62019CJ0928_RES
Lieta C‑928/19 P
European Federation of Public Service Unions (EPSU)
pret
Eiropas Komisiju
Tiesas (virspalāta) 2021. gada 2. septembra spriedums
Apelācija – Institucionālās tiesības – Sociālā politika – LESD 154. un 155. pants – Sociālo partneru dialogs Eiropas Savienības līmenī – Dalībvalstu centrālās valdības iestāžu ierēdņu un darbinieku informēšana un uzklausīšana – Sociālo partneru starpā noslēgts nolīgums – Šā nolīguma pušu kopīgs lūgums par šā nolīguma īstenošanu Savienības līmenī – Eiropas Komisijas atteikums iesniegt Eiropas Savienības Padomei lēmuma priekšlikumu – Pārbaudes tiesā apmērs – Pienākums norādīt lēmuma par atteikumu pamatojumu
Sociālā politika – Nolīgums sociālās politikas jomā – Sociālo partneru nolīgumi – Īstenošana ar Padomes lēmumu, kas pieņemts pēc Komisijas priekšlikuma – Komisijas iniciatīvas tiesības – Apjoms – Nolīguma pušu kopīgs lūgums – Komisijas pienākums iesniegt Padomei lēmuma priekšlikumu – Neesamība – Sociālo partneru autonomija – Ietekmes neesamība
(LES 17. pants; LESD 151. panta pirmā daļa, 152. panta pirmā daļa, 154. pants un 155. panta 2. punkts)
(skat. 33., 34., 40., 44.–49., 60.–64. un 71. punktu)
Komisija – Pilnvaras – Sociālo partneru starpā noslēgtu nolīgumu īstenošana Savienības līmenī – Komisijas iniciatīvas tiesības – Izmantošana, ievērojot pilnvaru piešķiršanas principu un institucionālā līdzsvara principu
(LES 13. panta 2. punkts un 17. panta 2. punkts; LESD 155. panta 2. punkts)
(skat. 48. punktu)
Komisija – Pilnvaras – Sociālo partneru starpā noslēgtu nolīgumu īstenošana Savienības līmenī – Komisijas iniciatīvas tiesības – Komisijas pilnvaras lemt par to, vai ir lietderīgi iesniegt Padomei priekšlikumu – Šo pilnvaru apjoms – Šāda priekšlikuma leģislatīvās iedabas ietekmes neesamība
(LESD 155. panta 2. punkts)
(skat. 87. un 88. punktu)
Sociālā politika – Nolīgums sociālās politikas jomā – Sociālo partneru nolīgumi – Īstenošana ar Padomes lēmumu, kas pieņemts pēc Komisijas priekšlikuma – Komisijas iniciatīvas tiesības – Komisijas rīcības brīvība – Pārbaude tiesā – Robežas
(LES 17. pants; LESD 155. panta 2. punkts)
(skat. 95., 96. un 98. punktu)
Iestāžu akti – Pamatojums – Pienākums – Apjoms – Komisijas lēmums par atteikumu iesniegt Padomei priekšlikumu īstenot sociālo partneru starpā noslēgtus nolīgumus
(LESD 296. pants)
(skat. 108., 109., 111. un 112. punktu)
Eiropas Savienības tiesības – Principi – Tiesiskās paļāvības aizsardzība – Nosacījumi – Administrācijas sniegti konkrēti solījumi – Komisijas iniciatīvas tiesības saistībā ar sociālo partneru starpā noslēgtu nolīgumu īstenošanu Savienības līmenī – Šīs iestādes agrāk publicēti paziņojumi sociālās politikas jomā – Skaidri izteikta un nepārprotama apņemšanās jautājumā par šo pilnvaru izmantošanu – Neesamība
(LESD 155. panta 2. punkts)
(skat. 127.–129. punktu)
Rezumējums
EPSU apelācijas sūdzība: Komisijai nav pienākuma apmierināt sociālo partneru lūgumu par viņu noslēgtā nolīguma īstenošanu Savienības līmenī
Tiesa atstāj negrozītu Vispārējās tiesas spriedumu un atgādina, kāda rīcības brīvība ir Komisijai, lemjot par to, vai ir lietderīgi iesniegt Padomei priekšlikumu par šādu īstenošanu saskaņā ar LESD 155. panta 2. punktu
2015. gada aprīlī Eiropas Komisija uzsāka apspriešanos par to, vai vairāku direktīvu par darbinieku informēšanu un uzklausīšanu (
1
) piemērošanas joma būtu iespējami paplašināma, attiecinot šīs direktīvas arī uz dalībvalstu centrālās valdības iestāžu ierēdņiem un darbiniekiem. Dažus mēnešus vēlāk šīs apspriešanās gaitā divi sociālie partneri, proti, Délégation syndicale de l’administration nationale et européenne [Eiropas valstu pārvaldes arodbiedrību sadarbības tīkls] (DSANE) un Employeurs de l’administration publique européenne [Eiropas publiskās pārvaldes darba devēju apvienība] (EAPE) noslēdza nolīgumu, ar kuru tiek izveidota vispārēja sistēma, kas paredz šo dalībvalstu pārvaldes iestāžu ierēdņu un darbinieku informēšanu un uzklausīšanu. Pēc tam nolīguma puses lūdza Komisiju iesniegt Eiropas Savienības Padomei priekšlikumu par lēmumu, ar kuru šis nolīgums tiktu īstenots Savienības līmenī, pamatojoties uz LESD 155. panta 2. punktu (
2
). Ar 2018. gada 5. marta lēmumu Komisija to lūgumu noraidīja (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”).
2018. gada maijā EPSU – apvienība, kas aptver Eiropas arodbiedrību organizācijas, kuras pārstāv civildienesta un sabiedrisko pakalpojumu nozaru darba ņēmējus, un kas ir piedalījusies DSANE izveidē, – apstrīdēja šo lēmumu Vispārējā tiesā, prasīdama to atcelt. Vispārējā tiesa noraidīja šo prasību (
3
), uzskatīdama, ka LESD 155. panta 2. punkts neuzliek pienākumu Savienības iestādēm apmierināt lūgumu, ko kopīgi iesniegušas nolīgumu parakstījušās puses un kurā tiek lūgts šo nolīgumu īstenot Savienības līmenī. Uzskatot, ka apstrīdētā lēmuma pārbaude tiesā ir jāveic ierobežotā apmērā, Vispārējā tiesa atzina, ka šajā lēmumā ir izpildīts LESD 296. pantā paredzētais pienākums norādīt pamatojumu un ka apstrīdētie minētā lēmuma pamatā esošie iemesli ir pamatoti.
Izskatījusi EPSU apelācijas sūdzību, Tiesa virspalātas sastāvā atstāj negrozītu Vispārējās tiesas spriedumu un atgādina, ka šajā jomā Komisijai ir rīcības brīvība un ka šādu lēmumu pārbaude tiesā ir veicama ierobežotā apmērā.
Tiesas vērtējums
Vispirms, runājot par LESD 155. panta 2. punkta gramatisko interpretāciju, Tiesa norāda, ka šajā tiesību normā nav norādes uz iespējamu Komisijas pienākumu iesniegt Padomei priekšlikumu par lēmumu. Šīs normas vairākās valodu versijās izmantotie imperatīvie formulējumi ir paredzēti tikai tālab, lai norādītu uz to, ka abas tajā paredzētās alternatīvās procedūras – no kurām viena ir īpaša procedūra, kuras rezultātā tiek pieņemts Savienības akts, – ir savstarpēji izslēdzošas.
Pēc tam saistībā ar jautājumu par šīs tiesību normas sistēmisko un teleoloģisko interpretāciju Tiesa šo normu analizē kopsakarā ar pilnvarām, kādas Komisijai ir piešķirtas Līgumos, tostarp LES 17. pantā, kura 1. punktā šai iestādei ir uzticēts uzdevums veicināt Savienības vispārējās intereses un 2. punktā tai ir atzītas vispārīgas likumdošanas iniciatīvas tiesības. No tā Tiesa secina, ka LESD 155. panta 2. punktā Komisija ir apveltīta ar īpašu kompetenci, kas ir saistīta ar LES 17. panta 1. punktā tai uzticēto lomu un izpaužas kā iespēja izvērtēt, vai ir lietderīgi, pamatojoties uz sociālo partneru starpā noslēgtu nolīgumu, iesniegt Padomei priekšlikumu par šā nolīguma īstenošanu Savienības līmenī. Citādas interpretācijas rezultātā virsroku pār Komisijai uzticēto Savienības vispārējo interešu veicināšanas funkciju gūtu tikai nolīgumu parakstījušo sociālo partneru intereses. Šo secinājumu neatspēko apstāklis, ka sociālie partneri ir apveltīti ar autonomiju, kas ir nostiprināta LESD 152. panta pirmajā daļā un kas ir jāņem vērā sociālajā dialogā, kas kā Savienības mērķis tiek veicināts LESD 151. panta pirmajā daļā. Šīs autonomijas esamība, kas raksturīga stadijai, kurā notiek sarunas par eventuālu nolīgumu starp sociālajiem partneriem, nenozīmē, ka Komisijai automātiski būtu jāiesniedz Padomei priekšlikums par lēmumu, ar ko šāds nolīgums pēc viņu lūguma tiktu īstenots Savienības līmenī, jo tas nozīmētu atzīt, ka sociālajiem partneriem pašiem ir iniciatīvas tiesības, kuru tiem patiesībā nav.
Tiesa turklāt norāda, ka EPSU izvirzītais jautājums par tādu tiesību aktu leģislatīvo iedabu, kuri pieņemti uz LESD 155. panta 2. punkta pamata, ir nošķirams no jautājuma par Komisijas pilnvarām lemt par to, vai ir lietderīgi iesniegt Padomei priekšlikumu saskaņā ar šo tiesību normu un ka šo Komisijas pilnvaru apjoms ir nemainīgs neatkarīgi no tā, vai attiecīgais akts ir vai nav leģislatīvs akts.
Turklāt jautājumā par to, cik lielā mērā ir jāveic apstrīdētā lēmuma pārbaude tiesā, Tiesa atgādina, ka Komisijai ir rīcības brīvība, lemjot par to, vai ir lietderīgi iesniegt Padomei priekšlikumu saskaņā ar LESD 155. panta 2. punktu. Ņemot vērā, ka Komisijai tālab ir jāveic sarežģīts novērtējums, šā veida lēmumi tiesā ir jāpārbauda ierobežotā apmērā. Konkrēti šī pārbaude tiesā ir ierobežojama tad, ja Savienības iestādēm – kā šajā lietā – ir jāņem vērā potenciāli atšķirīgas intereses un jāpieņem lēmumi, kas saistīti ar politisku izvēli, kura jāizdara, ņemot vērā politiska, ekonomiska un sociāla rakstura apsvērumus.
Visbeidzot, apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka esot pārkāpta tiesiskā paļāvība, jo Komisija esot atkāpusies no saviem agrāk publiskotajiem paziņojumiem sociālās politikas jomā. Šajā ziņā Tiesa norāda, ka, pieņemot rīcības noteikumus un ar to publicēšanu darot zināmu, ka tā tos turpmāk piemēros gadījumos, uz kuriem tie attiecas, iestāde patiešām pati ierobežo savas rīcības brīvības īstenošanu. Tomēr apstākļos, kad Komisija nav skaidri un nepārprotami izteikusi apņemšanos, nav uzskatāms, ka tā būtu šajā gadījumā sevi ierobežojusi tai primāro tiesību normā paredzētās kompetences īstenošanā, apņemoties pirms savu priekšlikumu iesniegšanas pārbaudīt tikai konkrētus apsvērumus, un tādējādi būtu šo diskrecionāro kompetenci pārveidojusi par kompetenci, kas kļūst saistoša, tiklīdz ir izpildīti konkrēti nosacījumi.
Tādējādi Tiesa apstiprina, ka Vispārējā tiesa nav pieļāvusi nevienu tiesību kļūdu, un noraida EPSU apelācijas sūdzību kopumā.
(
1
)	Padomes Direktīva 98/59/EK (1998. gada 20. jūlijs) par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz kolektīvo atlaišanu (OV 1998, L 225, 16. lpp.), Padomes Direktīva 2001/23/EK (2001. gada 12. marts) par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz darbinieku tiesību aizsardzību uzņēmumu, uzņēmējsabiedrību vai uzņēmumu vai uzņēmējsabiedrību daļu īpašnieka maiņas gadījumā (OV 2001, L 82, 16. lpp.) un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2002/14/EK (2002. gada 11. marts), ar ko izveido vispārēju sistēmu darbinieku informēšanai un uzklausīšanai Eiropas Kopienā [– Eiropas Parlamenta, Padomes un Komisijas kopīgā deklarācija par darbinieku pārstāvību] (OV 2002, L 80, 29. lpp.).
(
2
)	Būtībā no šīs tiesību normas izriet, ka sociālo partneru starpā Savienības līmenī noslēgtus nolīgumus īsteno vai nu saskaņā ar šo sociālo partneru un dalībvalstu procedūrām un praksi, vai – jautājumos, uz ko attiecas 153. pants (t.i., sociālās politikas jomās), – pēc parakstītāju pušu kopīga lūguma, Padomei pieņemot lēmumu pēc Komisijas priekšlikuma.
(
3
)	Spriedums, 2019. gada 24. oktobris, EPSU un Goudriaan/Komisija (T‑310/18, EU:T:2019:757).