62022CC0061
ĢENERĀLADVOKĀTES LAILAS MEDINAS
SECINĀJUMI,
sniegti 2023. gada 29. jūnijā (
1
)
Lieta C‑61/22
RL
pret
Landeshauptstadt Wiesbaden
(Verwaltungsgericht Wiesbaden (Vīsbādenes Administratīvā tiesa, Vācija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Regula (ES) 2019/1157 – Savienības pilsoņu personas apliecību drošības uzlabošana – 3. panta 5. punkts – Pienākums noņemt pirkstu nospiedumus un glabāt tos īpaši drošā datu nesējā – Spēkā esamība – Juridiskais pamats – LESD 21. panta 2. punkts – LESD 77. panta 3. punkts – Eiropas Savienības Pamattiesību harta – 7. un 8. pants – Privātās un ģimenes dzīves neaizskaramība – Personas datu aizsardzība – 52. panta 1. punkts – Samērīguma princips – Vispārīgā datu aizsardzības regula – 35. panta 10. punkts – Novērtējums par ietekmi uz datu aizsardzību
I. Ievads
1.
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par Regulas 2019/1157 (
2
) 3. panta 5. punkta, kurā paredzēts pienākums dalībvalstu no jauna izsniegtas personas apliecības turētāja pirkstu nospiedumu attēlu iekļaut īpaši drošā datu nesējā, spēkā esamību (
3
). Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar strīdu starp RL un Landeshauptstadt Wiesbaden (federālās zemes galvaspilsēta Vīsbādene, Vācija) par administratīvo lēmumu, ar kuru pēdējā minētā atteicās izsniegt personas apliecību bez pirkstu nospiedumu attēla, kas ir saglabāts tās mikroshēmā.
2.
Ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, pirmkārt, vai atbilstīgais pamats Regulas 2019/1157 pieņemšanai bija LESD 21. panta 2. punkts, otrkārt, vai šīs regulas 3. panta 5. punkts ir saderīgs ar Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā –“Harta”) 7. un 8. pantu, tos lasot kopsakarā ar Hartas 52. panta 1. punktu, un, treškārt, vai minētā regula ir saderīga ar pienākumu veikt novērtējumu par ietekmi uz datu aizsardzību saskaņā ar VDAR (
4
) 35. panta 10. punktu.
3.
Neraugoties uz atšķirībām starp personas apliecībām un pasēm, šī lieta tematiski paplašina spriedumu Schwarz (
5
). Spriedumā Schwarz Tiesa izvērtēja Regulas Nr. 2252/2004 (
6
) 1. panta 2. punkta, kurā paredzēta pirkstu nospiedumu obligāta noņemšana un glabāšana dalībvalstu izsniegtās pasēs un citos ceļošanas dokumentos, spēkā esamību (
7
).
II. Atbilstošās tiesību normas
A.
Savienības tiesības
1. Regula 2019/1157
4.
Regulas 2019/1157 1., 2., 3., 4., 5., 15., 17., 18., 21. un 28. apsvērumā ir noteikts:
“(1)
Līgumā par Eiropas Savienību (LES) ir pausta apņemšanās atvieglināt personu brīvu pārvietošanos, vienlaikus nodrošinot Eiropas tautu drošību un aizsargātību, saskaņā ar LES un Līguma par Eiropas Savienības darbību (LESD) noteikumiem izveidojot brīvības, drošības un tiesiskuma telpu.
(2)
Savienības pilsonība nodrošina ikvienam Savienības pilsonim tiesības brīvi pārvietoties, ievērojot konkrētus ierobežojumus un nosacījumus. Minēto tiesību īstenošanu nodrošina [Direktīva 2004/38] [ (
8
)]. Arī [Hartas] 45. pantā ir paredzēta pārvietošanās un uzturēšanās brīvība. Pārvietošanās brīvība ietver tiesības izceļot no dalībvalstīm un ieceļot dalībvalstīs, izmantojot derīgu personas apliecību vai pasi.
(3)
Saskaņā ar [Direktīvu 2004/38] dalībvalstīm ir jāizsniedz saviem valstspiederīgajiem personas apliecības vai pases un jāatjauno šie dokumenti saskaņā ar saviem tiesību aktiem. [..]
(4)
[Direktīvā 2004/38] ir paredzēts, ka dalībvalstis var noteikt pasākumus, kas vajadzīgi, lai liegtu, izbeigtu vai atsauktu ar minēto direktīvu piešķirtās tiesības, ja notiek to ļaunprātīga izmantošana vai krāpšana. Dokumentu viltošana vai nepatiess būtisku faktu atspoguļojums attiecībā uz uzturēšanās tiesību piešķiršanas nosacījumiem ir identificēti kā tipiskākie krāpšanas gadījumi saistībā ar minēto direktīvu.
(5)
Dalībvalstu izsniegto personas apliecību un Savienības dalībvalstu valstspiederīgajiem, kuri uzturas citā dalībvalstī, un viņu ģimenes locekļiem izsniegto uzturēšanās atļauju drošības līmeņi ievērojami atšķiras. Minētās atšķirības paaugstina falsificēšanas un dokumentu viltošanas risku un pilsoņiem rada arī praktiskas grūtības, kad viņi vēlas izmantot savas tiesības brīvi pārvietoties. [..]
[..]
(15)
[..] Uzlabotām personas apliecībām būtu jānodrošina vieglāka identifikācija un jāveicina labāka piekļuve pakalpojumiem.
[..]
(17)
Lai pārbaudītu, vai dokuments ir autentisks, un noskaidrotu personas identitāti, ir vajadzīgi aizsardzības elementi. Drošības standartu minimuma noteikšana un biometrisko datu iekļaušana personas apliecībās [..] ir svarīgs solis virzībā uz minēto dokumentu drošāku izmantošanu Savienībā. Šādu biometrisko identifikatoru iekļaušanai būtu jānodrošina tas, ka Savienības pilsoņi var pilnībā izmantot savas tiesības brīvi pārvietoties.
(18)
Sejas attēla un divu pirkstu nospiedumu (“biometriskie dati”) glabāšana personas apliecībās un uzturēšanās atļaujās, kā jau ir paredzēts attiecībā uz biometriskajām pasēm un trešo valstu valstspiederīgo uzturēšanās atļaujām, ir piemērota metode, kā ticamu identifikāciju un autentifikāciju apvienot ar krāpšanas riska samazināšanu, lai uzlabotu personas apliecību un uzturēšanās atļauju drošību.
[..]
(21)
Šī regula neparedz juridisko pamatu tam, lai dalībvalstīs tiktu izveidotas vai uzturētas valsts līmeņa datubāzes biometrisko datu uzglabāšanai, kas ir valsts tiesību aktu jautājums, kam ir jāatbilst Savienības tiesību aktiem par datu aizsardzību. Turklāt šī regula neparedz juridisku pamatu centralizētas datubāzes izveidei vai uzturēšanai Savienības līmenī.
[..]
(28)
Drošības un formas standartu minimuma ieviešanai attiecībā uz personas apliecībām būtu jānodrošina, ka, Savienības pilsoņiem izmantojot savas tiesības brīvi pārvietoties, dalībvalstis var paļauties uz minēto dokumentu autentiskumu. Stingrāku drošības standartu ieviešanai būtu jānodrošina valsts iestādēm un privātām struktūrām pietiekamas garantijas, lai minētās iestādes un struktūras varētu paļauties uz personas apliecību autentiskumu, kad Savienības pilsoņi tās izmanto identifikācijas nolūkā.”
5.
Regulas 2019/1157 1. pantā “Priekšmets” ir paredzēts:
“Šī regula pastiprina drošības standartus, kas piemērojami personas apliecībām, kuras dalībvalstis izsniedz saviem valstspiederīgajiem [..], kas izmanto tiesības brīvi pārvietoties Savienībā.”
6.
Regulas 2019/1157 3. pantā “Drošības standarti / forma / specifikācijas” ir noteikts:
“1.   Dalībvalstu izsniegtās personas apliecības izgatavo ID‑1 formātā, un tajās iekļauj mašīnlasāmu joslu (MRZ). Šādas personas apliecības atbilst ICAO dokumentā 9303 noteiktajām specifikācijām un drošības standartu minimumam un Regulas (EK) Nr. 1030/2002, kas grozīta ar Regulu (ES) 2017/1954, pielikuma c), d), f) un g) punktā izklāstītajām prasībām.
[..]
5.   Personas apliecībās iestrādā īpaši drošu datu nesēju, kas ietver apliecības turētāja sejas attēlu un divus pirkstu nospiedumus sadarbspējīgos digitālos formātos. Biometrisko identifikatoru ieguvei dalībvalstis piemēro tehniskās specifikācijas, kas noteiktas ar Komisijas Īstenošanas lēmumu C(2018) 7767 [ (
9
)].
6.   Datu nesējs ir pietiekami ietilpīgs un spējīgs garantēt datu integritāti, autentiskumu un konfidencialitāti. Glabātie dati ir pieejami bezkontakta veidā un ir aizsargāti, kā noteikts Īstenošanas lēmumā C(2018) 7767. Dalībvalstis apmainās ar informāciju, kas nepieciešama, lai autentificētu datu nesēju un piekļūtu 5. punktā minētajiem biometriskajiem datiem un pārbaudītu tos.
7.   Bērnus, kas ir jaunāki par 12 gadiem, var atbrīvot no prasības noņemt pirkstu nospiedumus.
Bērnus, kas ir jaunāki par sešiem gadiem, atbrīvo no prasības noņemt pirkstu nospiedumus.
Personas, kurām pirkstu nospiedumu noņemšana ir fiziski neiespējama, atbrīvo no prasības noņemt pirkstu nospiedumus.
[..]”
7.
Regulas 2019/1157 10. pantā “Biometrisko identifikatoru vākšana” ir paredzēts:
“1.   Biometriskos identifikatorus vāc tikai kvalificēti un pienācīgi pilnvaroti darbinieki, kurus izraudzījušās par personas apliecību vai uzturēšanās atļauju izsniegšanu atbildīgās iestādes, nolūkā iestrādāt minētos identifikatorus īpaši drošajā datu nesējā, kas paredzēts 3. panta 5. punktā [..].
Lai nodrošinātu biometrisko identifikatoru atbilstību pieteikuma iesniedzēja identitātei, pieteikuma iesniedzējs ar ikvienu pieteikumu izsniegšanas procesa gaitā vismaz vienu reizi ierodas personiski.
2.   Dalībvalstis nodrošina, ka tiek ieviestas atbilstīgas un efektīvas biometrisko identifikatoru vākšanas procedūras, kuras atbilst Hartā, Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijā un Apvienoto Nāciju Organizācijas Konvencijā par bērna tiesībām noteiktajām tiesībām un principiem.
[..]
3.   Biometriskos identifikatorus, kas tiek glabāti personas apliecību vai uzturēšanās dokumentu personalizēšanas vajadzībām, glabā īpaši drošā veidā un tikai līdz attiecīgā dokumenta saņemšanas dienai, un nekādā gadījumā ilgāk par 90 dienām no attiecīgā dokumenta izdošanas dienas, izņemot gadījumus, kad tas nepieciešams apstrādes mērķiem saskaņā ar Savienības un valsts tiesību aktiem. Apritot minētajam periodam, biometriskos identifikatorus nekavējoties izdzēš vai iznīcina.”
8.
Regulas 2019/1157 11. pants “Personas datu aizsardzība un atbildība” ir formulēts šādi:
“1.   Neskarot [VDAR], dalībvalstis nodrošina šīs regulas vajadzībām savākto un glabāto datu drošību, integritāti, autentiskumu un konfidencialitāti.
2.   Šajā regulā par [VDAR] 4. panta 7. punktā minēto pārzini ir uzskatāmas par personas apliecību un uzturēšanās dokumentu izsniegšanu atbildīgās iestādes, un tās ir atbildīgas par personas datu apstrādi.
3.   Dalībvalstis nodrošina, ka uzraudzības iestādes var pilnībā veikt savus [VDAR] minētos uzdevumus, tostarp piekļūt visiem personas datiem un visai nepieciešamajai informācijai, kā arī piekļūt jebkurām kompetento iestāžu telpām vai datu apstrādes iekārtām.
[..]
5.   Informāciju mašīnlasāmā formātā personas apliecībā [..] iekļauj tikai saskaņā ar šo regulu un izsniedzošās dalībvalsts tiesību aktiem.
6.   Personas apliecību un uzturēšanās dokumentu datu nesējā glabātos biometriskos datus izmanto tikai kompetento valsts iestāžu un Savienības aģentūru pienācīgi pilnvaroti darbinieki saskaņā ar Savienības un valsts tiesību aktiem, lai pārbaudītu:
a)
personas apliecības vai uzturēšanās dokumenta autentiskumu;
b)
turētāja identitāti, izmantojot tieši pieejamus salīdzināmus elementus, situācijās, kad uzrādīt personas apliecību vai uzturēšanās dokumentu ir tiesību aktos noteikta prasība.
[..]”
2. VDAR
9.
VDAR 6. pantā “Apstrādes likumīgums” ir paredzēts:
“1.   Apstrāde ir likumīga tikai tādā apmērā un tikai tad, ja ir piemērojams vismaz viens no turpmāk minētajiem pamatojumiem:
[..]
c)
apstrāde ir vajadzīga, lai izpildītu uz pārzini attiecināmu juridisku pienākumu;
d)
apstrāde ir vajadzīga, lai aizsargātu datu subjekta vai citas fiziskas personas vitālas intereses;
e)
apstrāde ir vajadzīga, lai izpildītu uzdevumu, ko veic sabiedrības interesēs vai īstenojot pārzinim likumīgi piešķirtās oficiālās pilnvaras;
[..].”
10.
VDAR 35. pantā “Novērtējums par ietekmi uz datu aizsardzību” ir noteikts:
“1.   Ja apstrādes veids, jo īpaši, izmantojot jaunās tehnoloģijas un ņemot vērā apstrādes raksturu, apjomu, kontekstu un nolūkus, varētu radīt augstu risku fizisku personu tiesībām un brīvībām, pārzinis pirms apstrādes veic novērtējumu par to, kā plānotās apstrādes darbības ietekmēs personas datu aizsardzību. Vienā novērtējumā var pievērsties tādu līdzīgu apstrādes darbību kopumam, kurām piemīt līdzīgi augsti riski.
[..]
10.   Ja saskaņā ar 6. panta 1. punkta c) vai e) apakšpunktu veiktās apstrādes juridiskais pamats ir noteikts Savienības tiesību aktos vai tās dalībvalsts tiesību aktos, kuri ir piemērojami pārzinim, un minētie tiesību akti reglamentē konkrēto apstrādes darbību vai minēto darbību kopumu, un novērtējums par ietekmi uz datu aizsardzību jau ir veikts kā daļa no vispārējā ietekmes novērtējuma saistībā ar minētā juridiskā pamata pieņemšanu, šā panta 1.–7. punktu nepiemēro, izņemot, ja dalībvalstis uzskata, ka pirms apstrādes darbībām ir jāveic šāds novērtējums.”
3. Direktīva 2004/38
11.
Direktīvas 2004/38 4. pantā “Izceļošanas tiesības” ir noteikts:
“1.   Neskarot noteikumus par ceļošanas dokumentiem, ko piemēro valstu robežkontrolei, visiem Savienības pilsoņiem ar derīgu personas apliecību vai pasi un viņu ģimenes locekļiem, kas nav nevienas dalībvalsts pilsoņi un kam ir derīga pase, ir tiesības izceļot no dalībvalsts teritorijas, lai ceļotu uz citu dalībvalsti.
[..]”
12.
Direktīvas 2004/38 5. pantā “Ieceļošanas tiesības” ir noteikts:
“1.   Neskarot noteikumus par ceļošanas dokumentiem, ko piemēro valstu robežkontrolei, dalībvalstis atļauj ieceļot savā teritorijā Savienības pilsoņiem, kam ir derīga personas apliecība vai pase, un viņu ģimenes locekļiem, kas nav nevienas dalībvalsts valstspiederīgie, atļauj ieceļot savā teritorijā, ja tiem ir derīga pase.
[..]”
B.
Valsts tiesības
13.
Ar Gesetz über Personalausweise und den elektronischen Identitätsnachweis (Likums par personas apliecībām un elektroniskajiem identitātes apliecinājumiem) (
10
) Regulas 2019/1157 3. panta 5. punktā paredzētais pienākums ir transponēts Vācijas tiesībās.
14.
PAuswG 1. panta “Identifikācijas pienākums; tiesības uz identifikāciju” 1. punktā ir paredzēts:
“Pamatlikuma 116. panta 1. punktā definētajiem Vācijas valstspiederīgajiem ir jābūt personas apliecībai, tiklīdz viņi ir sasnieguši 16 gadu vecumu un uz viņiem attiecas vispārējā reģistrācijas prasība vai, ja uz viņiem šī prasība neattiecas, tad – ja viņi lielākoties uzturas Vācijā. Viņiem ir jāuzrāda personas apliecība pēc tās iestādes pieprasījuma, kas ir tiesīga pārbaudīt personas identitāti. Personas apliecības turētājiem nedrīkst pieprasīt, lai viņi savu personas apliecību nodod glabāšanā vai citādi atsakās no tās turēšanas. Tas neattiecas uz iestādēm, kas ir tiesīgas pārbaudīt personas identitāti, kā arī personas apliecības izņemšanas vai konfiskācijas gadījumā.”
15.
PAuswG 5. panta “Personas apliecības izsniegšana” 9. punktā ir noteikts:
“Abi attiecīgās personas pirkstu nospiedumi, kas saskaņā ar [Regulu 2019/1157] jāglabā elektroniskajā datu nesējā, tiek glabāti personas apliecības elektroniskajā glabāšanas un apstrādes datu nesējā kā kreisā un labā rādītājpirksta plakanais nospiedums. Ja rādītājpirksta nav, ja pirksta nospieduma kvalitāte ir nepietiekama vai ja pirksta gals ir savainots, tā vietā saglabā īkšķa, vidējā pirksta vai zeltneša plakano nospiedumu. Pirkstu nospiedumus neglabā, ja pirkstu nospiedumu noņemšana nav iespējama tādu medicīnisku iemeslu dēļ, kas nav pārejoši.”
III. Pamatlietas fakti un prejudiciālais jautājums
16.
RL 2021. gada novembrī iesniedza pieteikumu Landeshauptstadt Wiesbaden, lai tiktu izsniegta jauna personas apliecība, apgalvojot, ka viņa vecajā personas apliecībā esošā mikroshēma ir bojāta. Šajā pieteikumā RL īpaši lūdza, lai personas apliecība tiktu izsniegta bez pirkstu nospiedumu attēla iekļaušanas tās mikroshēmā.
17.
Landeshauptstadt Wiesbaden noraidīja RL pieteikumu, pirmkārt, pamatojoties uz to, ka saskaņā ar Vācijas tiesībām personas apliecība ir derīga arī tad, ja tās mikroshēma ir bojāta. Tā kā RL jau bija derīgs personu apliecinošs dokuments, viņam nebija tiesību uz jaunas personas apliecības izsniegšanu. Otrkārt, Landeshauptstadt Wiesbaden uzskatīja, ka jebkurā gadījumā personas apliecību nevar izsniegt bez tās turētāja pirkstu nospiedumu attēla, ņemot vērā, ka kopš 2021. gada 2. augusta saskaņā ar PAuswG 5. panta 9. punktu jauno personas apliecību mikroshēmā ir obligāti jāsaglabā pirkstu nospiedumu attēls.
18.
RL vērsās Verwaltungsgericht Wiesbaden (Vīsbādenes Administratīvā tiesa, Vācija), kas ir iesniedzējtiesa šajā lietā, ar prasību kompetentajai iestādei noteikt pienākumu viņam izsniegt jaunu personas apliecību bez tajā saglabāta pirkstu nospiedumu attēla.
19.
Iesniedzējtiesai ir šaubas par Regulas 2019/1157 3. panta 5. punkta – kas ir pamats PAuswG 5. panta 9. punktam un līdz ar to pirkstu nospiedumu noņemšanas un glabāšanas Vācijas izsniegtajās personas apliecībās obligātajam raksturam – spēkā esamību. Šajā ziņā šī tiesa atgādina, ka saskaņā ar Regulas 2019/1157 3. panta 5. punktu dalībvalstu izsniegtajās personas apliecībās ir jāiekļauj īpaši drošs datu nesējs, kas ietver apliecības turētāja sejas attēlu un divus pirkstu nospiedumus sadarbspējīgos digitālos formātos.
20.
Iesniedzējtiesa it īpaši norāda trīs Regulas 2019/1157 3. panta 5. punkta spēkā neesamības pamatus.
21.
Pirmkārt, iesniedzējtiesa vaicā, vai Regula 2019/1157 bija jāpieņem, pamatojoties uz LESD 77. panta 3. punktu, kurā paredzēta īpašas likumdošanas procedūras piemērošana, saskaņā ar kuru Padome lemj vienprātīgi, nevis pamatojoties uz LESD 21. panta 2. punktu, kas attiecas uz parasto likumdošanas procedūru, kura ietver Eiropas Parlamenta un Eiropas Savienības Padomes koplēmuma procedūru. Iesniedzējtiesa atgādina, ka spriedumā Schwarz Tiesa ir uzskatījusi, ka EKL 62. panta 2. punkta a) apakšpunkts, proti, tiesību norma, kas vēlāk kļuva par LESD 77. panta 3. punktu, bija atbilstīgs juridiskais pamats, lai pieņemtu Regulu Nr. 2252/2004, ar kuru tika noteikta Savienības pilsoņu pirkstu nospiedumu obligāta noņemšana un glabāšana pasēs. Tādēļ šī tiesa vaicā, vai Regulas 2019/1157 pieņemšanai bija jāizmanto tas pats juridiskais pamats.
22.
Otrkārt, iesniedzējtiesai ir šaubas par Regulas 2019/1157 3. panta 5. punkta saderību ar Hartas 7. un 8. pantu. Minētā tiesa norāda, ka pirkstu nospiedumu obligāta noņemšana un glabāšana personas apliecībās, ņemot vērā spriedumu Schwarz, ir abās minētajās tiesību normās atzīto tiesību ierobežojums. Turklāt tā uzskata, ka šis ierobežojums neatbilstu Hartas 8. panta 2. punkta un 52. panta 1. punkta nosacījumiem un tādējādi nebūtu pamatots. Konkrētāk, iesniedzējtiesa vaicā, vai Regulas 2019/1157 3. panta 5. punkts atbilst leģitīmām interesēm un vai no šīs tiesību normas izrietošo pienākumu var uzskatīt par atbilstošu, nepieciešamu un samērīgu.
23.
Treškārt, iesniedzējtiesai ir neskaidrības par VDAR 35. panta 10. punktā paredzēto pienākumu veikt novērtējumu par ietekmi uz datu aizsardzību. Šī tiesa, atsaucoties uz Eiropas Datu aizsardzības uzraudzītāja atzinumu par regulas priekšlikumu (
11
), it īpaši norāda, ka minētā tiesību norma ir piemērojama Regulā 2019/1157 paredzētajai pirkstu nospiedumu apstrādei. Tomēr Savienības likumdevējs, pieņemot minēto regulu, šādu vērtējumu neesot veicis.
24.
Šādos apstākļos Verwaltungsgericht Wiesbaden (Vīsbādenes Administratīvā tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai pienākums noņemt pirkstu nospiedumus un tos saglabāt personas apliecībā atbilstoši [Regulas 2019/1157] 3. panta 5. punktam ir pretrunā augstāka ranga Savienības tiesību normām, it īpaši:
a) LESD 77. panta 3. punktam,
b) Hartas 7. un 8. pantam,
c) VDAR 35. panta 10. punktam,
un līdz ar to kāda no šiem iemesliem dēļ nav spēkā?”
25.
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu Tiesas kancelejā tika iesniegts 2022. gada 1. februārī. Rakstveida apsvērumus iesniedza Vācijas, Spānijas un Polijas valdības, Parlaments, Padome un Eiropas Komisija, kā arī prasītājs pamatlietā. Tiesas sēde notika 2023. gada 14. martā.
IV. Izvērtējums
26.
Ar prejudiciālo jautājumu iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai Regula 2019/1157 ir spēkā, ņemot vērā Savienības tiesības. Tā it īpaši vaicā:
–
pirmkārt, vai LESD 21. panta 2. punkts bija atbilstīgs juridiskais pamats Regulas 2019/1157, un it īpaši tās 3. panta 5. punkta, pieņemšanai saskaņā ar šajā LESD normā minēto parasto likumdošanas procedūru;
–
otrkārt, vai Regulas 2019/1157 3. panta 5. punkts ir saderīgs ar Hartas 7. un 8. pantu, tos lasot kopsakarā ar Hartas 52. panta 1. punktu; un
–
treškārt, vai Regulas 2019/1157 3. panta 5. punkts atbilst VDAR 35. panta 10. punktā noteiktajam pienākumam veikt novērtējumu par ietekmi uz datu aizsardzību?
27.
Katru no šiem dažādajiem spēkā neesamības pamatojumiem analizēšu pēc kārtas.
A.
Juridiskais pamats Regulas 2019/1157 pieņemšanai
28.
Pirmais spēkā neesamības pamatojums attiecas uz juridisko pamatu Regulas 2019/1157 pieņemšanai. Būtībā iesniedzējtiesai ir šaubas, vai šī regula bija jāpieņem, pamatojoties uz LESD 77. panta 3. punktu, nevis tā paša Līguma 21. panta 2. punktu. Papildus Regulas 2019/1157 atbilstīgā juridiskā pamata izvēlei no formālā viedokļa pastāv alternatīvā likumdošanas procedūra, kas ir piemērojama saskaņā ar jebkuru no šīm tiesību normām.
29.
LESD 21. pants ir ietverts tā otrajā daļā “Diskriminācijas aizliegums un Savienības pilsonība”. Šī panta 1. punktā ir paredzēts, ka ikvienam Savienības pilsonim ir tiesības brīvi pārvietoties un dzīvot dalībvalstīs, ievērojot Līgumos noteiktos ierobežojumus un nosacījumus, kā arī to īstenošanai paredzētos pasākumus. Savukārt LESD 21. panta 2. punktā ir paredzēta iespēja Savienībai pieņemt noteikumus, lai sekmētu šo tiesību izmantošanu, ja izrādās, ka minētā mērķa sasniegšanai vajadzīga rīcība, bet Līgumi nav piešķīruši vajadzīgās pilnvaras. Šādā gadījumā ir piemērojama parastā likumdošanas procedūra, kas ietver Parlamenta un Padomes koplēmuma procedūru.
30.
Turpretī LESD 77. panta 3. punkts, kas attiecas uz “robežkontroles, patvēruma un imigrācijas politiku”, ir atrodams tā paša Līguma trešās daļas V sadaļā “Brīvības, drošības un tiesiskuma telpa”. Tajā ir paredzēts, ka tad, ja Savienības rīcība izrādās nepieciešama, lai veicinātu LESD 20. panta 2. punkta a) apakšpunktā minēto tiesību – t.i., tiesību brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā – izmantošanu, Padome var pieņemt noteikumus citastarp par pasēm un personas apliecībām. LESD 77. panta 3. punkta piemērošana saskaņā ar tā formulējumu ir atkarīga arī no tā, vai Līgumi nav piešķīruši vajadzīgās pilnvaras. Šādā gadījumā tiek piemērota īpaša likumdošanas procedūra, kurā Padome pēc apspriešanās ar Parlamentu lēmumu pieņem vienprātīgi.
31.
Saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru Savienības pasākuma juridiskā pamata izvēlei ir jābalstās uz objektīviem faktoriem, ko iespējams pārbaudīt tiesā, tostarp uz šī akta mērķi un saturu (
12
). Turklāt Tiesa ir nospriedusi – lai noteiktu atbilstīgo Savienības pasākuma juridisko pamatu, var ņemt vērā jaunā tiesiskā regulējuma juridisko kontekstu, it īpaši, ciktāl šis konteksts var sniegt skaidrību par šī regulējuma mērķi (
13
).
32.
Attiecībā uz izskatāmo lietu jau pašā sākumā vēlos norādīt: apstāklis, ka spriedumā Schwarz par atbilstīgu juridisko pamatu Regulai Nr. 2252/2004, ar kuru par obligātu tiek padarīta pirkstu nospiedumu noņemšana un glabāšana Savienības pilsoņu pasēs, tika atzīts LESD 77. panta 3. punkts (
14
), pretēji iesniedzējtiesas viedoklim pats par sevi nav izšķirošs, lai noteiktu, vai Regulas 2019/1157 pieņemšana pareizi pamatota ar LESD 21. panta 2. punktu. Patiešām, Tiesa saskaņā ar iepriekš minēto judikatūru ir konsekventi uzskatījusi – lai noteiktu izvērtējamā pasākuma pareizo juridisko pamatu, ir jāņem vērā tam piemītošais mērķis un saturs, nevis citu Savienības pasākumu, kam varētu būt līdzīgas iezīmes, juridiskais pamats (
15
).
33.
No vienas puses, attiecībā uz Regulas 2019/1157 mērķi norādīšu, ka tās 1. pantā “Priekšmets” ir paredzēts, ka šī regula pastiprina drošības standartus, kas piemērojami citastarp personas apliecībām, kuras dalībvalstis izsniedz saviem valstspiederīgajiem, kas izmanto tiesības brīvi pārvietoties. Šī tiesību norma piešķir normatīvu izteiksmi minētās regulas 1.–5. apsvērumam, kuros, atsaucoties uz Līgumu par Eiropas Savienību, Līgumu par Eiropas Savienības darbību, Hartas 45. pantu un Direktīvu 2004/38, ir netieši norādīts uz mērķi atvieglot Savienības pilsoņu tiesību brīvi pārvietoties drošā vidē izmantošanu (
16
).
34.
Konkrētāk, Regulas 2019/1157 4. apsvērumā ir norādīts, ka dokumentu viltošana vai nepatiess būtisku faktu atspoguļojums attiecībā uz uzturēšanās tiesību piešķiršanas nosacījumiem ir identificēti kā tipiskākie krāpšanas gadījumi saistībā ar brīvu pārvietošanos. Turklāt Regulas 2019/1157 5. apsvērumā ir noteikts, ka dokumentu viltošana un krāpšana izriet no ievērojamajām atšķirībām, kādas pastāv dalībvalstu izsniegto personas apliecību drošības līmeņa ziņā. Kā norādīts minētajā apsvērumā, šīs atšķirības paaugstina falsificēšanas un dokumentu viltošanas risku un pilsoņiem rada arī praktiskas grūtības, kad viņi vēlas izmantot savas tiesības brīvi pārvietoties. Visbeidzot, Regulas 2019/1157 28. apsvērumā ir noteikts, ka stingrāku drošības standartu ieviešanai būtu jānodrošina valsts iestādēm un privātām struktūrām pietiekamas garantijas, lai minētās iestādes un struktūras varētu paļauties uz personas apliecību autentiskumu, kad Savienības pilsoņi tās izmanto identifikācijas nolūkā.
35.
No otras puses, runājot par Regulas 2019/1157 saturu, minētajā regulā paredzētā obligātā pirkstu nospiedumu attēlu noņemšana un glabāšana, par ko ir strīds šajā lietā, ir daļa no plašākas tādu pasākumu grupas, kas ir piemērojami valsts jaunizsniegtām personas apliecībām un kas lielākoties ir uzskaitīti 3. pantā “Drošības standarti / forma / specifikācijas”.
36.
To lasot kopsakarā ar Regulas 2019/1157 17. apsvērumu, ir acīmredzams, ka šie pasākumi ir paredzēti drošības mērķiem, kas nepieciešami, lai pārbaudītu dokumenta autentiskumu un noteiktu personas identitāti (
17
). Šajā ziņā Regulas 2019/1157 18. apsvērumā turklāt ir paskaidrots, ka biometrisko datu – sejas attēla un divu pirkstu nospiedumu – glabāšana personas apliecībās ir piemērota metode, kā ticamu identifikāciju un autentifikāciju apvienot ar krāpšanas riska samazināšanu, lai uzlabotu personas apliecību drošību.
37.
No iepriekš minētā izriet, ka Parlamenta un Padomes Regulā 2019/1157 paredzētais mērķis būtībā bija atvieglot Savienības pilsoņu tiesības ceļot uz jebkuru dalībvalsti un uzturēties tajā, uzrādot savu personas apliecību, un paļauties uz šo apliecību kā uz autentisku un uzticamu personu apliecinošu dokumentu. Šādu formulējumu Komisija ir lietojusi arī priekšlikumā regulai (
18
), kurā tāpat kā Regulā 2019/1157 ir uzsvērta vajadzība samazināt falsifikācijas un dokumentu viltošanas risku, lai uzlabotu minēto apliecību atzīšanu dalībvalstī, kas nav dalībvalsts, kura to izdevusi (
19
). Ņemot vērā Regulā 2019/1157 ietvertos noteikumus, šis mērķis bija jāsasniedz, valsts izsniegtās personas apliecībās iekļaujot kopīgus aizsardzības elementus, kas minētajā regulā klasificēti kā i) minimālie drošības standarti un formāti un ii) stingrāki drošības standarti (
20
). Pēdējā minētā kategorija ietver obligātu pirkstu nospiedumu noņemšanu un to attēla glabāšanu īpaši drošā datu nesējā.
38.
Atliek atbildēt uz jautājumu, vai, ņemot vērā Regulas 2019/1157 mērķi un saturu, kā jau aprakstīju, Savienības likumdevējs ir rīkojies pareizi, LESD 21. panta 2. punktu uzskatīdams par atbilstīgu juridisko pamatu minētās regulas pieņemšanai. Ņemot vērā šīs tiesību normas formulējumu, kas minēts šo secinājumu 29. punktā, Tiesai, lai atbildētu uz šo jautājumu, būtu jāpārbauda, pirmkārt, vai var uzskatīt, ka ir atbilstīgi, ka Regula 2019/1157 pieņemta ar mērķi atvieglot tiesību brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā izmantošanu, otrkārt, vai Savienības rīcība bija nepieciešama šā mērķa sasniegšanai un, treškārt, vai Līgumi nav piešķīruši vajadzīgās pilnvaras.
1. Tiesību brīvi pārvietoties izmantošanas atvieglošana
39.
Pirmkārt, attiecībā uz to, vai ir atbilstīgi, ka Regula 2019/1157 ir pieņemta ar mērķi atvieglot tiesību brīvi pārvietoties izmantošanu, ir svarīgi atgādināt, ka saskaņā ar Direktīvas 2004/38 4. pantu visiem Savienības pilsoņiem ir tiesības atstāt dalībvalsts teritoriju, lai dotos uz citu dalībvalsti (turpmāk tekstā – “izceļošanas tiesības”). Tāpat saskaņā ar šīs direktīvas 5. pantu dalībvalstīm ir jāpiešķir Savienības pilsoņiem atļauja ieceļot to teritorijā (turpmāk tekstā – “ieceļošanas tiesības”). Kā skaidri noteikts Direktīvā 2004/38 – un vēlreiz atstiprināts Regulas 2019/1157 2. apsvērumā –, abas šīs tiesības veido tiesību brīvi pārvietoties būtību un kā tādas veido vienu no Savienības pilsonības pīlāriem.
40.
Tomēr saskaņā ar minētajām tiesību normām uz izceļošanas tiesību un ieceļošanas tiesību izmantošanu attiecas prasība uzrādīt derīgu personas apliecību vai derīgu pasi. Saskaņā ar Tiesas judikatūru šīs prasības mērķis ir vienkāršot gan Savienības pilsoņiem, gan valsts iestādēm ar uzturēšanās tiesību apliecināšanu saistīto problēmu risināšanu (
21
). Līdz ar to dalībvalstu uzticēšanās, uzņemot Savienības pilsoni to attiecīgajā teritorijā, un galu galā šī pilsoņa tiesību brīvi pārvietoties izmantošana ir atkarīga no viņa personas apliecības vai pases ticamības autentiskuma un identifikācijas ziņā (
22
). Vēl jo vairāk tas izriet no Regulas 2019/1157 4. apsvēruma, jo ar Direktīvu 2004/38 dalībvalstīm krāpšanas gadījumā ir atļauts liegt, izbeigt vai atsaukt jebkuras ar šo direktīvu piešķirtās tiesības (
23
).
41.
Turklāt jāpatur prātā, ka tiesību brīvi pārvietoties izmantošana nenozīmē tikai robežkontroli (
24
) vai administratīvu reģistrāciju, kā to galvenokārt apgalvo prasītājs. Tiesības brīvi pārvietoties un uzturēties ļauj Savienības pilsoņiem iekļauties citu uzņēmējas dalībvalsts iedzīvotāju ikdienas dzīvē. Tādējādi valsts izsniegtām personas apliecībām ir tādas pašas funkcijas kā attiecībā uz šiem iedzīvotājiem, un tas nozīmē, ka tikai uzticams un autentisks personu apliecinošs dokuments, kas izsniegts saskaņā ar vienotiem drošības standartiem un formātiem, atvieglo pilnvērtīgu brīvas pārvietošanās izmantošanu. Ja nav šādu vienotu standartu un formātu, kā arī ņemot vērā pašreizējo valsts izsniegto personas apliecību neviendabīgumu Eiropas Savienībā, kā minēšu vēlāk (
25
), šķēršļi un grūtības var rasties biežāk, un tā ir galvenā problēma, kas aprakstīta Regulas 2019/1157 5. apsvērumā.
42.
Šajā ziņā ilustrējošs piemērs ir valsts izsniegtu personas apliecību izmantošana, lai piekļūtu publisku un privātu struktūru sniegtiem pakalpojumiem uzņēmējā dalībvalstī, it īpaši, ja personas apliecība saskaņā ar valsts tiesībām ir prasīta šādas identifikācijas mērķiem. Tā tas ir, piemēram, izmantojot sabiedriskus pakalpojumus, piemēram, veselības aprūpi, vai veicot darījumus ar bankām, aviokompānijām, izklaides vietām, viesnīcām un citām sabiedriskām iestādēm utt. Turklāt valsts izsniegtu personas apliecību izmantošana ir būtiska, lai īstenotu tiesības, kas ir cieši saistītas ar tiesībām brīvi pārvietoties un uzturēties, piemēram, tiesības balsot un kandidēt Eiropas [Parlamenta] un pašvaldību vēlēšanās (
26
).
43.
Šajā kontekstā, ņemot vērā Regulas 2019/1157 mērķi un saturu, man ir grūti apgalvot, ka minētā regula nav saistīta ar mērķi atvieglot tiesību brīvi pārvietoties izmantošanu. Drīzāk pretēji – valsts izsniegto personas apliecību formāta vienādošana un to uzticamības uzlabošana, izmantojot drošības standartus, tostarp tos, kas ieviesti ar Regulas 2019/1157 3. panta 5. punktu, tieši ietekmē minēto tiesību izmantošanu, padarot šīs personas apliecības uzticamākas – gan no tehniskā viedokļa, gan no sabiedrības uztveres viedokļa, kā pamatoti norāda Komisija –, un tādējādi dalībvalstu iestādes un pakalpojumu sniedzējas struktūras tās labprātāk atzīst (
27
). Galu galā tas nozīmē mazāk neērtību, izmaksu un administratīvo šķēršļu Savienības pilsoņiem, kuri izmanto pārvietošanās brīvību.
44.
Vēlos īsumā piebilst – lai gan pases, uz kurām saskaņā ar Regulu Nr. 2252/2004 jau attiecas prasība par pirkstu nospiedumu obligātu noņemšanu un glabāšanu, ir dokumenti, ko Savienības pilsoņi var alternatīvi izmantot, lai īstenotu tiesības brīvi pārvietoties, tas neizslēdz iespēju, ka valsts izsniegtas personas apliecības saskaņā ar Direktīvu 2004/38 (
28
) var kalpot tam pašam mērķim un ka, raugoties no Savienības likumdevēja viedokļa, šīm apliecībām varētu būt nepieciešami saskaņotāki formāti un stingrāki drošības standarti, lai tās padarītu uzticamākas un līdz ar to vieglāk atzīstamas.
45.
Tādējādi, manuprāt, ir izpildīts LESD 21. panta 2. punkta pirmais nosacījums, proti, ir izpildīta prasība, lai Regula 2019/1157 būtu atbilstīgi pieņemta ar mērķi atvieglot tiesību brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā izmantošanu.
2. Par rīcības nepieciešamību
46.
Otrkārt, attiecībā uz to, vai bija nepieciešama Eiropas Savienības rīcība, lai sasniegtu mērķi atvieglot brīvas pārvietošanās tiesību izmantošanu, man jāuzsver, ka tas nav elements, uz kuru īpaši būtu norādījusi iesniedzējtiesa vai kuru prasītājs būtu apšaubījis pamatlietā. Katrā ziņā vēlos vērst Tiesas uzmanību uz Komisijas veikto ietekmes novērtējumu, kas papildina šīs iestādes priekšlikumu regulai (
29
).
47.
Minētajā novērtējumā Komisija paskaidro, ka Eiropas pilsoņi aizvien vairāk pārvietojas gan Eiropas Savienībā, gan ārpus tās un tas neapšaubāmi ir viens no lielākajiem sasniegumiem Eiropas integrācijas jomā (
30
). Šajā ziņā Komisija norāda: lai gan Direktīvā 2004/38 ir paredzēti nosacījumi brīvas pārvietošanās un uzturēšanās izmantošanai, šajā direktīvā nav reglamentēts valsts izsniegtu personas apliecību formāts un drošības standarti, tādēļ Eiropas Savienībā likumīgā apritē ir vairāk nekā 250 šo apliecību versiju (
31
). Šādos apstākļos Komisijas ietekmes novērtējumā ir norādītas šādas brīvas pārvietošanās tiesību izmantošanas problēmas: apstāklis, ka dalībvalstis nepietiekami atzīst [citas] valsts izsniegtas personas apliecības, pieaugošs dokumentu viltošanas līmenis un autentiskuma trūkums attiecībā uz šīm apliecībām, kā arī to izsniegšanas un pārvaldības sarežģītība (
32
). Komisijas novērtējumā ir secināts: lai gan vajadzība izmantot valsts izsniegtas personas apliecības pieaug, ievērojamas grūtības brīvas pārvietošanās izmantošanā saglabātos vai palielinātos, ja netiktu veikti atbilstoši pasākumi (
33
).
48.
Manuprāt, iepriekš minētie jautājumi, kas izvērstāk aplūkoti Komisijas ietekmes novērtējumā, liecina par to, ka Savienības pilsoņi aizvien vairāk izmanto tiesības brīvi pārvietoties, un tas ir labi zināms fakts. Vienlaikus šie jautājumi izgaismo pašreizējās grūtības un riskus, kas rodas šo tiesību izmantošanā, jo nav viendabīguma attiecībā uz valsts izsniegtu personas apliecību formātiem un drošības parametriem. Ņemot vērā plašo rīcības brīvību, kas piešķirta Savienības likumdevējam, kad tas tiek aicināts veikt sarežģītus novērtējumus (
34
), nevajadzētu būt šaubām par to, ka Parlaments un Padome nav pieļāvuši kļūdu, kad tie paredzēja, ka būs nepieciešama Eiropas Savienības rīcība, lai sasniegtu mērķi atvieglot brīvas pārvietošanās īstenošanu.
49.
Tādējādi, manuprāt, ir izpildīts arī LESD 21. panta 2. punkta otrais nosacījums.
3. Vajadzīgās pilnvaras
50.
Treškārt, uz Savienības pasākuma pieņemšanu, pamatojoties uz LESD 21. panta 2. punktu, attiecas nosacījums, ka “Līgumi nav piešķīruši vajadzīgās pilnvaras”. Iesniedzējtiesa lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu norāda, ka LESD 77. panta 3. punkts ir specifiskāks juridiskais pamats, lai ieviestu jaunus drošības parametrus dalībvalstu izsniegtās personas apliecībās. Šā iemesla dēļ šī tiesa uzskata, ka, pieņemot Regulu 2019/1157, LESD 21. panta 2. punkta vietā kā juridiskais pamats bija jāizmanto LESD 77. panta 3. punkts.
51.
Vispirms vēlos atgādināt, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru divu juridisku pamatu norādīšana nav pieļaujama, ja procedūras, kas paredzētas attiecībā uz katru no šiem juridiskajiem pamatiem, ir savstarpēji nesaderīgas (
35
). Šajā lietā likumdošanas procedūras, kas piemērojamas saskaņā ar LESD 21. panta 2. punktu, no vienas puses, un LESD 77. panta 3. punktu, no otras puses, ir savstarpēji izslēdzošas, un tas nozīmē, ka pirmās no šīm tiesību normām izmantošana par pamatu Regulas 2019/1157 pieņemšanai nevarētu tikt atbalstīta, ja Tiesa secinātu, ka LESD 77. panta 3. punkts būtu bijis atbilstīgais juridiskais pamats tās pieņemšanai.
52.
Katrā ziņā, ņemot vērā LESD 77. panta 3. punkta formulējumu un sistēmu, kā arī šī paša Līguma struktūru, nedomāju, ka iesniedzējtiesas viedoklis būtu atbalstāms.
53.
Pirmām kārtām, kā norādīts šo secinājumu 30. punktā, LESD 77. panta 3. punkts ir ietverts LESD trešās daļas V sadaļas “Brīvības, drošības un tiesiskuma telpa” 2. nodaļā “Robežkontroles, patvēruma un imigrācijas politika”. Minētā tiesību norma izriet no LESD 77. panta 1. punkta, kurā paredzēts, ka Eiropas Savienība veido politiku, lai sasniegtu konkrētus mērķus, kas būtībā attiecas uz robežkontroli. Tas izriet arī no LESD 77. panta 2. punkta, ar kuru Parlamentam un Padomei, izmantojot parasto likumdošanas procedūru, ir atļauts pieņemt pasākumus attiecībā uz šo pašu politiku.
54.
Tādējādi LESD 77. panta vispārējais saturs un sistēma ļauj uzskatīt, ka, lai gan tā 3. punktā Padomei ir piešķirta kompetence pieņemt noteikumus par pasēm un personas apliecībām, lai atvieglotu brīvas pārvietošanās un uzturēšanās izmantošanu, šī kompetence ir jāsaprot kā tāda, kas attiecas uz robežkontroles politikas jomu. Savienības pasākums, kas pārsniedz šo konkrēto saturu, neatkarīgi no piemērojamās likumdošanas procedūras prasībām neietilptu LESD 77. panta 3. punkta tvērumā.
55.
Šajā gadījumā tādu vienotu standartu, formātu un specifikāciju ieviešana attiecībā uz valsts izsniegtu personas apliecību drošību – tostarp Regulas 2019/1157 3. panta 5. punktā definēto – noteikti var ietekmēt robežkontroli (
36
). Tomēr, kā jau esmu argumentējusi šajos secinājumos, šī regula aptver plašāku Savienības pilsoņu dzīves jomu, kas neļauj to attiecināt tikai uz robežkontroles jomu. Šajā ziņā būtu lietderīgi atgādināt, ka gadījumā, ja kāda Savienības pasākuma pārbaudē atklājas, ka tam ir vairāki mērķi un ja vienu no tiem var noteikt kā galveno vai dominējošo mērķi, bet pārējie ir tikai pakārtoti, tad pasākumam jābūt balstītam uz vienu juridisko pamatu, proti, uz to, kas atbilst galvenajam mērķim (
37
). Attiecībā uz Regulu 2019/1157 man ir pilnīgi skaidrs, ka tā attiecas uz brīvas pārvietošanās un uzturēšanās tiesībām daudzos dažādos aspektos, savukārt tā tikai daļēji attiecas uz robežkontroli.
56.
Otrām kārtām, jānorāda, ka saskaņā ar LESD 77. panta 3. punktu šī tiesību norma ir piemērojama tikai tad, ja tās mērķa sasniegšanai vajadzīgās pilnvaras nav paredzētas citās Līgumu normās; tā ir pakārtota klauzula, kas formulēta analoģiski LESD 21. panta 2. punkta normām. Rodas jautājums, vai par specifiskāku normu attiecībā pret otru, it īpaši attiecībā uz tiesībām brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā, ir uzskatāms LESD 21. panta 2. punkts vai arī LESD 77. panta 3. punkts.
57.
Šajā ziņā vēlos uzsvērt, ka, no vienas puses, LESD 77. panta 3. punktā ir skaidra atsauce uz šī paša Līguma 20. pantu, ar kuru ir izveidota Savienības pilsonība, un konkrētāk – uz tā 2. punkta a) apakšpunktu, saskaņā ar kuru Savienības pilsoņiem citastarp ir tiesības brīvi pārvietoties un dzīvot dalībvalstu teritorijā. Atbilstoši LESD 77. panta 3. punktam Padomes kompetencē ir pieņemt noteikumus tostarp par personas apliecībām, lai atvieglotu LESD 20. panta 2. punkta a) apakšpunktā minēto tiesību izmantošanu, ja Līgumos nav paredzētas vajadzīgās pilnvaras. Savukārt, kā jau esmu norādījusi, LESD 21. pants paplašina LESD 20. panta 2. punkta a) apakšpunkta saturu, citastarp nosakot, ka šajā tiesību normā paredzētajām tiesībām piemēro ierobežojumus un nosacījumus, kas paredzēti Līgumos, un izmantojot pasākumus, kas pieņemti, lai tiem nodrošinātu spēkā esamību, it īpaši, izmantojot tā 2. punktu. Tādēļ šajā kontekstā sliektos uzskatīt, ka attiecībā uz LESD 20. panta 2. punktu šī paša Līguma 21. pants ir specifiskāka tiesību norma, kuras sekas ir tādas, ka LESD 77. panta 3. punkta pakārtotā klauzula un līdz ar to arī šajā normā paredzētā īpašā likumdošanas procedūra nav piemērojama.
58.
No otras puses, kā apgalvo Komisija, no LESD 21. panta 2. punkta izrietošās pakārtotās klauzulas, kas ļauj pieņemt noteikumus, lai atvieglotu personu brīvu pārvietošanos, ja vien Līgumos nav piešķirtas vajadzīgās pilnvaras, tvērums, šķiet, ir ierobežots ar tiem Līguma par Eiropas Savienības darbību pantiem, kas ietverti tā trešās daļas IV sadaļā, proti, ar 45. pantu par darba ņēmēju pārvietošanās brīvību un ar 49. un 56. pantu par tiesībām veikt uzņēmējdarbību un tiesībām sniegt pakalpojumus citas dalībvalsts teritorijā. No sistemātiskā viedokļa tas ir acīmredzams, ņemot vērā pārklāšanās risku starp Līguma normām attiecībā uz Savienības pilsoņu tiesībām brīvi pārvietoties un uzturēties Eiropas Savienībā, no vienas puses, un Līguma normām attiecībā uz brīvas pārvietošanās tiesībām kā iekšējā tirgus būtiskiem elementiem, no otras puses. Tiesas judikatūra patiešām atbalsta šo izpratni (
38
), ciktāl tajā ir atzīts, ka LESD 21. pants ir konkrēti izteikta norma, ar kuru ir garantēta pārvietošanās brīvība, tostarp nosakot, ka tad, ja uz kādu gadījumu attiecas kādas no šīm tiesību normām tvērums, LESD 21. pants pārstāj būt atbilstīgs juridiskais pamats, lai pieņemtu noteikumus, kas atvieglo brīvas pārvietošanās un uzturēšanās tiesības (
39
).
59.
Visbeidzot, vēlos īsi norādīt – apstāklis, ka LESD 77. panta 3. punkta formulējumā ir konkrēti minētas personas apliecības, kā norāda iesniedzējtiesa, nav izšķirošs, lai šo tiesību normu uzskatītu par specifiskāku tiesību normu attiecībā pret LESD 21. panta 2. punktu. Galu galā LESD 77. panta 3. punktā ir atsauce, piemēram, arī uz uzturēšanās atļaujām, kuru vienota forma, it īpaši trešo valstu valstspiederīgajiem, tika noteikta Regulā Nr. 1030/2002 (
40
), ieskaitot minimālos drošības parametrus un pienākumu glabāt biometriskos datus. Tomēr minētā regula un tās grozījumi tika pieņemti saskaņā ar parasto likumdošanas procedūru, pamatojoties uz EKL 63. panta 3. punktu, kas vēlāk kļuva par LESD 79. pantu, nevis pamatojoties uz LESD 77. panta 3. punkta priekšteci. Tas tā ir tāpēc, ka uzturēšanās atļaujas ir dokumenti, kas izmantojami iekšēji izdevējdalībvalstī, nevis robežkontrolei, kā tas lielākoties ir arī valsts izsniegtu personas apliecību gadījumā.
60.
No tā izriet, ka LESD 77. panta 3. punkts attiecībā pret LESD 21. panta 2. punktu nav specifiskāka tiesību norma, lai atvieglotu brīvas pārvietošanās un uzturēšanās tiesību dalībvalstu teritorijā izmantošanu, un attiecīgi pēdējā minētajā tiesību normā paredzētais trešais nosacījums ir izpildīts.
61.
Ņemot vērā iepriekš minēto un tā kā no manis piedāvātās analīzes izriet, ka visi trīs nosacījumi, kas izriet no LESD 21. panta 2. punkta formulējuma, ir izpildīti, secinu, ka, izmantojot šo tiesību normu kā Regulas 2019/1157 juridisko pamatu, Parlaments un Padome šo regulu ir pieņēmuši atbilstīgi.
62.
Pirmajam iesniedzējtiesas izvirzītajam pamatam nevajadzētu izraisīt to, ka Tiesa Regulu 2019/1157, un it īpaši tās 3. panta 5. punktu, atzītu par spēkā neesošu.
B.
Hartas 7. un 8. pants
63.
Otrais lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu izvirzītais spēkā neesamības pamatojums ir par to, vai Regulas 2019/1157 3. panta 5. punktā paredzētais pienākums noņemt divu pirkstu nospiedumus un glabāt to attēlus dalībvalstu jaunizsniegtajās personas apliecībās ir nepamatots Hartas 7. un 8. panta, tos lasot kopsakarā ar Hartas 52. panta 1. punktu, ierobežojums.
1. Ierobežojums
64.
Hartas 7. pantā ir noteikts, ka ikvienai personai ir tiesības uz savas privātās un ģimenes dzīves, dzīvokļa un saziņas neaizskaramību. Atbilstoši tās 8. panta 1. punktam ikvienai personai ir tiesības uz savu personas datu aizsardzību. Lai gan šīs abas tiesību normas attiecas uz divām dažādām pamattiesībām, Tiesa, pārbaudot, kā šajā lietā, Eiropas Savienības vai valsts tiesību normu par personas datu apstrādi atbilstību Hartai, tās tradicionāli ir piemērojusi vienlaikus (
41
).
65.
Tiesa ir arī norādījusi, ka Hartas 7. un 8. pantā atzītās tiesības uz privātās dzīves neaizskaramību saistībā ar personas datu apstrādi attiecas uz jebkuru informāciju, kas skar identificētu vai identificējamu fizisku personu (
42
). Tās neapšaubāmi attiecas [arī] uz biometriskajiem identifikatoriem, un it īpaši pirkstu digitālajiem nospiedumiem, par kuriem ir runa Regulā 2019/1157 un kuri satur unikālu informāciju par fiziskām personām un ļauj tās precīzi identificēt (
43
).
66.
Turklāt spriedumā Schwarz Tiesa nosprieda, ka Regulā Nr. 2252/2004 paredzētā obligātā pirkstu digitālo nospiedumu iekļaušana dalībvalstu jaunizsniegtajās pasēs ir uzskatāma par personas datu apstrādi un ka šī iekļaušana ir Hartas 7. un 8. pantā garantēto tiesību ierobežojums (
44
). Atbilstoši visu lietas dalībnieku šajā tiesvedībā paustajam viedoklim minētais spriedums liek uzskatīt, ka ar Regulu 2019/1157, ar kuru tiek paredzēti līdzīgi pasākumi attiecībā uz valsts izsniegtajām personas apliecībām, ir ieviests abu ar šiem pantiem aizsargāto pamattiesību ierobežojums.
67.
Konkrētāk, šis ierobežojums ir jādefinē, atsaucoties uz abiem Regulas 2019/1157 3. panta 5. punktā paredzētajiem pasākumiem, proti, pašu pirkstu nospiedumu noņemšanu, kuras īstenošanas kārtība ir sīkāk noteikta minētās regulas 10. panta 1. punktā, un šo pirkstu nospiedumu galīgu iekļaušanu īpaši drošā datu nesējā katrā dalībvalstu jaunizsniegtā personas apliecībā (
45
).
68.
Turklāt, kā norāda Parlaments, ir jāņem vērā pasākums, kas paredzēts Regulas 2019/1157 10. panta 3. punktā. Būtībā minētajā tiesību normā ir noteikts, ka biometriskie identifikatori, kas tiek glabāti personas apliecību personalizēšanas vajadzībām, valsts iestādēm ir jāglabā līdz dienai, kad personas apliecības turētājs saņem apliecību, un nekādā gadījumā ilgāk par 90 dienām no attiecīgā dokumenta izdošanas dienas. Minēto identifikatoru glabāšana šādā veidā palielina risku, ka valsts iestādes var nepamatoti piekļūt biometriskajiem identifikatoriem, kas iegūti saskaņā ar Regulas 2019/1157 3. panta 5. punktu, un tādēļ to nevajadzētu ignorēt, apsverot ar minēto tiesību normu ieviesto Hartas 7. un 8. pantā garantēto tiesību ierobežojumu.
69.
Visbeidzot, ar Regulas 2019/1157 11. pantu “Personas datu aizsardzība un atbildība”, it īpaši tā 6. punktu, kompetentajām valsts iestādēm un Savienības aģentūrām ir atļauts izmantot valsts izsniegtas personas apliecības ar saglabātiem pirkstu nospiedumiem, lai pārbaudītu apliecības autentiskumu un tās turētāja identitāti. Un atkal tieši šīs izmantošanas kontekstā varētu rasties apdraudējums attiecībā uz biometriskajiem identifikatoriem, kas iegūti saskaņā ar Regulas 2019/1157 3. panta 5. punktu.
70.
No iepriekš minētā izriet – lai noteiktu Hartas 7. un 8. pantā garantēto tiesību ierobežojumu, kas ieviests šajā lietā, un pārliecinātos, vai šis ierobežojums var tikt pamatots, Tiesas pārbaude ir jāveic ne tikai attiecībā uz pirkstu nospiedumu noņemšanu un to iekļaušanu dalībvalstu jaunizdotajās personas apliecībās, bet arī attiecībā uz abiem papildu pasākumiem, kuri, ņemot vērā to ciešo saikni ar Regulas 2019/1157 3. panta 5. punktā minētajiem biometriskajiem identifikatoriem attiecībā uz to noņemšanu un turpmāku izmantošanu, šīs pārbaudes laikā nedrīkst palikt neizvērtēti.
2. Ierobežojuma pamatojums
71.
Attiecībā uz to, vai ierobežojums, kas izriet no Regulas 2019/1157, kā aprakstīts iepriekš, var tikt pamatots, jau pašā sākumā būtu jānorāda, ka Hartas 8. panta 2. punkts atļauj apstrādāt personas datus, ja attiecīgā persona tam piekrīt vai ja ir piemērojams kāds cits likumā noteikts leģitīms pamats. Šajā ziņā ir acīmredzams, ka dalībvalstu pilsoņi, kuri lūdz valsts izsniegtu personas apliecību, nevar iebilst pret pirkstu nospiedumu apstrādi, ņemot vērā Regulas 2019/1157 3. panta 5. punktā paredzēto pasākumu obligāto raksturu (
46
). Attiecīgi ir jāpārbauda, vai šo apstrādi var pamatot ar kādu citu leģitīmu juridisko pamatu.
72.
Tiesa ir konsekventi uzskatījusi, ka Hartas 7. un 8. pantā atzītās tiesības nav absolūtas tiesības, bet tās ir jāņem vērā saistībā ar to uzdevumu sabiedrībā (
47
). Šajā ziņā Hartas 52. panta 1. punkta pirmajā teikumā ir noteikts, ka visiem Hartā atzīto tiesību un brīvību izmantošanas ierobežojumiem jābūt noteiktiem tiesību aktos un tajos jārespektē šo tiesību un brīvību būtība. Tālāk 52. panta 1. punkta otrajā teikumā ir paredzēts, ka, ievērojot samērīguma principu, ierobežojumus drīkst uzlikt tikai tad, ja tie ir nepieciešami un patiešām atbilst vispārējas nozīmes mērķiem, ko atzinusi Eiropas Savienība, vai vajadzībai aizsargāt citu personu tiesības un brīvības (
48
).
73.
Šajā lietā, kā atzīst iesniedzējtiesa, nerodas jautājums par Hartas 52. panta 1. punkta pirmajā teikumā noteiktajām prasībām. Galu galā no Regulas 2019/1157 izrietošie Hartas 7. un 8. panta ierobežojumi ir noteikti tiesiskajā regulējumā ar regulu, kas Vācijas Federatīvās Republikas gadījumā pat ir transponēta valsts tiesībās (
49
). Turklāt, ņemot vērā dažādās garantijas, kas paredzētas Regulas 2019/1157 3. panta 5. punktā, 10. panta 1. un 3. punktā un 11. panta 6. punktā, it īpaši attiecībā uz pirkstu nospiedumu noņemšanu, glabāšanu un izmantošanu valsts jaunizsniegtajās personas apliecībās, kā aprakstīšu turpmāk (
50
), tiek ievērota abās tiesību normās nostiprināto tiesību būtība.
74.
Atliek atbildēt uz jautājumu, vai šie ierobežojumi atbilst samērīguma principam, un it īpaši – vai tie ir nepieciešami un patiešām atbilst vispārējas nozīmes mērķiem, ko atzinusi Eiropas Savienība, saskaņā ar Hartas 52. panta 1. punkta otro teikumu.
75.
Attiecībā uz to, vai no Regulas 2019/1157 izrietošie ierobežojumi atbilst vispārējas nozīmes mērķim, savā analīzē par pirmo spēkā neesamības pamatu jau esmu paskaidrojusi (
51
), ka minētās regulas mērķis ir atvieglot Savienības pilsoņu tiesības brīvi pārvietoties, padarot valsts izsniegtās personas apliecības uzticamākas autentiskuma un identifikācijas ziņā. Būtībā no Regulas 2019/1157 1. panta, to lasot tostarp kopsakarā ar tās 4., 5., 18. un 28. apsvērumu, izriet, ka viendabīguma trūkums attiecībā uz valsts izsniegtu personas apliecību formātiem un drošības parametriem palielina falsifikācijas un dokumentu viltošanas risku, kura novēršana tādējādi ir šīs regulas mērķis, lai veicinātu šo apliecību atzīšanu dalībvalstīs, kas nav to izdevējdalībvalsts.
76.
Tāpēc uzskatu, ka, ciktāl pirkstu nospiedumu noņemšana un glabāšana valsts jaunizsniegtajās personas apliecībās Regulas 2019/1157 3. panta 5. punktā ir paredzēta, lai nepieļautu, ka šīs apliecības vilto vai krāpnieciski izmanto personas, kuras nav to patiesie turētāji, un tādējādi lai atvieglotu citastarp Hartas 45. pantā nostiprināto tiesību brīvi pārvietoties izmantošanu, ar Regulu 2019/1157 ieviestajiem ierobežojumiem ir vispārējas nozīmes mērķis Hartas 52. panta 1. punkta izpratnē (
52
). Līdzīgu interpretāciju Tiesa ir veikusi spriedumā Schwarz (
53
); minētā lieta, manuprāt, ir analoga šai lietai.
77.
Attiecībā uz Regulas 2019/1157 radīto ierobežojumu samērīgumu no Tiesas pastāvīgās judikatūras izriet, ka samērīguma princips prasa, lai Savienības iestāžu tiesību akti būtu piemēroti attiecīgajā tiesiskajā regulējumā noteikto leģitīmo mērķu sasniegšanai un nepārsniegtu to, kas ir atbilstošs un nepieciešams to sasniegšanai (
54
).
78.
Turklāt, ja runa ir par iejaukšanos pamattiesībās, Savienības likumdevēja rīcības brīvības apjomu var ierobežot vairāki faktori: tostarp it īpaši attiecīgā joma, Hartā garantēto attiecīgo tiesību raksturs, iejaukšanās raksturs un smagums, kā arī iejaukšanās mērķis (
55
).
79.
Šajā lietā ir taisnība, ka pirkstu nospiedumu noņemšana un glabāšana valsts jaunizsniegtajās personas apliecībās paši par sevi nav īpaši intensīvi pasākumi to radīto Hartas 7. un 8. pantā garantēto tiesību ierobežojumu ziņā. Galu galā, pirmkārt, pirkstu nospiedumu noņemšana nav intīma rakstura darbība (
56
), un, otrkārt, biometriskie identifikatori, kas tiek glabāti jaunizsniegtā apliecībā, saskaņā ar Regulu 2019/1157 paliek tikai apliecības turētāja rīcībā.
80.
Tomēr ar Regulu 2019/1157 ieviestais ierobežojums attiecas uz personas datu aizsardzību, kurai saskaņā ar Tiesas judikatūru ir būtiska nozīme, ņemot vērā pamattiesības uz privātās dzīves neaizskaramību (
57
). Turklāt ar pirkstu nospiedumu noņemšanu un glabāšanu saistītie pasākumi, kā esmu aprakstījusi šo secinājumu 68. un 69. punktā, var palielināt risku, ka valsts iestādes nepamatoti piekļūs biometriskajiem identifikatoriem un tos ļaunprātīgi izmantos. Visbeidzot, kā norāda iesniedzējtiesa, būtu jāņem vērā Regulas 2019/1157 kopējā ietekme uz Savienības iedzīvotājiem, jo pienākums iekļaut pirkstu nospiedumu attēlu jaunizsniegtajās personas apliecībās, ņemot vērā šo apliecību obligāto raksturu lielākajā daļā dalībvalstu, var skart līdz pat 85 % Savienības pilsoņu (
58
).
81.
Visu minēto iemeslu dēļ, manuprāt, Savienības likumdevēja rīcības brīvība ir jāuzskata par ierobežotu, tāpēc šīs rīcības brīvības pārbaudei ir jābūt stingrai. Ņemot to vērā, uzskatu, ka ierobežojumi, kas izriet no Regulas 2019/1157, un it īpaši no tās 3. panta 5. punkta, ir piemēroti, nepieciešami un nepārsniedz to, kas nepieciešams, lai sasniegtu minētās regulas galveno mērķi.
82.
Pirmkārt, attiecībā uz jautājumu par to, vai pirkstu nospiedumu noņemšana un glabāšana valsts jaunizsniegtajās personas apliecībās ir piemērota, lai sasniegtu Regulā 2019/1157 izvirzīto mērķi, ir vispārzināms – un Tiesa to patiešām ir ņēmusi vērā spriedumā Schwarz (
59
) –, ka pirkstu nospiedumu glabāšana īpaši drošā datu nesējā, ņemot vērā pirkstu nospiedumu unikālo raksturu identifikācijas nolūkā un šādā glabāšanā izmantotās sarežģītās tehnoloģijas, var samazināt valsts [izsniegtu personas] dokumentu viltošanas risku (
60
). Samazinot valsts izsniegtu personas apliecību viltošanas risku, palielināsies šo apliecību atzīšana dalībvalstīs, kas nav to izdevējvalsts, un tas galu galā veicinās Savienības pilsoņu tiesību brīvi pārvietoties izmantošanu (
61
). No šī viedokļa raugoties, uzskatu, ka nevajadzētu vairs būt šaubām par pirkstu nospiedumu izmantošanas piemērotību Regulas 2019/1157 mērķa sasniegšanai (
62
).
83.
Tomēr iesniedzējtiesa norāda, ka pirkstu nospiedumu noņemšana un glabāšana ļauj tikai pārbaudīt, vai konkrētā valsts izsniegtā personas apliecībā ietvertie biometriskie dati atbilst tās turētāja biometriskajiem datiem, nevis per se identificēt šo personu. Tās ieskatā šo identifikāciju var veikt, tikai salīdzinot personas apliecībā glabātos biometriskos datus, no vienas puses, ar biometriskajiem datiem, kas tiek glabāti pret viltošanu pilnīgi noturīgā datubāzē, no otras puses. Šajā ziņā iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai ar pirkstu nospiedumu obligātu iekļaušanu valsts izsniegtās personas apliecībās var sasniegt Regulas 2019/1157 mērķi.
84.
Šajā ziņā vēlos uzsvērt, ka iesniedzējtiesas arguments nevar likt apšaubīt to, ka pirkstu nospiedumu iekļaušana valsts izsniegtās personas apliecībās pati par sevi ir efektīvs līdzeklis, lai uzlabotu šo apliecību autentiskuma un uzticamības līmeni un tādējādi to atzīšanu saistībā ar brīvas pārvietošanās tiesību izmantošanu. Šis arguments ir balstīts tikai uz pieņēmumu, ka pirkstu digitālo nospiedumu iekļaušana valsts izsniegtās personas apliecībās varētu nebūt pilnībā uzticama, jo tos joprojām var viltot un falsificēt, un tas nozīmē, ka ar Regulu 2019/1157 izvirzītais mērķis varētu netikt pilnībā sasniegts.
85.
Tas, vai pēc Regulas 2019/1157, tostarp tās 3. panta 5. punktā paredzēto pasākumu, pieņemšanas pastāv pilnīga valsts izsniegtu personas apliecību noturība pret viltošanu, ir jautājums, ko nevar izvērtēt, ņemot vērā Tiesas rīcībā esošos pierādījumus. Ņemot to vērā, no sprieduma Schwarz izriet – apstāklis, ka metode, kas paredzēta viltošanas un krāpnieciskas izmantošanas novēršanai, nav pilnībā uzticama, nav izšķirošs, lai to uzskatītu par neatbilstošu Hartas 52. panta 1. punkta interpretācijas vajadzībām. Faktiski pietiek ar to, ka šī metode ievērojami samazina viltošanas iespējamību, kas pastāvētu, ja šī metode netiktu izmantota (
63
).
86.
Attiecīgi, pat ja pirkstu nospiedumu noņemšanu un glabāšanu jaunizsniegtajās personas apliecībās nevar uzskatīt par absolūti pret viltošanu drošu pasākumu, tas neliek neapšaubīt to piemērotību, lai novērstu falsifikāciju un dokumentu viltošanu un tādējādi lai atvieglotu Savienības pilsoņu tiesību brīvi pārvietoties izmantošanu. To ne tik neliek apšaubīt apstāklis, uz kuru norādījusi arī iesniedzējtiesa, proti, ka pirkstu nospiedumu noņemšana un iekļaušana attiecas tikai uz jaunizsniegtām personas apliecībām un ka agrāk izdotās personas apliecības uz laiku vēl ir derīgas (
64
). Pat šādā gadījumā minētā pasākuma pakāpeniska ieviešana valsts izsniegtās personas apliecībās samazina valsts izsniegtu [personas] dokumentu viltošanas risku un pakāpeniski palīdz sasniegt Regulas 2019/1157 mērķi.
87.
Otrkārt, attiecībā uz jautājumu, vai pirkstu nospiedumu noņemšana un glabāšana personas apliecībās ir arī nepieciešama, proti, vai nav pieejama tikpat piemērota, bet mazāk aizskaroša metode, lai sasniegtu to pašu leģitīmo mērķi, iesniedzējtiesa norāda divas galvenās šā pasākuma alternatīvas, no kurām pirmo Komisija ir sīki izvērtējusi priekšlikumam regulai pievienotajā ietekmes novērtējumā (
65
).
88.
Patiešām, pirmā alternatīva būtu ierobežot prasības aizsardzībai pret viltojumiem, nosakot, ka ir izmantojams tikai apliecības turētāja sejas attēls, – šī metode kalpotu arī mērķim saskaņot dažādus drošības standartus attiecībā uz valsts izsniegtām personas apliecībām valsts līmenī.
89.
Šajā ziņā esmu norādījusi, ka Tiesa jau ir nospriedusi, ka pirkstu nospiedumu noņemšanas pasākums, tāpat kā sejas fotografēšana, nav intīma rakstura darbība. Tas attiecīgajai personai līdzīgi kā sejas fotografēšana nav arī praktiski fiziski vai psiholoģiski nepatīkami (
66
). Turklāt Tiesa ir uzskatījusi, ka pat tad, ja pirkstu nospiedumu noņemšana notiek papildus sejas fotografēšanai, abu šo darbību apvienojumu personu identificēšanas nolūkā a priori nevar uzskatīt par tādu, kas pats par sevi radītu nozīmīgāku Hartas 7. un 8. pantā atzīto tiesību aizskārumu nekā tad, ja šīs darbības tiktu aplūkotas atsevišķi (
67
).
90.
Turklāt, tā kā personas sejas anatomiskās iezīmes var būtiski mainīties dažādu personas dzīves pavērsienu, piemēram, novecošanas vai slimības, dēļ, tikai sejas attēla salīdzināšana valsts izsniegtā personas apliecībā ar apliecības turētāja seju var lielākā mērā radīt identifikācijas kļūdas nekā sejas attēla personas apliecībā un šī paša personas apliecības turētāja pirkstu nospiedumu pārbaude. Šajā ziņā, kā norāda Vācijas valdība, pat biometrisko attēlu atbilstība var maldināt modernās morfēšanas tehnoloģijas, kas dažādas sejas savieto vienā sejas attēlā.
91.
Līdz ar to ne manuāla, ne automatizēta sejas attēla valsts izsniegtā personas apliecībā salīdzināšana ar personas apliecības turētāja seju (
68
) – tās bija metodes, kas daudzās dalībvalstīs tika izmantotas pirms Regulas 2019/1157 pieņemšanas, – nevar nodrošināt efektīvāku rezultātu kā šīs pašas regulas 3. panta 5. punktā minēto biometrisko identifikatoru kombinācija, proti, apliecības turētāja sejas attēls un divi pirkstu nospiedumi (
69
). Manuprāt, līdzīgu secinājumu var izdarīt, ja kartes turētāja sejas attēls tiktu apvienots tikai ar hologrammām vai ūdenszīmēm, kā norāda arī iesniedzējtiesa.
92.
Otra alternatīva būtu uzglabāt pirkstu nospiedumu mazāku datu apjomu papillārlīniju rakstu jeb tā saukto minutiae veidā vai pieprasīt noņemt viena pirksta nospiedumu. Šajā ziņā ir svarīgi paskaidrot – lai valsts izsniegtās personas apliecībās iekļautu papillārlīniju rakstu, vispirms būtu jānoņem viss pirksta nospiedums un pēc tam kā nākamais solis jāveic šo papillārlīniju rakstu izgūšana, tas nozīmē, ka papildus atsevišķu pirkstu nospiedumu noņemšanai un glabāšanai būtu jāveic plašāka datu apstrāde. Šī iemesla dēļ nedomāju, ka šo metodi var uzskatīt par mazāk aizskarošu.
93.
Turklāt saskaņā ar zinātnisko literatūru nešķiet, ka papillārlīniju rakstu glabāšana identitātes pārbaudē nodrošinātu tādu pašu drošības līmeni kā pirkstu pilnu nospiedumu izmantošana (
70
), un tas ir apsvērums, kas var pastiprināt sadarbspējas problēmas, ko rada papillārlīniju rakstu izmantošana. Šajā ziņā, kā tiesas sēdē norādīja lielākā daļa lietas dalībnieku, ne Eiropas [Savienības], ne [dalīb]valstu līmenī nav izstrādāta vienota procedūra un pat nav pieejama programmatūra, kas ļautu nolasīt papillārlīniju rakstus no valsts izsniegtām personas apliecībām, un tas radītu nepārvaramu slogu datu apmaiņai starp valstu iestādēm (
71
).
94.
Tas pats attiecas, piemēram, arī uz starptautisko jomu, kurā, lai personas apliecības varētu izmantot starptautiskajos gaisa pārvadājumos, ir jāievēro Starptautiskās Civilās aviācijas organizācijas dokumentā 9303 noteiktās prasības (
72
). Minētajās specifikācijās ir noteikts, ka tad, ja valsts paredz pirkstu nospiedumu iekļaušanu mašīnlasāmos ceļošanas dokumentos, pirkstu nospriedumu attēla glabāšana ir obligāta, lai nodrošinātu vispārēju sadarbspēju (
73
). Papillārlīniju rakstu glabāšana neatbilst šīm prasībām.
95.
Attiecībā uz viena pirksta nospieduma noņemšanu un glabāšanu sliecos uzskatīt: lai gan saglabājamo datu apjoms ir mazāks, nekā glabājot divu pirkstu nospiedumus, šī metode ir vēl jo mazāk piemērota, jo tā izraisa mazāku ticamību. Šajā ziņā ilustratīvs piemērs varētu būt gadījums, kad pirkstu nospiedumu noņemšana ir nepilnīga vai pirksts, kura nospriedums noņemts, ir bijis savainots. Katrā ziņā no Tiesas judikatūras izriet, ka pat vairāku pirkstu nospiedumu noņemšanu var uzskatīt par samērīgu (
74
).
96.
No iepriekš izklāstītajiem apsvērumiem izriet, ka, šķiet, nepastāv tikpat piemērota, bet mazāk aizskaroša metode par pirkstu nospiedumu noņemšanu un glabāšanu, lai salīdzinoši tikpat efektīvi sasniegtu Regulas 2019/1157 mērķi.
97.
Treškārt, lai Regulas 2019/1157 3. panta 5. punkts būtu pamatots, ņemot vērā regulas mērķi, saskaņā ar šo tiesību normu noņemto pirkstu nospiedumu apstrādei nevajadzētu pārsniegt to, kas ir nepieciešams šā mērķa sasniegšanai. Šajā ziņā likumdevējam ir jānodrošinās, ka pastāv specifiskas garantijas, lai efektīvi aizsargātu šos datus pret neatbilstošu un ļaunprātīgu izmantošanu (
75
). Šo pamatojumu var atzīt tikai tad, ja ir paredzēti konkrēti radītā apdraudējuma ierobežojumi, lai novērstu jebkādu ļaunprātīgu izmantošanu (
76
).
98.
Šajā lietā būtu jāuzsver, ka Regulas 2019/1157 3. panta 5. un 6. punktā un 10. un 11. pantā ir paredzēts skaidrs tiesiskais regulējums biometrisko identifikatoru, proti, pirkstu nospiedumu noņemšanai, glabāšanai un izmantošanai. (
77
)
99.
Konkrētāk, pirmām kārtām, pirkstu nospiedumu noņemšanas nosacījumi ir paredzēti Regulas 2019/1157 10. pantā. Šajā tiesību normā ir skaidri norādīts, ka biometriskos identifikatorus iegūst tikai kvalificēti un pienācīgi pilnvaroti darbinieki, kurus izraudzījušās par personas apliecību izsniegšanu atbildīgās iestādes, vienīgi nolūkā iestrādāt minētos identifikatorus īpaši drošā datu nesējā, kas paredzēts Regulas 2019/1157 3. pantā. Turklāt dalībvalstīm ir jānodrošina piemērotu un efektīvu biometrisko identifikatoru iegūšanas procedūru ieviešana, un šīm procedūrām jāatbilst ne tikai Hartā, bet arī Eiropas Cilvēktiesību konvencijā un Konvencijā par bērna tiesībām (
78
) nostiprinātajām tiesībām un principiem. Šajās procedūrās, ja rodas grūtības, jāievēro arī attiecīgās personas cieņa.
100.
Otrām kārtām, attiecībā uz biometrisko identifikatoru glabāšanu pēc to iegūšanas Regulas 2019/1157 3. panta 6. punktā ir skaidri noteikts, ka valsts izsniegtu personas apliecību datu nesējam ir jāgarantē datu integritāte, autentiskums un konfidencialitāte un tie ir jāaizsargā saskaņā ar Komisijas Lēmumā C(2018) 7767 paredzētajām prasībām (
79
). Turklāt saskaņā ar šīs regulas 10. panta 3. punktu valsts iestāžu veikta biometrisko identifikatoru glabāšana pēc to iegūšanas ir jāierobežo līdz laikposmam no datu iegūšanas līdz personas apliecības izsniegšanas dienai un nekādā gadījumā tā nedrīkst pārsniegt 90 dienas no apliecības izsniegšanas dienas. Šajā laikposmā dati ir jāglabā īpaši drošā veidā. Pēc šā perioda beigām noņemtie pirkstu nospiedumi ir jāizdzēš vai jāiznīcina.
101.
Trešām kārtām, piekļuve datu nesējā glabātajiem pirkstu nospiedumiem ir arī ļoti ierobežota ar Regulas 2019/1157 11. pantu. Piekļuve tiem ir tikai kompetento iestāžu pienācīgi pilnvarotiem darbiniekiem (
80
), un piekļuve ir iespējama tikai tad, ja personas apliecības uzrādīšana paredzēta Savienības un valsts tiesību aktos. Turklāt vienīgais atzītais šādas piekļuves mērķis ir pārbaudīt personas apliecības autentiskumu un/vai tās turētāja identitāti. Papildus minētajam galvenais mērķis ir sejas attēla pārbaude, lai pārliecinātos par dokumenta autentiskumu un tā turētāja identitāti, tādēļ parasti dalībvalstīm pirkstu nospiedumi jāpārbauda tikai tad, ja tas ir nepieciešams, lai bez šaubām apstiprinātu minēto autentiskumu un identitāti (
81
).
102.
Ņemot vērā iepriekš minēto, uzskatu, ka Regulā 2019/1157 paredzētie pasākumi ir pietiekami un piemēroti un garantē, ka biometrisko identifikatoru, it īpaši pirkstu digitālo nospiedumu, noņemšana, glabāšana un izmantošana ir efektīvi aizsargāta pret neatbilstošu un ļaunprātīgu izmantošanu.
103.
Konkrētāk, šie pasākumi nodrošina, ka šīs iegūšanas procedūras veic skaitliski mazāk specializētu darbinieku un ka dalībvalstis šīs procedūras iepriekš rūpīgi izstrādā, lai ievērotu attiecīgo personu pamattiesības un cieņu. Šie pasākumi garantē arī, ka biometriskie identifikatori, kas tiek glabāti jaunizsniegtā personas apliecībā, pēc apliecības izsniegšanas paliek tikai kartes turētāja rīcībā un ka tie nav publiski pieejami (
82
). Valsts iestādes biometriskos identifikatorus glabā īpaši drošā veidā tikai personas apliecību izsniegšanas vajadzībām, un tām vai jebkurai citai personai turpmāka piekļuve [šiem identifikatoriem] nav atļauta. Biometriskie identifikatori jebkurā gadījumā ir jāizdzēš un jāiznīcina pēc skaidri noteikta un saprātīga glabāšanas, ko veic valsts iestādes, laikposma, ja šī apliecība netiek izsniegta. Visbeidzot, ar Regulu 2019/1157 ieviestie pasākumi apstiprina, ka biometriskajiem identifikatoriem var piekļūt un tos var izmantot stingri ierobežotos apstākļos, kas ir iepriekš noteikti tiesību aktos, un vienīgi personas apliecības autentiskuma un tās turētāja identitātes pārbaudes vajadzībām saskaņā ar šīs regulas galveno mērķi.
104.
Pilnīguma labad vēlos atsaukties uz Regulas 2019/1157 10. panta 3. punktā ietverto atrunu, par kuru Tiesa sēdes laikā uzdeva vairākus jautājumus. Papildus atsaucei uz pirkstu nospiedumu pagaidu glabāšanu, ko veic valsts iestādes, un pienākumu šos biometriskos identifikatorus glabāt īpaši drošā veidā, kā jau esmu minējusi, Regulas 2019/1157 10. panta 3. punkta pirmajā teikumā ir ietverta atruna “izņemot gadījumus, kad tas nepieciešams apstrādes mērķiem saskaņā ar Savienības un valsts tiesību aktiem”. Šī atruna, šķiet, izriet no iestāžu sarunām jeb trialoga, kas notika starp Parlamentu, Padomi un Komisiju parastās likumdošanas procedūras laikā, kuras noslēgumā tika pieņemta Regula 2019/1157 (
83
).
105.
Šajā ziņā ir taisnība, ka šī atruna varētu likt domāt, ka biometriskos identifikatorus, piemēram, pirkstu nospiedumus, pēc to noņemšanas valsts iestādes var glabāt ilgāk, nekā noteikts Regulas 2019/1157 10. panta 3. punktā, un ka šīs iestādes var tos izmantot papildu mērķiem, kas nav precīzi definēti minētajā regulā, piemēram, izveidojot valsts datubāzes.
106.
Tomēr, uzmanīgi lasot Regulas 2019/1157 10. panta 3. punktu, atklājas, ka šajā atrunā nav noteikts nekāds juridiskais pamats citiem mērķiem, proti, papildus tiem, kas jau ir konkrēti paredzēti šajā regulā. Šajā atrunā patiešām ir skaidra atsauce uz papildu – Savienības vai dalībvalstu – tiesību aktiem, un tas nozīmē, ka jebkurš Hartas 7. un 8. pantā garantēto tiesību ierobežojums būtu jāizvērtē, tikai atsaucoties uz šiem citiem tiesību aktiem, nevis kā tāds, kas ir ietverts Regulā 2019/1157. Šāda interpretācija it īpaši apstiprinās, ņemot vērā Regulas 2019/1157 21. apsvērumu (
84
), kurā nepārprotami ir noteikts, ka regula neparedz juridisko pamatu tam, lai dalībvalstīs tiktu izveidotas vai uzturētas valsts līmeņa datubāzes biometrisko datu glabāšanai; tas ir valsts tiesību aktu jautājums, kam ir jāatbilst Savienības tiesību aktiem par datu aizsardzību. Šajā pašā apsvērumā ir arī noteikts, ka šī regula neparedz juridisku pamatu centralizētas datubāzes izveidei vai uzturēšanai Savienības līmenī.
107.
Tieši šī iemesla dēļ nedomāju, ka Regulas 2019/1157 10. panta 3. punktā ietvertā atruna var likt apšaubīt iepriekš 102. punktā izklāstīto secinājumu, ka Regula 2019/1157 sniedz pietiekamas garantijas, lai novērstu biometrisko identifikatoru, it īpaši pirkstu digitālo nospiedumu, neatbilstošu apstrādi un ļaunprātīgu izmantošanu.
108.
Ņemot vērā iepriekš minēto, secinu, ka Regula 2019/1157, un it īpaši tās 3. panta 5. punkts, nav nepamatots Hartas 7. un 8. panta, tos lasot kopsakarā ar Hartas 52. panta 1. punktu, ierobežojums.
109.
Otrajam iesniedzējtiesas izvirzītajam pamatam nevajadzētu izraisīt to, ka Tiesa Regulu 2019/1157 atzītu par spēkā neesošu.
C.
VDAR 35. panta 10. punkts
110.
Ar trešo spēkā neesamības pamatu iesniedzējtiesa vaicā, vai ar Regulas 2019/1157 3. panta 5. punktu ir pārkāpts VDAR 35. panta 10. punkts. Atkārtojot EDAU 2018. gada 10. augusta atzinumā pausto viedokli (
85
), minētajai tiesai ir neskaidrības, vai Savienības likumdevējam, pieņemot Regulu 2019/1157, bija jāveic novērtējums par ietekmi uz datu aizsardzību.
111.
VDAR 35. pants ir ietverts VDAR IV nodaļas “Pārzinis un apstrādātājs” 3. iedaļā, kas attiecas uz novērtējumu par ietekmi uz datu aizsardzību un iepriekšēju apspriešanos.
112.
Saskaņā ar minētās tiesību normas 1. punktu, ja apstrādes veids, it īpaši, izmantojot jaunas tehnoloģijas, var radīt augstu risku fizisku personu tiesībām un brīvībām, pārzinim pirms apstrādes ir jāveic novērtējums par paredzēto apstrādes darbību ietekmi uz personas datu aizsardzību. Tās pašas tiesību normas 2.–7. punktā ir sīkāk izklāstīts pārziņu pienākuma veikt ietekmes novērtējumu saturs, it īpaši, nosakot gadījumus, kad šāds novērtējums ir nepieciešams, un aprakstot obligātos elementus, kas jāietver šajā novērtējumā.
113.
Turpretī VDAR 35. panta 10. punktā ir noteikts izņēmums no pienākuma veikt ietekmes novērtējumu, ja ir izpildīti minētajā tiesību normā paredzētie nosacījumi. Tā tas it īpaši ir gadījumā, ja i) datu apstrāde ir vajadzīga, lai izpildītu uz pārzini attiecināmu juridisku pienākumu, ii) attiecīgie tiesību akti reglamentē konkrēto apstrādes darbību vai darbību kopumu un iii) ietekmes uz datu aizsardzību novērtējums jau ir veikts kā daļa no vispārējā ietekmes novērtējuma saistībā ar tiesību akta pieņemšanu.
114.
Šajā lietā man vispirms jāpiebilst – lai gan iesniedzējtiesa norāda, ka pārkāpums, uz kuru attiecas šis spēkā neesamības pamats, ir VDAR 35. panta 10. punkts, no lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu sniegtajām norādēm izriet, ka šis [spēkā neesamības] pamats faktiski balstās uz VDAR 35. panta 1. punkta pārkāpumu. Tieši pēdējā minētā tiesību norma ir tā, kas datu pārziņiem, kā tie definēti VDAR 4. panta 7. punktā, uzliek pienākumu veikt ietekmes novērtējumu, kad pastāv augsts risks fizisku personu tiesībām un brīvībām. Iesniedzējtiesa uzskata, ka tieši šis pienākums Savienības likumdevējam bija saistošs, pieņemot Regulu 2019/1157, un tas tās pašas tiesas ieskatā, šķiet, nav izpildīts.
115.
Turklāt būtu jānorāda, ka VDAR un Regula 2019/1157 ir sekundārie tiesību akti, kas Savienības tiesību avotu hierarhijā ir vienāda ranga. No tā izriet, ka pretēji tam, ko prejudiciālajā jautājumā norāda iesniedzējtiesa, VDAR attiecībā pret Regulu 2019/1157 nevar uzskatīt par “augstāka ranga tiesību aktu”. Šajā ziņā no Tiesas judikatūras būtībā izriet, ka tad, ja vien sekundārā tiesību aktā nav normas, kas tieši paredz pārākumu pār citu, pēdējā minētā tiesību akta spēkā esamību nevar vērtēt, ņemot vērā pirmo minēto tiesību aktu. Šādā gadījumā ir tikai jānodrošina abu šo aktu piemērošana, kas ir saderīga ar otra akta piemērošanu un tādējādi dod iespēju tos piemērot saskaņoti (
86
).
116.
Attiecībā uz Regulu 2019/1157 secinu, ka minētajā regulā ir noteikta skaidra saikne ar VDAR, it īpaši tās 11. pantā, saistībā ar personas datu aizsardzību. No šīs tiesību normas, kas būtu jālasa, ņemot vērā šīs pašas regulas 40., 41. un 43. apsvērumu, skaidri izriet, ka VDAR ir piemērojama attiecībā uz personas datiem, kas ir jāapstrādā, piemērojot Regulu 2019/1157. Konkrētāk, no šīs regulas 11. panta 2. punkta izriet, ka iestādes, kas ir atbildīgas par personas apliecību izsniegšanu, ir uzskatāmas par VDAR 4. panta 7. punktā minēto pārzini un tām ir jābūt atbildīgām par personas datu apstrādi. Turklāt Regulas 2019/1157 11. panta 3. punktā ir noteikts, ka dalībvalstis nodrošina, ka uzraudzības iestādes var pilnībā veikt savus VDAR minētos uzdevumus, tostarp piekļūt visiem personas datiem, kā arī piekļūt jebkurām kompetento iestāžu telpām vai datu apstrādes iekārtām.
117.
No Regulas 2019/1157 izriet, ka VDAR var noteikt pienākumus valsts struktūrām un kompetentajām iestādēm, kad tiek īstenota Regula 2019/1157. Savienības iestādes un valdības, kas iestājušās lietā Tiesā, piekrīt šim punktam. Ņemot to vērā, no VDAR nekādā ziņā neizriet, ka tās 35. panta 1. punktā paredzētais pienākums veikt ietekmes novērtējumu ir saistošs Savienības likumdevējam, un šajā tiesību normā nav arī noteikts neviens kritērijs, attiecībā pret kuru būtu jāizvērtē, piemēram, citas Eiropas Savienības sekundāro tiesību normas spēkā esamība.
118.
Tādējādi, ņemot vērā iepriekš minēto, secinu, ka VDAR 35. panta 1. punkts nav piemērojams Savienības likumdevējam, pieņemot sekundāro tiesību normu, un ka šā iemesla dēļ likumdošanas procesu, kura noslēgumā tika pieņemta Regula 2019/1157, un it īpaši tās 3. panta 5. punkts, nevar uzskatīt par tādu, ar kuru ir pārkāpta prasība veikt ietekmes novērtējumu.
119.
No iepriekš izklāstītajiem apsvērumiem izriet, ka iesniedzējtiesas izvirzītā trešā pamata dēļ Tiesai nebūtu jākonstatē Regulas 2019/1157 spēkā neesamība.
120.
Izskatot iesniedzējtiesas uzdoto jautājumu, netika atklāts neviens apstāklis, kas varētu ietekmēt Regulas 2019/1157, un it īpaši tās 3. panta 5. punkta, spēkā esamību.
V. Secinājumi
121.
Ņemot vērā visus iepriekš izklāstītos apsvērumus, iesaku Tiesai uz Verwaltungsgericht Wiesbaden (Vīsbādenes Administratīvā tiesa, Vācija) uzdoto jautājumu atbildēt šādi:
Izvērtējot uzdoto prejudiciālo jautājumu, netika atklāts neviens apstāklis, kas varētu ietekmēt Regulas 2019/1157, un it īpaši tās 3. panta 5. punkta, spēkā esamību.
(
1
)	Oriģinālvaloda – angļu.
(
2
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (ES) 2019/1157 (2019. gada 20. jūnijs) par Savienības pilsoņu personas apliecību un Savienības pilsoņiem un viņu ģimenes locekļiem, kuri izmanto tiesības brīvi pārvietoties, izsniegto uzturēšanās dokumentu drošības uzlabošanu (OV 2019, L 188, 67. lpp.; turpmāk tekstā – “Regula 2019/1157”).
(
3
)	Šis pienākums ir piemērojams no 2021. gada 2. augusta. Skat. Regulas 2019/1157 16. pantu.
(
4
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (ES) 2016/679 (2016. gada 27. aprīlis) par fizisku personu aizsardzību attiecībā uz personas datu apstrādi un šādu datu brīvu apriti un ar ko atceļ Direktīvu 95/46/EK (Vispārīgā datu aizsardzības regula) (OV 2016, L 119, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “VDAR”).
(
5
)	Spriedums, 2013. gada 17. oktobris, Schwarz (C‑291/12, EU:C:2013:670; turpmāk tekstā – “spriedums Schwarz”).
(
6
)	Padomes Regula (EK) Nr. 2252/2004 (2004. gada 13. decembris) par drošības elementu un biometrijas standartiem dalībvalstu izdotās pasēs un ceļošanas dokumentos (OV 2004, L 385, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Regula Nr. 2252/2004”).
(
7
)	Šī lieta ir cieši saistīta arī ar pašlaik Tiesā izskatīšanā esošo lietu C‑280/22 Kinderrechtencoalitie Vlaanderen un Liga voor Mensenrechten.
(
8
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2004/38/EK (2004. gada 29. aprīlis) par Savienības pilsoņu un viņu ģimenes locekļu tiesībām brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā, ar ko groza Regulu (EEK) Nr. 1612/68 un atceļ Direktīvas 64/221/EEK, 68/360/EEK, 72/194/EEK, 73/148/EEK, 75/34/EEK, 75/35/EEK, 90/364/EEK, 90/365/EEK un 93/96/EEK (OV 2004, L 158, 77. lpp.), ar grozījumiem (turpmāk tekstā – “Direktīva 2004/38”).
(
9
)	Komisijas Īstenošanas lēmums (2018. gada 30. novembris), ar ko nosaka tehniskās specifikācijas trešo valstu valstspiederīgo uzturēšanās atļauju vienotai formai un atceļ Lēmumu C(2002) 3069 (C(2018) 7767 final) (turpmāk tekstā – “Komisijas Lēmums C(2018) 7767”).
(
10
)	2009. gada 18. jūnija likums (BGBl. I, 1346. lpp.), kurā jaunākie grozījumi izdarīti ar 2021. gada 5. jūlija likuma (BGBl. I, 2281. lpp.) 2. pantu (turpmāk tekstā – “PAuswG”).
(
11
)	Eiropas Datu aizsardzības uzraudzītāja Atzinums 7/2018 (2018. gada 10. augusts) par priekšlikumu regulai par Savienības pilsoņu personas apliecību un citu dokumentu drošības uzlabošanu (OV 2018, C 338, 22. lpp.; turpmāk tekstā – “EDAU Atzinums 7/2018”).
(
12
)	Spriedums, 2019. gada 3. decembris, Čehijas Republika/Parlaments un Padome (C‑482/17, EU:C:2019:1035, 31. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
13
)	Turpat (32. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
14
)	Spriedums Schwarz, 20. punkts.
(
15
)	Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2014. gada 18. decembris, Apvienotā Karaliste/Padome (C‑81/13, EU:C:2014:2449, 35. un 36. punkts un tajos minētā judikatūra).
(
16
)	Skat. arī Regulas 2019/1157 46. apsvērumu.
(
17
)	Minētajā apsvērumā ir skaidri norādīts, ka drošības standartu minimuma noteikšana un biometrisko datu iekļaušana personas apliecībās ir svarīgs solis virzībā uz šo dokumentu drošāku izmantošanu Savienībā un uz iespēju Savienības pilsoņiem pilnvērtīgi izmantot viņu tiesības brīvi pārvietoties nodrošināšanu.
(
18
)	Šajā nozīmē skat. Priekšlikumu Eiropas Parlamenta un Padomes regulai par Savienības pilsoņu personas apliecību un Savienības pilsoņiem un viņu ģimenes locekļiem, kuri izmanto brīvas pārvietošanās tiesības, izsniegto uzturēšanās dokumentu drošības uzlabošanu (COM(2018) 212 final), 4. lpp. (turpmāk tekstā – “Komisijas priekšlikums regulai”).
(
19
)	Attiecībā uz Komisijas priekšlikuma regulai vispārīgo un konkrēto mērķu konceptuālo satvaru skat. Komisijas dienestu darba dokumentu – 2018. gada 17. aprīļa ietekmes novērtējumu (SWD(2018) 110 final), 24. lpp. (turpmāk tekstā – “Komisijas ietekmes novērtējums”).
(
20
)	Skat. Regulas 2019/1157 28. apsvērumu.
(
21
)	Spriedums, 2005. gada 17. februāris, Oulane (C‑215/03, EU:C:2005:95, 22. punkts).
(
22
)	Skat. arī Direktīvas 2004/38 8. panta “Administratīvās formalitātes Savienības pilsoņiem” 3. punktu.
(
23
)	Skat. Direktīvas 2004/38 35. pantu.
(
24
)	Kā tas ir, piemēram, attiecībā uz tādām dalībvalstīm kā Īrija, kur pārbaudes pie iekšējām robežām joprojām ir spēkā, vai uz robežkontroles pagaidu atjaunošanu pie iekšējām robežām saskaņā ar 23. un nākamajiem pantiem grozītajā Eiropas Parlamenta un Padomes Regulā (ES) 2016/399 (2016. gada 9. marts) par Savienības Kodeksu par noteikumiem, kas reglamentē personu pārvietošanos pār robežām (Šengenas Robežu kodekss) (OV 2016, L 77, 1. lpp.).
(
25
)	Skat. šo secinājumu 47. punktu.
(
26
)	Ieguvumi Eiropas demokrātiskajām tiesībām un pilsoņu iniciatīvai sīkāk izklāstīti Komisijas ietekmes novērtējumā (6.1. punkts).
(
27
)	Šajā nozīmē skat. Regulas 2019/1157 15. apsvēruma pēdējo teikumu un 28. apsvērumu, kuros, kā jau tika norādīts, ir noteikts, ka abu veidu pasākumi palīdz dalībvalstīm, no vienas puses, paļauties uz šo dokumentu autentiskumu un, no otras puses, sniedz valsts iestādēm un privātām struktūrām pietiekamas garantijas, lai šīs iestādes un struktūras varētu paļauties uz personas apliecību autentiskumu, kad Savienības pilsoņi tās izmanto identifikācijas nolūkā.
(
28
)	Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2015. gada 16. aprīlis, Willems u.c. (no C‑446/12 līdz C‑449/12, EU:C:2015:238, 39. punkts).
(
29
)	Komisijas dienestu darba dokuments – 2018. gada 17. aprīļa ietekmes novērtējums, kas minēts šo secinājumu 19. zemsvītras piezīmē.
(
30
)	Skat. Komisijas ietekmes novērtējumu (1.1. punkts), kurā norādīts, ka vairāk nekā 15 miljoni Savienības pilsoņu dzīvo citā dalībvalstī un vairāk nekā 11 miljoni pilsoņu strādā citā dalībvalstī, un ir arī daudz studentu, kas šķērso Eiropas Savienību dalībvalstu robežas izglītības un mācību nolūkā.
(
31
)	Komisijas ietekmes novērtējuma 1.2. punkts un 5. pielikums.
(
32
)	Komisijas ietekmes novērtējuma 2.1. punkts un 2.1. attēls.
(
33
)	Komisijas ietekmes novērtējuma 2.2. punkts.
(
34
)	Šajā nozīmē skat. tostarp spriedumu, 2017. gada 22. jūnijs, E.ON Biofor Sverige (C‑549/15, EU:C:2017:490, 50. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
35
)	Skat. tostarp spriedumu, 2014. gada 11. jūnijs, Komisija/Padome (C‑377/12, EU:C:2014:1903, 34. punkts).
(
36
)	Kā norāda Spānijas valdība, Regulas 2019/1157 pieņemšana bija daļa no mērķa uzlabot ceļošanas dokumentu drošību, it īpaši pēc Šengenas Robežu kodeksa grozīšanas, ar kuru tika ieviests pienākums sistemātiski pārbaudīt visas personas un to ceļošanas dokumentus – neatkarīgi no to turētāja valstspiederības – Šengenas Informācijas sistēmā (SIS) un Interpola datubāzē par nozagtiem vai nozaudētiem ceļošanas dokumentiem (SLTD). Šajā nozīmē skat. Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (ES) 2017/458 (2017. gada 15. marts), ar ko groza Regulu (ES) 2016/399 attiecībā uz pārbaužu pastiprināšanu attiecīgajās datubāzēs pie ārējām robežām (OV 2017, L 74, 1. lpp.). Skat. arī Komisijas ietekmes novērtējuma 1.2. punktu (5. lpp.).
(
37
)	Skat. tostarp spriedumu, 2018. gada 20. novembris, Komisija/Padome (AJT Antarktika) (C‑626/15 un C‑659/16, EU:C:2018:925, 77. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
38
)	Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2010. gada 20. maijs, Zanotti (C‑56/09, EU:C:2010:288).
(
39
)	Turpat (24. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
40
)	Skat. Padomes Regulas (EK) Nr. 1030/2002 (2002. gada 13. jūnijs), ar ko nosaka vienotu uzturēšanās atļauju formu trešo valstu pilsoņiem (OV 2002, L 157, 1. lpp.), 4.b pantu.
(
41
)	Skat. spriedumu Schwarz (25. punkts), kā arī spriedumu, 2014. gada 8. aprīlis, Digital Rights Ireland u.c. (C‑293/12 un C‑594/12, EU:C:2014:238, 29. punkts). Sal. ar ģenerāladvokāta P. Krusa Viljalona [P. Cruz Villalón] secinājumiem apvienotajās lietās Digital Rights Ireland u.c. (C‑293/12 un C‑594/12, EU:C:2013:845, 64. punkts), kuros viņš norāda, ka tad, ja personas dati nav saistīti ar privāto dzīvi, būtu jāpiemēro tikai Hartas 8. pants.
(
42
)	Spriedums, 2019. gada 3. oktobris, A u.c. (C‑70/18, EU:C:2019:823, 54. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
43
)	Turpat (55. punkts un tajā minētā judikatūra). Skat. arī Komisijas ietekmes novērtējuma 6.1. punktu (34. un 35. lpp.), kurā norādīts, ka biometriskie dati ir šifrējami un ka šim nolūkam ir vajadzīga kriptogrāfisko atslēgu apmaiņa ar konkrētiem dienestiem, proti, robežsardzi un policiju.
(
44
)	Spriedums Schwarz (24.–30. punkts).
(
45
)	Šī [pirkstu nospiedumu] noņemšana jāveic saskaņā ar tehniskajām specifikācijām, kas noteiktas šo secinājumu 9. zemsvītras piezīmē minētajā Komisijas Lēmumā C(2018) 7767.
(
46
)	Attiecībā uz valsts izsniegtu personas apliecību obligāto raksturu Vācijas Federatīvajā Republikā skat. PAuswG 1. panta 1. punktu, kas citēts šo secinājumu 14. punktā.
(
47
)	Spriedums Schwarz (33. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
48
)	Turpat (34. punkts). Skat. arī spriedumu, 2014. gada 8. aprīlis, Digital Rights Ireland u.c. (C‑293/12 un C‑594/12, EU:C:2014:238, 38. punkts).
(
49
)	Skat. PAuswG 5. panta 9. punktu, kā izklāstīts šo secinājumu 15. punktā.
(
50
)	Skat. šo secinājumu 97.–107. punktu.
(
51
)	Skat. šo secinājumu 33.–37. punktu.
(
52
)	Skat. arī Komisijas ietekmes novērtējuma 6.1. punktu (34. lpp.), kurā norādīts arī, ka valsts izsniegtu personas apliecību drošības elementu pastiprināšana pozitīvi ietekmēs politisko pamattiesību (Hartas 39. un 40. pants), kā arī tiesību iesniegt lūgumrakstu (Hartas 44. pants) īstenošanu.
(
53
)	Spriedums Schwarz (36. punkts).
(
54
)	Skat. spriedumu, 2014. gada 8. aprīlis, Digital Rights Ireland u.c. (C‑293/12 un C‑594/12, EU:C:2014:238, 46. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
55
)	Turpat (47. punkts). Attiecībā uz ECPAK 8. pantu skat. arī Eiropas Cilvēktiesību tiesas spriedumu S. un Marper pret Apvienoto Karalisti [GC], Nr. 30562/04 un 30566/04, 102. punkts, ECHR 2008‑V.
(
56
)	Spriedums Schwarz (48. punkts).
(
57
)	Turpat.
(
58
)	Skat. EDAU Atzinumu 7/2018 (3. lpp.).
(
59
)	Šajā nozīmē skat. spriedumu Schwarz (41. punkts).
(
60
)	Nav divu cilvēku, kam būtu vienādi pirkstu nospiedumi, pat ne identiskajiem dvīņiem. Pirkstu nospiedumi arī nemainās, pat ne vecuma dēļ, ja vien dziļais jeb “bazālais” slānis netiek iznīcināts vai apzināti mainīts, izmantojot plastisko ķirurģiju. Pastāv trīs galvenie pirkstu nospiedumu raksti, ko sauc par viļņiem, cilpām un vijumiem. Sīko detaļu forma, izmērs, skaits un izvietojums šajos rakstos katru pirksta nospiedumu padara unikālu. Šajā nozīmē skat. https://www.interpol.int/How-we-work/Forensics/Fingerprints.
(
61
)	Šajā nozīmē skat. Regulas 2019/1157 28. apsvērumu, kas minēts šo secinājumu 27. zemsvītras piezīmē.
(
62
)	Kā jau šajos secinājumos esmu norādījusi, Savienības tiesībās līdzīgos nolūkos jau ir noteikti standarti drošības elementiem un biometrijai dalībvalstu izdotās pasēs un ceļošanas dokumentos (Regula Nr. 2252/2004) un vienoti vīzu (Regula Nr. 1683/95 (OV 1995, L 164, 1. lpp.)) un uzturēšanās atļauju trešo valstu valstspiederīgajiem paraugi (Regula Nr. 1030/2002), kuru pamatā ir saskaņota Savienības likumdevēja pieeja.
(
63
)	Spriedums Schwarz (43. un 44. punkts), kurā Tiesa pēc būtības arī atzina – lai gan ir taisnība, ka pirkstu nospiedumu kā identitātes noteikšanas līdzekļa izmantošana izņēmuma kārtā var nesniegt optimālus rezultātus, pirkstu nospiedumu turētāja biometrisko datu neatbilstība parasti pievērš kompetento iestāžu uzmanību attiecīgajai personai un liek veikt detalizētāku šīs personas pārbaudi, lai galīgi noteiktu tās identitāti.
(
64
)	Skat. Regulas 2019/1157 5. pantu, kurā ir paredzēts, ka personas apliecības, kas neatbilst šīs regulas 3. pantā noteiktajām prasībām, kļūst nederīgas to derīguma termiņa beigās vai 2031. gada 3. augustā atkarībā no tā, kas ir agrāk.
(
65
)	Skat. Komisijas ietekmes novērtējuma 5.2. un 6.1. punktu un 6.1. tabulu, kuros ir atsauce uz “risinājumu ID 1”. Šis risinājums ietver formātu ar dažiem kopīgiem elementiem, piemēram, informāciju uz apliecības un minimālajiem drošības elementiem, ņemot vērā ICAO dokumentu 9303, un mikroshēmu, kas ietver obligātu sejas attēlu.
(
66
)	Spriedums Schwarz (48. punkts).
(
67
)	Turpat (49. punkts).
(
68
)	Piemēram, izmantojot EasyPass sistēmas. Šajā ziņā skat. Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (ES) 2017/2225 (2017. gada 30. novembris), ar ko attiecībā uz ieceļošanas/izceļošanas sistēmas izmantošanu groza Regulu (ES) 2016/399 (OV 2017, L 327, 1. lpp.).
(
69
)	Skat. Komisijas ietekmes novērtējuma 7.1. punktu (49. lpp.), kurā pēc dažādu alternatīvu salīdzināšanas efektivitātes ziņā secināts, ka sejas attēla un divu pirkstu nospiedumu kombinācija ir efektīvāka, lai sasniegtu konkrētus mērķus – mazinātu dokumentu viltošanu un uzlabotu dokumentu autentiskuma noteikšanu. Skat. arī tā paša dokumenta 7.4. punktu (56. lpp.), kurā norādīts – lai uzlabotu valsts izsniegtu personas apliecību atzīšanu un tādējādi atvieglotu brīvas pārvietošanās mērķa īstenošanu, priekšroka tiek dota sejas attēla un divu pirkstu nospiedumu kombinācijai, nevis prasībai izmantot tikai sejas attēlu.
(
70
)	Maltoni, D. et al., Handbook of fingerprint recognition, 2. izdevums, Springer, 2009, 53. lpp.
(
71
)	Turpretim dalībvalstīm ir standartizēti instrumenti to biometrisko identifikatoru sadarbspējai, uz kuriem attiecas Regula 2019/1157. Šajā nozīmē skat. šīs regulas 3. panta 6. punktu un Komisijas Lēmumu C(2018) 7767.
(
72
)	Skat. Regulas 2019/1157 23. apsvērumu.
(
73
)	“Machine readable travel documents”, DOC 9303, 8. izdevums, ICAO, 2021 (9. daļa, 4. nodaļa).
(
74
)	Pat desmit pirkstu nospiedumu noņemšanu var uzskatīt par samērīgu. Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2019. gada 3. oktobris, A u.c. (C‑70/18, EU:C:2019:823, 58. punkts).
(
75
)	Skat. spriedumu Schwarz (55. punkts). Skat. arī Eiropas Cilvēktiesību tiesas spriedumu S. un Marper pret Apvienoto Karalisti [GC], Nr. 30562/04 un 30566/04, 103. punkts, ECHR 2008‑V.
(
76
)	Spriedums, 2014. gada 8. aprīlis, Digital Rights Ireland u.c. (C‑293/12 un C‑594/12, EU:C:2014:238, 54. un nākamie punkti).
(
77
)	Skat. arī Regulas 2019/1157 22. apsvērumu.
(
78
)	Pieņēmusi Apvienoto Nāciju Organizācijas Ģenerālā asambleja ar 1989. gada 20. novembra Rezolūciju 44/25; stājusies spēkā 1990. gada 2. septembrī.
(
79
)	Skat. jo īpaši Komisijas Lēmuma C(2018) 7767 III pielikuma 5. punktu “Datu drošības un integritātes jautājumi”.
(
80
)	Skat. Regulas 2019/1157 11. panta 7. punktu, kurā papildus noteikts, ka dalībvalstis ik gadu dara Komisijai zināmu sarakstu ar kompetentajām iestādēm, kurām ir piekļuve biometriskajiem datiem. Komisija tiešsaistē publicē apkopotu informāciju par šādiem valstu sarakstiem.
(
81
)	Skat. Regulas 2019/1157 19. apsvērumu. Skat. arī Regulas Nr. 2252/2004 4. panta 3. punktu, kurā noteikts tāds pats ierobežots pases un ceļošanas dokumentu izmantojums.
(
82
)	Kā Komisija paskaidroja tiesas sēdē, no Komisijas Lēmuma C(2018) 7767 izriet, ka termināļa autentifikācijas nolūkos lasīšanas iekārta lasīšanas atļauju dažādu digitālo sertifikātu veidā nosūta uz personas apliecības mikroshēmu. Tādējādi personas apliecībā esošā mikroshēma var pārbaudīt termināļa sertifikāta autentiskumu. Tas praksē nozīmē, ka tikai Regulas 2019/1157 11. panta 7. punktā uzskaitītās kompetentās iestādes var piekļūt biometriskajiem datiem un neviena cita iestāde vai persona tiem nevar piekļūt.
(
83
)	Skat. 2019. gada 22. februāra iestāžu dokumentu, kurā norādīts, ka “kompromisa tekstā ir saglabāti visi Padomes sarunu pilnvarojuma pamatelementi, it īpaši [..] dalībvalstu spēja izveidot un uzturēt biometriskās datubāzes atbilstoši valsts tiesību aktiem”; pieejams vietnē https://data.consilium.europa.eu/doc/document/ST-6412-2019-INIT/en/pdf.
(
84
)	Šajā nozīmē skat. arī Komisijas ietekmes novērtējuma 6. punktu (33. un 35. lpp.), kurā norādīts, ka “nekas šajās iniciatīvās neparedz juridisko pamatu savākto datu centralizētai uzglabāšanai [..] vai šādu datu izmantošanai citiem mērķiem, izņemot dokumenta autentiskuma un turētāja identitātes pārbaudi [..]”, un ka “jebkurai īstenošanai jābūt saderīgai ar Savienības tiesību aktiem un to aizsargātajām pamattiesībām”.
(
85
)	Skat. šo secinājumu 11. zemsvītras piezīmi.
(
86
)	Šajā nozīmē skat. spriedumus, 2012. gada 28. jūnijs, Komisija/Éditions Odile Jacob (C‑404/10 P, EU:C:2012:393, 110. punkts), un 2010. gada 29. jūnijs, Komisija/Bavarian Lager (C‑28/08 P, EU:C:2010:378, 56. punkts). Skat. arī ģenerāladvokāta Dž. Pitrucellas [G. Pitruzzella] secinājumus apvienotajās lietās Luxembourg Business Registers (C‑37/20 un C‑601/20, EU:C:2022:43, 66. punkts).