62023CJ0156
DOMSTOLENS DOM (Tredje Afdeling)
17. oktober 2024 (
*1
)
»Præjudiciel forelæggelse – område med frihed, sikkerhed og retfærdighed – indvandringspolitik – tilbagesendelse af tredjelandsstatsborgere med ulovligt ophold i en medlemsstat – direktiv 2008/115/EF – artikel 5 – princippet om non-refoulement – fuldbyrdelse af en afgørelse om tilbagesendelse, der er truffet i forbindelse med en sag om international beskyttelse, som en konsekvens af den pågældende tredjelandsstatsborgers ulovlige ophold på grund af afslaget på en ansøgning om opholdstilladelse i henhold til national ret – forpligtelse for den administrative myndighed til at vurdere, om fuldbyrdelsen af en sådan afgørelse er i overensstemmelse med non-refoulement-princippet – artikel 13 – retsmidler til prøvelse af afgørelser vedrørende tilbagesendelse – den nationale rets forpligtelse til ex officio at rejse spørgsmålet om tilsidesættelse af princippet om non-refoulement i forbindelse med fuldbyrdelsen af en afgørelse om tilbagesendelse – omfang – artikel 4, artikel 19, stk. 2, og artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder«
I sag C-156/23 [Ararat] (
i
),
angående en anmodning om præjudiciel afgørelse i henhold til artikel 267 TEUF, indgivet af rechtbank Den Haag, zittingsplaats Roermond (retten i første instans i Haag, tingstedet Roermond, Nederlandene) ved afgørelse af 13. marts 2023, indgået til Domstolen den 14. marts 2023, i sagen
K,
L,
M,
N
mod
Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid,
har
DOMSTOLEN (Tredje Afdeling),
sammensat af afdelingsformanden for Anden Afdeling, K. Jürimäe, som fungerende afdelingsformand for Tredje Afdeling, Domstolens præsident, K. Lenaerts, som fungerende dommer i Tredje Afdeling, og dommerne N. Jääskinen, M. Gavalec og N. Piçarra (refererende dommer),
generaladvokat: J. Richard de la Tour,
justitssekretær: fuldmægtig L. Carrasco Marco,
på grundlag af den skriftlige forhandling og efter retsmødet den 21. marts 2024,
efter at der er afgivet indlæg af:
–
K, L, M og N ved advocaat C.M.G.M. Raafs,
–
den nederlandske regering ved M.K. Bulterman og A. Hanje, som befuldmægtigede,
–
den danske regering ved D. Elkan, som befuldmægtiget,
–
den tyske regering ved J. Möller og A. Hoesch, som befuldmægtigede,
–
den schweiziske regering ved minister V. Michel og A. Hanje, som befuldmægtigede,
–
Europa-Kommissionen ved A. Katsimerou, S. Noë og F. Wilman, som befuldmægtigede,
og efter at generaladvokaten har fremsat forslag til afgørelse i retsmødet den 16. maj 2024,
afsagt følgende
Dom
1
Anmodningen om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af artikel 4 og artikel 19, stk. 2, og artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (herefter »chartret«) og af artikel 5 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/115/EF af 16. december 2008 om fælles standarder og procedurer i medlemsstaterne for tilbagesendelse af tredjelandsstatsborgere med ulovligt ophold (EUT 2008, L 348, s. 98).
2
Anmodningen er blevet indgivet i forbindelse med en tvist mellem på den ene side tredjelandsstatsborgerne K, L, M og N og på den anden side Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (statssekretæren for retlige anliggender og sikkerhed, Nederlandene) vedrørende lovligheden af en afgørelse, hvorved der meddeles afslag på deres ansøgning om opholdstilladelse i henhold til nederlandsk ret, og det fastslås, at deres ophold på Kongeriget Nederlandenes område er ulovligt, således at en tidligere afgørelse om tilbagesendelse, der blev truffet i en sag om international beskyttelse, derfor skal fuldbyrdes.
Retsforskrifter
EU-retten
3
6., 8., 15. og 23. betragtning til direktiv 2008/115 er sålydende:
»(6)
Medlemsstaterne bør sikre, at tredjelandsstatsborgeres ulovlige ophold bringes til ophør efter en retfærdig og gennemsigtig procedure. I overensstemmelse med de generelle principper i EU-retten bør afgørelser, der vedtages efter dette direktiv, træffes efter en konkret og individuel vurdering og baseres på objektive kriterier, således at der tages hensyn til andet end blot det faktum, at der er tale om ulovligt ophold. [...]
[...]
(8)
Det anerkendes, at det er medlemsstaternes legitime ret at sende tredjelandsstatsborgere med ulovligt ophold tilbage, forudsat at der findes retfærdige og effektive asylsystemer, som fuldt ud respekterer non-refoulement-princippet.
[...]
(15)
Det bør være op til medlemsstaterne at træffe beslutning om, hvorvidt fornyet vurdering af afgørelser vedrørende tilbagesendelse indebærer, at appelmyndigheden eller klageinstansen har beføjelse til at lade sin egen afgørelse vedrørende tilbagesendelse træde i stedet for den tidligere afgørelse.
[...]
(23)
Anvendelsen af dette direktiv berører ikke de forpligtelser, der følger af [konventionen om flygtninges retsstilling, der blev undertegnet i Genève den 28. juli 1951 (United Nations Treaty Series, bind 189, s. 150, nr. 2545 (1954)), som suppleret ved protokollen vedrørende flygtninges retsstilling, indgået i New York den 31. januar 1967 (herefter »Genèvekonventionen«)].«
4
Dette direktivs artikel 1 er affattet således:
»I dette direktiv fastsættes der fælles standarder og procedurer, som skal anvendes i medlemsstaterne ved tilbagesendelse af tredjelandsstatsborgere med ulovligt ophold, i overensstemmelse med de grundlæggende rettigheder som er generelle principper i fællesskabsretten og folkeretten, herunder beskyttelse af flygtninge og menneskeretlige forpligtelser.«
5
Nævnte direktivs artikel 2, stk. 1, fastsætter, at direktivet finder anvendelse på tredjelandsstatsborgere med ulovligt ophold på en medlemsstats område.
6
Samme direktivs artikel 3 bestemmer:
»I dette direktiv forstås ved:
[...]
2)
»ulovligt ophold«: tilstedeværelsen på en medlemsstats område af en tredjelandsstatsborger, som ikke opfylder eller ikke længere opfylder de betingelser for indrejse, der er fastsat i artikel [6] i [Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2016/399 af 9. marts 2016 om en EU-kodeks for personers grænsepassage (Schengengrænsekodeks) (EUT 2016, L 77, s. 1)], eller andre betingelser for indrejse, ophold eller bopæl i den pågældende medlemsstat
3)
»tilbagesendelse«: processen i forbindelse med en tredjelandsstatsborgers tilbagevenden – enten frivilligt i overensstemmelse med en forpligtelse til at vende tilbage eller tvangsmæssigt – til:
–
vedkommende tredjelandsstatsborgers oprindelsesland eller
–
et transitland i henhold til tilbagetagelsesaftaler på fællesskabsplan eller bilateralt plan eller i henhold til andre ordninger eller
–
et andet tredjeland, som den pågældende tredjelandsstatsborger frivilligt beslutter at vende tilbage til, og hvor vedkommende vil blive modtaget
4)
»afgørelse om tilbagesendelse«: en administrativ eller retslig afgørelse eller retsakt, der fastslår eller erklærer, at en tredjelandsstatsborgers ophold er ulovligt, og som pålægger eller fastslår en forpligtelse for den pågældende til at vende tilbage
5)
»udsendelse«: håndhævelse af forpligtelsen til at vende tilbage, dvs. den fysiske transport ud af medlemsstaten
[...]«
7
Artikel 5 i direktiv 2008/115 med overskriften »Non-refoulement, barnets tarv, familieliv og helbredstilstand« fastsætter:
»Når medlemsstaterne gennemfører dette direktiv, tager de behørigt hensyn til
a)
barnets tarv
b)
familieliv
c)
den pågældende tredjelandsstatsborgers helbredstilstand
og respekterer non-refoulement-princippet.«
8
Dette direktivs artikel 6 med overskriften »Afgørelse om tilbagesendelse« bestemmer følgende i stk. 1, 4 og 6:
»1.   Medlemsstaterne træffer afgørelse om tilbagesendelse vedrørende enhver tredjelandsstatsborger, som opholder sig ulovligt på deres område, jf. dog de undtagelser, der er anført i stk. 2-5.
[...]
4.   Medlemsstaterne kan når som helst af menneskelige, humanitære eller andre grunde beslutte at tildele en tredjelandsstatsborger, som opholder sig ulovligt på deres område, en selvstændig opholdstilladelse eller anden tilladelse, som giver ret til ophold. I så fald træffes der ikke afgørelse om tilbagesendelse. Hvis der allerede er truffet afgørelse om tilbagesendelse, ophæves afgørelsen, eller den stilles i bero i den periode, hvor opholdstilladelsen eller en anden tilladelse, som giver ret til ophold, er gyldig.
[...]
6.   Dette direktiv er ikke til hinder for, at medlemsstaterne træffer afgørelse om ophør af lovligt ophold sammen med en afgørelse om tilbagesendelse og/eller en afgørelse om udsendelse og/eller en afgørelse om indrejseforbud i en og samme administrative eller retslige afgørelse eller retsakt i henhold til deres nationale lovgivning, jf. dog de retssikkerhedsgarantier, der gælder i henhold til kapitel III og i henhold til andre relevante bestemmelser i fællesskabslovgivningen og national lovgivning.«
9
Nævnte direktivs artikel 9 med overskriften »Udsættelse af udsendelse« fastsætter følgende i stk. 1:
»Medlemsstaterne udsætter en udsendelse,
a)
hvis den vil krænke non-refoulement-princippet, eller
b)
så længe der indrømmes suspension i henhold til artikel 13, stk. 2.«
10
I samme direktivs artikel 12, stk. 1, første afsnit, foreskrives det, at »[a]fgørelser om tilbagesendelse og, hvis der er udstedt sådanne, afgørelser om indrejseforbud og afgørelser om udsendelse skal affattes skriftligt og angive de faktiske og retlige grunde samt oplyse om de retsmidler, der er til rådighed«.
11
Artikel 13 i direktiv 2008/115 med overskriften »Retsmidler« bestemmer følgende i stk. 1 og 2:
»1.   Den pågældende tredjelandsstatsborger skal have adgang til effektive retsmidler til at klage over eller søge prøvning af afgørelser vedrørende tilbagesendelse som omhandlet i artikel 12, stk. 1, ved en kompetent retslig eller administrativ myndighed eller et kompetent organ, sammensat af medlemmer, der [er] upartiske og er sikret uafhængighed.
2.   Myndigheden eller organet, jf. stk. 1, skal have beføjelse til at prøve afgørelser vedrørende tilbagesendelse som omhandlet i artikel 12, stk. 1, herunder mulighed for midlertidigt at suspendere afgørelsernes fuldbyrdelse, medmindre midlertidig suspension allerede finder anvendelse i medfør af national lovgivning.«
Nederlandsk ret
12
Artikel 8:69 i Algemene wet bestuursrecht (den almindelige forvaltningslov) bestemmer i den affattelse, der finder anvendelse på tvisten i hovedsagen (herefter »forvaltningsloven«):
»1.   Retten træffer afgørelse på grundlag af stævningen, de fremlagte dokumenter samt det, der er fremkommet under den indledende undersøgelse af sagen og retsmødet med henblik på bevisoptagelse.
2.   Retten supplerer af egen drift de retlige anbringender.
3.   Retten kan af egen drift supplere de faktiske omstændigheder.«
Tvisten i hovedsagen og de præjudicielle spørgsmål
13
Den 16. marts 2011 indgav de to søstre, K og L, og deres forældre, M og N, som alle er tredjelandsstatsborgere, en ansøgning om international beskyttelse. Den 9. august 2012 blev der meddelt afslag på denne ansøgning, og dette afslag, som herefter blev endeligt, var ledsaget af en afgørelse om tilbagesendelse (herefter »afgørelsen af 9. august 2012«). Sidstnævnte afgørelse blev truffet, efter at den kompetente administrative myndighed i henhold til non-refoulement-princippet havde foretaget en vurdering af den eventuelle risiko for tortur eller umenneskelig eller nedværdigende behandling eller straf, som sagsøgerne i hovedsagen ville kunne blive udsat for i tilfælde af fuldbyrdelse af den nævnte afgørelse og udsendelse til dette tredjeland.
14
Den 10. maj 2016 indgav sagsøgerne i hovedsagen en ansøgning om opholdstilladelse i henhold til en national ordning, der gælder for børn med længerevarende ophold. De fik afslag på denne ansøgning ved afgørelse af 16. juni 2016, som blev endelig, efter at deres klage herover blev afslået den 17. januar 2017.
15
Den 18. februar 2019 indgav de en ny ansøgning om opholdstilladelse på grundlag af en anden national ordning, der gælder for børn med længerevarende ophold. Ved afgørelse af 8. oktober 2019 meddelte statssekretæren for retlige anliggender og sikkerhed afslag på denne ansøgning. Som følge heraf blev det fastslået dels, at sagsøgerne i hovedsagens ophold på Kongeriget Nederlandenes område var ulovligt, dels at afgørelsen af 9 august 2012 skulle fuldbyrdes.
16
Sagsøgerne i hovedsagen indgav en klage over afgørelsen af 8. oktober 2019, som blev afslået ved afgørelse af 12. november 2020 (herefter »afgørelsen af 12. november 2020«), og indbragte sidstnævnte afgørelse for rechtbank Den Haag, zittingsplaats Roermond (retten i første instans i Haag, tingstedet Roermond, Nederlandene), som er den forelæggende ret. Denne ret har imødekommet deres anmodning om foreløbige forholdsregler med henblik på, at de kan afvente udfaldet af denne sag i landet, og har udsat fuldbyrdelsen af afgørelsen om tilbagesendelse af 9. august 2012.
17
Den forelæggende ret har præciseret, at den administrative myndighed, der traf afgørelsen af 12. november 2020, som er genstanden for tvisten i hovedsagen, ikke har vurderet, om det overholdt non-refoulement-princippet at fastslå fuldbyrdelse af afgørelsen om tilbagesendelse af 9. august 2012 over for sagsøgerne i hovedsagen.
18
Den forelæggende ret har desuden for det første anført, at sagsøgerne i hovedsagen med deres ansøgning af 18. februar 2019 om opholdstilladelse i henhold til national ret ønskede at opnå tilladelse til at fortsætte deres liv i Nederlandene. Den forelæggende ret har for det andet anført, at et af argumenterne til støtte for denne ansøgning er, at K og L er blevet »vestliggjort«, idet de er vokset op på Kongeriget Nederlandenes område og har overtaget de normer og værdier, der er fremherskende i denne medlemsstat, således at de frygter, at de, hvis de skal vende tilbage til deres oprindelsesland, vil befinde sig i en situation, som princippet om non-refoulement, der er fastsat i artikel 5 i direktiv 2008/115, forbyder.
19
Den forelæggende ret har anført, at et sådant argument ikke var blevet fremført til støtte for den ansøgning om international beskyttelse, der blev indgivet den 16. marts 2011, men at det kan behandles i lyset af reglerne om international beskyttelse og dermed foranledige den myndighed, der har kompetence til at foretage en sådan undersøgelse, til i givet fald at tildele K og L flygtningestatus som omhandlet i Genèvekonventionen. I denne henseende har den forelæggende ret henvist til den sag, der gav anledning til dom af 11. juni 2024, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Kvinder, der identificerer sig med værdien om ligestilling mellem kønnene) (C-646/21, EU:C:2024:487), der verserede for Domstolen, da anmodningen om præjudiciel afgørelse i den foreliggende sag blev indgivet.
20
Den forelæggende ret har tilføjet, at K og L besluttede ikke at indgive en ny ansøgning om international beskyttelse med henblik på at forelægge en sådan myndighed argumentet om deres angivelige »vestliggørelse« og følgelig deres frygt for forfølgelse af denne grund, selv om de havde en sådan mulighed, så længe det søgsmål vedrørende deres ansøgning om opholdstilladelse i henhold til national ret, verserede. Den forelæggende ret har endvidere præciseret, at national ret ikke udelukker, at K og L kunne have påberåbt sig et sådant argument til støtte for deres ansøgning om opholdstilladelse i henhold til national ret, og at den myndighed, der traf afgørelsen af 12. november 2020, kunne have meddelt dem en »almindelig opholdstilladelse« på dette grundlag.
21
I denne sammenhæng ønsker den forelæggende ret i første række oplyst, om artikel 5 i direktiv 2008/115, der, sammenholdt med chartrets artikel 19, stk. 2, »indeholder en klart formuleret forpligtelse uden undtagelse eller forbehold« for medlemsstaterne til at overholde non-refoulement-princippet, når de gennemfører dette direktiv, skal fortolkes således, at når den kompetente administrative myndighed konstaterer, at en tredjelandsstatsborger har ulovligt ophold, og anordner fuldbyrdelse over for denne af en afgørelse om tilbagesendelse, der tidligere er truffet i forbindelse med en sag om international beskyttelse, er denne myndighed forpligtet til at tage afgørelsen om tilbagesendelse op til fornyet overvejelse i lyset af non-refoulement-princippet og foretage en fornyet vurdering af risikoen for, at afgørelsens adressat udsættes for tortur eller umenneskelig eller nedværdigende behandling eller straf i tilfælde af udsendelse til dette tredjeland.
22
I denne forbindelse har den forelæggende ret for det første anført, at udsendelse i national retspraksis ikke anordnes ved en afgørelse eller akt, der er særskilt i forhold til afgørelsen om tilbagesendelse. Denne afgørelse om tilbagesendelse pålægger således ikke blot den tredjelandsstatsborger, som den er rettet til, en forpligtelse til at vende tilbage, men også en forpligtelse for den kompetente administrative myndighed til at foretage den fysiske transport ud af medlemsstaten i tilfælde af, at den pågældende nægter at efterkomme forpligtelsen til at vende tilbage.
23
Den forelæggende ret har for det andet fremhævet, at selv om risikoen for tilsidesættelse af non-refoulement-princippet ifølge national praksis systematisk vurderes inden for rammerne af en sag om international beskyttelse, er dette imidlertid ikke tilfældet i en situation som den i hovedsagen omhandlede, hvor der er tale om et afslag på en ansøgning om opholdstilladelse i henhold til national ret. Afslaget har i realiteten til følge, at den pågældende tredjelandsstatsborgers ophold er ulovligt, og at sidstnævnte pålægges en forpligtelse til at vende tilbage.
24
Eftersom den forelæggende rets eventuelle bekræftelse af lovligheden af afgørelsen af 12. november 2020 om afslag på opholdstilladelse i henhold til national ret vil være afgørende for, om sagsøgerne i hovedsagerne opholder sig ulovligt på den pågældende medlemsstats område, og følgelig for fuldbyrdelsen af afgørelsen om tilbagesendelse af 9. august 2012, hvis udsættelse dermed vil ophøre, ønsker den forelæggende ret i anden række oplyst, om artikel 5 i direktiv 2008/115, sammenholdt ikke blot med chartrets artikel 19, stk. 2, men også med chartrets artikel 47, forpligter den forelæggende ret til at efterprøve, om den administrative myndighed, der fastslog, at denne afgørelse om tilbagesendelse skulle fuldbyrdes, overholdt non-refoulement-princippet, og i givet fald til ex officio at undersøge risikoen for, at dette princip tilsidesættes.
25
I denne henseende har den forelæggende ret udtrykt tvivl om, hvorvidt forvaltningslovens artikel 8:69, der generelt definerer forvaltningsdomstolens ex officio-beføjelser, finder anvendelse på det omhandlede område. Den forelæggende ret har ligeledes anført, at domstolene i henhold til national praksis ikke er forpligtet til ex officio at fastslå, at non-refoulement-princippet, der er sikret ved artikel 5 i direktiv 2008/115, eventuelt er tilsidesat.
26
Den forelæggende ret er således i tvivl om, hvorvidt de grunde – der foranledigede Domstolen til i dom af 8. november 2022, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Prøvelse af egen drift af frihedsberøvelsen) (C-704/20 og C-39/21, EU:C:2022:858), at fastslå, at en rets prøvelse af, om de EU-retlige betingelser for frihedsberøvelse af en tredjelandsstatsborger er overholdt, skal føre til, at retten ex officio på grundlag af oplysninger i sagens akter, som er bragt til dens kendskab, og som er blevet suppleret eller præciseret i den ved denne ret verserende kontradiktoriske procedure, fastslår, at en lovlighedsbetingelse, som den berørte person ikke har påberåbt sig, eventuelt er blevet tilsidesat – finder analog anvendelse på forpligtelsen til at overholde non-refoulement-princippet ved fuldbyrdelsen af en afgørelse om tilbagesendelse som den i hovedsagen omhandlede. Den forelæggende ret ønsker desuden oplyst, om omfanget af en forpligtelse til ex officio at behandle spørgsmålet om tilsidesættelse af non-refoulement-princippet – hvis en sådan forpligtelse anses for at gælde – afhænger af, om forpligtelsen opfyldes inden for rammerne af en sag om international beskyttelse eller en sag som den i hovedsagen omhandlede, der er blevet indledt med en ansøgning om opholdstilladelse i henhold til national ret.
27
Den forelæggende ret er under alle omstændigheder af den opfattelse, at såvel non-refoulement-princippet, der er af absolut karakter, som den grundlæggende ret til effektive retsmidler for en domstol, der er fastsat i chartrets artikel 47, kun kan sikres fuldt ud, hvis den judicielle myndighed er forpligtet til ex officio, og ved i givet fald at anvende forvaltningslovens artikel 8:69, at efterprøve, om fuldbyrdelsen af en afgørelse om tilbagesendelse som den i hovedsagen omhandlede vil udsætte tredjelandsstatsborgere, som er adressater for afgørelsen, for en risiko for tortur eller umenneskelig eller nedværdigende behandling eller straf i dette tredjeland. Ifølge den forelæggende ret er en national retlig praksis, hvorefter domstolsprøvelsen er begrænset til en vurdering af de argumenter og begrundelser, som den pågældende tredjelandsstatsborger udtrykkeligt har fremført, ikke forenelig med den absolutte karakter af det EU-retligt sikrede princip om non-refoulement.
28
På denne baggrund har rechtbank Den Haag, zittingsplaats Roermond (retten i første instans i Haag, tingstedet Roermond) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»1)
Skal artikel 47 i [chartret], sammenholdt med chartrets artikel 4 og artikel 19, stk. 2, og [...] artikel 5 [i direktiv 2008/115], fortolkes således, at en ret ex officio på grundlag af oplysninger i sagens akter, som er bragt til dens kendskab, og som er blevet suppleret eller præciseret i den ved denne ret verserende kontradiktoriske procedure, skal prøve, om non-refoulement-princippet er blevet overholdt? Afhænger omfanget af denne forpligtelse af, om den kontradiktoriske procedure er indledt ved en ansøgning om international beskyttelse, og er omfanget af denne forpligtelse dermed anderledes ved en vurdering af risikoen for refoulement i forbindelse med en modtagelse end ved vurderingen af denne risiko i forbindelse med en tilbagesendelse?
2)
Skal [...] artikel 5 [i direktiv 2008/115], sammenholdt med artikel 19, stk. 2, i [chartret] fortolkes således, at såfremt en afgørelse om tilbagesendelse træffes i en sag, der ikke er indledt ved en ansøgning om international beskyttelse, skal vurderingen af, om forbuddet mod refoulement er til hinder for en tilbagesendelse, foretages inden vedtagelsen af afgørelsen om tilbagesendelse, og er det forhold, at der er konstateret en risiko for refoulement, da til hinder for vedtagelsen af en afgørelse om tilbagesendelse, eller udgør denne risiko i en sådan situation en hindring for udsendelse?
3)
Bliver en afgørelse om tilbagesendelse reaktiveret, hvis den er blevet udsat som følge af en ny sag, der ikke er indledt ved en ansøgning om international beskyttelse, eller skal [...] artikel 5[ i direktiv 2008/115], sammenholdt med artikel 19, stk. 2, i [chartret], fortolkes således, at såfremt der ikke er foretaget en vurdering af risikoen for refoulement i den sag, der fører til en ny fastslåelse af ulovligt ophold, skal der foretages en aktuel vurdering af denne risiko, og skal der i så fald træffes en ny afgørelse om tilbagesendelse? Skal dette spørgsmål besvares anderledes, hvis der ikke foreligger en udsat afgørelse om tilbagesendelse, men derimod en afgørelse om tilbagesendelse, som gennem længere tid hverken er blevet gennemført af tredjelandsstatsborgeren eller af myndighederne?«
Om de præjudicielle spørgsmål
Det tredje spørgsmål
29
Med det tredje spørgsmål, som skal behandles først, ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om artikel 5 i direktiv 2008/115, sammenholdt med chartrets artikel 19, stk. 2, skal fortolkes således, at denne bestemmelse forpligter en administrativ myndighed, der meddeler afslag på en ansøgning om opholdstilladelse i henhold til national ret, og som dermed fastslår, at den pågældende tredjelandsstatsborger opholder sig ulovligt på den pågældende medlemsstats område, til at sikre sig, at non-refoulement-princippet overholdes, ved i lyset af dette princip at foretage en fornyet prøvelse af den afgørelse om tilbagesendelse, der tidligere er truffet over for denne tredjelandsstatsborger inden for rammerne af en sag om international beskyttelse, og hvis udsættelse ophører som følge af et sådant afslag.
30
Indledningsvis skal det bemærkes, at det med direktiv 2008/115 hovedsageligt tilsigtes, således som det fremgår af anden og fjerde betragtning til direktivet, at udforme en effektiv udsendelses- og repatrieringspolitik med fuld respekt for de grundlæggende rettigheder og de pågældende personers værdighed (dom af 19.6.2018, Gnandi, C-181/16, EU:C:2018:465, præmis 48, og af 22.11.2022, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Udsendelse – medicinsk cannabis), C-69/21, EU:C:2022:913, præmis 88).
31
I henhold til artikel 2, stk. 1, i direktiv 2008/115 og med forbehold af undtagelserne i dette direktivs artikel 2, stk. 2, finder direktivet anvendelse på enhver tredjelandsstatsborger med ulovligt ophold på en medlemsstats område. Det følger endvidere af nævnte direktivs artikel 3, nr. 2), sammenholdt med bl.a. dette direktivs artikel 1, at enhver tredjelandsstatsborger, som er til stede på en medlemsstats område uden at opfylde betingelserne for indrejse, ophold eller bopæl i denne, alene af denne grund har ulovligt ophold og er omfattet af nævnte direktivs anvendelsesområde (jf. i denne retning dom af 19.6.2018, Gnandi, C-181/16, EU:C:2018:465, præmis 39, af 3.6.2021, Westerwaldkreis, C-546/19, EU:C:2021:432, præmis 43 og 44, og af 9.11.2023, Odbor azylové a migrační politiky MV (Tilbagesendelsesdirektivets anvendelsesområde), C-257/22, EU:C:2023:852, præmis 36).
32
Heraf følger, at anvendelsesområdet for direktiv 2008/115 er defineret alene med henvisning til den situation, hvor en tredjelandsstatsborger har ulovligt ophold, uafhængigt af, hvad denne situation skyldes, eller hvilke foranstaltninger der kan vedtages over for denne tredjelandsstatsborger (dom af 3.6.2021, Westerwaldkreis, C-546/19, EU:C:2021:432, præmis 45).
33
I øvrigt bemærkes, at når en tredjelandsstatsborger er omfattet af dette direktivs anvendelsesområde, ligesom sagsøgerne i hovedsagen, skal den pågældende principielt undergives de fælles standarder og procedurer, som er fastsat heri med henblik på vedkommendes tilbagesendelse, så længe vedkommendes ophold ikke eventuelt lovliggøres (jf. i denne retning dom af 24.2.2021, M m.fl. (Overførsel til en medlemsstat), C-673/19, EU:C:2021:127, præmis 31, og af 22.11.2022, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Udsendelse – medicinsk cannabis), C-69/21, EU:C:2022:913, præmis 52).
34
I lyset heraf fremgår det af artikel 6, stk. 1, i direktiv 2008/115, at når det er fastslået, at der er tale om ulovligt ophold, skal enhver tredjelandsstatsborger, dog med forbehold af de undtagelser, der er anført i nævnte artikels stk. 2-5, og under streng overholdelse af kravene i direktivets artikel 5, være genstand for en afgørelse om tilbagesendelse, som blandt de tredjelande, der er omhandlet i nævnte direktivs artikel 3, nr. 3), skal identificere det tredjeland, hvortil den pågældende tredjelandsstatsborger skal udsendes (dom af 22.11.2022, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Udsendelse – medicinsk cannabis), C-69/21, EU:C:2022:913, præmis 53 og af 6.7.2023, Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl (Flygtning, der har begået en grov forbrydelse), C-663/21, EU:C:2023:540, præmis 46).
35
Artikel 5 i direktiv 2008/115, der udgør en generel regel, som gælder for medlemsstaterne, så snart de gennemfører dette direktiv, forpligter den kompetente nationale myndighed til på alle trin af tilbagesendelsesproceduren at overholde princippet om non-refoulement, der som en grundlæggende rettighed er sikret ved chartrets artikel 18, sammenholdt med Genèvekonventionens artikel 33, og ved chartrets artikel 19, stk. 2 (dom af 22.11.2022, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Udsendelse – medicinsk cannabis), C-69/21, EU:C:2022:913, præmis 55, og af 6.7.2023, Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl (Flygtning, der har begået en grov forbrydelse), C-663/21, EU:C:2023:540, præmis 49). I betragtning af det formål, der forfølges med denne bestemmelse, kan artikel 5 derfor ikke fortolkes indskrænkende (jf. i denne retning dom af 11.3.2021, État belge (Tilbagesendelse af en forælder til en mindreårig), C-112/20, EU:C:2021:197, præmis 35). Endelig har nævnte artikel 5 direkte virkning og kan derfor påberåbes af borgerne og anvendes af medlemsstaternes administrative myndigheder og retsinstanser (dom af 27.4.2023, M.D. (Forbud mod indrejse i Ungarn), C-528/21, EU:C:2023:341, præmis 97).
36
Chartrets artikel 19, stk. 2, sammenholdt med chartrets artikel 4, indeholder imidlertid et absolut forbud, uanset den pågældende persons adfærd, mod udsendelse, udvisning eller udlevering til en stat, hvor der er en alvorlig risiko for, at den pågældende bliver idømt dødsstraf eller udsat for tortur eller umenneskelig eller nedværdigende behandling eller straf. Medlemsstaterne må derfor hverken udsende, udvise eller udlevere en udlænding, hvis der er alvorlige og godtgjorte grunde til at antage, at den pågældende løber en reel risiko for i bestemmelseslandet at blive udsat for behandling, der er forbudt ved disse to bestemmelser i chartret (jf. i denne retning dom af 6.7.2023, Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl (Flygtning, der har begået en grov forbrydelse), C-663/21, EU:C:2023:540, præmis 36, og af 18.6.2024, Generalstaatsanwaltschaft Hamm (Begæring om udlevering af en flygtning til Tyrkiet), C-352/22, EU:C:2024:521, præmis 61). Dette forbud afspejler en af Unionens og medlemsstaternes grundlæggende værdier som fastsat i artikel 2 TEU, og dets absolutte karakter er tæt forbundet med respekten for den menneskelige værdighed som omhandlet i denne artikel 2 og i chartrets artikel 1 (jf. i denne retning dom af 5.4.2016, Aranyosi og Căldăraru, C-404/15 og C-659/15 PPU, EU:C:2016:198, præmis 85 og 87).
37
Desuden er medlemsstaterne forpligtet til at gøre det muligt for de pågældende personer at påberåbe sig enhver ændring i omstændighederne, der er indtrådt efter vedtagelsen af afgørelsen om tilbagesendelse, og som kan have en væsentlig indvirkning på bedømmelsen af den berørte tredjelandsstatsborgers situation i lyset af bl.a. artikel 5 i direktiv 2008/115 (jf. i denne retning dom af 19.6.2018, Gnandi, C-181/16, EU:C:2018:465, præmis 64).
38
Det følger af det ovenstående, at i en situation som den i hovedsagen omhandlede forpligter artikel 5 i direktiv 2008/115, sammenholdt med chartrets artikel 4 og artikel 19, stk. 2, den nationale myndighed til forud for fuldbyrdelsen af afgørelsen om tilbagesendelse at foretage en fornyet vurdering af tredjelandsstatsborgerens risiko for at blive udsat for behandling, som er genstand for et absolut forbud i henhold til disse to bestemmelser i chartret. Denne vurdering, som skal være adskilt fra og selvstændig i forhold til den vurdering, der blev foretaget på tidspunktet for vedtagelsen af den nævnte afgørelse om tilbagesendelse, skal gøre det muligt for den nationale myndighed under hensyntagen til enhver ændring i omstændighederne og til alle nye oplysninger, der i givet fald fremføres af denne tredjelandsstatsborger, at sikre sig, at der ikke er alvorlige og godtgjorte grunde til at antage, at nævnte tredjelandsstatsborger i tilfælde af tilbagesendelse til et tredjeland vil blive udsat for en reel risiko for at blive idømt dødsstraf eller udsat for tortur eller umenneskelig eller nedværdigende behandling dér. En sådan fornyet vurdering er nemlig den eneste, der gør det muligt for denne myndighed at sikre sig, at udsendelsen er i overensstemmelse med de lovbestemte betingelser og navnlig de krav, der er fastsat i artikel 5 i direktiv 2008/115.
39
Såfremt den kompetente nationale myndighed efter denne vurdering når til den konklusion, at udsendelsen af den pågældende tredjelandsstatsborger udsætter vedkommende for en alvorlig risiko for at blive idømt dødsstraf eller udsat for tortur eller umenneskelig eller nedværdigende behandling eller straf, skal denne myndighed udsætte udsendelsen, så længe en sådan risiko varer ved, i overensstemmelse med dette direktivs artikel 9, stk. 1, litra a) (jf. i denne retning dom af3.6.2021, Westerwaldkreis, C-546/19, EU:C:2021:432, præmis 59, og af 22.11.2022, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Udsendelse – medicinsk cannabis), C-69/21, EU:C:2022:913, præmis 58 og 59).
40
Det følger ligeledes af det ovenstående, at en national regel eller praksis, hvorefter undersøgelsen af overholdelsen af non-refoulement-princippet kun kan foretages inden for rammerne af en sag om international beskyttelse, er i strid med artikel 5 i direktiv 2008/115, sammenholdt med chartrets artikel 19, stk. 2. Som det fremgår af denne doms præmis 30-34, finder dette direktiv, herunder dets artikel 5, nemlig anvendelse på enhver tredjelandsstatsborger med ulovligt ophold, uanset de årsager, der ligger til grund for denne situation. I øvrigt taler formålet om en effektiv udsendelsespolitik under behørig hensyntagen til de grundlæggende rettigheder, hvilket er nævnt i denne doms præmis 30, ligeledes imod en sådan national regel eller praksis.
41
Som generaladvokaten i det væsentlige har anført i punkt 52 og 57 i forslaget til afgørelse, kan det således ikke kræves af K og L, at de indgiver en ansøgning om international beskyttelse i henhold til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2011/95/EU af 13. december 2011 om fastsættelse af standarder for anerkendelse af tredjelandsstatsborgere eller statsløse som personer med international beskyttelse, for en ensartet status for flygtninge eller for personer, der er berettiget til subsidiær beskyttelse, og for indholdet af en sådan beskyttelse (EUT 2011, L 337, s. 9) og Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2013/32/EU af 26. juni 2013 om fælles procedurer for tildeling og fratagelse af international beskyttelse (EUT 2013, L 180, s. 60) med henblik på at sikre fuld overholdelse af princippet om non-refoulement i artikel 5 i direktiv 2008/115, sammenholdt med chartrets artikel 19, stk. 2.
42
I det foreliggende tilfælde burde den omstændighed, at K og L har påberåbt sig deres »vestliggørelse«, således have fået den kompetente myndighed til i henhold til artikel 5 i direktiv 2008/115, sammenholdt med chartrets artikel 19, stk. 2, at undersøge, om non-refoulement-princippet er til hinder for en fuldbyrdelse af den afgørelse om tilbagesendelse, som de er omfattet af, og i givet fald udsætte udsendelsen i overensstemmelse med dette direktivs artikel 9, stk. 1, litra a).
43
Henset til ovenstående betragtninger skal det tredje spørgsmål besvares med, at artikel 5 i direktiv 2008/115, sammenholdt med chartrets artikel 19, stk. 2, skal fortolkes således, at denne bestemmelse forpligter en administrativ myndighed, der meddeler afslag på en ansøgning om opholdstilladelse i henhold til national ret, og som dermed fastslår, at den pågældende tredjelandsstatsborger opholder sig ulovligt på den pågældende medlemsstats område, til at sikre sig, at non-refoulement-princippet overholdes, ved i lyset af dette princip at foretage en fornyet prøvelse af den afgørelse om tilbagesendelse, der tidligere er truffet over for denne tredjelandsstatsborger inden for rammerne af en sag om international beskyttelse, og hvis udsættelse ophører som følge af et sådant afslag.
Det første spørgsmål
44
Med det første spørgsmål, som herefter skal behandles, ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om artikel 13, stk. 1 og 2, i direktiv 2008/115, sammenholdt med dette direktivs artikel 5, samt med chartrets artikel 19, stk. 2, og artikel 47, skal fortolkes således, at denne bestemmelse forpligter en national ret, der skal foretage en legalitetsprøvelse af en forvaltningsakt, hvorved den kompetente nationale myndighed har givet afslag på en ansøgning om opholdstilladelse i henhold til national ret og herved har bragt udsættelsen af fuldbyrdelsen af en afgørelse om tilbagesendelse, der tidligere er truffet inden for rammerne af en sag om international beskyttelse, til ophør, til ex officio at vurdere, på grundlag af oplysninger i sagens akter, som er bragt til dens kendskab, og som er blevet suppleret eller præciseret efter en kontradiktorisk procedure, om non-refoulement-princippet eventuelt tilsidesættes som følge af fuldbyrdelsen af denne afgørelse.
45
I henhold til artikel 13, stk. 1, i direktiv 2008/115 skal den pågældende tredjelandsstatsborger have adgang til effektive retsmidler til at klage over eller søge prøvning af afgørelser vedrørende tilbagesendelse som omhandlet i dette direktivs artikel 12, stk. 1, ved en kompetent retslig eller administrativ myndighed eller et kompetent organ, sammensat af medlemmer, der er upartiske og er sikret uafhængighed.
46
Kendetegnene ved dette retsmiddel skal fastlægges i overensstemmelse med chartrets artikel 47, hvorefter enhver, hvis rettigheder og friheder, som sikret af EU-retten, er blevet krænket, skal have adgang til effektive retsmidler for en domstol under overholdelse af de betingelser, der er fastsat i denne artikel, og i overensstemmelse med princippet om non-refoulement, som bl.a. er sikret ved chartrets artikel 19, stk. 2, og artikel 5 i direktiv 2008/115 (dom af 30.9.2020, CPAS de Liège, C-233/19, EU:C:2020:757, præmis 45). Som anført i denne doms præmis 35 forpligter disse bestemmelser de nationale myndigheder til at tage hensyn til dette princip i alle faser af proceduren fra det tidspunkt, hvor der træffes en afgørelse om tilbagesendelse, indtil tidspunktet for domstolsprøvelsen af afgørelsens fuldbyrdelse.
47
Med henblik herpå følger det af dette direktivs artikel 13, stk. 2, at såvel de nationale administrative myndigheder som de retslige myndigheder, for hvilke lovligheden af en afgørelse vedrørende tilbagesendelse anfægtes, skal kunne foretage en fornyet prøvelse af denne afgørelse og i givet fald udsætte udsendelsen (jf. i denne retning dom af 27.4.2023, M.D. (Forbud mod indrejse i Ungarn), C-528/21, EU:C:2023:341, præmis 108). Som det fremgår af 15. betragtning til det nævnte direktiv, kan medlemsstaterne i denne henseende beslutte, om en sådan prøvelse bør medføre, at disse myndigheder gives beføjelse til at erstatte den tidligere afgørelse med deres egen afgørelse vedrørende tilbagesendelse.
48
For at gøre den domstolsbeskyttelse, der er sikret ved chartrets artikel 47 og konkretiseret i artikel 13, stk. 1 og 2, i direktiv 2008/115, effektiv, skal retsmidlet desuden nødvendigvis have opsættende virkning, når det er iværksat til prøvelse af en afgørelse om tilbagesendelse, hvis fuldbyrdelse kan udsætte den pågældende tredjelandsstatsborger for en reel risiko for at blive udsat for umenneskelig eller nedværdigende behandling (jf. i denne retning dom af 19.6.2018, Gnandi, C-181/16, EU:C:2018:465, præmis 56, af 30.9.2020, CPAS de Liège, C-233/19, EU:C:2020:757, præmis 46, og af 27.4.2023, M.D. (Forbud mod indrejse i Ungarn), C-528/21, EU:C:2023:341, præmis 109).
49
Det følger heraf, således som også generaladvokaten i det væsentlige har anført i punkt 50 i forslaget til afgørelse, at de procedureregler, der er fastsat i artikel 13, stk. 1 og 2, i direktiv 2008/115, har til formål at sikre, at en tredjelandsstatsborger, over for hvem der er truffet en afgørelse om tilbagesendelse, ikke udsendes under betingelser, der er i strid med dette direktivs artikel 5. De har således til formål at sikre overholdelsen af non-refoulement-princippet, der, som det er fastslået i denne doms præmis 36, er af absolut karakter. Det tilkommer imidlertid de kompetente nationale retter, i givet fald ex officio, at påse, at dette princip overholdes, når oplysninger i sagens akter, som er bragt til deres kendskab, giver anledning til at antage, at dette princip kan blive tilsidesat.
50
Som generaladvokaten har fremhævet i punkt 51 i forslaget til afgørelse, ville den domstolsbeskyttelse, der er sikret ved chartrets artikel 47 og konkretiseret i artikel 13, stk. 1 og 2, i direktiv 2008/115, nemlig hverken være effektiv eller fuldstændig, hvis den nationale ret ikke var forpligtet til ex officio at fastslå en tilsidesættelse af non-refoulement-princippet, når oplysninger i sagens akter, som er bragt til dens kendskab, og som suppleret eller belyst under den kontradiktoriske procedure for denne ret, tilsigter at godtgøre, at afgørelsen om tilbagesendelse er baseret på en forældet vurdering af risikoen for, at den pågældende tredjelandsstatsborger udsættes for en behandling, der er forbudt ved dette princip, hvis vedkommende vender tilbage til det pågældende tredjeland, og at drage alle konsekvenserne heraf for så vidt angår fuldbyrdelsen af denne afgørelse. En begrænsning af den nationale rets prøvelsesret kan have til følge, at en sådan afgørelse fuldbyrdes, selv om sådanne oplysninger indikerer, at den pågældende i dette tredjeland risikerer at blive udsat for en behandling, der er omfattet af et absolut forbud i medfør af chartrets artikel 4 (jf. i denne retning dom af 8.11.2022, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Prøvelse af egen drift af frihedsberøvelsen) (C-704/20 og C-39/21, EU:C:2022:858, præmis 94).
51
Denne forpligtelse for den nationale ret til, i givet fald ex officio, at sikre overholdelsen af non-refoulement-princippet gælder såvel i forbindelse med en sag om international beskyttelse som i forbindelse med en sag, der er blevet indledt med en ansøgning om opholdstilladelse i henhold til national ret, således som den i hovedsagen omhandlede sag. Som det fremgår af denne doms præmis 31-34, finder direktiv 2008/115, hvis artikel 13, stk. 1 og 2, udgør grundlaget for den nævnte forpligtelse, nemlig anvendelse på enhver tredjelandsstatsborger, der opholder sig ulovligt på en medlemsstats område.
52
Henset til ovenstående betragtninger skal det første spørgsmål besvares med, at artikel 13, stk. 1 og 2, i direktiv 2008/115, sammenholdt med dette direktivs artikel 5 samt med chartrets artikel 19, stk. 2, og artikel 47, skal fortolkes således, at denne bestemmelse forpligter en national ret, der skal foretage en legalitetsprøvelse af en forvaltningsakt, hvorved den kompetente nationale myndighed har givet afslag på en ansøgning om opholdstilladelse i henhold til national ret og herved har bragt udsættelsen af fuldbyrdelsen af en afgørelse om tilbagesendelse, der tidligere er truffet inden for rammerne af en sag om international beskyttelse, til ophør, til ex officio at vurdere, på grundlag af oplysninger i sagens akter, som er bragt til dens kendskab, og som er blevet suppleret eller præciseret efter en kontradiktorisk procedure, om non-refoulement-princippet eventuelt tilsidesættes som følge af fuldbyrdelsen af denne afgørelse.
Det andet spørgsmål
53
Med det andet spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om artikel 5 i direktiv 2008/115, sammenholdt med chartrets artikel 19, stk. 2, skal fortolkes således, at den forpligter en administrativ myndighed, der inden for rammerne af en sag, som ikke er blevet indledt ved en ansøgning om international beskyttelse, giver afslag på en ansøgning om opholdstilladelse i henhold til national ret og følgelig konstaterer, at den tredjelandsstatsborger, der har indgivet denne ansøgning, opholder sig ulovligt på den pågældende medlemsstats område, til ikke at træffe en afgørelse om tilbagesendelse af den pågældende uden først at have vurderet overholdelsen af non-refoulement-princippet.
54
Som den forelæggende ret udtrykkeligt har anerkendt, vedrører dette spørgsmål »en situation, hvor der ikke tidligere er truffet afgørelse om tilbagesendelse«. For så vidt som der i hovedsagen blev truffet en afgørelse om tilbagesendelse af sagsøgerne i hovedsagen den 9. august 2012, er det nævnte spørgsmål hypotetisk og opfordrer Domstolen til at afgive et responsum i strid med dens opgave inden for rammerne af det retslige samarbejde, der er indført ved artikel 267 TEUF (jf. i denne retning dom af 16.12.1981, Foglia_244/80, EU:C:1981:302, præmis 18, og af 22.2.2022, Stichting Rookpreventie Jeugd m.fl., C-160/20, EU:C:2022:101, præmis 84).
55
Det andet spørgsmål kan derfor ikke antages til realitetsbehandling.
Sagsomkostninger
56
Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den forelæggende ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagsomkostningerne. Bortset fra nævnte parters udgifter kan de udgifter, som er afholdt i forbindelse med afgivelse af indlæg for Domstolen, ikke erstattes.
På grundlag af disse præmisser kender Domstolen (Tredje Afdeling) for ret:
1)
Artikel 5 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/115/EF af 16. december 2008 om fælles standarder og procedurer i medlemsstaterne for tilbagesendelse af tredjelandsstatsborgere med ulovligt ophold, sammenholdt med artikel 19, stk. 2, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder,
skal fortolkes således, at
denne bestemmelse forpligter en administrativ myndighed, der meddeler afslag på en ansøgning om opholdstilladelse i henhold til national ret, og som dermed fastslår, at den pågældende tredjelandsstatsborger opholder sig ulovligt på den pågældende medlemsstats område, til at sikre sig, at non-refoulement-princippet overholdes, ved i lyset af dette princip at foretage en fornyet prøvelse af den afgørelse om tilbagesendelse, der tidligere er truffet over for denne tredjelandsstatsborger inden for rammerne af en sag om international beskyttelse, og hvis udsættelse ophører som følge af et sådant afslag.
2)
Artikel 13, stk. 1 og 2, i direktiv 2008/115, sammenholdt med dette direktivs artikel 5 og med artikel 19, stk. 2, og artikel 47 i chartret om grundlæggende rettigheder,
skal fortolkes således, at
denne bestemmelse forpligter en national ret, der skal foretage en legalitetsprøvelse af en forvaltningsakt, hvorved den kompetente nationale myndighed har givet afslag på en ansøgning om opholdstilladelse i henhold til national ret og herved har bragt udsættelsen af fuldbyrdelsen af en afgørelse om tilbagesendelse, der tidligere er truffet inden for rammerne af en sag om international beskyttelse, til ophør, til ex officio at vurdere, på grundlag af oplysninger i sagens akter, som er bragt til dens kendskab, og som er blevet suppleret eller præciseret efter en kontradiktorisk procedure, om non-refoulement-princippet eventuelt tilsidesættes som følge af fuldbyrdelsen af denne afgørelse.
Underskrifter
(
*1
) – Processprog: nederlandsk.
(
i
) – Den foreliggende sags navn er et vedtaget navn. Det svarer ikke til et navn på en part i sagen.