62023CJ0254
TIESAS SPRIEDUMS (virspalāta)
2025. gada 10. jūlijā (
*1
)
[Teksts labots ar 2025. gada 15. septembra rīkojumu]
Satura rādītājs
I. Atbilstošās tiesību normas
A. Savienības tiesības
1. LESD
2. Protokols Nr. 26
3. Harta
4. Direktīva 2006/123
5. Direktīva 2008/98
6. Direktīva 2018/851
B. Slovēnijas tiesības
II. Tiesvedība pamatlietā un prejudiciālie jautājumi
III. Par prejudiciālajiem jautājumiem
A. Par pirmo jautājumu
B. Par otro līdz desmito jautājumu
1. Ievada apsvērumi
a) Par Direktīvu 2008/98
b) Par Direktīvu 2006/123, kā arī LESD 49. un 56. pantu
c) Par brīvības veikt uzņēmējdarbību un pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojumu pamatojumu, ņemot vērā Direktīvu 2006/123, kā arī LESD 49. un 56. pantu
d) Par Hartas, kā arī tiesiskās drošības un tiesiskās paļāvības aizsardzības principu ievērošanu
2. Par nosacījumiem, izveidojot monopolu no ražotāja paplašinātās atbildības izrietošo pienākumu kolektīvas izpildes darbības veikšanai
a) Par darījumdarbības brīvības un pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojumiem
b) Par attiecīgo ierobežojumu pamatojumu
1) Par diskriminācijas aizlieguma nosacījumu
2) Par primāru vispārējo interešu apsvērumu esību
3) Par samērīguma nosacījumu
i) Par ierobežojumu spēju nodrošināt izvirzīto mērķu sasniegšanu
ii) Par attiecīgo ierobežojumu vajadzību un samērīgumu šaurā nozīmē
4) Par Hartas 16. un 17. panta, kā arī tiesiskās drošības un tiesiskās paļāvības aizsardzības principu ievērošanu
3. Par pasākumiem, kas noteikti monopola īpašniekam un personām, kurām pieder tā kapitāldaļas
a) Par brīvības veikt uzņēmējdarbību un pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojumiem
b) Par attiecīgo ierobežojumu attaisnojumu
1) Par diskriminācijas aizlieguma nosacījumu
2) Par primāru vispārējo interešu apsvērumu esību
3) Par samērīguma nosacījumu
i) Par ierobežojumu spēju nodrošināt izvirzīto mērķu sasniegšanu
ii) Par vajadzību un samērīgumu attiecīgo ierobežojumu šaurā izpratnē
4) Par Hartas 16. panta ievērošanu
4. Par pasākumiem, kas noteikti ražotājiem, kuri vēlas piekļūt valsts tirgum
a) Par brīvības veikt uzņēmējdarbību un pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojumiem
b) Par attiecīgo ierobežojumu attaisnojumu
1) Par primāru vispārējo interešu apsvērumu esību
2) Par samērīguma nosacījumu
i) Par ierobežojumu piemērotību, lai nodrošinātu izvirzīto mērķu sasniegšanu
ii) Par attiecīgo ierobežojumu nepieciešamību un samērīgumu šaurā izpratnē
3) Par Hartas 16. panta ievērošanu
5. Par vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes pakalpojuma esības ietekmi uz brīvības veikt uzņēmējdarbību un pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojumu saderību ar Savienības tiesībām
IV. Par tiesāšanās izdevumiem
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Brīvība veikt uzņēmējdarbību un pakalpojumu sniegšanas brīvība – LESD 49. un 56. pants – Protokols (Nr. 26) par sabiedriskiem pakalpojumiem, kas pievienots LES un LESD – Pakalpojumi iekšējā tirgū – Direktīva 2006/123/EK – Piemērošanas joma – Monopoli un pakalpojumi ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi – Novērtējamās prasības – 15. pants – Atkritumi – Direktīva 2008/98/EK – Ražotāja paplašinātās atbildības shēmas – 8. un 8.a pants – Monopola izveide no ražotāja paplašinātās atbildības izrietošu pienākumu kolektīvas izpildes tirgū – Vienota bezpeļņas organizācija – LESD 106. panta 2. punkts – Jēdziens “uzņēmums” – Izveides un darbības noteikumi – Pārejas noteikumi – Ražotāju, kam ir paplašinātā atbildība, pievienošanās pienākums – Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 16. un 17. pants – Darījumdarbības brīvība un tiesības uz īpašumu – Tiesiskās drošības un tiesiskās paļāvības aizsardzības principi – Samērīgums
Lietā C‑254/23
par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Ustavno sodišče (Konstitucionālā tiesa, Slovēnija) iesniegusi ar 2023. gada 13. aprīļa lēmumu un kas Tiesā saņemts 2023. gada 20. aprīlī, tiesvedībā
INTERZERO Trajnostne rešitve za svet brez odpadkov d.o.o
. u.c.,
Surovina, družba za predelavo odpadkov d.o.o
. u.c.,
piedaloties
Državni zbor Republike Slovenije,
TIESA (virspalāta)
šādā sastāvā: priekšsēdētājs K. Lēnartss [K. Lenaerts], priekšsēdētāja vietnieks T. fon Danvics [T. von Danwitz], palātu priekšsēdētāji K. Jirimēe [K. Jürimäe], K. Likurgs [C. Lycourgos], L. Arasteja Saūna [L. Arastey Sahún], S. Rodins [S. Rodin], A. Kumins [A. Kumin], N. Jēskinens [N. Jääskinen] un M. Gavalecs [M. Gavalec], tiesneši J. Regans [E. Regan], I. Ziemele (referente), Z. Čehi [Z. Csehi] un O. Spinjana‑Matei [O. Spineanu‑Matei],
* Tiesvedības valoda – slovēņu.
ģenerāladvokāts: E. M. Kolinss [A. M. Collins],
sekretārs: M. Longars [M. Longar], administrators,
ņemot vērā rakstveida procesu un 2024. gada 11. jūnija tiesas sēdi,
ņemot vērā apsvērumus, ko iesnieguši:
–
INTERZERO Trajnostne rešitve za svet brez odpadkov d.o.o. u.c. vārdā – A. Brezavšček, odvetnik,
–
Surovina, družba za predelavo odpadkov d.o.o. u.c. vārdā – M. Senica un M. Urankar, odvetnika,
–
[labots ar 2025. gada 15. septembra rīkojumu] Slovēnijas valdības vārdā – A. Dežman Mušič un T. Mihelič Žitko, pārstāves,
–
Čehijas valdības vārdā – L. Langrová, M. Smolek un J. Vláčil, pārstāvji,
–
Ungārijas valdības vārdā – Z. Biró‑Tóth, pārstāve,
–
Nīderlandes valdības vārdā – E. M. M. Besselink, M. K. Bulterman un C. S. Schillemans, pārstāves,
–
Eiropas Komisijas vārdā – L. Armati, M. Kocjan, M. Mataija un D. Milanowska, pārstāvji,
noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2024. gada 26. septembra tiesas sēdē,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt LESD 14., 49., 56. un 106. pantu, Protokolu (Nr. 26) par sabiedriskiem pakalpojumiem, kas pievienots LES un LESD (turpmāk tekstā – “Protokols Nr. 26”), Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2006/123/EK (2006. gada 12. decembris) par pakalpojumiem iekšējā tirgū (OV 2006, L 376, 36. lpp.), Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2008/98/EK (2008. gada 19. novembris) par atkritumiem un par dažu direktīvu atcelšanu (OV 2008, L 312, 3. lpp.), redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2018. gada 30. maija Direktīvu (ES) 2018/851 (OV 2018, L 150, 109. lpp.) (turpmāk tekstā – “Direktīva 2008/98”), 8. un 8.a pantu, Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 16. un 17. pantu, kā arī tiesiskās drošības un tiesiskās paļāvības aizsardzības principus.
2
Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar tiesvedību par dažu 2022. gada 16. martaZakon o varstvu
okolja (Vides aizsardzības likums, Uradni list RS, Nr. 44/22), redakcijā, kas piemērojama tiesvedībai pamatlietā (turpmāk tekstā – “ZVO‑2”), normu, ar kurām Slovēnijas tiesībās izveido ražotāja paplašinātās atbildības shēmu (turpmāk tekstā – “pamatlietā aplūkotā ražotāja paplašinātās atbildības shēma”), atbilstību Konstitūcijai.
I. Atbilstošās tiesību normas
A. Savienības tiesības
1.
LESD
3
LESD 49. pantā noteikts:
“Ievērojot še turpmāk izklāstītos noteikumus, aizliedz ierobežojumus kādas dalībvalsts pilsoņu brīvībai veikt uzņēmējdarbību citā dalībvalstī. Tāpat aizliedz ierobežojumus attiecībā uz to, kā dalībvalstu pilsoņi, kas izveidojuši uzņēmumu kādā dalībvalstī, atver šā uzņēmuma pārstāvniecības, filiāles vai meitasuzņēmumus citās dalībvalstīs.
[..]”
4
LESD 56. pantā paredzēts:
“Kā paredz še turpmāk izklāstītie noteikumi, [Eiropas] Savienībā aizliedz pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojumus to dalībvalstu pilsoņiem, kas veic uzņēmējdarbību kādā dalībvalstī, bet sniedz pakalpojumus citas dalībvalsts personai.
[..]”
5
LESD 106. pantā noteikts:
“1.   Attiecībā uz publiskiem uzņēmumiem un uzņēmumiem, kam dalībvalstis piešķīrušas īpašas vai ekskluzīvas tiesības, dalībvalstis nedz ievieš, nedz uztur spēkā tādus pasākumus, kas ir pretrunā Līgumiem, jo īpaši noteikumiem, kas ietverti 18. pantā un 101. līdz 109. pantā.
2.   Uz uzņēmumiem, kam uzticēti pakalpojumi ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi vai kas darbojas kā dalībvalstu fiskāli monopoli, attiecas Līgumos ietvertie noteikumi un jo īpaši noteikumi par konkurenci, ja šo noteikumu piemērojums de iure vai de facto netraucē veikt tiem uzticētos konkrētos uzdevumus. Tie nedrīkst ietekmēt tirdzniecības attīstību tiktāl, lai kaitētu Savienības interesēm.
[..]”
2.
Protokols Nr. 26
6
Saskaņā ar Protokola Nr. 26 1. pantu:
“Savienības kopīgās vērtības attiecībā uz sabiedriskiem pakalpojumiem [pakalpojumiem ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi] [LESD] 14. panta nozīmē ir šādas:
–
valsts, reģionālo un vietējo iestāžu būtiskā nozīme un lielā rīcības brīvība, nodrošinot, pasūtot un organizējot sabiedriskus pakalpojumus [pakalpojumus ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi], lai, cik vien iespējams, ievērotu patērētāju vajadzības;
–
daudzo sabiedrisko pakalpojumu [pakalpojumu ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi] dažādība un atšķirīgās patērētāju vajadzības un izvēles, ko var radīt atšķirīgs ģeogrāfiskais stāvoklis un sociālie un kultūras apstākļi;
–
augsts kvalitātes, drošības un pieejamības līmenis, vienlīdzīga attieksme un vispārējas piekļuves un patērētāju tiesību veicināšana.”
3.
Harta
7
Hartas 16. pantā “Darījumdarbības brīvība” paredzēts:
“Darījumdarbības brīvību atzīst saskaņā ar Savienības tiesību aktiem un valstu tiesību aktiem un praksi.”
8
Hartas 17. panta “Tiesības uz īpašumu” 1. punktā noteikts:
“Ikvienai personai ir tiesības uz īpašumu, kas iegūts likumīgi, tiesības to lietot un atsavināt, kā arī tiesības attiecībā uz to dot rīkojumu savas nāves gadījumam. Nevienam nedrīkst atņemt īpašumu, ja vien tas nav jādara sabiedrības interesēs, kā arī gadījumos un apstākļos, kuri ir paredzēti tiesību aktos, ar noteikumu, ka par zaudējumiem laikus izmaksā taisnīgu kompensāciju. Īpašuma izmantošanu var noteikt ar tiesību aktiem, ciktāl tas nepieciešams vispārējās interesēs.”
9
Hartas 52. panta “Tiesību un principu piemērošana un interpretēšana” 1. punktā paredzēts:
“Visiem šajā Hartā atzīto tiesību un brīvību izmantošanas ierobežojumiem ir jābūt noteiktiem tiesību aktos, un tajos jārespektē šo tiesību un brīvību būtība. Ievērojot proporcionalitātes principu, ierobežojumus drīkst uzlikt tikai tad, ja tie ir nepieciešami un patiešām atbilst vispārējas nozīmes mērķiem, ko atzinusi Savienība, vai vajadzībai aizsargāt citu personu tiesības un brīvības.”
4.
Direktīva 2006/123
10
Direktīvas 2006/123 6., 17., 70. un 73. apsvērums ir formulēts šādi:
“(6)
Šos šķēršļus [pakalpojumu sniedzēju brīvībai veikt uzņēmējdarbību dalībvalstīs un šķēršļus pakalpojumu brīvai apritei starp dalībvalstīm] nevar likvidēt, tikai paļaujoties uz [LESD 49. un 56.] panta tiešo piemērošanu, jo, no vienas puses, tos izskatīt katrā gadījumā atsevišķi ar pārkāpumu novēršanas procedūru pret attiecīgajām dalībvalstīm, jo īpaši pēc paplašināšanās, valsts un Kopienas iestādēm būtu ļoti sarežģīti, un, no otras puses, daudzu šķēršļu likvidācijai ir nepieciešama valstu tiesisko shēmu iepriekšēja koordinācija, tostarp administratīvās sadarbības izveidošana. [..]
[..]
(17)
Šī direktīva aptver vienīgi pakalpojumus, ko sniedz par atlīdzību. Uz vispārējas nozīmes pakalpojumiem neattiecas definīcija [LESD 57.] pantā, un tādēļ uz tiem neattiecas šīs direktīvas piemērošanas joma. Vispārējas ekonomiskas nozīmes pakalpojumi [pakalpojumi ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi] ir pakalpojumi, ko sniedz par atlīdzību, un tādēļ tie ietilpst šīs direktīvas darbības jomā. [..]
[..]
(70)
Šīs direktīvas nolūkos [..] pakalpojumus var uzskatīt par vispārējas ekonomiskas nozīmes pakalpojumiem [pakalpojumiem ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi] vienīgi tad, ja tos sniedz, izpildot īpašu uzdevumu sabiedrības interesēs, kuru pakalpojumu sniedzējam uzticējusi attiecīgā dalībvalsts. Šāda uzticēšana būtu jāveic ar vienu vai vairākiem aktiem, kuru veidu nosaka attiecīgā dalībvalsts, un tajā būtu jānorāda konkrētā uzdevuma precīzs apraksts.
[..]
(73)
Izskatāmās prasības ietver attiecīgo valstu noteikumus, saskaņā ar kuriem, pamatojoties uz iemesliem, kas nav saistīti ar profesionālo kvalifikāciju, dažām darbībām var piekļūt tikai konkrēti pakalpojumu sniedzēji. Šīs prasības ietver arī prasības pakalpojumu sniedzējam iegūt noteiktu juridisko formu, jo īpaši, būt juridiskai personai, individuālam uzņēmumam, bezpeļņas organizācijai vai uzņēmumam, kas pieder tikai fiziskām personām, un prasības, kuras saistītas ar kapitāla daļu vai akciju turēšanu uzņēmumā, jo īpaši pienākumu turēt kādu minimālo kapitāla apjomu saistībā ar konkrētām pakalpojumu darbībām vai būt ar kādu noteiktu kvalifikāciju, lai varētu turēt kapitāla daļas vai akcijas kādā uzņēmumā vai vadīt kādu uzņēmumu. [..]”
11
Šīs direktīvas 1. pantā “Temats [Priekšmets]” noteikts:
“1.   Šajā direktīvā ir paredzēti vispārīgi noteikumi, lai atvieglinātu to, kā pakalpojumu sniedzēji īsteno brīvību veikt uzņēmējdarbību un pakalpojumu brīvu apriti, vienlaikus saglabājot augstu pakalpojumu kvalitātes līmeni.
2.   Šī direktīva neattiecas ne uz vispārējas ekonomiskas nozīmes pakalpojumu [pakalpojumu ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi] liberalizāciju, kurus var sniegt vienīgi publiskas vai privātas struktūras, nedz arī uz tādu publisko struktūru privatizāciju, kuras sniedz pakalpojumus.
3.   Šī direktīva neattiecas ne uz pakalpojumu sniedzēju monopolu likvidēšanu, nedz uz dalībvalstu piešķirtu atbalstu, uz ko attiecas Kopienas konkurences noteikumi.
Šī direktīva neietekmē dalībvalstu brīvību saskaņā ar Kopienas tiesību aktiem noteikt, ko tās uzskata par vispārējas ekonomiskas nozīmes pakalpojumiem [pakalpojumiem ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi], kā šie pakalpojumi būtu jāorganizē un jāfinansē saskaņā ar noteikumiem par valsts atbalstu un kādi īpaši pienākumi būtu jānosaka šo pakalpojumu sakarā.
[..]”
12
Minētās direktīvas 2. pantā “Piemērošanas joma” paredzēts:
“1.   Šo direktīvu piemēro pakalpojumiem, ko sniedz pakalpojumu sniedzēji, kuri veic uzņēmējdarbību kādā dalībvalstī.
2.   Šo direktīvu nepiemēro šādām darbībām:
a)
vispārējas nozīmes pakalpojumiem, kas nav saimnieciski pakalpojumi;
[..].”
13
Tas pašas direktīvas 4. pantā “Definīcijas” noteikts:
“ Šīs direktīvas nolūkos piemēro šādas definīcijas:
[..]
1)
“pakalpojums” ir jebkāda pašnodarbināta saimnieciskā darbība, parasti par atlīdzību, kā minēts [LESD 57.] pantā;
[..]
7)
“prasība” ir jebkurš pienākums, aizliegums, nosacījums vai ierobežojums, kas paredzēts dalībvalstu normatīvajos vai administratīvajos aktos vai kas izriet no judikatūras, administratīvās prakses, profesionālo organizāciju noteikumiem vai profesionālo apvienību vai citu profesionālo organizāciju kopējiem noteikumiem, kuri pieņemti, tām rīkojoties juridiski patstāvīgi; [..]
8)
“sevišķi svarīgi iemesli saistībā ar sabiedrības interesēm [primāri vispārējo interešu apsvērumi]” ir iemesli, kas par tādiem atzīti Tiesas judikatūrā, tostarp šādi iemesli: [..] veselības aizsardzība, [..] vides un pilsētvides aizsardzība [..];
[..].”
14
Direktīvas 2006/123 15. pantā “Novērtējamas prasības” paredzēts:
“1.   Dalībvalstis pārbauda, vai saskaņā ar to tiesību sistēmu tiek piemērota kāda no 2. punktā minētajām prasībām, un nodrošina, ka visas šādas prasības atbilst 3. punktā paredzētajiem nosacījumiem. Dalībvalstis pielāgo savus normatīvos vai administratīvos aktus tā, lai tie atbilstu šiem nosacījumiem.
2.   Dalībvalstis pārbauda, vai to tiesību sistēmā kā nosacījums, lai atļautu piekļuvi pakalpojumu darbībai vai tās veikšanu, ir paredzēta atbilstība jebkurai no šādām nediskriminējošām prasībām:
a)
kvantitatīvi vai teritoriāli ierobežojumi, jo īpaši tādu ierobežojumu veidā, kas noteikti saistībā ar iedzīvotāju skaitu vai saistībā ar minimālo ģeogrāfisko attālumu starp pakalpojumu sniedzējiem;
b)
pakalpojumu sniedzēja pienākums izvēlēties konkrētu juridisku formu;
c)
prasības, kas saistītas ar kapitāla daļu vai akciju turēšanu uzņēmumā;
d)
prasības, kas nav saistītas ar jautājumiem, uz ko attiecas [Eiropas Parlamenta un Padomes] Direktīva 2005/36/EK [(2005. gada 7. septembris) par profesionālo kvalifikāciju atzīšanu (OV 2005, L 255, 22. lpp.),] vai kas nav paredzētas citos Kopienas tiesību aktos, un kas konkrētiem pakalpojuma sniedzējiem paredz piekļuvi attiecīgajai pakalpojumu darbībai sakarā ar darbības īpašo veidu;
[..]
3.   Dalībvalstis pārbauda, vai 2. punktā minētās prasības atbilst šādiem nosacījumiem:
a)
nediskriminēšana: prasības nedrīkst ne tieši, ne netieši būt diskriminējošas saistībā ar valstspiederību vai uzņēmumu gadījumā – saistībā ar juridiskās adreses atrašanās vietu;
b)
nepieciešamība: prasībām ir jābūt pamatotām ar sevišķi svarīgu iemeslu saistībā ar sabiedrības interesēm;
c)
samērīgums: prasībām ir jābūt piemērotām, lai sasniegtu noteikto mērķi; tās nedrīkst būt augstākas, nekā ir nepieciešams šā mērķa sasniegšanai, un nedrīkst pastāvēt iespēja šīs prasības aizstāt ar citiem mazāk ierobežojošiem pasākumiem, ar kuriem sasniedz to pašu rezultātu.
4.   Šā panta 1., 2. un 3. punkts attiecas uz tiesību aktiem vispārējas ekonomiskas nozīmes pakalpojumu [pakalpojumu ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi] jomā vienīgi tiktāl, ciktāl šo punktu piemērošana juridiski vai faktiski nekavē veikt tiem uzticēto uzdevumu.
5.   Šīs direktīvas 39. panta 1. punktā paredzētajā savstarpējā novērtējuma ziņojumā dalībvalstis norāda:
a)
prasības, kuras tās plāno saglabāt, un iemeslus, kāpēc tās uzskata, ka šīs prasības atbilst 3. punktā izklāstītajiem nosacījumiem;
b)
prasības, kuras ir atceltas vai padarītas mazāk ierobežojošas.
6.   No 2006. gada 28. decembra dalībvalstis neievieš nevienu tāda veida jaunu prasību, kas minēta 2. punktā, izņemot gadījumus, kad šī prasība atbilst 3. punktā minētajiem nosacījumiem.
[..]”
15
Šīs direktīvas 16. panta “Pakalpojumu sniegšanas brīvība” 1. punktā noteikts:
“Dalībvalstis ievēro pakalpojumu sniedzēju tiesības sniegt pakalpojumus dalībvalstī, kas nav valsts, kurā tie veic uzņēmējdarbību.
Dalībvalsts, kurā sniedz pakalpojumu, tās teritorijā nodrošina brīvu piekļuvi pakalpojumu darbībai un brīvību veikt pakalpojumu darbību.
[..]”
16
Minētās direktīvas 17. pantā “Papildu atkāpes no pakalpojumu sniegšanas brīvības” paredzēts:
“Šīs direktīvas 16. pantu nepiemēro:
1)
vispārējas ekonomiskas nozīmes pakalpojumiem [pakalpojumiem ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi], kurus sniedz citā dalībvalstī, tostarp:
[..]
e)
atkritumu apstrādei;
[..].”
5.
Direktīva 2008/98
17
Direktīvas 2008/98 1. pantā “Priekšmets un darbības joma” paredzēts:
“Šajā direktīvā ir paredzēti pasākumi vides un cilvēku veselības aizsardzībai, kas īstenojami, novēršot vai samazinot atkritumu rašanos, nepieļaujot vai samazinot atkritumu rašanās un apsaimniekošanas negatīvo ietekmi, samazinot resursu izmantošanas vispārējo ietekmi un veicinot resursu efektīvāku izmantošanu, un kas ir būtiski svarīgi pārejai uz aprites ekonomiku un iespējai ilgtermiņā garantēt Savienības konkurētspēju.”
18
Šīs direktīvas 3. pantā “Definīcijas” noteikts:
“Šajā direktīvā piemēro šādas definīcijas:
[..]
9)
“atkritumu apsaimniekošana” ir atkritumu savākšana, pārvadāšana, reģenerācija (tostarp šķirošana), apglabāšana, tostarp šādu darbību pārraudzība un apglabāšanas vietu aprūpe pēc to slēgšanas, un arī darbības, ko veic kā tirgotājs vai starpnieks;
[..]
21)
“ražotāja paplašinātās atbildības shēma” ir dalībvalstu veiktu pasākumu kopums, ar ko nodrošināt, lai produktu ražotājiem būtu finansiāla atbildība vai finansiāla un organizatoriska atbildība īstenot pārvaldību tajā produkta aprites cikla posmā, kad tas kļuvis par atkritumiem.”
19
Minētās direktīvas 8. pantā “Ražotāja paplašināta atbildība” paredzēts:
“1.   Lai veicinātu atkritumu atkārtotu izmantošanu un rašanās novēršanu, pārstrādi un atkritumu citādu reģenerāciju, dalībvalstis veic ar tiesību aktiem saistītus un citus pasākumus, lai nodrošinātu, ka katrai fiziskai vai juridiskai personai, kura profesionālos nolūkos projektē, ražo un apstrādā, pārdod vai importē produktus (produkta ražotājs), ir ražotāja paplašināta atbildība.
Šādi pasākumi var būt atpakaļ nodotu produktu un atkritumu pieņemšana, kas paliek pēc šo produktu lietošanas, kā arī atkritumu tālāka apsaimniekošana un finansiāla atbildība par šādu darbību. Šajos pasākumos var iekļaut pienākumu sniegt publiski pieejamu informāciju par to, cik lielā mērā attiecīgais produkts ir atkārtoti izmantojams un pārstrādājams.
Ja šādi pasākumi ietver arī ražotāja paplašinātās atbildības shēmu izveidi, piemēro 8.a pantā noteiktās vispārīgās minimālās prasības.
Dalībvalstis var nolemt, ka produktu ražotājiem, kas pēc savas iniciatīvas veic finansiālus vai finansiālus un organizatoriskus pienākumus attiecībā uz apsaimniekošanu tajā produkta aprites cikla posmā, kad tas kļuvis par atkritumiem, būtu jāpiemēro dažas vai visas vispārīgās minimālās prasības, kas noteiktas 8.a pantā.
2.   Dalībvalstis var veikt piemērotus pasākumus, lai veicinātu tādu produktu un produktu sastāvdaļu izstrādi, kas mazina to ietekmi uz vidi un atkritumu radīšanu ražošanas un produktu tālākas izmantošanas gaitā, kā arī lai nodrošinātu par atkritumiem kļuvušu produktu reģenerāciju un apglabāšanu saskaņā ar 4. un 13. pantu.
Šādi pasākumi cita starpā varētu sekmēt tādu produktu un produktu komponentu izstrādi, ražošanu un pārdošanu, kas piemēroti vairākkārtējai lietošanai, kas satur pārstrādātus materiālus, kas ir tehniski izturīgi un viegli labojami un kas, kļuvuši par atkritumiem, ir piemēroti, lai tos sagatavotu atkārtotai izmantošanai un pārstrādātu nolūkā sekmēt atkritumu apsaimniekošanas hierarhijas pareizu īstenošanu. Šajos pasākumos ņem vērā produktu radīto ietekmi visā to aprites ciklā, atkritumu apsaimniekošanas hierarhiju un attiecīgos gadījumos to vairākkārtējas pārstrādes potenciālu.
3.   Piemērojot ražotāja paplašinātu atbildību, dalībvalstis ņem vērā tehnisku un ekonomisku realizējamību un vispārēju ietekmi uz vidi, cilvēku veselību un sabiedrību, ievērojot arī vajadzību nodrošināt atbilstošu iekšējā tirgus darbību.
4.   Ražotāja paplašinātu atbildību piemēro, neskarot atbildību par atkritumu apsaimniekošanu, kas paredzēta 15. panta 1. punktā, un neskarot spēkā esošos īpašos tiesību aktus atkritumu plūsmu un produktu jomā.
5.   [Eiropas] Komisija organizē informācijas apmaiņu starp dalībvalstīm un ražotāja paplašinātas atbildības shēmu dalībniekiem par 8.a pantā noteiktā vispārējā prasību minimuma praktisko īstenošanu. Tajā cita starpā ietilpst informācijas apmaiņa par paraugpraksi, lai nodrošinātu pienācīgu pārvaldību, pārrobežu sadarbību attiecībā uz ražotāja paplašinātas atbildības shēmām un iekšējā tirgus netraucētu darbību, par organizatoriskajiem aspektiem un uzraudzību saistībā ar organizācijām, kuras pilda ražotāja paplašinātas atbildības pienākumus produktu ražotāju uzdevumā, par finanšu iemaksu diferencēšanu, par atkritumu apsaimniekotāju atlasi un par piegružošanas novēršanu. Komisija publicē informācijas apmaiņas rezultātus un var sniegt vadlīnijas par šiem un citiem attiecīgiem aspektiem.
Komisija publicē pamatnostādnes, apspriežoties ar dalībvalstīm, par pārrobežu sadarbību attiecībā uz ražotāja paplašinātas atbildības shēmām un to finanšu iemaksu diferencēšanu, kuras minētas 8.a panta 4. punkta b) apakšpunktā.
Vajadzības gadījumā, lai novērstu iekšējā tirgus traucējumus, Komisija var pieņemt īstenošanas aktus, lai noteiktu kritērijus, pēc kuriem būtu vienoti jāpiemēro 8.a panta 4. punkta b) apakšpunkts, bet precīzi nenosakot iemaksu līmeni. Šos īstenošanas aktus pieņem saskaņā ar 39. panta 2. punktā minēto pārbaudes procedūru.”
20
Tās pašas direktīvas 8.a pantā “Ražotāja paplašinātas atbildības shēmām izvirzītās vispārīgās minimālās prasības” noteikts:
“1.   Tās dalībvalstis, kurās ražotāja paplašinātas atbildības shēmas ir izveidotas saskaņā ar 8. panta 1. punktu, tostarp saskaņā ar citiem Savienības leģislatīviem aktiem:
a)
skaidri nosaka, kādi uzdevumi un atbildība ir visiem iesaistītajiem attiecīgajiem dalībniekiem, tostarp produktu ražotājiem, kas laiž produktus dalībvalsts tirgū, organizācijām, kas to vārdā pilda ražotāja paplašinātās atbildības pienākumus, publiskiem vai privātiem atkritumu apsaimniekotājiem, pašvaldībām un – attiecīgā gadījumā – operatoriem, kas nodarbojas ar atkārtotu izmantošanu un sagatavošanu atkārtotai izmantošanai, kā arī sociālās ekonomikas uzņēmumiem;
b)
atbilstīgi atkritumu apsaimniekošanas hierarhijai nosaka ražotāja paplašinātas atbildības mērķrādītājus atkritumu apsaimniekošanai, tiecoties sasniegt vismaz tos kvantitatīvos mērķrādītājus, kas attiecas uz shēmu un ir noteikti šajā direktīvā, [Eiropas Parlamenta un Padomes] Direktīvā 94/62/EK [(1994. gada 20. decembris par iepakojumu un iepakojuma atkritumiem (OV 1994, L 365, 10. lpp.)], [Eiropas Parlamenta un Padomes] Direktīvā 2000/53/EK [(2000. gada 18. septembris) par nolietotiem transportlīdzekļiem (OV 2000, L 269, 34. lpp.)], [Eiropas Parlamenta un Padomes] Direktīvā 2006/66/EK [(2006. gada 6. septembris) par baterijām un akumulatoriem, un bateriju un akumulatoru atkritumiem un ar ko atceļ Direktīvu 91/157/EEK (OV 2006, L 266, 1. lpp.)] un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvā 2012/19/ES [(2012. gada 4. jūlijs) par elektrisko un elektronisko iekārtu atkritumiem (WEEE) (OV 2012, L 197, 38. lpp.)], un nosaka citus kvantitatīvus mērķrādītājus un/vai kvalitātes mērķus, kurus uzskata par ražotāja paplašinātas atbildības shēmai atbilstošiem;
c)
nodrošina, ka ir ieviesta ziņošanas sistēma, lai vāktu datus par produktiem, uz kuriem attiecas ražotāja paplašināta atbildība un ko produktu ražotāji laiduši dalībvalsts tirgū, un datus par minēto produktu radīto atkritumu savākšanu un apstrādi, attiecīgā gadījumā norādot atkritumu materiālu plūsmas, kā arī citus datus, kas nepieciešami b) apakšpunkta nolūkiem;
d)
nodrošina vienlīdzīgu un nediskriminējošu attieksmi pret produktu ražotājiem neatkarīgi no to izcelsmes vai lieluma un neuzliekot tiem nesamērīgu regulatīvo slogu, tostarp mazajiem un vidējiem uzņēmumiem, kas ražo nelielus produktu daudzumus.
2.   Dalībvalstis veic vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu, ka atkritumu īpašnieki, kuriem domātas saskaņā ar 8. panta 1. punktu izveidotās ražotāja paplašinātas atbildības shēmas, tiek informēti par atkritumu rašanās novēršanas pasākumiem, atkārtotas izmantošanas un sagatavošanas atkārtotai izmantošanai centriem, atpakaļpieņemšanas un savākšanas sistēmām un piegružošanas novēršanu. Dalībvalstis arī veic pasākumus, lai rosinātu atkritumu īpašniekus uzņemties atbildību nogādāt savus atkritumus jau izveidotajās dalītās savākšanas sistēmās, konkrētāk, pēc vajadzības radot ekonomiskus stimulus vai regulējumu.
3.   Dalībvalstis veic vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu, ka ikviens produktu ražotājs vai organizācija, kas pilda ražotāja paplašinātas atbildības pienākumus produktu ražotāju vārdā:
a)
ir ar skaidri definētu ģeogrāfisko, produktu un materiālu aptvērumu, kas nav attiecināts vienīgi uz tām jomām, kur atkritumu vākšana un apsaimniekošana ir visienesīgākā;
b)
nodrošina atbilstošu pieejamību atkritumu savākšanas sistēmām jomās, kas minētas a) apakšpunktā;
c)
ir ar nepieciešamajiem finansiālajiem vai finansiālajiem un organizatoriskajiem līdzekļiem, lai pildītu ražotāja paplašinātas atbildības pienākumus;
d)
ievieš piemērotus paškontroles mehānismus, ko vajadzības gadījumā papildina regulāras neatkarīgas revīzijas, ar kuriem novērtē:
i)
to finansiālo pārvaldību, tostarp atbilstību 4. punkta a) un b) apakšpunktā noteiktajām prasībām;
ii)
to datu kvalitāti, kas ievākti un paziņoti saskaņā ar šā panta 1. punkta c) apakšpunktu un [Eiropas Parlamenta un Padomes] Regulas (EK) Nr. 1013/2006 [(2006. gada 14. jūnijs) par atkritumu sūtījumiem (OV 2006, L 190, 1. lpp.)] prasībām;
e)
publisko informāciju par 1. punkta b) apakšpunktā minēto atkritumu apsaimniekošanas mērķrādītāju sasniegšanu un gadījumā, ja ražotāja paplašinātas atbildības pienākumi tiek pildīti kolektīvi, arī informāciju par:
i)
saviem īpašniekiem un dalībniekiem;
ii)
produktu ražotāju finanšu iemaksām par pārdotajām vienībām vai par tonnu tirgū laistā produkta; un
iii)
atkritumu apsaimniekotāju atlases procedūru.
4.   Dalībvalstis veic vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu, ka finanšu iemaksas, ko produkta ražotājs maksā, lai izpildītu savus ražotāja paplašinātas atbildības pienākumus:
a)
sedz šādas izmaksas par produktiem, ko ražotājs laiž tirgū attiecīgajā dalībvalstī:
–
izmaksas par atkritumu dalītu savākšanu un tai sekojošo transportēšanu un apstrādi, tostarp apstrādi, kas vajadzīga, lai sasniegtu Savienības atkritumu apsaimniekošanas mērķrādītājus, un izmaksas, kas nepieciešamas, lai sasniegtu citus mērķrādītājus un mērķus, kas minēti 1. punkta b) apakšpunktā, ņemot vērā ieņēmumus no atkārtotas izmantošanas, no otrreizējo izejvielu pārdošanas, kuras iegūtas no tā produktiem, un no nepieprasītas depozīta iemaksas,
–
izmaksas par pienācīgas informācijas sniegšanu atkritumu īpašniekiem saskaņā ar 2. punktu,
–
izmaksas par datu ievākšanu un paziņošanu saskaņā ar 1. punkta c) apakšpunktu.
Šis apakšpunkts neattiecas uz ražotāja paplašinātās atbildības shēmām, kas izveidotas saskaņā ar Direktīvām [2000/53], [2006/66] vai [2012/19];
b)
gadījumos, kad ražotāja paplašinātas atbildības pienākumi tiek pildīti kolektīvi, izmaksas tiek pēc iespējas diferencētas attiecībā uz konkrētiem produktiem vai līdzīgu produktu grupām, jo īpaši ņemot vērā to izturību, remontējamību, atkārtotu izmantojamību, pārstrādājamību un bīstamu vielu klātbūtni, līdz ar to izmantojot aprites cikla pieeju un pielāgojoties prasībām, kas noteiktas attiecīgajos Savienības tiesību aktos, un, ja iespējams, pamatojoties uz saskaņotiem kritērijiem, lai nodrošinātu vienmērīgu iekšējā tirgus darbību; un
c)
nepārsniedz izmaksas, kas vajadzīgas, lai nodrošinātu atkritumu apsaimniekošanas pakalpojumus izmaksu ziņā efektīvā veidā. Šādas izmaksas nosaka pārredzamā veidā starp iesaistītajiem dalībniekiem.
Gadījumos, kad to pamato vajadzība nodrošināt pareizu atkritumu apsaimniekošanu un ražotāja paplašinātas atbildības shēmas ekonomisko dzīvotspēju, dalībvalstis var atkāpties no a) apakšpunktā noteiktā finanšu atbildības sadalījuma ar nosacījumu, ka:
i)
attiecībā uz ražotāja paplašinātas atbildības shēmām, kas izveidotas, lai sasniegtu atkritumu apsaimniekošanas mērķrādītājus un mērķus, kas noteikti Savienības leģislatīvajos aktos – produktu ražotāji sedz vismaz 80 % no nepieciešamajām izmaksām;
ii)
attiecībā uz ražotāja paplašinātas atbildības shēmām, kas izveidotas 2018. gada 4. jūlijā vai pēc tam, lai sasniegtu atkritumu apsaimniekošanas mērķus un mērķrādītājus, kas noteikti vienīgi dalībvalsts tiesību aktos – produktu ražotāji sedz vismaz 80 % no nepieciešamajām izmaksām;
iii)
attiecībā uz ražotāja paplašinātas atbildības shēmām, kas izveidotas pirms 2018. gada 4. jūlija, lai sasniegtu atkritumu apsaimniekošanas mērķus un mērķrādītājus, kas noteikti vienīgi dalībvalsts tiesību aktos – produktu ražotāji sedz vismaz 50 % no nepieciešamajām izmaksām,
ar nosacījumu, ka atlikušās izmaksas sedz sākotnējie atkritumu radītāji vai izplatītāji.
Šo izņēmumu nevar izmantot, lai samazinātu izmaksu daļu, kas jāsedz produktu ražotājiem saskaņā ar ražotāja paplašinātas atbildības shēm[ām], kuras izveidotas pirms 2018. gada 4. jūlija.
5.   Dalībvalstis izveido piemērotu uzraudzības un izpildes satvaru nolūkā nodrošināt, ka produktu ražotāji un organizācijas, kas to vārdā pilda ražotāja paplašinātas atbildības pienākumus, pilda savus ražotāja paplašinātas atbildības pienākumus, tostarp tālpārdošanas gadījumā, ka finanšu līdzekļi tiek pienācīgi izmantoti un ka visi dalībnieki, kas iesaistīti ražotāja paplašinātas atbildības shēmu īstenošanā, ziņo ticamus datus.
Ja dalībvalsts teritorijā ražotāja paplašinātās atbildības pienākumus produktu ražotāju vārdā pilda vairākas organizācijas, attiecīgā dalībvalsts ieceļ vismaz vienu struktūru, kas ir neatkarīga no privātām interesēm, vai uztic publiskai iestādei pārraudzīt ražotāja paplašinātas atbildības pienākumu pildīšanu.
Katra dalībvalsts atļauj produktu ražotājiem, kuri veic uzņēmējdarbību citā dalībvalstī un produktus laiž tirgū tās teritorijā, iecelt juridisku vai fizisku personu, kas reģistrēta tās teritorijā, kā pilnvaroto pārstāvi, lai tā pildītu ražotāja pienākumus, kas saistīti ar ražotāja paplašinātas atbildības shēmām attiecīgās dalībvalsts teritorijā.
Uzraudzības nolūkā un lai pārbaudītu atbilstību produkta ražotāja pienākumiem saistībā ar ražotāja paplašinātas atbildības shēmu, dalībvalstis var noteikt prasības, piemēram, reģistrācijas, informācijas un ziņošanas prasības, kas jāievēro fiziskai vai juridiskai personai, lai tā tiktu iecelta par pilnvaroto pārstāvi to teritorijā.
6.   Dalībvalstis nodrošina, ka noris regulārs dialogs starp attiecīgajām ieinteresētajām personām, kas iesaistītas ražotāja paplašinātās atbildības shēmu pildīšanā, tai skaitā starp ražotājiem un izplatītājiem, publiskiem vai privātiem atkritumu apsaimniekotājiem, sociālās ekonomikas dalībniekiem, pašvaldībām, pilsoniskās sabiedrības organizācijām un – attiecīgā gadījumā – sociālās ekonomikas dalībniekiem, atkārtotas izmantošanas un remonta tīkliem, kā arī operatoriem, kas nodarbojas ar sagatavošanu atkārtotai izmantošanai.
7.   Dalībvalstis veic pasākumus, lai nodrošinātu, ka ražotāja paplašinātas atbildības shēmas, kas izveidotas pirms 2018. gada 4. jūlija, sasniedz atbilstību šim pantam līdz 2023. gada 5. janvārim.
8.   Informācijas sniegšana sabiedrībai saskaņā ar šo pantu neskar konfidencialitāti attiecībā uz komerciāli sensitīvu informāciju saskaņā ar attiecīgajiem Savienības un valsts tiesību aktiem.”
6.
Direktīva 2018/851
21
Direktīvas 2018/851 14., 21., 22. un 26. apsvērums formulēts šādi:
“(14)
Būtu jāievieš ražotāja paplašinātās atbildības shēmas definīcija, lai precizētu, ka tā nozīmē pasākumu kopumu, ko īsteno dalībvalstis, lai nodrošinātu, ka produktu ražotājiem ir finansiāla vai finansiāla un organizatoriska atbildība īstenot pārvaldību attiecībā uz to produkta aprites cikla posmu, kad tas kļuvis par atkritumu, tostarp attiecībā uz dalītās savākšanas, šķirošanas un apstrādes darbībām. Minētais pienākums var arī ietvert organizatorisku atbildību veicināt atkritumu rašanās novēršanu un produktu atkārtotu izmantojamību, kā arī pārstrādājamību. Produktu ražotāji var pildīt ražotāja paplašinātās atbildības shēmas pienākumus individuāli vai kolektīvi.
[..]
(21)
Ražotāja paplašinātas atbildības shēmas ir būtiska efektīvas atkritumu apsaimniekošanas daļa. Tomēr to efektivitāte un sekmes dalībvalstīs ievērojami atšķiras. Tāpēc attiecībā uz šādām ražotāja paplašinātas atbildības shēmām ir jānosaka darbības prasību minimums un skaidri jānorāda, ka minētās prasības ir piemērojamas arī ražotāja paplašinātas atbildības shēmām, kas noteiktas saskaņā ar citiem Savienības tiesību aktiem, [..] papildus tajos jau noteiktajām prasībām, ja vien nav skaidri noteikts citādi. [..]
(22)
Vispārējam prasību minimumam vajadzētu samazināt izmaksas un uzlabot veikumu, kā arī nodrošināt vienlīdzīgus apstākļus, tostarp maziem un vidējiem uzņēmumiem un e‑komercijas uzņēmumiem, un novērst šķēršļus iekšējā tirgus netraucētai darbībai. Tām arīdzan vajadzētu sekmēt aprites cikla beigu izmaksu iekļaušanu produkta cenā un rosināt ražotājus, izstrādājot to produktus, lielāku uzmanību pievērst pārstrādes, atkārtotas izmantošanas, remonta iespējām un bīstamu vielu klātbūtnei. Kopumā minētajām prasībām būtu jāuzlabo ražotāja paplašinātas atbildības shēmu pārvaldība un pārredzamība un būtu jāmazina iespēja, ka varētu rasties interešu konflikti starp organizācijām, kuras pilda ražotāja paplašinātas atbildības pienākumus produktu ražotāju uzdevumā, un atkritumu apsaimniekotājiem, kurus minētās organizācijas nolīgst. Prasības vajadzētu attiecināt gan uz jaunām, gan jau esošām ražotāja paplašinātas atbildības shēmām. Tomēr ir nepieciešams pārejas periods, lai esošo ražotāja paplašinātas atbildības shēmu struktūru un procedūru varētu pielāgot jaunajām prasībām.
[..]
(26)
Produktu ražotājiem būtu jāsedz izmaksas, kas nepieciešamas, lai sasniegtu atkritumu apsaimniekošanas mērķrādītājus un mērķus, tostarp attiecībā uz atkritumu rašanās novēršanu, kas noteikti attiecīgajai ražotāja paplašinātas atbildības shēmai. Saskaņā ar stingriem nosacījumiem minētās izmaksas var tikt dalītas ar sākotnējiem atkritumu radītājiem vai izplatītājiem, ja tas ir attaisnojams ar nepieciešamību nodrošināt pienācīgu atkritumu apsaimniekošanu un ražotāja paplašinātas atbildības shēmas ekonomisko dzīvotspēju.”
B. Slovēnijas tiesības
22
ZVO‑2 34. pantā “Ražotāja paplašinātā atbildība” noteikts:
“(1)   Produktu ražotājam, kam ir uzlikta ražotāja paplašinātā atbildība [..], jāievēro visi aizliegumi, prasības un citi uzvedības noteikumi, lai nodrošinātu, ka šo produktu izmantošanas dēļ radušies atkritumi tiek apsaimniekoti [..] tam paredzētajā veidā.
[..]
(4)   Ražotājam, kas iedibinājies citā valstī un kas attālināti patērētājiem vai citiem galalietotājiem Slovēnijā tieši pārdod produktus, uz kuriem attiecas [ražotāja paplašinātā atbildība], jāizraugās pilnvarotais, kas ir atbildīgs par šo pienākumu ievērošanu.
[..]
(6)   Ražotājs, kas iedibinājies citā [Savienības] dalībvalstī vai Eiropas Ekonomikas zonas valstī [..] un kura produkti, uz kuriem attiecas [ražotāja paplašinātā atbildība], tiek pārdoti Slovēnijas teritorijā, var uzņemties Slovēnijā iedibināta ražotāja pienākumus, izraugoties pilnvaroto, kas atbildīgs par tā pienākumu izpildi šajā teritorijā. Iepriekšējā teikumā paredzētajā gadījumā šos pienākumus uzņemas šis pilnvarotais.
[..]”
23
ZVO‑2 35. pantā “Ražotāja pienākumi” paredzēts:
“(1)   Ražotājs nodrošina:
1.
produktu radīto atkritumu savākšanu visā Slovēnijas teritorijā, izņemot savākšanu no sākotnējiem atkritumu ražotājiem, ja tā tiek veikta kā obligāts pašvaldības sabiedriskais pakalpojums sadzīves atkritumu savākšanai;
2.
visu produktu radīto atkritumu, kas savākti, apstrādi;
3.
vides mērķu sasniegšanu, nodrošinot produktu radīto atkritumu apsaimniekošanu;
4.
sabiedrības un atkritumu turētāju informēšanu par produktu radīto atkritumu rašanās novēršanas metodi un nozīmīgumu, lietotu produktu, uz kuriem attiecas ražotāja paplašinātā atbildība, atkārtotu izmantošanu un atdošanu atpakaļ, produktu radīto atkritumu dalītu savākšanu un piegružojuma novēršanu, kā arī produktu radīto atkritumu efektīvu apsaimniekošanu no vides viedokļa;
5.
par atkritumu apstrādi atbildīgo personu informēšanu par produktiem, uz kuriem attiecas [ražotāja paplašinātā atbildība], un šo produktu radīto atkritumu apstrādes metodēm, ja tas ir paredzēts; un
6.
produktu, uz kuriem attiecas [ražotāja paplašinātā atbildība], reģistra turēšanu un laišanu tirgū Slovēnijā, produktu radīto atkritumu, kas savākti un apstrādāti, reģistra turēšanu, kā arī no šiem reģistriem iegūto ziņu nodošanu ministrijai.
(2)   Ražotājs izpilda šī panta 1. punktā paredzētos pienākumus kopā ar citiem tāda paša veida produktu ražotājiem, kam ir uzlikta [ražotāja paplašinātā atbildība], piedaloties kopīgā tādu darbību un pasākumu īstenošanā, kuru mērķis ir izpildīt pienākumus, kas attiecas uz atkritumiem no šiem produktiem [..]
(3)   Neraugoties uz iepriekšējo punktu, ražotājs var individuāli izpildīt šī panta 1. punktā paredzētos pienākumus, ja tas Slovēnijas tirgū laiž produktus, uz kuriem attiecas [ražotāja paplašinātā atbildība] un kuri nav paredzēti lietošanai mājsaimniecībā [..]
[..].”
24
ZVO‑2 37. pantā “Pienākumu kolektīva izpilde” noteikts:
“(1)   Šī likuma 35. panta 1. punktā paredzētajiem ražotājiem, kas individuāli nenodrošina pienākumu izpildi atbilstoši 35. panta 3. punktam, jānodrošina kolektīva šo pienākumu izpilde. Viena un tā paša veida produktu ražotāju, kam ir uzlikta ražotāja paplašinātā atbildība, pienākumu kolektīvu izpildi veic organizācija, kura nodrošina no ražotāja paplašinātās atbildības izrietošo pienākumu kolektīvu izpildi attiecībā uz šādu produktu radītiem atkritumiem [..]. Šī organizācija nodrošina gan ražotāju, kas to izveido, gan ražotāju, kuri tai pievienojas, kad tā jau ir izveidota, pienākumu kolektīvu izpildi. Šie ražotāji pienākumu izpildes ziņā ir līdztiesīgi, neatkarīgi no tā, vai tie minēto organizāciju ir izveidojuši vai tai ir pievienojušies, kad tā jau bija izveidota.
(2)   Vienota organizācija nodrošina viena un tā paša veida produktu, uz ko attiecas [ražotāja paplašinātā atbildība], ražotāju pienākumu kolektīvu izpildi.
(3)   Šī panta 1. punktā paredzētie ražotāji ar šo organizāciju noslēdz rakstisku līgumu, ar kuru tie organizāciju pilnvaro izpildīt pienākumus, kas tiem ir saskaņā ar šī likuma 35. panta 1. punktu.
[..]”
25
Saskaņā ar ZVO‑2 38. pantu “Organizācija”:
“(1)   Organizācija ir juridiska persona, kas iedibināta Slovēnijā, lai viena un tā paša veida produktu ražotāju vārdā, uz kuriem attiecas ražotāja paplašinātā atbildība un kuriem jānodrošina pienākumu kolektīva izpilde šajā jomā saskaņā ar iepriekšējā panta 1. punktu, īstenotu šo pienākumu kolektīvu izpildi, veicot bezpeļņas darbību, jo no minēto pienākumu kolektīvas izpildes gūtie ieņēmumi saskaņā ar šo likumu nedrīkst pārsniegt izpildes faktiskās izmaksas.
[..]
(3)   Šī organizācija nevar veikt nekādu darbību, kas nav saistīta ar šī panta 1. punktā paredzēto mērķi.
(4)   Minēto organizāciju izveido un tā pieder noteiktu viena un tā paša veida produktu ražotājiem, kam ir uzlikta [ražotāja paplašinātā atbildība] un kas kopā laiž tirgū vismaz 51 % no šo produktu kopējā daudzuma, ja katra ražotāja kapitāldaļas šajā organizācijā nepārsniedz 25 %. Veidu, kādā pierāda, ka ir izpildīts iepriekšējā teikumā paredzētais nosacījums, valdība nosaka šī likuma 34. panta 8. punktā paredzētajos noteikumos.
(5)   Šī pati organizācija un ražotājs, kam pieder kapitāldaļas tajā, nevar būt personas, kuras veic to produktu radīto atkritumu savākšanu vai apstrādi, uz ko attiecas pienākumu kolektīva izpilde organizācijas ietvaros, izņemot, ja šī likuma 34. panta 8. punktā paredzētie noteikumi paredz, ka par ražotāju jāuzskata persona, kura atkritumus, ko radījuši produkti, uz kuriem attiecas ražotāja paplašinātā atbildība, sagatavo to atkārtotai izmantošanai, un kura tos otrreiz laiž tirgū, vai persona, kura šos atkritumus pārstrādā par reģenerētu vielu vai priekšmetu, kas ir produkts, uz kuru attiecas ražotāja paplašinātā atbildība, bet kuram ir pielietojums, kas atšķiras no oriģinālā produkta pielietojuma.
(6)   Attiecīgajai organizācijai un ražotājam, kam pieder kapitāldaļas tajā, nevar:
1.
būt tieša vai netieša saikne ar personu, kas veic to atkritumu savākšanu un apstrādi, kuri radušies no produktiem, uz ko attiecas pienākumu kolektīva izpilde šīs organizācijas ietvaros, nedz būt pārvaldības vai kontroles tiesību šīs personas iekšienē;
2.
būt kapitāla saikne vai radniecības saites ar personu, kam ir balsstiesības vadības struktūrā vai kontrolstruktūrā vai kas tas kontrolē vai pārstāv iepriekšējā punktā paredzēto personu.
(7)   Par radniecības saitēm šī panta 6. punkta 2. apakšpunkta izpratnē uzskata asinsradniecības saites augšupējā vai lejupējā līnijā vai sānu līnijā līdz ceturtajai pakāpei, ieskaitot saites, ko rada likumā atzītas partnerattiecību formas un laulība, līdz otrajai pakāpei, tostarp, pat ja partnerattiecības ir izbeigtas vai laulība šķirta vai ja kapitāldaļu turētājs ir aizbildnis vai aizgādnības attiecībās ar personu, kurai pieder vai kura kontrolē balsstiesības vadības struktūrā vai kontrolstruktūrā vai kura pārstāv šī 6. punkta 1. apakšpunktā paredzēto personu.
(8)   Šī panta 6. punkta 2. apakšpunktā paredzēto balsstiesību kontrole nozīmē tiesības, līgumus vai citus līdzekļus, kas atsevišķi vai kopā, ņemot vērā atbilstošos faktiskos vai tiesiskos apstākļus, ļauj kapitāldaļu turētājam īstenot izšķirošu ietekmi uz personu, kurai pieder vai kura kontrolē balsstiesības vadības struktūrā vai kontrolstruktūrā vai kura pārstāv minētā 6. punkta 1. apakšpunktā paredzēto personu.
(9)   Šī panta 5. un 6. punktā paredzētie ierobežojumi ir piemērojami arī attiecīgās organizācijas vadības struktūras, kontrolstruktūras vai pārstāvības struktūras loceklim.
(10)   Organizācijai jābūt kontrolstruktūrai saistībā ar [ražotāja paplašinātās atbildības] shēmu, kurā ietilpst trīs to ražotāju pārstāvji, kas ir tās kapitāldaļu turētāji, un trīs to ražotāju pārstāvji, kuri pievienojas jau izveidotai organizācijai, un vides ministrijas pārstāvis. To ražotāju pārstāvji, kas izveido organizāciju, un to ražotāju pārstāvji, kuri pievienojas jau izveidotai organizācijai, ir vienlīdzīgi un tiem ir tādas pašas lēmumu pieņemšanas tiesības. Iepriekšējā teikumā paredzēto individuālo ražotāju pārstāvju izraudzīšanās procedūru iepriekšējā punktā paredzētās struktūras iekšienē, kā arī to pilnvaru ilgumu attiecībā uz [ražotāja paplašinātās atbildības] shēmu nosaka valdība šī likuma 38. panta 8. punktā paredzētajos noteikumos.
(11)   Iepriekšējā punktā paredzētā struktūra:
1.
regulāri tiek informēta par pienākumu kolektīvu izpildi, ko veic attiecīgā organizācija,
2.
apstiprina ražotāja veicamās finanšu iemaksas apmēru par tā produkta pārdošanas vienību vai tonnu, uz ko attiecas [ražotāja paplašinātā atbildība] un kas laists tirgū Slovēnijā,
3.
apstiprina vides mērķus, ko šī organizācija paredzējusi un sasniegusi produktu radīto atkritumu apsaimniekošanā,
4.
pieņem vispārēju aktu, kurā ir noteikti produktu, uz ko attiecas [ražotāja paplašinātā atbildība], radīto atkritumu apsaimniekošanas standarti, kuri personām, kas minētās organizācijas vārdā savāc vai apstrādā šāda veida produktu radītos atkritumus, noteikti jāievēro papildus prasībām, kuras noteiktas šī likuma 24. panta 6. punktā paredzētajos noteikumos un tā 34. panta 8. punktā paredzētajos noteikumos,
5.
iepazīstas vai organizē iepazīšanos ar šī likuma 37. panta 6. punkta 4. apakšpunktā paredzēto dokumentāciju un saskaņā ar tā 40. panta 11. punktu pārbauda to personu atkritumu savākšanas un apstrādes vietas, kas tās pašas organizācijas vārdā savāc vai apstrādā to produktu radītos atkritumus, uz kuriem attiecas [ražotāja paplašinātā atbildība], un to secinājumus novērtē saskaņā ar kritērijiem, kas noteikti šī likuma 38. panta 8. punktā paredzētajos noteikumos, un
6.
apstiprina šī likuma 40. panta 6. punktā paredzētā uzaicinājuma uz konkursu saturu un, pamatojoties uz kritērijiem, ko valdība noteikusi šī likuma 34. panta 8. punktā paredzētajos noteikumos, kā arī rezultātiem, kuri iegūti pēc iepriekšējā punktā paredzētās iepazīšanās ar dokumentiem un pārbaudēm atkritumu savākšanas un apstrādes vietās, nediskriminējošā veidā nosaka personas, kas attiecīgās organizācijas vārdā atbilstoši šī likuma 37. panta 1. punktam veiks produktu radīto atkritumu savākšanas un sagatavošanas darbības to galīgai reģenerācijai vai apglabāšanai nākamajā kalendārajā gadā.
[..]”
26
ZVO‑2 39. pantā “Organizācijas pienākumi” paredzēts:
“(1)   Organizācija nodrošina rentablu pienākumu kolektīvu izpildi atbilstoši šī likuma 35. panta 1. un 2. punktam. Organizācija nodrošina iepriekšējā punktā paredzēto pienākumu izpildi attiecībā uz visu to atkritumu apsaimniekošanu, ko produkti radījuši visā Slovēnijas Republikas teritorijā konkrētā laikposmā. Organizācija rūpējas, lai produktu radīto atkritumu savākšana un apstrāde tiktu veikta tā, lai novērstu jebkādu pārslodzi gada laikā.
[..]
(3)   Organizācijai ir pienākumu kolektīvas izpildes plāns [..], kurā tā nosaka darbības un pasākumus, kuru mērķis ir šī panta 1. punktā paredzēto pienākumu izpilde.
[..]”
27
ZVO‑2 41. pantā “Pienākumu kolektīvas izpildes atļauja” noteikts:
“(1)   Lai attiecīgā organizācija veiktu pienākumu kolektīvu izpildi, tai šajā ziņā jābūt atļaujai.
[..]
(5)   Pienākumu kolektīvas izpildes atļauja tiek izsniegta uz nenoteiktu laiku, sākot no tās stāšanās spēkā. [..]
[..]”
28
ZVO‑2 275. pantā “Pielāgojumi [no ražotāja paplašinātās atbildības] izrietošo pienākumu izpildē, ko veic [attiecīgie] pašreizējie ražotāji” noteikts:
“(1)   Esošie produktu ražotāji, kam ir [ražotāja paplašinātā atbildība] šī likuma spēkā stāšanās brīdī un kam jāpilda pienākumi šajā ziņā šī likuma 37. pantā paredzētās pienākumu kolektīvas izpildes sistēmas ietvaros, izveido organizāciju atbilstoši šī likuma 38. pantam, un šī organizācija iesniedz pilnīgu atļaujas pieteikumu pienākumu kolektīvai izpildei atbilstoši minētā likuma 41. pantam, vēlākais, 2022. gada 31. jūlijā. Esošajiem produktu ražotājiem, kam ir [ražotāja paplašinātā atbildība] šī likuma spēkā stāšanās brīdī un kas nav organizācijas dibinātāji saskaņā ar tā 38. pantu, vēlākais, 2022. gada 31. decembrī jānoslēdz līgums ar organizāciju, kura saņem atļauju pienākumu kolektīvai izpildei atbilstoši šī likuma 41. pantam.
[..]
(3)   Esošam produkta ražotājam, kam ir [ražotāja paplašinātā atbildība] šī likuma spēkā stāšanās brīdī un kas nepilda šī panta iepriekšējo punktu noteikumus, piemēro šādus sodus:
1.
juridiskai personai – naudas sodu no 75000 līdz 250000 EUR;
2.
individuālam komersantam vai fiziskai personai, kas veic darbību savā vārdā, – naudas sodu no 45000 līdz 135000 EUR.
[..]
(5)   Ja organizācija atbilstoši šī likuma 38. panta 1. punktam rakstveidā paziņo ministrijai, ka, pamatojoties uz šī likuma 41. panta 3. punktā paredzētu galīgu atļauju, tā sāk nodrošināt pienākumu kolektīvu izpildi saistībā ar iepakojuma atkritumu apsaimniekošanu saskaņā ar šo likumu, ministrija pieņem konstatējošu lēmumu par iepakojuma atkritumu apsaimniekošanas pienākumu kolektīvas izpildes atļaujas derīguma termiņa beigām, ar ko izbeidzas to vides atļauju derīgums pienākumu kolektīvai izpildei saistībā ar iepakojuma atkritumu apsaimniekošanu, kuras izsniegtas, pamatojoties uz 2006. gada 27. jūlijaUredba o ravnanju z embalažo in odpadno embalažo (Noteikumi par iepakojuma un iepakojuma atkritumu apsaimniekošanu; Uradni list RS, Nr. 84/06) vai 2021. gada 8. aprīļaUredba o embalaži in odpadni embalaži (Noteikumi par iepakojumu un iepakojuma atkritumiem; Uradni list RS, Nr. 54/21).
(6)   Lēmumi, ar ko apstiprināti kopīgie plāni un kas pieņemti, pamatojoties uz 2015. gada 23. jūlijaUredba o odpadni električni in elektronski opremi (Noteikumi par elektrisko un elektronisko iekārtu atkritumiem; Uradni list RS, Nr. 55/15), 2010. gada 14. janvāraUredba o ravnanju z baterijami in akumulatorji ter odpadnimi baterijami in
akumulatorji (Noteikumi par bateriju un akumulatoru un bateriju un akumulatoru atkritumu apsaimniekošanu; Uradni list
RS, Nr. 3/10), 2019. gada 18. aprīļaUredba o odpadnih nagrobnih
svečah (Noteikumi par kapu sveču atkritumiem; Uradni list
RS, Nr. 25/19), 2008. gada 30. oktobraUredba o ravnanju z odpadnimi
zdravili (Noteikumi par zāļu pārvaldību; Uradni list RS, Nr. 105/08), 2006. gada 9. novembraUredba o ravnanju z odpadnimi fitofarmacevtskimi sredstvi, ki vsebujejo nevarne snovi (Noteikumi par augu aizsardzības līdzekļu, kuros ir bīstamas vielas, radīto atkritumu apsaimniekošanu; Uradni list RS, Nr. 119/06), 2011. gada 28. aprīļaUredba o izrabljenih vozilih (Noteikumi par nolietotiem transportlīdzekļiem; Uradni list RS, Nr. 32/11) un 2009. gada 30. jūlijaUredba o ravnanju z izrabljenimi gumami (Noteikumi par nolietotu riepu apsaimniekošanu; Uradni list RS, Nr. 63/09), zaudē spēku, pamatojoties uz ministrijas pieņemtiem konstatējošiem lēmumiem par kopīgo plānu darbības termiņa beigām, ja šī likuma 38. panta 1. punktā paredzētā organizācija rakstveidā paziņo ministrijai, ka, pamatojoties uz šī likuma 41. panta 3. punktā paredzētu galīgu atļauju, tā sākusi īstenot šo produktu apsaimniekošanas pienākumu kolektīvu izpildi saskaņā ar šo likumu.
(7)   No 2023. gada 1. janvāra spēku zaudē lēmumi par individuālu plānu apstiprināšanu, kas pieņemti, pamatojoties uz Noteikumiem par iepakojumu un iepakojumu atkritumu apsaimniekošanu [..] vai Noteikumiem par iepakojumiem un iepakojumu atkritumiem [..], Noteikumiem par elektrisko un elektronisko iekārtu atkritumiem [..], Noteikumiem par bateriju un akumulatoru un bateriju un akumulatoru atkritumu apsaimniekošanu [..], Noteikumiem par kapu sveču atkritumiem [..], Noteikumiem par zāļu pārvaldību [..], Noteikumiem par augu aizsardzības līdzekļu, kuros ir bīstamas vielas, radīto atkritumu apsaimniekošanu [..], Noteikumiem par nolietotiem transportlīdzekļiem [..] un Noteikumiem par nolietotu riepu apsaimniekošanu [..], un ministrija pieņem konstatējošu lēmumu šajā jautājumā, vēlākais, 2023. gada 5. janvārī.
(8)   Šī panta 5. un 6. punktā paredzētajos gadījumos līgumi, kas noslēgti produktu ražotāju pienākumu izpildei produktu radīto atkritumu apsaimniekošanas jomā un atbilstoši kuriem pienākumu izpildes atļauja kādai sabiedrībai tika piešķirta, pamatojoties uz Zakon o varstvu okolja (Vides aizsardzības likums; Uradni list RS, no 39/06; turpmāk tekstā – “ZVO‑1”) 20. panta 10. punkta 2. apakšpunktu, zaudē spēku, sākot no konstatējošā lēmuma pieņemšanas dienas.
(9)   Šī panta 5.–7. punktā paredzētajos gadījumos līgumi, kas noslēgti starp sabiedrību, kurai ir atļauja izpildīt pienākumus, pamatojoties uz ZVO‑1 20. panta 10. punkta 2. apakšpunktu, vai ražotāju, kas individuāli ir izpildījis pienākumus, pamatojoties uz ZVO‑1 20. panta 10. punkta 1. apakšpunktu, un vienībām, kuras apstrādā šo produktu radītos atkritumus, pamatojoties uz šiem līgumiem, zaudē spēku, sākot no dienas, kad ir pieņemts konstatējošais lēmums.”
II. Tiesvedība pamatlietā un prejudiciālie jautājumi
29
2022. gada 29. martā Slovēnijas likumdevējs veica likumdošanas reformu, pieņemdams ZVO‑2, kas ar pamatlietā aplūkoto ražotāja paplašinātās atbildības shēmu no 2022. gada 13. aprīļa aizstāja ZVO‑1, kā arī vairākus nozares tiesiskos regulējumus, kuri piemērojami dažām produktu kategorijām.
30
Kā izriet no Tiesas rīcībā esošajiem lietas materiāliem, ZVO‑1 paredzēja shēmu, saskaņā ar kuru ražotājs, kam ir no ražotāja paplašinātās atbildības izrietoši pienākumi, varēja tos izpildīt vai nu individuāli, vai arī kolektīvi ar ražotāju apvienības vai šim nolūkam pilnvarotas komercsabiedrības (turpmāk tekstā – “ZVO‑1 operators”) starpniecību. Šīs shēmas īstenošanas noteikumi bija ietverti nozares tiesiskajos regulējumos dažādām produktu kategorijām, uz kurām attiecas šī paplašinātā atbildība, un varēja arī būt atkarīgi no katra ZVO‑1 operatora uzņēmējdarbības modeļa.
31
Runājot par mājsaimniecības preču iepakojumu un kapu svecēm, minētās shēmas īstenošanā tika konstatēti būtiski traucējumi. Slovēnijas likumdevējs tādējādi pirmoreiz iejaucās 2018. gadā, lai nodrošinātu savākto iepakojuma atkritumu un kapu sveču pieņemšanu atpakaļ un apstrādi. Pirms ZVO‑2 pieņemšanas tas iejaucās otro reizi, no 2021. gada 1. janvāra grozot šo pašu shēmu, atceldams izslēgšanu no tās piemērošanas ražotājiem, kas tirgū laiž mazāk nekā 15 tonnas iepakojuma gadā.
32
Saņēmusi divas prasības, ko, attiecīgi, iesniegusi INTERZERO Trajnostne rešitve za svet brez odpadkov d.o.o., kā arī citas sabiedrības un fiziskas personas (turpmāk tekstā –“Interzero u.c.”), no vienas puses, un Surovina, družba za predelavo odpadkov d.o.o., kā arī citas sabiedrības, no otras puses, Ustavno
sodišče (Konstitucionālā tiesa, Slovēnija), kas ir iesniedzējtiesa, sāka procedūru, lai pārbaudītu, vai pamatlietā aplūkotā ražotāja paplašinātās atbildības shēma atbilst Konstitūcijai. Sabiedrības, kas ir prasītājas pamatlietā, ir Slovēnijā iedibinātas komercsabiedrības. Runa ir par produktu ražotājiem, kam ir piemērojama pamatlietā aplūkotā ražotāja paplašinātās atbildības shēma, ZVO‑1 operatoriem un/vai operatoriem, kuri veic atkritumu apsaimniekošanas darbību.
33
Ar 2022. gada 19. maija un 14. decembra rīkojumiem iesniedzējtiesa apturēja dažu prasītāju pamatlietā apstrīdēto ZVO‑2 normu piemērošanu, tāpēc ZVO‑1 normas un atbilstošie nozaru tiesiskie regulējumi, kas paredzēti šī sprieduma 30. punktā, joprojām ir piemērojami līdz galīgajam nolēmumam, kurš taisāms pamatlietā.
34
Iesniedzējtiesa konstatē, ka ar ZVO‑2 būtiski ir grozīti ar ražotāja paplašināto atbildību saistīto pienākumu izpildes noteikumi, kas līdz šim paredzēti ZVO‑1, un šaubās par dažu šādi pieņemtu leģislatīvu pasākumu atbilstību Savienības tiesībām.
35
Pirmām kārtām, iesniedzējtiesa norāda, ka no ražotāja paplašinātās atbildības izrietošo pienākumu kolektīvas izpildes darbību attiecībā uz katru paredzēto produktu kategoriju vairs nevar veikt viens vai vairāki saimnieciskās darbības veicēji, kas konkurē vienā un tajā pašā tirgū, jo ražotājiem, kuri tirgū laiž vismaz 51 % no kopējā attiecīgā produkta daudzuma, attiecībā uz katru no šīm produktu kategorijām jāizveido vienota organizācija (turpmāk tekstā – “vienota organizācija”). Turklāt šī darbība jāveic bez nolūka gūt peļņu un tādējādi tā zaudē savu reglamentētas tirgus darbības raksturu.
36
Šī tiesa norāda, pirmkārt, ka LESD 106. panta interpretācija tai ir vajadzīga, lai varētu lemt par prasītāju pamatlietā argumentāciju, saskaņā ar kuru ekskluzīvu tiesību piešķiršana vienotai organizācijai minētās darbības veikšanai ir pretrunā šim pantam, kas aplūkots kopā ar LESD 102. pantu.
37
Otrkārt, minētā tiesa šaubās par šāda monopolstāvokļa saderību ar Direktīvas 2008/98 8. un 8.a pantu, Direktīvu 2006/123, LESD 49., 56. un 106. pantu, kā arī Hartas 16. un 17. pantu. Runājot par ierobežojuma pamatojumu, ņemot vērā gan LESD 49. un 56. pantu, gan Direktīvas 2006/123 15. panta 3. punktu, šī pati tiesa vēlas noskaidrot, vai pamatlietā aplūkotā ražotāja paplašinātās atbildības shēma ir atbilstīga, lai saskanīgi nodrošinātu Direktīvā 2008/98 un Direktīvā 2018/851 paredzēto vides un sabiedrības veselības aizsardzības mērķu sasniegšanu, un vai šī shēma nepārsniedz absolūti nepieciešamo.
38
Otrām kārtām, iesniedzējtiesa norāda, ka pamatlietā aplūkotā ražotāja paplašinātās atbildības shēma paredz līgumu, kas noslēgti starp ZVO‑1 operatoriem, no vienas puses, un produktu ražotājiem, kuriem ir piemērojama ražotāja paplašinātās atbildības shēma, kā arī atkritumu apsaimniekošanas pakalpojumu sniedzējiem, no otras puses, izbeigšanos ex lege. Šī izbeigšanās nav pakļauta nekādam konkrētam termiņam, jo tā varēs notikt tikai tad, kad vienotā organizācija būs sākusi darbību un vides jomā atbildīgā ministrija šajā ziņā būs pieņēmusi konstatējošu lēmumu. Turklāt attiecīgajiem ZVO‑1 operatoriem nav paredzēts neviens kompensācijas pasākums.
39
Uzskatīdama, ka pašreizējo pakalpojumu sniedzēju izslēgšana rada Hartas 16. pantā, kā arī LESD 49. un 56. pantā noteiktās darījumdarbības brīvības ierobežojumu, šī tiesa pauž šaubas par pamatlietā aplūkotās ražotāja paplašinātās atbildības shēmas paredzēto pārejas noteikumu saderību ar Savienības tiesībām. It īpaši tiesiskās drošības un tiesiskās paļāvības aizsardzības principu interpretācija esot vajadzīga, ciktāl prasītāji pamatlietā apgalvo, ka ar šo shēmu veiktais grozījums “patvaļīgi un negaidīti” ir apdraudējis to tiesisko paļāvību, ka tie spēs veikt pienākumu kolektīvas izpildes darbību šajā jomā. Minētā tiesa šaubās arī par to, vai noteikums, saskaņā ar kuru vienotajai organizācijai peļņa jāizmanto tikai, lai veiktu darbību un īstenotu no ražotāja paplašinātās atbildības izrietošo pienākumu kolektīvas izpildes pasākumus, ir saderīgs ar Hartas 17. pantā garantētajām tiesībām uz īpašumu.
40
Šajā ziņā iesniedzējtiesa uzskata, ka esošās ražotāja paplašinātās atbildības shēmas, protams, bija jāpielāgo Direktīvas 2018/851 prasībām līdz 2023. gada 5. janvārim. Tomēr, tā kā Slovēnijas likumdevējs jau bija izdarījis grozījumus šajā jomā, sākot no 2021. gada 1. janvāra, ieinteresētās personas neesot varējušas paredzēt citus grozījumus, kas turklāt ir tik nozīmīgi kā tie, kuri izdarīti ar pamatlietā aplūkoto ražotāja paplašinātās atbildības shēmu.
41
Trešām kārtām, iesniedzējtiesa konstatē, ka pamatlietā aplūkotā ražotāja paplašinātās atbildības shēma nosaka zināmu skaitu ierobežojumu kapitāla saikņu, radniecības saišu un atļauto darbību jomā dažādām ieinteresētajām personām, kas iesaistītas no ražotāja paplašinātās atbildības izrietošo pienākumu kolektīvā izpildē. It īpaši – vienoto organizāciju var izveidot tikai ražotāji, un tikai ražotājiem, kas izveidojuši šādu organizāciju, var piederēt kapitāldaļas tajā. Turklāt ražotāji, kam pieder minētās organizācijas kapitāldaļas, nevar veikt attiecīgo atkritumu savākšanas un apstrādes darbību, savukārt ražotāji, kuri uzņemas no ražotāja paplašinātās atbildības izrietošos pienākumus un kuri tajā pašā laikā veic atkritumu savākšanas un apstrādes darbību, nevar būt šādu kapitāldaļu turētāji.
42
Šajā ziņā iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai šādas prasības, ko var saprast tā, ka tās attiecīgi paredz aizsargāties pret risku, ka personas, kuras nav ražotāji, varētu ietekmēt vienotās organizācijas pārvaldību, un samazināt interešu konfliktus starp šo organizāciju un operatoriem, kas veic atkritumu apsaimniekošanas darbību, lai aizsargātu vidi un konkurenci, ir saderīgas ar Direktīvas 2006/123 15. pantu, LESD 49. un 56. pantu, kā arī Hartas 16. pantu.
43
Ceturtām kārtām, iesniedzējtiesa paskaidro, ka ražotājiem, uz kuriem attiecas pamatlietā aplūkotā ražotāja paplašinātās atbildības shēma, ir pienākums noslēgt līgumu ar vienoto organizāciju, lai kolektīvi izpildītu no šīs atbildības izrietošos pienākumus, un to neizpildes gadījumā ir paredzēts naudas sods. Tādējādi tā šaubās par to, vai šāds līgumu slēgšanas brīvības un darījumdarbības brīvības ierobežojums ir saderīgs ar Hartas 16. pantu, kā arī LESD 49. un 56. pantu, ciktāl prasītāji pamatlietā apgalvo, ka šāds pienākums slēgt līgumu dažus ražotājus nostāda nelabvēlīgākā situācijā salīdzinājumā ar ražotājiem, kam jau pieder kapitāldaļas vienotajā organizācijā.
44
Šādos apstākļos Ustavno sodišče (Konstitucionālā tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai par uzņēmumu, kam uzticēts sniegt pakalpojumus ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi [LESD] 106. panta 2. punkta izpratnē (ievērojot LESD 14. pantu, [Protokolu Nr. 26], kā arī [Direktīvas 2008/98] 8. un 8.a pantu), var uzskatīt juridisku personu, kurai ir ekskluzīvas tiesības veikt no ražotāja paplašinātās atbildības izrietošo pienākumu kolektīvās izpildes darbību attiecībā uz viena un tāda paša veida produktiem Slovēnijas Republikā, proti, darbību, kas ietver:
–
līgumu slēgšanu ar noteiktu produktu ražotājiem, saskaņā ar kuriem ražotāji uztic minētajai juridiskajai personai ražotāju vārdā garantēt pienācīgu no minētajiem produktiem radušos atkritumu apsaimniekošanu;
–
atkritumu savākšanas un apstrādes sistēmas organizāciju (līgumu slēgšanu ar komercsabiedrībām, kas [vienotas] organizācijas vārdā veic visu no tiem produktiem, uz kuriem attiecas ražotāja paplašinātā atbildība, radušos atkritumu savākšanu un pienācīgu apstrādi), un
–
to produktu, uz kuriem attiecas ražotāja paplašinātā atbildība un kas tiek laisti tirgū Slovēnijā, reģistra turēšanu, kā arī to savākto un apstrādāto atkritumu reģistra turēšanu, kas radušies no produktiem, uz kuriem attiecas ražotāja paplašinātā atbildība, kā arī šo datu nodošanu ministrijai,
un kurai, veicot minēto darbību, ir pienākums noslēgt līgumus gan ar ražotājiem, uz kuriem gulstas ražotāja paplašinātās atbildības pienākums, gan ar komercsabiedrībām, kas veiks atkritumu savākšanu un apstrādi?
2)
Vai [Hartas] 16. un 17. pants, LESD 49., 56. un 106. pants, [Direktīva 2006/123], kā arī [Direktīvas 2008/98] 8. un 8.a pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem ir pretrunā tāds tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru no viena un tāda paša veida produktu ražotāja paplašinātās atbildības izrietošo pienākumu kolektīvās izpildes darbību drīkst leģitīmi veikt viena vienīga juridiska persona dalībvalsts teritorijā bezpeļņas režīmā, kas nozīmē, ka ienākumi nepārsniedz faktiskos izdevumus par pienākumu, kas izriet no ražotāja paplašinātās atbildības, kolektīvo izpildi un ka minētajai juridiskajai personai peļņa ir jāiegulda tikai no ražotāja paplašinātās atbildības izrietošo pienākumu kolektīvās izpildes darbības veikšanai un pasākumu īstenošanai?
3)
Ja atbilde uz otro jautājumu ir noliedzoša, vai [Hartas] 16. pants, LESD 49., 56. un 106. pants, tiesiskās drošības princips un tiesiskās paļāvības aizsardzības princips, kā arī [Direktīvas 2008/98] 8. un 8.a pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem ir pretrunā tāds tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru dalībvalsts groza no viena un tā paša veida produktu ražotāja paplašinātās atbildības izrietošo pienākumu kolektīvās izpildes darbību, pārveidojot to no darbības, kuras nolūks ir gūt peļņu, kas pakļauta regulējumam, ir orientēta uz tirgu un ko īsteno daudzi saimnieciskās darbības veicēji, uz darbību, ko drīkst veikt tikai viena organizācija un kura tai jāīsteno bez peļņas nolūka otrajā jautājumā minētajā izpratnē?
4)
Vai trešajā jautājumā minētās Savienības tiesību normas ir jāinterpretē tādējādi, ka tām ir pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru, stājoties spēkā jaunam tiesiskajam regulējumam par to pienākumu kolektīvo izpildi, kas izriet no ražotāja paplašinātās atbildības, rodas tādas sekas ex lege, ka notiek tāda iejaukšanās individuālajās attiecībās, kuras dēļ pārstāj būt spēkā visi līgumi, kas noslēgti starp saimnieciskās darbības veicējiem, kuri veica ražotāja paplašinātās atbildības kolektīvās izpildes darbību atbilstoši agrākajam tiesiskajam regulējumam, un ražotājiem, uz kuriem gulstas ražotāja paplašinātās atbildības pienākums, kā arī starp saimnieciskās darbības veicējiem, kas veica ražotāja paplašinātās atbildības kolektīvās izpildes darbību atbilstoši agrākajam tiesiskajam regulējumam, un saimnieciskās darbības veicējiem, kuri veic to atkritumu savākšanas un apstrādes darbību, kas radušies no produktiem, kuri ir no ražotāja paplašinātās atbildības izrietošo pienākumu kolektīvās izpildes priekšmets?
5)
Vai trešajā un ceturtajā jautājumā aprakstītā jaunā tiesiskā regulējuma pieņemšanas apstākļos tiesiskās drošības princips un tiesiskās paļāvības aizsardzības princips ir jāinterpretē tādējādi, ka likumdevējam ir jānosaka pārejas periods un/vai jāievieš kompensāciju sistēma? Ja atbilde ir apstiprinoša, kādi kritēriji ir jāievēro, lai pārejas periods vai kompensāciju sistēma būtu saprātīgi?
6)
Vai [Hartas] 16. pants, LESD 49., 56. un 106. pants, [Direktīva 2006/123], kā arī [Direktīvas 2008/98] 8. un 8.a pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem ir pretrunā tāds tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru ražotājiem, kuriem ir no ražotāja paplašinātās atbildības izrietoši pienākumi un kuri laiž tirgū 51 % viena un tāda paša veida produktu, uz ko attiecas ražotāja paplašinātās atbildības pienākums, ir noteikts pienākums dibināt juridisku personu, kam uzticēt veikt no ražotāja paplašinātās atbildības izrietošo pienākumu kolektīvās izpildes darbību, un saskaņā ar kuru atļaujas iespējamas atsaukšanas gadījumā tāda paša veida produktu ražotājiem ir no jauna jādibina šāda juridiska persona, vai tomēr minētās Savienības tiesību normas ir jāinterpretē tādējādi, ka tām ir pretrunā tāds tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru tikai ražotājiem drīkst piederēt kapitāldaļas šādā juridiskajā personā?
7)
Vai [Hartas] 16. pants, LESD 49., 56. un 106. pants, [Direktīva 2006/123], kā arī [Direktīvas 2008/98] 8. un 8.a pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem ir pretrunā tāds tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru ražotāji, kuriem pieder kapitāldaļas juridiskajā personā, kas nodrošina no ražotāja paplašinātās atbildības izrietošo pienākumu kolektīvo izpildi, nedrīkst būt personas, kas veic tādu atkritumu savākšanas vai apstrādes darbības, kas radušies no produktiem, kas ir no ražotāja paplašinātās atbildības izrietošo pienākumu kolektīvās izpildes priekšmets minētajā juridiskajā personā?
8)
Vai [Hartas] 16. pants, LESD 49., 56. un 106. pants, [Direktīva 2006/123], kā arī [Direktīvas 2008/98] 8. un 8.a pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem ir pretrunā tāds tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru ražotājam, kuram pieder kapitāldaļas juridiskajā personā, kas nodrošina no ražotāja paplašinātās atbildības izrietošo pienākumu kolektīvo izpildi, un juridiskajai personai, kas īsteno no ražotāja paplašinātās atbildības izrietošo pienākumu kolektīvās izpildes darbību, nedrīkst:
–
tieši vai netieši būt kapitāla saiknes ar personu, kas veic no produktiem – pienākumu kolektīvās izpildes priekšmeta – radušos atkritumu savākšanu vai apstrādi, juridiskajā personā, kas nodrošina no ražotāja paplašinātās atbildības izrietošo pienākumu kolektīvo izpildi, un tiem nedrīkst būt minētajā personā pārvaldības vai kontroles tiesības;
–
būt kapitāla saiknes vai radniecības saites ar personu, kurai ir vai kas kontrolē balsstiesības iepriekšējā ievilkumā aplūkotās personas vadības struktūrā vai kontrolstruktūrā, vai kas to pārstāv?
9)
Vai [Hartas] 16. pants, LESD 49., 56. un 106. pants, [Direktīva 2006/123], kā arī [Direktīvas 2008/98] 8. un 8.a pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem ir pretrunā tāds tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru septītajā un astotajā jautājumā minētie ierobežojumi ir spēkā arī attiecībā uz juridiskās personas, kas īsteno no ražotāja paplašinātās atbildības izrietošo pienākumu kolektīvās izpildes darbību, vadības struktūras locekli, attiecībā uz šādas juridiskās personas kontrolstruktūras locekli vai tās pārstāvi?
10)
Vai [Hartas] 16. pants, kā arī LESD 49. un 56. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem ir pretrunā tāds tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru ražotājiem, attiecībā uz kuriem ir spēkā ražotāja paplašinātās atbildības pienākums un kuri laiž tirgū lietošanai mājsaimniecībās paredzētus produktus, ir obligāti jānoslēdz līgums, ar kuru tie piešķir juridiskajai personai, kam ir atļauja īstenot no ražotāja paplašinātās atbildības izrietošo pienākumu kolektīvās izpildes darbību, uzdevumu pildīt šo ražotāju pienākumus, kas izriet no ražotāja paplašinātās atbildības?”
III. Par prejudiciālajiem jautājumiem
A. Par pirmo jautājumu
45
Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai LESD 106. panta 2. punkts jāinterpretē tādējādi, ka juridiska persona, kam, pirmkārt, saskaņā ar Direktīvas 2008/98 8. un 8.a pantu ir ekskluzīvas tiesības veikt darbību, lai attiecīgo ražotāju vārdā attiecībā uz konkrētu produktu kategoriju visā dalībvalsts teritorijā izpildītu no ražotāja paplašinātās atbildības izrietošos pienākumus, un kam, otrkārt, ir pienākums šo darbību veikt bez nolūka gūt peļņu, jāuzskata par uzņēmumu, kuram uzticēts sniegt pakalpojumu ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi šī 106. panta 2. punkta izpratnē.
46
Lai atbildētu uz šo jautājumu, vispirms jāpārbauda, vai juridisku personu, kas rīkojas šādos apstākļos, var uzskatīt par “uzņēmumu” minētās tiesību normas izpratnē, un pēc tam – vai darbību, kura šai juridiskajai personai jāveic atbilstoši šādām ekskluzīvām tiesībām, var kvalificēt kā pakalpojumu ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi šīs pašas tiesību normas izpratnē.
47
Tādējādi, pirmām kārtām, runājot par “uzņēmuma” jēdzienu LESD 106. panta 2. punkta izpratnē, jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Savienības konkurences tiesību jomā šis jēdziens ietver ikvienu subjektu, kas veic saimniecisku darbību, neatkarīgi no šī subjekta juridiskā statusa un finansēšanas veida (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2020. gada 11. jūnijs, Komisija un Slovākijas Republika/Dôverazdravotná poist'ovňa, C‑262/18 P un C‑271/18 P, EU:C:2020:450, 28. punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī 2024. gada 18. janvāris, Lietuvos notarų rūmai u.c., C‑128/21, EU:C:2024:49, 55. punkts).
48
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru saimnieciskā darbība ir jebkāda darbība, ko veido preču vai pakalpojumu piedāvāšana konkrētajā tirgū, proti, pakalpojumi, kuri parasti tiek sniegti par atlīdzību. Šajā ziņā atlīdzības būtiska pazīme ir tāda, ka tā ir attiecīgā pakalpojuma saimnieciskais ekvivalents (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2002. gada 3. oktobris, Danner, C‑136/00, EU:C:2002:558, 26. punkts un tajā minētā judikatūra; 2018. gada 6. novembris, Scuola Elementare Maria Montessori/Komisija, Komisija/Scuola Elementare Maria Montessori un Komisija/Ferracci, no C‑622/16 P līdz C‑624/16 P, EU:C:2018:873, 104. punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī 2020. gada 11. jūnijs, Komisija un Slovākijas Republika/Dôverazdravotná poist'ovňa, C‑262/18 P un C‑271/18 P, EU:C:2020:450, 29. punkts un tajā minētā judikatūra).
49
Turpretim Līgumu noteikumi var neattiekties uz darbību, kas pēc sava rakstura, normām, kuras uz to attiecas, un mērķa nav saistīta ar saimniecisku darbību vai kas ir saistīta ar valsts varas prerogatīvu izmantošanu (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2002. gada 19. februāris, Wouters u.c., C‑309/99, EU:C:2002:98, 57. punkts, kā arī 2013. gada 28. februāris, Ordem dos Técnicos Oficiais de Contas, C‑1/12, EU:C:2013:127, 40. punkts).
50
Šajā gadījumā no iesniedzējtiesas lēmuma izriet, ka pamatlietā aplūkotā ražotāja paplašinātās atbildības shēma paredz vienotajai organizācijai piešķirt ekskluzīvas tiesības bez nolūka gūt peļņu visā Slovēnijas teritorijā veikt no ražotāja paplašinātās atbildības izrietošo pienākumu kolektīvas izpildes darbību attiecībā uz konkrētu tādu produktu kategoriju, uz ko attiecas šī paplašinātā atbildība. Šo darbību veido galvenokārt produktu radīto atkritumu savākšanas un apstrādes sistēmas ieviešana, atlīdzībā par to saņemot maksu no ražotājiem, kas ir šīs organizācijas biedri.
51
Runājot par šai darbībai piemērojamajiem noteikumiem, uz darbību attiecas Direktīvas 2008/98 8. un 8.a pantā paredzētā ražotāja paplašinātās atbildības shēma. Savienības likumdevējs ir noteicis tikai minimālās prasības, kas piemērojamas ražotāja paplašinātās atbildības jomā, nenorādot, kādā veidā attiecīgajiem ražotājiem jāizpilda pienākumi, kas tiem ir saskaņā ar atbildības shēmu, kura izveidota atbilstoši šiem noteikumiem. Likumdevējs tomēr Direktīvas 2018/851 14. apsvērumā ir norādījis, ka šie ražotāji principā pienākumus var izpildīt vai nu individuāli, vai arī kolektīvi. Tādējādi tas, ka ražotāji izmanto organizāciju, kuras uzdevums ir veikt minēto pienākumu kolektīvas izpildes darbību atbilstoši šīm tiesību normām, ir viens no veidiem, kādā tie var izpildīt pienākumus, kas tiem noteikti atbilstoši ražotāja paplašinātās atbildības shēmai.
52
Turklāt no Tiesas rīcībā esošajiem lietas materiāliem ir redzams, ka no ZVO‑2 39. panta 1. un 3. punkta izriet, ka vienotajai organizācijai no ražotāja paplašinātās atbildības izrietošo pienākumu kolektīvas izpildes darbība jāveic rentablā veidā un maksai, kas saņemta kā atlīdzība par sniegtajiem pakalpojumiem, jāsedz visas šīs darbības izmaksas. Turklāt iespējamā peļņa, ko šī organizācija guvusi, pamatojoties uz maksu, kuru tai samaksājuši attiecīgie ražotāji, tiek atkārtoti ieguldīta šajā darbībā un tādējādi var stiprināt minētās organizācijas finansiālās spējas izveidot to produktu radīto atkritumu savākšanas un apstrādes sistēmu, uz kuriem attiecas ražotāja paplašinātā atbildība.
53
Neraugoties uz būtisko ietekmi, kāda valsts iestādēm – kā Slovēnijas valdība to apstiprināja tiesas sēdē – parasti jāīsteno attiecībā uz vienotās organizācijas darbību, it īpaši saistībā ar maksas apmēra noteikšanu, šai organizācijai ir autonomija attiecībā uz to, kādā veidā tā sniedz pakalpojumus no ražotāja paplašinātās atbildības izrietošo pienākumu kolektīvas izpildes jomā.
54
Šādos apstākļos nevar uzskatīt, ka šī sprieduma 50. punktā paredzētā darbība ir saistīta ar valsta varas prerogatīvu atkritumu apsaimniekošanas jomā īstenošanu.
55
Turklāt, runājot par to, vai vienotās organizācijas veikto darbību var kvalificēt kā tādu, kas nav saistīta ar saimniecisko darbību, jāatgādina, pirmkārt, – ar to vien, ka subjektam nav peļņas gūšanas mērķa, nepietiek, lai secinātu, ka šis subjekts neveic saimniecisku darbību (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2009. gada 26. marts, SELEX Sistemi Integrati/Komisija, C‑113/07 P, EU:C:2009:191, 116. punkts). Tādējādi ar to vien, ka valsts tiesiskajā regulējumā paredzēts, ka ienākumi, ko subjekts guvis no darbības, ir izmantojami tikai noteiktiem vispārējo interešu mērķiem, nepietiek, lai grozītu šīs darbības raksturu un mazinātu tās saimnieciskās darbības raksturu (šajā nozīmē skat. spriedumus, 1994. gada 24. marts, Schindler, C‑275/92, EU:C:1994:119, 35. punkts, un 2016. gada 23. februāris, Komisija/Ungārija, C‑179/14, EU:C:2016:108, 157. punkts).
56
Otrkārt, šaubas par darbības saimniecisko raksturu nerodas tikai tāpēc, ka dalībvalsts izvēlas, kā tas ir šajā gadījumā, sabiedrības interešu apsvērumu dēļ šo darbību izslēgt no konkurences, izveidojot likumīgu monopolu par labu subjektam, kam uzticētas ekskluzīvas tiesības (šajā nozīmē skat. spriedumus, 1974. gada 30. aprīlis, Sacchi, 155/73, EU:C:1974:40, 14. punkts, un 1985. gada 3. oktobris, CBEM, 311/84, EU:C:1985:394, 16. punkts). No LESD 106. panta 1. un 2. punkta izriet, ka neatkarīgi no tā, vai šim subjektam ir vai nav nolūka gūt peļņu, veids, kādā monopols ir organizēts vai īstenots, var apdraudēt Līgumu noteikumus, it īpaši tos, kas attiecas uz aprites brīvībām un konkurences noteikumiem (šajā nozīmē skat. spriedumu, 1991. gada 18. jūnijs, ERT, C‑260/89, EU:C:1991:254, 11. punkts).
57
Protams, citādi ir tad, ja attiecīgais subjekts sekmē valsts sociālā nodrošinājuma pakalpojuma pārvaldību un veic ekskluzīvi sociāla rakstura funkcijas, tādējādi tā darbības pamatā ir solidaritātes princips (šajā nozīmē skat. spriedumus, 1993. gada 17. februāris, Poucet un Pistre, C‑159/91 un C‑160/91, EU:C:1993:63, 18. punkts, kā arī 2015. gada 22. oktobris, EasyPay un FinanceEngineering, C‑185/14, EU:C:2015:716, 38. punkts). Tāda darbība kā šī sprieduma 50. punktā paredzētā tomēr nav šāds gadījums.
58
Tādējādi, ņemot vērā iepriekš izklāstītos elementus, tādu juridisku personu kā vienotā organizācija var uzskatīt par tādu, kas veic saimniecisku darbību šī sprieduma 47. un 48. punktā minētās judikatūras izpratnē, un tāpēc kā tādu, kura veido “uzņēmumu” LESD 106. panta 2. punkta izpratnē.
59
Otrām kārtām, runājot par to, vai no ražotāja paplašinātās atbildības izrietošo pienākumu kolektīvas izpildes darbību var kvalificēt kā pakalpojumu ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi, jāatgādina, ka LESD 106. panta 2. punkts, kura mērķis ir saskaņot dalībvalstu interesi izmantot noteiktus uzņēmumus kā ekonomiskās vai sociālās politikas instrumentu un Savienības intereses ievērot konkurences noteikumus un saglabāt iekšējā tirgus vienotību, jāinterpretē, ņemot vērā precizējumus, kas sniegti ar Protokolu Nr. 26, kura 1. pantā ir norādīts, ka dalībvalstīm ir “rīcības brīvība”, nodrošinot, pasūtot un organizējot pakalpojumus ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi, lai, cik vien iespējams, ievērotu patērētāju vajadzības (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2020. gada 24. novembris, Viasat Broadcasting UK, C‑445/19, EU:C:2020:952, 30. un 31. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
60
Tādējādi dalībvalstis ir tiesīgas, ievērojot Savienības tiesības, noteikt savu pakalpojumu ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi apjomu un organizāciju, it īpaši, ņemot vērā valsts politikā izvirzītos mērķus. Plašo rīcības brīvību, kas šajā ziņā ir dalībvalstīm, var apstrīdēt tikai acīmredzamas kļūdas gadījumā (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2010. gada 20. aprīlis, Federutility u.c., C‑265/08, EU:C:2010:205, 29. punkts; 2019. gada 15. maijs, Achema u.c., C‑706/17, EU:C:2019:407, 104. punkts, kā arī 2023. gada 8. jūnijs, Prestige and Limousine, C‑50/21, EU:C:2023:448, 76. punkts). Dalībvalstu pilnvaras definēt pakalpojumu ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi nedrīkst īstenot patvaļīgi vienīgi nolūkā nepiemērot Līgumu noteikumus kādai konkrētai darbības nozarei.
61
Direktīvas 2006/123 ietvaros šo rīcības brīvību ir apstiprinājis Savienības likumdevējs šīs direktīvas 1. panta 3. punkta otrajā daļā, kurā ir norādīts, ka minētā direktīva neskar dalībvalstu brīvību saskaņā ar Savienības tiesību aktiem noteikt, ko tās uzskata par pakalpojumiem ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi, kā šie pakalpojumi būtu jāorganizē un jāfinansē saskaņā ar noteikumiem par valsts atbalstu vai kādi īpaši pienākumi būtu jānosaka šo pakalpojumu sakarā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2018. gada 7. novembris, Komisija/Ungārija, C‑171/17, EU:C:2018:881, 50. punkts).
62
Atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai pakalpojumam var būt vispārēja tautsaimnieciska nozīme, ja šai nozīmei ir īpašas iezīmes salīdzinājumā ar iezīmēm, kādas ir citām ekonomiskām darbībām (spriedumi, 2018. gada 7. novembris, Komisija/Ungārija, C‑171/17, EU:C:2018:881, 51. punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī 2023. gada 8. jūnijs, Prestige and Limousine, C‑50/21, EU:C:2023:448, 77. punkts).
63
Turklāt, kā izriet arī no Direktīvas 2006/123 70. apsvēruma, lai pakalpojums varētu tikt uzskatīts par pakalpojumu ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi, tas jāsniedz, izpildot īpašu uzdevumu sabiedrības interesēs, kuru pakalpojumu sniedzējam uzticējusi attiecīgā dalībvalsts (spriedumi, 2018. gada 7. novembris, Komisija/Ungārija, C‑171/17, EU:C:2018:881, 52. punkts, kā arī 2023. gada 8. jūnijs, Prestige and Limousine, C‑50/21, EU:C:2023:448, 78. punkts).
64
Tāpēc ir svarīgi, lai saņēmējiem uzņēmumiem faktiski būtu uzticēta sabiedrisko pakalpojumu saistību izpilde un lai šīs saistības būtu valsts tiesībās skaidri definētas, un tas nozīmē, ka jābūt vienam vai vairākiem valsts varas aktiem, kuros ir pietiekami konkrēti definēts vismaz uzņēmumam, kam uzdota sabiedrisko pakalpojumu saistību izpilde, noteikto saistību raksturs, ilgums un tvērums (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2017. gada 20. decembris, Comunidad Autónoma del PaísVasco u.c./Komisija, no C‑66/16 P līdz C‑69/16 P, EU:C:2017:999, 73. punkts, kā arī 2023. gada 8. jūnijs, Prestige and Limousine, C‑50/21, EU:C:2023:448, 79. punkts).
65
Tādējādi, pirmkārt, runājot par to, vai no ražotāja paplašinātās atbildības izrietošo pienākumu kolektīvas izpildes darbībai var būt vispārēja tautsaimnieciska nozīme, no judikatūras, protams, izriet – tam vien, ka trešo personu vārdā tiek organizēta saimnieciska darbība, principā nepiemīt īpašas iezīmes salīdzinājumā ar tām, kādas piemīt citām ekonomiskām darbībām (šajā nozīmē skat. spriedumus, 1974. gada 21. marts, BRT un Société belge des auteurs, compositeurset éditeurs, 127/73, EU:C:1974:25, 23. punkts; 1991. gada 10. decembris, Merci convenzionali porto di Genova, C‑179/90, EU:C:1991:464, 27. punkts, kā arī 2013. gada 28. februāris, Ordem dosTécnicos Oficiais de Contas, C‑1/12, EU:C:2013:127, 105. punkts).
66
Tomēr Tiesa ir nospriedusi – ņemot vērā dažu atkritumu apsaimniekošanas aspektu, piemēram, to savākšanas un apstrādes, nozīmīgumu vides un cilvēku veselības aizsardzībai, tie var būt pakalpojuma ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi priekšmets, it īpaši, ja attiecīgā pakalpojuma mērķis ir risināt vides problēmu (šajā nozīmē skat. spriedumus, 1998. gada 10. novembris, BFI Holding, C‑360/96, EU:C:1998:525, 52. punkts, kā arī 2000. gada 23. maijs, Sydhavnens Sten & Grus, C‑209/98, EU:C:2000:279, 75. punkts).
67
Lai pārbaudītu, vai līdzīgu argumentāciju var piemērot no ražotāja paplašinātās atbildības izrietošo pienākumu kolektīvas izpildes darbībai, jāatgādina, ka Direktīvas 2008/98 8. panta 1. punkta pirmā un trešā daļa paredz – lai veicinātu atkritumu atkārtotu izmantošanu, rašanās novēršanu, pārstrādi un citādu reģenerāciju, dalībvalstis produktu ražotājiem var piemērot ražotāja paplašinātās atbildības shēmas, un šādā gadījumā šādām shēmām jāatbilst šīs direktīvas 8.a pantā noteiktajām vispārējām minimālajām prasībām, kas ieviestas ar Direktīvu 2018/851.
68
No “ražotāja paplašinātās atbildības shēmas” definīcijas, kas ietverta Direktīvas 2008/98 3. panta 21. punktā, kurš aplūkots kopā ar Direktīvas 2018/851 21. apsvērumu, izriet, ka ražotāja paplašinātās atbildības shēmu mērķis ir finansiālā un attiecīgā gadījumā organizatoriskā ziņā reglamentēt dažu produktu kategoriju radīto atkritumu apsaimniekošanu, un tādējādi tās ir būtisks šo atkritumu labas apsaimniekošanas elements. Šādas shēmas tieši sekmē Direktīvas 2008/98 mērķa – līdz minimumam samazināt atkritumu apsaimniekošanas negatīvo ietekmi uz vidi un cilvēku veselību – sasniegšanu (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2020. gada 14. oktobris, Sappi Austria Produktion un Wasserverband Region Gratkorn‑Gratwein, C‑629/19, EU:C:2020:824, 59. punkts, kā arī 2021. gada 11. novembris, RegioneVeneto (Jauktu sadzīves atkritumu sūtīšana), C‑315/20, EU:C:2021:912, 19. punkts).
69
Kā konstatēts šī sprieduma 51. punktā, tas, ka ražotāji, kam ir no ražotāja paplašinātās atbildības izrietoši pienākumi, izmanto organizāciju, kuras uzdevums ir veikt attiecīgo pienākumu kolektīvas izpildes darbību saskaņā ar Direktīvas 2008/98 8. un 8.a pantu, ir viens no veidiem, kādos šie ražotāji var izpildīt pienākumus, kas tiem tādējādi ir uzlikti. Turklāt saskaņā ar iesniedzējtiesas sniegtajiem paskaidrojumiem, lai nodrošinātu atkritumu efektīvu apsaimniekošanu un tādējādi aizsargātu vidi, Slovēnijas likumdevējs pieņēma ZVO‑2, paredzot, ka no ražotāja paplašinātās atbildības izrietošo pienākumu kolektīvas izpildes darbību attiecībā uz viena veida produktiem var veikt tikai vienota organizācija. No tā izriet – ciktāl šī darbība veicina ražotāja paplašinātās atbildības shēmu efektīvas piemērošanas nodrošināšanu, var uzskatīt, ka tai ir vispārēja tautsaimnieciska nozīme, kam piemīt īpašas iezīmes salīdzinājumā ar tām, kādas piemīt citām ekonomiskām darbībām, un tādējādi tā var būt pakalpojuma ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi priekšmets.
70
Otrkārt, runājot par to, vai, veicot no ražotāja paplašinātās atbildības izrietošo pienākumu kolektīvas izpildes darbību, vienotā organizācija sniedz pakalpojumus, pildot īpašu sabiedriskā pakalpojuma uzdevumu, kas tai uzticēts, no judikatūras izriet, ka valsts varas izdotam aktam, ar kuru tā adresātam uzņēmumam ir uzdots veikt pakalpojumu ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi, var būt ne vien leģislatīvs vai normatīvs, bet arī administratīvs raksturs, it īpaši iegūstot publisko tiesību koncesijas formu, kas attiecīgā gadījumā piešķirta, lai konkretizētu šim uzņēmumam likumā noteiktos pienākumus (šajā nozīmē skat. spriedumu, 1997. gada 23. oktobris, Komisija/Francija, C‑159/94, EU:C:1997:501, 65. un 66. punkts).
71
Šajā gadījumā no iesniedzējtiesas lēmuma izriet, ka saskaņā ar ZVO‑2 41. pantu vienotajai organizācijai ir uzdots veikt no ražotāja paplašinātās atbildības izrietošo pienākumu kolektīvas izpildes darbību atbilstoši atļaujai, ko tieši šim nolūkam izsniegusi kompetentā ministrija. 41. panta 5. punktā ir paredzēts, ka šī atļauja ir piešķirta uz nenoteiktu laiku un tajā ir precizējumi par to pienākumu saturu un apjomu, kādi vienotajai organizācijai ir uzlikti, veicot šo darbību.
72
Šķiet, ka šāds tiesiskais regulējums atbilst prasībai, ka attiecīgie pakalpojumi jāsniedz atbilstoši īpašam sabiedrisko pakalpojumu uzdevumam, ko pakalpojumu sniedzējam uzticējusi attiecīgā dalībvalsts saskaņā ar vienu vai vairākiem tiesību aktiem, kuri atbilst šī sprieduma 64. punktā atgādinātajiem nosacījumiem. Tomēr iesniedzējtiesai jāveic šajā ziņā vajadzīgās pārbaudes.
73
Ņemot vērā visus iepriekš izklāstītos iemeslus, uz pirmo prejudiciālo jautājumu jāatbild, ka LESD 106. panta 2. punkts jāinterpretē tādējādi, ka juridiska persona, kam, pirmkārt, saskaņā ar Direktīvas 2008/98 8. un 8.a pantu ir ekskluzīvas tiesības attiecībā uz konkrētu produktu kategoriju veikt darbību visā dalībvalsts teritorijā, attiecīgo ražotāju vārdā izpildot no ražotāja paplašinātās atbildības izrietošos pienākumus, un kam, otrkārt, ir pienākums šo darbību veikt bez nolūka gūt peļņu, jāuzskata par uzņēmumu, kuram uzticēts sniegt pakalpojumu ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi šī 106. panta 2. punkta izpratnē, ar nosacījumu, ka šai juridiskajai personai faktiski ir uzticēts izpildīt sabiedrisko pakalpojumu saistības un ka šo saistību raksturs, ilgums un tvērums ir skaidri definēti valsts tiesībās.
B. Par otro līdz desmito jautājumu
74
Ar otro līdz desmito jautājumu, kas jāizskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Direktīvas 2008/98 8. un 8.a pants, Direktīva 2006/123, LESD 49., 56. un 106. pants, Hartas 16. un 17. pants, kā arī tiesiskās drošības un tiesiskās paļāvības aizsardzības principi jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj valsts tiesisko regulējumu, ar kuru:
–
ievieš monopolstāvokli, izveidojot organizāciju, kam uzdota no ražotāja paplašinātās atbilstības izrietošo pienākumu kolektīva izpilde un kam ir ekskluzīvas tiesības šo darbību veikt attiecībā uz konkrētu produktu kategoriju, vienlaikus paredzot gan to atļauju ex lege atsaukšanu, kuras līdz tam saimnieciskās darbības veicējiem ļāvušas veikt minēto darbību, gan ex lege izbeigt visus līgumus, ko šie saimnieciskās darbības veicēji noslēguši, veicot šo darbību;
–
uzliek šai organizācijai pienākumu šo darbību veikt bez nolūka gūt peļņu;
–
ražotājiem, kam ir no ražotāja paplašinātās atbildības izrietoši pienākumi un kas tirgū laiž vismaz 51 % no viena un tā paša produkta kategorijas, uz kuru attiecas šī paplašinātā atbildība, kopējā daudzuma, paredz pienākumu izveidot šādu organizāciju un iegūt kapitāldaļas tajā;
–
šīs organizācijas kapitāldaļu turētājiem paredz pienākumu būt ražotājiem attiecīgajā tirgū;
–
ražotājiem paredz aizliegumu veikt atkritumu savākšanas un apstrādes darbību, kā arī aizliegumu, ka tiem ir kapitāla saikne vai radniecības saites starp minēto organizāciju, tās vadības struktūras locekļiem un ražotājiem, kam ir kapitāldaļas tajā, no vienas puses, un personām, kuras veic atkritumu savākšanu un apstrādi, kā arī personām, kam ir balsstiesības šīs pašas organizācijas vadības struktūrā vai kontrolstruktūrā, no otras puses;
–
minētajiem produktu ražotājiem uzliek pienākumu no ražotāja paplašinātās atbilstības izrietošos pienākumus izpildīt kolektīvi un noslēgt līgumu ar organizāciju, kurai ir ekskluzīvas tiesības veikt šo darbību.
1.
Ievada apsvērumi
75
Iesniedzējtiesas prejudiciālie jautājumi attiecas gan uz tā monopola izveides nosacījumiem, kas saistīts ar to no ražotāja paplašinātās atbilstības izrietošo pienākumu izpildes darbību, kuri paredzēti pamatlietā aplūkotajā ražotāja paplašinātās atbilstības shēmā, gan uz dažiem pasākumiem, kas šajā kontekstā noteikti vienotajai organizācijai kā šī monopola īpašniecei un ražotājiem, kuriem ir no ražotāja paplašinātās atbilstības izrietoši pienākumi saskaņā ar Slovēnijas tiesībām. Lai atbildētu uz šiem jautājumiem un ņemot vērā visas Savienības tiesību normas, uz kurām atsaucas iesniedzējtiesa, vispirms jāprecizē, kādā mērā šīs tiesību normas var ietekmēt minēto jautājumu pārbaudi.
a)
Par Direktīvu 2008/98
76
Atbilstoši Direktīvas 2008/98 8. panta 1. punkta pirmajai un trešajai daļai, lai veicinātu atkritumu atkārtotu izmantošanu un rašanās novēršanu, pārstrādi un atkritumu citādu reģenerāciju, dalībvalstis var noteikt, ka produktu ražotājiem ir piemērojama ražotāja paplašinātās atbildības shēma, un šādām shēmām jāatbilst šīs direktīvas 8.a pantā noteiktajām vispārīgajām minimālajām prasībām.
77
Kā atgādināts šī sprieduma 51. punktā, produktu ražotāji, kam ir piemērojamas šīs shēmas saskaņā ar Direktīvas 2008/98 8. un 8.a pantu, principā var izpildīt savus pienākumus šajā jomā vai nu individuāli, vai arī kolektīvi, izmantojot organizāciju, kurai uzticēts šos pienākumus izpildīt to vārdā.
78
Šajā ziņā Direktīva 2008/98 dalībvalstīm ne vien dod izvēles iespēju uz dažām produktu kategorijām attiecināt ražotāja paplašinātās atbildības shēmas, bet – ar nosacījumu, ka ir izpildītas šīs direktīvas 8.a pantā paredzētās minimālās prasības, – tām atzīst arī rīcības brīvību šo shēmu un it īpaši attiecīgo pienākumu kolektīvas izpildes noteikumu organizēšanā.
79
Tādējādi, pirmkārt, Direktīvas 2008/98 8.a panta 5. punkta otrā daļa tikai paredz – ja vairākas organizācijas no ražotāja paplašinātās atbilstības izrietošos pienākumus izpilda produktu ražotāju vārdā, attiecīgās dalībvalstis minēto pienākumu izpildes kontrolei ieceļ vismaz vienu no privātām interesēm neatkarīgu struktūru vai to uztic publiskai iestādei.
80
Otrkārt, no Direktīvas 2008/98 8.a panta 4. punkta c) apakšpunkta izriet, ka dalībvalstis veic pasākumus, kas vajadzīgi, lai nodrošinātu, ka finanšu iemaksas, kuras attiecīgā produkta ražotājs maksā, lai izpildītu savus no ražotāja paplašinātas atbildības izrietošos pienākumus, nepārsniedz izmaksas, kas vajadzīgas, lai nodrošinātu atkritumu apsaimniekošanas pakalpojumus izmaksu ziņā efektīvā veidā. Pretēji tam, ko norādījusi Slovēnijas valdība, šāds noteikums par atkritumu apsaimniekošanas pakalpojumu tarifiem neļauj izdarīt secinājumus par organizācijas, kurai uzticēts veikt no ražotāja paplašinātas atbildības izrietošo pienākumu kolektīvas izpildes darbību, iespēju censties sasniegt mērķi gūt peļņu.
81
Tādējādi no Direktīvas 2018/851 22. un 26. apsvēruma izriet, ka saskaņā ar Direktīvas 2008/98 8. un 8.a pantu izveidotās ražotāja paplašinātas atbildības shēmas it īpaši paredz izmaksu, kas vajadzīgas, lai sasniegtu attiecīgajai shēmai noteiktos atkritumu apsaimniekošanas un novēršanas mērķus, efektīvu pārnešanu uz ražotājiem, kā arī atkritumu apsaimniekošanas sistēmu vides snieguma palielināšanu. No tā izriet, ka, ieviešot ražotāja paplašinātas atbildības shēmas, dalībvalstīm jāņem vērā šie mērķi, vienlaikus ievērojot Direktīvas 2008/98 vispārējo mērķi līdz minimumam samazināt atkritumu radīšanas un apsaimniekošanas negatīvo ietekmi uz vidi un cilvēku veselību (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2019. gada 4. jūlijs, Tronex, C‑624/17, EU:C:2019:564, 18. punkts), kā arī LESD 191. panta 2. punktu, kurā ir noteikts, ka Savienības politika attiecībā uz vidi tiecas panākt augsta līmeņa aizsardzību un ir balstīta it īpaši uz piesardzības un preventīvās darbības principiem, kā arī uz principu “piesārņotājs maksā”.
82
Turklāt Direktīvas 2008/98 8. panta 3. punktā ir precizēts, ka dalībvalstīm, ja tās īsteno šī sprieduma 78. punktā atgādināto rīcības brīvību, piemērojot ražotāja paplašinātās atbildības shēmas, ir pienākums nodrošināt atbilstošu iekšējā tirgus darbību. Tādējādi, ievērojot Savienības tiesībās paredzētos atkāpes noteikumus pakalpojumu ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi jomā, ikvienam valsts tiesiskajam regulējumam, ar ko izveido ražotāja paplašinātās atbildības shēmu atbilstoši šīs direktīvas 8. un 8.a pantam, jāatbilst Savienības tiesību normām, kuru mērķis ir nodrošināt atbilstošu iekšējā tirgus darbību, proti, LESD 49. un 56. pantam, kuros attiecīgi nostiprināta brīvība veikt uzņēmējdarbību un pakalpojumu sniegšanas brīvība, kā arī tiesību aktiem, kas pieņemti saskaņā ar LESD 53. un 62. pantu, piemēram, Direktīvai 2006/123.
83
Šajā kontekstā jāprecizē, ka Direktīvas 2008/98 8. panta 3. punkts paredz Savienības iekšējā tirgus noteikumu piemērošanu ne vien attiecībās starp pašiem produktu ražotājiem, kā arī starp šiem ražotājiem un struktūrām, kas vēlas veikt no ražotāja paplašinātās atbildības izrietošo pienākumu kolektīvas izpildes darbību, bet arī attiecībās starp struktūrām, kuras vēlas veikt šo darbību.
b)
Par Direktīvu 2006/123, kā arī LESD 49. un 56. pantu
84
No Direktīvas 2006/123 6. apsvēruma izriet, ka brīvības veikt uzņēmējdarbību un pakalpojumu sniegšanas brīvības šķēršļus nevar likvidēt, tikai paļaujoties uz LESD 49. un 56. panta tiešo piemērošanu, tostarp tādēļ, ka šo brīvību šķēršļus izskatīt katrā gadījumā atsevišķi būtu ļoti sarežģīti (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2015. gada 16. jūnijs, RinaServices u.c., C‑593/13, EU:C:2015:399, 38. punkts, kā arī 2024. gada 7. novembris, Centro di Assistenza DoganaleMellano, C‑503/23, EU:C:2024:933, 46. punkts).
85
Vienlaicīga valsts pasākuma pārbaude, ņemot vērā Direktīvas 2006/123 un LESD noteikumus, nozīmētu ieviest katra atsevišķa gadījuma izvērtēšanu atbilstoši primāro tiesību normām un apdraudētu šīs direktīvas īstenoto mērķtiecīgo saskaņošanu (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2018. gada 30. janvāris, X un Visser, C‑360/15 un C‑31/16, EU:C:2018:44, 96. punkts, kā arī 2024. gada 7. novembris, Centro di Assistenza DoganaleMellano, C‑503/23, EU:C:2024:933, 47. punkts un tajā minētā judikatūra).
86
No tā izriet – tikai tad, ja brīvības veikt uzņēmējdarbību vai pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojums neietilpst Direktīvas 2006/123 III un IV nodaļas, it īpaši tās 15. un 16. panta piemērošanas jomā, tas jāizvērtē, ievērojot LESD 49. un 56. pantu (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2019. gada 26. jūnijs, Komisija/Grieķija, C‑729/17, EU:C:2019:534, 54. punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī 2024. gada 7. novembris, Centro di AssistenzaDoganale Mellano, C‑503/23, EU:C:2024:933, 48. punkts).
87
Tādējādi, lai atbildētu uz otro līdz desmito jautājumu, Direktīvas 2006/123 noteikumi jāinterpretē, ciktāl tie ir piemērojami pamata tiesvedībā.
88
Saskaņā ar Direktīvas 2006/123 1. panta 1. punktu tajā ir paredzēti vispārīgi noteikumi, lai atvieglotu to, kā pakalpojumu sniedzēji īsteno brīvību veikt uzņēmējdarbību, kā arī pakalpojumu brīvu apriti. Atbilstoši šīs direktīvas 2. panta 1. punktam tā ir piemērojama pakalpojumiem, ko sniedz pakalpojumu sniedzēji, kuri veic uzņēmējdarbību kādā dalībvalstī, un “pakalpojuma” jēdzienā saskaņā ar minētās direktīvas 4. panta 1. punktu ietilpst jebkāda pašnodarbināta saimnieciskā darbība, parasti par atlīdzību, kā minēts LESD 57. pantā.
89
Šajā gadījumā pamatlietā aplūkotā ražotāja paplašinātās atbildības shēma attiecas uz dažādiem šīs jomas pienākumu kolektīvās izpildes pakalpojumu sniegšanas aspektiem, kā arī uz dažām prasībām, kas piemērojamas ražotājiem, uz kuriem attiecas šī shēma un kuri savu saimniecisko darbību veic Slovēnijas teritorijā, tāpēc Direktīva 2006/123 principā ir piemērojama tiesvedībā pamatlietā.
90
Tomēr, kā konstatēts uz pirmo prejudiciālo jautājumu sniegtajā atbildē, darbība, ko veido no ražotāja paplašinātās atbildības izrietošo pienākumu izpilde attiecībā uz konkrētu produktu kategoriju visā dalībvalsts teritorijā attiecīgo ražotāju vārdā un kas jāveic bez nolūka gūt peļņu saskaņā ar šīs dalībvalsts tiesībām, var tikt kvalificēta kā pakalpojums ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi. Turklāt ar pamatlietā aplūkoto ražotāja paplašinātās atbildības shēmu tiek izveidots monopols, kas attiecas uz minētās darbības veikšanu. Šajā ziņā jāatgādina, ka saskaņā ar Direktīvas 2006/123 1. panta 2. punktu un 3. punkta pirmo daļu tā neattiecas nedz uz vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes pakalpojumu, kurus var sniegt vienīgi publiskas vai privātas struktūras, liberalizāciju, nedz arī uz pakalpojumu sniedzēju monopolu likvidēšanu.
91
Šīs Direktīvas 2006/123 normas no tās piemērošanas jomas izslēdz situācijas, kad pakalpojuma sniegšana nav atvērta konkurencei, jo ar valsts tiesisko regulējumu konkrētam saimnieciskās darbības subjektam ir piešķirts monopols konkrētu pakalpojumu sniegšanai, un kad to piemērošana liktu apšaubīt šī monopola esību (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2024. gada 17. oktobris, FA.RO. di YK & C., C‑16/23, EU:C:2024:886, 55. punkts). Tomēr Tiesa minētos noteikumus ir interpretējusi tādējādi, ka tie attiecas tikai uz pakalpojumiem ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi un pakalpojumu monopoliem, kas pastāvēja dienā, kad minētā direktīva stājās spēkā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2018. gada 7. novembris, Komisija/Ungārija, C‑171/17, EU:C:2018:881, 42. un 43. punkts).
92
No tā izriet, ka uz pamatlietā aplūkoto ražotāja paplašinātās atbildības shēmu neattiecas izslēgšana no Direktīvas 2006/123 piemērošanas jomas, kas paredzēta tās 1. panta 2. punktā un 3. punkta pirmajā daļā.
93
Protams, Direktīvas 2006/123 1. panta 3. punkta otrā daļa paredz, ka direktīva neietekmē dalībvalstu iespēju saskaņā ar Savienības tiesību aktiem noteikt, ko tās uzskata par pakalpojumiem ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi, kā šie pakalpojumi būtu jāorganizē un jāfinansē saskaņā ar noteikumiem par valsts atbalstu vai kādi īpaši pienākumi būtu jānosaka saistībā ar šiem pakalpojumiem. Ievērojot šo atrunu, atliek vien secināt, ka, ņemot vērā šīs direktīvas 2. panta 1. punktu un 2. punkta a) apakšpunktu, kas aplūkots kopā ar tās 17. apsvērumu, minētās direktīvas noteikumi principā ir piemērojami pakalpojumiem ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi un no to piemērošanas jomas ir izslēgti tikai vispārējas nozīmes pakalpojumi, kuri nav saimnieciski pakalpojumi (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2015. gada 23. decembris, Hiebler, C‑293/14, EU:C:2015:843, 43. un 44. punkts; 2019. gada 11. aprīlis, RepsolButano un DISA Gas, C‑473/17 un C‑546/17, EU:C:2019:308, 43. punkts, kā arī 2024. gada 17. oktobris, FA.RO. di YK & C., C‑16/23, EU:C:2024:886, 61. punkts).
94
Runājot par pakalpojumu sniedzēju brīvību veikt uzņēmējdarbību, Direktīvas 2006/123 15. panta 1. punkta pirmajā teikumā ir noteikts, ka dalībvalstīm ir pienākums pārbaudīt, vai to tiesību sistēmā ir paredzēta viena vai vairākas no šīs direktīvas 15. panta 2. punktā minētajām prasībām, un apstiprinošas atbildes gadījumā jārūpējas, lai tās atbilstu minētās direktīvas 15. panta 3. punktā paredzētajiem diskriminācijas aizlieguma, nepieciešamības un samērīguma nosacījumiem. Saskaņā ar šīs pašas direktīvas 15. panta 1. punkta otro teikumu dalībvalstīm ir jāpielāgo savi normatīvie vai administratīvie akti tā, lai tie atbilstu šiem nosacījumiem (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2018. gada 30. janvāris, X un Visser, C‑360/15 un C‑31/16, EU:C:2018:44, 129. punkts).
95
Lai gan Direktīvas 2006/123 15. panta 4. punktā ir precizēts, ka šī panta 1.–3. punkts ir piemērojams tiesiskajam regulējumam par pakalpojumiem ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi vienīgi tad, ja to piemērošana tiesiski un faktiski nekavē attiecīgajam pakalpojumu sniedzējam uzticētā īpašā uzdevuma izpildi, Tiesa ir atzinusi, ka šī tiesību norma no minētā panta piemērošanas jomas automātiski neizslēdz pakalpojumus ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi. Kā izriet no paša Direktīvas 2006/123 15. panta 4. punkta formulējuma, jāievēro šī panta 3. punktā minētie diskriminācijas aizlieguma, nepieciešamības un samērīguma nosacījumi, ciktāl tie nekavē kompetentās iestādes vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes pakalpojumu sniedzējam uzticētā īpašā uzdevuma izpildi (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2018. gada 7. novembris, Komisija/Ungārija, C‑171/17, EU:C:2018:881, 62. punkts, kā arī 2019. gada 11. aprīlis, RepsolButano un DISAGas, C‑473/17 un C‑546/17, EU:C:2019:308, 47. punkts).
96
No tā izriet, ka tikai brīvības veikt uzņēmējdarbību ierobežojumi, uz kuriem neattiecas Direktīvas 2006/123 15. panta 2. punktā uzskaitītās prasības, jāpārbauda, ņemot vērā LESD 49. pantu. Runājot par šīm prasībām, jāuzsver, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Direktīvas 2006/123 III nodaļas noteikumi attiecībā uz pakalpojumu sniedzēju brīvību veikt uzņēmējdarbību, kas ietver arī šīs direktīvas 15. pantu, ir piemērojami tostarp situācijās, kurās visi būtiskie elementi ir saistīti tikai ar vienu dalībvalsti (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2018. gada 30. janvāris, X un Visser, C‑360/15 un C‑31/16, EU:C:2018:44, 110. punkts, kā arī 2024. gada 17. oktobris, FA.RO. di YK & C., C‑16/23, EU:C:2024:886, 47. punkts un tajā minētā judikatūra).
97
Savukārt, runājot par Direktīvas 2006/123 16. pantā paredzēto pakalpojumu sniegšanas brīvību, tās 17. panta 1. punkta e) apakšpunktā skaidri ir paredzēts, ka 16. pants nav piemērojams pakalpojumiem ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi, kas tiek sniegti citā dalībvalstī, proti, atkritumu apstrādei. Runājot par šo pamatbrīvību, pamatlietā aplūkoto ražotāja paplašinātās atbildības shēmu tādējādi var pārbaudīt, tikai ņemot vērā LESD 56. pantu.
c)
Par brīvības veikt uzņēmējdarbību un pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojumu pamatojumu, ņemot vērā Direktīvu 2006/123, kā arī LESD 49. un 56. pantu
98
Runājot par brīvības veikt uzņēmējdarbību ierobežojumiem, uz kuriem attiecas Direktīvas 2006/123 15. panta 2. punktā uzskaitītās prasības, no šī panta 5. un 6. punkta izriet, ka dalībvalstīm ir ļauts saglabāt vai attiecīgā gadījumā ieviest tāda veida prasības, kādas ir minētas šī paša panta 2. punktā, ar nosacījumu, ka tās atbilst šīs normas 3. punktā paredzētajiem nosacījumiem (spriedumi, 2015. gada 16. jūnijs, RinaServices u.c., C‑593/13, EU:C:2015:399, 33. punkts, kā arī 2019. gada 29. jūlijs, Komisija/Austrija (Civilinženieri, patentu pilnvarotie un veterinārārsti), C‑209/18, EU:C:2019:632, 80. punkts).
99
Saskaņā ar kumulatīvajiem nosacījumiem, kas paredzēti Direktīvas 2006/123 15. panta 3. punktā, attiecīgās prasības, pirmkārt, nedrīkst būt tieši vai netieši diskriminējošas saistībā ar ieinteresēto personu pilsonību vai sabiedrību gadījumā – saistībā ar to juridiskās adreses atrašanās vietu. Otrkārt, šīm prasībām jābūt pamatotām ar primāru vispārējo interešu apsvērumu. Treškārt, tām jābūt samērīgām, proti, tām jābūt piemērotām, lai saskanīgi un sistemātiski nodrošinātu izvirzītā mērķa sasniegšanu, nepārsniedzot to, kas vajadzīgs tā sasniegšanai, ņemot vērā, ka nedrīkst pastāvēt citi mazāk ierobežojoši pasākumi, kuri ļauj sasniegt to pašu rezultātu (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2018. gada 7. novembris, Komisija/Ungārija, C‑171/17, EU:C:2018:881, 80. punkts, un 2024. gada 7. novembris, Centro di Assistenza DoganaleMellano, C‑503/23, EU:C:2024:933, 79. un 84. punkts).
100
Runājot par LESD 49. un 56. pantā garantētās brīvības veikt uzņēmējdarbību un pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojumiem, saskaņā ar iedibināto judikatūru šādus ierobežojumus var pieļaut tikai ar nosacījumu, ka tie ir pamatoti ar kādu primāru vispārējo interešu apsvērumu un atbilst samērīguma principam, un tas nozīmē, ka tie ir piemēroti, lai saskanīgi un sistemātiski garantētu izvirzītā mērķa īstenošanu, un nepārsniedz to, kas nepieciešams šī mērķa sasniegšanai (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2019. gada 18. jūnijs, Austrija/Vācija, C‑591/17, EU:C:2019:504, 139. punkts un tajā minētā judikatūra; 2022. gada 7. septembris, Cilevičs u.c., C‑391/20, EU:C:2022:638, 65. punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī 2023. gada 8. jūnijs, Prestige and Limousine, C‑50/21, EU:C:2023:448, 64. punkts).
101
Lai noteiktu, vai ierobežojums atbilst samērīguma prasībai, dalībvalsts, kas vēlas atsaukties uz piemērotu mērķi, lai pamatbrīvības vai pamattiesību šķērsli atzītu par likumīgu, ir tā, kurai jāsniedz valsts tiesā visi pierādījumi, kas šai tiesai ļautu pārliecināties, vai minētais pasākums patiešām atbilst prasībām, kuras izriet no samērīguma principa (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2018. gada 28. februāris, SportingOdds, C‑3/17, EU:C:2018:130, 62. punkts un tajā minētā judikatūra), un attaisnojošajiem iemesliem, uz ko šī dalībvalsts var atsaukties, jābūt papildinātiem ar šī pasākuma piemērotības un vajadzības sasniegt šo mērķi analīzi, kā arī ar konkrētu informāciju, kura var pamatot tās argumentāciju (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2023. gada 19. janvāris, CIHEF u.c., C‑147/21, EU:C:2023:31, 53. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
102
Tomēr no Tiesas judikatūras nevar secināt, ka dalībvalstij nebūtu iespējas pierādīt, ka ierobežojošs pasākums atbilst šādām prasībām, tikai tādēļ, ka minētā dalībvalsts nespēj iesniegt pētījumus, kuri būtu izmantoti par pamatu attiecīgā tiesiskā regulējuma pieņemšanai (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2018. gada 28. februāris, SportingOdds, C‑3/17, EU:C:2018:130, 63. punkts un tajā minētā judikatūra).
103
Valsts tiesai, izmantojot statistikas datus vai citus līdzekļus, objektīvi jāizvērtē, vai attiecīgās dalībvalsts iestāžu iesniegtie pierādījumi ļauj saprātīgi uzskatīt, ka izvēlētie līdzekļi ir piemēroti mērķu sasniegšanai, un vai tos ir iespējams sasniegt ar mazāk ierobežojošiem pasākumiem (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2024. gada 17. oktobris, FA.RO. di YK & C., C‑16/23, EU:C:2024:886, 92. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
104
Šajā ziņā, runājot par slogu, kas saimnieciskās darbības veicējiem uzlikts ar attiecīgiem valsts pasākumiem, dalībvalstīm, kaut arī tām ir rīcības brīvība, ir pienākums savu izvēli pamatot ar objektīviem kritērijiem un, novērtējot ar dažādiem iespējamiem pasākumiem saistīto slogu, pārbaudīt, vai šo valsts pasākumu mērķi var pamatot saimnieciski negatīvas sekas, pat būtiskas sekas, kas rodas attiecīgajiem saimnieciskās darbības veicējiem (pēc analoģijas skat. spriedumus, 2008. gada 16. decembris, Arcelor Atlantiqueet Lorraine u.c., C‑127/07, EU:C:2008:728, 59. punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī 2020. gada 8. decembris, Polija/Parlaments un Padome, C‑626/18, EU:C:2020:1000, 98. punkts).
d)
Par Hartas, kā arī tiesiskās drošības un tiesiskās paļāvības aizsardzības principu ievērošanu
105
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, ja dalībvalsts apgalvo, ka kāds tās veikts pasākums, kas ierobežo LESD garantētu pamatbrīvību, ir attaisnojams ar Savienības tiesībās atzītu primāru vispārējo interešu apsvērumu, šāds pasākums jāuzskata par Savienības tiesību īstenošanu Hartas 51. panta 1. punkta izpratnē un tāpēc tam jāatbilst nupat minētajā normā nostiprinātajām pamattiesībām (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2020. gada 18. jūnijs, Komisija/Ungārija (Biedrošanās pārskatāmība), C‑78/18, EU:C:2020:476, 101. punkts un tajā minētā judikatūra). Tāpat ir gadījumā, kad dalībvalsts atbilstoši Direktīvas 2006/123 15. panta 3. punkta b) apakšpunktam atsaucas uz primāru vispārējo interešu apsvērumu, lai pamatotu prasību, uz kuru attiecas šī panta 2. punkts (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2020. gada 6. oktobris, Komisija/Ungārija (Augstākā izglītība), C‑66/18, EU:C:2020:792, 214. punkts).
106
No tā izriet – ja valsts tiesiskais regulējums ir brīvības veikt uzņēmējdarbību un/vai pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojums, šī tiesiskā regulējuma saderība ar Savienības tiesībām un tādējādi tā pamatojums jāizvērtē, ņemot vērā ne vien Direktīvā 2006/123 un Tiesas judikatūrā paredzētos izņēmumus, bet arī Hartā garantētās tiesības un brīvības (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2019. gada 21. maijs, Komisija/Ungārija (Lauksaimniecības zemes lietojuma tiesības), C‑235/17, EU:C:2019:432, 66. punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī 2021. gada 6. oktobris, ECOTEXBULGARIA, C‑544/19, EU:C:2021:803, 89. punkts).
107
Prasība, saskaņā ar kuru pasākumam jāatbilst Hartā garantētajām tiesībām un brīvībām, nozīmē, ka jāpārbauda, vai attiecīgās valsts tiesību normas tām nerada ierobežojumus, un – gadījumā, ja šādi ierobežojumi tiek radīti, – vai šie ierobežojumi ir attaisnojami, ņemot vērā Hartas 52. panta 1. punktā minētās prasības (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2020. gada 18. jūnijs, Komisija/Ungārija (Biedrošanās pārskatāmība), C‑78/18, EU:C:2020:476, 103. punkts).
108
Šajā ziņā jāatgādina, ka nedz Hartas 16. pantā nostiprinātā darījumdarbības brīvība, nedz tās 17. pantā nostiprinātās tiesības uz īpašumu nav absolūtas prerogatīvas (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2024. gada 30. aprīlis, Trade Express‑L un DEVNIA TSIMENT, C‑395/22 un C‑428/22, EU:C:2024:374, 78. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra), jo to īstenošanai saskaņā ar Hartas 52. panta 1. punktu var noteikt ierobežojumus, ar nosacījumu, ka šie ierobežojumi ir paredzēti tiesību aktos, ar tiem ir respektēta šīs brīvības un šo tiesību būtība un, ievērojot samērīguma principu, tie ir vajadzīgi un faktiski atbilst Savienības atzītiem vispārējo interešu mērķiem vai nepieciešamībai aizsargāt citu personu tiesības un brīvības.
109
Šajā kontekstā jāprecizē, ka valsts pasākums nevar tikt vērsts uz tādu vispārējo interešu mērķi kā vides un sabiedrības veselības aizsardzība, neņemot vērā faktu, ka tie jāsaskaņo ar pamattiesībām un principiem, kurus skar šis pasākums, kā tie nostiprināti Līgumos un Hartā, panākot līdzsvaru starp šo vispārējo interešu mērķi, no vienas puses, un attiecīgajām tiesībām un principiem, no otras puses, lai nodrošinātu, ka minētā pasākuma radītās neērtības nav nesamērīgas ar sasniedzamajiem mērķiem. Tādējādi iespēja attaisnot Hartas 16. un 17. pantā garantēto tiesību ierobežojumu jāizvērtē, izsverot šāda ierobežojuma radītās iejaukšanās smagumu un pārbaudot, vai ar šo ierobežojumu sasniedzamā vispārējo interešu mērķa nozīmīgums ir atbilstošs šādam smagumam (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2023. gada 5. decembris, Nordic Info, C‑128/22, EU:C:2023:951, 93. punkts un tajā minētā judikatūra).
110
Turklāt, ja dalībvalsts uz primāriem vispārējo interešu apsvērumiem atsaucas, lai pamatotu tiesisko regulējumu, kas var radīt šķēršļus darījumdarbības brīvības un pakalpojumu sniegšanas brīvības īstenošanai, šis pamatojums jāvērtē, ņemot vērā arī Savienības tiesību vispārējos principus, tostarp tiesiskās drošības un tiesiskās paļāvības aizsardzības principu (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2017. gada 20. decembris, Global Starnet, C‑322/16, EU:C:2017:985, 44. punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī 2022. gada 22. septembris, Admiral Gaming Network u.c., no C‑475/20 līdz C‑482/20, EU:C:2022:714, 60. punkts).
111
Ievērojot visus iepriekš izklāstītos ievada apsvērumus, dažādi pamatlietā aplūkotās ražotāja paplašinātās atbildības shēmas pasākumi jāpārbauda, ņemot vērā prejudiciālajos jautājumos paredzētās Savienības tiesību normas.
2.
Par nosacījumiem, izveidojot monopolu no ražotāja paplašinātās atbildības izrietošo pienākumu kolektīvas izpildes darbības veikšanai
112
Otrā jautājuma pirmā daļa, kā arī trešais līdz piektais jautājums visupirms attiecas uz nosacījumiem, kas piemērojami, izveidojot monopolu no ražotāja paplašinātās atbildības izrietošo pienākumu kolektīvai izpildei.
a)
Par darījumdarbības brīvības un pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojumiem
113
ZVO‑2 37. panta 2. punktā paredzēts ekskluzīvas tiesības piešķirt vienotai organizācijai, kurai šo darbību uzticēts veikt attiecībā uz konkrētu produktu kategoriju, tādējādi par labu šai organizācijai izveidojot monopolstāvokli minētās darbības veikšanai.
114
Lai pārbaudītu, vai uz šādu pasākumu attiecas Direktīvas 2006/123 15. pants, jāatgādina, ka šī panta 2. punktā ietvertais jēdziens “prasība” saskaņā ar šīs direktīvas 4. panta 7. punktu jāsaprot it īpaši kā “jebkurš pienākums, aizliegums, nosacījums vai ierobežojums, kas paredzēts dalībvalstu normatīvajos vai administratīvajos aktos” (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2018. gada 7. novembris, Komisija/Ungārija, C‑171/17, EU:C:2018:881, 77. punkts un tajā minētā judikatūra).
115
Turklāt saskaņā ar pastāvīgo judikatūru jēdziens “ierobežojums” LESD 49. un 56. panta izpratnē attiecas uz pasākumiem, kas aizliedz, traucē vai padara mazāk pievilcīgu darījumdarbības brīvības vai pakalpojumu sniegšanas brīvības īstenošanu, piemēram, dalībvalsts veiktiem pasākumiem, kuri, lai gan tiek piemēroti vienādi, ietekmē citu dalībvalstu uzņēmumu piekļuvi tirgum (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2011. gada 29. marts, Komisija/Itālija, C‑565/08, EU:C:2011:188, 45. un 46. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra, un 2023. gada 8. jūnijs, Fastweb u.c. (Norēķinu periodiskums), C‑468/20, EU:C:2023:447, 81. un 82. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
116
Šajā ziņā jāuzskata, ka ZVO‑2 37. panta 2. punktā paredzētā monopola ieviešana attiecībā uz ražotāja paplašinātās atbildības izraisīto pienākumu kolektīvas izpildes darbību, tā kā šādi ieviestais monopols nav nedz prasība, kas saistīta ar jautājumiem, uz kuriem attiecas Direktīva 2005/36, nedz prasība, kas paredzēta citos Savienības instrumentos, ir prasība, ar kuru piekļuve attiecīgā pakalpojuma sniegšanas darbībai tiek rezervēta konkrētiem pakalpojumu sniedzējiem, ņemot vērā attiecīgās darbības specifisko raksturu Direktīvas 2006/123 15. panta 2. punkta d) apakšpunkta izpratnē. No judikatūras izriet, ka šāda prasība attiecas uz valsts tiesisko regulējumu, kas, ieviešot monopolu, piekļuvi pakalpojumu sniegšanas darbībai rezervē tikai vienam privātam vai publiskam uzņēmumam (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2018. gada 7. novembris, Komisija/Ungārija, C‑171/17, EU:C:2018:881, 79. punkts).
117
Turklāt, runājot par pakalpojumu sniegšanas brīvību, saskaņā ar pastāvīgo judikatūru tāds valsts tiesiskais regulējums kā ZVO‑2 37. panta 2. punkts, kurā uz saimnieciskas darbības veikšanu tiek attiecināta ekskluzivitāte par labu vienam privātam vai publiskam operatoram, veido šīs pamatbrīvības ierobežojumu (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2018. gada 7. novembris, Komisija/Ungārija, C‑171/17, EU:C:2018:881, 88. punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī 2023. gada 2. marts, Bursa Română de Mărfuri, C‑394/21, EU:C:2023:146, 47. punkts).
b)
Par attiecīgo ierobežojumu pamatojumu
118
Atbilstoši šī sprieduma 98.–110. punktā minētajai judikatūrai jāpārbauda, vai šie ierobežojumi tomēr var būt pamatoti.
1) Par diskriminācijas aizlieguma nosacījumu
119
Runājot par diskriminācijas aizlieguma nosacījumu, jānorāda, ka pamatlietā aplūkotā ražotāja paplašinātās atbildības shēma ir piemērojama visiem ražotājiem, kas laiž produktus Slovēnijas tirgū, tieši vai netieši tos nenošķirot pēc pilsonības vai, runājot par sabiedrībām, pēc to juridiskās adreses atrašanās vietas. It īpaši no ZVO‑2 34. panta 1., 4. un 6. punkta izriet, ka ražotājam, kas dibināts citā dalībvalstī, nevis Slovēnijas Republikā, un kas pārdod produktus Slovēnijas Republikā, principā ir šajā likumā paredzētie pienākumi paplašinātās atbildības jomā.
2) Par primāru vispārējo interešu apsvērumu esību
120
No Tiesas rīcībā esošajiem lietas materiāliem izriet, ka Slovēnijas likumdevējs pamatlietā aplūkoto ražotāja paplašinātās atbildības shēmu pieņēmis, lai izpildītu Direktīvas 2008/98 8.a pantā ietvertās minimālās prasības šajā jomā, kā arī šīs direktīvas izvirzītos vides mērķus. Slovēnijas valdība apgalvo, ka šīs shēmas mērķis ir uzlabot ražotāja paplašinātās atbildības sistēmu, kā arī to produktu radīto atkritumu apsaimniekošanas sistēmu, uz kuriem attiecas šī paplašinātā atbildība Slovēnijā, it īpaši samazinot apstrādājamo atkritumu apjomu, un tas palīdz sasniegt vides un sabiedrības veselības aizsardzības mērķus. Minētā shēma šajā ziņā esot bijusi atbilde uz atkritumu neefektīvu apsaimniekošanu ZVO‑1 spēkā esības laikā, kas izpaudās kā iepakojuma atkritumu uzkrāšanās pie vietējiem sadzīves atkritumu savākšanas sabiedrisko pakalpojumu sniedzējiem.
121
Šādi mērķi veido primārus vispārējo interešu apsvērumus, kas var pamatot darījumdarbības brīvības un pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojumus. Pirmkārt, runājot par to prasību pamatojumu, kas ietilpst Direktīvas 2006/123 piemērošanas jomā, šīs direktīvas 4. panta 8. punktā jēdziens “sevišķi svarīgi iemesli saistībā ar sabiedrības interesēm [primāri vispārējo interešu apsvērumi]” ir definēts kā iemesli, kas par tādiem atzīti Tiesas judikatūrā, tostarp sabiedrības veselības aizsardzība, kā arī vides un pilsētvides aizsardzība.
122
Otrkārt, saskaņā ar pastāvīgo judikatūru vides aizsardzība ir primārs vispārējo interešu apsvērums, kas var pamatot pamatbrīvību ierobežojumus (šajā ziņā skat. spriedumus, 2004. gada 14. decembris, Radlberger Getränkegesellschaft un S. Spitz, C‑309/02, EU:C:2004:799, 75. punkts, kā arī 2023. gada 19. janvāris, CIHEF u.c., C‑147/21, EU:C:2023:31, 51. punkts). Tas pats attiecas uz mērķiem garantēt pakalpojumu kvalitāti, kā arī aizsargāt sabiedrības veselību (šajā ziņā skat. spriedumus, 2009. gada 19. maijs, Komisija/Itālija, C‑531/06, EU:C:2009:315, 51. punkts, kā arī 2019. gada 29. jūlijs, Komisija/Austrija (Civilinženieri, patentu pilnvarotie un veterinārārsti), C‑209/18, EU:C:2019:632, 89. punkts un tajā minētā judikatūra).
123
Ciktāl Slovēnijas valdība atsaucas arī uz mērķi samazināt atkritumu apsaimniekošanas izmaksas, kas jāsedz attiecīgajiem ražotājiem, un tādējādi savu argumentāciju balsta uz ekonomisko efektivitāti, jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru tīri ekonomiska rakstura mērķi nevar būt tāds primārs vispārējo interešu apsvērums, kas varētu pamatot LESD garantētas pamatbrīvības ierobežojumu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2023. gada 8. jūnijs, Prestige and Limousine, C‑50/21, EU:C:2023:448, 70. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra). Savukārt Tiesa ir atzinusi, ka valsts tiesiskais regulējums var veidot attaisnotu pamatbrīvības ierobežojumu, ja to noteikuši ekonomiska rakstura apsvērumi, kuriem ir vispārējo interešu mērķis (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2013. gada 22. oktobris, Essent u.c., no C‑105/12 līdz C‑107/12, EU:C:2013:677, 52. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra). Tādējādi, pat ja uzskatītu, ka pamatlietā aplūkotā ražotāja paplašinātās atbildības shēma ir pamatota ar šādiem ekonomiskās efektivitātes iemesliem, tie paši par sevi nevar būt primāri vispārējo interešu apsvērumi, kas varētu pamatot Savienības tiesībās garantētas pamatbrīvības ierobežojumu, tāpēc iesniedzējtiesai galu galā jāpārbauda, vai šai shēmai, neraugoties uz minētajiem iemesliem, ir mērķis aizsargāt vidi un sabiedrības veselību.
3) Par samērīguma nosacījumu
124
Runājot par samērīguma nosacījumu, iesniedzējtiesai, kurai vienīgajai ir kompetence izvērtēt pamatlietas faktus un interpretēt pamatlietā aplūkoto ražotāja paplašinātās atbildības shēmu, jāpārbauda, vai šī shēma atbilst šī sprieduma 98.–103. punktā minētajiem nosacījumiem. Tomēr, tā kā Tiesas uzdevums ir dot iesniedzējtiesai noderīgu atbildi, tās kompetencē ir sniegt tai norādes, kas izriet no pamatlietas materiāliem, kā arī no tai iesniegtajiem rakstveida apsvērumiem un kas ļautu minētajai tiesai pieņemt nolēmumu (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2022. gada 7. septembris, Cilevičs u.c., C‑391/20, EU:C:2022:638, 72. un 73. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra, un 2024. gada 17. oktobris, FA.RO. di YK & C., C‑16/23, EU:C:2024:886, 93. punkts).
i) Par ierobežojumu spēju nodrošināt izvirzīto mērķu sasniegšanu
125
Runājot par tāda monopola spēju sasniegt vides un sabiedrības veselības aizsardzības mērķus, kas paredz no ražotāja paplašinātās atbildības izrietošo pienākumu kolektīvas izpildes darbību attiecībā uz katru atkritumu plūsmu, uz kuru attiecas šī paplašinātā atbildība, no informācijas, kas darīta zināma Tiesai, izriet, ka šis monopols izveidots, lai uzlabotu piekļūstamību ražotāja paplašinātās atbildības sistēmai, kura piemērojama konkrētai produktu kategorijai, tās pārredzamību un saskaņotus tarifus un, vispārīgāk, attiecīgo atkritumu apsaimniekošanas sistēmu kopumā.
126
Lai gan tādējādi ir skaidrs, ka ar šādu pasākumu principā var sasniegt vides un sabiedrības veselības aizsardzības mērķus, saskaņā ar šī sprieduma 99. un 100. punktā minēto judikatūru ir nepieciešams, lai ar to šie mērķi tiktu sasniegti saskanīgi un sistemātiski, un tas jāpārbauda iesniedzējtiesai pēc vispārīga to apstākļu novērtējuma, kādos pieņemtas un īstenotas attiecīgās valsts tiesību normas (šajā nozīmē skat. 2018. gada 28. februāra spriedumu, Sporting Odds, C‑3/17, EU:C:2018:130, 64. punkts un tajā minētā judikatūra).
127
Šajā lietā Interzero u.c. rakstveida apsvērumos ir norādījuši, ka monopola izveide no ražotāja paplašinātās atbildības izrietošo pienākumu kolektīvas izpildes nozarē nav pasākums, ar ko var saskanīgi sasniegt vides aizsardzības mērķi, jo šis pasākums varot apdraudēt mērķi pāriet uz aprites ekonomiku. Šī monopola izveide varētu, pirmkārt, atturēt attiecīgos ražotājus no novatorisku un efektīvāku aprites risinājumu izstrādes vides jomā, lai uzlabotu to konkurētspēju, un, otrkārt, kavētu zināšanu un labas prakses nodošanu no citām dalībvalstīm. Galu galā rezultāts būtu šo ražotāju izmaksu palielināšanās.
128
Ir taisnība, kā izriet no Direktīvas 2008/98 1. panta, ka saskaņā ar šo direktīvu ieviestajām ražotāja paplašinātās atbildības shēmām jābūt saskanīgām ar mērķi pāriet uz aprites ekonomiku un nodrošināt Savienības konkurētspēju ilgtermiņā. Tomēr nekas Tiesas rīcībā esošajos lietas materiālos neļauj uzskatīt, ka situācija, ko raksturo konkurētspējīga tirgus neesība no ražotāja paplašinātās atbildības izrietošo pienākumu kolektīvās izpildes darbības jomā, piemēram, situācija, kāda izriet no monopola izveidošanas par labu organizācijai, kurai uzdota attiecīgo pienākumu kolektīva izpilde, galu galā apdraudētu atkritumu efektīvu apsaimniekošanu, kādu cenšas panākt dalībvalsts, kas ieviesusi minēto monopolu.
129
Turklāt jāuzver – ciktāl valsts tiesiskais regulējums, ar ko izveidots monopols, veido pamatbrīvību īpaši ierobežojošu pasākumu, tas jāpapildina ar tāda tiesiskā regulējuma ieviešanu, kurš ir piemērots, lai garantētu, ka šī monopola īpašnieks patiešām pats saskaņoti un sistemātiski varēs sasniegt šādi noteikto mērķi, izmantojot kvantitatīvi šaurāku un kvalitatīvi labāku piedāvājumu atbilstoši minētajiem mērķiem, uz kuru attiektos stingra valsts iestāžu kontrole (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2010. gada 8. septembris, Stoß u.c., C‑316/07, no C‑358/07 līdz C‑360/07, C‑409/07 un C‑410/07, EU:C:2010:504, 83. punkts). Tādējādi Savienības tiesības var prasīt monopola īpašniekam noteikt dažus ierobežojumus (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2011. gada 15. septembris, Dickinger un Ömer, C‑347/09, EU:C:2011:582, 72. punkts), it īpaši, lai novērstu jebkādu īpašnieka ļaunprātīgas rīcības risku, kas varētu apdraudēt izvirzītos mērķus.
130
Iesniedzējtiesai jāpārbauda, vai pamatlietā aplūkotā ražotāja paplašinātās atbildības shēma kopumā paredz šajā ziņā vajadzīgās garantijas.
ii) Par attiecīgo ierobežojumu vajadzību un samērīgumu šaurā nozīmē
131
Kā izriet gan no Direktīvas 2006/123 15. panta 3. punkta c) apakšpunkta, gan Tiesas judikatūras, pamatbrīvību ierobežojoši pasākumi ir attaisnojami vienīgi tad, ja to mērķus nevar sasniegt ar pasākumiem, kas nav tik ierobežojoši, bet ir tikpat efektīvi (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2022. gada 7. septembris, Cilevičs u.c., C‑391/20, EU:C:2022:638, 81. punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī 2024. gada 7. novembris, Centro di Assistenza Doganale Mellano, C‑503/23, EU:C:2024:933, 83. punkts).
132
Runājot par tādu pasākumu izvēli, ar ko var sasniegt mērķus vides un sabiedrības veselības aizsardzības jomā, jāatgādina, pirmkārt, ka vides aizsardzība ir viens no Savienības galvenajiem mērķiem, kam ir visaptverošs un fundamentāls raksturs (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2012. gada 28. februāris, Inter‑Environnement Wallonie un Terre wallonne, C‑41/11, EU:C:2012:103, 57. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra). Otrkārt, sabiedrības veselība ir pirmajā vietā starp LESD aizsargātajām vērtībām un interesēm, un dalībvalstis pašas var izlemt, kādā līmenī tās vēlas nodrošināt sabiedrības veselības aizsardzību, kā arī veidu, kādā šis līmenis jāsasniedz. Šajā ziņā dalībvalstīm ir diskrecionārā vara, lai – ņemot vērā valsts īpatnības un nozīmīgumu, ko tās saistībā ar Savienības tiesībām piešķir konkrētāku leģitīmo mērķu sasniegšanai, piemēram, kvalitatīvas, līdzsvarotas un visiem pieejamas atkritumu apsaimniekošanas sistēmas izveidei, – noteiktu pasākumus, kuru iespaidā ir iespējams nonākt pie konkrētiem rezultātiem (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2006. gada 28. septembris, Ahokainen un Leppik, C‑434/04, EU:C:2006:609, 32. punkts, kā arī 2015. gada 12. novembris, Visnapuu, C‑198/14, EU:C:2015:751, 118. punkts).
133
No tā izriet, ka, ievērojot prasības, kas izvirzītas it īpaši Direktīvā 2008/98, kā arī atbilstošajos Savienības nozaru tiesiskajos regulējumos, dalībvalstis principā var brīvi noteikt savas politikas mērķus atkritumu apsaimniekošanas jomā un vajadzības gadījumā precīzi definēt nepieciešamo vides un sabiedrības veselības aizsardzības līmeni (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2011. gada 15. septembris, Dickinger un Ömer, C‑347/09, EU:C:2011:582, 47. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
134
Tādējādi dalībvalstij, kas tiecas nodrošināt īpaši augsta līmeņa aizsardzību vides un sabiedrības veselības jomā, var būt pamats uzskatīt, ka tikai ekskluzīvu tiesību piešķiršana vienotai organizācijai, kura ir pakļauta stingrai valsts iestāžu kontrolei, var tām ļaut pietiekami efektīvi sasniegt šos mērķus (pēc analoģijas skat. spriedumus, 2010. gada 8. septembris, Stoß u.c., C‑316/07, no C‑358/07 līdz C‑360/07, C‑409/07 un C‑410/07, EU:C:2010:504, 81. punkts, kā arī 2011. gada 15. septembris, Dickinger un Ömer, C‑347/09, EU:C:2011:582, 48. punkts).
135
Šajā gadījumā prasītājas pamatlietā uzskata, ka Slovēnijas likumdevēja izvirzītie mērķi varētu tikt sasniegti ar mazāk ierobežojošiem pasākumiem, proti, nosakot nosacījumus saistībā ar pakalpojumu kvalitāti un to izmaksu apmēru, par ko organizācija, kurai uzdota no ražotāja paplašinātās atbildības izrietošo pienākumu kolektīva izpilde, var izrakstīt rēķinu attiecīgajiem ražotājiem, un izveidojot neatkarīgu aģentūru, kas veiktu attiecīgās ražotāja paplašinātās atbildības shēmas kontroli.
136
Šajā ziņā Tiesa atzina – tas, vai, lai sasniegtu izvirzītos mērķus, būtu labāk nevis piešķirt ekskluzīvas ekspluatācijas tiesības atļauju saņēmušajai organizācijai, bet gan pieņemt tiesisko regulējumu, kas attiecīgajiem uzņēmējiem noteiktu nepieciešamos priekšrakstus, principā ietilpst dalībvalstu rīcības brīvībā, ar nosacījumu, ka izdarītā izvēle nav nesamērīga ar izvirzīto mērķi (šajā nozīmē skat. spriedumu, 1999. gada 21. septembris, Läärä u.c., C‑124/97, EU:C:1999:435, 39. punkts).
137
Tādējādi iesniedzējtiesai jāpārbauda, vai, pieņemot pamatlietā aplūkoto ražotāja paplašinātās atbildības shēmu, Slovēnijas likumdevējs patiešām vēlējās nodrošināt īpaši augsta līmeņa aizsardzību attiecībā uz vides un sabiedrības veselības aizsardzības mērķiem un vai, ņemot vērā šo vēlamo aizsardzības līmeni, monopoltiesību radīšana no ražotāja paplašinātās atbildības izrietošo pienākumu kolektīvas izpildes darbībai patiešām var tikt uzskatīta par vajadzīgu (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2011. gada 15. septembris, Dickinger un Ömer, C‑347/09, EU:C:2011:582, 54. punkts).
138
Runājot par attiecīgo pasākumu samērīgumu šaurā nozīmē, kā izriet no šī sprieduma 104. punkta, iesniedzējtiesai būs arī jāpārbauda, vai šie pasākumi nav nesamērīgi salīdzinājumā ar vides un sabiedrības veselības aizsardzības mērķiem. Šajā kontekstā šī tiesa varēs ņemt vērā it īpaši darbības traucējumus, kas, kā izriet no iesniedzējtiesas lēmuma, raksturīgi ZVO‑1 paredzētajai ražotāja paplašinātās atbildības shēmai un neļauj nodrošināt atkritumu efektīvu apsaimniekošanu. Tā varēs ņemt vērā arī Slovēnijas valdības argumentāciju, saskaņā ar kuru pamatlietā aplūkotā ražotāja paplašinātās atbildības shēma ļauj valstij garantēt vienotās organizācijas darbības pārredzamību un novērst konkurences izkropļojumus atkritumu apsaimniekošanas tirgū un izrādās ekonomiski izdevīgāka un vienkāršāka ražotājiem, tādējādi sekmējot labāku atkritumu apsaimniekošanas kvalitātes kontroli.
4) Par Hartas 16. un 17. panta, kā arī tiesiskās drošības un tiesiskās paļāvības aizsardzības principu ievērošanu
139
Saskaņā ar šī sprieduma 105.–110. punktā minēto judikatūru no ražotāja paplašinātās atbildības izrietošo pienākumu kolektīvas izpildes darbības veikšanai paredzēta monopola izveide ar pamatlietā aplūkoto ražotāja paplašinātās atbildības shēmu vēl jāpārbauda, ņemot vērā Hartā garantētās pamattiesības, šajā gadījumā tās 16. un 17. pantu, kā arī ņemot vērā vispārējos Savienības tiesību principus.
140
Pirmām kārtām, Hartas 16. pantā ir noteikts, ka darījumdarbības brīvību atzīst saskaņā ar Savienības tiesību aktiem un valstu tiesību aktiem un praksi. Ar šo pantu piešķirtā aizsardzība it īpaši ietver brīvību nodarboties ar saimniecisko darbību vai komercdarbību, kā arī līgumu slēgšanas brīvību (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2013. gada 22. janvāris, SkyÖsterreich, C‑283/11, EU:C:2013:28, 42. punkts, kā arī 2024. gada 30. aprīlis, Trade Express‑L un DEVNIA TSIMENT, C‑395/22 un C‑428/22, EU:C:2024:374, 76. punkts).
141
Ņemot vērā šī 16. panta formulējumu, kurā ir paredzēts, ka darījumdarbības brīvību atzīst saskaņā ar Savienības tiesību aktiem un valstu tiesību aktiem un praksi, un kurš tātad atšķiras no formulējuma, kas lietots attiecībā uz citām Hartas II sadaļā noteiktajām pamatbrīvībām, bet tajā pašā laikā ir līdzīgs atsevišķu Hartas IV sadaļas noteikumu formulējumam, šī brīvība tādējādi var tikt pakļauta plaša mēroga valsts varas iejaukšanās pasākumiem, kuri vispārējās interesēs var radīt ierobežojumus saimnieciskās darbības veikšanai. Šis apstāklis tostarp atspoguļojas veidā, kādā jāizvērtē Savienības tiesību akti, kā arī valstu tiesību akti un prakse no samērīguma principa skatpunkta saskaņā ar Hartas 52. panta 1. punktu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2021. gada 21. decembris, Bank Melli Iran, C‑124/20, EU:C:2021:1035, 81. un 82. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
142
Šajā ziņā pietiek ar norādi, ka, ciktāl pamatlietā aplūkotās ražotāja paplašinātās atbildības shēmas noteikumi, ar kuriem tiek izveidots no ražotāja paplašinātās atbildības izrietošo pienākumu kolektīvas izpildes darbības veikšanai paredzēts monopols, kā konstatēts šī sprieduma 116. punktā, rada brīvības veikt uzņēmējdarbību ierobežojumu, ar tiem principā tiek radīts arī Hartas 16. pantā iedibinātās attiecīgo operatoru darījumdarbības brīvības ierobežojums (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2019. gada 8. maijs, PI, C‑230/18, EU:C:2019:383, 65. punkts).
143
Otrām kārtām, saskaņā ar Hartas 17. panta 1. punktu ikvienai personai ir tiesības uz īpašumu, kas iegūts likumīgi, tiesības to lietot un atsavināt, kā arī tiesības attiecībā uz to dot rīkojumu savas nāves gadījumam, un nevienam nedrīkst atņemt īpašumu, ja vien tas nav jādara sabiedrības interesēs, kā arī gadījumos un apstākļos, kuri ir paredzēti tiesību aktos, ar noteikumu, ka par zaudējumiem laikus izmaksā taisnīgu kompensāciju. Īpašuma izmantošanu var noteikt ar tiesību aktiem, ciktāl tas nepieciešams vispārējās interesēs.
144
Hartas 17. panta 1. punkts ietver trīs atsevišķas normas. Pirmā norma, kas izklāstīta tā pirmajā teikumā un ir vispārīga, konkretizē tiesību uz īpašumu ievērošanas principu. Otrā, kas ir ietverta minētā punkta otrajā teikumā, attiecas uz šo tiesību atņemšanu un pakļauj to noteiktiem nosacījumiem. Savukārt trešajā, kas ietverta minētā punkta trešajā teikumā, ir atzītas dalībvalstu pilnvaras reglamentēt īpašuma izmantošanu, ciktāl tas nepieciešams vispārējās interesēs. Tomēr šīs normas nav savstarpēji nesaistītas. Otrā un trešā norma attiecas uz konkrētiem iejaukšanās tiesībās uz īpašumu gadījumiem, un tās jāinterpretē, ņemot vērā pirmajā no šīm normām nostiprināto principu (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2024. gada 10. septembris, Neves 77 Solutions, C‑351/22, EU:C:2024:723, 81. punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī 2024. gada 4. oktobris, Aeris Invest/Komisija un VNV, C‑535/22 P, EU:C:2024:819, 214. punkts).
145
Ar Hartas 17. panta 1. punktu nodrošinātā aizsardzība attiecas uz tiesībām, kam ir īpašuma vērtība, no kuras, ievērojot attiecīgo tiesību sistēmu, izriet iegūts tiesiskais stāvoklis, kas to īpašniekam ļauj šīs tiesības autonomi izlietot savā labā (spriedums, 2019. gada 21. maijs, Komisija/Ungārija (Lauksaimniecības zemes lietojuma tiesības), C‑235/17, EU:C:2019:432, 69. punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī 2022. gada 5. maijs, BPC Lux 2 u.c., C‑83/20, EU:C:2022:346, 39. punkts).
146
Šajā ziņā no Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūras par Parīzē 1952. gada 20. martā parakstītā Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas papildu protokola Nr. 1 1. pantu, kas ir judikatūra, kura saskaņā ar Hartas 52. panta 3. punktu, interpretējot tās 17. pantu, jāņem vērā kā minimālais aizsardzības slieksnis (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2019. gada 21. maijs, Komisija/Ungārija (Lauksaimniecības zemes lietojuma tiesības), C‑235/17, EU:C:2019:432, 72. punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī 2024. gada 10. septembris, Neves 77 Solutions, C‑351/22, EU:C:2024:723, 80. punkts), izriet, ka intereses, kas saistītas ar licences izmantošanu, ir mantiskas intereses, uz kurām attiecas šajā 1. pantā piešķirtā aizsardzība (šajā nozīmē skat. ECT, 2012. gada 7. jūnijs, Centro Europa 7 S.r.l. un Di Stefano pret Itāliju, CE:ECHR:2012:0607JUD003843309, 178. punkts). Tādējādi tādas atļaujas atsaukšana ex lege, kas tās īpašniekam ļauj veikt saimniecisku darbību, ir uzskatāma par šajā pantā garantēto tiesību uz īpašumu ierobežojumu, uz kuru kā īpašuma izmantošanas kontroles pasākumu attiecas minētā panta otrā daļa (šajā nozīmē skat. ECT, 2015. gada 13. janvāris, Vékony pret Ungāriju, CE:ECHR:2015:0113JUD006568113, 29. un 30. punkts, kā arī ECT, 2022. gada 5. aprīlis, NIT S.R. L. pret Moldovas Republiku, CE:ECHR:2022:0405JUD002847012, 235. un 236. punkts).
147
Turklāt saskaņā ar minēto judikatūru likumdevēja iejaukšanās saistībā ar esošiem līgumiskiem prasījumiem arī var būt īpašuma izmantošanas kontroles pasākums un tādējādi tiesību uz īpašumu ierobežojums (šajā nozīmē skat. ECT, 2004. gada 20. jūlijs, Bäck pret Somiju, CE:ECHR:2004:0720JUD003759897, 57. un 68. punkts).
148
Šajā gadījumā no informācijas, kas darīta zināma Tiesai, izriet – ar nosacījumu, ka iesniedzējtiesa veiks vajadzīgās pārbaudes –, ka vienotajai organizācijai paredzēta monopola izveide ar pamatlietā aplūkoto ražotāja paplašinātās atbildības shēmu izraisa gan lēmumu, ar kuriem apstiprināti esošie kopīgie plāni, un vides atļauju, kas izsniegtas ZVO‑1 operatoriem, lai veiktu no ražotāja paplašinātās atbildības izrietošo pienākumu kolektīvas izpildes darbību, ex lege atsaukšanu, gan visu to līgumu ex lege izbeigšanu, kuri noslēgti starp šiem operatoriem un ražotājiem, kā arī ar atkritumu apsaimniekošanas pakalpojumu sniedzējiem. Šādas sekas var uzskatīt par tiesību uz īpašumu izmantošanas ierobežojumu, uz ko attiecas īpašuma izmantošanas tiesiskais regulējums Hartas 17. panta 1. punkta trešā teikuma izpratnē.
149
Runājot par šādu Hartas 16. un 17. pantā paredzēto brīvību un tiesību ierobežojumu pamatojumu, pirmkārt, ir skaidrs, ka šie ierobežojumi, kas saistīti ar monopola izveidi, kā arī Slovēnijas likumdevēja paredzētiem pārejas noteikumiem šajā kontekstā, ir ietverti pamatlietā aplūkotajā ražotāja paplašinātās atbildības shēmā, kas izveidota ar ZVO‑2.
150
Otrkārt, minētie ierobežojumi atbilst Hartas 16. un 17. panta būtībai. No vienas puses, runājot par nosacījumu, kas saistīts ar darījumdarbības brīvības būtības ievērošanu, jānorāda, ka monopola izveide saistībā ar saimnieciskas darbības veikšanu, kas nelabvēlīgi ietekmē esošos operatorus, neliedz šiem operatoriem veikt uzņēmējdarbību kā tādu kopumā, jo primārās tiesības turklāt skaidri ļauj piešķirt ekskluzīvas tiesības vienam vai vairākiem publiskiem vai privātiem operatoriem konkrētas saimnieciskās darbības veikšanai, un tādas darbības veikšanai paredzēta monopola izveides nosacījumi, kas izriet no šādu tiesību piešķiršanas, jānovērtē, kā izriet no šī sprieduma 141. punkta, pārbaudot šāda pasākuma samērīgumu.
151
No otras puses, kā konstatēts šī sprieduma 148. punktā, tā kā šis pasākums saistīts ar īpašuma izmantošanas tiesisko regulējumu Hartas 17. panta 1. punkta trešā teikuma izpratnē, tas nevar apdraudēt tiesību uz īpašumu būtību (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2024. gada 10. septembris, Neves 77 Solutions, C‑351/22, EU:C:2024:723, 88. un tajā minētā judikatūra).
152
Treškārt, šo ierobežojumu mērķis, kā konstatēts šī sprieduma 120. punktā, ir garantēt efektīvu atkritumu apsaimniekošanas sistēmu un tādējādi sasniegt vides un sabiedrības veselības aizsardzības mērķus, lai tie faktiski atbilstu Savienības atzītiem vispārējo interešu mērķiem.
153
Ceturtkārt, runājot par samērīguma principa ievērošanu, no šī sprieduma 125.–136. punkta izriet, ka šādi ierobežojumi kā tādi šķiet atbilstoši izvirzīto mērķu sasniegšanai, kā arī šajā ziņā vajadzīgi. Tomēr tiesību aktu grozījumu kontekstā saimnieciskās darbības subjektu, kurus skar šis grozījums, pamattiesību ievērošana arī prasa, lai valsts likumdevējs ieviestu atbilstošus pasākumus, kas ļauj šos subjektus aizsargāt no pasākumiem, kuri, ņemot vērā to īpašo situāciju, tiem uzliek pārmērīgu slogu (šajā nozīmē skat. ECT, 2015. gada 13. janvāris, Vékony pret Ungāriju, CE:ECHR:2015:0113JUD006568113, 34. un 35. punkts; ECT, 2018. gada 16. oktobris, Könyv‑Tár
Kft u.c. pret Ungāriju, CE:ECHR:2018:1016JUD002162313, 48. un 50. punkts).
154
No Tiesas judikatūras par tiesiskās drošības un tiesiskās paļāvības aizsardzības principiem arī izriet, ka tiesību aktu grozījuma kontekstā valsts likumdevējam jāņem vērā to saimnieciskās darbības subjektu īpašā situācija, kurus šis grozījums skar, un vajadzības gadījumā jāparedz pielāgojumi jauno tiesību normu piemērošanai (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2005. gada 7. jūnijs, VEMW u.c., C‑17/03, EU:C:2005:362, 81. punkts, kā arī 2015. gada 17. decembris, Szemerey, C‑330/14, EU:C:2015:826, 48. punkts).
155
Šajā ziņā Tiesa ir atzinusi, ka saimnieciskās darbības subjekta, kas veicis dārgus ieguldījumus, lai izpildītu valsts likumdevēja iepriekš pieņemto shēmu, intereses var būtiski ietekmēt šīs shēmas priekšlaicīga atcelšana, it īpaši tad, ja tā tiek veikta pēkšņi un neparedzami, nedodot tam vajadzīgo laiku, lai pielāgotos jaunajai tiesiskajai situācijai (spriedumi, 2015. gada 11. jūnijs, Berlington Hungary u.c., C‑98/14, EU:C:2015:386, 87. punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī 2022. gada 22. septembris, Admiral Gaming Network u.c., no C‑475/20 līdz C‑482/20, EU:C:2022:714, 64. punkts).
156
Tādējādi valsts likumdevējam jāparedz pietiekami ilgs pārejas posms, lai saimnieciskās darbības subjekti varētu pielāgoties grozījumiem, kas uz tiem attiecas, vai saprātīga kompensācija par tiem nodarīto kaitējumu (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2004. gada 14. decembris, Radlberger Getränkegesellschaft un S. Spitz, C‑309/02, EU:C:2004:799, 81. punkts; 2015. gada 11. jūnijs, Berlington Hungary u.c., C‑98/14, EU:C:2015:386, 85. punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī 2017. gada 20. decembris, GlobalStarnet, C‑322/16, EU:C:2017:985, 48. punkts). Ja tas šķiet vajadzīgs, lai novērstu jebkādu pārmērīgu slogu šiem subjektiem, nav izslēgts, ka abi šie pasākumi var būt vajadzīgi kumulatīvi.
157
Šajā gadījumā iesniedzējtiesa norāda, no vienas puses, ka ZVO‑2 pārejas noteikumos, kas ietverti tā 275. pantā, nav noteikts precīzs termiņš, kuram beidzoties izbeidzas atļaujas, kuras izsniegtas ZVO‑1 operatoriem, kā arī līgumi, ko tie noslēguši ar ražotājiem un atkritumu apsaimniekošanas pakalpojumu sniedzējiem. Šis termiņš ir saistīts ar to, ka vienotā organizācija ir paziņojusi, ka sākusi kolektīvi izpildīt no ražotāja paplašinātās atbildības izrietošos pienākumus, kā arī ar kompetentās ministrijas deklaratīva lēmuma pieņemšanu. No otras puses, pamatlietā aplūkotā ražotāja paplašinātās atbildības shēma neparedz nevienu kompensācijas shēmu ZVO‑1 operatoriem.
158
Iesniedzējtiesai jāpārbauda, vai šīs lietas apstākļos pamatlietā aplūkotā ražotāja paplašinātās atbildības shēma var būt pārmērīgs slogs ZVO‑1 operatoriem. Šajā ziņā tai būs jāņem vērā visi atbilstošie elementi, kas izriet it īpaši no attiecīgā tiesiskā regulējuma formulējuma, struktūras un mērķa (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2022. gada 22. septembris, Admiral Gaming Network u.c., no C‑475/20 līdz C‑482/20, EU:C:2022:714, 65. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra), kā arī jāpārbauda, vai piesardzīgs un saprātīgs saimnieciskās darbības subjekts varēja paredzēt, ka tiks pieņemts pasākums, kurš varētu ietekmēt tā intereses (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2021. gada 15. aprīlis, Federazione nazionale delle imprese elettrotecniche ed elettroniche (Anie) u.c., C‑798/18 un C‑799/18, EU:C:2021:280, 42. punkts, kā arī 2022. gada 22. septembris, AdmiralGaming Network u.c., no C‑475/20 līdz C‑482/20, EU:C:2022:714, 62. punkts).
159
Šajā ziņā būs jāņem vērā visi apstākļi, kas raksturo attiecīgo ZVO‑1 operatoru individuālo situāciju, piemēram, fakts, ka atļaujas, kuras tie izmanto, ir izsniegtas uz nenoteiktu laiku, kā arī visi apstākļi, kas saistīti ar pamatlietā aplūkotās ražotāja paplašinātās atbildības shēmas pieņemšanu. Ir skaidrs, ka pirms ZVO‑2 pieņemšanas Slovēnijas likumdevējs divreiz bija iejaucies, lai grozītu ražotāja paplašinātās atbildības shēmu, kas līdz tam bija paredzēta ZVO‑1, no 2021. gada 1. janvāra grozot šo paplašinātās atbildības shēmu, atceldams izslēgšanu no minētās shēmas piemērošanas, kas pirms tam bija piemērojama ražotājiem, kuri laiž tirgū mazāk nekā 15 tonnas iepakojuma gadā.
160
Ņemot vērā iepriekš izklāstīto, jākonstatē – ja vien tiek ievērots samērīguma princips, Direktīvas 2008/98 8. un 8.a pants, Direktīvas 2006/123 15. pants, LESD 49. un 56. pants, Hartas 16. un 17. pants, kā arī tiesiskās drošības un tiesiskās paļāvības aizsardzības principi pieļauj valsts tiesisko regulējumu, ar ko tiek ieviests monopolstāvoklis, izveidojot vienotu organizāciju, kam uzticēta no ražotāja paplašinātās atbildības izrietošo pienākumu kolektīva izpilde un kam ir ekskluzīvas tiesības veikt šo darbību attiecībā uz kādu produktu kategoriju, vienlaikus paredzot gan to atļauju atsaukšanu ex lege, kuras ļāvušas saimnieciskās darbības subjektiem līdz tam veikt minēto darbību, gan visu to līgumu izbeigšanu ex lege, kurus šie subjekti noslēguši, veicot šo pašu darbību, tomēr ar nosacījumu, ka šo tiesisko regulējumu, pirmkārt, papildina tāda tiesiskā regulējuma ieviešana, kas ir atbilstošs, lai garantētu, ka šī monopola īpašnieks patiešām spēs saskanīgi un sistemātiski sasniegt vides un sabiedrības veselības aizsardzības mērķus, ko attiecīgā dalībvalsts noteikusi, izmantojot piedāvājumu, kurš ir kvantitatīvi samērīgs ar šiem mērķiem un kvalitatīvi tiem pielāgots un ir stingrā valsts iestāžu kontrolē, un, otrkārt, paredz pielāgojumus jauno noteikumu piemērošanai, kas ir atbilstoši, lai novērstu jebkādu pārmērīgu slogu attiecīgajiem saimnieciskās darbības subjektiem, it īpaši pietiekami ilgu pārejas periodu, lai tie varētu pielāgoties grozījumiem, vai saprātīgu kompensāciju par tiem nodarīto kaitējumu.
3.
Par pasākumiem, kas noteikti monopola īpašniekam un personām, kurām pieder tā kapitāldaļas
161
Iesniedzējtiesas otrā jautājuma otrā daļa, kā arī sestais līdz devītais jautājums attiecas uz zināmu skaitu pasākumu, kas noteikti organizācijai, kurai ir monopols no ražotāja paplašinātās atbildības izrietošo pienākumu izpildei, kā arī personām, kam pieder šīs organizācijas kapitāldaļas.
a)
Par brīvības veikt uzņēmējdarbību un pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojumiem
162
Pirmām kārtām, iesniedzējtiesas otrā jautājuma otrā daļa attiecas uz ZVO‑2 38. panta 1. punktā paredzēto prasību, ka vienotajai organizācijai no ražotāja paplašinātās atbildības izrietošo pienākumu kolektīvas izpildes darbība jāveic bez nolūka gūt peļņu.
163
Šajā ziņā jānorāda, ka šādu pienākumu var kvalificēt kā prasību, lai pakalpojuma sniedzējs būtu izveidots konkrētā juridiskā formā Direktīvas 2006/123 15. panta 2. punkta b) apakšpunkta izpratnē, ar nosacījumu, ka valsts tiesības bezpeļņas struktūrām faktiski paredz īpašu juridisku formu. Tiesa ir atzinusi, ka, ņemot vērā šīs direktīvas 73. apsvērumu, pēdējā minētā tiesību norma paredz prasību, ka pakalpojumu sniedzējam jābūt izveidotam kā struktūrai, kam nav nolūka gūt peļņu (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2016. gada 23. februāris, Komisija/Ungārija, C‑179/14, EU:C:2016:108, 62. punkts, un 2019. gada 26. jūnijs, Komisija/Grieķija, C‑729/17, EU:C:2019:534, 60. punkts).
164
Otrām kārtām, runājot par valsts tiesisko regulējumu, uz ko attiecas sestais prejudiciālais jautājums, ar ZVO‑2 38. panta 4. punktu produktu ražotājiem, kuriem ir no ražotāja paplašinātās atbilstības izrietoši pienākumi un kuri laiž tirgū vismaz 51 % no kopējā vienas kategorijas produktu, uz kuriem attiecas šī paplašinātā atbildība, daudzuma, ir uzlikts pienākums izveidot vienotu organizāciju, kas veic attiecīgo pienākumu kolektīvas izpildes darbību, un iegūt kapitāldaļas tajā. Turklāt šie ražotāji nevar būt personas, kas veic šo produktu radīto atkritumu savākšanu vai apstrādi.
165
Pirmkārt, dažu ražotāju pienākums izveidot organizāciju, kam ir uzticēta no ražotāja paplašinātās atbilstības izrietošo pienākumu kolektīva izpilde attiecībā uz attiecīgo atkritumu kategoriju, ar kuru nesaraujami ir saistīts pienākums iegūt kapitāldaļas tajā, neietilpst nevienā no Direktīvas 2006/123 15. panta 2. punktā uzskaitītajām prasību kategorijām.
166
Kā izriet no šī sprieduma 96. un 97. punkta, tā kā šī prasība jānovērtē, ņemot vērā primārās tiesības, jāatgādina – ja valsts pasākums vienlaikus ir saistīts ar brīvību veikt uzņēmējdarbību un pakalpojumu sniegšanas brīvību, Tiesa principā to izvērtē, ņemot vērā tikai vienu no šīm brīvībām, ja konkrētās lietas apstākļos izrādās, ka otra ir gluži otršķirīga salīdzinājumā ar pirmo un var tai tikt piesaistīta. Lai noskaidrotu prevalējošo pamatbrīvību, jāņem vērā attiecīgā tiesiskā regulējuma priekšmets (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2022. gada 7. septembris, Cilevičs u.c., C‑391/20, EU:C:2022:638, 50. un 51. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
167
Lai nošķirtu attiecīgās brīvības veikt uzņēmējdarbību un pakalpojumu sniegšanas brīvības piemērošanas jomas, jānoskaidro, vai attiecīgais saimnieciskās darbības subjekts veic vai neveic uzņēmējdarbību dalībvalstī, kurā tas piedāvā attiecīgo pakalpojumu. Šajā ziņā “uzņēmuma” jēdziens paredz faktisku saimnieciskās darbības veikšanu, stabili un uz neierobežotu laiku nodibinoties uzņēmējā dalībvalstī (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2018. gada 22. novembris, Vorarlberger Landes- und Hypothekenbank, C‑625/17, EU:C:2018:939, 34. un 35. punkts, kā arī 2024. gada 4. oktobris, Lietuva u.c./Parlaments un Padome (Mobilitātes pakotne), no C‑541/20 līdz C‑555/20, EU:C:2024:818, 364. punkts un tajā minētā judikatūra).
168
Turpretim “pakalpojumu sniegšana” LESD 56. panta izpratnē ir visu tādu pakalpojumu sniegšana, kas netiek veikta pastāvīgā un ilgstošā veidā no galamērķa dalībvalstī esoša uzņēmuma (spriedumi, 2022. gada 7. septembris, Cilevičs u.c., C‑391/20, EU:C:2022:638, 53. punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī 2023. gada 21. decembris, EuropeanSuperleague Company, C‑333/21, EU:C:2023:1011, 245. punkts).
169
Šajā lietā ZVO‑2 38. panta 4. un 5. punkts dažiem tādu produktu ražotājiem, uz ko attiecas ražotāja paplašinātā atbildība, nosaka konkrētus pienākumus, ņemot vērā to saimnieciskās darbības apjoma īpašo nozīmīgumu Slovēnijas tirgū. Šajā ziņā jāuzskata, ka ražotāju, kam ir šāda nozīme valsts tirgū, veiktā saimnieciskā darbība parasti tiek veikta pastāvīgi un ilgstoši no attiecīgajā dalībvalstī esoša uzņēmuma. No tā izriet – ar nosacījumu, ka iesniedzējtiesa pārbaudīs attiecīgo ražotāju situāciju –, ka šī tiesību norma pārsvarā attiecas uz brīvību veikt uzņēmējdarbību.
170
Lai gan citu dalībvalstu valstspiederīgajiem, uz kuriem var attiekties minētā tiesību norma, nav liegts nodibināties Slovēnijas teritorijā, lai veiktu saimniecisko darbību, pienākums vajadzības gadījumā izveidot Slovēnijā dibinātu struktūru, kam uzdots veikt no ražotāja paplašinātās atbildības izrietošo pienākumu kolektīvas izpildes darbību, kā arī pienākums iegūt kapitāldaļas vienotajā organizācijā var radīt administratīvu un finansiālu slogu, kurš papildina to, kas saistīts ar saimnieciskās darbības veikšanu.
171
No tā izriet, ka pamatlietā aplūkotā ražotāja paplašinātās atbildības shēma var citu dalībvalstu valstspiederīgajiem padarīt mazāk pievilcīgu to iedibināšanos attiecīgajā dalībvalstī, tāpēc tā ir LESD 49. pantā garantētās brīvības veikt uzņēmējdarbību ierobežojums.
172
Otrkārt, nosacījums, ka tikai ražotāji var iegūt kapitāldaļas vienotajā organizācijā, ir prasība, kas saistīta ar kapitāldaļu turēšanu uzņēmumā Direktīvas 2006/123 15. panta 2. punkta c) apakšpunkta izpratnē. Šī tiesību norma attiecas uz ikvienu prasību, kas saistīta ar attiecīgās struktūras sastāvu vai tās kapitāldaļu turētāju statusu (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2018. gada 1. marts, CMVRO, C‑297/16, EU:C:2018:141, 77. punkts; 2019. gada 26. jūnijs, Komisija/Grieķija, C‑729/17, EU:C:2019:534, 63. punkts, un 2019. gada 29. jūlijs, Komisija/Austrija (Civilinženieri, patentu pilnvarotie un veterinārārsti), C‑209/18, EU:C:2019:632, 84. punkts).
173
Trešām kārtām, runājot par valsts tiesisko regulējumu, uz ko attiecas septītais līdz devītais jautājums, ZVO‑2 38. panta 6.–9. punkts paredz, pirmkārt, ražotājiem, kuriem pieder kapitāldaļas vienotajā organizācijā, noteiktu aizliegumu veikt atkritumu savākšanas un apstrādes darbību, kā arī, otrkārt, aizliegumu būt kapitāla saiknei vai radniecības saitēm starp, no vienas puses, šo organizāciju, tās vadības struktūras locekļiem un ražotājiem, kam pieder kapitāldaļas minētajā organizācijā, un, no otras puses, personām, kuras veic atkritumu savākšanu un apstrādi, kā arī personām, kam ir balsstiesības šīs pašas organizācijas vadības struktūrā vai kontrolstruktūrā.
174
Ņemot vērā šī sprieduma 172. punktā atgādināto definīciju, kas attiecas uz visām prasībām saistībā ar attiecīgās struktūras sastāvu vai tās kapitāldaļu turētāju statusu, jāuzskata, ka šāds tiesiskais regulējums ir prasība, kas saistīta ar kapitāldaļu turēšanu uzņēmumā Direktīvas 2006/123 15. panta 2. punkta c) apakšpunkta izpratnē.
b)
Par attiecīgo ierobežojumu attaisnojumu
175
Saskaņā ar šī sprieduma 98.–110. punktā minēto judikatūru jāpārbauda, vai šie ierobežojumi tomēr var būt attaisnoti.
1) Par diskriminācijas aizlieguma nosacījumu
176
Kā norādīts šī sprieduma 119. punktā, pamatlietā aplūkotā ražotāja paplašinātās atbildības shēma ir piemērojama visiem ražotājiem, kas laiž produktus Slovēnijas tirgū, tieši vai netieši tos nenošķirot pēc pilsonības, vai, runājot par sabiedrībām, pēc to juridiskās adreses atrašanās vietas. No tā izriet, ka šī sprieduma 162.–174. punktā paredzētie šīs shēmas aspekti nav tieši vai netieši diskriminējoši.
2) Par primāru vispārējo interešu apsvērumu esību
177
Kā izriet no Tiesas rīcībā esošajiem lietas materiāliem, visas prasības, kas noteiktas vienotajai organizācijai, kā arī ražotājiem, kuriem ir kapitāldaļas tajā, ir vērstas uz to, lai nostiprinātu ražotāju organizatorisko atbildību ražotāja paplašinātās atbildības shēmu ietvaros, garantētu attiecīgo pienākumu kolektīvas izpildes pakalpojumu monopolistiskas sniegšanas procesuālos nosacījumus, kā arī novērstu attiecīgo operatoru interešu konfliktus. Šo prasību mērķis tādējādi vispārīgāk ir padarīt efektīvāku to produktu radīto atkritumu apsaimniekošanas sistēmu, uz kuriem attiecas ražotāju paplašinātā atbildība Slovēnijā, novēršot atkritumu apsaimniekošanas problēmas, kas konstatētas, spēkā esot ZVO‑1. Šādi mērķi iekļaujas vides un sabiedrības veselības aizsardzības mērķos, kas, kā izriet no šī sprieduma 120.–122. punkta, ir primāri vispārējo interešu apsvērumi, kuri var attaisnot pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojumus.
178
Ciktāl Slovēnijas valdība atsaucas arī uz ražotājiem noteikto mērķi samazināt izmaksas un tādējādi savu argumentāciju pamato ar ekonomisko efektivitāti, iesniedzējtiesai, kā atgādināts šī sprieduma 123. punktā, jāpārbauda, vai galu galā attiecīgo ierobežojumu mērķis ir aizsargāt vidi un sabiedrības veselību.
3) Par samērīguma nosacījumu
i) Par ierobežojumu spēju nodrošināt izvirzīto mērķu sasniegšanu
179
Pirmkārt, runājot par prasību, ka vienotajai organizācijai darbība jāveic bez nolūka gūt peļņu, nekas Tiesas rīcībā esošajos lietas materiālos neļauj domāt, ka šāds pasākums nebūtu piemērots, lai nodrošinātu efektīvu atkritumu apsaimniekošanas sistēmu un tādējādi Slovēnijas likumdevēja izvirzīto vides un sabiedrības veselības aizsardzības mērķu sasniegšanu. Kā apgalvo Slovēnijas valdība, prasība no ražotāja paplašinātās atbildības izrietošo pienākumu kolektīvas izpildes darbību veikt bez nolūka gūt peļņu var nodrošināt, ka šāda pakalpojuma izmaksas no ražotājiem tiek iekasētas, ņemot vērā tikai šo pienākumu izpildes faktiskās izmaksas, jo šīs izmaksas tiek noteiktas atkarībā no attiecīgā produkta ilglietojamības, remontējamības, atkalizmantojamības un reciklējamības. Ar šādu pasākumu tostarp tiek ievērots Savienības tiesībās nostiprinātais princips “piesārņotājs maksā”, kā atgādināts šī sprieduma 81. punktā.
180
Otrkārt, runājot par pasākumiem, kas saistīti ar tādas organizācijas izveidi, kurai uzticēta no ražotāja paplašinātās atbildības izrietošo pienākumu kolektīva izpilde, kā arī ar kapitāldaļu turēšanu tajā, jāatgādina, kā izriet no Direktīvas 2008/98 3. panta 21. punktā ietvertās definīcijas, ka ar šīs direktīvas 8. un 8.a pantu izveidotās ražotāja paplašinātās atbildības shēmu mērķis ir nodrošināt, ka produktu ražotāji, kam ir ar paplašināto atbildību saistīti pienākumi, uzņemas ne vien finansiālo atbildību par šo produktu radīto atkritumu apsaimniekošanu, bet arī attiecīgā gadījumā organizatorisko atbildību par šo darbību.
181
Gan ražotāju, kam ir ar paplašināto atbildību saistīti pienākumi un kas tirgū laiž vismaz 51 % no kopējā vienas kategorijas produktu daudzuma, uz kuriem attiecas ražotāja paplašinātā atbildība, pienākums izveidot organizāciju, kas veic attiecīgo pienākumu kolektīvas izpildes darbību, un iegūt kapitāldaļas tajā, gan šīs organizācijas kapitāldaļu turētāju pienākums būt ražotājiem tieši iekļaujas šajā mērķī, un tādējādi tie šķiet piemēroti, lai nodrošinātu vides un sabiedrības veselības aizsardzības mērķu sasniegšanu. Tā tas vēl jo vairāk ir tāpēc, ka šie noteikumi faktiski ļauj ražotājiem, kam pieder lielākas attiecīgā tirgus daļas, noteikti uzlikt ne vien finansiālu atbildību, bet arī organizatorisku atbildību par produkta aprites cikla posmu, kad tas kļuvis par atkritumu, pārvaldību.
182
Treškārt, runājot par noteikumiem par vertikālu saikņu aizliegumu starp organizācijām, kam uzticēta no ražotāja paplašinātās atbildības izrietošo pienākumu kolektīva izpilde, tās kapitāldaļu turētājiem, šo organizāciju vadības struktūrām, kā arī atkritumu apsaimniekošanas pakalpojumu sniedzējiem, no Direktīvas 2018/851 22. apsvēruma izriet, ka Direktīvas 2008/98 8.a pantā paredzēto minimālo prasību mērķis it īpaši ir nodrošināt vienlīdzīgus konkurences apstākļus, kā arī ierobežot interešu konflikta riskus starp minētajām organizācijām un atkritumu apsaimniekošanas struktūrām, ko izmanto šīs organizācijas.
183
Ciktāl šo noteikumu mērķis ir novērst interešu konfliktus attiecībās starp dažādiem operatoriem, kas darbojas pamatlietā aplūkotās ražotāja paplašinātās atbildības shēmas ietvaros, un, kā ģenerāladvokāts būtībā norādījis secinājumu 76. punktā, tādējādi ļaut samazināt risku, ka – organizācijai, kurai uzticēta no ražotāja paplašinātās atbildības izrietošo pienākumu kolektīva izpilde, piešķirot publisku līgumu par atkritumu apsaimniekošanas pakalpojumu sniegšanu slēgšanas tiesības, – pamatojoties uz neatbilstošiem apsvērumiem, tomēr tiek atlasīti pretendenti, kas neatbilst izvirzītajām ekonomiskajām vai vides prasībām, arī šis pamatlietā aplūkotās ražotāja paplašinātās atbildības shēmas aspekts šķiet atbilstošs, lai nodrošinātu vides un sabiedrības veselības aizsardzības mērķu sasniegšanu.
ii) Par vajadzību un samērīgumu attiecīgo ierobežojumu šaurā izpratnē
184
Pirmkārt, runājot par prasību, ka vienotajai organizācijai darbība jāveic bez nolūka gūt peļņu, Slovēnijas valdība apgalvo, ka stimuls gūt peļņu, kas izriet no ZVO‑1, traucēja sasniegt mērķi nodrošināt pienācīgu vides aizsardzību. Katrā ziņā iesniedzējtiesai jāpārbauda, vai Slovēnijas likumdevēja rīcībā bija mazāk ierobežojoši pasākumi, kas tam būtu ļāvuši izvirzītos mērķus sasniegt tikpat efektīvi.
185
Runājot par attiecīgo pasākumu samērīgumu šaurā izpratnē, kā izriet no šī sprieduma 104. punkta, iesniedzējtiesai būs arī jāpārbauda, vai šie pasākumi nav nesamērīgi salīdzinājumā ar izvirzītajiem vides un sabiedrības veselības aizsardzības mērķiem. Šajā kontekstā minētā tiesa varēs ņemt vērā darbības traucējumus, kas, kā izriet no iesniedzējtiesas nolēmuma, raksturo ZVO‑1 paredzēto ražotāja paplašinātās atbildības shēmu un apdraud atkritumu efektīvu apsaimniekošanu.
186
Otrkārt, runājot par pasākumiem, kas saistīti ar tādas organizācijas izveidi, kurai uzticēta no ražotāju paplašinātās atbildības izrietošo pienākumu kolektīva izpilde, kā arī ar kapitāldaļu iegādi tajā, Slovēnijas valdība norāda, ka šo pasākumu mērķis ir nodrošināt, ka attiecībā uz katru tādu produktu kategoriju, uz kuriem attiecas ražotāja paplašinātā atbildība, var tikt izveidota tikai viena vienota organizācija. Turklāt tā norāda, ka minēto pasākumu mērķis ir novērst trūkumus, kas konstatēti ZVO‑1 spēkā esības laikā saistībā ar organizatoriskajām saiknēm starp ražotājiem un organizācijām, kurām uzticēta no ražotāju paplašinātās atbildības izrietošo pienākumu kolektīva izpilde, kā arī maksimāli palielināt ražotāju ietekmi uz šīs organizācijas darbību. Šī palielinātā ietekme uz organizācijas pārvaldību, vadību un pašuzraudzību ražotājiem uzliek atbildību, jo šī organizācija to vārdā un to labā nodrošina tādu produktu radīto atkritumu pienācīgu apsaimniekošanu, uz kuriem attiecas ražotāja paplašinātā atbildība.
187
Šajā ziņā jānorāda, ka šo pasākumu mērķis ir ļaut ražotājiem, kas tirgū laiž vismaz 51 % no kopējā attiecīgā produkta daudzuma, izveidot organizāciju, kurai uzticēta no ražotāja paplašinātās atbildības izrietošo pienākumu kolektīva izpilde. Tādējādi tie var nostiprināt šo ražotāju atbildības noteikšanu un padarīt efektīvāku saskaņā ar ZVO‑2 ieviesto ražotāja paplašinātās atbildības shēmu darbību.
188
Turklāt, ņemot vērā rīcības brīvību, kāda ir dalībvalstīm, izvēloties pasākumus, ar ko var sasniegt vides un sabiedrības veselības aizsardzības mērķus, lai nodrošinātu īpaši augstu aizsardzības līmeni, valsts likumdevējs principā var uzskatīt, ka pastāv risks, ka tad, ja saimnieciskās darbības subjektiem, kuri nav ražotāji, kas darbojas attiecīgajā tirgū, būtu iespēja īstenot ietekmi pār organizācijas, kurai uzticēta no ražotāja paplašinātās atbildības izrietošo pienākumu kolektīva izpilde, vadību, tās pieņems pārvaldības lēmumus, kas var apdraudēt šīs organizācijas izvirzītos mērķus (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2018. gada 1. marts, CMVRO, C‑297/16, EU:C:2018:141, 82. punkts).
189
Treškārt, runājot par noteikumiem par vertikālu saikņu aizliegumu starp organizācijām, kam uzticēta no ražotāja paplašinātās atbildības izrietošo pienākumu kolektīva izpilde, to kapitāldaļu turētājiem un atkritumu apsaimniekošanas pakalpojumu sniedzējiem, Slovēnijas valdība apgalvo, ka šie noteikumi ir vajadzīgi, lai garantētu konkurētspēju atkritumu apsaimniekošanas nozarē. It īpaši vienotas organizācijas izveide attiecībā uz viena un tā paša veida produktiem varētu izraisīt dažu pakalpojumu pieprasījuma koncentrēšanos, un tas šai organizācijai piešķirtu tādu spēju aizstāvēt savas intereses, ka tā varētu izjaukt ekonomisko un konkurences līdzsvaru atkritumu apsaimniekošanas tirgū. Noteikumu par vertikālu saikņu aizliegumu mērķis ir arī samazināt interešu konfliktus starp organizācijām, kas izpilda no ražotāja atbildības izrietošos pienākumus ražotāju vārdā, un atkritumu apsaimniekošanas pakalpojumu sniedzējiem, ar kuriem organizācijas noslēdz līgumus.
190
Iesniedzējtiesai jāpārbauda, vai Slovēnijas likumdevējam bija iespēja veikt pasākumus, kas, kaut arī ir mazāk ierobežojoši, būtu ļāvuši tikpat efektīvi sasniegt izvirzītos mērķus, ņemot vērā, ka vienlīdzīgu konkurences apstākļu saglabāšanai atkritumu apsaimniekošanas nozarē, kā arī šī tirgus pienācīgai darbībai ir īpaša nozīme Direktīvas 2008/98 8. un 8.a panta īstenošanas kontekstā. Šajā ziņā iesniedzējtiesai jāņem vērā rīcības brīvība, kāda ir dalībvalstīm, ņemot vērā šī sprieduma 134. punktu, izvēloties pasākumus, ar kuriem var sasniegt minētos mērķus.
4) Par Hartas 16. panta ievērošanu
191
Saskaņā ar šī sprieduma 105.–110. punktā atgādināto judikatūru vēl jāpārbauda, vai pamatlietā aplūkotā ražotāja paplašinātās atbildības shēma ir saderīga ar Hartā garantētajām pamattiesībām, šajā gadījumā – ar tās 16. pantā garantēto brīvību veikt uzņēmējdarbību.
192
To pašu iemeslu dēļ, kas minēti šī sprieduma 179.–190. punktā, nekas Tiesas rīcībā esošajos lietas materiālos neļauj domāt, ka brīvības veikt uzņēmējdarbību ierobežojumi nevarētu būt attaisnoti saskaņā ar Hartas 52. panta 1. punktā paredzētajām prasībām.
193
Ņemot vērā iepriekš izklāstīto, jāsecina – ar nosacījumu, ka ir ievērots samērīguma princips –, ka Direktīvas 2008/98 8. un 8.a pants, Direktīvas 2006/123 15. pants, LESD 49. pants, kā arī Hartas 16. pants pieļauj valsts tiesisko regulējumu, kas:
–
organizācijai, kurai uzticēta no ražotāja paplašinātās atbildības izrietošo pienākumu kolektīva izpilde un kurai ir ekskluzīvas tiesības, liek veikt darbību bez nolūka gūt peļņu;
–
ražotājiem, kam ir no ražotāja paplašinātās atbildības izrietoši pienākumi un kas tirgū laiž vismaz 51 % no kopējā vienas kategorijas produktu, uz kuriem attiecas šī paplašinātā atbildība, daudzuma, paredz pienākumu izveidot šādu organizāciju un iegūt kapitāldaļas tajā;
–
šīs organizācijas kapitāldaļu turētājiem paredz pienākumu būt ražotājiem attiecīgajā tirgū;
–
šiem ražotājiem paredz aizliegumu veikt atkritumu savākšanas un apstrādes darbību, kā arī aizliegumu būt kapitāla saiknei vai radniecības saitēm starp minēto organizāciju, tās vadības struktūras locekļiem un ražotājiem, kam ir kapitāldaļas tajā, no vienas puses, un personām, kuras veic atkritumu savākšanu un apstrādi, kā arī personām, kam ir balsstiesības šīs pašas organizācijas vadības struktūrā vai kontrolstruktūrā, no otras puses.
4.
Par pasākumiem, kas noteikti ražotājiem, kuri vēlas piekļūt valsts tirgum
194
Visbeidzot, ar desmito jautājumu iesniedzējtiesa vaicā, vai ar LESD 49. un 56. pantu, kā arī Hartas 16. pantu ir saderīga prasība obligāti vērsties pie vienotās organizācijas, lai kolektīvi izpildītu no ražotāja paplašinātās atbildības izrietošos pienākumus, kas ir noteikti lietošanai mājsaimniecībās paredzētu produktu ražotājiem, kuri vēlas piekļūt Slovēnijas tirgum.
a)
Par brīvības veikt uzņēmējdarbību un pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojumiem
195
Runājot par desmitajā jautājumā paredzēto tiesisko regulējumu, ZVO‑2 35. panta 3. punkts paredz, ka ražotājs principā var individuāli izpildīt savus no ražotāja paplašinātās atbildības izrietošos pienākumus, izņemot, ja produkti, ko tas laiž tirgū Slovēnijā, ir paredzēti lietošanai mājsaimniecībās. Turklāt ZVO‑2 37. panta 3. un 4. punkts ražotājiem, kam tādējādi ir pienākums kolektīvi izpildīt savus no ražotāja paplašinātās atbildības izrietošos pienākumus, uzliek pienākumu šajā ziņā noslēgt līgumu ar vienoto organizāciju. Kā izriet no iesniedzējtiesas lēmuma, atteikšanās noslēgt šādu līgumu ir sodāma ar naudas sodu.
196
Šādas tiesību normas var attiekties gan uz brīvību veikt uzņēmējdarbību, gan pakalpojumu sniegšanas brīvību atkarībā no tā, vai attiecīgais saimnieciskās darbības subjekts veic vai neveic darbību Slovēnijā, izmantojot stabilu uzņēmumu šī sprieduma 167. un 168. punktā atgādinātās judikatūras izpratnē.
197
Runājot par to, vai prasība obligāti vērsties pie konkrēta pakalpojumu sniedzēja ir pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojums, jāatgādina, no vienas puses, kā norādīts šī sprieduma 51. punktā, ka Direktīva 2008/98 principā ļauj to produktu ražotājiem, uz kuriem attiecas ražotāja paplašinātās atbildības shēmas, attiecīgos pienākumu izpildīt individuāli vai kolektīvi. Ja dalībvalsts attiecībā uz konkrētu produktu kategoriju izvēlas obligātu kolektīvu izpildi, pielāgojumi, kas attiecīgajiem ražotājiem jāveic, lai izpildītu šādu prasību, var izraisīt papildu administratīvas un finansiālas izmaksas, kuras var padarīt mazāk pievilcīgu piekļuvi Slovēnijas tirgum. Tā tas vēl jo vairāk ir tāpēc, ka attiecīgais tiesiskais regulējums ir piemērojams arī ražotājiem, kas tikai dažreiz sniedz pakalpojumus Slovēnijas tirgū, un tāpēc, ka par tā neievērošanu tiek uzlikts naudas sods.
198
No otras puses, Tiesa ir atzinusi, ka citā dalībvalstī dibinātiem saimnieciskās darbības subjektiem uzliktais pienākums slēgt līgumu var būt pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojums, ja tas samazina attiecīgo subjektu spēju efektīvi konkurēt ar subjektiem, kas jau darbojas šajā valstī (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2009. gada 28. aprīlis, Komisija/Itālija, C‑518/06, EU:C:2009:270, 70. punkts). Tādējādi no Tiesas judikatūras izriet, ka pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojums var izrietēt no valsts tiesību normām, kas nosacījumus operatora piekļuvei attiecīgajam tirgum, kā arī šī operatora saimnieciskās darbības veikšanas nosacījumus padara atkarīgus no tiešas vai netiešas tādu konkurējošo uzņēmumu iesaistīšanās, kuri jau darbojas attiecīgajā valsts tirgū, tādējādi riskējot radīt pēdējiem minētajiem konkurences priekšrocības (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2002. gada 15. janvāris, Komisija/Itālija, C‑439/99, EU:C:2002:14, 39. punkts, kā arī 2008. gada 1. jūlijs, MOTOE, C‑49/07, EU:C:2008:376, 38. un 51. punkts).
199
Šajā gadījumā ZVO‑2 38. panta 10. punkts paredz, ka vienotajai organizācijai saistībā ar attiecīgo ražotāja paplašinātās atbildības shēmu ir kontrolstruktūra, ko veido trīs to ražotāju pārstāvji, kuriem pieder šīs organizācijas kapitāldaļas, trīs to ražotāju pārstāvji, kas pievienojas jau izveidotai organizācijai, kā arī Vides ministrijas pārstāvis. Vienas no šīs struktūras pilnvarām saskaņā ar ZVO‑2 38. panta 11. punktu ir pilnvaras iegūt piekļuvi atsevišķai informācijai, kas ir ražotāju rīcībā saistībā ar produktiem, uz kuriem attiecas ražotāja paplašinātā atbildība, kā arī pilnvaras paredzētajā kārtībā izvēlēties personas, kam uzticēta atkritumu savākšana un apstrāde vienotās organizācijas labā.
200
Tādējādi ir skaidrs, ka tādas vienotās organizācijas darbību, ar kuru ikvienam ražotājam, kas vēlas piekļūt Slovēnijas tirgum, jāslēdz līgums, lielā mērā nosaka ražotāji, kuri jau darbojas Slovēnijas tirgū. Turklāt – kā Komisija norādījusi rakstveida apsvērumos – nav izslēgts, ka šo ražotāju pārstāvji savas pilnvaras var īstenot, rīkojoties ražotāju ekonomiskajās interesēs, un, ņemot vērā pilnvaras, kas ir šai organizācijai, radīt minētajiem ražotājiem konkurences priekšrocības, ņemot vērā, ka tie jau darbojas minētajā tirgū. Lai gan, protams, no iesniedzējtiesas lēmuma izriet, ka ražotāji, kas ir pārstāvēti kontrolstruktūrā, ražotāji, kuriem ir kapitāldaļas minētajā organizācijā, un tie, kam nav kapitāldaļu tajā, atrodas vienlīdzīgā situācijā un tiem ir vienādas lēmuma tiesības, tomēr jākonstatē, ka visi šie ražotāji ir konkurējoši saimnieciskās darbības subjekti salīdzinājumā ar ražotājiem, kuri vēlas piekļūt Slovēnijas tirgum.
201
Šādos apstākļos obligāta vēršanās pie konkrēta pakalpojumu sniedzēja var citu dalībvalstu pilsoņiem padarīt mazāk pievilcīgu pakalpojumu sniegšanas brīvības īstenošanu dalībvalstī, kas uzliek šādu pienākumu, un tādējādi tā veido LESD 56. pantā garantētās pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojumu. Līdzīgu iemeslu dēļ šī sprieduma 197.–199. punktā paredzētās tiesību normas var citu dalībvalstu pilsoņiem padarīt mazāk pievilcīgu uzņēmējdarbības veikšanu attiecīgajā dalībvalstī, tāpēc tās veido arī LESD 49. pantā garantētās brīvības veikt uzņēmējdarbību ierobežojumu.
b)
Par attiecīgo ierobežojumu attaisnojumu
202
Saskaņā ar šī sprieduma 98.–110. punktā minēto judikatūru jāpārbauda, vai šie ierobežojumi tomēr var būt attaisnoti.
1) Par primāru vispārējo interešu apsvērumu esību
203
Kā izriet no iesniedzējtiesas nolēmuma, ražotājiem, kas vēlas piekļūt Slovēnijas tirgum, uzliktais pienākums slēgt līgumu ar vienoto organizāciju, lai kolektīvi izpildītu no ražotāja paplašinātās atbildības izrietošos pienākumus, paredz pastiprināt ražotāju organizatorisko atbildību pamatlietā aplūkotās ražotāja paplašinātās atbildības shēmas ietvaros un tādējādi to produktu radīto atkritumu apsaimniekošanas sistēmas efektivitāti, uz kuriem attiecas šī shēma Slovēnijā. Šis mērķis iekļaujas vides un sabiedrības veselības aizsardzības mērķos, kas, kā izriet no šī sprieduma 120.–122. punkta, ir primāri vispārējo interešu apsvērumi, kuri var pamatot pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojumus.
2) Par samērīguma nosacījumu
i) Par ierobežojumu piemērotību, lai nodrošinātu izvirzīto mērķu sasniegšanu
204
Runājot par pasākuma, kas paredz obligātu vēršanos pie vienota pakalpojuma sniedzēja, lai kolektīvi izpildītu no ražotāja paplašinātās atbildības izrietošos pienākumus, spēju sasniegt ZVO‑2 izvirzītos vides un sabiedrības veselības aizsardzības mērķus, gan šīs vēršanās pie vienota pakalpojuma sniedzēja obligātais raksturs, gan produktu, uz kuriem attiecas šī paplašinātā atbildība, ražotāju pienākums noslēgt līgumu ar organizāciju, kurai ir ekskluzīvas tiesības veikt šo darbību, šķiet, atbilst šādai prasībai.
205
Pirmkārt, nekas Tiesas rīcībā esošajos lietas materiālos neļauj domāt, ka no ražotāja paplašinātās atbildības izrietošo pienākumu kolektīva izpilde varētu radīt nelabvēlīgāku situāciju salīdzinājumā ar to individuālu izpildi, it īpaši runājot par atkritumu plūsmu. Tieši pretēji – kā Nīderlandes valdība apgalvoja rakstveida apsvērumos – lietošanai mājsaimniecībās paredzētu produktu ražotāju pienākums izpildīt pienākumus kolektīvi ar vienotas organizācijas starpniecību var palīdzēt kavēt vai vismaz samazināt konkrētu ļaunprātīgu rīcību no produktu, uz kuriem attiecas ražotāja paplašinātā atbildība, ražotāju puses, kas šīs kolektīvās izpildes ietvaros izveidotās nodošanas, savākšanas vai pārstrādes iekārtas var izmantot, nemaksājot iemaksas, kuras paredzētas atkarībā no to radīto atkritumu daudzuma un veida.
206
Otrkārt, kā Komisija norādījusi rakstveida apsvērumos, tiem ražotājiem uzliktais pienākums noslēgt līgumu, uz kuriem attiecas ražotāja paplašinātā atbildība, iekļaujas sistemātiskā un saskanīgā pieejā no ražotāja paplašinātās atbildības izrietošo pienākumu kolektīvas izpildes darbības monopola izveides ietvaros. Katrā ziņā obligātas no ražotāja paplašinātās atbildības izrietošo pienākumu kolektīvas izpildes shēmas izveide, balstoties uz vienotu organizāciju, kā tiesvedībā Tiesā apgalvoja Slovēnijas un Nīderlandes valdības, var atvieglot efektīvas atkritumu apsaimniekošanas sistēmas ieviešanu it īpaši mazās vai vidēja izmēra dalībvalstīs.
ii) Par attiecīgo ierobežojumu nepieciešamību un samērīgumu šaurā izpratnē
207
Runājot par to, vai vides un sabiedrības veselības aizsardzības mērķus varētu sasniegt ar mazāk ierobežojošiem pasākumiem, ir skaidrs, kā izriet no šī sprieduma 132.–134. punkta un ar nosacījumu, ka valsts likumdevējs patiesi ir vēlējies sasniegt īpaši augstu vides un sabiedrības veselības aizsardzības līmeni, ka obligātu vēršanos pie vienota pakalpojumu sniedzēja, lai kolektīvi izpildītu no ražotāja paplašinātās atbildības izrietošos pienākumus, var uzskatīt par vajadzīgu šo mērķu sasniegšanai.
208
Katrā ziņā iesniedzējtiesai jāpārbauda, vai Slovēnijas likumdevējam nebija iespējas veikt pasākumus, kas būtu bijuši tikpat efektīvi izvirzīto mērķu sasniegšanai, bet mazāk ierobežojoši, it īpaši, ciktāl pamatlietā aplūkotā ražotāja paplašinātās atbildības shēma ir piemērojama arī ražotājiem, kuri tikai dažreiz sniedz pakalpojumus Slovēnijas tirgū.
209
Turklāt, kā izriet no šī sprieduma 104. punkta, iesniedzējtiesai būs jāpārbauda, vai pamatlietā aplūkotie pasākumi nav nesamērīgi salīdzinājumā ar izvirzītajiem vides un sabiedrības veselības aizsardzības mērķiem. Šajā kontekstā tā it īpaši varēs ņemt vērā darbības traucējumus, kas, kā izriet no iesniedzējtiesas lēmuma, raksturo ZVO‑1 paredzēto ražotāja paplašinātās atbildības shēmu.
3) Par Hartas 16. panta ievērošanu
210
Saskaņā ar šī sprieduma 105.–110. punktā atgādināto judikatūru vēl jāpārbauda, vai pamatlietā aplūkotā ražotāja paplašinātās atbildības shēma ir saderīga ar Hartā garantētajām pamattiesībām, šajā gadījumā ar tās 16. pantā garantēto brīvību veikt uzņēmējdarbību.
211
Šajā ziņā, pirmkārt, no Tiesas judikatūras izriet, ka brīvības veikt uzņēmējdarbību ierobežojumu veido ikviens pasākums, kam var būt pietiekami tieša un nozīmīga ietekme uz brīvu attiecīgo operatoru profesionālās darbības vai komercdarbības veikšanu (šajā nozīmē skat. rīkojumu, 2004. gada 23. septembris, Springer, C‑435/02 un C‑103/03, EU:C:2004:552, 49. punkts).
212
Otrkārt, Tiesa ir atzinusi, ka ar Hartas 16. pantu piešķirtā aizsardzība, pamatojoties uz līgumslēgšanas brīvību, ietver arī brīvību izvēlēties tirgus partneri (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2013. gada 22. janvāris, SkyÖsterreich, C‑283/11, EU:C:2013:28, 43. punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī 2023. gada 12. janvāris, TP (Audiovizuālo materiālu montētājs sabiedriskajai televīzijai), C‑356/21, EU:C:2023:9, 74. punkts), un pienākuma slēgt līgumu noteikšana ir būtisks līgumu slēgšanas brīvības, kura principā ir tirgus dalībniekiem, ierobežojums (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2009. gada 28. aprīlis, Komisija/Itālija, C‑518/06, EU:C:2009:270, 66. punkts).
213
Šajā gadījumā gan lietošanai mājsaimniecībā paredzētu produktu ražotāju pienākumam izpildīt pienākumus kolektīvi, gan šiem ražotājiem uzliktajam pienākumam slēgt līgumu ar vienoto organizāciju, ciktāl tie veido pakalpojumu sniegšanas brīvības, kā arī brīvības veikt uzņēmējdarbību ierobežojumus, var būt pietiekami tieša un būtiska ietekme uz minēto ražotāju profesionālās darbības veikšanas brīvību, tādējādi tie veido Hartas 16. pantā garantētās brīvības veikt uzņēmējdarbību ierobežojumus. Kā atgādināts šī sprieduma 108. punktā, šādi ierobežojumi tomēr var būt pamatoti.
214
Runājot par no ražotāja paplašinātās atbildības izrietošo pienākumu kolektīvas izpildes attiecībā uz lietošanai mājsaimniecībā paredzētu produktu radītajiem atkritumiem obligātā rakstura pamatojumu, kā arī šādu produktu ražotājiem uzlikto pienākumu slēgt līgumu, pirmkārt, ir skaidrs, ka šos pienākumus paredz pamatlietā aplūkotā ražotāja paplašinātās atbildības shēma.
215
Otrkārt, šie brīvībai veikt uzņēmējdarbību noteiktie ierobežojumi atbilst Hartas 16. pantā garantētās brīvības būtībai. Šādi noteiktās prasības neliedz veikt jebkādu uzņēmējdarbību kā tādu, bet veido attiecīgo tirgus dalībnieku profesionālās darbības vai komercdarbības regulatīvos pasākumus, kuru nosacījumi, kā izriet no šī sprieduma 141. punkta, jāizvērtē, pārbaudot to samērīgumu.
216
Treškārt, minētie ierobežojumi, kā konstatēts šī sprieduma 120. punktā, paredz garantēt efektīvu atkritumu apsaimniekošanas sistēmu un tādējādi vides un sabiedrības veselības aizsardzības mērķu sasniegšanu, tāpēc tie faktiski atbilst Savienībā atzītajiem vispārējo interešu mērķiem.
217
Ceturtkārt, runājot par samērīguma principa ievērošanu, no šī sprieduma 204.–206. punkta izriet, ka pamatlietā aplūkotā ražotāja paplašinātās atbildības shēma pati par sevi ir atbilstoša izvirzīto mērķu sasniegšanai, kā arī šajā ziņā vajadzīga. Tomēr no Tiesas judikatūras var secināt, ka līgumslēgšanas brīvības ievērošana prasa arī, lai jebkāda dalībvalsts leģislatīva vai regulatīva iejaukšanās viena saimnieciskās darbības subjekta līgumiskajās attiecībās ar citiem saimnieciskās darbības subjektiem būtu organizēta tā, lai līdz minimumam samazinātu tās ietekmi uz šī subjekta interesēm (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2013. gada 18. jūlijs, Alemo‑Herron u.c., C‑426/11, EU:C:2013:521, 34. un 35. punkts).
218
Tāpat arī no Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūras izriet, ka tāda līgumslēgšanas brīvības ierobežojuma gadījumā, kas noteikts ar plaša mēroga tiesību aktiem, tas jāpapildina ar atbilstošām procesuālajām garantijām, kuras ļauj novērst jebkādu pārmērīgu slogu attiecīgajām personām un nodrošināt, ka sistēmas darbība un tās ietekme uz šo personu tiesībām nav nedz patvaļīga, nedz neparedzama (šajā nozīmē skat. spriedumus, ECT, 2006. gada 19. jūnijs_Hutten‑Czapska pret Poliju, CE:ECHR:2006:0619JUD003501497, 167. un 168. punktu; ECT, 2008. gada 14. oktobris, Maria Dumitrescu un Sorin Mugur Dumitrescu pret Rumāniju, CE:ECHR:2008:1014JUD000729302, 47. un 54. punkts, kā arī ECT, 2014. gada 28. janvāris, Bittó pret Slovākiju, CE:ECHR:2014:0128JUD003025509, 98. punkts).
219
No tā izriet – kad dalībvalsts to produktu ražotājiem, uz kuriem attiecas ražotāja paplašinātā atbildība, uzliek pienākumu obligāti vērsties pie vienotas organizācijas, lai kolektīvi izpildītu attiecīgos pienākumus, tai jānodrošina, ka šo pienākumu papildina tādas pietiekamas procesuālās garantijas, it īpaši saistībā ar iespējamiem interešu konfliktiem vai neizdevīgiem konkurences apstākļiem, kuras ļauj novērst jebkādu tādu pārmērīgu slogu attiecīgajiem ražotājiem to saimnieciskās darbības veikšanā, kas izriet no patvaļīgas vai neparedzamas ietekmes uz to līgumiskajām attiecībām. Ciktāl tāds valsts tiesiskais regulējums kā pamatlietā aplūkotais jāizstrādā tā, lai līdz minimumam samazinātu ietekmi uz attiecīgo saimnieciskās darbības subjektu interesēm, iesniedzējtiesai būs arī jāpārbauda, kā izriet no šī sprieduma 109. punkta, vai ar šo ierobežojumu sasniedzamo vispārējo interešu mērķu nozīmīgums ir atbilstošs šī ierobežojuma radītās iejaukšanās smagumam.
220
Šādos apstākļos jāuzskata – ja vien ir ievērots samērīguma princips –, ka Direktīvas 2008/98 8. un 8.a pants, LESD 56. pants, kā arī Hartas 16. pants pieļauj valsts regulējumu, kas no ražotāja paplašinātās atbildības izrietošo pienākumu kolektīvu izpildi padara obligātu tādu produktu ražotājiem, uz kuriem attiecas šī paplašinātā atbildība, uzliek tiem pienākumu slēgt līgumu ar organizāciju, kam ir ekskluzīvas tiesības šīs darbības veikšanai, ar nosacījumu, ka šos pienākumus papildina pietiekamas procesuālās garantijas, it īpaši saistībā ar iespējamiem interešu konfliktiem vai neizdevīgiem konkurences apstākļiem, kuras ļauj novērst jebkādu tādu pārmērīgu slogu attiecīgajiem ražotājiem to saimnieciskās darbības veikšanā, kas izriet no patvaļīgas vai neparedzamas ietekmes uz to līgumiskajām attiecībām.
5.
Par vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes pakalpojuma esības ietekmi uz brīvības veikt uzņēmējdarbību un pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojumu saderību ar Savienības tiesībām
221
Ja iesniedzējtiesa uzskatītu, pirmkārt, ka, ņemot vērā uz pirmo prejudiciālo jautājumu sniegto atbildi, no ražotāja paplašinātās atbildības izrietošo pienākumu kolektīvas izpildes darbība jākvalificē kā vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes pakalpojums Direktīvas 2006/123 15. panta 4. punkta un LESD 106. panta 2. punkta izpratnē un, otrkārt, ka viens vai vairāki pamatlietā aplūkotās ražotāja paplašinātās atbildības shēmas noteikumi neatbilst vai nu šīs direktīvas 15. panta 1.–3. punktam, vai arī LESD 49. un/vai 56. pantam, kas attiecīgā gadījumā interpretēti, ņemot vērā Hartas 16. un 17. pantā ietvertās tiesības un brīvības un tiesiskās drošības un tiesiskās paļāvības aizsardzības principus, tai vēl būs jāpārbauda, vai šie ierobežojumi var tikt attaisnoti atbilstoši Direktīvas 2006/123 15. panta 4. punktam vai LESD 106. panta 2. punktam.
222
Pirmkārt, Direktīvas 2006/123 15. panta 4. punktā ir noteikts, ka šī panta 1.–3. punkts ir piemērojams tiesību aktiem vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes pakalpojumu jomā tikai tad, ja to piemērošana juridiski vai faktiski netraucē veikt attiecīgajam uzņēmumam uzticēto īpašo uzdevumu. Minētajam pantam nav pretrunā valsts tiesiskais regulējums, ar kuru ir noteikta tāda prasība tā 2. punkta izpratnē, kas neatbilst diskriminācijas aizlieguma, vajadzības un samērīguma nosacījumiem, kuri paredzēti tā 3. punktā, ciktāl šī prasība ir nepieciešama, lai ekonomiski dzīvotspējīgos apstākļos īstenotu konkrēto attiecīgā sabiedriskā pakalpojuma uzdevumu (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2015. gada 23. decembris, Hiebler, C‑293/14, EU:C:2015:843, 73. punkts, un 2018. gada 7. novembris, Komisija/Ungārija, C‑171/17, EU:C:2018:881, 85. punkts).
223
Otrkārt, LESD 106. panta 2. punkts, kas aplūkots kopā ar šī panta 1. punktu, ļauj pamatot to, ka dalībvalsts uzņēmumam, kam uzticēta vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes pakalpojuma sniegšana, piešķir īpašas vai ekskluzīvas tiesības, kuras ir pretrunā Līgumu noteikumiem, ciktāl šim uzņēmumam uzticētā īpašā uzdevuma veikšanu var nodrošināt vienīgi ar šādu tiesību piešķiršanu un tiktāl, ciktāl tirdzniecības attīstība netiek ietekmēta tādā mērā, kas kaitētu Savienības interesēm (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2000. gada 23. maijs, Sydhavnens Sten & Grus, C‑209/98, EU:C:2000:279, 74. punkts; 2007. gada 18. decembris, Asociación Profesional de Empresas de Reparto y Manipulado de Correspondencia, C‑220/06, EU:C:2007:815, 78. punkts, kā arī 2009. gada 1. oktobris, Woningstichting SintServatius, C‑567/07, EU:C:2009:593, 44. punkts).
224
Atbilstoši pašas konstatētajam iesniedzējtiesai būs jāpārbauda, vai šī sprieduma 222. un 223. punktā atgādinātie nosacījumi ir izpildīti, jo, lai pienākumus, kas uzlikti uzņēmumam, kuram uzticēts sniegt kādu pakalpojumu ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi, varētu uzskatīt par tādiem, kas izriet no īpaša tam uzticēta uzdevuma, tiem jābūt saistītiem ar attiecīgā vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes pakalpojuma priekšmetu un to tiešajam mērķim jābūt veicināt šīs intereses apmierināšanu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 1997. gada 23. oktobris, Komisija/Francija, C‑159/94, EU:C:1997:501, 68. punkts).
225
Katrā ziņā valsts iestādēm, kas atsaucas uz vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes pakalpojuma esību, detalizēti jāizklāsta iemesli, kuru dēļ brīvības veikt uzņēmējdarbību vai pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojuma neesība juridiski vai faktiski traucētu attiecīgajam uzņēmumam pildīt kādu tam uzticētu īpašu sabiedriskā pakalpojuma uzdevumu (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2003. gada 13. maijs, Komisija/Spānija, C‑463/00, EU:C:2003:272, 82. punkts, kā arī 2023. gada 8. jūnijs, Prestige and Limousine, C‑50/21, EU:C:2023:448, 75. punkts). Šī prasība tomēr nevar sniegties tiktāl, ka šīm iestādēm tiktu prasīts pozitīvi pierādīt, ka neviens cits iedomājams pasākums tādos pašos apstākļos neļauj nodrošināt šī uzdevuma izpildi (šajā nozīmē skat. spriedumu, 1997. gada 23. oktobris, Komisija/Nīderlande, C‑157/94, EU:C:1997:499, 58. punkts).
226
Ņemot vērā visus iepriekš izklāstītos iemeslus, uz otro līdz desmito prejudiciālo jautājumu jāatbild, ka Direktīvas 2008/98 8. un 8.a pants, Direktīvas 2006/123 15. pants, LESD 49., 56. un 106. pants, Hartas 16. un 17. pants, kā arī tiesiskās drošības un tiesiskās paļāvības aizsardzības principi jāinterpretē tādējādi, ka, ja vien ir ievērots samērīguma princips, tie pieļauj valsts tiesisko regulējumu, ar kuru:
–
ir radīts monopolstāvoklis, izveidojot organizāciju, kam uzticēta no ražotāja paplašinātās atbildības izrietošu pienākumu kolektīva izpilde un kam ir ekskluzīvas tiesības šo darbību veikt attiecībā uz konkrētu produktu kategoriju, vienlaikus paredzot gan to atļauju atsaukšanu ex lege, kuras ļāvušas saimnieciskās darbības subjektiem līdz tam veikt minēto darbību, gan izbeigt ex lege visus līgumus, ko šie subjekti noslēguši, veicot šo pašu darbību, ar nosacījumu, no vienas puses, ka šo tiesisko regulējumu papildina tāda normatīvā regulējuma ieviešana, kurš ir piemērots, lai garantētu, ka šī monopola īpašnieks faktiski spēs saskanīgi un sistemātiski sasniegt vides un sabiedrības veselības aizsardzības mērķus, ko attiecīgā dalībvalsts noteikusi, izmantojot piedāvājumu, kurš ir kvantitatīvi samērīgs ar šiem mērķiem un kvalitatīvi tiem pielāgots un ir stingrā valsts iestāžu kontrolē, un, no otras puses, paredz pielāgojumus jauno noteikumu piemērošanai, kas ir atbilstoši, lai novērstu jebkādu pārmērīgu slogu attiecīgajiem saimnieciskās darbības subjektiem, it īpaši pietiekami ilgu pārejas periodu, lai tie varētu pielāgoties grozījumiem, vai saprātīgu kompensāciju par tiem nodarīto kaitējumu;
–
šai organizācijai ir uzlikts pienākums darbību veikt bez nolūka gūt peļņu;
–
ražotājiem, kuriem ir no ražotāja paplašinātās atbilstības izrietoši pienākumi un kuri laiž tirgū vismaz 51 % no kopējā vienas kategorijas produktu, uz kuriem attiecas šī paplašinātā atbildība, daudzuma, ir uzlikts pienākumu izveidot šādu organizāciju un iegūt kapitāldaļas tajā;
–
šīs organizācijas kapitāldaļu turētājiem ir paredzēts pienākums būt ražotājiem attiecīgajā tirgū;
–
šiem ražotājiem ir paredzēts aizliegums veikt atkritumu savākšanas un apstrādes darbību, kā arī aizliegums būt kapitāla saiknei vai radniecības saitēm starp, no vienas puses, minēto organizāciju, tās vadības struktūras locekļiem un minētajiem ražotājiem un, no otras puses, personām, kas veic atkritumu savākšanu un apstrādi, kā arī personām, kurām ir balsstiesības šīs pašas organizācijas vadības struktūrā vai kontrolstruktūrā;
–
padara obligātu no ražotāja paplašinātās atbildības izrietošo pienākumu kolektīvu izpildi tādu produktu ražotājiem, uz kuriem attiecas šī paplašinātā atbildība, un uzliek tiem pienākumu slēgt līgumu ar šo pašu organizāciju, ar nosacījumu, ka šos pienākumus papildina pietiekamas procesuālās garantijas, it īpaši saistībā ar iespējamiem interešu konfliktiem vai neizdevīgiem konkurences apstākļiem, kuras ļauj novērst jebkādu tādu pārmērīgu slogu attiecīgajiem ražotājiem to saimnieciskās darbības veikšanā, kas izriet no patvaļīgas vai neparedzamas ietekmes uz to līgumiskajām attiecībām.
IV. Par tiesāšanās izdevumiem
227
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība izriet no tiesvedības, kas notiek iesniedzējtiesā, tāpēc tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (virspalāta) nospriež:
1)
LESD 106. panta 2. punkts
jāinterpretē tādējādi, ka
juridiska persona, kam, pirmkārt, saskaņā ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2008/98/EK (2008. gada 19. novembris) par atkritumiem un par dažu direktīvu atcelšanu, redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2018. gada 30. maija Direktīvu (ES) 2018/851, 8. un 8.a pantu ir ekskluzīvas tiesības attiecībā uz konkrētu produktu kategoriju veikt darbību visā dalībvalsts teritorijā, attiecīgo ražotāju vārdā izpildot no ražotāja paplašinātās atbildības izrietošos pienākumus, un kam, otrkārt, ir pienākums šo darbību veikt bez nolūka gūt peļņu, jāuzskata par uzņēmumu, kuram uzticēts sniegt pakalpojumu ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi šī 106. panta 2. punkta izpratnē, ar nosacījumu, ka šai juridiskajai personai faktiski ir uzticēts izpildīt sabiedrisko pakalpojumu saistības un ka šo saistību raksturs, ilgums un tvērums ir skaidri definēti valsts tiesībās.
2)
Direktīvas 2008/98, redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Direktīvu 2018/851, 8. un 8.a pants, Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2006/123/EK (2006. gada 12. decembris) par pakalpojumiem iekšējā tirgū 15. pants, LESD 49., 56. un 106. pants, Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 16. un 17. pants, kā arī tiesiskās drošības un tiesiskās paļāvības aizsardzības principi
jāinterpretē tādējādi, ka,
ja vien ir ievērots samērīguma princips, tie pieļauj valsts tiesisko regulējumu, ar kuru:
–
ir radīts monopolstāvoklis, izveidojot organizāciju, kam uzticēta no ražotāja paplašinātās atbildības izrietošu pienākumu kolektīva izpilde un kam ir ekskluzīvas tiesības šo darbību veikt attiecībā uz konkrētu produktu kategoriju, vienlaikus paredzot gan to atļauju atsaukšanu ex lege, kuras ļāvušas saimnieciskās darbības subjektiem līdz tam veikt minēto darbību, gan izbeigt ex lege visus līgumus, ko šie subjekti noslēguši, veicot šo pašu darbību, ar nosacījumu, no vienas puses, ka šo tiesisko regulējumu papildina tāda normatīvā regulējuma ieviešana, kurš ir piemērots, lai garantētu, ka šī monopola īpašnieks faktiski spēs saskanīgi un sistemātiski sasniegt vides un sabiedrības veselības aizsardzības mērķus, ko attiecīgā dalībvalsts noteikusi, izmantojot piedāvājumu, kurš ir kvantitatīvi samērīgs ar šiem mērķiem un kvalitatīvi tiem pielāgots un ir stingrā valsts iestāžu kontrolē, un, no otras puses, paredz pielāgojumus jauno noteikumu piemērošanai, kas ir atbilstoši, lai novērstu jebkādu pārmērīgu slogu attiecīgajiem saimnieciskās darbības subjektiem, it īpaši pietiekami ilgu pārejas periodu, lai tie varētu pielāgoties grozījumiem, vai saprātīgu kompensāciju par tiem nodarīto kaitējumu;
–
šai organizācijai ir uzlikts pienākums darbību veikt bez nolūka gūt peļņu;
–
ražotājiem, kuriem ir no ražotāja paplašinātās atbilstības izrietoši pienākumi un kuri laiž tirgū vismaz 51 % no kopējā vienas kategorijas produktu, uz kuriem attiecas šī paplašinātā atbildība, daudzuma, ir uzlikts pienākums izveidot šādu organizāciju un iegūt kapitāldaļas tajā;
–
šīs organizācijas kapitāldaļu turētājiem ir paredzēts pienākums būt ražotājiem attiecīgajā tirgū;
–
šiem ražotājiem ir paredzēts aizliegums veikt atkritumu savākšanas un apstrādes darbību, kā arī aizliegums būt kapitāla saiknei vai radniecības saitēm starp, no vienas puses, minēto organizāciju, tās vadības struktūras locekļiem un minētajiem ražotājiem un, no otras puses, personām, kas veic atkritumu savākšanu un apstrādi, kā arī personām, kurām ir balsstiesības šīs pašas organizācijas vadības struktūrā vai kontrolstruktūrā;
–
padara obligātu no ražotāja paplašinātās atbildības izrietošo pienākumu kolektīvu izpildi tādu produktu ražotājiem, uz kuriem attiecas šī paplašinātā atbildība, un uzliek tiem pienākumu slēgt līgumu ar šo pašu organizāciju, ar nosacījumu, ka šos pienākumus papildina pietiekamas procesuālās garantijas, it īpaši saistībā ar iespējamiem interešu konfliktiem vai neizdevīgiem konkurences apstākļiem, kuras ļauj novērst jebkādu tādu pārmērīgu slogu attiecīgajiem ražotājiem to saimnieciskās darbības veikšanā, kas izriet no patvaļīgas vai neparedzamas ietekmes uz to līgumiskajām attiecībām.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – slovēņu.