Väliaikainen versio
JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS
JEAN RICHARD DE LA TOUR
30 päivänä huhtikuuta 2026 (1)
Asia C‑190/25 [Zelabrich] (i)
LS
vastaan
GT
(Ennakkoratkaisupyyntö – Oberlandesgericht Stuttgart (osavaltion ylioikeus, Stuttgart, Saksa))
Ennakkoratkaisupyyntö – Oikeudellinen yhteistyö siviilioikeudellisissa asioissa – Tuomioistuimen toimivalta, tuomioiden tunnustaminen ja täytäntöönpano avioliittoa koskevissa asioissa – Asetus (EY) N:o 2201/2003 – 19 artikla – Vireilläolovaikutus – 63 artikla – Italian ja Pyhän istuimen välinen lateraanisopimus – Kanonisen oikeuden mukaisesti solmittu avioliitto – Avioeromenettely jäsenvaltion siviilituomioistuimessa, jossa hakemus on ensiksi pantu vireille – Kirkollisen tuomioistuimen Italiassa julistama avioliiton mitättömyys – Avioliiton mitättömäksi julistamista koskevan tuomion siviilioikeudellisten vaikutusten tunnustamista koskeva menettely italialaisessa valtion tuomioistuimessa, jossa asia on saatettu vireille myöhemmin
I       Johdanto
1.        Avioerohakemus on ensin jätetty jäsenvaltion tuomioistuimessa. Toisen jäsenvaltion tuomioistuimessa, tässä tapauksessa Italiassa, on myöhemmin esitetty hakemus, jolla pyritään antamaan siviilioikeudellisia vaikutuksia tuomiolle, joka koskee Italiassa kanonisen oikeuden säännösten mukaisesti solmitun avioliiton(2) mitättömäksi julistamista, ja tämän täytäntöönpanokelpoisen tuomion on antanut kirkollinen tuomioistuin, jonka toimivalta on tunnustettu kyseisessä jäsenvaltiossa. Voidaanko tätä tilannetta pitää vireilläolovaikutustilanteena?
2.        Unionin tuomioistuimen käsiteltävänä olevassa asiassa saksalainen tuomioistuin haluaa tietää, voiko tähän kysymykseen vastata myöntävästi asetuksen (EY) N:o 2201/2003(3) 19 artiklan 1 kohdan tulkinnan nojalla sillä perusteella, että kyseisen asetuksen 63 artiklan 2 kohdan ja 3 kohdan a alakohdan mukaan Italian ja Pyhän istuimen välisen sopimuksen eli 11.2.1929 tehdyn lateraanisopimuksen, sellaisena kuin se on muutettuna sopimuksella ja sen lisäpöytäkirjalla,(4) mukaisesti annettu tuomio avioliiton mitättömäksi julistamisesta on – kun otetaan huomioon viittaus kyseisen asetuksen III luvun 1 jaksoon – tunnustettava automaattisesti kuten mikä tahansa muu jäsenvaltion tuomioistuimen avioliittoa koskevissa asioissa antama tuomio.
3.        Bryssel II a ‑asetuksen 19 artiklassa säädettyjen vireilläolovaikutusta koskevien säännösten soveltamista on tarkasteltava laajemmasta näkökulmasta kuin pääasiassa, joka rajoittuu lateraanisopimukseen. Kyseisen asetuksen 63 artiklassa viitataan nimittäin konkordaatteihin (sopimuksiin), jotka on tehty Pyhän istuimen ja toisaalta Portugalin, Espanjan sekä Maltan välillä. Näissä kahdessa viimeksi mainitussa sopimuksessa määrätään menettelystä, joka vastaa italialaista menettelyä kirkollisten tuomioistuinten antamien päätösten tunnustamiseksi. Lisäksi 1.8.2022 alkaen nostettujen kanteiden osalta asetuksen (EU) 2019/1111(5) 99 artiklassa, jolla korvataan kyseinen 63 artikla, viitataan Pyhän istuimen ja Portugalin väliseen viimeisimpään sopimukseen, jossa säädetään tällaisesta menettelystä.
4.        Keskityn tässä ratkaisuehdotuksessa unionin tuomioistuimen pyynnön mukaisesti ensimmäiseen ennakkoratkaisukysymykseen ja esitän syyt, joiden vuoksi tätä menettelyä ei mielestäni voida rinnastaa Bryssel II a ‑asetuksen 19 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuun avioliiton pätemättömäksi julistamista koskevaan menettelyyn ja siten katsoa, että kyseessä on vireilläolovaikutustilanne.
II     Asiaa koskevat oikeussäännöt
A       Unionin oikeus
5.        Bryssel II a
‑asetuksen 1 artiklan 1 kohdan a alakohdassa säädetään seuraavaa:
”1.      Tätä asetusta sovelletaan, riippumatta siitä millaisessa tuomioistuimessa asiaa käsitellään, siviilioikeudellisissa asioissa, jotka liittyvät:
a)      avioeroon, asumuseroon tai avioliiton pätemättömäksi julistamiseen”.
6.        Asetuksen 19 artiklassa, jonka otsikkona on ”Vireilläolo ja samassa yhteydessä käsiteltävät kanteet”, säädetään seuraavaa:
”1.      Jos eri jäsenvaltioiden tuomioistuimissa nostetaan samojen asianosaisten välillä avioeroa, asumuseroa tai avioliiton pätemättömäksi julistamista koskevia kanteita, tuomioistuimen, jossa kanne on nostettu myöhemmin, on omasta aloitteestaan keskeytettävä asian käsittely, kunnes on ratkaistu, onko tuomioistuin, jossa kanne on ensin nostettu, toimivaltainen.
– –
3.      Kun on ratkaistu, että se tuomioistuin, jossa kanne on ensin nostettu, on toimivaltainen, tuomioistuimen, jossa kanne on myöhemmin nostettu, on jätettävä asia tutkimatta.
Tällöin asian myöhemmin vireille pannut kantaja voi siirtää asian siihen tuomioistuimeen, jossa kanne on ensiksi pantu vireille.”
7.        Asetuksen 63 artiklassa, jonka otsikko on ”Pyhän istuimen kanssa tehdyt sopimukset”, säädetään seuraavaa:
”1.      Tämä asetus ei rajoita Vatikaanissa 7 päivänä toukokuuta 1940 allekirjoitetun Pyhän istuimen ja Portugalin välillä tehdyn kansainvälisen sopimuksen (konkordaatti) soveltamista.
2.      Edellä 1 kohdassa tarkoitetun sopimuksen mukaisesti annettu tuomio avioliiton mitättömäksi julistamisesta tunnustetaan jäsenvaltioissa III luvun 1 jaksossa säädetyin edellytyksin.[(6)]
3.      Mitä 1 ja 2 kohdassa säädetään, sovelletaan myös seuraaviin Pyhän istuimen kanssa tehtyihin kansainvälisiin sopimuksiin (konkordaatteihin):
a)      [lateraanisopimus];
b)      Pyhän istuimen ja Espanjan välillä oikeusasioista 3 päivänä tammikuuta 1979 tehty sopimus;
c)      Maltan ja Pyhän istuimen välillä 3 päivänä helmikuuta 1993 tehty sopimus konkordaatin mukaisten avioliittojen sekä kyseisiä avioliittoja koskevien kirkollisten viranomaisten ja tuomioistuinten päätösten siviilioikeudellisten vaikutusten tunnustamisesta, mukaan lukien samana päivänä tehty soveltamispöytäkirja, ja sopimuksen 6 päivänä tammikuuta 1995 tehty toinen lisäpöytäkirja.
4.      Espanja, Italia ja Malta saavat soveltaa 2 kohdassa tarkoitettujen tuomioiden tunnustamiseen samoja menettelyjä ja tarkastuksia kuin kirkollisten tuomioistuinten 3 kohdassa tarkoitettujen Pyhän istuimen kanssa tehtyjen kansainvälisten sopimusten mukaisesti antamiin tuomioihin.
– –”
B       Lateraanisopimus
8.        Lateraanisopimuksen (concordat du Latran) 8 artiklan 1 ja 2 kappaleessa määrätään seuraavaa:
”1.      Kanonisen oikeuden mukaisesti solmituilla avioliitoilla katsotaan olevan siviilioikeudellisia vaikutuksia edellyttäen, että avioliitto on sen jälkeen, kun se on julkaistu kunnan virallisessa lehdessä, merkitty väestörekisteriin. Heti seremonian jälkeen pappi tai hänen edustajansa selittää aviopuolisoille avioliiton siviilioikeudelliset vaikutukset ja ilmoittaa heille siviililain (codice civile) säännöksistä, jotka koskevat aviopuolisoiden oikeuksia ja velvollisuuksia. Sen jälkeen hän laatii kahtena kappaleena avioliittotodistuksen, johon voidaan merkitä aviopuolisoiden mahdolliset siviilioikeudelliset ilmoitukset.
– –
2.      Kirkollisten tuomioistuinten antamat avioliiton mitättömäksi julistamista koskevat tuomiot, joilla on ylemmän kirkollisen valvontaelimen antama täytäntöönpanokelpoisuus, tulevat voimaan Italiassa asianosaisten tai jommankumman asianosaisen hakemuksesta toimivaltaisen corte d’appellon (toisen asteen tuomioistuin, Italia) päätöksellä, kun tämä toteaa, että
a)      kirkollinen tuomioistuin on toimivaltainen käsittelemään asian, koska kyseessä on kyseisessä artiklassa vahvistettujen vaatimusten mukaan solmittu avioliitto,
b)      kirkollisissa tuomioistuimissa noudatetulla menettelyllä on turvattu asianosaisten oikeus olla saapuvilla ja puolustaa itseään oikeudessa Italian oikeusjärjestyksen perusperiaatteiden mukaisesti,
c)      ulkomailla annettujen tuomioiden oikeusvaikutusten tunnustamista koskevassa Italian lainsäädännössä vaaditut muut edellytykset täyttyvät.
Toisen asteen tuomioistuin voi päätöksellään, jolla kanoninen tuomio julistetaan täytäntöönpanokelpoiseksi, määrätä väliaikaisia taloudellisia toimenpiteitä puolisoista, joiden avioliitto on julistettu mitättömäksi, toisen hyväksi ja ohjata asianosaiset asiaa käsittelevään toimivaltaiseen tuomioistuimeen.”
9.        Lisäpöytäkirjan 4 kohdan, joka koskee lateraanisopimuksen 8 artiklaa, b alakohdassa määrätään seuraavaa:
”Siltä osin kuin on kyse 2 kohdan soveltamisesta, Italian siviiliprosessilain (codice italiano di procedura civile)(7) 796 ja 797 artiklaa sovellettaessa on otettava huomioon avioliittoa säätelevän ja sen solmimisen perustana olevan kanonisen oikeusjärjestyksen erityispiirteet. Tarkemmin sanoen:
1)      on otettava huomioon, että Italian laissa olevat viittaukset sen paikan lakiin, jossa tuomio on annettu, on ymmärrettävä viittauksiksi kanoniseen oikeuteen;
2)      kanonisen oikeuden mukaan täytäntöönpanokelpoiseksi tullut ratkaisu katsotaan lainvoimaiseksi;
3)      on selvää, että aineellista arviointia ei missään tapauksessa suoriteta uudelleen.”
III  Pääasian tosiseikat ja ennakkoratkaisukysymykset
10.      Saksan ja Italian kansalainen GT ja Venäjän kansalainen LS, joiden vakinainen asuinpaikka on Saksassa, solmivat 16.6.2017 Santa Maria Apparente kirkossa Napolissa (Italia) konkordaatin mukaisen avioliiton, joka rekisteröitiin samana päivänä kyseisen kaupungin väestörekisteriviranomaisessa.
11.      GT haki 25.1.2022 avioeroa Amtsgericht Stuttgartissa (Stuttgartin alioikeus, Saksa). Kyseisen tuomioistuimen on myös viran puolesta annettava ratkaisu eläkeoikeuksien hyvitysluonteisesta jakamisesta ja LS:n hakemuksesta avioeron jälkeisestä elatusavusta.
12.      GT vaati 22.7.2022 Tribunale Ecclesiastico Interdiocesano di Napolia (hiippakuntien välinen kirkollinen oikeusistuin, Napoli, Italia) julistamaan kyseisen konkordaatin mukaisen avioliiton mitättömäksi. Kyseinen avioliitto julistettiin lopullisesti mitättömäksi 28.2.2024 annetulla päätöksellä, jonka Supremo Tribunale della Segnatura Apostilica (Apostolisen signatuurin ylin oikeusistuin, Vatikaani) julisti täytäntöönpanokelpoiseksi 27.5.2024.
13.      Corte di appello di Napoli (Napolin ylioikeus, Italia),(8) jossa on 31.7.2024 alkaen ollut vireillä menettely kirkollisen tuomion siviilioikeudellisten vaikutusten tunnustamiseksi, ei ole vielä antanut ratkaisua asiassa.
14.      Amtsgericht Stuttgart (Stuttgartin alioikeus) lykkäsi 20.11.2024 antamallaan päätöksellä avioeroasian käsittelyä, mukaan lukien siihen liittyvät taloudelliset seuraukset, sillä perusteella, että jos italialainen tuomioistuin antaisi ratkaisun kirkollisen tuomion tunnustamisesta, avioeromenettely menettäisi merkityksensä.
15.      LS on valittanut tästä päätöksestä Oberlandesgericht Stuttgartiin, joka on ennakkoratkaisupyynnön esittänyt tuomioistuin, ja väittänyt, että Bryssel II a
‑asetuksen mukaan velvollisuus keskeyttää asian käsittely ei kuulu Amtsgericht Stuttgartille vaan italialaiselle tuomioistuimelle.
16.      Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin täsmentää, että ensimmäisellä ennakkoratkaisukysymyksellään se pyytää vahvistusta näkemykselleen, jonka mukaan Bryssel II a
‑asetuksen 63 artiklan 2 kohdan ja 3 kohdan a alakohdan sanamuodon perusteella kirkollisen tuomion oikeusvaikutusten tunnustamista koskeva menettely, joka on vireillä italialaisessa tuomioistuimessa, kuuluu kyseisen asetuksen 19 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuun ”avioliiton pätemättömäksi julistamista koskevaan menettelyyn”.
17.      Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pohtii toisen kysymyksensä osalta, mitä seurauksia on vireilläolovaikutusta koskevalla toteamuksella, joka todennäköisesti johtaa siihen, että italialainen tuomioistuin, jossa asia on myöhemmin saatettu vireille, lykkää asian käsittelyä mainitun asetuksen 19 artiklan 1 kohdan mukaisesti.
18.      Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan avioliiton mitättömäksi julistaminen ei johda samoihin seurauksiin kuin avioero, jos kirkollinen tuomio tunnustetaan Italiassa, kun tarkastellaan sitä, miten näitä seurauksia käsitellään saksalaisessa tuomioistuimessa. Se toteaa, että Saksan oikeuskäytännön mukaan mitättömästä avioliitosta ei voi aiheutua taloudellisia seurauksia. Jos vireilläolovaikutusta koskevia säännöksiä ei noudateta, on olemassa riski, että annetaan keskenään ristiriitaisia ratkaisuja, mikä voisi olla peruste avioliiton mitättömäksi julistamista koskevan tuomion tunnustamatta jättämiselle Bryssel II a
‑asetuksen 22 artiklan c alakohdan mukaisesti.
19.      Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin korostaa toisaalta, että vireilläolovaikutuksen mekanismin vuoksi se olisi mahdollisesti velvollinen tutkimaan liitännäiskysymyksen avioliiton kirkollisen mitättömäksi julistamisen tunnustamisesta Italiassa, vaikka Saksan liittotasavallan ja Pyhän istuimen välillä ei olekaan tätä koskevia sopimuksia.
20.      Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pohtii näin ollen, onko Saksan tuomioistuimilla mahdollisuus lykätä asian ratkaisemista, vaikka niillä on asiassa ensisijainen kansainvälinen toimivalta.
21.      Tässä tilanteessa Oberlandesgericht Stuttgart on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)      Onko [lateraanisopimuksen] 8 artiklan 2 kappaleen mukainen päätöksen tunnustamista koskeva Italian oikeuden mukainen menettely toimivaltaisessa Corte d’Appello di Napolissa (Napolin ylioikeus, Italia) Bryssel II a
‑asetuksen 19 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu avioliiton pätemättömäksi julistamista koskeva menettely?
2)      Mikäli ensimmäiseen kysymykseen vastataan myöntävästi:Saako Saksan tuomioistuin, jossa avioeroon tuomitsemista koskeva asia on ensin pantu vireille, keskeyttää kansallisten säännösten mukaisen oikeudenkäyntimenettelyn Bryssel II a
‑asetuksen 19 artiklan 1 kohdan vastaisesti sen tuomioistuimen hyväksi, jonka ratkaistavaksi päätöksen tunnustamista koskeva menettely on saatettu myöhemmin?”
22.      Kirjallisia huomautuksia ovat esittäneet GT, Italian hallitus ja Euroopan komissio. GT, Italian hallitus, Euroopan komissio ja Espanjan hallitus osallistuivat 5.2.2026 pidettyyn istuntoon ja vastasivat unionin tuomioistuimen esittämiin suullisiin kysymyksiin.
IV     Asian tarkastelu
23.      Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee ennakkoratkaisukysymyksillään, onko Italiassa vireillä oleva menettely, jossa valtion tuomioistuin tunnustaa kirkollisen tuomioistuimen antaman täytäntöönpanokelpoisen mitättömyystuomion, joka koskee konkordaatin mukaista avioliittoa,(9) kun saksalaisessa tuomioistuimessa on ensin saatettu vireille samojen asianosaisten välinen avioerohakemus, Bryssel II a
‑asetuksen 19 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu avioliiton pätemättömäksi julistamista koskeva menettely. Unionin tuomioistuinta pyydetään näin ollen ottamaan kantaa tämän säännöksen tulkintaan.(10)
24.      Koska uskonnollisen viranomaisen antamat ratkaisut eivät kuulu tämän asetuksen soveltamisalaan,(11) on syytä täsmentää tämän tulkintapyynnön erityinen asiayhteys eli lateraanisopimus, joka on yksi kyseisen asetuksen 63 artiklassa mainituista tiettyjen jäsenvaltioiden tekemistä sopimuksista.(12)
A       Käsiteltävänä olevan asian erityinen asiayhteys: lateraanisopimus
25.      Italian ja Pyhän istuimen välillä 11.2.1929 tehtyä lateraanisopimusta muutettiin 18.2.1984 tehdyllä sopimuksella.(13) Kyseisen sopimuksen 1 artiklassa vahvistetaan sopimusta ohjaava periaate, joka on katolisen kirkon ja Italian tasavallan täysi itsenäisyys ja itsemääräämisoikeus, kummallakin omalla alallaan. Kyseisen sopimuksen 2 artiklan 1 kappaleen(14) mukaisesti Italian tasavalta takaa katolisen kirkon oikeuden harjoittaa vapaasti itsenäistä tuomiovaltaa kanonisen oikeuden alalla. Kyseisen sopimuksen 8 artiklan 2 kappaleessa vahvistetut edellytykset, jotka koskevat Italian kirkollisissa tuomioistuimissa annettujen avioliiton mitättömyyttä koskevien päätösten tehokkuutta, ovat sen 1 artiklassa ilmaistun periaatteen soveltamista.(15)
26.      Kyseisen sopimuksen 8 artiklan 1 ja 2 kappaleessa määrätään konkordaatin mukaisten avioliittojen ja näiden avioliittojen mitättömyyttä koskevien täytäntöönpanokelpoisten päätösten, jotka kirkolliset tuomioistuimet ovat antaneet, siviilioikeudellisista vaikutuksista.
27.      Lateraanisopimuksen 8 artiklan 1 kappaleen ensimmäisen kohdan mukaan kyseisillä avioliitoilla on siviilioikeudellisia oikeusvaikutuksia, kun ne on merkitty väestörekisteriin. Kyseisen määräyksen toisen kohdan mukaan merkintä voidaan kuitenkin evätä, jos keskeisiä siviilioikeudellisia vaatimuksia (puolisoiden ikä, lisäpöytäkirjan 4 kohdan a alakohdassa luetellut ehdottomat esteet) ei ole noudatettu.
28.      Kanonisen oikeuden mukaisesti kirkolliset tuomioistuimet voivat julistaa konkordaatin mukaisen avioliiton mitättömäksi vähintään yhden puolison hakemuksesta uskonnollisista syistä, jotka ovat laajempia(16) kuin siviilioikeudessa yleensä.
29.      Lateraanisopimuksen 8 artiklan 2 kappaleen mukaan avioliiton mitättömyyden siviilioikeudellisten vaikutusten tuottaminen edellyttää kahta vaihetta. Yhtäältä tällaisen avioliiton mitättömyyttä koskevilla kirkollisten tuomioistuinten(17) tuomioilla on oltava ylemmän kirkollisen valvontaelimen antama täytäntöönpanoperuste.
30.      Toisaalta Italian valtion tuomioistuimen on tutkittava nämä päätökset sen jälkeen, kun kyseinen elin on todennut ne täytäntöönpanokelpoisiksi.
31.      Tämä tarkastelu, jonka suorittaa italialainen valtion tuomioistuin GT:n pyynnöstä, sekä avioeromenettely, jonka hän oli aiemmin pannut vireille saksalaisessa tuomioistuimessa, ovat molemmat vireillä pääasiassa. Saksalaisen tuomioistuimen päätös lykätä ratkaisun antamista siihen asti, kunnes italialainen tuomioistuin, jossa asia on myöhemmin saatettu vireille, on antanut ratkaisunsa, on riitautettu ennakkoratkaisua pyytäneessä tuomioistuimessa. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pohtii Bryssel II a
‑asetuksen(18) 19 artiklassa säädettyjä vireilläolovaikutuksen edellytyksiä tässä nimenomaisessa menettelyssä.
B       Vireilläolovaikutusta koskevien säännösten soveltamisala
32.      Bryssel II a
‑asetuksen 19 artiklan otsikko on ”Vireilläolo ja samassa yhteydessä käsiteltävät kanteet”. Ilmaus ”samassa yhteydessä käsiteltävät kanteet” kattaa ”väärän vireilläolon” tilanteet.(19) Tätä erottelua käsiteltiin Bryssel II
‑asetuksen 11 artiklan 2 kohdassa.(20) Siinä otettiin huomioon jäsenvaltioiden oikeusjärjestysten väliset erot, jotka liittyvät siihen, että kaikissa jäsenvaltioissa ei tunneta asumuseroa, avioeroa ja avioliiton pätemättömäksi julistamista.(21)
33.      Unionin tuomioistuin tulkitsi Bryssel II a
‑asetuksen 19 artiklan 1 ja 3 kohtaa ja totesi, että sen ratkaisemiseksi, onko kyseessä vireilläolovaikutustilanne, kanteiden on koskettava samoja asianosaisia. Sillä, että niillä on eri kohde, ei ole mitään merkitystä, kunhan ne koskevat asumuseroa, avioeroa tai avioliiton pätemättömäksi julistamista. Näin ollen kyseisessä 19 artiklassa tarkoitettu vireilläolovaikutustilanne voi olla olemassa silloin, kun kahden eri jäsenvaltion tuomioistuimissa on pantu vireille asumuseromenettely yhdessä ja avioeromenettely toisessa tai kun molemmissa on pantu vireille avioerohakemus.(22)
34.      Näin ollen riittää, että vireillä on kaksi asiaa, jotka koskevat aviosuhdetta. Unionin lainsäätäjä ei ole varannut erityiskohtelua asialle avioliiton mitätöimiseksi avioliiton solmimishetkellä olemassa olleen mitättömyysperusteen nojalla, kun taas mitätöntä avioliittoa ei voida purkaa avioerolla.(23)
C       Soveltaminen käsiteltävänä olevassa asiassa
35.      Avioeromenettely, joka on saatettu ensiksi saksalaisen tuomioistuimen käsiteltäväksi, on vireillä rinnakkain italialaisessa tuomioistuimessa myöhemmin vireille pannun menettelyn kanssa, jonka tarkoituksena on saada Italiassa oikeusvaikutuksia kirkollisen tuomioistuimen antamalle täytäntöönpanokelpoiselle avioliiton mitättömyyttä koskevalle tuomiolle.
36.      Nämä kaksi menettelyä koskevat kyseessä olevaa aviosuhdetta. Kyse ei kuitenkaan ole samanluonteisista vaatimuksista. Toisen menettelyn tarkoituksena on julistaa avioliitto puretuksi ja toisen tarkoituksena on tunnustaa Italian oikeusjärjestyksessä ne siviilioikeudelliset vaikutukset, jotka johtuvat kirkollisen tuomioistuimen jo antamasta avioliiton mitättömyyttä koskevasta tuomiosta, joka on lopullinen ja täytäntöönpanokelpoinen. Nämä kolme edellytystä on vahvistettu lateraanisopimuksen 8 artiklan 2 kappaleessa.
37.      Näin ollen ensinnäkin jo Bryssel II a
‑asetuksen 19 artiklan 1 kohdan sanamuodon pelkästä tarkastelusta ilmenee, että vireilläolovaikutuksen edellytykset eivät täyty. Tämä säännös koskee tilannetta, jossa ”eri jäsenvaltioiden tuomioistuimissa nostetaan samojen asianosaisten välillä avioeroa
– – tai avioliiton pätemättömäksi julistamista koskevia kanteita”.(24) Sekä 19 artiklan sanamuoto että sen tavoite ovat selkeitä. Siinä säädetään menettelystä tilanteissa, joissa asia on saatettu kahden eri jäsenvaltion tuomioistuimen käsiteltäväksi Bryssel II a
‑asetuksen 3 artiklassa säädettyjen useiden toimivaltaperusteiden, joiden välillä ei ole hierarkiaa,(25) vuoksi.(26) Tavoitteena on välttää ristiriitaiset ratkaisut avioliiton purkamisen osalta ja taata oikeusvarmuus vapauteen, turvallisuuteen ja oikeuteen perustuvalla alueella,(27) johon viitataan kyseisen asetuksen johdanto-osan ensimmäisessä perustelukappaleessa.
38.      Tässä tapauksessa ainoa menettely, joka on rinnakkainen Saksassa vireillä olevan avioeromenettelyn kanssa ja joka on vireillä toisen jäsenvaltion (Italian) tuomioistuimessa, ei kuitenkaan ole menettely, jonka tarkoituksena on julistaa mitättömäksi konkordaatin mukainen avioliitto, koska kyseisen avioliiton mitättömyys on jo todettu.  Kyseinen hakemus avioliiton mitättömäksi julistamiseksi saatettiin vireille kirkollisessa tuomioistuimessa, joka hyväksyi sen antamalla asiassa lopullisen tuomion, josta tuli täytäntöönpanokelpoinen ylemmän kirkollisen valvontaelimen antamalla toisella ratkaisulla. Lisäksi ilman toimivaltaisen Italian valtion tuomioistuimen tunnustusta se ei ole päätös, joka kuuluu Bryssel II a
‑asetuksen soveltamisalaan.(28)
39.      Toiseksi vireillä oleva menettely, joka on aloitettu Italian valtion tuomioistuimessa, jotta kirkollisen tuomioistuimen jo julistama avioliiton mitättömyys tunnustettaisiin Italian oikeusjärjestyksessä,(29) on luonteeltaan eksekvatuurimenettely.(30) Olen todennut, että tämän menettelyn kuvaamiseen käytetään myös useita muita termejä tai ilmauksia, kuten ”homologointi” (eli tunnustaminen),(31) ”laillisuusvalvonta” tai ”siviilioikeudellisen pätevyyden toteaminen”,(32) ”ratkaisun varaaminen”(33) tai ”vahvistaminen”,(34) mutta näkemykseni mukaan näillä terminologisilla eroilla ei ole vaikutusta asiasisältöön.
40.      Ensinnäkin kyseisestä menettelystä määrätään lateraanisopimuksessa, joka on kansainvälinen sopimus, jonka tarkoituksena on, että kirkollisten tuomioistuinten oman oikeusjärjestyksensä mukaisesti antamat tuomiot,(35) joilla avioliitto julistetaan mitättömäksi niihin liittyvillä omilla perusteilla,(36) tuottavat siviilioikeudellisia vaikutuksia Italiassa tai toisin sanoen tulevat osaksi kyseisen jäsenvaltion oikeusjärjestystä.(37)
41.      Espanjassa on käytössä vastaava siviilioikeudellinen menettely. Näin on myös Maltassa ja 18.5.2004 tehdyn sopimuksen (konkordaatin) jälkeen Portugalissa.(38)
42.      Tämän jälkeen lateraanisopimuksen 8 artiklan 2 kappaleessa luetellaan ne kohdat, joiden perusteella toimivaltainen Italian valtion tuomioistuin valvoo kirkollista tuomiota. Tällaiset perusteet ovat vakiintuneita eksekvatuurimenettelyssä,(39) koska ne koskevat kirkollisen tuomioistuimen toimivaltaa ja Italian prosessuaalisen oikeusjärjestyksen noudattamista, ilman että edellytetään tarkkaa vastaavuutta Italian siviilioikeudessa säädettyihin mitättömyysperusteisiin.(40) On myös syytä korostaa, että toimivaltaisen Italian valtion tuomioistuimen on ”todettava”, että ”ulkomailla annettujen tuomioiden päteväksi julistamista koskevassa Italian lainsäädännössä vaaditut muut edellytykset täyttyvät”.(41)
43.      Lopuksi, kuten muissakin kahdenvälisissä sopimuksissa, joita on tehty erityisesti jäsenvaltioiden ja kolmansien valtioiden välillä ja joissa määrätään valvontamenettelystä kussakin näistä valtioista annettujen päätösten tunnustamista ja ennen kaikkea täytäntöönpanoa varten, yhdessä valtiossa annettu päätös tuottaa vaikutuksia, kun taas toisessa valtiossa nämä vaikutukset ovat vastaavia vasta tällaisen menettelyn päätyttyä.
44.      Näin ollen Pyhän istuimen ja Italian välisessä suhteessa kirkollisen tuomioistuimen mitättömäksi julistama avioliitto mahdollistaa uuden kirkollisen avioliiton solmimisen, kun taas uutta siviiliavioliittoa ei voida Italiassa solmia ennen kuin toimivaltaisessa italialaisessa valtion tuomioistuimessa vireillä oleva menettely on saatettu päätökseen. Tämä tilanne on siis kaikilta osin rinnastettavissa vapauteen, turvallisuuteen ja oikeuteen perustuvan alueen ulkopuoliseen tilanteeseen, jossa avioero on julistettu valtiossa A ja jossa uudelleen avioituminen ei ole mahdollista valtiossa B ilman valtion A antaman tuomion ennakkotarkastusta. Se, että kyseessä olevan tuomion on antanut kirkollinen tuomioistuin, ei muuta tätä logiikkaa.
45.      Olen näin ollen samaa mieltä komission kanssa siitä, että ”Bryssel II a
‑asetuksen 19 artiklassa säädettyjä vireilläolovaikutusta koskevia säännöksiä ei sovelleta silloin, kun jäsenvaltion tuomioistuimessa käsitellään hakemusta, jolla pyritään antamaan siviilioikeudellisia oikeusvaikutuksia uskonnollisen tuomioistuimen antamalle tuomiolle, samoin kuin niitä ei sovelleta silloin, kun jäsenvaltion tuomioistuimessa käsitellään hakemusta, jolla pyritään antamaan oikeusvaikutuksia kolmannessa valtiossa annetulle tuomiolle”.
46.      Komissio yhtyy kuitenkin ennakkoratkaisupyynnön esittäneen tuomioistuimen näkemykseen ja katsoo, että Bryssel II a
‑asetuksen 63 artiklan 3 kohdan a alakohtaa voidaan tulkita siten, että sillä poikkeuksellisesti luodaan vireilläolovaikutus, koska kyseinen säännös velvoittaa muut jäsenvaltiot tunnustamaan avioliiton mitättömäksi julistamista koskevat tuomiot, jotka on annettu Pyhän istuimen kanssa tehtyjen sopimusten perusteella, ja koska Italian valtion toimivaltaisen tuomioistuimen ratkaisulla, jolla annetaan siviilioikeudelliset oikeusvaikutukset kirkollisen tuomioistuimen antamalle tuomiolle, jolla todetaan avioliitto mitättömäksi, on samat oikeusvaikutukset kuin italialaisen siviilituomioistuimen tuomiolla, jolla avioliitto julistetaan mitättömäksi.
47.      Tällainen tulkintaehdotus, jossa yhdistetään Bryssel II a
‑asetuksen 19 ja 63 artikla, on mielestäni hylättävä, koska se on ristiriidassa viimeksi mainitun artiklan soveltamisalan kanssa ja on siinä tarkoitettujen sopimusten pääperiaatteiden vastainen. Tämän osoittavat myös kyseisen asetuksen 19 artiklan täytäntöönpanon seuraukset, jos sitä tulkittaisiin yhdessä kyseisen asetuksen 63 artiklan kanssa.
D       Bryssel II a ‑asetuksen 19 ja 63 artiklan yhdessä tulkintaa koskeva ehdotus
1.     Bryssel II a ‑asetuksen 63 artikla
48.      Bryssel II a
‑asetuksen 63 artikla sisältyy V lukuun, jonka otsikko on ”Asetuksen suhde muihin säädöksiin”. Unionin lainsäätäjä on vahvistanut unionin oikeuden ensisijaisuuden periaatteen kyseisen asetuksen 59 artiklan 1 kohdassa, jonka mukaan on niin, että jollei muun muassa sen 63 artiklasta muuta johdu, asetus korvaa sen voimaan tullessa voimassa olevat yleissopimukset, jotka on tehty kahden tai useamman jäsenvaltion välillä ja jotka koskevat mainitun asetuksen piiriin kuuluvia asioita.
49.      Bryssel II a
‑asetuksen 63 artiklassa säilytetään jäsenvaltioiden välisissä suhteissa yhtäältä Portugalin, Italian, Espanjan ja Maltan sekä toisaalta Pyhän istuimen välillä tehtyjen kahdenvälisten sopimusten oikeusvaikutukset. Näihin viitataan kyseisen asetuksen III luvussa, joka koskee jäsenvaltiossa annettujen ratkaisujen tunnustamista ja täytäntöönpanoa, sellaisina kuin ne on määritelty kyseisen asetuksen 2 artiklan 4 alakohdassa. Sovellettavia ovat näin ollen Bryssel II a
‑asetuksen 21 artiklan 1 kohta, jossa säädetään jäsenvaltiossa annettujen tuomioiden suoraan tunnustamisen periaatteesta, sekä kyseisen asetuksen 22 artikla, jossa luetellaan tyhjentävästi tunnustamatta jättämisen perusteet.
50.      Bryssel II a
‑asetuksen 63 artiklalla luodaan siten siinä tarkoitettujen sopimusten (konkordaattien) vuoksi uusi tapaus, jossa vapauden, turvallisuuden ja oikeuden alueella annetut tuomiot tunnustetaan yksinkertaistetulla menettelyllä. Jäsenvaltioissa avioliiton pätemättömäksi julistamista koskevien tuomioiden suoraan tunnustamista koskevien sääntöjen soveltamisalaa on laajennettu, jotta tiettyjen jäsenvaltioiden ja Pyhän istuimen välillä tehtyjen sopimusten (konkordaattien) täysi vaikutus voidaan taata.(42)
51.      Näin ollen kyseistä 63 artiklaa voidaan soveltaa ainoastaan avioliiton mitättömäksi julistamista koskeviin tuomioihin, jotka on annettu jäsenvaltioissa (Portugali, Italia, Espanja ja Malta) näiden valtioiden Pyhän istuimen kanssa tekemien sopimusten nojalla. On korostettava, että kyse on yksinomaan valtion tuomioistuinten ratkaisuista, joilla tunnustetaan kirkollisten tuomioistuinten antamien avioliiton mitättömäksi julistamista koskevien tuomioiden siviilioikeudelliset vaikutukset.(43)
52.      On todettava, että mainitun 63 artiklan ja Bryssel II a
‑asetuksen toimivaltasäännöksiä(44) ja erityisesti vireilläolovaikutusta koskevan II luvun välillä ei ole mitään yhteyttä. Tätä toteamusta tukee se, että peräkkäisten asetusten säännöksistä, jotka vastaavat kyseisen asetuksen 63 artiklaa,(45) ilmenee, että kirkollisten tuomioistuinten rinnakkainen toimivalta(46) otetaan huomioon ainoastaan siten, että unionin lainsäätäjä(47) tunnustaa sen poikkeuksellisesti ja tiukasti rajatussa kehyksessä, joka koskee Pyhän istuimen ja asianomaisten jäsenvaltioiden välillä tehtyjen sopimusten soveltamisalaa, jolloin tunnustetaan kirkollisten tuomioiden siviilioikeudelliset vaikutukset, kuten minkä tahansa muun siviilioikeudellisen ratkaisun vastaavat vaikutukset.
53.      Tavoitteena on helpottaa vapauden, turvallisuuden ja oikeuden alueen sisällä annettujen päätösten liikkuvuutta eikä ratkaista toimivaltaristiriitoja, varsinkin kun näiden sopimusten perusteella avioliiton mitättömäksi julistamista koskevissa asioissa uskonnollisten viranomaisten toimivaltaa maallisessa valtiossa ei säännellä Bryssel II a
‑asetuksella.(48) Sama pätee menettelyyn, jolla tunnustetaan avioliiton mitättömäksi julistamista koskevan kirkollisen tuomion siviilioikeudelliset vaikutukset. Esimerkiksi Italiassa toimivaltainen valtion tuomioistuin nimetään lateraanisopimuksella. Jos tämä menettely rinnastettaisiin avioliiton mitättömäksi julistamista koskevaan menettelyyn, siihen olisi sovellettava kyseisessä asetuksessa määriteltyjä toimivaltasääntöjä.
54.      Edellä esitetyn perusteella katson, että jos Bryssel II a
‑asetuksen 19 artiklaa tulkittaisiin yhdessä kyseisen asetuksen 63 artiklan kanssa, Pyhän istuimen kanssa tehtyjen sopimusten tarkoitus ja päämäärä sivuutettaisiin. Valtiosopimusoikeutta koskevan Wienin yleissopimuksen(49) 31 artiklan 1 kappaleen mukaan ”valtiosopimusta on tulkittava vilpittömässä mielessä ja antamalla valtiosopimuksessa käytetyille sanonnoille niille kuuluvassa yhteydessä niiden tavallinen merkitys, sekä valtiosopimuksen tarkoituksen ja päämäärän valossa”.
55.      Wienin yleissopimuksesta johtuvia muitakin rajoituksia on otettava huomioon tarkasteltaessa tällaisten avioliiton mitättömäksi julistamista koskevien menettelyjen rinnastamisen seurauksia vireilläolovaikutuksen mekanismin yhteydessä.
2.     Bryssel II a ‑asetuksen 19 artiklassa säädettyjen vireilläolovaikutusta koskevien sääntöjen soveltaminen
56.      Jatkona näkemykselleen siitä, että italialaisessa valtion tuomioistuimessa tapahtuva tunnustamismenettely rinnastuu avioliiton mitättömäksi julistamista koskevaan menettelyyn, komissio esittää, että kyseisen tuomioistuimen olisi keskeytettävä asian käsittely.
57.      Kuten Bryssel II a
‑asetuksen 19 artiklan 3 kohdan ensimmäisessä virkkeessä säädetään, ”kun on ratkaistu, että se tuomioistuin, jossa kanne on ensin nostettu, on toimivaltainen, tuomioistuimen, jossa kanne on myöhemmin nostettu, on jätettävä asia tutkimatta”. Tästä säännöstä ei ole säädetty mitään poikkeuksia.
58.      Kyseisen asetuksen 19 artiklan 3 kohdan toisessa alakohdassa täsmennetään kuitenkin, että ”asian myöhemmin vireille pannut kantaja voi siirtää asian siihen tuomioistuimeen, jossa kanne on ensiksi pantu vireille”.(50)
59.      Jos GT käyttää tätä mahdollisuutta, hänen on saatettava Saksan tuomioistuimen, jossa hänen avioeroasiansa on vireillä, käsiteltäväksi se hakemus, jonka hän on saattanut vireille Italian valtion tuomioistuimessa, jossa asia on saatettu vireille myöhemmin, kirkollisen tuomion tunnustamiseksi.
60.      Tällä tunnustamismenettelyllä, joka perustuu lateraanisopimuksen 8 artiklan 2 kappaleeseen ja joka sitoo ainoastaan Italiaa ja Pyhää istuinta, on tarkoitus saattaa Italian oikeusjärjestykseen toisen oikeusjärjestyksen päätöksiä erityisessä kehyksessä.(51)
61.      On siis ensinnäkin asetettava sopimusten suhteellisen vaikutuksen periaate, johon komissio on lisäksi viitannut, vastakkain sen väitteen kanssa, jonka mukaan Bryssel II a
‑asetuksen 19 artiklaa, kun sitä tulkitaan yhdessä sen 63 artiklan kanssa, voidaan soveltaa.
62.      Tämä yleisen kansainvälisen oikeuden periaate, jonka mukaan sopimuksesta ei saa olla haittaa tai etua kolmansille (”pacta tertiis nec nocent nec prosunt”) ja joka on otettava huomioon sopimuksia tulkittaessa,(52) ilmenee erityisesti Wienin yleissopimuksen 34 artiklassa, jonka mukaan sopimus ei luo velvoitteita eikä oikeuksia kolmannelle valtiolle ilman sen suostumusta.(53)
63.      Tämän periaatteen mukaisesti johdetun oikeuden säännöksiä ei siis saa tulkita sellaisella kansainvälisellä sopimuksella asetetun velvollisuuden valossa, joka ei sido kaikkia jäsenvaltioita. Muussa tapauksessa tämä merkitsisi kyseisen velvollisuuden ulottamista niihin jäsenvaltioihin, joita on pidettävä ”kolmansina valtioina”, jos ne eivät ole tällaisen sopimuksen sopimuspuolia.(54)
64.      Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä ilmenee, että unionin tuomioistuimen on noudatettava kyseistä periaatetta, koska se on kansainvälisen tapaoikeuden sääntö, joka sellaisenaan sitoo unionin toimielimiä ja on osa unionin oikeusjärjestystä.(55)
65.      Toiseksi herää kysymys Bryssel II a
‑asetuksen 19 ja 63 artiklan yhdessä tulkinnan ulottuvuudesta, koska kyseisessä 63 artiklassa tarkoitetut kansainväliset välineet eivät ole ainoita, joilla voi olla vaikutuksia vapauden, turvallisuuden ja oikeuden alueella. Kyse voi olla tämän asetuksen 59 artiklan 2 kohdan a ja d alakohdassa tarkoitetusta yleissopimuksesta sekä sellaisista jäsenvaltion yhden tai useamman kolmannen valtion kanssa ennen Euroopan unioniin liittymistään tekemistä sopimuksista, joihin sovelletaan SEUT 351 artiklaa ja joita ei ole nimenomaisesti mainittu Bryssel II a
‑asetuksessa(56) toisin kuin kansainväliset sopimukset (konkordaatit). Seuraukset ovat nähdäkseni vaikeasti arvioitavissa, mikä aiheuttaa esteitä, jotka ovat selvästi eri mittaluokkaa kuin ne, joihin vedotaan perusteltaessa kyseisen asetuksen 19 artiklan sovellettavuutta.
E       Bryssel II a ‑asetuksen 19 artiklan soveltamatta jättämisen seuraukset
66.      Komissio väitti istunnossa kirjallisten huomautustensa jatkoksi, jotka koskivat avioeroa ja avioliiton mitättömäksi julistamista koskevien tuomioiden oikeusvaikutusten keskinäistä poissulkevuutta, että sen tulkintaehdotus perustui pyrkimykseen korjata kaksi avioliiton mitättömäksi julistamista koskevan kanteen keskeistä haittaa, nimittäin sen ns. ”torpedovaikutus” ja avioeroon verrattuna poikkeavat varallisuusoikeudelliset seuraukset. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin viittaa näihin seikkoihin myös siinä tilanteessa, jossa havaitaan, että avioerotuomio on ristiriidassa avioliiton mitättömäksi julistamista koskevan tuomion kanssa.
67.      Katson, että ensimmäinen haitta sisältyy olennaisesti avioliiton mitättömäksi julistamista koskevan kanteen luonteeseen, eikä siihen voida puuttua, koska Bryssel II a
‑asetuksen 19 artiklassa ei ole säädetty kanteiden välisestä etusijajärjestyksestä.(57) Toisen haitan osalta sen sijaan, kun otetaan huomioon sekä Italian ja Espanjan hallitusten että oikeuskirjallisuuden antamat selitykset kyseisten jäsenvaltioiden kansallisen oikeuskäytännön kehityksestä, katson aiheelliseksi muistuttaa, mitä unionin oikeudessa on säädetty avioeron taloudellisista seurauksista sekä millaisia ratkaisuja Espanjassa ja Italiassa on omaksuttu tilanteissa, joissa on samanaikaisesti vireillä avioeromenettelyjä ja kirkollisen tuomioistuimen antaman avioliiton mitättömyyttä koskevan tuomion siviilioikeudellisten vaikutusten tunnustamista koskevia menettelyjä.
1.     Sovellettavat unionin asetukset avioeron taloudellisista seurauksista
68.      Ensinnäkin Bryssel II a
‑asetuksen 1 artiklan 3 kohdan e alakohdassa säädetään nimenomaisesti, että asetusta ei sovelleta elatusvelvoitteisiin. Toiseksi kyseisen asetuksen 1 artiklan 1 kohdan a alakohdassa annetusta ”avioliittoa koskevien asioiden” määritelmästä voidaan päätellä, että asetusta ei sovelleta avioliittoa koskevien päätösten seurauksiin.(58) Nämä kaksi oikeudenalaa kuuluvat asetuksen (EY) N:o 4/2009(59) ja asetuksen (EU) 2016/1103(60) soveltamisalaan. Näitä asetuksia sovelletaan avioliiton mitättömäksi julistamisen yhteydessä, erityisesti toimivaltaisen tuomioistuimen nimeämisessä.(61) Koska Rooma III
‑asetuksen soveltamisala rajoittuu avio- ja asumuseroasioissa noudatettaviin lainvalintasääntöihin, mitätöidyn avioliiton mahdollisten vaikutusten tunnustaminen riippuu kunkin jäsenvaltion kansainvälisen oikeuden mukaisesti määritetystä sovellettavasta laista.(62)
69.      Tässä yhteydessä on syytä muistuttaa, että lateraanisopimuksen 8 artiklan 2 kappaleen viimeisessä kohdassa määrätään, että toimivaltainen Italian valtion tuomioistuin ”voi päätöksellään, jolla kanoninen tuomio julistetaan täytäntöönpanokelpoiseksi, määrätä väliaikaisia taloudellisia toimenpiteitä puolisoista, joiden avioliitto on julistettu mitättömäksi, toisen hyväksi ja ohjata asianosaiset asiaa käsittelevään toimivaltaiseen tuomioistuimeen”.
2.     Italian ja Espanjan oikeuskäytäntö
70.      Italian hallitus on kirjallisissa huomautuksissaan todennut, että Corte suprema di cassazione on ottanut kantaa siihen, miten kirkollisen tuomion, jolla uskonnollinen avioliitto on julistettu mitättömäksi, vahvistaminen vaikuttaa avioeroprosessin jatkamiseen elatusavun määräämiseksi.(63) Se on todennut seuraavaa:
–        kirkollisen tuomion, jolla uskonnollinen avioliitto on julistettu mitättömäksi, vaikutusten tunnustaminen – kun tämä tuomio on annettu sen jälkeen, kun siviilioikeudellisten vaikutusten lakkaamista koskeva tuomio on saanut lainvoiman mutta ennen kuin taloudellisia seuraamuksia koskeva tuomio on tullut lainvoimaiseksi – ei merkitse sitä, että avioliiton purkamista koskeva siviilioikeudellinen menettely menettäisi kohteensa. Menettelyä voidaan näin ollen jatkaa elatusvelvollisuutta koskevan oikeuden sekä sen maksamisen määrittämiseksi,(64) ja
–        avioeroon liittyvät taloudelliset toimenpiteet ovat pysyviä, vaikka avioliitto todettaisiin mitättömäksi.(65)
71.      Espanjan hallitus täsmensi istunnossa, että Tribunal Supremo oli myös päättänyt, että avioerotuomio ei ole ristiriidassa kirkollisen avioliiton mitättömyyttä koskevan tuomion siviilioikeudellisten vaikutusten myöhemmän tunnustamisen kanssa, koska tällä tuomiolla, kun se tunnustetaan, ei muuteta avioeron siviilioikeudellisia vaikutuksia.(66)
72.      Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on todennut pääasiassa avioliiton taloudellisista seurauksista olevansa tietoinen Corte suprema di cassazionen 31.3.2021 antamasta tuomiosta nro 9004 ja mahdollisuudesta turvautua mukautusmekanismiin.(67)
73.      Lopuksi siltä osin kuin on kyse avioerotuomion ja avioliiton mitätöinnin siviilioikeudellisia vaikutuksia koskevan tuomion välisestä yhteensopimattomuudesta,(68) johon ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on viitannut, katson, että sitä tarkastellaan hypoteesina, minkä vuoksi siitä ei ole tarpeen esittää ennakkoratkaisukysymystä. Joka tapauksessa totean, että on mahdotonta – tämän ratkaisuehdotuksen 57 ja 61 kohdassa esitettyjen syiden vuoksi – tulkita Bryssel II a
‑asetuksen 19 artiklaa yhdessä kyseisen asetuksen 63 artiklan 3 kohdan a alakohdan kanssa siten, että muutettaisiin asian käsittelyn keskeyttämistä ja asian tutkimatta jättämistä koskevaa sääntelyä, sellaisena kuin se seuraa ensin mainitusta artiklasta, sen riskin poistamiseksi, että ei tunnusteta(69) kirkollisen avioliiton mitättömyystuomion siviilioikeudellisia vaikutuksia koskevaa Italian valtion tuomioistuimen ratkaisua, joka on annettu lateraanisopimuksen nojalla.
74.      Tarkasteluni päätteeksi ehdotan, että unionin tuomioistuin toteaa vastauksena ensimmäiseen ennakkoratkaisukysymykseen, että Bryssel II a
‑asetuksen 19 artiklassa säädetyt vireilläolovaikutuksen edellytykset eivät täyty ja että toiseen kysymykseen, joka oli esitetty sen varalta, että ensimmäiseen kysymykseen vastataan myöntävästi, ei ole tarpeen vastata.
V       Ratkaisuehdotus
75.      Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa Oberlandesgericht Stuttgartin esittämiin ennakkoratkaisukysymyksiin seuraavasti:
Tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta avioliittoa ja vanhempainvastuuta koskevissa asioissa ja asetuksen (EY) N:o 1347/2000 kumoamisesta 27.11.2003 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 2201/2003, sellaisena kuin se on muutettuna 2.12.2004 annetulla neuvoston asetuksella (EY) N:o 2116/2004, 19 artiklan 1 kohtaa
on tulkittava seuraavasti:
Kirkollisen tuomioistuimen antaman avioliiton mitättömyyttä koskevan ratkaisun tunnustamista koskeva Italian menettely Italian ja Pyhän istuimen välillä 11.2.1929 tehdyn lateraanisopimuksen, jota on muutettu Roomassa 18.2.1984 allekirjoitetulla sopimuksella,
8 artiklan 2 kappaleen ja sen lisäpöytäkirjan mukaan toimivaltaisessa Corte d’Appellossa ei ole asetuksen N:o 2201/2003, sellaisena kuin se on muutettuna, 19 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu avioliiton pätemättömäksi julistamista koskeva menettely.
1      Alkuperäinen kieli: ranska.
i      Tämän asian nimi on kuvitteellinen nimi. Se ei vastaa asian minkään asianosaisen todellista nimeä.
2      Jäljempänä konkordaatin mukainen avioliitto.
3      Neuvoston asetus, annettu 27.11.2003, tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta avioliittoa ja vanhempainvastuuta koskevissa asioissa ja asetuksen (EY) N:o 1347/2000 kumoamisesta (EUVL 2003, L 338, s. 1), sellaisena kuin se on muutettuna 2.12.2004 annetulla neuvoston asetuksella (EY) N:o 2116/2004 (EUVL 2004, L 367, s. 1; jäljempänä Bryssel II a
‑asetus).
4      Allekirjoitettu Roomassa 18.2.1984; jäljempänä lateraanisopimus. Tämä sopimus on ratifioitu Italian ja Pyhän istuimen välillä 11.2.1929 tehdyn lateraanisopimuksen ratifioinnista ja täytäntöönpanosta 25.3.1985 annetulla lailla nro 121 (legge n. 121 – Ratifica ed esecuzione dell’accordo, con protocollo addizionale, che apporta modificazioni al Concordato lateranense dell’11 febbraio 1929, tra la Repubblica italiana e la Santa Sede) (GURI nro 85, 10.4.1985, s. 3 – GURI nro 28, Supplemento ordinario).
5      Tuomioistuimen toimivallasta, päätösten tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta avioliittoa ja vanhempainvastuuta koskevissa asioissa ja kansainvälisestä lapsikaappauksesta 25.6.2019 annettu neuvoston asetus (EUVL 2019, L 178, s. 1, ja oikaisu EUVL 2020, L 347, s. 52), jäljempänä Bryssel II b ‑asetus). Siirtymäsäännöksistä ks. kyseisen asetuksen 100 artikla.
6      Bryssel II a ‑asetuksen III luvun, jonka otsikko on ”Tunnustaminen ja täytäntöönpano”, 1 jakso, jonka otsikko on ”Tunnustaminen”, sisältää muun muassa 21 ja 22 artiklan. Ks. tämän ratkaisuehdotuksen 49 kohta ja alaviite 69.
7      Italian hallitus on täsmentänyt kirjallisissa huomautuksissaan, että Corte suprema di cassazionen (kassaatiotuomioistuin, Italia) oikeuskäytännön mukaan siviiliprosessilain 796 §:llä ja 797 §:llä, jotka sisältyivät kyseisen lain IV kirjan VII osastoon, jossa säädettiin muun muassa ulkomaisten tuomioiden oikeusvaikutuksista, on edelleen oikeusvaikutuksia avioliiton mitättömyyttä koskevien kirkollisten tuomioiden tunnustamisen osalta, vaikka ne on kumottu Italian kansainvälisen siviilioikeuden järjestelmän uudistamisesta 31.5.1995 annetun lain (legge n. 218 – Riforma del sistema italiano di diritto internazionale privato) (GURI nro 128, Supplemento ordinario, 3.6.1995) 73 §:llä; tämä perustuu konkordaatin periaatteeseen, joka on tunnustettu Italian perustuslain (Costituzione) 7 §:ssä (ks. Corte suprema di cassazionen (kassaatiotuomioistuin) tuomio 25.5.2005, nro 11020 ja tuomio 14.10.2010, nro 24990).
8      Jäljempänä italialainen tuomioistuin.
9      Ks. Bryssel II a
‑asetuksen 63 artiklan 2 kohta.
10      Avioeromenettely pantiin vireille 25.1.2022. Näin ollen siihen sovelletaan Bryssel II a
‑asetusta. Ks. tämän ratkaisuehdotuksen alaviite 5 ja tuomio 16.2.2023, Rzecznik Praw Dziecka ym. (Palauttamispäätöksen lykkääminen) (C‑638/22 PPU, EU:C:2023:103, 55 kohta).
11      Ks. Bryssel II a
‑asetuksen 2 artiklan 4 kohta, jonka mukaan sillä tarkoitetaan muun muassa avioeroa tai avioliiton mitättömäksi julistamista koskevaa tuomiota, jonka antaa jäsenvaltiossa lainkäyttötehtäviä hoitava viranomainen, sellaisena kuin unionin tuomioistuin on tämän käsitteen täsmentänyt. Unionin tuomioistuin on nimittäin todennut tiiviimmän yhteistyön toteuttamisesta avio- ja asumuseroon sovellettavan lain alalla 20.12.2010 annetun neuvoston asetuksen (EU) N:o 1259/2010 (EUVL 2010, L 343, s. 10), jota kutsutaan yleisesti nimellä ”Rooma III”, soveltamisalasta, että unionin lainsäätäjä piti silmällä yksinomaan tilanteita, joissa avioero julistetaan joko valtiollisen tuomioistuimen tai viranomaisen toimesta tai sen valvonnassa, ja että kyseisen asetuksen soveltamisalaan ei siis kuulu avioero, joka perustuu uskonnollisessa tuomioistuimessa annettuun ”yksipuoliseen yksityiseen tahdonilmaisuun”. Ks. tuomio 20.12.2017, Sahyouni (C‑372/16, EU:C:2017:988, 45 kohta).
12      Ks. Euroopan unionista tehdyn sopimuksen K.3 artiklan perusteella tuomioistuimen toimivallasta ja tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta avioliittoasioissa tehdyn yleissopimuksen selitysmuistion (EYVL 1998, C 221, s. 27; jäljempänä Borrásin muistio) 1 artiklan 20 kohdan B alakohta. Euroopan unionin neuvosto hyväksyi sen 28.5.1998. On muistutettava, että neuvosto oli tehnyt tämän yleissopimuksen 28.5.1998 päivätyllä asiakirjalla (EYVL 1998, C 221, s. 1; jäljempänä Bryssel II
‑yleissopimus). Se ei ole tullut voimaan. Sen sisältö on suurelta osin toistettu tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta avioliittoa ja yhteisten lasten huoltoa koskevissa asioissa 29.5.2000 annetussa neuvoston asetuksessa (EY) N:o 1347/2000 (EYVL 2000, L 160, s. 19; jäljempänä Bryssel II
‑asetus). Tämä asetus kumottiin Bryssel II a
‑asetuksella, jota sovelletaan erityisesti 1.3.2001 alkaen vireille pantuihin oikeudenkäynteihin. Siltä osin kuin Bryssel II
‑yleissopimus on vaikuttanut sitä seuranneiden asetusten sisältöön, Borrásin muistio selventää edelleen Bryssel II a
‑asetuksen vastaavien säännösten tulkintaa.
13      Ks. tämän ratkaisuehdotuksen 2 kohta.
14      Ks. Gaudemet, J., ”L’Accord du 18 février 1984 entre l’Italie et le Saint-Siège”, Annuaire français de droit international, CNRS, Pariisi, 1984, s. 209–220, erityisesti s. 211, 212 ja 216.
15      Ks. tältä osin lateraanisopimuksen 8 artiklan osalta lisäpöytäkirjan 4 kohdan b alakohta. Maallisen ja uskonnollisen oikeusjärjestyksen erottamisen periaatteen ehdottoman oikeusjärjestyksen luonne ilmenee myös Bryssel II a
‑asetuksen 63 artiklan 4 kohdasta, jossa säädetään, että Espanjan, Italian ja Maltan siviilioikeudellisten tuomioistuinten suorittama avioliiton mitättömäksi julistamista koskevien Portugalin tuomioiden valvonta ulotetaan vapauden, turvallisuuden ja oikeuden alueelle (jäljempänä ”VTO-alue”) näiden jäsenvaltioiden ja Pyhän istuimen välisten sopimusten ulkopuolelle (ks. tämän ratkaisuehdotuksen alaviite 53).
16      Italian hallitus muistuttaa kirjallisissa huomautuksissaan, että avioliiton mitättömyyttä koskevat kanonisen oikeuden periaatteet eroavat Italian siviilioikeuden periaatteista siltä osin kuin niissä tunnustetaan henkinen varauma, joka liittyy esimerkiksi bonum sacramentiin (avioliiton purkautumattomuus) ja bonum prolisiin (avioliiton lisääntymistavoite) sekä kunnioitukseen perustuvaan pelkoon.
17      Lateraanisopimuksen 8 artiklan 2 kappaleen viimeisessä kohdassa käytetään ilmaisua ”kanoninen tuomio”.
18      Koska Bryssel II b
‑asetuksen 20 artiklan 1 ja 3 kohdan sanamuoto on olennaisilta osin sama kuin Bryssel II a
‑asetuksen 19 artiklan 1 ja 3 kohdan sanamuoto, on katsottava, että viimeksi mainitusta artiklasta annettava tulkinta pätee myös ensin mainittuun artiklaan.
19      Tätä ilmaisua käytetään Borrásin muistiossa (54 kohta).
20      Vireilläolovaikutusta ei mainita Bryssel II a
‑asetuksen 19 artiklan 1 kohdassa, joka koskee ”avioeroa, asumuseroa tai avioliiton pätemättömäksi julistamista koskevia kanteita”. Kyseisen artiklan 2 kohta on säilytetty erityisesti ”vanhempainvastuuseen liittyviin kanteisiin, jotka koskevat samaa lasta ja samaa asiaa” ja jotka kuuluivat Bryssel II
‑asetuksen 11 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuihin kanteisiin. Ks. Borrásin muistio (54 kohta).
21      Ks. Borrásin muistio (52 kohta).
22      Ks. tuomio 6.10.2015, A (C‑489/14, EU:C:2015:654, 33 kohta) ja tuomio 16.1.2019, Liberato (C‑386/17, EU:C:2019:24, 35 kohta).
23      Ks. tältä osin Borrásin muistio (54 kohta). Siinä täsmennetään, että ratkaisua, jossa ”toimivaltaisena olisi pidetty tuomioistuinta, jonka antamalla tuomiolla on laajimmat oikeusvaikutukset. Tämän ratkaisun perusteina olivat oikeusvarmuus ja välttyminen ongelmien aiheutumiselta maille, joiden lainsäädäntö ei tunne asumuseroa eikä avioliiton pätemättömäksi julistamista”, ei pidetty hyväksyttävänä.
24      Kursivointi tässä. Huomautan, että Bryssel II b
‑asetuksen 20 artiklan 1 kohdan joissain kieliversioissa ilmaisu ”kanteet” on korvattu sanalla ”menettelyt”, millä ei ole merkitystä. Ks. tältä osin tuomio 9.11.2010, Purrucker (C‑296/10, EU:C:2010:665, 64 kohta).
25      Ks. tuomio 16.7.2009, Hadadi (C‑168/08, EU:C:2009:474, 48 ja 49 kohta).
26      Ks. tuomio 25.11.2021, IB (Puolison asuinpaikka – Avioero) (C‑289/20, EU:C:2021:955, 45 kohta).
27      Ks. tuomio 13.10.2016, Mikołajczyk (C‑294/15, EU:C:2016:772, 33 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Borrásin muistiossa (5 kohdan c alakohta) täsmennetään jopa, että vireilläoloa koskevien sääntöjen sisällyttäminen eurooppalaiseen yleissopimukseen on ”tärkeä uudistus, joka riittäisi jo sinänsä [Bryssel II -] yleissopimuksen perusteeksi ja auttaisi estämään keskenään ristiriitaisia tuomioita”. Kyseisessä yleissopimuksessa tai sitä seuranneissa asetuksissa ei kuitenkaan ole siviili- ja kauppaoikeuden alan säännöstä, joka vastaisi tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta siviili- ja kauppaoikeuden alalla 12.12.2012 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) N:o 1215/2012 (EUVL 2012, L 351, s. 1), jota yleisesti nimitetään ”Bryssel I a
‑asetukseksi”, 29 artiklan 2 kohtaan sisällytettyä säännöstä. Siinä säädetään, että sen tuomioistuimen pyynnöstä, jossa kanne on ensin nostettu, sellaisen toisen tuomioistuimen, jossa kanne on myös nostettu, on viipymättä ilmoitettava ensiksi mainitulle tuomioistuimelle päivämäärä, jolloin kanne on kyseisen asetuksen 32 artiklan mukaisesti nostettu tässä jälkimmäisenä mainitussa tuomioistuimessa.
28      Ks. tämän ratkaisuehdotuksen 24 kohta. Ks. myös Leborgne, F., ”Article 63. Traités conclus avec le Saint-Siège” teoksessa Corneloup, S., Droit européen du divorce, Lexis Nexis, Pariisi, 2013, s. 471–476, erityisesti 2 kohta (s. 474).
29      Italiankielinen sana on ”delibazione”. Sillä tarkoitetaan erityistä oikeudellista menettelyä, jolla tietyssä valtiossa tunnustetaan osapuolen pyynnöstä toisen valtion oikeusviranomaisen antaman päätöksen oikeudellinen pätevyys. Ks. De Gregorio, T., ”La delibazione delle sentenze di nullità matrimoniale: orientamenti giurisprudenziali e nuove questioni”, Ius in Itinere, Rivista Giuridica (verkkojulkaisu), 2025.
30      Euroopan ihmisoikeustuomioistuin käyttää tätä termiä 20.7.2001 annetussa tuomiossaan Pellegrini v. Italia (CE:ECHR:2001:0720JUD003088296), erityisesti sen 31 kohdassa, johon sisältyy lateraanisopimuksen 8 artiklan 2 kappaleen lainaus. Ks. myös Cesarini, A., ”Libertà e responsabilità nella convivenza coniugale: la stabilità dell’assegno divorzile a seguito di ”delibazione” della nullità canonica”, Stato, Chiese e Pluralismo Confessionale (verkkojulkaisu), nro 11, 7.6.2021. Espanjan hallitus selitti istunnossa, että Tribunal Supremo (ylin tuomioistuin, Espanja) oli katsonut, että kirkolliset tuomiot rinnastetaan tunnustamisen yhteydessä ulkomaisiin tuomioihin, ja että niitä tunnustavan tuomioistuimen on päätettävä näiden tuomioiden siviilioikeudellisista vaikutuksista Espanjan tuomioistuimen täyden harkintavallan periaatteiden mukaisesti. Ks. vastaavasti Ramos, R. M. M., Estudos de Direito Internacional Privado e de Direito Processual Civil Internacional, II, Coimbra Editora, Coimbra, 2007, erityisesti osa ”A Concordata de 2004 e o direito internacional privado português”, s. 335–388, erityisesti s. 361. Yhtäältä on muistutettava, että eksekvatuurimenettelyllä pyritään antamaan toisessa jäsenvaltiossa annetulle, jo täytäntöönpanokelpoiselle tuomiolle täytäntöönpanokelpoisuus siinä jäsenvaltiossa, jossa tunnustamista haetaan. Toisaalta tällaista menettelyä on asteittain yksinkertaistettu tai siitä on luovuttu vapauteen, turvallisuuteen ja oikeuteen perustuvalla alueella, ja periaatteena on, että jäsenvaltiossa annettua tuomiota on kohdeltava ikään kuin se olisi annettu siinä jäsenvaltiossa, jossa tunnustamista pyydetään. Ks. mm. tuomio 26.4.2012, Health Service Executive (C‑92/12 PPU, EU:C:2012:255, 100–103 kohta ja 116 ja 118 kohta).
31      Ks. Joubert, N., ”Article 1er – Champ d’application”, julkaisussa Corneloup, S., Gallant, E., Égéa, V., ja Jault-Seseke, F., Divorce, responsabilité parentale, enlèvement international: commentaire du règlement 2019/1111 du 25 juin 2019 (Bruxelles II ter), Bruylant, Bryssel, 2023, s. 37–56, erityisesti s. 43, ja samassa teoksessa Corneloup, S., ”Article 30 – Reconnaissance d’une décision”, s. 399–413, erityisesti s. 404. Espanjan hallitus käytti tätä termiä myös istunnossa, joka koski Espanjan tekemän sopimuksen nojalla käynnistettyä menettelyä, joka vastaa lateraanisopimuksen mukaista menettelyä (ks. Bryssel II a
‑asetuksen 63 artiklan 3 kohdan b alakohta). Ks. myös Guzmán Altuna, M. ”La homologación civil de resoluciones matrimoniales canónicas. Efectos derivados de su reconocimiento”, Diario de Jurisprudencia, El Derecho Editores, 7.5.2001, nro 1382, s. 1, sekä saman tekijän artikkeli ”Reconocimiento de eficacia civil de resoluciones matrimoniales canónicas”, Diario de Jurisprudencia, El Derecho Editores, 5.10.2005, nro 2181, s. 5.
32      Ks. Guzmán Altuna, M., ensimmäinen artikkeli, em. teos (s. 1), ja hänen toinen artikkelinsa, em. teos (s. 5), joihin viitataan tämän ratkaisuehdotuksen alaviitteessä 31 (vapaa käännös).
33      Bryssel II a
‑asetuksen 63 artiklan 4 kohdan osalta ks. Rauscher, T., ”Artikel 63: Verträge mit dem Heiligen Stuhl”, julkaisussa Europäisches Zivilprozess- und Kollisionsrecht, Kommentar Brüssel IIa-VO, EG-UntVO, HUntVerfÜbk 2007, EU-EheGüterVO-E, EU-LP-GüterVO-E, EU-SchutzMVO, Otto Schmidt, Köln, 2015, s. 390–393, erityisesti 8 kohta (s. 392).
34      Ks. Spellenberg, U., ”Art. 63”, julkaisussa von Staudingers, J., Kommentar zum Bürgerlichen Gesetzbuch mit Einführungsgesetz und Nebengesetzen. Einführungsgesetz zum Bürgerlichen Gesetzbuche/IPR- Internationales Verfahrensrecht in Ehesachen 1 (Europäisches Recht, Brüssel IIa-VO), Sellier, Berliini, 2015, s. 345–348, erityisesti s. 346 ja 347.
35      Italian hallitus täsmentää kirjallisissa huomautuksissaan, että kirkolliset tuomioistuimet ”kuuluvat ulkomaisen oikeusjärjestyksen piiriin”.
36      Ks. tämän ratkaisuehdotuksen 28 kohta.
37      Ks. tämän ratkaisuehdotuksen 9 ja 25 kohta. Ks. myös Gaudemet, J., em. teos, s. 216. Tämä kirjoittaja korostaa, että ”samalla tavoin kuin toisessa valtiossa annettujen tuomioiden oikeusvaikutusten tunnustamisessa” Italian tasavalta – ”vaikka se kunnioittaa kirkollista tuomiovaltaa ’omassa oikeusjärjestyksessään’ – antaa kirkollisten tuomioistuinten tuomioille oikeusvaikutuksia vain, jos ne täyttävät Italian oikeusjärjestyksen asettamat edellytykset”.
38      Ks. tämän ratkaisuehdotuksen 3 kohta. Bryssel II b
‑asetuksen 99 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu uusi järjestelmä, joka perustuu Pyhän istuimen ja Portugalin 18.5.2004 tekemään sopimukseen ja jolla luovuttiin vanhasta menettelystä, jonka tarkoituksena oli eksekvatuurimenettelyn myöntäminen kirkollisille tuomioille automaattisesti ja ilman minkäänlaista valvontaa ja sen korvaamisesta valvonnalla, joka muistuttaa muiden valtioiden (Espanja ja Italia) menettelyä, sekä sen toteamuksen osalta, että tämä muutos olisi tullut välttämättömäksi 20.7.2001 annetun Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomion Pellegrini v. Italia (CE:ECHR:2001:0720JUD003088296) valossa ks. Ramos, R. M. M., em. teos, erityisesti s. 365. Ks. myös tästä uudesta menettelystä Leborgne, F., em. teos, 2 kohta (s. 473) ja kyseisen Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomion 3 kohta (s. 476).
39      Ks. Gaudemet-Tallon, H., ”La désunion du couple en droit international privé”, Recueil des cours de l’Académie de droit international de La Haye, Nijhoff, Dordrecht, 1991, nide 226, s. 185–198, erityisesti 26 ja 27 kohta (s. 196).
40      Ks. vastaavien kriteerien soveltamisesta espanjalaisissa tuomioistuimissa Guzmán Altuna, M., ”La homologación civil de resoluciones matrimoniales canónicas. Efectos derivados de su reconocimiento”, em. teos, s. 1, ja ”Reconocimiento de eficacia civil de resoluciones matrimoniales canónicas”, em. teos, s. 1.
41      Ks. lateraanisopimuksen 8 artiklan 2 kappaleen c kohta. Kursivointi tässä. Ks. tältä osin tämän ratkaisuehdotuksen 9 kohta. Ks. näiden määräysten – jotka ovat peräisin 18.2.1984 tehdystä sopimuksesta, jolla muutettiin 11.2.1929 tehtyä lateraanisopimusta ja jotka otettiin käyttöön Corte costituzionalen (perustuslakituomioistuin, Italia) 2.2.1982 antaman tuomion nro 18 jälkeen – taustasta seuraavat lähteet: Gaudemet-Tallon, H., em. teos, 20 kohta (s. 192), ja De Gregorio, T., em. teos. Ks. myös Leborgne, F., em. teos, 3 kohta (s. 475 ja 476). Puolustautumisoikeuksien kunnioittamisesta Espanjassa, Italiassa ja Maltassa ks. Garcia Ruiz, Y., ”Articulo 99. Tratados con la Santa Sede”, teoksessa Palao Moreno, G., El nuevo marco europeo en materia matrimonial, responsabilidad parental y sustracción de menores: comentarios al Reglamento (UE) n
o 2019/1111, Tirant lo Blanch, Valence (Ranska), 2022, s. 777–782, erityisesti s. 781 ja 782.
42      Ks. Borrásin muistion 120–123 kohta, erityisesti 120 kohta, jonka mukaan Portugali olisi rikkonut kansainvälisiä velvoitteitaan, jos se olisi hyväksynyt tekstin, jossa annetaan toimivalta siviilioikeudellisille tuomioistuimille.
43      Ks. Borrásin muistio (120 kohdan viides kappale) ja Leborgne, F., em. teos, 2 kohta (s. 474). Siitä lähtien, kun Pyhän istuimen ja Portugalin välillä 18.5.2004 tehtiin sopimus, johon viitataan Bryssel II b
‑asetuksen 99 artiklassa, menettelyt ovat olleet samankaltaisia. Ks. tämän ratkaisuehdotuksen alaviite 38.
44       Saman 63 artiklan muihin säännöksiin tehdyn nimenomaisen viittauksen osalta ks. tämän ratkaisuehdotuksen 49 kohta. Ks. vertailun vuoksi Bryssel II a
‑asetuksen 59 artiklan 2 kohdan d alakohta, joka koskee kyseisen 59 artiklan 2 kohdan a alakohdassa tarkoitettua Tanskan, Suomen, Islannin, Norjan ja Ruotsin välistä sopimusta, joka sisältää tiettyjä avioliittoa, adoptiota ja huoltajuutta koskevia kansainvälisen yksityisoikeuden määräyksiä ja joka allekirjoitettiin Tukholmassa 6.2.1931 (Yhdistyneiden kansakuntien sopimussarja, nide 126, s. 141, nro 2877 (1931–1932)).
45      Ks. Bryssel II
‑asetuksen 40 artikla ja Bryssel II b
‑asetuksen 99 artikla.
46      Ks. tämän ratkaisuehdotuksen 24 kohta.
47      Portugalissa Portugalin ja Pyhän istuimen välillä 18.5.2004 tehdystä sopimuksesta lähtien. Aikaisemmin toimivalta oli yksinomainen. Ks. Borrásin muistio (120 ja 121 kohta) ja Gaudemet-Tallon, H., ”Le Règlement no 1347/2000 du Conseil du 29 mai 2000: ”Compétence, reconnaissance et exécution des décisions en matière matrimoniale et en matière de responsabilité parentale des enfants communs””, Journal du droit international (Clunet), LexisNexis, Pariisi, 2001, nro 2, s. 381–445, erityisesti 111 kohta (s. 425).
48      Ks. tämän ratkaisuehdotuksen 24 kohta.
49      Allekirjoitettu 23.5.1969 (Yhdistyneiden Kansakuntien sopimussarja, nide 1155, s. 331, nro 18232 (1980)) ja tullut voimaan 27.1.1980; jäljempänä Wienin yleissopimus. Kansainvälinen sopimusoikeus on kodifioitu pääasiallisesti kyseisessä yleissopimuksessa. Mainitun yleissopimuksen 1 artiklan mukaan sitä sovelletaan valtioiden välisiin valtiosopimuksiin. Ks. tuomio 25.2.2010, Brita (C‑386/08, EU:C:2010:91, 40 kohta).
50      Kursivointi tässä.
51      Ks. tämän ratkaisuehdotuksen 25 kohta.
52      Ks. vastaavasti Wienin yleissopimuksen 31 artiklan 3 kappaleen c kohta.
53      Ks. tuomio 25.2.2010, Brita (C‑386/08, EU:C:2010:91, 43 ja 44 kohta). Bryssel II a
‑asetuksen 63 artiklan 4 kohta on mielenkiintoinen esimerkki sopimusten suhteellisen vaikutuksen periaatteesta. Portugalin ja Pyhän istuimen välisellä sopimuksella ei nimittäin ole välittömiä vaikutuksia Espanjassa, Italiassa ja Maltassa. Ks. tältä osin Gaudemet-Tallon, H., ”Le Règlement no 1347/2000 du Conseil du 29 mai 2000: ”Compétence, reconnaissance et exécution des décisions en matière matrimoniale et en matière de responsabilité parentale des enfants communs””, em. teos, erityisesti 112 kohta (s. 426). Tämä kirjoittaja on todennut, että Bryssel II
‑asetuksessa, jonka 40 artiklan 4 kohtaan oli sisällytetty sama sääntö kuin 63 artiklan 4 kohdassa, ”on huolellisesti noudatettu sekä kansainvälisen oikeuden että uskonnollisen järjestyksen vaatimuksia turvaamalla sopimuksella käyttöön otetut mekanismit sekä [niiden] soveltamiseksi annetut kansalliset säännökset”. Tämä periaate on jopa säilytetty Bryssel II b
‑asetuksen 99 artiklan 4 kohdassa, vaikka Portugalin ja Pyhän istuimen välillä 18.5.2004 tehdyn sopimuksen 16 artiklassa säädetään, kuten Espanjassa, Italiassa ja Maltassa, samanlaisesta menettelystä kirkollisten tuomioiden vaikutusten tunnustamiseksi.
54      Ks. tuomio 23.1.2014, Manzi ja Compagnia Naviera Orchestra (C‑537/11, EU:C:2014:19, 47 kohta).
55      Ks. tuomio 23.1.2014, Manzi ja Compagnia Naviera Orchestra (C‑537/11, EU:C:2014:19, 48 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
56      Ks. tuomio 6.3.2025, Anikovi (C‑395/23, EU:C:2025:142, 42, 44–47 ja 49 kohta).
57      Ks. tämän ratkaisuehdotuksen 34 kohta.
58      Ks. myös Bryssel II a
‑asetuksen johdanto-osan kahdeksas perustelukappale, jossa täsmennetään, että asetus ei koske avioliiton varallisuusoikeudellisiin seurauksia.
59      Toimivallasta, sovellettavasta laista, päätösten tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta sekä yhteistyöstä elatusvelvoitteita koskevissa asioissa 18.12.2008 annettu neuvoston asetus (EUVL 2009, L 7, s. 1), jota sovelletaan sen 76 artiklan kolmannen kohdan mukaisesti 18.6.2011 alkaen.
60      Tiiviimmän yhteistyön toteuttamisesta tuomioistuimen toimivallan, sovellettavan lain sekä päätösten tunnustamisen ja täytäntöönpanon alalla aviovarallisuussuhteita koskevissa asioissa 24.6.2016 annettu neuvoston asetus (EUVL 2016, L 183, s. 1), jota sovelletaan sen 69 artiklan mukaisesti 29.1.2019 tai sen jälkeen vireille pantuihin oikeudenkäynteihin.
61      Ks. Borrás, A, ”Introduction générale” julkaisussa Corneloup, S., Droit européen du divorce, em. teos, s. 1–25, erityisesti 9 kohta (s. 11 ja 12). Ks. Bonomi, A., ”Remarques liminaires et détermination du champ d’application des règles et compétence en matière matrimoniale” julkaisussa Corneloup, S., Gallant, E., Égéa, V., ja Jault-Seseke, F., Divorce, responsabilité parentale, enlèvement international: commentaire du règlement 2019/1111 du 25 juin 2019 (Bruxelles II ter), em. teos, s. 82–106, erityisesti s. 92. Tämä Bryssel II b
‑asetusta koskeva huomautus koskee myös sillä kumotun Bryssel II a
‑asetuksen soveltamisalaa.
62      Ks. Gaudemet-Tallon, H., ”La désunion du couple en droit international privé”, em. teos, s. 121, 96 kohta ja sitä seuraavat kohdat. Kyseisen kirjoittajan mukaan ”kansainvälisessä yksityisoikeudessa on havaittavissa suuntaus, jossa sovelletaan sellaista lakia, joka tunnustaa avioliiton oletetun pätevyyden, jolloin avioliitto voidaan ikään kuin pelastaa menneisyyden osalta”. Se esittää ranskalaisen oikeuskäytännön perusteella eri vaihtoehtoja objektiivisen yhteyden valinnalle pikemminkin mitättömäksi julistetun avioliiton oletettujen vaikutusten puolesta, kun ainakin toinen puolisoista on vilpittömässä mielessä uskonut avioliiton olevan pätevä. Ks. myös Bonomi, A., em. teos, 23 kohta (s. 92).
63      Ks. Erityisesti artikkeli, jonka otsikko on ”Nullità del matrimonio e assegno di divorzio – Ufficio nazionale per i problemi giuridici”, seuraavassa Internet-osoitteessa: https://giuridico.chiesacattolica.it/nullita-del-matrimonio-e-determinazione-dellassegno-di-divorzio/, ja Siciliano, V., ”Le Sezioni Unite sugli effetti della delibazione della sentenza ecclesiastica di nullità del matrimonio concordatario nel giudizio di divorzio”, Cammino Diritto, Diritto Ecclesiastico e Canonica (verkkojulkaisu), n:o 5, 2021, ja Cesarini, A., em. teos.
64      Ks. mm. Corte suprema di Cassazionen yhdistettyjen jaostojen kokoonpanossa antama tuomio nro 9004, 31.3.2021. Cesarini, A.:n, em. teos, mukaan tämä ratkaisu on linjassa Corte suprema di cassazionen yhdistettyjen jaostojen kokoonpanossa 17.7.2014 antaman tuomion nro 16379 ja 11.7.2018 antaman tuomion nro 18287 kanssa, joiden tarkoituksena on parantaa aviollisen yhteiselämän tehokkuutta ja siihen liittyviä keskinäisiä vastuita.
65      Ks. mm. Corte suprema di cassazionen 18.9.2013 antama tuomio nro 21331.
66      Ks. Guzmán Altuna, M., ”Reconocimiento de eficacia civil de resoluciones matrimoniales canónicas”, em. teos, s. 4 ja 5. Kyseinen kirjoittaja kommentoi erityisesti 5.3.2001 annettua Tribunal Supremon tuomiota nro 227/2001, jossa todetaan, että ”avioeron siviilioikeudellisia vaikutuksia ei muuteta tai heikennetä myöhemmällä kirkollisella julistuksella avioliiton mitättömyydestä” sillä perusteella, että ”kirkollinen ja siviilioikeudellinen oikeudenala – – toimivat rinnakkain ilman mahdollisia keskinäisiä vaikutuksia, jotka voisivat johtaa toisessa, siviilituomioistuimessa käsitellyssä avioliittoasiassa annetun tuomion oikeusvaikutusten menettämiseen sen jälkeen, kun kirkollinen tuomio on todettu valtion oikeuden mukaiseksi (vapaa käännös).”
67      Oikeudesta saada asumuseron aikaista elatusapua Saksan siviililain (Bürgerliches Gesetzbuch) 1361 §:ssä säädetään, että vaikka Italiassa uskonnollinen avioliitto julistettaisiin siviilituomioistuimessa mitättömäksi, Saksan oikeuden mukaan kirkon julistuksella avioliiton mitättömyydestä ei ole mitään vaikutusta oikeuteen saada asumuseron aikaista elatusapua; tämän osalta ks. myös Flindt, J. O., ”Kein Vorrang des italienischen Delibationsverfahrens vor deutschem Trennungsunterhaltsverfahren”, Neue Zeitschrift für Familienrecht, C.H. Beck, München, nro 5, 2026, s. 266. Kirjoittaja pitää vakuuttavana 30.7.2025 annettua Oberlandesgericht Stuttgartin (osavaltion ylioikeus, Stuttgart, Saksa) päätöstä 17 WF 14/25, joka koskee samoja asianosaisia kuin pääasiassa.
68      Ks. tämän ratkaisuehdotuksen 18 kohta.
69      Ks. Bryssel II a
‑asetuksen 22 artikla, joka koskee ”avioeroa, asumuseroa ja avioliiton pätemättömäksi julistamista koskevien tuomioiden tunnustamatta jättämisen perusteita”. Sen c alakohdassa säädetään, että avioeroa, asumuseroa tai avioliiton pätemättömäksi julistamista koskevaa tuomiota ei tunnusteta, jos se on ristiriidassa sellaisen tuomion kanssa, joka on annettu oikeudenkäynnissä samojen asianosaisten välillä siinä jäsenvaltiossa, jossa tunnustamista pyydetään.