61989CC0227_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
++++
Hr. afdelingsformand,
De herrer dommere,
1. Sozialgericht Stuttgart har anmodet Domstolen om en praejudiciel afgoerelse af et spoergsmaal om, hvorvidt det et foreneligt med EOEF-Traktatens artikel 48 og 51, at krav i henhold til social sikring fortabes som foelge af, at Raadets forordning (EOEF) nr. 1408/71 (1) er traadt i stedet for internationale bilaterale overenskomster mellem medlemsstater.
2. Foerst nogle faa ord om tvisten i hovedsagen. Roenfeldt, der er tysk statsborger og er foedt i 1924 og for tiden bosat paa tysk omraade, indbetalte fra 1941 til 1957 bidrag til den tyske alderspensionsforsikring og arbejdede derefter i Danmark til 1971. I denne periode indbetalte han bidrag til den danske socialsikring, foer han vendte tilbage til Tyskland, hvor han var omfattet af obligatorisk forsikring.
3. Det fremgaar af sagen, at det i den tysk-danske overenskomst om social tryghed af 14. august 1953 var bestemt, at tyske statsborgere, der havde arbejdet i Danmark, ved beregningen af den tyske alderspension fik medregnet bidragsperioder i Danmark paa hoejst femten aar.
4. I henhold til artikel 45 i forordning nr. 1408/71 skal de kompetente institutioner i medlemsstaterne medregne alle arbejdsperioder, der er tilbagelagt i disse medlemsstater ved fastlaeggelsen af tidspunktet for pensionsrettens erhvervelse. Ifoelge forordningens artikel 46 skal den af en medlemsstat udbetalte pensionsydelse beregnes efter forholdet mellem varigheden af den arbejdsperiode, der er tilbagelagt efter den i vedkommende medlemsstat gaeldende lovgivning, og den samlede arbejdsperiode, der er tilbagelagt i alle de beroerte medlemsstater.
5. Endvidere skal jeg bemaerke, at artikel 6 i forordning nr. 1408/71 bestemmer, at forordningen, hvad angaar dens personkreds og saglige anvendelsesomraade, traeder i stedet for alle overenskomster om social sikring, der er afsluttet mellem to eller flere medlemsstater.
6. I hovedsagen har den tyske forsikringsinstitution (Bundesversicherungsanstalt fuer Angestellte), der efter det oplyste ikke bestrider, at der skal tages hensyn til de forsikringsperioder, Roenfeldt har tilbagelagt i Danmark for saa vidt angaar fastlaeggelsen af tidspunktet for pensionsrettens erhvervelse, afslaaet at tage disse perioder i betragtning ved beregningen af det i Tyskland udbetalte pensionsbeloeb. Den Roenfeldt tilkommende pension skal altsaa ifoelge institutionen beregnes alene paa grundlag af de perioder, i hvilke han har indbetalt bidrag i Tyskland.
7. Imidlertid er pensionsalderen ikke den samme i Danmark og i Tyskland. I foerstnaevnte stat er pensionsalderen 67 aar, mens den i sidstnaevnte er 65 aar, dog med mulighed for foertidspensionering ved det fyldte 63. aar. I dette tilfaelde kan Roenfeldt efter den paa omraadet kompetente tyske institutions analyse faa udbetalt en pension i Tyskland beregnet efter, hvor lang tid han har arbejdet i dette land. En pension, som udbetales ham af de danske socialinstitutioner, kan han derimod foerst faa, naar han er fyldt 67 aar.
Det er dette sidste resultat, som Roenfeldt har anfaegtet ved den forelaeggende ret. Denne har i det spoergsmaal, den har forelagt Domstolen, draget i tvivl, at den omtvistede nationale lovgivning er i overensstemmelse med Traktatens artikel 48 og 51. Man maa imidlertid gennemgaa grundene til forelaeggelseskendelsen for at finde frem til de praecise spoergsmaal, som den nationale ret i det foreliggende tilfaelde oensker afgjort. En gennemlaesning af forelaeggelseskendelsen viser, at der er to spoergsmaal, der optager den forelaeggende ret. For det foerste oenskes der en fortolkning af artikel 94 i forordning nr. 1408/71 med henblik paa en afgoerelse af, om de aeldre pensionsrettigheder, der er erhvervet foer en medlemsstats tiltraedelse af Faellesskabet, er undergivet beskaeftigelsesstatens eller hjemstatens ordning, naar henses til, at medlemsstaterne har fastsat forskellige pensionsaldre. Dernaest bestaar der efter den forelaeggende ret tvivl om, hvorvidt bestemmelser, der fastsaetter forskellige aldre som betingelse for at faa udbetalt ydelser i henhold til lovbestemte pensionsordninger, er retmaessige, naar henses til grundsaetningerne om beskyttelse af ejendomsretten og fri bevaegelighed.
9. For saa vidt angaar fortolkningen af artikel 94 i forordning nr. 1408/71, bliver spoergsmaalet, om sagsoegeren er omfattet af denne bestemmelse. Besvarelsen af dette spoergsmaal kan efter min mening ikke give anledning til tvivl. Det hedder nemlig i artikel 94, stk. 2, udtrykkeligt: "Enhver forsikringsperiode samt - i givet fald - enhver beskaeftigelses- eller bopaelsperiode, der er tilbagelagt efter en medlemsstats lovgivning, forud for den 1. oktober 1972 eller forud for datoen for denne forordnings anvendelse i den paagaeldende medlemsstat, skal tages i betragtning ved afgoerelsen af ret til ydelser efter denne forordning." Efter denne bestemmelse skal altsaa ganske klart de forsikringsperioder, der er tilbagelagt efter dansk lovgivning foer datoen for forordningens anvendelse paa Kongeriget Danmarks omraade, tages i betragtning ved fastlaeggelsen af rettigheder i Forbundsrepublikken Tyskland.
10. Forordningens artikel 45 fastlaegger de naermere regler for den kompetente institutions opgave i den forbindelse, idet denne skal medregne bidragsperioder, der er tilbagelagt efter dansk lovgivning, som om det drejede sig om perioder, der var tilbagelagt i Tyskland, for saa vidt angaar erhvervelse af pensionsretten. Derimod indeholder artikel 46 med hensyn til beregningen af pensionens beloeb en bestemmelse om, at dette beloeb fastsaettes af vedkommende kompetente institution paa grundlag af den samlede laengde af de forsikrings- eller bopaelsperioder, der skal tages i betragtning i henhold til den lovgivning, der gaelder for den paagaeldende institution.
11. Helt konkret er den tyske institution i det foreliggende tilfaelde altsaa forpligtet til at medregne forsikringsperioderne i Danmark ved fastlaeggelsen af erhvervelsen af pensionsretten i Tyskland, men ikke til at tage disse perioder i betragtning ved beregningen af pensionens beloeb, idet dette beloeb i Tyskland kun afhaenger af de perioder, der er tilbagelagt i henhold til tysk lovgivning.
12. Om de forskellige i henholdsvis dansk og tysk lovgivning fastsatte pensionsaldre bemaerkes, at Domstolens faste praksis gaar ud paa, at der ved forordning nr. 1408/71 "ikke blev indfoert en faelles socialsikringsordning, men at forordningen udelukkende har til formaal at sikre en samordning af medlemsstaternes nationale sikringsordninger, som fortsat bestaar" (2), og at "artikel 51 ... ikke [er] til hinder for, at der gaelder forskellige sociale sikringsordninger i de forskellige medlemsstater og dermed forskellige rettigheder for arbejdstagerne, alt efter hvor de er beskaeftiget. Traktatens artikel 51 er saaledes ikke til hinder for, at de sociale sikringsordninger i de forskellige medlemsstater indeholder forskellige materielle og formelle regler, saaledes at arbejdstagerne har forskellige rettigheder, alt efter hvor de er beskaeftiget" (3). Af disse principper foelger meget klart, at eventuelle forskelle med hensyn til fastsaettelsen af pensionsalderen ikke i noget tilfaelde kan stride mod Traktatens bestemmelser om social sikring af arbejdstagerne, der ikke tilsigter en harmonisering, men en samordning af de nationale lovgivninger.
13. Imidlertid er det muligt i spoergsmaalene fra Sozialgericht ogsaa at se et spoergsmaal om gyldigheden af forordning nr. 1408/71, idet forordningen, derved at dens bestemmelser traeder i stedet for internationale overenskomster mellem medlemsstater, vil kunne goere indgreb i ejendomsretten og den frie bevaegelighed, saaledes at Roenfeldt' s stilling i sidste ende fremstaar som mindre fordelagtig efter denne forordning, end den ville have vaeret ved anvendelsen af den tysk-danske overenskomst.
14. Jeg skal foerst bemaerke, at det i Domstolens praksis er fastslaaet, at anvendelsen af artikel 6 i forordning nr. 1408/71, hvorefter forordningen traeder i stedet for overenskomster mellem medlemsstater om social sikring, har bindende virkning og ikke kan fraviges, heller ikke selv om dette maatte foere til en mindre gunstig stilling for vedkommende arbejdstager (4). Der er saaledes ikke tvivl om bestemmelsens raekkevidde.
15. Det maa herefter spoerges, om dette resultat er foreneligt med de af Sozialgericht naevnte principper, nemlig princippet om fri bevaegelighed og om beskyttelse af ejendomsretten.
16. Spoergsmaalet om overholdelsen af ejendomsretten kraever efter min mening ingen laengere behandling. En person, der alene venter paa forsikringsbegivenheden i forbindelse med en alderdomsforsikring, kan nemlig ikke i noget tilfaelde ligestilles med indehaveren af en ejendomsret. Muligvis kan man overveje, hvorledes retsstillingen er for en person, der allerede oppebaerer en alderspension, men hvis pensionsrettigheder beroeres af aendringer som dem, der er hidfoert i kraft af forordning nr. 1408/71. Det maa dog her vaere tilstraekkeligt at fastslaa, at den paagaeldende lovbestemmelse ikke har saadanne foelger.
17. Spoergsmaalet om en eventuel kraenkelse af retten til fri bevaegelighed kraever derimod en mere indgaaende behandling. Det staar fast, at artikel 6 i forordning nr. 1408/71 medfoerer, at en arbejdstager mister fordele, han har i henhold til overenskomster mellem medlemsstater. I denne situation skal jeg henvise til de grundsaetninger, Domstolen knaesatte i Petroni-dommen (5), hvori den udtalte, at bestemmelser i forordningen, hvorefter der sker en nedsaettelse af de rettigheder, arbejdstagerne allerede kan goere krav paa i en medlemsstat alene i medfoer af dennes nationale ret, er uforenelige med artikel 51.
18. Selv om denne parallel i foerste omgang virker meget besnaerende, kan den efter min mening ikke anvendes i det foreliggende tilfaelde. Domstolen har nemlig i Walder-dommen (6) udtalt, at princippet om, at forordning nr. 1408/71 traeder i stedet for overenskomster om social sikring mellem medlemsstaterne, har bindende virkning, selv om arbejdstageren herved stilles ringere, og anfoerte intet, der kunne give anledning til at mene, at det var Domstolens opfattelse, at dette kunne paavirke forordningens gyldighed. Desuden er der en afgoerende forskel mellem et tilfaelde, hvor anvendelsen af forordningen foerer til en mindre gunstig retsstilling for en arbejdstager end den, han ville have haft alene i henhold til national ret, og en situation, hvor anvendelsen af forordningen foerer til en mindre fordelagtig retsstilling end den, der foelger af en international overenskomst.
19. I det foerste tilfaelde ville arbejdstagere, der goer brug af deres ret til fri bevaegelighed, nemlig faa en ringere retsstilling end den, de ville have haft, hvis deres forhold var blevet afgjort alene i henhold til national lovgivning. I saa fald "[ville] maalet for artikel 48-51 ... ikke blive naaet, hvis arbejdstagerne som foelge af udoevelsen af deres ret til fri bevaegelighed skulle miste ... fordele, som de ... sikres, hvis kun en enkelt medlemsstats lovgivning finder anvendelse" (7).
20. Derimod foerer i det andet tilfaelde den omstaendighed, at den internationale konvention ikke finder anvendelse, ingenlunde til, at den arbejdstager, der har gjort brug af sin ret til fri bevaegelighed, faar en ringere stilling end den, han ville have opnaaet, saafremt han alene havde vaeret undergivet bestemmelserne i national ret. Konkret vil hans rettigheder ikke have vaeret mindre end de rettigheder, der ville vaere blevet fastlagt alene i henhold til national ret. Som Kommissionen rigtigt har anfoert, fratages i det foreliggende tilfaelde sagsoegeren ingen ret til ydelser, som han har erhvervet i henhold til en national lovgivning.
21. Jeg foreslaar herefter Domstolen at traeffe foelgende afgoerelse:
"1) Alle forsikringsperioder, der er tilbagelagt under Kongeriget Danmarks lovgivning foer ikrafttraedelsen af Raadets forordning (EOEF) nr. 1408/71 paa denne medlemsstats omraade, skal tages i betragtning ved fastlaeggelsen af de rettigheder, der bestaar i henhold til naevnte forordning.
2) Gennemgangen af artikel 6 i forordning nr. 1408/71 har intet frembragt, der kan rejse tvivl om dens gyldighed."
(*) Originalsprog: fransk.
(1) Raadets forordning af 14.6.1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger paa arbejdstagere, selvstaendige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Faellesskabet (kodificeret udgave, der figurerer som bilag I til Raadets forordning (EOEF) nr. 2001/83 af 2.6.1983, EFT L 230, s. 6).
(2) Domstolens dom af 5.7.1988 (sag 21/87, Borowitz, Sml. s. 3715, praemis 23); jf. desuden Domstolens dom af 12.7.1979 (sag 266/78, Brunori, Sml. s. 2705), af 12.6.1980 (sag 733/79, Laterza, Sml. s. 1915), og af 9.7.1980 (sag 807/79, Gravina, Sml. s. 2205).
(3) Domstolens dom af 15.1.1986 (sag 41/84, Pinna, Sml. s. 1, praemis 20).
(4) Domstolens dom af 7.6.1973 (sag 32/72, Walder, Sml. s. 599).
(5) Domstolens dom af 21.10.1975 (sag 24/75, Sml. s. 1149).
(6) Den tidligere naevnte dom i sag 32/72.
(7) Jf. den tidligere naevnte dom i sag 24/75.