62007CC0440
DÁMASO RUIZ-JARABO COLOMER
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2009. február 3. (
1
)
C-440/07. P. sz. ügy
Az Európai Közösségek Bizottsága
kontra
Schneider Electric SA
Tartalomjegyzék
I – Bevezetés
II – Az Elsőfokú Bíróság előtti eljárás alapját képező tényállás
A – A közigazgatási eljárás
B – A bírósági eljárás
III – Jogi háttér
A – Az összefonódások ellenőrzésére vonatkozó közösségi szabályozás
B – Az eljárással összefüggő korábbi ítéletek
IV – Az Elsőfokú Bíróság előtti eljárás és a fellebbezéssel megtámadott ítélet
A – A T-351/03. sz. ügyben lefolytatott eljárás
B – A megtámadott ítélet lényege (T-351/03. sz. ügy)
1. Kellően súlyos jogsértés
2. Az okozati összefüggésről
3. Az okozott károk körének meghatározása
a) A Schneider oldalán felmerült tiszteletdíjak, adminisztratív költségek és bírósági eljárási költségek
b) A Legrand vételárának a Wendel-KKR számára nyújtott csökkentése az átruházás tényleges hatálybalépésének késleltetéséért cserébe
c) Számszerűsítés, megosztás és kamatok
V – A Bíróság előtti eljárás és a felek kérelmei a fellebbezési eljárásban
VI – A fellebbezés vizsgálata
A – Megközelítés
B – A kellően súlyos jogsértéshez kapcsolódó jogalapokról
1. A felek érvei
2. Az első jogalap: a megtámadott ítélet téves értelmezése
3. A második jogalapról
C – A Schneider által elszenvedett kárral kapcsolatos jogalapról
D – Az okozati összefüggésre vonatkozó jogalapokról
1. Az okozati összefüggés hiánya
a) A tények és bizonyítékok elferdítéséről (a harmadik fellebbezési jogalap első része)
b) Az összeegyeztethetetlenséget kimondó határozat érvénytelensége és a Wendel KKR által a Legrand-ért fizetendő vételár csökkenése közötti okozati összefüggés hiányáról (a harmadik fellebbezési jogalap második része)
i) A felek érvei
ii) Értékelés
2. Az okozati összefüggés megszakításáról (harmadik és ötödik fellebbezési jogalap)
a) A felek érveinek összefoglalása
b) Bizonyos állítások elfogadhatóságáról
c) A kérdés érdeméről
3. Az indokolás ellentmondásos voltára vonatkozó jogalapról
E – A hetedik jogalapról
VII – A Bíróságnak az ügy érdemére vonatkozó ítélete
VIII – Az első és másodfokon felmerült költségekről
IX – Végkövetkeztetések
„Fellebbezés — Vállalkozások összefonódása — 4064/89/EGK rendelet — Az összefonódást a közös piaccal összeegyeztethetetlennek nyilvánító bizottsági határozat — Megsemmisítés — A Közösség szerződésen kívüli felelőssége a megállapított jogellenesség tekintetében — Feltételek”
I – Bevezetés
1.
Az Európai Közösségek Bizottsága fellebbezést nyújtott be az Elsőfokú Bíróság 2007. július 11-i ítéletével (
2
) szemben, amely részben helyt adott a Közösség szerződésen kívüli felelősségének megállapítására irányuló keresetnek egy összefonódás megtiltására tekintettel, mely utóbbi intézkedést az Elsőfokú Bíróság később megsemmisített.
2.
A követelt hatalmas, közel 1700 millió euró összegen túlmenően a jelen ügy jelentősége a Bíróság ítéletének az európai verseny feletti őrködésre hivatott közösségi szerv gazdaságpolitikájára gyakorolt lehetséges hatásában áll.
3.
Mivel az ügy tárgya a vállalkozásokat egy közigazgatási eljárásban megillető, védelemhez való jog megsértése mellett egy alapvető jog sérelméből eredő kár, a lehető legnagyobb elővigyázatossággal és körültekintéssel kell eljárni, mivel az ügyben hozandó ítélet komoly következményekkel jár a vállalkozások, valamint a közösségi, és talán még a nemzeti intézmények számára is.
II – Az Elsőfokú Bíróság előtti eljárás alapját képező tényállás
4.
A jelen fellebbezésben eldöntendő vitához vezető, összetett eseményeket a megtámadott ítélet (
3
) összegzi, és azok az alábbi pontokban foglalhatók össze.
A – A közigazgatási eljárás
5.
Két francia társaság, a Schneider Electric SA (a továbbiakban: Schneider) és a Legrand SA (a továbbiakban: Legrand) a 4064/89/EGK tanácsi rendelet (
4
) (a továbbiakban: rendelet) 3. cikke (1) bekezdésének b) pontja értelmében bejelentette a Bizottságnak, hogy az előbbi részvények nyilvános eljárásban történő cseréje (a továbbiakban: OPE) útján meg kívánja szerezni az utóbbi társaság feletti irányítást. A Schneider a villamosenergia-elosztás, az ipari ellenőrzés és az automatika ágazatában tevékenykedik termékek és rendszerek gyártása és eladása területén, a Legrand pedig kisfeszültségű elektromos berendezések gyártása és eladása területén.
6.
Az ügylet közös piaccal való összeegyeztethetőségével kapcsolatban felmerült komoly kétségek miatt a Bizottság 2001. március 30-án a rendelet 6. cikke (1) bekezdésének c) pontja értelmében megindította a vizsgálat második fázisát, és tájékoztatást kért a Schneidertől és a Legrand-tól.
7.
2001. augusztus 3-án a Bizottság kifogásközlést intézett a Schneiderhez, amelyben jelezte, hogy az összefonódás a nemzeti ágazati piacok egy részén erőfölényt hozna létre.
8.
A kifogásközlésre 2001. augusztus 16-án adott válaszukban az érintett társaságok vitatták a piacok Bizottság által elfogadott meghatározását, valamint a Bizottságnak az összefonódás piacokra gyakorolt hatására vonatkozó értékelését. az említett vállalkozások és a Bizottság szolgálatai közös megbeszélést tartottak, amelyen a Schneider különböző korrekciós intézkedések elfogadását vállalta.
9.
2001. október 10-én a Bizottság elfogadta a 2004/275/EK határozatot (
5
) (a továbbiakban: összeegyeztethetetlenséget kimondó határozat), amely a tervezett összefonódást a közös piaccal összeegyeztethetetlennek nyilvánította. A határozat (782) és (783) preambulumbekezdésében megállapította, hogy az összefonódás különböző nemzeti ágazati piacokon erőfölényt hozna létre, és jelentősen korlátozná a hatékony versenyt, másrészt pedig különböző francia ágazati piacokon erőfölényt erősítene meg (
6
). A Bizottság megállapította továbbá, hogy a Schneider által javasolt korrekciós intézkedések nem tették lehetővé az összeegyeztethetetlenséget kimondó határozatban meghatározott versenyjogi aggályok megoldását.
10.
Mivel a Legrand részvényei 98,1%-ának megszerzésével a Schneider a közös piaccal utólag összeegyeztethetetlennek nyilvánított összefonódást hajtott végre, a Bizottság 2001. október 24-én egy második kifogásközlést dolgozott ki a két vállalkozás szétválasztása végett, melyben a rendelet 8. cikkének (4) bekezdése értelmében elrendelte, hogy a hatékony verseny – kellő bizonyossággal és kellőképp rövid határidőn belül történő – helyreállítása érdekében a Schneider ruházza át a Legrand társaságban a jelentős befolyáson felül szerzett részesedését.
11.
A Bizottság azonnal egy tapasztalt és független megbízottra kívánta bízni a Schneider Legrand-ban szerzett érdekeltségének kezelését, és a rendelet 7. cikkének (4) bekezdése alapján 2001. december 4-én felhatalmazta a Schneidert, hogy a Legrand-ban való részesedéséhez kapcsolódó szavazati jogokat megbízott útján, a Bizottság által jóváhagyott megbízási szerződésben meghatározott feltételek szerint gyakorolja.
12.
2002. január 30-án a Bizottság a rendelet 8. cikkének (4) bekezdése értelmében határozatot fogadott el (a továbbiakban: szétválást elrendelő határozat) (
7
), elrendelve a Legrand és a Schneider 9 hónapos, lejáró határidőn belül végrehajtandó szétválását.
13.
E határozat megtiltotta, hogy a Schneider bizonyos tevékenységeket külön elválasszon a Legrand-tól a Bizottság és a Legrand esetleges megvásárlóinak előzetes hozzájárulása nélkül, és megtiltotta a Legrand bizonyos tevékenységeinek a Schneider javára történő későbbi átengedését.
B – A bírósági eljárás
14.
Az utóbbi határozatot megelőzően, 2001. december 13-án a Schneider megsemmisítés iránti keresetet nyújtott be az Európai Közösségek Elsőfokú Bíróságához az összeegyeztethetetlenséget kimondó határozat ellen (T-310/01. sz. ügy).
15.
2002. március 18-án benyújtott keresetében a francia vállalkozás a szétválást elrendelő határozat megsemmisítését (T-77/02. sz. ügy), valamint a határozat végrehajtásának felfüggesztését (T-77/02. R. sz. ügy) is kérte.
16.
A T-77/02. sz. ügyben az ideiglenes intézkedés iránti kérelem tárgyában tartott 2002. április 23-i tárgyalást követően a Bizottság a Schneider Legrand-tól való szétválására megállapított határidőt meghosszabbította, a szétválási folyamat különböző szakaszainak a meghosszabbított határidőn belüli megvalósításának sérelme nélkül, melyre tekintettel a Schneider visszavonta a felfüggesztés iránti kérelmét.
17.
A Schneider előkészítette a Legrand átruházását arra az esetre, ha két megsemmisítés iránti keresetét elutasítanák, és 2002. július 26-án átruházási szerződést kötött a Wendel-KKR konzorciummal, amely szerződést legkésőbb kellett teljesíteni. A szerződés tartalmazott egy záradékot, amelynek értelmében az összeegyeztethetetlenséget kimondó határozat megsemmisítése esetén a Schneider bánatpénz (180 millió euró) fizetése ellenében elállhat az átruházástól.
18.
Mint azt jeleztem, az Elsőfokú Bíróság a „Schneider I”-ítéletével (
8
) megsemmisítette az összeegyeztethetetlenséget kimondó határozatot, amit az összefonódás Franciaországon kívüli nemzeti ágazati piacokra gyakorolt hatásának vizsgálatával és értékelésével kapcsolatban elkövetett hibákkal, valamint a védelemhez való jog megsértésével indokolt. Az ugyanezen a napon hozott „Schneider II”-ítélet (
9
) pedig a szétválást elrendelő határozatot semmisítette meg, mivel az az összeegyeztethetetlenséget kimondó határozat végrehajtását szolgálta. Mivel a Bizottság egyik ítélet ellen sem nyújtott be fellebbezést, azok jogerőre emelkedtek. Elkerülendő a tényállás ismertetésének további bonyolítását, az ítéletekben foglaltakat mélyrehatóbban a jelen indítvány III. részében ismertetem, amely az ügy jogi hátterét tárgyalja (
10
).
19.
A Bizottság közleményt tett közzé az összefonódásra vonatkozó ellenőrzési eljárás újbóli megindításáról, amely szerint a rendelet 10. cikkének (5) bekezdése értelmében a vizsgálati határidő 2002. október 23-án kezdődik (
11
). Hozzáfűzte, hogy az I. fázisban elvégzett előzetes vizsgálat alapján – a végleges határozat sérelme nélkül – a Schneider által végrehajtott összefonódás a rendelet hatálya alá tartozhat, és felhívta az érintett harmadik feleket az észrevételeik benyújtására.
20.
A 2002. november 13-i új kifogásközlésében a Bizottság arról tájékoztatta a Schneidert, hogy a magatartása veszélyeztetheti a francia ágazati piacon érvényesülő versenyt a Schneider és a Legrand piaci részesedéseinek átfedése, a hagyományos versenytársi helyzetük megszűnése, a Schneider-Legrand jogalany védjegyeinek jelentősége, a nagykereskedőkkel szembeni ereje, valamint azon körülmény miatt, hogy egyetlen versenytárs sem képes azt a versenykényszert kifejteni, amelyet a Legrand az összefonódás megvalósítása előtt gyakorolt.
21.
2002. november 14-én a Schneider korrekciós intézkedéseket javasolt a Bizottságnak az érintett francia ágazati piacokon az egyesülő társaságok bizonyos tevékenységei közötti átfedések megszüntetése érdekében. A javaslatok alapján indult levelezésben kialakult vitában a Bizottság elégtelennek találta és elutasította a franciaországi versenyre gyakorolt kedvezőtlen hatások enyhítése érdekében a Schneider által tett javaslatokat, míg a Schneider sérelmezte, hogy a Bizottság vitatta a javasolt korrekciós intézkedések megvalósíthatóságát, valamint azt, hogy az intézkedések képesek lennének biztosítani a versenyhelyzet fenntartását az érintett francia piacokon.
22.
2002. december 2-i levelében a Schneider jelezte, hogy az eljárásnak ebben az igen előrehaladott szakaszában a Bizottság magatartása értelmetlenné tette a tárgyalásokat, melyre tekintettel – a több mint egy éve húzódó bizonytalanság megszüntetése érdekében – bejelentette a Bizottságnak, hogy el kívánja adni a Legrand-t a Wendel-KKR-nek. Ezt az elhatározást a következő napon telefaxon is megerősítette, kifejtve, hogy az átruházási szerződés értelmében a Legrand Wendel-KKR-nek történő eladására fog sor kerülni, aminek megtörténtéről a Schneider december 11-én tájékoztatta is a Bizottságot.
23.
Bár először a Bizottság 2002. december 4-én megkezdte az összefonódás ellenőrzésének II. fázisát, megállapítva, hogy a Schneider által felvetett megoldások nem oszlatták el az összefonódás összeegyeztethetőségével kapcsolatos kétségeket, december 13-i levelében a Bizottság a vizsgálat lezárásáról tájékoztatta a Schneidert, tekintettel arra, hogy az okafogyottá vált, mivel a Schneider már nem rendelkezett irányítással a Legrand felett.
24.
Következésképpen a Schneidernek a II. fázist megindító határozat ellen, illetve az eljárást lezáró, 2002. december 13-i határozat ellen benyújtott megsemmisítés iránti keresetét (T-48/03. sz. ügy) az Elsőfokú Bíróság elutasította (
12
), az utóbbi elutasító végzéssel szemben benyújtott fellebbezést pedig a Bíróság utasította el végzésével (
13
).
25.
E végzés 48. pontjában a Bíróság megállapította, hogy a Bizottság az összefonódás vizsgálata I. fázisának újbóli megnyitása mellett döntve következtetéseket kívánt levonni a „Schneider I”-ítéletből, megtéve így minden szükséges intézkedést annak biztosítása végett, hogy a Schneider védelemhez való jogának újabb megsértése elkerülhető legyen.
III – Jogi háttér
A – Az összefonódások ellenőrzésére vonatkozó közösségi szabályozás
26.
A rendelet jelen ügyben alkalmazandó változata 2. cikkének (3) bekezdése kimondja, hogy valamely összefonódást, amely olyan erőfölényt hoz létre vagy erősít meg, amelynek következményeként a közös piacon vagy annak egy jelentős részén a hatékony verseny jelentősen korlátozódna, a közös piaccal összeegyeztethetetlennek kell nyilvánítani.
27.
A rendelet 3. cikke (1) bekezdésének b) pontja értelmében vállalkozások összefonódása jön létre, ha egy társaság közvetlen vagy közvetett irányítást szerez egy másik vállalkozás felett, különösen értékpapírok vagy vagyoni érdekeltség vásárlásával.
28.
A rendelet 6. cikke (1) bekezdésének b) pontja rögzíti, hogy a Bizottság a közös piaccal összeegyeztethetőnek nyilvánítja az összefonódást, amennyiben azt a rendelet értelmében bejelentették, és – jóllehet a rendelet hatálya alá tartozik – nem támaszt komoly kétségeket a közös piaccal való összeegyeztethetőségével kapcsolatban.
29.
Ellenkező esetben a Bizottság megindítja a fent hivatkozott vizsgálati eljárást (a továbbiakban: a II. fázis megnyitását elrendelő határozat), a 6. cikk (1) bekezdése c) pontjának megfelelően.
30.
A 10. cikk (1) bekezdése szerint e határozatokat az összefonódás bejelentésének kézhezvételét követő naptól, vagy a hiánytalan információk kézhezvételét követő naptól számított egy hónapon belül kell meghozni.
31.
A 8. cikk (2) és (3) bekezdésében felhatalmazza a Bizottságot, hogy a vizsgálat II. fázisának keretében határozatot hozzon – adott esetben a vállalkozások által a bejelentett összefonódás tervezetével kapcsolatban elvégzett szükséges módosítások után – az összeegyeztethetőségről.
32.
A 10. cikk (3) bekezdése a II. fázis megnyitásának napjától számított négy hónapos határidőt határoz meg az adott összefonódást a közös piaccal összeegyeztethetetlennek nyilvánító határozat elfogadására.
33.
A 8. cikk (4) bekezdésének értelmében amennyiben az adott összeegyeztethetetlennek nyilvánított összefonódást már megvalósították, a Bizottság a (3) bekezdésben foglaltak szerinti határozattal, vagy egy külön határozattal előírhatja az egyesített vállalkozások szétválasztását, vagy bármilyen egyéb intézkedést, amely a hatékony verseny feltételeinek helyreállítására alkalmas lehet.
34.
A 10. cikk (6) bekezdése bevezeti a közigazgatási szerv hallgatásának fogalmát, amelynek értelmében a bejelentett összefonódást a közös piaccal összeegyeztethetővé nyilvánítottnak kell tekinteni, amennyiben a Bizottság a bejelentés vagy a hiánytalan információk kézhezvételét követő naptól számított egy hónapon belül nem hozott határozatot a II. fázis megnyitásáról, illetve a II. fázis megnyitásától számított négy hónapon belül az összefonódás összeegyeztethetőségéről.
35.
A 10. cikk (5) bekezdése szerint amennyiben a közösségi bíróság megsemmisíti a Bizottság határozatát, akkor a rendeletben meghatározott határidők az ítélet napjától újrakezdődnek.
36.
A 7. cikk (1) bekezdése értelmében nem hajtható végre egy összefonódás a Bizottságnak való bejelentés nélkül, illetve a bejelentést követő három héten belül. A (3) bekezdés viszont e főszabály alól kivételt enged, amelynek értelmében az (1) bekezdés nem zárja ki olyan nyilvános ajánlatok végrehajtását, amelyekről a Bizottságot értesítették, feltéve hogy a felvásárló nem gyakorolja az értékpapírokhoz kapcsolódó szavazati jogokat, vagy csak azért gyakorolja azokat, hogy megőrizze e befektetések teljes értékét, és ezt a Bizottság felmentése alapján teszi.
37.
A jelen ügy szempontjából rendkívül fontos a rendelet 18. cikke, melynek (1) bekezdése úgy rendelkezik, hogy többek között a 8. cikk (3) bekezdésében előírt határozatok meghozatalát megelőzően a Bizottság a tanácsadó bizottsággal folytatott konzultációig az érintett személyek, vállalkozások és vállalkozások társulásai részére az eljárás minden szakaszában biztosítja a véleménynyilvánítás lehetőségét az ellenük felhozott kifogásokkal kapcsolatban.
38.
Végül ugyanezen cikk (3) bekezdése szerint a Bizottság határozatát kizárólag azon kifogásokra alapozza, amelyekkel kapcsolatban az érintett vállalkozások meg tudták tenni észrevételeiket, és amelyekkel kapcsolatban az eljárás során a védelemhez való jogukat maradéktalanul tiszteletben tartották.
B – Az eljárással összefüggő korábbi ítéletek
39.
A Schneider az Elsőfokú Bíróság előtt eljárást indított a Bizottsággal szemben, amelyben megtámadta az összeegyeztethetetlenséget kimondó és a szétválást elrendelő határozatot, ezért érdemes összefoglalni a határozatokat megsemmisítő, jogerős ítéleteket.
40.
A „Schneider I”-ítélet azzal az indoklással semmisítette meg az összeegyeztethetetlenséget kimondó határozatot, hogy az egyrészt hibákat tartalmazott az összefonódás Franciaországon kívüli nemzeti ágazati piacokra gyakorolt hatásának vizsgálatával és értékelésével kapcsolatban, másrészt megsértette a vállalkozások védelemhez való jogát, ami érvénytelenné teszi az e piacokra gyakorolt hatásoknak, valamint a Schneider által javasolt korrekciós intézkedéseknek a vizsgálatát.
41.
Mivel a fellebbezés a gazdasági értékelésben elkövetett hibákra nem vonatkozik, csak a védelemhez való jog megsértését kell vizsgálni. E tekintetben a „Schneider I”-ítélet megállapította, hogy a Bizottságnak kell felderítenie az ügylet versenyre gyakorolt kockázatait annak érdekében, hogy a bejelentő felek hatékonyan és megfelelő időben intézkedhessenek az eszközök átruházásáról oly módon, hogy az összefonódás megfeleljen a közös piac követelményeinek.
42.
Az ítélet hozzátette, hogy a 2001. augusztus 3-i kifogásközlés nem vizsgálta kellően pontosan a Schneider helyzetének a kisfeszültségű elektromos berendezések francia forgalmazói helyzetéhez képest történt erősödését, amely az elektromos műszertáblák összetevőinek piacán a Legrand által megvalósított eladások hozzáadásából és a Legrand-nak az ultraterminális elektromos berendezések szegmensében meglévő uralkodó helyzetéből is következett (
14
).
43.
Jelezte továbbá, hogy a kifogásközlés felsorolja az összefonódás által érintett nemzeti ágazati piacokat, anélkül hogy nyilvánvalóvá tette volna az egyik vagy másik bejelentő fél adott termékpiacon fennálló helyzetének a másik fél más ágazati piacon fennálló helyzete általi támogatását (
15
). Így a Bizottság megfosztotta a francia társaságot annak lehetőségétől, hogy észrevételeket terjesszen elő, és vitassa azt az érvelést, amely szerint a Schneider erőfölénye az elosztótáblák és kapcsolószekrények összetevőinek területén – a Legrand-nak az ultraterminális berendezések terén fennálló vezető helyzete miatt – megerősödne.
44.
Mivel az összeegyeztethetetlenséget kimondó határozat nem tette lehetővé, hogy a Schneider teljes nagyságukban felmérje a Bizottság által a kisfeszültségű elektromos berendezések francia piacán a forgalmazás szintjén azonosított versenyjogi aggályokat, megsértette a Schneider védelemhez való jogát. Különösen, a társaságnak nem volt lehetősége arra, hogy az eszközök átruházására vagy a versenyjogi aggályok megoldását célzó egyéb intézkedésekre vonatkozó javaslatait előterjessze. Közvetetten tehát a Schneidert megfosztották a Bizottság jóváhagyása megszerzésének lehetőségétől, ami meglehetősen súlyos szabálytalanság, mivel e megoldások jelentik a rendelet 2. cikke (3) bekezdésének hatálya alá tartozó összefonódás megmentésének egyetlen módját (
16
).
45.
Az Elsőfokú Bíróság a „Schneider II”-ítélettel – az összeegyeztethetetlenséget kimondó határozattal való lényegi kapcsolata miatt – a szétválást elrendelő határozatot is megsemmisítette.
IV – Az Elsőfokú Bíróság előtti eljárás és a fellebbezéssel megtámadott ítélet
A – A T-351/03. sz. ügyben lefolytatott eljárás
46.
2003. október 10-én a Schneider kártérítési keresetet nyújtott be az EK 235. cikk és az EK 288. cikk második bekezdése alapján.
47.
A Francia Köztársaság támogatásával elsődlegesen azt kérte, hogy az Elsőfokú Bíróság kötelezze a Közösséget, hogy fizessen a Schneider számára 1663734716,76 euró összeget, adott esetben a költségmegállapító végzések által meghatározott megtéríthető költségek összegének erejéig csökkentve (
17
), továbbá a 2002. december 4. óta a kifizetés napjáig esedékes évi 4%-os kamattal, és azon adó összegével növelten, amelyet a Schneidernek a kártérítés megfizetésének időpontjában fizetnie kell.
48.
A felperes állításait (
18
) az összeegyeztethetetlenséget kimondó határozat – „Schneider I”-ítéletben megállapított – két jogellenes vonatkozására alapítja: egyrészt az összefonódásnak a Franciaországon kívüli nemzeti ágazati piacokra gyakorolt hatását illetően a Bizottság által elvégzett elemzés hiányosságaira, másrészt a felperes védelemhez való jogának abból eredő megsértésére, hogy a kifogásközlés nem fejtette ki kellőképpen a kölcsönös támogatással kapcsolatos kifogást.
49.
Közvetlen következményként jelölte meg, hogy eszközeinek értéke a következő okokra tekintettel csökkent: elsősorban a Legrand eszközeit illetően elkönyvelt veszteség, másodsorban az összefonódás következtében remélt együttműködés megvalósításának lehetetlensége, illetve a csoport ipari stratégiájának ezt követő megsemmisülése, harmadsorban a felperes hírnevének csorbulása okán elmaradt jövedelem miatt. Hivatkozott továbbá a kárnak a Bizottság negatív hozzáállásából eredő növekedésére.
50.
E károkon felül a Schneider követelte a szétválással kapcsolatos igazgatási eljárás keretében eljáró megbízott tiszteletdíjával kapcsolatos költségek, az összefonódás „Schneider I”- és „Schneider II”-ítélet kihirdetését követően elvégzett újbóli vizsgálatának költségei és a T-310/01. sz., a T-77/02. sz. és a T-77/02. R. sz. keresettel kapcsolatban felmerült költségek megtérítését is, levonva abból a fent hivatkozott két költségmegállapító végzés által meghatározott, megtéríthető költségeknek a Schneider számára már megítélt összegét.
51.
Másodlagosan azt kérte, hogy az Elsőfokú Bíróság nyilvánítsa a keresetet elfogadhatónak, állapítsa meg a Közösség szerződésen kívüli felelősségét – melynek vonatkozásában a megtérítendő kár összegének meghatározása érdekében ad hoc eljárást kért –, és kötelezze a Bizottságot az eljárás teljes költségének viselésére.
52.
A Német Szövetségi Köztársaság által támogatott Bizottság azt kérte, hogy az Elsőfokú Bíróság a keresetet – mint részben elfogadhatatlant és teljes egészében megalapozatlant – utasítsa el, a Schneider eljárási költségekben történő marasztalása mellett.
53.
2003. december 11-én az Elsőfokú Bíróság (negyedik tanács) olyan pervezető intézkedést hozott, amely a jogvitát a Közösség szerződésen kívüli felelősségének kérdésére, illetve a kár értékelésének módszertanára korlátozta.
B – A megtámadott ítélet lényege (T-351/03. sz. ügy)
1. Kellően súlyos jogsértés
54.
A „Schneider I”-ítélet megsemmisítette az összeegyeztethetetlenséget kimondó határozatot, mert az megsértette a francia vállalkozás védelemhez való jogát; indokolásában annak megítélésére összpontosított, hogy megtörtént-e a magánszemélyek számára jogosultságot keletkeztető jogszabály kellően súlyos megsértése; ennek megállapításához az ítélkezési gyakorlat által kialakított mércét hívta segítségül, miszerint a döntő tényező az, hogy a közösségi intézmény a mérlegelési jogkörének korlátait nyilvánvalóan és súlyosan túllépte-e (
19
).
55.
Annak elemzése előtt, hogy a Bizottságnak az összefonódás ellenőrzése során tanúsított magatartása növelte-e a károkat, az ítélet azt vizsgálta, hogy az összeegyeztethetetlenséget kimondó határozat szabálytalanságai kellően súlyos jogsértésnek minősülnek-e.
56.
Az Elsőfokú Bíróság úgy ítélte meg, hogy az összefonódás gazdasági hatásának vizsgálatában elkövetett hibák nem tekinthetők a közösségi felelősség forrásának (
20
), mivel nem játszottak szerepet a közös piaccal való összeegyeztethetetlenség megállapításában (
21
); ezért az Elsőfokú Bíróság úgy találta, hogy az összeegyeztethetetlenséget kimondó határozat egyetlen olyan hibája, amely a „Schneider I”-ítélet szerint megfoszthatta a felperest az összefonódást illetően kedvező határozat lehetőségétől: a 2001. augusztus 3-i kifogásközlés és maga az összeegyeztethetetlenséget kimondó határozat között a felek egymást támogató helyzetére alapított kifogást illetően tapasztalt eltérés.
57.
Az Elsőfokú Bíróság szerint a kifogásközlés megfogalmazása a rendelet 18. cikke (1) és (3) bekezdésének nyilvánvaló és súlyos megsértését jelenti, mivel a „Schneider I”-ítélet szerint a felperes nem tudhatta, hogy olyan korrekciós intézkedések előterjesztése nélkül, amelyek csökkentik vagy megszüntetik a francia ágazati piacokon az ő és a Legrand piaci helyzete között fennálló kölcsönös támogatási helyzetet, elveszíti annak lehetőségét, hogy a Bizottság az összefonódást a közös piaccal összeegyeztethetőnek nyilvánítsa.
58.
Az Elsőfokú Bíróság nem fogadta el a Bizottság szolgálataira nehezedő különleges nyomással való indokolást és magyarázatot, amely a piacok – szigorú időbeli korlátok között elvégzendő – átfogó elemzésének nehézségét állította a középpontba; az Elsőfokú Bíróság ezt az érvelést irrelevánsnak tekintette, mivel a kár oka nem a releváns piacoknak a kifogásközlésben, illetve az összeegyeztethetetlenséget kimondó határozatban található elemzése, hanem a következményekre vonatkozó lényeges megjegyzés megtételének elmulasztása a kifogásközlésben, illetve az összeegyeztethetetlenséget kimondó határozat rendelkező részében.
59.
Ez az utalás semmilyen különleges technikai nehézséggel nem járt, nem kívánt meg semmilyen különleges kiegészítő vizsgálatot, amelyet idő hiányában nem lehetett volna elvégezni, ennek hiánya tehát nem tudható be olyan véletlen szerkesztési hibának, amelyet a kifogásközlés egészének olvasata orvosolhatna.
60.
A fenti indokok alapján az Elsőfokú Bíróság arra a következtetésre jutott, hogy a Schneider védelemhez való jogának megsértése a Bizottságot terhelő korlátok nyilvánvaló és súlyos megsértése, amely a magánszemélyek számára jogosultságot keletkeztető jogszabály kellően súlyos megsértésének minősül.
2. Az okozati összefüggésről
61.
Mindenekelőtt meg kell jegyezni, hogy az Elsőfokú Bíróság pervezető intézkedést hozott, amely a vitát a Közösség szerződésen kívüli felelősségének kérdésére, illetve a kár értékelésének módszertanára korlátozta (
22
).
62.
A Schneider arra hivatkozott, hogy eszközeinek értéke a Legrand értékpapírjaira vonatkozó OPE 2001 januárjában történt bejelentése és az átruházási szerződés 2002 decemberében történt teljesítése között, a már ismertetett indokok miatt csökkent.
63.
Az okozati összefüggés Elsőfokú Bíróság általi értelmezése szerint a vétkes magatartással az érintett harmadik fél számára okozott helyzetet kell összehasonlítani azzal a helyzettel, amely akkor alakult volna ki, ha a Bizottság jogszerűen jár el (
23
). Így elutasította azt az állítást, miszerint az összeegyeztethetetlenségről szóló határozat hibája megfosztotta volna a Schneidert az összefonódás összeegyeztethetőségét – kifejezetten vagy közvetetten – kimondó határozathoz való jogától oly módon, hogy megalapozottan lehetne az e jogtól történt megfosztás – különösen a Legrand eszközeinek átruházását illető kötelezettségből fakadó – pénzügyi következményeit a Közösségnek felróható kárnak tekinteni.
64.
Az Elsőfokú Bíróság úgy vélte, nehéz meghatározni az összefonódás közös piaccal összeegyeztethetővé tételéhez, illetve az összefonódás megvalósítása Bizottság általi jóváhagyásához szükséges leválasztások jellegét és összegét. Még bonyolultabbnak tűnt kiszámítani az említett korrekciós intézkedésekkel járó átruházásoknak és ügyleteknek a felperes vállalkozás tulajdonában álló eszközök teljes értékére gyakorolt hatását.
65.
Az Elsőfokú Bíróság álláspontja szerint a gazdasági tényezők – egy esetleges összeegyeztethetőséget kimondó határozatból eredő – változásainak értékelése túlságosan bizonytalan ahhoz, hogy az összeegyeztethetetlenséget kimondó határozat következményeivel történő megfelelő összehasonlítás lehetséges legyen.
66.
Nem fogadta el a Schneider arra vonatkozó állítását sem, mely szerint az összeegyeztethetetlenséget kimondó, jogellenes határozat lehetetlenné tette számára, hogy megvalósítsa az összefonódás következtében remélt együttműködéseket, következésképpen a határozat tönkretette ipari stratégiáját, a megítélésére gyakorolt kedvezőtlen hatás pedig kárt okozott a jó hírnevének (
24
).
67.
Ezzel szemben az Elsőfokú Bíróság megerősítette, hogy a kártérítéshez való jog megalapozásához kellően szoros okozati összefüggés áll fenn az elkövetett jogsértés és a felperes által elszenvedett kétféle kár között: ezek közül az első az összefonódás két megsemmisítési ítéletet követő újbóli ellenőrzésében való részvétel kapcsán felmerült költségeknek felel meg, a második pedig azon árcsökkenésnek, amelybe a Schneider kénytelen volt beleegyezni a Legrand eszközeinek megszerzőjével szemben az átruházás tényleges hatálybalépésének olyan időpontig történő késleltetéséért cserébe, hogy a közösségi bíróság előtt akkor folyamatban lévő eljárások ne váljanak tárgytalanná a lezárulásuk előtt.
3. Az okozott károk körének meghatározása
a) A Schneider oldalán felmerült tiszteletdíjak, adminisztratív költségek és bírósági eljárási költségek
68.
Az újbóli ellenőrzési eljárás költségei vonatkozásában az Elsőfokú Bíróság három kört különített el: az ad hoc megbízott tiszteletdíját; a vállalkozások szétválása megvalósításához szükséges jogi, adózási és banki tanácsadás költségeit és a nemzeti és közösségi bírósági eljárások során felmerült költségeket; valamint azon különböző tanácsadási díjakat, tiszteletdíjakat és adminisztratív költségeket, amelyeket a Schneidernek a „Schneider I”- és „Schneider II”-ítéletet követően viselnie kellett.
69.
Bár az Elsőfokú Bíróság elutasította az első két hivatkozott költségkategóriát (
25
), azt elfogadta, hogy az utolsóként említett költségek („vegyes költségek”) a Bizottság által elkövetett jogsértés következtében merültek fel. Következtetése alátámasztására az Elsőfokú Bíróság az alábbiakban összefoglalt érvekre hivatkozott (
26
).
70.
Mivel a Bizottság a 2001. augusztus 3-i kifogásközlésben elmulasztotta kifejteni az összeegyeztethetetlenséget kimondó határozat alapjául szolgáló versenyjogi problémát, ezzel megfosztotta a Schneidert annak lehetőségétől, hogy észrevételeit kifejtse, illetve megfelelő intézkedéseket javasoljon; ez pedig a hivatkozott határozat megsemmisítéséhez vezetett. Az eljárás újbóli megnyitása orvosolta ezt a hibát, mivel a vállalkozás kifogással kapcsolatos észrevételeit meghallgatták, és lehetővé tették számára, hogy intézkedéseket javasoljon az összefonódás hátrányos következményeinek ellensúlyozására.
71.
Így a felperesnek a „Schneider I”- és „Schneider II”-ítéleteket követő, újbóli ellenőrzésre vonatkozó közigazgatási eljárásban való részvételével kapcsolatos költségei nem merültek volna fel, ha a Bizottság eleve tiszteletben tartotta volna a védelemhez való jogot. Noha valóban igaz az, hogy ha a kifogásközlésben nem említett kölcsönös támogatással kapcsolatban kifejthette volna álláspontját, akkor viselnie kellett volna a válaszadással és az esetleges korrekciós intézkedések előterjesztésével felmerülő költségeket, ám az Elsőfokú Bíróság úgy találta, hogy a tizenkét hónapja felfüggesztett közigazgatási eljárás – új jogalapokra tekintettel történő – újbóli megnyitása a Bizottság tárgyalópartnere számára sokkal nagyobb költségekkel jár, mint az eredeti ellenőrzési eljárás során történő válaszadás, amikor a vállalkozás és annak tanácsadói még aktívan részt vesznek a Bizottság illetékes szolgálataival folytatott megbeszélésekben és eszmecserékben.
b) A Legrand vételárának a Wendel-KKR számára nyújtott csökkentése az átruházás tényleges hatálybalépésének késleltetéséért cserébe (
27
)
72.
Az Elsőfokú Bíróság szerint a Schneider arra alapozva folytatta le a tárgyalásokat, írta alá a Legrand-t a Wendel KKR részére átruházó szerződést és halasztotta el a szerződés teljesítését 2002. december 10-ig, hogy addig ítéletet hoznak a folyamatban lévő T-310/01. sz. és T-77/02. sz. ügyben.
73.
Ha ettől eltérően cselekszik, egy elutasító ítélet esetén azon kockázatnak tette volna ki magát, hogy számára kedvezőtlen feltételek mellett kellett volna lezárnia a tárgyalásokat igen rövid határidőn belül, tekintettel a szétválásra előírt 2003. február 5-i határidőre és az újbóli meghosszabbítás bizonytalanságára.
74.
A megtámadott ítélet szerint, mivel a Schneider két lehetőség közül választhatott, az összefonódás közös piaccal való összeegyeztethetőségét kimondó határozatra való törekvés következtében a Legrand átruházásának későbbre halasztása ahhoz vezetett, hogy a Wendel-KKR-rel kötött szerződésben a Legrand vételára a szokásosan alkalmazott áraknál alacsonyabb lett. A Legrand eszközei átruházásának 2002. december 10-re történő halasztása azzal járt, hogy a Wendel-KKR részére meg kell fizetni az eszközök értékcsökkenése kockázatának ellenértékét, amely kockázatnak a Wendel-KKR a halasztásba való beleegyezéssel kitette magát, tekintettel az ipari értékpapírok árfolyamának ezen időszak alatti esetleges csökkenésére.
75.
A fenti körülményekből az Elsőfokú Bíróság arra következtetett, hogy a védelemhez való jognak az összeegyeztethetetlenséget kimondó határozat általi megsértése közvetlen összefüggésben van a halasztással, mivel ez az időköz elengedhetetlenül szükséges volt ahhoz, hogy a Schneider gyakorolni tudja a bejelentett összefonódás összeegyeztethetőségére vonatkozó jogszerű határozat elnyeresének jogát, valamint ahhoz, hogy a Schneidert – valamennyi szükséges biztosíték megteremtésével – meghallgassák.
c) Számszerűsítés, megosztás és kamatok
76.
Ami az összefonódás ellenőrzésének újbóli lefolytatásában való részvétel következtében a Schneider által viselt költségeket illeti, az Elsőfokú Bíróság a kártérítés összegének kiszámításánál a T-310/01., T-77/02. és T-77/02. R. sz. ügyekkel kapcsolatban felmerült összes költségéből levonta azokat az adminisztratív költségeket, amelyeket általában az eszközök szétválasztásának megvalósítása során maga a cég visel, és végül azokat a költségeket, amelyek a Schneider oldalán szükségszerűen felmerültek volna a kölcsönös támogatással kapcsolatos korrekciós intézkedések kapcsán.
77.
A kár, amely a Legrand vételárának a Wendel-KKR részére nyújtott csökkentéséből eredt, amelybe a Schneider kénytelen volt beleegyezni a Legrand átruházása tényleges megvalósításának 2002. december 10-ig való késleltetéséért cserébe, egyenlő a jelen esetben a szerződő felek által megállapodott vételár, és az azon vételár közötti különbözettel, amelyet a Schneider abban az esetben kaphatott volna, ha, az összefonódás első ellenőrzési eljárásának lezárultakor jogszerű határozat született volna az összefonódás összeegyeztethetőségéről.
78.
A Bizottság által fizetendő összeg pontos meghatározását az Elsőfokú Bíróság később lefolytatandó ad hoc eljárásokra utalta, amelyekben a felek határozhatják meg a kártérítés teljes összegét (
28
).
79.
Mivel a Schneider egy OPE révén, a rendelet 7. cikkének (3) bekezdése szerinti kivétel alapján szerezte meg a Legrand részvényeit, az Elsőfokú Bíróság azt állapította meg, hogy a Schneider vállalta egy összeegyeztethetetlenségét kimondó határozat és az egyesült vállalkozások eszközeinek szétválasztására irányuló, ebből eredő kötelezettség kockázatát. Mivel a Schneidernek tudnia kellett arról, hogy a megvalósított összefonódás erőfölényt hozna létre vagy erősítene meg a közös piac jelentős részén, az Elsőfokú Bíróság arra a következtetésre is jutott (
29
), hogy a Schneider maga is közrehatott a kárának bekövetkeztében (
30
), és ennek mértékét a Wendel-KKR-rel megállapodott vételárcsökkentés miatt elszenvedett kár egyharmadában határozta meg.
80.
Végül az Elsőfokú Bíróság késedelmi kamatot is megítélt (
31
), a kár összegét megállapító ítélet kihirdetésének napjától a teljes összeg megfizetéséig.
V – A Bíróság előtti eljárás és a felek kérelmei a fellebbezési eljárásban
81.
A fellebbezési kérelmet 2007. szeptember 24-én nyújtották be a Bíróság Hivatalához (
32
); a Bizottság hét jogalapra hivatkozik, és azt kéri, hogy a Bíróság helyezze hatályon kívül az Elsőfokú Bíróság T-351/03. sz. ügyben hozott ítéletét, és a francia Schneidert kötelezze az összes költség viselésére (
33
).
82.
Válaszbeadványában, amely 2007. december 31-én érkezett a Bíróság Hivatalához (
34
), a Schneider azt kéri, hogy a Bíróság utasítsa el a fellebbezést, és kötelezze a Bizottságot a költségek viselésére.
83.
A Bíróság elnöke egy választ és viszonválaszt engedélyezett, amelyeket 2008. március 12-én (
35
), illetve május 8-án (
36
) nyújtottak be a Bíróság Hivatalához, és amelyekben mindkét fél fenntartotta kérelmét.
84.
A Bizottság által a Bíróság eljárási szabályzata 44. cikke 3. §-ának második bekezdése alapján előterjesztett kérelemre az ügyet a nagytanács elé utalták.
85.
A 2008. december 3-án tartott tárgyaláson megjelentek a Schneider és a Bizottság képviselői, hogy előterjesszék szóbeli beadványaikat, és válaszoljanak a tanács tagjai által feltett kérdésekre.
VI – A fellebbezés vizsgálata
A – Megközelítés
86.
A Bizottság a fellebbezését hét jogalap köré építi, amelyek közül néhányat több részre osztott. Bár a megtámadott ítéletnek felrótt hibákat az ilyen típusú eljárásoknál megszokott címek alatt tárgyalja – mint például a téves jogalkalmazás, a tények elferdítése vagy az indokolási kötelezettség megsértése –, könnyen felismerhető, hogy a hivatkozott hibák három csoportba oszthatók, ezek pedig a jogsértés „kellően súlyos” voltával, az okozott kárral és az e két tényező közötti okozati összefüggéssel kapcsolatosak.
87.
Kézenfekvőnek tűnik tehát a jogalapokat e kategóriákhoz való tartozásuk szerint csoportosítani, és a leglogikusabb sorrendet követni (
37
), a jogsértés súlyosságának vizsgálatával kezdve – hiszen a jogsértés fennállása nem vitatott, mivel ezt a „Schneider I”-ítélet tisztázta –, a kárral folytatva – amelyet a jelen fellebbezésben csak kis mértékben vitattak –, és végül a két szempont közötti összefüggéssel befejezve. Vizsgálatom tehát a Bizottság által előadott összes jogalapot felöleli, főntanácsnoki feladatkörömnek megfelelően.
B – A kellően súlyos jogsértéshez kapcsolódó jogalapokról
1. A felek érvei
88.
A Bizottság azt állítja, hogy az Elsőfokú Bíróság megsértette az ítélt dolog elvét és az indokolási kötelezettséget, továbbá értékelési hibákat vétett, és elferdítette a tényeket, amikor megállapította egyrészt azt, hogy a Bizottság a 2001. augusztus 3-i kifogásközlésében „elmulasztott” kifogást emelni a Schneider és a Legrand egymást kölcsönös támogatási helyzetére vonatkozóan, másrészt azt, hogy ez az utalás a kifogásközlésben „semmilyen különleges technikai nehézséggel” nem járt volna (
38
).
89.
E kategória második jogalapjával a Bizottság arra hivatkozik, hogy a megtámadott ítélet tévesen alkalmazta a jogot a tényállás leírásakor, mivel nem vette figyelembe a szabályozandó helyzetek összetettségét (
39
), továbbá megsértette az indokolási kötelezettséget, amikor röviden elutasította a Bizottság által, a kifogásközlés kidolgozását övező időbeli nyomással és technikai nehézségekkel kapcsolatban előadott érvelést.
90.
A Schneider a Bizottság érvelését mindkét jogalap tekintetében elsődlegesen elfogadhatatlannak, másodlagosan pedig hatástalannak és megalapozatlannak tartja, mivel az szerinte valójában a jogerősen megállapított tényállás újbóli vizsgálatát indítványozza és első fokon elő nem terjesztett állításokra hivatkozik, anélkül hogy a hivatkozott technikai nehézségeket megfelelően megmagyarázná.
2. Az első jogalap: a megtámadott ítélet téves értelmezése
91.
Az elfogadhatatlanság esetleges okainak sérelme nélkül az első jogalapot – amelynek két részét együttesen kell vizsgálni – el kell utasítani, mert az a megtámadott ítélet téves értelmezésén alapul.
92.
A jogalap első részében a Bizottság azt kifogásolja, hogy az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 155. pontjában azt állapította meg, hogy a Schneider kárának oka a kölcsönös támogatási helyzetre való bármiféle utalás „elmulasztása” volt a kifogásközlésben, míg a „Schneider I”-ítélet 445. pontja megállapította, hogy a kifogásközlés nem vizsgálta „kellően egyértelműen és pontosan” a kölcsönös támogatási helyzetet.
93.
A két ítéletet összevetve a fellebbező három eltérést emelt ki, amelyek szerinte a megtámadott ítélet hatályon kívül helyezésére irányuló kérelmét támasztják alá.
94.
Először is megjegyzi, hogy a „Schneider I”-ítélet hivatkozott 445. pontja feltételezi, hogy legalább közvetett utalás történt a kölcsönös támogatásra. Másodszor, ebből következően az ítélet azt rója fel a Bizottságnak, hogy kifejezetten nem hivatkozott erre a kedvezőtlen gazdasági következményre, bár a Schneiderrel kapcsolatban felhozott e kifogás a közlés egészéből világossá válik. Harmadszor, a két ítélet közötti nyilvánvaló különbségekből eredő következményeket sérelmezi, mivel míg a „Schneider I”-ítéletből csak az következik, hogy a Bizottság által elkövetett hiba megakadályozta a vállalkozást abban, hogy teljes nagyságukban felmérje a francia piacon azonosított versenyjogi akadályokat (
40
), a megtámadott ítélet arra következtetett, hogy a mulasztás miatt a Schneider nem volt tudatában annak, hogy olyan korrekciós intézkedések előterjesztése nélkül, amelyek csökkentik e gondokat, nem fog összeegyeztethetőséget kimondó határozat születni (
41
).
95.
A Bizottság szerint ezek a különbségek a tényeknek – a Bizottság védelemhez való jogát sértő – újbóli értékelését jelentik, mivel nem ismertethette véleményét az újból elvégzett értékelésről, amivel az Elsőfokú Bíróság a „Schneider I”-ítéletben megállapított események vonatkozásában megsértette az ítélt dolog elvét, hibásan értékelte a tényeket és elferdítette a bizonyítékokat.
96.
A jogalap második részében a Bizottság az indokolási kötelezettség megsértése miatt is bírálja a megtámadott ítéletet. Sérelmezi, hogy elutasították azon álláspontját, mely szerint a kölcsönös támogatási helyzet említésének a kifogásközlésben történt elmaradása kimenthető, tekintettel a vállalkozások összefonódásával kapcsolatos vizsgálat gyorsaságának követelményére, továbbá a dokumentum kidolgozásának bonyolultságára. A megtámadott ítélet szerint azonban a szóban forgó kifogás említésének feladata semmiféle különös technikai nehézséggel nem járt, és nem kívánt meg semmilyen különleges kiegészítő vizsgálatot, amelyet idő hiányában nem lehetett volna elvégezni, és amelynek hiánya nem tudható be véletlen szerkesztési hibának (
42
).
97.
Amellett, hogy – mint azt a francia vállalkozás válaszbeadványában és viszonválaszában helyesen jelezte – a felhozott érvek közül néhány – például a bizonyítékok elferdítése – nem nyert megfelelő bizonyítást, elég jelezni, hogy a fellebbezés első jogalapja teljes egészében az ítélet téves értelmezésén alapszik. A Bizottság jelentéstani szempontokra hivatkozik annak bizonyítása érdekében, hogy a két ítéletben használt szavak jelentésének különböző fokozatai az Elsőfokú Bíróság azon szándékát tükrözik, hogy súlyosbítsa a „Schneider I”-ítéletben megállapított tényekből eredő következményeket.
98.
Továbbá, a Bizottság állításai hatástalanok, mivel a „Schneider I”-ítélet és a megtámadott ítélet közötti nyelvtani különbségek nem cáfolják azt, hogy a kifogásközlés megfogalmazása akadályozta meg az érintett vállalkozás számára annak világos megértését, hogy a Legrand-nal való egyesülést kísérő kölcsönös támogatási helyzetet vele szemben kifogásolják; és ez a hiba attól függetlenül fennáll, hogy ezt a kifogást elmulasztotta-e említeni, vagy kevéssé szabatos módon jelezte-e; ennek oka pedig az, hogy mivel a rendelet 18. cikkének alkalmazása tekintetében – mint azt maga a Bizottság is elismeri – gyakorlatilag semmiféle mérlegelési jogkör nem biztosított, e cikk megsértése önmagában kellően súlyos jogsértést eredményezett (
43
).
99.
Ugyanígy el kell utasítani az első fellebbezési jogalap második részét, amely a kölcsönös támogatási helyzet kifogásközlésben történt említésének elmaradását egy ilyen összetett ügy kezeléséhez szükséges idő hiányával indokolta, mivel a megtámadott ítélet még világosabbá teszi a Bizottságnak a „Schneider I”-ítéletben történt, Elsőfokú Bíróság általi bírálatát, annak hangsúlyozásával, hogy a kölcsönös támogatási helyzetre vonatkozó kifogás szerencsétlen formában került megfogalmazásra, és hogy a közösségi intézmény „nem kellően egyértelműen és pontosan vizsgálta” azt, mivel nem szerepeltette a dokumentumban (
44
).
100.
A „Schneider I”-ítéletnek a megtámadott ítélet általi értelmezése nem elferdíti a tényállást, hanem segít azt jobban megérteni, annak hangsúlyozásával, hogy a kifogásközlés hiányossága nem a verseny megzavarásának mélyreható vizsgálatával volt kapcsolatos, hanem egy konkrét kifogás kihagyásának vagy hibás megfogalmazásának tudható be, amely megakadályozta, hogy az ügyben érintett vállalkozás e kifogással szemben megfogalmazza védekezését. Ebből logikusan következik a Bizottság kimentési okainak rövid indokolással történt elutasítása, mivel azok csak akkor bizonyultak volna hasznosak, ha a vizsgálat eredményeit a verseny szempontjából bírálták volna; azonban – mint az a „Schneider I”-ítéletből is kitűnik – nem ez volt a helyzet.
101.
Nehezen képzelhető el más lehetőség, mivel az a tény, hogy a Bizottságnak a kifogásközlés elfogadásához vezető vizsgálatot gyorsan kell lefolytatnia, nem mentesíti azon kötelezettsége alól, hogy megfelelő gondosságot tanúsítson az érvekkel, mindenekelőtt a döntő jelentőségűekkel kapcsolatban, tekintettel a rendelet 18. cikkében foglalt kötelezettsége teljesítésére. Következésképpen az Elsőfokú Bíróság jogosan állapíthatta meg, hogy a kifogásra történő utalás említése semmiféle különös technikai nehézséggel nem járt, és nem kívánt meg különleges kiegészítő vizsgálatot.
102.
A fentiekre tekintettel megállapítható, hogy az Elsőfokú Bíróság nem követett el sem jogi, sem ténybeli tévedést, nem ferdítette el a bizonyítékokat, és a megtámadott ítélettel kapcsolatban nem sértette meg az indokolási kötelezettségét, amire tekintettel az első megsemmisítés iránti jogalap elutasítását javaslom.
3. A második jogalapról
103.
A Bizottság a tényállás hibás jogi minősítésére hivatkozva vitatja a megtámadott ítéletet, mert szerinte az nem vette figyelembe a szabályozott helyzetek összetettségét, továbbá hivatkozik az indokolási kötelezettség megsértésére, mert az ítélet pusztán tömören elutasítja azon állításait, amelyekre a Bizottság ellenkérelmében – a kifogásközlés kidolgozásával együtt járó nehézségek bemutatása érdekében – hivatkozott.
104.
A Bizottság a rendelet 18. cikke (1) és (3) bekezdésének alkalmazását illetően elismeri, hogy szinte egyáltalán nem rendelkezik mérlegelési jogkörrel, ám úgy véli, hogy a Bíróság ítélkezési gyakorlata értelmében az Elsőfokú Bíróságnak figyelembe kellett volna vennie a szabályozott helyzetek összetettségét (
45
).
105.
Az első fellebbezési jogalap második részével kapcsolatban a Bizottság a tényállás hibás jogi minősítésére hivatkozik, mivel az ítélet nem vette figyelembe, hogy a kölcsönös támogatás kifogásolása további különleges bonyodalmat okozott volna, tekintettel a kisfeszültségű elektromos berendezések egyes tagállamokon belüli piacainak – beleértve az ágazati piacokat – külön-külön történő elemzésére. Ebben az összefüggésben a Bizottság számára valószerűtlennek tűnik a megtámadott ítélet által elfogadotthoz hasonló megközelítés, amely egy olyan összetett műveleten belül, mint amilyen egy gazdasági összefonódás vizsgálatának II. fázisa, leválasztja a kifogások kifogásközlésben történő egyértelmű megjelölésének feladatát, és annak egyszerűségére hivatkozik. E tekintetben a Bizottság hangsúlyozza a 2001. augusztus 3-i kifogásközlés kidolgozásáért felelős személyeken lévő időbeli nyomást.
106.
Arra is hivatkozik, hogy a megtámadott ítélet hibás indokok alapján utasította el azon állításait, amelyekkel azt kívánta bizonyítani, hogy a kifogásközlésben hivatkoztak a kölcsönös támogatásra.
107.
A megoldás itt is a megtámadott ítélet helyes értelmezésében rejlik, mivel a „szabályozott helyzetek összetettségének” értékelése szempontjából lényeges tényezőt nem a Bizottság cselekményei, elemzése vagy gazdasági jellegű észrevételei jelentik, hanem az érintett vállalkozások véleményének meghallgatása.
108.
A szóban forgó rendelkezés, amelyet a fent ismertetett Bergaderm-ügyben és Holcim-ügyben hozott ítéletekben kifejtett elvek szerint kell értelmezni, a tanácsadó bizottsággal folytatott konzultációig az érintett vállalkozások részére az eljárás minden szakaszában biztosítja a véleménynyilvánítás lehetőségét az ellenük felhozott kifogásokkal kapcsolatban (
46
); ráadásul ez a cikk arra kötelezi a Bizottságot, hogy összeegyeztethetetlenséget kimondó határozatát kizárólag azon kifogásokra alapozza, amelyekkel kapcsolatban az érintettek meg tudták tenni észrevételeiket (
47
).
109.
Mivel a megtámadott ítélet szerint a jogsértés értékelése szempontjából releváns tényállás nem volt összetett, és az alkalmazandó jogi norma sem vetett fel értelmezési nehézségeket (
48
), a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlatával összhangban – mérlegelési mozgástér hiányában – a rendelet 18. cikkének megsértése önmagában a Bizottság felelősségét eredményezi (
49
).
110.
Továbbá a megtámadott ítélet 152. és 155. pontja – jóllehet a Bizottság szerint nagyon röviden – elutasította a kifogásközlés elkészítésének különleges technikai nehézségeire vonatkozó állításokat; az ítélet azt is jelzi, hogy a kölcsönös támogatásra vonatkozó kifogás hiánya nem olyan véletlen szerkesztési hibából eredt, amelyet a kifogásközlés egészének olvasata orvosolhatna, ami egyértelműen e kifogások – fellebbező által hivatkozott – közvetett megfogalmazásának lehetőségére utal.
111.
Röviden: mivel a Bizottság a második fellebbezési jogalapját egy olyan tényállás összetettségére alapozta, amely a Közösség szerződésen kívüli felelőssége fennállásának és a „Schneider I”-ítéletben megállapított jogsértés kellően súlyos jellegének értékelésekor nem bír relevanciával, az Elsőfokú Bíróság nem hibázott, amikor azokat részletes indokolás nélkül utasította el.
112.
Következésképpen nem áll meg az indokolási kötelezettség megsértésére alapított érv sem, mivel a megtámadott ítélet nem azért bírálja a kifogásközlést, mert az túlságosan röviden foglalkozott volna a kölcsönös támogatással, hanem azért, mert ezt homályosan tette, ami miatt a Schneider nem érthette meg a kifogás jelentőségét, és nem tudott ellene védekezni (
50
). Az eljárás összetettsége nem indokolhatja azt, hogy a Bizottság elmulassza egyértelműen megjelölni, hogy mekkora jelentőséget tulajdonít e kifogásnak; az Elsőfokú Bíróság – a rendelet 18. cikkében elismert jog biztosításának elengedhetetlen feltételeként – csak fokozottabb pontosságot követelt meg a Bizottságtól az írásbeli kifogásközlés megfogalmazásakor. Ezért nincs szó az indokolási kötelezettség megsértéséről.
113.
Összefoglalva: a Bizottságnak nem sikerült meggyőző módon megcáfolnia a megtámadott ítéletnek a jogsértés kellően súlyos voltára vonatkozó megállapítását, ezért utóbbi továbbra is megáll; így a felelősség megállapításához szükséges következő elemmel, a kár bekövetkezésével kell folytatnunk.
C – A Schneider által elszenvedett kárral kapcsolatos jogalapról
114.
Mivel logikus sorrendben kívánom tanulmányozni a szerződésen kívüli felelősség összetevőit, a hatodik fellebbezési jogalap elemzésével folytatom.
115.
Ebben a jogalapban a Bizottság azért bírálja az Elsőfokú Bíróságot, mert határozata túlterjeszkedett a kereseti kérelmen, amikor olyan vagyoncsökkenést vett figyelembe a francia társaság oldalán, amelynek megtérítését az nem is kérte. Tehát – jóllehet a Schneider elsősorban azon pénzügyi veszteség megtérítését kérte, amely abból eredt, hogy a megszerzési árnál alacsonyabb áron kellett eladnia a Legrand eszközeit (
51
) – az Elsőfokú Bíróság azt a kárt is figyelembe vette, amely azon vételárcsökkenéséből következett, amelybe a Schneider kénytelen volt beleegyezni a Legrand eszközeinek megszerzőjével szemben az átruházás tényleges hatálybalépésének olyan időpontig történő késleltetéséért cserébe, hogy a közösségi bíróság előtt akkor folyamatban lévő eljárások ne váljanak tárgytalanná a lezárulásuk előtt (
52
).
116.
A Bizottság a megtámadott ítéletből egyrészt a bizonyítási teherre vonatkozó szabályok megsértését vezeti le, mivel szerinte a Schneider feladata lett volna a kár bizonyítása, másrészt a Bizottság védelemhez való jogának megsértésére is hivatkozik, mivel nem terjeszthette elő a kárra vonatkozó álláspontját.
117.
Az alábbiakban összefoglalt indokokra tekintettel ezt a jogalapot is el kell utasítani.
118.
Először is, ami a kereseti kérelmen való túlterjeszkedést illeti, egyetértek a francia társaság azon álláspontjával, miszerint az Elsőfokú Bíróság a Schneider által elszenvedett egyik hátrány tekintetében sem tagadta az okozati összefüggés fennállását, és ilyen körülmények között a hivatkozott pénzügyi veszteség a követelt kár teljes összegének része volt. Ebben az összefüggésben egyértelmű, hogy egyetlen eljárási szabályt sem sért az, ha az eljárás során hozott határozat a kereseti kérelem keretein belül marad.
119.
Másodszor, az előbbi megfontolást alátámasztja továbbá az a körülmény, hogy a megtámadott ítéletnek csak a kár bekövetkeztét kellett megállapítania, annak összegszerű meghatározása nélkül. E körülmények között a Bizottságnak kellett olyan érvelést előterjesztenie, amely minden olyan megállapítást képes megdönteni, amely szerint kártérítés fizetésére köteles, még akkor is, ha a fizetendő kártérítés összege esetleg az eredetileg követeltnél alacsonyabb.
120.
Következésképpen nem állnak meg a Bizottság érvei a bizonyítási teherrel és a Bizottság védelemhez való jogának megsértésével kapcsolatban, mivel nincs szó a kereseti kérelmen való túlterjeszkedésről; ezért a Bizottság hatodik fellebbezési jogalapját el kell utasítani.
D – Az okozati összefüggésre vonatkozó jogalapokról
121.
Érdemes átcsoportosítani a Bizottság által az elkövetett jogsértés és a francia társaság által elszenvedett kár közötti okozati összefüggéssel kapcsolatban előadott három jogalapot, annak alapján, hogy ezen összefüggés teljes tagadására (
53
), az okozati összefüggés megszakadására (
54
), illetve az összefüggés értékelésében található ellentmondásos érvelésre hivatkoznak, mely utóbbi a megtámadott ítélet hatályon kívül helyezését eredményezné (
55
).
122.
Ezen érvek közül a legutolsó mindkét kárra vonatkozik, amelyeknek a Schneider részére történő megtérítését a megtámadott ítélet előírta, a többi kifogás viszont csak a már hivatkozott pénzügyi veszteség összegszerű meghatározását érinti.
1. Az okozati összefüggés hiánya
a) A tények és bizonyítékok elferdítéséről (a harmadik fellebbezési jogalap első része)
123.
Először is, a Bizottság arra hivatkozik, hogy a megtámadott ítélet 305–309. pontjában elferdítették a tényeket és a bizonyítékokat, mert az Elsőfokú Bíróság úgy tekintette, hogy a Schneider az összeegyeztethetetlenséget kimondó határozat miatt „kénytelen” volt megkötni a Legrand átruházására vonatkozó szerződést a Wendel KKR-rel.
124.
A fellebbező véleménye szerint az ügy körülményeiből és a francia társaság magatartásából arra lehet következtetni, hogy a szétválásra biztosított, 2003. február 5-ig meghosszabbított határidő kellően hosszú volt ahhoz, hogy lefolytassák a Legrand átruházásával kapcsolatos tárgyalásokat, és szükség esetén újabb meghosszabbítás iránti kérelmet terjesszenek elő, elfogadva a Bizottságnak a szétválást elrendelő határozat (122) preambulumbekezdésében szereplő ajánlatát.
125.
A Schneider szerint a harmadik jogalapnak ez a része elfogadhatatlan, mert megkérdőjelezi a megtámadott ítéletben szereplő tényállást. Ezt az érvet azonban el kell utasítani, mert a Bizottság egyértelműen kijelentette, hogy éppen az ügy ténybeli elemeinek eltorzítása miatt támadja meg az Elsőfokú Bíróság ítéletét.
126.
E tekintetben a Bizottság érvelése sem meggyőző, mert úgy tűnik, nincs szó elferdítésről. A kifogásolt pontokban az Elsőfokú Bíróság pusztán – logikus módon – azzal érvelt, hogy a Schneidernek szét kell válnia a Legrand-tól, mely következtetést az is alátámasztotta, hogy a szétválást elrendelő határozat végrehajtását nem lehetett felfüggeszteni.
127.
Továbbá, jóllehet az Elsőfokú Bíróság előtt folyamatban lévő eljárás befejeződése előtt és a leendő vevővel folytatott tárgyalások gyors előrehaladása során a Schneider nem hagyott fel az összefonódás tervével, úgy érezte, hogy csak jogszabályi kötelezettségeinek teljesítése és az említett bírósági út kilátása között választhat. Méltánytalan lenne, ha a Schneidert tennénk felelőssé azért, mert gyorsan végre kívánta hajtani a szétválást elrendelő határozatot, amikor maga a Bizottság is a gazdasági összefonódás azonnali megszüntetését követelte (
56
).
128.
Nem érthető, hogy a Bizottság miért hivatkozik a bizonyítékoknak a megtámadott ítélet általi elferdítésére, hiszen jóllehet a felek esetleg nem értettek egyet az Elsőfokú Bíróság azon értékelésével, amelyet e tények, illetve – különösen – a Bizottság következésképpen előálló vagyoni felelőssége kapcsán tett, az Elsőfokú Bíróság nem ferdítette el a tényeket.
129.
Következésképpen a harmadik fellebbezési jogalap első részét el kell utasítani.
b) Az összeegyeztethetetlenséget kimondó határozat érvénytelensége és a Wendel KKR által a Legrand-ért fizetendő vételár csökkenése közötti okozati összefüggés hiányáról (a harmadik fellebbezési jogalap második része)
i) A felek érvei
130.
A Bizottság szerint a megtámadott ítélet pontatlan tényállításokat és hibás jogi minősítést tartalmaz, illetve elferdíti a tényeket, amikor megállapítja (
57
), hogy közvetlen okozati összefüggés áll fenn az összeegyeztethetetlenséget kimondó határozat jogellenességének oka és a Legrand vételárának azon összeghez képest történt csökkenése között, amely árat a Schneider abban az esetben kaphatott volna, ha az átruházásra jogellenes határozat hiányában kerül sor.
131.
Ezt háromféle megfontolásra alapozza: először is előadja, hogy a Legrand Schneider általi, a Wendel KKR részére történő eladásának 2002. december 10-i határidejét rögzítették, amikor is a fellebbezési eljárásban ellenérdekű társaságnak semmiféle határidőt nem kellett vállalnia, mivel a Bizottság nem zárkózott el a szétválás határidejének az eredetileg megállapított legkésőbbi időponton, túl történő meghosszabbításától. A Bizottság úgy véli továbbá, hogy amikor a Schneider úgy döntött, hogy nem él az elállási záradékban foglalt lehetőséggel, tudatában volt annak, hogy jogilag nem köteles szétválni a Legrand-tól, mivel az Elsőfokú Bíróság megsemmisítette a két szóban forgó határozatot.
132.
Másodszor, a Bizottság fenntartja, hogy a Legrand eladása kizárólag a Schneider akaratából történt, és hogy eljárásával a Schneider lemondott az átruházási szerződéstől való elálláshoz fűződő jogáról, valamint az összefonódás közös piaccal való összeegyeztethetőségére vonatkozó határozat lehetőségéről is, mivel a Bizottság új eljárásában intézkedéseket javasolhatott volna a kölcsönös támogatási helyzet enyhítése érdekében.
133.
Harmadszor, a Bizottság úgy véli, hogy az általa elkövetett jogsértés eljárási jellege kizárja, hogy bármilyen okozati összefüggés létrejöhetett volna e hiba, valamint azon kár között, amelyet az Elsőfokú Bíróság a Schneider javára figyelembe vett.
134.
Utóbbi társaság e kifogások mindegyikének – mint hatástalanoknak – az elutasítását kéri, mert azok nem az okozati összefüggésre, hanem a felmerült költségekre vonatkoznak; így az átruházás időpontja tekintetében vitatja a Bizottság álláspontját, mivel az szerinte egyrészt nem veszi figyelembe, hogy a Wendel KKR csak e határidő december 10-ig történő meghosszabbítását fogadta el, ami nem róható a Schneider terhére; másrészt ragaszkodik ahhoz, hogy a Bizottság negatív hozzáállása nem vetítette előre a két társaság egyesülését engedélyező, újabb határozat meghozatalát.
135.
A Legrand – vevő részére történő – átruházásának napja tekintetében a Schneider azt állítja, hogy a Bizottság tévesen azonosítja a tényleges átruházás napját a kár bekövetkezésének napjával, mivel nézete szerint a károsodás akkor kezdődött, amikor az összeegyeztethetetlenséget kimondó határozatot elfogadták. Elutasítja továbbá, hogy az összeegyeztethetetlenséget kimondó határozat megsemmisítése alapjául szolgáló szabálytalanság eljárási jellege kizárná az okozati összefüggést.
ii) Értékelés
136.
Ez a jogalap az Elsőfokú Bíróság indokolásának részletes elemzését követeli meg annak megállapítása érdekében, hogy fennáll-e okozati összefüggés.
137.
Az Elsőfokú Bíróság ítélete kimondta, hogy mivel az összefonódás közös piaccal való összeegyeztethetőségére vonatkozó határozat tárgyában folyamatban lévő bírósági eljárás befejezésének bevárása érdekében a Schneider kénytelen volt a Legrand átruházásának tényleges megvalósítását későbbre halasztani, a Wendel-KKR-rel kötött szerződésben szükségszerűen bele kellett, hogy egyezzen a Legrand vételi árának ahhoz képesti csökkenésébe, amely árat abban az esetben kaphatott volna, ha az átruházásra a kezdetektől fogva két nyilvánvaló jogellenességet tartalmazó, összeegyeztethetetlenséget kimondó határozat hiányában kerül sor (
58
).
138.
Ezért a megtámadott ítélet az ügylet 2002. december 10-ig történő elhalasztásához azt a következményt kapcsolja, hogy a Wendel KKR megkapta a Legrand eszközeinek – legalábbis az ipari értékpapírok árfolyamának a szerződés aláírása és hatálybalépése közötti idő alatti esetleges kedvezőtlen alakulásával kapcsolatos – értékcsökkenésével járó kockázat ellenértékét (
59
).
139.
Miután az Elsőfokú Bíróság a kár bekövetkezésében megállapította a Schneider bizonyos fokú felelősségét, a Bizottságot kötelezte a Schneider által a Legrand SA vételára azon csökkenésének következtében elszenvedett károk kétharmadának megfizetésére, amelybe a Schneider kénytelen volt beleegyezni az átruházás 2002. december 10-ig való késleltetéséért cserébe (
60
).
140.
Egyetértek a Bizottsággal abban, hogy ez a megközelítés nehezen elfogadható. Különösen azért, mert ebben az esetben a szerződésen kívüli felelősség megállapításához vezető okozati összefüggésnek nincsenek meg a megfelelő jellemzői, vagyis a kár a jogellenes cselekménynek nem olyan közvetlen, azonnali és kizárólagos következménye (
61
), amely azzal okozati összefüggésben áll (
62
).
141.
Kétségtelen, hogy az összeegyeztethetetlenséget kimondó és a szétválást elrendelő határozat következtében a Schneidernek olyan vállalkozást kellett keresnie, amely a Legrandhoz hasonló méretű társaság megszerzésével együtt járó költségeket vállalni tudja, mely feladat – mint azt a Schneider viszonválaszában fenntartja (
63
) – összetett tárgyalásokat tett szükségessé.
142.
Ebben az értelemben az említett határozatok megsemmisítésének következtében az e tárgyalásokra fordított kiadások feleslegessé váltak, mivel a szétválást elrendelő határozat hiányában a Schneidernek nem kellett volna ezekkel a kiadásokkal számolnia. Mivel azonban a Schneider nem kéri e kár megtérítését, annak elemzését nem érdemes részletesen vizsgálni. Mindazonáltal az olyan költségek példájaként kívánok ezekre hivatkozni, amelyek a Bizottság közigazgatási aktusainak megsemmisítéséhez kapcsolódnak vagy legalábbis amelyeket – feleslegessé válásukra tekintettel – a jogsértésből eredőnek lehetne tekinteni.
143.
Másrészt, a Legrand vételárának a Wendel KKR számára felkínált csökkentése – jóllehet az e tárgyalásoknak volt az eredménye – nem az aktus érvénytelenségéből ered, hanem a Schneider azon szabad döntéséből, hogy ügyletet köt a szerződő partnereivel. Ebben az összefüggésben a Schneider nem volt túl kényelmes helyzetben, tekintettel arra a nyomásra, amelyet a Bizottság részéről érzett a szétválás végrehajtása tekintetében, ez a nyomás azonban csak az egyike volt azon tényezőknek, amelyek befolyásolták a Wendel KKR-rel kötött megállapodás végleges változatát.
144.
Viszonválaszában a Schneider egy sor adatot szolgáltat a Legrand átruházásáról szóló szerződést befolyásoló feltételekkel kapcsolatban, felsorolva annak az erős nyomásnak a további forrásait, amelyre tekintettel a Schneider vezetőinek gyorsan kellett intézkedniük azon társaságtól való szétválás érdekében, amellyel eredetileg egyesülni kívántak; ide tartozott például a Legrand elnökének (
64
), a Schneider részvényeseinek, valamint a pénzügyi elemzőknek a véleménye, továbbá a piaci várakozások is (
65
). Ezek a nyilatkozatok segítenek kitölteni annak a helyzetnek a részleteit, amelyben a Schneider és a Wendel KKR közötti megállapodások létrejöttek, és bemutatják, hogy az összefonódásban részt vevő vállalkozások szétválasztásának (végül jogellenesnek bizonyult) előírása csak az eset hátterét jelentette, és nem gyakorolt közvetlen hatást a megtárgyalt és a Schneider által a Legrand átruházásáról szóló szerződésben elfogadott feltételekre. E körülmények valószínűleg jobb magyarázattal szolgálnak arra nézve, hogy a Schneider miért igyekezett a szerződést 2002. július 26-án megkötni.
145.
Nincs abban semmi rendkívüli, hogy a Schneider az Elsőfokú Bíróság előtti eljárás kimenetelének függvényében fenntartotta a Wendel KKR-rel kötött szerződéstől való elállás jogát. Viszont az előző pontban megjelölt körülményeken túl semmi nem kényszerítette az átruházási szerződések ilyen korai időpontban történő véglegesítésére és megkötésére; erre helyesen mutat rá a Bizottság, amikor arra hivatkozik, hogy a február 5-ig engedélyezett – és ezen túl is meghosszabbítható – határidő elégségesnek tűnt a megfelelő vevő megtalálására.
146.
A Schneider eljárása felveti a gyanút, miszerint a társaság a Wendel KKR-rel kötendő ügyletnek kívánt elsőbbséget biztosítani, az összeolvadás fenntartását pedig pusztán feltételes lehetőségnek tekintette. Ezt a feltételezést – amelyet az említett nyomás fennállása is alátámaszt – az is megerősíti, hogy a Schneider a vevővel kötött megállapodás végrehajtását részesítette előnyben, ahelyett hogy – a bizottsági vizsgálatnak a határozatok megsemmisítését követően újból megnyitott II. fázisában – megmentette volna a gazdasági összefonódást.
147.
Ráadásul az a 180 millió euró, amelybe a Schneidernek az átruházástól való elállás került volna, pusztán a Schneider tárgyalások során tanúsított magatartásának volt az eredménye; álláspontom szerint a Legrand eszközeinek – az ipari értékpapírok árfolyamának az említett időszak alatti kedvezőtlen alakulásával kapcsolatos – esetleges értékcsökkenése túlságosan tág és bizonytalan ahhoz, hogy okozati összefüggés jöhessen létre (
66
).
148.
Végül, a társaságok előtt álló kihívásokat vizsgálva (
67
) kijelenthetjük, hogy a Wendel KKR előtt nem volt ismeretlen a Schneider elképzelése, és teljesen tisztában volt azon lehetőséggel is, hogy az összeegyeztethetetlenséget kimondó és a szétválást elrendelő határozatot megsemmisíthetik, ami nyilvánvalóan megakadályozza a Legrand megszerzését. Ezért építette be a szerződésbe a kockázatok elkerüléséhez szükséges, megfelelő rendelkezéseket: a vételár csökkentését és – a szerződéstől való elállás esetére – a 180 millió euró bánatpénzt; ily módon szerződéssel az eladóra ruházta át az eredetileg őt terhelő kockázatokat, az eladó pedig ezt szabad akaratából elfogadta.
149.
A Schneider tehát jelentős kockázatot vállalt azzal, hogy a rendelet 7. cikkének (3) bekezdése szerinti lehetőség választása mellett döntött. Ez a rendelkezés kivételt jelent azon főszabályhoz képest, mely szerint az összefonódás nem hajtható végre azt megelőzően, hogy a Bizottság kifejezetten vagy hallgatólagosan kifejtené álláspontját (
68
). Ezért minden gondos vállalkozónak tudatában kell lennie az ügylet Bizottság általi negatív értékelése következményeinek, amelyek közé egy szétválást elrendelő határozat elfogadása is tartozhat, mivel a rendelet 8. cikkének (4) bekezdése ellenére („Amennyiben az összefonódást már megvalósították, a Bizottság […] előírhatja [a szétválasztást]”) a 7. cikk (3) bekezdésében leírt helyzetben a Bizottságnak nincs mérlegelési jogköre a piaci statu quo helyreállítása tekintetében, ami a szóban forgó rendelkezés elismert célja (
69
).
150.
Röviden: az összeolvadásokkal rendszerint együtt járó viszontagságok a 7. cikk (3) bekezdésében foglalt kivételre hivatkozó társaságok említett kockázatai közé tartoznak, mivel ezek – az összefonódásokra vonatkozó szabályozás alapján – könnyen előre láthatók (
70
).
151.
Jóllehet az összeegyeztethetetlenséget kimondó és a szétválást elrendelő határozat megsemmisítése nem „rendszerinti” események, bizonyos károk elismerése indokolt lehet, ilyenek például – mint azt a fentiekben jeleztem – a társaság eladása tárgyában megkezdett tárgyalásokból eredő költségek; ha azonban az érvénytelenség oka a Bizottság által elkövetett, olyan eljárási jellegű hiba, amelynek orvoslása lehetővé teszi az összefonódás újbóli vizsgálatát, nem engedhető meg más típusú károk elismerése, mivel az érvénytelenség megállapított oka – mint az a jelen ügyben megtámadott ítéletből kitűnik – nem rontja le a gazdasági elemzést.
152.
E körülmények között a Bizottság helyesen jegyzi meg, hogy a formai okokból történő megsemmisítés nem érintette a vizsgált ügylet érdemét, ezért a rendelet 18. cikkének megsértésével kapcsolatos hiba orvoslásától kezdve a II. fázis újbóli megnyitását követően elfogadott határozat nem volt eleve meghatározott, mert az – elsősorban a Schneider által javasolt intézkedések megfelelő voltától függően – mindkét módon rendelkezhetett.
153.
Röviden: mivel a Schneider a saját és – szerződés alapján – a Wendel KKR kockázatait is vállalta, így azon kár megtérítésének az Elsőfokú Bíróság általi elrendelése, amely azon árcsökkenésből eredt, amelybe előbbi társaság az utóbbival szemben kénytelen volt beleegyezni a folyamatban lévő eljárások befejezésének bevárásáig, a rendelet 7. cikkének (3) bekezdése szerinti lehetőséget választó társaságok számára valamennyi, jogsértés következtében felmerülő esetleges további költséggel szemben garanciát vagy biztosítékot jelentene, még olyan eljárási szabályok megsértése esetében is, amelyek nincsenek közvetlen kihatással az összefonódás gazdasági lényegére.
154.
Mindezen indokokra tekintettel úgy vélem, hogy ezt a fellebbezési jogalapot el kell fogadni, és a megtámadott ítéletet hatályon kívül kell helyezni annyiban, amennyiben az megítélte a Schneider részére a Schneider által a Legrand SA vételára csökkenésének következtében elszenvedett károkat, amelybe a Schneider kénytelen volt a Wendel KKR-rel szemben beleegyezni az átruházás tényleges hatályba lépésének 2002. december 10-ig való késleltetéséért cserébe.
2. Az okozati összefüggés megszakításáról (harmadik és ötödik fellebbezési jogalap)
a) A felek érveinek összefoglalása
155.
A Bizottság – jóllehet az ügyben előterjesztett írásbeli észrevételeiben némileg elszórtan – lényegében azzal érvel, hogy az Elsőfokú Bíróság tévesen alkalmazta a jogot, amikor nem fogadta el azt az érvelést, amely szerint az okozati összefüggést a fellebbezési eljárásban ellenérdekű fél cselekményei – meghatározott okokból – megszakították.
156.
Egyrészt harmadik jogalapjában arra hivatkozik, hogy az általa elkövetett hiba eljárási jellege ellenére a II. fázis újbóli megnyitását követően elengedhetetlen volt egy újabb határozat elfogadása, ami az okozati összefüggés megszakadását eredményezte. Másrészt azzal érvel, hogy a hivatkozott kárt az átruházás határidejének december 10-ben való meghatározása, valamint az okozta, hogy a Schneider lemondott a szerződés elállási záradékának alkalmazásáról (
71
).
157.
Ezenfelül, ötödik jogalapjában azt állítja, hogy a francia társaság három okból is megsértette a gondos eljárás kötelezettségét: először is, nem kért részletesebb tájékoztatást a Bizottságtól a kölcsönös támogatással kapcsolatban; másodszor, nem vette igénybe azokat az ideiglenes intézkedéseket, amelyeket a megsemmisítés előtt és után kérhetett volna; harmadszor pedig olyan időpontban hajtotta végre a Legrand átruházására vonatkozó szerződést, amikor jogilag már nem volt köteles a társaságtól szétválni.
158.
A Schneider viszont – a megtámadott ítélet érdemére vonatkozó ezen állítások elutasítása előtt – a Bizottság mindezen állításának elfogadhatatlanságára hivatkozik, mivel azok szerinte olyan új jogalapokat jelentenek, amelyek tárgyában az Elsőfokú Bíróság nem határozott.
159.
Mivel az okozati összefüggés hiányára vonatkozó jogalap elfogadását javasoltam, ezeket a kérdéseket másodlagosan vizsgálom, arra az esetre, ha a Bíróság nem értene egyet álláspontommal, és szükségesnek tartaná a többi fellebbezési jogalap érdemi vizsgálatát.
b) Bizonyos állítások elfogadhatóságáról
160.
A Schneider által a fellebbezés e vonatkozásával kapcsolatban megfogalmazott bírálat egyrészt a harmadik jogalap azon állítására irányul, amely a társaságot gondatlansággal vádolta, másrészt a fellebbezés ötödik jogalapjának egészére vonatkozik, amelyet a jelen indítvány 167. pontjában mutatok be; kifogását mindkét esetben arra alapozza, hogy olyan új jogalapokról van szó, amelyek az Elsőfokú Bíróság eljárásának nem képezték tárgyát.
161.
Először is, ami a Bizottság azon állítólagos új jogalapját illeti, amely szerint a kár a Schneider gondatlanságából eredt, elegendő jelezni, hogy a Bíróság ítélkezési gyakorlata az ilyen típusú eljárásokban lehetővé teszi az első fokon elő nem terjesztett érvek előadását, feltéve, hogy azok olyan jogalap alátámasztására szolgálnak, amelyet az elsőfokú közösségi bírósági eljárásban előadtak (
72
).
162.
Másodszor, az ötödik jogalap tekintetében a Bizottság előadja, hogy a megtámadott ítélet 326–335. pontja azt vizsgálta, hogy a Schneider felelőssé tehető-e a kárért, vagy legalább is annak meghatározott hányadáért. Mivel azonban valamennyi állítás, amely a Schneider szerint elfogadhatatlan, erre a kérdésre vonatkozik, ez a kifogás sem fogadható el.
163.
Következésképpen a Schneider által előterjesztett elfogadhatatlansági kifogásnak nem lehet helyt adni, így azt egészében el kell utasítani.
c) A kérdés érdeméről
164.
Ennek az elemzésnek a paramétereit a Bíróság ítélkezési gyakorlata adja meg, amely szerint a közösségi intézmények szerződésen kívüli felelőssége tekintetében a kártérítési igényt előterjesztő fél előrelátásának vagy gondosságának hiánya a jogellenes cselekmény és a kár közötti okozati összefüggést módosíthatja, a felelősséget pedig csökkentheti (
73
) vagy ki is zárhatja (
74
). Az általános elvektől eltekintve azonban az ilyen eljárások körében elkerülhetetlen az eseti vizsgálat.
165.
A megtámadott ítélettel kapcsolatban nehezen érthető a Bizottság első állítása, miszerint egy összeegyeztethetőséget kimondó határozat elfogadásának kényszere a II. fázis újbóli megnyitása után megszakítaná a megsemmisített határozatok és a Schneider által elszenvedett kár közötti okozati összefüggést, amennyiben létezik ilyen összefüggés. Álláspontja szerint az új, formális határozat szakítja meg az okozati összefüggést, mivel ha az összeegyeztethetőséget állapít meg, akkor a Schneidernek nem kellett volna eladnia a Legrand-t, ellenkező esetben pedig az új határozat megakadályozná a kár bekövetkezését.
166.
Nem fogadható el a Bizottság érvelése, amely – mint azt a Schneider válaszbeadványában jelzi – álbölcselkedésnek tűnik. Indokolása mindenképpen hatástalan, mivel olyan feltételezésen alapul, amely nem valósult meg a Legrand Wendel KKR részére történt átruházását követően. Ezért azt el kell utasítani, mivel az ítéletet nem az elképzelhető, hanem a valóban megtörtént tények alapján kell meghozni.
167.
Hasonlónak látom az ötödik jogalap első részének sorsát, amely a Schneider gondatlanságára hivatkozik arra tekintettel, hogy az nem kért további felvilágosítást a Bizottságtól a kölcsönös támogatással kapcsolatban; ezzel a viselkedéssel a Bizottság a francia társaságra akarja áttolni a saját hibáját, miszerint a kifogásközlésben pontatlanul fogalmazott. Ez a szándék azonban túlságosan nyilvánvaló ahhoz, hogy ne vegyük észre, ezért azt el kell utasítani.
168.
Az ötödik jogalap második részében – az Elsőfokú Bíróság több ítéletére hivatkozva (
75
) – a Bizottság azzal érvel, hogy az okozati összefüggés megszakadt, mivel a Schneider nem vette igénybe azokat az ideiglenes intézkedéseket, amelyeket a határozat megsemmisítése előtt és után kérelmezhetett volna.
169.
A megállapított tényállás alapján (
76
) azonban egyértelmű, hogy a francia társaság a megsemmisítés iránti kérelemmel együtt ideiglenes intézkedés iránti kérelmet is benyújtott a szétválást elrendelő határozat végrehajtásának felfüggesztése érdekében; továbbá e kérelem későbbi visszavonásának oka két egyidejű esemény volt: egyrészt a T-310/01. sz. ügyben engedélyezték a gyorsított eljárást; másrészt 2003. február 5-ig meghosszabbították a Bizottság által a Legrand-tól való szétválásra biztosított határidőt.
170.
Erre tekintettel a Schneider – a Bizottság állításával ellentétben – a megfelelő gondossággal járt el, mivel stratégiájának eredményeképpen gyakorlatilag ugyanazt érte el, mint ami az ideiglenes intézkedések eredménye lett volna; a két megtámadott határozat érvényességével kapcsolatos bizonytalanság ugyanis nagyon gyorsan megszűnt, és – függetlenül ezen eljárások kimenetelétől – a Legrand átruházása tekintetében rendelkezésre álló idő meghosszabbodott.
171.
Következésképpen a Schneider eljárása az adott körülmények között nem tekinthető gondatlannak vagy olyannak, amely alkalmas lett volna a szóban forgó okozati összefüggés megszakítására, ezért a Bizottság érvelését mint megalapozatlant el kell utasítani.
172.
Végül – nyilvánvaló összefüggésükre tekintettel – együttesen kell tanulmányozni egyrészt az ötödik jogalap harmadik részét, amely azért bírálja a Schneidert, mert az akkor adta el a Legrand-t, amikor jogilag már nem volt köteles szétválni tőle, másrészt a Bizottság azon kifogását, miszerint az átruházás határidejét december 10-ig meghosszabbították, a Schneider pedig nem élt az elállási záradék által biztosított lehetőséggel; a közösségi intézmény szerint e körülmények mindegyike hozzájárult a hivatkozott kár bekövetkezéséhez, így feloldották a szóban forgó okozati összefüggést.
173.
A Schneider előadja, hogy az eladást két, egymást követő indok vezérelte: az egyik a Legrand-tól való szétválási kötelezettségének teljesítése volt; a másik pedig – a határozatok megsemmisítése után – a megengedő határozat elfogadásának feltételezéséből eredő kockázat elkerülése, ismerve a Bizottság által az összefonódás második vizsgálata során tanúsított rugalmatlanságot.
174.
A lentiekben kifejtendő indokokra tekintettel ezeknek az érveknek helyt kell adni, jóllehet – ismétlem – másodlagosan, mivel már kifejtettem, hogy meggyőződésem szerint nem áll fenn okozati összefüggés.
175.
A Legrand átruházásáról szóló szerződés végrehajtásakor, 2002. december 10-én a Schneidert csak a szerződése kötötte, mivel az összeegyeztethetetlenséget kimondó és a szétválást elrendelő határozatot az Elsőfokú Bíróság már ugyanezen év október 22-én megsemmisítette. Még ha figyelembe is vesszük azt, hogy ez a szerződés egy olyan jogi kötelezettség eredményeképpen jött létre, amelyet később érvénytelennek nyilvánítottak, az eladás végrehajtása – amely meggyorsította az összefonódással kapcsolatos vizsgálati eljárás befejezését – a Schneider szabad akaratából történt, mégpedig a tárgyalások során a vevővel kialakított olyan feltételek mellett, amelyeket a Bizottság nem tudott befolyásolni.
176.
Továbbá – eltekintve attól, hogy a Schneider az új vizsgálati eljárás befejezését követően kérhette volna egy kedvező határozat meghozatalát, mivel felkínálták számára annak lehetőségét, hogy kölcsönös támogatást ellensúlyozó intézkedéseket javasoljon, mely lehetőséget közvetett módon elutasított a Legrand-tól való szétválásával – úgy tűnik, hogy a Schneider nem járt el gondosan, amikor úgy döntött, hogy nem veszi figyelembe az elállási záradékot.
177.
A leírt körülmények között, feltételezve, hogy a Schneider még mindig végre kívánta hajtani a Legrand-nal való összefonódást (
77
), logikusabb lett volna, ha e záradékra hivatkozva, állítólagos kárának csökkentése érdekében eláll az átruházástól, mivel a 180 millió eurós összeg össze sem hasonlítható a követelt, közel 1700 millió eurós összeggel. Ésszerűbb lett volna, és jobban megfelelt volna a körülményeknek a Közösség szerződésen kívüli felelősségének megállapítása iránti kereset az elállási záradék összege vonatkozásában.
178.
Véleményem szerint tehát azáltal, hogy az eladást erre irányuló jogszabályi kötelezettség nélkül végrehajtotta, és hogy nem a szükséges gondossággal járt el, a Schneider megszakította az okozati összefüggést, ezért azt javaslom a Bíróságnak, hogy – másodlagos jelleggel – adjon helyt az ötödik fellebbezési jogalapnak.
3. Az indokolás ellentmondásos voltára vonatkozó jogalapról
179.
Negyedik fellebbezési jogalapjában a Bizottság az Elsőfokú Bíróság ítéletét az annak indokolásában előforduló ellentmondások miatt bírálja, mivel szerinte nincs összhangban egyrészt az, hogy az ítélet tagadja a két határozat megsemmisítéséhez vezető jogsértés és az állítólagos kár közötti okozati összefüggés fennállását (a 260–286. pontban), másrészt az, hogy ezen összefüggés fennállását elfogadja azon kétféle kár esetében, amelyet a Schneider javára megítélhetőnek vélt (a 288. pontban).
180.
E bírálat cáfolatához elegendő arra utalni, hogy a Bizottság által említett első elemzés a Legrand eszközeiben a megszerzésük és a 2002 decemberében bekövetkezett eladásuk között bekövetkezett értékvesztés teljes összege vonatkozásában hivatkozik az okozati összefüggésre, míg a második azon veszteségekre utal, amelyeket az Elsőfokú Bíróság szerint a francia társaság valóban elszenvedett. Semmiféle ellentmondás nem látszik tehát a megtámadott ítélet szövegében, következésképpen a fellebbezési jogalap sem áll meg.
E – A hetedik jogalapról
181.
Másodlagosan a Bizottság a megtámadott ítélet hatályon kívül helyezését kéri, mivel az késedelmi kamatot ítélt meg a Schneider részére 2002. december 10-től, a vagyoni kár bekövetkezésének napjától kezdve a kártérítés megfizetéséig.
182.
Mivel azt javaslom, hogy a Bíróság a megtámadott ítéletet az okozati összefüggés hiánya, másodlagosan pedig az okozati összefüggés megszakadása miatt helyezze hatályon kívül, nem szükséges a hetedik jogalapot érdemben vizsgálni, amely kizárólag olyan kárra vonatkozik, amelyet elemzésem szerint nem lehet elismerni.
VII – A Bíróságnak az ügy érdemére vonatkozó ítélete
183.
A Bíróság alapokmánya 61. cikkének második mondata értelmében az Elsőfokú Bíróság határozatának hatályon kívül helyezése esetén, ha a per állása megengedi, az ügyet maga a Bíróság is érdemben eldöntheti, illetve határozathozatalra visszautalhatja az Elsőfokú Bírósághoz. Az egyik olyan eset, amikor alkalmazni lehet a rendelkezésben szereplő két lehetőség egyikét, az error in iudicando esete, feltéve hogy a tények előadása teljes és elegendő az érdemi határozat meghozatalához, és nincs szükség bizonyítási eljárásra. Úgy tűnik, a Bíróság gyakorlata is ez, bár a Bíróság általában nem szokott azokra az okokra hivatkozni, amelyek alapján úgy értékeli, hogy az ügy állása lehetővé teszi számára a döntést (
78
).
184.
Célszerűnek tűnik, hogy a Bíróság – amikor az iratok alapján úgy értékeli, hogy a jogvita már döntésre érett (
79
) – nyilatkozzon az ügy érdeméről, annak a szervezetnek megfelelően, amellyel a közösségi jogalkotó – mint modern semmítőszéket – ruházta fel, amelynek teljes szabadságában áll egy megsemmisítést kimondó ítéletet hozni, amikor azt helyesnek tartja (
80
).
185.
A jelen esetben kétségtelen, hogy a Bírósághoz benyújtott fellebbezésben szereplő kérdés tisztán jogi jellegű. Annak ellenére, hogy az Elsőfokú Bíróság a vitát a kár összegének meghatározása nélkül a kár bekövetkezésének kérdésére korlátozta, ezt a feladatot – amely a konkrét ügy körülményei között összetett volt – egy későbbi, az ítélet végrehajtási szakaszában lefolytatandó eljárásra utalta. A pergazdaságosság elvével ellentétes lenne, ha az ügyet a Bíróság visszautalná az Elsőfokú Bírósághoz, gyakorlatilag kizárólag annak érdekében, hogy a Bizottság által fizetendő összeget az általa megtérítendő egyetlen kár tekintetében meghatározza. Nincs akadálya annak, hogy ezt a feladatot – miként tette azt a múltban is (
81
) – a Bíróság végezze el, a megtámadott ítéletben alkalmazott módszer alapján.
VIII – Az első és másodfokon felmerült költségekről
186.
Az ügy általam javasolt kimenetele nem követelné meg, hogy a Schneidert kötelezzék az összes költség megfizetésére, mivel a Bizottság bizonyos jogalapok tekintetében pervesztes lett, jóllehet nem a legfontosabbak tekintetében.
187.
Mivel az Elsőfokú Bíróság nem határozott az eljárási költségek tárgyában, és mivel azt javaslom, hogy a Bíróság határozza meg a Schneider által az összefonódás megismételt vizsgálatában való részvételével együtt járó költségek tekintetében elszenvedett kár összegét, a Bíróságnak kell határoznia az első és másodfokon felmerült költségekről is.
188.
E tekintetben az ügy összes körülményének méltányos értékelése alapján azt javaslom, hogy a Bíróság a Schneidert kötelezze a Bizottság első és másodfokon felmerült költségei kétharmadának viselésére.
IX – Végkövetkeztetések
189.
A fenti megfontolásokra tekintettel azt javaslom, hogy a Bíróság:
1)
helyezze hatályon kívül az Elsőfokú Bíróságnak a T-351/03. sz. ügyben 2007. július 11-én hozott ítéletét abban a részében, amelyben kimondta, hogy az Európai Közösség köteles megtéríteni a Schneider Electric SA által elszenvedett azon kár kétharmadát, amely a Legrand SA vételára vevő részére nyújtott azon csökkentéséből eredt, amelybe a Schneider Electric kénytelen volt beleegyezni a Legrand eladása tényleges megvalósításának való késleltetéséért cserébe;
2)
helyezze hatályon kívül a hivatkozott ítélet rendelkező részének 5. és 10. pontját annyiban, amennyiben azok értelmében a kár e részének összege szakértői vizsgálat alapján kerül megállapításra, és késedelmi kamatokat kell megítélni;
3)
a fellebbezést ezt meghaladó részében utasítsa el;
4)
kötelezze a feleket, hogy az ítélet kihirdetésétől számított három hónapon belül közöljék a Bírósággal a Schneider Electric részéről az összefonódás ellenőrzésének – az Elsőfokú Bíróság T-310/01. és T-77/02. sz., Schneider Electric kontra Bizottság ügyben 2002. október 22-én hozott ítéleteinek kihirdetését követően indított – újbóli eljárásában való részvétel kapcsán felmerült költségek közös megegyezéssel kialakított összegét;
5)
megegyezés hiányában kötelezze a feleket, hogy ugyanezen határidőn belül tájékoztassák a Bíróságot az összegszerű követelésükről, és
6)
a Schneider Electric társaságot kötelezze az első és másodfokú eljárás során felmerült saját költségein felül a Bizottság részéről ezen eljárásokkal kapcsolatban felmerült költségek kétharmadának viselésére is.
(
1
)	Eredeti nyelv: spanyol.
(
2
)	A T-351/03. sz., Schneider Electric kontra Bizottság ügyben 2007. július 11-én hozott ítélet (EBHT 2007., II-2237. o.).
(
3
)	A 16–78. pont.
(
4
)	Az 1997. június 30-i 1310/97/EK tanácsi rendelettel (HL 1997. L 180., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 1. kötet, 164. o.) módosított, a vállalkozások közötti összefonódások ellenőrzéséről szóló, 4064/89/EGK tanácsi rendelet (HL 1989. L 395., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 1. kötet, 31. o., helyesbítés: HL 1990. L 257., 13. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 4. kötet, 137. o.). A legutóbbi, 139/2004/EK tanácsi rendelet (HL 2004. L 24., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 3. kötet 40. o.) a jelen ügyben nem alkalmazandó.
(
5
)	A COMP/M.2283 – Schneider-Legrand-ügyben hozott határozat, amely az összefonódást a közös piaccal összeegyeztethetetlennek nyilvánítja (HL 2004. L 101., 1. o.).
(
6
)	Részletesebben lásd a megtámadott ítélet 35. és 36. pontját.
(
7
)	A COMP/M.2283 – Schneider-Legrand-ügyben 2002. január 30-án hozott szétválást elrendelő C (2002) 360 végleges határozat (HL 2004. L 101., 134. o.).
(
8
)	A T-310/01. sz., Schneider Electric kontra Bizottság ügyben 2002. október 22-én hozott ítélet (EBHT 2002., II-4071. o.).
(
9
)	A T-77/02. sz., Schneider Electric kontra Bizottság ügyben 2002. október 22-én hozott ítélet (EBHT 2002., II-4201. o.).
(
10
)	A jelen indítvány 39. és azt követő pontjai.
(
11
)	Az Európai Közösségek Hivatalos Lapjának2002. november 15-i száma (HL C 279., 22. o.).
(
12
)	A T-48/03. sz., Schneider Electric kontra Bizottság ügyben 2006. január 31-én hozott végzés (EBHT 2006., II-111. o.) megállapította a T-48/03. sz. megsemmisítés iránti kereset elfogadhatatlanságát, azzal az indokkal, hogy a második szakaszt megnyitó, valamint az eljárást lezáró határozat nem olyan aktusok, amelyek sérelmet okoznának a Schneidernek.
(
13
)	A C-188/06. sz., Schneider Electric kontra Bizottság ügyben 2007. március 9-én hozott végzés (EBHT 2007., I-35. o.).
(
14
)	A kölcsönös támogatásra vonatkozó kifogás.
(
15
)	A „Schneider I”-ítélet 444. és 445. pontja.
(
16
)	A „Schneider I”-ítélet 453–461. pontja.
(
17
)	A T-310/01. DEP. sz. és a T-77/02. DEP. sz. ügyben 2004. október 29-én hozott végzések.
(
18
)	A megtámadott ítélet 100–106. pontja.
(
19
)	A C-282/05. P. sz., Holcim (Deutschland) kontra Bizottság ügyben 2007. április 19-én hozott ítélet (EBHT 2007., I-2941. o.) 47. pontja.
(
20
)	Ezt a megoldást bírálja Dawes, A. és Peci, K., „»Sorry but there’s nothing we can do to help«: Schneider II and extra-contractual liability of the European Commission in merger cases”, European Competition Law Review, 2008, 29(3), 151–161. o.
(
21
)	A megtámadott ítélet 129–138. pontja.
(
22
)	A megtámadott ítélet 81. pontja.
(
23
)	A megtámadott ítélet 263. és 264. pontja.
(
24
)	A 260–287. pont.
(
25
)	A megtámadott ítélet 289–292. pontja. Az első kategória tekintetében azért, mert ezek a költségek közvetlenül a rendelet 7. cikkének (4) bekezdéséből következnek, a második kategória tekintetében pedig azért, mert nem zárható ki, hogy azokat akkor is a Schenidernek nem kellett volna viselnie, ha jogszerű döntés születik (a szétválás költségei), vagy azért, mert azok beletartoztak volna a költségekbe (a közösségi bírósági eljárás költségei), vagy azért, mert olyan indokon alapultak, amely a Közösség felelőssége megállapításának okaként nem elfogadott (a nemzeti bírósági eljárások költségei).
(
26
)	A megtámadott ítélet 298–302. pontja.
(
27
)	A megtámadott ítélet 303–317. pontja.
(
28
)	A 318–325. pont.
(
29
)	A 145/83. sz., Adams kontra Bizottság ügyben 1985. november 7-én hozott ítélet (EBHT 1985., 3539. o.) 54. pontja alapján.
(
30
)	A 326–335. pont.
(
31
)	Az Európai Központi Bank által megállapított, a főbb refinanszírozási műveletekre alkalmazandó kamatláb két százalékponttal növelt összege alapján kiszámított kamat, amennyiben az nem magasabb, mint 4% (336–346. pont).
(
32
)	Szeptember 21-i telefax.
(
33
)	Bár a fellebbezési kérelem megfogalmazása nem egyértelmű, valójában az az első- és másodfokú eljárás eljárás költségeire egyaránt hivatkozik.
(
34
)	December 21-i telefax.
(
35
)	Március 10-i telefax.
(
36
)	Május 6-i telefax.
(
37
)	Egyesek szerint nem feltétlenül szükséges ezt a módszert követni, és a szerződésen kívüli felelősség három eleme vizsgálatának sorrendje változhat; lásd Ruffert, M., „EG-Vertrag – Art. 288”, in Callies, Chr./Ruffert, M. (Eds.), Kommentar des Vertrages über die Europäische Union und des Vertrages zur Gründung der Europäischen Gemeinschaft, 2. kiadás, Luchterhand kiadó, Neuwied, 2002., 2414. o. Azonban bár ez az értelmezés megkönnyíti a Bíróság feladatát, véleményem szerint ez nem szükségszerűen felel meg a főtanácsnok munkájának, aki minden vitatott kérdésről köteles kifejteni az álláspontját.
(
38
)	A megtámadott ítélet 155. pontja.
(
39
)	A már hivatkozott Holcim-ügyben hozott ítélet 50. pontja és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
(
40
)	A „Schneider I”-ítélet 453. pontja.
(
41
)	A megtámadott ítélet 152. pontja.
(
42
)	A megtámadott ítélet 155. pontja.
(
43
)	A C-46/93. és C-48/93. sz., Brasserie du pêcheur és Factortame egyesített ügyekben 1996. március 5-én hozott ítélet (EBHT 1996., I-1029. o.) 55. pontja; a C-352/98. P. sz., Bergaderm és Goupil kontra Bizottság ügyben hozott ítélet (EBHT 2000., I-5291. o.) (a továbbiakban: Bergaderm-ügyben hozott ítélet) 43. pontja; a C-312/00. P. sz., Bizottság kontra Camar és Tico ügyben hozott ítélet (EBHT 2002., I-11355. o.) 54. pontja; a C-472/00. P. sz., Bizottság kontra Fresh Marine ügyben hozott ítélet (EBHT 2003., I-7541. o.) 26. pontja; a C-198/03. P. sz., Bizottság kontra CEVA ügyben hozott ítélet (EBHT 2005., I-6357. o.) 64. pontja és a már hivatkozott Holcim-ügyben hozott ítélet 47. pontja. A jogirodalomban az elkövetett jogsértés súlyosságával kapcsolatos mérlegelési jogkör kulcsszerepét hangsúlyozzák; lásd Wilson, C., „The role of discretion in EC law on non-contractual liability”, Common Market Law Review, 2005/42. sz., 686. o.
(
44
)	A „Schneider I”-ítélet 445. pontja.
(
45
)	A már hivatkozott Bergaderm-ügyben hozott ítélet 40. pontja és a Holcim-ügyben hozott ítélet 50. pontja.
(
46
)	A rendelet 18. cikke (1) bekezdésének vége.
(
47
)	A rendelet 18. cikkének (3) bekezdése.
(
48
)	A megtámadott ítélet 145. és 146. pontja.
(
49
)	A szakirodalomban is osztják ezt az álláspontot, például Lenaerts, K. / Arts, D. / Maselis_I., Procedural Law of the European Union, 2. kiadás, Sweet & Maxwell, London, 2006., 395. o., valamint Schremers, H. G. / Waelbroeck, D. F., Judicial Protection in the European Union, 6. kiadás, Kluwer Law International, Hága / London / New York, 2001., 552. o. Az ítélkezési gyakorlat csak azt fogadja el, hogy azokban az esetekben, ahol a mérlegelési jogkör korlátozott vagy adott esetben nem is létezik, ez az egyszerű jogsértés elégséges „lehet” egy kellően súlyos jogsértés fennállásának bizonyításához; e tekintetben lásd a már hivatkozott Bizottság kontra CEVA és Pfizer ügyben hozott ítélet 65. pontját.
(
50
)	Az ítélkezési gyakorlat szerint a kifogásközlés szerepe – előkészítő aktus jellege ellenére – a Bizottság által megindított közigazgatási eljárás tárgyának behatárolása, így az megtiltja az intézmény számára, hogy az eljárás végén meghozott határozatában további kifogásokra hivatkozzék (a C-413/06. P. sz., Bertelsmann és Sony Corporation of America kontra Impala ügyben 2008. július 10-én hozott ítélet [EBHT 2008., I-4951. o.] 63. pontja, valamint a 142/84. és 156/84. sz., British American Tobacco és Reynolds Indutries kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott végzés [EBHT 1986., 1899. o.] 13. és 14. pontja).
(
51
)	A megtámadott ítélet 260. pontjával összefüggésben értelmezett 86. pontja.
(
52
)	A megtámadott ítélet 286. pontja.
(
53
)	A harmadik fellebbezési jogalap első és második része, valamint harmadik részének első állítása.
(
54
)	A harmadik fellebbezési jogalap többi állítása és az egész ötödik jogalap.
(
55
)	A negyedik fellebbezési jogalap.
(
56
)	A szétválást elrendelő határozat (114) preambulumbekezdésének vége.
(
57
)	A megtámadott ítélet 311–316. pontja.
(
58
)	A megtámadott ítélet 311. pontja.
(
59
)	A megtámadott ítélet 312. pontja.
(
60
)	A fellebbezéssel megtámadott ítélet rendelkező részének 1. pontja.
(
61
)	Toth, A. G., „The concepts of damage and causality as elements of non-contractual liability”, in Heukels, T./McDonnell, A. (szerk.), The Action for Damages in Community Law, Kluwer Law International, Hága-London-Boston, 1997., 192. o.
(
62
)	A 253/84. sz., GAEC de la Ségaude kontra tanács és Bizottság ügyben 1987. január 15-én hozott ítélet (EBHT 1987., 123. o.) 10. pontja.
(
63
)	A viszonválasz 99. pontja.
(
64
)	A Schneider és a Legrand közötti, nemzeti bíróságok előtti eljárásokkal kapcsolatban lásd a megtámadott ítélet 27., 67., valamint 219. és azt követő pontjait.
(
65
)	A viszonválasz 100. pontja.
(
66
)	A 26/74. sz., Roquette kontra Bizottság ügyben 1976. május 21-én hozott ítélet (EBHT 1976., 677. o.) 23. pontja és Trabucchi főtanácsnoknak az ügyben ismertetett indítványa (EBHT 1976., 694. o.).
(
67
)	Az állami támogatások körében a saját felelősség e körével kapcsolatban lásd a 83/76. sz., HNL kontra Tanács és Bizottság ügyben 1978. május 25-én hozott ítélet (EBHT 1978., 1209. o.) 6. pontját, valamint a C-104/89. és C-37/90. sz., Mulder és társai kontra Tanács és Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet (EBHT 1992., I-3061. o.) 13. pontját. Lásd még Koenig, Ch., „Haftung der Europäischen Gemeinschaft gem. Art. 288 II EG wegen rechtswidriger Kommissionsentscheidungen in Beihilfensachen”, Europäische Zeitschrift für Wirtschaftsrecht, 7/2005. sz., 205. o.
(
68
)	Ablasser-Neuhuber, „Artikel 7. Aufschub des Vollzugs von Zusammenschlüssen”, in Loewenheim/Meessen/Riesenkampff, Kartellrecht – Band 1 Europäisches Recht – Kommentar, C. H. Beck Verlag, München, 2005., 1192. o.
(
69
)	Immenga, U. / Körber, T., „Fusionskontrollverordnung – Artikel 8. Entscheidungsbefugnisse der Kommission”, en Immenga/Mestmäcker, Wettbewerbsrecht – EG/Teil 2 – Kommentar zum Europäischen Kartellrecht, 4. kiadás, C. H. Beck, München, 2007., 673. o.
(
70
)	A gazdasági tevékenységekhez kapcsolódó kockázatokkal kapcsolatban lásd a közelmúltban a C-47/07. P. sz., Masdar (UK) kontra Bizottság ügyben 2008. december 16-án hozott ítélet (EBHT 2008., I-9761. o.) 59. és 93. pontját.
(
71
)	A 33/82. sz., Murri Frères kontra Bizottság ügyben 1985. szeptember 19-én hozott ítélet (EBHT 1985., 2759. o.) 37. és 38. pontjára hivatkozik, valamint teljes egészében idézi az Elsőfokú Bíróság T-360/04. sz., FG Marine kontra Bizottság ügyben hozott ítéletének 51–56. és 75–77. pontját.
(
72
)	A C-74/00. P. és C-75/00. P. sz., Falck és Acciaierie di Bolzano kontra Bizottság egyesített ügyekben 2002. szeptember 24-én hozott ítélet (EBHT 2002., I-7869. o.) 178. pontja és a C-229/05. P. sz., PKK és KNK kontra Bizottság ügyben hozott ítélet (EBHT 2007., I-439. o.) 66. pontja.
(
73
)	A hivatkozott Adams kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 53–55. pontja és a C-308/87. sz., Grifoni kontra Euratom ügyben 1990. március 27-én hozott ítélet (EBHT 1990., I-1203. o.) 16. és 17. pontja.
(
74
)	Lásd például a 169/73. sz., Compagnie Continentale France kontra Tanács ügyben 1975. február 4-én hozott ítélet (EBHT 1975., 117. o.) 22–32. pontját; az 58/75. sz., Sergy kontra Bizottság ügyben hozott ítélet (EBHT 1976., 1139. o.) 46. és 47. pontját; a 97/76. sz., Merkur kontra Bizottság ügyben hozott ítélet (EBHT 1977., 1063. o.) 9. pontját és a fent hivatkozott Mulder és társai kontra Tanács és Bizottság ügyben hozott ítélet 33. pontját.
(
75
)	Az Elsőfokú Bíróság T-230/95. sz., BAI kontra Bizottság ügyben 1999. január 28-án hozott ítéletének (EBHT 1999., II-123. o.) 36. pontja és a már hivatkozott FG marine kontra Bizottság ügyben hozott ítéletének 74. pontja.
(
76
)	A megtámadott ítélet 50–52. pontja.
(
77
)	Lásd a jelen indítvány 146. és azt követő pontjait.
(
78
)	Rendszerint arra szorítkozik, hogy meglehetősen lakonikus stílusban megállapítja, hogy a konkrét esetben ez a helyzet. Lásd a C-432/98. P. és C-433/98. P. sz., Tanács kontra Chvatal és társai egyesített ügyekben 2000. október 5-én hozott ítélet (EBHT 2000., I-8535. o.) 37. pontját; a C-76/00. sz., Petrotub és Republica kontra Tanács ügyben hozott ítélet (EBHT 2003., I-79. o.) 93. pontját, és a C-326/05. P. sz., Industrias Químicas del Vallés kontra Bizottság ügyben hozott ítélet (EBHT 2007., I-6557. o.) 71. pontját.
(
79
)	Héron, J. Droit judiciaire privé, Montchrétien, Párizs, 1991., 517. o.; Vincent, J. és Guinchard, S., Procédure civile, Dalloz, Párizs, 1994., 922. o.
(
80
)	Nieva Fenoll, J., El recurso de casación ante el Tribunal de Justicia de las Comunidades Europeas, Bosch, Barcelona, 1998., 430. o.
(
81
)	A 238/78. sz., Ireks-Arkady kontra Tanács és Bizottság ügyben 1979. október 4-én hozott ítélet (EBHT 1979., 2955. o.); a már hivatkozott Adams kontra Bizottság ügyben hozott ítélet; a C-152/88. sz., Sofrimport kontra Bizottság ügyben hozott ítélet (EBHT 1990., I-2477. o.), valamint a már hivatkozott, Mulder és társai kontra Tanács és Bizottság ügyben hozott ítélet.