Foreløbig udgave
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
M. SZPUNAR
fremsat den 5. februar 2025 (1)
Sag C-873/24 [Marwanak] (i)
GK,
NU,
TZ,
MV,
UK
(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Bundesgerichtshof (forbundsdomstol, Tyskland))
» Præjudiciel forelæggelse – civilretligt samarbejde – forordning (EU) nr. 650/2012 – europæisk arvebevis – den udstedende myndigheds forpligtelser – arv, der omfatter en fast ejendom beliggende i en anden medlemsstat end den, hvor beviset udstedes – tinglysningsregler i den medlemsstat, hvor ejendommen er beliggende, som gør registreringen afhængig af, at beviset indeholder oplysninger om den arvede ejendom – pligt til at indsætte sådanne oplysninger i tilfælde af universalsuccession «
I.      Indledning
1.        Anmodningen om præjudiciel afgørelse i denne sag vedrører et spørgsmål, der har været genstand for uenighed siden ikrafttrædelsen af forordning (EU) nr. 650/2012 (2): I hvilke situationer skal der indsættes oplysninger om boets ejendele i det europæiske arvebevis (herefter »EAB«)? Tvivlen skyldes, at selv om bestemmelserne i forordning nr. 650/2012 giver mulighed for at indsætte sådanne oplysninger i et EAB, er ordlyden ikke entydig med hensyn til de omstændigheder, hvorunder dette skal ske.
2.        Problemet bliver særlig betydningsfuldt i tilfælde af uoverensstemmelser mellem de krav, der gælder i henhold til arveretten og tinglysningsreglerne i forskellige medlemsstater. På den ene side kan bestemmelserne i den arvelovgivning, der finder anvendelse på successionen, fastsætte, at arven overgår ved universalsuccession, hvilket indebærer, at der ikke foretages en fastlæggelse af boets ejendele på det stadium, hvor arvingernes rettigheder til arven bekræftes. På den anden side kan tinglysningsreglerne i den medlemsstat, i hvis register det arvede formuegode er indført, gøre arvingens registrering afhængig af, at oplysninger om den pågældende gode indgår i det dokument, der danner grundlag for registreringen. Skal der i en sådan situation indsættes oplysninger om det arvede gode i et EAB?
3.        Dette spørgsmål var allerede genstand for mine indledende overvejelser i mit forslag til afgørelse i Registrų centras-sagen (3). Dengang gik jeg ind for ikke at fastslå en pligt til at indsætte oplysninger i et EAB om en ejendom, der indgår i arven, når hele arven tilfalder én arving ved universalsuccession (4). Registrų centras-dommen (5) afgjorde ikke endeligt dette spørgsmål, da det ikke var direkte omfattet af det præjudicielle spørgsmål fra den forelæggende ret (6). Det er den nu foreliggende sag, der giver mulighed for afklaring af dette spørgsmål.
II.    Retsgrundlag
A.      EU-retten
1.      Forordning nr. 650/2012
4.        7., 18., 67., 68. og 71. betragtning til forordning nr. 650/2012 har følgende ordlyd:
»(7)      Det indre markeds rette funktion bør fremmes ved at fjerne hindringerne for den frie bevægelighed for personer, der på nuværende tidspunkt har svært ved at gøre deres rettigheder gældende, når det drejer sig om arvesager med grænseoverskridende virkninger. [...]
[...]
(18)      Kravene om registrering i et register af en rettighed i fast ejendom eller løsøre bør udelukkes fra denne forordnings anvendelsesområde. Det bør derfor være loven i den medlemsstat, hvor registret føres [...], som afgør, på hvilke retlige betingelser og hvorledes registreringen skal foretages, samt hvilke instanser [...], der har ansvaret for at kontrollere, at alle krav er opfyldt, og at den fremlagte eller fastlagte dokumentation er tilstrækkelig eller indeholder de nødvendige oplysninger. Myndighederne kan navnlig kontrollere, at afdødes ret til boets ejendele som angivet i det dokument, der ønskes registreret, er en rettighed, der er registreret som sådan i registret, eller som dokumenteres på anden måde i overensstemmelse med loven i den medlemsstat, hvor registret føres. Navnlig bør [EAB], som er udstedt i henhold til denne forordning, udgøre et dokument, der er gyldigt til registrering af boets ejendele i et register i en medlemsstat. Dette bør ikke udelukke, at registreringsmyndighederne kan anmode den person, der ansøger om registrering, om at tilvejebringe sådanne yderligere oplysninger eller forelægge yderligere dokumenter, som er påkrævet i henhold til loven i den medlemsstat, hvor registret føres, f.eks. oplysninger eller dokumenter vedrørende betaling af skat. [...]
[...]
(67)      Med henblik på en hurtig, gnidningsfri og effektiv afvikling af en arvesag med grænseoverskridende virkninger i Unionen bør arvinger [...] have mulighed for let at dokumentere deres status og/eller rettigheder samt beføjelser i en anden medlemsstat, f.eks. i en medlemsstat, hvor boets ejendele befinder sig. Med henblik herpå bør denne forordning omfatte en bestemmelse om indførelse af et ensartet bevis, [EAB] [...].
(68)      Den myndighed, der udsteder [EAB], bør tage hensyn til de formaliteter, der er nødvendige i forbindelse med registrering af fast ejendom i den medlemsstat, hvor registret føres. Med henblik herpå bør denne forordning indeholde bestemmelser om udveksling af oplysninger om sådanne formaliteter medlemsstaterne imellem.
[...]
(71)      [EAB] bør have samme virkning i alle medlemsstater. Det bør ikke i sig selv være et eksigibelt dokument, men bør have beviskraft, og det bør forudsættes, at beviset nøjagtigt godtgør de elementer, der er fastsat i henhold til den lov, der finder anvendelse på arven, eller i henhold til en hvilken som helst anden lov, der finder anvendelse på specifikke forhold, f.eks. den materielle gyldighed af dødsdispositioner. [EAB’s] beviskraft bør ikke omfatte elementer, der ikke er underlagt denne forordning, som f.eks. spørgsmålet om slægtskab eller spørgsmålet om, hvorvidt et bestemt aktiv tilhørte afdøde eller ikke. Enhver person, der foretager udbetalinger eller overdrager boets ejendele til en person, der i [EAB] er angivet som berettiget til at acceptere disse betalinger eller ejendele som arving eller legatar, bør ydes den nødvendige beskyttelse, hvis vedkommende handlede i god tro i tillid til, at de oplysninger, der er attesteret i [beviset], er korrekte. Den samme beskyttelse bør ydes til enhver person, som i tillid til, at de oplysninger, der er attesteret i [EAB], er korrekte, køber eller modtager boets ejendele fra en person, der i [EAB], er angivet som berettiget til at disponere over sådanne ejendele [...]«
5.        Artikel 1 i denne forordning med overskriften »Anvendelsesområde« fastsætter følgende:
»1.      Denne forordning finder anvendelse på arv. Den finder ikke anvendelse på spørgsmål vedrørende skat, told eller administrative anliggender.
2.      Denne forordning finder ikke anvendelse på:
[...]
k)      arten af tinglige rettigheder, og
l)      enhver registrering i et register af rettigheder i fast ejendom eller løsøre, herunder de lovmæssige krav til en sådan registrering, samt virkningerne af registrering eller manglende registrering af sådanne rettigheder i et register.«
6.        Kapitel VI i denne forordning med overskriften »[EAB]« indeholder artikel 62-73.
7.        Artikel 62 i nævnte forordning med overskriften »Indførelse af [EAB]« bestemmer i stk. 1 og 3:
»1.      Med denne forordning indføres [EAB], som udstedes til brug i en anden medlemsstat og har de retsvirkninger, der er anført i artikel 69.
[...]
3.      [EAB] træder ikke i stedet for interne dokumenter, der anvendes til tilsvarende formål i medlemsstaterne. Når et [EAB] først er udstedt til brug i en anden medlemsstat, skal det dog også have de retsvirkninger, der er anført i artikel 69, i den medlemsstat, hvis myndigheder har udstedt [EAB] efter bestemmelserne i dette kapitel.«
8.        Artikel 63 i denne forordning fastlægger de mulige formål med udstedelsen af et EAB og fastsætter i stk. 1 og 2:
»1.      Formålet med [EAB] er, at det skal kunne anvendes af arvinger, legatarer med direkte rettigheder i arvesagen og testamentsindsatte bobestyrere eller bobestyrere, som i en anden medlemsstat har behov for at påberåbe sig deres status eller at udøve henholdsvis deres rettigheder som arvinger eller legatarer og/eller deres beføjelser som testamentsindsatte bobestyrere eller bobestyrere.
2.      [EAB] kan navnlig anvendes til at bevise et eller flere af følgende forhold:
a)      statussen og/eller arveretten for hver arving [...] og deres respektive arveandele;
b)      tildelingen af et bestemt gode eller flere bestemte goder, der udgør en del af boet, til den eller de arvinger [...], der er nævnt i [EAB];
[...]«
9.        Artikel 66 i forordning nr. 650/2012 med overskriften »Gennemgang af anmodningen« bestemmer:
»1.      Efter modtagelse af anmodningen efterprøver den udstedende myndighed de oplysninger og erklæringer samt de dokumenter og andre bevismidler, ansøgeren har fremlagt. Den foretager af egen drift de nødvendige undersøgelser med henblik på denne efterprøvelse, når dette er fastsat eller tilladt ifølge dens nationale lov, eller opfordrer ansøgeren til at forelægge yderligere beviser, som den finder nødvendige.
2.      Såfremt ansøgeren ikke har været i stand til at fremskaffe genparter af de relevante dokumenter, der opfylder de betingelser, der er nødvendige for at godtgøre deres ægthed, kan den udstedende myndighed beslutte at acceptere andre former for bevis.
3.      Når dette er fastsat i dens nationale lov og på de deri angivne vilkår, kan den udstedende myndighed kræve, at erklæringer fremsættes under ed eller i form af en erklæring på tro og love i stedet for en erklæring under ed.
4.      Den udstedende myndighed træffer alle de fornødne foranstaltninger for at underrette de arveberettigede om anmodningen om et bevis. Den skal, hvis det er nødvendigt for at fastslå de forhold, der skal attesteres, høre enhver involveret person og enhver testamentsindsat bobestyrer eller bobestyrer og fremsætte offentlige bekendtgørelser med det formål at give andre eventuelle arveberettigede mulighed for at fremføre deres krav.
5.      Med henblik på anvendelsen af denne artikel giver en medlemsstats kompetente myndighed efter anmodning den udstedende myndighed i en anden medlemsstat adgang til oplysninger i navnlig tingbøger, civilstandsregistre og registre over dokumenter og forhold af relevans for arven eller formueforholdet mellem den afdøde og dennes ægtefælle eller et tilsvarende formueforhold, hvor den kompetente myndighed i henhold til national lov vil være bemyndiget til at give en anden national myndighed sådanne oplysninger.«
10.      Artikel 67 i denne forordning med overskriften »Udstedelse af [EAB]« fastsætter i stk. 1:
»Den udstedende myndighed udsteder straks [EAB] efter proceduren i dette kapitel, når de forhold, der skal attesteres, er fastslået i henhold til den lov, der finder anvendelse på arven, eller i henhold til enhver anden lov, der finder anvendelse på specifikke forhold. Den anvender den formular, der er udarbejdet efter rådgivningsproceduren i artikel 81, stk. 2.
[...]«
11.      I henhold til artikel 68 i denne forordning med overskriften »[EAB’s]
indhold]«:
»[EAB] skal indeholde følgende oplysninger i det omfang, det er nødvendigt til det formål, hvortil beviset udstedes:
[...]
l)      de respektive arveandele samt i givet fald listen over rettigheder og/eller goder, der tilfalder hver enkelt arving;
[...]«
12.      Artikel 69 i denne forordning med overskriften »Retsvirkningerne af [EAB]« bestemmer:
»1.      [EAB] skal være gældende i alle medlemsstater, uden at der stilles krav om anvendelse af en særlig procedure.
2.      [EAB] forudsættes nøjagtigt at godtgøre de elementer, der er fastsat i henhold til den lov, der finder anvendelse på arven, eller i henhold til en hvilken som helst anden lov, der finder anvendelse på specifikke forhold. Den person, der i [EAB] er nævnt som arving [...] forudsættes at have den status, der er nævnt i [EAB], og/eller at have de rettigheder eller de beføjelser, som er anført i [EAB], uden andre betingelser og/eller begrænsninger i tilknytning til disse rettigheder eller andre beføjelser end dem, der er nævnt i [EAB].
3.      Enhver person, som på grundlag af de oplysninger, der er attesteret i [EAB], foretager udbetalinger eller overdrager ejendele til en person, der i [EAB] er nævnt som bemyndiget til at modtage betalinger eller ejendom, anses for at have udført en transaktion med en person, der har beføjelse til at modtage betalinger eller ejendom, medmindre personen har kendskab til, at [EAB’s] indhold ikke er korrekt, eller er uvidende om urigtige oplysninger som følge af grov forsømmelse.
4.      Hvis en person, der i [EAB] er nævnt som bemyndiget til at disponere over boets ejendele, disponerer over sådanne ejendele til fordel for en anden person, skal den anden person, hvis denne handler på grundlag af de oplysninger, der er attesteret i [EAB], anses for at have udført en transaktion med en person, der har beføjelse til at disponere over de pågældende ejendele, medmindre personen har kendskab til, at [EAB’s] indhold ikke er korrekt, eller er uvidende om urigtige oplysninger som følge af grov forsømmelse.
5.      [EAB] udgør et gyldigt dokument til optagelse af boets ejendele i det relevante register i en medlemsstat, jf. dog artikel 1, stk. 2, litra k) og l).«
13.      Forordningens artikel 70, stk. 1 og 3, har følgende ordlyd:
»1.      Den udstedende myndighed opbevarer originaleksemplaret af beviset og udsteder en eller flere bekræftede genparter til ansøgeren og enhver anden person, som kan dokumentere en legitim interesse.
[…]
3.      De udstedte bekræftede genparter er gyldige i et tidsrum begrænset til seks måneder […].«
2.      Gennemførelsesforordning (EU) nr. 1329/2014
14.      Artikel 1, stk. 5, i gennemførelsesforordning (EU) nr. 1329/2014 (7) bestemmer:
»Til et [EAB], jf. artikel 67, stk. 1, i forordning (EU) nr. 650/2012, anvendes formular V i bilag 5 [(herefter »EAB-formularen«)].«
15.      EAB-formularen indeholder en række bilag, herunder bilag IV med overskriften »Arvingens/arvingernes retlige status og rettigheder«.
16.      Punkt 8-10 i dette bilag IV indeholder rubrikker til indførelse af oplysninger, hvis genstand er beskrevet på følgende måde:
»8.      Arvingen har ret til følgende tvangsarv (præciseres nærmere): […]
9.      Gode(r) tildelt arvingen, for hvilke der er anmodet om arvebevis (angiv goder og alle relevante identifikationsoplysninger) ]…]: […]
10.      Betingelser og begrænsninger vedrørende arvingens rettigheder (angiv, om arvingens rettigheder er begrænset i medfør af den lov, der finder anvendelse på bobehandlingen, og/eller ved dødsdisposition): […]«
17.      Ingen af de ovenfor citerede punkter er angivet som obligatoriske i EAB-formularen.
18.      Fodnote 13 til EAB-formularen indeholder yderligere forklaringer om indholdet af punkt 9 i bilag IV til denne formular. Ifølge denne fodnote skal der, i de fleste sprogversioner, i den pågældende rubrik først angives, om arvingen har opnået ejerskab eller andre rettigheder til goderne, og i sidstnævnte tilfælde angives arten af disse rettigheder og andre personer, der også har rettighed til goderne (8). Hvis der er tale om et registreret gode, skal angives de oplysninger, der kræves i henhold til loven i den medlemsstat, hvor registret føres, således at aktivet kan identificeres. Endvidere er der i den afsluttende del af fodnote 13 mulighed for at vedlægge relevante dokumenter til beviset.
B.      Tysk ret
19.      § 1922 i Bürgerliches Gesetzbuch (borgerlig lovbog, herefter »borgerlig lovbog«) med overskriften »Universalsuccession«, som finder anvendelse i den foreliggende sag, har i stk. 1 følgende ordlyd:
»Ved en persons død (arvens åbning) overgår dennes formue (arven) i sin helhed til en eller flere andre personer (arvingerne).«
C.      Tjekkisk ret
20.      Zákon č. 256/2013 Sb., o katastru nemovitostí (katastrální zákon) (lov nr. 256/2013 om tinglysning af fast ejendom, herefter »loven om tinglysning af fast ejendom«) angiver i § 8, litra a)-h), de detaljerede matrikeloplysninger om en ejendom, som skal fremgå af de dokumenter, der udgør grundlaget for en registrering i matrikelregistret, og som varierer, alt efter,
bl.a., om registreringen vedrører en bebygget eller ubebygget grund, en bygning, der ikke udgør en del af grunden, en enhed under opførelse eller en bygning, der er indført i tingbogen i medfør af en anden lov, samt om grunden er underlagt en forenklet registreringsprocedure.
21.      I henhold til § 17, stk. 2, litra a), i loven om tinglysning af fast ejendom undersøger tinglysningsmyndigheden i registreringsproceduren, om det forelagte offentlige dokument opfylder de krav, der er fastsat for et dokument, som danner grundlag for en registrering i matrikelregistret.
22.      § 69, stk. 6, i Vyhláška č. 357/2013 Sb., o katastru nemovitostí (katastrální vyhláška) (bekendtgørelse nr. 357/2013 om tinglysning af fast ejendom, herefter »bekendtgørelsen om tinglysning af fast ejendom«) bestemmer:
»Hvis et dokument udstedt i henhold til en direkte anvendelig EU-bestemmelse, som bekræfter universalsuccession, ikke indeholder en opregning af de rettigheder eller de faste ejendomme, der er genstand for retssuccessionen, fordi retsordenen i den stat, hvor dokumentet blev udstedt, ikke tillader det, foretager tinglysningsmyndigheden registreringen af ændringen af ejendomsretten eller en anden tinglige rettigheder på grundlag af dette dokument og en erklæring fra rets efterfølgeren sammen med de krav, der er fastsat i § 66, stk. 4, litra a) til d) og f).«
III. Retsforhandlingerne i hovedsagen, de præjudicielle spørgsmål og retsforhandlingerne for Domstolen
23.      Den 1. marts 2013 oprettede arveladeren og hans ægtefælle et fælles testamente, hvori de indsatte hinanden som deres arvinger og deres datter som den eneste arving til den ægtefælle, der afgik ved døden sidst (9). Arveladeren døde den 5. oktober 2015, og hans sædvanlige opholdssted var på det tidspunkt i Tyskland. Hans datter døde den 5. januar 2019, og hans ægtefælle døde den 21. februar 2022. Arven efter arveladeren omfattede bl.a. en ejendom beliggende i Den Tjekkiske Republik.
24.      Ansøgerne er børn af arveladerens afdøde datter. Den 27. april 2023 indgav de en anmodning til den kompetente første instans domstol i Tyskland om udstedelse af et EAB med henblik på at ordne arveforholdene vedrørende den ejendom, der er beliggende i Den Tjekkiske Republik. I anmodningen angav de arveladerens ægtefælle som hans eneste arving og datterens børn som arveladerens ægtefælles arvinger, hver med en andel på 1/5 af arven. De anmodede også om, at der i [EAB] blev indsat oplysninger om den ejendom beliggende i Den Tjekkiske Republik, som indgik i arven. De anførte, at i henhold til den tjekkiske tinglysningslov vil en registrering af datterens arvinger i tingbogen på grundlag af et EAB kun være mulig, hvis denne ejendom udtrykkeligt fremgår af beviset.
25.      Ved afgørelse af 19. juli 2023 afviste retten i første instans ansøgernes anmodning i den del, der vedrørte angivelsen i et EAB af ejendommen beliggende i Den Tjekkiske Republik. Anken blev afvist af Oberlandesgericht (appeldomstol, Tyskland, herefter »OLG«) ved afgørelse af 11. december 2023. I begrundelsen anførte OLG, at indsættelsen af oplysninger om boets enkeltdele, som ikke ville nyde godt af formodningen om lovlighed og beskyttelsen af berettigede forventninger i henhold til forordning nr. 650/2012, ville være i strid med forordningens formål om at skabe et instrument med formaliseret indhold, som uden problemer kan anvendes i enhver medlemsstat. Ifølge OLG er det ikke forudsat, at den udstedende myndighed kontrollerer, om en given aktiv stadig tilhørte arveladeren på tidspunktet for arvefaldet.
26.      Ansøgerne indbragte en appel for Bundesgerichtshof (forbundsdomstol, Tyskland), som er den forelæggende ret, til prøvelse af OLG’s afgørelse. De har nedlagt påstand om udstedelse af et EAB, der indeholder oplysninger om, at den arvede ejendom beliggende i Den Tjekkiske Republik tilhører boet.
27.      Den forelæggende ret har anført, at fortolkningen af artikel 68, litra l), i forordning nr. 650/2012 ikke er entydig. En del af den tyske retspraksis og juridiske litteratur mener, at det ikke kommer på tale at indsætte oplysninger om boets ejendele
i et EAB, når tysk materiel arvelovgivning finder anvendelse, på grund af princippet om universalsuccession. Tilhængere af det modsatte synspunkt peger på formålet med EAB, nemlig at forenkle arveopgørelser i medlemsstaterne, hvilket taler for at indsætte sådanne oplysninger i dokumentet.
28.      Denne ret bemærker, at ordlyden af artikel 68, litra l), i forordning nr. 650/2012 synes at indikere, at indsættelse af en sådan oplysning i et EAB kun bør finde sted, når en af boets goder overgår til arvingen med tinglig virkning. Den understreger imidlertid, at EAB ikke ville være effektivt, hvis manglen på en sådan oplysning førte til afslag på registrering på grund af manglende opfyldelse af et krav fastsat i tinglysningsreglerne i den stat, hvor ejendommen er beliggende.
29.      Under disse omstændigheder har Bundesgerichtshof (forbundsdomstol) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»1)      Skal artikel 68, litra l), i forordning nr. 650/2012 fortolkes således, at et [EAB] skal indeholde de oplysninger, som kræves efter den nationale ret i den stat, hvor ejendommen er beliggende, for at registrere arvingen som ejer i tingbogen for så vidt angår de ejendomme, der udgør en del af arven og er beliggende i en anden medlemsstat end den, hvor den udstedende myndighed har sæde, når arvingen har anmodet om, at disse oplysninger indsættes i et [EAB] med henblik på at blive registreret som ejer i tingbogen i den stat, hvor ejendommen er beliggende, og når registrering i denne stats tingbog, i tilfælde, hvor et [EAB] er det eneste dokument, der fremlægges til støtte for anmodningen om registrering, kun kan finde sted, hvis [det pågældende EAB] indeholder disse oplysninger?
2)      Har det betydning for besvarelsen af det første spørgsmål, om arveovergangen i henhold til den relevante arvelovgivning sker ved universalsuccession?
3)      Har det betydning for besva_relsen af det første spørgsmål, om den i [det første] spørgsmål […] omhandlede registrering i tingbogen i den stat, hvor ejendommen er beliggende, efter denne stats nationale ret, i stedet for at blive opnået ved fremlæggelse af et [EAB], der indeholder de i [det første] spørgsmål […] nævnte oplysninger, også kan opnås ved, at arvingen eller, efter arvingens død, dennes arvinger, ud over at fremlægge et [EAB], som ikke indeholder de i [det første] spørgsmål […] nævnte oplysninger, kan fremlægge et yderligere dokument for tingbogsmyndigheden i den stat, hvor ejendommen er beliggende, som indeholder en erklæring fra arvingen eller, efter arvingens død, dennes arvinger?«
30.      Der er indgivet skriftlige indlæg af sagsøgerne i hovedsagen, af den tjekkiske, den tyske, den spanske og den polske regering samt af Europa-Kommissionen. Der er ikke blevet afholdt mundtlig forhandling.
IV.    Analyse
A.      Om antagelsen af anmodningen om præjudiciel afgørelse til realitetsbehandling
31.      I Albausy-dommen (10) fandt Domstolen en anmodning om præjudiciel afgørelse uantagelig, da den indeholdt spørgsmål vedrørende proceduren for udstedelse af et EAB, og da anmodningen stammede fra en ret i første instans, der efter tysk ret fungerer som den udstedende myndighed for EAB. Begrundelsen for denne afgørelse var, at den myndighed, der udsteder et EAB, ikke udøver en domstolsfunktion og følgelig ikke har kompetence til at forelægge Domstolen præjudicielle spørgsmål i henhold til artikel 267 TEUF (11).
32.      En sådan situation foreligger ikke i den foreliggende sag, fordi den forelæggende ret er den domstol, der behandler en appel til prøvelse af en afgørelse, hvorved et klagepunkt over den udstedende myndigheds beslutning om at afslå en anmodning om udstedelse af EAB er blevet forkastet. Ifølge Domstolens faste praksis udøver en domstol, der behandler en appel til prøvelse af en afgørelse truffet af en instans, som ikke udøver dømmende funktioner, selv en dømmende funktion og er derfor en »ret« i den forstand, hvori udtrykket anvendes i artikel 267 TEUF (12). Selv om den nationale domstol, der fungerer som udstedende myndighed for EAB, ikke udøver en dømmende myndighed, gør den domstol, der behandler appellen til prøvelse af afslaget på at udstede EAB, det. Den præjudicielle anmodning fra den forelæggende ret i den foreliggende sag kan derfor antages til realitetsbehandling.
B.      Om de præjudicielle spørgsmål
33.      De præjudicielle spørgsmål fra den forelæggende ret hænger tæt sammen, og derfor foreslår jeg at analysere dem samlet. Da de nationale domstoles afgørelser om at afslå ansøgernes anmodning om at indsætte oplysninger i et EAB om den arvede ejendom byggede på den konstatering, at en sådan indsættelse er uforenelig med, at arven overgår ved universalsuccession, mener jeg, at det vil være nyttigt for den forelæggende ret at få besvaret spørgsmålet i følgende form: Skal der, i tilfælde af at arven overgår ved universalsuccession, på ansøgerens anmodning indsættes oplysninger om en arvet ejendom beliggende i en anden medlemsstat i det EAB, hvorom der anmodes, hvis tinglysningsreglerne i den medlemsstat, hvor ejendommen er beliggende, på den ene side gør registreringen af arvingens rettigheder på grundlag af et EAB betinget af, at en sådan oplysning fremgår i dokumentet, men på den anden side tillader registrering på grundlag af et EAB, der ikke indeholder disse oplysninger, når arvingerne afgiver en erklæring, som indeholder de manglende oplysninger?
34.      I mit forslag til afgørelse vil jeg for det første behandle formålet med EAB og dets funktion som dokument, der kan danne grundlag for registreringer i ejendomsregistre. Derefter vil jeg for det andet fremsætte nogle bemærkninger om instrumentets karakter. For det tredje vil jeg
redegøre for, at forordningen ikke indebærer en pligt til at indsætte oplysninger om boets ejendele
i et EAB i tilfælde af universalsuccession. For det fjerde vil jeg overveje muligheden for at anlægge en anden fortolkning end den, jeg foreslår.
1.      Om formålet med EAB og dets funktion som dokument, der danner grundlag for registreringer i ejendomsregistre
35.      Ifølge 7. betragtning til forordning nr. 650/2012 har den til formål at fjerne hindringer for den frie bevægelighed for personer, der har svært ved at gøre deres rettigheder gældende, når det drejer sig om arvesager med grænseoverskridende virkninger (13). Af 67. betragtning til samme forordning fremgår, at dette mål bl.a. skal opnås gennem det EAB, som indføres ved forordningen. Det bør især, som anført i 18. betragtning, udgøre et vigtigt dokument med henblik på registrering af boets ejendele i et register i en medlemsstat.
36.      EAB er således udformet som et redskab, der gør det let for arvinger (14) at dokumentere deres rettigheder til boets ejendele beliggende i en anden medlemsstat, herunder at få deres rettigheder registreret i de relevante registre, navnlig i ejendomsregistre (15).
37.      EAB’s effektivitet på dette sidste område er imidlertid ikke fuldt ud sikret ved forordning nr. 650/2012. Selv om EAB i henhold til artikel 69, stk. 5, udgør et gyldigt dokument til optagelse af boets ejendele i det relevante register i en medlemsstat, gælder dette dog med forbehold af artikel 1, stk. 2, litra k) og l), i samme forordning. Af disse bestemmelser følger, at alle spørgsmål vedrørende registrering af rettigheder i fast ejendom er undtaget fra forordningens anvendelsesområde. Følgelig indebærer det forhold, at et EAB er et »gyldigt dokument til optagelse af boets ejendele i det relevante register«, ikke i sig selv, at registreringen på grundlag af et EAB skal kunne ske uanset de betingelser, der følger af den pågældende medlemsstats tinglysningsregler.
38.      I denne sammenhæng opstår spørgsmålet om, hvordan man kan sikre, at EAB kan opfylde sit formål og fungere som et dokument, der kan danne grundlag for registrering, i en situation hvor tinglysningsreglerne i den stat, hvor den arvede ejendom er beliggende, stiller visse krav til indholdet af det dokument, der skal ligge til grund for registreringen, og hvor det udstedte EAB ikke opfylder disse krav.
39.      I mit forslag til afgørelse i Registrų centras-sagen foreslog jeg, at der ved fortolkningen af forordningens bestemmelser om oplysninger om boets ejendele bør undersøges, om manglen på en sådan oplysning i et EAB, når den ikke er nødvendig for at fastslå arvefølgen efter arveladeren, faktisk hindrer fastlæggelsen af arveretten med hensyn til den pågældende ejendel. Hvis dette ikke er tilfældet, er der ingen grund til at nægte registrering. En sådan tilgang ville sikre, at formålene med forordning nr. 650/2012 opfyldes, og at EAB kan udføre sin funktion som registreringsgrundlag, samtidig med at en række praktiske vanskeligheder undgås, herunder dem der knytter sig til at tilpasse EAB’s indhold til fremmed tinglysningsret og til at foretage opgørelser over arven, som ikke er forudsat i den ret, der anvendes af den udstedende myndighed.
40.      Domstolen delte ikke min opfattelse med hensyn til tinglysningsmyndighedernes pligt til at foretage registrering på grundlag af et EAB, der ikke indeholder alle de oplysninger om den arvede ejendom, som kræves efter litauisk tinglysningsret. I Registrų centras-dommen fastslog Domstolen således, at manglen på sådanne oplysninger udgør en tilstrækkelig grund til at give afslag på sådan en ansøgning om registrering af arvingens rettigheder i registret (16).
41.      Ved at afvise muligheden for at pålægge tinglysningsmyndighederne at foretage registrering på grundlag af et EAB, der ikke opfylder alle de krav, som tinglysningsretten stiller til et registreringsgrundlag, fastslog Domstolen imidlertid ikke, at alle disse oplysninger skal indsættes i et EAB. Den præciserede også, at manglen på oplysninger om den arvede ejendom i et EAB ikke rejser tvivl om EAB’s gyldighed som sådan for så vidt angår de øvrige forhold, som det attesterer, såsom statussen som arving (17). Det kan derfor ikke udledes af Registrų centras-dommen, at der består en pligt til at indsætte alle de oplysninger om den arvede ejendom, som tinglysningsretten kræver.
42.      I en sådan situation, selv efter Registrų centras-dommen, består spørgsmålet fortsat, om bestemmelserne i forordning nr. 650/2012 indebærer en pligt til i et EAB
at indsætte oplysninger om en arveandel, der er indført i et register i en anden medlemsstat. Spørgsmålet er så meget
desto mere relevant, som
det fremgår af 18. betragtning til forordning nr. 650/2012, at EU-lovgiver har forudset, at fremlæggelse af EAB i sig selv ikke nødvendigvis er tilstrækkeligt til at opfylde alle de krav til registrering, der følger af tinglysningsretten, og at der i en sådan situation kan være behov for, at tinglysningsmyndighederne anmoder om yderligere oplysninger eller om fremlæggelse af supplerende dokumenter.
2.      Om karakteren af EAB
43.      Ved fortolkningen af bestemmelserne i forordning nr. 650/2012 og gennemførelsesforordning nr. 1329/2014, for så vidt som de vedrører EAB, må man have instrumentets særlige karakter og egenart for øje.
44.      I lyset af artikel 62 og artikel 63, stk. 1, i forordning nr. 650/2012 er EAB et dokument, der primært skal bekræfte arvingers status og rettigheder – i reglen i en anden medlemsstat end den, hvor beviset udstedes (18). EAB er samtidig et selvstændigt EU-retligt instrument, hvis retlige rammer fastlægges i kapitel VI i forordning nr. 650/2012 (19), præciseret yderligere gennem bestemmelserne i gennemførelsesforordning nr. 1329/2014. Disse bestemmelser fastlægger reglerne for udstedelsen af EAB, dets struktur og de retsvirkninger, det medfører (20).
45.      Harmonisering af den retlige ordning for EAB øger muligheden for, at instrumentets formål kan opfyldes, fordi den eliminerer de typiske vanskeligheder, der er forbundet med at acceptere dokumenter udstedt i andre medlemsstater i overensstemmelse med deres nationale regler. Bestemmelserne, der regulerer funktionen i retsforhold, herunder dets form og struktur, er nemlig regler, der gælder ensartet i alle medlemsstater, som anvender forordning nr. 650/2012 (21). I denne forstand er EAB ikke et dokument udstedt af en anden medlemsstat, men et fælles dokument for alle medlemsstater.
46.      På trods af dette kan man ikke antage, at et udstedt EAB fungerer lige så problemfrit i en anden medlemsstat som dokumenter, hvorom der er faste regler i national ret. Dette skyldes først og fremmest den manglende harmonisering af arveretten på EU-plan. EAB bekræfter nemlig efter sit indhold forhold vedrørende de retlige virkninger af arvefaldet, som først og fremmest følger af de regler i den arvelovgivning, der finder anvendelse på successionen, og som er retten i den medlemsstat eller tredjestat, der udpeges efter forordning nr. 650/2012.
47.      En korrekt forståelse i andre medlemsstater af de oplysninger, der er indsat i et EAB, er derfor ikke nødvendigvis given. Især fordi det heller ikke for den udstedende myndighed nødvendigvis er indlysende, hvordan disse oplysninger bør indsættes. EAB udstedes nemlig på en formular, hvis brug er obligatorisk (22). De oplysninger, der indsættes i den, er et resultat af indførelsen af arverettens forskellige retsvirkninger til bestemte rubrikker i
EAB-formularen. Denne indførelse er nemlig ikke nødvendigvis åbenlys i lyset af reglerne i den arvelovgivning, der finder anvendelse på arven (23).
48.      EAB’s autonomi eliminerer derfor ikke alle vanskeligheder forbundet med anvendelsen af et dokument udstedt i en anden medlemsstat, fordi dets væsentlige indhold blot er resultatet af konstateringer foretaget på grundlag af loven i en medlemsstat eller en tredjestat (24), som normalt ikke er loven i den medlemsstat, hvor EAB skal anvendes (25).
49.      Af forordning nr. 650/2012 fremgår det, at EU-lovgiver var bevidst om disse vanskeligheder og søgte at begrænse dem ved at påpege nødvendigheden af at tage visse bestemmelser i andre medlemsstaters lovgivning i betragtning ved udstedelsen af et EAB. Dette fremgår bl.a. af 68. betragtning til forordningen, hvor det understreges, at der ved udstedelsen af et EAB, der indeholder oplysninger om en ejendom, skal tages hensyn til kravene i en anden medlemsstats tinglysningsret vedrørende beskrivelsen af ejendommen.
50.      Det følger imidlertid ikke heraf, at EU-lovgiver har antaget, at udformningen og indholdet af et givent EAB skal underordnes reglerne i den medlemsstat, som regulerer den procedure, hvor beviset skal anvendes. EAB er nemlig ikke et engangsdokument, et bilag til en national ansøgning, men et selvstændigt dokument. Det skal kunne anvendes bredt, både i andre procedurer og til andre formål end dem, der begrundede dets udstedelse, og i andre medlemsstater end den, hvor behovet for det opstod. Dette understøttes af flere bestemmelser i forordning nr. 650/2012.
51.      For det første fastsætter forordningen retsvirkningerne af EAB på en selvstændig måde. Disse virkninger opstår derfor uafhængigt af virkningerne af tilsvarende nationale dokumenter, der bekræfter arvingers status og rettigheder. Således fastsætter artikel 69, stk. 2, i forordning nr. 650/2012 en formodning om, at arvingen besidder de rettigheder og beføjelser, som er anført i et EAB, uden andre betingelser eller begrænsninger end dem, der udtrykkeligt er nævnt i det pågældende EAB. Artikel 69, stk. 3 og 4, giver tredjemænd, der i god tro handler med personer, som ifølge et EAB er legitimerede, en beskyttelse, henholdsvis den, der yder en præstation til en person legitimeret i et EAB, og den, der erhverver en ret, der tilhører dødsboet, fra en person legitimeret i et EAB. Artikel 69, stk. 5, fastslår, at EAB udgør et gyldigt dokument til optagelse af boets ejendele i det relevante register i en medlemsstat, med forbehold af artikel 1, stk. 2, litra k) og l). Samtidig fremgår det af 71. betragtning til forordningen, at EAB’s beviskrav ikke bør omfatte elementer, der ikke er underlagt denne forordning, såsom spørgsmålet om, hvorvidt et bestemt aktiv tilhørte den afdøde eller ikke.
52.      For det andet fremkalder EAB disse virkninger, uafhængigt af hvordan formålet med udstedelsen er angivet i ansøgningen. Dette formål er nemlig ikke kendt for andre aktører, da EAB-formularen ikke indeholder oplysninger herom (26). Et udstedt EAB fungerer derfor i retsforhold og medfører de virkninger, der følger af dets indhold, uanset det oprindelige formål med udstedelsen.
53.      For det tredje er et EAB ikke tidsbegrænset i sin gyldighed. Artikel 70, stk. 3, i forordning nr. 650/2012 fastsætter kun en seksmåneders gyldighedsperiode for genparter af EAB og ikke for selve beviset. Som det fremgår af forordningens artikel 70, stk. 1, sammenholdt med 72. betragtning hertil, opbevares selve EAB af den udstedende myndighed (27).
54.      For det fjerde fremgår det af artikel 70, stk. 1, i forordning nr. 650/2012, at den udstedende myndighed udsteder genparter af EAB ikke blot til ansøgeren, men også til enhver person, der kan dokumentere en legitim interesse (28).
55.      For det femte følger det af artikel 62, stk. 3, i forordning nr. 650/2012, at et udstedt EAB fremkalder de virkninger, der er anført i forordningens artikel 69, også i den medlemsstat, hvor den udstedende myndighed er hjemmehørende. Det betyder således, at dets anvendelsesområde i medlemsstaterne ikke er territorielt begrænset.
56.      I lyset af det ovenstående må det konstateres, at selv om begrundelsen for udstedelsen af et EAB kan være et konkret behov hos arvingen for at dokumentere sin status og sine rettigheder i en anden medlemsstat, er dokumentet ikke udformet med henblik på at tjene ét bestemt formål, f.eks. registreringen af arverettigheder i et ejendomsregister i en anden medlemsstat, hvor en arvet ejendom er registreret. Det er derimod skabt som et dokument, der potentielt kan anvendes bredt i retsforhold, også af andre personer end arvingen og til andre formål end det, der begrundede udstedelsen.
57.      Hensynet til retssikkerheden i retsforhold tilsiger i en sådan situation stor forsigtighed ved fastlæggelsen af retningslinjer for de myndigheder, der udsteder EAB, med hensyn til hvordan det skal udarbejdes, og hvilke oplysninger der skal indsættes. I betragtning af det potentielt brede anvendelsesområde for et EAB og risikoen for fejlagtig fortolkning af de oplysninger, det indeholder, mener jeg, at et EAB først og fremmest bør være en pålidelig og fuldstændig kilde til oplysninger om arvingernes status og rettigheder, som følger af den arvelovgivning, der efter forordningens bestemmelser er udpeget som den relevante. Omfanget af de oplysninger, det indeholder, bør begrænses til de elementer, der er fastsat i henhold til forordningen, og som er relevante i lyset af de retsvirkninger, EAB fremkalder i medfør af artikel 69 i forordning nr. 650/2012. Derimod bør et EAB ikke indeholde oplysninger, som ikke er nødvendige for, at aktørerne i retsforhold kan fastslå omfanget af arvingernes rettigheder og forpligtelser. Det bør heller ikke indeholde oplysninger, hvis bekræftelse falder uden for den udstedende myndigheds kompetence, og hvis medtagelse kunne skabe et fejlagtigt indtryk af officiel bekræftelse af forhold, som et EAB ikke er beregnet til at bekræfte. Under alle omstændigheder bør dets indhold ikke være bestemt af krav, der følger af medlemsstaternes regler for tilsvarende nationale dokumenter.
3.      Om (manglen på) pligt til at medtage oplysninger om boets ejendele i EAB i tilfælde af universalsuccession
58.      For at analysere spørgsmålet om pligten til at indsætte oplysninger i et EAB om den arvede ejendom vil jeg gennemgå bestemmelserne, der fastlægger et EAB’s indhold, rækkevidden af den udstedende myndigheds kompetence samt proceduren for dets udstedelse. Derefter vil jeg undersøge, om resultaterne af denne analyse gør det muligt at opfylde forordningens formål og sikre, at et EAB kan udføre sin funktion. Afslutningsvis vil jeg foreslå et svar på de præjudicielle spørgsmål.
a)      Bestemmelserne, der fastlægger indholdet af EAB
59.      Indholdet af forordning nr. 650/2012 efterlader ingen tvivl om, at EU-lovgiver har forudset muligheden for at indsætte oplysninger i et EAB om boets ejendele, og at man med dette instrument ønskede at lette arvingernes mulighed for at få foretaget registreringer i ejendomsregistre beliggende i andre medlemsstater.
60.      For det første fremgår muligheden for at angive bestemte goder, der udgør en del af boet,
i et EAB direkte af artikel 63, stk. 2, litra b), og artikel 68, litra l), i forordning nr. 650/2012 samt af punkt 9 i bilag IV til EAB-formularen, som jeg vil gennemgå nærmere nedenfor. For det andet fremgår det af 68. betragtning til samme forordning, at den udstedende myndighed bør tage hensyn til de formaliteter, der er nødvendige i forbindelse med registrering af fast ejendom i den medlemsstat, hvor registret føres, mens artikel 77 pålægger medlemsstaterne at tilvejebringe et oplysningsskema, som indeholder alle de dokumenter og oplysninger, der normalt kræves med henblik på registrering af fast ejendom, som befinder sig på deres område. For det tredje er der i artikel 66, stk. 5, i forordning nr. 650/2012 fastsat mulighed for, at en myndighed i en medlemsstat kan videregive bl.a. oplysninger indeholdt i tingbøger til den myndighed i en anden medlemsstat, som udsteder EAB.
61.      Af det ovenstående følger imidlertid ikke, i hvilke situationer EAB skal indeholde oplysninger om boets ejendele. Først og fremmest kan det ikke antages, at det forhold, at EU-lovgiver i forordning nr. 650/2012 har inddraget spørgsmål vedrørende registrering i ejendomsregistre og indført mekanismer, der skal lette indsættelsen af oplysninger i et EAB, som muliggør sådanne registreringer, i sig selv indebærer en pligt til at angive de af boets ejendele, der er indført i de relevante registre, i et EAB. Eksistensen af sådanne mekanismer betyder ikke, at de nødvendigvis skal anvendes; det er ikke Tjekhovs gevær, der hænger på væggen.
62.      Kan der da udledes af forordning nr. 650/2012 en forpligtelse til at angive boets ejendele i et EAB og i hvilke tilfælde?
63.      Først og fremmest er angivelsen af boets ejendele i et EAB forudset i artikel 63 i forordning nr. 650/2012, som vedrører formålet med udstedelsen af EAB. I henhold til stk. 2, litra b), kan EAB »navnlig« anvendes til at bevise »tildelingen af et bestemt gode eller flere bestemte goder, der udgør en del af boet, til den eller de arvinger [...], der er nævnt i [EAB]«.
64.      Der foreligger ingen væsentlige forskelle mellem de sproglige versioner af denne bestemmelse (29). Det fremgår heraf, at det er konkrete dele af boets goder, som har været genstand for en »tildeling« (30), der skal angives i et EAB. Selvom dette sidste udtryk er vanskeligt at fortolke entydigt, synes det at pege på eksistensen af et særligt grundlag for overgangen af retten til et bestemt gode til arvingen.
65.      Dernæst fremgår muligheden for at angive boets ejendele i et EAB direkte af artikel 68 i forordning nr. 650/2012, som fastlægger EAB’s indhold. Ifølge litra l) skal EAB indeholde oplysninger om »de respektive arveandele samt i givet fald listen over rettigheder og/eller goder, der tilfalder hver enkelt arving«.
66.      Denne bestemmelse anvender derfor ikke det samme begreb om arvingens adkomst til boets goder som artikel 63, stk. 2, litra b), i samme forordning. Denne terminologiske forskel findes i flere af forordningens sprogversioner. Derudover nævnes der ikke kun goder, men også rettigheder. Den eneste konklusion, der kan drages heraf, er, at omfanget af de oplysninger, der kan angives i et EAB i henhold til artikel 68, litra l), sidste led, er bredere end omfanget af de oplysninger, der er omfattet af artikel 63, stk. 2, litra b), i samme forordning (31).
67.      Afgørende for den foreliggende sag er imidlertid fortolkningen af den sidste del af artikel 68, litra l), i forordning nr. 650/2012. Ifølge denne skal EAB indeholde en liste over de rettigheder eller goder, der tilfalder hver enkelt arving, eventuelt bestemte eller konkrete arvinger (32).
68.      Forskellene mellem de sproglige versioner gør det ikke muligt at drage alt for vidtgående konklusioner om denne bestemmelses anvendelsesområde. Ikke desto mindre synes det, ligesom det er tilfældet med artikel 63, stk. 2, litra b), i forordning nr. 650/2012, at fremgå, at bestemmelsen angår eksistensen af en særlig titel for overgangen af rettigheder til et bestemt gode og ikke blot en simpel opregning af arven som sådan.
69.      Eksistensen af en sådan særlig titel til bestemte goder understøttes også af brugen af udtrykket »i givet fald« i slutningen af artikel 68, litra l), i forordning nr. 650/2012. Det står foran ordene »listen over rettigheder og/eller goder, der tilfalder hver enkelt arving«, men forekommer ikke foran ordene »de respektive arveandele, der tilkommer hver enkelt arving«, som findes i den første del af artikel 68, litra l), i forordning nr. 650/2012.
70.      Som den forelæggende ret har anført, går en væsentlig del af den tyske retspraksis og juridiske litteratur ind for, at udtrykket »i givet fald« henviser til situationer, hvor bestemte goder, der udgør en del af boet, overgår til en bestemt arving med tinglig virkning, og at det ikke omfatter tilfælde, hvor arven overgår ved universalsuccession. Sådanne synspunkter er også blevet fremført i litteraturen i andre medlemsstater (33).
71.      Andre repræsentanter for litteraturen er uenige i dette og mener, at det er formålet med udstedelsen af det pågældende EAB, der er afgørende for, om oplysninger om boets ejendele skal indsættes (34).
72.      Dette sidste synspunkt støttes i den foreliggende sag også af den tjekkiske og den spanske regering samt af Kommissionen. De fremhæver især, at ordene »i givet fald« i artikel 68, litra l), i forordning nr. 650/2012 henviser til formålet med udstedelsen af det pågældende EAB i den betydning, som fremgår af artikel 63 i samme forordning. Det ville betyde, at hvis formålet med udstedelsen af EAB er at få arvingens ret registreret i et ejendomsregister i en medlemsstat, og hvis en betingelse for registrering er, at den arvede ejendom angives i et EAB, foreligger der en situation, som begrunder en sådan angivelse i et EAB. Med andre ord bør »i givet fald« fortolkes som »hvis formålet med udstedelsen af EAB tilsiger det«.
73.      Efter min opfattelse giver en systematisk fortolkning af artikel 68 i forordning nr. 650/2012 ikke grundlag for at tilslutte sig denne argumentation. Allerede af første afsnit i denne artikel fremgår det, at EAB indeholder bestemte oplysninger, herunder dem nævnt i litra l), i det omfang, de er krævet på grund af formålet med dets udstedelse. Hvis udtrykket »i givet fald« i artikel 68, litra l), skulle fortolkes som »hvis formålet med udstedelsen af EAB tilsiger det«, ville forbeholdet »i givet fald« være overflødigt. Da et sådant yderligere forbehold imidlertid er anvendt, må det være med henblik på at tilkendegive, at en angivelse kun skal finde sted, når visse særlige omstændigheder foreligger, som begrunder den.
74.      Hvilken særlig omstændighed ligger da bag ordene »i givet fald«?
75.      Det skal nævnes, at artikel 68, litra l), i forordning nr. 650/2012 først foreskriver indsættelse af oplysninger om den andel, der tilfalder hver arving, og først derefter,  i givet fald, en liste over de rettigheder eller boets goder, der tilkommer dem. Det er værd at fremhæve, at EU-lovgiver har valgt en klar struktur for opregningen af de oplysninger, der indgår i et EAB, fordelt på 15 punkter, som hver omhandler en anden type oplysning. Når der i samme punkt både tales om arvingernes andel af arven og, eventuelt, om de goder, der tilkommer dem, må det derfor antages, at der i begge tilfælde er tale om at fastlægge omfanget af arvingernes samlede arverettigheder efter regler af samme karakter, nemlig regler, der fastsætter arvingernes rettigheder til arven.
76.      Omfanget af arvingernes rettigheder til arven kan fastlægges i forhold til hele arveladerens formuemasse – ved at angive arvingens andel af arven – eller i forhold til bestemte goder – ved at angive arvingens eller bestemte arvingers ret til et bestemt gode. F.eks. kan en arving også være legatar i kraft af et vindikationslegat. Alternativt kan den arvelovgivning, der finder anvendelse, tillægge arveladerens ægtefælle bestemte rettigheder til visse arveaktiver uafhængigt af dennes arveandel. Det kan heller ikke udelukkes, at der findes særlige bestemmelser, som af økonomiske, familiemæssige eller sociale grunde indfører begrænsninger for eller påvirker arven med hensyn til bestemte aktiver – bestemmelser, der i øvrigt afspejles i artikel 30 i forordning nr. 650/2012 (35). Endvidere kan der i arveretten findes regler, der tillader oprettelse af et testamentum particulare, hvorefter testator med tinglig virkning fordeler enkelte aktiver i sin formue.
77.      Det forekommer mig derfor logisk, at når EU-lovgiver i artikel 68, litra l), i forordning nr. 650/2012 foreskriver, at EAB skal indeholde oplysninger om arvingernes arverettigheder, måtte man tage højde for, at en angivelse af arveandel i sig selv kan være utilstrækkelig til korrekt at fremstille disse rettigheder. Det vil være tilfældet, hvis den arvelovgivning, der finder anvendelse, eventuelt sammenholdt med en gyldig arveafgørelse, fastsætter særlige regler om, at bestemte arveaktiver overgår til arvingen med tinglig virkning (36). I en sådan situation vil det være nødvendigt at fastlægge arvingernes rettigheder i forhold til det pågældende aktiv og ikke i forhold til hele arveladerens formuerettigheder og ‑forpligtelser (37). En sådan situation foreligger ikke ved universalsuccession.
78.      Af den fortolkning, som Kommissionen samt den tjekkiske og den spanske regering foreslår, ville det følge, at artikel 68, litra l), i forordning nr. 650/2012 i sin første del omhandler arvingernes arveandele, mens dens anden del angår boets aktiver. Der ville således være tale om to helt forskellige typer oplysninger: Den første vedrører omfanget af arvingernes rettigheder, fastlagt efter den arvelovgivning, der finder anvendelse; den anden vedrører boets sammensætning, hvilket i princippet ville bero på konstateringer foretaget efter reglerne om tinglig ret. I lyset af den forskellige karakter af disse oplysninger måtte man forvente, at hvis dette havde været EU-lovgivers hensigt, ville denne, i den systematiske opregning af oplysningskategorier i de efterfølgende punkter, have oprettet et særskilt punkt til angivelsen af arveandele.
79.      Derimod kan man ikke tale om en sådan inkonsekvens og mangel på sammenhæng hos EU-lovgiver, hvis man, som jeg foreslår ovenfor, fortolker ordene »i givet fald« som en henvisning til eksistensen af særlige regler, der fastsætter arveretlig succession i forhold til bestemte arveandele og ikke i forhold til hele arveladerens formuemasse. En sådan fortolkning gør det også muligt at forstå, hvorfor der i artikel 68, litra l), i forordning nr. 650/2012 i mange sprogversioner anvendes udtryk, der antyder nødvendigheden af en særlig legitimation for de enkelte arvinger til bestemte arveandele.
80.      Denne fortolkning er ikke i strid med indholdet af bilag IV til EAB-formularen. Indholdet af disse punkter kan naturligvis ikke have afgørende betydning for fortolkningen af bestemmelserne i forordning nr. 650/2012, eftersom EAB-formularen er vedtaget ved en gennemførelsesforordning fra Kommissionen, dvs. en retsakt af lavere rang end selve forordningen. Indholdet af gennemførelsesforordningen er derfor afledt af den måde, hvorpå Kommissionen har fortolket bestemmelserne i forordning nr. 650/2012. Ikke desto mindre er det værd at bemærke, at bilag IV til EAB-formularen indeholder en særskilt rubrik til oplysninger om arveandel (punkt 8) og en særskilt rubrik til oplysninger om tildelte aktiver (punkt 9). Ingen af disse to punkter er markeret som obligatoriske (38). Dette viser, at det er taget i betragtning, at arvingens rettigheder til arven kan fastlægges på forskellige måder.
81.      På baggrund af det ovenstående er jeg af den opfattelse, at bestemmelserne i forordning nr. 650/2012 indebærer, at den udstedende myndighed ikke har pligt til at indsætte oplysninger i et EAB om boets ejendele i tilfælde, hvor arven overgår ved universalsuccession. Angivelsen af den arveandel, der tilkommer arvingen, er i en sådan situation tilstrækkelig til at angive omfanget af dennes arverettigheder.
b)      Bestemmelserne, der fastlægger kompetencen for den myndighed, der udsteder EAB
82.      Denne fortolkning bekræftes af bestemmelserne i forordningen, som fastlægger den udstedende myndigheds kompetence med henblik på udstedelsen af et EAB.
83.      I henhold til artikel 67 i forordning nr. 650/2012 udsteder den udstedende myndighed et EAB, når det forhold, der skal attesteres, er fastslået,
for så vidt som de forhold, der skal bekræftes, er fastslået i henhold til den lov, der finder anvendelse på arven, eller i henhold til enhver anden lov, der finder anvendelse på specifikke forhold. Af 71. betragtning til forordningen fremgår det vedrørende den sidste del af denne sætning, at der hermed sigtes til spørgsmål som den materielle gyldighed af dødsdispositioner. Den citerede bestemmelse henviser således til bestemmelserne i kapitel III i forordning nr. 650/2012 med overskriften »Lovvalg«. De artikler, der indgår heri, navnlig artikel 21, 22 og 23, vedrører fastlæggelsen og rækkevidden af den lov, der finder anvendelse på alle spørgsmål vedrørende arven. De efterfølgende artikler vedrører den lov, der finder anvendelse på spørgsmål såsom gyldigheden af dødsdispositioner, aftaler om arv, den materielle gyldighed af dødsdispositioner eller gyldighed af erklæringer vedrørende vedgåelse af eller afkald på arv.
84.      Næsten ingen af artiklerne i kapitel III i forordning nr. 650/2012 regulerer detaljeret spørgsmål vedrørende arv ved henvisning til bestemte aktiver i boet (39).
85.      I lyset af det ovenstående bør man efter min opfattelse antage, at indsættelsen af oplysninger om boets ejendele kun falder inden for den udstedende myndigheds kompetence, hvis dette er nødvendigt i henhold til den lov, der finder anvendelse på arven som helhed. Rækkevidden af denne lov er fastlagt i artikel 23, stk. 2, i forordning nr. 650/2012. Af artikel 23, stk. 2, litra e), fremgår det, at den lov, der udpeges i medfør af artikel 21 eller artikel 22 i forordningen, finder anvendelse på overdragelse til arvinger og i givet fald legatarer af de goder, rettigheder og forpligtelser, der udgør en del af boet, herunder vilkårene for og virkningerne af vedgåelse af eller afkald på arven eller legatet. Det fremgår imidlertid ikke af denne bestemmelse, at den lov, der finder anvendelse på arven som helhed, også omfatter spørgsmål om fastlæggelsen af, hvilke aktiver der tilhørte arveladeren.
86.      En sådan løsning bør ikke komme som en overraskelse. Ifølge artikel 1, stk. 1, finder forordning nr. 650/2012 anvendelse på arv efter afdøde personer. Artikel 3, stk. 1, litra a), fastslår, at arv i denne forordning forstås som enhver form for overgang af goder, rettigheder og forpligtelser ved dødsfald, hvad enten det drejer sig om en viljesbestemt overførsel ved dødsdisposition eller om overgang ved arv efter loven.  Den lov, der finder anvendelse på arven som helhed, fastlægger således reglerne for overgangen af goder til arveladerens retlige efterfølgere. Spørgsmålet om, hvorvidt bestemte goder tilhørte arveladeren og dermed indgår i boet, er derimod ikke omfattet af den lov, der finder anvendelse på arven som helhed, og falder ikke inden for rammerne af forordning nr. 650/2012. Dette bekræftes entydigt af det allerede citerede 71. betragtning, hvori det fastslås, at EAB’s beviskraft ikke bør omfatte elementer, der ikke er underlagt forordningen, som f.eks. spørgsmålet om, hvorvidt et bestemt aktiv tilhørte afdøde eller ikke.
87.      I tilfælde af universalsuccession ville bekræftelsen af, at et givent aktiv tilhører dødsboet, ikke være andet end en konstatering af, om dette aktiv tilhørte den afdøde. Det ville således i realiteten indebære, at den udstedende myndighed udførte handlinger, som EU-lovgiver udtrykkeligt har angivet i 71. betragtning til forordning nr. 650/2012 ligger uden for forordningens anvendelsesområde. Fastlæggelsen af, om bestemte aktiver tilhører dødsboet, falder derfor ikke inden for den udstedende myndigheds kompetence, da det rækker ud over de spørgsmål, der reguleres af den arvelovgivning, som finder anvendelse, eller af anden relevant ret i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 67 i forordning nr. 650/2012.
88.      Anderledes forholder det sig ved singulær succession, hvor dette er nødvendigt for at fastlægge arvens genstand. Uden en præcis angivelse af det arveaktiv, der er genstand for den retlige overgang, er det ikke muligt at fastslå omfanget af den rettighed, som arvingen har erhvervet ved arv.
c)      Bestemmelser om proceduren for udstedelse af EAB
89.      Til støtte for det synspunkt, at det ikke følger af bestemmelserne i forordning nr. 650/2012, at boets ejendele i tilfælde af universalsuccession skal angives i et EAB, taler også en analyse af de bestemmelser i forordningen, der regulerer forløbet af proceduren for udstedelse af EAB.
90.      Denne procedure er reguleret i artikel 66 i forordning nr. 650/2012. Det er en anmodningsbaseret procedure, og den udstedende myndigheds opgave består i at efterprøve de oplysninger og erklæringer samt dokumenter og andre bevismidler, ansøgeren har fremlagt. Bestemmelsen gør to gange (i stk. 1, andet punktum, og i stk. 3) myndighedens beføjelser (henholdsvis til at foretage prøvelse af egen drift og til at kræve afgivelse af edsvorne erklæringer) afhængige af de beføjelser, der er fastsat i national ret.
91.      Proceduren for udstedelse af et EAB er således ikke fuldt harmoniseret. Hvis den nationale lov ikke giver hjemmel til efterprøvelse af egen drift eller til at afgive erklæringer under ed i forbindelse med fastlæggelsen af, hvilke aktiver der tilhører dødsboet, betyder det, at den udstedende myndighed kun kan efterprøve ansøgerens oplysninger og de dokumenter, denne har fremlagt. I en sådan situation, hvor ansøgeren anmoder om bekræftelse af arverettigheder til aktiver beliggende i en anden medlemsstat og omfattet af universalsuccession, begrænser myndighedens opgave sig til at analysere de dokumenter, som ansøgeren har fremlagt.
92.      En sådan procedure er i tilfælde af universalsuccession unødvendig, tidskrævende, omkostningstung og ineffektiv.
93.      For det første er den unødvendig, fordi den udstedende myndigheds efterprøvelse af, om et aktiv tilhører dødsboet, er overflødig, når det allerede fremgår af den arvelovgivning, der finder anvendelse, at arvingen har arvet en andel af boet, hvilket i sig selv fremgår af EAB. Når arveladerens rettighed til et bestemt aktiv er dokumenteret, følger det, i mangel af særlige oplysninger, der tilsiger en anden vurdering, at rettighederne til dette aktiv er overgået til arvingerne med de andele, der er angivet i et EAB. Selve indførelsen af et arveaktiv i et EAB er samtidig overflødig, da EAB’s bevismæssige virkning ikke omfatter spørgsmålet om, hvorvidt aktivet tilhører dødsboet. Forordningen fastsætter nemlig ikke nogen formodning om, at et aktiv tilhører dødsboet, som følge af at det er anført i et EAB.
94.      For det andet er proceduren tidskrævende og omkostningstung, fordi den kræver fastlæggelse af forhold på grundlag af fremmed ret og dokumenter, indhentelse af udskrifter og eventuel autentifikation af dokumenter samt ofte oversættelser til den udstedende myndigheds officielle sprog. I første omgang ville den udstedende myndighed skulle fastslå, om de dokumenter, der forelægges til efterprøvelse, er autentiske, og om de beviser, at aktivet tilhører dødsboet. Dette kræver en analyse af fremmed ret og eventuelt også konsultationer med myndigheder i en anden medlemsstat (40). I sidstnævnte tilfælde må man regne med nødvendigheden af at foretage oversættelser til det pågældende medlemslands officielle sprog. Derudover ville ansøgeren, for at sætte den udstedende myndighed i stand til at foretage denne vurdering, være nødt til at afholde udgifter til at indhente udskrifter af relevante dokumenter i den medlemsstat, hvor ejendommen er beliggende, og, hvis disse dokumenter er udstedt på et andet sprog end den udstedende myndigheds officielle sprog, at få dem oversat til dette sprog og derefter at få den udstedte udskrift af EAB oversat til den medlemsstats officielle sprog, hvor ejendommen er beliggende.
95.      For det tredje er proceduren ineffektiv, fordi der i alle tilfælde, hvor vurderingen skal baseres på udskrifter af dokumenter udstedt af en registermyndighed, foretages konstateringer om, hvorvidt et aktiv tilhører dødsboet, på grundlag af oplysninger, der allerede findes hos denne myndighed, som på den ene side er kilden til oplysningerne om de goder i boet, der er indført i registret (idet den udsteder de relevante udskrifter til forelæggelse for den udstedende myndighed), og på den anden side er modtager af de samme oplysninger, når de efter to oversættelser indarbejdes i et EAB (i forbindelse med en anmodning om registrering af arveretten på grundlag af et EAB). At den udstedende myndighed skal bekræfte en udskrift fra registermyndigheden, blot for at registermyndigheden derefter kan registrere ejerskiftet af den pågældende ejendel, fremstår i denne sammenhæng som et formålsløst cirkelforløb. Samtidig giver det ingen garanti for, at der faktisk foretages en registrering. Den endelige vurdering af fuldstændigheden og korrektheden af alle oplysninger, som er indsat i et EAB, beror nemlig, i lyset af registerlovgivningens krav, på registermyndigheden, hvilket EU-lovgiver i øvrigt understreger i 18. betragtning til forordning nr. 650/2012. Dette kan indebære et behov for at ændre et allerede udstedt EAB for at opfylde registermyndighedernes krav (41).
d)      Konsekvenserne af den foreslåede fortolkning
96.      En fortolkning, hvorefter der ikke kan udledes af bestemmelserne i forordning nr. 650/2012, at boets ejendele skal angives i et EAB i tilfælde af universalsuccession, kan naturligvis kritiseres for ikke at tage hensyn til formålet med et EAB og dets funktion som dokument, der danner grundlag for registrering af arvingers rettigheder i et ejendomsregister i en anden medlemsstat.
97.      For det første vil jeg fremhæve, at det ikke forholder sig sådan, at registerlovgivningen i alle medlemsstater gør registreringen af arvingens rettigheder i det register, hvor den arvede ejendom er indført, betinget af, at ejendommen angives i et EAB (42). Den foreslåede fortolkning ændrer derfor ikke noget med hensyn til EAB’s effektivitet i disse medlemsstater.
98.      For det andet minder jeg om, at det fremgår af Registrų centras-dommen, at manglende oplysninger om en ejendom i et EAB ikke rejser tvivl om gyldigheden af et EAB som sådan for så vidt angår de øvrige forhold, som det attesterer, såsom statussen som arving (43), og at det af 18. betragtning til forordning nr. 650/2012 fremgår, at der bør være mulighed for at supplere de oplysninger, som kræves efter registerlovgivningen, ved at arvingerne fremlægger yderligere oplysninger eller dokumenter. De retningslinjer, der følger af denne betragtning, er i øvrigt blevet fulgt af den tjekkiske lovgiver, som har indført mulighed for, at arvingerne kan afgive en erklæring, der supplerer de oplysninger, hvis fravær i et EAB forhindrer registreringen i at blive gennemført udelukkende på grundlag af et EAB (44).
99.      Den foreslåede fortolkning indebærer derfor ikke, at et EAB er uden retsvirkning som dokument, der danner grundlag for en registrering i et register. Derimod må den anses for at bidrage til at øge retssikkerheden i retsforhold.
100. For det første bekræfter denne fortolkning grænserne for den udstedende myndigheds kompetence som en myndighed, der kun kan bekræfte sådanne forhold, som følger af den arvelovgivning, der finder anvendelse, og som er relevante i lyset af virkningerne af EAB, jf. artikel 69 i forordning nr. 650/2012. Indsættelse af oplysninger om boets ejendele i et EAB, i tilfælde af universalsuccession, kan derimod skabe den fejlagtige opfattelse hos personer, som får forevist et EAB, at det også udgør en officiel bekræftelse af, at en bestemt ejendel tilhører dødsboet, hvilket et EAB imidlertid ikke bekræfter (45).
101. For det andet gør den foreslåede fortolkning det muligt at undgå risikoen for fejlagtig eller upræcis bekræftelse af forhold, som den udstedende myndighed i den medlemsstat, hvis lovgivning ikke foreskriver sådanne handlinger på stadiet for bekræftelse af arverettigheder, hverken er forberedt på eller råder over de nødvendige redskaber og den nødvendige viden til at kunne fastslå.
102. For det tredje belastes et EAB, som indgår i retsforhold og i sig selv er et omfattende dokument, ikke unødigt med overflødige oplysninger, hvis indsættelse kan give anledning til forskellige tvivlsspørgsmål hos tredjemand. Det forekommer mig især, at indsættelsen af oplysninger om enkelte goder, der ved arv er overgået ved universalsuccession, kan skabe usikkerhed hos tredjemand om betydningen af, at andre goder ikke er nævnt i et EAB. Jeg frygter, at tredjemand kan komme til at betinge gennemførelsen af visse dispositioner med arvinger, der legitimerer sig med et EAB, af, at der indsættes oplysninger om yderligere aktiver i boet, som efter deres opfattelse er relevante for dispositionen. Dette kan medføre behov for at supplere et EAB flere gange.
103. Jeg nævner i den forbindelse, at hvis arven overgår ved universalsuccession til mere end én person, bør indsættelsen af oplysninger om den arvede ejendel medføre, at der i punkt 10 i bilag IV til EAB-formularen indsættes præcise oplysninger om begrænsninger i muligheden for at råde over andelene i denne ejendel. Af artikel 69, stk. 2, i forordning nr. 650/2012 følger nemlig en formodning om, at arvingen besidder de rettigheder og beføjelser, der er angivet i et EAB, uden andre betingelser og/eller begrænsninger i tilknytning til disse rettigheder eller andre beføjelser end dem, der er nævnt i EAB. I tilfælde af universalsuccession er medarvingernes beføjelser til at råde over deres andele i boets aktiver, inden arven deles, imidlertid ofte begrænsede (46). I en sådan situation skulle der parallelt med angivelsen af godet eller andelen heri, der indgår i boet, indsættes oplysninger i et EAB om de begrænsninger i rådigheden, som følger af den arvelovgivning, der finder anvendelse. Ellers vil EAB give et misvisende billede af omfanget af arvingens rettigheder ifølge denne arvelovgivning.
e)      Svar på spørgsmålene
104. Under hensyntagen til ovenstående omstændigheder er jeg af den opfattelse, at artikel 68, litra l), i forordning nr. 650/2012 skal fortolkes således, at den udstedende myndighed ikke har pligt til på ansøgerens anmodning at indsætte oplysninger i et EAB om en arvet ejendom beliggende i en anden medlemsstat, når arven er overgået ved universalsuccession. Dette gælder uafhængigt af de krav, som registerlovgivningen i den medlemsstat, hvor ejendommen er beliggende, opstiller for dokumenter, der danner grundlag for registrering i ejendomsregistret.
4.      Om muligheden for at anlægge en anden fortolkning end den foreslåede
105. Sagsøgerne i hovedsagen, den tjekkiske og den spanske regering samt Kommissionen foreslår en anden fortolkning af artikel 68, litra l), i forordning nr. 650/2012 end den ovenfor præsenterede (47). De mener, at forordningens formål og formålet med ordningen med EAB taler for, at oplysninger om den arvede ejendom bør indsættes i et EAB, hvis dette gør det muligt at opfylde kravene i registerlovgivningen og gennemføre registreringen i det register, hvor ejendommen er opført. Ellers vil det udstedte EAB ikke kunne opfylde sin funktion.
106. Jeg har allerede ovenfor påpeget de negative konsekvenser af en sådan fortolkning for enkelheden, hastigheden og effektiviteten af proceduren for udstedelse af et EAB (48). Jeg understreger, at en sådan fortolkning placerer de udstedende myndigheder i de medlemsstater, hvis processuelle regler ikke foreskriver bekræftelse af, at bestemte ejendele tilhører boet, eller generelt udarbejdelse af en opgørelse af boet, i en særligt vanskelig situation. De skal nemlig bekræfte ejendomsretten eller en anden ret for arvingen til en bestemt ejendel i boet uden et proceduremæssigt grundlag, dvs. efter ikke-fastlagte regler, og herudover på grundlag af fremmed tingsret og dokumenter udstedt i en anden medlemsstat. Genstanden for bekræftelsen er desuden forhold, som det ikke er meningen, at et EAB skal bekræfte.
107. Hvis Domstolen imidlertid skulle anse de ovennævnte argumenter for irrelevante og tilslutte sig den fortolkning af artikel 68, litra l), i forordning nr. 650/2012, som foreslås af sagsøgerne i hovedsagen, den tjekkiske og den spanske regering samt Kommissionen, ville der skulle svares bekræftende på den forelæggende rets første spørgsmål og benægtende på det andet.
108. Det fremgår nemlig af Registrų centras-dommen, at manglende oplysninger i et EAB om den arvede ejendom, som kræves efter registerlovgivningen i den medlemsstat, hvor ejendommen er beliggende, udgør en tilstrækkelig grund til at afslå en ansøgning om registrering af arvingens rettigheder, hvis det pågældende EAB er det eneste dokument, der forelægges til støtte herfor (49). Hvis det fortolkningsprincip, der er afgørende, er målet om at muliggøre registreringen af arvingens ret i det register, der føres i den medlemsstat, hvor ejendommen er beliggende, og hvis en betingelse for denne registrering er, at EAB indeholder oplysninger om den arvede ejendom, bør den udstedende myndighed derfor indsætte de krævede oplysninger, også når arveretten til aktivet er erhvervet ved universalsuccession.
109. I en sådan situation ville det være nødvendigt at analysere den forelæggende rets tredje spørgsmål særskilt.
110. Dette spørgsmål bygger på den forudsætning, at en registrering af arvingerne i ejendomsregistret i Den Tjekkiske Republik på grundlag af et EAB, der ikke indeholder oplysninger om den arvede ejendom, er mulig i medfør af § 69, stk. 6, i bekendtgørelsen om tinglysning af fast ejendom. Ved første øjekast giver denne bestemmelse mulighed for at supplere et EAB, der ikke indeholder alle de krævede oplysninger om den arvede ejendom, ved afgivelse af en erklæring, som indeholder disse oplysninger. Heraf opstår spørgsmålet, om det også i en sådan situation er nødvendigt at indsætte oplysninger om den arvede ejendom i et EAB.
111. Af de skriftlige indlæg fra sagsøgerne i hovedsagen og Kommissionen fremgår det, at denne forudsætning er forkert. De gør gældende, at sagsøgerne i hovedsagen ikke ville kunne gøre brug af den mulighed, der er fastsat i den nævnte bestemmelse, fordi de er afledte rettighedserhververe efter arveladeren, som er indført i ejendomsregistret, mens den erklæring, der er omhandlet i bestemmelsen, kun kunne afgives af arveladers direkte rettighedserhverver, dvs. arveladerens afdøde ægtefælle.
112. Der er ikke grundlag for eller mulighed for at anfægte disse oplysninger. Eftersom der i den foreliggende sag ikke foreligger nogen mulighed for at registrere arvingernes rettigheder i registret i medfør af § 69, stk. 6, i bekendtgørelsen om tinglysning af fast ejendom, er spørgsmålet, som bygger på den forudsætning, at dette er muligt, et hypotetisk spørgsmål og skal således afvises (50).
113. I tilfælde af at Domstolen ikke måtte dele denne vurdering, vil jeg kort analysere spørgsmålet.
114. Af artikel 68 i forordning nr. 650/2012 fremgår det, at de enkelte oplysninger indføres i et EAB i det omfang, de er nødvendige i forhold til formålet med udstedelsen. På dette grundlag kan det gøres gældende, at når indsættelsen af oplysninger om en ejendom ikke er nødvendig for at opfylde formålet med at få arvingens rettigheder registreret i ejendomsregistret, fordi registreringen kan gennemføres efter indgivelsen af en supplerende erklæring, kan man afslå at indsætte disse oplysninger i et EAB, da de ikke er krævet i forhold til udstedelsens formål.
115. Efter min opfattelse følger det heraf, at hvis det af registerlovgivningen i den medlemsstat, hvor den arvede ejendom er beliggende, utvetydigt fremgår, at indsættelsen af oplysninger om den arvede ejendom i et EAB ikke er nødvendig for at kunne foretage registreringen i det pågældende register, ville den udstedende myndighed have grundlag for at afslå at indsætte disse oplysninger med henvisning til artikel 68 i forordning nr. 650/2012. Disse oplysninger ville nemlig ikke være påkrævet i forhold til formålet med udstedelsen af det pågældende EAB.
116. Den udstedende myndighed bør imidlertid være helt sikker på, at disse oplysninger faktisk ikke er nødvendige. Hvis registerlovgivningen foreskriver, at der som grundlag for registreringen skal fremlægges et dokument, der indeholder de relevante oplysninger, men samtidig fastsætter undtagelser fra dette krav for EAB, bør en afvisning af at indsætte oplysningerne i et EAB kun ske, når der ikke foreligger nogen som helst tvivl om, at betingelserne for at anvende denne undtagelse er opfyldt i det konkrete tilfælde.
117. På denne baggrund mener jeg, at hvis der anlægges en anden fortolkning af artikel 68, litra l), i forordning nr. 650/2012 end den, jeg har foreslået, og det tredje spørgsmål anses for at kunne antages til realitetsbehandling, bør dette spørgsmål besvares således, at den udstedende myndighed ikke har pligt til at indsætte oplysninger i et EAB om den arvede ejendom, hvis registerlovgivningen i den medlemsstat, hvor ejendommen er beliggende, giver mulighed for at registrere arvingernes rettigheder på grundlag af et EAB, der ikke indeholder sådanne oplysninger, forudsat at visse betingelser opfyldes, såsom indgivelse af en erklæring med de manglende oplysninger eller fremlæggelse af bestemte dokumenter, dog med det forbehold, at opfyldelsen af disse betingelser objektivt set skal være mulig for arvingerne.
V.      Forslag til afgørelse
118. I lyset af ovenstående overvejelser foreslår jeg, at Domstolen besvarer det første, det andet og det tredje præjudicielle spørgsmål, som er forelagt af Bundesgerichtshof (forbundsdomstol, Tyskland), på følgende måde:
»Artikel 68, litra l), i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 650/2012 af 4. juli 2012 om kompetence, lovvalg, anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser vedrørende arv, og om accept og fuldbyrdelse af officielt bekræftede dokumenter vedrørende arv og om indførelse af et europæisk arvebevis
skal fortolkes således, at
den myndighed, der udsteder et europæisk arvebevis, ikke har pligt til, på anmodning fra ansøgeren, at indføre oplysninger i beviset om en til boet hørende ejendom beliggende i en anden medlemsstat, når arven er overgået ved universalsuccession. Dette gælder uanset kravene i den pågældende medlemsstats registerlovgivning vedrørende dokumenter, der ligger til grund for tinglysning i ejendomsregistret.«
1 –      Originalsprog: polsk.
i      Den foreliggende sags navn er et vedtaget navn. Det svarer ikke til et navn på en part i sagen.
2 –      Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) af 4.7.2012 om kompetence, lovvalg, anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser vedrørende arv, og om accept og fuldbyrdelse af officielt bekræftede dokumenter vedrørende arv og om indførelse af et europæisk arvebevis (EUT 2012, L 201, s. 107).
3 –      Mit forslag til afgørelse
Registrų centras m.fl. (C-354/21, EU:C:2022:587, herefter »forslag til afgørelse i Registrų centras-sagen«).
4 –      Jf. navnlig punkt 52-61 i mit forslag til afgørelse i
Registrų centras-sagen.
5 –      Dom af 9.3.2023
(C-354/21, EU:C:2023:184, herefter »Registrų centras-dommen«).
6 –      Det præjudicielle spørgsmål i den sag vedrørte ikke forpligtelserne for den myndighed, der udsteder EAB, men derimod forpligtelserne for den registerførende myndighed, som behandler en anmodning om registrering af arverettigheder i registret på grundlag af et EAB, der ikke indeholder de oplysninger om den arvede ejendom, som kræves efter registerlovgivningen.
7 –      Kommissionens gennemførelsesforordning af 9.12.2014 om de formularer, der er omhandlet i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 650/2012 om kompetence, lovvalg, anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser vedrørende arv, og om accept og fuldbyrdelse af officielt bekræftede dokumenter vedrørende arv og om indførelse af et europæisk arvebevis (EUT 2014, L 359, s. 30).
8 –      Den franske version af fodnote 13 indeholder ikke denne sætning.
9 –      Anmodningen om præjudiciel afgørelse præciserer ikke dette, men i mangel af oplysninger går jeg ud fra, at de nationale domstole har vurderet, at et testamente med et sådant indhold er gyldigt i henhold til arveretten.
10 –      Dom af 23.1.2025
(C-187/23, EU:C:2025:34).
11 –      Dom af 23.1.2025, Albausy (C-187/23, EU:C:2025:34, præmis 66 og 67).
12 –      Jf. navnlig dom af 16.12.2008, Cartesio (C-210/06, EU:C:2008:723, præmis 57-59 og 63).
13 –      Dom af 12.10.2017, Kubicka (C-218/16, EU:C:2017:755, præmis 56).
14 –      Ligeledes, som det fremgår af artikel 63, stk. 1, i forordning nr. 650/2012, omfatter dette legatarer med direkte rettigheder i arvesagen, testamentsindsatte bobestyrere eller bobestyrere. I det følgende vil jeg kun henvise til arvingerne. Mine bemærkninger finder tilsvarende anvendelse på legatarer med direkte rettigheder i arvesagen.
15 –      Vedrørende EAB i forordning nr. 650/2012 henvises til punkt 39-46 i mit forslag til afgørelse i
Registrų centras-sagen.
16 –      Præmis 51 i Registrų centras-dommen.
17 –      Præmis 52 i Registrų centras-dommen.
18 –      På den ene side udstedes EAB i henhold til artikel 62, stk. 1, i forordning nr. 650/2012 med henblik på anvendelse i en anden medlemsstat. På den anden side fastsætter artikel 62, stk. 3, i samme forordning, at det også har de virkninger, der er fastsat i denne forordning, i den medlemsstat, hvis myndighed har udstedt det.
19 –      Registrų centras-dommen (præmis 40 og den deri nævnte retspraksis).
20 –      Hvilket ikke udelukker, at der kan vedtages nationale bestemmelser, som regulerer visse spørgsmål, der ikke er omfattet af EU-retten.
21 –      Jeg minder om, at Irland og Danmark ikke anvender forordning nr. 650/2012 (jf. 82. og 83. betragtning til forordningen). I det følgende vil jeg, med henblik på at forenkle fremstillingen, når jeg henviser til det territoriale anvendelsesområde for forordning nr. 650/2012, omtale Unionen og Unionens medlemsstater, idet der herved sigtes til de medlemsstater, der anvender forordning nr. 650/2012.
22 –      Dom af 17.1.2019, Brisch (C-102/18, EU:C:2019:34, præmis 30).
23 –      Jf. som eksempel dom af 1.3.2018, Mahnkopf (C-558/16, EU:C:2018:138, præmis 38-44), vedrørende den måde, hvorpå oplysninger om den overlevende ægtefælles andel i henhold til bestemmelserne om ægtefællers formueforhold i § 1371, stk. 1, i den borgerlige lovbog skal gengives i EAB.
24 –      Artikel 20 i forordning nr. 650/2012 fastsætter, at den lov, som udpeges efter denne forordning, finder anvendelse, uanset om det er loven i en medlemsstat eller ikke.
25 –      Hvilket dog ikke er umuligt. Ser man bort fra den situation, hvor EAB anvendes i den medlemsstat, hvor det blev udstedt (jf. fodnote 18 ovenfor i nærværende forslag til afgørelse), kan man forestille sig, at et EAB, som følge af at arveladeren har foretaget et lovvalg til fordel for arveretten i den stat, hvor den faste ejendom er beliggende, vil bekræfte omstændigheder, der er fastslået på grundlag af loven i den stat, hvor ejendommen er beliggende, og ikke på grundlag af loven i den medlemsstat, hvis myndighed har udstedt det.
26 –      I modsætning til ansøgningsformularen om udstedelse af EAB, der udgør bilag 4 til gennemførelsesforordning nr. 1329/2014, og som indeholder en særskilt rubrik til angivelse af det formål, der begrunder udstedelsen af EAB.
27 –      Dom af 1.7.2021, Vorarlberger Landes- und Hypotheken-Bank (C-301/20, EU:C:2021:528, præmis 21).
28 –      Dom af 1.7.2021, Vorarlberger Landes- und Hypotheken-Bank (C-301/20, EU:C:2021:528, præmis 42).
29 –      Se navnlig følgende sprogversioner: den spanske (»la atribución de uno o varios bienes concretos«), den tyske (»die Zuweisung eines bestimmten Vermögenswerts oder bestimmter Vermögenswerte«), den engelske (»the attribution of a specific asset or specific assets«), den franske (»l’attribution d’un bien déterminé ou de plusieurs biens déterminés«), den italienske (»attribuzione di uno o più beni determinati«) og den portugisiske (»a atribuição de um bem ou bens determinados específicos«).
30 –      Det spanske »atribución«, det tyske »Zuweisung«, det engelske »attribution«, det franske »attribution«, det italienske »attribuzione« og det portugisiske »atribuição«.
31 –      Det behøver dog ikke at indebære en modstrid mellem disse to bestemmelser. Listen over EAB’s formål, som fremgår af artikel 63, stk. 2, i forordning nr. 650/2012, er nemlig ikke udtømmende, hvilket fremgår af anvendelsen af ordene »navnlig« i den første del af denne bestemmelse (jf. punkt 63 i nærværende forslag til afgørelse).
32 –      Jf. f.eks. de sproglige versioner: den spanske (»a cada heredero determinado«), den tyske (»einem bestimmten Erben«), den engelske (»for any given heir«), den franske (»à un héritier déterminé«), den italienske (»a ogni erede«) og den portugisiske (»um determinado herdeiro«).
33 –      Jf. M. Margoński, Europejskie poświadczenie spadkowe, Warszawa, Wolters Kluwer, 2022, s. 429.
34 –      Jf. A. Bonomi og P. Watelet, »Article 68. –
Contenu du certificat«, i Le droiteuropéen des successions, 2. udgave,
Bruxelles, Bruylant, 2016, s. 861, Ch. Budzikiewicz, »Contents of the Certificate«, i A.-L. Calvo Caravaca, A. Davì og H-P. Mansel (red.), The EU Succession Regulation: A Commentary, Cambridge, Cambridge University Press, 2016, s. 763, M. Semelová, »Praktische Probleme mit dem (deutschen) Europäischen Nachlasszeugnis in der Tschechischen Republik«, Zeitschrift für das Privatrecht der Europäischen Union (GPR), 2018, nr. 4, s. 201.
35 –      I tidligere polsk arveret fandtes der særlige regler om arv af landbrug. I mange domstoles praksis indeholdt en afgørelse, der bekræftede arvens virkninger, en særskilt afgørelse om arven som helhed og en særskilt afgørelse om arven af landbruget.
36 –      Det vedrører således navnlig ikke legater af damnationskarakter. I sådanne tilfælde vil overgangen af et formuegode til en given arving, som samtidig er legatar, først være resultatet af rådighedsdispositioner og ikke en følge af dødsfaldets indtræden.
37 –      Jf. i denne henseende G. Alonso Landeta, »Artículo 68. El contenido del certificado sucesorio«, i J.L. Iglesias Buigues og G. Pallao Moreno (red.), Sucesiones internacionales. Comentarios al Reglamento (UE) 650/2012, Valencia, Tirant lo Blanch, 2015, s. 542 og 543.
38 –      I henhold til forklaringen til EAB-formularen er obligatoriske rubrikker markeret med en stjerne. En sådan stjerne findes hverken ved punkt 8 eller punkt 9 i bilag IV til EAB-formularen.
39 –      Undtagelsen er den omtalte artikel 30 i denne forordning, som fastsætter, at når loven i den stat, hvor visse former for fast ejendom, virksomheder eller andre særlige kategorier af goder befinder sig, indeholder særlige bestemmelser, der indebærer begrænsninger, som vedrører eller berører arven med hensyn til disse goder, finder disse særlige bestemmelser anvendelse på arven, i det omfang sådanne bestemmelser finder anvendelse i henhold til denne stats lov, uanset hvilken lov der finder anvendelse på arven.
40 –      I denne sammenhæng nævner jeg, at de nationale ejendomsregistre kan fungere efter forskellige principper, og at de oplysninger, de indeholder, kan have forskellig bevismæssig virkning. Ud over systemet med tingbøger, som indeholder oplysninger om ejendoms- og rettighedsgrundlaget for fast ejendom, og som anvendes i Tyskland, Østrig og Polen, findes der i nogle stater såsom Belgien, Frankrig og Portugal systemer til registrering af retsakter vedrørende fast ejendom, som omfatter en samling af alle dokumenter vedrørende den pågældende ejendom, uden oplysninger om dens aktuelle retlige status, hvilket indebærer, at der ikke knytter sig bestemte formodninger hertil (offentlig tro). Fastlæggelsen af en ejendoms aktuelle retlige status kan i sådanne registre derfor være mindre indlysende (L.M. Martínez Velencoso, »The Land Register in European Law: A Comparative and Economic Analysis«, i L. M. Martínez Velencoso, S. Bailey og A. Pradi (red.), Transfer of Immovables in European Private Law. The Common Core of European Private Law, Cambridge, Cambridge University Press, 2017, s. 11).
41 –      Jf. tillige, for så vidt angår lignende krav fra andre aktører, M. Margoński, op.cit., s. 428. Forfatteren beskriver en polsk notars erfaring med at skulle ændre et udstedt EAB, som allerede indeholdt oplysninger om to bankkonti tilhørende arveladeren i en bank i Luxembourg, efter at det tidligere ukendte forhold, at arveladeren i samme bank også havde foretaget et pengeindskud, var blevet konstateret.
42 –      Ud over Tyskland forekommer dette problem heller ikke i Polen. Af anmodningen om præjudiciel afgørelse i denne sag fremgår det desuden, at Oberster Gerichtshof der Republik Österreich (øverste domstol, Østrig) i en afgørelse af 15.5.2018 (5 Ob 35/18k, ZEV 2019, 353, præmis 26) fastslog, at angivelsen af den faste ejendom, der indgår i boet, ikke er nødvendig i et EAB.
43 –      Præmis 52 i Registrų centras-dommen.
44 –      Vedrørende muligheden for at anvende denne bestemmelse i den foreliggende sag henvises til punkt 110-112 nedenfor i nærværende forslag til afgørelse.
45 –      Som det fremgår af den ovenfor nævnte 71. betragtning til forordning nr. 650/2012.
46 –      Jeg sigter her navnlig til § 2033, stk. 2, i den borgerlige lovbog, hvorefter en medarving ikke kan råde over en andel i et aktiv, der tilhører dødsboet, samt til artikel 1036 i Kodeks cywilny (den polske civillovbog), som fastsætter, at overdragelsen af en andel i aktiver, der tilhører dødsboets masse, er betinget af de øvrige arvingers samtykke, idet
transaktionen ellers er uden virkning over for arvingerne, idet deres rettigheder i forbindelse med bodelingen tilsidesættes.
47 –      Jf. punkt 72 i nærværende forslag til afgørelse.
48 –      Jf. punkt
92-95 i nærværende forslag til afgørelse.
49 –      Præmis 51 i Registrų centras-dommen.
50 –      Jf. tilsvarende dom af 5.6.2025, Elektrorazpredelitelni mrezhi Zapad (C-310/24, EU:C:2025:406, præmis 44).