62001CJ0109_LV
Puses
Sprieduma pamatojums
Rezolutīvā daļa
Puses
Lieta C‑109/01
par lūgumu, ko Tiesai atbilstoši EKL 234. pantam
iesniedza Immigration Appeal Tribunal
(Apvienotā Karaliste) nolūkā saņemt prāvā starp
Secretary of State for the Home Department
un
Hacene Akrich
prejudiciālu nolēmumu par to, kā interpretēt Kopienu tiesības personu brīvas pārvietošanās un tāda trešās valsts pilsoņa, kurš ir dalībvalsts pilsoņa laulātais, uzturēšanās tiesību jomā.
TIESA
šādā sastāvā: priekšsēdētājs G. K. Rodrigess Iglesiass [ G. C. Rodríguez Iglesias ], palātu priekšsēdētāji Ž. P. Puisošē [ J. P. Puissochet ], M. Vatelē [ M. Wathelet ], R. Šintgens [ R. Schintgen ] un K. V. A. Timmermanss [ C. W. A. Timmermans ], tiesneši D. A. O. Edvards [ D. A. O. Edward ], A. La Pergola [ A. La Pergola ], P. Janns [ P. Jann ], F. Makena [ F. Macken ], N. Kolnerika [ N. Colneric ] (referente) un S. fon Bārs [ S. von Bahr ],
ģenerāladvokāts L. A. Hēlhuds [ L. A. Geelhoed ],
sekretāre L. Hjūleta [ L. Hewlett ], galvenā administratore,
izvērtējusi rakstveida apsvērumus, ko iesniedza:
– Akriša [Akrich] vārdā – T. Eike [T. Eicke], barrister, D. Flinns [D. Flynn], Joint Council for the Welfare of Immigrants uzdevumā, un D. Betss [D. Betts], solicitor,
– Apvienotās Karalistes valdības vārdā – Dž. E. Kolinss [ J. E. Collins ], pārstāvis, kam palīdz E. Šarpstone [ E. Sharpston ], QC, un T. R. Tams [ T. R. Tam ], barrister,
– Grieķijas valdības vārdā – I. Galani-Maragkudaki [ I. Galani‑Maragkoudaki ] un S. Vodina [ S. Vodina ], pārstāves,
– Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – K. O’Reilija [ C. O’Reilly ], pārstāve,
ņemot vērā tiesas sēdes ziņojumu,
noklausījusies mutvārdu apsvērumus, ko 2002. gada 5. novembra tiesas sēdē sniedza Akrišs, ko pārstāvēja T. Eike, Apvienotās Karalistes valdība, ko pārstāvēja Dž. E. Kolinss, kam palīdzēja E. Šarpstone, un Grieķijas valdība, ko pārstāvēja I. Galani Maragkudaki un E. M. Mamuna [ E.‑M. Mamouna ], pārstāve, un Komisija, ko pārstāvēja K. O’Reilija,
noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2003. gada 27. februāra tiesas sēdē,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
Sprieduma pamatojums
1. Ar 2000. gada 3. oktobra rīkojumu, kas Tiesas Kancelejā saņemts 2001. gada 7. martā, Immigration Appeal Tribunal
[Imigrācijas Apelācijas tiesa] saskaņā ar EKL 234. pantu ir iesniegusi divus prejudiciālus jautājumus par to, kā interpretēt Kopienu tiesības personu brīvas pārvietošanās un tāda trešās valsts pilsoņa, kurš ir dalībvalsts pilsoņa laulātais, uzturēšanās tiesību jomā.
2. Šie jautājumi ir radušies tiesvedībā starp Secretary of State for the Home Department
(Iekšlietu ministrijas valsts sekretārs, turpmāk tekstā – “ Secretary of State ”) un Marokas pilsoni Akrišu par pēdējā tiesībām ieceļot un uzturēties Apvienotajā Karalistē.
Atbilstošās tiesību normas
Kopienu tiesības
3. EKL 39. panta 1.–3. punkts ir formulēts šādi:
“1. Kopienā nodrošina darba ņēmēju pārvietošanās brīvību.
2. Pārvietošanās brīvība nozīmē to, ka likvidē jebkādu dalībvalstu darba ņēmēju diskrimināciju pilsonības dēļ attiecībā uz nodarbinātību, darba samaksu un citiem darba un nodarbinātības nosacījumiem.
3. Tā nozīmē turpmāk norādītās tiesības, ko var ierobežot, vienīgi pamatojoties uz sabiedriskās kārtības, valsts drošības vai veselības aizsardzības apsvērumiem:
[..]
b) tiesības šajā nolūkā brīvi pārvietoties dalībvalstu teritorijā;
[..].”
4. Padomes 1964. gada 25. februāra Direktīvas 64/221/EEK par īpašu pasākumu saskaņošanu attiecībā uz ārvalstnieku pārvietošanos un dzīvesvietu, kas ir attaisnojami ar sabiedrisko kārtību, valsts drošību un veselības aizsardzību (OV 1964, 56, 850. lpp.), 1. un 2. pantā un 3. panta 1. un 2. punktā ir paredzēts:
“1. pants
1. Šīs direktīvas noteikumi attiecas uz jebkuru dalībvalsts pilsoni, kas uzturas vai iebrauc citā Kopienas dalībvalstī, lai veiktu darbības kā darbinieks vai pašnodarbināta persona, vai kā pakalpojumu saņēmējs.
2. Šie noteikumi attiecas arī uz šīs personas laulāto un ģimenes locekļiem, kas ierodas kopā ar šo personu.
2. pants
1. Šī direktīva attiecas uz visiem pasākumiem attiecībā uz iebraukšanu dalībvalstīs, uzturēšanās atļaujas pagarināšanu vai izraidīšanu no to teritorijas, ko veic dalībvalstis, balstoties uz sabiedrisko kārtību, valsts drošību vai veselības aizsardzību.
2. Šādu pamatojumu neizmanto ekonomiskos nolūkos.
3. pants
1. Pasākumi, ko veic, ņemot vērā sabiedrisko kārtību vai valsts drošību, ir balstīti tikai uz attiecīgā indivīda personīgo darbību.
2. Iepriekšējas kriminālas sodāmības pašas par sevi nerada pamatu veikt šādus pasākumus.”
5. Padomes 1968. gada 15. oktobra Regulas (EEK) Nr. 1612/68 par darba ņēmēju brīvu pārvietošanos Kopienā (OV L 257, 2. lpp.) 10. panta 1. un 3. punktā ir noteikts:
“1. Ja darba ņēmējs, kas ir vienas dalībvalsts pilsonis, strādā algotu darbu citā dalībvalstī, kopā ar viņu drīkst apmesties:
a) šā darba ņēmēja laulātais un viņu bērni, kas ir jaunāki par 21 gadu vai arī atrodas viņa apgādībā;
b) darba ņēmēja un viņa laulātā apgādībā esošie augšupējie radinieki.
[..]
3. Saskaņā ar 1. un 2. punktu darba ņēmējam jābūt mājoklim, kas ir līdzvērtīgs normālam attiecīgās valsts darba ņēmēja mājoklim tajā reģionā, kur viņš strādā algotu darbu; šī norma nedrīkst radīt diskrimināciju starp vietējiem darba ņēmējiem un darba ņēmējiem no citām dalībvalstīm.”
6. Vienlaicīgi ar Regulu Nr. 1612/68 Kopienas likumdevējs pieņēma Padomes 1968. gada 15. oktobra Direktīvu 68/360/EEK par ierobežojumu atcelšanu attiecībā uz dalībvalstu darba ņēmēju un viņu ģimeņu pārvietošanos un dzīvesvietu Kopienā (OV L 257, 13. lpp.). Saskaņā ar tās preambulas pirmo apsvērumu direktīvā ir paredzēts veikt pasākumus, lai īstenotu ar Regulu Nr. 1612/68 dalībvalsts pilsoņiem, kas pārvietojas, lai strādātu algotu darbu, un viņu ģimenēm piešķirtās tiesības un atvieglojumus. Saskaņā ar minētās direktīvas otrā apsvēruma nosacījumiem tiesiskajā regulējumā uzturēšanās jomā citu dalībvalstu darba ņēmēju un viņu ģimenes locekļu stāvoklis būtu pēc iespējas jāpielīdzina pilsoņu stāvoklim.
7. Direktīvas 68/360 1. pantā ir paredzēts:
“Dalībvalstis, rīkojoties saskaņā ar šo direktīvu, atceļ ierobežojumus attiecībā uz minēto valstu pilsoņu un viņu ģimenes locekļu, uz kuriem attiecas Regula (EEK) Nr. 1612/68, pārvietošanos un dzīvesvietu.”
8. Direktīvas 68/360 3. pants ir formulēts šādi:
“1. Dalībvalsts ļauj personām, kas minētas šīs direktīvas 1. pantā, ieceļot to teritorijās, uzrādot vienīgi derīgu personas apliecību vai pasi.
2. No minētajām personām, izņemot ģimenes locekļus, kuri nav dalībvalsts pilsoņi, nedrīkst pieprasīt iebraukšanas vīzu vai citu tai līdzvērtīgu dokumentu. Dalībvalstis šīm personām sniedz visu iespējamo palīdzību nepieciešamo vīzu saņemšanai.”
9. Direktīvas 68/360 4. pantā ir paredzēts:
“1. Dalībvalstis piešķir uzturēšanās tiesības savā teritorijā tām personām, kas minētas šīs direktīvas 1. pantā un kuras var uzrādīt dokumentus, kas uzskaitīti šī panta 3. punktā.
2. Kā pierādījumu par uzturēšanās tiesībām izsniedz dokumentu ar nosaukumu “EEK dalībvalsts pilsoņa uzturēšanās atļauja”. Šajā dokumentā jābūt paziņojumam, ka tas ir izsniegts saskaņā ar Regulu (EEK) Nr. 1612/68 un saskaņā ar dalībvalstu veiktajiem pasākumiem šīs direktīvas īstenošanai. Paziņojuma teksts ir atrodams šīs direktīvas pielikumā.
3. EEK dalībvalsts pilsoņa uzturēšanās atļaujas izsniegšanai dalībvalstis drīkst pieprasīt uzrādīt vienīgi šādus dokumentus:
– darba ņēmējam:
a) dokumentu, uz kura pamata viņš ieradies to teritorijā;
b) darba devēja apstiprinājumu par viņa nodarbinātību vai nodarbinātības apliecību;
– darba ņēmēja ģimenes locekļiem:
c) dokumentu, uz kura pamata viņi ieradušies to teritorijā;
d) dokumentu, kuru izsniegusi kompetenta iestāde izcelsmes valstī vai valstī, no kuras tie iebraukuši, un kas pierāda viņu radniecību;
e) gadījumos, kas minēti Regulas (EEK) Nr. 1612/68 10. panta 1. un 2. punktā, dokumentu, kuru izsniegusi kompetenta iestāde izcelsmes valstī vai valstī, no kuras tie ieradušies, un kas apliecina, ka viņi ir darba ņēmēja apgādībā vai ka tie šajā valstī dzīvo vienā dzīvesvietā ar viņu.
4. Ģimenes loceklim, kas nav kādas dalībvalsts pilsonis, izsniedz uzturēšanās dokumentu, kas ir tikpat likumīgs kā dokuments, kuru izsniedz darba ņēmējam, kura apgādībā viņš ir.”
10. Pašnodarbināto personu un viņu ģimenes locekļu situāciju regulē Padomes 1973. gada 21. maija Direktīva 73/148/EEK par dalībvalstu pilsoņu pārvietošanās un dzīvesvietas Kopienā ierobežojumu atcelšanu saistībā ar uzņēmējdarbību un pakalpojumu sniegšanu (OV L 172, 14. lpp.).
Valsts tiesības
Vispārīgi
11. Apvienotās Karalistes imigrācijas tiesības galvenokārt ir noteiktas Immigration Act 1971
(1971. gada Imigrācijas likums) un United Kingdom Immigration Rules
( House of Commons Paper 395 ) (Apvienotās Karalistes Parlamenta 1994. gadā pieņemtie Imigrācijas noteikumi), kuros vēlāk vairākas reizes izdarīti grozījumi (turpmāk tekstā – “ Immigration Rules ”).
12. Saskaņā ar Immigration Act 1971
1. panta otro daļu un 3. panta pirmo daļu persona, kurai nav Lielbritānijas pilsonības, principā ir tiesīga ieceļot un uzturēties Apvienotajā Karalistē tikai tad, ja tai ir izsniegta atļauja. Šādas atļaujas ir attiecīgi “ieceļošanas atļauja” (“leave to enter”) un “uzturēšanās atļauja” (“leave to remain”).
13. Saskaņā ar Immigration Rules
24. pantu zināmu valstu, ieskaitot Marokas, pilsoņiem pirms ierašanās Apvienotajā Karalistē ir jāiegūst iepriekšējs ieceļošanas apstiprinājums (“entry clearance”). Ieceļošanas apstiprinājums ir līdzīgs vīzai. Personām, kurām ir jāsaņem vīza, ieceļošanas apstiprinājumu aizstāj vīza.
14. Saskaņā ar Immigration Act 1988
(1988. gada Imigrācijas likums) 7. panta pirmo daļu ieceļošanas un uzturēšanās Apvienotajā Karalistē atļaujas nav vajadzīgas personām, “kurām šādas tiesības ir saskaņā ar tieši piemērojamām Kopienu tiesībām”.
Secretary of State rīcības brīvība
15. Secretary of State
var ielaist personas vai atļaut tām ieceļot un uzturēties Apvienotajā Karalistē arī tad, ja to statuss neatbilst konkrētajās imigrācijas tiesību normās paredzētajiem nosacījumiem.
Izraidīšana
16. Saskaņā ar Immigration Act 1971
3. panta piekto un sesto daļu personu, kurai nav Lielbritānijas pilsonības, var izraidīt (“deportation”) no Apvienotās Karalistes, it īpaši, ja tai ir piespriests brīvības atņemšanas sods un krimināltiesa ir ieteikusi tās izraidīšanu.
17. Kad Secretary of State
ir parakstījis izraidīšanas rīkojumu, attiecīgajai personai saskaņā ar Immigration Act 1971
5. panta pirmo daļu ir jāatstāj Apvienotā Karaliste, tai ir aizliegts ieceļot Apvienotajā Karalistē, kā arī tiek atceltas visas tai piešķirtās ieceļošanas un uzturēšanās atļaujas neatkarīgi no tā, vai tās ir piešķirtas pirms vai pēc rīkojuma parakstīšanas. Izraidīšanas rīkojumā tiek noteikts veids, kā personas tiek izraidītas no Apvienotās Karalistes.
18. Personai, kura pieprasa ieceļošanas Apvienotajā Karalistē atļauju, kamēr spēkā ir izraidīšanas rīkojums, ieceļošanas atļauja ir jāatsaka ( Immigration Rules
320. panta otrā daļa), pat ja šai personai ir tiesības ieceļot uz kāda cita pamata. Persona, kas ieceļo Apvienotajā Karalistē, kamēr spēkā ir izraidīšanas rīkojums, ir nelegāls robežas šķērsotājs ( Immigration Act 1971
33. panta pirmā daļa). Tā tāpēc tiek izraidīta no Apvienotās Karalistes saskaņā ar Immigration Act 1971
4. panta otrās daļas c) punktu un 2. pielikuma 9. punktu.
19. Izraidīšanas rīkojumi tiek izdoti uz nenoteiktu laiku. Tomēr saskaņā ar Immigration Act 1971
5. panta otro daļu Secretary of State
tos jebkurā brīdī var atcelt. Immigration Rules
390. pantā ir noteikts, ka, izskatot lūgumu atcelt izraidīšanas rīkojumu, ir jāizvērtē visi lietas apstākļi, ieskaitot iemeslus, kāpēc izraidīšanas rīkojums ir izdots, argumentus, kas izvirzīti rīkojuma atcelšanas pamatošanai, valsts intereses, ieskaitot efektīvu migrācijas kontroles nodrošināšanu, un pieteikuma iesniedzēja intereses, ieskaitot humānus apsvērumus. Laulības un ģimenes apstākļi parasti tiek ņemti vērā kā humāni apsvērumi.
20. Immigration Rules
391. pantā ir paredzēts, ka izraidīšanas rīkojums parasti netiek atcelts, ja vien nav mainījušies būtiski apstākļi vai arī pagājis pietiekami ilgs laiks, kas pamato tā atcelšanu. Tomēr, izņemot ārkārtējus apstākļus, izraidīšanas rīkojumu nevar atcelt, ja persona nav uzturējusies ārpus Apvienotās Karalistes vismaz trīs gadus pēc rīkojuma izdošanas.
21. Immigration Rules 392. pantā ir precizēts, ka izraidīšanas rīkojuma atcelšana nedod personai tiesības ieceļot Apvienotajā Karalistē. Tā tikai ļauj tai pieprasīt atļauju ieceļošanai Apvienotajā Karalistē saskaņā ar Immigration Rules
un citiem imigrācijas tiesību noteikumiem.
Laulība ar Lielbritānijas pilsoni vai Eiropas Ekonomikas zonas (EEZ) pilsoni
22. Persona, kam vajadzīga ieceļošanas Apvienotajā Karalistē atļauja, var pieprasīt ieceļošanas atļauju, pamatojoties uz laulību ar personu, tostarp Apvienotās Karalistes pilsoni, kas dzīvo un pastāvīgi uzturas Apvienotajā Karalistē. Šādas atļaujas piešķiršanas nosacījumi ir noteikti Immigration Rules
281. pantā. Šīs tiesību normas vi) punktā ir noteikts, ka, lai ieceļotu laulātā statusā, personai ir jābūt derīgam ieceļošanas Apvienotajā Karalistē apstiprinājumam.
23. Ja persona izpilda visus Immigration Rules
281. pantā paredzētos nosacījumus, tā var saņemt ieceļošanas apstiprinājumu un, ja tas ir saņemts, tā, ierodoties Apvienotās Karalistes robežpunktā, var lūgt izsniegt ieceļošanas atļauju. Immigration Rules
282. pantā ir noteikts, ka personai, kas vēlas iegūt ieceļošanas Apvienotajā Karalistē atļauju tur dzīvojošas vai uzturošās personas laulātā statusā, var izsniegt pagaidu ieceļošanas atļauju uz maksimālo laiku līdz divpadsmit mēnešiem, ja tai ir ieceļošanas apstiprinājums.
24. Tomēr saskaņā ar Immigration Rules
320. panta otro daļu un 321. panta trešo daļu, ja persona, attiecībā uz kuru spēkā ir izraidīšanas rīkojums, pieprasa atļauju ieceļošanai Apvienotajā Karalistē dzīvojošas vai uzturošās personas laulātā statusā, tai netiek izsniegts ieceļošanas apstiprinājums un, ja tā to lūdz, ieceļošanas atļauja, pat ja persona atbilst nosacījumiem par ieceļošanu šajā statusā. Šādai personai, lai saņemtu ieceļošanas apstiprinājumu vai ieceļošanas Apvienotajā Karalistē atļauju, vispirms ir jāpanāk izraidīšanas rīkojuma atcelšana. Tā var lūgt atcelt izraidīšanas rīkojumu vai nu pirms, vai vienlaikus ar pieteikumu izsniegt ieceļošanas apstiprinājumu.
25. Apvienotās Karalistes imigrācijas tiesībās sākotnēji nepastāvēja īpašs noteikums situācijai, ko Tiesa izvērtēja 1992. gada 7. jūlija spriedumā lietā C‑370/90 Singh ( Recueil, I‑4265. lpp.), proti, par tādas personas ielaišanu Apvienotajā Karalistē, kurai parastos apstākļos būtu vajadzīga ieceļošanas Apvienotajā Karalistē atļauja un kura vēlas ieceļot Apvienotajā Karalistē kā tāda Apvienotās Karalistes pilsoņa laulātais, kurš atgriežas vai vēlas atgriezties Apvienotajā Karalistē pēc Kopienu tiesībās kā darba ņēmējam paredzēto tiesību izmantošanas citā dalībvalstī.
26. Tomēr iepriekš minētā sprieduma lietā Singh
aspektā šādai personai bija “tieši piemērojamas Kopienu tiesības” Immigration Act 1988
7. panta pirmās daļas un European Communities Act 1972
[1972. gada likums par Eiropas Kopienām] 2. panta izpratnē, un šajā statusā tai ieceļošanai Apvienotajā Karalistē ieceļošanas atļauja nebija jāsaņem.
27. Praktiski, ja šī persona bija “persona, kurai bija jāsaņem iepriekšējs ieceļošanas apstiprinājums”, tai bija jāsaņem šāds apstiprinājums, lai tā varētu ieceļot Apvienotajā Karalistē. Šāds apstiprinājums parasti tika izdots, bet to varēja atteikt, pamatojoties uz sabiedriskās kārtības, valsts drošības un veselības aizsardzības apsvērumiem. Ja ieceļošanas apstiprinājums tika izsniegts, tad, ierodoties Apvienotajā Karalistē, personai bija tiesības tur ieceļot un uzturēties ar tādiem pašiem nosacījumiem kā Eiropas Ekonomikas zonas dalībvalstu, kas nav Apvienotā Karaliste, pilsoņu ģimenes locekļiem [ Immigration
( European Economic Area ) Order 1994
(1994. gada rīkojums par imigrāciju no Eiropas Ekonomikas zonas) 3. panta otrā un trešā daļa].
28. Saskaņā ar EEA Regulations 2000
(2000. gada noteikumi par EEZ pilsoņu ieceļošanas un uzturēšanās tiesībām Apvienotajā Karalistē) 11. panta 1. punktu šie noteikumi uz Apvienotās Karalistes pilsoņa “ģimenes locekli” attiecas tāpat kā uz “EEZ pilsoņa” ģimenes locekli, ja ir izpildīti 11. panta otrajā daļā paredzētie nosacījumi. Šie nosacījumi ir šādi:
– pēc izbraukšanas no Apvienotās Karalistes Apvienotās Karalistes pilsonis ir uzturējies EEZ valstī un tur ir strādājis algotu darbu (izņemot pagaidu vai gadījuma rakstura darbus) vai bijusi pašnodarbināta persona;
– Apvienotās Karalistes pilsonis nav izbraucis no Apvienotās Karalistes, lai viņa ģimenes loceklis iegūtu šajos noteikumos paredzētās tiesības un tādējādi izvairītos no Apvienotās Karalistes imigrācijas likumu piemērošanas;
– atgriežoties Apvienotajā Karalistē, Apvienotās Karalistes pilsonis, ja viņš būtu EEZ pilsonis, būtu tiesīgs uzturēties Apvienotajā Karalistē (“qualified person”);
– Apvienotās Karalistes pilsoņa ģimenes loceklis ir viņa laulātais, laulība ir bijusi noslēgta un laulātie ir dzīvojuši kopā kādā EEZ valstī pirms Apvienotās Karalistes pilsoņa atgriešanās Apvienotajā Karalistē.
Pamata prāva
29. 1989. gada februārī Akrišam, 1967. gadā dzimušam Marokas pilsonim, tika izdota ieceļošanas Apvienotajā Karalistē atļauja uz vienu mēnesi kā tūristam. Viņš iesniedza pieteikumu uzturēšanās atļaujas saņemšanai studenta statusā; tā tika atteikta 1989. gada jūlijā, bet viņa sūdzība par to noraidīta 1990. gada augustā.
30. 1990. gada jūnijā viņš tika tiesāts par zādzības mēģinājumu un zagtas personas apliecības izmantošanu. Pamatojoties uz Secretary of State
izdotu izraidīšanas rīkojumu, viņš 1991. gada 2. janvārī tika izraidīts uz Alžīriju.
31. 1992. gada janvārī viņš atgriezās Apvienotajā Karalistē, izmantojot viltotu Francijas personas apliecību. Viņš tika aizturēts un vēlreiz izraidīts 1992. gada jūnijā. Pēc mazāk nekā viena ārpus Apvienotās Karalistes pavadīta mēneša viņš tur nelegāli atgriezās.
32. Kamēr viņš nelikumīgi uzturējās Apvienotajā Karalistē, viņš 1996. gada 8. augustā salaulājās ar Lielbritānijas pilsoni Helīnu Jazdzevsku [ Helina Jazdzewska ] un mēneša beigās lūdza uzturēšanās atļauju kā Apvienotās Karalistes pilsoņa laulātais.
33. 1997. gada sākumā Akrišs saskaņā ar Immigration Act 1971
tika apcietināts, bet 1997. gada augustā pēc viņa vēlēšanās tika izraidīts uz Dublinu (Īrija), kur viņa laulātā bija apmetusies uz dzīvi kopš 1997. gada jūnija.
34. 1998. gada janvārī Akrišs lūdza atcelt izraidīšanas rīkojumu, bet nākamajā mēnesī – izsniegt viņam kā Apvienotajā Karalistē dzīvojošas personas laulātajam ieceļošanas apstiprinājumu.
35. Sakarā ar šo pieteikumu Akrišus Apvienotās Karalistes vēstniecībā Dublinā par viņu uzturēšanos Īrijā un nākotnes nodomiem izjautāja britu ierēdnis. Pirmkārt, atklājās, ka Akriša Dublinā bija strādājusi kopš 1997. gada augusta, bet no 1998. gada janvāra viņai bija pilnas slodzes darba līgums uz noteiktu laiku līdz 1998. gada maijam vai jūnijam ar iespēju to pagarināt. Pats Akrišs ar kādas aģentūras starpniecību strādāja sabiedriskajā ēdināšanā, darot visus pieejamos darbus. Tā kā Akrišas brālis viņiem bija piedāvājis dzīvesvietu Apvienotajā Karalistē, ja viņi tur atgrieztos, viņai no 1998. gada augusta ticis piedāvāts darbs Apvienotajā Karalistē.
36. Otrkārt, sarunā tika noskaidrots, ka Akriši lūdza ieceļošanas apstiprinājumu, pamatojoties uz iepriekš minēto spriedumu lietā Singh . Atbildot uz vienu no jautājumiem, Akriša bija paskaidrojusi, ka viņa un viņas laulātais vēlas atgriezties Apvienotajā Karalistē, jo bija “dzirdējuši par Kopienu tiesībām, saskaņā ar kurām, paliekot sešus mēnešus, viņi var atgriezties Apvienotajā Karalistē”. Viņa norādīja, ka šo informāciju ir ieguvusi no “advokātiem un citām personām līdzīgā situācijā”.
37. 1998. gada 21. septembrī Secretary of State
atteicās atcelt izraidīšanas rīkojumu. Atbilstoši viņa norādījumiem, pamatojoties uz iepriekš minēto spriedumu lietā Singh, lūgtais ieceļošanas apstiprinājums 1998. gada 29. septembrī arī tika atteikts. Secretary of State
uzskatīja, ka Akrišu pārcelšanās uz Īriju ir bijusi tikai pagaidu prombūtne ar apzinātu nolūku radīt Akrišam uzturēšanās tiesības, atgriežoties Apvienotajā Karalistē, un tādējādi izvairīties no Apvienotās Karalistes valsts tiesību aktu noteikumiem un ka Akriša tāpēc faktiski nav izmantojusi EK līgumā darba ņēmējam paredzētas tiesības citā dalībvalstī.
38. 1998. gada oktobrī Akrišs par abiem šiem lēmumiem iesniedza sūdzību Immigration Adjudicator [Imigrācijas tiesa] (Apvienotā Karaliste), kas sūdzību apmierināja 1999. gada novembrī.
39. Uzskatot par pierādītu, ka Akriši bija pārcēlušies uz Īriju, lai vēlāk izmantotu Kopienu tiesības, kas viņiem ļautu atgriezties Apvienotajā Karalistē, Immigration Adjudicator
tomēr nolēma, ka no juridiskā viedokļa Akriša faktiski ir izmantojusi Kopienu tiesības, ko neiespaidoja laulāto nodomi, un tāpēc viņi uz Kopienu tiesībām nebija pamatojušies, lai izvairītos no Apvienotās Karalistes valsts tiesību aktu noteikumiem. Tā arī konstatēja, ka Akrišs nav radījis faktiskus un pietiekami nopietnus draudus sabiedriskajai kārtībai, ar ko būtu pamatojama izraidīšanas rīkojuma paturēšana spēkā.
40. Secretary of State pārsūdzēja šo lēmumu Immigration Appeal Tribunal.
Rīkojums par prejudiciāla jautājuma uzdošanu un prejudiciālie jautājumi
41. Immigration Appeal Tribunal
rīkojumā par prejudiciāla jautājuma uzdošanu atgādina, ka iepriekš minētā sprieduma lietā Singh 24. punktā Tiesa ir formulējusi šādu atkāpi:
“Runājot par Apvienotās Karalistes minēto krāpšanas risku, pietiek atgādināt, ka saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru (skat. 1979. gada 7. februāra spriedumu lietā 115/78 Knoors, Recueil, 399. lpp., 25. punkts, un 1990. gada 3. oktobra spriedumu lietā C‑61/89 Bouchoucha, Recueil, I‑3551. lpp., 14. punkts) Līgumā radītajām iespējām nedrīkst būt tādas sekas, ka personām, kas tās izmanto, tiktu atļauts ļaunprātīgi izvairīties no valsts tiesību aktu piemērošanas un dalībvalstīm tiktu aizliegts veikt pasākumus, kas vajadzīgi, lai novērstu šādu ļaunprātīgu izmantošanu.”
42. Immigration Appeal Tribunal
jautā, vai Immigration Adjudicator, piekrītot Akriša apgalvojumam, ka visiem pasākumiem, ko dalībvalsts veic, lai novērstu ļaunprātīgu izmantošanu, ir jāatbilst Kopienu tiesībām, ir pareizi piemērojusi šo atkāpi.
43. Secretary of State
uzskata, ka šī atkāpe ir jāņem vērā abās Akriša argumentācijas stadijās, proti, pietiekami neizvērtējot faktu, ka šķietamās Kopienu tiesību izmantošanas mērķis tieši ir bijis izvairīties no normālas Apvienotās Karalistes imigrācijas tiesību piemērošanas, neesot iespējams noteikt, vai Akriši var izmantot “darba ņēmējiem” piešķirtās tiesības, ne arī to, vai “sabiedriskās kārtības” izņēmums ļauj izraidīt “darba ņēmēja” laulāto no dalībvalsts.
44. Iesniedzējtiesa uzskata, ka šis jautājums nav skaidri atrisināts iepriekš minētajā spriedumā lietā Singh un ka tāpēc būtu atbilstoši lūgt Tiesu sniegt tuvākus paskaidrojumus.
45. Ņemot vērā šos apsvērumus, Immigration Appeal Tribunal
nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālos jautājumus:
“Ja dalībvalsts pilsonis ir laulājies ar trešās valsts pilsoni, kas neizpilda valsts tiesību aktu nosacījumus, lai varētu ieceļot vai uzturēties šajā dalībvalstī, un kopā ar laulāto nepilsoni pārceļas uz citu dalībvalsti ar nolūku izmantot Kopienu tiesības, pastrādājot tur ierobežotu laiku, lai pēc tam, kopā ar laulāto nepilsoni atgriežoties savā dalībvalstī, varētu pieprasīt Kopienu tiesībās paredzētās priekšrocības,
1) vai pilsoņa dalībvalstij ir tiesības uzskatīt, ka laulātā pāra nolūks, kāpēc tas ir pārcēlies uz citu dalībvalsti, proti, lai, atgriežoties savā dalībvalstī, varētu pieprasīt Kopienu tiesībās paredzētās priekšrocības, kaut gan laulātais nepilsonis neizpilda valsts tiesību aktos paredzētos nosacījumus, ir prasība piemērot Kopienu tiesības, lai izvairītos no valsts tiesību aktu piemērošanas, un
2) vai apstiprinošas atbildes gadījumā izcelsmes dalībvalsts var atteikties:
a) atcelt iepriekšējos šķēršļus laulātā nepilsoņa ieceļošanai šajā dalībvalstī (šajā gadījumā spēkā esošo izraidīšanas rīkojumu) un
b) piešķirt laulātajam nepilsonim tiesības ieceļot tās teritorijā?”
Par prejudiciālajiem jautājumiem
46. Ar saviem jautājumiem, kuri ir jāizskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot sprieduma lietā Singh piemērojamību pamata prāvas situācijā.
47. Minētajā spriedumā Tiesa nolēma, ka EEK līguma 52. panta (vēlāk – EK līguma 52. pants, bet jaunajā redakcijā pēc grozījumiem – EKL 43. pants) un Direktīvas 73/148 tiesību normas ir jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalstij ir jānodrošina tāda šīs valsts pilsoņa laulātajam, kas kopā ar savu laulāto ir pārcēlies uz citu dalībvalsti, lai tur strādātu algotu darbu saskaņā ar EEK līguma 48. pantu (vēlāk – EK līguma 48. pants, bet jaunajā redakcijā pēc grozījumiem – EKL 39. pants), un atgriežas uz pastāvīgu dzīvi savā valstī saskaņā ar Līguma 52. pantu, tiesības ieceļot un uzturēties tās teritorijā neatkarīgi no viņa pilsonības. Saskaņā ar sprieduma rezolutīvo daļu laulātajam ir jāpiešķir vismaz tādas pašas tiesības, kādas viņam tiktu garantētas saskaņā ar Kopienu tiesībām, ja viņš un viņa laulātais ieceļotu un uzturētos citas dalībvalsts teritorijā.
48. Tas pats izriet no EKL 39. panta, ja attiecīgās dalībvalsts pilsonis vēlas atgriezties šajā dalībvalstī, lai tur strādātu algotu darbu. Tādējādi, ja laulātais ir trešās valsts pilsonis, viņam ir jābūt vismaz tādām tiesībām, kādas viņam pienāktos saskaņā ar Regulas Nr. 1612/68 10. pantu, ja viņa laulātais vai laulātā ieceļotu un uzturētos citas dalībvalsts teritorijā.
49. Tomēr Regula Nr. 1612/68 attiecas tikai uz brīvu pārvietošanos Kopienā. Tajā nekas nav teikts par trešo valstu pilsoņu – Savienības pilsoņu laulāto tiesībām ieceļot Kopienas teritorijā.
50. Lai tādā situācijā kā pamata prāvā varētu izmantot Regulas Nr. 1612/68 10. pantā paredzētās tiesības, trešās valsts pilsonim – Savienības pilsoņa laulātajam laikā, kad viņš pārceļas uz citu dalībvalsti, uz kuru emigrē vai ir emigrējis Savienības pilsonis, ir likumīgi jāuzturas kādā dalībvalstī.
51. Šāda interpretācija atbilst Kopienu tiesību normu sistēmai un tās mērķim nodrošināt darba ņēmēju pārvietošanās brīvību Kopienā, kuru izmantojot, nedrīkst tikt sodīts migrējošais darba ņēmējs un viņa ģimene.
52. Ja Savienības pilsonis, kurš uzturas kādā dalībvalstī un ir laulājies ar trešās valsts pilsoni, kuram ir tiesības uzturēties šajā dalībvalstī, pārceļas uz citu dalībvalsti, lai strādātu algotu darbu, šī pārcelšanās nedrīkst viņiem liegt iespēju likumīgi dzīvot kopā; tas ir iemesls, kāpēc Regulas Nr. 1612/68 10. pantā šādam laulātajam ir piešķirtas tiesības apmesties uz dzīvi citā dalībvalstī.
53. Savukārt, ja Savienības pilsonis, kas dzīvo kādā dalībvalstī un ir laulājies ar trešās valsts pilsoni, kuram nav tiesību uzturēties šajā dalībvalstī, pārceļas uz citu dalībvalsti, lai tur strādātu algotu darbu, to, ka šīs personas laulātajam Regulas Nr. 1612/68 10. pantā nav paredzētas tiesības iekārtoties kopā ar šo personu citā dalībvalstī, nevar uzskatīt par nelabvēlīgāku attieksmi nekā attieksme, kāda viņiem tika nodrošināta, pirms Savienības pilsonis izmantoja viņam Līgumā sniegtās iespējas personu pārvietošanās jomā. Tāpēc šādu tiesību neesamība nevar atturēt Savienības pilsoni no E KL 39. pantā piešķirto pārvietošanās tiesību izmantošanas.
54. Tas pats attiecas uz situāciju, kad Savienības pilsonis, kurš ir laulājies ar trešās valsts pilsoni, atgriežas dalībvalstī, kuras pilsonis viņš ir, lai tur strādātu algotu darbu. Ja pilsoņa laulātajam ir tiesības uzturēties citā dalībvalstī, Regulas Nr. 1612/68 10. pants ir jāpiemēro tā, ka netiek traucēta Savienības pilsoņa pārvietošanās brīvība, atgriežoties valstī, kuras pilsonis viņš ir. Savukārt, ja pilsoņa laulātajam nav tiesību uzturēties citā dalībvalstī, tam, ka laulātajam saskaņā ar 10. pantu nav tiesību iekārtoties pie Savienības pilsoņa, šajā ziņā nevar būt atturoša iedarbība.
55. Runājot par ļaunprātīgu izmantošanu, kas minēta iepriekš minētā sprieduma lietā Singh 24. punktā, jāatgādina, ka iemesliem, kas varēja pamudināt vienas dalībvalsts darba ņēmēju meklēt darbu citā dalībvalstī, nav nozīmes saistībā ar tiesībām ieceļot un uzturēties pēdējās valsts teritorijā, ja vien viņš īsteno vai vēlas īstenot reālu un īstu darbību (1982. gada 23. marta spriedums lietā 53/81 Levin, Recueil, 1035. lpp., 23. punkts).
56. Šādiem iemesliem nav nozīmes, izvērtējot arī laulāto tiesisko statusu laikā, kad viņi atgriežas dalībvalstī, kuras pilsonis ir darba ņēmējs. Šādu darbību nevar uzskatīt par ļaunprātīgu izmantošanu sprieduma lietā Singh 24. punkta izpratnē, pat ja laulātajam laikā, kad laulātie iekārtojās citā dalībvalstī, nebija tiesību uzturēties dalībvalstī, kuras pilsonis ir darba ņēmējs.
57. Turpretim ļaunprātīga izmantošana būtu notikusi, ja Kopienu tiesībās migrējošiem darba ņēmējiem un viņu laulātajiem piešķirtās iespējas tiktu piemērotas aprēķina laulību gadījumā, kas noslēgtas, lai apietu trešo valstu pilsoņu ieceļošanu un uzturēšanos regulējošas tiesību normas.
58. Ja laulība ir īsta un ja, Savienības pilsonim atgriežoties dalībvalstī, kuras pilsonis viņš ir, viņa laulātais – trešās valsts pilsonis, ar kuru viņš dzīvo dalībvalstī, no kuras viņš izceļo, šajā dalībvalstī neuzturas likumīgi, tomēr ir jāņem vērā 1950. gada 4. novembrī Romā parakstītās Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību konvencijas (turpmāk tekstā – “ECTK”) 8. pantā noteiktās tiesības uz ģimenes dzīves neaizskaramību. Šīs tiesības ir vienas no pamattiesībām, kas saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru, ko apstiprina Vienotā Eiropas akta preambula un Līguma par Eiropas Savienību 6. panta 2. punkts, tiek aizsargātas Kopienas tiesiskajā sistēmā.
59. Pat ja pašā ECTK nav garantētas ārvalstnieku tiesības ieceļot un uzturēties noteiktā valstī, ar personas izraidīšanu no valsts, kurā dzīvo tās tuvi radinieki, var tikt pārkāptas ECTK 8. panta 1. punktā garantētās tiesības uz ģimenes dzīves neaizskaramību. Šāda iejaukšanās, ja tā neatbilst minētā panta 2. punkta prasībām, t_i__ ja tā nav “paredzēta likumā”, pamatota ar kādu no šajā punktā nosauktajiem leģitīmajiem mērķiem un “nepieciešama demokrātiskā sabiedrībā”, proti, “attaisnojama ar neatliekamu sabiedrisku vajadzību” un it īpaši samērīga ar leģitīmo mērķi, ir ECTK pārkāpums (2002. gada 11. jūlija spriedums lietā C‑60/00 Carpenter, Recueil, I‑6279. lpp., 42. punkts).
60. Jēdziena “nepieciešams demokrātiskā sabiedrībā” apmērs situācijā, kad laulātais ir izdarījis pārkāpumu, ir uzsvērts Eiropas Cilvēktiesību tiesas 2001. gada 2. augusta spriedumā lietā Boultif
pret Šveici ( Recueil des arrêts et décisions 2001‑IX, 46.–56. punkts) un 2002. gada 11. jūlija spriedumā lietā Amrollahi
pret Dāniju ( Recueil des arrêts et décisions
vēl nav publicēts, 33.–44. punkts).
61. Ņemot vērā iepriekš minēto, uz uzdotajiem jautājumiem ir jāatbild šādi:
– lai tādā situācijā kā pamata prāvā varētu izmantot Regulas Nr. 1612/68 10. pantā paredzētās tiesības, trešās valsts pilsonim – Savienības pilsoņa laulātajam ir likumīgi jāuzturas dalībvalstī, kad viņš pārceļas uz citu dalībvalsti, uz kuru emigrē vai ir emigrējis Savienības pilsonis;
– Regulas Nr. 1612/68 10. pants nav piemērojams, ja dalībvalsts pilsonis un trešās valsts pilsonis ir noslēguši aprēķina laulību, lai apietu trešo valstu pilsoņu ieceļošanu un uzturēšanos regulējošas tiesību normas;
– ja laulība starp dalībvalsts pilsoni un trešās valsts pilsoni ir īsta, tam, ka laulātie ir apmetušies uz dzīvi citā dalībvalstī, lai, atgriežoties dalībvalstī, kurā pirmais ir pilsonis, izmantotu iespējas, ko sniedz Kopienu tiesības, nav nozīmes viņu tiesiskā statusa izvērtēšanā, ko veic pirmās valsts kompetentās iestādes;
– ja dalībvalsts pilsonis, kas laulājies ar trešās valsts pilsoni, ar kuru viņš dzīvo citā dalībvalstī, atgriežas dalībvalstī, kuras pilsonis viņš ir, lai tur strādātu algotu darbu, un atgriešanās laikā viņa laulātajam nav Regulas Nr. 1612/68 10. pantā minēto tiesību, jo viņš nav likumīgi uzturējies dalībvalsts teritorijā, pirmās dalībvalsts kompetentajām iestādēm, izvērtējot laulātā lūgumu atļaut ieceļot vai uzturēties tās teritorijā, ir jāņem vērā tiesības uz ģimenes dzīves neaizskaramību ECTK 8. panta izpratnē, ja laulība ir īsta.
Par tiesāšanās izdevumiem
62. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies Apvienotās Karalistes un Grieķijas valdībām, kā arī Komisijai, kas iesniedza apsvērumus Tiesai, nav atlīdzināmi. Attiecībā uz pamata lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem.
Rezolutīvā daļa
Ar šādu pamatojumu
TIESA,
atbildot uz jautājumiem, ko tai ar 2000. gada 3. oktobra rīkojumu iesniedza Immigration Appeal Tribunal, nospriež:
1) lai tādā situācijā kā pamata prāvā varētu izmantot Padomes 1968. gada 15. oktobra Regulas (EEK) Nr. 1612/68 par darba ņēmēju brīvu pārvietošanos Kopienā 10. pantā paredzētās tiesības trešās valsts pilsonim – Savienības pilsoņa laulātajam ir likumīgi jāuzturas dalībvalstī, kad viņš pārceļas uz citu dalībvalsti, uz kuru emigrē vai ir emigrējis Savienības pilsonis;
2) Regulas Nr. 1612/68 10. pants nav piemērojams, ja dalībvalsts pilsonis un trešās valsts pilsonis ir noslēguši aprēķina laulību, lai apietu trešo valstu pilsoņu ieceļošanu un uzturēšanos regulējošas tiesību normas;
3) ja laulība starp dalībvalsts pilsoni un trešās valsts pilsoni ir īsta, tam, ka laulātie ir apmetušies uz dzīvi citā dalībvalstī, lai, atgriežoties dalībvalstī, kurā pirmais ir pilsonis, izmantotu iespējas, ko sniedz Kopienu tiesības, nav nozīmes viņu tiesiskā statusa izvērtēšanā, ko veic pirmās valsts kompetentās iestādes;
4) ja dalībvalsts pilsonis, kas laulājies ar trešās valsts pilsoni, ar kuru viņš dzīvo citā dalībvalstī, atgriežas dalībvalstī, kuras pilsonis viņš ir, lai tur strādātu algotu darbu, un atgriešanās laikā viņa laulātajam nav Regulas Nr. 1612/68 10. pantā minēto tiesību, jo viņš nav likumīgi uzturējies dalībvalsts teritorijā, pirmās dalībvalsts kompetentajām iestādēm, izvērtējot laulātā lūgumu atļaut ieceļot vai uzturēties tās teritorijā, ir jāņem vērā personas tiesības uz ģimenes dzīves neaizskaramību 1950. gada 4. novembrī Romā parakstītās Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību konvencijas 8. panta izpratnē, ja laulība ir īsta.