62002CC0460_LV
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Ar šo prasību Eiropas Kopienu Komisija lūdz atzīt, ka Itālijas Republika nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek Padomes 1996. gada 15. oktobra Direktīva 96/67/EK par pieeju lidlauka sniegto pakalpojumu tirgum Kopienas lidostās (2) (turpmāk tekstā – “Direktīva”).
2. Pamatojot savu prasību, Komisija apgalvo, ka Itālijas Republika ir pārkāpusi vairākus Direktīvas noteikumus, proti, no vienas puses, tā nav noteikusi:
– laikposmu, kas nepārsniedz septiņus gadus un uz kuru izvēlas lidlauka pakalpojumu sniedzējus atbilstīgi Direktīvas 11. panta 1. punkta d) apakšpunktam;
un, no otras puses, tā ir pieņēmusi divus valsts noteikumus, kas ir pretrunā Direktīvai:
– sociālu pasākumu, kas nav saderīgs ar Direktīvas 18. pantu;
– pārejas noteikumus, ko neatļauj Direktīva.
I – Atbilstošās tiesību normas
A – Kopienu tiesiskais regulējums
3. Atbilstīgi Direktīvas preambulas piektajam apsvērumam tās mērķis ir atvērt pieeju lidlauka sniegto pakalpojumu tirgum visās lidostās, kas atrodas kādas dalībvalsts teritorijā (3), lai ļautu samazināt lidsabiedrību darbības izdevumus un uzlabot to pakalpojumu kvalitāti, ko saņem lidostu lietotāji. Šī brīvā pieeja ir jāievieš pakāpeniski (4) .
4. Saistībā ar pieejas atvēršanu lidlauka sniegto pakalpojumu tirgum dalībvalstis, ievērojot Direktīvas mērķi, var paredzēt pasākumus, lai nodrošinātu tādu ierobežojumu ievērošanu, kas attiecas uz drošību, vides aizsardzības prasībām un piemērota sociālās aizsardzības līmeņa nodrošināšanu (5) .
5. Direktīvā (6) :
“[..]
d) “lidostas lietotājs” ir fiziska vai juridiska persona, kas ir atbildīga par pasažieru, pasta un/vai kravas pārvadāšanu pa gaisu no attiecīgās lidostas vai uz to;
e) “lidlauka sniegtie pakalpojumi” ir pakalpojumi, ko lidostu lietotājiem sniedz lidlaukos, kā aprakstīts pielikumā;
f) “pašpakalpojumi” ir situācija, kad lidostas lietotājs tieši sniedz sev vienas vai vairāku kategoriju lidlauka sniegtos pakalpojumus un par to sniegšanu neslēdz nekādu līgumu ar kādu trešo pusi [personu]. Šajā definīcijā lidostas lietotājus savā starpā neuzskata par trešo pusi [personu], ja:
– vienam no tiem pieder lielākā daļa cita lietotāja; vai
– kādai vienai organizācijai pieder lielākā daļa katra no lietotājiem;
g) “lidlauka pakalpojumu sniedzējs” ir fiziska vai juridiska persona, kas trešām pusēm [personām] sniedz vienas vai vairāku kategoriju lidlauka sniegtos pakalpojumus”.
6. Šī pieejas atvēršana lidostas pakalpojumu tirgum tomēr nav absolūta; dalībvalstis var paredzēt izņēmumus, ierobežojot pakalpojumu sniedzēju skaitu vai atļaujot sniegt noteiktus lidlauka pakalpojumus tikai vienam pakalpojumu sniedzējam (7) . Saskaņā ar Direktīvas 6. panta 2. punktu un 7. panta 2. punktu dalībvalsts var arī ierobežot lidlauka pakalpojumu sniedzēju vai pašpakalpojumus veicošu lidostas lietotāju skaitu līdz, mazākais, diviem. Direktīva atļauj piemērot minēto ierobežojumu vienīgi attiecībā uz šādiem pakalpojumiem: “bagāžas apstrāde”, “perona dienesti”, “degvielas uzpildes dienests” un “kravas un pasta apstrāde”.
7. Direktīvas 9. pants paredz iespēju dalībvalstīm noteikt izņēmumus attiecībā uz pieejas atvēršanu lidostas pakalpojumu tirgum, ja īpašu ierobežojumu dēļ, it sevišķi attiecībā uz jaudu, nav iespējams atvērt tirgu, kā paredzēts Direktīvā. Ar izņēmumu var ierobežot lidlauka pakalpojumu sniedzēju vai pašpakalpojumus veicošu lidostas lietotāju skaitu vai pat aizliegt pašpakalpojumu veikšanu. Uz šādiem izņēmumiem attiecas procedūra, saskaņā ar kuru par tiem paziņo Komisijai.
8. Direktīvas 11. pants nosaka īpašu procedūru, kas balstās uz objektīviem kritērijiem un kas paredzēta to pakalpojumu sniedzēju izvēlei, kuriem būtu atļauts sniegt lidlauka pakalpojumus, gadījumos, kad sniedzēju skaits ir ierobežots saskaņā ar dalībvalsts lēmumu atbilstīgi iepriekšminētajiem noteikumiem. Saskaņā ar Direktīvu pakalpojumu sniedzējus izvēlas, ilgākais, uz septiņiem gadiem.
9. Direktīva atļauj dalībvalstīm noteikt, ka lidlauka pakalpojumu sniedzējs var sniegt pakalpojumus vai lidostas lietotājs var veikt pašpakalpojumus tikai tad, ja tas ir saņēmis tādas valsts iestādes apstiprinājumu, kura nav atkarīga no lidostas vadības dienesta (8) .
10. Visbeidzot, būtu jāuzsver, ka Direktīvas 18. pants paredz:
“Neskarot šīs direktīvas piemērošanu un ievērojot citus Kopienas tiesību aktu noteikumus, dalībvalstis var veikt vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu darba ņēmēju tiesību aizsardzību un ievērotu apkārtējās vides aizsardzību.”
B – Valsts tiesiskais regulējums
11. Minēto direktīvu Itālijā transponēja ar 1999. gada 13. janvāra Dekrētu Nr. 18/99 par Direktīvas piemērošanu (turpmāk tekstā – “D 18/99”) (9) .
12. Valsts iestāde Ente nazionale per l’aviazione civile
(Valsts civilās aviācijas birojs, turpmāk tekstā – “ ENAC ”) ir atbildīga par D 18/99 prasību pareizu īstenošanu.
13. Itālijas Republika ir nolēmusi ierobežot pakalpojumu sniedzēju skaitu, kā noteikts Direktīvas 6. panta 2. punktā, piemērojot minētās direktīvas 11. pantā paredzēto īpašo procedūru pakalpojumu sniedzēju izvēlei (10) . D 18/99 paredz arī nosacījumus attiecībā uz lidlauka pakalpojumu sniedzēju apstiprināšanu.
14. D 18/99 14. pants īpaši attiecas uz sociālo aizsardzību un nosaka:
“1. Garantējot brīvu pieeju lidlauka sniegto pakalpojumu tirgum, jānodrošina, lai 30 mēnešus pēc šī dekrēta stāšanās spēkā saglabātos esošais nodarbinātības līmenis un iepriekšējā vadības personāla darba tiesisko attiecību pēctecība.
2. Izņemot gadījumu, kad notiek uzņēmuma filiāles pāreja, jebkura darbības veida pāreja, kas attiecas uz vienu vai vairākām lidlauka sniegto pakalpojumu kategorijām, kuras paredzētas A un B pielikumā, ietver personāla pāreju, ko nosaka attiecīgie subjekti, saskaņojot ar darbinieku arodbiedrībām, no iepriekšējā pakalpojumu sniedzēja tā tiesību un pienākumu pārņēmējam samērīgi satiksmes vai darbību daļai, ko tas pārņem.”
15. Visbeidzot, D 18/99 20. pantā ir ietverts šāds pārejas noteikums:
“Lidlauka sniegto pakalpojumu personāla līgumi, kas bija spēkā 1998. gada 19. novembrī un paredz vairākas organizatoriskas un līgumiskas sistēmas, paliek spēkā līdz attiecīgo līgumu termiņam, netiek pagarināti un jebkurā gadījumā nav spēkā ilgāk par sešiem gadiem.”
II – Pirmstiesas procedūra
16. Izskatot sīki pamatotu sūdzību, kas saņemta 1999. gada 29. martā no l’Associazione per i diritti degli utenti e consumatori (Lietotāju un patērētāju tiesību aizsardzības asociācija), Komisija ir pārbaudījusi attiecīgos noteikumus D 18/99, ar ko transponē Direktīvu. Konstatējusi vairākus Kopienu tiesību aktu pārkāpumus, Komisija 2000. gada 3. maijā nosūtīja Itālijas valdībai brīdinājuma vēstuli.
17. Uzskatot minētās valdības sniegto atbildi par neapmierinošu, Komisija 2001. gada 24. jūlijā nosūtīja tai argumentētu atzinumu. Itālijas valdība ar Itālijas pastāvīgās pārstāvniecības starpniecību nosūtīja Komisijai vairākas notas. Pēc tam tika organizētas tikšanās, kurās piedalījās Komisijas kompetento dienestu pārstāvji un Itālijas Transporta ministrijas eksperti un kuru laikā Itālijas valdība izteica priekšlikumus grozīt D 18/99 noteikumus.
18. Pastāvīgās pārstāvniecības 2002. gada 10. maija vēstulē ir norādīts, ka Itālijas iestādes patur tiesības paziņot par turpmākajām izmaiņām saistībā ar šo jautājumu un ka tās plāno izbeigt esošos pārkāpumus. Tā kā Komisijai tomēr netika sniegta informācija par turpmākajām izmaiņām, tā 2002. gada 19. decembrī cēla šo prasību saskaņā ar EKL 226. pantu.
III – Prasība
19. Prasības pieteikumā Komisija izvirza trīs iebildumus pret attiecīgo dalībvalsti. Tā lūdz Tiesu atzīt, ka Itālijas Republika:
– nav transponējusi D 18/99 tekstā noteikumu par laikposmu, uz kuru izvēlas lidlauka pakalpojumu sniedzējus un kas nedrīkst pārsniegt septiņus gadus, kā paredzēts Direktīvas 11. panta 1. punkta d) apakšpunktā;
– ar D 18/99 14. pantu ir ieviesusi sociālu pasākumu, kas nav saderīgs ar Direktīvas 18. pantu, un
– D 18/99 20. pantā ir paredzējusi pārejas noteikumus, ko neatļauj Direktīva.
20. Ar 2004. gada 19. janvāra vēstuli Itālijas valdība paziņoja Tiesai par to, ka ar 2003. gada 31. oktobra likumu Nr. 306, ar ko groza D 18/99, beidzot ir ieviesta tieša norāde uz laikposmu, uz kuru izvēlas pakalpojumu sniedzējus un kas nedrīkst pārsniegt septiņus gadus.
21. Ar vēstuli, kas iesniegta Tiesas kancelejā 2004. gada 24. martā, Komisija nolēma atteikties no savas prasības daļā, kas attiecas uz pirmo iebildumu (11) . Itālijas valdība ar 2004. gada 22. aprīļa vēstuli ir akceptējusi šo daļējo atteikšanos.
22. Līdz ar to sākšu ar otro Komisijas iebildumu un pēc tam izskatīšu tās trešo iebildumu.
A – Par iebildumu saistībā ar sociālu pasākumu, kas nav saderīgs ar Direktīvu
1. Lietas dalībnieku argumenti
23. Komisija apgalvo, ka D 18/99 14. pants, ko pieņēmusi Itālijas Republika, nav saderīgs ar Direktīvu un īpaši ar tās 18. pantu. Minētais 14. pants prasa lidlauka pakalpojumu sniedzējiem nodrošināt personāla pāreju no iepriekšējā pakalpojumu sniedzēja samērīgi to darbību svarīguma pakāpei, kuras tiek pārņemtas.
24. Šāds pienākums pārsniedz to, kas atļauts ar Direktīvas 18. pantu, un pat to, kas paredzēts Padomes Direktīvā 2001/23/EK par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz darbinieku tiesību aizsardzību uzņēmumu, uzņēmējsabiedrību vai uzņēmumu vai uzņēmējsabiedrību daļu īpašnieka maiņas gadījumā (12) . Gadījumos, kad notiek darbību pāreja, D 18/99 14. pants paredz pienākumu pārņemt personālu automātiski, t. i., visos gadījumos, nevis tikai tajos, kad uzņēmumu īpašnieka maiņas direktīva to prasa.
25. Komisija uzskata, ka saistībā ar mērķi atvērt pieeju lidlauka sniegto pakalpojumu tirgum šāda prasība dod priekšrocības jau izveidotajiem uzņēmumiem, kam nav jāpārņem kāda cita uzņēmuma darbinieki; pakalpojumu sniedzēji, kas vēlas ienākt tirgū, faktiski nevar izvēlēties sev personālu, jo viņiem ir pienākums pārņemt personālu no iepriekšējā pakalpojumu sniedzēja. Komisija uzskata, ka šāda situācija ierobežo jebkura jauna konkurenta brīvību sniegt pakalpojumus.
26. Itālijas valdība apgalvo, ka D 18/99 14. pantā ietvertie sociālās aizsardzības pasākumi nekavē Direktīvas mērķa sasniegšanu un būtībā ir tās kompetences īstenošana, ko piešķir dalībvalstīm ar Direktīvas 18. pantu. Turklāt minētais pants saistās ar pakāpenisku procesu, kāds noteikts Direktīvā.
27. Kā norāda Itālijas valdība, 14. pants būtu jāizskata saistībā ar D 18/99, kas tika pieņemts situācijā, kad, no vienas puses, valstī bija ļoti augsts bezdarba līmenis un, no otras puses, lidostu uzņēmējdarbībai bija raksturīgi ilgtermiņa darba koplīgumi. Itālijas iestādes norāda, ka bija lietderīgi ieviest izmaiņas pakāpeniski, ņemot vērā, cik nozīmīga loma ir arodbiedrībām, kas varētu radīt traucējumus. Šai sakarā Itālijas valdība gribēja rīkoties piesardzīgi, paredzot pagaidu pasākumu attiecībā uz darbinieku tiesībām, kuri pretējā gadījumā vairs nebūtu aizsargāti saskaņā ar Itālijas tiesību sistēmu (13) .
28. Kā norāda Itālijas valdība, Direktīvas preambulas astotais un divdesmit ceturtais apsvērums un 18. pants dod dalībvalstīm iespēju paredzēt garantijas papildus tām, kas jau noteiktas Kopienu tiesību aktos par darba ņēmēju tiesībām (14) . Valsts transponēšanas noteikumiem obligāti jānodrošina līdzsvars starp divām pamatprasībām, proti, lidlauka sniegto pakalpojumu tirgus liberalizāciju un darba ņēmēju tiesību aizsardzību. Itālijas iestādes faktiski apstrīd Komisijas nostāju, saskaņā ar kuru liberalizācija ir prioritārs mērķis.
29. Būtu jāuzsver, ka Pastāvīgās pārstāvniecības 2001. gada 31. oktobra notā (15) ir norādīts, ka Itālijas iestādes plāno aizstāt D 18/99 14. pantu ar prasību, kura vēl ir jādefinē un kuras mērķis būtu nodrošināt, lai jebkurš jauns komersants, kas vēlas sniegt lidlauka pakalpojumus, kādu laiku dotu priekšroku darbības pārtraukušo uzņēmumu darbiniekiem, kas vairs nav nodarbināti (16) .
2. Vērtējums
30. Lai novērtētu otro iebildumu, ir jāizskata jautājums par Direktīvas 18. panta saturu. Otrkārt, būtu jānosaka, kā interpretējams minētā noteikuma saturs. Vai dalībvalstis var pieņemt tiesību aktus tikai saistībā ar Direktīvas mērķu sasniegšanu, kā uzskata Komisija? Vai arī 18. pants ir jāinterpretē saskaņā ar Itālijas valdības viedokli, proti, ka tas piešķir dalībvalstīm zināmu autonomiju attiecībā uz tiesību normu pieņemšanu sociālās aizsardzības jautājumos, īstenojot Direktīvu?
31. Uzskatu, tāpat kā Komisija, ka šādi pasākumi nedrīkst negatīvi ietekmēt Direktīvas mērķus un tās lietderīgo iedarbību. Saskaņā ar interpretācijas metodēm, ko izmanto Tiesa (17), aplūkošu 18. panta formulējumu, kā arī minētās direktīvas struktūru un mērķus, lai noteiktu attiecīgā noteikuma saturu.
32. Kā zināms, 18. pants nosaka, ka, “neskarot šīs direktīvas piemērošanu un ievērojot citus Kopienas tiesību aktu noteikumus, dalībvalstis var veikt vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu darba ņēmēju tiesību aizsardzību [..]”. Šis noteikums jāaplūko kopā ar Direktīvas preambulas divdesmit ceturto apsvērumu, kas paredz, ka “dalībvalstīm jāsaglabā iespēja nodrošināt piemērotu sociālās aizsardzības līmeni to uzņēmumu darbiniekiem, kas sniedz lidlauka pakalpojumus”.
33. No šiem formulējumiem izriet, ka dalībvalstis, īstenojot minēto direktīvu, var paredzēt sociālās aizsardzības pasākumus. Šo noteikumu redakcija tomēr nepiešķir dalībvalstīm neierobežotu kompetenci pieņemt tiesību normas sociālās aizsardzības jomā. Faktiski uz minēto kompetenci attiecas trīs nosacījumi. Pirmkārt, īstenojot minēto kompetenci, dalībvalsts nedrīkst kavēt vispārējo Direktīvas darbību. Otrkārt, tai ir jāievēro citi Kopienu tiesību aktu noteikumi. Visbeidzot, pasākumiem, kas pieņemti šīs kompetences ietvaros, jābūt nepieciešamiem, lai nodrošinātu darba ņēmēju tiesību aizsardzību.
34. Atbilstīgi pirmajam nosacījumam dalībvalstu kompetences īstenošana, pieņemot tiesību normas, nedrīkst kavēt Direktīvas mērķu sasniegšanu (šo jautājumu apskatīšu vēlāk). Otrais nosacījums, kas ietverts Direktīvas 18. panta tekstā, attiecas uz pienākumu ievērot citus Kopienu tiesību aktu noteikumus gadījumos, kad dalībvalstis nolemj ieviest sociālos pasākumus. Attiecīgi, īstenojot sociālos pasākumus, ko dalībvalstis nolēmušas ieviest, tās nedrīkst pārkāpt uzņēmumu īpašnieka maiņas direktīvu. Visbeidzot, minētais noteikums prasa, lai valsts pasākums būtu samērīgs.
35. Sociālās aizsardzības noteikuma sistēmiska interpretācija ļauj uzsvērt 18. panta nozīmi Direktīvas struktūrā. Nākas konstatēt, ka 18. pants ir viens no pēdējiem Direktīvas pantiem (18) . Direktīva, pirmkārt, nosaka pieejas lidlauka sniegto pakalpojumu tirgum darbības jomu un Direktīvā lietoto terminu nozīmi; Direktīvas noteikumi kopumā izklāsta Kopienu tiesību normas, kas jāpiemēro dalībvalstīm saistībā ar pieejas atvēršanu lidlauka sniegto pakalpojumu tirgum. Šo noteikumu ir daudz, un tie attiecas uz pakalpojumu sniedzēju izvēli, apstiprināšanu un izņēmumiem, kā arī uz pieeju objektiem.
36. Noteikums par sociālo aizsardzību ir ievietots tikai aiz tiem noteikumiem, kas attiecas uz pieeju lidlauka sniegto pakalpojumu tirgum un obligāto prasību dalībvalstīm ievērot drošību (19) .
37. Ņemot vērā iepriekšminēto un aplūkojot 18. pantu saistībā ar Direktīvas struktūru, tās saturs ir nepārprotams. Šis pants būtu jāsaprot kā bažas, kas ir reālas, bet kas tomēr tikai papildina visas Direktīvas īstenošanu. Šī analīze, man šķiet, atbilst arī minētā teksta mērķiem.
38. Kā pareizi norāda Komisija, Direktīvas mērķis, kas izklāstīts akta apsvērumos, ir divkāršs. Tas, pirmkārt, attiecas uz pieejas tirgum pakāpenisku liberalizāciju un, otrkārt, uz efektīvas un godīgas konkurences ieviešanu lidlauka sniegto pakalpojumu tirgū (20) . Tāpat var konstatēt, ka visi noteikumi izklāsta sīki izstrādātas normas attiecībā uz pieeju lidlauka sniegto pakalpojumu tirgum. Ar sociālo aizsardzību saistītie apsvērumi tādējādi ir tikai papildinoši. Pretēji tam, ko nepareizi apgalvo Itālijas Republika, Direktīvas noteikumiem par darbinieku aizsardzību nedrīkst dot priekšroku, salīdzinot ar noteikumiem par tirgus liberalizāciju. Uzskatu, ka Direktīvas mērķis attiecas vienīgi uz lidlauka sniegto pakalpojumu tirgu. Direktīvas noteikumi ir paredzēti, lai nodrošinātu tirgus atvēršanu.
39. Manuprāt, dalībvalstis nedrīkst kavēt šo direktīvas mērķi, paredzot sociālos pasākumus uz 18. panta pamata. Uzskatu, ka D 18/99 14. pants kavē Direktīvas mērķa sasniegšanu.
40. Itālijas iestādes norāda, ka Itālijas noteikums nekavē lidlauka sniegto pakalpojumu nozares liberalizāciju; tā vienīgais mērķis ir nodrošināt pakāpenisku pāreju no iepriekšējās sistēmas uz jauno, neizraisot būtiskus traucējumus saistībā ar darba attiecībām. Itālijas Republika noraida Komisijas argumentus, ka apstrīdētie tiesību akti traucētu konkurenci lidostu pakalpojumu tirgū, radot režīmu, kas jau izveidotajiem uzņēmumiem būtu labvēlīgāks nekā iespējamiem konkurentiem. Faktiski tā uzskata, ka komersanti nevar atsaukties uz brīvas konkurences principu, lai izvairītos no attiecīgajiem ierobežojumiem, ko uzliek tiesību akti sociālajā jomā (21) .
41. Atgādinu, ka D 18/99 14. pants pagaidu kārtā (22) nosaka, ka, lai nodrošinātu nodarbinātības līmeņa saglabāšanu un iepriekšējā vadības un personāla darba tiesisko attiecību pēctecību, “izņemot gadījumu, kad notiek uzņēmuma filiāles pāreja, jebkura darbības veida pāreja, kas attiecas uz vienu vai vairākām lidlauka sniegto pakalpojumu kategorijām, kuras paredzētas A un B pielikumā, ietver personāla pāreju, ko nosaka attiecīgie subjekti, saskaņojot ar darbinieku arodbiedrībām, no iepriekšējā pakalpojumu sniedzēja tā tiesību un pienākumu pārņēmējam samērīgi satiksmes vai darbību daļai, ko tas pārņem”. Tātad minētie noteikumi paredz sociālo aizsardzību, kura pārsniedz to, kas izriet no uzņēmumu īpašnieka maiņas direktīvas. Šo papildu sociālo aizsardzību var pamatot ar Direktīvas 18. pantu tikai tad, ja tiek ievēroti iepriekšminētie nosacījumi.
42. Valsts tiesību norma faktiski uzliek katram jaunajam konkurentam pienākumu, kas izpaužas kā papildu sociālā aizsardzība, pārņemt iepriekšējā pakalpojumu sniedzēja personālu samērīgi satiksmes vai darbību daļai, ko tas pārņem. Tāpat kā Komisija, uzskatu, ka šāda prasība var kavēt lidlauka sniegto pakalpojumu tirgus atvēršanu un samazināt Direktīvas lietderīgo iedarbību. Direktīvas uzdevums ir atvērt konkurencei tirgu, kas agrāk darbojās kā monopols. Šis lēmums, kas jāīsteno pakāpeniski, ir īpatnējs lēmums, jo tas ļauj jaunajiem komersantiem pārņemt uzņēmumus, ko iepriekš pārvaldīja viena organizācija. Kā norāda Komisija, šai pakāpeniskai atvēršanai būtu jāļauj racionāli izmantot lidostu infrastruktūru un samazināt izmaksas.
43. Mans viedoklis, ko atbalsta arī Komisija, ir tāds, ka Itālijas pasākums rada nelabvēlīgāku konkurences situāciju jauniem komersantiem, salīdzinot ar jau izveidotajiem uzņēmumiem. Uzņēmumiem, kas ir ieinteresēti ienākt lidlauka sniegto pakalpojumu tirgū, faktiski ir aizliegts izvēlēties sev personālu. Šajā konkrētajā darbību jomā, t. i., pakalpojumu nozarē, personāla atlase ir svarīgākais faktors, jo tieši personāls ir atbildīgs par pakalpojumu sniegšanu. Ierobežojot brīvību izvēlēties personālu un noteikt tā struktūru jauniem uzņēmumiem, kas vēlas ienākt jaunā, konkurētspējīgā tirgū, Itālijas noteikums ievieš ierobežojumus, kas būtiski kaitētu minētajiem uzņēmumiem. Šie ierobežojumi nostādītu šādus jaunus uzņēmumus nelabvēlīgākā stāvoklī, dodot priekšrocības jau izveidotajiem uzņēmumiem. Šāds pasākums faktiski ierobežo jauno konkurentu rīcības brīvību, jo ar valsts pasākumu tiek noteikts tāds svarīgs elements kā personāla organizācija.
44. Turklāt, manuprāt, Komisija ir pareizi norādījusi, ka Itālijas pasākums pārsniedz to, ko var uzskatīt par nepieciešamu darbinieku tiesību aizsardzībai atbilstīgi Direktīvas 18. pantam.
45. Šis pasākums faktiski liek jaunajam pakalpojumu sniedzējam pārņemt personālu automātiski, bez jebkādiem citiem nosacījumiem, kaut arī samērīgi darbībām, ko pārņem. Uzskatu, ka šādi noteikumi nav samērīgi. Šajā sakarā būtu interesanti pieminēt, ka pirmstiesas procedūrā Itālijas valdība izteica priekšlikumu aizstāt D 18/99 14. pantu ar “prasību, lai komersants, kas ir jaunienācējs un kas plāno pieņemt darbā personālu, noteiktu laiku dod priekšroku iepriekšējā uzņēmuma darbiniekiem, kas vairs nav nodarbināti” (23) . Šī alternatīva esošajiem D 18/99 14. panta noteikumiem dotu lielāku rīcības brīvību jauniem konkurējošiem uzņēmumiem.
46. Piemēram, kā Komisija arī ir norādījusi tiesas sēdē, uzskatu, ka varētu paredzēt arī alternatīvu valsts pasākumu, kas tā vietā, lai liktu jaunajam uzņēmumam pārņemt darbiniekus, sadalītu atbildību un pienākumus saistībā ar iepriekšējā pakalpojumu sniedzēja darbinieku tiesību aizsardzību starp iepriekšējo un jauno pakalpojumu sniedzēju. Tādējādi jaunais uzņēmums kopā ar uzņēmumu, kura darbības tas pārņem, kā arī, iespējams, kopā ar arodbiedrībām varētu paredzēt dažu darbinieku pārcelšanu citā darbā vai kompensācijas izmaksu tiem. Šāda pasākuma priekšrocība būtu tāda, ka, uzliekot tiem sociālo atbildību, netiktu atbaidīti jaunie uzņēmumi, kuri grasās ienākt jaunajā tirgū, kas atvērts konkurencei.
47. Tādējādi Komisijas iebildums attiecībā uz sociālo pasākumu, kas nav saderīgs ar Direktīvu un kas ietverts Itālijas pieņemtajā transponēšanas aktā, ir jāapmierina.
B – Par iebildumu, kas attiecas uz tādu pārejas noteikumu ieviešanu, ko neatļauj Direktīva
48. Prasības pieteikumā Komisija norāda, ka D 18/99 20. panta noteikumi pārkāpj Direktīvu, ļaujot uzņēmumiem “ar atšķirīgām organizācijas sistēmām” darboties pašpakalpojumu jomā vienlaicīgi ar pašpakalpojumus veicošiem lietotājiem, kas atlasīti atbilstīgi minētās direktīvas noteikumiem. Komisija norāda, ka Itālijas iestādes atsaucas uz to, ka šie ir pagaidu rakstura un mazāk svarīgi pasākumi un ka tās plāno atcelt minēto pantu.
49. Direktīva skaidri definē to lidlauka pakalpojumu uzņēmēju kategorijas, kas var kļūt par lidlauka pakalpojumu sniedzējiem vai pašpakalpojumu veicējiem. Organizācijas, kas neatbilst Direktīvā noteiktajiem kritērijiem, var darboties vienīgi kā pakalpojumu sniedzēji trešām personām. Direktīva neatļauj dalībvalstīm ieviest pārejas pasākumus attiecībā uz uzņēmumiem “ar atšķirīgām organizācijas sistēmām”. Nosakot šādus pārejas pasākumus, D 18/99 ir ieviesis noteikumus, kas ir pretrunā Direktīvas tekstam.
50. No tā izriet, ka D 18/99 20. pants nav saderīgs ar Direktīvu. Tādējādi Komisijas iebildums attiecībā uz minēto pantu ir pamatots.
IV – Secinājumi
51. Ņemot vērā iepriekšminēto, iesaku Tiesai atzīt, ka:
“1) ar 1999. gada 13. janvāra dekrēta Nr. 18 14. pantu ieviešot nesaderīgu sociālo pasākumu, Itālijas Republika nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek 18. pants Padomes 1996. gada 15. oktobra Direktīvā 96/67/EK par pieeju lidlauka sniegto pakalpojumu tirgum Kopienas lidostās;
2) 1999. gada 13. janvāra dekrēta Nr. 18 20. pantā paredzot neatļautus pārejas noteikumus, Itālijas Republika ir pārkāpusi minēto direktīvu;
3) Itālijas Republika atlīdzina tiesāšanās izdevumus.”
(1) .
(2)
–	OV 1996, L 272, 36. lpp. Saskaņā ar Direktīvas 23. panta 1. punktu ne vēlāk kā vienu gadu pēc tās publicēšanas “Eiropas Kopienu Oficiālajā Vēstnesī” dalībvalstīs stājas spēkā normatīvie un administratīvie akti, kas vajadzīgi, lai izpildītu Direktīvu.
(3)
–	Direktīvas 1. panta 1. punkts.
(4)
–	Desmitais apsvērums.
(5)
–	Vienpadsmitais, divdesmit otrais un divdesmit ceturtais apsvērums.
(6)
–	2. pants.
(7)
–	Skat. Direktīvas 6. un 9. pantu.
(8)
–	Direktīvas 14. pants, kas paredz, ka dalībvalstu noteiktajiem apstiprinājuma saņemšanas kritērijiem ir jāatbilst noteiktiem principiem: tiem jābūt nediskriminējošiem, tiem jābūt saistītiem ar paredzēto mērķi un tiem jānodrošina pieeja tirgum vai iespēja veikt pašpakalpojumus, kā paredzēts Direktīvā.
(9)
–	1999. gada 4. februāra GURI  Nr. 28 kārtējais papildinājums.
(10)
–	D 18/99 4. panta 2. punkts un 11. panta 1. punkts.
(11)
–	Komisija daļēji atteicās no prasības pirms 2004. gada 25. marta tiesas sēdes, kurā tā apstiprināja minēto atteikšanos. Saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru atteikšanos, it īpaši, daļēju atteikšanos, var veikt rakstveida procesā vai arī vēlāk. Skat. it īpaši 1996. gada 23. maija spriedumu lietā C‑331/94 Komisija/Grieķija ( Recueil, I‑2675. lpp., 5. un 6. punkts).
(12)
–	Padomes 2001. gada 12. marta Direktīva (OV L 82, 16. lpp., turpmāk tekstā – “uzņēmumu īpašnieka maiņas direktīva”). D 18/99 14. pantā paredzētos pasākumus var pamatot tikai saistībā ar uzņēmumu īpašnieka maiņas direktīvas īstenošanu. Šajā konkrētajā gadījumā, kā uzsver Komisija, Itālijas veiktie pasākumi ir piemērojami jebkurai darbību pārejas situācijai, un tādējādi tiem ir daudz plašāka piemērošanas joma nekā uzņēmumu īpašnieka maiņas direktīvai. Minētajā direktīvā ir paredzēti skaidri noteikti ierobežojumi attiecībā uz pārejas īstenošanu. Tikai fakts, ka pakalpojumi ir analoģiski, neļauj secināt, ka notiek ekonomiskas vienības īpašumtiesību pāreja. Darbību līdzība pati par sevi neļauj secināt, ka notiek “pāreja” uzņēmumu īpašnieka maiņas direktīvas izpratnē un ka prasība aizsargāt darbinieku tiesības ir piemērojama.
(13)
–	Iebildumu raksta 3.2. punkts, kas arī izklāstīts Pastāvīgās pārstāvniecības 2000. gada 18. jūlija notā Nr. 8679, kā citēts Komisijas prasības pieteikuma 34. punktā.
(14)
–	Iebildumu raksta 3.4. punkts.
(15)
–	Nr. 13444.
(16)
–	Priekšlikums, kas vēl nav īstenots, kā norāda Komisija prasības pieteikuma 45. punktā.
(17)
–	Skat., it īpaši, 1995. gada 19. oktobra spriedumu lietā C‑128/94 Hönig
( Recueil, I‑3389. lpp., 9. punkts), 2000. gada 23. marta spriedumu lietā C‑208/98 Berliner Kindl Brauerei ( Recueil, I‑1741. lpp.), 2000. gada 12. oktobra spriedumu lietā C‑372/98 Cooke
( Recueil, I‑8683. lpp.) un 2004. gada 29. aprīļa spriedumu lietā C‑341/01 Plato Plastik
( Recueil, I‑4883. lpp.).
(18)
–	Arī divdesmit otrais un divdesmit ceturtais apsvērums, kas tāpat attiecas uz dalībvalstu tiesībām paredzēt sociālās aizsardzības pasākumus saistībā ar Direktīvu, atrodas pēdējo apsvērumu vidū.
(19)
–	Tāpat var konstatēt, ka šis ir standarta pants, kas iekļauts citos Kopienu tiesību aktos kā papildu apsvērums, kas dalībvalstīm ir jāņem vērā. Šajā sakarā skat., piemēram, 15. pantu priekšlikumā Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvai par tirgus pieeju ostas pakalpojumiem [COM (2001) 35 final, OV C 154, 290. lpp.].
(20)
–	Direktīvas piektais apsvērums paredz, ka šī divkāršā mērķa pozitīvā iedarbība ļaus samazināt lidsabiedrību darbības izdevumus un uzlabot to pakalpojumu kvalitāti, ko saņem lidostu lietotāji. Šis divkāršais mērķis, kā liecina Komisijas saskaņā ar Direktīvas 22. pantu veiktais pētījums, http://www.europa.eu.int/comm/transport/air/rules/doc/consultation_groundhandling_en.pdf, 1.2. punkts, faktiski ir sasniegts.
(21)
–	Iebildumu raksta 7. lappuse un Tiesas 2001. gada 25. janvāra spriedums lietā C‑172/99 Liikenne ( Recueil, I‑745. lpp., 22. punkts).
(22)
–	14. panta 1. punkts nosaka tā piemērošanas laikposmu; tas ir 30 mēneši no D 18/99 spēkā stāšanās dienas.
(23)
–	Prasības pieteikuma 45. punkts.