta în Țările de Jos, statul membru a cărui cetățenie o deține copilul. În urma divorțului părinților și a revocării permisului de ședere „reîntregirea familiei” de care dispunea mama copilului, aceasta a formulat, la 14 martie 2018, o cerere de acordare a unui permis de ședere pentru motive umanitare, care a fost respinsă, înainte de a formula, la 7 mai 2019, cererea în discuție. Această cerere, anexată la dosarul național și intitulată [„Aanvrag voor het verblijfsdoel «familie en gezin» (cerere de acordare a unui permis de ședere în calitate de membru de familie)”], ar fi în primul rând o cerere de reîntregire a familiei depusă de B, partenerul reclamantei, în favoarea mamei copilului. Din înscrisurile din dosarul național reiese că cererea menționată nu conține indicații privind demersurile concrete pe care mama le‑ar fi inițiat pentru ca copilul să intre și să locuiască cu ea în Țările de Jos.
34.
În aceste împrejurări, refuzul de a acorda un drept de ședere derivat mamei copilului nu are efectul sau consecința privării copilului respectiv de beneficiul efectiv al substanței dreptului conferit de statutul său de cetățean al Uniunii, întrucât acesta nu este constrâns nici să părăsească teritoriul Uniunii – pe care nu locuiește –, nici să renunțe să se deplaseze și să locuiască acolo, în lipsa unor demersuri inițiate în acest sens.
35.
O asemenea situație, în măsura în care nu are legătură cu libertatea de circulație și de ședere de care beneficiază copilul minor ca urmare a statutului său de cetățean al Uniunii, nu poate da naștere niciunui drept de ședere derivat în temeiul articolului 20 TFUE (
15
).
36.
Prin urmare, propunem Curții să declare că articolul 20 TFUE trebuie interpretat în sensul că nu se opune unei reglementări a unui stat membru în temeiul căreia un drept de ședere derivat pe teritoriul acestui stat îi este refuzat resortisantului unei țări terțe, părinte al unui copil minor care are cetățenia statului respectiv, atunci când acest copil nu a locuit niciodată pe teritoriul Uniunii, are reședința obișnuită în afara acestui teritoriu și nu intenționează să își exercite drepturile aferente statutului său de cetățean al Uniunii solicitând să intre și să locuiască în același stat membru în compania părintelui menționat, de care ar fi dependent.
37.
Trebuie examinată acum cea de a doua situație, în care cererea de acordare a dreptului de ședere derivat ar urmări, dimpotrivă, să garanteze că copilul își poate exercita drepturile conferite de statutul său de cetățean al Uniunii, permițându‑i să intre și să locuiască în statul membru a cărui cetățenie o deține. Astfel, exercitarea dreptului de ședere de către un copil de vârstă mică implică în mod necesar ca acesta din urmă să fie însoțit de persoana care asigură efectiv întreținerea sa ori îngrijirea sa din punct de vedere legal, financiar sau afectiv. Instanța de trimitere exprimă, astfel, temerea că refuzul de a acorda un asemenea drept de ședere va conduce în speță la privarea copilului respectiv de posibilitatea de a se deplasa și de a locui în statul membru a cărui cetățenie o deține, ca urmare a legăturii de dependență pe care ar avea‑o cu mama sa.
38.
Într‑o asemenea situație, este necesar, așadar, să se asigure că exercitarea drepturilor aferente statutului de cetățean și beneficiul drepturilor derivate asociate acestuia răspund intereselor copilului și sunt justificate în raport cu relația de dependență dintre acesta și părintele său resortisant al unei țări terțe.
39.
Aceste aspecte sunt analizate în cadrul examinării celei de a doua și a celei de a treia întrebări preliminare.
B.
Cu privire la a doua întrebare preliminară, referitoare la modalitățile de apreciere a interesului superior al copilului
40.
Prin intermediul celei de a doua întrebări preliminare, instanța de trimitere invită în esență Curtea să precizeze modalitățile de apreciere referitoare la interesul superior al copilului într‑o situație în care cererea de acordare a unui drept de ședere derivat în temeiul articolului 20 TFUE s‑ar înscrie în cadrul deplasării copilului din țara terță în care are reședința obișnuită în statul membru a cărui cetățenie o deține.
41.
În special, instanța de trimitere solicită Curții să stabilească dacă este necesar să demonstreze că această deplasare prezintă un interes real sau plauzibil pentru copil și dacă drepturile aferente cetățeniei Uniunii sunt drepturi absolute, în sensul că statul membru a cărui cetățenie o deține cetățeanul Uniunii are obligația pozitivă de a permite exercitarea acestora și de a nu crea obstacole în calea acesteia.
42.
Aceste întrebări par să își aibă originea în preocuparea exprimată de instanța de trimitere cu privire la faptul că deplasarea copilului ar putea fi motivată, în speță, în principal de dorința mamei, resortisant al unei țări terțe, de a reveni în Țările de Jos și, astfel, de a păstra un drept de ședere în acest stat membru. Având în vedere elementele menționate, considerăm, așadar, important ca, în cadrul răspunsului care trebuie dat, Curtea să țină seama de împrejurările specifice ale acestei cauze și să nu se substituie instanței de trimitere sau autorității naționale competente în ceea ce privește sarcina care îi revine, și anume de a se pronunța cu privire la eventualele împrejurări care însoțesc cererea de acordare a unui drept de ședere derivat formulată de mama copilului.
43.
În primul rând, considerăm că exercitarea drepturilor aferente cetățeniei Uniunii și beneficiul drepturilor derivate asociate acesteia pot fi concepute numai în măsura în care servesc interesul superior al copilului și asigură respectarea drepturilor fundamentale ale acestuia din urmă, în conformitate cu articolul 24 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (denumită în continuare „carta”) (
16
).
44.
În cadrul examinării unei cereri de acordare a unui drept de ședere derivat care ar fi formulată în legătură cu intrarea și șederea unui copil, cetățean al Uniunii, în statul membru a cărui cetățenie o deține acesta, aprecierea trebuie efectuată, așadar, din punctul de vedere al copilului, iar nu din punctul de vedere al părintelui resortisant al unei țări terțe (
17
).
45.
Articolul 24 alineatul (1) din cartă impune, astfel, ca autoritatea națională competentă să ia toate măsurile adecvate pentru a oferi copilului în cauză o posibilitate reală și efectivă de a fi ascultat.
46.
În plus, articolul 24 alineatul (2) din cartă impune autorității naționale competente să țină seama de interesul superior al acestui copil. Revine, așadar, acestei autorități sarcina de a verifica, având în vedere ansamblul împrejurărilor actuale și pertinente ale fiecărei spețe, că deplasarea copilului respectiv este efectuată în considerarea intereselor sale (
18
). Aceasta implică să se verifice că deplasarea respectivă nu riscă să aibă un impact prejudiciabil asupra situației copilului și că prezintă un interes pentru acesta din urmă, înscriindu‑se într‑un proiect de viață de familie tangibil sau, pentru a relua termenii utilizați de Comisie în ședință, un „proiect credibil”.
47.
În această privință, trebuie să se acorde o atenție deosebită mediului social și familial al copilului, precum și, în împrejurările cauzei principale, proiectului în care se înscrie deplasarea acestui copil și intențiilor pe care mama sa le are în această privință.
48.
În al doilea rând, trebuie, așadar, să se examineze aceste diferite criterii.
1. Mediul social și familial al copilului
49.
În general, astfel cum a arătat Curtea, mediul unui copil de vârstă mică este în esență un mediu familial, determinat de persoana sau de persoanele de referință cu care copilul trăiește, care îl au în fapt în îngrijire și se ocupă de el (
19
). Într‑o situație precum cea în discuție în litigiul principal, în care copilul are vârsta de zece ani, fiind, așadar, de vârstă școlară, autoritatea națională competentă trebuie să evalueze, în consecință, eventuala incidență negativă pe care deplasarea acestui copil ar putea‑o avea asupra bunăstării sale fizice și psihice, precum și asupra raporturilor sale afective, familiale și sociale sau chiar asupra situației sale materiale (
20
).
50.
În speță, din dosarul național reiese că, de la nașterea sa în Thailanda, copilul a fost crescut de bunica sa maternă, astfel încât a stabilit cu siguranță o relație afectivă foarte puternică cu aceasta. El este de asemenea școlarizat în Thailanda, ceea ce face dovada legăturilor pe care le întreține cu mediul lingvistic și cultural din această țară, în care trăiesc alți membri ai familiei sale. Reiese, în schimb, din dosarul național că acest copil nu s‑a deplasat niciodată în Țările de Jos și că nu cunoaște nici limba neerlandeză, nici limba engleză.
51.
Totuși, autoritatea națională competentă trebuie să țină seama și de evoluția mai recentă pe care a avut‑o viața de familie a copilului. Astfel, aceasta ar trebui să ia în considerare natura și intensitatea relațiilor care s‑au stabilit (eventual) între copil și mama sa de la întoarcerea acesteia în Thailanda. În plus, deși mențiunile care figurează în dosarul național nu permit să se cunoască nici natura raporturilor pe care le are A cu copilul său și nici întinderea actuală a contribuției sale la cheltuielile de întreținere ale acestuia din urmă, ar trebui să se stabilească dacă tatăl copilului se află în imposibilitatea sau în incapacitatea de a se ocupa de el la un moment dat și dacă acest copil dorește să aibă relații personale și contacte directe cu tatăl său, revendicând astfel beneficiul dreptului întemeiat pe articolul 24 alineatul (3) din cartă.
2. Existența unui proiect de viață credibil
52.
Autoritatea națională competentă trebuie să țină seama de asemenea de condițiile și de motivele deplasării copilului din țara terță în care are reședința obișnuită în statul membru a cărui cetățenie o deține, însă în care nu a locuit niciodată (
21
). Astfel, trebuie să se țină seama de riscul eventual ca acest copil să fie considerat mijlocul resortisantului unei țări terțe de a locui pe teritoriul Uniunii, ceea ce ar constitui o deturnare a dreptului de ședere derivat acordat în temeiul articolului 20 TFUE (
22
).
53.
O astfel de examinare se impune cu atât mai mult într‑o situație precum cea în discuție în litigiul principal, în care mama copilului își are originile geografice și familiale în țara terță în care acest copil are reședința obișnuită și, potrivit propriilor afirmații, tatăl și copilul său ar întreține puține relații sau deloc.
54.
În speță, intențiile mamei copilului, care pare să fie singura titulară a autorității părintești în privința acestuia din urmă, constituie, așadar, un element cu o relevanță deosebită.
55.
Astfel, dorința mamei de a rămâne în Țările de Jos nu lăsa nicidecum loc de îndoială la momentul formulării cererii de acordare a unui permis de ședere în discuție. În plus, alte elemente, menționate la punctul 33 din prezentele concluzii, permiteau, la acea dată, existența unor îndoieli cu privire la intenția sa fermă de a se stabili împreună cu copilul său în acest stat. În sfârșit, deși mama afirmă că a dezvoltat o viață de familie efectivă împreună cu copilul său de la întoarcerea sa în Thailanda, acest lucru nu pare să fie rezultatul unei decizii temeinic gândite de a trăi cu acesta din urmă, ci al deciziei de returnare care a fost executată împotriva sa la 8 mai 2019.
56.
Totuși, nici nu trebuie prezumat un risc de abuz ca urmare a simplului fapt că resortisanta țării terțe a trăit departe de copilul său timp de mai mulți ani. Astfel, nu se poate considera că toate aceste împrejurări stabilesc în mod irevocabil locul de reședință al copilului în Thailanda. Acesta nu trebuie privat de posibilitatea de a se deplasa și de a locui în statul membru al cărui cetățean este și nici mama acestui copil nu poate fi privată de posibilitatea de a continua, în Țările de Jos, viața de familie pe care ar fi putut să o înceapă cu fiul său în Thailanda din anul 2019.
57.
În aceste împrejurări, intențiile mamei de a se stabili împreună cu copilul în statul membru a cărui cetățenie o deține acesta din urmă trebuie să poată fi căutate și descoperite în elemente obiective sau tangibile, care să dovedească faptul că deplasarea acestui copil este reală, că șederea sa în statul membru a cărui cetățenie o deține nu are în niciun mod un caracter temporar sau ocazional și că a fost decisă în considerarea interesului său superior. Astfel, de exemplu, achiziționarea sau închirierea unei locuințe în acest stat membru (
23
) sau înscrierea la o școală ar putea constitui indicii relativ puternice.
58.
Deși aceste elemente sunt importante, ele nu sunt, cu siguranță, singurele care trebuie luate în considerare. Astfel, examinarea pe care autoritățile naționale sunt obligate să o efectueze trebuie să intervină întotdeauna la finalul unei evaluări globale a situației și al unei ponderări a tuturor elementelor relevante, cu scopul de a stabili mediul familial și social al copilului și de a garanta interesele acestuia.
3. Discuția cu copilul și cu părintele resortisant al unei țări terțe
59.
Considerăm că aprecierea situației copilului nu se poate desfășura fără ca acesta din urmă să fi avut posibilitatea de a‑și exprima opinia în ceea ce privește dorința sa de a se deplasa și de a se stabili cu mama sa în statul membru a cărui cetățenie o deține, în conformitate cu articolul 24 din cartă. În speță, deși copilul este încă dependent de mama sa, acesta are totuși, în prezent, vârsta de zece ani, care este o vârstă școlară ce îi permite să fie ascultat, dacă dorește, spre deosebire de un copil de vârstă foarte mică. În plus, considerăm că autoritatea națională competentă trebuie să ofere de asemenea persoanei care dispune singură de autoritatea părintească și care se află la originea deplasării copilului posibilitatea de a‑și prezenta observațiile cu privire la motivele acestei deplasări.
60.
Având în vedere aceste elemente, considerăm, în consecință, că articolul 20 TFUE trebuie interpretat în sensul că, într‑o situație în care un resortisant al unei țări terțe, părinte al unui copil minor, cetățean al Uniunii, formulează o cerere de acordare a unui drept de ședere derivat în statul membru a cărui cetățenie o deține copilul și în care acesta din urmă intenționează să se deplaseze pentru a locui acolo, autoritatea competentă a statului membru menționat este obligată să stabilească faptul că deplasarea acestui copil are loc în considerarea interesului său superior, în conformitate cu articolul 24 alineatul (2) din cartă. O astfel de constatare trebuie, având în vedere ansamblul împrejurărilor speței, să permită să se stabilească eventualul impact al deplasării menționate asupra bunăstării fizice și psihice a copilului, asupra situației sale materiale și asupra raporturilor afective, familiale și sociale pe care acesta din urmă le întreține. De asemenea, această constatare trebuie să se întemeieze pe elemente care permit să se stabilească faptul că deplasarea copilului este reală și că șederea sa în statul membru respectiv nu are nicidecum un caracter temporar sau ocazional și nu are ca unic obiect obținerea unui permis de ședere derivat întemeiat pe articolul 20 TFUE în beneficiul unuia dintre părinți.
C.
Cu privire la a treia întrebare preliminară, referitoare la aprecierea existenței unei relații de dependență care poate justifica un drept de ședere derivat în temeiul articolului 20 TFUE
61.
Prin intermediul celei de a treia întrebări preliminare, instanța de trimitere solicită în esență Curții să precizeze diferitele criterii referitoare la aprecierea existenței unei relații de dependență care poate justifica un drept de ședere derivat în temeiul articolului 20 TFUE într‑o situație în care copilul minor, cetățean al Uniunii, și‑ar exercita dreptul de circulație și de ședere pe teritoriul statului membru a cărui cetățenie o deține.
62.
Primo, instanța de trimitere solicită Curții să precizeze importanța care trebuie acordată momentului în care părintele resortisant al unei țări terțe și‑a asumat sau nu întreținerea zilnică a copilului său, cetățean al Uniunii, precum și împrejurării că, în trecut, alte persoane și‑au asumat această întreținere și/sau sunt în măsură să și‑o asume în viitor.
63.
Secundo, instanța de trimitere ridică problema ipotezei în care copilul, cetățean al Uniunii, s‑ar putea stabili pe teritoriul Uniunii la tatăl său, de asemenea cetățean al Uniunii. Pe de o parte, aceasta solicită Curții să precizeze importanța care trebuie acordată împrejurării că tatăl acestui copil și‑a asumat (sau nu) întreținerea ori îngrijirea copilului din punct de vedere legal, financiar sau afectiv și ar fi pregătit (sau nu) să își asume această îngrijire în viitor. Pe de altă parte, instanța de trimitere ridică problema importanței pe care o prezintă criteriul întemeiat pe îngrijirea din punct de vedere legal, financiar sau afectiv pe care și‑o asumă părintele, cetățean al Uniunii, față de copil în ipoteza în care s‑ar stabili că celălalt părinte, resortisant al unei țări terțe, asigură îngrijirea exclusivă a copilului.
64.
În primul rând, în ceea ce privește aprecierea referitoare la acordarea unui drept de ședere derivat întemeiat pe dispozițiile articolului 20 TFUE, examinarea pe care trebuie să o efectueze autoritatea națională competentă privește existența unei relații de dependență între, pe de o parte, copilul minor, cetățean al Uniunii, și, pe de altă parte, părintele resortisant al unei țări terțe. În acest context, amintim că Curtea face referire la situații foarte specifice, în care cetățeanul Uniunii nu ar avea altă opțiune decât să urmeze resortisantul unei țări terțe, întrucât se află în întreținerea sa, depinzând astfel în întregime de el pentru a‑și asigura subzistența și pentru a se întreține. Aceste situații se referă înainte de toate la părinți, resortisanți ai unor țări terțe, care asigură întreținerea efectivă a unui copil minor, cetățean al Uniunii, sau care își asumă efectiv îngrijirea acestuia din urmă din punct de vedere legal, financiar sau afectiv. Astfel, în contextul cauzei în care s‑a pronunțat Hotărârea Chavez‑Vilchez și alții, Curtea a statuat că „împrejurarea că celălalt părinte, cetățean al Uniunii, este realmente capabil și pregătit să asigure singur îngrijirea zilnică și efectivă a copilului constituie un element pertinent, dar care nu este suficient, în sine, pentru a putea constata că nu există, între părintele resortisant al unei țări terțe și copil, o relație de dependență de așa natură încât acesta din urmă ar fi constrâns să părăsească teritoriul Uniunii în cazul în care acestui resortisant al unei țări terțe i s‑ar refuza un drept de ședere” (
24
). Curtea a amintit, astfel, că „o asemenea constatare trebuie să fie întemeiată pe luarea în considerare, în interesul superior al copilului în cauză, a tuturor împrejurărilor speței, în special a vârstei sale, a dezvoltării sale fizice și emoționale, a gradului relației sale afective atât cu părintele cetățean al Uniunii, cât și cu părintele resortisant al unei țări terțe, precum și a riscului pe care separarea de acesta din urmă l‑ar genera pentru echilibrul acestui copil” (
25
).
65.
În opinia noastră, aceste principii sunt aplicabile în aceeași măsură unei situații precum cea în discuție în litigiul principal, în care efectul util al cetățeniei Uniunii impune ca acest copil să nu fie privat de exercitarea dreptului de circulație și de ședere pe teritoriul statului membru a cărui cetățenie o deține în cazul în care părintelui său, resortisant al unei țări terțe, i s‑ar refuza recunoașterea unui drept de ședere în statul membru respectiv.
66.
Rezultă că împrejurările la care face referire instanța de trimitere, referitoare la rolul și la implicarea, pe de o parte, a celuilalt părinte, cetățean al Uniunii, și, pe de altă parte, a bunicii materne a copilului, resortisantă a unei țări terțe, deși pot constitui indicii puternice în ceea ce privește situația familială a acestui copil, nu pot fi suficiente pentru a constata inexistența, între părintele resortisant al unei țări terțe și copilul cetățean al Uniunii, a unei relații de dependență de așa natură încât acesta din urmă ar fi privat de posibilitatea de a‑și exercita drepturile aferente statutului său de cetățean în ipoteza unui asemenea refuz. O astfel de constatare trebuie să se întemeieze pe criteriile pe care Curtea le‑a evidențiat în Hotărârea Chavez‑Vilchez și alții, amintite anterior. Într‑o situație precum cea în discuție în litigiul principal, în care bunica maternă a copilului pare să fi asigurat îngrijirea zilnică și efectivă a acestui copil în primii zece ani ai vieții sale, este de asemenea necesar să se țină seama de gradul relației afective pe care o are copilul cu aceasta, precum și de riscul pe care l‑ar putea genera separarea copilului de bunica sa maternă pentru echilibrul său.
67.
În al doilea rând, momentul în care a luat naștere relația de dependență și în special momentul în care părintele resortisant al unei țări terțe și‑a asumat întreținerea zilnică a copilului său, cetățean al Uniunii, constituie un factor decisiv. Astfel, nu există nicio îndoială, în opinia noastră, că relația menționată trebuie să existe în țara în care se află copilul, cetățean al Uniunii, cel puțin în momentul în care părintele resortisant al unei țări terțe solicită să beneficieze de un drept de ședere derivat pe lângă acesta.
68.
În speță, instanța de trimitere distinge situația anterioară depunerii cererii de acordare a unui drept de ședere de cea anterioară deciziei prin care cererea menționată este respinsă și, în sfârșit, de cea anterioară soluționării căii de atac jurisdicționale formulate împotriva acestei decizii de respingere. Această instanță își exprimă, astfel, preocuparea de a garanta că relația de dependență dintre copil, cetățean al Uniunii, și părintele său resortisant al unei țări terțe este reală și nu a fost provocată cu unicul scop de a obține un drept de ședere derivat întemeiat pe dispozițiile articolului 20 TFUE.
69.
În această privință, trebuie să se constate că, într‑o situație precum cea în discuție în litigiul principal, perioada anterioară depunerii cererii de acordare a unui drept de ședere, precum și cea anterioară adoptării deciziei de respingere corespund, ambele, unor perioade în care copilul, cetățean al Uniunii, și părintele său resortisant al unei țări terțe nu locuiau împreună și nici nu se aflau în același stat, acest copil fiind crescut în Thailanda de bunica sa maternă, în timp ce mama sa avea reședința în Țările de Jos. Deși Curtea a statuat, în Hotărârea din 6 decembrie 2012, O și alții (
26
), și în Hotărârea K. A. și alții (Reîntregire familială în Belgia), că nu era necesar ca părintele resortisant al unei țări terțe să locuiască împreună cu copilul minor, cetățean al Uniunii, pentru a stabili existența unei relații de dependență între ei, această coabitare rămâne totuși un element de o importanță deosebită, în special într‑o situație precum cea în discuție în litigiul principal, în care, dincolo de faptul că părintele respectiv nu locuiește cu copilul său, acesta se află în altă țară, pe un alt continent, astfel încât, prin ipoteză, nu a putut să își asume întreținerea zilnică și efectivă a copilului său în perioadele menționate.
70.
Or, potrivit jurisprudenței Curții, existența unei legături familiale, indiferent dacă este de natură biologică sau juridică, între cetățeanul Uniunii minor și părintele său, resortisant al unei țări terțe, nu poate fi suficientă pentru a justifica recunoașterea, în temeiul articolului 20 TFUE, a unui drept de ședere derivat părintelui pe teritoriul statului membru al cărui resortisant este copilul minor (
27
).
71.
În ceea ce privește, în prezent, situația anterioară soluționării căii de atac jurisdicționale formulate împotriva deciziei de respingere, aceasta corespunde unei perioade în care viața de familie a copilului a cunoscut o evoluție, în special ca urmare a întoarcerii părintelui resortisant al unei țări terțe, care trebuie luată în considerare. Astfel, ținând seama de termenele pe care le impune introducerea unei căi de atac jurisdicționale, considerăm că instanța națională competentă este obligată să cerceteze, în momentul în care intenționează să se pronunțe cu privire la cererea de acordare a unui permis de ședere formulată de resortisantul unei țări terțe, dacă, de la executarea deciziei de returnare, împrejurările de fapt au evoluat în așa mod încât a putut lua naștere o relație de dependență între copil și mama sa. În acest context, pentru a evita orice manevră abuzivă, considerăm de asemenea necesar ca instanța menționată să se asigure, având în vedere împrejurările concrete ale speței, că resortisantul unei țări terțe asigură efectiv întreținerea ori îngrijirea copilului din punct de vedere legal, financiar sau afectiv în contextul unei vieți de familie reale și stabile.
72.
Având în vedere aceste considerații, propunem, în consecință, Curții să declare că articolul 20 TFUE trebuie interpretat în sensul că, într‑o situație în care un resortisant al unei țări terțe, părinte al unui copil minor, cetățean al Uniunii, formulează o cerere de acordare a unui drept de ședere derivat în statul membru a cărui cetățenie o deține copilul respectiv și în care acesta din urmă intenționează să se deplaseze pentru a locui acolo, momentul în care părintele resortisant al unei țări terțe și‑a asumat întreținerea zilnică a copilului său constituie o împrejurare decisivă în vederea aprecierii existenței unei relații de dependență între părintele menționat și acest copil. Revine autorității naționale competente sarcina de a stabili, având în vedere ansamblul împrejurărilor concrete ale speței, măsura în care părintele menționat asigură întreținerea ori îngrijirea acestui copil din punct de vedere legal, financiar sau afectiv la momentul pronunțării cu privire la cererea sa și de a se asigura că această îngrijire este exercitată în contextul unei vieți de familie reale și stabile.
73.
În schimb, împrejurarea că celălalt părinte, cetățean al Uniunii, și un alt membru al familiei, resortisant al unei țări terțe, și‑au asumat în trecut sau sunt în măsură să își asume în viitor întreținerea ori îngrijirea copilului din punct de vedere legal, financiar sau afectiv nu permite să se deducă faptul că nu există, între părintele resortisant al unei țări terțe și acest copil, o relație de dependență de așa natură încât copilul ar fi privat de exercitarea dreptului său de circulație și de ședere pe teritoriul statului membru a cărui cetățenie o deține în cazul în care părintelui resortisant al unei țări terțe i s‑ar refuza recunoașterea unui drept de ședere în statul membru respectiv.
IV. Concluzie
74.
În lumina considerațiilor care precedă, propunem Curții să răspundă la întrebările preliminare adresate de rechtbank Den Haag, zittingsplaats Utrecht (Tribunalul din Haga, locul ședinței Utrecht, Țările de Jos) după cum urmează:
1)
Articolul 20 TFUE trebuie interpretat în sensul că nu se opune unei reglementări a unui stat membru în temeiul căreia un drept de ședere derivat pe teritoriul acestui stat îi este refuzat resortisantului unei țări terțe, părinte al unui copil minor care are cetățenia statului respectiv, atunci când acest copil nu a locuit niciodată pe teritoriul Uniunii, are reședința obișnuită în afara acestui teritoriu și nu intenționează să își exercite drepturile aferente statutului său de cetățean al Uniunii solicitând să intre și să locuiască în același stat membru în compania părintelui menționat, de care ar fi dependent.
2)
Articolul 20 TFUE trebuie interpretat în sensul că, într‑o situație în care un resortisant al unei țări terțe, părinte al unui copil minor, cetățean al Uniunii, formulează o cerere de acordare a unui drept de ședere derivat în statul membru a cărui cetățenie o deține copilul și în care acesta din urmă intenționează să se deplaseze pentru a locui acolo, autoritatea competentă a statului membru menționat este obligată să stabilească faptul că deplasarea acestui copil are loc în considerarea interesului său superior, în conformitate cu articolul 24 alineatul (2) din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene. O astfel de constatare trebuie, având în vedere ansamblul împrejurărilor speței, să permită să se stabilească eventualul impact al deplasării menționate asupra bunăstării fizice și psihice a copilului, asupra situației sale materiale și asupra raporturilor afective, familiale și sociale pe care acesta din urmă le întreține. De asemenea, această constatare trebuie să se întemeieze pe elemente care permit să se stabilească faptul că deplasarea copilului este reală și că șederea sa în statul membru respectiv nu are nicidecum un caracter temporar sau ocazional și nu are ca unic obiect obținerea unui permis de ședere derivat întemeiat pe articolul 20 TFUE în beneficiul unuia dintre părinți.
În ceea ce privește aprecierea referitoare la existența unei relații de dependență care poate justifica un drept de ședere derivat în temeiul articolului 20 TFUE, momentul în care părintele resortisant al unei țări terțe și‑a asumat întreținerea zilnică a copilului său, cetățean al Uniunii, constituie o împrejurare decisivă. Revine autorității naționale competente sarcina de a stabili, având în vedere ansamblul împrejurărilor concrete ale speței, măsura în care părintele menționat asigură întreținerea ori îngrijirea copilului din punct de vedere legal, financiar sau afectiv la momentul pronunțării cu privire la cererea sa și de a se asigura că această îngrijire este exercitată în contextul unei vieți de familie reale și stabile.
În schimb, împrejurarea că celălalt părinte, cetățean al Uniunii, și un alt membru al familiei, resortisant al unei țări terțe, și‑au asumat în trecut sau sunt în măsură să își asume în viitor întreținerea ori îngrijirea copilului din punct de vedere legal, financiar sau afectiv nu permite să se deducă faptul că nu există, între părintele resortisant al unei țări terțe și acest copil, o relație de dependență de așa natură încât copilul ar fi privat de exercitarea dreptului său de circulație și de ședere pe teritoriul statului membru a cărui cetățenie o deține în cazul în care părintelui resortisant al unei țări terțe i s‑ar refuza recunoașterea unui drept de ședere în statul membru respectiv.
(
1
)	Limba originală: franceza.
(
2
)	C‑34/09, EU:C:2011:124.
(
3
)	C‑256/11, EU:C:2011:734.
(
4
)	C‑356/11 și C‑357/11, EU:C:2012:776.
(
5
)	C‑133/15, denumită în continuare „Hotărârea Chavez‑Vilchez și alții, EU:C:2017:354.
(
6
)	C‑82/16, denumită în continuare „Hotărârea K. A. și alții (Reîntregire familială în Belgia), EU:C:2018:308.
(
7
)	Limba engleză este de asemenea o limbă utilizată în mod frecvent în Țările de Jos.
(
8
)	În ceea ce privește interpretarea noțiunii de „reședință obișnuită”, a se vedea, în cadrul interpretării Regulamentului (CE) nr. 2201/2003 al Consiliului din 27 noiembrie 2003 privind competența, recunoașterea și executarea hotărârilor judecătorești în materie matrimonială și în materia răspunderii părintești, de abrogare a Regulamentului (CE) nr. 1347/2000 (JO 2003, L 338, p. 1, Ediție specială, 19/vol. 6, p. 183), Hotărârea din 28 iunie 2018, HR (C‑512/17, EU:C:2018:513), în care Curtea arată că „reședința obișnuită a copilului, în sensul [acestui regulament], corespunde locului în care se situează, în fapt, centrul vieții sale” (punctul 42), precum și Hotărârea din 22 decembrie 2010, Mercredi (C‑497/10 PPU, denumită în continuare „Hotărârea Mercredi, EU:C:2010:829), în care Curtea a statuat deja că noțiunea de „reședință obișnuită” corespunde locului care exprimă o anumită integrare a copilului într‑un mediu social și familial (punctul 47).
(
9
)	C‑34/09, EU:C:2011:124.
(
10
)	C‑256/11, EU:C:2011:734.
(
11
)	C‑356/11 și C‑357/11, EU:C:2012:776.
(
12
)	A se vedea Hotărârea Chavez‑Vilchez și alții (punctul 64 și jurisprudența citată).
(
13
)	C‑230/17, EU:C:2018:497.
(
14
)	Punctul 27 și jurisprudența citată din această hotărâre.
(
15
)	A se vedea în această privință Hotărârea din 27 iunie 2018, Altiner și Ravn (C‑230/17, EU:C:2018:497), în care Curtea a statuat că „faptul că cererea de permis de ședere nu a intervenit «ca o consecință firească» a întoarcerii cetățeanului Uniunii constituie un element pertinent care, fără a prezenta în sine caracter determinant, poate, în cadrul unei aprecieri globale, să conducă statul de origine al cetățeanului Uniunii în cauză la a decide în sensul inexistenței unei legături între această cerere și exercitarea prealabilă de către respectivul cetățean a libertății sale de circulație și, pe cale de consecință, la a refuza eliberarea unui astfel de permis de ședere” (punctul 34).
(
16
)	A se vedea în ultimul rând Hotărârea din 11 martie 2021, État belge (Returnarea părintelui unui minor) (C‑112/20, EU:C:2021:197, punctul 26 și jurisprudența citată), precum și Hotărârea din 14 decembrie 2021, Stolichna obshtina, rayon Pancharevo (C‑490/20, EU:C:2021:1008, punctele 59 și 63).
(
17
)	A se vedea în această privință Luarea de poziție a avocatului general Cruz Villalón în cauza Mercredi (C‑497/10 PPU, EU:C:2010:738, punctul 93). În acest context, considerăm, astfel, că această apreciere nu se deosebește de cea care trebuie efectuată de autoritățile naționale competente atunci când trebuie să se pronunțe în materia răspunderii părintești când copilul este deplasat dintr‑un stat membru în alt stat membru.
(
18
)	A se vedea Hotărârea din 26 martie 2019, SM (Copil plasat sub kafalah algeriană) (C‑129/18, EU:C:2019:248, punctul 68 și jurisprudența citată).
(
19
)	A se vedea Hotărârea Mercredi (punctele 53 și 54).
(
20
)	A se vedea, pe linia principiilor stabilite de Curte, Hotărârea din 27 octombrie 2016, D. (C‑428/15, EU:C:2016:819, punctul 59).
(
21
)	A se vedea prin analogie Hotărârea din 2 aprilie 2009, A (C‑523/07, EU:C:2009:225, punctul 44), și Hotărârea Mercredi (punctul 44).
(
22
)	Astfel cum subliniază doctrina, amintim că „resortisantul unei țări terțe este, în definitiv, luat în considerare numai în măsura în care este mijlocul cetățeanului [minor dependent de părintele său] de a locui pe teritoriul Uniunii”. A se vedea Réveillère, V., „La protection statutaire du citoyen: demeurer sur le territoire de l’Union (dans son État de nationalité)”, Revue trimestrielle de droit européen, 11/2020, nr. 3, p. 721.
(
23
)	A se vedea prin analogie Hotărârea din 2 aprilie 2009, A (C‑523/07, EU:C:2009:225, punctul 40), și Hotărârea Mercredi (punctul 50).
(
24
)	Punctul 71 din această hotărâre. Sublinierea noastră.
(
25
)	A se vedea de asemenea Hotărârea K. A. și alții (Reîntregire familială în Belgia) (punctul 72).
(
26
)	C‑356/11 și C‑357/11, EU:C:2012:776.
(
27
)	A se vedea Hotărârea K. A. și alții (Reîntregire familială în Belgia) (punctul 75).