62003CC0334_LV
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Ievads
1. Šajā tiesvedībā Eiropas Kopienu Komisija lūdz Tiesu konstatēt, ka, faktiski nenodrošinot Komisijas 1990. gada 28. jūnija Direktīvas 90/388/EEK par konkurenci telekomunikāciju pakalpojumu tirgū (2) (turpmāk tekstā – “Direktīva 90/388”), ko groza ar Komisijas 1996. gada 13. marta Direktīvu 96/19/EK (3) (turpmāk tekstā – “Direktīva 96/19”), 4.d panta transpozīciju, Portugāles Republika nav izpildījusi tai uzliktos pienākumus.
II – Atbilstošās tiesību normas
A – Kopienu tiesiskais regulējums
2. Saskaņā ar Direktīvas 90/388, ko groza ar Direktīvu 96/19, 2. pantu dalībvalstīm ir jāatceļ visi pasākumi, kas piešķir:
“1) [..]
a) ekskluzīvas tiesības sniegt telekomunikāciju pakalpojumus, ieskaitot tādu telekomunikāciju tīklu izveidi un nodrošināšanu, kas ir vajadzīgi šo pakalpojumu sniegšanai; vai
b) īpašas tiesības, kas ierobežo līdz diviem vai vairākiem uzņēmumiem to uzņēmumu skaitu, kam ir atļauts sniegt šos telekomunikāciju pakalpojumus vai izveidot vai nodrošināt šos tīklus, ievērojot citus, nevis objektīvus, samērīgus un nediskriminējošus kritērijus; vai
c) īpašas tiesības, kas, ievērojot citus, nevis objektīvus, samērīgus un nediskriminējošus kritērijus, ļauj izraudzīties vairākus konkurējošus uzņēmumus, lai sniegtu šos telekomunikāciju pakalpojumus vai izveidotu vai nodrošinātu šos tīklus.
2. Dalībvalstis veic vajadzīgos pasākumus, lai panāktu to, ka jebkuram uzņēmumam ir tiesības sniegt 1. punktā minētos telekomunikāciju pakalpojumus, kā arī izveidot vai nodrošināt 1. punktā minētos tīklus.
[..]”
3. Direktīvas 90/388, ko groza ar Direktīvu 96/19, 4.c. pants noteic, ka:
“Neskarot Eiropas Parlamenta un Eiropas Padomes veikto tiesību aktu saskaņošanu atvērtā tīkla nodrošinājuma (ATN) jomā, visas nacionālās sistēmas, kas nepieciešamas, lai ar citām organizācijām sadalītu pienākuma sniegt universālo pakalpojumu neto izmaksas, kas uzliktas telekomunikāciju organizācijām, neatkarīgi no tā, vai tā ir papildu maksas sistēma vai universāla pakalpojuma fonds:
a) attiecas tikai uz tiem uzņēmumiem, kuri konkurences ietvaros piedāvā publiskus telekomunikāciju tīklus;
b) noteic attiecīgo apgrūtinājumu katram uzņēmumam saskaņā ar objektīviem un nediskriminējošiem kritērijiem un saskaņā ar samērīguma principu.
Dalībvalstis iesniedz Komisijai informāciju par jebkuru šādu sistēmu, lai tā varētu pārbaudīt sistēmas atbilstību Līguma noteikumiem.
[..]”
4. Direktīvas 90/388, ko groza ar Direktīvu 96/19, 4.d pants ir šāds:
“Dalībvalstis nediskriminē publisko telekomunikāciju tīklu nodrošinātājus, piešķirot šķērsošanas tiesības šo tīklu nodrošināšanai.
Ja nav iespējams piešķirt papildu šķērsošanas tiesības uzņēmumiem, kas vēlas nodrošināt publiskos telekomunikāciju tīklus, dalībvalstis ar saprātīgiem noteikumiem garantē pieeju jau esošajām iekārtām, kas izveidotas saskaņā ar šķērsošanas tiesībām un kuras nevar uzstādīt no jauna.”
5. Eiropas Parlamenta un Padomes 1997. gada 30. jūnija Direktīvas 97/33/EK par savstarpēju savienojumu telekomunikācijās attiecībā uz universālā pakalpojuma un savstarpējas savietojamības nodrošināšanu, piemērojot atvērtā tīkla nodrošināšanas (ATN) principus (4), 5. panta 3. punkts paredz:
“Lai noteiktu iespējamo apgrūtinājumu, ko rada universālā pakalpojuma sniegšana, organizācijas, kurām ir pienākums sniegt universālo pakalpojumu, pēc to valsts regulējošās iestādes pieprasījuma saskaņā ar III pielikumu aprēķina šādu pienākumu neto izmaksas. Universālā pakalpojuma sniegšanas neto izmaksu aprēķinu pārbauda valsts regulējošā iestāde vai cita kompetenta iestāde, kas ir neatkarīga no telekomunikāciju organizācijas un ko apstiprina valsts regulējošā iestāde. Saskaņā ar 14. panta 2. punktu sabiedrībai tiek nodrošināta pieeja šiem izmaksu aprēķina rezultātiem un audita secinājumiem.”
6. Saskaņā ar Direktīvas 96/19 divdesmit trešo apsvērumu “telekomunikāciju organizācijām daudzās dalībvalstīs ir likumiskas priekšrocības uzstādīt savu tīklu uz valsts un privātpersonu zemes bez maksas vai par maksu, kas ir noteikta tikai radušos izdevumu segšanai. Ja dalībvalstis jauniem, licenci ieguvušiem operatoriem nepiešķirtu līdzīgas iespējas izveidot to tīklus, tiktu kavēta to darbība un noteiktos apgabalos būtu līdzvērtīga esošo telekomunikāciju organizāciju ekskluzīvo tiesību faktiskai saglabāšanai”.
B – Valsts tiesiskais regulējums
7. Portugāles Republikas 1997. gada 1. augusta Likuma Nr. 91/97 (5) 12. panta 1. punkts definē telekomunikāciju pamattīklu kā publisku tīklu, kas apmierina iedzīvotāju un ekonomisko un sociālo darbību vajadzības visā valsts teritorijā un kas nodrošina starptautiskos sakarus.
8. Saskaņā ar 12. panta 2. punktu, ko groza ar 2002. gada 6. decembra Likumu Nr. 29/2002 (6), telekomunikāciju pamattīklu veido publiskā telefona tīkls, pārraides tīkls un savienojuma, saslēgšanas un apstrādes komponenti, kas kopīgi nodrošina universālo telekomunikāciju pakalpojumu.
9. Saskaņā ar Likuma Nr. 91/97 13. pantu telekomunikāciju pamattīklu operatori ir atbrīvoti no nodokļu un citu nodevu samaksas par telekomunikāciju infrastruktūras izveidošanu vai par piekļuvi dažādām instalācijas daļām, vai par attiecīgā tīkla izmantošanai vajadzīgajām iekārtām.
III – Fakti
10. 1994. gada 20. martā Portugāles valsts un Portugal Telecom
fiksētās telefonijas pakalpojumu jomā parakstīja koncesijas līgumu uz 30 gadiem par komunikāciju pakalpojumu, ko uzskata par sabiedriskajiem pakalpojumiem, sniegšanu. Šis līgums piešķīra PT Comunicações, kas kā Portugal Telecom SA
meitas uzņēmums ir atbildīgs par telekomunikāciju tīkla pakalpojumu sniegšanu, izņēmuma tiesības izveidot, pārvaldīt un izmantot telekomunikāciju pamattīkla infrastruktūru. Ar šo koncesiju PT Comunicações nodots infrastruktūras īpašums. Līdz ar to PT Comunicações
ir pienākums paplašināt infrastruktūru kvalitatīvi un kvantitatīvi un uzturēt to labā stāvoklī, it īpaši attiecībā uz tīkla darbību, drošību un uzturēšanu tā, lai vispārējas izmantošanas telekomunikāciju pakalpojumu sniegšanu kā universālo pakalpojumu nodrošinātu visā valsts teritorijā. Apmaiņā pret šo koncesiju PT Comunicações
ir jāmaksā valstij maksa, kas atbilst 1 % no bruto ienākumiem par koncesijas ceļā nodoto pakalpojumu izmantošanu. No šīs summas tiek atskaitītas neto izmaksas, kas rodas vispārējas izmantošanas telekomunikāciju pakalpojumu nodrošināšanas rezultātā.
11. Ar 2003. gada 17. februāra Dekrētu‑likumu Nr. 31/2003 (7) tika apstiprināts jauns koncesijas līgums, ar ko pamattīkla operatora pienākumi būtībā tika saglabāti. PT Comunicações
ir pienākums sniegt pakalpojumus, kas ir koncesijas priekšmets, nodrošinot savietojamību, nepārtrauktību, pieejamību, pastāvību un kvalitāti.
IV – Pirmstiesas procedūra
12. 2002. gada 2. maijā Komisija nosūtīja Portugāles Republikai brīdinājuma vēstuli, kurā norādīja, ka salīdzinājumā ar citiem operatoriem attieksme pret PT Comunicações
bijusi labvēlīgāka, jo PT Comunicações
kā telekomunikāciju pamattīklu vienīgais operators ir atbrīvots saskaņā ar Likuma Nr. 91/97 13. pantu no nodevu un citu maksājumu samaksas, kamēr citiem uzņēmumiem ir jāmaksā šīs maksas. Pēc tam, kad Komisija 2002. gada 2. jūlijā saņēma Portugāles Republikas atbildes vēstuli, 2002. gada 19. decembrī tā nosūtīja argumentētu atzinumu. Tā kā Portugāles Republika nesniedza atbildi uz šo argumentēto atzinumu, Komisija 2003. gada 30. jūlijā cēla šo prasību.
13. Komisija lūdz Tiesu:
– atzīt, ka, faktiski nenodrošinot Direktīvas 90/388, ko groza ar Direktīvu 96/19, 4.d panta transpozīciju, Portugāles Republika nav izpildījusi savus pienākumus, un
– piespriest Portugāles Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
14. Portugāles Republika lūdz Tiesu atzīt, ka prasība nav pamatota, un piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
V – Lietas dalībnieku argumenti
15. Kā uzskata Komisija, atbrīvojums, kas izriet no Likuma Nr. 91/97 13. panta un no Dekrēta‑likuma Nr. 31/2003 un Dekrēta‑likuma Nr. 40/95 (8) pirms tam, kas noteic, ka PT Comunicações
ir pienākums ieviest un izmantot pamattīklu, nozīmē to, ka, salīdzinot ar citiem operatoriem, attieksme pret PT Comunicações
bija daudz labvēlīgāka. Ņemot vērā, ka tam nav pamatojuma, šis ir Direktīvas 96/19 4.d panta pārkāpums.
16. Tā kā PT Comunicações
ar savu telekomunikāciju pamattīklu nodrošina pakalpojumus, kas tieši konkurē ar tiem, kurus piegādā citi operatori, PT Comunicações
ir tiešas priekšrocības attiecībā pret tās konkurentiem. Tas, ka jaunie operatori tiek aplikti ar maksām, kas nav jāmaksā jau esošiem operatoriem, var kavēt to tīklu attīstību.
17. Kā uzskata Komisija, attiecīgo atšķirīgo attieksmi nav objektīvi pamatojama.
18. Nodokļu atbrīvojums nevar tikt pamatots ar PT Comunicações
pienākumu ik gadu maksāt valstij aptuveni 20 miljonus euro par piešķirto koncesiju. Šajā gadījumā tā ir atlīdzība par Portugāles Republikai piederošā telekomunikāciju pamattīkla izmantošanu. Nodokļu atbrīvojums nevar arī tikt uzskatīts par atlīdzību par PT Comunicações
pienākumu sniegt universālo pakalpojumu. Direktīvas 4.c pants pilnībā izslēdz nodokļu atbrīvojumu piešķiršanu gadījumos, kam nav tiešas saistības ar universālo pakalpojumu sniegšanu.
19. Portugāles Republika savā atbildē uz prasību un atbildē uz repliku sniedza izsmeļošus argumentus par Komisijas iebildumiem. Tās aizstāvības argumentus būtībā var iedalīt trīs apgalvojumos.
20. Pirmkārt, atšķirīgā attieksme pret PT Comunicações, no vienas puses, un pārējiem telekomunikāciju tīklu pakalpojumu operatoriem, no otras puses, var norādīt uz faktu, ka PT Comunicações
ir uzlikts pienākums sniegt universālo pakalpojumu, bet konkurējošajiem operatoriem tāda nav. No tā izriet, ka PT Comunicações
pienākums ir paplašināt telekomunikāciju tīklu, ja tas nepieciešams pienākuma sniegt universālo pakalpojumu realizācijai, pat ja šāda paplašināšana nav ekonomiski izdevīga. Līdz ar to šī uzņēmuma situācija nav salīdzināma ar to pārējo operatoru situāciju, kuri savas tīkla infrastruktūras attīstībā un pakalpojumu sniegšanā var pilnībā ievērot rentabilitātes apsvērumus. Atbrīvojums no visiem nodokļiem par sabiedriskā īpašuma izmantošanu ir paredzēts tam, lai novērstu šķēršļus infrastruktūras, kas nepieciešama universālā pakalpojuma sniegšanai, attīstīšanai.
21. Turklāt ir skaidri jānodala apgrūtinājumi, kas saistīti ar tīkla infrastruktūras izveidošanu un uzturēšanu, un tādi apgrūtinājumi, kas izriet no šī tīkla izmantošanas. Nodokļu atbrīvojums ietekmē tikai pirmās grupas apgrūtinājumus, nevis otrās. Līdz ar to, izmantojot infrastruktūru komunikācijas pakalpojumu sniegšanas nolūkos, PT Comunicações
negūst priekšrocības no šī nodokļu atbrīvojuma.
22. Otrkārt, viens no Portugāles valdības argumentiem attiecas uz nodokļu atbrīvojuma raksturu un apmēru. Tas ir cieši saistīts ar faktu, ka PT Comunicações
izmanto sabiedrisku īpašumu, lai sniegtu sabiedriskus pakalpojumus visas sabiedrības interesēs, tajā pašā laikā konkurenti to izmanto galvenokārt individuālām interesēm, līdz ar to viņiem ir nosakāma maksa kā kompensācija par tā izmantošanu.
23. Treškārt, Portugāles valdība norāda, ka, pat ja pašvaldību nodokļa samaksu uzskatītu kā PT Comunicações
izdevumus – tātad kā izmaksas – universālā pakalpojuma sniegšanā, atbrīvojums no šī nodokļa nepārsniegtu īpašās izmaksas, kas saistītas ar pienākuma sniegt universālo pakalpojumu izpildi. Šajā sakarā Portugāles valdība norāda uz spriedumu lietā Altmark Trans
un Regierungspräsidium Magdeburg . (9)
24. Savas argumentācijas nobeigumā Portugāles valdība norāda, ka Komisijas 2002. gada 16. septembra Direktīvas 2002/77/EK par konkurenci elektronisko komunikāciju tīklu un pakalpojumu tirgū (10), ar ko tika aizstāta Direktīva 90/388, ieviešanas nolūkā tā vēlas iekļaut valsts tiesību aktos papildu noteikumus, kas ļauj visiem telekomunikāciju tīklu operatoriem izmantot sabiedrisku īpašumu un nodrošinās pārskatāmas, nediskriminējošas un samērīgas nodevas par šādu izmantošanu.
VI – Vērtējums
25. Pagājušā gadsimta deviņdesmitajos gados Kopienu likumdevējs nopietni pievērsās valstu telekomunikāciju tirgu liberalizācijai, lai radītu apstākļus vienotam Kopienas telekomunikāciju tirgum. Šā mērķa īstenošanu atviegloja straujais tehnoloģiju progress datu apstrādes un telekomunikāciju nozarē. Līdz ar to arī kļuva lieki tehniskie un ekonomiskie argumenti, lai telekomunikāciju tīklus darbinātu tie, kam bija ekskluzīvas vai īpašas tiesības.
26. Kopienu likumdevējs savas darbības neuzsāka pilnībā neapzinātā jomā. Jau astoņdesmito gadu sākumā Amerikas Savienotajās Valstīs tika liberalizēta lielākā daļa no telekomunikāciju tirgus. Eiropā dažas valstis šajā jomā jau bija tām priekšā (11) .
27. Viena no pamatproblēmām, pārejot no telekomunikāciju pakalpojumu sniegšanas sistēmas, kas organizēta un pārraudzīta publiski un kuras vadīšana, piešķirot ekskluzīvas vai īpašas tiesības, uzticēta publiskam dienestam vai publiskam uzņēmumam, bija publiskā sektora ražoto un sniegto pakalpojumu pārveidošanas organizēšana pakalpojumos, kas tiek ražoti un izplatīti atbilstoši tirgus principiem. No vienas puses, bija jānodrošina, ka šie pakalpojumi, kam katram ir liela ekonomikas, sociālā un kultūras nozīme, arī turpmāk ir pieejami: tā dēvētais pienākums sniegt universālo pakalpojumu. No otras puses, neņemot vērā to dominējošo stāvokli jaunajos tirgos, bija jānovērš, ka sākotnējie ekskluzīvo tiesību īpašnieki tirgū, tagad jau vairumā gadījumu privatizētā formā, neizslēgtu jaunienācējus tirgū ar tiešu vai netiešu valsts iestāžu atbalstu.
28. Šīs dubultās rūpes ir atrodamas Direktīvu 90/388, 96/19 un 97/33 preambulā un pamattekstā. No vienas puses, tajos tiek noteikti plaši pārējas periodi tiem telekomunikāciju pakalpojumiem, kuru pieejamība ir vitāli svarīga visiem iedzīvotājiem, piemēram, balss telefoniju pakalpojums (12), un tie noteic standartus īpašam ar universālo pakalpojumu obligāto sniegšanu saistīto izmaksu aprēķinam (13) . No otras puses, šajās direktīvās ir vairāki noteikumi, kas paredzēti, lai nodrošinātu to, lai pret jauniem telekomunikāciju pakalpojumus ražojošiem un piegādājošiem uzņēmumiem attiektos tāpat kā pret tirgū jau esošajiem uzņēmumiem. Šādu noteikumu piemērs ir Direktīvas 90/388, ko groza ar Direktīvu 96/19, 4.d pants, kas ir arī šīs tiesvedības centrālais jautājums.
29. Šīs lietas pamatfakti, kā norādīts secinājumu 10. un 11. punktā, ir raksturīgi vispārīgi aprakstītajām problēmām, pārveidojot ekskluzīvā kontrolē esošu pakalpojumu par tirgus pakalpojumu. Vienam faktu kopuma aspektam, izvērtējot prasību par valsts pienākumu neizpildi, būtu jāpievērš īpaša uzmanība: PT Comunicações
ir tiesības atskaitīt no koncesijas summas parāda neto izmaksas, kas saistītas ar pienākumu sniegt universālo pakalpojumu.
30. Nodokļu atbrīvojums, kas saistīts ar šķērsošanas tiesību piešķiršanu sabiedriskā teritorijā, lai izveidotu infrastruktūru, kas saskaņā ar Likuma Nr. 91/97 13. pantu piešķirts PT Comunicações, attiecībā uz jaunajiem telekomunikāciju operatoriem neapšaubāmi ir uzskatāms par aizliegtu privilēģiju.
31. Ja pārejas laikposmā jaunu operatoru ienākšana tirgū tiktu apgrūtināta, nosakot tiem augstākus finansiālus apgrūtinājumus un/vai citus šķēršļus, salīdzinot ar esošās infrastruktūras operatoriem, tiktu ietekmēta Kopienu likumdevēja noteiktā mērķa īstenošana un rezultātā varētu izraisīt to, ka de facto
joprojām tiek uzturētas spēkā “veco” telekomunikāciju organizāciju ekskluzīvās tiesības. Faktiski šādi tiktu izjaukta arī iespēja attiecīgajām organizācijām izveidot atbilstošu Kopienas tirgu. Secinājumu 6. punktā minētais Direktīvas 96/19 divdesmit trešais apsvērums skaidri norāda uz šādu nevēlamo rezultātu.
32. Aizstāvības argumenti, kurus Portugāles valdība norāda kā pamatojumu priviliģētajai attieksmei pret PT Comunicações, kas ir aizliegta ar Direktīvas 90/388 4.d pantu grozītajā redakcijā, ir izdomāti. Tie arī nevar būt nekas cits kā vien izdomājums, jo īpašās izmaksas, kas izriet no pienākuma sniegt universālo pakalpojumu, nav tiešs pamatojums. Galu galā šīs izmaksas PT Comunicações
ir tiesības pilnā apmērā atskaitīt no koncesijas summas parāda.
33. Tādēļ Portugāles valdība priviliģēto attieksmi pret PT Comunicações, salīdzinot ar citiem operatoriem, pamatoja nevis ar izmaksām, kas tieši saistītas ar pienākumu sniegt publisku pakalpojumu, bet gan norādīja uz tās īpašo nozīmi kā universālā pakalpojuma sniedzējai. No šīs īpašās nozīmes izriet atbilstīgi plaši pienākumi izveidot un paplašināt jaunu tīkla infrastruktūru, no kā pārējie operatori ir atbrīvoti.
34. Uzskatu, ka šis arguments nav pieņemams. Pirmkārt, netiek ņemts vērā, ka PT Comunicações
kā operatoram un telekomunikāciju pamattīkla īpašniekam jau ir pieejama infrastruktūra, turpretim jauniem operatoriem tā ir jāizveido no jauna, sedzot visas izmaksas. Šādā starta pozīcijā atbrīvojums no nodevām, ar kuriem jaunie operatori tomēr tiek apgrūtināti, ir pilnībā uzskatāms par jauno operatoru ienākšanas tirgū kavējumu. Otrkārt, izvirzītais arguments nav pieņemams, jo netiek ņemts vērā tas, ka daudziem vai pat vairumam PT Comunicações
projektu par tīkla infrastruktūras paplašināšanu ir jāatbilst ekonomiskas rentabilitātes prasībām. Visos šajos gadījumos vispārējs atbrīvojums no minētajām nodevām būtiski traucē konkurences apstākļus par labu PT Comunicações .
35. Otrais arguments ir pamatots ar apsvērumiem, kas per se
ir pretrunā dalībvalsts noteiktajam mērķim – nodrošināt, ka visiem telekomunikāciju pakalpojumu sniedzējiem būtu jāvar darboties attiecīgajās tirgus daļās vienlīdzīgos apstākļos. No tā izriet, ka uzņēmumiem, kuriem ir pienākums sniegt universālo pakalpojumu, ir tiesības uz kompensāciju par īpašajām izmaksām, kas radušās tieši no šīs pienākumu izpildes, bet ne vairāk un ne mazāk. Jebkura priekšrocība, ko tie varētu saņemt papildus šim pienākumam, vienalga, kā to sauktu – “sabiedrisks pakalpojums” vai “vispārējas intereses” – izkropļo konkurences apstākļus par labu jau iepriekš pastāvējušajām telekomunikāciju organizācijām. Tieši šādu rezultātu Kopienu likumdevējs ar šīm direktīvām vēlējās novērst.
36. Visbeidzot, trešais aizstāvības arguments, kas izriet no jau noraidītā apsvēruma, ka atbrīvojums no nodevas ir uzskatāms par īpašo izmaksu, kas radušās sakarā ar pienākumu sniegt universālo pakalpojumu, “kompensēšanu”, nav pārliecinošs, jo PT Comunicações
jau ir tiesības pieprasīt kompensāciju. Šis atbrīvojums kā metode šo īpašo izmaksu atlīdzināšanai turklāt nav piemērots, jo attiecas arī uz projektiem, kas nav saistīti ar pienākumu sniegt universālo pakalpojumu. Visbeidzot, vispārējs nodokļu atbrīvojums attiecībā uz nākotnē plānotām darbībām nav arī piemērots tam, lai radītu līdzsvaru starp piešķirto priekšrocību un no pienākuma sniegt universālo pakalpojumu izrietošo izmaksu apmēru. Portugāles valdība turklāt nav norādījusi konkrētus faktus vai apstākļus, no kā būtu redzams, ka tā ir centusies īstenot Direktīvas 97/33 5. panta 3. punkta kompensēšanas noteikumus attiecībā uz šādu kompensāciju.
37. Ņemot vērā iepriekš minēto, uzskatu, ka Portugāles Republika nav izpildījusi pienākumus, kas tai uzlikti ar Direktīvas 90/388, ko groza ar Direktīvu 96/19, 4.d pantu.
VII – Secinājumi
38. Pamatojoties uz iepriekš minētajiem apsvērumiem, iesaku Tiesai:
a) atzīt, ka, nepieņemot normatīvus un administratīvus aktus, kas vajadzīgi, lai izpildītu Komisijas 1990. gada 28. jūnija Direktīvas 90/388/EEK par konkurenci telekomunikāciju pakalpojumu tirgū, ko groza ar Komisijas 1996. gada 13. marta Direktīvu 96/19/EK, 4. d. panta prasības, Portugāles Republika nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek šī direktīva;
b) piespriest Portugāles Republikai saskaņā ar Reglamenta 69. panta 2. punktu atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
(1) .
(2)  –	OV L 192, 10. lpp.
(3)  –	OV L 74, 13. lpp.
(4)  –	OV L 199, 32. lpp.
(5)  –	1997. gada 1. augusta Diário da República I, A sērija, Nr. 176, 4010. lpp.
(6)  –	2002. gada 6. decembra Diário da República I, A sērija, Nr. 282, 7556. lpp.
(7)  –	2003. gada 17. februāra Diário da República I, A sērija, Nr. 40, 1044. lpp.
(8)  –	1995. gada 15. februāra Diário da República I, A sērija, Nr. 39, 969. lpp.
(9)  –	2003. gada 24. jūlija spriedums lietā C‑280/00 Altmark Trans
un Regierungspräsidium Magdeburg
( Recueil, I‑7747. lpp.).
(10)  –	OV L 249, 21. lpp.
(11)  –	Labs pārskats par dažāda veida attīstību atrodams R. Mansell. The New Telecommunications: A Political Economy of Network Evolution . London, Sage Publications, 1993.
(12)  –	Direktīvas 90/388 2. panta pirmā daļa un Direktīvas 96/19 2. panta 2. punkta otrās daļa.
(13)  –	Direktīvas 97/33 5. panta 3. punkts.