62018CC0327
MACIEJ SZPUNAR
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2018. augusztus 7. (
1
)
C‑327/18. PPU. sz. ügy
Minister for Justice and Equality
kontra
R O
(A High Court [felsőbíróság, Írország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
„Előzetes döntéshozatal – EUSZ 50. cikk – Az Európai Unióból való kilépés – Büntetőügyekben folytatott igazságügyi együttműködés – 2002/584/IB tanácsi kerethatározat – Európai elfogatóparancs”
Bevezetés
1.
Tudjuk, hogy szinte semmi sem tudható az Európai Unió, valamint Nagy‑Britannia és Észak‑Írország Egyesült Királysága (a továbbiakban: Egyesült Királyság) közötti jogviszony jövőjéről.
2.
De számít‑e ez az Egyesült Királyságból Írországba küldött, a Brexit várható napja előtt kibocsátott európai elfogatóparancs végrehajtása tekintetében? Nem, nem számít. Az európai elfogatóparancsokat továbbra is végre kell hajtani. Ahogy ez eddig is történt.
3.
Ez dióhéjban a jelen ügyben általam javasolt megoldás, amelynek eredete a High Court (felsőbíróság, Írország) által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelemre vezethető vissza.
Jogi keret
Az uniós jog
4.
A 2002/584/IB tanácsi kerethatározat (
2
) (6) preambulumbekezdésében foglaltak szerint az e kerethatározatban előírt európai elfogatóparancs „az első konkrét megvalósulása a büntetőjog területén a kölcsönös elismerés elvének, amelyre az Európai Tanács (
3
) az igazságügyi együttműködés »sarokköveként« utalt”.
5.
A kerethatározat (10) preambulumbekezdése szerint „[az európai elfogatóparancs] szabályozása a tagállamok közötti nagy fokú bizalomra épül. Végrehajtása csak abban az esetben függeszthető fel, ha a tagállamok egyike súlyosan és tartósan megsérti az [EUSZ 6. cikk] (1) bekezdésében rögzített alapelveket, és ezt a Tanács az [EUSZ 7. cikk] (1) bekezdése szerint, [az EUSZ 7. cikk] (2) bekezdésében rögzített következményekkel megállapítja”.
6.
A kerethatározatnak „Az európai elfogatóparancs meghatározása és végrehajtásának kötelezettsége” című 1. cikke a következőképpen szól:
„(1)   Az európai elfogatóparancs egy tagállamban kibocsátott igazságügyi hatósági határozat, amely azt a célt szolgálja, hogy egy másik tagállam a büntetőeljárás lefolytatása, szabadságvesztés‑büntetés, illetve szabadságelvonással járó intézkedés végrehajtása végett a keresett személyt elfogja és átadja.
(2)   A tagállamok minden európai elfogatóparancsot a kölcsönös elismerés elve alapján és e kerethatározat rendelkezéseinek megfelelően hajtanak végre.
(3)   E kerethatározat nem érinti az [EUSZ 6. cikkben] biztosított alapvető jogok és alapvető jogelvek tiszteletben tartásának a kötelezettségét.”
7.
A kerethatározat 26–30. cikkét tartalmazó 3. fejezete „Az átadás joghatásai[ról]” szól.
8.
A kerethatározat „A végrehajtó tagállamban töltött fogva tartás beszámítása” című 26. cikkének (1) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„A kibocsátó tagállam az európai elfogatóparancs végrehajtásából eredő fogva tartás teljes időtartamát beszámítja a kiszabott szabadságvesztés‑büntetés vagy szabadságelvonással járó intézkedés következtében a kibocsátó tagállamban letöltendő szabadságvesztés [helyesen: szabadságelvonás] teljes időtartamába.”
9.
A kerethatározat „Esetleges büntetőeljárás más bűncselekmények miatt” tárgyú 27. cikkének (2) bekezdése tartalmazza az úgynevezett „specialitás szabályát”. E bekezdés szövege a következő:
„[…] az átadott személy [ellen] az átadása előtt elkövetett, az átadásának alapjául szolgáló bűncselekménytől különböző egyéb bűncselekmény miatt nem indítható […] büntetőeljárás, nem ítélhető el, és egyéb módon sem fosztható meg szabadságától.”
10.
A kerethatározat 28. cikke a (harmadik országba történő) „[t]ovábbi átadás[sal] vagy kiadatás[sal]” foglalkozik.
Az ír jog
11.
A módosított European Arrest Warrant Act 2003 (az európai elfogatóparancsról szóló 2003. évi törvény) ültette át a kerethatározat rendelkezéseit az ír jogba.
Az Egyesült Királyság joga
12.
Az Extradition Act 2003 (a kiadatásról szóló 2003. évi törvény) ültette át a kerethatározat rendelkezéseit az Egyesült Királyság jogába.
A tényállás és a kérdést előterjesztő bíróság előtti eljárás
13.
Az Egyesült Királyság igazságügyi hatóságai a 2016. január 27‑én és 2016. május 4‑én kibocsátott, a High Court (felsőbíróság, Írország) által 2016. február 1‑jén és 2016. május 10‑én végrehajthatóvá nyilvánított két európai elfogatóparancs alapján kérték R O annak érdekében történő átadását, hogy büntetőeljárást folytassanak le emberölés, szándékos gyújtogatás és erőszakos közösülés bűncselekmények miatt, melyek lehetséges legmagasabb büntetési tétele minden esetben életfogytig tartó szabadságvesztés.
14.
R O‑t az első európai elfogatóparancs alapján 2016. február 3‑án tartóztatták le Írországban, és ezen időponttól kezdve ott fogva tartják. R O‑t a második elfogatóparancs alapján 2016. május 4‑én tartóztatták le, és továbbra is fogva tartják.
15.
R O kifogást emelt az Egyesült Királyságba történő átadásával szemben olyan problémák miatt, amelyek az Egyesült Királyság Európai Unióból való kilépéséből, valamint az emberi jogok és alapvető szabadságok védelméről szóló, 1950. november 4‑én Rómában aláírt európai egyezmény (a továbbiakban: EJEE) 3. cikkéből erednek, és azon lehetséges embertelen és megalázó bánásmóddal függenek össze, amelynek R O az észak‑írországi Maghaberry börtönben történő fogva tartása miatt állítása szerint ki lenne téve. R O azzal érvel, hogy nem egyértelmű, hogy az Egyesült Királyság Európai Unióból való kilépését követően miként lesznek biztosítva a kerethatározat szerinti jogai.
16.
R O egészségügyi állapotára tekintettel az ügyben 2017. július 27‑ig nem kerülhetett sor tárgyalásra.
17.
A 2017. november 2‑i ítéletben a High Court (felsőbíróság, Írország) megvizsgálta R O azon állítását, hogy Észak‑Írországnak való átadása esetében embertelen vagy megalázó bánásmódnak lenne kitéve, a Brexitre vonatkozó kérdés megválaszolását pedig kifejezetten egy későbbi döntésre hagyta. A High Court (felsőbíróság) kiemelte azokat a hasonló vizsgálatokat, amelyeket az EJEE 3. cikke (
4
) és az Európai Unió Alapjogi Chartája (a továbbiakban: Charta) 4. cikke (
5
) alapján kell lefolytatni. A bíróság megállapította, hogy a Maghaberry börtönben való fogva tartás körülményei tekintetében olyan pontos és kellően aktuális információk állnak rendelkezésre, amelyek alapján fennáll annak tényleges veszélye, hogy R O sebezhetősége miatt embertelen vagy megalázó bánásmódnak lesz kitéve. A fentiekben említett, az ír Supreme Court (legfelsőbb bíróság) és a Bíróság által értelmezett rendelkezések és a bizonyítékok jelen ügyben történő elemzése tükrében a High Court (felsőbíróság) további információkat kért az Egyesült Királyságtól azon körülmények tekintetében, amelyek között R O‑t az Egyesült Királyságnak való átadás esetében fogva fogják tartani.
18.
2018. április 16‑án a kibocsátó igazságügyi hatóság, a belfasti Laganside Court (Észak‑Írország) tájékoztatást adott arra vonatkozóan, hogy a Northern Irish Prison Service (észak‑írországi büntetés‑végrehajtási szolgálat) miként fogja kezelni annak veszélyét, hogy R O Észak‑Írországban embertelen vagy megalázó bánásmódnak lesz kitéve.
19.
A High Court (felsőbíróság) a felhozott összes kifogás vonatkozásában R O‑val szemben foglalt állást, az EJEE 3. cikkével összefüggésben a Brexit következményeivel kapcsolatos azon kérdés kivételével, amelynek vizsgálatát későbbre halasztotta.
20.
A High Court (felsőbíróság) emlékeztet arra, hogy az Egyesült Királyság 2017. március 29‑én az EUSZ 50. cikk (2) bekezdése alapján bejelentette az Európai Tanács felé az Európai Unióból való kilépési szándékát. Egyéb intézkedések függvényében e bejelentés azzal a jogkövetkezménnyel jár, hogy az Egyesült Királyság 2019. március 29‑én kilép az Európai Unióból, összhangban az EUSZ 50. cikkben foglalt rendelkezésekkel.
21.
A High Court (felsőbíróság) úgy véli, hogy amennyiben R O átadásra kerül, nagy valószínűséggel a 2019. március 29‑i dátumot, azaz az Egyesült Királyság Európai Unióból való kilépését követően is börtönben lesz az Egyesült Királyságban. Ezzel összefüggésben átmeneti rendelkezések kerülhetnek elfogadásra a kilépést azonnal követő helyzet szabályozása érdekében, és végső soron az Európai Unió és az Egyesült Királyság közötti jövőbeli kapcsolatokat szabályozó megállapodások jöhetnek létre például olyan területek tekintetében, mint amelyek a kerethatározat hatálya alá tartoznak.
22.
Azt azonban jelenleg nem lehet tudni, hogy létre fognak‑e jönni ilyen megállapodások, illetve amennyiben létrejönnek, a vonatkozó elfogadott intézkedések milyen jellegűek lesznek. Különösen nem egyértelmű, hogy vajon valamely, az Egyesült Királyság joghatóságán belül tartózkodó uniós polgárt az Egyesült Királyság kilépését követően továbbra is megilleti‑e az arra vonatkozó jogosultság, hogy az uniós jog releváns kérdései tekintetében, jogvita esetén, végső soron az Európai Unió Bírósága hozzon döntést.
23.
Az előzetes döntéshozatal iránti kérelemében a High Court (felsőbíróság) azt is jelzi, hogy a jelen üggyel összefüggésben lényegében ugyanazokat a kérdéseket terjeszti elő, mint amelyeket az ír Supreme Court (legfelsőbb bíróság) 2018 márciusában tett fel a K N kontra Minister for Justice and Equality ügyben, (
6
) amely jelenleg is folyamatban van az Európai Unió Bírósága előtt, (
7
) mivel azonban R O‑t fogva tartják, e kérdések gyorsabb választ igényelnek.
A Bíróság elé terjesztett kérdések
24.
A fentiek alapján a High Court (felsőbíróság) a Bírósághoz 2018. május 18‑án érkezett, 2018. május 17‑i határozatával a következő kérdéseket terjesztette a Bíróság elé előzetes döntéshozatalra:
„Tekintettel arra, hogy
a)
az Egyesült Királyság az EUSZ 50. cikk szerinti bejelentéssel élt;
b)
az Európai Unió és az Egyesült Királyság között az Egyesült Királyság kilépését követő kapcsolatok szabályozása érdekében elfogadásra kerülő megállapodások tekintetében bizonytalanság van; valamint
c)
ebből következően bizonytalanság áll fenn azzal kapcsolatban, hogy [R O‑t] a gyakorlatban milyen mértékben illetnék meg a Szerződésekben, a Chartában vagy a vonatkozó jogszabályokban biztosított jogok, amennyiben az Egyesült Királyság részére átadják és az Egyesült Királyság kilépését követően ott továbbra is fogva tartásban lenne,
(1)
Kötelezi‑e az európai uniós jog a megkeresett tagállamot annak megtagadására, hogy olyan személyt adjon át az Egyesült Királyságnak, aki ellen európai elfogatóparancsot bocsátottak ki, és akit a tagállam belső joga szerint egyébként
i.
minden esetben át kell adni,
ii.
egyes esetekben át kell adni, figyelemmel az adott ügy konkrét körülményeire,
iii.
semmilyen esetben nem kell átadni?
(2)
Amennyiben az első kérdésre az ii. pontban foglalt választ kell adni, mely feltételeket vagy szempontokat kell a megkeresett tagállam bíróságának értékelnie annak meghatározásához, hogy az átadást meg kell‑e tagadni?
(3)
A második kérdéssel összefüggésben a megkeresett tagállam bíróságának, annak érdekében, hogy megvárja, amíg az érintett megkereső tagállam Unióból való kilépését követően irányadó, vonatkozó jogi szabályozás átláthatóbb nem lesz, az európai elfogatóparancs végrehajtására vonatkozó végleges határozatának meghozatalát vajon
i.
minden esetben el kell halasztani,
ii.
egyes esetekben kell elhalasztania, figyelemmel az adott ügy konkrét körülményeire,
iii.
semmilyen esetben nem kell elhalasztani?
(4)
Amennyiben a harmadik kérdésre az ii. pontban foglalt választ kell adni, mely feltételeket vagy szempontokat kell a megkeresett tagállam bíróságának értékelnie annak meghatározása során, hogy el kell e halasztania az európai elfogatóparancs végrehajtására vonatkozó végleges határozatának meghozatalát?”
Sürgősségi eljárás
25.
A kérdést előterjesztő bíróság ugyanezen 2018. május 17‑i végzésében a Bíróság eljárási szabályzatának 107. cikke alapján a jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelem sürgősségi eljárásban történő elbírálását kérte.
26.
A kérdést előterjesztő bíróság hangsúlyozza, hogy jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelem az EUM‑Szerződés Harmadik Részének V. címe hatálya alá tartozó területre (Igazságügyi együttműködés büntetőügyekben, 4. fejezet) tartozó kérdéseket vet fel, hogy R O‑t jelenleg kizárólag az Egyesült Királyság által kibocsátott európai elfogatóparancs alapján tartják fogva, és a Bíróság döntése szükséges annak érdekében, hogy a High Court (felsőbíróság) az alperes ügyében végleges határozatot tudjon hozni.
27.
A sürgősséget azzal indokolták, hogy a rendes vagy akár a gyorsított előzetes döntéshozatali eljárás alkalmazása jelentősen növelné az R O – akit büntetőeljárás lefolytatása céljából kibocsátott európai elfogatóparancsok tekintetében megillet az ártatlanság vélelme – által fogva tartásban töltött időszakot.
28.
A kérdést előterjesztő bíróság azt is hangsúlyozza, hogy további nyolc ügy van folyamatban, amelyekben a személyek egyedül az Egyesült Királyság által kibocsátott európai elfogatóparancs alapján vannak fogva tartva, és amelyek esetében a Brexitre hivatkoztak annak érdekében, hogy a bíróság ne rendelje el az átadást. A kérdést előterjesztő bíróság azt is megállapítja, hogy az Írországban rövidesen véget érő szabadságvesztés‑büntetésüket töltő olyan más személyek is fogva vannak tartva, akik ezt követően az Egyesült Királyságnak történő átadásra várva továbbra is fogva tartásban maradhatnak, viszont akiknek az ügyében a határozathozatalt a Brexit‑kérdés eldöntéséig el kell halasztani. Ezen kívül számos más személy van, akit az Egyesült Királyság által kibocsátott európai elfogatóparancsok alapján tartóztattak le, de akit óvadék ellenében az átadásról szóló döntésig szabadon bocsátottak, és aki szintén erre a Brexit kérdésre hivatkozott. Végül „jelentős számú” európai elfogatóparancs érkezett az Egyesült Királyságból Írországba, amely még nem került végrehajtásra, ezért a „keresett személyek” további letartóztatásának nagy a valószínűsége.
29.
A Bíróság első tanácsa 2018. június 11‑én az előadó bíró javaslatára, a főtanácsnok meghallgatását követően úgy határozott, hogy helyt ad a kérdést előterjesztő bíróságnak a jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelem sürgősségi eljárásban történő elbírálására irányuló kérelmének. Az alapeljárás felei, továbbá az Egyesült Királyság és az Európai Bizottság írásbeli észrevételt nyújtott be. Az előbbiek, valamint Románia a 2018. július 12‑i tárgyaláson is részt vett.
Értékelés
30.
A Bíróság elé terjesztett kérdés lényegében arra irányul, hogy olyan helyzetben, amelyben a tagállam (1) az EUSZ 50. cikk (2) bekezdése alapján bejelentette az Európai Tanács felé az Európai Unióból való kilépési szándékát, és (2) a kerethatározat vonatkozó rendelkezései alapján keresett személy másik tagállam általi átadása érdekében európai elfogatóparancsot bocsátott ki, a másik tagállam által az európai elfogatóparancs végrehajtása során elvégzett jogi értékelés a fentiekben említett, kilépésre vonatkozó bejelentésre tekintettel módosul‑e, és ha igen, milyen mértékben.
31.
Ezért a Bíróságnak kell eldöntenie, hogy az európai elfogatóparancs rendszerét alkalmazni kell‑e, ameddig az Egyesült Királyság kibocsátó tagállamként jár el, még ha az érintett személyt a kerethatározat alapján megillető jogok 2019. március 29‑ét követően valószínűleg többé már nem is részesülnek ugyanolyan védelemben, különösen, ha az előzetes döntéshozatal mechanizmusa többé már nem áll ezen állam bíróságainak rendelkezésére.
Az elfogadhatóságról
32.
Mindjárt az elején hangsúlyozni kell, hogy jelen ügy elfogadhatóságát illetően nem merül fel probléma.
33.
A Bíróság EUMSZ 267. cikk alapján fennálló előzetes döntéshozatali hatásköre a Szerződések értelmezésére, valamint az intézmények aktusai érvényességéről való döntésre és ezen aktusok értelmezésére vonatkozik.
34.
A kérdések maguk az EUSZ 50. cikkre hivatkoznak. Ez – azon jogi problémák világos magyarázatával és felvázolásával együtt, amelyekkel a kérdést előterjesztő bíróság szembe találja magát (
8
) – elegendő az ügy elfogadhatóságához. A jelen ügy különösen nem minősül hipotetikusnak a Bíróság vonatkozó ítélkezési gyakorlata (
9
) értelmében, mivel az EUSZ 50. cikk már jogi hatásokat vált ki.
35.
Ezenfelül, amennyiben a jelenlegi helyzet – ahogyan azt a későbbiekben részletezem – teljes mértékben változatlan marad, az EUSZ 50. cikk (3) bekezdése következtében az uniós jogot az Egyesült Királyság tekintetében 2019. március 29‑ét követően nem lehet tovább alkalmazni. Ezen időpont belátható időn belül van, és mindenesetre olyan időszakra esik, amelyben a kerethatározat átadást követő helyzetre vonatkozó rendelkezései még joghatásokat váltanak ki.
36.
Ezért, bár a jelenlegihez hasonló előzetes döntéshozatal iránti kérelem nem hipotetikus jellegű, ez nem jelenti azt, hogy nem dolgozhatunk feltételezések alapján, még ha e feltételezések arra is vonatkoznak, hogy jogi értelemben a dolgok jelenlegi állása nem fog változni.
37.
A kérdést előterjesztő bíróság olyan választ vár a Bíróságtól, amelyet szükségesnek tart (
10
) annak eldöntéséhez, hogy az elfogatóparancsot végre kell‑e hajtani. E kérdésre választ kell adni.
Az ügy érdeméről
38.
Az ügy érdemi értékelésének felépítése a következő: első lépésként a két tagállam közötti, kerethatározat szerinti általános átadási eljárást fogom felidézni. Ezt követően az EUSZ 50. cikk azon átadási eljárásra gyakorolt lehetséges következményeit fogom megvizsgálni, amelyben a kibocsátó hatóság az Egyesült Királyságban található. Majd az R O által az átadási eljárással kapcsolatban felvetett konkrét kérdésekkel foglalkozom, mielőtt utolsóként a Bíróság hatáskörének kérdésére térnék rá.
A két tagállam közötti általános átadási eljárás
39.
Amint arra a Bíróság több ízben is felhívta a figyelmet, a kerethatározat célja, hogy a tagállamok közötti többoldalú kiadatási rendszert az igazságügyi hatóságok közötti, az elítéltek vagy gyanúsítottak büntetőítélet végrehajtása vagy büntetőeljárás lefolytatása céljából történő, a kölcsönös elismerés elvén nyugvó átadásának rendszerével váltsa fel. (
11
) A Bíróság nemrég megállapította, hogy a kiadatási rendszer „az 1957. december 13‑i európai kiadatási egyezményen[ (
12
)] alapul”. (
13
)
40.
A Bíróság előtt már jól ismertek a kerethatározatnak az európai elfogatóparancs végrehajtása megtagadásának okaival kapcsolatos alapvető jellemzői: (
14
) a kerethatározat 1. cikkének (2) bekezdése e célból kimondja azon szabályt, miszerint a tagállamok minden európai elfogatóparancsot a kölcsönös elismerés elve alapján és a kerethatározat rendelkezéseinek megfelelően hajtanak végre. A végrehajtó igazságügyi hatóságok csakis a végrehajtás megtagadásának a kerethatározatban taxatíve felsorolt eseteiben (
15
) tagadhatják meg az európai elfogatóparancs végrehajtását, és annak végrehajtását kizárólag a kerethatározatban kimerítő jelleggel felsorolt feltételekhez köthetik. (
16
) Következésképpen, mivel az európai elfogatóparancs végrehajtása a főszabály, a végrehajtás megtagadása kivételként tekintendő, amelyet szigorúan kell értelmezni. (
17
)
41.
A kerethatározat 3. cikke az európai elfogatóparancs végrehajtása kötelező megtagadásának okait, míg a kerethatározat 4. és 4a. cikke az európai elfogatóparancs végrehajtása megtagadásának mérlegelhető okait sorolja fel. (
18
) Ezenkívül az európai elfogatóparancs végrehajtását kizárólag (
19
) az e kerethatározat 5. cikkében kimerítő jelleggel felsorolt feltételekhez köthetik. (
20
)
42.
A kerethatározat az elsőként a belső piaci szabadságok kontextusában kidolgozott (
21
) kölcsönös elismerés elvén alapul, amely – mint az igazságügyi együttműködés „sarokköve” – pedig a tagállamok között az Unió azon kitűzött céljának megvalósítása érdekében fennálló kölcsönös bizalmon (
22
) alapul, hogy a szabadságon, a biztonságon és a jog érvényesülésén alapuló térséggé váljon. (
23
) Ezen elv általában, különösen a szabadságon, a biztonságon és a jog érvényesülésén alapuló térség tekintetében mindegyik államtól megköveteli, hogy úgy tekintse, hogy az összes többi tagállam tiszteletben tartja az uniós jogot, és különösen az uniós jog által elismert alapvető jogokat. (
24
) Biztosan kijelenthető, hogy a kölcsönös elismerés talán az Unió legjelentősebb hozzájárulása az uniós tagállamok hatóságai közötti igazságügyi együttműködéshez, és hogy e terület kiemelkedő eszköze a kerethatározat. (
25
) Tekintettel arra, hogy a kölcsönös bizalom nem vak bizalom, (
26
) a Bíróság elismerte, hogy a kölcsönös bizalom elve, és következésképpen a kölcsönös elismerés elve korlátozható kivételes körülmények fennállása esetén. (
27
)
43.
Ami különösen a kerethatározatot illeti, mint az kitűnik az elvi jelentőségű Aranyosi és Căldăraru ítéletből, (
28
) ilyen korlátozások akkor vehetők figyelembe, ha a kibocsátó tagállamban uralkodó általános fogvatartási körülmények miatt fennáll annak a tényleges veszélye, hogy a Charta 4. cikkének (
29
) értelmében vett embertelen vagy megalázó bánásmódot alkalmaznak. Ennek érdekében a végrehajtó igazságügyi hatóságnak először is első lépésként a kibocsátó tagállamban uralkodó fogvatartási körülményekre vonatkozó objektív, megbízható, pontos és kellően aktuális adatokra kell támaszkodnia, amelyek konkrétan – akár bizonyos csoportokat, akár bizonyos büntetés‑végrehajtási intézeteket érintően – a rendszerszerű vagy általánossá vált zavart bizonyítják. (
30
) Ugyanis egy ilyen veszély fennállásának megállapítása mellett második lépésként az is szükséges, hogy a végrehajtó igazságügyi hatóság konkrétan és pontosan értékelje, hogy komoly és bizonyítékokkal alátámasztott okokból vélelmezhető, hogy az érintett személy a kibocsátó tagállamban végrehajtandó fogva tartásának körülményei miatt ennek a veszélynek ki lenne téve. (
31
)
44.
Rátérve a jelen ügyre, az előzetes döntéshozatalra utaló végzésből kitűnik, hogy az európai elfogatóparancs végrehajtása megtagadásának kötelező és mérlegelhető okai közül egyik sem áll fenn. Ezen kívül a fogvatartási körülményekre tekintettel úgy tűnik, hogy a kérdést előterjesztő bíróság körültekintően végezte el a jelen indítvány előző pontjában felvázolt kétlépcsős elemzést, és arra a következtetésre jutott, hogy – a Brexit következményeinek kivételével – a Charta 4. cikkét illetően nem merült fel külön kérdés. (
32
)
45.
Ez ezen kívül közvetlenül tükröződik abban, ahogy a kérdést előterjesztő bíróság megfogalmazta az első kérdést, miszerint a keresett személyt egyébként át kell adni. Ha tehát nem lenne a kilépésre vonatkozó bejelentés, a kérdést előterjesztő bíróság úgy döntene, hogy Írország R O tekintetében köteles az európai elfogatóparancsot végrehajtani.
Az EUSZ 50. cikk következményeiről
46.
Következő lépésként meg kell vizsgálni, hogy az Egyesült Királyság által az Európai Unióból való kilépési szándékáról az EUSZ 50. cikk (2) bekezdése alapján az Európai Tanácsnak tett bejelentés hatással van‑e a fentiekre abban az értelemben, hogy kell‑e a végrehajtó igazságügyi hatóság által elvégzett jogi értékelést e bejelentés folytán bármilyen módon módosítani.
– Az EUSZ 50. cikk
47.
Az EUSZ 53. cikk – amely szerint a Szerződés határozatlan időre jön létre – folyományát képező EUSZ 50. cikk egyértelművé teszi, hogy bármely tagállam elhatározhatja az Unióból való kilépését, (
33
) és emlékeztet arra, hogy az Európai Unió önkéntes részvételen alapul. (
34
) Az EUSZ 50. cikk (2) bekezdése megállapítja a kilépésre vonatkozó eljárást: elsőként az adott tagállam a kilépésre vonatkozó szándékát bejelenti az Európai Tanácsnak. Ezt követően az Európai Tanács által adott iránymutatások alapján az Unió tárgyalásokat folytat és megállapodást köt ezzel az állammal, amelyben az érintett államnak az Unióval való jövőbeli kapcsolataira tekintettel meghatározzák az illető állam kilépésének részletes szabályait. (
35
) E megállapodást az Unió nevében az Európai Unió Tanácsa köti meg minősített többséggel eljárva, az Európai Parlament egyetértését követően.
48.
Az EUSZ 50. cikk (3) bekezdése előírja, hogy a kilépésről rendelkező megállapodás hatálybalépésének időpontjától, illetve ennek hiányában az EUSZ 50. cikk (2) bekezdésben említett bejelentéstől számított két év elteltével a Szerződések (azaz a teljes uniós jog) az érintett államra többé nem alkalmazható, kivéve ha az Európai Tanács az érintett tagállammal egyetértésben ennek a határidőnek a meghosszabbításáról egyhangúlag határoz.
49.
Általában a kilépésről rendelkező megállapodás, (
36
) különösen pedig az Európai Unió és az Egyesült Királyság közötti átadásra vagy a kiadatási eljárásra vonatkozó részletes szabályok hiányában nem marad más számunkra, mint a bejelentéstől számított kétéves időszak, ami azt jelenti, hogy a dolgok jelenlegi állása szerint az Egyesült Királyság 2019. március 29‑én kilép az Európai Unióból. Nekünk ebből a feltételezésből kell kiindulnunk, mivel ez az alapértelmezett helyzet. Minden más a csillagokban van megírva. És nem úgy tűnik, hogy ezek a csillagok az európai zászló csillagai lennének.
– Absztrakt vizsgálat hiánya
50.
R O azt állítja, hogy az Egyesült Királyság 2017. március 29‑i kilépésre vonatkozó bejelentése önmagában kivételes körülménynek minősül, amely a szóban forgó európai elfogatóparancsok végrehajtásának megtagadását vonja maga után. (
37
) R O kérelmében kifejtette, hogy a kilépésre vonatkozó bejelentés „végzetesen megrendítette” (
38
) a kölcsönös bizalom elvét. R O azt állítja, hogy ez azt eredményezi, hogy az Egyesült Királyság által kibocsátott európai elfogatóparancsok már nem hajthatók végre.
51.
Ezt az érvelést, amely a kilépésre vonatkozó bejelentés joghatásainak értelmezését a lehetséges jogi értelmezések korlátain túlra tolja, nem tudom osztani.
52.
Az Európai Unióból való kilépés, habár talán nem túl vonzó eshetőség bármely érintett számára, (
39
) az EUSZ 50. cikkben kifejezetten elismert lehetőség. Jóllehet az EUSZ 50. cikk a közös értékeken (
40
) alapuló Szerződések (
41
)történetével és célkitűzéseivel összefüggésben egyértelműen kivételt képez, tény, hogy e cikk létezik, és hogy a tagállamok élhetnek vele.
53.
Ha magát a kilépésre vonatkozó bejelentést olyan kivételes körülménynek minősítenénk, amely végzetesen megrendítene bármilyen kölcsönös bizalmat, ezzel előre ítélkeznénk a tagállam kilépésre vonatkozó indítékai felett, ami megfosztaná bármilyen hasznosságától e rendelkezést.
54.
Ezenfelül önkényesnek tűnik annak kategorikus eldöntése, hogy a jelen ügy helyzetét eltérően kezeljük a kilépésre vonatkozó bejelentés időpontja előtt nem sokkal kibocsátott európai elfogatóparancs helyzetétől. (
42
)
55.
Az R O által javasolt megközelítés valójában a kerethatározat rendelkezéseinek a kilépésre vonatkozó bejelentés időpontjával való általános, egyoldalú (
43
) felfüggesztését eredményezné. E megközelítés ellentétes lenne a kerethatározat alapjául szolgáló és annak (10) preambulumbekezdésében meghatározott elvvel, amely szerint az európai elfogatóparancs mechanizmusának végrehajtása csak abban az esetben függeszthető fel, ha a tagállamok egyike súlyosan és tartósan megsérti az EU‑Szerződés 6. cikkének (1) bekezdésében rögzített alapelveket, és ezt a Tanács az EU‑Szerződés 7. cikkének (1) bekezdése szerint, a 7. cikkének (2) bekezdésében rögzített következményekkel megállapítja. (
44
) E megközelítés az uniós jog azon alapelvével sem lenne összeegyeztethető, amely szerint a tagállamok nem függeszthetik fel az uniós jog rendelkezéseinek alkalmazását.
56.
A kilépésre vonatkozó bejelentés puszta megtétele ezért nem minősül az európai elfogatóparancs végrehajtásának megtagadására okot adó kivételes körülménynek.
Az átadást követő konkrét kérdések
57.
A High Court (felsőbíróság) az uniós jog R O által hivatkozott négy kérdésére utal, amelyek az átadást, döntően pedig 2019. március 29‑ét követően elméletileg (
45
) felmerülnek. Ezek sorrendben: az első, hogy a kerethatározat 26. cikke alapján R O fogva tartásának időtartama beszámításra kerül‑e, a második a kerethatározat 27. cikkében megfogalmazott specialitás szabályának való megfelelés, a harmadik R O Egyesült Királyság által harmadik országba (
46
) történő további átadásának tilalma, a negyedik pedig a Chartában megfogalmazott alapvető jogokra vonatkozik. R O általánosságban hozzáteszi, hogy bár kétségtelenül jogosult lenne az egyesült királysági bíróságokhoz fordulni annak érdekében, hogy e bíróságok e négy kérdés felmerülése esetén azokról határozatot hozzanak, meg lenne fosztva attól a lehetőségtől, hogy az uniós jog e kérdéseit az Európai Unió Bírósága döntse el véglegesen.
58.
Ezzel ellentétben az ír miniszter, az Egyesült Királyság kormánya és a Bizottság nem látja akadályát annak, hogy az európai elfogatóparancsot végrehajtsák. Románia kormánya sem látja ennek akadályát.
– A Brexit Brexitet jelent (
47
)
59.
Amikor egy tagállam kilép az Európai Unióból, ezzel kapcsolatos szabályok hiányában a kerethatározat a továbbiakban nem alkalmazható e tagállamra. (
48
) Ennek természetes következménye az, hogy az államra nem vonatkoznak sem a kerethatározatból eredő kötelezettségek, sem pedig az abban foglalt jogokkal nem élhet. Másik természetes következmény az, hogy magánszemélyek már nem hivatkozhatnak a kerethatározatban részükre biztosított jogokra azon tagállammal szemben, amelyre a kerethatározat már nem alkalmazható. (
49
)
60.
Ez általános, valamely szervezetből, egyezményből vagy az együttműködés más formájából kilépő tagállamra jellemző jelenség. A szervezetben való tagsággal együtt a tagsággal kapcsolatos jogok és kötelezettségek jönnek és mennek. Mivel az európai uniós tagság elviekben határozatlan időre szól, (
50
) az uniós jogból eredő jogok (és kötelezettségek) időtartama elviekben az uniós tagság időtartamához igazodik. Ezért például a természetes és jogi személyek már nem hivatkozhatnak az adott volt tagállammal szemben a belső piac alapvető szabadságaira. E személyek nem kereskedhetnek, nem dolgozhatnak, nem utazhatnak úgy, mint korábban. Mondhatjuk, hogy az Európai Unióhoz hasonló szervezetet elhagyó tagállam számára az a leglényegesebb szempont, hogy a továbbiakban a kötelezettségek ne vonatkozzanak rá. Az érem másik oldala, hogy a jogok elkerülhetetlenül és valószínűleg helyrehozhatatlanul elvesznek.
61.
A kerethatározat nem jelent kivételt ezen általános jelenség alól. (
51
)
– A kölcsönös bizalom nem sérül
62.
Ellenben, ameddig az állam az Európai Unió tagja, addig az uniós jogot alkalmazni kell. A jelen ügyben nem látom okát annak, hogy miért ne kellene a kerethatározat rendelkezéseit és különösen az átadási kötelezettségre vonatkozó rendelkezéseket alkalmazni.
63.
Szeretném itt rögtön az elején kiemelni, hogy az R O által említett szempontokat nem támasztják alá konkrét bizonyítékok. Nem lehetséges megállapítani, hogy az aggályok valósak vagy hipotetikusak. Ezt maga a kérdést előterjesztő bíróság is elismeri.
64.
Az Egyesült Királyság és Írország közötti, átadással kapcsolatos jogi helyzetre továbbra is a kerethatározat alkalmazandó, amely, ahogy az a fentiekben egyértelműen megállapítást nyert, és ahogy azt a Bíróság többször is kijelentette, a kölcsönös bizalmon alapul. (
52
) Az álláspont csak akkor lenne eltérő, ha e kölcsönös bizalom megrendülne.
65.
Nincsenek kézzelfogható jelei annak, hogy a kilépésre vonatkozó nyilatkozatot megelőző, kiváltó, illetve követő politikai körülmények ne tartanák tiszteletben a kerethatározat érdemi tartalmát és a Chartában megfogalmazott alapjogokat. (
53
) Ahogy az ír miniszter helyesen állapítja meg, az Egyesült Királyság amellett döntött, hogy kilép az Európai Unióból, nem pedig amellett, hogy lemond a jogállamiságról vagy az alapjogok védelméről. Ezért nem lehet alappal megkérdőjelezni az Egyesült Királyság alapjogok melletti elköteleződését. (
54
)
66.
Ezenfelül, ha valamely állam megszűnik az Európai Unió tagja lenni, és többé már nem kötik a kerethatározat rendelkezései, az nem jelenti azt, hogy más szabályokat nem kell alkalmaznia. Az Extradition Act 2003 (
55
) (a kiadatásról szóló 2003. évi törvény) (tisztán) nemzeti jogként továbbra is alkalmazandó. (
56
) Emellett az Egyesült Királyság tagja például az Európa Tanács kiadatásról szóló 1957. évi egyezményének (kihirdette: az 1994. évi XVIII. törvény), (
57
) továbbá az Egyesült Királyságot köti az EJEE. A kiadatásról szóló egyezmény magában foglalja a specialitás szabályát, (
58
) valamint tartalmaz egy olyan rendelkezést, amely főszabály szerint tiltja a harmadik ország részére történő kiadatást. (
59
)
67.
Ebben az összefüggésben nem szabad megfeledkezni arról, hogy a kerethatározat átadást követő helyzetre vonatkozó rendelkezései kapcsán a nemzeti bíróságok láthatóan ritkán terjesztettek elő előzetes döntéshozatal iránti kérelmet. (
60
)
68.
Ezenkívül hangsúlyozni kell, hogy az Unión kívüli államnak való kiadatás esetéhez (
61
) hasonlóan a Bíróság az Aranyosi és Căldăraru ügyben (
62
) is hasonló elveket alkalmaz a Szerződések és a Charta állampolgárságra és hátrányos megkülönböztetés tilalmára vonatkozó rendelkezéseinek értelmezése során. (
63
)
69.
A jelen ügy tekintetében szigorúbb teszt alkalmazása elkerülhetetlenül az jelentené, hogy R O erősebb védelemben részesülne, mint akkor, ha az Európai Unión kívüli államnak kerülne kiadatásra. Ez nem lenne koherens.
70.
Az általam javasolt tesztet tehát a következőképpen kellene alkalmazni: az európai elfogatóparancs végrehajtásának időpontjában a végrehajtó tagállam igazságügyi hatóságai elvárhatják, hogy a kibocsátó tagállam a ténylegesen átadott személy tekintetében betartja a kerethatározat érdemi tartalmát, az átadást követő azon helyzetekre nézve is, amelyek a tagállam Európai Unióból való kilépését követően merülnek fel. Mindez akkor vélelmezhető, ha az Európai Unióból kilépő tagállam tekintetében más nemzetközi eszközök továbbra is alkalmazandók. A tagállam igazságügyi hatóságai csak akkor dönthetnek úgy, hogy nem hajtják végre az elfogatóparancsot, ha ezzel ellentétes konkrét bizonyíték áll rendelkezésre.
71.
A végrehajtó tagállam igazságügyi hatóságainak feladata, hogy elvégezzék a fent említett értékelést. A kérdést előterjesztő bíróság által a jelen ügyre vonatkozó előzetes döntéshozatalra irányuló kérelmében benyújtott egyértelmű adatok alapján nincs oka annak, hogy ne hajtsák végre a szóban forgó európai elfogatóparancsot.
A Bíróság hatásköréről
72.
Végezetül meg kell vizsgálnunk annak következményeit, ha az Európai Unió Bíróságának már nincs hatásköre, amikor a kerethatározat rendelkezéseinek értelmezésére kerül sor.
73.
E kérdés viszonylag egyszerű, mivel azt legkönnyebben úgy vizsgálhatjuk meg, hogy nem a jövőbe tekintünk, (
64
) hanem a múltba nézünk vissza.
74.
A kerethatározatot 2002. június 13‑án, az EU‑Szerződés azon vonatkozó rendelkezései (
65
) alapján fogadták el, amelyeket utoljára az Amszterdami Szerződés (
66
) módosított, vagyis azon szabályanyag keretében, amely korábban a „harmadik pillérként” volt ismert. E pillér szerinti eljárások túlnyomórészt kormányközi jellegűek voltak. Ezért, szemben az Európai Közösséget létrehozó szerződéssel, a Bizottság szerepe lényegesen csökkent, a Tanácsban egyhangú szavazás volt az irányadó, a Bíróság hatáskörét korlátozták és ezenfelül az akkor hatályos EUSZ 35. cikk alapján minden egyes tagállamnak nyilatkoznia kellett annak elfogadásáról. (
67
) Az Egyesült Királyság, és egyébként Írország sem tett ilyen nyilatkozatot. (
68
)
75.
Vagyis a Lisszaboni Szerződés hatálybalépését megelőzően ez az ügy nem kerülhetett volna a Bíróság elé. (
69
) Az Egyesült Királyság valamely bírósága sem terjeszthetett volna elő előzetes döntéshozatal iránti kérelmet. Mégis, ebben a nem sokkal ezelőtti időszakban az Európai Unió szilárdan a jogállamiság elvén nyugodott, beleértve az igazságszolgáltatáshoz való hozzáférést.
76.
Csak a Lisszaboni Szerződés hatálybalépésével, (
70
) vagy ha pontosabbak akarunk lenni, öt évvel e hatálybalépést követően, (
71
) vagyis az elsődleges jog jelenlegi állása szerint kapott a Bíróság a kerethatározat értelmezésére vonatkozó teljes hatáskört. Mint köztudott, e szerződés megszüntette a hárompilléres szerkezetet, és alkotmányos szintre emelte (
72
) a szabadságon, a biztonságon és a jog érvényesülésén alapuló térséget abban az értelemben, hogy jelenleg olyan alapvető, nemzetek feletti elvek alkalmazandók e területen, mint például a rendes jogalkotási eljárás (
73
) és a Bíróság teljes hatásköre. (
74
)
77.
Összefoglalva, nem látom, hogy a Bíróság hatáskörének 2019. március 29‑ét követő hiánya akadályozná R O Egyesült Királyságnak való átadását.
Záró megjegyzések
78.
A fenti értékelésből következik, hogy az Egyesült Királyság által a kerethatározat alapján kibocsátott európai elfogatóparancsot végre kell hajtani oly módon, mint ahogy azt akkor hajtanák végre, ha az Egyesült Királyság az EUSZ 50. cikk alapján nem jelentette volna be az Európai Tanács felé az Európai Unióból való kilépésre vonatkozó szándékát. A jelen ügy ezért nem az átmeneti vagy végrehajtási időszak lehetséges bonyodalmairól szól, egyszerűen azért, mert a jog jelenlegi állása szerint ilyen időszak (még) nincs. Vagyis az Európai Unió átmeneti időszakokra vonatkozó széles körű tapasztalata, amely időszakok számos formában (
75
) egyáltalán nem számítanak újdonságnak az uniós jogban, (
76
) jelenleg nem használható fel. (
77
)
79.
A Brexit az uniós jog tekintetében terra incognitának tekinthető. (
78
) Általánosságban, és különösen az európai elfogatóparancs rendszere tekintetében is, keveset tudunk az Európai Unió és az Egyesült Királyság között 2019. március 29‑ét követően bevezetendő rendelkezésekről. (
79
) Ami biztos, hogy az Európai Unióból való kilépést követően egy ponton a dagály levonul. Az Európai Unió joga leúszik a folyókon, ki a torkolatokon keresztül. (
80
)
80.
Ami azonban a jelen ügyet illeti, abban továbbra is a szokásos ügymenet az irányadó.
81.
Hozzá kell tenni azt is, hogy a Cour de cassation (Franciaország) a 2018. május 2‑i határozatában nem látott okot arra, hogy a folyamatban levő eljárást a Bíróság által a Brexit kerethatározatra gyakorolt hatásával kapcsolatos (másik) előzetes döntéshozatal iránti kérelemre adandó válaszra várva felfüggessze. (
81
)
82.
Ezért nem látom okát, hogy miért kellene pusztán az Egyesült Királyság kilépésre vonatkozó, 2017. március 29‑i bejelentése alapján a kérdést előterjesztő bíróságnak bármilyen módon módosítania a jogi értékelését.
Végkövetkeztetés
83.
A fenti megfontolások alapján azt javaslom, hogy a Bíróság a High Court (felsőbíróság, Írország) által előterjesztett kérdésekre a következő választ adja:
Olyan helyzetben, amelyben valamely tagállam (1) az EUSZ 50. cikk (2) bekezdése alapján bejelentette az Európai Tanács felé az Európai Unióból való kilépési szándékát, és (2) a 2009. február 26‑i 2009/299/IB tanácsi kerethatározattal módosított, az európai elfogatóparancsról és a tagállamok közötti átadási eljárásokról szóló, 2002. június 13‑i 2002/584/IB tanácsi kerethatározat vonatkozó rendelkezései alapján egy keresett személy másik tagállam általi átadása érdekében európai elfogatóparancsot bocsátott ki, a másik tagállam igazságügyi hatóságai által az európai elfogatóparancs végrehajtása során elvégzendő jogi értékelés a fentiekben említett, kilépésre vonatkozó bejelentésre tekintettel nem módosul.
(
1
)	Eredeti nyelv: angol.
(
2
)	A 2009. február 26‑i 2009/299/IB tanácsi kerethatározattal (HL 2009. L 81., 24. o.) módosított, az európai elfogatóparancsról és a tagállamok közötti átadási eljárásokról szóló, 2002. június 13‑i 2002/584/IB tanácsi kerethatározat (HL 2002. L 190., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 19. fejezet, 6. kötet, 34. o.; a továbbiakban: kerethatározat).
(
3
)	Lásd az 1999. október 15–16‑i tamperei Európai Tanácsnak a kerethatározat (1) preambulumbekezdésében hivatkozott következtetéseit.
(
4
)	Az ír Supreme Court (legfelsőbb bíróság) a Minister for Justice kontra Rettinger [2010] IESC 45 ügyben meghatározott vizsgálatok.
(
5
)	Lásd: 2016. április 5‑iAranyosi és Căldăraru ítélet (C‑404/15 és C‑659/15 PPU, EU:C:2016:198).
(
6
)	C‑191/18. sz. ügy.
(
7
)	Az előzetes döntéshozatal iránti kérelmet a 2018. március 12‑i határozattal terjesztették elő. K N, akit adócsalással kapcsolatos bűncselekmények elkövetésében az Egyesült Királyságban bűnösnek találtak, és ott börtönbüntetésre ítéltek, Írországba távozott, miközben óvadék ellenében szabadlábon várta az ítélet meghozatalát. Ezt követően az egyesült királyságbeli bíróság K N‑nel szemben európai elfogatóparancsot bocsátott ki. A jelen ügyhöz hasonlóan a Supreme Court (legfelsőbb bíróság) lényegében azt szeretné tudni, hogy a Brexit olyan következményekkel jár‑e, amelyek arra kötelezik, hogy megváltoztassa az ügyre vonatkozó jogi értékelését. A kérdést előterjesztő bíróság arra irányuló kérelmét, hogy az Európai Unió Bírósága az eljárási szabályzat 105. cikkének (1) bekezdése szerinti gyorsított eljárást alkalmazza, a Bíróság elnöke végzésével elutasította. E végzés azt állapította meg, hogy az a tény, hogy az Egyesült Királyság a közeljövőben nem lesz többé az Európai Unió tagja, és adott esetben nem fog az uniós jog, különösen a kerethatározat rendelkezéseinek hatálya alá tartozni, önmagában nem alapozza meg a felek alapügyben felmerült sürgősségi igényét. Lásd a Bíróság elnökének 2018. május 30‑iK N végzését (C‑191/18, nem tették közzé, EU:C:2018:383, 21. pont).
(
8
)	Ami teljes mértékben megfelel a Bíróság eljárási szabályzata 94. cikkének.
(
9
)	Lásd például: 2006. szeptember 28‑iGasparini és társai ítélet (C‑467/04, EU:C:2010:610, 44. pont).
(
10
)	Lásd az EUMSZ 267. cikk második bekezdését. Lásd még: az A Z ügyre vonatkozó indítványom (C‑268/17, EU:C:2018:317, 25. és 26. pont).
(
11
)	Lásd: 2007. május 3‑iAdvocaten voor de Wereld ítélet (C‑303/05, EU:C:2007:261, 28. pont).
(
12
)	Az Európa Tanács egyezménye. Lásd az európai kiadatási egyezményt. A szöveg elérhető a következő címen: https://www.coe.int/en/web/conventions/full‑list/‑/conventions/treaty/024.
(
13
)	Lásd: 2016. április 5‑iAranyosi és Căldăraru ítélet (C‑404/15 és C‑659/15 PPU, EU:C:2016:198, 75. pont); 2016. november 10‑iKovalkovas ítélet (C‑477/16 PPU, EU:C:2016:861, 25. pont); 2016. november 10‑iPoltorak ítélet (C‑452/16 PPU, EU:C:2016:858, 24. pont).
(
14
)	Lásd még: az AY ügyre vonatkozó indítványom (C‑268/17, EU:C:2018:317, 42. pont).
(
15
)	Kivételes körülmények hiányában, amint az az alábbi 43. pontban kifejtésre kerül.
(
16
)	Lásd: 2008. december 1‑jeiLeymann and Pustovarov ítélet (C‑388/08 PPU, EU:C:2008:669, 51. pont); 2010. november 16‑iMantello ítélet (C‑261/09, EU:C:2010:683, 37. pont).
(
17
)	Lásd: 2017. június 29‑iPopławski ítélet (C‑579/15, EU:C:2017:503, 19. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
18
)	Lásd részletesebben: az A Y ügyre vonatkozó indítványom (C‑268/17, EU:C:2018:317, 45. és az azt követő pontok).
(
19
)	A kerethatározat 5. cikkében foglalt feltételek felsorolása kimerítő jellegű, lásd: 2015. július 16‑iLanigan ítélet (C‑237/15 PPU, EU:C:2015:474, 36. pont); 2012. június 28‑iWest ítélet (C‑192/12 PPU, EU:C:2012:404, 55. pont); 2013. február 26‑iMelloni ítélet (C‑399/11, EU:C:2013:107, 38. pont).
(
20
)	Lásd továbbá: 2017. augusztus 10‑iTupikas ítélet (C‑270/17 PPU, EU:C:2017:628, 51. pont).
(
21
)	A 1979. február 20‑iRewe‑Zentral ítélet óta (120/78, EU:C:1979:42, 14. pont, „Cassis de Dijon”).
(
22
)	Úgy tűnik, hogy a Bíróság előtti ügyek angol nyelvű változatában a „mutual trust” helyett néha „mutual confidence” szerepel. Lásd például: 2016. április 5‑iAranyosi és Căldăraru ítélet (C‑404/15 és C‑659/15 PPU, EU:C:2016:198, 77. pont). Úgy vélem, hogy e fogalmak pontosan ugyanazt jelentik, és egymással helyettesíthetők.
(
23
)	Lásd például: 2017. augusztus 10‑iTupikas ítélet (C‑270/17 PPU, EU:C:2017:628, 49. pont).
(
24
)	Lásd ebben az értelemben: 2011. december 21‑iN. S. és társai ítélet (C‑411/10 és C‑493/10, EU:C:2011:865, 78–80. pont); 2013. február 26‑iMelloni ítélet (C‑399/11, EU:C:2013:107, 37–63. pont).
(
25
)	Lásd még: Jeney, P., „The European Union’s Area of Freedom, Security and Justice without the United Kingdom: legal and practical consequences of Brexit”, ELTE Law Journal, 2016, 117–137. o., 126–127. o. A szerző hozzáteszi még, hogy az európai elfogatóparancs „a kölcsönös elismerés legproblematikusabb eszközének bizonyult”, amennyiben az alkalmazásának arányossága, továbbá az alapjogok garantálásának és az elutasítás alapjogokon alapuló indokainak hiánya továbbra is az európai elfogatóparancs alkalmazása és értelmezése során visszatérő, aggodalomra okot adó kérdések.
(
26
)	Lásd: Lenaerts, K., „La vie après l’avis: exploring the principle of mutual (yet not blind) trust”, 54 Common Market Law Review 2017, 805–840. o., 806. o.
(
27
)	Lásd: 2014. december 18‑i 2/13 véleményt az Uniónak az EJEE‑hez történő csatlakozásáról (EU:C:2014:2454, 191. pont).
(
28
)	2016. április 5‑i ítélet (C‑404/15 és C‑659/15 PPU, EU:C:2016:198). Normatív szinten ez a Bíróság számára a kerethatározat 1. cikkének (3) bekezdéséből következik, amely szerint e kerethatározat nem érinti az EUSZ 6. cikkben biztosított alapvető jogok és alapvető jogelvek tiszteletben tartásának a kötelezettségét, lásd különösen a 74. és 83., valamint az azt követő pontokat, továbbá az ítélet indokolását. Lásd továbbá: 2018. július 25‑iML (Magyarországi fogvatartási körülmények) ítélet (C‑220/18 PPU, EU:C:2018:589, 117. pont); 2018. július 25‑iLM (Az igazságszolgáltatási rendszer hiányosságai) ítélet (C‑216/18 PPU, EU:C:2018:586, 47., 59., 73. és 79. pont), valamint Evgeni Tanchev főtanácsnok ezen ügyre vonatkozó indítványa (C‑216/18 PPU, EU:C:2018:517, 5., 55., 59. és 121. pont).
(
29
)	Ez egy kógens szabály, amelytől nem lehet eltérni, lásd: 2016. április 5‑iAranyosi és Căldăraru ítélet (C‑404/15 és C‑659/15 PPU, EU:C:2016:198, 85. és 86. pont, az EJEE 3. cikkére és 15. cikkének (2) bekezdésére való kifejezett hivatkozással). Ez a jogállamiság központi eleme.
(
30
)	Lásd: 2016. április 5‑iAranyosi és Căldăraru ítélet (C‑404/15 és C‑659/15 PPU, EU:C:2016:198, 89. pont). A (nemzeti vagy nemzetközi, különösen az Emberi Jogok Európai Bírósága által hozott) ítéletek mellett ilyen adatok nemzetközi szervezetek, az Európa Tanácsnak a kínzás és az embertelen vagy megalázó büntetések vagy bánásmód megelőzésére létrejött európai bizottsága, mint a vonatkozó egyezményt kezelő vezető testület határozataiból, jelentéseiből és egyéb dokumentumaiból szerezhetők be.
(
31
)	Lásd: 2016. április 5‑iAranyosi és Căldăraru ítélet (C‑404/15 és C‑659/15 PPU, EU:C:2016:198, 92. pont).
(
32
)	Ezért a kérdést előterjesztő bíróság annak veszélye tekintetében vetett fel kérdéseket, hogy R O átadása esetében embertelen vagy megalázó bánásmódnak lenne kitéve fogva tartása során, amely kérdések alapján a kibocsátó igazságügyi hatóság tájékoztatást adott arra vonatkozóan, hogy miként fogják kezelni e veszélyt. Úgy gondolom, hogy a kérdést előterjesztő bíróság megfelelőnek tartotta a tájékoztatást, mivel a Charta 4. cikkét illetően nem terjesztett elő külön kérdést, hanem csak érintőlegesen foglalkozott e problémával az Egyesült Királyság Európai Unióból való kilépésére vonatkozó kérdésben.
(
33
)	Nyilvánvalóan, ahogy az EUSZ 50. cikk (1) bekezdésében szerepel, saját alkotmányos követelményeivel összhangban kell e döntést meghozni.
(
34
)	Lásd még: Hillion, Chr., „Withdrawal under Article 50 TEU: an integration‑friendly process”, 55 Common Market Law Review 2018, 2/3. szám, 29–56. o., 53. o.
(
35
)	Ezt a megállapodást az EUMSZ 218. cikk harmadik bekezdésének megfelelően kell megtárgyalni. A konkrét folyamat számos jogi vonatkozása továbbra sem egyértelmű, lásd például: Łazowski, A., „Be Careful What You Wish for: Procedural Parameters of EU Withdrawal”, in: C. Closa (szerk.), Secession from a Member State and Withdrawal from the European Union, Cambridge University Press, Cambridge, 2017, 234–256. o., 241. o.; Eeckhout, P., Frantziou, E., „Brexit and Article 50 TEU: a constitutionalist reading”, 54 Common Market Law Review, 2017, 695–734. o.
(
36
)	Csupán egy megállapodástervezet szövege létezik, amelyet az Egyesült Királysággal az EUSZ 50. cikk szerint folytatandó tárgyalások előkészítéséért és lefolytatásáért felelős bizottsági munkacsoport adott ki. Ezt a szöveget elküldték az Unió 27 tagállamának és az Európai Parlament Brexit irányítócsoportjának, valamint 2018. március 19‑én közzétették a munkacsoport oldalán, hogy „kiemeljék a 2018. március 16–18‑i tárgyalási fordulón történt előrelépéseket”. A következő weboldalon érhető el: https://ec.europa.eu/commission/sites/beta‑political/files/draft_agreement_coloured.pdf. Világos, hogy ez munkadokumentum és eredményjelentés, amelyet az átláthatóság érdekében tettek közzé. E dokumentumra is vonatkozik az az elv, hogy „addig nem beszélhetünk megállapodásról, amíg nincs mindenről megállapodás”. E két elv „alapelvekként” került meghatározásra „Az EUSZ 50. cikk[…] értelmében az Egyesült Királyság által tett bejelentést követően kidolgozott iránymutatások” (EUCO XT 20004/17) 2. pontjában, amelyeket az Európai Tanács az EUSZ 50. cikk (2) bekezdése alapján 2017. április 29‑én fogadott el, és amelyek elérhetők a következő címen: http://www.consilium.europa.eu/media/21763/29‑euco‑art50‑guidelinesen.pdf.
(
37
)	R O érvelését valószínűleg a kerethatározat 1. cikkének (3) bekezdésére alapozta, ahogy azt a Bíróság 2016. április 5‑iAranyosi és Căldăraru ítéletében tette (C‑404/15 és C‑659/15 PPU, EU:C:2016:198).
(
38
)	R O szóhasználata.
(
39
)	Kezdve az érintett tagállammal, annak gazdasági szereplőivel és polgáraival, az Európai Unió más tagállamain és azok gazdasági szereplőin és polgárain keresztül, nem beszélve az uniós jogból eredő jogot bármilyen formában gyakorló harmadik országbeli állampolgárokról.
(
40
)	EUSZ 2. cikk.
(
41
)	Amelyek az Európa népei közötti egyre szorosabb egység létrehozására törekszenek (az EU‑Szerződés tizenharmadik preambulumbekezdése), közös értékeken alapulnak (EUSZ 2. cikk), és számos céljuk van (EUSZ 3. cikk – a négy elsődleges célkitűzés: szabadságon, a biztonságon és a jog érvényesülésén alapuló térség, belső piac, gazdasági és monetáris unió és közös külső jelenlét), amelyeket az EUM‑Szerződésben felsorolt számos szakpolitika révén érnek el.
(
42
)	Képzeljük el, hogy az európai elfogatóparancs R O tekintetében történő végrehajtására 2017. március 28‑án kerül sor. A kilépésre vonatkozó bejelentés hiányában a kérdést előterjesztő bíróság végrehajtotta volna az európai elfogatóparancsot. Az érintett személy átadást követő helyzetét illetően azonban a jelen ügyhöz képest nem lenne eltérés.
(
43
)	Még ha – mint a jelen ügyben – nem is szándékosan, ami az Egyesült Királyságot illeti.
(
44
)	Ezzel kapcsolatban lásd: 2018. július 25‑iLM (Az igazságszolgáltatási rendszer hiányosságai) ítélet (C‑216/18 PPU, EU:C:2018:586, 72. pont).
(
45
)	Hangsúlyozni kell, hogy a kérdést előterjesztő bíróság szerint is „elméletileg”.
(
46
)	Más harmadik ország, ha pontosíthatok, mivel R O a 2019. március 29‑ét követő időszakra hivatkozik.
(
47
)	Sem azt nem állítom, hogy eredetileg én alkottam volna meg ezt a kifejezést, sem pedig – ahogy e szakaszban látható lesz – pontosan olyan jelentést nem tulajdonítok neki, mint amilyen értelemben általában használni szokták.
(
48
)	Ugyanakkor adott esetben a nemzeti büntetőjog alapján a kibocsátó tagállam (ebben az esetben az Egyesült Királyság) hatóságai az átadást követő helyzetre vonatkozó értékelésükben bizonyos esetben kénytelenek lennének alkalmazni (a kerethatározat vagy nemzeti jog alapján) azokat a rendelkezéseket, amelyek az átadott személyre nézve kedvezőbbek.
(
49
)	Ugyanakkor fel kell hívnom a figyelmet arra, hogy az uralkodó által 2018. június 26‑án jóváhagyott European Union (Withdrawal) Act 2018 (az Európai Unióból való kilépésről szóló 2018. évi törvény) 2. cikkének (1) bekezdése alapján „az EU‑tól eredő nemzeti jogszabályok, amennyiben közvetlenül a kilépés napját megelőzően a nemzeti jog részeként alkalmazandók, a kilépés napját követően a nemzeti jog részeként továbbra is alkalmazandók”. Kiemelés tőlem. A European Union (Withdrawal) Act 2018 (az Európai Unióból való kilépésről szóló 2018. évi törvény) szövege a következő honlapon érhető el: http://www.legislation.gov.uk/ukpga/2018/16/pdfs/ukpga_20180016_en.pdf.
(
50
)	Lásd az EUSZ 53. cikket.
(
51
)	Ezzel nyilvánvalóan nem azt akarjuk mondani, hogy a büntető igazságszolgáltatás területén – amelynek részét képezi a kerethatározat – a Brexitet követően az Európai Unió és az Egyesült Királyság között bármilyen formában fennálló kapcsolat tényleges jogi helyzete nem lesz összetett; lásd ezzel kapcsolatban: Mitsilegas, V., „Cross‑border criminal cooperation after Brexit”, in: M. Dougan (szerk.), The UK after Brexit. Legal and policy challenges, intersentia, Cambridge, Antwerp, Portland 2017, 203–221. o., 217. o.
(
52
)	A kölcsönös bizalmat – helyesen – széles körben a szabadságon, a biztonságon és a jog érvényesülésén alapuló térség lényegi részének tekintik, lásd: Labayle, H., „Faut‑il faire confiance à la confidence mutuelle?”, in: Lenaerts, K. (szerk.), Liber Amicorum Antonio Tizzano, De la Cour CECA à la Cour de l’Union: le long parcours de la justice européenne, G. Giappichelli Editore, Torino 2018, 472–485. o., 479. o.
(
53
)	Éppen ellenkezőleg. Az Egyesült Királyság 2017. március 29‑i kilépésre vonatkozó bejelentésében a miniszterelnök az Európai Tanács elnökéhez címzett levelében hangsúlyozta azon kívánságát, hogy az Egyesült Királyság kilépését követően az Európai Unió és az Egyesült Királyság között „szoros és különleges kapcsolat” alakuljon ki. Hozzátette, hogy „biztosak akarunk lenni abban, hogy Európa erős és virágzó marad, ki tudja teljesíteni értékeit, miközben a világ vezető hatalma marad és megvédi magát a biztonsági fenyegetésekkel szemben. Azt szeretnénk, hogy az Egyesült Királyság az Európai Unióval való szoros és különleges kapcsolata révén e célok elérésében teljes mértékben részt vegyen.” Kiemelés tőlem. Ezenfelül a miniszterelnök külön kiemelte, hogy az Európai Uniónak és az Egyesült Királyságnak „továbbra is együtt kell működnie az európai értékek előmozdításában és védelmében. A világnak most, jobban mint valaha, szüksége van Európa liberális és demokratikus értékeire.” A kilépésre vonatkozó bejelentést tartalmazó levél a következő címen érhető el: https://assets.publishing.service.gov.uk/government/uploads/system/uploads/attachment_data/file/604079/Prime_Ministers_letter_to_European_Council_President_Donald_Tusk.pdf. Nem állapítható meg, hogy a kilépésre vonatkozó bejelentést követően az Egyesült Királyság álláspontja változott volna e tekintetben.
(
54
)	Ezen kívül a tárgyaláson az Egyesült Királyság képviselője emlékeztette a Bíróságot, hogy az Egyesült Királyság az Európa Tanács alapító tagja, és egyike volt az EJEE‑t elsőként ratifikáló államoknak. Talán elnézik nekem, ha hozzáteszem, hogy míg az Egyesült Királyság akkori belügyminisztere nemrég, 2016‑ban is amellett állt ki, hogy az Egyesült Királyság lépjen ki az EJEE‑ből (lásd: https://www.bbc.co.uk/news/uk‑politics‑eu‑referendum‑36128318 és https://www.theguardian.com/politics/2016/apr/25/uk‑must‑leave‑european‑convention‑on‑human‑rights‑theresa‑may‑eu‑referendum), a jelenlegi kormányzati politika a jelek szerint nem támogatja ezt az álláspontot (lásd: https://www.thetimes.co.uk/article/uk‑would‑not‑leave‑human‑rights‑court‑if‑conservatives‑re‑elected‑3rpblw9zp).
(
55
)	E törvény, amint az a fenti jogi háttér részben kiderült, ültette át az Egyesült Királyság jogába a kerethatározat rendelkezéseit.
(
56
)	Lásd a European Union (Withdrawal) Act 2018 (Európai Unióból való kilépésről szóló 2018. évi törvény) 2. cikkének (1) bekezdését. E rendelkezést nyilvánvalóan összefüggéseiben kell szemlélni, és arra e jogi aktus összes többi rendelkezését is alkalmazni kell (olyan kérdések tekintetében, mint például a megtartott uniós jog elsőbbsége, jogi helyzete és értelmezése, valamint a kilépésről rendelkező megállapodás végrehajtása, hogy néhányat említsünk).
(
57
)	Az európai kiadatási egyezmény. A szöveg elérhető a következő címen: https://www.coe.int/en/web/conventions/full‑list/‑/conventions/treaty/024.
(
58
)	Az európai kiadatási egyezmény 14. cikke.
(
59
)	Az európai kiadatási egyezmény 15. cikke. Ez nem jelenti annak tagadását, hogy előfordulhat, hogy ez az egyezmény jóval kevésbé hatékony, mint a kerethatározat (lásd általánosságban az Európa Tanács egyezményei tekintetében: Davidson, R., „Brexit and criminal justice: the future of the UK’s cooperation relationship with the EU”, in Criminal Law Review 2017, 379–395. o., 385. o.). Viszont ez a kilépés folyamatának szükségszerű következménye, mivel magától értetődik, hogy a nemzetközi közjog eszközeként az egyezmény nem rendelkezik egy uniós jogi aktus hatásával.
(
60
)	Lásd: 2008. december 1‑jeiLeymann and Pustovarov ítélet (C‑388/08 PPU, EU:C:2008:669); 2012. június 28‑iWest ítélet (C‑192/12 PPU, EU:C:2012:404).
(
61
)	Az uniós jogban a kerethatározat szerint átadás két tagállam közötti helyzetre vonatkozik, miközben a kiadatás általában egy tagállam és egy harmadik ország közötti helyzetre vonatkozik. Ugyanakkor, ha a harmadik országokat szoros kapcsolat fűzi az Európai Unióhoz, mint például az Európai Gazdasági Térség tagállamai esetében, az „átadási eljárások” fogalma használatos. Lásd például az Európai Unió, valamint az Izlandi Köztársaság és a Norvég Királyság között létrejött, az Európai Unió tagállamai, valamint Izland és Norvégia közötti átadási eljárásról szóló megállapodást, HL 2006. L 292., 2. o. E megállapodás még nem lépett hatályba (lásd jelen indítvány 79. lábjegyzetét).
(
62
)	2016. április 5‑i ítélet (C‑404/15 és C‑659/15 PPU, EU:C:2016:198).
(
63
)	Lásd: 2016. szeptember 6‑iPetruhhin ítélet (C‑182/15, EU:C:2016:630, 56–58. pont).
(
64
)	A szabadságon, a biztonságon és a jog érvényesülésén alapuló térség Brexitet követő bírósági felülvizsgálatának lehetséges forgatókönyvei tekintetében lásd: Curtin, D., „Brexit and the EU Area of Freedom, Security”, in: Fabbrini, F., The law and politics of Brexit, OUP, Oxford, 2017, 183–200. o., 186 és 187. o.; Weyembergh, A., „Consequences of Brexit for European criminal law”, New Journal of European Criminal Law, 2017, 284–299. o., 295–296. o. Az Egyesült Királyságból származó előzetes döntéshozatal iránti kérelmek tekintetében lásd: Knaier, R., Scholz, M., „Rechtsschutz in Großbritannien und der EU nach dem »Brexit«”, Europäisches Wirtschafts‑ und Steuerrecht, 2018, 10–17. o., 15–16. o. Általában véve az Európai Unió és az Egyesült Királyság közötti vitarendezés tekintetében lásd: Fennelly, N. „Brexit: legal consequences for the EU. Dispute‑settling between the EU and the UK”, 18 ERA Forum, 2018, 493–511. o.
(
65
)	A 31. cikk a) és b) pontja, valamint a 34. cikk (2) bekezdésének b) pontja.
(
66
)	Az Amszterdami Szerződés szerinti jogrendszert 1999. május 1. és 2003. január 31‑e között alkalmazták. E jogrendszer tömör áttekintéséhez lásd: Peers, S., EU Justice and Home Affairs Law (Volume II: EU Criminal Law, Policing, and Civil Law), 4. kiadás., OUP, Oxford, 2016, 14–22. o.
(
67
)	Lásd a korábbi EUSZ 35. cikk (2) bekezdését: „Az Amszterdami Szerződés aláírásának időpontjában vagy ezt követően bármikor megtett nyilatkozatával bármely tagállam elfogadhatja a Bíróság hatáskörét az (1) bekezdésben meghatározott előzetes döntések meghozatalára.” Lásd még a korábbi EUSZ 35. cikk (3) bekezdését, amely szerint e nyilatkozatnak meg kellett határoznia, hogy csak a legmagasabb szintű bíróságok vagy bármely bíróság jogosult a Bíróság elé kérdéseket terjeszteni.
(
68
)	Lásd a contrario a HL 2010. L 56. 14. oldalán megadott listát. A hatálybalépését követő évek során ugyanis 19 tagállam tett ilyen nyilatkozatot: az ekkori tagállamok (az amszterdami 15‑ök) közül 12 (vagyis az Egyesült Királyság, Írország és Dánia kivételével mindegyik), a 2004 és 2007 között az Unióhoz csatlakozó 12 tagállam közül pedig 7 (vagyis Észtország, Lengyelország, Szlovákia, Bulgária és Málta kivételével mindegyik). Lásd még: Grzelak, A., „Aspekty prawne jurysdykcji Trybunału Sprawiedliwości WE do orzekania w trybie prejudycjalnym w III filarze UE (interpretacja art. 35 ust. 1–4 TUE)”, in: Barcz, J., Gajda, A., Grzelak, A., Ostropolski, T. (szerk.), Postępowanie prejudycjalne w Przestrzeni Wolności, Bezpieczeństwa i Sprawiedliwości Unii Europejskiej, LexisNexis, Varsó, 2007, 19–42. o., 29. o.
(
69
)	Az e Szerződés hatálybalépését követő öt év során sem, lásd a jelen indítvány 76. pontját.
(
70
)	2009. december 1‑jén.
(
71
)	Az átmeneti rendelkezésekről szóló (36.) Jegyzőkönyv 10. cikke (1) bekezdésének és (3) bekezdésének eredményeként a Bíróság hatáskörére 2014. november 30‑ig az Egyesült Királyság kivételével valamennyi tagállam tekintetében a korábbi EUSZ 35. cikket kellett továbbra is alkalmazni. Lásd részletesebben: Lenaerts, K. „The contribution of the European Court of Justice to the area of freedom, security and justice”, 59 International and Comparative Law Quaterly 2010, 255–301. o., 269–270. o. Az Egyesült Királyság helyzetét a (36.) Jegyzőkönyv 10. cikkének (4) és (5) bekezdése szabályozza. E rendelkezés értelmében az Egyesült Királyság élt a kívülmaradáshoz való jogával, és a 2013. július 24‑én kelt levélben bejelentette a Tanács elnökének, hogy a büntetőügyekben folytatott rendőrségi és igazságügyi együttműködés területén a Lisszaboni Szerződés hatálybalépését megelőzően elfogadott uniós jogi aktusok tekintetében nem fogadja el az uniós intézmények hatásköreit (lásd a 12750/13. sz. tanácsi dokumentumot, „Az EUSZ‑hez és az EUMSZ‑hez csatolt (36.) Jegyzőkönyv 10. cikkének (4) bekezdése alapján az Egyesült Királyság által tett bejelentés”, 2013. július 26.). Ezt követően az Egyesült Királyság a részvételi szándékát jelezte azon 35 intézkedés vonatkozásában, amelyek kapcsán ezt megelőzően a kívülmaradáshoz való jogával élt (lásd: 15398/14. sz. tanácsi dokumentum, „Az EU alapító szerződéseihez csatolt (36.) Jegyzőkönyv 10. cikkének (5) bekezdése alapján az Egyesült Királyság által tett bejelentés”, 2014. november 27., valamint a schengeni vívmányok egyes, a büntetőügyekben folytatott rendőrségi és igazságügyi együttműködés területén elfogadott uniós jogi aktusokban foglalt rendelkezései alkalmazásában való részvételre irányuló szándéknak Nagy‑Britannia és Észak‑Írország Egyesült Királysága általi bejelentéséről, valamint a 2000/365/EK és a 2004/926/EK határozat módosításáról szóló, 2014. december 1‑jei 2014/857/EU tanácsi határozat [HL 2014. L 345., 1. o.]). A kerethatározat ezen intézkedések egyike. Következésképpen a Bíróság 2014. december 1. óta hatáskörrel rendelkezik arra, hogy a kerethatározat tekintetében az Egyesült Királyságból érkező előzetes döntéshozatal iránti kérelmeket elbírálja. A kívülmaradással és a részvétellel kapcsolatos, meglehetősen bonyolult eljárást illetően lásd: Mitsilegas, V., „European criminal law after Brexit”, 28 Criminal Law Forum, 2017, 219–250. o., 224–226. o.; Ambos, K., „Brexit und Europäisches Strafrecht”, Juristenzeitung 14/2017, 707–713. o., 710. o.
(
72
)	A Lisszaboni Szerződés általi alkotmányos szintre emelés tekintetében lásd: Mitsilegas, V., EU criminal law after Lisbon, Hart Publishing, Oxford and Portland, Oregon, 2016, 4–52. o.
(
73
)	Néhány kivétellel, mint például az Európai Ügyészségről szóló EUMSZ 86. cikk vagy az EUMSZ 87. cikknek az operatív rendőrségi együttműködésről szóló (3) bekezdése.
(
74
)	Az EUMSZ 276. cikk szerinti korlátozásnak megfelelő kivétellel, amely ugyanakkor a jelen ügyben nem releváns.
(
75
)	Legyen szó akár az elsődleges (például a csatlakozási szerződések) vagy másodlagos (sarkalatos példa: az EUMSZ 288. cikk (2) bekezdés alapján az irányelvek átültetésére vonatkozó jogszabályok) jogról.
(
76
)	Lásd a Brexittel kapcsolatban: Dougan, M., „An airbag for the crash test dummies? EU‑UK negotiations for a post‑withdrawal »status quo« transitional regime under Article 50 TEU”, 55 Common Market Law Review 2018, Issue 2/3, 57–100. o., 83. o.
(
77
)	Az uniós jog átmeneti időszakairól lásd: Kalėda, S. L., Przejęcie prawa wspólnotowego przez nowe państwo członkowskie. Zagadnienia przejściowe oraz międzyczasowe, Prawo i Praktyka Gospodarcza, Varsó, 2003, 237–240. o.
(
78
)	Lásd: Müller‑Graff, P.‑Chr., „Brexit – die unionsrechtliche Dimension”, in: Kramme, M., Baldus, Chr., Schmidt‑Kessel, M. (szerk.), Brexit und die juristischen Folgen, Nomos, Baden‑Baden, 2017, 33–56. o., 33. o.
(
79
)	E tekintetben számos forgatókönyv képzelhető el, például az Európai Unió és az Egyesült Királyság közötti különmegállapodásé, amely hasonlatos lenne a jelen indítvány 61. lábjegyzetében említett, az Európai Unió, valamint az Izlandi Köztársaság és a Norvég Királyság között megállapodáshoz, amelyet az Európai Unió nevében elsőként a 2006. június 27‑i tanácsi határozat (HL 2006. L 292., 1. o.), majd az újabb jóváhagyást szükségessé tevő Lisszaboni Szerződés hatálybalépését követően egy másik, 2014. november 27‑i tanácsi határozat (HL 2014. L 343., 1. o.) hagyott jóvá. Legjobb tudomásom szerint azonban ez a megállapodás még nem lépett hatályba. Mellesleg e megállapodás a 36. cikkében kormányközi vitarendezési eljárásról rendelkezik, szemben a bírósági vitarendezéssel. Más lehetséges forgatókönyvek tekintetében lásd: House of Lords, Brexit: future UK‑EU Security and Police Cooperation, Report, 124–140. pont, közzétéve 2016. december 16‑án, elérhető a következő címen: https://publications.parliament.uk/pa/ld201617/ldselect/ldeucom/77/77.pdf.
(
80
)	Ezeket a szavakat a néhai Lord Denning előtti főhajtásként kell érteni, aki erélyesen kijelentette a HP Bulmer Ltd & Anor v. J. Bollinger SA & Ors [1974] EWCA Civ 14‑ben, hogy „ha az európai elemet magában foglaló ügyekről beszélünk, a Szerződés olyan, mint a közelgő dagály. Bejön a torkolatokon keresztül, fel a folyókon át. Nem lehet feltartóztatni.” Elérhető a következő címen: http://www.bailii.org/cgi‑bin/markup.cgi?doc=/ew/cases/EWCA/Civ/1974/14.htm.
(
81
)	Lásd: Cour de cassation, chambre criminelle, 2018. május 2‑i ítélet, Pourvoi 18–82167. sz., elérhető a következő címen: https://www.legifrance.gouv.fr/affichJuriJudi.do?oldAction=rechExpJuriJudi&idTexte=JURITEXT000036900182&fastReqId= 1561028715&fastPos= 1.