62006CC0435
ĢENERĀLADVOKĀTES JULIANAS KOKOTES [JULIANE KOKOTT] SECINĀJUMI,
sniegti 2007. gada 20. septembrī (
1
)
Lieta C-435/06
tiesvedībā
C
“Tiesu iestāžu sadarbība civillietās — Jurisdikcija, nolēmumu atzīšana un izpilde laulības lietās un lietās par vecāku atbildību — Regula (EK) Nr. 2201/2003 — Materiālā piemērošanas joma un piemērojamība laikā — Jēdziens “civillietas” — Lēmums par bērnu nodošanu aprūpē un izvietošanu ārpus ģimenes — Bērnu aizsardzības pasākumi, uz kuriem ir attiecināmas publiskās tiesības”
I — Ievads
1.
Somijā un Zviedrijā tādi pasākumi kā nodošana aprūpē un [bērna] izvietošana audžuģimenē vai sociālās aprūpes iestādē, ko iestādes īsteno bērnu aizsardzības nolūkā pret viņu vecāku gribu, tiek uzskatīti par publisko tiesību pasākumiem. Šos pasākumus var pārsūdzēt administratīvajā tiesā. Ziemeļvalstīs pastāv iestāžu sadarbība, kas bez īpašām formalitātēm ļauj izdot bērnus otrai valstij, lai izpildītu lēmumu par vecāku atbildību.
2.
Pamata prāvā C vēršas pret Somijas policijas dienestu (jau īstenoto) abu viņas bērnu izdošanu Zviedrijas iestādēm, kas pieņēma lēmumu par bērnu nodošanu aprūpē un izvietošanu Zviedrijā, ģimenes agrākajā uzturēšanās valstī.
3.
Iesniedzot šo lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu Korkein Hallinto-oikeus [Somijas Augstākā administratīvā tiesa], kas izskata attiecīgo lietu, vēlas uzzināt, vai Padomes Regula (EK) Nr. 2201/2003 par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi laulības lietās un lietās par vecāku atbildību un par Regulas (EK) Nr. 1347/2000 atcelšanu (
2
), ir piemērojama attiecībā uz spriedumu par nodošanu aprūpē un izvietošanu atzīšanu un izpildi. Šādā gadījumā attiecīgā lieta Somijā būtu nevis administratīvās tiesas, bet gan parastās tiesas piekritībā. Turklāt regulas procesuālie noteikumi ir primāri attiecībā pret valsts noteikumiem, kas tiek piemēroti iestāžu sadarbībā.
4.
Atbilde galvenokārt ir atkarīga no tā, vai Regulas 1. pantā iekļautais civillietas jēdziens attiecas arī uz tādiem faktiem kā izskatāmajā lietā, kuri atbilstoši valsts tiesībām tiek kvalificēti kā publisko tiesību strīds.
II — Atbilstošās tiesību normas
A — Kopienu tiesības
5.
Līguma par Austrijas, Somijas un Zviedrijas pievienošanos nobeiguma aktā līgumslēdzējas puses iekļāva šādu kopīgo deklarāciju Nr. 28 par Ziemeļvalstu sadarbību (
3
):
“Līgumslēdzējas puses ņem vērā, ka Zviedrija, Somija un Norvēģija kā Eiropas Savienības dalībvalstis paredz pilnībā atbilstoši Kopienu tiesībām un pārējiem Līguma par Eiropas Savienību noteikumiem turpināt Ziemeļvalstu sadarbību, kas pastāv starp tām, kā arī sadarbību ar citām valstīm un teritorijām.”
6.
Regulas Nr. 2201/2003 preambulas piektajā un desmitajā apsvērumā izskatāmajā lietā būtiskais tiesiskais regulējums attiecībā uz lēmumiem par vecāku atbildību tiek pamatots šādi:
“5)
Lai nodrošinātu vienlīdzību attiecībā uz visiem bērniem, šī regula attiecas uz visiem lēmumiem par vecāku atbildību, tostarp uz bērnu aizsardzības pasākumiem, neatkarīgi no saiknes ar laulības lietu.
[..]
10)
Šo regulu nav paredzēts piemērot lietās, kas saistītas ar sociālo nodrošināšanu, vispārīgiem valsts pasākumiem izglītības vai veselības aizsardzības jomā vai lēmumiem par patvēruma tiesībām un imigrāciju. Turklāt to nepiemēro vecāku stāvokļa konstatēšanai, jo šis jautājums atšķiras no vecāku atbildības iegūšanas, kā arī to nepiemēro citiem jautājumiem, kas saistīti ar personu statusu. Bez tam regulu nepiemēro pasākumiem, ko veic tādu noziedzīgu nodarījumu rezultātā, kurus paveikuši bērni.”
7.
Izskatāmajā lietā ir nozīmīgi šādi izvilkuma veidā minētie Regulas Nr. 2201/2003 noteikumi:
“1. pants
Darbības joma
1.   Šo regulu neatkarīgi no tiesas iestādes būtības piemēro civillietās, kas saistītas ar:
[..]
b)
vecāku atbildības iegūšanu, īstenošanu, deleģēšanu, ierobežošanu vai izbeigšanu.
2.   Lietas, kas minētas 1. punkta b) apakšpunktā, var jo īpaši attiekties uz:
a)
uzraudzības tiesībām un saskarsmes tiesībām;
b)
aizbildnību, aizgādnību un līdzīgiem tiesiskiem režīmiem;
c)
tādu personu vai iestāžu iecelšanu un funkcijām, kuras ir atbildīgas par bērnu pašu vai viņa īpašumu, pārstāv bērnu vai palīdz viņam;
d)
bērna nodošanu audžuģimenē vai ievietošanu aprūpes iestādē;
e)
bērna aizsardzības pasākumiem, kas saistīti ar bērna īpašuma pārvaldīšanu, glabāšanu vai atsavināšanu.
Šī regula neattiecas uz:
a)
vecāku un bērnu attiecību nodibināšanu vai apstrīdēšanu;
b)
lēmumiem par adopciju, adopcijas sagatavošanas pasākumiem vai adopcijas atcelšanu;
c)
bērna uzvārdu un vārdiem;
d)
atbrīvošanu no vecāku atbildības;
e)
uzturēšanas pienākumiem;
f)
trastiem un mantošanu;
g)
pasākumiem, ko veic saistībā ar bērnu izdarītiem noziedzīgiem nodarījumiem.”
“2. pants
Definīcijas
Šajā regulā:
1)
termins “tiesa” attiecas uz visām tām iestādēm dalībvalstīs, kurām ir jurisdikcija lietās, uz ko, ievērojot 1. pantu, attiecas šīs regulas darbības jomā;
[..]
7)
ar terminu “vecāku atbildība” saprot visas tiesības un pienākumus attiecībā uz bērna personu vai bērna īpašumu, kuras piešķir fiziskai vai juridiskai personai ar spriedumu, likumu izpildi vai nolīgumu, kam ir juridisks spēks. Jēdziens ietver uzraudzības tiesības un saskarsmes tiesības;
[..]
9)
termins “uzraudzības tiesības” ietver tiesības un pienākumus, kas attiecas uz rūpēm par bērnu, un jo īpaši tiesības noteikt bērna dzīvesvietu;
[..].”
“8. pants
Vispārējā piekritība
1.   Dalībvalsts tiesām ir piekritīgas lietas par vecāku atbildību par bērnu, kura pastāvīgā dzīvesvieta ir šajā dalībvalstī brīdī, kad tiesā iesniegta prasība.
[..].”
“16. pants
Prasības iesniegšana tiesā
1.   Uzskata, ka tiesā ir iesniegta prasība:
a)
brīdī, kad dokuments, uz kura pamata ierosināta lieta, vai līdzvērtīgs dokuments ir iesniegts tiesā, ar nosacījumu, ka prasītājs pēc tam ir veicis pasākumus, kas viņam bija jāveic, lai dokumentu nosūtītu atbildētājam;
vai
b)
ja dokuments ir jānosūta pirms iesniegšanas tiesā, brīdī, kad to saņem iestāde, kas ir atbildīga par nosūtīšanu, ar nosacījumu, ka prasītājs turpmāk ir veicis visus pasākumus, kas viņam bija jāveic, lai dokumentu iesniegtu tiesā.”
“21. pants
Sprieduma atzīšana
1.   Dalībvalstī pasludināts spriedums pārējās dalībvalstīs atzīstams bez kādas īpašas procedūras.
[..]
3.   Neskarot šīs nodaļas 4. iedaļu, jebkura ieinteresētā puse, ievērojot šīs nodaļas 2. iedaļā paredzētās procedūras, var pieprasīt lēmumu par to, lai spriedums tiktu vai netiktu atzīts. Tās tiesas vietējo piekritību, kas ir sarakstā, kuru paziņojusi katra dalībvalsts Komisijai saskaņā ar 68. pantu, nosaka tās dalībvalsts tiesību akti, kurā ir iesniegts pieteikums par atzīšanu vai neatzīšanu.
[..]”
“28. pants
Izpildāmie spriedumi
1.   Spriedums, kas nosaka vecāku atbildības īstenošanu attiecībā uz bērnu, kas taisīts kādā dalībvalstī un ir izpildāms šajā dalībvalstī, un ir ticis nosūtīts, ir jāizpilda citā dalībvalstī, ja pēc kādas ieinteresētās puses pieteikuma tas izsludināts par tur izpildāmu.
[..]”
“29. pants
Vietējo tiesu piekritība
1.   Pieteikumu par izpildes pasludināšanu iesniedz tiesā, kas parādās sarakstā, kuru saskaņā ar 68. pantu katra dalībvalsts paziņojusi Komisijai.
[..]”
“59. pants
Saistība ar citiem aktiem
1.   Ievērojot 60., 63., 64. panta un šā panta 2. punkta noteikumus, šī regula dalībvalstīs aizstāj konvencijas, kas pastāv šīs regulas spēkā stāšanās brīdī, kuras noslēgtas starp divām vai vairāk dalībvalstīm un attiecas uz jautājumiem, ko reglamentē šī regula.
a)
Somija un Zviedrija ir tiesīgas deklarēt, ka to savstarpējās attiecībās šīs regulas noteikumu vietā pilnīgi vai daļēji tiek piemērota 1931. gada 6. februāra Dānijas, Islandes, Norvēģijas, Somijas un Zviedrijas konvencija, kurā ietverti starptautisko privāttiesību noteikumi par laulību, adopciju un aizbildnību, kā arī tās Nobeiguma protokols. Šādas deklarācijas pievieno šai regulai un publicē Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī. Minētās dalībvalstis jebkurā laikā tās var pilnīgi vai daļēji atsaukt.
[..]”
“64. pants
1.   Šīs regulas noteikumus piemēro tikai uzsāktiem tiesas procesiem, dokumentiem, kas oficiāli sastādīti vai reģistrēti kā publiski akti, un nolīgumiem, kas noslēgti starp pusēm pēc piemērošanas dienas saskaņā ar 72. pantu.
2.   Spriedumus, kas pēc šīs regulas stāšanās spēkā taisīti lietās, kuras uzsāktas pirms minētās dienas, bet pēc dienas, kad stājusies spēkā Regula (EK) Nr. 1347/2000, atzīst un izpilda saskaņā ar šīs regulas III nodaļas noteikumiem, ja piekritības pamatā ir noteikumi, kas saskan ar tiem, kuri noteikti II nodaļā vai Regulā (EK) Nr. 1347/2000, vai konvencijā, kas noslēgta starp izcelsmes dalībvalsti un dalībvalsti, kurā atzīšana vai izpildīšana tiek lūgta, un bijusi spēkā tiesvedības sākšanas brīdī.
[..]”
“72. pants
Stāšanās spēkā
Šī regula stājas spēkā 2004. gada 1. augustā.
Regulu piemēro no 2005. gada 1. marta, izņemot 67., 68., 69. un 70. pantu, ko piemēro no 2004. gada 1. augusta.”
8.
Sarakstā, kas minēts Regulas Nr. 2201/2003 (
4
) 68. pantā, uz ko atsaucas 21. panta 3. punkts un 29. panta 1. punkts, kā piekritīgā tiesa atzīt un izpildīt citas dalībvalsts iestāžu pieņemtos lēmumus Somijā ir norādīta Käräjäoikeus/Tingsrätt [Pirmās instances tiesa].
B — Valsts tiesību normas
1) Somijas tiesību normas
9.
Somijas Likumā par bērnu aizsardzību [Lastensuojelulaki] (683/1983) paredzēts, ka pašvaldības Sociālo lietu komiteja var nekavējoties veikt tūlītējus palīdzības pasākumus, ja ir apdraudēta bērna labklājība. Atbilstošā rīkojumā var ietvert lēmumus par nodošanu aprūpē un ievietošanu [aprūpes iestādē], lai [personu] aprūpētu ārpus ģimenes. Par bez vecāku piekrišanas īstenotu nodošanu aprūpē ir jāinformē Hallinto-oikeus [administratīvā tiesa], lai tā apstiprinātu šādu lēmumu. Nodošanu aprūpē var vispirms apstrīdēt Hallinto-oikeus un vēlāk Korkein Hallinto-oikeus.
10.
Saskaņā ar Likuma (761/1970) par izdošanu Islandei, Norvēģijai, Zviedrijai vai Dānijai, izpildot lēmumu par aprūpi vai ārstēšanu, 1. panta 1. punktu persona, kurai, pamatojoties uz Islandes, Norvēģijas, Zviedrijas vai Dānijas lēmumu, ir jānonāk aprūpē vai ārstēšanā, saskaņā ar šo likumu pēc pieprasījuma par šī lēmuma izpildi Somijai ir jāizdod attiecīgajai valstij. Likums 761/1970 balstās uz Ziemeļvalstu starpā panākto vienošanos, kas tomēr nav radījusi pienākumus starptautisko tiesību kontekstā, kas būtu saistoši iesaistītajām valstīm.
11.
Saskaņā ar Likuma 761/1970 2. pantu izdošana ir pieļaujama tikai tādā gadījumā, ja pieprasījums ir balstīts uz lēmumu, kas pieņemts saskaņā ar attiecīgās valsts tiesību normām, tostarp par palīdzību bērniem un jauniešiem, ja persona, kas ir jāizdod, saskaņā ar šo lēmumu tiks uzņemta iestādē vai viņai tajā būtu jāpaliek, vai arī būtu jāievieto īpaši norādītā vietā, un ja lēmums ir izpildāms valstī, kurā tas pieņemts. Saskaņā ar šī likuma 3. pantu Somijas pilsoņu izdošana ir atļauta tikai gadījumos, ja tie dzīvo valstī, kurā ticis pieņemts lēmums, un ja lēmums ir saistīts ar aprūpi vai ārstēšanu, un attiecīgās personas aprūpi vai ārstēšanu vispiemērotāk ir veikt tieši šajā valstī. Atbilstoši šim likumam pieņemts lēmums saskaņā ar tā 11. panta 1. punktu var tikt apstrīdēts Hallinto-oikeus, pret kuras lēmumu ir atļauts iesniegt apelāciju Korkein Hallinto-oikeus.
12.
Saskaņā ar 2004. gada 21. decembra Likuma (1153/2004) par Regulas Nr. 2201/2003 īstenošanu 1. pantu šajā likumā ir paredzēti papildus pasākumi regulas izpildei Somijā. Saskaņā ar šī likuma 2. panta 1. punktu piekritīgā tiesa Regulas Nr. 2201/2003 21. panta 3. punkta un 29. panta 1. punkta izpratnē Somijā ir Käräjäoikeus [Pirmās instances tiesa].
2) Zviedrijas tiesību normas
13.
Zviedrijas Likumā par īpašiem noteikumiem nepilngadīgo tiesību aizsardzības un palīdzības jomā [Lag med särskilda bestämmelser om vård av unga] (1990:52) ir paredzēti tādi bērnu aizsardzības pasākumi kā nodošana aprūpē un izvietošana ārpus ģimenes bez vecāku piekrišanas. Bērna labklājības apdraudējuma gadījumā pašvaldības Sociālo lietu komiteja var vērsties Länsrätt [administratīvajā tiesā], lai saņemtu tās apstiprinājumu atbilstošu pasākumu veikšanai. Steidzamos gadījumos Sociālo lietu komiteja var pati noteikt aizsardzības pasākumus, kas vēlāk ir jāapstiprina Länsrätt. Aizsardzības pasākums atbilstoši Likumam 1990:52 nenozīmē, ka pilnībā tiek atņemtas bērna aprūpes tiesības.
III — Fakti un prejudiciālie jautājumi
14.
C, prasītāja un apelācijas iesniedzēja pamata prāvā, ir divu nepilngadīgu bērnu māte, kuriem abiem ir Somijas un vienam no viņiem turklāt arī Zviedrijas pilsonība. Sākotnēji prasītāja kopā ar vīru un bērniem dzīvoja Zviedrijā. Pamatojoties uz izmeklēšanu, ko Zviedrijas sociālās iestādes uzsāka 2004. gada rudenī, pašvaldības Sociālo lietu komiteja, kuras teritorijā dzīvoja ģimene, 2005. gada 23. februārī pieņēma lēmumu par tūlītēju abu bērnu nodošanu aprūpē un izvietošanu ārpus ģimenes. 2005. gada 25. februārī Sociālo lietu komiteja savu lēmumu iesniedza Länsrätt, kas 2005. gada 3. martā apstiprināja šo lēmumu. C apelācijas pret Länsrätt lēmumu tika noraidītas. Regeringsrätt [Augstākā administratīvā tiesa] pēdējā instancē it īpaši apstiprināja Zviedrijas tiesu piekritību.
15.
Tomēr 2005. gada 1. martā prasītāja kopā ar saviem bērniem jau bija pārcēlusies uz dzīvi Somijā un 2005. gada 2. martā reģistrējusi tur savu dzīvesvietu. Somijas iedzīvotāju reģistrācijas iestādes dzīvesvietas maiņu reģistrēja 2005. gada 10. martā ar atpakaļejošu datumu — 2005. gada 1. martu.
16.
2005. gada 3. martā Zviedrijas policijas dienests vērsās pie Somijas policijas dienesta, kura teritorijā atradās bērnu jaunā uzturēšanās vieta Somijā, ar lūgumu palīdzēt izpildīt viņu lēmumu. Ar 2005. gada 8. marta lēmumu Somijas policijas dienests deva rīkojumu ņemt bērnus aprūpē un nodot viņus Zviedrijas sociālajām iestādēm.
17.
Pēc tam, kad Hallinto-oikeus noraidīja prasību pret Somijas iestāžu īstenotajiem pasākumiem, C iesniedza apelācijas sūdzību Korkein Hallinto-oikeus. Viņa prasa atcelt Hallinto-oikeus lēmumu, kā arī Policijas dienesta lēmumu, un to, lai abi bērni tiktu nogādāti atpakaļ uz Somiju. Korkein Hallinto-oikeus ar 2006. gada 13. oktobra lēmumu atbilstoši EKL 234. un 68. pantam uzdeva Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
a)
Vai Padomes Regula (EK) Nr. 2201/2003 par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi laulības lietās un lietās par vecāku atbildību un par Regulas (EK) Nr. 1347/2000 atcelšanu [..] ir piemērojama attiecībā uz visu tāda lēmuma daļu izpildi, kāds ir pieņemts šajā lietā un kas uzdod tūlītēju bērna nodošanu aprūpē un nodošanu no savas ģimenes audžuģimenē, ja šis lēmums ir pieņemts viena lēmuma formā saskaņā ar publiskajām tiesībām par bērnu aizsardzību?
b)
Vai regula, ņemot vērā tās 1. panta 2. punkta d) apakšpunktu, ir piemērojama tikai daļai no lēmuma, kas attiecas uz [bērna] nodošanu no savas ģimenes audžuģimenē?
c)
Vai pēdējā minētajā gadījumā Regula [Nr. 2201/2003] ir piemērojama lēmumam par [bērna] izvietošanu, kas ir ietverts lēmumā par nodošanu aprūpē, arī tādā gadījumā, ja lēmumu par nodošanu aprūpē, no kā ir atkarīgs lēmums par [bērna] izvietošanu, regulētu tiesību normas, kas attiecas uz spriedumu un administratīvu lēmumu savstarpēju atzīšanu un izpildi, kuras attiecīgās dalībvalstis ir saskaņojušas sadarbības ietvaros?
2)
Ja uz pirmā jautājuma a) apakšpunktu tiek atbildēts apstiprinoši — vai, ņemot vērā, ka pēc Ziemeļvalstu padomes pieprasījuma šīs saskaņotās tiesību normas attiecībā uz lēmumu par nodošanu aprūpē, ko regulē publiskās tiesības, atzīšanu un izpildi Regulā [Nr. 2201/2003] nav tikušas ņemtas vērā, savukārt ir ņemta vērā tikai attiecīgā civiltiesību jomā pieņemtā konvencija, tomēr ir iespējams, ka iepriekš minētās saskaņotās tiesību normas, kas pamatotas ar administratīvu lēmumu tūlītēju atzīšanu un izpildi administratīvu iestāžu sadarbības veidā, ir piemērojamas bērna nodošanai aprūpē?
3)
Ja uz pirmā jautājuma a) apakšpunktu tiek atbildēts apstiprinoši un uz otro jautājumu tiek sniegta noliedzoša atbilde, un ņemot vērā Regulas [Nr. 2201/2003] 72. pantu un 64. panta 2. punktu, kā arī Ziemeļvalstu saskaņotās tiesību normas attiecībā uz lēmumiem par nodošanu aprūpē, ko regulē publiskās tiesības, vai minētā Regula [Nr. 2201/2003] ir piemērojama ratione temporis lietā, kurā Zviedrijas iestādes 2005. gada 23. februārī ir pieņēmušas lēmumu, kas attiecas gan uz tūlītēju nodošanu aprūpē, gan uz izvietošanu audžuģimenē, un 2005. gada 25. februārī ir iesniegušas lēmumu par tūlītēju nodošanu aprūpē apstiprinājuma saņemšanai Länsrätt, kas to apstiprināja 2005. gada 3. martā?”
18.
Tiesvedībā tiesā savus rakstveida apsvērumus iesniedza Vācijas, Francijas, Nīderlandes, Slovākijas, Somijas un Zviedrijas valdības, kā arī Eiropas Kopienu komisija.
IV — Tiesiskais vērtējums
A — Par pirmo prejudiciālo jautājumu
19.
Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa jautā, vai Regula Nr. 2201/2003 ir piemērojama kopumā visam iestādes lēmumam par bērna nodošanu aprūpē un izvietošanu ārpus savas ģimenes (1. jautājuma a) apakšpunkts) vai arī tikai tai daļai no lēmuma, kas attiecas uz [bērna] izvietošanu ārpus savas ģimenes (1. jautājuma b) apakšpunkts). Ar 1. jautājuma c) apakšpunktu ir jāprecizē, kā regulas piemērošanu attiecībā uz lēmumu par [bērna] izvietošanu ārpus savas ģimenes ietekmē situācija, ja regula ir spēkā tikai uz šo daļu no lēmuma, bet nav spēkā attiecībā uz ar to cieši saistīto lēmumu par [bērna] nodošanu aprūpē.
20.
Tikai Zviedrijas valdība uzskata, ka regula kopumā nav piemērojama, jo attiecīgie pasākumi nav civillieta, bet gan tiem ir publisko tiesību raksturs. Turpretī visi pārējie lietas dalībnieki, tostarp arī Somijas valdība, uzskata regulu par piemērojamu un uzsver, ka civillietas jēdziens ir autonoms Kopienu tiesību jēdziens. Tādēļ regulas piemērošanu neietekmē apstāklis, ka dalībvalstī attiecīgie lietas apstākļi ietilpst publisko tiesību jomā.
21.
Saskaņā ar tās 1. panta 1. punkta b) apakšpunktu Regulu Nr. 2201/2003 neatkarīgi no tiesas iestādes būtības piemēro civillietās, kas saistītas ar vecāku atbildības iegūšanu, īstenošanu, deleģēšanu, ierobežošanu vai izbeigšanu. Tādējādi, no vienas puses, ir jāizvērtē, vai valsts iestāžu īstenotā bērnu nodošana aprūpē un izvietošana ārpus ģimenes ir jāuzskata par pasākumiem, kas saistīti ar vecāku atbildības noteikšanu. No otras puses, ir jāprecizē, vai izskatāmā lieta ir civillieta.
1) Pasākumi saistībā ar vecāku atbildību
22.
Vecāku atbildība ir galvenais jēdziens Regulas Nr. 2201/2003 materiālās piemērošanas jomas noteikšanā. 2. panta 7. punktā iekļautā definīcija norāda, ka ar to saprot visas tiesības un pienākumus attiecībā uz bērna personu vai bērna īpašumu, kuras piešķir fiziskai vai juridiskai personai ar spriedumu, likumu izpildi vai nolīgumu, kam ir juridisks spēks. Jēdziens ietver bērna aprūpes tiesības un saskarsmes tiesības. Saskaņā ar 2. panta 9. punktu bērna aprūpes tiesības ietver tiesības un pienākumus, kas attiecas uz rūpēm par bērnu, un it īpaši tiesības noteikt bērna dzīvesvietu.
23.
Abstrakto regulas piemērošanas jomā ietilpstošo lēmumu definīciju, kas iekļauta Regulas Nr. 2201/2003 1. panta 1. punkta b) apakšpunktā, precizē divi 1. panta 2. un 3. punktā minētie kataloga veida uzskaitījumi. 2. punktā ir minētas jomas un pasākumi, attiecībā uz kuriem regula ir piemērojama. Kā izriet no attiecīgā uzskaitījuma ievaddaļā minētā formulējuma “jo īpaši”, šis uzskaitījums nav pilnīgs (
5
). Turpretī 3. punktā pilnībā ir uzskaitītas dažas jomas, kas neietilpst regulas piemērošanas jomā.
24.
Saskaņā ar 1. panta 2. punkta d) apakšpunktu bērna nodošana audžuģimenē vai ievietošana aprūpes iestādē ir civillietas, kas ietilpst regulas piemērošanas jomā.
25.
Turpretī bērna nodošana aprūpē 1. panta 2. punktā netiek skaidri minēta. Tomēr lietā iesaistītās dalībvalstis, izņemot Zviedriju, uzskata, ka [bērna] nodošana aprūpē ir lēmums, kas attiecas uz vecāku bērna aprūpes tiesībām, un šāds lēmums atbilstoši regulas noteikumiem ir jāatzīst un jāizpilda. Šķiet, ka Komisija [bērna] nodošanu aprūpē uzskata tikai par izpildes pasākumu, lai īstenotu [bērna] izvietošanu ārpus ģimenes. Tomēr izpildes procedūru saskaņā ar regulas 47. panta 1. punktu reglamentē izpildes dalībvalsts tiesību akti.
26.
Noteikt galīgo [bērna] nodošanas aprūpē raksturu ietilpst iesniedzējtiesas kompetencē. Tā pretēji Komisijai savā lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu acīmredzami uzskata, ka [bērna] nodošana aprūpē un izvietošana ārpus ģimenes ir divi — kaut arī vienā lēmumā apkopoti — rīkojumi, ko turklāt, iespējams, var atzīt un izpildīt neatkarīgi vienam no otra.
27.
Ja ir pareizi kvalificēt [bērna] nodošanu aprūpē kā izpildāmu rīkojumu, šādā gadījumā attiecīgā lēmuma atzīšana un izpilde — ievērojot, ka vēl ir jāizvērtē lietas apstākļu kā civillietas kvalifikācija — notiek saskaņā ar Regulu Nr. 2201/2003. Kā pamatoti norāda Vācijas valdība, valstij īstenojot attiecīgo pasākumu vecākiem tiek atņemta iespēja īstenot bērna aprūpes tiesības 2. panta 9. punkta izpratnē. Viņi vairs nevar vieni paši īstenot tiesības un pienākumus, kas attiecas uz rūpēm par bērnu, un it īpaši tiesības noteikt bērna dzīvesvietu. Tādēļ [bērna] nodošana aprūpē ir jākvalificē kā pasākums, kas attiecas uz bērna aprūpes tiesībām un līdz ar to arī uz vecāku atbildību.
28.
Turklāt, kā pamatoti uzsver Vācijas un Francijas valdības, [bērna] nodošana aprūpē un izvietošana ārpus ģimenes ir savstarpēji ļoti cieši saistīti pasākumi, tādēļ dažās tiesību sistēmās tie nav atsevišķi lēmumi. [Bērna] nodošanai aprūpē kā atsevišķam pasākumam var būt tikai pagaidu raksturs. Tomēr pamatā tā ir līdztekus pastāvošs pasākums bērna izvietošanai audžuģimenē vai aprūpes iestādē. Turklāt bērnu bez vecāku piekrišanas var izvietot ārpus ģimenes tikai tādā gadījumā, ja iestāde pirms tam šo bērnu ņem aprūpē. Tādēļ, ja regulu piemērotu tikai attiecībā uz bērna izvietošanu ārpus ģimenes, bet nepiemērotu attiecībā uz [bērna] nodošanu aprūpē, tas praksē radītu būtiskus sarežģījumus.
29.
Zviedrijas valdība uzskata, ka valsts īstenotie aizsardzības pasākumi tomēr nav pasākumi, kas ir saistīti ar vecāku atbildību, jo tos īsteno sabiedrības interesēs un to rezultātā bērna aprūpes tiesības netiek deleģētas iestādēm.
30.
No 1. panta 1. punkta b) apakšpunkta izriet, ka Regulas Nr. 2201/2003 pamatā ir plašs lēmumu par vecāku atbildību jēdziens. Tā ir spēkā ne tikai attiecībā uz vecāku atbildības deleģēšanu vai izbeigšanu, bet arī attiecībā uz pasākumiem, kas skar vecāku atbildības īstenošanu. Pat gadījumā, ja atbilstoši Zviedrijas tiesību normām bērna nodošanas aprūpē un izvietošanas ārpus ģimenes rezultātā vecāki formāli nezaudē savas bērna aprūpes tiesības, tie tomēr vairs nevar īstenot būtiskus šo tiesību elementus.
31.
Starptautiskās tiesas spriedums lietā Nīderlande/Zviedrija (Boll) (
6
), uz ko atsaucas Zviedrija, nepieļauj citu izvērtējumu. Spriedums attiecas uz 1902. gada Hāgas Konvencijas par aizbildnību pār nepilngadīgām personām interpretāciju. Starptautiskā tiesa šajā spriedumā atzina, ka valsts, kas atbilstoši šai konvencijai nav kompetenta lemt par aizbildniecību, tomēr drīkst īstenot pasākumus bērna aizsardzībai. Šāda aizbildnības interpretācija atbilstoši 1902. gada Hāgas konvencijai neļauj secināt, ka arī daudz plašāko vecāku atbildību Regulas Nr. 2201/2003 izpratnē neskar valsts īstenotie aizsardzības pasākumi.
32.
Tādējādi bērnu nodošana aprūpē un izvietošana ārpus ģimenes ir lēmumi, kas attiecas uz vecāku atbildību.
2) Civillieta
33.
Tomēr jautājums ir, vai šādi aizsardzības pasākumi ir arī civillietas Regulas Nr. 2201/2003 izpratnē. Visi lietas dalībnieki piekrīt, ka tas ir autonoms Kopienu tiesību jēdziens un tiktāl norāda uz pastāvīgo judikatūru saistībā ar “civillietas un komerclietas” jēdzienu Briseles konvencijas (
7
) izpratnē.
34.
Zviedrijas valdība tomēr uzskata, ka tādi valsts īstenotie aizsardzības pasākumi kā [bērna] nodošana aprūpē un izvietošana ārpus ģimenes — arī saprotot to kā autonomu Kopienu tiesību jēdzienu — nav civillietas, jo iestādes šādi rīkojas, īstenojot publisko varu.
a) Judikatūra saistībā ar “civillietas un komerclietas” jēdzienu Briseles konvencijas izpratnē
35.
Judikatūra saistībā ar “civillietas un komerclietas” jēdzienu Briseles konvencijas izpratnē izpaužas spriedumā lietā LTU/Eurocontrol (
8
). Nesen Tiesa to savā spriedumā lietā Lechouritou u.c. (
9
) ir izklāstījusi šādi:
“Lai pēc iespējas nodrošinātu Līgumslēdzēju valstu un ieinteresēto personu vienlīdzību un no Briseles konvencijas izrietošo to tiesību un pienākumu vienveidību, šā noteikuma teksts nav jāinterpretē, aprobežojoties ar atsauci uz vienas vai otras attiecīgās valsts tiesībām. Turklāt saskaņā ar pastāvīgo judikatūru jēdziens “civillietas un komerclietas” ir jāuzskata par autonomu jēdzienu, kurš jāinterpretē, atsaucoties, pirmkārt, uz Briseles konvencijas mērķiem un sistēmu un, otrkārt, uz vispārējiem principiem, kas izriet no visām valstu tiesību sistēmām [..] (
10
).
Saskaņā ar Tiesas judikatūru šādas interpretācijas rezultātā dažas prasības vai tiesas nolēmumi tiek nošķirti no Briseles konvencijas piemērošanas jomas tādu elementu dēļ, kuri raksturo juridiskās saites starp lietas dalībniekiem vai tiesvedības priekšmetu [..] (
11
).
Tādējādi gan noteiktas tiesvedības starp publisko iestādi un privāttiesību subjektu var ietilpt Briseles konvencijas piemērošanas jomā, tomēr tas tā nav gadījumā, ja valsts iestāde rīkojas, īstenojot publisko varu [..] (
12
).”
36.
Kas attiecas uz Regulu Nr. 2201/2003, tā līdzīgi kā Briseles konvencija ir jāpiemēro vienveidīgi. Arī šajā gadījumā to var panākt tikai ar autonomu civillietas jēdziena interpretāciju. Tomēr tas nenozīmē, ka autonomam civillietas jēdzienam abos tiesību aktos ir viena un tā pati nozīme.
37.
Tomēr Zviedrijas valdība, attiecinot uz civillietas jēdzienu Regulas Nr. 2201/2003 izpratnē civillietas nošķiršanu no publisko tiesību strīdiem, ko Tiesa izdarīja iepriekš minētajā judikatūrā saistībā ar Briseles konvenciju, pārstāv tieši šādu viedokli. Tā uzskata, ka izskatāmā lieta nav civillieta, jo Sociālo lietu komiteja, lemjot par bērnu nodošanu aprūpē un izvietošanu ārpus ģimenes un saņemot no Länsrätt sava lēmuma apstiprinājumu, rīkojās, īstenojot publisko varu.
38.
Šādam viedoklim nevar piekrist. Proti, savos spriedumos saistībā ar Briseles konvenciju Tiesa vienmēr ir uzsvērusi, ka autonoma civillietu un komerclietu jēdziena interpretācija ir saskaņā ar Briseles konvencijas mērķiem un sistēmu, kā arī vispārējiem principiem, kas izriet no visām valstu tiesību sistēmām (
13
). Tomēr tas nenozīmē, ka tās mērķi un sistēma un — gribu vēl piebilst — arī tās rašanās vēsture pilnībā atbilst Regulas Nr. 2201/2003 mērķiem, sistēmai un rašanās vēsturei. Iespējams, ka arī vecāku atbildības jomā ir spēkā citi vispārējie principi nekā tie, ko valsts tiesību sistēmās piemēro attiecībā uz strīdiem, kas ietilpst Briseles konvencijas piemērošanas jomā. Regulā Nr. 2201/2003 iekļautais civillietas jēdziens drīzāk ir jāinterpretē patstāvīgi šīs regulas noteikumu kontekstā.
b) Par civillietas jēdzienu Regulas Nr. 2201/2003 noteikumu kontekstā
39.
Regulā Nr. 2201/2003 nav skaidras civillietas jēdziena definīcijas. Tomēr no 1. panta 1. punkta formulējuma sākotnēji var secināt, ka strīda kā civillietas kvalifikācijā nav nozīmes tiesas iestādes būtībai. Noteicošā ir tikai lietas priekšmeta materiāli tiesiskā kvalifikācija (
14
).
40.
Turklāt saskaņā ar 1. panta 1. punkta b) apakšpunktu Regulu 2201/2003 piemēro, cita starpā, arī attiecībā uz vecāku atbildības ierobežošanu vai izbeigšanu, par ko parasti lemj iestādes savu uzraudzības pilnvaru ietvaros, ko tām piešķir valsts. Vēl ir jāpiebilst, ka 1. panta 2. punktā minētajā pasākumu sarakstā par civillietām regulas izpratnē ir ietverti konkrēti pasākumi un regulējuma jomas, kas principā ir valsts aizsardzības pasākumi. 1. panta 2. punkta d) apakšpunktā, piemēram, ir minēta bērna nodošana audžuģimenē vai ievietošana aprūpes iestādē, ko parasti īsteno, pamatojoties uz valsts dotu rīkojumu, jo bērna atrašanās savā ģimenē apdraudētu viņa labklājību. Arī e) apakšpunktā ir minēti bērna aizsardzības pasākumi, kas saistīti ar bērna īpašuma pārvaldīšanu, glabāšanu vai atsavināšanu.
41.
Šos attiecīgajā sarakstā minētos pasākumus vienlaicīgi neuzskatot par civillietām, ja lietas dalībnieki ir, no vienas puses, privātpersonas (vecāki) un, no otras puses, iestāde, kas īsteno publisko varu, tad šo pasākumu uzskaitījums pilnībā zaudētu savu jēgu. Tādēļ Regulai Nr. 2201/2003 nevar piemērot Briseles konvencijā īstenoto nošķiršanu atkarībā no tā, vai valsts īsteno publisko vai fiskālo varu.
42.
Turklāt par labu valsts aizsardzības pasākumu iekļaušanai Regulas Nr. 2201/2003 piemērošanas jomā liecina tās mērķis, kas formulēts preambulas piektajā apsvērumā. Tajā noteikts, ka regulai ir jāattiecas uz visiem lēmumiem par vecāku atbildību, tostarp uz bērnu aizsardzības pasākumiem, lai nodrošinātu vienlīdzību attiecībā uz visiem bērniem. No iepriekš minētā izriet, ka civillietas jēdziens ir jāinterpretē plaši, tādējādi novēršot nošķiršanas problemātiku konkrētā gadījumā. Tas galvenokārt ir iespējams, pateicoties skaidri noteiktai jurisdikcijai atbilstoši Regulas Nr. 2201/2003 noteikumiem.
43.
Šajā sakarā Regulas Nr. 2201/2003 ietvaros ir jāņem vērā ciešā sakarība starp civillietas jēdzienu un vecāku atbildības jēdzienu, kas ir galvenais attiecīgās regulas jēdziens. Lielākajā daļā tiesību sistēmu atbilstošie noteikumi par tiesiskajām attiecībām starp vecākiem un bērniem ir vieni no galvenajiem civiltiesību elementiem. Katram lēmumam, kas skar vecāku atbildību, tātad ietekmē šīs civiltiesiskās attiecības (
15
), būtu jāiekļaujas regulas piemērošanas jomā, ja vien nav spēkā kāda no 1. panta 3. punktā minētajām atkāpēm (
16
).
44.
Tiktāl nav svarīgi, vai vecāku atbildību ietekmē valsts aizsardzības pasākumi vai lēmums, kas pieņemts pēc tās personas iniciatīvas, kura īsteno bērna aprūpes tiesības. Ņemot vērā, ka civillietas jēdziens ir jāinterpretē autonomi, tas var ietvert pat tādus pasākumus, kas saskaņā ar dalībvalsts tiesībām ietilpst publisko tiesību jomā (
17
).
45.
Kā pamatoti uzsver Francijas valdība, regulas preambulas desmitais apsvērums apliecina, ka civillietas jēdziena izmantošana nenozīmē, ka ir jāizslēdz valstiski aizsardzības pasākumi, kas attiecas uz vecāku bērna aprūpes tiesībām. Gluži pretēji, izvēloties attiecīgo jēdzienu, tiek ņemts vērā apstāklis, ka regulu nepiemēro dažās publisko tiesību un krimināltiesību jomās, kas neregulē vecāku atbildību, piemēram, sociālās nodrošināšanas jomā vai saistībā ar pasākumiem izglītības vai veselības aizsardzības jomā, lēmumiem par patvēruma tiesībām un imigrāciju, kā arī pasākumiem, ko veic tādu noziedzīgu nodarījumu rezultātā, kurus paveikuši bērni (
18
).
46.
Tuvāka [regulas] rašanās vēstures aplūkošana apstiprina šādu civillietas jēdziena izpratni. Regulu Nr. 1347/2000 (
19
), kas tika pieņemta pirms Regulas Nr. 2201/2003, piemēroja tikai attiecībā uz civilo tiesvedību, kas saistīta ar abu laulāto vecāku atbildību par bērniem laulības lietās (Regulas Nr. 1347/2000 1. panta 1. punkta b) apakšpunkts). Valsts aizsardzības pasākumi neietilpa Regulas Nr. 1347/2000 piemērošanas jomā, jo regulā bija noteikts, ka ir jāpastāv sakarībai starp lēmumu par vecāku atbildību un laulības lietu.
47.
Kaut gan Komisija centās panākt visu lēmumu par vecāku atbildību pilnīgu iekļaušanu, tā vēlākās Regulas Nr. 2201/2003 (
20
) projektā sākotnēji izmantoja iepriekšējo formulējumu (
21
). Tādēļ no projekta nevarēja skaidri secināt, vai tagad valsts aizsardzības pasākumi ietilpst regulas piemērošanas jomā. Tomēr Komisija projekta pamatojumā norādīja, ka regulu paredzēts nepiemērot tikai noteiktiem aizsardzības pasākumiem, kas saistīti ar tiesvedību attiecībā uz noziedzīgiem nodarījumiem (
22
). No tā varēja vienīgi secināt pretējo, ka pārējie valsts aizsardzības pasākumi ietilpst regulas piemērošanas jomā (
23
). Šī neskaidrība tika apzināti novērsta konsultāciju laikā Padomē, grozot 1. panta 1. punktu un papildinot ar attiecīgiem pasākumu sarakstiem 1. panta 2. un 3. punktu, kā arī preambulas desmito apsvērumu.
48.
Kā vēl viens [regulas] rašanās vēstures aspekts ir jāmin ciešā sakarība starp Regulas Nr. 2201/2003 tekstu un 1996. gada 19. oktobra Hāgas Konvencijas par piekritību, piemērojamām tiesībām, atzīšanu, izpildi un sadarbību sakarā ar vecāku atbildību un bērnu aizsardzības pasākumiem (turpmāk tekstā — “Hāgas konvencija”) (
24
) tekstu.
49.
Saistībā ar piemērošanas jomu noteikšanu var skaidri saskatīt paralēles starp regulas tagadējo versiju un Hāgas konvenciju. Piemēram, abu tiesību aktu piemērošanas joma vienoti balstās uz plašu vecāku atbildības interpretāciju. Turklāt, papildinot regulas 1. panta 2. un 3. punktu ar attiecīgiem pasākumiem, kas pilnībā atbilst Hāgas konvencijas 3. un 4. pantā noteiktajiem pasākumiem, Regulas Nr. 2201/2003 piemērošanas jomas regulējuma veids acīmredzami pietuvojās Hāgas konvencijai (
25
). Turklāt Hāgas konvencijas piemērošanas jomā skaidri ir iekļauti valsts pasākumi, piemēram, izvietošana ārpus ģimenes (Hāgas konvencijas 3. panta e) punkts), ko Paul Lagarde savā Hāgas konvencijas skaidrojošā ziņojumā (
26
) nosauc par klasisku aizsardzības pasākumu. Arī Hāgas konvenciju nepiemēro pasākumiem, ko veic saistībā ar izdarītiem noziedzīgiem nodarījumiem (Hāgas konvencijas 4. panta i) punkts).
50.
Dalībvalstu attiecībās Regulas Nr. 2201/2003 piemērošanai ir prioritāte salīdzinājumā ar starptautiskām konvencijām (skat. regulas 60. un 61. punktu). Tomēr starp dalībvalstīm un trešām valstīm joprojām ir spēkā starptautiskie tiesību akti. Tādēļ regulas noteikumi un atbilstošie daudzpusējo līgumu noteikumi ir jāinterpretē pēc iespējas vienveidīgi, lai nerastos atšķirīgi secinājumi atkarībā no tā, vai lieta attiecas uz citu dalībvalsti vai trešo valsti (
27
).
c) Par valsts aizsardzības pasākumu iekļaušanas Regulas Nr. 2201/2003 piemērošanas jomā saderīgumu ar regulas juridisko pamatu, ko nosaka EKL 61. pants
51.
Visbeidzot, ir jānorāda, ka valsts pasākumu, kas dažās dalībvalstīs ietilpst publisko tiesību jomā, iekļaušana Regulas Nr. 2201/2003 piemērošanas jomā, nav pretrunā juridiskajam pamatam, uz ko ir balstīta regula.
52.
Ir skaidrs, ka par juridisko pamatu izmantotajā EKL 61. panta c) punktā ir paredzēti tikai pasākumi attiecībā uz tiesu iestāžu sadarbību civillietās, kā paredzēts 65. pantā. Saskaņā ar EKL 65. panta a) punkta trešo ievilkumu pasākumi šajā jomā ir arī uzlabošana un vienkāršošana nolēmumu, tostarp ārpustiesas nolēmumu, atzīšanā un izpildē civillietās un komerclietās. Tomēr civillietas jēdziens iepriekš minēto EK līguma noteikumu izpratnē līdzīgi kā atbilstošais Regulas Nr. 2201/2003 jēdziens ir jāsaprot kā autonoms Kopienu tiesību jēdziens. Tādējādi civillietas EKL 61. panta c) punkta un 65. panta izpratnē arī var iekļaut valsts pasākumos, kas attiecas uz civiltiesiskām attiecībām, piemēram, vecāku atbildības īstenošanu, pat ja dažas dalībvalstis attiecīgos pasākumus kvalificē kā publisko tiesību pasākumus.
3) Starpsecinājumi
53.
No iepriekš minētajiem apsvērumiem saistībā ar 1. jautājuma a) un b) apakšpunkta izriet, ka lēmums par bērna tūlītēju nodošanu aprūpē un izvietošanu ārpus ģimenes ir jākvalificē kā civillieta, kas attiecas uz vecāku atbildības īstenošanu, un tādēļ šim lēmumam ir jāpiemēro Regula Nr. 2201/2003. Tas ir spēkā arī gadījumā, ja atbilstoši izcelsmes valsts vai izpildes valsts tiesību normām attiecīgais lēmums ietilpst publisko tiesību jomā. Tādējādi uz 1. jautājuma c) apakšpunktu nav jāatbild, jo tam ir nozīme tikai tad, ja regulas piemērošanas jomā ietilpst tikai [bērna] izvietošana ārpus ģimenes, bet neietilpst [bērna] nodošana aprūpē.
B — Par otro prejudiciālo jautājumu
54.
Ar otro jautājumu Korkein Hallinto-oikeus grib precizēt, vai Ziemeļvalstu saskaņotās tiesību normas, kas, pamatotas ar tiešu administratīvu lēmumu atzīšanu un izpildi administratīvu iestāžu sadarbības veidā, ir piemērojamas bērna nodošanai aprūpē arī tad, ja attiecīgie pasākumi ietilpst Regulas Nr. 2201/2003 piemērošanas jomā.
55.
Šajā sakarā tiesa norāda uz Regulas Nr. 2201/2003 59. panta 2. punktu. Atbilstoši tam Somija un Zviedrija to savstarpējās attiecībās šīs regulas noteikumu vietā pilnīgi vai daļēji var piemērot 1931. gada 6. februāra Dānijas, Islandes, Norvēģijas, Somijas un Zviedrijas konvenciju, kurā ietverti starptautisko privāttiesību noteikumi par laulību, adopciju un aizbildnību, kā arī tās Nobeiguma protokolu. Tiesa apsver, vai šo noteikumu var līdzīgi piemērot Ziemeļvalstu sadarbībai saistībā ar [personas] izdošanu aprūpes un ārstēšanas pasākumu izpildei.
56.
Tomēr, kā vienoti uzsver lietas dalībnieki, kas šajā jautājumā ir snieguši savus apsvērumus, to nepieļauj Kopienu tiesību pārākuma princips (
28
). Tas uzliek dalībvalstu iestādēm un tiesām pienākumu nepiemērot Kopienu tiesībām neatbilstīgas valsts tiesību normas (
29
).
57.
Citādāk varētu būt tikai tad, ja attiecīgajā Kopienu tiesību aktā dalībvalstīm skaidri būtu paredzētas atkāpes. Tomēr Regulas Nr. 2201/2003 59. pantā nav noteikts šāds pilnvarojums Somijas un Zviedrijas valsts tiesību normām par [personas] izdošanu aprūpes un ārstēšanas pasākumu izpildei Ziemeļvalstu sadarbības ietvaros (
30
).
58.
Regulas Nr. 2201/2003 59. panta 2. punkta a) apakšpunktu nevar piemērot pēc analoģijas jau tādēļ vien, ka tā ir šauri interpretējama atkāpe. Turklāt saskaņā ar 59. panta 2. punkta a) apakšpunktu attiecīgajām valstīm ir jādeklarē atkāpju piemērošana un šādas deklarācijas tiek pievienotas regulai un publicētas Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī.
59.
Līdzīgi arī deklarācija Nr. 28 par Ziemeļvalstu sadarbību, kas pieņemta sakarā ar Austrijas, Somijas un Zviedrijas pievienošanos, neļauj piemērot noteikumus, kas nav atbilstīgi Regulai Nr. 2201/2003. Proti, šajā deklarācijā Līgumslēdzējas puses skaidri noteikušas, ka Zviedrija un Somija kā Eiropas Savienības dalībvalstis paredz pilnībā atbilstoši Kopienu tiesībām turpināt Ziemeļvalstu sadarbību, kas pastāv starp tām, kā arī sadarbību ar citām valstīm un teritorijām.
60.
Ciktāl Regula Nr. 2201/2003 ir piemērojama ratione temporis un pēc būtības, Somijai un Zviedrijai attiecībā uz spriedumu par vecāku atbildību atzīšanu un izpildi ir jāpiemēro regulas noteikumi un tās nedrīkst piemērot ar regulu nesaderīgas valsts tiesību normas.
61.
Ņemot vērā acīmredzami labo sadarbību starp Somijas un Zviedrijas iestādēm, šāds secinājums var izsaukt nožēlu. Tomēr, no otras puses, dalībvalstis, pieņemot Regulu Nr. 2201/2003, ir vienojušās par noteiktiem vienotiem procesuāliem standartiem, piemēram, exequatur prasības saglabāšanu, kas no savas puses nodrošina lietas dalībnieku aizsardzību, kā to pamatoti uzsver Nīderlandes valdība.
C — Par trešo prejudiciālo jautājumu
62.
Trešais prejudiciālais jautājums attiecas uz Regulas Nr. 2201/2003 piemērošanu ratione temporis. Atbilstoši 64. panta 2. punktā iekļautajiem pārejas noteikumiem regula attiecībā uz spriedumu atzīšanu un izpildi ir piemērojama šādu trīs nosacījumu gadījumā:
—
spriedums ir taisīts pēc Regulas Nr. 2201/2003 stāšanās spēkā,
—
lieta, kuras rezultātā ir taisīts spriedums, ir uzsākta pirms Regulas Nr. 2201/2003 stāšanās spēkā, bet pēc Regulas Nr. 1347/2000 stāšanās spēkā,
—
tiesas, kas ir taisījusi spriedumu, piekritības pamatā ir noteikumi, kas saskan ar tiem, kuri noteikti Regulā Nr. 2201/2003, Regulā Nr. 1347/2000 vai konvencijā, kas noslēgta starp izcelsmes dalībvalsti un dalībvalsti, kurā atzīšana vai izpildīšana tiek lūgta, un bijusi spēkā tiesvedības sākšanas brīdī.
63.
Atbilstoši tās 72. panta 1. punktam Regula Nr. 2201/2003 gan stājās spēkā 2004. gada 1. augustā, tomēr tās noteikumus — izņemot dažas atkāpes, kam izskatāmajā lietā nav nozīmes — sāka piemērot tikai no 2005. gada 1. marta (72. panta 2. punkts). Tādējādi regula stājās spēkā 2005. gada 1. martā. Regula Nr. 1347/2000 stājās spēkā 2001. gada 1. martā.
64.
Tātad pirmais nosacījums ir, lai spriedums būtu taisīts pēc 2005. gada 1. marta vai vēlāk. Iesniedzējtiesa par izpildāmo spriedumu uzskata Länsrätt lēmumu, ar ko tika apstiprināts Sociālo lietu komitejas 2005. gada 23. februāra lēmums. Tas tika taisīts 2005. gada 3. martā, tātad pēc Regulas Nr. 2201/2003 spēkā stāšanās.
65.
Principā arī Sociālo lietu komitejas 2005. gada 23. februāra lēmumu var uzskatīt par spriedumu. Saskaņā ar 2. panta 4. punktu spriedums regulas izpratnē ir cita starpā jebkurš spriedums par vecāku atbildību, neatkarīgi no tā, kā spriedums var tikt dēvēts. Turklāt no 2. panta 1. punkta izriet, ka termins “tiesa” attiecas uz visām tām iestādēm dalībvalstīs, kurām ir jurisdikcija lietās, uz ko, ievērojot 1. pantu, attiecas šīs regulas darbības joma. Tādēļ principā arī iestāžu lēmumus var atzīt un izpildīt citā dalībvalstī, pamatojoties uz šo regulu.
66.
Tomēr, lai attiecīgo spriedumu tiesiskās palīdzības ceļā varētu izpildīt citas dalībvalsts tiesa, tam ir jābūt izpildāmam izcelsmes valstī (Regulas Nr. 2201/2003 28. panta 1. punkts). Spriedumam katrā ziņā ir jābūt zināmai iedarbībai, lai to varētu uzskatīt par taisītu spriedumu, kas ir jāizvērtē saskaņā ar lex fori (
31
). Ņemot vērā, ka saskaņā ar Zviedrijas tiesību normām sprieduma iedarbība un izpildāmība acīmredzami ir atkarīga no tā apstiprināšanas Länsrätt, šķiet pašsaprotami par noteicošo uzskatīt lēmuma apstiprināšanas dienu tiesā atbilstoši regulas 64. panta 2. punktam. Katrā ziņā iesniedzējtiesas kompetencē ir izvērtēt, kas saskaņā ar valsts tiesību normām ir izpildāmais lēmums.
67.
Saistībā ar otro nosacījumu (skat. 62. punktu) iesniedzējtiesa uzskata, ka procedūra tika uzsākta brīdī, kad Sociālo lietu komiteja 2004. gada rudenī uzsāka izmeklēšanu. Turpretī Komisija uzskata, ka procedūra tika uzsākta brīdī, kad Sociālo lietu komiteja 2005. gada 25. februārī iesniedza Länsrätt savu lēmumu ar lūgumu to apstiprināt.
68.
Regulas Nr. 2201/2003 16. punktā ir tikai tuvāk noteikts, kas ir jāuzskata par prasības iesniegšanu tiesā, proti — vienkārši runājot — dokumenta, uz kura pamata ierosināta lieta, iesniegšana tiesā vai dokumenta nosūtīšana atbildētājam, ja dokuments ir jānosūta pirms iesniegšanas tiesā. Turpretī noteikums tieši neattiecas uz gadījumu, kad iestāde rīkojas pēc savas ierosmes un īsteno pasākumus bērnu aizsardzībai. Ja par attiecīgā sprieduma pieņemšanas brīdi tomēr neuzskata Sociālo lietu komitejas 2005. gada 23. februāra lēmumu, bet gan šī lēmuma apstiprinājumu Länsrätt2005. gada 3. martā, šādā gadījumā jāpievienojas Komisijas viedoklim un par tiesvedības sākšanas brīdi 64. panta 2. punkta izpratnē ir jāuzskata tikai Sociālo lietu komitejas Länsrätt iesniegtais pieteikums.
69.
Visbeidzot, uz šo jautājumu var neatbildēt, jo Sociālo lietu komiteja gan uzsāka izmeklēšanu, gan iesniedza pieteikumu Länsrätt pirms Regulas Nr. 2201/2003 spēkā stāšanās un pēc Regulas Nr. 1347/2000 spēkā stāšanās.
70.
Arī trešais nosacījums ir izpildīts. Tiesvedības sākšanas brīdī Zviedrijā spēkā esošie piekritības noteikumi atbilst Regulas Nr. 2201/2003 piekritības noteikumiem. Valsts tiesību normas, ko piemēroja pirms regulas stāšanās spēkā, pamatoja bērnu pastāvīgās dzīvesvietas Zviedrijā iestāžu un tiesu piekritību. Regulas Nr. 2201/2003 8. panta 1. punktā ir iekļauta atbilstoša piekritības norma.
71.
Tādēļ uz trešo prejudiciālo jautājumu ir jāatbild, ka Regulas Nr. 2201/2003 64. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka spriedumu par vecāku atbildību, kas taisīts 2005. gada 3. martā tiesvedībā, kas uzsākta pirms 2005. gada 1. marta, atzīst un izpilda saskaņā ar Regulas Nr. 2201/2003 III nodaļas noteikumiem, ja tiesvedības sākšanas brīdī spēkā esošie piekritības noteikumi, kā arī regulas 8. panta 1. punkts pamato bērnu pastāvīgās dzīvesvietas iestāžu piekritību.
V — Secinājumi
72.
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, ierosinu Tiesai uz Korkein Hallinto-oikeus iesniegtajiem prejudiciālajiem jautājumiem atbildēt šādi:
1)
Padomes Regulas (EK) Nr. 2201/2003 par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi laulības lietās un lietās par vecāku atbildību un par Regulas (EK) Nr. 1347/2000 atcelšanu 1. panta 1. punkta b) apakšpunkts kopā ar 2. punkta a) un d) apakšpunktu ir jāinterpretē tādējādi, ka lēmums par bērna tūlītēju nodošanu aprūpē un izvietošanu ārpus ģimenes audžuģimenē ir kvalificējams kā civillieta, kas attiecas uz vecāku atbildības īstenošanu, un tādēļ šim lēmumam ir jāpiemēro Regula Nr. 2201/2003. Tas ir spēkā arī gadījumā, ja atbilstoši izcelsmes valsts vai izpildes valsts tiesību normām attiecīgais lēmums ietilpst publisko tiesību jomā;
2)
ciktāl Regula Nr. 2201/2003 ir piemērojama ratione temporis un tajā pēc būtības un skaidri nav noteikta atbilstoša atkāpe, dalībvalstis nedrīkst piemērot ar regulu nesaderīgas valsts tiesību normas;
3)
Regulas Nr. 2201/2003 64. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka spriedumu par vecāku atbildību, kas taisīts 2005. gada 3. martā tiesvedībā, kas uzsākta pirms 2005. gada 1. marta, atzīst un izpilda saskaņā ar Regulas Nr. 2201/2003 III nodaļas noteikumiem, ja tiesvedības sākšanas brīdī spēkā esošie piekritības noteikumi, kā arī regulas 8. panta 1. punkts pamato bērnu pastāvīgās dzīvesvietas iestāžu piekritību.
(
1
)	Oriģinālvaloda — vācu.
(
2
)	OV L 338, 1. lpp. — dēvētu arī par Briseles IIa regulu.
(
3
)	Akts par Norvēģijas Karalistes, Austrijas Republikas, Somijas Republikas un Zviedrijas Karalistes pievienošanās nosacījumiem un pielāgojumiem līgumos, kas ir Eiropas Savienības pamatā, Nobeiguma akts — III. Paziņojumi — E. Kopīgās deklarācijas: Pašreizējās dalībvalstis/Dažas jaunās dalībvalstis — 28. Kopīgā deklarācija par Ziemeļvalstu sadarbību, OV 1994, C 241, 392. lpp.
(
4
)	OV 2005, C 40, 2. lpp.
(
5
)	Skat. pamatnostādnes jaunās Briseles II regulas piemērošanai, kuras Komisija ir izstrādājusi kopā ar Eiropas Tiesiskās sadarbības tīklu civillietās un komerclietās (stāvoklis 2005. gada 1. jūnijā), 9. lpp. Teksts pieejams vietnē: http://ec.europa.eu/civiljustice/parental_resp/parental_resp_ec_vdm_de.pdf.
(
6
)	Starptautiskās tiesas 1958. gada 28. novembra spriedums, CIJ Recueil, 55. lpp.
(
7
)	1968. gada 27. septembra Konvencija par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās (OV 1972, L 299, 32. lpp.) ar grozījumiem, kas izdarīti ar 1978. gada 9. oktobra Konvenciju par Dānijas Karalistes, Īrijas un Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotās Karalistes pievienošanos (OV L 304, 1. lpp., un — grozītais teksts — 77. lpp.), ar 1982. gada 25. oktobra Konvenciju par Grieķijas pievienošanos (OV L 388, 1. lpp.), ar 1989. gada 26. maija Konvenciju par Spānijas Karalistes un Portugāles Republikas pievienošanos (OV L 285, 1. lpp.) un ar 1996. gada 29. novembra Konvenciju par Austrijas Republikas, Somijas Republikas un Zviedrijas Karalistes pievienošanos (OV 1997, C 15, 1. lpp.) (turpmāk tekstā — “Briseles konvencija”).
(
8
)	1976. gada 14. oktobra spriedums lietā 29/76 LTU (Recueil, 1541. lpp.).
(
9
)	2007. gada 15. februāra spriedums lietā C-292/05 (Krājums, I-1519. lpp., 29.–31. punkts).
(
10
)	Tiesa norāda uz iepriekš 8. zemsvītras piezīmē minētā sprieduma lietā LTU 3. un 5. punktu, 1980. gada 16. decembra spriedumu lietā 814/79 Rüffer (Recueil, 3807. lpp., 7. punkts), 2002. gada 14. novembra spriedumu lietā C-271/00 Baten (Recueil, I-10489. lpp., 28. punkts), 2003. gada 15. maija spriedumu lietā C-266/01 Préservatrice foncière TIARD (Recueil, I-4867. lpp., 20. punkts) un 2006. gada 18. maija spriedumu lietā C-343/04 ČEZ (Krājums, I-4557. lpp., 22. punkts).
(
11
)	Tiesa norāda uz iepriekš 8. zemsvītras piezīmē minētā sprieduma lietā LTU 4. punktu, iepriekš 10. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā Rüffer 14. punktu, lietā Baten 29. punktu, lietā Préservatrice foncière TIARD 21. punktu un lietā ČEZ 22. punktu un 2002. gada 1. oktobra spriedumu lietā C-167/00 Henkel (Recueil, I-8111. lpp., 29. punkts).
(
12
)	Tiesa norāda uz iepriekš 8. zemsvītras piezīmē minētā sprieduma lietā LTU 4. punktu, iepriekš 10. zemsvītras piezīmē minētā sprieduma lietā Rüffer 8. punktu, uz iepriekš 10. zemsvītras piezīmē minētā sprieduma lietā Henkel 26. punktu, iepriekš 10. zemsvītras piezīmē minētā sprieduma lietā Baten 30. punktu), iepriekš 10. zemsvītras piezīmē minētā sprieduma lietā Préservatrice foncière TIARD 22. punktu un 1993. gada 21. aprīļa spriedumu lietā C-172/91 Sonntag (Recueil, I-1963. lpp., 20. punkts).
(
13
)	Skat. 10. zemsvītras piezīmē minēto judikatūru.
(
14
)	Skat. Busch, M. un Rölke, U., “Europäisches Kinderschutzrecht mit offenen Fragen — Die neue EU-Verordnung Brüssel IIa zur elterlichen Verantwortung aus der Sicht der Jugendhilfe”, Zeitschrift für das gesamte Familienrecht (FamRZ) 2004, 1338. un 1340. lpp.
(
15
)	C šajā sakarā norāda uz paralēlēm, kas izriet no ECT judikatūras saistībā ar ECTK 6. panta 1. punktu. Lietas taisnīgas izskatīšanas garantija attiecas arī uz lietām saistībā ar civilām tiesībām (civil rights). ECT uzskata, ka arī lietas par iestāžu īstenotiem pasākumiem saistībā ar vecāku atbildību iekļaujas 6. panta 1. punkta piemērošanas jomā, jo tās ietekmē civilās tiesībās noteiktas tiesiskās attiecības. Skat. cita starpā ECT 1987. gada 8. jūlija spriedumu lietā W pret Apvienoto Karalisti (9749/82, 78. punkts). Kopsavilkumu par ECT judikatūru saistībā ar civil rights jēdzienu piedāvā Grabenwarter un Pabel izdevumā: Grote un Marauhn (izdevēji), EMRK/GG, 2006, 14. nodaļa, 13.–15. punkts.
(
16
)	Šajā sakarā skat. Kress, V., Internationale Zuständigkeit für elterliche Verantwortung in der Europäischen Union, 2005, 49. lpp.
(
17
)	Uz to tiesību piemērotājiem skaidri norāda iepriekš 5. zemsvītras piezīmē minētās pamatnostādnes jaunās Briseles II regulas piemērošanai, 10. lpp.
(
18
)	Regulas Nr. 2201/2003 1. panta 3. punkta g) apakšpunkts.
(
19
)	Padomes 2000. gada 29. maija Regula (EK) Nr. 1347/2000 par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi laulības lietās un lietās par abu laulāto vecāku atbildību par bērniem, OV L 160, 19. lpp.
(
20
)	COM(2002) 222, galīgā redakcija/2, 17.5.2002. (OV 2002, C 203E, 155. lpp.).
(
21
)	Projekta 1. pants bija formulēts šādi: 1. Šo regulu piemēro visām civilām tiesvedībām, kas attiecas uz: [..]
b)
vecāku atbildības iegūšanu, īstenošanu, ierobežošanu vai izbeigšanu, kā arī deleģēšanu.
2.   Neskarot 1. punktu, šo regulu nepiemēro civilām tiesvedībām, kas [..]
b)
attiecas uz pasākumiem, ko veic saistībā ar bērnu izdarītiem noziedzīgiem nodarījumiem.
3.   Tiesvedībai pielīdzina citas dalībvalstī atzītas oficiālas procedūras.
(
22
)	COM(2002) 222, galīgā redakcija/2, 6. lpp.
(
23
)	Skat. iepriekš 16. zemsvītras piezīmē minētā autora V. Kresa darba 44. lpp.
(
24
)	Actes et documents de la XVIIIième session de la Conférence international de La Haye de droit privé, 1998, 14. lpp. Hāgas konferences mājas lapā pieejams arī tulkojums vācu valodā: http://hcch.e-vision.nl/upload/text34d.pdf. Ar Padomes 2002. gada 19. decembra Lēmumu (OV 2003, L 48, 21.02.2003., 1. lpp.) dalībvalstis tika pilnvarotas parakstīt konvenciju Eiropas Kopienas interesēs un tās visas arī izmantoja šo pilnvarojumu. Tomēr konvenciju sākotnēji ratificēja tikai astoņas dalībvalstis. Ratifikāciju acīmredzami vēl joprojām bloķē Gibraltāra jautājums (skat. Pirrung, J., “Brüche zwischen internationaler und europäischer Rechtsvereinheitlichung — das Beispiel des internationalen Kindschaftsrechts in der Brüssel IIa-Verordnung”, izdevumā: Internationales Familienrecht für das 21. Jahrhundert, Symposion zum 65 Geburtstag von Ulrich Spellenberg, 2006, 89. un 91. lpp.). Hāgas konvencija stājās spēkā 2002. gada 1. janvārī.
(
25
)	Šajā sakarā skat. Pirrung, J., “Internationale Zuständigkeit in Sorgerechtssachen nach der Verordnung (EG) Nr. 2201/2003”, izdevumā: Festschrift für P. Schlosser, 2005, 695. un 696. lpp., kā arī J. Pirrung iepriekš 24. zemsvītras piezīmē minētajā izdevumā: Internationales Familienrecht für das 21. Jahrhundert, 93. lpp.
(
26
)	Vācu valodas versijā pieejams interneta vietnē http://hcch.e-vision.nl/upload/expl34d.pdf, attiecīgās versijas 23. punkts (saistībā ar 3. panta e) punktu).
(
27
)	Skat. iepriekš 24. zemsvītras piezīmē minētā autora J. Pirrung darbu izdevumā: Internationales Familienrecht für das 21. Jahrhundert, 100. lpp.
(
28
)	1964. gada 15. jūlija spriedums lietā 6/64 Costa/ENEL (Recueil, 1253. un 1269. lpp.).
(
29
)	1978. gada 9. marta spriedums lietā 106/77 Simmenthal (Recueil, 629. lpp., 21. un 23. punkts).
(
30
)	Tiktāl šajā jautājumā situācija atšķiras no Hāgas konvencijas, kuras 52. pantā skaidri ir noteikts, ka drīkst saglabāt vai pieņemt reģionāli saskaņotas vienotas tiesību normas.
(
31
)	Skat. Rauscher un Rauscher, Europäisches Zivilprozessrecht, 2. izdevums, Minhene, 2006, Art. 64 Brüssel IIa-VO, 9. punkts; Fleige, M., Die Zuständigkeit für Sorgerechtsentscheidungen und die Rückführung von Kindern nach Entführungen nach dem Europäischen IZVR, Würzburg, 2006, 114. lpp.