62010CC0572_LV
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Ievads
1. Šajā lietā Tiesai iesniegtie prejudiciālie jautājumi ir celti tiesvedībā, kurā piedalās K. Amedē [ C. Amédée ] un Francijas Republikas ministre de la Justice et des Libertés
(turpmāk tekstā – “tieslietu ministrs”), kā arī ministre du Budget, des Comptes publics, de la Fonction publique et de la Réforme de l’État (turpmāk tekstā – “budžeta ministrs”), par tā rīkojuma likumību, saskaņā ar kuru K. Amedē kā ierēdnim ir piešķirta vecuma pensija.
2. K. Amedē apgalvo, ka Francijas iestādes viņam ir radījušas zaudējumus, kā vīriešu dzimuma ierēdnim liedzot saņemt papildinājumu, kuru piešķir vecākiem, kas ir piedalījušies savu bērnu audzināšanā, un kuru, viņaprāt, ierēdnēm sievietēm esot vieglāk saņemt tādēļ, ka vienīgi tām automātiski tiek piešķirts divus mēnešus ilgs apmaksāts grūtniecības un dzemdību atvaļinājums. Viņš uzskata, ka juridiskais nosacījums minētā papildinājuma piešķiršanai, t.i., ka ir jābūt vismaz divus mēnešus pēc kārtas ilgam darba pārtraukumam, nav saderīgs ar Kopienu tiesību aktiem, jo šāda prasība de facto
netieši diskriminējot vīriešu dzimuma darba ņēmējus.
3. Tribunal administratif de Saint‑Denis de la Réunion [Reinjonas Sentdenī Administratīvās tiesas] (Francija) iesniegtais lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, par kuru ir iesniegta apelācijas sūdzība, attiecas gan uz LESD 157. panta (2) interpretāciju, gan Vienošanās par sociālo politiku 6. panta 3. punkta (3) un Padomes 1978. gada 19. decembra Direktīvas 79/7/EEK par pakāpenisku vienlīdzīgas attieksmes principa pret vīriešiem un sievietēm īstenošanu sociālā nodrošinājuma jautājumos interpretāciju (4) .
4. Tomēr man uzreiz jānorāda, ka, ņemot vērā to, ka K. Amedē ir aizgājis pensijā 2003. gada 22. decembrī, šajā lietā uzdotie jautājumi faktiski ir jāvērtē, pamatojoties uz tiem noteikumiem, kas tika piemēroti attiecīgajā datumā, t.i., EKL 141. pantu (5) un Padomes 1986. gada 24. jūlija Direktīvu 86/378/EEK par vienlīdzīgas attieksmes principa pret vīriešiem un sievietēm īstenošanu sociālā arodnodrošinājuma sistēmā (6), kurā grozījumi izdarīti ar Direktīvu 96/97/EK (7) .
5. Es precizēju, ka spriedumā lietā Griesmar (8) Tiesai jau ir bijusi iespēja lemt par Francijas ierēdņu pensiju sistēmu, un it īpaši par papildinājumu mehānismu, kas līdzvērtīgs pamata lietas priekšmetam, taču tas notika saskaņā ar attiecīgā noteikuma formulējumu pirms grozījumiem, kurus Francijas likumdevējs ieviesa 2003. gadā tieši tādēļ, lai novērstu minētajā spriedumā atklātos Kopienu tiesību aktu pārkāpumus (9) . Jaunais regulējums atšķiras no tā, uz kura pamata tika pieņemts iepriekšējais lēmums, ar to, ka tajā laikā pats fakts, ka sieviete ir bioloģiskā māte, nodrošināja to, ka sieviešu dzimuma ierēdne saņem minēto papildinājumu, savukārt vīriešu dzimuma ierēdnim, kas piedalījies savu bērnu audzināšanā, nebija nekādu iespēju pretendēt uz strīdīgo papildinājumu.
6. Turklāt jānorāda, ka šim lūgumam sniegt prejudiciālu nolēmumu ir īpaša nozīme, jo no apsvērumiem, kurus K. Amedē ir iesniedzis Tiesai, izriet, ka iesniedzējtiesā ir iesniegtas gandrīz 50 prasības, kas līdzīgas šai lietai, un ka tā ir izvēlējusies šo konkrēto lietu, lai varētu “sērijveidā” izskatīt vēl neskatīto lietu kopumu.
II – Atbilstošās tiesību normas
7. Šajā lietā piemērojamie valsts tiesību aktu noteikumi ir Francijas Civilo un militāro pensiju kodekss (turpmāk tekstā – “pensiju kodekss”), kas grozīts ar 2003. gada 21. augusta Likumu Nr. 2003‑775 par pensiju reformu (10) (turpmāk tekstā – “Likums Nr. 2003‑775”).
8. Ar šā likuma 48. panta I daļu, kas ietilpst III sadaļā ar nosaukumu “Noteikumi, kas piemērojami civildienesta sistēmām”, pensiju kodeksa L.12. panta b) apakšpunktu grozīja šādi:
“Saskaņā ar Conseil d’État [Valsts Padomes] dekrētā noteiktajiem nosacījumiem reālajam dienesta laikam pievieno šādus papildinājumus: [..]
b) par katru no viņu laulībā dzimušajiem bērniem un ārlaulības bērniem, kas dzimuši pirms 2004. gada 1. janvāra, par katru no viņu bērniem, kas adoptēti pirms 2004. gada 1. janvāra, ar noteikumu, ka tie līdz divdesmit pirmajai dzimšanas dienai ir audzināti vismaz deviņus gadus, par katru no pārējiem bērniem, kas uzskaitīti L.18. panta II daļā, par kuriem tie atbildību ir uzņēmušies pirms 2004. gada 1. janvāra, ierēdņi un militārpersonas saņem papildinājumu viena gada apmērā, ko pievieno reālā dienesta gadiem, ar nosacījumu, ka tie ir pārtraukuši savu darbu atbilstoši apstākļiem, kas noteikti Conseil d’État
dekrētā”.
9. Ar Likuma Nr. 2003‑775 48. panta I daļu pensiju kodeksu papildina arī ar L.12. panta b) apakšpunkta bis  daļu, kurā ir noteikts, ka “b) apakšpunktā paredzēto papildinājumu piešķir sievietēm ierēdnēm vai militārpersonām, kuras ir dzemdējušas studiju gados, pirms darba uzsākšanas civildienestā, ja viņas ir pieņemtas darbā divu gadu laikā pēc tāda diploma saņemšanas, kas nepieciešams, lai piedalītos konkursā, nepiemērojot viņām nosacījumu par darba pārtraukumu”.
10. Likuma Nr. 2003‑775 48. panta II daļā ir noteikts, ka “[..] pensiju kodeksa L.12. panta b) apakšpunkts, kas izriet no I daļas 2. punkta redakcijas, ir piemērojams pensijām, kas piešķirtas, sākot ar 2003. gada 28. maiju”.
11. Ar 2003. gada 26. decembra Dekrēta Nr. 2003‑1305 (11) (turpmāk tekstā – “Dekrēts Nr. 2003‑1305”) 6. pantu pensiju kodeksā ieviesa jaunu R.13. pantu, kurā nosacījumi, pēc kādiem ierēdnis var saņemt tā paša kodeksa jaunā L.12. panta b) apakšpunktā noteikto papildinājumu, ir noteikti šādi:
“Lai varētu gūt labumu no L.12. pantā paredzētajiem noteikumiem, darba pārtraukumam ir jābūt vismaz uz diviem mēnešiem pēc kārtas saistībā ar grūtniecības un dzemdību atvaļinājumu, adopcijas atvaļinājumu, bērna kopšanas atvaļinājumu vai bērna aprūpes atvaļinājumu [..], vai arī saistībā ar iespēju audzināt bērnu, kurš nav sasniedzis astoņu gadu vecumu [..].”
III – Pamata lieta, prejudiciālie jautājumi un tiesvedība Tiesā
12. Bijušajam ierēdnim K. Amedē tika atļauts aiziet priekšlaicīgā pensijā saskaņā ar 2003. gada 22. decembra lēmumu, tātad pēc 2003. gada 28. maija, kas ir datums, kas paredzēts Likuma Nr. 2003‑775 48. panta II daļā iekļautajā pārejas noteikumā. Līdz ar to viņa gadījumā ir piemērojami pensiju kodeksa noteikumi, kas grozīti saskaņā ar minēto likumu.
13. Ieinteresētā persona pieprasīja iespēju saņemt pensiju kodeksa L.12. panta b) apakšpunktā paredzēto papildinājumu par bērniem. Šo papildinājumu viņam atteica, pamatojoties uz to, ka viņš neatbilst minētā kodeksa R.13. panta nosacījumiem.
14. Pirmā procesa ietvaros K. Amedē tribunal administratif de Saint‑Denis de la Réunion
iesniedza prasības pieteikumu, lūdzot atcelt lēmumu, saskaņā ar kuru viņam tika atteiktas šīs tiesības. Šo prasības pieteikumu noraidīja ar 2005. gada 22. jūlija spriedumu, kuru Conseil d’État
apstiprināja 2007. gada 22. augusta spriedumā.
15. K. Amedē 2009. gada 23. maijā tribunal administratif de Saint‑Denis de la Réunion
iesniedza jaunu prasību, saskaņā ar kuru viņš lūdza, lai Francijas valstij tiktu piespriests atlīdzināt zaudējumus, kas viņam radušies gan iepriekš minētā Likuma Nr. 2003‑775 un tā piemērošanas dekrēta noteikumu neatbilstības dēļ, gan iepriekš minēto tiesas un Conseil d’État
lēmumu dēļ, jo tajos ir pieļauts acīmredzams Kopienu tiesību aktu noteikumu pārkāpums saistībā ar privātpersonām piešķirtajām tiesībām.
16. K. Amedē uzskata, ka ar Likumu Nr. 2003‑775 ieviestais noteikums par darba pārtraukumu esot netieša vīriešu diskriminācija, kas ir aizliegta. Viņš norāda, ka ierēdnes sievietes minēto nosacījumu sistemātiski izpildot, pateicoties tam, ka viņas automātiski un obligātā kārtā izmanto apmaksātu grūtniecības un dzemdību atvaļinājumu, savukārt ierēdņiem vīriešiem lielākoties neesot iespējas saņemt šo papildinājumu, tā kā nav tiesiskā regulējuma, kas tiem ļautu pārtraukt darbu ar līdzīgiem nosacījumiem kā grūtniecības un dzemdību atvaļinājuma gadījumā.
17. Šādā kontekstā ar 2010. gada 25. novembrī pasludinātu spriedumu tribunal administratif de Saint‑Denis de la Réunion
izlēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1) Vai kārtību, kas ieviesta saskaņā ar [..] pensiju kodeksa L.12. panta b) apakšpunkta noteikumiem, kas grozīti ar 2003. gada 21. augusta likuma 48. panta noteikumiem, un ar tā paša kodeksa R.13. panta noteikumiem, kas grozīti ar 2003. gada 26. decembra dekrēta 6. panta noteikumiem, var uzskatīt par tādu, kas rada netiešu diskrimināciju [LESD] 157. panta [iepriekš – EKL 141. pants] (12) izpratnē bērnu bioloģiskajiem vecākiem, ņemot vērā vīriešu daļu, kas varētu izpildīt nosacījumu par darba pārtraukšanu vismaz uz diviem mēnešiem pēc kārtas, it īpaši tādēļ, ka nepastāv normatīvs ietvars, kas ļautu viņiem izpildīt šo nosacījumu, izmantojot apmaksātu atvaļinājumu?
2) Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša, vai šādi radīto netiešo diskrimināciju var leģitimēt ar Nolīguma, kas pievienots 14. protokolam par sociālo politiku, 6. panta 3. punkta noteikumiem?
3) Ja atbilde uz otro jautājumu ir noliedzoša, vai Direktīvas 79/7 [..] noteikumi liedz atstāt spēkā [..] pensiju kodeksa L.12. panta b) apakšpunkta un R.13. panta noteikumus [..]?
4) Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša un atbilde uz otro un trešo jautājumu ir noliedzoša, vai minēto pantu noteikumi ir apstrīdami vienīgi saistībā ar to radīto diskrimināciju, vai tie jāinterpretē kā neiespējamība abu dzimumu ierēdņiem izmantot attiecīgās iespējas?”
18. Saskaņā ar vēstuli, kas Tiesas kancelejā saņemta 2011. gada 21. martā, iesniedzējtiesa to informēja, ka tieslietu ministrs 2011. gada 15. februārī ir cēlis prasību cour administrative d’appel de Bordeaux [Bordo Administratīvajā apelācijas tiesā], apstrīdot tribunal administratif de Saint‑Denis de la Réunion
2010. gada 25. novembrī pasludināto spriedumu. Minētā administratīvā tiesa 2011. gada 9. jūnijā iesniedza Tiesai rakstu, saskaņā ar kuru arī budžeta ministrs lūdz šā sprieduma atcelšanu tādu pašu iemeslu dēļ. 2011. gada 6. jūlijā tā ziņoja Tiesai, ka K. Amedē ir iesniedzis pretapelāciju, lai atceltu spriedumu, ar kuru tiek lūgts sniegt prejudiciālu nolēmumu, un grozītu šajā ziņā uzdotos jautājumus. Tā pati tiesa 2011. gada 8. novembra vēstulē norādīja, ka tai 2011. gada 15. decembrī būs tiesas sēde par pamata lietu.
19. Tiesā izskatāmā procesa ietvaros K. Amedē, Francijas valdība un Eiropas Komisija iesniedza rakstveida un mutvārdu apsvērumus.
IV – Analīze
A – Ievada apsvērumi
– Par faktiskajiem datiem
20. Manuprāt, K. Amedē neapgalvo ne to, ka būtu pārtraucis darbu, ne to, ka viņš būtu samazinājis savu darba laiku, lai varētu uzņemties savu bērnu audzināšanu, un tādējādi viņa karjera būtu bijusi apdraudēta. Viņš vienkārši apgalvo, ka ir ticis diskriminēts dzimuma dēļ, jo ierēdnes sievietes, kuras grūtniecības un dzemdību atvaļinājuma dēļ pārtrauc darbu vismaz uz diviem mēnešiem pēc kārtas, automātiski saņem attiecīgo papildinājumu, pretēji ierēdņiem vīriešiem.
21. Ņemot vērā to, ka prasītājs pamata lietā Tiesai nav iesniedzis nevienu pierādījumu, kas liecinātu, ka viņš patiesi ir veicis ieguldījumu savu bērnu audzināšanā, pārtraucot savu profesionālo darbību vai samazinot savu darba laiku, kā tas, manuprāt, ir prasīts iepriekš minētajā spriedumā lietā Griesmar, varētu rasties jautājums par iesniedzējtiesas jautājumu hipotētisko raksturu (13) . Atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai lūguma sniegt prejudiciālo nolēmumu un tātad arī Tiesas kompetences pamatojums nav konsultatīvo atzinumu formulējums par vispārējiem vai hipotētiskiem jautājumiem (14) .
– Par datiem, kas atkarīgi no laika
22. Man šķiet svarīgi uzsvērt problēmu par Kopienu tiesību aktu – un it īpaši EKL 141. panta – piemērojamību laikā. EKL pievienotajā 17. protokolā (15) ir paredzēts, ka vispārīgi EKL 141. panta piemērošanas nolūkā pabalstus, kas saistīti ar sociālā nodrošinājuma sistēmu, neuzskata par darba samaksu, ja un ciktāl tie attiecas uz nodarbinātības laiku pirms 1990. gada 17. maija, kas ir diena, kad pieņemts spriedums lietā Barbier (16) .
23. Jautājums par Protokola Nr. 17 jeb “ Barber
protokola” piemērojamību tika aplūkots lietā Griesmar (17), bet Tiesai šajā punktā nebija skaidras nostājas. Tomēr man šķiet, ka tā pamatojās uz pieņēmumu, saskaņā ar kuru minēto protokolu attiecīgajā lietā nevarēja piemērot, jo noteicošais datums bija pensijas piešķiršanas datums, kurš bija pēc 1990. gada 17. maija.
24. Šajā lietā attiecībā uz Francijas tiesību aktiem, kas grozīti saskaņā ar Likumu Nr. 2003‑775, rodas jautājums par to, vai attiecīgo papildinājumu varētu piešķirt par K. Amedē nodarbinātības laikposmiem pirms 1990. gada 17. maija, ņemot vērā, ka papildinājums tiek piešķirts ar noteikumu, ka profesionālā darbība ir bijusi pārtraukta vismaz uz diviem mēnešiem atbilstoši gadījumiem, kas minēti Dekrēta Nr. 2003‑1305 6. pantā, ar kuru pensiju kodeksā ir ieviests R.13. pants.
25. Jānorāda, ka K. Amedē bērni, par kuriem viņš prasa tiesības uz papildinājumu, saskaņā ar lietas dokumentiem ir dzimuši 1981. gada 7. jūnijā, 1984. gada 14. janvārī un 1985. gada 13. novembrī, tātad pirms Barber
protokolā noteiktā datuma. Ņemot vērā pēdējā bērna dzimšanas datumu un dažādos atvaļinājumu veidus, kas uzskaitīti pensiju kodeksa R.13. pantā, man nešķiet pašsaprotami uzskatīt laikposmu, kas ieinteresētajai personai radītu tiesības izmantot vecuma pensijas sistēmu, par tādu, uz kuru attiektos viņa pieprasītais papildinājums. Pats K. Amedē norāda, ka viņš pēc savu bērnu dzimšanas nav varējis izmantot bērna kopšanas atvaļinājumu, jo ierēdņiem vīriešiem šāda veida atvaļinājums Francijas tiesību aktos tika paredzēts tikai, sākot ar 1986. gadu.
26. Tādēļ ir jānoskaidro, kurš datums varētu būt noteicošais, lai K. Amedē, iespējams, varētu piešķirt attiecīgo papildinājumu. Manuprāt, šajā gadījumā pastāv trīs iespējas: vai nu grūtniecības un dzemdību atvaļinājumu datumi pēc K. Amedē bērnu dzimšanas, vai nu datumi, kuros K. Amedē būtu varējis izmantot kādu no Dekrēta Nr. 2003‑1305 6. pantā paredzētajiem atvaļinājumiem, vai arī datums, kad viņam piešķirta vecuma pensija, proti, 2003. gada decembris. Pirmajā gadījumā, ņemot vērā ieinteresētās personas trīs bērnu dzimšanas datumus, EKL 141. pants šajā lietā nav piemērojams ratione temporis . Savukārt pārējās divas iespējas ir saistītas ar nodarbinātības laikposmiem pēc 1990. gada 17. maija.
27. Ņemot vērā attiecīgā papildinājuma būtību, kurš drīzāk ir jāuzskata par papildu faktoru, kas jāņem vērā, aprēķinot pensiju tās piešķiršanas dienā, nevis kā tiesības uz nopelnīto pensiju, kas piešķirama, pamatojoties uz iemaksām, kas veiktas attiecīgajā nodarbinātības laikposmā (18), man šķiet, ka šis gadījums, kas nodots Tiesas vērtējumam, laika ziņā ietilpst EKL 141. panta piemērošanas jomā. Manuprāt, tas, vai vienlīdzīgas attieksmes princips pret vīriešiem un sievietēm ir vai nav pārkāpts, ir jāpārbauda, raugoties no tā brīža, kad attiecīgais ierēdnis iet pensijā, nevis no tā brīža, kad viņš būtu varējis izmantot likumā paredzētos atvaļinājumus bērnu audzināšanai, salīdzinot ar to, ko būtu varējusi darīt ierēdne sieviete.
B – Par iespējamu netiešas diskriminācijas esamību
28. Savā pirmajā jautājumā valsts tiesa būtībā vaicā, vai šķietami neitrālais kritērijs par darba pārtraukumu uz vismaz diviem mēnešiem pēc kārtas, ņemot vērā tā ietekmi, it īpaši to vīriešu daļu, kas varētu izpildīt šo nosacījumu, viņus netieši nediskriminē, sevišķi ņemot vērā to, ka vīriešiem nav iespējas izmantot apmaksātu bērna kopšanas atvaļinājumu, pretēji tam, kā to var sievietes, izmantojot dzemdību atvaļinājumu.
29. Atgādināšu, ka netieša diskriminācija ir diskriminācija kāda šķietami neitrāla noteikuma, kritērija vai prakses dēļ, kas kādai personai varētu radīt īpaši neizdevīgus apstākļus, salīdzinot ar citām personām. Šāda diferenciācija Kopienas tiesiskajā kārtībā ir aizliegta, ja vien tā nav objektīvi attaisnojama ar tiesisku mērķi un ja līdzekļi tās sasniegšanai nav atbilstīgi un nepieciešami (19) .
30. Pakārtoti ir jānorāda, ka Tiesa jau ir pamatoti norādījusi, ka pensijas, kas saistītas ar Francijas ierēdņu vecuma pensiju sistēmu, ietilpst EKL 141. panta ratione materiæ
piemērošanas jomā (20) . Man šķiet, ka pensiju kodeksa, kas grozīts ar Likumu Nr. 2003‑775, L.12. pantā paredzētais papildinājums ir ar nodarbinātību saistīta darba samaksa, kas pakļauts EKL 141. pantā paredzētajam vienlīdzības principam starp darba ņēmējiem vīriešiem un darba ņēmējām sievietēm.
31. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Kopienu tiesību vispārējais vienlīdzīgas attieksmes princips paredz, ka līdzīgās situācijās nedrīkst būt atšķirīga attieksme vai ka atšķirīgās situācijās nedrīkst būt identiska attieksme, ja vien šāda attieksme nav objektīvi attaisnojama (21) . Tādējādi prasība par vienlīdzīgu darba samaksu, kas ir īpaša nediskriminācijas vispārējā principa izpausme, nozīmē to, ka attiecīgie darba ņēmēji vīrieši un darba ņēmējas sievietes atrodas salīdzināmos apstākļos (22) . Tātad šādas salīdzināmības kritērijs ir pamatelements iespējamas diskriminācijas izmeklēšanai.
32. Iepriekš minētajā spriedumā lietā Griesmar
Tiesa nosprieda, ka pensiju sistēma, kura Francijā tika piemērota minētās lietas laikā, radīja tiešu diskrimināciju, jo tajā bija paredzēts papildinājums darba stāžam, ko piešķīra, aizejot pensijā, vienīgi ierēdnēm sievietēm, kurām ir bērni, lai gan šāda atšķirīga attieksme pret vīriešiem nebija pamatota. Tieši pēc šā sprieduma saskaņā ar pensiju kodeksa L.12. panta b) apakšpunktu, kāds tas izriet no Likuma Nr. 2003‑775, piekļuve papildinājumu sistēmai tika attiecināta arī uz ierēdņiem vīriešiem. Tika izvirzīts jauns piekļuves nosacījums, proti, profesionālās darbības pārtraukums uz vismaz diviem mēnešiem pēc kārtas sakarā ar grūtniecības un dzemdību atvaļinājumu, adopcijas atvaļinājumu, bērna kopšanas atvaļinājumu vai bērna aprūpes atvaļinājumu, vai pieejamību [bērna aprūpēšanai], ņemot vērā to, ka, izņemot pirmo atvaļinājuma veidu, visi atvaļinājuma veidi, kas uzskaitīti saskaņā ar Dekrētu Nr. 2003‑1305 ieviestajā pensiju kodeksa R.13. pantā, ir pieejami gan vīriešiem, gan sievietēm pēc izvēles, un par tiem nav paredzēta darba samaksa.
33. Obligātu un apmaksātu grūtniecības un dzemdību atvaļinājuma esamību nosaka tiesību akti, kas pieņemti Eiropas Savienības līmenī (23) . Šīs tiesības, kuras bioloģiskajām mātēm atzīst arī Starptautiskās Darba organizācijas ( ILO ) konvencijas (24), Tiesa uzskata par sociālo tiesību aizsardzības līdzekli, kuram ir īpaša nozīme (25) .
34. Šā atvaļinājuma obligātajam raksturam ir divi mērķi: pirmkārt, saudzēt sievietes bioloģisko stāvokli grūtniecības laikā un, otrkārt, aizsargāt īpašās attiecības starp sievieti un viņas bērnu pēcdzemdību periodā, novēršot to, ka šīm attiecībām kaitē pārmērīgā noslodze, kas rastos, vienlaikus veicot arī profesionālo darbību (26) .
35. Attiecībā uz grūtniecības un dzemdību atvaļinājuma finanšu aspektiem Direktīvā 92/85 ir paredzēts, ka, lai saglabātu tās noteikumu efektivitāti, strādājošai grūtniecei, sievietei pēcdzemdību periodā un sievietei, kas baro bērnu ar krūti, tiek saglabāts tiesību kopums saistībā ar darba līgumu, un it īpaši viņai tiek saglabāta darba samaksa un/vai tiek piešķirts atbilstošs pabalsts (27) . No judikatūras izriet, ka, lai gan šā pabalsta summai nav jābūt vienādai ar visu ieinteresētās personas darba samaksas summu un to var samazināt, šāda samazinājuma ierobežojumu nosaka prasība, ka summa nevar būt tik maza, lai liktu sievietēm atturēties no izvēles par labu bērna dzimšanai un tādā veidā apdraudēt Eiropas Savienības tiesību aktos noteikto aizsardzības mērķi (28) . Darba samaksas saglabāšana sievietei, kurai likumīgi nākas pārtraukt profesionālo darbību, lai aizietu grūtniecības un dzemdību atvaļinājumā, ir vajadzīgs pasākums, lai kompensētu virkni šķēršļu, ar kuriem sieviete sastopas savā profesionālajā karjerā tāpēc, ka grūtniecības un dzemdību laikā neatrodas darbavietā (29) .
36. Atskaitot īpašo grūtniecības un dzemdību atvaļinājuma gadījumu, Eiropas Savienības tiesību aktos nav prasības dalībvalstīm nodrošināt citus apmaksātus atvaļinājumus ģimenes apstākļu dēļ. Tā saskaņā ar Direktīvu 96/34/EK darba ņēmējiem vīriešiem un sievietēm ir piešķirtas tiesības uz bērna kopšanas atvaļinājumu sakarā ar bērna piedzimšanu vai bērna adopciju, lai tie varētu rūpēties par bērnu vismaz trīs mēnešus (30) . Dokumentā ir precizēts, ka šo atvaļinājumu var izmantot līdz noteiktam attiecīgā bērna vecumam, kas var būt līdz pat astoņiem gadiem. Savukārt līguma vai darba attiecību kārtība šā atvaļinājuma laikā, kas paredzēts direktīvai pievienotajā pamatnolīgumā, ir dalībvalstu kompetencē (31) . Tādējādi dalībvalstīm nav noteikts pienākums attiecīgajiem vecākiem piešķirt vai saglabāt darba samaksu laikā, kad viņi izmanto bērna kopšanas atvaļinājumu.
37. Pensiju kodeksa R.13. pantā paredzētie atvaļinājumi, kuri dod tiesības uz strīdīgo papildinājumu un kuri tika atgādināti iepriekš, ir pieejami abu dzimumu ierēdņiem, izņemot grūtniecības un dzemdību atvaļinājumu, kuru, protams, var izmantot vienīgi sievietes. Neraugoties uz pēdējo secinājumu, Komisija kļūdaini ir apgalvojusi, ka grūtniecības un dzemdību atvaļinājuma dēļ sievietes automātiski izpilda nosacījumu par darba pārtraukumu vismaz uz diviem mēnešiem pēc kārtas. Patiesībā ir iespējams, ka ierēdne sieviete ir dzemdējusi pirms pieņemšanas darbā civildienestā apstākļos, kuriem nav piemērojams pensiju kodeksa L.12. panta b) apakšpunkta bis punktā norādītais īpašais noteikums. Šādā gadījumā viņas tiesības uz papildinājumu būs atkarīgas no darba pārtraukšanas nevis grūtniecības un dzemdību atvaļinājuma, bet gan cita veida atvaļinājuma dēļ, kas minēts šajā pantā. Tāds pats apsvērums attiecas uz sievietēm, kuras ir pārtraukušas darbu, lai uzņemtos tāda bērna audzināšanu, kas nav viņu bioloģiskais bērns, proti, adoptēta bērna, laulātā bērna vai bērna, kas atbilst citām pensiju kodeksa L.18. pantā paredzētajām kategorijām (32) .
38. Ņemot vērā grūtniecības un dzemdību atvaļinājuma īpašos nosacījumus, es uzskatu, ka to māšu gadījums, kuras šāda atvaļinājuma dēļ darbu pārtrauc obligātā kārtā, nav salīdzināms ar to personu gadījumu, kuras var brīvi izvēlēties izmantot kādu no citiem atvaļinājumu veidiem, kas paredzēti pensiju kodeksa R.13. pantā.
39. Tāpat no judikatūras izriet, ka vienlīdzīgas darba samaksas princips nav pretrunā tam, ka priekšrocību piešķir vienīgi darba ņēmējām sievietēm, lai kompensētu šķēršļus profesionālās karjeras izaugsmē, kas šādām darba ņēmējām rodas sakarā ar darba pārtraukšanu grūtniecības un dzemdību atvaļinājuma dēļ (33) . Šajā kontekstā princips nav pārkāpts tādēļ, ka darba ņēmēju vīriešu gadījums atšķiras no darba ņēmēju sieviešu gadījuma, jo, pretēji bioloģiskajām mātēm, kurām nākas pārtraukt darbu, bioloģiskajiem tēviem ir iespēja izvēlēties, vai viņi vēlas vai nevēlas sniegt īpašu ieguldījumu savu bērnu audzināšanā. Šo secinājumu neietekmē fakts, ka grūtniecības un dzemdību atvaļinājuma ekonomiskie nosacījumi saskaņā ar dalībvalsts tiesību aktiem varētu būt atšķirīgi un labvēlīgāki nekā citiem atvaļinājumiem ģimenes apstākļu dēļ (34) .
40. Protams, šās lietas ietvaros varētu uzskatīt, ka sievietes un vīrieši atrodas līdzīgos apstākļos, ņemot vērā Francijas regulējumu, jo papildinājuma mērķis ir kompensēt kaitējumu karjeras izaugsmei, kas varētu būt radies laikā, kuru vai nu tēvs, vai māte ir veltījuši bērna audzināšanai (35) . Faktiski attiecīgajā valsts regulējumā ierēdņi ir minēti kā vecāki, neatkarīgi no viņu dzimuma. Tādēļ ierēdņu sieviešu un ierēdņu vīriešu gadījumi ir salīdzināmi.
41. Spriedumā lietā Griesmar
Tiesa nosprieda, ka ir jānosaka, vai papildinājums, kas tika piešķirts ar nosacījumiem, kuri bija spēkā tajā laikā, vienīgi sievietēm un vienīgi pamatojoties uz faktu, ka tām ir bērns, bija domāts, lai kompensētu šķēršļus profesionālās karjeras izaugsmē, tādēļ ka mātes nav varējušas strādāt pēcdzemdību periodā – un šādā gadījumā darba ņēmēja vīrieša situācija nav salīdzināma ar darba ņēmējas sievietes situāciju –, vai arī tā bija galvenokārt vērsta uz to, lai kompensētu šķēršļus profesionālās karjeras izaugsmē, kas ierēdņu sieviešu gadījumā izrietēja no tā, ka viņas audzināja bērnu – un šādā gadījumā ir jāvērtē, vai ierēdņu vīriešu un ierēdņu sieviešu situācijas nav salīdzināmas (36) .
42. Tāpat Tiesai jau ir bijusi iespēja lemt par dažādiem dalībvalstu ieviestiem sociālās politikas pasākumiem, it īpaši iepriekš minētajā spriedumā lietā Roca Álvarez, kas attiecās uz zīdīšanas atvaļinājumu, kurš Spānijas tiesību aktos ir paredzēts gan sievietēm, gan vīriešiem, kuru laulātajām ir darba ņēmējas statuss. Tā iemesla dēļ, ka šo atvaļinājumu varēja nesaistīt ar zīdīšanas bioloģisko faktu un to varēja izmantot gan tēvs darba ņēmējs, gan māte darba ņēmēja, Tiesa uzskatīja, ka faktiski šāds atvaļinājums bija paredzēts, lai bērnu pabarotu un veltītu viņam laiku. Turklāt, tā kā šīs darbības saistībā ar bērnu varēja nodrošināt gan tēvs, gan māte, Tiesa secināja, ka attiecīgo atvaļinājumu piešķīra darba ņēmējiem kā bērna vecākiem (37) . Tādējādi Tiesa varēja ne tikai salīdzināt vīrieša un sievietes situācijas, pildot viņu vecāku pienākumus, bet arī darba ņēmējām sievietēm piešķirtās sociālās aizsardzības jomā izcelt aspektu, kas saistīts ar sievietes bioloģisko aizsardzību, un aspektu, kas uz viņu attiecas kā uz māti.
43. Atšķirība attiecībā uz pienākumiem, kas rodas mātei un tēvam pēc bērna piedzimšanas, drīzāk ir saistīta ar jautājumu par apliecinājumu par īpašu ieguldījumu minētā bērna audzināšanā. Spriedumā lietā Griesmar
Tiesa neuzskatīja, ka papildinājums būtu automātiski piešķirams visiem bioloģiskajiem tēviem, lai pēdējie minētie būtu vienlīdzīgi ar bioloģiskajām mātēm. Tā skaidri norādīja, ka piekļuve papildinājumam vīriešu dzimuma ierēdņiem ir piešķirama vienīgi tad, ja tie spēj pierādīt, ka viņi ir īpaši pievērsušies savu bērnu audzināšanai (38) .
44. Tādēļ, lai varētu saņemt šādu papildinājumu, pēc būtības nav nelikumīgi prasīt, kā tas ir attiecīgajos valstu noteikumos, pierādījumu par vīrieša īpašu un faktisku ieguldījumu, rūpējoties par savu bērnu, kas ir vairāk par vienkāršu bioloģiskā tēva pienākumu pildīšanu, finansiāli nodrošinot savu bērnu. Savukārt attiecībā uz sievieti, tā kā grūtniecības un dzemdību atvaļinājums ir obligāts visām bioloģiskajām mātēm un tā kā šajā laikposmā tām ir jāuzņemas sava bērna audzināšana, izņemot ārkārtas gadījumus, kad sievietes veselības stāvoklis pēcdzemdību periodā ir nestabils, papildinājumu viņai piešķir, neprasot īpašus pierādījumus, jo zināmā mērā pastāv prezumpcija par viņas īstenotu audzināšanu.
45. Tas, ka sieviešu stāvoklis darba tirgū ir sarežģītāks nekā vīriešiem gan attiecībā uz darba samaksu, gan karjeras izaugsmi, lielā mērā ir skaidrojams ar to, ka starp abiem dzimumiem nevienlīdzīgi tiek sadalīta grūtību nasta, kas saistīta ar bērnu audzināšanu (39) . Patiešām, neatkarīgi no darba pārtraukumiem saistībā ar grūtniecības un dzemdību atvaļinājumu, sievietes daudz lielākā mērā nekā vīrieši maina savu profesionālo darbību ģimenes apstākļu dēļ gan bērna kopšanas atvaļinājuma ietvaros, gan īstenojot cita veida pielāgojumus, piemēram, samazinot darba laiku, arī tad, ja tas netiek kompensēts finansiāli (40) .
46. Attiecīgie valsts noteikumi paredz ierobežojošu nosacījumu, ka ir jābūt faktiski pārtrauktai profesionālajai darbībai. Tomēr šis nosacījums nav tāds, kas varētu ierobežot papildinājuma pieejamību vīriešiem vai sievietēm, jo katrs tēvs, kas izvēlas pārtraukt darbu, lai varētu audzināt savu bērnu vismaz divus mēnešus pēc kārtas, var saņemt šādu papildinājumu, lai gan Francijas likumdevēja noteiktais laikposms precīzi atbilst grūtniecības un dzemdību atvaļinājuma minimālajam ilgumam. Pats apstāklis, ka praksē strīdīgo papildinājumu saņem vairāk sieviešu nekā vīriešu, nav pietiekams, lai varētu secināt, ka tas ir netiešas diskriminācijas avots. Manuprāt, vīrieši nevar uzskatīt, ka tiek diskriminēti tikai tādēļ, ka viņi nevēlas vienlīdzīgi ar sievietēm sadalīt pienākumus, kuri rodas vecākiem.
47. Protams, minētais nosacījums neņem vērā citus profesionālās darbības pielāgošanas veidus, kurus var izmantot bioloģiskais tēvs, kā arī, starp citu, māte adoptētāja vai vecāku aizstājējs, lai varētu nodoties bērna audzināšanai, proti, īsāku bērna kopšanas atvaļinājumu vai darbu uz nepilnu slodzi. Tomēr tas, ka pamata lietas laikā (41) spēkā esošajos Francijas tiesību aktos nebija paredzēts, ka darba laika samazinājums varētu radīt tādas pašas juridiskās sekas kā pilnīga darba pārtraukšana, pats par sevi nepadara to personu situāciju, kurām ir jāizmanto grūtniecības un dzemdību atvaļinājums, līdzīgu to personu situācijai, kuras jautājumu par profesionālās darbības pārtraukumu ģimenes apstākļu dēļ izlemj pēc savas izvēles.
48. Es uzskatu, ka faktiski ir liela atšķirība starp ietekmi, ko rada, pirmkārt, darba ņēmēja pilnīgas prombūtnes periodi, piemēram, aizejot grūtniecības un dzemdību, adopcijas vai bērna kopšanas atvaļinājumā, kas var palēnināt vai pat pārtraukt attiecīgā vecāka karjeru, un, otrkārt, cita veida darba laika pielāgojumi, piemēram, strādājot uz pusslodzi, kas rada vien īslaicīgu prombūtni, ar kuru darba devējam ir vieglāk tikt galā, lai organizētu attiecīgā darba ņēmēja aizvietošanu un pienākumu sadali. Tiesa pamatoti pauda nostāju, ka grūtniecība un bērna piedzimšana faktiski ir uzskatāmas par šķērsli sieviešu profesionālās karjeras izaugsmē (42) .
49. Manuprāt, valsts likumdevējam ir plaša rīcības brīvība (43) attiecībā uz ieguldījuma audzināšanā minimālo apjomu, kāds ieinteresētajam vecākam ir jāiegulda audzināšanā, ja viņš par to prasa papildinājumu, ņemot vērā, ka tās ir tiesības uz papildu pensiju, par kuru attiecīgais darba ņēmējs nav veicis iemaksas atbilstoši parastajiem iemaksu noteikumiem.
50. Piemēram, lai to saņemtu, vai pietiek ar to, ka par 10 % ir bijis samazināts darba laiks vai ka bērna kopšanas atvaļinājums ir izmantots tikai divas nedēļas? Es uzskatu, ka šie divi piemēri nekādā gadījumā nav salīdzināmi ar darba pārtraukšanu uz diviem mēnešiem, aizejot grūtniecības un dzemdību atvaļinājumā, jo to dēļ nenotiek līdzvērtīga karjeras upurēšana un tie katrā ziņā būtu neproporcionāli attiecībā pret piešķirto priekšrocību, kuru veido viena papildu darba gada ekvivalents, ko pieskaita, aprēķinot vecuma pensiju.
51. Lai kā arī nebūtu, es uzskatu, ka lēmums par to, vai un kādā mērā darba pārtraukšana vai darba laika samazināšana attaisno priekšrocības piešķiršanu tiesību uz pensiju līmenī, vispirms ir jāpieņem politiskā līmenī, arī tad, ja pastāv juridiski ierobežojumi. Šajā ziņā noteicoši var būt sociālās politikas apsvērumi, piemēram, vēlēšanās neradīt darba ņēmējās nedrošības sajūtu saistībā ar lēmumu par bērna radīšanu. Tādēļ nav iespējams ieviest tīri mehānisku pieeju, salīdzinot sieviešu un vīriešu stāvokli nodarbinātības un darba jomā.
C – Par iespējamas netiešas diskriminācijas attaisnojumu
52. Ar otro prejudiciālo jautājumu iesniedzējtiesa vaicā, vai netiešo diskrimināciju, kuru, iespējams, rada attiecīgajos valstu noteikumos paredzētais papildinājums, varētu attaisnot ar Vienošanās par sociālo politiku 6. panta 3. punktu, kurā ir noteikts, ka minētais pants nevar dalībvalstij traucēt “turpināt vai veikt pasākumus, kas paredz īpašas priekšrocības, lai sievietēm atvieglotu profesionālās darbības īstenošanu vai palīdzētu pārvarēt vai kompensētu šķēršļus viņu profesionālās karjeras izaugsmē”.
53. Es uzsveru, ka pēc Amsterdamas līguma stāšanās spēkā 1999. gada 1. maijā minētie noteikumi tika iekļauti EKL 141. panta 4. punktā, kas patiesībā ir būtisks nosacījums ratione temporis, lai novērtētu attiecīgās valsts sistēmas saderību ar Kopienas tiesību aktiem, kā es to jau norādīju šo secinājumu ievadā.
54. Ņemot vērā to, ka uz pirmo prejudiciālo jautājumu es Tiesai iesaku atbildēt noliedzoši, un tā kā šajā gadījumā iesniedzējtiesa šim pakārtotajam jautājumam nav piešķīrusi pietiekamu nozīmi, es uzskatu, ka nav pamata izvērtēt otro prejudiciālo jautājumu atbildes sniegšanas nolūkā.
55. Tomēr es šajā sakarā vēlētos izteikt dažus apsvērumus gadījumam, ja Tiesa uz pirmo prejudiciālo jautājumu nesniegtu manis ieteikto atbildi.
56. Vajadzības gadījumā, manuprāt, uz otro jautājumu būtu jāatbild, ievērojot tādu pašu nostāju, kāda Tiesai bija, pieņemot spriedumu iepriekš minētajā lietā Griesmar, par tādu pašu jautājumu, kāds ir uzdots šeit, un tāpat attiecībā uz Francijas ierēdņu pensiju sistēmu. Minētajā spriedumā tika nospriests, ka pensiju kodeksa L.12. panta b) apakšpunktā, versijā, kas tika piemērota tajā laikā, paredzēto papildinājuma pasākumu nevarēja uzskatīt par pozitīvu darbību, kas sievietēm palīdzētu īstenot savu profesionālo karjeru līdzvērtīgi vīriešiem Vienošanās par sociālo politiku 6. panta 3. punkta izpratnē, tādēļ ka tas tikai brīdī, kad sievietes devās pensijā, mātēm piešķīra papildinājumu par darba stāžu saskaņā ar tādu pašu sistēmu kā tēviem, nerodot risinājumu problēmām, kas viņām varētu būt radušās viņu profesionālās karjeras laikā (44) .
57. Šo pašu iemeslu dēļ šajā gadījumā Likumā Nr. 2003‑775 un Dekrētā Nr. 2003‑1305 paredzēto papildinājumu nevar pamatot ar EKL 141. panta 4. punktu. Šis risinājums izriet no sprieduma lietā Griesmar, kas tika pieņemts tādā tiesnešu sastāvā, kas atbilst virspalātai. Vienīgi šāds sastāvs varētu radīt iespējamas izmaiņas judikatūrā.
58. Izmantotā pieeja, manuprāt, ir apšaubāma. Faktiski Tiesa ir izvēlējusies ļoti šauru koncepciju attiecībā uz šķēršļiem, kas ietekmē “profesionālās karjeras” izaugsmi attiecīgo Kopienas tiesību aktu noteikumu izpratnē, nepieļaujot to, ka, aizejot pensijā, proti, tad, kad ieinteresētie ierēdņi pārtrauc strādāt, tas būtu jākompensē atšķirīgi. Tas dalībvalstīm rada pienākumu saglabāt ekonomisko nevienlīdzību, kas pastāv starp sievietēm un vīriešiem, tostarp arī aizejot pensijā, kā Francijas valdība to norādīja šajā lietā tiesas sēdes laikā (45), kas man nešķiet saderīgi ar nediskriminācijas principu.
59. Šās judikatūras loģika man nešķiet pieņemama, jo nediskriminācijas principa piemērošana arodnodrošinājuma sistēmām pamatojas uz to, ka par vienādu darbu ir jābūt vienādai darba samaksai. Jānorāda, ka vecuma pensijai noteikti ir darba samaksas raksturs, bet tā veido daļu darba samaksas, kas atlikta uz brīdi, kad izbeigta profesionālā darbība. Kā Tiesa to jau ir secinājusi, sievietes ir neizdevīgā situācijā, jo grūtniecība un dzemdības pārtrauc viņu karjeras attīstību (46) . Ņemot vērā to, ka dalībvalstīm pieejamie pasākumi, lai kompensētu šķēršļus, ar kuriem sievietei jāsaskaras savas karjeras laikā, pildot vecāku pienākumus, man šķiet vai nu neiespējami (kā tas ir gadījumā ar darba samaksas piemaksām grūtniecības laikā, kas uzskatāmas par tiešu diskrimināciju dzimuma dēļ), vai ļoti ierobežoti (kā ir paredzēts iepriekš minētajā spriedumā lietā Kalanke
par tā dēvēto “pozitīvo” diskrimināciju, veicinot sieviešu karjeras virzību), iespēja piešķirt papildu pensijas tiesības man šķiet bieži vien vienīgais līdzeklis, lai nepieļautu, ka šāda nevienlīdzība turpinās, arī aizejot pensijā.
D – Attiecīgo valsts tiesību aktu saderība ar Direktīvu 79/7
60. Uzdodot trešo jautājumu, valsts tiesa vēlas noskaidrot, vai Direktīvas 79/7 noteikumi ir interpretējami kā tādi, kas rada šķērsli valsts noteikumu pamata lietā saglabāšanai.
61. K. Amedē, Francijas valdība un Komisija ir pauduši vienotu nostāju, uzskatot, ka Direktīva 79/7 šajā lietā nav piemērojama. Kā es to jau norādīju šo secinājumu ievadā, arī es atbalstu šo nostāju.
62. Faktiski Direktīva 79/7 par vienlīdzīgu attieksmi pret vīriešiem un sievietēm sociālā nodrošinājuma jautājumos attiecas uz pabalstiem, kurus maksā tiesību aktos noteikto aizsardzības sistēmu ietvaros (47), kategorijā, kura parasti kvalificējama kā “pirmais pīlārs” (48) . Savukārt pamata lieta attiecas uz pensiju, kas piešķirama saskaņā ar Francijas ierēdņu pensiju sistēmu, kura, kā Tiesa to jau ir nolēmusi, ietilpst profesionālo sistēmu kategorijā (49), kas atbilst “otrajam pīlāram”. Laikā, kad ieinteresētā persona aizgāja pensijā, t.i., 2003. gada decembrī, šādas profesionāla rakstura vecuma pensijas regulēja Direktīva 86/378, kas grozīta saskaņā ar Direktīvu 96/97, precizējot, ka kopš 2009. gada 15. augusta šīs direktīvas ir grozītas ar Direktīvu 2006/54.
63. Tā kā Direktīva 79/7 pamata lietā nav piemērojama ratione materiae, manuprāt, uz trešo prejudiciālo jautājumu nav jāatbild.
E – Attiecīgo valsts noteikumu iespējamās nesaderības ar Kopienas tiesību aktiem tiesiskās sekas
64. Iesniedzējtiesa jautājumu, kas ietverts tās ceturtajā prejudiciālajā jautājumā, pakļauj trīskāršam nosacījumam, t.i., ka ir saņemta apstiprinoša atbilde uz pirmo prejudiciālo jautājumu un ka gan uz otro, gan trešo jautājumu atbildes ir noliedzošas. Konkrēti, tas nozīmē, ka Tiesa ir lēmusi, pirmkārt, ka Kopienas primāro tiesību izpratnē attiecīgie valsts noteikumi rada netiešu diskrimināciju un, otrkārt, tas nav atzīstams par likumīgu, bet Kopienas sekundārie tiesību akti tomēr nerada šķērsli minēto noteikumu saglabāšanai.
65. Pēc būtības tā vēlas noskaidrot, kādām tiesiskajām sekām vajadzētu izrietēt no pensiju kodeksa L.12. panta b) apakšpunktā un R.13. pantā paredzētā papildinājuma par bērniem nesaderības ar Kopienas tiesību aktiem. Tā jautā, vai, tā kā Francijas likumdevējs nav veicis nekādus pasākumus, lai novērstu iespējamo netiešo diskrimināciju, šāda nesaderība varētu nozīmēt tikai to, ka diskriminācija, kas rodas minēto noteikumu dēļ, ir jānovērš par labu ierēdņiem vīriešiem, kuri jūtas sodīti, vai arī tā rada šķērsli tam, lai attiecīgo papildinājumu piešķirtu kā sieviešu, tā vīriešu dzimuma ierēdņiem.
66. Tomēr, ņemot vērā nostāju, kuru es iesaku Tiesai paust par pārējiem prejudiciālajiem jautājumiem, t.i., noliedzoši atbildēt uz pirmo jautājumu, kura dēļ nav pamata lemt par otro jautājumu, un secināt, ka trešajam jautājumam nav priekšmeta, es uzskatu, ka nav jāatbild uz šo jautājumu, jo trīs nosacījumi, kurus iesniedzējtiesa skaidri nosaka kā iepriekšējus pieņēmumus, manuprāt, nav izpildīti.
67. Neraugoties uz to, es atgādināšu, ka no Tiesas pastāvīgās judikatūras izriet, ka, pieņemot, ka ir pierādīta diskriminācija, kas ir pretrunā Savienības tiesību aktiem, kamēr nav pieņemta valsts tiesību reforma, kas vērsta uz to, lai novērstu šo nevienlīdzīgo attieksmi, valsts iestādēm ir jāīsteno vispārīgi vai īpaši pasākumi, kas nodrošinātu Savienības tiesību aktu ievērošanu. Kā to norādīja K. Amedē un Komisija, attiecīgajām iestādēm, kas darbojas kā darba devējs, ir pienākums neizdevīgākā stāvoklī esošai personu kategorijai, šajā ga dījumā ierēdņiem vīriešiem, piešķirt tādas pašas priekšrocības attieksmes ziņā, kādas saņem privileģēto personu kategorija, šajā gadījumā ierēdnes sievietes. Tiesa ir atkārtoti lēmusi, ka valsts tiesai ir jāatkāpjas no iekšējā regulējuma, kas saskaņā ar Kopienu tiesisko kārtību ir diskriminējošs, nepieprasot un negaidot, kamēr valsts likumdevējs to atcels, un ir jāpiemēro to personu grupai, kuras atrodas neizdevīgākā situācijā, tāda pati sistēma, kāda ir pārējiem darba ņēmējiem. Šis pienākums valsts tiesai jāizpilda neatkarīgi no tā, vai valsts tiesībās ir normas, kas tai piešķir attiecīgās rīcības pilnvaras (50) .
68. Ja izrādīsies, ka Tiesa uzskata, ka pastāv netieša diskriminācija, tai būs jāsniedz iesniedzējtiesai visi nepieciešamie norādījumi, kas tai ļautu pieņemt lēmumu jautājumā, pēc kādiem konkrētiem noteikumiem un uz cik ilgu laiku ierēdnim vīrietim nāktos mainīt savu profesionālo darbību, pievēršoties bērna audzināšanai, lai viņam varētu pamatoti piešķirt attiecīgo papildinājumu. It īpaši Komisija uzdod jautājumu, par kuru Tiesai šādā gadījumā ir jālemj, proti, vai nosacījums par pilnīgu darba pārtraukšanu uz vismaz diviem mēnešiem, kā ir paredzēts pensiju kodeksa R.13. pantā, nav pārāk ierobežojošs, it īpaši attiecībā uz vīriešiem, un tātad tas nav jāpiemēro, jo šo papildinājumu neļautu saņemt tēviem, kuri ieguldījumu savu bērnu audzināšanā ir snieguši citā veidā, nevis pārtraucot savu karjeru, it īpaši pārejot darbā uz pusslodzi.
V – Secinājumi
69. Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, es iesaku Tiesai uz tribunal administratif de Saint‑Denis de la Réunion
uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem atbildēt šādi:
1) tādas valsts normas kā pamata lietā, kurās noteikts, ka, lai piešķirtu papildinājumu par darba laiku, kas saistīts ar bērna audzināšanu, profesionālajai darbībai ir jābūt pārtrauktai vismaz uz diviem mēnešiem pēc kārtas, nav uzskatāmas par tādām, kas rada netiešu diskrimināciju, ņemot vērā EKL 141. pantu, tādēļ vien, ka šādu papildinājumu, aprēķinot vecuma pensijas, saņem vairāk sieviešu nekā vīriešu tā iemesla dēļ, ka bioloģiskajām mātēm likumā noteiktā kārtībā tiek piešķirts obligāts un apmaksāts grūtniecības un dzemdību atvaļinājums;
2) ņemot vērā ieteikto noliedzošo atbildi uz pirmo prejudiciālo jautājumu, uz otro un ceturto prejudiciālo jautājumu nav jāatbild;
3) trešajam prejudiciālajam jautājumam par to, kā interpretēt noteikumus, kas paredzēti Padomes 1978. gada 19. decembra Direktīvā 79/7/EEK par pakāpenisku vienlīdzīgas attieksmes principa pret vīriešiem un sievietēm īstenošanu sociālā nodrošinājuma jautājumos, nav priekšmeta, tādēļ uz to nav jāatbild.
(1) .
(2)  –	Iesniedzējtiesas lēmumā ir minēts “[LES] 157. pants, iepriekš [EKL] 141. pants”. Ir skaidrs, ka te ir pieļauta drukas kļūda, jo ir zināms, ka LES nav panta ar numuru 157 un ka EKL 141. pants par līdzvērtīgas darba samaksas darbiniekiem vīriešiem un sievietēm principu patiesībā ir aizvietots ar LESD 157. pantu.
(3)  –	Vienošanās par sociālo politiku, kas ir noslēgta starp Eiropas Kopienas dalībvalstīm, izņemot Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienoto Karalisti (OV 1992, C 191, 91. lpp.), kas ir pievienota LES pievienotajam 14. protokolam par kopējo sociālo politiku (turpmāk tekstā – “Vienošanās par sociālo politiku”).
(4)  –	OV 1979, L 6, 24. lpp.
(5)  –	No LESD 157. panta atšķiras vienīgi šā panta 3. punkts, jo tajā ir paredzēti citi nosacījumi to pasākumu veikšanai, kas nodrošinātu to, ka nodarbinātības un profesiju jautājumos tiek ievērots princips, kas paredz vienlīdzīgas iespējas un vienlīdzīgu attieksmi pret sievietēm un vīriešiem.
(6)  –	OV L 225, 40. lpp.
(7)  – Padomes 1996. gada 20. decembra Direktīva, ar ko groza Direktīvu 86/378/EEK par vienlīdzīgas attieksmes principa pret vīriešiem un sievietēm īstenošanu sociālā arodnodrošinājuma sistēmās, OV 1997, L 46, 20. lpp.
(8)  –	2001. gada 29. novembra spriedums lietā C‑366/99 ( Recueil, I‑9383. lpp.).
(9)  –	Accoyer, B., Rapport à l’Assemblée nationale n° 898 sur le projet de loi portant réforme des retraites [Ziņojums Nacionālajai Asamblejai Nr. 898 par pensiju reformas projektu], 1. sējums, 2. daļa, 2003. gada jūnijs, īpaši 77. un nākamie punkti.
(10)  –	JORF
Nr. 193, 2003. gada 22. augusts, 14310. lpp. Šis likums stājies spēkā 2004. gada 1. janvārī, bet tā 48. panta II daļā ir norādīts, ka “pensiju kodeksa L.12. panta b) apakšpunkta noteikumi, kas izriet no [tā paša 48. panta] I daļas 2. punkta, ir piemērojami pensijām, kas piešķirtas pēc 2003. gada 28. maija”.
(11)  –	Dekrēts, kas pieņemts Likuma Nr. 2003‑775 piemērošanai ( JORF
Nr. 301, 2003. gada 30. decembris, 22473. lpp.). Minētā dekrēta noteikumi, tāpat kā minētā likuma noteikumi, stājās spēkā 2004. gada 1. janvārī. Man šķiet, ka iesniedzējtiesa un lietas dalībnieki pieļauj dekrēta piemērojamību laikā pensijām, kas piešķirtas pirms šā datuma, bet pēc tam, kad sākās likuma atpakaļejošā iedarbība, proti, saskaņā ar 48. panta II daļu 2003. gada 28. maijā.
(12)  – Skat. iepriekš zemsvītras piezīmi 2. lpp.
(13)  –	Es atgādinu, ka tas, vai iesniedzējtiesas uzdotie prejudiciālie jautājumi ir vai nav hipotētiski, būs atkarīgs no atbildes, kādu pamatā sniegs Tiesa par ieguldījuma līmeni, kāds vecākam ir jāsniedz savu bērnu audzināšanā, lai viņam būtu tiesības uz papildinājumu, piemērojot attiecīgos valsts noteikumus.
(14)  –	It īpaši 1995. gada 15. jūnija spriedums apvienotajās lietās no C‑422/93 līdz C‑424/93 Zabala Erasun u.c. ( Recueil, I‑1567. lpp., 29. punkts) un 2003. gada 11. septembra spriedums lietā C‑13/01 Safalero
( Recueil, I‑8679. lpp., 40. punkts), kā arī šajos spriedumos minētā judikatūra.
(15)  –	1992. gada Protokols (Nr. 17) par EKL 141. pantu, kura ekvivalents ir Protokols (Nr. 33) par LESD 157. pantu.
(16)  –	1990. gada 17. maija spriedums lietā C‑262/88 ( Recueil, I‑1889. lpp.).
(17)  –	Skat. ģenerāladvokāta Z. Albēra [ Alber ] secinājumu lietā, kurā pieņemts iepriekš minētais spriedums Griesmar, 41. un 42. punktu, kuros ir pausts Komisijas viedoklis šajā jautājumā.
(18)  –	Pēc analoģijas skat. 2011. gada 10. maija spriedumu lietā C‑147/08 Römer
(Krājumā vēl nav publicēts, 66. punkts), kā arī 44. un 94. pantu Eiropas Parlamenta un Padomes 2009. gada 16. septembra Regulā (EK) Nr. 987/2009, ar ko nosaka īstenošanas kārtību Regulai (EK) Nr. 883/2004 par sociālās nodrošināšanas sistēmu koordinēšanu (OV L 284, 1. lpp.).
(19)  –	Definīcija tostarp ir norādīta 2. panta 1. punkta b) apakšpunktā Eiropas Parlamenta un Padomes 2006. gada 5. jūlija Direktīvā 2006/54/EK par tāda principa īstenošanu, kas paredz vienlīdzīgas iespējas un attieksmi pret vīriešiem un sievietēm nodarbinātības un profesijas jautājumos (pārstrādātā versija) (OV L 204, 23. lpp.).
(20)  –	Iepriekš minētais spriedums lietā Griesmar
(38. punkts).
(21)  –	Skat. it īpaši 1993. gada 7. jūlija spriedumu lietā C‑217/91 Spānija/Komisija ( Recueil, I‑3923. lpp., 37. punkts) un 2011. gada 1. marta spriedumu lietā C‑236/09 Association belge des Consommateurs Test-Achats  u.c. (Krājumā vēl nav publicēts, 28. punkts).
(22)  –	1999. gada 16. septembra spriedums lietā C‑218/98 Abdoulaye  u.c. ( Recueil, I‑5723. lpp., 16. punkts).
(23)  –	Padomes 1992. gada 19. oktobra Direktīva 92/85/EEK par pasākumu ieviešanu, lai veicinātu drošības un veselības aizsardzības darbā uzlabošanu strādājošām grūtniecēm, sievietēm, kas strādā pēcdzemdību periodā, vai strādājošām sievietēm, kas baro bērnu ar krūti (Desmitā atsevišķā direktīva Direktīvas 89/391/EEK 16. panta 1. punkta nozīmē) (OV L 348, 1. lpp.).
(24)  –	Trīs ILO
konvencijās par maternitātes aizsardzību (1919. gada Nr. 3, 1952. gada Nr. 103 un 2000. gada Nr. 183) ir paredzēts obligāts sešu nedēļu atvaļinājums pēc bērna piedzimšanas, kura laikā mātei nav tiesību atgriezties darbā. Tas ir paredzēts, lai liegtu darba devējam iespēju pieprasīt, lai sieviete atsāktu darbu, kas varētu kaitēt viņas un bērna veselībai. Šis princips ir ILO
normu garantētās aizsardzības pamata būtiska sastāvdaļa. Skat. La maternité au travail – Une revue de la législation national e [Maternitāte darbā. Valsts tiesību aktu pārskats], Bureau international du travail, Ženēva, 2. izdevums, 2010, 13. lpp., dokuments ir pieejams arī angļu un spāņu valodā.
(25)  –	2007. gada 20. septembra spriedums lietā C‑116/06 Kiiski
(Krājums, I‑7643. lpp., 49. punkts).
(26)  –	1998. gada 27. oktobra spriedums lietā C‑411/96 Boyle  u.c. ( Recueil, I‑6401. lpp., 41. punkts); iepriekš minētais spriedums lietā Kiiski
(46. punkts) un 2010. gada 30. septembra spriedums lietā C‑104/09 Roca Álvarez
(Krājumā vēl nav publicēts, 27. punkts), kā arī šajos spriedumos minētā judikatūra.
(27)  –	Skat. šās direktīvas preambulas septiņpadsmito apsvērumu, kā arī 8. un 11. pantu.
(28)  –	2005. gada 8. septembra spriedums lietā C‑191/03 McKenna
(Krājums, I‑7631. lpp. 42. un 59. punkts, kā arī minētā judikatūra).
(29)  –	Iepriekš minētajā spriedumā lietā Abdoulaye  u.c. (19. punkts) ir sniegti dažādi šo šķēršļu piemēri. Tiesa pastāvīgi atgādina, ka faktiski grūtniecība un bērna piedzimšana sievietēm profesionālās karjeras laikā nav labvēlīga: skat. it īpaši 1984. gada 12. jūlija spriedumu lietā 184/83 Hofmann
( Recueil, 3047. lpp., 27. punkts), kā arī 1995. gada 17. oktobra spriedumu lietā C‑450/93 Kalanke
( Recueil, I‑3051. lpp., 18. un nākamie punkti).
(30)  –	Padomes 1996. gada 3. jūnija Direktīva par UNICE, CEEP
un EAK noslēgto pamatnolīgumu attiecībā uz bērna kopšanas atvaļinājumu (OV L 145, 4. lpp.), it īpaši minētā pamatnolīguma 2. klauzulas 1. punkts.
(31)  –	Šī kompetences nodošana ir atgādināta iepriekš minētajā spriedumā lietā Kiiski
(35. un 36. punkts).
(32)  –	Proti, bērns, attiecībā uz kuru ir deleģēta aizgādība par labu pensijas saņēmējam vai viņa laulātajam, bērns, kas nonācis pensijas saņēmēja vai viņa laulātā aizbildnībā, kura saistīta ar faktisku un pastāvīgu minētā bērna aizgādību, vai bērns, kuru savā mājoklī uzņēmis pabalsta saņēmējs vai viņa laulātais, kuri ir uzņēmušies par viņu faktisku un pastāvīgu atbildību.
(33)  –	Skat. iepriekš minētos spriedumus lietā Abdoulaye  u.c. (20. un 22. punkts), ka arī lietā Griesmar
(41. punkts).
(34)  –	Es atgādinu, ka ne ILO
konvencijā, ne Eiropas Savienības tiesību aktos dalībvalstīm nav noteikts pienākums paredzēt apmaksātu bērna kopšanas atvaļinājumu. Par pastāvošajām atšķirībam starp grūtniecības un dzemdību atvaļinājumu un bērna kopšanas atvaļinājumu, kas saistītas ar pirmā obligāto raksturu, skat. 2004. gada 8. jūnija spriedumu lietā C‑220/02 Österreichischer Gewerkschaftsbund
(Krājums, I‑5907. lpp., 60. punkts).
(35)  –	Skat. Nacionālās Asamblejas ziņojumu Nr. 898 par pensiju reformas projektu, iepriekš minēts, 85. un nākamās lappuses.
(36)  –	Iepriekš minētais spriedums lietā Griesmar
(46. un nākamie punkti).
(37)  –	Iepriekš minētais spriedums lietā Roca Álvarez
(28.–31. punkts).
(38)  –	Iepriekš minētais spriedums lietā Griesmar
(67. punkts).
(39)  –	Par tradicionālo lomu sadalījumu starp vīriešiem un sievietēm, pildot vecāku pienākumus, skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Roca Álvarez
(36. punkts).
(40)  –	Starptautiskā Darba biroja pētījumā ir norādīts, ka saskaņā ar ILO
datubāzēm par 167 valstu tiesību aktiem saistībā ar mātes aizsardzību vīrieši daudz retāk nekā sievietes izmanto bērnu kopšanas atvaļinājumu (iepriekš minēts, 59. lpp.). Savukārt attiecībā uz darba laika samazinājumu Komisija atgādina, ka no Eurostat
statistikas datiem par 2009. gadu izriet, ka Francijā uz pusslodzi strādā 30 % sieviešu, salīdzinot ar 6 % vīriešu.
(41)  –	Kā izriet no lietas materiāliem, pēc pienāķumu neizpildes procedūras, kas pret Francijas Republiku ierosināta 2004. gadā, nosacījumus, kas jāizpilda, lai saņemtu attiecīgo papildinājumu, paplašināja tādējādi, ka darbības samazinājums bija pieļauts tikpat lielā mērā kā darbības pārtraukums (skat. 2010. gada 9. novembra Likumu Nr. 2010‑1330 par pensiju reformu, 2010. gada 10. novembra JOFR
Nr. 261, 20034. lpp., un 2010. gada 30. decembra piemērošanas Dekrētu Nr. 2010‑1741, 2010. gada 31. decembra JOFR
Nr. 303, dokuments Nr. 94).
(42)  –	Skat. iepriekš minētos spriedumus lietās Hofmann, Kalanke, kā arī lietā Abdoulaye  u.c.
(43)  –	Pēc analoģijas skat. 2011. gada 20. oktobra spriedumu lietā C‑123/10 Brachner
(Krājumā vēl nav publicēts, 73. punkts un tajā minētā judikatūra).
(44)  –	Iepriekš minētais spriedums lietā Griesmar
(60.–67. punkts).
(45)  –	Francijas Republikas pārstāvis norādīja, ka valstī saskaņā ar statistiku ierēdnes sievietes daudz biežāk nekā ierēdņi vīrieši pārtrauc darbu vai nu bērna piedzimšanas dēļ, vai tādēļ, lai varētu nodoties viņa audzināšanai, un tādēļ sieviešu pensija ir vidēji par 10 līdz 20 % mazāka nekā vīriešiem.
(46)  –	Skat. iepriekš minētos spriedumus lietās Hofmann, Kalanke, kā arī lietā Abdoulaye  u.c.
(47)  –	Skat. šās direktīvas 3. panta 1. un 3. punktu.
(48)  –	Skat., piemēram, secinājumu, kurus es iesniedzu lietā, par kuru pieņemts iepriekš minētais spriedums lietā Römer, 58. un 59. punktu.
(49)  –	Iepriekš minētais spriedums lietā Griesmar
(25. un nākamie punkti), kā arī 2001. gada 13. decembra spriedums lietā Mouflin
C‑206/00 ( Recueil, I‑10201. lpp., 23. punkts).
(50)  –	Skat. it īpaši 1994. gada 28. septembra spriedumu lietā C‑28/93 van den Akker
( Recueil, I‑4527. lpp., 16. un nākamie punkti), 2007. gada 21. jūnija spriedumu apvienotajās lietās no C‑231/06 līdz C‑233/06 Jonkman  u.c. (Krājums, I‑5149. lpp., 39. un nākamie punkti) un 2011. gada 22. jūnija spriedumu lietā C‑399/09 Landtová
(Krājumā vēl nav publicēts, 51. punkts), kā arī šajos spriedumos minēto judikatūru.