62017CC0191
ĢENERĀLADVOKĀTA JEVGENIJA TANČEVA [EVGENITANCHEV]
SECINĀJUMI,
sniegti 2018. gada 19. jūnijā (
1
)
Lieta C‑191/17
Bundeskammer für Arbeiter und Angestellte
pret
ING‑DiBa Direktbank Austria Niederlassung der ING‑DiBa AG
(Oberster Gerichtshof (Augstākā tiesa, Austrija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Maksājumu pakalpojumi – Direktīva 2007/64/EK – 4. panta 14) punkts – “Maksājumu konta” jēdziens – Tiešsaistes krājkonts ar neierobežotu pieeju naudas līdzekļiem, tomēr paredzot, ka pārskaitījumi jāveic, izmantojot references kontu
I. Ievads
1.
Galvenais jautājums, kas uzdots šajā lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu, kuru Tiesai iesniegusi Oberster Gerichtshof (Augstākā tiesa, Austrija), ir par to, vai sevišķa veida bankas konts, kas tiek saukts par tiešsaistes krājkontu un kura specifika ir tāda, ka patērētājam ir neierobežota pieeja kontā esošajiem līdzekļiem, tomēr visi pārskaitījumi, kas tiek veikti uz šo kontu vai no šā konta trešajām personām, ir jāveic, izmantojot citu kontu, proti, references kontu, ietilpst Direktīvas 2007/64/EK 4. panta 14) punktā minētajā “maksājumu konta” jēdzienā (
2
).
2.
Ar šo lietu Tiesai pirmoreiz ir sniegta iespēja interpretēt “maksājumu konta” jēdzienu Direktīvas 2007/64 izpratnē. Pamatlietā šāda interpretācija ir nepieciešama, lai noteiktu, vai konkrētajam bankas kontam ir jāatbilst Direktīvā 2007/64 noteiktajām saistībām.
II. Tiesiskais regulējums
A.
Savienības tiesības
3.
Direktīvas 2007/64 4. pantā “Definīcijas” noteikts, ka:
“14)
“maksājumu konts” ir tāds konts uz viena vai vairāku maksājumu pakalpojumu lietotāju vārda, ko izmanto maksājumu darījumu izpildei.”
B.
Austrijas tiesības
4.
Direktīva 2007/64 Austrijas tiesībās transponēta ar 2009. gada Bundesgesetz über Erbringung von Zahlungsdiensten (Zahlungsdienstegesetz – ZaDiG) (Likums par maksājumu pakalpojumiem) (BGB1. I, 66/2009; turpmāk tekstā – “Likums par maksājumu pakalpojumiem”).
5.
Likuma par maksājumu pakalpojumiem 3. pantā “Definīcijas” ir noteikts:
“(13)
“maksājumu konts” ir tāds konts uz viena vai vairāku maksājumu pakalpojumu lietotāju vārda, ko izmanto maksājumu darījumu izpildei.”
III. Pamatlietas fakti un prejudiciālie jautājumi
6.
Bundeskammer für Arbeiter und Angestellte (Federālā Nodarbināto un darba ņēmēju kamera; turpmāk tekstā – “prasītāja”) saskaņā ar Austrijas tiesībām ir pilnvarota celt prasību, lai aizsargātu patērētāju tiesības.
7.
ING‑DiBa Direktbank Austria Niederlassung der ING‑DiBa AG (turpmāk tekstā – “atbildētāja”) ir banka, kas darbojas visā Austrijas teritorijā.
8.
Atbildētāja attiecībās ar patērētājiem izmanto Vispārējos darījumu noteikumus (Allgemeine Geschäftsbedingungen; turpmāk tekstā – “AGB”). Atbildētāja izmanto AGB konkrēti saistībā ar īpaša veida kontu, kas patērētājiem ir pieejams ar nosaukumu “Direkt‑Sparen” (turpmāk tekstā – “tiešā krāšana”), lēmumā par prejudiciāla jautājuma uzdošanu tostarp saukts par tiešsaistes krājkontu (turpmāk tekstā – “tiešsaistes krājkonts”) (
3
).
9.
Atbilstoši lēmumam par prejudiciāla jautājuma uzdošanu aplūkotais tiešsaistes krājkonts ir konts, kurā patērētājs patstāvīgi ar telefonbankas starpniecību var veikt iemaksas un izņemt līdzekļus (
4
), taču patērētājam šie pārskaitījumi vienmēr jāveic, izmantojot citu uz viņa vārda atvērtu kontu, kas tiek saukts par references kontu. References kontam ir jābūt Austrijā atvērtam norēķinu kontam, tomēr tam nav obligāti jābūt atvērtam bankā, kura ir atbildētāja šajā lietā. Patērētājs bez jebkādiem ierobežojumiem vai iepriekšējas paziņošanas (tādējādi arī negatīvi neietekmējot procentu likmi) var izlemt, vai, kad un cik daudz naudas līdzekļu viņš no tiešsaistes krājkonta iemaksā references kontā un otrādi. Lai arī pārskaitījumi ir iespējami tikai starp tiešsaistes krājkontu un references kontu, patērētājam nav liegts jebkurā brīdī (un nepastāvot vajadzībai iesaistīt maksājumu pakalpojumu sniedzēju) (
5
) rīkoties ar tiešsaistes krājkontā esošo naudas summu.
10.
Prasītāja cēla prasību pret atbildētāju, pamatojoties uz to, ka liels skaits AGB noteikumu, kas tiek izmantoti līgumos par aplūkoto tiešsaistes krājkontu, ir pretrunā Likumam par maksājumu pakalpojumiem. Minētā lieta tagad ir nonākusi iesniedzējtiesā.
11.
Atbildētāja apgalvo, ka Likums par maksājumu pakalpojumiem nav piemērojams konkrētajā lietā aplūkotajam tiešsaistes krājkontam.
12.
Iesniedzējtiesa ir norādījusi, ka Likumā par maksājumu pakalpojumiem vārds vārdā ir pārņemtas atbilstošās Direktīvas 2007/64 definīcijas. Tādējādi, ja Direktīva 2007/64 attiecas uz aplūkotajiem tiešsaistes krājkontiem, tiem ir piemērojams arī Likums par maksājumu pakalpojumiem.
13.
Iesniedzējtiesa tostarp ir norādījusi, ka apzīmējums “krājkonts” pats par sevi nav iemesls aplūkotā tiešsaistes krājkonta izslēgšanai no Direktīvas 2007/64 piemērošanas jomas, jo direktīvas noteikumos par jautājumiem, kas neietilpst tās darbības jomā (3. pants), nekas par to neliecina. Tomēr iesniedzējtiesa vērš uzmanību uz to, ka attiecībā uz katru darījumu, ar ko konta turētājs vēlas nokārtot kādu saistību, ir nepieciešams starpposms, kurā nauda tiek pārvesta no tiešsaistes krājkonta uz references kontu. Tikai pēc naudas saņemšanas references kontā tā var tikt pārskaitīta trešajai personai. Iesniedzējtiesa, ņemot vērā nepieciešamību pareizi interpretēt Direktīvas 2007/64 4. panta 14) punktā norādīto jēdzienu “maksājumu konts”, norādījusi, ka nav pietiekami skaidrs, vai šāda starpposma esamība ir pietiekams pamatojums, lai tiešsaistes krājkontu izslēgtu no direktīvas piemērošanas jomas.
14.
Minētajos apstākļos Oberster Gerichtshof (Augstākā tiesa) nolēma apturēt tiesvedību pamatlietā un uzdot šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai Direktīvas 2007/64/EK par maksājumu pakalpojumiem iekšējā tirgū 4. panta 14) punktu var interpretēt tādējādi, ka arī tiešsaistes krājkonts, saistībā ar kuru attiecīgais klients (bez iepriekšēja brīdinājuma un bez bankas īpašas līdzdalības) ar telefonbankas starpniecību var veikt iemaksas un izņemt līdzekļus no references [norēķinu] konta (Referenzkonto, norēķinu konts Austrijā), kas atvērts uz viņa vārda, ir iekļaujams “maksājumu konta” definīcijā (4. panta 14) punkts) un tādēļ ietilpst direktīvas piemērošanas jomā?”
15.
Rakstiskus apsvērumus Tiesai iesniedza prasītāja, atbildētāja, Vācijas valdība un Komisija. Saskaņā ar Tiesas Reglamenta 76. panta 2. punktu tiesas sēde netika noturēta.
IV. Lietas dalībnieku apsvērumi
16.
Prasītāja un Komisija uzskata, ka lietā aplūkotais tiešais krājkonts ietilpst Direktīvas 2007/64 4. panta 14) punktā norādītajā “maksājumu konta” definīcijā, savukārt atbildētājai un Vācijas valdībai par to ir pretējs viedoklis.
17.
Prasītāja tostarp apgalvo, ka, pamatojoties uz citām noteiktām Direktīvā 2007/64 iekļautām definīcijām, lai konts atbilstu jēdzienam “maksājumu konts”, mijiedarbība starp konta turētāju un trešajām personām nav obligāta. Prasītājas ieskatā, galvenais nosacījums, lai kontu klasificētu kā “maksājumu kontu”, drīzāk ir apstāklis, ka konta turētājs var pēc saviem ieskatiem jebkurā brīdī izpildīt darījumus bez nepieciešamības iesaistīt maksājumu pakalpojumu sniedzēju. Turklāt pieteicēja norādījusi, ka konkrētas atbildes Komisijas atbilžu un jautājumu dokumentā par Direktīvu 2007/64 (turpmāk tekstā – “Komisijas pamatnostādnes”) (
6
) runā par labu šādai nostājai, kā arī atspēko tās informācijas būtiskumu, kas norādīta iepriekšējās pamatnostādnēs par Direktīvu 2007/64, kuras izdeva Eiropas Banku nozares Maksājumu pakalpojumu direktīvas ekspertu grupa (turpmāk tekstā – “Ekspertu grupas pamatnostādnes”) (
7
).
18.
Atbildētāja apgalvo, ka konta klasifikācija par “maksājumu kontu” ir jāskata šā konta funkcionalitātes un mērķu kontekstā, kā arī “maksājumu konta” jēdziens sevī iekļauj tiešas mijiedarbības iespēju ar trešajām personām maksājumu darījumu izpildē. Pamatojoties uz minēto, atbildētāja norāda, ka lietā aplūkotā tiešsaistes krājkonta gadījumā krājkonta izmantošana maksājumu darījumu izpildei pret trešajām personām ir izslēgta gan saskaņā ar līgumu, gan tehniski un tādējādi to nevar uzskatīt par “maksājumu kontu”. Atbildētāja uzsver, ka lietā aplūkojamā tiešsaistes krājkonta noteicošā īpatnība ir tā, ka visi pārskaitījumi no konta un uz kontu ir jāveic, izmantojot references kontu, kas savukārt ir “maksājumu konts” Direktīvas 2007/64 izpratnē.
19.
Savu viedokli atbildētāja tostarp pamato ar Komisijas un Ekspertu grupas pamatnostādnēm, diviem citiem ES maksājumu pakalpojumu nozares tiesību aktiem – Direktīvu 2014/92/ES (tā saukto Maksājumu kontu direktīvu) (
8
) un Regulu (ES) Nr. 260/2012 (tā saukto Vienotās euro maksājumu telpas (SEPA) regulu) (
9
), kā arī vairāku dalībvalstu pieeju šajā jautājumā (
10
). Atbildētāja turklāt uzsver, ka gadījumā, ja lietā aplūkotais tiešsaistes krājkonts tiks kvalificēts par “maksājumu kontu”, tam var būt būtiskas negatīvas sekas, piemēram, nevienlīdzīga attieksme pret tiešsaistes krājkontiem un tradicionālajiem krājkontiem, kuri saskaņā ar Bankwesengesetz (Banku nozares likums) 31. panta 1. punktu (
11
) nav uzskatāmi par maksājumu kontiem, nozīmīgas papildu izmaksas, kas gulsies uz bankām, turklāt bez attiecīgām priekšrocībām banku klientiem, pretrunas ES maksājumu pakalpojumu tiesībās, kā arī grūtības nošķirt noguldījumu kontus no norēķinu kontiem, kas ir bankas nozares struktūras pamatā.
20.
Vācijas valdība uzsver, ka vairāki kontu veidi neietilpst Direktīvas 2007/64 darbības jomā. Pamatojoties uz šo faktu, Vācijas valdība norāda, ka krājkontu primārā funkcija ir noguldījumu veidošana un tie netiek vispārēji izmantoti maksājumu darījumiem, tāpat kā tas ir lietā aplūkotā tiešsaistes krājkonta gadījumā. Vācijas valdība apgalvo, ka šādu krājkonta jēdziena izpratni pamato arī atsevišķu Direktīvas 2014/92 par maksājumu kontiem noteikumu formulējumi, kā arī norāda, ka dažas atbildes Komisijas pamatnostādnēs ir neskaidras, un uzsver, ka šis dokuments jebkurā gadījumā nav saistošs.
21.
Komisija pauž viedokli, ka Direktīvas 2007/64 tekstā nekas neliecina par to, ka lietā aplūkotais tiešsaistes krājkonts nebūtu iekļaujams jēdzienā “maksājumu konts”. Komisija turklāt uzsver, ka Direktīvas 2007/64 mērķis ir aizsargāt maksājumu pakalpojumu lietotājus – saskaņā ar preambulas 46. apsvērumu, kā arī Direktīvas 2007/64 IV sadaļas pantos norādīto – attiecībā uz kontiem, kas ietilpst šīs direktīvas darbības jomā, ir noteikts reglamentējošu prasību minimums, lai nodrošinātu maksājumu darījumu pienācīgu izpildi un apstrādi. Komisija uzskata, ka gadījumā, ja Direktīvā 2007/64 minētais jēdziens “maksājumu konts” tiktu interpretēts sašaurināti, patērētājiem tiktu liegta šāda aizsardzība.
V. Novērtējums
22.
Saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru, interpretējot Savienības tiesību normu, ir jāņem vērā ne tikai tās teksts, bet arī tās konteksts un mērķi, kas ir izvirzīti tiesiskajā regulējumā, kurā šī norma ir ietverta (
12
).
23.
Tieši tādēļ esmu izdarījis secinājumu, ka lietā aplūkotais tiešsaistes krājkonts nav uzskatāms par tādu, kurš ir iekļaujams Direktīvas 2007/64 4. panta 14) punktā minētajā “maksājumu konta” jēdzienā.
24.
Es sliecos piekrist viedoklim, ka tas apstāklis vien, ka konts ir nosaukts, piemēram, par “krājkontu”, nav noteicošais faktors, lai izlemtu, vai šāds konts ir “maksājumu konts” Direktīvas 2007/64 izpratnē, bet gan drīzāk ir jāņem vērā konkrētā konta īpašības, tostarp tā funkcijas un mērķi. Jebkurā gadījumā izšķirošais kritērijs, lai noteiktu, vai konts ir “maksājumu konts” Direktīvas 2007/64 izpratnē, ir tas, vai konts paredz tiešu līdzdalību maksājumu darījumos ar trešajām personām. Tādējādi es uzskatu, ka lietā aplūkotais tiešsaistes krājkonts nav iekļaujams Direktīvā 2007/64 norādītajā “maksājumu konta” definīcijā.
A.
Formulējums
25.
Atbilstoši šo secinājumu 3. punktā minētajam Direktīvas 2007/64 4. panta 14) punktā “maksājumu konts” ir definēts kā “konts uz viena vai vairāku maksājumu pakalpojumu lietotāju vārda, ko izmanto maksājumu darījumu izpildei”. Šī definīcija pati par sevi nenorāda nekādas konkrētas īpašības vai kontu veidus, kas varētu tikt uzskatīti par šajā jēdziena ietilpstošiem.
26.
Šajā definīcijā praktiski ir izmantoti jēdzieni “maksājumu pakalpojumu lietotājs” un “maksājuma darījums”, kas ir definēti citos Direktīvas 2007/64 4. panta punktos. Attiecīgi “maksājumu konta” definīcija ir jāskata kopsakarā ar citām šajā normā norādītajām definīcijām, kā arī kopsakarā ar direktīvas 2. un 3. pantu, kuros vispārēji regulēta direktīvas darbības joma.
27.
Konkrēti Direktīvas 2007/64 4. panta 10) punktā “maksājumu pakalpojumu lietotājs” definēts kā “fiziska vai juridiska persona, kas izmanto maksājuma pakalpojumu kā maksātājs vai maksājuma saņēmējs, vai gan kā maksātājs, gan kā maksājuma saņēmējs” (
13
).
28.
Direktīvas 2007/64 4. panta 10) punktā norādītā “maksājumu pakalpojumu lietotāja” definīcija nav viennozīmīga, jo tajā konkrēti norādīts, ka persona, kura izmanto maksājuma pakalpojumu, var būt maksātājs vai maksājuma saņēmējs, vai gan viens, gan otrs. Apskatot šo formulējumu atsevišķi, varētu secināt, ka šī tiesību norma netieši norāda uz to, ka maksātājs (naudas līdzekļu nosūtītājs) un maksājuma saņēmējs (naudas līdzekļu saņēmējs) var būt viena un tā pati persona, savukārt persona, kura veic darījumus pati ar sevi, varētu tikt uzskatīta par “maksājumu pakalpojumu lietotāju” (
14
).
29.
Direktīvas 2007/64 4. panta 5) punktā “maksājuma darījums” definēts kā “maksātāja vai maksājuma saņēmēja uzsākta darbība, nododot, pārvedot vai izņemot līdzekļus, neatkarīgi no maksātāja vai maksājuma saņēmēja attiecību pamatā esošajiem pienākumiem”.
30.
Arī Direktīvas 2007/64 4. panta 5) punktā iekļautā “maksājuma darījuma” definīcija nav viennozīmīga, ja tā tiek apskatīta atsevišķi. No vienas puses, to var saprast tādējādi, ka ir jābūt divām personām – “maksātājam” un “maksājuma saņēmējam”; atšķirībā no Direktīvas 2007/64 14. panta 10) punkta Direktīvas 2007/64 4. panta 5) punktā nav skaidri norādīts, ka viena persona var būt gan maksātājs, gan maksājuma saņēmējs. No otras puses, varētu secināt, ka ir nepieciešama tikai maksātāja vai maksājuma saņēmēja uzsākta darbība, “nododot, pārvedot vai izņemot līdzekļus” (
15
), nenorādot, vai šādu pārskaitījumu var veikt starp diviem kontiem, kas atvērti uz vienas un tās pašas personas vārda, kā tas ir pamatlietā aplūkotajā gadījumā, kad ir paredzēts zināms starpposms, kurā tiek pārskaitīti līdzekļi starp tiešsaistes krājkontu un references kontu.
31.
Direktīvas 2007/64 2. pantā “Darbības joma” ir noteikts, ka šī direktīva attiecas “uz maksājumu pakalpojumiem [Savienībā]” (
16
). Saskaņā ar šīs direktīvas 4. panta 3) punktu “maksājumu pakalpojums” ir “viena no pielikumā minētajām uzņēmējdarbībām”.
32.
Minētā pielikuma 2. punktā konkrēti uzskaitīti “pakalpojumi, kas ļauj izņemt skaidru naudu no maksājumu konta” (
17
). Šīs tiesību normas formulējums ļauj domāt, ka šeit runa ir par pārskaitījumiem, kas tiek veikti tieši no maksājumu konta.
33.
Turklāt Direktīvas 2007/64 pielikuma 3. punktā ir minēta:
“Maksājumu darījumu veikšana, arī naudas līdzekļu pārskaitīšana lietotāja maksājumu pakalpojumu sniedzēja vai cita maksājumu pakalpojumu sniedzēja atvērtā maksājumu kontā:
–
tieša debeta maksājumu, arī vienreizēju tieša debeta maksājumu veikšana,
–
maksājumu darījumu veikšana ar maksājumu kartēm vai līdzīgām ierīcēm,
–
kredīta pārskaitījumu, arī regulāru maksājumu uzdevumu veikšana” (
18
).
34.
Skatot atsevišķi, no slīprakstā norādītā teksta pielikuma 3. punktā varētu secināt, ka Direktīvas 2007/64 4. panta 14) punktā norādītā “maksājumu konta” jēdziena nolūkos nav obligāti nepieciešama trešo personu iesaiste maksājumu darījumos. Tomēr šim tekstam seko trīs ievilkumi, no kuriem katrā principā ir paredzēta tieša mijiedarbība ar trešo personu nolūkā veikt līdzekļu pārskaitījumu no maksājumu konta vai uz to (tiešā debeta maksājumi paredz maksājumu pakalpojumu izpildi “no maksātāja maksājumu konta” (
19
), maksājumu karšu izmantošanu vai kredīta pārskaitījumus, piemēram, regulāru maksājumu uzdevumu veikšanu (
20
)).
35.
Tomēr jāatzīst, ka Direktīvas 2007/64 3. pantā “Darījumi, kas neietilpst direktīvas darbības jomā” ir norādīts, ka direktīvu nepiemēro 15 šajā pantā norādītajiem maksājumu darījumiem un pakalpojumiem, savukārt lietā aplūkojamais tiešsaistes krājkonts skaidri neietilpst nevienā no minētajām kategorijām. Taču es uzskatu, ka šī tiesību norma nav izsmeļoša attiecībā uz kontiem, kas var tikt izslēgti no direktīvas darbības jomas. Šādam viedoklim par labu liecina arī Direktīvas 2007/64 preambulas 6. apsvērums, kurā norādīts, ka “nebūtu pareizi, ja ar šo [maksājumu pakalpojumu] tiesisko sistēmu reglamentētu visas darbības jomas. Tās piemērošana būtu jāattiecina tikai uz tiem pakalpojumu sniedzējiem, kuru galvenais darbības veids ir maksājumu pakalpojumu sniegšana maksājumu pakalpojumu lietotājiem” (
21
).
36.
Tādējādi Direktīvas 2007/64 4. panta 14) punkta formulējums nesniedz viennozīmīgu atbildi uz jautājumu, vai lietā aplūkotais tiešsaistes krājkonts var tikt uzskatīts par “maksājumu kontu” šīs tiesību normas izpratnē.
1. Vēsturiskā attīstība
37.
Saskaņā ar Tiesas judikatūru ES pasākuma vai tiesību normas vēsturiskās attīstības izpēte var būt noderīga, lai noskaidrotu Savienības likumdevēja mērķi, kas ir šā pasākuma vai tiesību normas pamatā (
22
).
38.
Šajā ziņā Direktīvas 2007/64 sagatavošanas akti nesniedz viennozīmīgu atbildi likumdevēja gribas noskaidrošanai, kas ir bijusi Direktīvas 2007/64 4. panta 14) punktā norādītā “maksājumu konta” jēdziena pamatā (
23
). Tomēr tie piešķir papildu punktus viedoklim, ka konkrēti krājkontu veidi neietilpst direktīvas darbības jomā.
39.
Komisijas priekšlikumā “maksājumu konts” bija definēts kā “tāds konts uz maksājumu pakalpojumu lietotāja vārda, ko izmanto vienīgi maksājumu darījumiem” (
24
). Turklāt jēdziens “krājkonts” tika minēts saistībā ar noteikumiem par naudas līdzekļu pieejamību maksājumu kontā, nosakot, ka šie noteikumi “neskar tādus attiecībā uz krājkontiem veiktus debetus, uz ko attiecas skaidras vienošanās par uzkrājumu shēmās esošo naudas līdzekļu izmantošanu” (
25
).
40.
Savā atzinumā par priekšlikumu Eiropas Centrālā banka norādīja, ka jēdzienu “maksājumu konts” un atsauci uz “krājkontu” ir nepieciešams precizēt (
26
).
41.
Pirmajā priekšlikuma lasījumā Eiropas Parlaments izteica priekšlikumu dzēst tiesību normu, kurā bija sniegta atsauce uz “krājkontu”, to pamatojot šādi: “tā kā krājkonti jebkurā gadījumā netiek klasificēti par maksājumu kontiem, šāds regulējums nav nepieciešams” (
27
). Parlaments arī ierosināja grozīt “maksājumu konta” definīciju, to definējot kā “kontu uz
viena vai vairāku
maksājumu pakalpojumu
lietotāju
vārda, ko izmanto maksājumu darījumiem” (
28
).
42.
Galīgajā versijā “maksājumu konta” definīcijai tika pievienots vārds “izpilde”, kā arī dzēsta tiesību norma, kas saturēja atsauci uz “krājkontu”. Tomēr nekādi turpmāki priekšlikumi netika izskatīti.
2. Pamatnostādnes
43.
Komisijas un Ekspertu grupas pamatnostādnes, kas minētas pušu apsvērumos, manā ieskatā, arī nav neapstrīdamas saistībā ar šajā lietā uzdoto prejudiciālo jautājumu (
29
). Var pieņemt, ka pamatnostādnes atbalsta viedokli, ka katrs konta veids ir jāvērtē pēc būtības un tādējādi daži krājkontu veidi ietilpst “maksājumu konta” jēdzienā saskaņā ar Direktīvas 2007/64 4. panta 14) punktu, tomēr pamatnostādnēs nav pausts skaidrs viedoklis par tādu tiešsaistes krājkonta veidu, kāds tiek aplūkots pamatlietā (
30
).
44.
Komisija, atbildot uz uzdotajiem jautājumiem, savās pamatnostādnēs konkrēti norādījusi, ka tāds “krājkonts”, kurā konta turētājs bez ierobežojumiem var pārskaitīt un izņemt naudas līdzekļus, ir uzskatāms par “maksājumu kontu” Direktīvas 2007/64 izpratnē, savukārt “termiņnoguldījumu konti” par tādiem nav uzskatāmi, ņemot vērā to, ka konta turētājs pirms noteikta termiņa iestāšanās nevar izņemt līdzekļus no šī konta bez procentu ienākumu zaudējuma vai sankciju piemērošanas (
31
). Attiecīgi, pamatojoties uz minēto, nav skaidrības par to, vai attiecībā uz tiešsaistes krājkontu noteiktā prasība par references konta izmantošanu pārskaitījumu veikšanai (nevis pārskaitījumu tūlītēju izpildi pret trešajām personām) ir tāds ierobežojums, kas šo kontu liedz klasificēt par “maksājumu kontu”.
B.
Konteksts
45.
Atbilstoši Tiesas judikatūrai Savienības tiesību normas vispārējās sistēmas un konteksta vērtējums tostarp ietver attiecīgās tiesību normas konteksta un sistēmas pārbaudi attiecībā pret citām tā paša Savienības tiesību akta un citu Savienības tiesību aktu normām, kas kādā būtiskā veidā attiecas uz aplūkojamo Savienības tiesību aktu vai ir ar to saistīti (
32
). Manuprāt, atsevišķi saistītie noteikumi, kas iekļauti Direktīvā 2007/64, kā arī citos ES maksājumu pakalpojumu tiesiskā regulējuma pasākumos, sniedz noteicošas norādes par to, ka šajā lietā aplūkotais tiešsaistes krājkonts neietilpst Direktīvā 2007/64 minētajā “maksājumu konta” jēdzienā.
1. Ar Direktīvu 2007/64 saistītie noteikumi
46.
Ar Direktīvu 2007/64 saistīto noteikumu izpēte liecina par to, ka trešajai personai veikts maksājums ir būtisks, lai konts tiktu atzīts par “maksājumu kontu” Direktīvas 2007/64 izpratnē.
47.
Vairākas Direktīvas 2007/64 4. pantā noteiktās definīcijas paredz to, ka naudas līdzekļi tiks pārskaitīti uz maksājumu kontu vai no maksājumu konta trešajām personām. Uz to norāda iepriekš minētā Direktīvas 2007/64 4. panta 7) punktā minētā jēdziena “maksātājs” definīcija (“atļauj veikt maksājuma uzdevumu no šā maksājumu konta”) (
33
), kā arī Direktīvas 2007/64 4. panta 17) punktā definētais “valutēšanas dienas” jēdziens, proti, “atskaites brīdis, ko maksājumu pakalpojumu sniedzējs lieto, lai aprēķinātu procentus par līdzekļiem, kas noņemti no maksājumu konta vai ieskaitīti tajā” (
34
).
48.
Daži ar maksājumu kontiem saistītie Direktīvas 2007/64 noteikumi apliecina to, ka attiecībā uz trešajām personām maksājumu konts sevī ietver iespējamību naudas līdzekļus noņemt no maksājumu konta vai tajā ieskaitīt tieši (
35
). Minētais ir atspoguļots arī konkrētos Direktīvas 2007/64 noteikumos, lai nodrošinātu maksājumu konta drošību saistībā ar maksājumu darījumu veikšanu tieši ar trešajām personām, piemēram, naudas līdzekļu atmaksāšanu maksājumu kontā neatļautu, neizpildītu vai nepareizi izpildītu maksājumu darījumu gadījumā (
36
).
49.
Attiecīgi tāda lietā aplūkotā tiešsaistes krājkonta klasifikācija par “maksājumu kontu”, kurā naudas līdzekļi no konta vai uz kontu nevar tikt pārskaitīti ar tiešu maksājumu trešajai personai, minēto noteikumu darbību padarītu neloģisku.
2. Saistītie pasākumi, kas noteikti ES maksājumu pakalpojumu tiesiskajā regulējumā
50.
Direktīva 2007/64, kā arī tās pēctece – Direktīva 2015/2366 (
37
) ir daļa no ES maksājumu pakalpojumu tiesiskā regulējuma (
38
).
51.
Saskaņā ar Direktīvas 2007/64 preambulas 4. apsvērumā norādīto “ir būtiski [Savienības] mērogā izveidot [..] modernu un saskaņotu tiesisko regulējumu maksājumu pakalpojumiem”. Tiesa ir atzinusi, ka tostarp Direktīvas 2015/2366 preambulas 6. apsvērumā minēts, ka Savienības likumdevējs vēlas, lai tiktu garantēta tiesiskā regulējuma saskaņota piemērošana attiecībā uz maksājumu pakalpojumiem visā Savienībā (
39
).
52.
Vairāki ES maksājumu pakalpojumu tiesiskā regulējuma pasākumi satur “maksājumu konta” jēdzienu, kas sākotnēji ticis noteikts Direktīvas 2007/64 4. panta 14) punktā. Starp šiem pasākumiem var minēt Regulu (ES) Nr. 260/2012 (tā saukto Vienotās euro maksājumu telpas (SEPA) regulu) (
40
), Regulu (ES) 2015/751 par starpbanku komisijas maksām, ko piemēro kartēm piesaistītiem maksājumu darījumiem (
41
), un Komisijas Ieteikumu 2011/442/ES par piekļuvi pamatmaksājumu kontam (
42
), kas tiek piemērots kopā ar Direktīvu 2007/64 (
43
). Būtībā vairāki pasākumi satur savstarpējas atsauces uz Direktīvas 2007/64 4. panta 14) punktā noteikto “maksājumu konta” jēdzienu (vai attiecīgi šobrīd spēkā esošo Direktīvas 2015/2366 4. panta 12) punktu) (
44
).
53.
Galvenais ES maksājumu pakalpojumu tiesiskā regulējuma pasākums ir Direktīva 2014/92 (tā sauktā Maksājumu kontu direktīva) (
45
).
54.
Saskaņā ar Direktīvas 2014/92 2. panta 3) punktu “maksājumu konts” ir “uz viena vai vairāku patērētāju vārda turēts konts, kuru izmanto maksājumu darījumu izpildei”. Šī definīcija ir faktiski identiska Direktīvas 2007/64 4. panta 14) punktā noteiktajai “maksājumu konta” definīcijai, izņemot vienīgi to, ka Direktīvā 2014/92 teksts “maksājumu pakalpojumu lietotājs” ir aizstāts ar vārdu “patērētājs”, kas nemaina definīcijas materiālo saturu, bet drīzāk atspoguļo attiecīgajās direktīvās reglamentēto priekšmetu.
55.
Direktīvas 2014/92 preambulas 12. apsvērumā noteikts: “Visi šīs direktīvas noteikumi būtu jāpiemēro maksājumu kontiem, ar kuru starpniecību patērētāji var veikt šādus darījumus: iemaksāt līdzekļus, izņemt naudu, veikt maksājumus trešām personām un saņemt maksājumus no tām, tostarp veikt kredīta pārvedumus. Tā rezultātā konti ar lielākiem funkciju ierobežojumiem būtu jāizslēdz. Piemēram, tādi konti kā krājkonti, kredītkaršu konti, kur līdzekļi parasti tiek iemaksāti tikai, lai atmaksātu kredītkartes parādu, norēķinu konta hipotēkas vai e‑naudas konti principā būtu jāizslēdz no šīs direktīvas darbības jomas. Tomēr, ja minētos kontus izmantotu ikdienas maksājumu darījumiem un tiem būtu visas iepriekš uzskaitītās funkcijas, tie būs direktīvas darbības jomā” (
46
).
56.
Minētais ir īstenots Direktīvas 2014/92 1. panta 6. punktā, kur skaidri norādīts, ka trīs minimālās prasības, lai maksājumu konti būtu iekļauti direktīvas darbības jomā, ietver spēju izvietot līdzekļus maksājumu kontā, izņemt naudu no maksājumu konta, kā arī “veikt un saņemt maksājumus, tostarp kredīta pārvedumus, trešām personām un no tām” (
47
).
57.
Turklāt Direktīvas 2014/92 preambulas 14. apsvērumā noteikts: “Šajā direktīvā ietvertās definīcijas, ciktāl iespējams, būtu jāsaskaņo ar citu Savienības leģislatīvo aktu definīcijām, un jo īpaši ar definīcijām, kas ietvertas Direktīvā 2007/64/EK [un] [..] Regulā (ES) Nr. 260/2012” (
48
).
58.
Attiecīgi Direktīvā 2014/92 noteiktās prasības saistībā ar “maksājumu konta” definīciju ir jāņem vērā, arī interpretējot šo jēdzienu saskaņā ar Direktīvas 2007/64 4. panta 14) punktu. Pamatojoties uz minēto, mans viedoklis ir tāds, ka lietā aplūkotais tiešsaistes krājkonts nav uzskatāms par tādu, kas ir iekļaujams minētās tiesību normas darbības jomā, ņemot vērā šim kontam noteiktos “lielākos funkciju ierobežojumus”, proti, apstākli, ka konta turētājs nevar veikt maksājumus trešajām personām un saņemt maksājumus no tām.
C.
Mērķi
59.
Direktīvas 2007/64 vispārīgais mērķis saskaņā ar preambulas 60. apsvērumu ir vienota maksājumu pakalpojumu tirgus izveidošana. Turklāt Tiesa ir atzinusi, ka Direktīvas 2007/64 preambula satur vairākus apsvērumus, kas stiprina mērķi aizsargāt patērētājus kā maksājumu pakalpojumu saņēmējus (
49
).
60.
Ņemot vērā iepriekš minēto, mans viedoklis ir tāds, ka interpretācija, saskaņā ar kuru lietā aplūkotais tiešsaistes krājkonts nav iekļaujams Direktīvas 2007/64 4. panta 14) punktā noteiktajā “maksājumu konta” jēdzienā, nav pretrunā mērķiem, kurus plānots sasniegt ar šo direktīvu. Ņemot vērā to, ka references konts jebkurā gadījumā ir kvalificējams kā “maksājumu konts”, nav nepieciešamības patērētājiem nodrošināt “dubultu aizsardzību” lietā aplūkotā tiešsaistes krājkonta gadījumā, kad visi maksājumi trešajām personām ir jāveic, izmantojot references kontu (
50
).
VI. Secinājumi
61.
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, ierosinu Tiesai uz Oberster Gerichtshof (Augstākā tiesa, Austrija) uzdoto jautājumu atbildēt šādi:
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2007/64/EK (2007. gada 13. novembris) par maksājumu pakalpojumiem iekšējā tirgū, ar ko groza Direktīvas 97/7/EK, 2002/65/EK, 2005/60/EK un 2006/48/EK un atceļ Direktīvu 97/5/EK, 4. panta 14) punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tiešsaistes krājkonts, ar kuru attiecīgais klients (bez iepriekšēja brīdinājuma un bez bankas īpašas līdzdalības) ar telefonbankas starpniecību var veikt iemaksas un izņemt līdzekļus no references konta (norēķinu konts Austrijā), kas tiek turēts uz viņa vārda, nav iekļaujams šīs direktīvas 4. panta 14) punktā noteiktajā “maksājumu konta” definīcijā un tādēļ neietilpst direktīvas piemērošanas jomā.
(
1
)	Oriģinālvaloda – angļu.
(
2
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2007/64/EK (2007. gada 13. novembris) par maksājumu pakalpojumiem iekšējā tirgū, ar ko groza Direktīvas 97/7/EK, 2002/65/EK, 2005/60/EK un 2006/48/EK un atceļ Direktīvu 97/5/EK (OV 2007, L 319, 1. lpp.) (turpmāk tekstā – “Direktīva 2007/64”). Direktīva 2007/64 ar 2018. gada 13. janvāri tika atcelta un aizstāta ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu (ES) 2015/2366 (2015. gada 25. novembris) par maksājumu pakalpojumiem iekšējā tirgū, ar ko groza Direktīvas 2002/65/EK, 2009/110/EK un 2013/36/ES un Regulu (ES) Nr. 1093/2010 (OV 2015, L 337, 35. lpp.) (turpmāk tekstā – “Direktīva 2015/2366”). Kā tas norādīts lēmumā par prejudiciālā jautājuma uzdošanu, tiesvedība pamatlietā uzsākta krietni pirms 2018. gada 13. janvāra. Direktīva 2007/64 tādējādi ir piemērojama ratione temporis. Jebkurā gadījumā Direktīvas 2015/2366 4. panta 12) punktā jēdziens “maksājumu konts” definēts identiski kā Direktīvas 2007/64 4. panta 14) punktā.
(
3
)	Saskaņā ar lēmumā par prejudiciāla jautājuma uzdošanu un Vācijas valdības rakstiskajos apsvērumos norādīto pamatlietā aplūkotā konta apzīmēšanai izmanto gan jēdzienu “tiešsaistes krājkonts”, gan jēdzienu “tiešais krājkonts”. Savos secinājumos es lietošu iekļaujošu jēdzienu “tiešsaistes krājkonts”, kas ir minēts arī lēmumā par prejudiciāla jautājuma uzdošanu.
(
4
)	Lai arī lēmumā par prejudiciāla jautājuma uzdošanu telefonbankas jēdziens šķietami nav definēts, tomēr ar šo jēdzienu, visticamāk, ir apzīmēti banku darījumi, kas tiek veikti ar elektroniskajiem līdzekļiem. Minētais atbilst šā jēdziena izmantošanai citā iesniedzējtiesas lēmumā par prejudiciāla jautājuma uzdošanu saistībā ar citiem Direktīvas 2007/64 noteikumiem – skat. spriedumu, 2014. gada 9. aprīlis, T‑MobileAustria (C‑616/11, EU:C:2014:242, 17. punkts) un ģenerāladvokāta M. Vatelē [M. Wathelet] secinājumus lietā T‑MobileAustria (C‑616/11, EU:C:2013:691, 49. punkts). Turklāt atbildētājas tīmekļvietnē, saitē https://www.ing‑diba.at/sparen/direkt‑sparen, kur iekļauts “tiešās krāšanas” produkta apraksts, norādīts, ka klients “var veikt bankas darījumus, izmantojot telefonu, internetbanku vai mobilo banku”. Tulkojums mans.
(
5
)	Saskaņā ar Direktīvas 2007/64 1. panta 1) punktu un 4. panta 9) punktu maksājumu pakalpojumu sniedzēji ir bankas, kā arī citas kredītiestādes un maksājumu iestādes.
(
6
)	Eiropas Komisija, Jūsu jautājumi par Direktīvu 2007/64/EK, jautājumi un atbildes, pēdējoreiz aktualizēts 2011. gada 22. februārī, pieejams https://ec.europa.eu/info/system/files/faq-transposition‑psd‑22022011_en.pdf, jautājumi Nr. 150 un Nr. 187.
(
7
)	Eiropas Banku nozares MPD [Maksājumu pakalpojumu direktīvas] ekspertu grupa, MPD pamatnostādnes Maksājumu pakalpojumu direktīvas ieviešanai, versija 1.0 – 2009. gada augusts, pieejamas https://www.ebf.eu/wp‑content/uploads/2017/01/Brochure-_24-08-09-PSD-Web-2009-01152-01-E.pdf, 2. punkta b) apakšpunkts ““Maksājumu konta” definīcija”.
(
8
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (2014. gada 23. jūlijs) par maksājumu kontu tarifu salīdzināmību, maksājumu kontu maiņu un piekļuvi maksājumu kontiem ar pamatfunkcijām (OV 2014, L 257, 214. lpp.) (turpmāk tekstā – “Direktīva 2014/92”).
(
9
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (2012. gada 14. marts), ar ko nosaka tehniskās un darbības prasības kredīta pārvedumiem un tiešā debeta maksājumiem euro un groza Regulu (EK) Nr. 924/2009 (OV 2012, L 94, 22. lpp.) (turpmāk tekstā – “Regula Nr. 260/2012”), ar grozījumiem, kuri izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (ES) Nr. 248/2014 (2014. gada 26. februāris), ar ko groza Regulu (ES) Nr. 260/2012 attiecībā uz migrāciju uz Savienības mēroga kredīta pārvedumiem un tiešā debeta maksājumiem (OV 2014, L 84, 1. lpp.).
(
10
)	Rakstiskajos apsvērumos atbildētāja atsaucas uz piecu dalībvalstu tiesībām un praksi: Austrijas, Beļģijas, Vācijas, Luksemburgas un Nīderlandes.
(
11
)	Banku nozares likuma 31. panta 1. punktā (BGB1. I, 532/1993, versijā, kas publicēta BGB1. I, 118/2016) ir norādīts: “Uzkrājumi ir naudas noguldījumi kredītiestādēs, kas nav paredzēti maksājumu veikšanai, bet gan naudas līdzekļu noguldīšanai un kā tādus tos var pieņemt tikai, pretī izsniedzot īpašas apliecības (krājgrāmatiņas).”
(
12
)	Skat., piemēram, spriedumu, 2018. gada 7. februāris, American Express (C‑304/16, EU:C:2018:66, 54. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
13
)	Mans izcēlums.
(
14
)	Direktīvas 2007/64 4. panta 7) punktā “maksātājs” definēts kā “fiziska vai juridiska persona, kura ir maksājumu konta turētājs un kura atļauj veikt maksājuma uzdevumu no šā maksājumu konta, vai gadījumā, ja nav maksājumu konta, tad fiziska vai juridiska persona, kas dod rīkojumu par maksājumu darījumu”. Direktīvas 2007/64 4. panta 8) punktā “maksājuma saņēmējs” ir definēts kā “fiziska vai juridiska personu, kas ir pārskaitāmo naudas līdzekļu iecerētais saņēmējs”.
(
15
)	Mans izcēlums.
(
16
)	Direktīvas 2007/64 2. panta 1. punkts.
(
17
)	Direktīva 2007/64, pielikums “Maksājumu pakalpojumi (4. panta 3) punkts)”, 2. punkts.
(
18
)	Direktīva 2007/64, pielikums “Maksājumu pakalpojumi (4. panta 3) punkts)”, 3. punkts. Mans izcēlums.
(
19
)	Direktīvas 2007/64 4. panta 28) punkts, kurā definēts “tiešā debeta maksājuma” jēdziens.
(
20
)	Lai arī jēdziena “regulārs maksājuma uzdevums” definīcija nav norādīta, saskaņā ar Direktīvas 2007/64 4. panta 16) punktu “maksājuma uzdevums” ir “maksātāja vai maksājuma saņēmēja rīkojums savam maksājumu pakalpojumu sniedzējam, ar kuru pieprasa izpildīt maksājuma darījumu”.
(
21
)	Šajā ziņā skat. spriedumu, 2018. gada 22. marts, Rasool (C‑568/16, EU:C:2018:211, 36. punkts).
(
22
)	Skat., piemēram, spriedumi, 2018. gada 23. janvāris, Piotrowski (C‑367/16, EU:C:2018:27, 32. punkts), un 2018. gada 21. marts, Klein Schiphorst (C‑551/16, EU:C:2018:200, 38. punkts).
(
23
)	To pašu šīs lietas prejudiciālā jautājuma kontekstā var apgalvot arī par Direktīvas 2015/2366 sagatavošanas aktiem.
(
24
)	COM(2005) 603, galīgā redakcija, 2005. gada 1. decembris, ierosinātā 4. panta 7) punkta redakcija.
(
25
)	COM(2005) 603, galīgā redakcija, 2005. gada 1. decembris, ierosinātā 65. panta 4. punkta redakcija. Mans izcēlums.
(
26
)	Skat. Eiropas Centrālās bankas atzinumu (2006. gada 26. aprīlis) par priekšlikumu direktīvai par maksājumu pakalpojumiem iekšējā tirgū (OV 2006, C 109, 10. lpp.), 2.2., 12.4. un 12.5. punkts.
(
27
)	Eiropas Parlamenta ziņojums (2006. gada 20. septembris), A6‑0298/2006, galīgā redakcija, 82. grozījums, 147. lpp.
(
28
)	Eiropas Parlamenta ziņojums (2006. gada 20. septembris), A6‑0298/2006 galīgā redakcija, 57. grozījums, 26. un 27. lpp.
(
29
)	Komisijas pamatnostādnes var būt vispārēji noderīgas kā atsauču avots, tomēr Tiesai tās nav saistošas. Skat. pēc analoģijas par citiem Komisijas pamatnostādņu veidiem – piemēram, ģenerāladvokātes J. Kokotes [J. Kokott] secinājumus lietā Komisija/Francija (C‑383/09, EU:C:2011:23, 28. punkts un tajā minētā judikatūra); ģenerāladvokāta M. Kamposa Sančesa‑Bordonas [M. Campos Sánchez‑Bordona] secinājumus lietā Snitem un Philips France (C‑329/16, EU:C:2017:501, 55. un 56. punkts un tajos minētā judikatūra).
(
30
)	Skat. Komisijas pamatnostādnes, kas minētas šo secinājumu 6. zemsvītras piezīmē, 31. jautājums; Ekspertu grupas pamatnostādnes, kas minētas šo secinājumu 7. zemsvītras piezīmē, 2. punkta b) apakšpunkts ““Maksājumu konta” definīcija”.
(
31
)	Skat. Komisijas pamatnostādnes, kas minētas šo secinājumu 6. zemsvītras piezīmē, 25., 31., 150., 187. un 262. jautājums.
(
32
)	Skat., piemēram, manus secinājumus Vaditrans lietā (C‑102/16, EU:C:2017:82, 53. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
33
)	Skat. šo secinājumu 14. zemsvītras piezīmi.
(
34
)	Mans izcēlums.
(
35
)	Skat., piemēram, Direktīvas 2007/64 69., 71. un 73. pantu.
(
36
)	Skat., piemēram, Direktīvas 2007/64 60. panta 1. punktu un 75. panta 1. un 2. punktu. Skat. arī Direktīvas 2007/64 53. panta 3. punktu, kurā norādīta spēja “iesaldēt maksājumu kontu”.
(
37
)	Skat. šo secinājumu 2. zemsvītras piezīmi.
(
38
)	Skat., piemēram, Direktīvas 2015/2236 preambulas 1. un 2. apsvērumu; Komisijas Direktīvas 2015/2236 priekšlikuma paskaidrojuma rakstu, COM(2013) 547 final, 2013. gada 24. jūlijs, 1. punkts, 4. lpp.
(
39
)	Spriedums, 2018. gada 7. februāris, American Express (C‑304/16, EU:C:2018:66, 57. punkts).
(
40
)	Regula Nr. 260/2012, kas minēta šo secinājumu 9. zemsvītras piezīmē, 2. panta 5. punkts. Šajā ziņā skat. Komisijas priekšlikumu Regulai Nr. 260/2012, COM(2010) 775, galīgā redakcija, 2010. gada 16. decembris, 5. punkts, 10. lpp., kurā norādīts, ka šīs regulas 2. pantā iekļautās definīcijas ir “cik vien iespējams saskaņotas ar Direktīvā 2007/64/EK norādītajām definīcijām”.
(
41
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (2015. gada 29. aprīlis) par starpbanku komisijas maksām, ko piemēro kartēm piesaistītiem maksājumu darījumiem (OV 2015, L 123, 1. lpp.), 2. panta 22. punkts.
(
42
)	Komisijas Ieteikums (2011. gada 18. jūlijs) par piekļuvi pamatmaksājumu kontam (OV 2011, L 190, 87. lpp.), I iedaļas 1. punkta c) apakšpunkts. Skat. arī preambulas 11. apsvērumu un III iedaļu. Citās šeit minētajās definīcijās ir savstarpējas atsauces uz Direktīvu 2007/64: skat. I iedaļas 1. punkta b), d), e) un f) apakšpunktu.
(
43
)	Komisijas Ieteikums 2011/442/ES, preambulas 5. apsvērums.
(
44
)	Skat., piemēram, Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) 2015/847 (2015. gada 20. maijs) par līdzekļu pārvedumiem pievienoto informāciju un ar ko atceļ Regulu (EK) Nr. 1781/2006 (OV 2015, L 141, 1. lpp.), 3. panta 7) punktu. Ārpus šīs nozares skat. Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (ES) 2018/302 (2018. gada 28. februāris), ar ko novērš nepamatotu ģeogrāfisko bloķēšanu un citus diskriminācijas veidus iekšējā tirgū klientu valstspiederības, dzīvesvietas vai uzņēmējdarbības veikšanas vietas dēļ un groza Regulas (EK) Nr. 2006/2004 un (ES) 2017/2394 un Direktīvu 2009/22/EK (OV 2018, L 60 I, 1. lpp.), 2. panta 8) punkts.
(
45
)	Skat. 8. zemsvītras piezīmi.
(
46
)	Mans izcēlums.
(
47
)	Mans izcēlums.
(
48
)	Turklāt vairākas Direktīvā 2014/92 iekļautās definīcijas satur tiešu savstarpēju atsauci uz Direktīvu 2007/64 – skat. 2. panta 4), 6), 7) un 9) punktu. Šajā saistībā skat. Eiropas Centrālās bankas atzinumu (2013. gada 19. novembris) par Komisijas priekšlikumu Direktīvai 2014/92 (OV 2014, C 51, 3. lpp.), 3.1. punkts.
(
49
)	Spriedums, 2018. gada 22. marts, Rasool (C‑568/16, EU:C:2018:211, 38. punkts). Šīs lietas faktiskajos apstākļos Tiesa lēma, ka tas nepamato tāda skaidras naudas izņemšanas pakalpojuma kā tas, ko sniedza atbildētāja uzņēmums, kvalifikāciju par “maksājumu pakalpojumu” Direktīvas 2007/64 izpratnē.
(
50
)	Tas atšķiras no situācijas, kuru es izvērtēju savos jaunākajos secinājumos lietā OTP Bank un OTP Faktoring (C‑51/17, EU:C:2018:303).