62023CC0383
ĢENERĀLADVOKĀTES LAILAS MEDINAS
SECINĀJUMI,
sniegti 2024. gada 12. septembrī (
1
)
Lieta C‑383/23
Anklagemyndigheden
pret
ILVA A/S
(Vestre Landsret (Rietumu reģiona apelācijas tiesa, Dānija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Personas datu aizsardzība – Regula (ES) 2016/679 – 83. pants – Administratīvie naudas sodi – Naudas sodi, kas nav administratīvie naudas sodi – Jēdziens “uzņēmums” – LESD 101. un 102. pants – Mātes sabiedrība un meitas sabiedrība – Meitas sabiedrības izdarīts Regulas 2016/679 pārkāpums – Naudas soda apmēra aprēķināšana – Attiecīgo sabiedrību iekļaujošās grupas kopējā apgrozījuma ņemšana vērā – Kriminālprocess
1.
Ar šo Vestre Landsret (Rietumu reģiona apelācijas tiesa, Dānija) lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu ir lūgts interpretēt Regulas (ES) 2016/679 (
2
) 83. panta 4.–6. punktu. Tas iesniegts saistībā ar kriminālprocesu, ko Anklagemyndigheden (prokurors, Dānija) uzsācis pret sabiedrību ILVA A/S (turpmāk tekstā – “ILVA”) (
3
) par to, ka tā kā vismaz 350000 bijušo klientu personas datu pārzinis nav izpildījusi VDAR 5. panta 1. punkta e) apakšpunktā, 5. panta 2. punktā un 6. pantā paredzētos pienākumus.
2.
Lietā jānoskaidro, vai VDAR 83. panta 4.–6. punktā rodamais termins “uzņēmums”, ņemot vērā šīs regulas 150. apsvērumu, jāinterpretē tādējādi, ka tas atbilst jēdzienam “uzņēmums” Savienības konkurences tiesību izpratnē (LESD 101. un 102. pants). Tas rada jautājumu, vai, piemērojot sabiedrībai naudas sodu par VDAR pārkāpumu, jāņem vērā nevis tikai šīs pašas sabiedrības kopējais gada apgrozījums, bet gan tās ekonomiskās vienības (vai grupas) kopējais gada apgrozījums, kurā ietilpst šī pārkāpumu izdarījusī sabiedrība.
3.
Šīs lietas īpatnība ir tā, ka pamatlietā naudas sodu ir piemērojusi nevis valsts datu uzraudzības iestāde, īstenojot savas uzraudzības pilnvaras, bet gan tiesa kriminālprocesā. Proti, Savienības likumdevējs VDAR šajā ziņā ir iekļāvis īpašu tiesību normu, kas attiecas konkrēti uz Dāniju.
I. Atbilstošās tiesību normas
A.
Eiropas Savienības tiesības
4.
Saskaņā ar VDAR 150. un 151. apsvērumu:
“(150)
Lai stiprinātu un saskaņotu administratīvos sodus par šīs regulas pārkāpumiem, katrai uzraudzības iestādei būtu jāpiešķir pilnvaras uzlikt administratīvus naudas sodus. Šajā regulā būtu jānorāda pārkāpumi un jānosaka attiecīgā administratīvā naudas soda maksimālais apmērs un kritēriji tā noteikšanai, kas katrā konkrētā gadījumā būtu jānosaka uzraudzības iestādei, ņemot vērā visus attiecīgos konkrētās situācijas apstākļus un pienācīgi ņemot vērā jo īpaši pārkāpuma būtību, smagumu un ilgumu un tā sekas, kā arī pasākumus, kas veikti, lai nodrošinātu šajā regulā paredzēto pienākumu ievērošanu un novērstu vai mazinātu pārkāpuma sekas. Ja administratīvie naudas sodi tiek uzlikti uzņēmumam, minētajā nolūkā uzņēmums būtu jāsaprot kā uzņēmums saskaņā ar LESD 101. un 102. pantu. [..]
(151)
Dānijas un Igaunijas tiesību sistēmas nepieļauj administratīvus naudas sodus, kā tie izklāstīti šajā regulā. Noteikumus par administratīvajiem naudas sodiem var piemērot tā, ka Dānijā naudas sodu kā kriminālsodu uzliek kompetentās valsts tiesas, un Igaunijā naudas sodu saskaņā ar pārkāpuma procedūru uzliek uzraudzības iestāde, ar noteikumu, ka šāda noteikumu piemērošana minētajās dalībvalstīs ir pielīdzināma administratīvajiem naudas sodiem, ko uzliek uzraudzības iestādes. Tādēļ kompetentajām valsts tiesām būtu jāņem vērā tās uzraudzības iestādes ieteikums, kura ierosina naudas sodu. Jebkurā gadījumā uzliktajiem naudas sodiem vajadzētu būt iedarbīgiem, samērīgiem un atturošiem.”
5.
VDAR 83. pantā “Vispārīgi nosacījumi par administratīvo naudas sodu piemērošanu” ir noteikts:
“1.   Katra uzraudzības iestāde nodrošina, ka par 4., 5. un 6. punktā minētajiem šīs regulas pārkāpumiem saskaņā ar šo pantu paredzēto administratīvo naudas sodu piemērošana katrā konkrētā gadījumā ir iedarbīga, samērīga un atturoša.
2.   Administratīvie naudas sodi atkarībā no katras konkrētās lietas apstākļiem tiek piemēroti, papildinot 58. panta 2. punkta a)–h) apakšpunktā un j) apakšpunktā minētos pasākumus vai šo pasākumu vietā. Lemjot par to, vai piemērot administratīvo naudas sodu, un pieņemot lēmumu par administratīvā naudas soda apmēru, katrā konkrētā gadījumā pienācīgi ņem vērā šādus elementus:
[..]
3.   Ja pārzinis vai apstrādātājs tīši vai aiz neuzmanības attiecībā uz to pašu vai saistītu apstrādes darbību pārkāpj vairākus šīs regulas noteikumus, kopējais administratīvā naudas soda apmērs nepārsniedz summu, kas paredzēta par vissmagāko pārkāpumu.
4.   Administratīvus naudas sodus apmērā līdz EUR 10000000 vai, uzņēmuma gadījumā, līdz 2 % no tā kopējā visā pasaulē iepriekšējā finanšu gadā gūtā gada apgrozījuma atkarībā no tā, kuras summas apmērs ir lielāks, saskaņā ar 2. punktu piemēro par šādu noteikumu pārkāpumiem:
[..]
5.   Administratīvus naudas sodus apmērā līdz EUR 20000000 vai, uzņēmuma gadījumā, līdz 4 % no tā kopējā visā pasaulē iepriekšējā finanšu gadā gūtā gada apgrozījuma atkarībā no tā, kuras summas apmērs ir lielāks, saskaņā ar 2. punktu piemēro par šādu noteikumu pārkāpumiem:
[..]
6.   Saskaņā ar šā panta 2. punktu par 58. panta 2. punktā minētā uzraudzības iestādes rīkojuma neievērošanu piemēro administratīvus naudas sodus apmērā līdz EUR 20000000 vai, uzņēmuma gadījumā, līdz 4 % no tā kopējā visā pasaulē iepriekšējā finanšu gadā gūtā gada apgrozījuma atkarībā no tā, kuras summas apmērs ir lielāks.
[..]
8.   Uzraudzības iestādes pilnvaru veikšanai saskaņā ar šo pantu piemēro atbilstošas procesuālas garantijas saskaņā ar Savienības un dalībvalsts tiesību aktiem, tostarp efektīvu tiesību aizsardzību tiesā un pienācīgu procedūru ievērošanu.
[..]”
B.
Valsts tiesības
6.
Lov nr. 502 af 23. maj 2018 om supplerende bestemmelser til forordning om beskyttelse af fysiske personer i forbindelse med behandling af personoplysninger og om fri udveksling af sådanne oplysninger (2018. gada 23. maija Likums Nr. 502 par noteikumiem papildus regulai par fizisku personu aizsardzību attiecībā uz personas datu apstrādi un šādu datu brīvu apriti) 41. pantā ir noteikts:
“[1. punkts.] Ja vien saskaņā ar citiem tiesību aktiem nav pamata piemērot lielāku sodu, ar naudas sodu vai brīvības atņemšanu uz laiku līdz sešiem mēnešiem soda personu, kas pārkāpj noteikumus, kuri attiecas uz:
[..]
(4)
apstrādes pamatprincipiem, tostarp piekrišanas nosacījumiem, kas izklāstīti [VDAR] 5.–7. un 9. pantā,
[..]
3. punkts. Piemērojot sodu saskaņā ar šā panta 1. un 2. punktu, jāievēro [VDAR] 83. panta 2. punkts.
[..]
6. punkts. Sabiedrības u.tml. (juridiskās personas) var saukt pie kriminālatbildības saskaņā ar Kriminālkodeksa 5. nodaļas noteikumiem. [..]”
II. Pamatlietas strīda faktiskie apstākļi un prejudiciālie jautājumi
7.
ILVA Dānijas tiesās tiek apsūdzēta par to, ka no 2018. gada maija līdz 2019. gada janvārim tā nav izpildījusi savus pienākumus saskaņā ar VDAR 5. panta 1. punkta e) apakšpunktu, 5. panta 2. punktu un 6. pantu kā pārzinis attiecībā uz savu bijušo klientu personas datu glabāšanu.
8.
ILVA pārvalda mēbeļu veikalu tīklu un ietilpst Lars Larsen Group (turpmāk tekstā – “grupa”). Grupas kopējais apgrozījums 2016./2017. finanšu gadā bija 6,57 miljardi Dānijas kronu (DKK) (aptuveni 881 miljons EUR). No tā meitas sabiedrības ILVA apgrozījums bija 1,8 miljardi DKK (aptuveni 241 miljons EUR).
9.
Pēc Datatilsynet (“Datu aizsardzības iestāde”, Dānija; tā ir Dānijas datu aizsardzības iestāde jeb “uzraudzības iestāde” VDAR izpratnē) ieteikuma prokurors prasīja piemērot ILVA naudas sodu 1,5 miljonu DKK (aptuveni 201000 EUR). Šā naudas soda apmēra aprēķins ir balstīts nevis uz ILVA apgrozījumu, bet gan uz visas grupas kopējo apgrozījumu.
10.
Ar 2021. gada 12. februāra spriedumu Retten i Aarhus (Orhūsas rajona tiesa, Dānija) atzina ILVA par vainīgu tai inkriminētajā pārkāpumā, taču nosprieda – pretēji prokurora apgalvotajam –, ka tā rīkojusies aiz neuzmanības. Šī tiesa piesprieda ILVA samaksāt naudas sodu 100000 DKK (aptuveni 13400 EUR). Turklāt šī tiesa uzskatīja, ka, tā kā apsūdzības tika celtas tikai pret ILVA, nevis pret visu grupu, aprēķinot naudas soda apmēru, šīs grupas apgrozījums nav jāņem vērā. Tā arī norādīja, ka ILVA veic neatkarīgu mazumtirdzniecības darbību un ka grupa nav izveidojusi šo meitas sabiedrību tikai tādēļ, lai tai uzticētu veikt personas datu apstrādi grupas vajadzībām.
11.
Par šo spriedumu prokurors iesniedza apelācijas sūdzību Vestre Landsret (Rietumu reģiona apelācijas tiesa, Dānija), kas ir iesniedzējtiesa. Šī tiesa vēlas noskaidrot, vai VDAR 83. panta 4.–6. punktā rodamais termins “uzņēmums” jāsaprot tādējādi, ka, lai noteiktu naudas sodu gadījumā, ja sabiedrība pārkāpj VDAR, jāņem vērā grupas, kurā ietilpst attiecīgā sabiedrība, apgrozījums.
12.
Prokurors argumentē, ka tā tas esot. Tas norāda, ka no VDAR 150. apsvēruma izrietot, ka šis termins esot jāsaprot saskaņā ar LESD 101. un 102. pantu.
13.
Savukārt ILVA apgalvo, ka, nosakot naudas sodu par uzņēmuma izdarīto VDAR pārkāpumu, neesot jāņem vērā grupas, kurā ietilpst sabiedrība, kopējais apgrozījums. Šajā konkrētajā lietā apsūdzības celtas tikai pret ILVA, kas ir meitas sabiedrība, nevis pret tās mātes sabiedrību.
14.
Iesniedzējtiesa uzskata, ka no VDAR skaidri neizrietot atbilde uz šo jautājumu.
15.
Šādos apstākļos Vestre Landsret (Rietumu reģiona apelācijas tiesa, Dānija) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“(1)
Vai ar [VDAR] 83. panta 4.–6. punktā rodamo terminu “uzņēmums” jāsaprot uzņēmums gan LESD 101. un 102. panta, lasot tos kopsakarā ar minētās regulas 150. apsvērumu, gan Savienības konkurences tiesību jomā esošās [Tiesas] judikatūras izpratnē tādējādi, ka jēdziens “uzņēmums” ietver jebkuru vienību, kas veic saimniecisku darbību, neatkarīgi no tās juridiskā statusa un finansēšanas veida?
(2)
Vai – gadījumā, ja uz pirmo jautājumu atbildams apstiprinoši, – [VDAR] 83. panta 4.–6. punkts jāinterpretē tādējādi, ka, piemērojot naudas sodu uzņēmumam, jāņem vērā ekonomiskās vienības, kurā ietilpst šis uzņēmums, kopējais gada apgrozījums visā pasaulē vai tikai šā paša uzņēmuma kopējais gada apgrozījums visā pasaulē?”
III. Tiesvedība Tiesā
16.
Rakstveida apsvērumus iesniedza ILVA un Eiropas Komisija. 2024. gada 19. jūnijā notika tiesas sēde, kurā bija pārstāvētas abas puses.
IV. Izvērtējums
A.
Ievads
17.
VDAR normas, kam ir nozīme šajā lietā (
4
) un kas ir piemērojamas konkrēti Dānijai, jāaplūko kontekstā ar apstākli, ka Datu aizsardzības iestāde principā nevar piemērot administratīvus naudas sodus par datu aizsardzības tiesību aktu pārkāpumiem. Datu aizsardzības iestādei tā vietā jāiesniedz iesniegums policijai, ja tā uzskata to par nepieciešamu (
5
). Pēc tam policija veic izmeklēšanu un nosaka, vai ir pamats izvirzīt oficiālu apsūdzību. Ja tas tā ir, lieta tiek nodota tiesai, kas izskata lietu un nosaka naudas soda apmēru.
B.
Par prejudiciālajiem jautājumiem
18.
Manuprāt, abi jautājumi jāizskata kopā. Ar šiem jautājumiem iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai VDAR 83. panta 4.–6. punktā rodamais termins “uzņēmums”, ņemot vērā šīs regulas 150. apsvērumu, jāinterpretē tādējādi, ka tas atbilst jēdzienam “uzņēmums” LESD 101. un 102. panta izpratnē. Tas rada jautājumu, vai, piemērojot sabiedrībai naudas sodu par VDAR pārkāpumu, jāņem vērā visa uzņēmuma (ekonomiskās vienības vai grupas, šajā gadījumā Lars Larsen Group), kurā ietilpst pārkāpumu izdarījusī sabiedrība (
6
), kopējais gada apgrozījums (proti, aptuveni 881 miljons EUR), nevis tikai šīs sabiedrības (ILVA) pašas kopējais gada apgrozījums (proti, aptuveni 241 miljons EUR).
1. Spriedums Deutsche Wohnen
19.
VDAR 83. pantā ir rodams juridiskais pamats naudas sodu piemērošanai par šīs regulas pārkāpumiem. VDAR piemērošanas vajadzībām jēdziens “uzņēmums” tajā nav definēts, bet šīs regulas 150. apsvērumā ir teikts, ka šā jēdziena interpretācijā jāizmanto Savienības konkurences tiesību principi (
7
).
20.
Tiesai nesen ir bijusi iespēja interpretēt dažus (bet ne visus) VDAR 83. panta punktus un pievērsties noteiktiem ar šajā lietā uzdotajiem jautājumiem saistītajiem aspektiem.
21.
Spriedumā Deutsche Wohnen (
8
) Tiesa tostarp nosprieda, ka “no VDAR 83. panta 4.–6. punkta, kuros paredzēta administratīvo naudas sodu aprēķināšana par šajos punktos uzskaitītajiem pārkāpumiem, izriet, ka gadījumā, ja administratīvā naudas soda adresāts ir uzņēmums LESD 101. un 102. panta izpratnē vai tā daļa, administratīvā naudas soda maksimālais apmērs tiek aprēķināts, pamatojoties uz attiecīgā uzņēmuma iepriekšējā finanšu gada kopējā apgrozījuma pasaulē procentuālo daļu”.
22.
Tiesa ir precizējusi, ka administratīvā naudas soda maksimālais apmērs ir balstīts uz “uzņēmuma” kopējo gada apgrozījumu visā pasaulē (
9
) un šis termins “uzņēmums” ir lietots Savienības konkurences tiesību (LESD 101. un 102. panta) izpratnē. Tādējādi Tiesa norāda, ka Savienības likumdevējs, nosakot saskaņā ar VDAR piemērojamo naudas sodu maksimālo apmēru, ir vēlējies izveidot saikni starp VDAR noteikumiem un Savienības konkurences tiesību noteikumiem.
23.
Proti, šajā ziņā VDAR 83. panta 4.–6. punkts ir līdzīgi Regulas (EK) Nr. 1/2003 23. panta 2. punktam (
10
), jo abas šīs normas noteic saskaņā ar katru attiecīgo regulu piemērojamo naudas sodu likumiski noteikto maksimālo apmēru.
24.
Tiesa tālāk izvērsa savu argumentāciju un pievērsās piemērojamiem nosacījumiem, lai noteiktu administratīvā naudas soda apmēru. Spriedumā Deutsche Wohnen (58. punkts) Tiesa norādīja, ka “tikai tāds administratīvs naudas sods, kura apmērs tiek noteikts atkarībā no tā adresāta faktiskās jeb objektīvās ekonomiskās spējas un kuru tādējādi – tā apmēru – uzraudzības iestāde ir piemērojusi, pamatojoties uz saimnieciskās vienības jēdzienu [..] judikatūras [ (
11
)] izpratnē, var atbilst trim VDAR 83. panta 1. punktā paredzētajiem nosacījumiem, proti, ka tas ir vienlaikus iedarbīgs, samērīgs un atturošs”. Lai gan Tiesa šajā ziņā ir atsaukusies uz “[naudas soda] adresātu”, tādējādi uzsverot saikni starp naudas sodu un personu, kas konkrēti apsūdzēta VDAR pārkāpumā, tālāk Tiesa atgriezās pie jēdziena “uzņēmums” (“ekonomiskā vienība”) Savienības konkurences tiesību izpratnē.
25.
Turklāt minētā sprieduma 59. punktā Tiesa nosprieda, ka tad, “ja uzraudzības iestāde atbilstoši pilnvarām, kādas tai ir saskaņā ar VDAR 58. panta 2. punktu, nolemj piemērot pārzinim, kurš ir uzņēmums LESD 101. un 102. panta izpratnē vai tā daļa, administratīvo naudas sodu atbilstoši minētās regulas 83. pantam, šai iestādei saskaņā ar pēdējo minēto tiesību normu, to lasot šīs pašas regulas 150. apsvēruma kontekstā, aprēķinot administratīvos naudas sodus par šī 83. panta 4.–6. punktā minētajiem pārkāpumiem, ir jābalstās uz jēdzienu “uzņēmums” LESD 101. un 102. panta izpratnē” (
12
).
26.
No sprieduma Deutsche Wohnen – kā secināms – izriet, ka, nosakot naudas soda maksimālo apmēru gadījumā, ja VDAR pārkāpumu ir izdarījis pārzinis vai apstrādātājs, kas ir uzņēmums (vai tā daļa), atsauce uz “uzņēmuma” kopējo gada apgrozījumu visā pasaulē jāsaprot LESD 101. un 102. panta izpratnē. Tomēr šādi tiek noskaidrots ne tikai tas, kādu maksimālo naudas soda apmēru potenciāli var piemērot šim pārzinim vai apstrādātājam. Tas nozīmē arī to, ka ļoti niansētā (un visnotaļ kazuistiskā) judikatūra par jēdzieniem “uzņēmums” un “ekonomiskā vienība” zināmā mērā kļūst nozīmīga arī, lai konstatētu nosacījumus, ar kādiem nosaka faktisko naudas sodu, kas piemērojams par šo konkrēto VDAR pārkāpumu.
27.
Turpmākajos punktos analizēšu Deutsche Wohnen judikatūras ietekmi šīs lietas konkrētajā kontekstā, lai piedāvātu ietvaru, kas būtu jāņem vērā iesniedzējtiesai, nosakot ILVA piemērojamo naudas sodu.
2. Juridiskās analīzes 1. posms pēc sprieduma Deutsche Wohnen: vispārēja analīze, lai noteiktu maksimālo naudas soda apmēru
28.
Kā norādīts šo secinājumu 25. un 26. punktā, no VDAR 83. panta formulējuma kopsakarā ar šīs regulas 150. apsvērumu, kā arī no Deutsche Wohnen judikatūras izriet, ka gadījumos, kad pārzinis vai apstrādātājs ir “uzņēmums” (vai tā daļa) LESD 101. un 102. panta izpratnē, naudas soda maksimālā apmēra noteikšanai būtu jāizmanto visa šā uzņēmuma kopējais apgrozījums.
29.
Tiesas judikatūrā konkurences jomā ir precizēts, ka jēdziens “uzņēmums”“aptver jebkādu saimnieciskā darbībā iesaistītu vienību neatkarīgi no tās juridiskā statusa un finansēšanas veida” (
13
).
30.
No Tiesas judikatūras arī izriet, ka LESD 101. un 102. pantā rodamais termins “uzņēmums” var attiekties uz vienu ekonomisku vienību, pat ja šo ekonomisko vienību veido vairākas fiziskas vai juridiskas personas. Jautājums par to, vai vairākas organizācijas veido šādu vienību, lielā mērā ir atkarīgs no tā, vai konkrētā organizācija var brīvi pieņemt lēmumus un vai vadošajai vienībai, proti, mātes sabiedrībai, ir izšķiroša ietekme uz pārējām sabiedrībām. Kritēriji, lai šo ietekmi konstatētu, ir balstīti uz ekonomiskām, juridiskām un organizatoriskām saiknēm starp mātes sabiedrību un tās meitas sabiedrību, piemēram, līdzdalības apmēru, personāla vai organizatoriskām saitēm, norādījumiem un līgumu esamību starp sabiedrībām (
14
).
31.
Judikatūrā ir arī precizēts, ka mātes sabiedrības izšķirošas ietekmes faktisku īstenošanu uz meitas sabiedrības rīcību var secināt no savstarpēji atbilstošu pierādījumu kopuma, pat ja ne ar vienu no šiem pierādījumiem, aplūkojot tos atsevišķi, nepietiek, lai pierādītu šādas ietekmes esamību (
15
). Savienības tiesas šajā ziņā tostarp pamatojās uz mātes sabiedrības pilnvarām iecelt dažādu meitas sabiedrības valžu locekļus, kā arī pilnvaras izsaukt akcionārus uz sanāksmēm un ieteikt vadītāju vai visas valdes kopumā atstādināšanu no amata (
16
).
32.
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru konkrētajā gadījumā, kad mātes sabiedrībai tieši vai netieši pieder viss vai gandrīz viss tā Savienības konkurences tiesību normu pārkāpumu izdarījušās meitas sabiedrības kapitāls, šī mātes sabiedrība var īstenot izšķirošu ietekmi uz šīs meitas sabiedrības rīcību un pastāv atspēkojama prezumpcija, ka minētā mātes sabiedrība faktiski īsteno šādu ietekmi (
17
).
33.
Lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu 2. punktā norādīts, ka ILVA ietilpst Lars Larsen
Group. Ja iesniedzējtiesa konstatētu, ka šīs grupas mātes sabiedrība īsteno izšķirošu ietekmi uz ILVA, “uzņēmumu” VDAR 83. panta 5. punkta izpratnē veidotu: i) šīs grupas mātes sabiedrība; ii) ILVA; un iii) jebkura cita sabiedrība, kurā mātes sabiedrībai arī ir izšķiroša ietekme. Pēdējā minētā kategorija potenciāli ietver citas Lars Larsen Group sabiedrības.
34.
“Apgrozījums” ir skaidri minēts VDAR 83. panta 4.–6. punktā saistībā ar sabiedrībām piemērojamā naudas soda maksimālā apmēra aprēķināšanu. Šis maksimālais apmērs attiecas uz ļoti lielām sabiedrībām, jo ierobežojumu nepiemēro, ja naudas sods ir mazāks par absolūto summu, kas minēta šajos trīs 83. panta punktos, proti, 10 miljoni EUR vai 20 miljoni EUR. Tādējādi maksimālā robeža, kas noteikta, pamatojoties uz apgrozījumu, attiecas tikai uz sabiedrībām, kuru kopējais apgrozījums visā pasaulē pārsniedz 500 miljonus EUR (
18
).
35.
No tā izriet, ka tad, ja iesniedzējtiesa konstatētu, ka Lars Larsen Group mātes sabiedrībai ir izšķiroša ietekme uz ILVA, tad pamatlietā piemērojamā naudas soda maksimālais
apmērs
abstrakti jāaprēķina, pamatojoties uz procentuālo daļu no attiecīgā uzņēmuma, proti, Lars Larsen Group (kurā ietilpst ILVA), kopējā apgrozījuma visā pasaulē iepriekšējā saimnieciskajā gadā.
3. Analīzes 2. posms pēc sprieduma Deutsche Wohnen: analīze, lai noteiktu faktisko naudas sodu par pārkāpumiem pamatlietā
36.
Jautājumu par naudas soda maksimālā apmēra noteikšanu, ko Savienības likumdevējs paredzējis VDAR 83. panta 4.–6. punktā, nevajadzētu nedz sajaukt, nedz apvienot ar uzraudzības iestādes (
19
) nākamo uzdevumu, proti, noteikt faktisko naudas sodu par konkrēto(‑ajiem) VDAR pārkāpumu(‑iem).
37.
Tālab, pirmkārt, jānorāda, ka VDAR 83. panta 1. punktā ir paredzēti trīs pamatnosacījumi (
20
), kas jāievēro uzraudzības iestādei. Katrs no šiem nosacījumiem prasa individuālu visu attiecīgā pārkāpuma apstākļu un atbilstošā faktiski piemērojamā naudas soda līdzsvarošanu. Turklāt minētā 83. panta 2. punktā šai iestādei ir noteikts pienākums ievērot vairākas prasības, lai izlemtu, “vai piemērot administratīvo naudas sodu un [kāds ir atbilstošs faktiskais] administratīvā naudas soda [apmērs]”. Līdz ar to, lai pilnībā izprastu, kā VDAR 83. panta 4.–6. punkts ir piemērojami, nosakot faktisko naudas sodu konkrētā gadījumā, šie punkti jāskata kopsakarā ar šīs regulas 83. panta 1. punktu, kā arī 83. panta 2. punktu. Vēl svarīgāk ir tas, ka pēdējā minētajā tiesību normā ir uzskaitīti konkrēti faktori, kas uzraudzības iestādei jāņem vērā, nosakot faktisko naudas soda apmēru konkrētajā gadījumā.
38.
Jau šā panta 2. punkta formulējumā pašā ir prasīts pienācīgi ņemt vērā vairākus “katra konkrētā gadījuma” elementus, tajā pašā laikā atstājot uzraudzības iestādes ziņā identificēt tos konkrētos elementus, kas attiecas uz tajā izskatāmo lietu, un noteikt, cik tie ir nozīmīgi faktiskā naudas soda aprēķināšanai (
21
).
39.
Atšķirībā no VDAR 83. panta 4.–6. punkta (skat. šo secinājumu 34. punktu) tās 83. panta 2. punktā vai 83. panta 1. punktā, vai 83. panta 3. punktā (
22
) šajā ziņā nav atsauces uz uzņēmuma apgrozījumu. No tā izriet, ka Savienības likumdevējs ir izvēlējies neiekļaut “apgrozījumu” kā konkrētu faktoru, lai noteiktu faktisko naudas sodu. Tā vietā 83. panta 2. punktā ir uzskaitīti citi faktori (
23
), kas raksturo pārkāpumā vainotā pārziņa vai apstrādātāja rīcību, lai nodrošinātu, ka katrs pārkāpums tiek izvērtēts, pamatojoties uz visiem attiecīgajiem konkrētajiem apstākļiem. Manuprāt, no iepriekš minētā var secināt, ka Savienības likumdevējs ir vēlējies nošķirt faktorus, kas ir naudas soda maksimālā apmēra noteikšanas pamatā (1. posms), no to prasību saraksta, kuras uzraudzības iestādei ir saistošas, nosakot faktisko naudas sodu (2. posms).
40.
Šajā ziņā jāatgādina, ka Tiesa ir uzsvērusi, ka “sodu, pat tādu, kuram nav kriminālsoda rakstura, var piemērot tikai tad, ja tas balstās uz skaidru un nepārprotamu juridisko pamatu” (
24
). Tas a fortiori attiecas uz tādiem kriminālprocesiem kā šajā lietā. Tiesas judikatūrā ir atsauce uz “tiesiskuma [principu, kas] nozīmē, ka likumā ir skaidri jādefinē pārkāpumi un par tiem paredzētie sodi [..] [un] likuma skaidrības vērtējuma [kritēriji] saskaņā ar Eiropas Cilvēktiesību tiesas [(ECT)] judikatūru” (
25
).
41.
Šajā ziņā Komisija būtībā apgalvo, ka šajā lietā VDAR nozīmējot, ka ne tikai naudas soda maksimālais apmērs, bet arī faktiskā naudas soda aprēķins esot jānosaka, ņemot vērā uzņēmuma, pie kura pieder sabiedrība, apgrozījumu. Tomēr šo secinājumu 37.–40. punktā izklāstītie apsvērumi neļauj secināt, ka VDAR 83. panta 1.–6. punkts jāinterpretē tādējādi, ka noteikumi par naudas soda maksimālā apmēra noteikšanu (1. posms) jāizmanto kā galvenā vai vienīgā atsauce arī faktiskā naudas soda noteikšanai (2. posms).
42.
Otrkārt, kā viens no blakusefektiem, kas rodas, veidojot saikni starp šīm abām tiesību jomām, no Savienības konkurences tiesībām ir izsecināma arī nepieciešamība nošķirt naudas soda maksimālo apmēru (1. posms) un faktisko naudas sodu (2. posms). Proti, Savienības konkurences tiesībās attiecībā uz naudas soda maksimālo apmēru, līdzīgi kā VDAR 83. pantā, Komisija izmanto apgrozījumu, lai aprēķinātu naudas soda maksimālo apmēru (kas noteikts 10 % apmērā no uzņēmuma kopējā apgrozījuma par katru pārkāpumu). Tomēr ir svarīgi norādīt, ka pats pamata naudas sods netiek noteikts, pamatojoties uz apgrozījumu (
26
).
43.
Tā vietā pamata naudas sodu būtībā nosaka kā procentuālo daļu no attiecīgo pārdošanas darījumu (kas ir tieši vai netieši saistīti ar konkurences pārkāpumu) vērtības, kas reizināta ar ilgumu (gadi vai laikposmi, kas īsāki par vienu gadu), pieskaitot 15–25 % no attiecīgo pārdošanas darījumu vērtības (kā papildu atturēšanas līdzeklis karteļu gadījumā). Šo pamata naudas sodu tad palielina atbildību pastiprinošu apstākļu dēļ vai samazina atbildību mīkstinošu apstākļu dēļ. Pēc tam šai summai piemēro kopējo maksimālo robežu 10 % apmērā no apgrozījuma (vajadzības gadījumā pastāv papildu iespēja samazināt naudas sodu, pamatojoties uz iecietības programmu, izlīgumu un/vai nespēju samaksāt). Tas skaidri parāda, ka, nosakot faktisko naudas sodu, galvenā nozīme ir faktoriem, kas tieši raksturo pārkāpumu (piemēram, attiecīgajiem pārdošanas darījumiem, pārkāpuma ilgumam un lietas konkrētajiem apstākļiem), nevis kopējam gada apgrozījumam visā pasaulē.
44.
Kā jau uzsvērts tiesību doktrīnā, “naudas sodu piemērošanas metodoloģijai, ko Komisija izmanto attiecībā uz LESD 101. un 102. pantu, nav tiešas atbilsmes VDAR kontekstā, jo Savienības konkurences tiesību jomā piemērojamie naudas sodi ir nevis saistīti ar apgrozījumu kā tādu, bet gan vērsti uz to, lai aptvertu [pret konkurenci vērstās] rīcības ietekmi attiecīgajā tirgū. Piemēram, karteļu gadījumā naudas sodi ir balstīti uz “produkta, uz kuru attiecas kartelis”, pārdošanas darījumiem, nevis uz apgrozījumu pasaulē” (
27
).
45.
Proti, Tiesas judikatūrā ir apstiprināts, ka kopējā apgrozījuma daļa, ko veido to preču pārdošana, uz kurām attiecas pārkāpums (tas ir, “pārdošanas darījumu vērtība”), pati par sevi ir labākais rādītājs, kas atspoguļo šā pārkāpuma ekonomisko nozīmi (
28
). Turpretī VDAR rodamā jēdziena “apgrozījums” mērķis ir atspoguļot uzņēmuma ekonomisko nozīmi (
29
). Šīs abas pieejas nav apvienojamas, jo tām ir atšķirīgi mērķi: pirmajā gadījumā tiek vērtēts pārkāpuma smagums, bet otrajā – uzņēmuma ekonomiskā nozīme.
46.
Tādējādi no iepriekš izklāstītajiem apsvērumiem un Tiesas judikatūras (kas citēta šo secinājumu 40. punktā) secinu, ka likumības princips veido ietvaru, kura robežās Savienības konkurences tiesību jomā esošā judikatūra ir attiecināma uz faktisko naudas sodu piemērošanu par VDAR pārkāpumiem. Proti, jānodrošina, ka faktiskie VDAR naudas sodi tiktu aprēķināti tikai saistībā ar pārkāpuma izdarītāja darbībām un tajos pilnībā tiktu ņemtas vērā visas konkrētā pārkāpuma iezīmes. Tādēļ tas, kā jēdzieni “apgrozījums” un “uzņēmums” tiek interpretēti saistībā ar naudas soda maksimālā apmēra noteikšanu, nav automātiski attiecināms uz faktiskā naudas soda aprēķinu.
47.
Lai naudas sods atbilstu VDAR mērķim – stiprināt šīs regulas noteikumu izpildi – un ņemot vērā iepriekš aplūkoto Tiesas judikatūru, terminu “uzņēmums” un “apgrozījums” interpretācijai, nosakot faktisko naudas sodu, būtu jāatbilst šādām prasībām. Nosakot faktisko naudas sodu, uzraudzības iestādei, pirmkārt, jābalstās uz visiem attiecīgās lietas konkrētajiem apstākļiem, kā prasīts VDAR 83. panta 2. punktā, tostarp uz attiecībām “uzņēmumā”, kā noteikts Savienības konkurences tiesību jomā esošajā judikatūrā. Otrkārt, visu attiecīgo apstākļu izsvēršanas rezultātā faktiskajam naudas sodam jābūt iedarbīgam, samērīgam un atturošam. Visbeidzot – tikpat svarīgi ir, lai vajadzības gadījumā tiktu ievēroti krimināltiesību aspekti, kas attiecas uz lietu.
48.
Lai izpildītu šīs prasības, jāatminas sekojošais.
49.
Kā norādījis ģenerāladvokāts Dž. Pitrucella [G. Pitruzzella] (
30
), Savienības tiesībās jēdzienam “uzņēmums” ir tāda nozīme un tvērums, kas raksturīgi tiesiskajam regulējumam, kurā tas iekļaujas, un dažādajiem mērķiem, ko ar minēto regulējumu iecerēts sasniegt. Savienības konkurences tiesībās jēdziena “uzņēmums” funkcionālajam raksturam ir divi aspekti. Pirmkārt, šis jēdziens ir saistīts ar īstenotās darbības veidu, nevis šīs darbības dalībnieku raksturojumu. Konkurenci veido un ietekmē saimnieciskās darbības. Šā iemesla dēļ LESD 101. un 102. pantā ir vispārīga norāde uz “uzņēmumiem”, bez jebkādas atsauces uz to juridisko statusu. Otrkārt, darbības kvalificēšana par saimniecisku un tātad vienības kvalificēšana par “uzņēmumu” Savienības konkurences tiesību izpratnē ir atkarīga no aplūkotā konteksta. Tādā pašā veidā uzņēmuma perimetrā ietilpstošo vienību identificēšana ir atkarīga no apstrīdētā pārkāpuma priekšmeta.
50.
Šie aspekti pamatoti norāda, ka Savienības konkurences tiesībās virsroku gūst saimnieciskie apsvērumi, neņemot vērā attiecīgās vienības juridisko struktūru. Tomēr otrais aspekts ierobežo šo viedokli tādā nozīmē, ka par pārkāpumu atbildīgās vienības vai personas noteikšana un līdz ar to faktiskais naudas sods ir atkarīgi no paša pārmestā pārkāpuma.
51.
Tādējādi viens no terminu “uzņēmums” raksturojošajiem elementiem, kas jāņem vērā, nosakot pamatsodu un tā korekciju (faktiskā naudas soda noteikšanai), ir tas, cik lielā mērā VDAR pārkāpumā ir piedalījušās citas šā uzņēmuma sabiedrības. Šajā ziņā valsts judikatūrā par Savienības konkurences tiesībām ir pausts, ka “konceptuāli jautājums par “uzņēmuma” esamību un jautājums par atbildības sadali starp dažādām sabiedrībām “uzņēmumā” ir atšķirīgi [..] [ (
31
)] [un] persona ipso facto nav atbildīga par [LESD] 101. panta pārkāpumu tikai tādēļ vien, ka tā ir tāda uzņēmuma dalībniece, kurš ir atbildīgs par pārkāpumu saskaņā ar Savienības tiesībām, apstākļos, kad attiecīgā persona nav nedz piedalījusies pārkāpumā, nedz tai bijusi izšķiroša ietekme uz pārkāpumā piedalījušos citu šā uzņēmuma dalībnieku rīcību konkrētajā tirgū [..] [Š]ādos apstākļos ir maz ticams, ka attiecīgā persona faktiski būtu uzskatāma par šā “uzņēmuma” daļu” (
32
).
52.
Manuprāt, iepriekš minētajiem argumentiem ir nozīme arī, apsverot jēdzienā “uzņēmums” ietilpstošo personu loku, lai noteiktu faktisko naudas sodu par VDAR pārkāpumu. Tā tas jo īpaši ir gadījumā, kad uzraudzības iestāde ir nepārprotami konstatējusi, ka mātes sabiedrība nav bijusi iesaistīta attiecīgajā pārkāpumā kā pārzinis vai apstrādātājs (
33
), kā tas ir pamatlietā.
53.
Lai gan Savienības likumdevējs zināmā mērā ir izveidojis saikni starp šīm abām Savienības tiesību jomām, lai noteiktu maksimālos naudas sodus, VDAR noteikumiem un Savienības konkurences noteikumiem acīmredzami ir atšķirīgi mērķi. VDAR regulatīvā sistēma atšķiras no Savienības konkurences noteikumu regulējuma, un tās pamatā ir doma, ka pārzinis (un apstrādātājs) ir atbildīgs par personas datu likumīgu apstrādi. Citiem vārdiem – Savienības konkurences tiesību akti ir vērsti uz “uzņēmumiem” (tajos aizliegums izteikts ar atsauci uz “uzņēmumu”), savukārt VDAR galvenais uzsvars ir uz “pārziņiem” un “apstrādātājiem”. Jāatgādina arī, ka, tā kā “ekonomiskās vienības” doktrīnu nevar nošķirt no Savienības konkurences tiesību plašās loģikas un priekšmeta, Tiesa līdz šim ir atteikusies paplašināt tās piemērošanu pēc analoģijas citām Savienības tiesību jomām, piemēram, uz ārpuslīgumisko atbildību, kas pamatota ar LESD 340. panta otro daļu (
34
).
54.
Ņemot vērā šos apsvērumus, kļūst skaidrs, kāpēc Tiesa ir skaidri sašaurinājusi Savienības konkurences tiesību ietekmi uz VDAR īstenošanu (un jo īpaši šajā regulā paredzētajiem naudas sodiem). Spriedumā Deutsche Wohnen (53. punkts) Tiesa nolēma, ka jēdziens “uzņēmums” LESD 101. un 102. panta izpratnē “neietekmē to, vai un kādos apstākļos pārzinim, kas ir juridiska persona, var tikt piemērots administratīvs naudas sods atbilstoši VDAR 83. pantam, jo šis jautājums ir izsmeļoši reglamentēts šīs regulas 58. panta 2. punktā un 83. panta 1.–6. punktā”. Turpinājumā (54. punktā) tā norādīja, ka šim jēdzienam ir “nozīme tikai, lai noteiktu apmēru administratīvajam naudas sodam, kas saskaņā ar VDAR 83. panta 4.–6. punktu [‚kur reglamentēts maksimālais naudas sods,] tiek piemērots pārzinim” (mans izcēlums). Turklāt, (53. punktā) nospriežot, ka jautājums par to, vai un kādos apstākļos var tikt piemērots administratīvs naudas sods, “ir izsmeļoši reglamentēts šīs regulas 58. panta 2. punktā un 83. panta 1.–6. punktā” (mans izcēlums), Tiesa arī ir precizējusi, ka, nosakot faktisko naudas sodu, 83. panta 1.–6. punkta prasības jāpiemēro pilnībā un neviens no šiem punktiem nav primus inter pares.
55.
Līdz ar to “uzņēmuma”“apgrozījums” ir tikai viens no daudzējādiem elementiem, kas jāņem vērā, nosakot pārziņa (vai apstrādātāja) atbildību un atbilstoši VDAR piemērojot iedarbīgu, samērīgu un atturošu naudas sodu.
56.
Tiesas judikatūrā patiešām ir norādīts, ka Savienības konkurences tiesībās noteiktās situācijās, aprēķinot faktiskā naudas soda apmēru (piemēram, palielinot pamatsummu atturēšanas nolūkā), var būt pamatoti ņemt vērā sabiedrības apgrozījumu, bet tikai kā vienu no būtiskiem elementiem (
35
).
57.
Līdz ar to, manuprāt, nosakot faktisko naudas sodu, būtu jābūt iespējai balstīties uz jēdzienu “uzņēmums” LESD 101. un 102. panta izpratnē, taču tikai tad, ja tas ir pienācīgi pamatots, lai nodrošinātu naudas soda atturošo ietekmi un iedarbību. Proti, šajā ziņā minētā jēdziena izmantošanai katrā konkrētajā gadījumā jābūt niansētai un individualizētai. Konkrētāk – to var izmantot kā korekcijas mehānismu, izvērtējot attiecīgās lietas konkrētos apstākļus pēc tam, kad ir noteikts naudas sods saskaņā ar VDAR 83. panta 2. punktu. Tādējādi iesniedzējtiesai jāpārbauda, vai šajā lietā pastāv apstākļi, kas attaisnotu šādu naudas soda palielināšanu, it īpaši atturēšanas nolūkā.
58.
Jautājumu par VDAR naudas soda individualizāciju (
36
) ir risinājusi arī Eiropas Datu aizsardzības kolēģija (turpmāk tekstā – “EDAK”) (
37
). Pamatnostādnēs par VDAR paredzēto naudas sodu aprēķināšanu (
38
), kas izstrādātas saskaņā ar VDAR 70. panta 1. punkta k) apakšpunktu, EDAK cenšas visā Savienībā standartizēt VDAR paredzētās uzraudzības iestāžu pilnvaras piemērot naudas sodus. It īpaši EDAK norāda, ka, “lai noteiktu sākumpunktu turpmākajiem aprēķiniem”, tā ņem vērā “trīs elementus: pārkāpumu iedalījumu kategorijās pēc to veida saskaņā ar VDAR 83. panta 4. līdz 6. punktu, pārkāpuma smagumu [..] un uzņēmuma apgrozījumu kā vienu no būtiskiem elementiem, kas jāņem vērā, lai piemērotu iedarbīgu, atturošu un samērīgu naudas sodu saskaņā ar VDAR 83. panta 1. punktu”. Lai arī šie apsvērumi Tiesai nav saistoši, tie parāda, ka tikai visaptveroša pieeja, kas ietver visus ar konkrēto lietu saistītos aspektus, var nodrošināt, ka naudas sods atbilst minētās regulas 83. panta pamatprasībām, it īpaši tam, ka faktiski piemērotajam naudas soda jābūt iedarbīgam, samērīgam un atturošam.
59.
Līdz ar to, lai noteiktu faktiskā naudas soda apmēru, aicinu Tiesu uzskatīt, ka saistībā ar jēdziena “uzņēmums” izmantošanu, nosakot faktisko naudas sodu saskaņā ar VDAR 83. pantu, būtu jāņem vērā šādi aspekti. Pirmkārt, jāizvērtē, vai mātes sabiedrība ir īstenojusi savas lēmumu pieņemšanas pilnvaras saistībā ar konkrētām pārziņa vai apstrādātāja darbībām, uz kurām attiecas VDAR pārkāpums(‑i). Otrkārt, jāapsver, vai konkrētā datu apstrāde, ar kuru tiek pārkāpta VDAR, ir attiecināma uz atsevišķo sabiedrību un/vai uz visu grupu. Treškārt, jānosaka, vai VDAR pārkāpumā(‑os) bija iesaistīta vairāk nekā viena grupas sabiedrība.
60.
Šajā ziņā jānorāda, ka vērā ņemami tostarp ir šādi aspekti: i) šajā lietā (
39
) – atšķirībā no lietas, kurā pieņemts spriedums Deutsche Wohnen, – šķiet, ka Lars Larsen Group un/vai tās mātes sabiedrība nebija iesaistīta kriminālprocesā; ii) apsūdzības tika izvirzītas tikai ILVA, nevis grupai (
40
); un iii) VDAR pārkāpums pamatlietā attiecās tikai uz ILVA klientiem un to datiem, un nekas neliecināja, ka pārkāpums būtu izdarīts visas grupas mērogā vai ka ILVA apstrāde būtu saistīta ar citām grupas sabiedrībām. Jāuzsver, ka lietā, kurā pieņemts spriedums Deutsche Wohnen, “attiecīgā sabiedrība” uzņēmās visu atbildību par datu apstrādi, tas ir, arī par citu grupas sabiedrību datu apstrādi (
41
).
61.
Tomēr iesniedzējtiesai, kurai vienīgajai ir kompetence lemt par faktiem, šajā ziņā jāveic vajadzīgās pārbaudes un jāizvērtē šie aspekti, kā arī tas, cik nozīmīgi un svarīgi tie ir, nosakot pienācīgu ILVA faktiskā naudas soda apmēru.
4. Nobeiguma piezīmes
62.
Uzskatu, ka, lai sniegtu iesniedzējtiesai pilnīgu atbildi, ir lietderīgi īsi aplūkot dažus konkrētus šīs lietas aspektus, lai gan šī tiesa par tiem nav vaicājusi.
63.
VDAR 83. panta 1.–6. punkta interpretācija pamatlietā jāveic it īpaši kopsakarā ar tās 83. panta 9. punktu (
42
) – tas ir jautājums, ko Tiesa nav aplūkojusi spriedumā Deutsche Wohnen (
43
). Tāpēc kārtība, kādā saskaņā ar VDAR 83. pantu noteicams pienācīgs faktiskais naudas sods, šajā lietā jāinterpretē saderīgi ar kriminālprocesa būtiskajām garantijām.
64.
Analizējot to, kāda nozīme 83. panta 9. punktam ir šajā lietā, jāņem vērā arī VDAR 151. apsvērums, atbilstoši kuram “Dānijas un Igaunijas tiesību sistēmas [ (
44
)] nepieļauj administratīvus naudas sodus, kā tie izklāstīti šajā regulā”. Turklāt šajā apsvērumā sniegtas norādes par dažādu procedūru saderību ar trim pamatnosacījumiem, kam faktiskajam naudas sodam jāatbilst saskaņā ar VDAR regulējumu, proti, ka “jebkurā gadījumā uzliktajiem naudas sodiem vajadzētu būt iedarbīgiem, samērīgiem un atturošiem”. Tāpēc ir lietderīgi īsumā aplūkot Savienības tiesību ietekmi uz kriminālprocesā piemērojamajiem naudas sodiem, lai nodrošinātu, ka šie trīs nosacījumi ir izpildīti arī tādā konkrētā lietā kā šī.
65.
Tiesas sēdē ILVA atsaucās, pirmkārt, uz Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 41. pantu. Šā panta virsraksts ir “Tiesības uz labu pārvaldību” un tā 2. punkta c) apakšpunktā ir minēts “pārvaldes pienākums pamatot savus lēmumus”, taču ILVA šajā ziņā nav izvirzījusi nekādus konkrētus argumentus.
66.
Otrkārt, ILVA atsaucās arī uz Hartas 49. pantu. Manuprāt, interpretējot VDAR 83. panta 1.–6. punktu, jāņem vērā šis Hartas pants, kura virsraksts ir “Noziedzīgu nodarījumu un sodu likumības un samērīguma principi” un kurš tādējādi ir nozīmīgs pamatlietā. Hartas 49. panta 3. punkts tostarp noteic, ka “sodu smagums nedrīkst būt nesamērīgs ar noziedzīgā nodarījuma smagumu”.
67.
Proti, no Tiesas judikatūras izriet, ka samērīguma princips ietilpst Savienības tiesību vispārējos principos, kas ir pamatā dalībvalstu kopīgajām konstitucionālajām tradīcijām un kas jāievēro valsts iestādēm, piemērojot vai īstenojot Savienības tiesības. Saskaņā ar šo principu dalībvalstīm jāveic pasākumi, kuri ir piemēroti izvirzīto mērķu sasniegšanai un nepārsniedz to, kas ir nepieciešams to sasniegšanai (
45
).
68.
Tādējādi soda bardzībai jāatbilst attiecīgā pārkāpuma smagumam, jo šāda prasība izriet gan no Hartas 52. panta 1. punkta, gan no tās 49. panta 3. punktā paredzētā sodu samērīguma principa (
46
).
69.
No Paskaidrojumiem attiecībā uz Hartu (
47
) izriet, ka saskaņā ar Hartas 52. panta 3. punktu tiesības, kas garantētas tās 49. pantā, atbilst arī tiesībām, kas ir garantētas Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijā, kura parakstīta Romā 1950. gada 4. novembrī (turpmāk tekstā – “ECPAK”), tādēļ to nozīme un darbības joma ir tāda pati kā ECPAK paredzētajām tiesībām. Tātad ECT prasības attiecībā uz sodu samērīgumu ir piemērojamas tādā gadījumā, kāds aplūkots pamatlietā, kopsakarā piemērojot Hartas 17. panta 1. punktu, 51. panta 1. punktu un 52. panta 1. un 3. punktu (
48
).
70.
Tiesas judikatūrā ir skaidri norādīts, ka saskaņā ar samērīguma principu, pirmām kārtām, piemērotajai sodam jāatbilst pārkāpuma smagumam un, otrām kārtām, nosakot sodu, kā arī naudas soda apmēru, jāņem vērā attiecīgās lietas konkrētie apstākļi (
49
). Attiecībā uz otro aspektu judikatūrā ir uzsvērts, ka iesniedzējtiesai jāņem vērā tādi objektīvi kritēriji kā pārkāpuma smagums un ilgums, kā arī iespējamie atbildību pastiprinošie un mīkstinošie apstākļi, lai nodrošinātu naudas soda iedarbību, samērīgumu un atturošo ietekmi (
50
).
71.
ECT judikatūrā šādās lietās turklāt tiek izsvērtas dažādas iesaistītās intereses un ņemts vērā pieteikuma iesniedzējam piemērotā kriminālsoda raksturs, smagums un atturošā ietekme. Tajā skaidri norādīts, ka valstu pienākums piemērot krimināltiesības un piespriest sodu (
51
), lai aizsargātu sabiedrību (
52
), rada atbilstošu pienākumu nodrošināt, lai piemērotais sods nebūtu pārmērīgs.
72.
ECT ir nospriedusi, ka “nepieciešamais līdzsvars netiks panākts, ja attiecīgā persona saskaras ar individuālu un pārmērīgu slogu”, tādējādi “finansiālā atbildība, kas izriet no naudas soda, var apdraudēt šajā tiesību normā paredzēto garantiju, ja tā personai piemēro pārmērīgu slogu vai būtiski ietekmē tās finansiālo stāvokli” (
53
). [Neoficiāls tulkojums.]
73.
No tā izriet, ka pamatlietas konkrētie procesuālie aspekti, kā arī Savienības tiesības un ECT judikatūra saistībā ar kriminālprocesā piemērotajiem naudas sodiem liek iesniedzējtiesai, nosakot faktisko naudas sodu par VDAR pārkāpumiem, ņemt vērā visus lietā nozīmīgos aspektus. Apsūdzētās personas procesuālās garantijas, kā arī samērīguma princips, kā tas interpretēts Tiesas un ECT judikatūrā, paredz, ka sodiem jāatbilst nodarījuma smagumam un ka jāņem vērā attiecīgās lietas konkrētie apstākļi.
74.
Ņemot vērā šīs prasības, iesniedzējtiesai jānodrošina, lai, nosakot faktisko naudas sodu, tiek ievērots samērīguma princips, panākot taisnīgu līdzsvaru starp sabiedrības vispārējām interesēm personas datu aizsardzības jomā un pārziņa, apstrādātāja vai uzņēmuma, kurā tas ietilpst, pamattiesību aizsardzību (
54
).
V. Secinājumi
75.
Ierosinu Tiesai uz Vestre Landsret (Rietumu reģiona apelācijas tiesa, Dānija) uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem atbildēt šādi:
Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) 2016/679 (2016. gada 27. aprīlis) par fizisku personu aizsardzību attiecībā uz personas datu apstrādi un šādu datu brīvu apriti un ar ko atceļ Direktīvu 95/46/EK (Vispārīgā datu aizsardzības regula) 83. panta 4.–6. punkts
jāinterpretē tādējādi, ka tad, ja naudas sodi tiek piemēroti pārzinim vai apstrādātājam, kas ir uzņēmums (vai tā daļa), jēdziens “uzņēmums” jāsaprot kā tāds, kas atbilst jēdzienam “uzņēmums” LESD 101. un 102. panta izpratnē, lai noteiktu naudas soda maksimālo apmēru. Tādējādi ņem vērā uzņēmuma, kurā ietilpst pārzinis vai apstrādātājs, kopējo gada apgrozījumu visā pasaulē.
Tomēr, nosakot faktisko piemērojamo naudas sodu, jēdziens “uzņēmums” jāinterpretē kopsakarā ar Regulas 2016/679 83. panta 1. un 2. punktu un jāizmanto kā viens no aspektiem, kam ir nozīme, izvērtējot attiecīgās lietas konkrētos apstākļus. Šajā ziņā konkrētie apstākļi var attiekties uz mātes sabiedrības lēmumu pieņemšanas pilnvarām, datu apstrādes apjomu, ar kuru tiek pārkāpti minētās regulas noteikumi, un pārkāpumā iesaistītā uzņēmuma vienību skaitu.
Turklāt, ja šādu naudas sodu saistībā ar Regulas 2016/679 83. panta 9. punktu piemēro valsts tiesa kriminālprocesā, faktiskais naudas sods jāaprēķina, ņemot vērā krimināltiesību jomā piemērojamos principus. Šajā kontekstā valsts tiesai jānodrošina, lai, nosakot faktisko naudas sodu, tiek ievērots samērīguma princips, panākot taisnīgu līdzsvaru starp sabiedrības vispārējām interesēm personas datu aizsardzības jomā un pārziņa, apstrādātāja vai uzņēmuma, kurā tas ietilpst, pamattiesību aizsardzību.
(
1
)	Oriģinālvaloda – angļu.
(
2
)	Eiropas Parlamenta un Padomes regula (2016. gada 27. aprīlis) par fizisku personu aizsardzību attiecībā uz personas datu apstrādi un šādu datu brīvu apriti un ar ko atceļ Direktīvu 95/46/EK (Vispārīgā datu aizsardzības regula) (OV 2016, L 119, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “VDAR”).
(
3
)	Dānijas avotos pamatlieta tiek saukta arī par “IDdesign A/S”, jo tas bija ILVA agrākais sabiedrības nosaukums.
(
4
)	It īpaši VDAR 83. panta 9. punkts un 151. apsvērums.
(
5
)	Skat. Overby, T., “The Danish adaptation of the GDPR”, Blog Droit Européen, 2018. gada jūnijs, 4. un 5. lpp.
(
6
)	Attiecībā uz otrā prejudiciālā jautājuma īpatnējo formulējumu (skat. šo secinājumu 15. punktu) šķiet, ka tajā ir pieļauta pārrakstīšanās kļūda. Tomēr no konteksta var secināt, ka iesniedzējtiesa domājusi nevis izvēli starp “ekonomisko vienību, kurā ietilpst uzņēmums” un “pašu uzņēmumu”, bet gan izvēli starp “ekonomisko vienību, kurā ietilpst sabiedrība” un “pašu sabiedrību” (proti, VDAR pārkāpušo juridisko personu).
(
7
)	Šis apsvērums ir citēts šo secinājumu 4. punktā.
(
8
)	Spriedums, 2023. gada 5. decembris, Deutsche Wohnen (C‑807/21, EU:C:2023:950, 57. punkts; turpmāk tekstā – “spriedums Deutsche Wohnen” vai “Deutsche Wohnen judikatūra”). Skat. arī tajā pašā dienā pasludināto radniecīgo spriedumu Nacionalinis visuomenės sveikatos centras (C‑683/21, EU:C:2023:949).
(
9
)	Kā izriet no Tiesas judikatūras, “apgrozījums, kaut arī tas ir nenoteikts un nepilnīgs, tomēr ir atbilstošs kritērijs, novērtējot attiecīgo uzņēmumu lielumu un ekonomisko potenciālu”. Skat. spriedumu, 2011. gada 8. decembris, KME Germany u.c./Komisija (C‑272/09 P, EU:C:2011:810, 52. punkts).
(
10
)	Padomes Regula (2002. gada 16. decembris) par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti [LESD 101. un 102. pantā] (OV 2003, L 1, 1. lpp.).
(
11
)	Spriedums, 2021. gada 6. oktobris, Sumal (C‑882/19, EU:C:2021:800, 41. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
12
)	Attiecībā uz valstu judikatūru skat. Landgericht Bonn (Bonnas apgabaltiesa, Vācija) (spriedums, 2020. gada 11. novembris, DE:LGBN:2020:1111.29OWI1.20.00) un Conseil d’État (Valsts padome, Francija) (spriedums, 2020. gada 19. jūnijs, FR:CECHR:2020:430810.20200619). Šie abi spriedumi (lai arī senāki par Tiesas spriedumu) būtībā atbilst Tiesas veiktajai interpretācijai. Par pretēju interpretāciju skat. Bundesverwaltungsgericht (Federālā administratīvā tiesa, Austrija) (spriedums, 2019. gada 19. augusts, AT:BVWG:2019:W211.2208885.1.00) un Landgericht Berlin (Berlīnes apgabaltiesa, Vācija) (spriedums, 2021. gada 18. februāris, DE:LGBE:2021:0218.526OWI.LG2JS.OW.00; šā sprieduma rezultātā tika taisīts Tiesas spriedums Deutsche Wohnen). Attiecībā uz vēlāko judikatūru, kurā Tiesas spriedums tiek piemērots, skat. Bundesverwaltungsgericht (Federālā administratīvā tiesa, Austrija) (spriedums, 2024. gada 27. marts, AT:BVWG:2024:W214.2243436.1.00).
(
13
)	Skat. spriedumu, 1991. gada 23. aprīlis, Höfner un Elser (C‑41/90, EU:C:1991:161, 21. punkts). Skat. arī, piemēram, spriedumus, 2000. gada 12. septembris, Pavlov u.c. (no C‑180/98 līdz C‑184/98, EU:C:2000:428, 74. punkts); 2012. gada 12. jūlijs, Compass‑Datenbank (C‑138/11, EU:C:2012:449, 35. punkts); un 2017. gada 27. aprīlis, Akzo Nobel u.c./Komisija (C‑516/15 P, EU:C:2017:314, 47. punkts).
(
14
)	Skat., piemēram, spriedumu, 2011. gada 20. janvāris, General Química u.c./Komisija (C‑90/09 P, EU:C:2011:21, 37. punkts). Galvenais kritērijs, lai to konstatētu, ir “izšķiroša ietekme”, kas izsecināma no faktiskiem pierādījumiem (ekonomiskām, organizatoriskām un juridiskām saiknēm).
(
15
)	Spriedums, 2021. gada 27. janvāris, The Goldman Sachs Group/Komisija (C‑595/18 P, EU:C:2021:73, 67. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
16
)	Turpat, 71. punkts.
(
17
)	Turpat, 32. punkts un tajā minētā judikatūra.
(
18
)	2 % no sabiedrības kopējā apgrozījuma visā pasaulē pārsniedz 10 miljonus EUR tikai tad, ja sabiedrības apgrozījums ir virs 500 miljoniem EUR. Tāpat 4 % no sabiedrības kopējā apgrozījuma visā pasaulē pārsniedz 20 miljonus EUR tikai tad, ja sabiedrības apgrozījums ir virs 500 miljoniem EUR.
(
19
)	Šajos secinājumos šajā ziņā atsaukšos uz “uzraudzības iestādi”, bet, ņemot vērā pamatlietas specifisko kontekstu, ir skaidrs, ka tas pats attiecas arī uz iesniedzējtiesu (jo tieši iesniedzējtiesa, nevis uzraudzības iestāde, ir tā, kas piemēro naudas sodu ILVA).
(
20
)	“Katra uzraudzības iestāde nodrošina, ka par 4., 5. un 6. punktā minētajiem šīs regulas pārkāpumiem saskaņā ar šo pantu paredzēto administratīvo naudas sodu piemērošana katrā konkrētā gadījumā ir iedarbīga, samērīga un atturoša.” (Mans izcēlums.)
(
21
)	Šajā nozīmē skat. šo secinājumu 40. punktā minēto judikatūru.
(
22
)	Pēdējā minētā tiesību norma attiecas uz situācijām, kad vienlaikus tiek pārkāptas vairākas VDAR normas.
(
23
)	Daži no šiem faktoriem ir šādi: pārkāpuma būtība, smagums un ilgums; vai pārkāpums izdarīts tīši vai neuzmanības dēļ; nodarītā kaitējuma mazināšanas pasākumi; pārziņa vai apstrādātāja iepriekšējie pārkāpumi; sadarbības ar uzraudzības iestādi pakāpe; skarto personas datu kategorijas u.tml.
(
24
)	Spriedums, 1984. gada 25. septembris, Könecke (117/83, EU:C:1984:288, 11. punkts).
(
25
)	Spriedums, 2013. gada 18. jūlijs, Schindler Holding u.c./Komisija (C‑501/11 P, EU:C:2013:522, 57. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
26
)	Skat. 32. punktu (“Augstākā pieļaujamā robeža”) un 13. punktu (attiecībā uz “naudas soda pamatsummu”) Komisijas Pamatnostādnēs naudas soda aprēķināšanai, piemērojot Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta a) apakšpunktu (OV 2006, C 210, 2. lpp.) (turpmāk tekstā – “2006. gada pamatnostādnes naudas soda aprēķināšanai”).
(
27
)	Mayer Brown, Yaros, O. u.c., “GDPR fines – Lessons from competition law”, 2018. gada decembris, 4. lpp.
(
28
)	Spriedums, 2014. gada 12. novembris, Guardian Industries un Guardian Europe/Komisija (C‑580/12 P, EU:C:2014:2363, 59. punkts).
(
29
)	2006. gada pamatnostādņu naudas soda aprēķināšanai 30. punkts noteic, ka “Komisija īpašu uzmanību pievērš tam, lai naudas sodam būtu pietiekami preventīva iedarbība, šajā nolūkā tā var palielināt naudas sodu, ko uzliek uzņēmumiem ar īpaši lielu apgrozījumu, kurā ietilpst preces un pakalpojumi, kas nav iesaistīti pārkāpumā” (mans izcēlums). Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2014. gada 6. februāris, Elf Aquitaine/Komisija (T‑40/10, EU:T:2014:61, 350.–357. punkts un tajos minētā judikatūra).
(
30
)	Secinājumos konkurences tiesību lietā Sumal (C‑882/19, EU:C:2021:293, 23.–25. punkts).
(
31
)	Skat., piemēram, Competition Appeal Tribunal (Konkurences lietu apelācijas tiesa, Apvienotā Karaliste) judikatūru pirms Brexit lietā Sainsbury’s Supermarkets Ltd v Mastercard Incorporated and Others (2016) CAT 11, 363. punkta 20.–22. apakšpunkts.
(
32
)	Turpat, 363. punkta 23. apakšpunkts.
(
33
)	No lietas materiāliem izriet, ka tā tas ir šajā lietā, ciktāl prokurors neizvirzīja apsūdzības mātes sabiedrībai, “jo neesot bijis pamata to darīt”, un meitas sabiedrība (ILVA) “veic neatkarīgu mazumtirdzniecības darbību un [..] nav tā, ka mātes sabiedrība būtu nodibinājusi meitas sabiedrību tikai tālab, lai tai uzticētu veikt datu apstrādi grupas vajadzībām”. Skat. lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu 5. un 21. punktu.
(
34
)	2019. gada 5. septembra spriedumā Eiropas Savienība/Guardian Europe un Guardian Europe/Eiropas Savienība (C‑447/17 P un C‑479/17 P, EU:C:2019:672, 105. un 106. punkts) Tiesa ir nospriedusi, ka “uzņēmuma” jēdziens “ekonomiskās vienības” doktrīnas izpratnē ir izmantots konkrēti, lai īstenotu atbilstošās Savienības konkurences tiesību normas un, it īpaši, lai noteiktu LESD 101. un 102. panta pārkāpuma izdarītāju. Savukārt šis jēdziens nav piemērojams saskaņā ar LESD 340. panta otro daļu celtās prasības par zaudējumu atlīdzību ietvaros. Šāda prasība ir vispārējo tiesību prasība, ko reglamentē vispārējās procesuālās normas, kuras konkrētajā gadījumā ir pakļautas sabiedrību tiesībām un kuras nav atkarīgas no Savienības konkurences tiesībās esošajiem atbildības noteikšanas principiem.
(
35
)	Spriedums, 2010. gada 17. jūnijs, Lafarge/Komisija (C‑413/08 P, EU:C:2010:346, 102. punkts un tajā minētā judikatūra). Skat. arī šo secinājumu 29. zemsvītras piezīmi.
(
36
)	Tas ir, cenšoties panākt līdzsvaru starp naudas sodu un pārkāpuma izdarītāja īpašo situāciju.
(
37
)	EDAK ir neatkarīga Savienības struktūra ar juridiskas personas statusu, kuras mērķis ir nodrošināt konsekventu VDAR piemērošanu un veicināt sadarbību starp Savienības datu aizsardzības iestādēm.
(
38
)	Pamatnostādnes 04/2022 par administratīvo naudas sodu aprēķināšanu saskaņā ar VDAR, Versija 2.1, pieņemtas 2023. gada 24. maijā, 48. punkts.
(
39
)	Lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu šajā lietā (3. lpp.) ir norādīts, ka “no [valsts tiesību aktos] noteiktā kriminālvajāšanas principa izriet, ka tiesa nevar pasludināt notiesājošu spriedumu par nodarījumu, uz kuru neattiecas apsūdzība. Ja, nosakot stingrāku sodu, piešķirtu nozīmi apstākļiem, kas saistīti ar citu personu, pret kuru apsūdzības nav izvirzītas, tas būtu pretrunā minētajā tiesību normā noteiktajam principam”.
(
40
)	Savukārt valsts pamatnostādnēs par naudas sodu piemērošanu ir noteikts, ka tad, “ja datu pārzinis ir grupas meitas sabiedrība, jāizmeklē, vai kriminālatbildība var tikt piemērota arī mātes sabiedrībai”. Skat. Bødevejledning – Udmåling af bøder til virksomheder (Pamatnostādnes naudas sodu piemērošanai – Naudas sodu aprēķināšana sabiedrībām), 2021. gada janvāris, 3. lpp.
(
41
)	Proti, lietai, kurā pasludināts spriedums Deutsche Wohnen, pārkāpumi attiecās uz visu grupu, kurā ietilpa attiecīgā sabiedrība. Skat. arī faktiskās atšķirības starp šīm abām lietām, it īpaši, ņemot vērā sprieduma Deutsche Wohnen 10.–12. punktu.
(
42
)	Jāatgādina, ka šī tiesību norma tostarp noteic, ka tad, “ja dalībvalsts tiesību sistēmā nav paredzēti administratīvi naudas sodi, šo pantu var piemērot tā, ka naudas sodu ierosina kompetentā uzraudzības iestāde, bet uzliek kompetentās valsts tiesas, vienlaikus nodrošinot, ka minētie tiesību aizsardzības līdzekļi ir efektīvi un tiem ir līdzvērtīga iedarbība ar uzraudzības iestāžu uzliktiem administratīviem naudas sodiem. Jebkurā gadījumā uzliktie naudas sodi ir iedarbīgi, samērīgi un atturoši [..]”.
(
43
)	Tāpēc, ka šai normai nebija nozīmes šīs lietas atrisināšanā.
(
44
)	Šķiet, ka Īrijā datu uzraudzības iestādes piemērotie administratīvie naudas sodi jāapstiprina tiesai. Skat. 2018. gada Data Protection Act 2018 (2018. gada Datu aizsardzības likums), 141.–143. pants. Turklāt, ņemot vērā Vrhovno sodišče (Augstākā tiesa, Slovēnija) 2021. gada 16. marta nolēmumu, šķiet, ka arī Slovēnijā nav atļauts piemērot administratīvos naudas sodus.
(
45
)	Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2018. gada 4. oktobris, Link Logistik N&N (C‑384/17, EU:C:2018:810, 40. punkts un tajā minētā judikatūra; turpmāk tekstā – “spriedums Link Logistik”).
(
46
)	Turpat, 42. punkts un tajā minētā judikatūra.
(
47
)	OV 2007, C 303, 17. lpp.
(
48
)	Skat. arī spriedumu Link Logistik, 43. punkts.
(
49
)	Spriedums Link Logistik, 45. punkts.
(
50
)	Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2022. gada 10. novembris, Zenith Media Communications (C‑385/21, EU:C:2022:866, 41. punkts).
(
51
)	Skat., piemēram, ECT spriedumu, 2003. gada 4. decembris, M.C. pret Bulgāriju, CE:ECHR:2003:1204JUD003927298.
(
52
)	Skat., piemēram, ECT spriedumu, 1999. gada 16. decembris, T. pret Apvienoto Karalisti, CE:ECHR:1999:1216JUD002472494, 97. punkts, atsaucoties uz ECT spriedumu, 1998. gada 23. septembris, A. pret Apvienoto Karalisti, CE:ECHR:1998:0923JUD002559994, 22. punkts, un ECT spriedumu, 1998. gada 28. oktobris, Osman pret Apvienoto Karalisti, CE:ECHR:1998:1028JUD002345294, 115. punkts.
(
53
)	Skat., piemēram, ECT spriedumu, 2015. gada 27. oktobris, Konstantin Stefanov pret Bulgāriju, CE:ECHR:2015:1027JUD003539905, 55. punkts.
(
54
)	Turpat, 54., 55., 66., 67., 69. un 70. punkts. Skat. arī ECT spriedumus, 2001. gada 5. jūlijs, Phillips pret Apvienoto Karalisti, CE:ECHR:2001:0705JUD004108798, 35. punkts, un 2021. gada 24. jūnijs, Imeri pret Horvātiju, CE:ECHR:2021:0624JUD007766814, 71. punkts.