62015CC0216
ĢENERĀLADVOKĀTA HENRIKA SAUGMANDSGORA ĒES
[HENRIK SAUGMANDSGAARD ØE] SECINĀJUMI,
sniegti 2016. gada 6. jūlijā (
1
)
Lieta C‑216/15
Betriebsrat der Ruhrlandklinik gGmbH
pret
Ruhrlandklinik gGmbH
(Bundesarbeitsgericht (Federālā Darba lietu tiesa, Vācija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
“Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Sociālā politika — Pagaidu darbs — Direktīva 2008/14/EK — Piemērošanas joma — 1. panta 1. un 2. punkts — Darba ņēmēja jēdziens — Saimnieciskās darbības jēdziens — Bezpeļņas asociācijas biedrs, ko tā algo un nodrošina trešai personai darba izpildei saskaņā ar tās instrukcijām — Atlīdzība, ko trešā persona pārskaita asociācijai un kas sedz personāla izmaksas un administratīvās izmaksas”
I – Ievads
1.
Bundesarbeitsgericht (Federālā Darba lietu tiesa, Vācija) iesniegtais lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz Eiropas Parlamenta un Padomes 2008. gada 19. novembra Direktīvas 2008/104/EK par pagaidu darba aģentūrām (
2
) un it īpaši tās 1. panta, kas nosaka šī akta piemērošanas jomu, interpretāciju.
2.
Lēmums par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu ir pieņemts tiesvedībā starp uzņēmumu, kas pārvalda stacionāru ārstniecības iestādi, un šī uzņēmuma personālu pārstāvošo organizāciju saistībā ar šīs organizācijas atteikumu piekrist tam, ka medicīnas māsa, kas ir bezpeļņas asociācijas biedre, tiek norīkota uz šo ārstniecības iestādi uz nenoteiktu laiku, pamatojoties uz līgumu, kas noslēgts starp uzņēmumu un šo asociāciju.
3.
Lai gan Tiesai ir uzdots tikai viens jautājums, no lēmuma motīviem izriet, ka iesniedzējtiesa pēc būtības apsver divu dažādu jēdzienu nozīmi un piemērojamību. Būtībā tā šaubās, vai, pirmkārt, asociācijas biedri, kas veic savu profesionālo darbību trešās personas padotībā, šādā kontekstā ir klasificējami kā “darba ņēmēji” Direktīvas 2008/104 1. panta 1. punkta nozīmē, pat ja viņi tādi nav Vācijas tiesību nozīmē, un, otrkārt, vai asociācijas veikta tās biedru norīkošana trešajai personai par samaksu ir “saimnieciska darbība” šī paša panta 2. punkta nozīmē.
II – Atbilstošās tiesību normas
A – Savienības tiesības
4.
Direktīvas 2008/104 1. panta 1. un 2. punktā, kuros definēta šīs direktīvas piemērošanas joma, ir paredzēts:
“1.   Šī direktīva attiecas uz darba ņēmējiem, kam ir darba līgums vai darba attiecības ar pagaidu darba aģentūru un kas norīkoti lietotājuzņēmumos veikt pagaidu darbu to uzraudzībā un vadībā.
2.   Šo direktīvu piemēro valsts un privātiem uzņēmumiem, kas ir pagaidu darba aģentūras vai lietotājuzņēmumi, kas veic saimnieciskas darbības, neatkarīgi no tā, vai tie gūst peļņu vai ne.”
5.
Saskaņā ar Direktīvas 2008/104 2. pantu tās “mērķis ir nodrošināt pagaidu darba aģentūru darbinieku aizsardzību un uzlabot pagaidu darba aģentūru darba kvalitāti, nodrošinot 5. pantā izklāstīto vienlīdzīgas attieksmes principa piemērošanu pagaidu darba aģentūru darbiniekiem un atzīstot pagaidu darba aģentūras kā darba devējus, tajā pašā laikā ņemot vērā vajadzību izveidot piemērotu sistēmu pagaidu darba aģentūru darba izmantošanai, lai efektīvi palīdzētu radīt darba vietas un attīstīt elastīgas darba formas”.
6.
Tās 3. pantā “Definīcijas” ir noteikts:
“1.   Šajā direktīvā:
a)
“darba ņēmējs” ir persona, kuru kā darba ņēmēju aizsargā attiecīgās dalībvalsts tiesību akti nodarbinātības jomā;
b)
“pagaidu darba aģentūra” ir juridiska vai fiziska persona, kas saskaņā ar valsts tiesību aktiem slēdz darba līgumus vai veido darba attiecības ar pagaidu darba aģentūras darbiniekiem, lai tos norīkotu uz laiku strādāt lietotājuzņēmumos to uzraudzībā un vadībā;
c)
“pagaidu darba aģentūras darbinieks” ir darba ņēmējs, kam ir darba līgums vai darba attiecības ar pagaidu darba aģentūru un kas lietotājuzņēmumā norīkots veikt pagaidu darbu tā uzraudzībā un vadībā;
[..].
2.   Šī direktīva neskar valstu tiesību aktus attiecībā uz darba samaksu, darba līguma, darba attiecību vai darba ņēmēja definīciju.
[..]”
B – Vācijas tiesības
7.
Betriebsverfassungsgesetz (Likums par darba devēju un darba ņēmēju organizāciju attiecībām, turpmāk tekstā – “BetrVG”), redakcijā, kas bija spēkā pamatlietas faktu laikā (
3
), 99. pantā “Kopīga lēmuma pieņemšana attiecībā uz individuāliem personāla pasākumiem” ir paredzēts:
“1.   Uzņēmumos, kuros nodarbināti vairāk nekā 20 darbinieki ar balsstiesībām, darba devējs iepriekš paziņo uzņēmuma padomei par jebkuru pieņemšanu darbā, [..] iesniedz tai attiecīgos pieņemšanas darbā dokumentus [..]; darba devējs informē uzņēmuma padomi par plānotā pasākuma sekām, sniedz tai vajadzīgos pamatojošos dokumentus un saņem tās piekrišanu plānotajam pasākumam. [..]
2.   Uzņēmuma padome var atteikt piekrišanu, ja [..] ar personāla pasākumu varētu tikt pārkāpts likums [..]” (
4
).
8.
Arbeitnehmerüberlassungsgesetz (Likums par pagaidu nodrošināšanu ar darbiniekiem, turpmāk tekstā – “AÜG ”), redakcijā ar 2011. gada 28. aprīļa likuma grozījumiem (
5
), ievieš valsts tiesību sistēmā Direktīvu 2008/104. Tā 1. panta 1. punktā noteikts, ka “darba devēji, kuri kā darbā norīkotāji vēlas nodrošināt darbiniekus (pagaidu darba aģentūras darbiniekus) trešām personām (darbinieku lietotājuzņēmumiem) to saimnieciskajā darbībā darba izpildei, pieprasa atļauju” un ka “ lietotājuzņēmumu nodrošināšana ar darbiniekiem notiek uz laiku”.
III – Pamatlieta, prejudiciālais jautājums un tiesvedība Tiesā
9.
DRK‑Schwesternschaft Essen eV (Vācijas Sarkanā krusta Māsu asociācijas Esenes nodaļa (Vācija), turpmāk tekstā – “māsu asociācija” (
6
)) ir reģistrēta bezpeļņas asociācija, kas ir Verband der Schwesternschaften vom Deutschen Roten Kreuz eV (Vācijas Sarkanā krusta Māsu asociāciju federācijas) (
7
) dalīborganizācija. Tai ir atļauja nodrošināt ar darbiniekiem.
10.
Kopš 2003. gada šī māsu asociācija vairs neslēdz darba līgumus ar aprūpes personālu, tā darbiniekus uzņemot tikai kā asociācijas biedrus. Saskaņā ar šīs asociācijas statūtiem tās biedri, kam jābūt tiesībām veikt profesionālo darbību veselības aprūpes jomā, to pilnībā veic vai nu māsu asociācijas ietvaros, vai – nodrošināšanas [ar darbiniekiem] līguma ietvaros – ārstniecības un aprūpes iestādēs (
8
). Kad asociācijas biedri tiek norīkoti trešām personām, tie ir pakļauti to funkcionālajām un organizatoriskajām instrukcijām.
11.
Saskaņā ar māsu asociācijas iekšējo reglamentu tā maksā saviem biedriem ikmēneša atalgojumu, kas tiek aprēķināts saskaņā ar konkrētai darbībai piemērojamiem parastajiem kritērijiem, kā arī atlīdzību par noteikta veida ceļa un pārcelšanās izmaksām. Šiem biedriem ir tiesības arī uz šajā sektorā piemērojamajās normās paredzētu apmaksātu atvaļinājumu un papildu pensiju, kā arī atalgojuma un papildu piemaksu saglabāšanu saistībā ar darba nespēju slimības vai nelaimes gadījumā.
12.
Ruhrlandklinik pārvalda stacionāru ārstniecības iestādi Esenē. 2010. gadā tā ar māsu asociāciju noslēdza līgumu par nodrošināšanu, saskaņā ar kuru šī asociācija apņēmās tai nodrošināt aprūpes personālu no savu biedru vidus. Saskaņā ar šo līgumu māsu asociācija apmaiņā pret katru norīkošanu saņem maksājumu, kas sedz personāla bruto izmaksas, kā arī fiksētu maksājumu 3 % apmērā par administratīvajām izmaksām. Uz Ruhrlandklinik norīkotie šīs asociācijas biedri saņem tādu pašu atlīdzību kā tās tieši nodarbinātie, un to darba noteikumi un apstākļi ir praktiski identiski.
13.
K. k‑dze ir Māsu asociācijas biedre. Sākot no 2012. gada 1. janvāra, viņu bija paredzēts norīkot māsas darbā Ruhrlandklinik, pamatojoties uz viņas un māsu asociācijas noslēgto līgumu par personāla nodrošināšanu.
14.
Ar 2011. gada 2. decembra vēstuli Betriebsrat der Ruhrlandklinik (
9
) (Ruhrlandklinik uzņēmuma padome, turpmāk tekstā – “uzņēmuma padome”) atteicās dot savu piekrišanu šai rīcībai, pamatojoties uz BetrVG 99. panta 1. un 2. punktiem, jo K. k‑dzes norīkošana nebija noteikta uz laiku un tādējādi bija pretrunā AÜG 1. panta 1. punktam, kurā noteikts, ka lietotājuzņēmumu nodrošināšana ar darbiniekiem notiek uz laiku.
15.
Ruhrlandklinik uzskatīja šo atteikumu par nepamatotu, jo AÜG, kas ir likums, ar kuru ievieš Direktīvu 2008/104, 1. panta 1. punkts nav piemērojams tādas personas pieņemšanai darbā, kura ir asociācijas biedrs, nevis algots darbinieks. Tādēļ tā izlēma pieņemt šo personu uz laiku un uzsākt tiesvedību, lai saņemtu tiesas lēmumu, kas atļautu to nodarbināt ilgstoši. Tā kā zemāko instanču tiesas apmierināja šo prasību, uzņēmuma padome iesniedza apelācijas sūdzību Bundesarbeitsgericht (Federālā Darba lietu tiesa).
16.
Šī pēdējā tiesa norāda, ka gadījumā, ja uzskatāms, ka Direktīvas 2008/104 materiālie elementi ir izpildīti tādā situācijā kā pamatlietā, AÜG 1. panta 1. punkts saskaņā ar principiem par Savienības tiesībām atbilstošu interpretāciju, jāinterpretē tādējādi, ka K. k‑dzes norīkošana ir uzskatāma par tādu pagaidu darba aģentūras darbinieka norīkošanu, kas nav uz laiku, un tātad ir nelikumīga saskaņā ar valsts tiesībām.
17.
Ar 2015. gada 17. marta lēmumu, kas Tiesā reģistrēts 2015. gada 12. maijā, Bundesarbeitsgericht (Federālā Darba lietu tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai Direktīvas [2008/104] 1. panta 1. un 2. punkts ir piemērojami asociācijas biedra norīkošanai citam uzņēmumam darba izpildei saskaņā ar šī uzņēmuma funkcionālajām un organizatoriskajām instrukcijām, ja biedrs pēc pievienošanās asociācijai ir uzņēmies visu savu darba laiku būt pieejams arī trešām personām, par ko viņš no asociācijas saņem ikmēneša atalgojumu, kuru aprēķina saskaņā ar konkrētajai darbībai piemērojamajiem parastajiem kritērijiem, un asociācija apmaiņā pret norīkošanu saņem kompensāciju par asociācijas biedra personāla izmaksām un vienotu administratīvo izmaksu maksājumu?”
18.
Rakstveida apsvērumus ir iesniegušas uzņēmuma padome, Ruhrlandklinik, Čehijas valdība un Eiropas Komisija. Turklāt uzņēmuma padome, Ruhrlandklinik un Vācijas valdība ir rakstveidā atbildējušas uz Tiesas jautājumiem, ko Tiesa tām uzdevusi saskaņā ar sava reglamenta 61. panta 1. punktu. 2016. gada 20 aprīļa tiesas sēdē bija pārstāvētas uzņēmuma padome, Ruhrlandklinik un Komisija.
IV – Analīze
A – Par
“darba ņēmēja
” jēdzienu Direktīvas 2008/104 1. panta 1. punkta izpratnē
1) Par uzdotā jautājuma mērķi un kontekstu
19.
Pēc būtības iesniedzējtiesa jautā Tiesai par Direktīvas 2008/104 par pagaidu darba aģentūrām iespējamo piemērojamību tādā gadījumā kā pamatlietā, kur kāds no asociācijas biedriem ir norīkots lietotājuzņēmumam, lai tajā, pakļaujoties tā funkcionālajām un organizatoriskajām instrukcijām, veiktu darbu, par kuru viņš saņem atalgojumu, ko viņam izmaksā asociācija. Citiem vārdiem, tā vēlas zināt, vai šādos apstākļos šis biedrs var tikt kvalificēts kā “darba ņēmējs” šīs direktīvas nozīmē.
20.
Pamatojot savu lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, Bundesarbeitsgericht (Federālā Darba lietu tiesa) paskaidro, ka AÜG 1. panta 1. punktā ietvertais noteikums, saskaņā ar kuru nodrošināšana ar darbaspēku ir aizliegta, ja tā nav pagaidu rakstura, attiecas tikai uz uzņēmuma, kas nodrošina darbaspēku trešajai personai, “darbinieku”.
21.
Tā norāda, ka šis termins nav definēts valsts tiesībās, bet saskaņā ar tās pašas judikatūru “darba ņēmējs” Vācijas tiesībās ir “tas, kura pienākums saskaņā ar privāto tiesību līgumu ir pildīt par labu citai personai darbu, ko noteikuši citi, esot pakļautam instrukcijām personiskas subordinācijas saites ietvaros” (
10
). Tāpat saskaņā ar tās judikatūru tādas māsu apvienības kā pamatlietā biedri, neskatoties uz to, ka viņi izpilda citus iepriekšminētos kritērijus, nav darba ņēmēji Vācijas tiesību izpratnē, jo tie ir saistīti ar šo apvienību nevis ar privāto tiesību līgumu, bet ar iestāšanos tajā (
11
).
22.
Šajā kontekstā iesniedzējtiesai ir šaubas, vai šādas asociācijas biedrs, lai gan viņš nav “darba ņēmējs” piemērojamo valsts tiesību izpratnē, tomēr varētu tikt par tādu uzskatīts Savienības tiesību kontekstā, precīzāk, saskaņā ar Direktīvas 2008/104 1. panta 1. punktu.
23.
Šajā ziņā Ruhrlandklinik uzskata, ka, pirmkārt, Direktīva 2008/104 nav piemērojama pagaidu darba aģentūru darba ņēmējiem, ja viņi nav darba ņēmēji valsts tiesību izpratnē un, otrkārt, ka uz Vācijas Sarkanā krusta biedriem neattiecas tā aizsardzība, ko paredzēts nodrošināt ar šo direktīvu. Savukārt uzņēmuma padome, Čehijas valdība un Komisija uzskata, ka tādas asociācijas kā pamatlietā biedri nevar tikt izslēgti no Direktīvas 2008/104 piemērošanas jomas un ka tie ir jāuzskata par “darba ņēmējiem” tās 1. panta 1. punkta izpratnē (
12
). Tālāk izklāstīto iemeslu dēļ tāds ir arī mans viedoklis.
2) Par ieteikto interpretāciju
24.
Sākumā es uzsveru, ka gan Direktīvas 2008/104 1. panta 1. punkta, gan 3. panta 1. punkta c) apakšpunkta formulējumi, šķiet, pamato elastīgu, pat plašu, jēdziena “darba ņēmējs” koncepciju, šīs direktīvas piemērošanas jomas noteikšanas mērķiem. Tajos ir skaidri paredzēts, ka saites, kas vieno pagaidu darba aģentūru ar darbinieku, ko tā ir pieņēmusi darbā ar mērķi norīkot to pie trešās personas (
13
), tiesiskais pamats var būt “darba līgums vai darba attiecības”, kas ir alternatīva, kas minēta arī citās šīs direktīvas normās (
14
), kā arī citās direktīvās, kas attiecas uz darba ņēmēju sociālo aizsardzību (
15
).
25.
Atgādināšu, ka saskaņā ar Tiesas judikatūru “darba ņēmēja” jēdziens Savienības tiesību nozīmē noteikti nav viennozīmīgs (
16
), bet tas jādefinē saskaņā ar objektīviem, darba attiecības raksturojošiem kritērijiem, ņemot vērā iesaistīto personu tiesības un pienākumus, lai nodrošinātu vienādu darba ņēmēju aizsardzību dažādās dalībvalstīs. Ir atkārtoti lemts, ka “šo attiecību būtiska pazīme ir tāda, ka persona konkrētā laikposmā sniedz pakalpojumus citai personai un tās vadībā, par to saņemot atalgojumu” (
17
).
26.
Kā uzsver Komisija, šāda kvalifikācija Savienības tiesībās parasti pastāv, ja tiek izpildīti iepriekšminētie kritēriji, neatkarīgi no tā, vai ieinteresētā persona ir vai nav noslēgusi darba līgumu, un neatkarīgi no sekām, kas no tā izriet nacionālajās tiesībās (
18
). Situācija pamatlietā, šķiet, atbilst visu šo kritēriju kopumam, jo māsu asociācijas biedri veic savu profesionālo darbību aprūpes vai veselības aprūpes uzņēmuma labā un vadībā, kura rīcībā tos periodiski nodod šī asociācija, kas tiem maksā par šo darbu.
27.
Tādējādi no Savienības tiesību viedokļa un pretēji tam, kas izriet no Vācijas tiesībām, jautājumā par šīs direktīvas piemērojamību, šķiet, nav nozīmes tam, vai iesaistītās puses ir vai nav noslēgušas līgumu (
19
). Iesniedzēj tiesa tātad pamatoti norāda, ka, ņemot vērā minēto Direktīvas 2008/104 normu formulējumu, šķiet, ka “tiesisko attiecību starp darbā norīkotāju un darba izpildei norīkoto personu tiesiskajam raksturam nav nozīmes”.
28.
Šaubas šajā gadījumā tomēr var pastāvēt, jo, definējot “darba ņēmēju” Direktīvas 2008/104 nozīmē, tās 3. pantā ir divkārša atsauce uz dalībvalstu tiesībām. Šī panta 1. punkta a) apakšpunktā ir noteikts, ka ““darba ņēmējs” ir persona, kuru kā darba ņēmēju aizsargā attiecīgās dalībvalsts tiesību akti nodarbinātības jomā” (
20
), savukārt tā 2. punkta pirmajā daļā ir precizēts, ka šī direktīva “neskar valstu tiesību aktus attiecībā uz [..] darba ņēmēja definīciju” (
21
). Bundesarbeitsgericht (Federālā Darba lietu tiesa) uzskata, ka “atbilstoši lietotajai atsaucei uz dalībvalstu tiesībām, interpretējot valsts iekšējo regulējumu, nav jābalstās uz Savienības tiesībās doto darba ņēmēja definīciju”.
29.
Manuprāt, tas, ka šis 3. pants saglabā koncepciju, ka dalībvalstīs ir “darba ņēmēji”, kas jāaizsargā saskaņā ar šo valstu iekšējo regulējumu, kā arī juridiskais fakts, ka Direktīvas 2008/104 mērķis, kā tas ir norādīts minētā panta 2. punktā, nav saskaņošana, nav jāsaprot kā Savienības likumdevēja atteikšanās izmantot savas pilnvaras, lai noteiktu šīs direktīvas piemērošanas jomu ratione personae.
30.
Patiešām, ja šīs piemērošanas jomas robežas atšķirtos dažādu valsts līmenī izmantoto pieeju dēļ, tas radītu nopietnu tiesisko nedrošību, ņemot vērā, ka šīs direktīvas preambulā ir uzsvērts, ka “Eiropas Savienībā pastāv ievērojamas atšķirības attiecībā uz pagaidu darba aģentūru izmantojumu un pagaidu darba aģentūru darbinieku juridisko stāvokli, statusu un darba apstākļiem” (
22
).
31.
Es uzskatu, ka Direktīvas 2008/104 3. panta 1. punkta a) apakšpunkts nebūt nedeleģē dalībvalstu iestādēm kompetenci noteikt Direktīvas 2008/104 piemērošanas jomu, bet ka tā ir noteikta a) apakšpunktā, lasot to kopā ar c) apakšpunktu, precizējot, ka “darba ņēmēja” jēdziens šī Savienības tiesību akta nozīmē ietver visas strādājošās personas, kas kā tādas ir aizsargātas dalībvalstī, kurā tās strādā, lai kāda arī būtu viņu un pagaidu darba aģentūru vienojošo attiecību būtība un forma.
32.
Tā kā šajā pantā nav iekļauta vienkārša atsauce uz dalībvalstu tiesībām, es uzskatu, ka, ja izrādās, ka šaurāka “darba ņēmēja” koncepcija, kas pastāv valsts līmenī, nonāk pretrunā šīs direktīvas normām, priekšroka dodama šīm pēdējām. Šajā gadījumā no apstākļa, ka saskaņā ar Vācijas tiesībām indivīds ir “darba ņēmējs” tikai tad, ja viņš ir noslēdzis privāto tiesību līgumu, nevar izrietēt šāda Direktīvas 2008/104 piemērošanas jomas sašaurināšana, savukārt tās formulējums attiecina tās aizsardzību vienādi gan uz tām personām, kuras ir saistītas ar darba līgumu, gan uz tām, kuras ir saistītas ar darba attiecībām.
33.
Šo nostāju apstiprina arī apsvērums, ka – kā to norāda iesniedzējtiesa – Tiesa ir jau nospriedusi, ka tad, ja dalībvalstīm tiek dota rīcības brīvība iezīmēt šādā sociālās jomas direktīvā ietverto jēdzienu kontūras, to pilnvaras nav neierobežotas. Manuprāt, šī judikatūra, kas attiecas uz citām minimālos darba tiesību standartus noteicošām direktīvām (
23
) un kas ir iedibinājusi vienlīdzīgas attieksmes principu starp darba ņēmējiem, tāpat kā Direktīva 2008/104 (
24
), sniedz noderīgus paskaidrojumus šajā lietā (
25
).
34.
No tā izriet, ka lai gan noteikti Savienības tiesību normās ietverti termini var tikt definēti, ņemot vērā dalībvalstīs spēkā esošās tiesību normas un/vai praksi (
26
), dalībvalstīm tomēr jānodrošina, no vienas puses, attiecīgā akta mērķu ievērošana (
27
) un, no otras puses, jāievēro Savienības tiesību vispārējie principi (
28
). Proti, Tiesa ir lēmusi, ka dalībvalsts nevar patvaļīgi ierobežot noteiktu kategoriju personu piekļuvi aizsardzībai, ko tām dod attiecīgais akts, nekaitējot tā lietderīgai iedarbībai un nepārkāpjot tajā ietverto vispārējo vienlīdzības principu, zinot, ka šīs Savienības tiesību normas ir īpaši svarīgas un ka katram darba ņēmējam būtu jāvar gūt no tām labumu. Šāda izslēgšana var tikt pieļauta, tikai tad, ja diferencētu attieksmi pret šīm kategorijām attaisno objektīvi iemesli un konkrēti pamatā esošo darba attiecību īpašā daba (
29
).
35.
Šajā gadījumā es pēc analoģijas uzskatu, ka dalībvalstij nevajadzētu spēt piemērot iekšējās normas tādā veidā, ka rezultātā tiktu apdraudēta Direktīvas 2008/104 mērķu sasniegšana (
30
), tādējādi liedzot tai lietderīgo iedarbību. It īpaši valsts tiesībās izvēlētā jēdziena “darba ņēmējs” definīcija nedrīkstētu novest pie tā, ka noteiktas profesionāļu kategorijas tiek bez objektīva iemesla izslēgtas no šīs klasifikācijas un tātad no aizsardzības, kas izriet no šīs direktīvas.
36.
Saskaņā ar iepriekš minēto judikatūru, lai šāda izslēgšana nebūtu patvaļīga, būtu jānoskaidro, vai un kādā mērā māsu asociāciju un tās biedrus vienojošā saite pēc savas dabas “būtiski atšķiras no to attiecību rakstura, kas darba devējus saista ar darba ņēmējiem, kuri atbilstoši valsts tiesību normām ietilpst darba ņēmēju kategorijā”, un tas ir jānoskaidro iesniedzējtiesai (
31
). Tomēr Tiesa var sniegt šai tiesai noderīgas norādes par to, kas tai jāņem vērā šīs izvērtēšanas kontekstā.
37.
Uzsvēršu, ka pašā lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu pamatoti norādīts, ka māsu asociāciju biedriem, tāpat kā pagaidu darba aģentūras darbiniekiem, ir pienākums, kas izriet no tiesiskajām attiecībām, kuras tie ir nodibinājuši ar uzņēmumu, kas tos norīko pie trešajām personām, veikt darbu to uzraudzībā pret atlīdzību un ka šo abu kategoriju personāls ir vienādi padots lietotājuzņēmumu instrukcijām. Tajā turklāt, manuprāt, pamatoti norādīts – šoreiz attiecībā uz darba devējiem –, ka nepastāv atšķirība starp tiesību subjektiem, kas darbojas, no vienas puses, kā pagaidu darba aģentūras un, no otras puses, kā darbaspēka piegādātāji. Tāpēc es tāpat kā uzņēmuma padome, Čehijas valdība un Komisija uzskatu, ka, tā kā darba attiecības, kas saista šo asociāciju ar tās biedriem, pēc savas būtības fundamentāli neatšķiras no tām, kurās darba ņēmējus aizsargā valsts tiesības, izslēgšana no Direktīvas 2008/104 garantētās aizsardzības šajā gadījumā nešķiet pamatota.
38.
Kā tas jau ticis secināts iepriekšējās lietās, es uzskatu, ka tiesisko attiecību forma, kas ir pamatā attiecīgajai nodarbinātībai, pati par sevi nevar būt objektīvā atšķirība starp situācijām, kas ir nepieciešama, lai iepriekš piesauktās judikatūras (
32
) gaismā attaisnotu attieksmes atšķirību, kurai manā izpratnē jābalstās uz saturiskiem, nevis formāliem apsvērumiem (
33
). Šeit vienas personu kategorijas izslēgšana no “darba ņēmēju” klasifikācijas un tātad no Direktīvas 2008/104 piemērošanas jomas nevarētu, neapdraudot tās lietderīgo iedarbību, tikt balstīta uz vienu pašu no Vācijas tiesībām izrietošu pamatojumu, ka ieinteresētās personas nav noslēgušas privāto tiesību līgumu (
34
).
39.
Ruhrlandklinik, gluži pretēji, apgalvo, ka gadījumā, ja tiktu atzīts, ka Vācijas tiesībās pieņemtās “darba ņēmēja” definīcijas dēļ Direktīva 2008/104 nav piemērojama tādas asociācijas kā māsu asociācija biedriem, tas nenovestu pie direktīvas mērķu apiešanas, jo šeit iesaistīto profesionāļu aizsardzība netiktu samazināta. Šajā ziņā tā apgalvo, ka šie biedri praksē bauda darba un apmaksas apstākļus, kas nav vis mazāk labvēlīgi, bet, gluži pretēji, labvēlīgāki nekā personām, kas Vācijas tiesībās ir klasificēti kā “darba ņēmēji”, un konkrēti darbiniekiem, ko klīnika ir pieņēmusi darbā tieši.
40.
Tomēr es uzskatu, ka šis uz faktiskajiem apstākļiem balstītais arguments nav pārliecinošs Direktīvas 2008/104, kurai jābūt vispārpiemērojamai, interpretācijas kontekstā. Pat pieņemot, ka konkrētajā gadījumā tiek nodrošināta vienlīdzīga attieksme, tā tomēr netiek katram darba ņēmējam sistemātiski un ilgtspējīgi garantēta, kā to ļautu deklarācija par šīs direktīvas piemērojamību šādām situācijām. Jau vienkārši fakts, ka jebkuros apstākļos ir iespējams paļauties uz šāda veida aizsargājošām normām, pats par sevi ir svarīga un vērā ņemama prerogatīva (
35
). Turklāt nevajag aizmirst arī šīs direktīvas 2. pantā minēto mērķu otru, ekonomisko, aspektu (
36
), no kura, manuprāt, izriet, ka visiem subjektiem, kas darbojas šajā jomā, būtu jāatrodas vienādos konkurences apstākļos (
37
).
41.
Ņemot vērā šos elementus, es uzskatu, ka tādos apstākļos kā pamatlietā asociācijas biedri jākvalificē kā “darba ņēmēji” Direktīvas 2008/104 1. panta 1. punkta nozīmē no brīža, kad tie tiek norīkoti uzņēmumam, lai tur veiktu darbu šī uzņēmuma uzraudzībā un vadībā apmaiņā pret atalgojumu, ko tiem maksā asociācija. Šie biedri nevar tikt ratione personae izslēgti no direktīvas piemērošanas jomas, pamatojoties vienīgi uz apstākli, ka, tā kā viņi nav noslēguši darba līgumu ar asociāciju, viņi nav “darba ņēmēji” piemērojamo valsts tiesību izpratnē.
B – Par
“[uzņēmumu] [..], kas veic saimnieciskas darbības
” jēdzienu Direktīvas 2008/104 1. panta 2. punkta izpratnē
42.
Ar sava jautājuma otro daļu un tās pamatojumu iesniedzējtiesa lūdz Tiesu izteikties par to, vai Direktīvas 2008/104 1. panta 2. punkta izpratnē par “saimniecisko darbību” ir uzskatāms tas, ka māsu asociācija nodrošina savus biedrus lietotājuzņēmumiem, pretī saņemot atlīdzību par personāla bruto izmaksām un fiksētu maksājumu par administratīvajām izmaksām.
43.
Šajā ziņā tā norāda, ka no minētā 2. punkta teksta izriet, ka tas, ka uzņēmumi, kas nodrošina darbaspēku, neveic darbību peļņas nolūkā, neizslēdz saimnieciskās darbības esamību un ka tātad Direktīva 2008/14 varētu būt piemērojama pat tad, ja personālu nodrošina sabiedriskā labuma organizācija.
44.
Ruhrlandklinik uzskata, ka tāda darbība kā tā, ko veic māsu asociācija, neietilpst šīs direktīvas piemērošanas jomā, savukārt uzņēmuma padome aizstāv pretēju pozīciju (
38
). Tālāk izklāstīto apsvērumu dēļ es piekrītu šai pēdējai nostājai.
45.
Saskaņā ar Direktīvas 2008/104 1. panta 2. punktu tā attiecas uz uzņēmumiem, kas ir “pagaidu darba aģentūras”. 3. panta 1. punkta b) apakšpunktā sniegta, manuprāt, autonoma definīcija tam, kas šīs direktīvas izpratnē saprotams ar jēdzienu “pagaidu darba aģentūra” (
39
), lai veiktu tās paredzēto minimālo saskaņošanu (
40
). No tā izriet, ka Direktīva 2008/104 var būt piemērojama darba devējam, kas nav šādi kvalificēts dalībvalsts tiesībās, ja vien attiecīgais uzņēmums atbilst minēto 1. un 3. pantā ietverto nosacījumu kopumam (
41
). Turklāt, manuprāt, šīs frāzes nozīme un tvērums nav obligāti tādi paši kā frāzei, kas ietverta arī Direktīvā 96/71/EK (
42
), lai arī Direktīvas 2008/104 (
43
) preambulā ir norādīts šo abu instrumentu saistību.
46.
Ņemot vērā Direktīvas 2008/104 1. panta 2. punkta formulējumu, nav nozīmes ne tam, vai uzņēmums, kas norīko pagaidu darba ņēmējus, ir labdarības asociācija, ne tam, ka – kā norāda Ruhrlandklinik – par darbaspēka nodrošināšanu saņemtās summas tai nedod nekādu peļņu (
44
). Vienīgais patiesi izšķirošais kritērijs ir tas, vai attiecīgais uzņēmums, vienalga, vai tas pieder publiskajam vai privātajam sektoram, veic saimniecisku darbību (
45
).
47.
Tomēr šī pēdējā jēdziena definīcija skaidri neizriet ne no Direktīvas 2008/104 satura, ne no tās travaux préparatoires (
46
). Es uzskatu, ka – kā to ierosina uzņēmuma padome (
47
) un Komisija (
48
) – tas jāinterpretē tās Tiesas judikatūras gaismā, kas izskaidroja “saimnieciskās darbības” elementus citās Savienības tiesību jomās.
48.
Atgādināšu, ka “saimnieciskās darbības” jēdziens Savienības tiesību izpratnē tika, ciešā korelācijā ar “uzņēmuma” jēdzienu, precizēts LESD iekšējā tirgus normu kontekstā (
49
), it īpaši attiecībā uz LESD 49. un 56. pantu, kas attiecas respektīvi uz uzņēmējdarbības brīvību un pakalpojumu sniegšanas brīvību, kā arī konkurences tiesību kontekstā. Abus šos jēdzienus Tiesa ir veidojusi atvērtus, ņemot vērā, ka to mērķis ir noteikt Līgumā garantēto pamatbrīvību piemērošanas jomu (
50
).
49.
Manuprāt, tam pašam jāattiecas uz “saimnieciskās darbības” jēdzienu Direktīvas 2008/104 izpratnē ne tikai tādēļ, ka tās preambula norāda, ka to “jāīsteno atbilstīgi Līguma noteikumiem par brīvību sniegt pakalpojumus un brīvību veikt uzņēmējdarbību” (
51
), bet arī, lai garantētu visu šīs direktīvas mērķu īstenošanu (
52
) un izvairītos no negodīgas konkurences (
53
).
50.
Atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai ar jēdzienu “uzņēmums” tiek apzīmēta “jebkura vienība, kas veic saimniecisku darbību, neatkarīgi no šādas vienības juridiskā statusa un tās kapitāla nodrošinājuma veida”, un “saimnieciskā darbība ir jebkura darbība, kas ietver preču un pakalpojumu piedāvājumu attiecīgajā tirgū” (
54
). Turklāt ir ticis atkārtoti spriests, ka “par saimniecisku darbību līguma [EKL] 2. panta nozīmē jāuzskata apmaksāta darba veikšana vai apmaksātu pakalpojumu sniegšana”, tātad izpilde, kas tiek kompensēta (
55
).
51.
No tā izriet, pirmkārt, ka attiecīgā uzņēmuma tiesiskais statuss, kas šajā gadījumā ir asociācija, neietekmē iespēju to klasificēt kā “uzņēmumu” Savienības tiesību izpratnē un neskar tās veiktās saimnieciskās darbības ekonomisko dabu. Direktīvas 2008/104 3. panta b) punkts iekļaujas tajā pašā loģikā, jo tas jēdzienā “pagaidu darba aģentūra” šīs direktīvas izpratnē (
56
) ietver tādu “juridisk[u] vai fizisk[u] person[u]” neatkarīgi no tās juridiskās formas (
57
), kas veic darbību, kura saistīta ar pagaidu darbu, šīs normas noteiktajos apstākļos.
52.
Otrkārt, uzņēmums, kas veic saimniecisku darbību pagaidu darba jomā Direktīvas 2008/104 izpratnē, manuprāt, ir šādi jāklasificē, ja šis uzņēmums piedāvā pakalpojumu, kas sastāv no tādu darba ņēmēju nodrošināšanas, ar kuriem tas ir izveidojis darba attiecības tieši ar mērķi tos nodrošināt citiem uzņēmumiem (
58
). Tieši tas ir māsu asociācijas gadījums. Attiecīgā uzņēmuma šķietamie sabiedriskie mērķi paši par sevi nav pietiekami, lai neļautu tā darbību klasificēt kā saimniecisku darbību (
59
). Turklāt saimnieciskā darbība tiek veikta konkrētā tirgū, šajā gadījumā veselības pakalpojumu tirgū, kur tāpat darbojas arī citi uzņēmumi, proti, pagaidu darba aģentūras to klasiskajā formā, kas arī piedāvā aprūpes personāla nodrošināšanu.
53.
Tāpat kā Komisija es uzskatu, ka, ņemot vērā Direktīvu 2008/104, ir vienalga, ka attiecīgā uzņēmuma darbība nav ierobežota ar darba ņēmēju nodrošināšanu trešajām personām (
60
), paturot prātā, ka māsu asociācijas biedriem no tās statūtiem izriet pienākums strādāt arī tieši tās labā. Nekas ne tās 1. pantā, ne 3. panta 1. punkta b) apakšpunktā, manuprāt, neļauj ierobežot tās piemērošanas jomu, attiecinot to tikai uz uzņēmumiem, kuri darbojas, tikai un vienīgi nodrošinot darbaspēku lietotājuzņēmumiem (
61
).
54.
Treškārt, saskaņā ar Tiesas judikatūru un LESD 57. pantu jebkura pakalpojumu sniegšana pret atlīdzību ir uzskatāma par saimniecisko darbību (
62
), precizējot, ka ir nepieciešams, bet pietiekami, ka pastāv pretizpildījums (
63
). Apstāklis, ka attiecīgā darbība, iespējams, nav tikpat rentabla kā līdzīgi pakalpojumi, ko sniedz citi uzņēmumi, nav šķērslis tās iespējamajam saimnieciskajam raksturam (
64
). Šajā gadījumā māsu asociācija nodrošina personālu trešajām personām apmaiņā pret to veiktu ekonomisku pretizpildījumu, proti, kompensāciju, kas sedz šīs nodrošināšanas radītās personāla un administratīvās izmaksas, paturot prātā, ka nav nozīmes tam, ka šis pretizpildījums tai nenes peļņu.
55.
Visbeidzot, es uzsveru, ka pretēji Ruhrlandklinik iebildumiem (
65
) man šķiet atbilstoši, lai garantētu Direktīvas 2008/104 pilnu efektivitāti, iekļaut tās piemērošanas jomā tādus uzņēmumus kā šis, tāpat kā komerciāla rakstura pagaidu darba aģentūras, jo, to nedarot, pirmie būtu saistīti ar mazāk stingriem juridiskiem ierobežojumiem nekā otrās, lai gan tie piedāvā līdzīgus pakalpojumus tajā pašā tirgū, un tas varētu novest pie konkurences izkropļošanas. Šīs pēdējās bažas, kas atspoguļojas arī lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu un Čehijas valdības apsvērumos, ir vēl vērā ņemamākas tādā situācijā kā šī, kad potenciāli ir iesaistīts liels skaits darba ņēmēju (
66
).
56.
Tāpēc es uzskatu, ka tāda pakalpojumu sniegšana kā pamatlietā ietilpst uz Direktīvas 2008/104 1. panta 2. punkta noteikumu piemērošanas jomā, jo attiecīgā asociācija sniedz tādus pašus pakalpojumus kā pagaidu darba aģentūra, nodrošinot darbaspēku trešajām personām medicīnas personāla tirgū, kas ir pakalpojumi, par kuriem tā kā pretizpildījumu saņem finansiālu kompensāciju.
V – Secinājumi
57.
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, es iesaku Tiesai uz Bundesarbeitsgericht (Federālā Darba lietu tiesa, Vācija) uzdoto prejudiciālo jautājumu atbildēt šādi:
Eiropas Parlamenta un Padomes 2008. gada 19. novembra Direktīvas 2008/104/EK par pagaidu darba aģentūrām 1. panta 1. un 2. punkts jāinterpretē tādējādi, ka šīs normas ir piemērojamas, ja bezpeļņas asociācija, kā ekonomisku pretizpildījumu saņemot finansiālu kompensāciju, nodrošina savus biedrus uzņēmumam, lai tie tur šī uzņēmuma uzraudzībā un vadībā veiktu darbu apmaiņā pret asociācijas maksātu atalgojumu.
(
1
)	Oriģinālvaloda – franču.
(
2
)	OV 2008, L 327, 9. lpp.
(
3
)	2001. gada 25. septembra redakcija (BGBl. 2001 I, 2518. lpp.).
(
4
)	Iesniedzējtiesa norāda, ka saskaņā ar tās judikatūru “pieņemšanas darbā” jēdziens šī 99. panta 1. punkta nozīmē neuzliek pienākumu izveidot darba attiecības ar attiecīgo uzņēmumu, bet ir pietiekami, ka persona tajā strādā saskaņā ar šī uzņēmuma mērķi un pakļaujoties tā norādījumiem.
(
5
)	Likums par grozījumiem stājies spēkā 2011. gada 1. decembrī (BGBl. 2011 I, 642. lpp.).
(
6
)	Termins “māsa” šeit jāsaprot vispārīgā nozīmē, ietverot ne vien šādas kopienas sieviešu dzimuma, bet arī vīriešu dzimuma biedrus.
(
7
)	No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka visā valsts teritorijā ir 33 Vācijas Sarkanā krusta Māsu asociācijas, kurās kopskaitā ir gandrīz 22000 biedru. Ruhrlandklinik norāda, ka Esenes asociācijā ir gandrīz 1650 biedru.
(
8
)	Savos apsvērumos Ruhrlandklinik apliecina, ka šis pēdējais ir “izteikti visbiežāk” izmantotais risinājums un ka “bieži Vācijas Sarkanā krusta māsas daudzus gadus strādā pie [šī veida asociācijas] līgumiskajiem partneriem”.
(
9
)	Vācu tiesībās “Betriebsrat” ir uzņēmumā strādājošos pārstāvoša struktūra, kurai ir dotas prerogatīvas no vienkāršām tiesībām uz informāciju līdz pat dalībai uzņēmuma pārvaldīšanā likumā uzskaitītajās jomās, un šī vara nozīmē, ka darba devējam jāsaņem šīs struktūras piekrišana pirms noteiktu lēmumu pieņemšanas, sevišķi attiecībā uz individuāliem lēmumiem, tādiem kā darbinieku pieņemšana darbā saskaņā ar BetrVG 99. pantu.
(
10
)	Bundesarbeitsgericht šajā sakarībā citē vienu no saviem pēdējiem lēmumiem, kas datēts ar 2014. gada 17. septembri (10 AZB 43/14, 18. punkts).
(
11
)	Bundesarbeitsgericht precizē, ka darba izpilde, esot pakļautam instrukcijām personiskas subordinācijas saites ietvaros, var būt juridiski pamatota ar asociācijas biedra statusa esamību, ja nenotiek izvairīšanās no imperatīvajām aizsargājošajām darba tiesību normām, kas saskaņā ar tās 1995. gada 6. jūlija lēmumu tomēr nenotiek ar māsu apvienību starpniecību (5 AZB 9/93).
(
12
)	Savās rakstiskajās atbildēs uz Tiesas uzdotajiem jautājumiem Vācijas valdība nav tieši izteikusies par prejudiciālā jautājuma būtību.
(
13
)	Šajā ziņā atgādināšu, ka pagaidu darba attiecību īpatnība ir to trīsstūrveida raksturs tādā ziņā, ka pastāv dažāda veida attiecības, no vienas puses, starp darba ņēmēju un pagaidu darba aģentūru, kas ir viņa darba devējs, no otras puses, starp šo aģentūru un lietotājuzņēmumu un, visbeidzot, starp lietotājuzņēmumu un darba ņēmēju, kas strādā, pakļaujoties tā rīkojumiem. Skat. it īpaši spriedumu, 1970. gada 17. decembris, Manpower (35/70, EU:C:1970:120, 5. un 6. punkts).
(
14
)	Skat. 1. panta 3. punktu; 3. panta 1. punkta b) apakšpunktu un 2. punkta otro daļu, kā arī 6. panta 2. punkta pirmo daļu un 3. punktu.
(
15
)	Skat. it īpaši 1997. gada 15. decembra Padomes Direktīvai 97/81/EK par UNICE, CEEP un EAK noslēgto pamatnolīgumu par nepilna darba laika darbu (OV 1998, L 14, 9. lpp.) pievienotā parauglīguma 2. un 3. klauzulu, kā arī Padomes 1999. gada 28. jūnija Direktīvai 1999/70/EK par UNICE, CEEP un EAK noslēgto pamatnolīgumu par darbu uz noteiktu laiku (OV 1999, L 175, 43. lpp.) pievienotā parauglīguma 1., 2., 3. un 5. klauzulu.
(
16
)	It īpaši spriedums, 2012. gada 1. marts, O’Brien (C‑393/10, EU:C:2012:110, 30. punkts).
(
17
)	Skat. it īpaši spriedumus, 2014. gada 13. februāris, Komisija/Itālija (C‑596/12, EU:C:2014:77, 16. un 17. punkts), kā arī 2014. gada 4. decembris, FNV Kunsten Informatie en Media (C‑413/13, EU:C:2014:2411, 34. punkts).
(
18
)	Skat. spriedumu, 2010. gada 11. novembris, Danosa (C‑232/09, EU:C:2010:674, 40. un 42. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
(
19
)	Ekspertu grupas 2011. gada augusta Komisijas aizgādībā izstrādātajā ziņojumā par Direktīvas 2008/104 piemērošanu (turpmāk tekstā – “2011. gada ziņojums”) ir norādīts, ka “jēdzienam “darba attiecības” ir jāietver situācijas, kurās pastāv darba attiecību pazīmes, bet nav noslēgts oficiāls darba līgums” (14. lpp.).
(
20
)	Mans izcēlums. Atgādināšu, ka Padomes 2001. gada 12. marta Direktīvas 2001/23/EK par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz darbinieku tiesību aizsardzību uzņēmumu, uzņēmējsabiedrību vai uzņēmumu vai uzņēmējsabiedrību daļu īpašnieka maiņas gadījumā (OV 2001, L 82, 16. lpp.) 2. panta 1. punkta d) apakšpunktā ir identisks formulējums, kurā pēc būtības ir pārņemts formulējums, kas izteikts 28. punktā 1985. gada 11. jūlija spriedumā Foreningen af Arbejdsledere i Danmark (105/84, EU:C:1985:331), kas attiecās uz šīs direktīvas aizstātā tiesību akta interpretāciju.
(
21
)	Mans izcēlums. Norādīšu, ka tāpat kā Direktīvas 2001/23, kas tika pieņemta apmēram tajā pašā laikā, 2. panta 2. punkts, arī Komisijas 2001. gada 20. marta sākotnējā priekšlikuma, kas bija pamatā Direktīvas 2008/104 pieņemšanai (COM(2002) 149, galīgā redakcija), 3. panta 2. punktā bija ietverta atsauce uz valsts tiesībām, vienīgi lai definētu “darba līgumu vai darba attiecības”. Eiropas Parlaments vēlējās šajā pēdējā normā ietvert “atlīdzības” jēdzienu (pirmajā lasījumā 2002. gada 21. novembrī pieņemta nostāja, OV 2004, C 25 E, 368. lpp.). Komisijas 2002. gada 28. novembra grozītais priekšlikums iekļāva tajā arī jēdzienu “darba ņēmējs”, neko šajā ziņā nepaskaidrojot (COM (2002) 701, galīgā redakcija).
(
22
)	Direktīvas 2008/104 preambulas 10. apsvērums. Skat. arī Komisijas sākotnējā priekšlikuma motīvu daļā aprakstītās atšķirības, kas pastāv starp “valstu tiesību sistēmām” (COM(2002) 149, galīgā redakcija, 2. sadaļa, 2. punkts).
(
23
)	Skat. it īpaši spriedumu, 2007. gada 13. septembris, Del Cerro Alonso (C‑307/05, EU:C:2007:509, 29. punkts) attiecībā uz Direktīvas 1999/70 interpretāciju, kā arī spriedumu, 2012. gada 1. marts, O’Brien (C‑393/10, EU:C:2012:110, 34. punkts) attiecībā uz Direktīvas 97/81 interpretāciju.
(
24
)	Direktīvas 2008/104 5. pantā ir paredzēts “vienlīdzīgas attieksmes princips”, saskaņā ar kuru darba un nodarbinātības pamata apstākļi pagaidu darba aģentūru darbiniekiem to norīkojuma laikā lietotājuzņēmumā ir vismaz tādi paši kā tie, ko piemērotu, ja tie šajā uzņēmumā darbā būtu pieņemti tieši un ieņemtu to pašu amatu.
(
25
)	Savos apsvērumos Komisija pauž, ka Tiesas nostāja kontekstā, kurā pastāv daudzas, it īpaši strukturālas, paralēles, ir attiecināma uz šo lietu. Par kopējiem aspektiem, kas pastāv starp Direktīvām 1999/70, 97/81 un 2008/104, skat. arī ģenerāladvokāta M. Špunara [M. Szpunar] secinājumus lietā AKT (C‑533/13, EU:C:2014:2392, 33. punkts).
(
26
)	Tas tā ir, ja attiecīgā Savienības tiesību akta mērķis nav veikt pilnīgu piemērojamo valsts tiesību saskaņošanu jomā, uz kuru tas attiecas, kā tas ir Direktīvas 2008/104 gadījumā (skat. preambulas 23. apsvērumu un 9. pantu).
(
27
)	Tādējādi Direktīvu 1999/70 un 97/81 preambulu attiecīgi 17. un 16. apsvērumā ir skaidri noteikts, ka “šī direktīva ļauj dalībvalstīm, ievērojot valstu tiesību aktus un praksi, definēt terminus, kas izmantoti pamatnolīgumā un nav īpaši definēti, tas pats attiecas uz pārējām sociālās politikas direktīvām, kas izmanto līdzīgus terminus, ja vien minētajās definīcijās ievērots pamatnolīguma saturs” (mans izcēlums).
(
28
)	Skat. it īpaši spriedumu, 2012. gada 1. marts, O’Brien (C‑393/10, EU:C:2012:110, 31.–35. punkts un tajos minētā judikatūra), kā arī ģenerāladvokāta M. Pojareša Maduru [M. Poiares Maduro] secinājumus lietā Del Cerro Alonso (C‑307/05, EU:C:2007:3, 12.–15. punkts) un ģenerāladvokātes J. Kokotes [J. Kokott] secinājumus lietā O’Brien (C‑393/10, EU:C:2011:746, 34.–37. punkts).
(
29
)	Skat. spriedumus, 2007. gada 13. septembris, Del Cerro Alonso (C‑307/05, EU:C:2007:509, 26.–29. punkts); 2012. gada 1. marts, O’Brien (C‑393/10, EU:C:2012:110, 36.–42. punkts), kā arī 2014. gada 3. jūlijs, Fiamingo u.c. (C‑362/13, C‑363/13 un C‑407/13, EU:C:2014:2044, 31. punkts).
(
30
)	Skat., it īpaši, Direktīvas 2008/14 preambulas 1., 11. un 12. apsvērumu, kā arī 2. pantu, saskaņā ar kuru tās uzdevumi galvenokārt ir, no vienas puses, “nodrošināt pagaidu darba aģentūru darbinieku aizsardzību un uzlabot pagaidu darba aģentūru darba kvalitāti, nodrošinot [..] vienlīdzīgas attieksmes principa piemērošanu pagaidu darba aģentūru darbiniekiem [..]”, un, no otras puses, “[ņemt] vērā vajadzību izveidot piemērotu sistēmu pagaidu darba aģentūru darba izmantošanai, lai efektīvi palīdzētu radīt darba vietas un attīstīt elastīgas darba formas”.
(
31
)	Skat. spriedumu, 2012. gada 1. marts, O’Brien (C‑393/10, EU:C:2012:110, 42. un nākamie punkti), kā arī ģenerāladvokātes J. Kokotes secinājumus lietā O’Brien (C‑393/10, EU:C:2011:746, 43. un nākamie punkti).
(
32
)	Šo secinājumu 29. zemsvītras piezīme.
(
33
)	Skat. ģenerāladvokāta M. Pojareša Maduru secinājumus lietā Del Cerro Alonso (C‑307/05, EU:C:2007:3, 15. punkts) un ģenerāladvokātes J. Kokotes secinājumus lietā O’Brien (C‑393/10, EU:C:2011:746, 44. un nākamie punkti). Tiesa ir arī uzstājusi, ka, lai attaisnotu atšķirīgu attieksmi, ir nepieciešams, lai darba attiecību raksturs “būtiski atšķirtos” (skat. spriedumu, 2012. gada 1. marts, O’Brien (C‑393/10, EU:C:2012:110, 42.–44. punkts).
(
34
)	Šajā ziņā skat. Laulom, S., “La directive 2008/104: avancées et limites de la protection des travailleurs intérimaires”, Revue de droit du travail, 2012, 308. un nākamās lpp., kurš uzskata, ka “var pieņemt, ka nepietiks ar to, ka valsts likumdošana apliecina, ka darba līgums nepastāv, lai izslēgšana no aizsardzības piemērošanas jomas netiktu kontrolēta”, kā arī Moizard, N., “Les intérimaires dans l’Union européenne: les données du débat”, Revue de droit du travail, 2012, 240. un nākamās lpp., kurš, atsaucoties uz 2007. gada 18. janvāra spriedumu Confédération générale du travail u.c. (C‑385/05, EU:C:2007:37, 35. punkts), uzskata, ka “nav tā, ka Direktīva 2008/104 vienkārši atsauktos uz valstu tiesībām”, un ka “Tiesai joprojām ir līdzekļi, lai kontrolētu valstu praktizēto apiešanu”.
(
35
)	Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2007. gada 13. septembris, Del Cerro Alonso (C‑307/05, EU:C:2007:509, 27. punkts).
(
36
)	Skat. šo secinājumu 30. zemsvītras piezīmi. Attiecībā uz diviem Direktīvas 2008/104 galvenajiem mērķiem – konkrēti, no vienas puses, par pagaidu darba aģentūru darbiniekiem klasificēto personu darba apstākļiem un, no otras puses, noteikumiem, kas piemērojami pagaidu darbaspēka izmantošanai, kā arī to komplementārajam raksturam, skat. ģenerāladvokāta M. Špunara secinājumus lietā AKT (C‑533/13, EU:C:2014:2392, 30. un nākamie punkti).
(
37
)	Par šiem apsvērumiem skat. arī šo secinājumu 49. un 55. punktu.
(
38
)	Čehijas valdība nav paudusi savu nostāju attiecībā uz jēdziena “saimnieciska darbība” interpretāciju Direktīvas 2008/104 izpratnē.
(
39
)	Uzsvēršu, ka minētajā b) punktā ir atsauce uz dalībvalstu tiesībām tikai ļoti ierobežoti, nosakot, ka “juridiska vai fiziska persona, kas saskaņā ar valsts tiesību aktiem slēdz darba līgumus vai veido darba attiecības ar pagaidu darba aģentūras darbiniekiem”. Turklāt šī paša 3. panta 2. punktā nav paredzēta vienīgi valsts tiesību piemērošana attiecībā uz jēdzienu “pagaidu darba aģentūras”.
(
40
)	Skat. šo secinājumu 26. zemsvītras piezīmi.
(
41
)	Tai pašā nozīmē skat. 2011. gada ziņojumu (10. un 17. lpp.).
(
42
)	Eiropas Parlamenta un Padomes 1996. gada 16. decembra Direktīva 96/71 par darba ņēmēju norīkošanu darbā pakalpojumu sniegšanas jomā (OV 1997, L 18, 1. lpp.). Šajā ziņā skat. 2011. gada ziņojumu (vismaz tā franču valodas versiju), kurā uzsvērts, ka jēdziens “l’entreprise de travail intérimaire [pagaidu darba aģentūra]” ir ietverts gan Direktīvas 96/71, gan Direktīvas 2008/104 franču valodas versijās, bet ka to “angļu valodas versijās nav izmantots tas pats formulējums (proti, temporary employment undertaking vai placement agency pirmajā, un temporary-work agency otrajā)” (17. lpp.).
(
43
)	Skat. Direktīvas 2008/14 preambulas 22. apsvērumu.
(
44
)	Ruhrlandklinik galvenokārt uzskata, ka māsu asociācijas statūtos noteiktais mērķis ir tikai un vienīgi nodrošināt aprūpes un veselības aprūpes uzņēmumiem kvalificētu personālu, ievērojot Sarkanā krusta principus (humānismu, objektivitāti, neitralitāti, neatkarību, brīvprātību, vienotību un universiālismu), necenšoties gūt peļņu, un, ja tas būtu citādi, tā Vācijas tiesībās netiktu atzīta par sabiedriskā labuma organizāciju.
(
45
)	Minētajā 2. punktā ir noteikts, ka direktīva ir piemērojama “valsts un privātiem uzņēmumiem”, kas veic “saimniecisku darbību”, neatkarīgi no tā “vai tie gūst peļņu vai ne”.
(
46
)	Direktīvas 2008/104 1. panta 2. punkta formulējuma attīstības vēsture ir iekļauta 2011. gada ziņojumā (7. un nākamās lpp.).
(
47
)	Uzņēmuma padome uzskata, ka “Direktīva [2008/14] balstās uz vispārēju Eiropas uzņēmuma jēdzienu, kas izriet no Eiropas normām par aizliegtas vienošanās pārkāpumiem (LESD 101. pants), kas arī paredz saimniecisku darbību”, piesaucot vācu doktrīnu (Rieble, V., un Vielmeier, S., “Umsetzungsdefizite der Leiharbeitsrichtlinie”, Europäische Zeitschrift für Arbeitsrecht, 2011, 4. sējums, 474. un nākamās lpp., kā arī Mestwerdt, W., “Arbeit in persönlicher Abhängigkeit im Rahmen vereinsrechtlicher Strukturen”, Neue Zeitschrift für Arbeitsrecht, 2014, 281. un nākamās lpp.).
(
48
)	Komisija atsaucas konkrēti uz 2000. gada 12. septembra spriedumu Pavlov u.c. (no C‑180/98 līdz C‑184/98, EU:C:2000:428, 75. punkts un tajā minētā judikatūra), kas pasludināts konkurences jomā.
(
49
)	LESD 26. un nākamie panti.
(
50
)	Skat. Komisijas dienestu 2010. gada 7. decembra darba dokumentu “Rokasgrāmata par to, kā vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes pakalpojumiem un jo īpaši vispārējas nozīmes sociālajiem pakalpojumiem piemērojami Eiropas Savienības noteikumi valsts atbalsta, “publisko iepirkumu” un “iekšējā tirgus” jomā” (SEC(2010) 1545, galīgā redakcija, turpmāk tekstā – “2010. gada rokasgrāmata”, 6.1. punkts), kurā minēts 2000. gada 11. aprīļa spriedums Deliège (C‑51/96 un C‑191/97, EU:C:2000:199, 52. punkts).
(
51
)	Kā tas noteikts Direktīvas 2008/104 preambulas 22. apsvērumā.
(
52
)	Skat. šo secinājumu 30. zemsvītras piezīmi.
(
53
)	2011. gada ziņojumā (vismaz tā franču valodas versijā) tieši ir atsauce uz šiem diviem apsvērumiem, lai pamatotu Direktīvas 2008/104 plašas piemērošanas jomas koncepciju attiecībā uz lietotājuzņēmumiem, un norādīts, ka Eiropas sociālie partneri ir izteikuši atbalstu šai pieejai (10. lpp.).
(
54
)	Mans izcēlums. Skat. it īpaši spriedumus, 2008. gada 1. jūlijs, MOTOE (C‑49/07, EU:C:2008:376, 21. un 22. punkts); 2015. gada 22. oktobris, EasyPay un Finance Engineering (C‑185/14, EU:C:2015:716, 37. punkts), kā arī 2016. gada 23. februāris, Komisija/Ungārija (C‑179/14, EU:C:2016:108, 147. un nākamie punkti).
(
55
)	Skat. it īpaši spriedumu, 2000. gada 11. aprīlis, Deliège (C‑51/96 et C‑191/97, EU:C:2000:199, 53. punkts), kā arī 2016. gada 23. februāris, Komisija/Ungārija (C‑179/14, EU:C:2016:108, 154. punkts).
(
56
)	Norādīšu, ka pastāv būtiskas terminoloģiskas atšķirības starp dažādām Direktīvas 2008/104 valodu versijām – ne tikai izteicienos, kas lietoti tās virsraksta tekstā, bet arī jēdzienā “pagaidu darba aģentūra” (ilustrācijai salīdzināt formulējumus vācu versijā “über Leiharbeit”, “Leiharbeitsunternehmen”; dāņu versijā “om vikararbejde”, “vikararbejde”; angļu versijā “on temporary agency work”, “temporary-work agency”; itāļu versijā “relativa al lavoro tramite agenzia interinale”, “agenzia interinale”; nīderlandiešu versijā: “betreffende uitzendarbeid”, “uitzendbureau” un portugāļu versijā “relativa ao trabalho temporário”, “empresa de trabalho temporário”).
(
57
)	No 2011. gada ziņojuma izriet, ka Direktīvas 2008/104 travaux préparatoires Komisija ir norādījusi, ka “labdarības organizācijas, bruņotie spēki, arodbiedrības un pārvaldes iestādes tiks izslēgtas [no tās piemērošanas jomas vienīgi tad], ja tās neveic saimniecisko darbību, pat ne kā papildu darbību” (9. lpp.).
(
58
)	Skat. spriedumu, 2011. gada 10. februāris, Vicoplus u.c. (C‑307/09‑C‑309/09, EU:C:2011:64, 27. punkts). 2011. gada ziņojumā norādīts, ka, gluži pretēji, šajā klasifikācijā neiekļaujas darbinieku norīkošana vienas uzņēmumu grupas ietvaros (17. lpp.).
(
59
)	Skat. pēc analoģijas spriedumu, 2003. gada 22. maijs, Freskot (C‑355/00, EU:C:2003:298, 77. punkts). 2010. gada rokasgrāmatā minēti daži gadījumi, kuros Tiesa ir uzskatījusi, ka attiecīgās darbības nav saimnieciskas to “tīri sabiedriskās dabas” dēļ (3.1.4. punkts).
(
60
)	Šāds ekskluzīvs raksturs netiek prasīts darbībai darbaspēka nodrošināšanas jomā ne Vācijas tiesībās (skat. Rémy, P., “L’impact de la directive 2008/104 relative au travail intérimaire sur les droits nationaux, Deuxième partie”, Revue de droit du travail, 2010,55. un nākamās lpp., 6. zemsvītras piezīme), ne Dānijas tiesībās (skat. Abrahamson, A. M., Vikarloven med kommentarer, Karnov Group, Kopenhāgena, 2014, 55. lpp.), tomēr tas tiek prasīts, piemēram, Francijas tiesībās (skat. Darba kodeksa L 1251‑2. pantu).
(
61
)	Motīvu daļā priekšlikumam Padomes 1982. gada 30. aprīļa direktīvai par pagaidu darbu (COM(82) 155, galīgā redakcija, 7. lpp.) Komisija uzsvēra, ka “nav obligāti, ka [pagaidu darba aģentūra] veic tikai ar pagaidu darbu saistītu darbību”.
(
62
)	Skat. arī 2010. gada rokasgrāmatu (6.2. punkts); 2011. gada ziņojumu (9. lpp., 13. zemsvītras piezīme), kā arī Komisijas 2014. gada 21. marta ziņojumu Eiropas Parlamentam, Padomei, Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejai un Reģionu komitejai par Direktīvas 2008/104 par pagaidu darba aģentūrām piemērošanu (COM(2014) 176 final, 4. lpp., 4. zemsvītras piezīme).
(
63
)	No tā izriet, ka par saimniecisku darbību nav uzskatāma pakalpojumu sniegšana bez jebkāda ekonomiska pretizpildījuma, piemēram, ja to sniedz valsts saskaņā ar savu misiju sociālajā jomā (skat. 2010. gada rokasgrāmatā minētos piemērus, 3.1.4. un 6.3. punktu, kuros ir atsauce uz spriedumu, 1993. gada 7. decembris, WirthC‑109/92, EU:C:1993:916, 13.–19. punkts). Tomēr nav nozīmes tam, ka pretizpildījumu neveic pats pakalpojuma saņēmējs (skat. spriedumu, 2001. gada 12. jūlijs, Smits un Peerbooms, C‑157/99, EU:C:2001:404, 48. un 55.–58. punkts).
(
64
)	Skat. spriedumu, 2001. gada 25. oktobris, Ambulanz Glöckner (C‑475/99, EU:C:2001:577, 21. punkts).
(
65
)	Ruhrlandklinik argumentē, ka, ja Direktīva 2008/104 būtu jāpiemēro Vācijas Sarkanā krusta Māsu asociācijām, tā sekas būtu tas, ka konkrēti vairs nebūtu iespējams nodrošināt to biedrus veselības aprūpes uzņēmumiem, jo Vācijas tiesības atļauj vienīgi pagaidu nodrošināšanu, kamēr lielākajā vairumā gadījumu šie biedri turp tiek norīkoti uz nenoteiktu laiku (skat. arī šo secinājumu 8. zemsvītras piezīmi).
(
66
)	Skat. šo secinājumu 7. zemsvītras piezīmi.