61996CC0093_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Indledning
1. Denne sag vedroerer antidumpingtold paa garn af bomuld, der importeres til Faellesskabet fra Brasilien. Sagen vedroerer navnlig beregningen af det beloeb, hvoraf der skal betales told, naar beloebet ifoelge de relevante faellsskabsbestemmelser forhoejes med 1% pr. maaned, saafremt den pris, der betales efter en betalingsfrist, saaledes som det er tilfaeldet i denne sag, er hoejere end det beloeb, der skal betales ved importen.
Faktisk og retlig baggrund
2. Den forelagte sag angaar fortolkningen af Raadets forordning (EOEF) nr. 738/92 af 23. marts 1992 om indfoerelse af en endelig antidumpingtold paa importen af garn af bomuld med oprindelse i Brasilien og Tyrkiet (1) (herefter »forordningen«). Forordningens artikel 1, stk. 1, indfoerer en endelig antidumpingtold paa importen af garn af bomuld henhoerende under naermere angivne KN-koder med oprindelse i Brasilien og Tyrkiet. I artikel 1, stk. 2, litra a), fastsaettes tolden, som beregnes af nettoprisen, frit Faellesskabets graense, ufortoldet, til 16,6% for garn af bomuld med oprindelse i Brasilien, med visse undtagelser, der ikke er relevante for denne sag. Forordningens artikel 1, stk. 3, bestemmer:
»Den i stk. 2 omhandlede pris frit Faellesskabets graense anses som nettoprisen, hvis betaling i henhold til betalingsbetingelserne skal finde sted senest 30 dage efter varernes ankomst til Faellesskabets toldomraade. Prisen forhoejes med 1% for hver maaned, betalingsfristen forlaenges.«
3. »Toldvaerdien« af de importerede varer, saaledes som dette begreb er fastlagt i artikel 3, stk. 1, i Raadets forordning (EOEF) nr. 1224/80 af 28. maj 1980 om varers toldvaerdi (2), er »transaktionsvaerdien, dvs. den pris, som faktisk er betalt eller skal betales for varerne ved salg til eksport til Faellesskabets toldomraade«. Artikel 3 i Kommissionens forordning (EOEF) nr. 1495/80 af 11. juni 1980 om gennemfoerelse af visse bestemmelser i artikel 1, 3 og 8 i Raadets forordning (EOEF) nr. 1224/80 om varers toldvaerdi (3) bestemmer i de for denne sag relevante afsnit:
»2. Renter i henhold til en finansieringsordning indgaaet af koeberen, som vedroerer koebet af indfoerte varer, skal ikke medregnes i toldvaerdien, naar den ansaettes i henhold til forordning (EOEF) nr. 1224/80, forudsat at:
a) Beloebet er saerskilt angivet i forhold til den pris, der faktisk er betalt eller skal betales for varerne.
b) Finansieringsordningen er indgaaet skriftligt.
c) Koeberen om paakraevet kan paavise, at
- saadanne varer faktisk saelges til den pris, der angives som den pris, der faktisk er betalt eller skal betales, og
- den angivne rentesats ikke overstiger det normale niveau for saadanne transaktioner i det land og paa det tidspunkt, hvor finansieringen tilvejebringes.
...
4. Bestemmelserne i stk. 2 og 3 finder anvendelse, uanset om finansieringen tilvejebringes af saelgeren, et pengeinstitut eller en anden fysisk eller juridisk person.«
4. Indústria e Comércio Têxtil SA (herefter »sagsoegeren«) importerede i december 1991 to partier bomuldsgarn fra Brasilien til en pris af henholdsvis 3,26 USD pr. kg og 3,94 USD pr. kg og med en betalingsfrist paa 90 dage. Disse betingelser fremgaar af fakturaerne, dateret den 3. december 1991. Det fremgaar af forelaeggelsesdommen og af de forudgaaende kontrakter, dateret den 4. august 1991 (4), at der i begge tilfaelde var indgaaet aftale om en lavere pris ved kontant betaling (cash-against-documents, (»cad-prisen«)), der var paa henholdsvis 3,18 USD pr. kg og 3,85 USD pr. kg, men at sagsoegeren valgte en laengere betalingsfrist, hvilket kan ses af fakturaerne. Sagsoegeren har anfoert, at forskellen mellem de to mulige priser for hvert parti skyldes, at rentesatsen er fastsat i henhold til interbankrenten, Lissabon.
5. De portugisiske toldmyndigheder traf bestemmelse om, at der af de naevnte importforretninger skulle opkraeves antidumpingtold i medfoer af forordningen, hvorved prisen frit Faellesskabets graense (5) blev forhoejet med 2% for at tage hensyn til betalingsfristen paa 90 dage. Den antidumpingtold, der blev paalagt, var derfor hoejere, end den ville have vaeret, saafremt den aftalte cad-pris var blevet anvendt som beregningsgrundlag. Sagsoegeren anfaegtede denne afgoerelse i en sag anlagt mod Fazenda Pública (toldmyndighederne) ved Tribunal Fiscal Aduaneiro do Porto. Sagsoegeren fik medhold ved denne ret, men afgoerelsen blev efter anke ophaevet af Tribunal Tributário de Segunda Instância, der var af den opfattelse, at oekonomiske byrder kun kan undtages ved beregning af toldvaerdi, saafremt den rente, der skal betales, klart kan udskilles fra den pris, der er betalt, eller som skal betales. Selv om retten erkendte, at der var forskel paa cad-prisen og prisen ved 90 dages kredit, fandt den ikke, at denne forskel kunne ligestilles med en saerskilt angivet renteudgift.
6. Supremo Tribunal Administrativo (herefter »den nationale ret«) har udsat appelsagen, hvorunder sagsoegerens anke af den af Tribunal Tributário de Segunda Instância trufne afgoerelse behandles, og har forelagt Domstolen tre spoergsmaal til praejudiciel afgoerelse i medfoer af artikel 177 i traktaten om oprettelse af De Europaeiske Faellesskaber:
»1) Kan en forhoejelse (paa 1% for hver maaned, betalingsfristen forlaenges ud over en frist paa 30 dage efter varernes ankomst til Faellesskabets toldomraade) som omhandlet i artikel 1, stk. 3, i Raadets forordning (EOEF) nr. 738/92 af 23. marts 1992, der beregnes af prisen frit Faellesskabets graense, finde anvendelse i alle tilfaelde, hvor der er aftalt en betalingsfrist paa mere end 30 dage?
2) Saafremt spoergsmaalet ikke kan besvares ubetinget bekraeftende, idet det er noedvendigt at sondre, kan den naevnte forhoejelse da finde anvendelse under omstaendigheder som i den foreliggende sag (jf. de anfoerte faktiske omstaendigheder), hvor prisen for de importerede varer ved en betalingsfrist paa 90 dage var henholdsvis ca. 2,3% (i det ene tilfaelde) og 2,5% (i det andet tilfaelde) hoejere end cad-prisen (cash against documents)?
3) Saafremt det foregaaende spoergsmaal maa besvares bekraeftende, oenskes det oplyst, om forhoejelsen skal beregnes af cad-prisen eller af den pris, der skal betales ved 90 dages kredit?«
Skriftlige indlaeg til Domstolen
7. Der er indleveret skriftlige indlaeg af sagsoegeren, af Den Portugisiske Republik og af Kommissionen. Idet hverken sagens parter eller Kommissionen har anmodet om at afgive mundtlige indlaeg, har Domstolen i medfoer af procesreglementets artikel 104, stk. 4, besluttet ikke at afholde et retsmoede.
8. Sagsoegeren anfoerte ved den nationale ret, at forhoejelsen paa 1% af prisen frit Faellesskabets graense for hver maaned, betalingsfristen forlaenges, kun skal finde anvendelse, naar forlaengelsen bevirker, at den pris, der betales af importoeren ved kontant betaling og ved betaling paa kredit, er noejagtig den samme. Sagsoegeren har gentaget denne argumentation i sit indlaeg for Domstolen, idet sagsoegeren har anfoert, at det kun er under disse omstaendigheder, at en forlaenget kreditgivning udgoer en yderligere form for dumping. Subsidiaert har sagsoegeren anfoert, at det snarere er den aftalte cad-pris end den pris, der faktisk betales efter 90 dages kredit, der boer forhoejes med 1% pr. maaned (6).
9. Baade den portugisiske regering og Kommissionen har anfoert, at forhoejelsen finder anvendelse i alle tilfaelde, hvor prisen betales mere end 30 dage efter leveringen til indfoersel i Faellesskabet. Efter Kommissionens opfattelse indebaerer en betalingsfrist, isoleret set, reelt en nedsaettelse af prisen. Forordningens artikel 1, stk. 3, der bestemmer, at tolden forhoejes automatisk, har til formaal at modvirke en saadan forretningsmaessig fordel og at forhindre, at opkraevningen af antidumpingtolden saaledes undergraves. Baade den portugisiske regering og Kommissionen har med henblik paa at bestemme prisen frit Faellesskabets graense anvendt begrebet toldvaerdi, som defineret i artikel 3 i forordning nr. 1224/80, og som naermere uddybet i artikel 3, stk. 2, i forordning nr. 1495/80.
10. Den portugisiske regering har anfoert, at betingelserne i artikel 3, stk. 2, i forordning nr. 1495/80 ikke er opfyldt, blot fordi der henvises til, at der eksisterer to forskellige priser, hvor betalingsfristen er afgoerende for, hvilken pris der finder anvendelse. Kommissionen har paa den anden side anfoert, at det forhold, at der eksisterer to priser, svarende til, at der bestaar et valg mellem en kontant betaling og en betalingsfrist, goer det muligt at fastslaa, at der foreligger en finansieringsordning i medfoer af artikel 3, stk. 2, i forordning nr. 1495/80, jf. Domstolens fortolkning af denne bestemmelse i Wuensche-sagen (7). Domstolen udtalte, at »da andet ikke fremgaar af bestemmelserne, maa det derfor antages, at der, naar saelgeren har indroemmet koeberen en betalingsfrist, som koeberen har accepteret, foreligger en 'finansieringsordning' som anfoert i artikel 3 i forordning nr. 1495/80« (8). Domstolen tilfoejede, at »det er ... ingen betingelse, at betalingsfristen er aftalt saerskilt i forhold til aftalen om varesalget«. »Saafremt de renter, der er paaloebet som foelge af den af saelgeren indroemmede betalingsfrist, er angivet saerskilt i fakturaen til koeberen, maa denne, hvis ikke han goer noget andet gaeldende, anses for reelt at have samtykket i de til betalingsfristen svarende renter« (9).
11. Efter Kommissionens opfattelse er de betingelser, der angives i artikel 3, stk. 2, opfyldt, naar der bestaar en valgmulighed mellem en kontant betaling og en betalingsfrist, og priserne for begge betalingsmaader klart er angivet, saaledes at toldmyndighederne kan beregne den anvendte rentesats og, om noedvendigt, sammenligne den med det normale renteniveau for saadanne transaktioner i det paagaeldende land. I denne sag udgoer den aftalte cad-pris den reelle pris, der skal anvendes ved beregning af toldvaerdien for de omhandlede varer. Som svar paa et spoergsmaal fra Domstolen har Kommissionen anfoert, at dette vil vaere tilfaeldet, selv hvis de to priser ikke fremgaar af fakturaen, men derimod af en forudgaaende koebekontrakt, hvis koeberen i mellemtiden har valgt at betale den pris, der er angivet i forbindelse med en betalingsfrist. Kommissionen har gjort gaeldende, at forhoejelsen af nettoprisen frit Faellesskabets graense med 1% for hver maaned, betalingsfristen forlaenges, er et objektivt kriterium til fastlaeggelse af det beloeb, hvoraf der beregnes antidumpingtold. En forhoejelse af den pris, der skal betales efter 90 dage, med 2%, vil indebaere, at der paalaegges en dobbelt byrde, idet der i prisen allerede er taget hoejde for renteudgifter.
Stillingtagen
12. Det er noedvendigt indledningsvis at tage stilling til sagsoegerens anbringende om, at prisen frit Faellesskabets graense kun skal forhoejes med 1% for hver maaned, betalingsfristen udskydes, saafremt prisen ved kontant betaling er noejagtig den samme som prisen i tilfaelde af betalingsfrist. Jeg er ikke enig heri. For det foerste er artikel 1, stk. 3, affattet i ubetingede vendinger, og der er ikke noget, der antyder, at bestemmelsen kun finder anvendelse, naar koeberen ikke paalaegges renteudgifter som foelge af betalingsfristen. For det andet er det ikke den eneste taenkelige form for dumping via lempelige betalingsvilkaar. Saafremt saelgerne indroemmer en meget lav rentesats i forhold til den normale markedsrente, vil dette ogsaa vaere til fordel for koeberen. I tilfaelde, hvor der allerede er aftalt en betalingsfrist, vil opkraevningen af en meget hoej rentesats endvidere give saelgeren mulighed for kunstigt at saenke den angivne basispris for de omhandlede varer og dermed den antidumpingtold, der skal betales (10). For det tredje synes forordningens artikel 1, stk. 3, ikke at vaere blevet udformet med henblik paa at imoedegaa dumping via lempelige betalingsvilkaar som saadan, da en told paa 16,6% af den skoennede maanedlige laaneudgift vil vaere et helt utilstraekkeligt modtraek over for et rentefrit laan eller et laan til en meget lav rente.
13. Jeg finder Kommissionens anbringende meget mere overbevisende, for saa vidt som den har anfoert, at formaalet med forordningens artikel 1, stk. 3, snarere er, at antidumpingtolden paa varerne baseres paa et rationelt og objektivt kriterium end at undgaa misbrug som foelge af de betalingsvilkaar, der faktisk ydes importoeren. Det forhold, at forhoejelsen i artikel 1, stk. 3, automatisk finder anvendelse, samt at den er fastsat til et bestemt beloeb, betyder, at den ikke har meget at goere med de faktiske betalingsvilkaar, der aftales mellem koeberen og saelgeren, uanset om disse afspejler de saedvanlige laaneudgifter eller ej. Formaalet med artikel 1, stk. 3, er at bestemme den taenkte »reelle« udgift, som koeberen af varer, importeret til Faellesskabet, maa betale, naar der fastsaettes en betalingsfrist for prisen frit Faellesskabets graense. Denne reviderede udgift udgoer herefter det reelle beregningsgrundlag for antidumpingtolden. Dette er udtryk for et hensigtsmaessigt politisk valg, for saa vidt det objektive kriterium om betaling af en fast sats paa 1% for hver maaned, der yderligere gives kredit, ikke i vaesentlig grad afviger fra den normale markedssats til skade for den, der er ansvarlig for betalingen af tolden.
14. Jeg er enig med det af den portugisiske regering og Kommissionen anfoerte om, at prisen, netto, frit Faellesskabets graense, med henblik paa beregningen af toldvaerdien skal bestemmes under hensyntagen til de kriterier, der fremgaar af artikel 3 i Raadets forordning nr. 1224/80 og af artikel 3, stk. 2, i forordning nr. 1495/80. Domstolen udtalte i dommen af 7. maj 1991 i sagen Nakajima mod Raadet (11), at »i forbindelse med antidumpingtold er prisen, netto, frit Faellesskabets graense, ufortoldet, dvs. toldvaerdien (cif-pris) af den paagaeldende import«. Raadet har ogsaa lejlighedsvis i forbindelse med antidumpingforanstaltninger defineret prisen, netto, frit Faellesskabets graense, med udtrykkelig henvisning til varernes toldvaerdi, som fastsat i henhold til forordning nr. 1224/80 (12).
15. Jeg er enig med Kommissionen i, at - paa baggrund af Domstolens afgoerelse i Wuensche-sagen - betingelserne i artikel 3, stk. 2, litra a) og b), i forordning nr. 1495/80 maa anses for at vaere opfyldt, naar der af fakturaen eller af et andet kontraktdokument fremgaar to forskellige priser, hvor den ene er prisen ved kontant betaling, og den anden er prisen efter en betalingsfrist. De eneste faktiske omstaendigheder, der adskiller denne sag fra Wuenche-sagen, og som kan vaere af relevans, er, at prisforskellene i denne sag er udtrykt i absolutte beloeb frem for i procenter af kontantprisen, og at de forskellige priser i denne sag fremgaar af koebekontrakterne frem for af de endelige fakturaer, idet koeberen allerede da havde valgt en betalingsfrist. Den foerste omstaendighed er ikke af afgoerende betydning, for saa vidt den absolutte prisforskel ikke skyldes andre faktorer end den forlaengede kredit. Heller ikke den anden omstaendighed er af afgoerende betydning, for saa vidt det ikke godtgoeres, at den i henhold til den forudgaaende kontrakt eksisterende mulighed for at vaelge en kontantpris - og som blev fravalgt - ikke var rent fiktiv, hvilket ville udgoere et saadant misbrug, som artikel 3, stk. 2, litra c), i forordning nr. 1495/80 er rettet imod. Det har ikke vaeret antydet, at den aftalte cad-pris eller udgifterne i forbindelse med betalingsfristen var fiktive.
16. Loesningen maa noedvendigvis vaere et kompromis, hvorved der dels tages hensyn til, at en betalingsfrist kan anvendes som en skjult prisnedsaettelse, og dels at en betalingsfrist kan vaere indroemmet i henhold til en reel finansieringsordning. De krav, der stilles i artikel 3, stk. 2, i forordning nr. 1495/80, er udtryk for et saadant kompromis, idet der kraeves objektive beviser for, at der er tale om en reel finansieringsordning. Det skal for det foerste vaere muligt at udskille de paaloebne renter fra »den pris, der faktisk er betalt eller skal betales for varerne« [artikel 3, stk. 2, litra a)]. For det andet, og naert knyttet hertil, skal »finansieringsordningen« vaere indgaaet skriftligt [artikel 3, stk. 2, litra b)]. I denne sag har den nationale ret udtalt, at der for begge partier kunne vaere betalt en lavere cad-pris. Sagsoegeren valgte imidlertid at goere brug af den aftalte ret til 90 dages kredit og maatte foelgelig betale den hoejere pris, der fremgik af fakturaerne. Saafremt det kan fastslaas, at prisforskellen skyldes, at der paaloeber renter ved udskudt betaling, og denne ordning er indgaaet skriftligt, hvilket det tilkommer den nationale ret at afgoere, er betingelserne i artikel 3, stk. 2, litra a) og b), opfyldt. Disse forhold behoever ikke at fremgaa af den faktura, der angiver det beloeb, importoeren skal betale. Det kan endelig om noedvendigt kraeves, at importoeren i henhold til artikel 3, stk. 2, litra c), paaviser, at »varer[ne] faktisk saelges til den pris, der angives som den pris, der faktisk er betalt eller skal betales«, og at »den angivne rentesats ikke overstiger det normale niveau for saadanne transaktioner i det land og paa det tidspunkt, hvor finansieringen tilvejebringes«.
Forslag til afgoerelse
17. Jeg vil herefter foreslaa Domstolen, at de spoergsmaal, der er forelagt af den nationale ret, besvares paa foelgende maade:
»Den forhoejelse af nettoprisen, som angives i artikel 1, stk. 3, i Raadets forordning (EOEF) nr. 738/92 af 23. marts 1992 om indfoerelse af en endelig antidumpingtold paa importen af garn af bomuld med oprindelse i Brasilien og Tyrkiet, finder anvendelse, saa snart det aftales, at varerne skal betales paa et tidspunkt, der ligger mere end 30 dage efter deres ankomst til Faellesskabets toldomraade. I saadanne tilfaelde skal forhoejelsen beregnes af varernes toldvaerdi, dvs. den pris, der faktisk betales eller skal betales for varerne, naar de saelges til eksport inden for Faellesskabets toldomraade, fratrukket finansieringsudgifter, som er saerskilt angivet i overensstemmelse med artikel 3 i Kommissionens forordning (EOEF) nr. 1495/80 af 11. juni 1980. Saadanne finansieringsudgifter omfatter prisforskellen mellem prisen ved kontant betaling og prisen ved betaling efter en frist, hvor den aftalte prisforskel fremgaar skriftligt og er udtryk for varernes normale pris og den gaeldende rentesats.«
(1) - EFT L 82, s. 1. Denne forordning efterfulgte Kommissionens forordning (EOEF) nr. 2818/91 af 23.9.1991 om indfoerelse af en midlertidig antidumpingtold paa importen af garn af bomuld med oprindelse i Brasilien, Egypten og Tyrkiet og om afslutning af antidumpingproceduren vedroerende garn af bomuld med oprindelse i Indien og Thailand (EFT L 271, s. 17).
(2) - EFT L 134, s. 1.
(3) - EFT L 154, s. 14. Den oprindelige bestemmelse i artikel 3, som udelukkende henviste til »renter, der betales i henhold til en finansieringsordning vedroerende koebet af de indfoerte varer«, blev imidlertid ophaevet og erstattet af artikel 1, nr. 2, i Kommissionens forordning (EOEF) nr. 220/85 af 29.1.1985 om aendring af forordning (EOEF) nr. 1495/80 om gennemfoerelse af visse bestemmelser i artikel 1, 3 og 8 i Raadets forordning (EOEF) nr. 1224/80 om varers toldvaerdi, EFT L 25, s. 7. Det fremgaar af tredje og fjerde betragtning til forordning nr. 220/85, at forordningen blev vedtaget i henhold til en aftale indgaaet inden for rammerne af GATT, hvorefter renter, der betales i henhold til en finansieringsordning vedroerende koebet af indfoerte varer, i relation til toldvaerdien skal behandles ensartet. Citatet er fra den saaledes aendrede bestemmelse.
(4) - Disse kontrakter blev sendt til Domstolen sammen med forelaeggelsesdommen i naervaerende sag.
(5) - Det fremgaar ud fra sammenhaengen, at den forelaeggende ret hermed har ment den pris, der er angivet i fakturaen.
(6) - For sagsoegeren vil det tilsyneladende vaere mere fordelagtigt at anvende cad-prisen som beregningsgrundlag for antidumpingtolden end at anvende selv den uforhoejede pris, der skal betales efter 90 dages kredit, da denne pris, som det antydes i det andet spoergsmaal, for begge varepartier ligger mere end 2% over cad-prisen.
(7) - Dom af 4.6.1992, sag C-21/91, Sml. I, s. 3647.
(8) - Praemis 18.
(9) - Praemis 19.
(10) - Den verifikationsprocedure, der angives i artikel 3, stk. 2, litra c), i Kommissionens forordning nr. 1495/80, har til formaal at imoedegaa, at der anvendes saadanne fremgangsmaader til nedsaettelse af den told, der skal betales.
(11) - Sag C-69/89, Sml. I, s. 2069, praemis 105.
(12) - Jf. f.eks. artikel 1, stk. 3 og 4, i Raadets forordning (EOEF) nr. 864/87 af 23.3.1987 om indfoerelse af en endelig antidumpingtold paa importen af elektriske motorer med oprindelse i Bulgarien, Den Tyske Demokratiske Republik, Polen, Sovjetunionen, Tjekkoslovakiet og Ungarn (EFT L 83, s. 1). Denne forordnings gyldighed blev proevet af Domstolen i dom af 11.7.1990, forenede sager C-305/86 og C-160/87, Neotype Techmashexport mod Kommissionen og Raadet, Sml. I, s. 2945.