62015CC0045
ĢENERĀLADVOKĀTA PAOLO MENGOCI [PAOLO MENGOZZI]
SECINĀJUMI,
sniegti 2016. gada 8. septembrī (
1
)
Lieta C‑45/15 P
Safa Nicu Sepahan Co.
pret
Eiropas Savienības Padomi
“Apelācija — Ierobežojoši pasākumi pret Irānas Islāma Republiku kodolieroču izplatīšanas novēršanai — To personu un organizāciju saraksts, kam piemērojama līdzekļu un saimniecisko resursu iesaldēšana — Ārpuslīgumiskā atbildība — Pietiekami būtisks pārkāpums — Mantiskais kaitējums — Nemantisks kaitējums”
1.
Šī lieta ir saistīta ar ierobežojošiem pasākumiem, kas noteikti, lai izdarītu spiedienu uz Irānas Islāma Republiku, lai tā pārtrauktu kodoldarbības, kas rada kodolieroču izplatīšanas risku, un kodolieroču piegādes sistēmu izstrādi (turpmāk tekstā – “kodolieroču izplatīšana”).
2.
Apelācijas sūdzības iesniedzēja šajā lietā Safa Nicu Sepahan Co. (turpmāk tekstā – “apelācijas sūdzības iesniedzēja”) ir Irānas akciju sabiedrība, kura gandrīz trīs gadus bija iekļauta ar Eiropas Savienības Padomes regulām pieņemtajos to vienību sarakstos, kas ir iesaistītas kodolieroču izplatīšanā. Eiropas Savienības Vispārējā tiesā tā apstrīdēja šā ieraksta tiesiskumu un pieprasīja atlīdzināt mantisko un nemantisko kaitējumu, kuru – pēc tās domām – tas ir izraisījis. Ar savu 2014. gada 25. novembra spriedumu Safa Nicu Sepahan/Padome (T‑384/11, EU:T:2014:986; turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”) Vispārējā tiesa atcēla aktus, kuros ir noteikta apelācijas sūdzības iesniedzējas iekļaušana attiecīgajos sarakstos, noraidīja prasību par zaudējumu atlīdzību saistībā ar nemantisko kaitējumu un Padomei piesprieda izmaksāt atlīdzību EUR 50000 apmērā par apelācijas sūdzības iesniedzējai nodarīto nemantisko kaitējumu (
2
).
3.
Šīs lietas priekšmets ir, pirmkārt, apelācijas sūdzība, ko apelācijas sūdzības iesniedzēja iesniedza par tās prasības atlīdzināt mantisko kaitējumu noraidīšanu, kā arī par atlīdzinājuma summu, kura tai piešķirta saistībā ar nemantisko kaitējumu, un, otrkārt, Padomes pretapelācijas sūdzība, kurā tā apstrīd to, ka šajā izskatāmajā lietā ir izpildīti nosacījumi, lai iestātos Eiropas Savienības ārpuslīgumiskā atbildība, kā arī to, ka tai piespriests atlīdzināt apelācijas sūdzības iesniedzējai nodarīto nemantisko kaitējumu.
I – Tiesvedības priekšvēsture un pārsūdzētais spriedums
4.
Tiesvedības priekšvēsturi, kas ir norādīta pārsūdzētā sprieduma 1.–13. punktā, saistībā ar šo lietu var rezumēt šādi.
5.
Vienības, kas identificēta kā “Safa Nicu”, nosaukums to vienību sarakstā, kuras ir iesaistītas kodolieroču izplatīšanā, kurš ir ietverts Lēmuma 2010/413/KĀDP (
3
) II pielikumā, ir iekļauts ar Lēmumu 2011/299/KĀDP (
4
) un līdz ar to sarakstā, kas ir ietverts Regulas (ES) Nr. 961/2010 (
5
) VIII pielikumā, – ar Īstenošanas regulu (ES) Nr. 503/2011 (
6
). Lēmuma 2011/299 un Īstenošanas regulas Nr. 503/2011 pamatojuma daļā minētā vienība ir aprakstīta kā “sakaru uzņēmums, kas piegādāja ekipējumu Fordow (Kuma [Qom]) iekārt[ai], kuru būvē, neinformējot [Starptautisko Atomenerģijas aģentūru (SAEA)]”.
6.
Ar 2011. gada 7. jūnija vēstuli apelācijas sūdzības iesniedzēja lūdza Padomi grozīt Regulas Nr. 961/2010 VIII pielikumu, proti, papildinot un labojot vienības, kas identificēta kā “Safa Nicu”, ierakstu attiecīgajos sarakstos vai to svītrojot no saraksta. Tā kā apelācijas sūdzības iesniedzēja nesaņēma atbildi, tā 2011. gada 23. jūnijā nosūtīja Padomei jaunu vēstuli.
7.
Ar Lēmumu 2011/783/KĀDP (
7
) un ar Īstenošanas regulu (ES) Nr. 1245/2011 (
8
) ieraksts tika saglabāts. Tomēr ieraksts “Safa Nicu” tika nomainīts ar citiem ierakstiem, un piecas adreses Irānā, Apvienotajos Arābu Emirātos un Afganistānā tika pievienotas kā identifikācijas informācija par attiecīgo vienību.
8.
Ar 2011. gada 5. decembra vēstuli Padome informēja apelācijas sūdzības iesniedzēju par tās nosaukuma atstāšanu sarakstos, kas ir ietverti Lēmuma 2010/413 II pielikumā un Regulas Nr. 961/2010 VIII pielikumā. Padome konstatēja, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas 2011. gada 7. jūnijā iesniegtie apsvērumi nepamato ierobežojošo pasākumu atcelšanu, un tā precizēja, ka vienības, kas identificēta kā “Safa Nicu”, ieraksts tiešām attiecas uz apelācijas sūdzības iesniedzēju. Ar 2012. gada 11. decembra vēstuli Padome paziņoja apelācijas sūdzības iesniedzējai par Regulu (ES) Nr. 267/2012 (
9
), ar kuru atceļ Regulu Nr. 961/2010, un to informēja, ka tās nosaukums ir saglabāts šīs regulas IX pielikumā ietvertajā sarakstā.
9.
Ar Lēmumu 2014/222/KĀDP (
10
) apelācijas sūdzības iesniedzējas nosaukums tika svītrots no Lēmuma 2010/413 II pielikumā ietvertā saraksta un līdz ar to ar Īstenošanas regulu (ES) Nr. 397/2014 (
11
) tās nosaukums tika svītrots no Regulas Nr. 267/2012 IX pielikumā ietvertā saraksta.
10.
2011. gada 22. jūlijā apelācijas sūdzības iesniedzēja Vispārējā tiesā cēla prasību par, pirmkārt, to, lai panāktu Regulas Nr. 503/2011 un Regulas Nr. 267/2012 daļēju atcelšanu attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzēju un tās “meitassabiedrībām”, un, otrkārt, lai Padomei tiktu piespriests no 2013. gada 1. janvāra tai izmaksāt atlīdzību EUR 7662737,40 apmērā kopā ar procentiem atbilstoši likmei 5 % gadā par mantisko un morālo kaitējumu, kas tai nodarīts tai noteikto ierobežojošo pasākumu noteikšanas dēļ.
11.
Savas prasības par atcelšanu pamatojumam apelācijas sūdzības iesniedzēja atsaucas uz trim pamatiem: pirmais – par pienākuma norādīt pamatojumu neizpildi, otrais – kļūda vērtējumā, kā arī “pilnvaru ļaunprātīga izmantošana”, un trešais – tās tiesību uz aizstāvību un tiesību uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā pārkāpums. Pēc pirmā pamata noraidīšanas (
12
) un otrā pamata iebilduma par “pilnvaru ļaunprātīgu izmantošanu” atzīšanas par nepieņemamu pārsūdzētā sprieduma 32.–39. punktā Vispārējā tiesa pārbaudīja un piekrita otrajā pamatā izvirzītajam iebildumam par kļūdu vērtējumā. Tāpēc tā atcēla apelācijas sūdzības iesniedzējas nosaukuma iekļaušanu attiecīgajos sarakstos, nepārbaudot trešo prasības pamatu (pārsūdzētā sprieduma pamatojuma 40. punkts un rezolutīvās daļas 1) punkts) (
13
).
12.
Attiecībā uz prasību par zaudējumu atlīdzināšanu Vispārējā tiesa vispirms konstatēja, ka nosacījums par Savienības ārpuslīgumiskās atbildības iestāšanos saistībā ar Padomei pārmestās rīcības prettiesiskumu šajā izskatāmajā lietā ir izpildīts, jo tā ir atbildīga par pietiekami būtisku tādas tiesību normas pārkāpumu, ar kuru tiek piešķirtas tiesības privātpersonām (pārsūdzētā sprieduma pamatojuma 49.–69. punkts).
13.
Pēc tam tā pārbaudīja nosacījumus, kas ir saistīti ar zaudējumu pastāvēšanu un dažādo apgalvoto kaitējumu cēloņsakarību.
14.
Attiecībā uz nemantisko kaitējumu, kuru apelācijas sūdzības iesniedzēja noslēgumā novērtēja EUR 2 miljonu apmērā, Vispārējā tiesa atzina, ka minētie nosacījumi izskatāmajā lietā ir izpildīti, un, novērtējot šo kaitējumu ex aequo et bono, uzskatīja, ka summa EUR 50000 apmērā ir pienācīgs atlīdzinājums (pārsūdzētā sprieduma pamatojuma 78.–92. punkts un rezolutīvās daļas 2) punkts).
15.
Vispārējā tiesa turpretī noraidīja prasību atlīdzināt apelācijas sūdzības iesniedzējas norādīto mantisko kaitējumu. Attiecībā uz katru kaitējuma daļu tā nosprieda, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja nav sniegusi pietiekamus pierādījumus nedz par apgalvotā kaitējuma pastāvēšanu vai apmēru, nedz par cēloņsakarību starp šo kaitējumu un Padomei pārmesto rīcību (pārsūdzētā sprieduma pamatojuma 93.–148. punkts un rezolutīvās daļas 4) punkts).
16.
Attiecībā uz prasību par procentu piešķiršanu Vispārējā tiesa, pirmkārt, uzskatīja, ka procenti nav jāpiešķir par laikposmu pirms dienas, kad tika pasludināts pārsūdzētais spriedums, un, otrkārt, nosprieda, ka Padomei ir jāmaksā nokavējuma procenti no pārsūdzētā sprieduma pasludināšanas dienas līdz piešķirtās atlīdzības pilnīgai samaksai (pārsūdzētā sprieduma 150.–152. punkts un rezolutīvās daļas 3) punkts).
II – Lietas dalībnieku prasījumi
17.
Savā apelācijas sūdzībā apelācijas sūdzības iesniedzēja lūdz Tiesu daļēji atcelt pārsūdzēto spriedumu, ciktāl tajā nav atzīts un atlīdzināts tai nodarītais mantiskais kaitējums, kā arī ciktāl tai šajā spriedumā piespriesta tikai EUR 50000 liela atlīdzība par nemantisko kaitējumu. Tā turklāt lūdz Tiesu izmantot savu neierobežoto kompetenci un, galvenokārt, tai par mantisko kaitējumu piešķirt summu EUR 5662737,40 apmērā, kurai pieskaitīti procenti, kā arī summu EUR 2 miljonu apmērā, kurai pieskaitīti procenti, par nemantisko kaitējumu, un piespriest Padomei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, tostarp tos, kuri attiecas uz tiesvedību Vispārējā tiesā. Pakārtoti apelācijas sūdzības iesniedzēja lūdz Tiesu ex aequo et bono piešķirt tai noteiktu summu, pieskaitot procentus, par mantisko kaitējumu, kā arī summu, ne mazāku par EUR 50000, pieskaitot procentus, par nemantisko kaitējumu un piespriest Padomei segt tiesāšanās izdevumus, tostarp tos, kuri ir saistīti ar tiesvedību Vispārējā tiesā. Vēl tāpat pakārtoti apelācijas sūdzības iesniedzēja lūdz Tiesu nosūtīt lietu atpakaļ Vispārējai tiesai, lai tā pārskatītu zaudējumu atlīdzības summu un pasludinātu jaunu tai labvēlīgu spriedumu.
18.
Savā atbildes rakstā uz Padomes pretapelācijas sūdzību apelācijas sūdzības iesniedzēja lūdz Tiesu noraidīt pretapelācijas sūdzību kā nepamatotu. Tā turklāt izvirza tos pašus prasījumus, kurus tā iesniegusi galvenajā apelācijas sūdzībā.
19.
Savā pretapelācijas sūdzībā Padome lūdz Tiesu atcelt pārsūdzēto spriedumu daļā, kurā Padomei ir piespriests samaksāt apelācijas sūdzības iesniedzējai atlīdzību EUR 50000 apmērā par nemantisko kaitējumu, noraidīt apelācijas sūdzības iesniedzējas pirmajā instancē izvirzīto prasījumu par atlīdzības saņemšanu par šo kaitējumu un piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējai segt tiesāšanās izdevumus, tostarp tos, kas ir saistīti ar tiesvedību Vispārējā tiesā.
20.
Savā atbildes rakstā uz galveno apelācijas sūdzību Padome lūdz Tiesu noraidīt apelācijas sūdzību kā nepamatotu, veikt pārsūdzētā sprieduma pamatojuma maiņu un piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējai segt tiesāšanās izdevumus, tostarp arī tos, kas ir saistīti ar tiesvedību Vispārējā tiesā.
21.
Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste, kurai tika ļauts iesaistīties mutvārdu procesā, atbalsta Padomes prasījumus, ko tā formulējusi pretapelācijas sūdzībā un atbildē uz galveno apelācijas sūdzību.
III – Analīze
A – Ievada piezīmes
22.
Ir nepieciešamas dažas ievada piezīmes par dažām prasībām, kuras lietas dalībnieki ir izvirzījuši savos prasījumos.
23.
Pirmā piezīme attiecas uz Padomes atbildes rakstā uz galveno apelācijas sūdzību formulēto lūgumu par pamatojuma maiņu. Padome lūdz Tiesu mainīt pārsūdzētā sprieduma pamatojumu, kura rezultātā tika noraidīta apelācijas sūdzības iesniedzējas pirmajā instancē izvirzītā prasība par mantiskā kaitējuma atlīdzināšanu. Kaut arī Padome atbalsta šo noraidīšanu, tā nepiekrīt Vispārējās tiesas konstatējumam, atbilstīgi kuram pirmais nosacījums, lai iestātos Savienības ārpuslīgumiskā atbildība par pietiekami būtisku tiesību normas pārkāpumu, šajā izskatāmajā lietā ir izpildīts. Jānorāda, ka šis konstatējums ir premisa, kas ir pamatā gan pārsūdzētā sprieduma 78.–92. punktā atzītajām apelācijas sūdzības iesniedzējas tiesībām saņemt atlīdzību par tai nodarīto nemantisko kaitējumu, gan Padomei piespriestajai EUR 50000 atlīdzinājuma samaksai par šo kaitējumu, kas pasludināta pārsūdzētā sprieduma rezolutīvās daļas 2) punktā. No tā izriet, ka Tiesa nevar apmierināt Padomes formulēto lūgumu mainīt pamatojumu, vienlaikus neatceļot šīs pārsūdzētā sprieduma daļas. Neraugoties uz tā formulējumu, šis lūgums var tikt saprasts tikai kā prasījums daļēji atcelt Vispārējās tiesas nolēmumu, un kā tāds tas nav pieņemams, jo tas ir formulēts saistībā ar atbildes rakstu uz galveno apelācijas sūdzību (
14
). Tā kā Padomes izvirzītā argumentācija minētā lūguma atbalstam ir identiski atspoguļota pretapelācijas sūdzībā, Tiesai tomēr būs iespēja to skatīt, lemjot par to.
24.
Otrās piezīmes saturs ir tāds pats kā pirmās piezīmes saturs, taču šoreiz tā attiecas uz apelācijas sūdzības iesniedzējas prasījumiem atbildes rakstā uz Padomes pretapelācijas sūdzību. Papildus minētās apelācijas sūdzības noraidīšanai šajā pēdējā lūgumā Tiesai daļēji atcelt pārsūdzēto spriedumu un piešķirt apelācijas sūdzības iesniedzējai atbilstošu atlīdzību gan par tai nodarīto mantisko, gan nemantisko kaitējumu ir pārņemti tie paši prasījumi, kas ir formulēti apelācijas sūdzībā. Šie lūgumi arī ir jāatzīst par nepieņemamiem, ciktāl tie ir formulēti atbildes rakstā uz pretapelācijas sūdzību (
15
).
25.
Pēc šiem precizējumiem es vispirms izskatīšu pretapelācijas sūdzību, kurā, kā jau iepriekš minēts, Padome citstarp apstrīd, ka šajā lietā pastāv pietiekami būtisks tādas tiesību normas pārkāpums, ar kuru tiek piešķirtas tiesības privātpersonām. Patiešām, ja šis iebildums izrādītos pamatots, Savienības ārpuslīgumiskā atbildība neiestātos un visas apelācijas sūdzības iesniedzējas galvenajā apelācijas sūdzībā formulētās prasības būtu jānoraida. Pēc tam es izskatīšu galveno apelācija sūdzību.
B – Par pretapelācijas sūdzību
26.
Savā pretapelācijas sūdzībā Padome attiecībā uz pārsūdzēto spriedumu min divus iebildumus. Ar pirmo iebildumu tā pārmet Vispārējai tiesai, ka tā ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā “attiecībā uz dažiem nosacījumiem par [Savienības] ārpuslīgumiskās atbildības iestāšanos”, ar otro tā Vispārējai tiesai pārmet, ka tā ir lēmusi, ka apstrīdēto aktu atcelšana neesot pienācīgs atlīdzinājums par apgalvoto nemantisko kaitējumu, kas nodarīts apelācijas sūdzības iesniedzējai.
1) Par pirmo iebildumu – kļūdu tiesību piemērošanā attiecībā uz nosacījumiem par Savienības ārpuslīgumiskās atbildības iestāšanos
27.
Padome, kuru atbalsta Apvienotā Karaliste, norāda, ka Vispārējā tiesa nepareizi uzskatīja, ka šajā izskatāmajā lietā ir pierādīts pietiekami būtisks tādas tiesību normas pārkāpums, ar kuru tiek piešķirtas tiesības privātpersonām, kas ir nepieciešams, lai varētu uzskatīt, ka ir izpildīts pirmais no trim nosacījumiem saistībā ar Savienības ārpuslīgumiskās atbildības iestāšanos, proti, par iestādēm pārmestas rīcības prettiesiskumu (
16
). Šis iebildums ir sadalāms divās daļās.
a) Par pirmo daļu – nepareizu Padomes rīcības brīvības apjoma novērtējumu
28.
Pirmkārt, Padome Vispārējai tiesai pārmet, ka tā ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, pārsūdzētā sprieduma 59.–61. punktā secinot, ka tai nav nekādas rīcības brīvības attiecībā uz tās pienākumu ar informāciju un pierādījumiem pamatot apelācijas sūdzības iesniedzējas iekļaušanu to personu un vienību sarakstos, kas ir norādīti apstrīdētajos aktos. Šis secinājums esot pamatots ar jaunāko tiesu praksi, it īpaši ar 2012. gada 21. marta spriedumu Fulmen/Padome (T‑439/10 un T‑440/10, EU:T:2012:142), kā arī ar 2013. gada 18. jūlija spriedumu Komisija u.c./Kadi (C‑584/10 P, C‑593/10 P un C‑595/10 P, EU:C:2013:518) – kas pasludināti pēc tam, kad Padome pieņēma tiesību aktus, ar kuriem apelācijas sūdzības iesniedzēja tika iekļauta un saglabāta minētajos sarakstos, un nebija paredzami laikā, kad šie tiesību akti tika pieņemti, attiecīgi – 2011. gada 23. maijā, 2011. gada 1. decembrī, un 2012. gada 23. martā. Pierādījumam Padome norāda uz ģenerāladvokāta Ī. Bota [Y. Bot] secinājumiem apvienotajās lietās Komisija u.c./Kadi (C‑584/10 P, C‑593/10 P un C‑595/10 P, EU:C:2013:176), kā arī lietā Padome/Manufacturing Support & Procurement Kala Naft (C‑348/12 P, EU:C:2013:470), kuros viņš ieņēma nostāju, kas ir pretēja tai, kuru galu galā pieņēma Tiesa.
29.
Es, pirmkārt, atgādinu, ka atbilstīgi LESD 340. panta otrajai daļai Savienība novērš jebkādu kaitējumu, ko radījušās Savienības iestādes vai to darbinieki, pildot savus pienākumus. Atbilstīgi pastāvīgajai judikatūrai tiesības uz atlīdzinājumu Savienības tiesībās tiek atzītas, ja ir izpildīti trīs nosacījumi, proti, iestādēm pārmestās rīcības prettiesiskums, zaudējumu esamība un cēloņsakarības starp apgalvoto rīcību un norādītajiem zaudējumiem esamība (
17
). Lai izpildītu pirmo nosacījumu, judikatūrā tiek prasīts, lai pārkāptās tiesību normas priekšmets būtu tiesību piešķiršana privātpersonām un pārkāpums būtu pietiekami būtisks (
18
). Tiesa ir precizējusi, ka izšķirošais kritērijs, lai uzskatītu, ka Savienības tiesību pārkāpums ir pietiekami būtisks, ir tas, ka attiecīgā Savienības iestāde skaidri un ievērojami ir pārkāpusi savas rīcības brīvības robežas (
19
). Ja šai iestādei ir tikai ļoti ierobežota rīcības brīvība vai pat tās nav, Savienības tiesību pārkāpums vien var būt pietiekams, lai tiktu pierādīts pietiekami būtiska pārkāpuma izdarīšanas fakts (
20
). Turklāt no judikatūras izriet, ka tās rīcības brīvības apjoms, kura ar pārkāpto tiesību normu ir piešķirta iestādēm, ir atkarīgs citstarp no šīs normas skaidrības un precizitātes pakāpes un ka katrā ziņā Savienības tiesību pārkāpums ir pietiekami būtisks, ja tas ir turpinājies, neņemot vērā tāda sprieduma pasludināšanu, ar ko tikusi atzīta valsts pienākumu neizpilde, prejudiciāla nolēmuma pieņemšanu vai pastāvīgo Tiesas judikatūru šajā jautājumā, no kā izriet attiecīgās rīcības pārkāpuma raksturs (
21
).
30.
Otrkārt, attiecībā uz pārsūdzētā sprieduma pamatojumu, kā rezultātā Vispārējā tiesa minētā sprieduma 69. punktā secināja, ka Padome ir atbildīga par pietiekami būtisku tādas tiesību normas pārkāpumu, ar kuru tiek piešķirtas tiesības privātpersonām, es tūlīt norādu, ka šim pamatojumam piemīt zināma neskaidrība.
31.
Tik tiešām, pārsūdzētā sprieduma 49. punktā Vispārējā tiesa norāda uz tā paša sprieduma 26.–40. punktā veikto analīzi, atbilstīgi kurai tā ir secinājusi, ka Padome nav pierādījusi, ka šis apgalvojums ir pamatots, kas ir vienīgais pamatojums, kas ir vērsts pret apelācijas sūdzības iesniedzēju, lai pret viņu noteiktu ierobežojošus pasākumus (
22
), tādējādi pārkāpjot Regulas Nr. 961/2010 un Regulas Nr. 267/2012 normas, kurās “izsmeļoši ir uzskaitīti nosacījumi, ar kādiem ir pieļaujami šādi [pasākumi]” un “kuru mērķis galvenokārt ir aizsargāt skarto privātpersonu individuālās intereses” (
23
). No šiem pārsūdzētā sprieduma fragmentiem izriet, ka Padomei pārmestais prettiesiskums ir apelācijas sūdzības iesniedzējas tiesību uz to, lai tai attiecīgie pasākumi netiktu piemēroti, ja nav izpildīti attiecīgie materiāltiesiskie nosacījumi, pārkāpums (
24
).
32.
Tomēr, Vispārējai tiesai sākot izskatīt jautājumu, vai Padomei šajā lietā bija rīcības brīvība iepriekš 29. punktā atgādinātās judikatūras izpratnē, tā apgalvo, “ka apstrīdēto aktu prettiesiskums ir saistīts ar faktu, ka Padomes rīcībā nebija informācijas vai pierādījumu elementu, ar kuriem var pietiekami juridiski pierādīt apelācijas sūdzības iesniedzējai piemēroto ierobežojošo pasākumu pamatotību, un līdz ar to Padomei nebija iespējams iesniegt šādus pierādījumus Vispārējā tiesā” (
25
). Norādot uz 2012. gada 21. marta spriedumu Fulmen/Padome (T‑439/10 un T‑440/10, EU:T:2012:142), tā precizē, ka Padomes pienākumu pierādīt ierobežojošo pasākumu pamatotību nosaka pienākums ievērot skarto personu un vienību pamattiesības, tostarp viņu tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā. Tam pārsūdzētā sprieduma 64.–67. punktā seko atgādinājums par četriem Vispārējās tiesas spriedumiem – 2009. gada 14. oktobra spriedumu Bank Melli Iran/Padome (T‑390/08, EU:T:2009:401), 2006. gada 12. decembra spriedumu Organisation des Modjahedines du peuple d’Iran/Padome (T‑228/02, EU:T:2006:384), 2008. gada 23. oktobra spriedumu People’s Mojahedin Organization of Iran/Padome (T‑256/07, EU:T:2008:461) un 2008. gada 4. decembra spriedumu People’s Mojahedin Organization of Iran/Padome (T‑284/08, EU:T:2008:550) – par to aktu tiesiskuma pārbaudes tiesā apmēru, ar kuriem tiek noteikti ierobežojoši pasākumi. Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 68. punktā secina, ka “parasti piesardzīga un rūpīga iestāde tādos apstākļos kā šajā lietā pirmā apstrīdētā akta pieņemšanas laikā būtu spējīga saprast, ka tai ir pienākums ievākt informāciju vai pierādījumu elementus, kuri attaisno pret apelācijas sūdzības iesniedzēju noteiktos ierobežojošos pasākumus, lai apstrīdēšanas gadījumā varētu pierādīt minēto pasākumu pamatotību, Savienības tiesā iesniedzot minēto informāciju vai pierādījumu elementus”. Tiesību norma, attiecībā uz kuru Vispārējā tiesa izskata Padomes rīcības brīvību, lai pierādītu būtiska pārkāpuma esamību, šajos pārsūdzētā sprieduma fragmentos drīzāk ir apelācijas sūdzības iesniedzējas tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā.
33.
Šo neskaidrību, iespējams, izraisa apstāklis, ka jautājums par Padomes pilnvaru robežām, saskaroties ar pamattiesību ievērošanu ierobežojošo pasākumu jomā, ir radies galvenokārt attiecībā uz tiesībām uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā. Tas galvenokārt ir saistīts ar prasību nodrošināt to tiesību aktu pārbaudi tiesā, ar kuriem tiek noteikti šādi pasākumi, kā, piemēram, Padomes pienākums ar pierādījumu elementiem pierādīt to pamatojumu, kas attaisno to noteikšanu, līdzīgi kā pienākums pamatot šos tiesību aktus, kas laika gaitā pasludinātajos Savienības tiesu spriedumos pakāpeniski ir noteikts (
26
). Tieši šādā kontekstā ir jālasa pārsūdzētā sprieduma pamatojums, kas ir apstrīdēts pretapelācijas sūdzības pirmā pamata pirmajā daļā, kā arī jāanalizē argumenti, kurus Padome ir izvirzījusi tā atbalstam.
34.
Pirmkārt, es norādu, ka tas, kas tika kvalificēts kā “kļūda vērtējumā”, proti, rīcība, kura beigās tika pārmesta Padomei tajā pārsūdzētā sprieduma daļā, kas veltīta atcelšanas prasības izskatīšanai, bija Padomes nespēja iesniegt Savienības tiesā jebkādus pierādījuma elementus, kas ļautu izvērtēt pret apelācijas sūdzības iesniedzēju noteikto ierobežojošo pasākumu tiesiskumu. Pārsūdzētā sprieduma 37. punktā ir izklāstīts, ka, atbildot uz Vispārējās tiesas lūgumu, Padome norādīja, ka vienīgais tās rīcībā esošais elements par ierobežojošo pasākumu pret apelācijas sūdzības iesniedzēju noteikšanu un spēkā paturēšanu bija kādas dalībvalsts priekšlikums to darīt un ka šajā priekšlikumā ietvertā informācija bija pārņemta arī apstrīdēto aktu pamatojumā. Šis Padomes rīcības trūkums izraisīja neiespējamību jebkādā veidā tiesā pārbaudīt ierobežojošo pasākumu pret apelācijas sūdzības iesniedzēju noteikšanas pamatojumam izvirzītā apsvēruma pamatotību, šī iemesla dēļ padarot tos tiesību aktus, ar kuriem ir veikti apstrīdētie ieraksti, par prettiesiskiem (
27
).
35.
Tāpēc pārsūdzētajā spriedumā nekādi nevarēja tikt pārbaudīts, vai Padome informācijas un pierādījumu elementu izvērtējumā, kuru rezultātā apelācijas sūdzības iesniedzēja tika iekļauta attiecīgajos sarakstos, vai sarežģītu politisku jautājumu izvērtēšanā ir ievērojusi savas rīcības brīvības robežas, kas varētu izraisīt jautājumu par pārbaudes tiesā robežām. Padomes atsaucei uz ģenerāladvokāta Ī. Bota secinājumiem apvienotajās lietās Komisija u.c./Kadi (C‑584/10 P, C‑593/10 P un C‑595/10 P, EU:C:2013:176), kā arī lietā Padome/Manufacturing Support & Procurement Kala Naft (C‑348/12 P, EU:C:2013:470), kuros viņš atbalsta to, ka ierobežojošu pasākumu un “Savienības tiesas pielāgotas” kontroles jomā tiek atzīta plaša Padomes rīcības brīvība (
28
), šajā tiesvedībā nav nekādas nozīmes.
36.
Tieši pārbaudes tiesā efektivitāte – ja ne pats šādas kontroles princips agrākā posmā –, nevis tās robežas, ir tas, par ko ir runa šajā lietā. Iestāde, kura atsaucas uz tiesībām pret privātpersonu vai juridisku personu vērstu ierobežojošu pasākumu noteikšanu un spēkā paturēšanu pamatot tikai ar vienkāršu no dalībvalsts saņemtu informāciju, kurai nav pievienoti nekādi pierādījumu elementi, kas varētu pierādīt vai vienkārši tikai atbalstīt tajā ietverto apgalvojumu ticamību, pat pēc tam, kad ieinteresētā persona, izmantojot nopietnus argumentus, ir norādījusi, ka tā nav iesaistīta darbībās, kuras tai piedēvētas, šī iestāde ne vien neievēro tiesību normas, kas nosaka noteikumus, lai noteiktu un paturētu spēkā šādus pasākumus, bet arī būtiski noliedz jebkādu iespējamu tās darbības pārbaudi Savienības tiesā.
37.
Vēl labu laiku pirms 2012. gada 21. marta sprieduma Fulmen/Padome (T‑439/10 un T‑440/10, EU:T:2012:142), kā arī 2013. gada 18. jūlija sprieduma Komisija u.c./Kadi (C‑584/10 P, C‑593/10 P un C‑595/10 P, EU:C:2013:518) Tiesa apstiprināja principu, atbilstīgi kuram ir jānodrošina to tiesību aktu pārbaude tiesā, ar kuriem Padome nosaka ierobežojošus pasākumus pret fiziskām vai juridiskām personām.
38.
2007. gada 18. janvāra spriedumā PKK un KNK/Padome (C‑229/05 P, EU:C:2007:32) attiecībā uz ierobežojošiem pasākumiem pret personām un vienībām saistībā ar cīņu pret terorismu Tiesa ir precizējusi, ka Savienība ir “tiesību kopiena, kurā tiek kontrolēta tās iestāžu tiesību aktu atbilstība [..] Līgumam” un kurā “fiziskām personām ir jābūt iespējai efektīvi aizsargāt tiesā savas [..] tiesības”. Šajā pašā spriedumā Tiesa arī precizēja, ka ierobežojošo pasākumu jomā šādas aizsardzības efektivitāte ir it īpaši svarīga tādēļ, ka šie pasākumi “izraisa nopietnas sekas”, jo ar tiem ne tikai tiek ierobežotas minēto personu, grupu vai organizāciju iespējas veikt finanšu darījumus un sniegt finanšu pakalpojumus, bet arī tiek kaitēts to reputācijai un politiskajai darbībai (
29
). Tiesa arī precizēja, ka ir jāpārbauda pierādījumu elementi, kuri pamatojuši ierakstu attiecīgajos sarakstos, kā arī ir jāpārbauda minēto personu un organizāciju precīza identifikācija (
30
).
39.
Šie principi tieši to ierobežojošo pasākumu jomā, kas noteikti saistībā ar starptautiskā terorisma apkarošanu, ir apstiprināti 2010. gada 29. jūnija spriedumā E un F (C‑550/09, EU:C:2010:382). Protams, kā tiesas sēdē uzsvēra Padome, šis spriedums attiecas uz šīs iestādes pienākumu pamatot tiesību aktus, ar kuriem nosaka ierobežojošus pasākumus, savukārt šajā lietā vismaz apelācijas tiesvedības posmā jautājums nav nedz par pamatojuma neesamību, nedz tā nesniegšanu saistībā ar apelācijas sūdzības iesniedzējas iekļaušanu attiecīgajos sarakstos (
31
). Tomēr šajā spriedumā Tiesa skaidri un nepārprotami ir apgalvojusi gan prasību, ka šiem pasākumiem ir jāpiemēro “pienācīga pārbaude tiesā par [to] likumību pēc būtības”, gan šīs pārbaudes apjomu, lai “pārbaudītu faktus, kā arī pierādījumus un informāciju, kas norādīta tās pamatojumam” (
32
). Šāda pārbaude var būt neveiksmīga ne vien tiesību akta, kas pakļauts šādai kontrolei, pamatojuma neesamības dēļ, bet arī to elementu neesamības dēļ, kas kaut vai ierobežotas pārbaudes ietvaros ļauj pārbaudīt šādas argumentācijas pamatotību.
40.
No iepriekš teiktā izriet, ka, pretēji tam, ko apgalvo Padome, laikā, kad apelācijas sūdzības iesniedzējas nosaukums pirmo reizi tika iekļauts attiecīgajos sarakstos – 2011. gada 23. maijā –, Tiesas judikatūrā nebija nekādas neskaidrības attiecībā uz Padomes pienākumu, pieņemot lēmumus, ar kuriem paredz ierobežojošus pasākumus pret fiziskām vai juridiskām personām, ievērot prasības, kuras izriet no minēto personu tiesībām uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā, un tādējādi attiecībā uz tās pienākumu par pamatu izmantot tādu faktu un pierādījumu bāzi, kas ļauj Savienības tiesai veikt kaut vai ierobežotu minēto lēmumu tiesiskuma pārbaudi.
41.
Turklāt ir jānorāda, ka tādas judikatūras esamība, kurā ir pierādīts attiecīgajai iestādei pārmestās rīcības pārkāpuma raksturs, nav obligāts nosacījums, lai tā varētu tikt kvalificēta kā pietiekami būtisks pārkāpums. No iepriekš 29. punktā minētās judikatūras izriet, ka tāda kvalifikācija, kurā tiek ņemts vērā tās rīcības brīvības apjoms, kura ar pārkāptā tiesību normu ir piešķirta iestādēm, ir atkarīga it īpaši no šīs tiesību normas skaidrības un precizitātes pakāpes. Tādējādi, ņemot vērā nozīmi, kāda tādā tiesību kopienā, kāda ir Savienība, ir pamattiesību aizsardzībai, pēc manām domām, nav apšaubāms fakts, ka Savienības iestādēm nav rīcības brīvības attiecībā uz to pienākumu pamatot ierobežojošu pasākumu pret fiziskām vai juridiskām personām pieņemšanu un saglabāšanu vismaz ar tādu pierādījumu bāzi, kas ļauj Savienības tiesai veikt kaut vai ierobežotu to apgalvojumu pamatotības vai vienkārši objektīvi iespējamā rakstura pārbaudi, kas ir izmantoti par pamatu šādu pasākumu noteikšanai (
33
).
42.
Izskatāmajā lietā, kā tika atzīmēts iepriekš 34. punktā un kā arī Padome ir atzinusi, atbildot uz Vispārējās tiesas pieprasījumu, un ir apstiprinājusi tiesas sēdē šajā tiesvedībā, apgalvojums, ar kuru ir pamatota apelācijas sūdzības iesniedzējas iekļaušana un gandrīz trīs gadus ilga saglabāšana attiecīgajos sarakstos, nevienu brīdi nav ticis pamatots ar jebkādu pierādījuma elementu, šādi padarot neiespējamu jebkādu pārbaudi Savienības tiesā.
43.
Šādos apstākļos Vispārējā tiesa, nepieļaujot kļūdas tiesību piemērošanā, pārsūdzētā sprieduma 69. punktā ir uzskatījusi, ka Padomei pārmestā rīcība ir pietiekami būtisks Savienības tiesību pārkāpums tās judikatūras izpratnē, kas ir minēta iepriekš 29. punktā.
44.
Izklāstīto iemeslu dēļ Padomes iebilduma pirmā daļa par kļūdu tiesību piemērošanā attiecībā uz Savienības ārpuslīgumiskās atbildības iestāšanās nosacījumiem, pēc manām domām, ir jānoraida.
b) Par otro daļu – nepareizu situācijas sarežģītības pakāpes, kā arī pārkāpto tiesību normu piemērošanas un interpretācijas grūtību novērtējumu
45.
Otrkārt, Padome apgalvo, ka Vispārējā tiesa, pārsūdzētā sprieduma 62. punktā uzskatot, ka tiesību norma, ar kuru Padomei ir noteikts pienākums pierādīt apelācijas sūdzības iesniedzējai noteikto ierobežojošo pasākumu pamatotību, neattiecas uz īpaši sarežģītu situāciju un nerada piemērošanas vai interpretācijas grūtības, ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā. Padome uzsver, ka grūtības, kas ir saistītas ar konfidenciālas informācijas, kura ir izmantota par pamatu lēmumam par iekļaušanu sarakstā, paziņošanu, lai Vispārējā tiesa to izvērtētu, ir uzsvērtas ģenerāladvokātes E. Šarpstones [E. Sharpston] secinājumos lietā Francija/People’s Mojahedin Organization of Iran (C‑27/09 P, EU:C:2011:482) un, lai novērstu šīs grūtības, jauns 105. pants ir ticis iekļauts Vispārējās tiesas Reglamentā 2014. gadā, proti, vairākus gadus pēc tam, kad apelācijas sūdzības iesniedzēja pirmo reizi tika iekļauta attiecīgajos sarakstos.
46.
Es atgādinu, ka atbilstīgi pastāvīgajai judikatūrai sistēmā, ko Tiesa ir noteikusi atbilstīgi LESD 340. panta otrajai daļai, ir ņemta vērā noregulējamo situāciju sarežģītība un dokumentu piemērošanas vai interpretācijas grūtības, kā arī pārkāptās tiesību normas skaidrības un precizitātes pakāpe (
34
).
47.
Šajā izskatāmajā lietā pietiek norādīt, ka nevienā brīdī tiesvedības laikā pirmajā instancē Padome nav atsaukusies uz to dokumentu vai informācijas, kas ir tās rīcībā, konfidencialitāti, lai iebilstu pret to paziņošanu Vispārējai tiesai. Turpretī – kā vairākas reizes tika atgādināts iepriekš – Padome norādīja Vispārējai tiesai, ka tikai tā informācija, kas ir tās rīcībā attiecībā uz ierobežojošo pasākumu noteikšanu un saglabāšanu pret apelācijas sūdzības iesniedzēju, tikusi pārņemta iekļaušanas akta pamatojumā. Kā Padomes pārstāvis tiesas sēdes laikā apstiprināja, atbildot uz konkrētu Tiesas jautājumu, šajā lietā vispār nav bijis jautājuma par konfidenciālas informācijas paziņošanu Savienības tiesai.
48.
Šajos apstākļos Padomei nav pamata balstīties uz apgalvotajām procesuālajām grūtībām, kas bija saistītas ar šādu nodošanu tad, kad tika noteikti attiecīgie pasākumi, lai apstrīdētu pārsūdzētā sprieduma 62. punktā ietverto konstatējumu, atbilstīgi kuram tiesību norma, ar kuru Padomei ir noteikts pienākums pierādīt šo pasākumu pamatotību, “neattiecas uz īpaši sarežģītu situāciju” un šī norma “ir skaidra un precīza”, tātad tā “nerada piemērošanas vai interpretācijas grūtības”.
49.
Izklāstīto iemeslu dēļ Padomes iebilduma otrā daļa par kļūdu tiesību piemērošanā attiecībā uz Savienības ārpuslīgumiskās atbildības iestāšanās nosacījumiem arī ir jānoraida.
2) Par otro iebildumu – kļūdu tiesību piemērošanā attiecībā uz Padomei piespriesto atlīdzinājuma izmaksu apelācijas sūdzības iesniedzējai par tai radīto nemantisko kaitējumu
50.
Ar otro iebildumu savā pretapelācijas sūdzībā par pārsūdzētā sprieduma 87.–92. punktu Padome, kuru šajā ziņā atbalsta Apvienotā Karaliste, pārmet Vispārējai tiesai, ka tā, piespriežot tai samaksāt apelācijas sūdzības iesniedzējai EUR 50000 par apgalvoto nemantisko kaitējumu, kas, kā apgalvots, tai esot nodarīts, ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā. Šādi rīkojoties, Vispārējā tiesa neesot ievērojusi judikatūru, atbilstīgi kurai lēmuma par iekļaušanu sarakstā atcelšana var attaisnot attiecīgo personu un būt tai nodarītā nemantiskā kaitējuma kompensācijas veids. Padome uzskata, ka apsvērumi, kuri ir līdzīgi tiem, kādus sava nolēmuma pamatošanai izvirzījusi Vispārējā tiesa, proti, it īpaši tā apgalvojuma nopietnība, atbilstīgi kuram vienība ir iesaistīta Irānas kodolieroču izplatīšanā, tiek piemēroti mutatis mutandis arī attiecībā uz citām lietām, it īpaši lietā Sison/Padome (spriedums, 2007. gada 11. jūlijs, Sison/Padome, T‑47/03, nav publicēts, EU:T:2007:207), kurā Vispārējā tiesa savukārt esot noraidījusi prasītāja izvirzīto prasību izmaksāt atlīdzību par nemantisko kaitējumu. Padome arī norāda, ka izskatāmajā lietā tā ir nolēmusi 2014. gada aprīlī, proti, pirms pārsūdzētā sprieduma pasludināšanas, svītrot apelācijas sūdzības iesniedzējas nosaukumu no attiecīgajiem sarakstiem.
51.
Pirms Padomes argumentu izskatīšanas īsumā ir jāatgādina Vispārējās tiesas argumentācija pārsūdzētā sprieduma pamatojuma daļā, kas ir apstrīdēta saistībā ar analizējamo iebildumu.
52.
Pārsūdzētā sprieduma 80. un 85. punktā Vispārējā tiesa vispirms norāda, ka, ja ierobežojoši pasākumi ir noteikti pret vienību, kura, kā apgalvots, ir sniegusi atbalstu kodolieroču izplatīšanai, tā publiski tiek saistīta ar tādu rīcību, kas tiek uzskatīta par smagu apdraudējumu starptautiskajam mieram un drošībai, kuras sekas ir tādas, ka pret vienību rodas nopēlums un neuzticēšanās, kas līdz ar to aizskar arī tās reputāciju un tātad tai rada nemantisku kaitējumu, kurš atšķiras no mantiskā kaitējuma, jo skartas ir tās tirdzniecības attiecības, par kuru apelācijas sūdzības iesniedzējai ir tiesības saņemt atlīdzību. Norādījusi, ka apstrīdēto tiesību aktu atcelšana var būt atlīdzības veids par minēto kaitējumu, jo šī atcelšana nozīmē konstatāciju, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas saistīšana ar kodolieroču izplatīšanu ir nepamatota un tātad prettiesiska, Vispārējā tiesa konstatē, ka tādos apstākļos kā šajā lietā apelācijas sūdzības iesniedzējas iekļaušanas sarakstā atcelšana var tikai ierobežot piešķiramās atlīdzības apmēru, taču tā nevar būt pilnīgs atlīdzinājums par ciesto kaitējumu (
35
). Vispārējā tiesa izklāsta četrus šīs konstatācijas pamatojumus. Pirmkārt, sekas, kuras ir apelācijas sūdzības iesniedzējas ciestā morālā kaitējuma pamatā, it īpaši ietekme uz tādu trešo personu rīcību attiecībā pret apelācijas sūdzības iesniedzēju, no kurām vairums atrodas ārpus Savienības, “nav tādas, kuras pilnībā var tikt izlīdzinātas ar a posteriori konstatāciju par apstrīdēto aktu prettiesiskumu, jo ierobežojošu pasākumu noteikšana pret vienību piesaista vairāk uzmanības un atbildes reakcijas – jo sevišķi ārpus Savienības – nekā to vēlāka atcelšana” (pārsūdzētā sprieduma 88. punkts). Otrkārt, Padomes uzturētais apgalvojums pret apelācijas sūdzības iesniedzēju ir īpaši smags (pārsūdzētā sprieduma 89. punkts). Treškārt, šis apgalvojums “nav pamatots ne ar kādu atbilstošu informāciju vai pierādījumu elementiem” (pārsūdzētā sprieduma 90. punkts). Ceturtkārt, kaut arī apelācijas sūdzības iesniedzējas nosaukuma iekļaušanu sarakstā Padome būtu varējusi atsaukt jebkurā brīdī, tomēr, neraugoties uz apelācijas sūdzības iesniedzējas protestiem, tas tika atstāts sarakstā gandrīz trīs gadus (pārsūdzētā sprieduma 91. punkts).
53.
Padomes argumentu pamatā ir vairākas, manuprāt, kļūdainas premisas.
54.
Pirmkārt, pretēji tam, ko šī iestāde ļauj noprast, Tiesa nav ierobežojošo pasākumu jomā transponējusi principu, kuru tā ir noteikusi strīdiem, kas ir saistīti ar Eiropas Savienības civildienestu, un atbilstīgi kuram administrācijas akta atcelšana un tātad tā prettiesiskuma atzīšana pati par sevi ir tā nemantiskā kaitējuma pienācīgs un principā pietiekams atlīdzinājums, kuru šis akts ir radījis ierēdnim, kas to apstrīd (
36
). Protams, kā atgādina Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 86. punktā, 2013. gada 28. maija sprieduma Abdulrahim/Padome un Komisija (C‑239/12 P, EU:C:2013:331) 72. punktā Tiesa apgalvoja, ka apstrīdētā akta prettiesiskuma atzīšana var attaisnot prasītāju vai sniegt noteikta veida atlīdzinājumu par nemantisko kaitējumu, kas viņam nodarīts šā prettiesiskuma dēļ. Tomēr, pirmkārt, Tiesa izteica šo apgalvojumu, izsakoties par prasītāja intereses celt prasību saglabāšanu pēc tā nosaukuma svītrošanas no strīdīgā saraksta, kas tādējādi minētā sprieduma kontekstā ir uzskatāms par obiter dictum. Otrkārt, Tiesa tikai apgalvoja, ka akta atcelšana “var [..] viņam sniegt noteikta veida atlīdzinājumu par morālo kaitējumu” (
37
), nepārņemot daudz ierobežotāko formulējumu, kas izmantots 1990. gada 7. februāra sprieduma Culin/Komisija (C‑343/87, EU:C:1990:49) 26. punktā – uz kuru tā tomēr ir atsaukusies –, saskaņā ar kuru apstrīdētā tiesību akta atcelšana “pati par sevi ir pienācīgs atlīdzinājums par jebkādu morālo kaitējumu, kas var būt nodarīts [prasītājam]” (
38
).
55.
Otrkārt, lai gan Tiesa ir transponējusi iepriekš 54. punktā minēto principu, no judikatūras izriet, ka tā piemērošana nav automātiska, pretēji tam, ko, šķiet, uzskata Padome. Tādējādi, no vienas puses, lai novērtētu, vai prettiesiska tiesību akta atcelšanas rezultāts var būt prasītājam nodarīta nemantiskā kaitējuma atlīdzināšana ar atpakaļejošu spēku, ir jāņem vērā visi izskatāmās lietas apstākļi (
39
), tostarp pārkāpuma smagums un ilgums (
40
), tāpat arī atbildību pastiprinoši apstākļi, kas raksturo īpašo ieinteresētās personas situāciju (
41
). No otras puses, prasītājs var pierādīt, ka tam ir nodarīts nemantisks kaitējums, kas nav saistīts ar prettiesiskumu, kas ir tiesību akta atcelšanas pamatā un kurš ar šo atcelšanu nevar tikt pilnībā atlīdzināts (
42
). Šajā ziņā judikatūrā ir precizēts, ka publiski izteiktas nopietnas apsūdzības pret ieinteresēto personu tai nelabvēlīgā aktā vai saistībā ar procedūru, kuras rezultātā ir pieņemts šāds akts, var šai personai radīt nemantisku kaitējumu atsevišķi no šī akta, ja šīs apsūdzības nodara kaitējumu viņas godam, cieņai, pašapziņai vai reputācijai (
43
). Kā Tiesa ir norādījusi 2013. gada 28. maija spriedumā Abdulrahim/Padome un Komisija (C‑239/12 P, EU:C:2013:331), personas, uz kurām attiecas ierobežojošie pasākumi, ir publiski atzītas par tādām, kuras ir saistītas ar rīcību, kas tās apkauno un izraisa neuzticēšanos (
44
). Tāpēc tām ir nodarīts nemantisks kaitējums, kas ir atšķirīgs no tā, kurš izriet no paša akta, un kas atkarībā no apstākļiem var izrādīties tāds, kurš pilnībā ar šā akta atcelšanu nevar tikt atlīdzināts (
45
).
56.
Treškārt, pretēji tam, ko ir norādījusi Padome, prasība par tā nemantiskā kaitējuma atlīdzināšanu, kas esot nodarīts prasītājam, lietā Sison/Padome (spriedums, 2007. gada 11. jūlijs, Sison/Padome, T‑47/03, nav publicēts, EU:T:2007:207) tika noraidīta citu iemeslu dēļ, nevis pamatojoties uz konstatējumu, atbilstīgi kuram ar attiecīgo ierobežojošo pasākumu atcelšanu šis kaitējums ir ticis pilnībā atlīdzināts. Minētā sprieduma 241. punkts, uz kuru norāda Padome, attiecas uz vienīgo kaitējumu, kas izriet no prasītāja tiesību uz aizstāvību pārkāpšanas, kas ir kaitējums, kuru Vispārējā tiesa ir uzskatījusi par pienācīgi atlīdzināmu, atceļot apstrīdēto aktu, ņemot vērā pārkāptās tiesību normas procesuālās garantijas raksturu. Turpretī tā paša sprieduma 247. punktā Vispārējā tiesa izsakās par prasību atlīdzināt nemantisko kaitējumu, kurš konkrēti izriet no prasītāja kā terorista stigmatizācijas, noraidot šo prasību tādēļ, ka nav pierādījumu par tiešu cēloņsakarību starp šo kaitējumu un apstrīdētajiem Kopienu aktiem.
57.
No iepriekš norādītajiem apsvērumiem izriet, ka, nepieļaujot kļūdas, kuras tai pārmet Padome, Vispārējā tiesa pārsūdzētajā spriedumā ir veikusi apstākļu novērtējumu izskatāmajā lietā, lai pārbaudītu, vai un cik lielā mērā nemantiskais kaitējums, uz kuru norāda apelācijas sūdzības iesniedzēja, varētu tikt uzskatīts par tādu, kas pilnībā atlīdzināts, atceļot attiecīgos tiesību aktus.
3) Secinājums par pretapelācijas sūdzību
58.
Pamatojoties uz visiem izklāstītajiem apsvērumiem, es uzskatu, ka Padomes pretapelācijas sūdzība nav pamatota un tāpēc tā ir jānoraida.
C – Par galveno apelācijas sūdzību
59.
Apelācijas sūdzības iesniedzēja tās pamatošanai izvirza divus pamatus. Ar pirmo pamatu, kas ir vērsts pret pārsūdzētā sprieduma 93.–149. punktu, tā pārmet Vispārējai tiesai, ka tā, noraidot tās prasību atlīdzināt mantisko kaitējumu, kas tai nodarīts, iekļaujot to attiecīgajos sarakstos, ir pieļāvusi dažādas kļūdas tiesību piemērošanā. Turpretī otrais pamats ir vērsts pret to pārsūdzētā sprieduma daļu, kurā Vispārējā tiesa ir lēmusi par apelācijas sūdzības iesniedzējas lūgumu atlīdzināt nemantisko kaitējumu.
1) Par pirmo pamatu – LESD 340. panta otrās daļas, Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 41. panta 3. punkta un samērīguma un taisnīgas izvērtēšanas principu pārkāpumu, atteikšanos spriest tiesu, faktu sagrozīšanu un nepietiekamu un pretrunīgu argumentāciju attiecībā uz prasību atlīdzināt mantisko kaitējumu, kurš esot nodarīts apelācijas sūdzības iesniedzējai
60.
Pamatam ir vairākas daļas.
a) Par pirmo daļu – pilnīgas atlīdzināšanas principa, kas noteikts LESD 340. panta otrajā daļā un Pamattiesību hartas 41. panta 3. punktā, pārkāpumu
61.
Ar savas apelācijas sūdzības pirmā pamata pirmo daļu apelācijas sūdzības iesniedzēja pārmet Vispārējai tiesai, ka tā ir pārkāpusi tās tiesības uz pilnīgu to zaudējumu atlīdzināšanu, kurus izraisījusi Padomes prettiesiskā rīcība, atbilstīgi tiem principiem, kuri ir noteikti LESD 340. panta otrajā daļā un Pamattiesību hartas 41. panta 3. punktā. Tā norāda, ka starp vispārējiem tiesību principiem, kas ir kopīgi visu dalībvalstu tiesību sistēmām un uz kuriem ir atsauce šajās tiesību normās, ir “samērīguma” un “taisnīgas novērtēšanas” principi, atbilstīgi kuriem, ja zaudējumu esamība ir pierādīta, bet to apmēra noteikšana vai to precīzas summas noteikšana ir sarežģīta vai darbietilpīga, Vispārējai tiesai ir pienākums “pareizi un taisnīgi vai, pakārtoti, ex aequo et bono” noteikt zaudējumu atlīdzināšanas summu, nevis noraidīt visu “pierādījumu” kopumu. Apelācijas sūdzības iesniedzēja arī apgalvo, ka Vispārējā tiesa pēc tam, kad dažādos pārsūdzētā sprieduma (
46
) fragmentos tika atzīts, ka Padomes rīcība faktiski un “pēc būtības” apelācijas sūdzības iesniedzējai ir radījusi zaudējumus, ir noraidījusi visas prasības atlīdzināt mantisko kaitējumu, izmantojot neloģisku un pretrunīgu pamatojumu.
62.
Es iesākumā piebildīšu, ka iepriekš minētos argumentus apelācijas sūdzības iesniedzēja sistemātiski un pilnībā ir atspoguļojusi citās sava pirmā pamata daļās, kuras attiecas uz pārsūdzētā sprieduma pamatojumu saistībā ar dažādām kaitējuma daļām, kuras tā norādīja pirmajā instancē, tādējādi pamatoti varētu tikt jautāts par izskatāmās daļas autonomiju minētā pamata kontekstā.
63.
Ņemot vērā iepriekš minēto, es atgādinu, ka Savienības ārpuslīgumiskās atbildības par tās iestāžu prettiesisku rīcību iestāšanās LESD 340. panta otrās daļas izpratnē ir atkarīga no tā, vai ir izpildīti visi kumulatīvie nosacījumi, proti, zaudējumi ir reāli un pastāv cēloņsakarība starp iestādēm pārmesto rīcību un norādīto kaitējumu (
47
). Turklāt atbilstīgi pastāvīgajai judikatūrai apelācijas sūdzības iesniedzējai ir jāiesniedz neapgāžami pierādījumi gan par tās norādītā kaitējuma esamību, gan par tā apmēru (
48
). Tāpat arī pastāvīgajā judikatūrā ir norādīts, ka pirmām kārtām tai pusei, kura izvirza apsūdzību par Savienības atbildību, ir jāpierāda cēloņsakarība starp šo kaitējumu un iestādēm inkriminēto rīcību (
49
).
64.
Pretēji tam, ko, šķiet, liek noprast apelācijas sūdzības iesniedzēja, šie principi ir piemērojami arī tad, ja ierobežojošo pasākumu pret fiziskām vai juridiskām personām, proti, pasākumu, kas ir paredzēti, lai negatīvi ietekmētu attiecīgo vienību vai privātpersonu tiesisko vai finansiālo stāvokli, lai izraisītu to rīcības izmaiņas, pieņemšanas kontekstā tiek apšaubīta Savienības ārpuslīgumiskā atbildība. Tādējādi Vispārējai tiesai nevar tikt pārmests, ka tā, pamatojoties uz apelācijas sūdzības iesniedzējas iesniegtajiem pierādījumiem, ir veikusi gan dažādo apelācijas sūdzības iesniedzējas minēto kaitējumu esamības, gan šo kaitējumu apmēra novērtējumu un attiecībā uz katru apgalvotā kaitējuma daļu ir pārbaudījusi tiešās cēloņsakarības ar Padomei pārmesto prettiesisko rīcību esamību. Tādējādi apstāklis, ka pēc šādas analīzes Vispārējā tiesa ir noraidījusi visas apelācijas sūdzības iesniedzējas izvirzītās pretenzijas, neļauj tam pašam par sevi un neatkarīgi no kļūdu konstatācijas minētajā analīzē secināt, ka būtu pārkāpta LESD 340. panta otrā daļa un Pamattiesību hartas 41. panta 3. punktā minētais princips.
65.
Attiecībā uz iebildumu par pamatojumu apgalvoto neloģisko un pretrunīgo raksturu es – tāpat kā Padome – norādu, ka tā pamatā ir selektīvs pārsūdzētā sprieduma lasījums. Pirmkārt, apgalvojums minētā sprieduma 88. punktā, atbilstīgi kuram no lietas materiāliem izriet, ka apgalvojums par apelācijas sūdzības iesniedzējas iesaisti kodolieroču izplatīšanā ir skāris tādu trešo personu rīcību, kuras atrodas ārpus Savienības, ir iekļauts pamatojumā par prasības atlīdzināt nemantisko kaitējumu pārbaudi, Vispārējai tiesai precizējot, ka šīs sekas tieši ir šā kaitējuma pamatā, un tāpēc tas nevar tikt uzskatīts par novērtēšanas elementu, kas attiecas uz apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvotā mantiskā kaitējuma pastāvēšanu. Otrkārt, pārsūdzētā sprieduma 109. punktā Vispārējā tiesa, protams, kā to uzsver apelācijas sūdzības iesniedzēja, ir norādījusi, ka “tirdzniecības attiecību pārtraukšana no Savienībā esošo vienību puses ir neizbēgamas ierobežojošo pasākumu noteikšanas sekas” un ka izskatāmajā lietā tirdzniecības attiecību pārtraukšana starp Siemens AG un apelācijas sūdzības iesniedzēju ir attiecīgo pasākumu noteikšanas “tiešas sekas”. Tomēr turpmākās analīzes beigās Vispārējā tiesa ir secinājusi, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja nav juridiski pietiekami pierādījusi norādītā mantiskā kaitējuma – kā šīs pārtraukšanas seku – pastāvēšanu. Treškārt, pārsūdzētā sprieduma 145. punktā ietverto apgalvojumu, atbilstīgi kuram “attiecīgie apelācijas sūdzības iesniedzējas grāmatvedības uzskaites izvilkumi un kopsavilkuma tabula tik tiešām norāda uz būtisku apelācijas sūdzības iesniedzējas apgrozījuma kritumu”, papildina konstatējums, ko apelācijas sūdzības iesniedzēja nenorāda, ka minētajos dokumentos “nav norādīti šādas attīstības cēloņi”. Tas pats attiecas arī uz apgalvojumu, kas ir ietverts pārsūdzētā sprieduma 147. punktā un atbilstīgi kuram attiecīgie ierobežojošie pasākumi “pēc savas būtības ierobežo apelācijas sūdzības iesniedzējas saimniecisko darbību”, – tam šajā pašā punktā seko konstatējums, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja nav iesniegusi pierādījumus, ar kuriem varētu tikt novērtēts nodarītā kaitējuma apmērs.
66.
Visbeidzot, attiecībā uz iebildumu par apgalvoto Vispārējās tiesas pienākumu piešķirt atlīdzību ex aequo et bono, kad ir pierādīta zaudējumu esamība, bet to apmēra novērtējumam ir nepieciešamas sarežģītas darbības, šis iebildums ir jāpārbauda apelācijas sūdzības iesniedzējas norādīto dažādo kaitējuma daļu konkrētas novērtēšanas kontekstā, proti, tādas novērtēšanas kontekstā, kas ir pārējo analizējamo pamata daļu atsevišķas kritikas objekts. Šajā posmā pietiek norādīt, ka šāds pienākums nekādā ziņā nevar atbrīvot Savienības tiesu no pienākuma katrā konkrētajā gadījumā pārbaudīt, vai Savienības ārpuslīgumiskās atbildības iestāšanās nosacījumi, it īpaši attiecībā uz norādītā kaitējuma pastāvēšanu un cēloņsakarību, ir izpildīti.
67.
Pamatojoties uz visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem, es uzskatu, ka galvenās apelācijas sūdzības pirmā pamata pirmā daļa attiecībā uz daļām, kuras nesakrīt ar šā paša pamata pārējām daļām, ir jānoraida kā nepamatota.
b) Par otro daļu – dažādām kļūdām tiesību piemērošanā, noraidot prasību par apgalvotā apelācijas sūdzības iesniedzējai nodarītā kaitējuma atlīdzināšanu, saistībā ar līguma par Derbendihānas [Derbendikhan] (Irāka) elektrostacijas atjaunošanu izbeigšanu un bankas kontu slēgšanu
i) Par prasību atlīdzināt kaitējumu, kas ir saistīts ar līguma par Derbendihānas elektrostacijas atjaunošanu izbeigšanu
68.
Apelācijas sūdzības pirmā pamata otrajā daļā apelācijas sūdzības iesniedzēja pirmām kārtām apgalvo, ka Vispārējā tiesa – patvaļīgi un pārkāpjot samērīguma un “taisnīgas novērtēšanas” principus – ir atteikusies tai piešķirt jebkādu atlīdzinājumu par tai nodarīto kaitējumu, ko radīja līguma par Derbendihānas (Irāka) elektrostacijas atjaunošanu atcelšana.
69.
Tā norāda, ka Vispārējā tiesa, pirmkārt, pārsūdzētā sprieduma 102. punktā ir atzinusi, ka šo līgumu, kuru parakstījusi apelācijas sūdzības iesniedzēja un Irākas Kurdistānas reģiona iestādes, šīs iestādes izbeidza tāpēc, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja nevarēja saņemt maksājumu no Pasaules bankas, jo to bloķēja starpniekbanka Eiropā, un, otrkārt, pārsūdzētā sprieduma 104. punktā ir atzinusi, ka minētā bloķēšana ir notikusi neilgi pēc ierobežojošo pasākumu pret apelācijas sūdzības iesniedzēju noteikšanas. Tomēr no šiem konstatējumiem neesot izdarīts atbilstošs secinājums, proti, ka vienīgais ticamais iemesls, kas izskaidro maksājuma bloķēšanu, ir apelācijas sūdzības iesniedzējas iekļaušana attiecīgajos sarakstos.
70.
Attiecībā uz pārsūdzētā sprieduma 104. punktā iekļauto apgalvojumu, atbilstīgi kuram norādīto zaudējumu pastāvēšana un apmērs nav pierādīts, apelācijas sūdzības iesniedzēja norāda, ka tā Vispārējā tiesā iesniedza pierādījumus, kuri ļauj novērtēt līguma vērtību, tā sagatavošanā radušās izmaksas, kā arī plānotos peļņas procentus, tādējādi sīki pamatojot summu, kas pieprasīta kā atlīdzība par nodarīto kaitējumu. Vispārējā tiesa esot prettiesiski noraidījusi vai sagrozījusi šos pierādījumus.
71.
Jānorāda, ka Vispārējā tiesa, pārsūdzētā sprieduma 103. punktā konstatējusi, ka tās rīcībā esošie pierādījumi skaidri nepierāda, ka maksājuma bloķēšana no Eiropas starpniekbankas puses ir ierobežojošo pasākumu noteikšanas pret apelācijas sūdzības iesniedzēju sekas, turpināja, apgalvojot, ka, pat ja tiktu pieņemts, ka ir pierādīta cēloņsakarība starp minēto bloķēšanu un minētajiem pasākumiem, apelācijas sūdzības iesniedzēja katrā ziņā nav pierādījusi tās norādītā kaitējuma esamību un apmēru. Ar saviem argumentiem apelācijas sūdzības iesniedzēja apstrīd šo apgalvojumu, apšaubot Vispārējās tiesas veikto tai iesniegto pierādījumu novērtējumu.
72.
Šajā ziņā es norādu, ka atbilstīgi pastāvīgajai judikatūrai, tā kā apelācijas sūdzība attiecas tikai uz tiesību piemērošanas jautājumiem, Vispārējā tiesa ir vienīgā kompetentā iestāde, kas var konstatēt faktus, izņemot gadījumu, ja šo faktu konstatējumu neprecizitāte izriet no lietas materiāliem, kas tai tikuši iesniegti, kā arī novērtēt tai iesniegtos pierādījumus. Tādējādi šo faktu konstatējums un šo pierādījumu novērtējums, ja vien tie nav sagrozīti, nav tiesību jautājums, kas kā tāds ir jāpārbauda Tiesā (
50
). Turklāt no judikatūras izriet, ka pierādījumu sagrozīšana ir notikusi tad, ja, neiesniedzot jaunus pierādījumus, jau iesniegto pierādījumu vērtējums, ko ir veikusi Vispārējā tiesa, ir acīmredzami nepareizs. Tā it īpaši notiek, kad secinājumi, kurus Vispārējā tiesa ir izdarījusi no atsevišķiem dokumentiem, neatbilst šo dokumentu jēgai un nozīmei, lasot tos kopumā (
51
).
73.
Šajā izskatāmajā lietā, lai gan apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka pirmajā instancē iesniegtie pierādījumi ir sagrozīti, tā tomēr nepaskaidro, kā tieši izpaužas šāda sagrozīšana, bet aprobežojas, tikai vispārīgi norādot uz tās Vispārējā tiesā iesniegto procesuālo rakstu fragmentiem, kā arī uz to pielikumiem. Katram gadījumam es norādu, ka Vispārējā tiesā iesniegtā replikas raksta 71.–77. punktā, uz kuriem atsaucas apelācijas sūdzības iesniedzēja, ir tikai attiecīgā līguma izbeigšanas apstākļu kopsavilkums. Tikai šā replikas raksta 76. punktā apelācijas sūdzības iesniedzēja norāda uz nodarīto kaitējumu, apgalvojot, ka ir zaudējusi 10 % no minētā līguma vērtības saistībā ar izdevumiem, kas radušies, sagatavojot šo līgumu, un 20 % no šīs vērtības saistībā ar plānotajiem peļņas procentiem. Šajā kontekstā tā norāda uz pieteikuma pielikumu A‑5 pirmajā instancē un uz replikas raksta pielikumiem A‑25‑a un A‑25‑b, kas iesniegti Vispārējā tiesā. Šo pielikumu saturs ir šāds: pirmajā pielikumā ir norādīta apelācijas sūdzības iesniedzējas projektu, kas esot skarti, un publisko iepirkumu, kurus tā esot zaudējusi pret to noteikto pasākumu dēļ, kopsavilkuma tabula, bet abos pēdējos – attiecīgā līguma kopija un tam pievienotie īpašie noteikumi. Lai gan šie dokumenti sniedz informāciju par attiecīgā līguma vērtību, ar tiem turpretī nevar tikt pierādīta ne to izdevumu esamība, kuri apelācijas sūdzības iesniedzējai būtu radušies saistībā ar šo līgumu, ne arī plānoto procentu apmērs, kuru tā saprātīgi būtu varējusi sagaidīt no minētā līguma izpildes. Attiecībā uz atbildēm uz Vispārējās tiesas uzdoto septīto un astoto jautājumu saistībā ar 2014. gada 14. janvāra procesa organizatoriskajiem pasākumiem, uz kuriem apelācijas sūdzības iesniedzēja atbildēja ar aktu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2014. gada 31. janvārī, es norādu, ka pirmais jautājums attiecas tikai uz apgalvoto cēloņsakarību starp attiecīgā maksājuma bloķēšanu un ierobežojošajiem pasākumiem pret apelācijas sūdzības iesniedzēju, bet otrajā ir tikai vienkārši apgalvojumi par izdevumiem, kuri tai esot radušies, un iespējas nopelnīt neesamību, ko radījusi attiecīgā līguma izbeigšana. Kā Vispārējā tiesa ir konstatējusi pārsūdzētā sprieduma 106. punktā, šiem apgalvojumiem nav pievienoti ne radušos izmaksu aprēķini, ne precīzas norādes par apelācijas sūdzības iesniedzējas vai rūpniecības nozares, kurā tā darbojas, vispārējās peļņas procentu likmi (
52
).
74.
Ja nav pierādījumu, ka Vispārējā tiesa ir sagrozījusi tai iesniegtos pierādījumus, apelācijas sūdzības iesniedzējas norādītie iebildumi pret secinājumu, atbilstīgi kuram tā neesot pierādījusi apgalvotā kaitējuma, ko izraisa līguma par Derbendihānas elektrostacijas atjaunošanu izbeigšana, pastāvēšanu un apmēru, ir jāatzīst par nepieņemamiem.
75.
Ņemot vērā, ka nosacījumi, kuri it īpaši attiecas uz norādītā kaitējuma pastāvēšanu un cēloņsakarību starp šo kaitējumu un iestādēm pārmesto rīcību, ir kumulatīvi un ka, trūkstot vienam no šiem nosacījumiem, neiestājas Savienības ārpuslīgumiskā atbildība, nav jālemj par iebildumu par tā secinājuma kļūdaino raksturu, atbilstīgi kuram minētās saiknes attiecībā uz konkrēto kaitējuma daļu nebija.
76.
Turklāt, ciktāl, no vienas puses, Vispārējā tiesa, nepieļaujot kļūdas, ko tai pārmet apelācijas sūdzības iesniedzēja, ir secinājusi, ka nav pierādījumu par minēto kaitējuma pastāvēšanu un apjomu, un, no otras puses, apelācijas sūdzības iesniedzēja nav izvirzījusi argumentus par šī kaitējuma kvantitatīvās noteikšanas neiespējamību vai pat grūtībām, iebildumi par samērīguma un “taisnīgas novērtēšanas” principa pārkāpumiem katrā ziņā nevar tikt apmierināti.
ii) Par prasību atlīdzināt ar apelācijas sūdzības iesniedzējas bankas kontu slēgšanu saistītos zaudējumus
77.
Otrkārt, apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka Vispārējā tiesa – patvaļīgi un izmantojot neloģisku un pretrunīgu pamatojumu, kā arī sagrozot pierādījumus – esot noraidījusi jebkādu atlīdzinājumu par kaitējumu, kas tai nodarīts tāpēc, ka Emirate National Bank of Dubai slēdza tās bankas kontus.
78.
Jānorāda, ka pārsūdzētā sprieduma 95. un 96. punktā, pamatojoties uz Emirate National Bank of Dubai vēstuli apelācijas sūdzības iesniedzējai, ar kuru tā apelācijas sūdzības iesniedzēju ir informējusi par tās kontu slēgšanu, Vispārējā tiesa ir konstatējusi, ka šī slēgšana bija īsu laiku pirms tam apelācijas sūdzības iesniedzējai noteikto ierobežojošo pasākumu sekas. Tomēr šā sprieduma pamatojuma turpmākajās daļās attiecībā uz norādītā kaitējuma pastāvēšanu un apmēru Vispārējā tiesa ir norādījusi, pirmkārt, ka Emirate National Bank of Dubai nav iesaldējusi līdzekļus apelācijas sūdzības iesniedzējas kontos, bet gan tā tos apelācijas sūdzības iesniedzējai ir atdevusi (pārsūdzētā sprieduma 97. punkts), otrkārt, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja nav norādījusi nevienu pierādījumu, lai liecinātu, ka tā nevarēja no citas bankas saņemt tos finanšu pakalpojumus, kurus iepriekš tai sniedza Emirate National Bank of Dubai (šī sprieduma 98. punkts), treškārt, ka tā nav sniegusi konkrētus pierādījumus, lai pierādītu, ka tās kontu slēgšana vai maksājumu pārtraukšana būtu ietekmējusi tās attiecības ar komerciālajiem partneriem vai citām personām un vienībām (minētā sprieduma 99. punkts), un, ceturtkārt, ka tā nav iesniegusi pierādījumus, kas pamatotu tai apgalvoti nodarītā kaitējuma apmēru (tā paša sprieduma 100. punkts).
79.
Vispirms attiecībā uz pārsūdzētā sprieduma 99. punktā norādīto secinājumu, atbilstīgi kuram attiecīgo finanšu pakalpojumu izbeigšanas ietekme uz apelācijas sūdzības iesniedzējas komercattiecībām nav pierādīta, apelācijas sūdzības iesniedzēja tikai apgalvo, ka tas nav pamatots un ka fakti ir sagrozīti. Tomēr papildus šiem vispārējiem apgalvojumiem, atbilstīgi kuriem “šī pārtraukšana paralizēja tās darījumus un saimniecisko darbību”, apelācijas sūdzības iesniedzēja nenorāda nevienu konkrētu pierādījumu, kas varētu pierādīt šādu ietekmi, kuru Vispārējā tiesa nebūtu izskatījusi vai kuru tā būtu sagrozījusi, vai kura neievērošana nebūtu pamatota.
80.
Tālāk, pretēji tam, ko apgalvo apelācijas sūdzības iesniedzēja, Vispārējās tiesas apgalvojums pārsūdzētā sprieduma 96. punktā, atbilstīgi kuram Emirate National Bank of Dubai atteikumu turpināt apelācijas sūdzības iesniedzējai sniegt finanšu pakalpojumus, iespējams, izraisīja attiecīgo ierobežojošo pasākumu noteikšana un šīs bankas bažas, ka arī tai tiks noteikti šādi ierobežojoši pasākumi, nav tas pats, kas atzīt, ka jebkura cita banka, uz kuru apelācijas sūdzības iesniedzēja būtu novirzījusi savus maksājumus, protams, pret apelācijas sūdzības iesniedzēju būtu noteikusi tādu pašu atteikumu. Nenonākot pretrunā pati sev, tā paša sprieduma 98. punktā Vispārējā tiesa konstatēja, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja tā arī nav spējusi pierādīt, ka tā nevarēja saņemt tos pašus finanšu pakalpojumu citā bankā. No apelācijas sūdzības iesniedzējas rakstveidā iesniegtajiem dokumentiem citstarp neizriet, ka tā būtu Vispārējā tiesā norādījusi jebkādu darbību, ar kuru tā būtu lūgusi citām banku iestādēm sniegt tos finanšu pakalpojumus, kurus iepriekš sniedza Emirate National Bank of Dubai, un būtu saņēmusi atteikumu. Šādos apstākļos nav pierādīts, ka Vispārējās tiesas konstatējumā būtu sagrozīti fakti vai pierādījumi.
81.
Visbeidzot, attiecībā uz konstatējumu pārsūdzētā sprieduma 100. punktā, atbilstīgi kuram apelācijas sūdzības iesniedzēja nav pamatojusi tai apgalvoti nodarītā kaitējuma apjomu, apelācijas sūdzības iesniedzēja atkal tikai atsaucas uz faktu sagrozīšanu, to pamatojot tikai ar vispārīgiem apgalvojumiem, atbilstīgi kuriem attiecīgo kontu slēgšanas “neizbēgamas un neapstrīdamas”, un “parastai lietu kārtībai atbilstošas” sekas ir tai nodarīt “būtisku finansiālu kaitējumu” (
53
).
c) Par trešo un ceturto daļu – dažādām kļūdām tiesību piemērošanā saistībā ar apelācijas sūdzības iesniedzējai iespējami nodarītā kaitējuma atlīdzināšanas pieprasījuma noraidīšanu, ņemot vērā līgumu izbeigšanu un attiecību pārtraukšanu ar tās komercpartneriem
82.
Apelācijas sūdzības pirmā pamata trešajā un ceturtajā daļā apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka Vispārējā tiesa, atsakoties apelācijas sūdzības iesniedzējai piešķirt jebkādu atlīdzinājumu par EUR 2 miljonu zaudējumiem, kas tai esot nodarīti saistībā ar līgumu un komercattiecību pārtraukšanu ar tās svarīgākajiem partneriem, proti, Siemens un Mobarakeh Steel Co (turpmāk tekstā – “Mobarakeh”), ir pārkāpusi LESD 340. panta otro daļu un Pamattiesību hartas 41. panta 3. punktu, kā arī samērīguma un taisnīgas novērtēšanas principus. Vispārējās tiesas argumentācija esot arī neloģiska un pretrunīga, un tajā esot sagrozīti fakti un noliegti pierādījumi.
83.
Jāatgādina, ka pārsūdzētā sprieduma 109. punktā Vispārējā tiesa ir atzinusi tiešas cēloņsakarības starp komercattiecību pārtraukšanu starp Siemens un apelācijas sūdzības iesniedzēju un ierobežojošo pasākumu noteikšanu pret apelācijas sūdzības iesniedzēju pastāvēšanu. Minētā sprieduma 110. punktā, izsakoties par kaitējuma pastāvēšanu, Vispārējā tiesa, vienlaikus atzīstot, ka attiecību pārtraukšana ar nozīmīgiem piegādātājiem, protams, traucē sabiedrības darbībām, apstiprināja, ka atteikums piegādāt preces pats par sevi nav uzskatāms par kaitējumu, jo kaitējums rodas tikai tad, ja atteikums ietekmē attiecīgās sabiedrības ekonomiskos rezultātus.
84.
Pēc tam Vispārējā tiesa pārbaudīja dažādus pierādījumus, kurus apelācijas sūdzības iesniedzēja sniedza, lai pierādītu, ka tai ir nodarīts kaitējums saistībā ar to, ka piegādātāji no Eiropas pārtrauca jebkādas komercattiecības ar to. Šie pierādījumi ir saistīti ar līguma laušanu ar Mobarakeh (pārsūdzētā sprieduma 112.–117. punkts), šīs pārtraukšanas ietekmi uz līgumu par Eifratas dambja Sīrijā elektriskā aprīkojuma modernizāciju (šī sprieduma 118.–125. punkts) un par elektrisko apakšstaciju būvniecību Kundūzā (Afganistāna) un Baglānā (Afganistāna) (minētā sprieduma 126.–132. punkts) izpildi, kā arī uz citiem ārvalstu projektiem, kas esot bijuši skarti (tā paša sprieduma 133.–148. punkts).
i) Par līguma ar Mobarakeh atcelšanu
85.
Apelācijas sūdzības iesniedzēja Vispārējā tiesā apgalvoja, ka Siemens atteikuma piegādāt zināma veida aprīkojumu dēļ tā nevarēja izpildīt savas līgumsaistības pret Mobarakeh, kura lauza attiecīgo līgumu un izslēdza apelācijas sūdzības iesniedzēju no turpmākajiem publiskajiem iepirkumiem. Pārsūdzētā sprieduma 116. punktā Vispārējā tiesa secināja, ka ierobežojošu pasākumu noteikšana pret apelācijas sūdzības iesniedzēju nebija noteicošais un tiešais iemesls norādītā līguma laušanai.
86.
Apelācijas sūdzības iesniedzēja uzskata, ka šajā secinājumā ir tikusi sagrozīta vēstule, kuru Mobarakeh2011. gada 3. septembrī tai nosūtīja, lai paziņotu par līguma laušanu. Taču – pretēji tam, ko apgalvo apelācijas sūdzības iesniedzēja, – no šīs vēstules neizriet, ka ierobežojošu pasākumu noteikšana apelācijas sūdzības iesniedzējai bija “būtiskais un noteicošais” iemesls lēmumam lauzt līgumu, jo Mobarakeh drīzāk uzsvēra apelācijas sūdzības iesniedzējas līgumā noteikto saistību izpildes termiņu kavējumus salīdzinājumā ar līgumā noteikto piecpadsmit mēnešu termiņu, kas beidzās 2010. gada 15. novembrī, proti, kā uzsver Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 114. punktā, vairāk nekā sešus mēnešus pirms apelācijas sūdzības iesniedzējas iekļaušanas attiecīgajos sarakstos. Tātad Vispārējā tiesa nav sagrozījusi šīs vēstules jēgu (
54
).
ii) Par apelācijas sūdzības iesniedzējai iespējami radītajiem zaudējumiem saistībā ar līgumiem, lai modernizētu Eifratas dambja Sīrijā elektrisko aprīkojumu
87.
Apelācijas sūdzības iesniedzēja Vispārējā tiesā apgalvoja, ka saistībā ar to, ka piegādātāji no Eiropas ir pārtraukuši jebkādas tirdzniecības attiecības ar to, tā nevarēja piegādāt lielāko daļu no aprīkojuma, aksesuāriem un nepieciešamajiem būvmateriāliem, lai modernizētu Eifratas dambja Sīrijā elektrisko aprīkojumu, tāpēc tā ir cietusi zaudējumus vismaz 30 % apmērā no tās attiecīgās līguma daļas, kura bija jāizpilda apakšuzņēmējiem, proti, EUR 1425000 par uzsāktajiem sagatavošanas darbiem un peļņas procentu (skat. pārsūdzētā sprieduma 118. punktu). Vispārējā tiesa noraidīja prasītājas prasību izmaksāt atlīdzību šajā sakarā pēc tam, kad konstatēja tādu pierādījumu trūkumu, kas pierādītu, pirmkārt, cēloņsakarību starp Padomei pārmesto rīcību un norādītajiem zaudējumiem (šī sprieduma 119.–121. punkts) un, otrkārt, minētos zaudējumus (minētā sprieduma 122.–124. punkts).
88.
Pirmkārt, sakarā ar cēloņsakarības pastāvēšanu Vispārējā tiesa, pamatojoties uz apelācijas sūdzības iesniedzējas iesniegtajiem pierādījumiem, pārsūdzētā lēmuma 119. punktā ir atzinusi, ka apelācijas sūdzības iesniedzējai pasūtīto darbu sākums un darbu izpildes termiņi ir tikuši atlikti un ka apelācijas sūdzības iesniedzējai ir ticis atļauts izmantot “sekundāros līgumpartnerus”. Minētā sprieduma 120. punktā Vispārējā tiesa tomēr ir konstatējusi, ka ar apelācijas sūdzības iesniedzējas iesniegtajiem pierādījumiem nav pierādīts, ka projekta izpildes nokavējuma un “sekundāro līgumpartneru” izmantošanas iemesls ir bijis pret to noteiktie ierobežojošie pasākumi.
89.
Apelācijas sūdzības iesniedzēja apstrīd šādu konstatējumu.
90.
Jāatgādina, ka Savienības ārpuslīgumiskās atbildības jomā jautājums par cēloņsakarības starp zaudējumus radījušo faktu un zaudējumiem pastāvēšanu ir tiesību jautājums, kas līdz ar to ir pakļauts Tiesas pārbaudei (
55
). Šī pārbaude tomēr nevar atspēkot Vispārējās tiesas veiktos faktu konstatējumus un vērtējumu (
56
).
91.
Šajā izskatāmajā lietā lielākās apelācijas sūdzības iesniedzējas argumentu daļas mērķis ir apstrīdēt Vispārējās tiesas veikto pierādījumu novērtējumu, nenorādot uz šo pierādījumu sagrozīšanu. Tāpēc šie argumenti ir jāatzīst par nepieņemamiem.
92.
Turpretī ir pieņemams iebildums par kļūdu, ko Vispārējā tiesa esot pieļāvusi, neatzīstot cēloņsakarības pastāvēšanu, pamatojoties uz apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvojumu “ticamību”, ņemot vērā apstākļus izskatāmajā lietā, tajā ziņā, ka ar to Vispārējai tiesai tiek pārmests, ka tā nav pareizi juridiski kvalificējusi faktus. Šajā ziņā es norādu, ka atbilstīgi judikatūrai cēloņsakarība LESD 340. panta otrās daļas izpratnē ir pieļauta, ja ir noteikta un tieša cēloņsakarība starp attiecīgās iestādes pieļauto kļūdu un norādīto kaitējumu, t.i., saikne, kas prasītājam ir jāpierāda (
57
). Tāpēc Vispārējai tiesai nevar tikt pārmests, ka tā aprobežojās tikai ar to, ka konstatēja šādas cēloņsakarības neesamību, nepārbaudot prasītājas apgalvojumu “ticamību”. Turklāt apelācijas sūdzības iesniedzēja nevar atsaukties uz tās būtisko faktu interpretācijas ticamību, lai labotu to, ka tā nesniedza pierādījumus, lai pietiekami juridiski pierādītu šādas cēloņsakarības esamību.
93.
Otrkārt, attiecībā uz Vispārējās tiesas konstatējumu, atbilstīgi kuram apelācijas sūdzības iesniedzēja nav sniegusi pierādījumus, kas pierādītu apgalvoto kaitējumu, ir jānorāda, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas argumentos tikai ir apstrīdēts Vispārējās tiesas veiktais pierādījumu novērtējums, neapgalvojot, ka tie tikuši sagrozīti, un tāpēc tie ir jāatzīst par nepieņemamiem.
iii) Par apelācijas sūdzības iesniedzējai iespējami radītajiem zaudējumiem saistībā ar līgumu par elektrisko apakšstaciju būvniecību Kundūzā un Baglānā
94.
Apelācijas sūdzības iesniedzēja Vispārējā tiesā apgalvoja, ka tirdzniecības attiecību ar Eiropas piegādātājiem izbeigšanas dēļ tā nav varējusi piegādāt daļu no iekārtām un aprīkojuma, kas nepieciešami elektrisko apakšstaciju būvniecībai Kundūzā un Baglānā, un līdz ar to tā ir cietusi zaudējumus vismaz 10 % apmērā no tās projekta daļas vērtības, kurā tas bija jānodod apakšuzņēmējiem, proti, par EUR 729210,80.
95.
Pārsūdzētā sprieduma 129.–132. punktā Vispārējā tiesa konstatēja, pirmkārt, ka tās rīcībā nav tādu elementu, ar kuriem varētu tikt pierādīts, ka attiecīgā līguma par apakšstaciju būvniecību Kundūzā un Baglānā nosacījumi būtu bijuši jāmaina pēc ierobežojošo pasākumu pret apelācijas sūdzības iesniedzēju noteikšanas, tostarp vēršoties pie apakšuzņēmējiem, otrkārt, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja nav iesniegusi pierādījumus, ka pēc tam, kad Siemens atcēla pasūtījumu, tā nevarēja izpildīt attiecīgo līgumu, neizmantojot apakšuzņēmējus, un, treškārt, ka tā nav precizējusi arī ciesto zaudējumu veidu, nedz arī iesniegusi pierādījumus par to, kāda ir summa, par kādu attiecīgā līguma daļa tika nodota izpildei apakšuzņēmējiem.
96.
Gandrīz visu apelācijas sūdzības iesniedzējas norādīto argumentu pret iepriekš minētajiem konstatējumiem mērķis ir apstrīdēt faktu un pierādījumu novērtējumu, ko ir veikusi Vispārējā tiesa, vai arī tie ir tikai vienkārši apgalvojumi, kuru pamatā ir selektīva pārsūdzētā sprieduma interpretācija.
97.
Pēc manām domām, vienīgais pieņemamais iebildums attiecas uz faktu un pierādījumu sagrozīšanu, ko Vispārējā tiesa esot izdarījusi, apgalvojot, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja nav pierādījusi, ka Siemens pasūtījuma atcelšanas dēļ tai nebija iespējams izpildīt attiecīgo līgumu, nevēršoties pie apakšuzņēmējiem. Šajā ziņā apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka Vispārējai tiesai būtu bijis jāzina, ka tā nav ražotājs un ka tāpēc tā ir atkarīga no piegādātājiem un apakšuzņēmējiem. Man tomēr šķiet, ka šā iebilduma pamatā ir kļūdaina pārsūdzētā sprieduma 130. punkta interpretācija. Pēc manām domām, Vispārējās tiesas nodoms nebija apgalvot, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja būtu varējusi pati ražot aprīkojumu un iekārtas, kas ir līguma priekšmets, bet ka tā būtu varējusi vajadzības gadījumā iegādāties šo aprīkojumu no citiem piegādātājiem, nevis no Siemens, piemēram, no piegādātājiem ārpus Eiropas, tā vietā, lai apgādi uzticētu apakšuzņēmējiem. Apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvotais faktu sagrozījums – vienīgais iebildums, ko tā ir izvirzījusi pret šo pārsūdzētā sprieduma punktu, tādējādi nav pierādīts.
iv) Par citiem Vispārējās tiesas novērtētajiem elementiem saistībā ar prasības par apelācijas sūdzības iesniedzējai iespējami nodarīto zaudējumu atlīdzināšanu līgumu laušanas un attiecību ar tās tirdzniecības partneriem izbeigšanas dēļ pārbaudi
98.
Apelācijas sūdzības iesniedzēja vispirms apgalvo, ka pārsūdzētā sprieduma 133. un nākamajos punktos Vispārējā tiesa ir konstatējusi tādu faktu pierādījuma trūkumu, kurus Vispārējā tiesa pati citos pārsūdzētā sprieduma fragmentos esot uzskatījusi par pierādītiem.
99.
Es šajā ziņā norādu, ka iepriekš minētajos pārsūdzētā sprieduma punktos Vispārējā tiesa ir pārbaudījusi vairākus apelācijas sūdzības iesniedzējas iesniegtus dokumentus, attiecībā uz katru no tiem secinot, ka tie nesniedz pietiekamus pierādījumus, lai pierādītu cēloņsakarību starp Padomei pārmesto rīcību un apelācijas sūdzības iesniedzējas norādīto kaitējumu tirdzniecības attiecību ar tās piegādātājiem no Eiropas izbeigšanas dēļ vai šāda kaitējuma esamību. Pārsūdzētā sprieduma 88. un 109. punktā, uz kuriem atsaucas apelācijas sūdzības iesniedzēja, Vispārējā tiesa ir apstiprinājusi, ka “prasītājas iesaiste kodolieroču izplatīšanā ir skārusi tādu trešo personu rīcību attiecībā pret prasītāju, no kurām vairums atrodas ārpus Savienības” (minētā sprieduma 88. punkts) un ka “ka tirdzniecības attiecību pārtraukšana no Savienībā esošo vienību puses ir neizbēgamas ierobežojošo pasākumu noteikšanas sekas” (minētā sprieduma 109. punkts). Pretēji tam, ko, šķiet, apgalvo apelācijas sūdzības iesniedzēja, šajos fragmentos nav atzīta nedz apelācijas sūdzības iesniedzējas norādītā kaitējuma pastāvēšana šīs attiecību pārtraukšanas dēļ, nedz arī cēloņsakarības starp šo kaitējumu ierobežojošajiem pasākumiem pastāvēšana. Gluži otrādi, pārsūdzētā sprieduma 110. punktā Vispārējā tiesa ļoti skaidri ir apstiprinājusi, ka “atteikums piegādāt preces pats par sevi nav uzskatāms par kaitējumu”.
100.
Turpinājumā apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka “parastos apstākļos” ir “normāli”, ka tas, ka uzņēmuma piegādātāji pārtrauc tirdzniecības attiecības, rada zaudējumus, un – vispārīgāk – ka ierobežojoši pasākumi tiek noteikti, lai radītu maksimālus ekonomiskus un finansiālus zaudējumus attiecīgajai vienībai, ko Vispārējā tiesa mēģinot noliegt, it īpaši, tai nosakot neizpildāmu pienākumu sniegt pierādījumus.
101.
Šajā ziņā, protams, ir taisnība, kā Vispārējā tiesa to pati atzīst pārsūdzētā sprieduma 147. punktā, ka ierobežojošie pasākumi paredz ierobežot attiecīgu vienību saimnieciskās darbības veikšanas brīvību, lai tās no savas puses mainītu savu rīcību tā, lai tā atbilstu sasniedzamajiem mērķiem. Tomēr šis acīmredzamais fakts neļauj prezumēt, ka šie pasākumi attiecīgajai personai ir konkrēti radījuši reālus un nepārprotamus zaudējumus, un tāpēc saistībā ar prasību noteikt Savienības ārpuslīgumisko atbildību tā nevar tikt atbrīvota no pienākuma papildus Padomei pārmestās rīcības prettiesiskumam pierādīt norādīto zaudējumu pastāvēšanu un apmēru, kā arī cēloņsakarību starp šiem zaudējumiem un minēto rīcību. Kā jau Tiesai ir bijusi iespēja uzsvērt, reāla un noteikta kaitējuma esamība Savienības tiesā nevar tikt skatīta abstrakti, bet tā ir jāvērtē atkarībā no precīziem faktiskajiem apstākļiem, kas raksturo katru tai iesniegto lietu (
58
). Turklāt atbilstīgi LESD 340. panta otrajai daļai Savienībai ir jānovērš tikai tas kaitējums, ko ir izraisījusi tās iestāžu vai darbinieku rīcība, kas nozīmē pietiekami tiešu cēloņsakarību starp šo rīcību un norādīto kaitējumu (
59
). Šajā izskatāmajā lietā turklāt neizriet, ka Vispārējā tiesa būtu noteikusi apelācijas sūdzības iesniedzējai nepareizu vai neizpildāmu pienākumu.
102.
Pārējā daļā apelācijas sūdzības iesniedzējas argumentu mērķis ir apstrīdēt pierādījumu vērtējumu, ko ir veikusi Vispārējā tiesa, un tāpēc tie ir jānoraida kā nepieņemami.
v) Par iebildumu, ka Vispārējā tiesa nav veikusi taisnīgu apelācijas sūdzības iesniedzējai radīto zaudējumu novērtējumu
103.
Pakārtoti apelācijas sūdzības iesniedzēja pārmet Vispārējai tiesai, ka tā nav veikusi tās zaudējumu atlīdzības ex aequo et bono novērtējumu, kas tai piešķirama attiecību ar tās tirdzniecības partneriem pārtraukšanas dēļ, kuras pamatā ir ievērojams apgrozījuma kritums un tās darbinieku masveida atlaišana, tā vietā, lai pilnībā noraidītu jebkādas apelācijas sūdzības iesniedzējas pretenzijas uz atlīdzību.
104.
Šajā ziņā pietiek norādīt, ka, lai attiecīgā gadījumā varētu pierādīt Vispārējās tiesas pienākumu veikt šādu novērtējumu, būtu nepieciešams, lai apelācijas sūdzības iesniedzēja vismaz iesniegtu pierādījumus par minēto zaudējumu pastāvēšanu, kā arī par cēloņsakarības esamību, un to Vispārējā tiesa turpretī – apelācijas sūdzības iesniedzējai to pienācīgi neapstrīdot – izslēdza.
105.
Ciktāl apelācijas sūdzības iesniedzēja atsaucas uz savas grāmatvedības uzskaites izvilkumiem, es norādu, ka pārsūdzētā sprieduma 145. punktā Vispārējā tiesa saistībā ar savu suverēno rīcības brīvību novērtēt pierādījumus konstatēja, ka, lai gan šādi izvilkumi tiešām norāda uz būtisku tās apgrozījuma kritumu, tajos nav norādīti šādas attīstības cēloņi, tāpēc “nav iespējams noteikt, vai – un attiecīgā gadījumā – kādā mērā minētais kritums ir saistāms ar ierobežojošo pasākumu pret apelācijas sūdzības iesniedzēju noteikšanu un spēkā paturēšanu, nevis ar citiem faktoriem, piemēram, vispārējo ekonomiskās situācijas attīstību”.
d) Secinājums par pirmo pamatu
106.
Pamatojoties uz iepriekš minētajiem apsvērumiem, pirmais pamata apelācijas sūdzības pamats, kas ir vērsts pret prasības atlīdzināt apelācijas sūdzības iesniedzējai iespējami nodarīto mantisko kaitējumu noraidījumu, pēc manām domām, ir jānoraida.
107.
Ciktāl no iepriekš izklāstītā izriet, ka nosacījumi par kaitējuma pastāvēšanu un apjomu, un/vai cēloņsakarību starp to un Padomei pārmesto rīcību nav izpildīti saistībā ar visām apelācijas sūdzības iesniedzējas minētajām kaitējuma daļām attiecībā uz tās prasību atlīdzināt mantisko kaitējumu, apelācijas sūdzības iesniedzējas prasība Tiesai savas neierobežotās kompetences ietvaros taisnīgi noteikt šī kaitējuma apmēru katrā ziņā nav pieņemama.
2) Par apelācijas sūdzības otro pamatu – pienākuma norādīt pamatojumu neizpildi un samērīguma principa neievērošanu saistībā ar prasību atlīdzināt apelācijas sūdzības iesniedzējai nodarīto nemantisko kaitējumu
108.
Apelācijas sūdzības iesniedzēja uzskata, ka EUR 50000, ko Vispārējā tiesa piešķīra par nemantisko kaitējumu, ko tā uzskata par nenozīmīgu, tika piešķirts patvaļīgi un nepamatoti, kā arī pārkāpjot samērīguma principu.
109.
Saistībā ar iebildumu par pamatojuma nenorādīšanu es atgādinu, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru sprieduma pamatojumā skaidri un nepārprotami ir jābūt ietvertai Vispārējās tiesas argumentācijai, lai ieinteresētās personas varētu uzzināt pieņemtā lēmuma pamatojumu un lai Tiesa varētu veikt savu tiesas kontroli (
60
). Šajā lietā pārsūdzētā sprieduma 86.–91. punktā, kuru satura kopsavilkums ir sniegts iepriekš 52. punktā, Vispārējā tiesa ir pietiekami skaidri norādījusi apsvērumus, kā arī elementus, kurus tā izmantoja par pamatu, lai noteiktu apelācijas sūdzības iesniedzējai piešķiramās atlīdzības apmēru.
110.
Attiecībā uz iebildumu par samērīguma principa pārkāpumu apelācijas sūdzības iesniedzējai, pēc manām domām, neizdodas ar saviem argumentiem pierādīt, ka Vispārējās tiesas sniegtajam novērtējumam piemīt šāds trūkums.
111.
Pirmkārt, ciktāl apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka Vispārējā tiesa neesot pienācīgi ņēmusi vērā nedz tai nodarītā kaitējuma apmēru, nedz Padomes pārkāpumu smagumu, tā patiesībā lūdz Tiesu no jauna izvērtēt Vispārējās tiesas noteikto summu. Atbilstīgi judikatūrai, kad Vispārējā tiesa ir konstatējusi zaudējumu esamību, tai vienīgajai ir jurisdikcija prasības robežās novērtēt piemērotāko atlīdzinājumu (
61
).
112.
Otrkārt, ciktāl apelācijas sūdzības iesniedzēja Vispārējai tiesai pārmet, ka tā ir uzskatījusi, ka tās iekļaušanas attiecīgajos sarakstos kaitējumu radošā ietekme ilga gandrīz trīs gadus, lai gan tā esot turpinājusi ciest no negatīvās ietekmes, pietiek norādīt, kā to izdarīja Padome, ka Savienība var būt atbildīga tikai par kaitējumu, kas ir tiešas tās iestāžu un darbinieku izdarīto pārkāpumu sekas. Ne tas – kā to apgalvo apelācijas sūdzības iesniedzēja –, ka tās vārds pat līdz šai dienai interneta vietnēs paliek saistīts ar sankcijām, ne apgalvotie zaudējumi, kas no tā izriet, nevar tikt uzskatīti par šādām tiešām sekām, jo apelācijas sūdzības iesniedzējas nosaukums no attiecīgajiem sarakstiem tika svītrots 2014. gada 16. aprīlī un spriedums, ar kuru šis ieraksts tika atcelts, tika pasludināts 2014. gada 25. novembrī.
113.
Iepriekš minēto iemeslu dēļ otrais galvenās apelācijas sūdzības pamats, pēc manām domām, ir jānoraida.
3) Secinājums par galveno apelācijas sūdzību
114.
Pamatojoties uz iepriekš minētājiem apsvērumiem, es uzskatu, ka galvenā apelācijas sūdzība kopumā ir jānoraida.
IV – Secinājumi
Visu iepriekš minēto apsvērumu kontekstā es Tiesai iesaku:
—
pilnībā noraidīt gan Safa Nicu Sepahan Co. galveno apelācijas sūdzību, gan arī Eiropas Savienības Padomes pretapelācijas sūdzību un
—
piespriest Safa Nicu Sepahan Co., Eiropas Savienības Padomei un Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotajai Karalistei segt savus tiesāšanās izdevumus pašām atbilstīgi Tiesas Reglamenta 138. panta 2. un 3. punktam un 140. panta 1. punktam.
(
1
)	Oriģinālvaloda – franču.
(
2
)	Es norādu, ka tie tiesību akti, kurus Vispārējā tiesa ir atcēlusi, tika pieņemti, pamatojoties uz LESD 215. pantu, un tātad tie neattiecas uz kopējo ārpolitiku un drošības politiku (KĀDP). Tādējādi šie tiesību akti ietilpst Savienības tiesu vispārējā kompetencē atbilstīgi LES 19. pantam (šajā ziņā skat. ģenerāladvokāta M. Vatelē [M. Wathelet] secinājumus lietā Rosneft (C‑72/15, EU:C:2016:381, 48. punkts)). Tālab Vispārējā tiesa bija kompetenta izskatīt prasību par zaudējumu atlīdzību, ko iesniedza apelācijas sūdzības iesniedzēja, lai saņemtu atlīdzību par zaudējumiem, kas tai radušies šo tiesību aktu pieņemšanas dēļ, ko turklāt Padome nav apstrīdējusi ne Vispārējā tiesā, ne Tiesā.
(
3
)	Padomes 2010. gada 26. jūlija lēmums, ar ko paredz ierobežojošus pasākumus pret Irānu un atceļ Kopējo nostāju 2007/140/KĀDP (OV 2010, L 195, 39. lpp.).
(
4
)	Padomes 2011. gada 23. maija Lēmums, ar kuru groza Lēmumu 2010/413 (OV 2011, L 136, 65. lpp.).
(
5
)	Padomes 2010. gada 25. oktobra Regula, ar ko paredz ierobežojošus pasākumus pret Irānu un atceļ Regulu (EK) Nr. 423/2007 (OV 2010, L 281, 1. lpp.).
(
6
)	Padomes 2011. gada 23. maija Regula, ar kuru īsteno Regulu Nr. 961/2010 (OV 2011, L 136, 26. lpp.).
(
7
)	Padomes 2011. gada 1. decembra Lēmums, ar kuru groza Lēmumu 2010/413 (OV 2011, L 319, 71. lpp.).
(
8
)	Padomes 2011. gada 1. decembra Regula, ar kuru īsteno Regulu Nr. 961/2010 (OV 2011, L 319, 11. lpp.).
(
9
)	Padomes 2012. gada 23. marta Regula par ierobežojošiem pasākumiem pret Irānu un Regulas (ES) Nr. 961/2010 atcelšanu (OV 2012, L 88, 1. lpp.).
(
10
)	Padomes 2014. gada 16. aprīļa Lēmums, ar kuru groza Lēmumu 2010/413 (OV 2014, L 119, 65. lpp.).
(
11
)	Padomes 2014. gada 16. aprīļa Regula, ar ko īsteno Regulu Nr. 267/2012 (OV 2014, L 119, 1. lpp.).
(
12
)	Vispārējā tiesa konstatēja, ka prasītāja vairs neapstrīd, ka uz viņu attiecas attiecīgais ieraksts, un secināja, ka tāpēc vairs nav jāizskata pirmais pamats (pārsūdzētā sprieduma 23.–25. punkts).
(
13
)	Savukārt prasība, lai panāktu apelācijas sūdzības iesniedzējas “meitassabiedrību” nosaukuma ieraksta atcelšanu, tika noraidīta kā nepieņemama (pārsūdzētā sprieduma 41.–44. punkts).
(
14
)	Saskaņā ar Tiesas Reglamenta 174. pantu “atbildes rakstā uz apelācijas sūdzību lūdz pilnībā vai daļēji apmierināt vai noraidīt apelācijas sūdzību”.
(
15
)	Atbilstīgi Tiesas Reglamenta 179. pantam, ja ir iesniegta pretapelācijas sūdzība, apelācijas sūdzības iesniedzējs [..] var iesniegt atbildes rakstu [..], kurā ir jāapspriež vienīgi šajā pretapelācijas sūdzībā izvirzītie pamati”.
(
16
)	Skat. šo secinājumu 29. punktu.
(
17
)	Skat. citstarp spriedumu, 2008. gada 9. septembris, FIAMM u.c./Padome un Komisija (C‑120/06 P un C‑121/06 P, EU:C:2008:476, 106. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
18
)	Skat. inter alia spriedumus, 1996. gada 5. marts, Brasserie du pêcheur un Factortame (C‑46/93 un C‑48/93, EU:C:1996:79, 51. punkts), 2000. gada 4. jūlijs, Bergaderm un Goupil/Komisija (C‑352/98 P, EU:C:2000:361, 41. un 42. punkts), 2002. gada 10. decembris, Komisija/Camar un Tico (C‑312/00 P, EU:C:2002:736, 53. punkts), kā arī 2003. gada 10. jūlijs, Komisija/Fresh Marine (C‑472/00 P, EU:C:2003:399 25. punkts).
(
19
)	Skat. spriedumus, 1996. gada 5. marts, Brasserie du pêcheur un Factortame (C‑46/93 un C‑48/93, EU:C:1996:79, 55. punkts), 2000. gada 4. jūlijs, Bergaderm un Goupil/Komisija (C‑352/98 P, EU:C:2000:361, 43. punkts), 2002. gada 10. decembris, Komisija/Camar un Tico (C‑312/00 P, EU:C:2002:736, 54. punkts), kā arī 2003. gada 10. jūlijs, Komisija/Fresh Marine (C‑472/00 P, EU:C:2003:399, 26. punkts).
(
20
)	Skat. spriedumus, 2000. gada 4. jūlijs, Bergaderm un Goupil/Komisija (C‑352/98 P, EU:C:2000:361, 44. punkts), 2002. gada 10. decembris, Komisija/Camar un Tico (C‑312/00 P, EU:C:2002:736, 54. punkts), kā arī 2003. gada 10. jūlijs, Komisija/Fresh Marine (C‑472/00 P, EU:C:2003:399, 26. punkts).
(
21
)	Skat. spriedumu, 1996. gada 5. marts, Brasserie du pêcheur un Factortame (C‑46/93 un C‑48/93, EU:C:1996:79, 57. punkts).
(
22
)	Skat. pārsūdzētā sprieduma 38. punktu.
(
23
)	Pārsūdzētā sprieduma 56. un 57. punkts.
(
24
)	Skat. arī pārsūdzētā sprieduma 58. punktu.
(
25
)	Pārsūdzētā sprieduma 59. punkts, izcēlums mans.
(
26
)	Skat. it īpaši spriedumus, 2007. gada 18. janvāris, PKK un KNK/Padome (C‑229/05 P, EU:C:2007:32, 109.–111. punkts), 2010. gada 29. jūnijs, E un F (C‑550/09, EU:C:2010:382, 57. punkts), 2012. gada 21. marts, Fulmen/Padome (T‑439/10 un T‑440/10, EU:T:2012:142, 96. un 97. punkts), 2012. gada 13. marts, Melli Bank/Padome (C‑380/09 P, EU:C:2012:137, 46. punkts), 2013. gada 18. jūlijs, Komisija u.c./Kadi (C‑584/10 P, C‑593/10 P un C‑595/10 P, EU:C:2013:518, 142. punkts), kā arī 2006. gada 12. decembris, Organisation des Modjahedines du peuple d’Iran/Padome (T‑228/02, EU:T:2006:384, 159. punkts). Interesanti atzīmēt, ka 2016. gada 18. februāra spriedumā Padome/Bank Mellat (C‑176/13 P, EU:C:2016:96) Tiesa ir apstiprinājusi Padomes pienākumu ar informācijas un pierādījumu elementiem, kas ļauj Savienības tiesai pārbaudīt to tiesiskumu, pierādīt noteikto ierobežojošo pasākumu pamatotību (109.–112. punkts), vienlaikus precizējot, ka Padomei vismaz attiecībā uz pirmo iekļaušanas sarakstā aktu nav pienākuma pārbaudīt šādu elementu atbilstību un pamatotību, ja tos Padomei ir iesniegusi dalībvalsts vai Savienības Augstais pārstāvis (88.–91. punkts).
(
27
)	Pārsūdzētā sprieduma 38. punkts.
(
28
)	Secinājumu lietā Padome/Manufacturing Support & Procurement Kala Naft (C‑348/12 P, EU:C:2013:470) 171. punkts; skat. arī to pašu secinājumu 172. un 174. punktu.
(
29
)	Šī sprieduma 109. un 110. punkts.
(
30
)	Skat. minētā sprieduma 109.–111. punktu.
(
31
)	Jautājums par pamatojumu attiecībā uz būtisku formālu prasību – neapšaubāmi un kā to Tiesa vairākkārt ir uzsvērusi – atšķiras no jautājuma par apgalvotās rīcības pierādījumu, kas attiecas uz konkrētā akta tiesiskumu pēc būtības un ir saistīti ar to faktu patiesuma novērtēšanu, kuri ir minēti šajā aktā, kā arī par šo faktu atzīšanu par elementiem, kas pamato ierobežojošu pasākumu piemērošanu attiecīgajai personai, skat. inter alia spriedumu, 2012. gada 15. novembris, Padome/Bamba (C‑417/11 P, EU:C:2012:718, 60. punkts).
(
32
)	Skat. minētā sprieduma 57. punktu, izcēlums mans. Šajā pašā punktā Tiesa piebilst, ka iespēja veikt šādu pārbaudi esot nepieciešama, lai nodrošinātu taisnīgu līdzsvaru starp prasībām, kas ir attiecīgo pasākumu noteikšanas pamatā, un – konkrētajā gadījumā – prasībām apkarot starptautisko terorismu un aizsargāt pamattiesības un pamatbrīvības. Līdzīgi 2008. gada 3. septembra spriedumā Kadi un Al Barakaat International Foundation/Padome un Komisija (C‑402/05 P un C‑415/05 P, EU:C:2008:461) Tiesa jau konkrēti ir precizējusi, ka tādi ierobežojoši pasākumi, kādi ir lietā, kurā ir pieņemts minētais spriedums, nevar tikt izslēgti no Savienības tiesas kontroles tikai tāpēc vien, ka akts, ar ko tie ir pasludināti, ir saistīts ar tādām jutīgām jomām kā valsts drošība un terorisma apkarošana (skat. it īpaši 343. punktu; skat. arī minētā sprieduma 281., 326., 350. un 351. punktu).
(
33
)	Runa ir par nostāju, ko Padome ieņēma lietā Padome/Manufacturing Support & Procurement Kala Naft (skat. ģenerāladvokāta Ī. Bota secinājumus šajā lietā, C‑348/12 P, EU:C:2013:470, 88. punkts).
(
34
)	Skat. inter alia spriedumu, 2000. gada 4. jūlijs, Bergaderm un Goupil/Komisija (C‑352/98 P, EU:C:2000:361, 40. punkts).
(
35
)	Skat. pārsūdzētā sprieduma 86. un 87. punktu.
(
36
)	Skat. it īpaši spriedumus, 1981. gada 9. jūlijs, Krecké/Komisija (59/80 un 129/80, nav publicēts, EU:C:1981:170, 73. un 74. punkts), 1985. gada 7. oktobris, van der Stijl/Komisija (128/84, EU:C:1985:395, 26. punkts), 1987. gada 9. jūlijs, Hochbaum un Rawes/Komisija (44/85, 77/85, 294/85 un 295/85, EU:C:1987:348, 22. punkts), 1999. gada 6. jūlijs, Séché/Komisija (T‑112/96 un T‑115/96, EU:T:1999:134, 281. punkts), 2004. gada 16. decembris, De Nicola/EIB (T‑120/01 un T‑300/01, EU:T:2004:367, 73. punkts), kā arī 2015. gada 18. septembris, Wahlström/Frontex (T‑653/13 P, EU:T:2015:652, 82.–85. punkts).
(
37
)	Izcēlums mans.
(
38
)	Izcēlums mans. Šis pats formulējums – dažkārt ar nelielām variācijām – ir pārņemts visos strīdos, kas ir saistīti ar civildienestu, kur tiek piemērots attiecīgais princips.
(
39
)	Skat., piemēram, spriedumus, 1993. gada 26. oktobris, Caronna/Komisija (T‑59/92, EU:T:1993:91, 107. punkts), un 2004. gada 10. jūnijs, François/Komisija (T‑307/01, EU:T:2004:180, 110. punkts).
(
40
)	Skat. spriedumus, 1995. gada 11. oktobris, Baltsavias/Komisija (T‑39/93 un T‑553/93, EU:T:1995:177, 86. punkts), kā arī 2000. gada 16. jūnijs, C/Padome (T‑84/98, EU:T:2000:156, 101. punkts).
(
41
)	Skat. spriedumu, 2005. gada 24. novembris, Marcuccio/Komisija (T‑236/02, EU:T:2005:417, 234. un 237. punkts).
(
42
)	Šajā ziņā skat. spriedumus, 1990. gada 7. februāris, Culin/Komisija (C‑343/87, EU:C:1990:49, 27. un 28. punkts), kā arī 2006. gada 6. jūnijs, Girardot/Komisija (T‑10/02, EU:T:2006:148, 131. punkts).
(
43
)	Skat. spriedumus, 1990. gada 7. februāris, Culin/Komisija (C‑343/87, EU:C:1990:49, 27. un 28. punkts), 2000. gada 23. marts, Rudolph/Komisija (T‑197/98, EU:T:2000:86, 98. punkts), 2004. gada 10. jūnijs, François/Komisija (T‑307/01, EU:T:2004:180, 110. punkts), 2010. gada 9. decembris, Komisija/Strack (T‑526/08 P, EU:T:2010:506, 108. punkts), un 2012. gada 2. oktobris, Q/Komisija (F‑52/05 RENV, EU:F:2012:139, 273. punkts).
(
44
)	Skat. minētā sprieduma 70. punktu.
(
45
)	Pretēji pārsūdzētajam spriedumam 2016. gada 18. februāra spriedumā Jannatian/Padome (T‑328/14, nav publicēts, EU:T:2016:86 62.–66. punkts) pēc visu apstākļu novērtēšanas izskatāmajā lietā Vispārējā tiesa papildu pamatojumā secināja, ka atcelšana ir pienācīgs atlīdzinājums par visu nemantisko kaitējumu, kas ir nodarīts prasītājam.
(
46
)	Apelācijas sūdzības iesniedzēja norāda uz pārsūdzētā sprieduma 88., 109., 145. un 147. punktu.
(
47
)	Skat. inter alia spriedumu, 2008. gada 9. septembris, FIAMM u.c./Padome un Komisija (C‑120/06 P un C‑121/06 P, EU:C:2008:476, 106. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
48
)	Skat. spriedumus, 1997. gada 16. septembris, Blackspur DIY u.c./Padome un Komisija (C‑362/95 P, EU:C:1997:401, 31. punkts), kā arī 2009. gada 16. jūlijs, SELEX Sistemi Integrati/Komisija (C‑481/07 P, nav publicēts, EU:C:2009:461, 36. punkts).
(
49
)	Skat. spriedumus, 1976. gada 21. maijs, Roquette frères/Komisija (26/74, EU:C:1976:69, 22. un 23. punkts), kā arī 1997. gada 16. septembris, Blackspur DIY u.c./Padome un Komisija (C‑362/95 P, EU:C:1997:401, 31. punkts).
(
50
)	Skat. inter alia spriedumu, 2015. gada 3. decembris, PP Nature-Balance Lizenz/Komisija (C‑82/15 P, nav publicēts, EU:C:2015:796, 26. un 27. punkts).
(
51
)	Skat. inter alia spriedumu, 2007. gada 18. jūlijs, Industrias Químicas del Vallés/Komisija (C‑326/05 P, EU:C:2007:443, 60. un 63. punkts).
(
52
)	It īpaši runājot par apelācijas sūdzības iesniedzējas pienākumu sniegt pierādījumus attiecībā uz plānotajiem peļņas procentiem es atgādinu, ka, kaut arī tad, kad ir jānosaka negūtās peļņas vērtība un tātad hipotētisku ekonomisku darbību vērtība, var būt grūti, pat neiespējami apelācijas sūdzības iesniedzējai precīzi izteikt skaitļos to kaitējumu, kas tai, kā tā apgalvo, ir nodarīts, tas, protams, to neatbrīvo no jebkāda pienākuma sniegt pierādījumus attiecībā uz norādīto kaitējumu. Patiešām, lai gan neiegūtās peļņas vērtība neizbēgami ir hipotētiski dati, kuri ir jānovērtē, nepastāvot iespējai tos aprēķināt precīzi, tomēr datus, uz kuriem pamatojas šis pieņēmums, lietas dalībnieks, kas uz tiem atsaucas, var pierādīt un tie iespēju robežās ir jāpierāda (skat. spriedumu, 2010. gada 28. aprīlis, BST/Komisija, T‑452/05, EU:T:2010:167, 167. un 168. punkts).
(
53
)	Apelācijas sūdzības iesniedzēja atsaucas arī uz būtisku tās apgrozījuma un peļņas samazinājumu, kā arī uz daudzu darbinieku atlaišanu un citām neparedzētām izmaksām.
(
54
)	Lai gan apelācijas sūdzības iesniedzēja nav sīki izklāstījusi iebildumu par faktu kļūdainu kvalificēšanu attiecībā uz Vispārējās tiesas secinājumu, atbilstīgi kuram cēloņsakarība starp Padomei pārmesto rīcību un līguma ar Mobarakeh laušanu nebija pierādīta, es tomēr atgādinu, ka atbilstīgi judikatūrai tiešie zaudējumi ir tie zaudējumi, kurus izraisa atbildīgā subjekta neatļauta darbība un kuri nav atkarīgi no citu iemeslu – pozitīvu vai negatīvu – ietekmes (skat. ģenerāladvokāta A. Trabuki [A. Trabucchi] secinājumus lietā Compagnie Continentale France/Padome (169/73, EU:C:1974:32, 4. punkts)), pārmestajai rīcībai esot noteicošajam kaitējuma iemeslam (skat. rīkojumu, 2011. gada 31. marts, Mauerhofer/Komisija, C‑433/10 P, nav publicēts, EU:C:2011:204, 127. punkts).
(
55
)	Spriedums, 2009. gada 16. jūlijs, Komisija/Schneider Electric (C‑440/07 P, EU:C:2009:459, 192. punkts).
(
56
)	Spriedums, 2009. gada 16. jūlijs, Komisija/Schneider Electric (C‑440/07 P, EU:C:2009:459, 193. punkts).
(
57
)	Spriedums, 1992. gada 30. janvāris, Finsider u.c./Komisija (C‑363/88 un C‑364/88, EU:C:1992:44, 24. un 25. punkts).
(
58
)	Skat. spriedumu, 2000. gada 15. jūnijs, Dorsch Consult/Padome un Komisija (C‑237/98 P, EU:C:2000:321, 25. punkts).
(
59
)	Skat. spriedumus, 1982. gada 19. maijs, Dumortier u.c./Padome (64/76, 113/76, 167/78, 239/78, 27/79, 28/79 un 45/79, EU:C:1982:184, 21. punkts), 2010. gada 18. marts, Trubowest Handel un Makarov/Padome un Komisija (C‑419/08 P, EU:C:2010:147, 53. punkts), kā arī 2006. gada 10. maijs, Galileo International Technology u.c./Komisija (T‑279/03, EU:T:2006:121, 130. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
60
)	Skat. inter alia spriedumu, 2013. gada 8. maijs, Eni/Komisija (C‑508/11 P, EU:C:2013:289, 74. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
61
)	Skat. spriedumu, 1994. gada 1. jūnijs, Komisija/Brazzelli Lualdi u.c. (C‑136/92 P, EU:C:1994:211, 66. punkts).