61995CO0087_DA
Parter
Dommens præmisser
Afgørelse om sagsomkostninger
Afgørelse
Parter
I sag C-87/95 P,
Cassa nazionale di previdenza ed assistenza a favore degli avvocati e procuratori (CNPAAP) ved advokaterne Pietro Adonnino, Mario Sanino, Maurizio de Stefano og Alberto Colabianchi, Rom, og med valgt adresse i Luxembourg hos advokat Marianne Goebel, 1, rue François Faber,
appellant,
angaaende appel af kendelse afsagt den 11. januar 1995 af De Europaeiske Faellesskabers Ret i Foerste Instans (Tredje Afdeling) i sag T-116/94, Cassa nazionale di previdenza ed assistenza a favore degli avvocati e procuratori mod Raadet (Sml. II, s. 1), hvori der er nedlagt paastand om ophaevelse af denne kendelse,
den anden part i appelsagen er:
Raadet for Den Europaeiske Union ved direktoer Ruediger Bandilla, og Antonio Lucidi, Raadets Juridiske Tjeneste, som befuldmaegtigede, og med valgt adresse i Luxembourg hos direktoer Bruno Eynard, Den Europaeiske Investeringsbanks Direktorat for Juridiske Anliggender, 100, boulevard Konrad Adenauer,
har
DOMSTOLEN (Fjerde Afdeling)
sammensat af afdelingsformanden, C.N. Kakouris, og dommerne P.J.G. Kapteyn og J.L. Murray (refererende dommer),
generaladvokat: A. La Pergola
justitssekretaer: R. Grass,
efter at have hoert generaladvokaten,
afsagt foelgende
Kendelse
Dommens præmisser
1 Ved appelskrift indleveret til Domstolens Justitskontor den 20. marts 1995 har CNPAAP ivaerksat appel af den af Retten i Foerste Instans afsagte kendelse af 11. januar 1995 i sag T-116/94, Cassa nazionale di previdenza ed assistenza a favore degli avvocati e procuratori mod Raadet (Sml. II, s. 1, herefter "den anfaegtede kendelse"), hvorved Retten afviste appellantens soegsmaal med paastand om annullation af Raadets forordning (EF) nr. 3604/93 af 13. december 1993 om fastlaeggelse af definitioner med henblik paa gennemfoerelse af forbuddet mod privilegeret adgang til traktatens artikel 104 A (EFT L 332, s. 4), subsidiaert om delvis annullation af artikel 4, stk. 2, sidste led, i forordning nr. 3604/93.
2 EF-traktatens artikel 104 A lyder:
"1. Enhver foranstaltning, der ikke er baseret paa tilsynsmaessige hensyn, og hvorved der gives faellesskabsinstitutioner eller organer, centralregeringer, regionale, lokale eller andre offentlige myndigheder, andre organer inden for den offentlige sektor eller offentlige foretagender i medlemsstaterne privilegeret adgang til finansielle institutioner, er forbudt.
2. Raadet, der traeffer afgoerelse efter fremgangsmaaden i artikel 189 C, skal inden den 1. januar 1994 fastlaegge definitioner for gennemfoerelsen af det forbud, der er omhandlet i stk. 1."
3 Raadet udstedte den 13. december 1993 forordning nr. 3604/93, hvori der gives en definition af foelgende begreber: "enhver foranstaltning, hvorved der gives privilegeret adgang" (artikel 1), "tilsynsmaessige hensyn" (artikel 2), "offentlige foretagender" (artikel 3) og "finansielle institutioner" (artikel 4).
4 I artikel 4, stk. 2, i forordning nr. 3604/93 bestemmes, at foelgende institutioner ikke er "finansielle institutioner", som omhandlet i traktatens artikel 104 A:
"° Den Europaeiske Centralbank og de nationale centralbanker (o.a.: Domstolens oversaettelse; denne saetning er ikke indeholdt i forordningens danske version)
° postvaesenets finansielle tjenester, saafremt de indgaar i det offentlige som defineret i Det Europaeiske Nationalregnskabssystem, eller saafremt deres hovedaktivitet er at virke som finansiel agent for det offentlige
samt
° institutioner, som er en del af det offentlige, som defineret i Det Europaeiske Nationalregnskabssystem, eller hvis passiver i deres helhed udgoer en statsgaeldspost."
5 Ifoelge punkt 241 i anden udgave af Det Europaeiske Nationalregnskabssystem (herefter "ENS"), som er udarbejdet af De Europaeiske Faellesskabers Statistiske Kontor, er sektoren "det offentlige" underopdelt i tre delsektorer, nemlig det centrale offentlige, det lokale offentlige og de sociale kasser og fonde. Sidstnaevnte delsektor defineres i punkt 244 og 245 i ENS som omfattende "alle de centrale og lokale institutionelle enheder, hvis hovedaktivitet bestaar i at levere sociale ydelser, og hvis vaesentligste tilgange stammer fra obligatoriske bidrag til sociale sikringsordninger fra andre enheder. Denne delsektor omfatter specielt selvstaendige pensionskasser og andre forsikringsselskaber, hvor praemien beregnes uafhaengigt af den enkelte forsikringstagers risiko".
6 Appellanten, CNPAAP, er et offentligt organ, som advokater og sagfoerere, der vedvarende udoever deres erhverv paa italiensk territorium, er forpligtet til at vaere tilsluttet. Det fremgaar af den anfaegtede kendelse, at appellanten ved den italienske lov nr. 70 af 20. marts 1975 (GURI nr. 87 af 2.4.1975) blev klassificeret blandt de offentlige forvaltningsorganer for obligatoriske sociale sikringsordninger. I medfoer af artikel 12 i lovdekret nr. 155 af 20. maj 1993, som aendret ved stadfaestelseslov nr. 243 af 19. juli 1993 (GURI Supplemento ordinario nr. 204 af 31.8.1993), er disse organer i aarene 1993, 1994 og 1995 forpligtet til at indbetale et beloeb svarende til 25% af indtaegterne af alle former for bidrag, opkraevet i det paagaeldende referenceaar, paa en rentebaerende konto, som forbliver spaerret i fem aar, hos Tesoreria centrale dello Stato.
7 Den 4. december 1993 anmodede CNPAAP Raadet om at praecisere, at det i traktatens artikel 104 A, stk. 1, indeholdte forbud ogsaa finder anvendelse paa forvaltningsorganer for obligatoriske sociale sikringsordninger.
8 Den 13. december 1993 udstedte Raadet forordning nr. 3604/93, som traadte i kraft den 1. januar 1994. CNPAAP mener som offentligt forvaltningsorgan for en obligatorisk social sikringsordning at vaere omfattet af definitionen "det offentlige" i forordningens artikel 4, stk. 2, sidste led, og foelgelig ikke at vaere omfattet af forbuddet mod privilegeret adgang til finansielle institutioner i traktatens artikel 104 A, stk. 1.
9 Den 22. marts 1994 anlagde CNPAAP annullationssoegmaal ved Retten og paastod i medfoer af artikel 4, stk. 2, sidste led, i forordning nr. 3604/93 at vaere blandt de institutioner, som er en del af det offentlige, som defineret i ENS, og foelgelig ikke at falde ind under kategorien "finansielle institutioner" i den i traktatens artikel 104 A, stk. 1, anfoerte betydning.
10 Raadet fremsatte den 30. maj 1994 formalitetsindsigelse i medfoer af artikel 114, stk. 1, i Rettens procesreglement.
11 Den 8. august 1994 fremsatte Cassa nazionale di previdenza ed assistenza a favore dei geometri, Cassa nazionale del notariato og Cassa nazionale di previcenza ed assistenza per gli ingegneri e gli architetti liberi professionisti begaering om at maatte intervenere til stoette for CNPAAP' s paastande i overensstemmelse med artikel 115 i Rettens procesreglement. Den 9. august 1994 fremsatte Kommissionen begaering om intervention til stoette for Raadets paastande.
Den anfaegtede kendelse
12 Den 11. januar 1995 afsagde Retten i medfoer af artikel 111 i Rettens procesreglement den anfaegtede kendelse.
13 Retten bemaerkede for det foerste, at traktatens artikel 173, stk. 4, stiller som betingelse for, at et annullationssoegsmaal, der er indbragt af en fysisk eller juridisk person til proevelse af en forordning, kan antages til realitetsbehandling, at den anfaegtede retsakt faktisk udgoer en beslutning, der beroerer sagsoegeren umiddelbart og individuelt i den i traktatens artikel 189 anfoerte betydning. Da de ved forordning nr. 3604/93 fastlagte definitioner imidlertid er affattet i generelle og abstrakte vendinger og saaledes skaber retsvirkninger for kategorier af foretagender og institutioner, der er defineret generelt og abstrakt, boer forordningen anses for at vaere almengyldig og normativ. Selv om det var godtgjort, at retssubjekterne for artikel 4, stk. 2, sidste led, i forordning nr. 3604/93 var identificerbare paa tidspunktet for retsaktens vedtagelse, ville dette ikke give anledning til tvivl om bestemmelsens forordningskarakter, naar henses til, at den kun angaar objektive retlige eller faktiske omstaendigheder (praemis 21-25).
14 For det andet bemaerkede Retten, at skoent en retsakt, der efter sin art og raekkevidde har almengyldig karakter, kan beroere en fysisk eller juridisk person individuelt, er det noedvendigt, at vedkommendes retsstilling er beroert paa grund af en faktisk situation, der adskiller ham fra alle andre og identificerer ham paa tilsvarende vis som adressaten for en beslutning, for at en saadan person kan anses for individuelt beroert. Forbuddet mod privilegeret adgang til finansielle institutioner, som fastsat i traktatens artikel 104 A, stk. 1, vedroerer imidlertid kun finansielle institutioner, og artikel 104 A, stk. 2, i henhold til hvilken den anfaegtede forordning er udstedt, giver alene Raadet kompetence til at fastlaegge definitioner af de begreb, som anvendes i stk. 1, og ikke til at udvide forbuddet til at omfatte ikke-finansielle institutioner. Den omstaendighed, at CNPAAP er underlagt en obligatorisk opkraevning i overensstemmelse med italiensk ret og skriftligt oplyste Raadet om sin situation, foer forordning nr. 3604/93 blev vedtaget, indebaerer ikke, at CNPAAP udskilles i forhold til alle andre foretagender eller institutioner, idet CNPAAP befinder sig i en situation, der kan sammenlignes med situationen for enhver anden ikke-finansiel institution eller ethvert andet ikke-finansielt foretagende, for hvilken den eksisterende eller fremtidige lovgivning i en medlemsstat fastlaegger, eller maatte fastlaegge, en privilegeret adgang (praemis 26, 27 og 28).
15 Med hensyn til CNPAAP' s subsidiaere paastand om at vaere individuelt beroert af artikel 4, stk. 2, sidste led, i forordning nr. 3604/93, fastslog Retten, at CNPAAP kun blev beroert af denne bestemmelse i sin objektive egenskab af offentlig forvaltning. Denne bestemmelse er i generelle og abstrakte vendinger rettet til alle institutioner eller foretagender, der indgaar i "det offentlige", som defineret i ENS ligeledes i generelle og abstrakte vendinger. CNPAAP kunne saaledes hverken haevde at vaere individuelt beroert af forordning nr. 3604/93 i sin helhed eller af forordningens artikel 4, stk. 2, sidste led (praemis 29, 30 og 31).
16 Retten fandt herefter, at det var aabenbart, at sagen skulle afvises, og at det var ufornoedent at traeffe afgoerelse om de fremsatte interventionsbegaeringer (praemis 32).
Parternes anbringender
17 Appellanten har indledningsvis fremhaevet, at der under appellen nedlaegges paastand om ophaevelse af den anfaegtede kendelse, i det omfang der heri er truffet bestemmelse om afvisning af CNPAAP' s paastand om annullation af artikel 4, stk. 2, sidste led, i forordning nr. 3604/93, for saa vidt som det heri bestemmes, at "institutioner, som er en del af det offentlige, som defineret i ENS", ikke indgaar i definitionen af finansielle institutioner.
18 Appellanten har til stoette for paastanden om ophaevelse af kendelsen i det vaesentlige anfoert fire anbringender.
19 For det foerste har appellanten henvist til de argumenter, som er fremsat i staevningen, og appellantens indlaeg for Retten vedroerende den af Raadet fremfoerte formalitetsindsigelse.
20 For det andet har appellanten gjort gaeldende, at Raadet burde have analyseret de forskellige foreliggende begreber "det offentlige" og "finansielle institutioner" og defineret dem under hensyntagen til formaalet med traktatens artikel 104 A, da det vedtog de noedvendige definitioner i det i artikel 104 A indeholdte forbud. Raadet har imidlertid defineret de ikke-finansielle institutioner med henvisning til ENS, som indfoerer statistiske kriterier, der er faelles for medlemsstaterne, og som finder anvendelse paa frivillig basis, for saa vidt systemet ikke er obligatorisk, og som saaledes er uden enhver retlig karakter. Denne definition er derfor ikke i overensstemmelse med formaalet med traktatens artikel 104 A, stk. 1. For det foerste skulle de sociale sikringsorganer i saa fald forholde sig som finansielle institutioner. Dernaest maa sikringsorganets retlige karakter tages i betragtning, for saa vidt de selvstaendige organer boer stilles anderledes end det offentlige. Efter appellantens opfattelse genspejler dette retlige kriterium for sondringen sig i en oekonomisk relateret sondring mellem paa den ene side de sociale sikringsorganer, hvis passiver udgoer en statsgaeldspost, og paa den anden side de organer, hvis passiver ikke har nogen forbindelse med statsgaelden. Appellanten har gjort gaeldende, at den definition af det offentlige, som Raadet har anvendt til at definere de ikke-finansielle institutioner i den i forordning nr. 3604/93 anfoerte betydning, er i strid med den bemyndigelse, som er tillagt Raadet i EF-traktatens artikel 104 A, stk. 2.
21 For det tredje har appellanten anfoert, at artikel 4, stk. 2, sidste led, i forordning nr. 3604/93 i virkeligheden er en beslutning om som kriterium at anvende den i ENS angivne definition af "det offentlige", hvorved appellanten udelukkes fra kategorien "finansielle institutioner", og om ikke at sondre mellem appellantens og andres situation ved definitionen af ikke-finansielle institutioner. Ifoelge appellanten er denne beslutning, som blev truffet uden at tage hensyn til appellantens saerlige retlige karakter og det forhold, at der i italiensk ret er obligatorisk opkraevning, skoent dette var blevet meddelt Raadet i tide, en beslutning, som beroerer appellanten direkte og individuelt i den i EF-traktatens artikel 173, stk. 4, anfoerte betydning, da den skader appellantens virksomhed.
22 For det fjerde har appellanten gjort gaeldende, at saafremt appellen forkastes, vil det vaere en tilsidesaettelse af appellantens ret til kontradiktion, fordi der ikke er noget effektivt retsmiddel for de nationale retsinstanser. Det italienske retssystem sikrer nemlig ikke efter appellantens opfattelse borgerne en tilstraekkelig beskyttelse paa grund af den almindelige, strukturbetingede forsinkelse, som de sager, der behandles af de kompetente retsinstanser, er underlagt. Denne mangel paa effektive retsmidler er efter appellantens mening en alvorlig hindring for en effektiv domstolskontrol med faellesskabsinstitutionernes retsakter, saaledes som paalagt ved traktaten og den europaeiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlaeggende frihedsrettigheder.
23 Raadet har i svarskriftet paastaaet anken forkastet.
24 For det foerste har Raadet anfoert, at appellanten ikke har fremfoert noget retligt argument til stoette for, at Retten har foretaget en fejlagtig anvendelse af faellesskabsretten, da soegsmaalet blev afvist, eller som rejser tvivl om den domstolspraksis, som Retten bygger paa.
25 For det andet er de anbringender, som appellanten har fremfoert mod Raadet vedroerende vedtagelsen af forordning nr. 3604/93, ikke relevante i forbindelse med spoergsmaalet om sagens afvisning.
26 For det tredje er appellantens paastand om at vaere direkte og individuelt beroert af den omtvistede bestemmelse allerede blevet gjort gaeldende for Retten, som har afvist den. Denne argumentation indeholder efter Raadets opfattelse i oevrigt ikke noget nyt element, som kan rejse tvivl om, hvorvidt Rettens vurdering var korrekt.
27 For det fjerde kan anbringender vedroerende den paastaaede mangel paa effektive retsmidler for de nationale retsinstanser ikke begrunde, at et annullationssoegsmaal med hjemmel i traktatens artikel 173, stk. 4, antages til realitetsbehandling, naar alle betingelser herfor ikke er opfyldt. I oevrigt betyder det forhold, at et saadant soegsmaal er blevet afvist, ikke, at appellanten ikke har andet retsmiddel, bl.a. inden for rammerne af traktatens artikel 177.
Domstolens bemaerkninger
28 I medfoer af procesreglementets artikel 119 kan Domstolen, naar det er aabenbart, at appellen skal afvises eller forkastes, naar som helst ved begrundet kendelse beslutte at afvise eller forkaste appellen.
Foerste anbringende
29 Det fremgaar af artikel 51 i EF-statutten for Domstolen samt af artikel 112, stk. 1, litra c), i Domstolens procesreglement, at et appelskrift noejagtigt skal angive, hvilke dele af dommen, som anfaegtes, samt de retlige argumenter, der paaberaabes til stoette for dommens ophaevelse.
30 Ifoelge fast retspraksis er dette krav ikke opfyldt, naar appelskriftet blot gentager eller noejagtigt gengiver de anbringender og argumenter, der allerede er blevet fremfoert for Retten, herunder de anbringender og argumenter, der var stoettet paa faktiske omstaendigheder, som Retten udtrykkeligt har afvist at laegge til grund. En saadan appel har i realiteten kun til formaal at opnaa, at de i staevningen fremsatte paastande paadoemmes endnu en gang, hvilket i henhold til artikel 49 i EF-statutten for Domstolen falder uden for dennes kompetence (jf. bl.a. kendelse af 17.10.1995, sag C-62/94 P, Turner mod Kommissionen, Sml. I, s. 3177, praemis 17).
31 Det bemaerkes derfor blot, at appellanten angaaende foerste anbringende har henvist til argumenter, der allerede er blevet fremfoert for Retten, og ikke har fremfoert argumenter, der kan bevise, at Retten har begaaet en retlig fejl i sin vurdering. Det er derfor aabenbart, at dette anbringende skal afvises.
Andet anbringende
32 Andet anbringende, der angaar en paastaaet uoverensstemmelse mellem den befoejelse, som er tillagt Raadet i EF-traktatens artikel 104 A, stk. 2, og indholdet af forordning nr. 3604/93, angaar udelukkende sagens realitet. Foelgelig er det aabenbart uden betydning for saa vidt angaar spoergsmaalet om, hvorvidt sagen skal afvises, og maa derfor forkastes.
Tredje anbringende
33 Det bemaerkes indledningsvis i forbindelse med dette anbringende, der angaar spoergsmaalet om, hvorvidt artikel 4, stk. 2, sidste led, i forordning nr. 3604/93 i virkeligheden er en beslutning, som beroerer appellanten direkte og individuelt, at Domstolen i dom af 14. december 1962, forenede sager 16/62 og 17/62, Confédération nationale des producteurs de fruits et légumes m.fl. mod Raadet (Sml. 1954-1964, s. 359, org. ref.: Rec. s. 901), har anfoert, at udtrykket "beslutning" i EOEF-traktatens artikel 173, stk. 2, nu EF-traktatens artikel 173, stk. 4, har den tekniske betydning, der fremgaar af traktatens artikel 189, og at kriteriet for sondringen mellem en retsakt af normativ karakter og en beslutning i den i artikel 189 naevnte betydning skal soeges i, om den paagaeldende retsakt er almengyldig eller ej.
34 Det fremgaar endvidere af fast retspraksis, at en retsakts almengyldige karakter ikke paavirkes af, at der foreligger en mulighed for mere eller mindre praecist at fastslaa antallet eller endog identiteten af de retssubjekter, som retsakten retter sig til (jf. kendelse af 23.11.1995, sag C-10/95 P, Asocarne mod Raadet, Sml. I, s. 4149, praemis 30 med citat af retspraksis).
35 I denne forbindelse bemaerkes, at de ved forordning nr. 3604/93 fastlagte definitioner, der er affattet i generelle og abstrakte vendinger og saaledes skaber retsvirkninger for kategorier af foretagender og institutioner, som er defineret generelt og abstrakt, og derfor for alle disse foretagender og institutioner, er almengyldige og normative. Selv om det var godtgjort, at retssubjekterne for artikel 4, stk. 2, sidste led, i forordning nr. 3604/93 var identificerbare paa tidspunktet for retsaktens vedtagelse, ville dette ikke rejse tvivl om dens forordningskarakter, naar henses til, at den kun angaar objektive retlige eller faktiske omstaendigheder.
36 Selv om, som Retten med foeje har anfoert, Domstolen har fastslaaet, at en bestemmelse, der har almengyldig karakter, under visse omstaendigheder kan beroere visse erhvervsdrivende individuelt (jf. dom af 18.5.1994, sag C-309/89, Codorniú mod Raadet, Sml. I, s. 1853, praemis 19), kan denne retspraksis ikke paaberaabes i dette tilfaelde, eftersom den anfaegtede bestemmelse ° i modsaetning til de retsakter, som var genstand for de naevnte sager ° ikke goer indgreb i en rettighed, som saerligt er tillagt appellanten i den i denne retspraksis anfoerte betydning.
37 Herefter maa det tredje anbringende ligeledes forkastes.
Fjerde anbringende
38 For saa vidt angaar appellantens anbringende vedroerende den almindelige, strukturbetingede forsinkelse, hvormed sagerne behandles af de kompetente nationale retsinstanser, bemaerkes, at selv om det maatte forholde sig saaledes, kan en saadan omstaendighed ikke begrunde en aendring i den soegsmaalsordning, der er fastlagt i traktatens artikel 173, 177 og 178, og hvorved Domstolen tillaegges kompetence til at efterproeve lovligheden af institutionernes retsakter. En saadan omstaendighed kan i intet tilfaelde medfoere, at et annullationssoegsmaal, der anlaegges af en fysisk eller juridisk person, som ikke opfylder betingelserne i artikel 173, stk. 4, skal antages til realitetsbehandling. Retten kunne derfor ikke tage hensyn til en saadan omstaendighed i den anfaegtede kendelse (jf. den naevnte kendelse i sagen Asocarne mod Raadet, praemis 26).
39 Det fjerde anbringende maa herefter forkastes.
40 Appellen maa saaledes forkastes som aabenbart ugrundet, jf. procesreglementets artikel 119.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
41 I henhold til procesreglementets artikel 69, stk. 2, paalaegges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt paastand herom. Appellanten har tabt sagen og doemmes derfor til at betale sagens omkostninger.
Afgørelse
Af disse grunde
bestemmer
DOMSTOLEN (Fjerde Afdeling)
1) Appellen forkastes.
2) Appellanten betaler sagens omkostninger.
Saaledes bestemt i Luxembourg den 24. april 1996.