62021TJ0486_RES
T‑486/21. sz. ügy
OE
kontra
Európai Bizottság
A Törvényszék ítélete (negyedik tanács), 2022. szeptember 7.
„Közszolgálat – Tisztviselők – Távmunka – Telefon‑ és internetcsatlakozási költségek megtérítése iránti kérelem – A kérelem elutasítása – Jogellenességi kifogás – Részleges elfogadhatóság – A személyzeti szabályzat VII. mellékletének 71. cikke – Gondoskodási kötelezettség – Az egyenlőség és a hátrányos megkülönböztetés tilalmának elve – A magánélet tiszteletben tartásához való jog”
Bírósági eljárás – Beavatkozás – Az alperes által fel nem hozott elfogadhatatlansági kifogás – Elfogadhatatlanság – Eljárásgátló okok fennállása miatti elfogadhatatlanság – A bíróság által hivatalból történő vizsgálat
(A Törvényszék eljárási szabályzata, 129. cikk, 142. cikk, (1) és (3) bekezdés)
(lásd: 28–31. pont)
Tisztviselői kereset – Az egyenlő bánásmód elvének megsértésére vonatkozó jogalap – Bizonyítási teher – A bizonyítási teher megfordulása – Feltételek
(Személyzeti szabályzat 1d. cikk, (5) bekezdés)
(lásd: 40–45., 99. pont)
Tisztviselői kereset – Jogellenességi kifogás – Járulékos jelleg – Az alapkeresetben elsődlegesen a kifogásra történő hivatkozás – Elfogadhatóság
(EUMSZ 277. cikk)
(lásd: 52. pont)
Tisztviselők – A költségek megtérítése – Terjedelem – A Covid19‑világjárvány következtében elrendelt távmunkarendszerből eredő, munkavégzéssel kapcsolatos költségek – Kizártság – Az uniós jogalkotó azon kötelezettsége, hogy előírja az említett költségek megtérítését – Hiány – Az intézmények önállósága, hogy a tisztviselőik tekintetében különböző költségtérítési intézkedéseket fogadjanak el
(Személyzeti szabályzat, 71. cikk, és VII. melléklet)
(lásd: 55–63., 65., 67–72. pont)
Tisztviselők – Az adminisztráció gondoskodási kötelezettsége – Terjedelem – Bírósági felülvizsgálat – Korlátok
(lásd: 75–80. pont)
Tisztviselői kereset – Jogalapok – Az egyenlő bánásmód elvének megsértésére vonatkozó jogalap – A Covid19‑világjárvány következtében elrendelt távmunkarendszer keretében az intézmények által elfogadott intézkedések közötti különbségek miatti, állítólagos hátrányos megkülönböztetésre való hivatkozás – Elutasítás
(Személyzeti szabályzat, 90. és 91. cikk)
(lásd: 105–107. pont)
Tisztviselők – A költségek megtérítése – A Covid19‑világjárvány következtében elrendelt távmunkarendszerből eredő, munkavégzéssel kapcsolatos költségek – E költségek csökkentése céljából benyújtott, internethozzáférés‑igénylés iránti kérelmet elutasító határozat – A magán‑ és a családi élet tiszteletben tartásához való jog megsértése – Értékelési szempontok
(Az Európai Unió Alapjogi Chartája, 7. cikk, és 52. cikk, (1) bekezdés)
(lásd: 109–111. pont)
Tisztviselők – Az intézmények szerződésen kívüli felelőssége – Feltételek – Kár – Bizonyítási teher
(lásd: 121–124. pont)
Összefoglalás
2020. március 17‑én a Belgiumban élő személyek tekintetében a Covid19‑világjárvány miatt lezárást rendeltek el.
A felperesnek, aki a tényállás idején az Európai Bizottság tisztviselője volt, akárcsak a Bizottság szinte teljes személyi állományának, ettől az időponttól kezdve ezért távmunka keretében kellett ellátnia a feladatait.
Mivel úgy ítélte meg, hogy a 2020. szeptember és október folyamán felmerült telefon‑ és internetköltségek a Bizottság által elrendelt távmunkarendszernek voltak betudhatók, a felperes lényegében egyrészt e költségek megtérítése, másrészt pedig munkavégzési célú internet‑hozzáférés iránti kérelmet terjesztett elő.
2020. december 18‑i határozatával (a továbbiakban: megtámadott határozat) a Bizottság Brüsszeli Infrastrukturális és Logisztikai Hivatala (OIB) elutasította e kérelmet azzal az indokkal, hogy az otthoni iroda felszerelésekkel kapcsolatban felmerült költségek megtérítésére vonatkozó szabályok nem foglalják magukban az internettel és a telefonhívásokkal kapcsolatos költségeket.
Miután a felperes által a megtámadott határozattal szemben benyújtott panaszt elutasították, megsemmisítés iránti keresetet nyújtott be a Törvényszékhez.
Ítéletében a Törvényszék elutasítja a keresetet, és első alkalommal nyilatkozik az uniós tisztviselők és alkalmazottak részéről a Covid19‑világjárvány elleni küzdelem érdekében elrendelt távmunkarendszer keretében felmerült költségek esetleges megtérítéséről.
A Törvényszék álláspontja
A Törvényszék először a felperes által az Európai Unió tisztviselőinek személyzeti szabályzata (a továbbiakban: személyzeti szabályzat) 71. cikkével és VII. mellékletével szemben felhozott jogellenességi kifogást vizsgálja meg, e cikk ugyanis előírja, hogy a tisztviselő e mellékletnek megfelelően jogosult a munkavégzéssel kapcsolatban felmerült költségeinek megtérítésére.
E jogalap elfogadhatóságának vizsgálata keretében az első, az említett jogalap pontatlanságára alapított elfogadhatatlansági okkal foglalkozik. Bár elfogadhatónak nyilvánítja a felperes első, arra alapított érvét, hogy e két rendelkezés nem igazodik a Covid19‑világjárványból eredő körülményekhez, a második, a tisztviselők közötti egyenlőség megsértésére alapított érvét viszont elutasítja.
A Törvényszék így emlékeztet arra, hogy az egyenlőség elve megköveteli, hogy az összehasonlítható helyzeteket ne kezeljék eltérően, az eltérő helyzeteket pedig ne kezeljék azonos módon, hacsak az ilyen különbségtétel objektíve nem igazolható. Egyébiránt a személyzeti szabályzat szabályai és az uniós jogalkotó számára e tekintetben rendelkezésre álló széles mérlegelési jogkörre tekintettel ez az elv csak akkor sérül, ha a jogalkotó a szóban forgó szabályozás által követett célhoz képest önkényes vagy nyilvánvalóan nem megfelelő megkülönböztetést alkalmaz. Ennélfogva főszabály szerint a felperesre hárul annak bizonyítása, hogy egyrészt más, hasonló helyzetben lévő személyekhez képest eltérő bánásmódban részesült, másrészt pedig azé, hogy ez a megkülönböztetés önkényes vagy nyilvánvalóan nem megfelelő. Márpedig a jelen ügyben a felperes nem jelölte meg sem az általa említett pénzügyi előnyöket, sem a tisztviselők azon kategóriáit, akiket össze kellene hasonlítani, és azokat a tényezőket sem, amelyek annak bizonyítására szolgálnak, hogy az állítólagos különbségtétel önkényes vagy nyilvánvalóan nem megfelelő.
Ezt a következtetést nem cáfolja a személyzeti szabályzat 1d. cikkének (5) bekezdésére való hivatkozás, amely rendelkezés a bizonyítási teher kiigazítását írja elő abban az értelemben, hogy az intézmény feladata annak bizonyítása, hogy nem sértették meg az egyenlő bánásmód elvét, amennyiben a tisztviselő úgy véli, hogy ezen elv vele szembeni be nem tartása miatt sérelmet szenvedett, és olyan tényeket állít, amelyek alapján feltételezhető a megkülönböztetés fennállása. E rendelkezés ugyanis az egyenlőség elvének a személyzeti szabályzat alkalmazásából eredő megsértésére vonatkozik, és nem alkalmazható, ha az állítólagos jogsértés magából a személyzeti szabályzatból ered.
A jogellenességi kifogások járulékos jellegének figyelmen kívül hagyására alapított második elfogadhatatlansági kifogást elutasítva a Törvényszék pontosítja, hogy a jogellenességi kifogás járulékos jellege nem akadálya annak, hogy arra elsődlegesen hivatkozzanak a kereset keretében, a többi jogalap pedig csak másodlagos legyen.
A Törvényszék mindazonáltal végül érdemében elutasítja e jogellenességi kifogást. Így megjegyzi, hogy a jogalkotó, amikor legutóbb átfogóan módosította a személyzeti szabályzatot, (
1
) nem láthatta előre a Covid19‑világjárványt és a távmunkarendszer megszervezésének szükségességét annak kezeléséhez. A jogalkotónak ugyanis egyfelől ellenőriznie kell, hogy az általa előírt szabályok továbbra is megfelelnek‑e azon szükségleteknek, amelyekre azokat megalkották, másfelől pedig módosítania kell azokat, amelyek már nem megfelelőek abban az új környezetben, amelyben ki kell váltaniuk hatásaikat. A jogalkotó ugyanakkor széles mérlegelési mozgástérrel rendelkezik e vizsgálat, valamint adott esetben a személyzeti szabályzat kiigazítása terén.
Márpedig a jelen ügyben a felperes nem terjeszt elő olyan érveket vagy elegendő bizonyítékokat, amelyek – e széles mérlegelési mozgástérre tekintettel – nyilvánvalóan bizonyítják a személyzeti szabályzat 71. cikke és VII. melléklete módosításának mellőzését, illetve a jogalkotó azon esetleges kötelezettségét, hogy azokat módosítsa. Ráadásul, még ha feltételezzük is, hogy meg kell téríteni a távmunkarendszerből eredő, munkavégzéssel kapcsolatos költségeket, figyelembe kell venni a személyzeti szabályzat módosítására irányuló eljárás összetettségét, a jogszabályok minőségének javítására irányuló eljárás lefolytatásának ebből következően hosszú időtartamát, valamint a megtámadott határozat elfogadásának időpontjában a Covid19‑világjárvány kezeléséhez szükséges sürgős korlátozások összefüggéseit. E megfontolásokra tekintettel nem róható fel az uniós intézményeknek, hogy a világjárvány alatt nem módosították a személyzeti szabályzatot, annál is kevésbé, mivel az említett intézmények sürgős intézkedéseket fogadtak el.
A másodlagosan felhozott, a személyzeti szabályzat 71. cikkének azáltal történő megsértésére alapított jogalapot illetően, hogy a panaszt elutasító határozat megállapította, hogy e rendelkezés nem írja elő az internet‑ és telefonköltségek megtérítését, a Törvényszék megállapítja, hogy bár e cikknek valóban annak elkerülése a célja, hogy kizárólag a tisztviselők viseljék a feladataik ellátásához kapcsolódó költségeket, a személyzeti szabályzatnak – a megtérítendő pénzbeli ellátásokat kimerítően felsoroló – VII. mellékletében meghatározott feltételeknek megfelelően kell a költségeket megtéríteni. A felperes állításával ellentétben, az Európai Gazdasági és Szociális Bizottság (EGSZB) 2021. június 9‑i azon határozata, amely a személyi állománya számára havi költségtérítést biztosított a távmunkából eredő kiadások fedezésére, és a Covid19‑világjárvány alatti távmunkavégzésre vonatkozó bizottsági iránymutatás, amely bizonyos feltételek mellett előírta az otthoni irodai felszerelések vásárlásával kapcsolatos költségek megtérítését, nem mond ellent e rendelkezések taxatív jellegének. Ugyanis, noha a közszolgálat egységességének elve azt jelenti, hogy az Unió valamennyi tisztviselője és alkalmazottja ugyanazon személyzeti szabályzat hatálya alá tartozik, tehát ugyanúgy kell rájuk alkalmazni az említett személyzeti szabályzat 71. cikkét és VII. mellékletét, ez az elv nem jelenti azt, hogy az intézményeknek ugyanúgy kell gyakorolniuk a számukra a személyzeti szabályzatban biztosított mérlegelési jogkört. Épp ellenkezőleg, az intézményeket mint munkáltatókat a személyi állományuk igazgatásában megillető önállóság elve érvényesen igazolhatja az általuk annak elkerülése érdekében elfogadott, korlátozott intézkedések közötti különbségeket, hogy a személyi állományuk tagjai ne kizárólag a távmunka keretében a feladataik ellátása során felmerült költségeket viseljék. Ez a megfontolás annál is inkább érvényes, mivel az említett intézkedéseket, amelyeket a tagállamok a Covid19‑világjárvány kezelése érdekében írtak elő, az általános és kötelező távmunkarendszerhez kapcsolódó kivételes körülmények között sürgősen kellett elfogadni.
Ami a hátrányos megkülönböztetés tilalmának az EGSZB tisztviselői és alkalmazottai számára fenntartott kedvezőbb bánásmód révén történő megsértésére alapított jogalapot illeti, a Törvényszék úgy ítéli meg, hogy a Bizottság távmunkáról szóló iránymutatása és az EGSZB 2021. június 9‑i határozata az önállóság elvének kifejeződése a tisztviselőikkel Covid19‑világjárvánnyal kapcsolatos kivételes helyzetben való bánásmód terén, így az uniós intézmények, szervek vagy hivatalok által hozott intézkedések közötti különbségekre nem lehet hivatkozni az egyenlő bánásmód elvének megsértésére alapított jogalap alátámasztása érdekében.
Ami a magánélet tiszteletben tartásához való, az Európai Unió Alapjogi Chartájának 7. cikkében biztosított jog megsértésére alapított jogalapot illeti, a Törvényszék rámutat arra, hogy e jog korlátozását vagy annak hiányát az érintett személyre gyakorolt tényleges hatása alapján kell értékelni, és nem lehet szó valamely jog gyakorlásába való beavatkozásról, ha az e jog és a szóban forgó intézkedés közötti kapcsolat – mint a jelen ügyben is – túl közvetett vagy esetleges ahhoz, hogy figyelembe lehessen venni. Ebben az összefüggésben a felperes – anélkül, hogy bármilyen bizonyítékot terjesztene elő – megelégszik azzal, hogy arra hivatkozik, hogy az általa az internet‑hozzáférést biztosító szolgáltatójával kötött szerződés korlátozta a magán‑ és személyes célú internet‑hozzáférését, és hogy e tilalom elkerülhetetlenül hatással volt a magánéletének és otthonának tiszteletben tartásához való jogára.
Végül a Törvényszék elutasítja a felperest állítólagosan ért nem vagyoni kár megtérítése iránti kérelmet, mivel nem volt elegendő bizonyíték az állítólagos kár fennállására vagy mértékére vonatkozóan.
(
1
)	Az Európai Unió tisztviselői személyzeti szabályzatának és az Európai Unió egyéb alkalmazottaira vonatkozó alkalmazási feltételeknek a módosításáról szóló, 2013. október 22‑i 1023/2013/EU, Euratom európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL 2013. L 287., 15. o.).