62024CJ0373
TIESAS SPRIEDUMS (sestā palāta)
2025. gada 30. oktobrī (
*1
)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Sociālā politika – Direktīva 2003/88/EK – Darba ņēmēju drošības un veselības aizsardzība – 1. panta 3. punkts – 2. panta 1. punkts – Jēdziens “darba laiks” – Prokuratūras prokuroru darbība – Direktīva 89/391/EEK – 2. panta 2. punkts – Dažu valsts dienestu darbības īpatnības – Dežūras laikposms darba vietā un dežūras laikposms izsaukuma gatavības režīmā virs darba laika – Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 31. pants – Taisnīgi un vienlīdzīgi darba apstākļi
Lietā C‑373/24 [Ramavić] (
i
)
par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Općinski sud u Puli‑Pola (Pulas pilsētas tiesa, Horvātija) iesniegusi ar 2024. gada 3. maija lēmumu un kas Tiesā reģistrēts 2024. gada 24. maijā, tiesvedībā
NI
pret
Republika Hrvatska,
TIESA (sestā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētāja I. Ziemele (referente), tiesneši A. Kumins [A. Kumin] un S. Žervazonī [S. Gervasoni],
ģenerāladvokāts: Ž. Rišārs Delatūrs [J. Richard de la Tour],
sekretārs: A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
ņemot vērā rakstveida procesu,
ņemot vērā apsvērumus, ko snieguši:
–
Republika Hrvatska vārdā – A. Marjanović, pārstāve,
–
Horvātijas valdības vārdā – G. Vidović Mesarek, pārstāve,
–
Eiropas Komisijas vārdā – M. Mataija un D. Recchia, pārstāvji,
ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2003/88/EK (2003. gada 4. novembris) par konkrētiem darba laika organizēšanas aspektiem (OV 2003, L 299, 9. lpp.) 1. panta 3. punktu un 2. pantu, Padomes Direktīvas 89/391/EEK (1989. gada 12. jūnijs) par pasākumiem, kas ieviešami, lai uzlabotu darba ņēmēju drošību un veselības aizsardzību darbā (OV 1989, L 183, 1. lpp.), 2. pantu, kā arī Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 31. pantu.
2
Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp NI, Općinsko državno odvjetništvo u Puli‑Pola (Pulas pilsētas prokuratūra, Horvātija) prokurora vietnieci, un Republika Hrvatska [Horvātijas Republiku], ko pārstāv Općinsko državno odvjetništvo u Rijeci (Rijekas pilsētas prokuratūra, Horvātija), par to stundu apmaksu NI, kas pavadītas dežūras laikposmos darba vietā, kā arī dežūras laikposmos izsaukuma gatavības režīmā.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Direktīva 89/391
3
Direktīvas 89/391 2. pantā paredzēts:
“1.   Šī direktīva attiecas uz visām valsts un privātas darbības nozarēm (rūpniecību, lauksaimniecību, tirdzniecību, pārvaldi, pakalpojumiem, izglītību, kultūru, izklaidi u.c.).
2.   Šī direktīva nav piemērojama, ja tā ir nenovēršamā pretrunā dažu valsts dienestu darbības īpatnībām, piemēram, bruņotajos spēkos vai policijā, vai kādā īpašā civilās aizsardzības dienestā.
Tādā gadījumā darba ņēmēju drošība un veselības aizsardzība, cik iespējams, jānodrošina, apzinoties šīs direktīvas izvirzītos mērķus.”
Direktīva 2003/88
4
Direktīvas 2003/88 1. pantā “Mērķis un darbības joma” noteikts:
“1.   Šī direktīva nosaka minimālās drošības un veselības prasības darba laika organizēšanai.
2.   Šī direktīva attiecas uz:
a)
obligātiem ikdienas, iknedēļas un ikgadējiem atpūtas laikposmiem, pārtraukumiem un maksimālo nedēļas darba laiku; un
b)
dažiem nakts darba, maiņu darba un darba struktūras veidiem.
3.   Šo direktīvu piemēro visām darbību nozarēm, gan valsts, gan privātajām, [Direktīvas 89/391] 2. panta nozīmē, neskarot šīs direktīvas 14., 17., 18. un 19. pantu.
[..]”
5
Direktīvas 2003/88 2. pants formulēts šādi:
“Šajā direktīvā piemēro šādas definīcijas:
1)
“darba laiks” ir jebkurš laikposms, kurā darba ņēmējs strādā darba devēja labā un veic savu darbu vai pilda pienākumus saskaņā ar valsts tiesību aktiem un/vai praksi;
2.
“atpūtas laiks” ir jebkurš laikposms, kas nav darba laiks;
[..].”
Horvātijas tiesības
6
Ustav Republike Hrvatske (Horvātijas Republikas Konstitūcija) 121.a pantā noteikts:
“Prokuratūra ir autonoma un neatkarīga tiesībaizsardzības iestāde, kurai ir tiesības un pienākums vērsties pret noziegumu vai citu noziedzīgu nodarījumu izdarītājiem, vērsties tiesā, lai aizsargātu Horvātijas Republikas īpašumu, un celt prasību, lai aizsargātu Konstitūciju un tiesisko kārtību.
Horvātijas parlaments pēc Horvātijas Republikas valdības priekšlikuma un pēc Horvātijas parlamenta kompetentās komitejas iepriekšēja atzinuma saņemšanas uz četriem gadiem ieceļ Horvātijas Republikas ģenerālprokuroru.
Augstākā prokuroru padome ieceļ prokuroru vietniekus, viņus atceļ no amata un lemj par viņu disciplināratbildību.
Augstākā prokuroru padome pieņem šā panta trešajā daļā minētos lēmumus objektīvi un pamatojoties uz likumā noteiktajiem kritērijiem.
Prokurora vietnieki pastāvīgi pilda prokurora pienākumus.
Augstākajā prokuroru padomē, kurā ir vienpadsmit locekļi, ir septiņi ģenerālprokurora prokuroru vietnieki, divi tiesību zinātņu profesori un divi parlamenta deputāti, no kuriem viens ir opozīcijas pārstāvis.
Augstākās prokuroru padomes locekļus ievēl uz četriem gadiem, un nevienu locekli nevar ievēlēt vairāk nekā divas reizes.
Augstākās prokuroru padomes locekļi no sava vidus ievēl priekšsēdētāju.
Prokuratūru vadītājus nevar ievēlēt par Augstākās prokuroru padomes locekļiem.
Augstākās prokuroru padomes kompetenci, organizāciju, locekļu atlases kārtību un darbības veidu nosaka likums.
Prokuratūras izveidi, organizāciju, pilnvaru termiņu un kompetenci reglamentē likums.”
7
Zakon o radu (Darba kodekss) 10. panta 1. punktā noteikts:
“Darba tiesiskās attiecības balstās uz darba līgumu.”
8
Atbilstoši šā kodeksa 60. pantam:
“1.   Darba laiks ir laiks, kurā darba ņēmējam ir jāveic uzdevumi vai kurā viņš ir gatavs (ir pieejams) uzdevumu veikšanai saskaņā ar sava darba devēja norādījumiem vietā, kur tiek veikti viņa pienākumi, vai citā darba devēja noteiktā vietā.
2.   Par darba laiku neuzskata laiku, kurā darba ņēmējs vajadzības gadījumā ir gatavs izpildīt sava darba devēja lūgumu veikt uzdevumus, bet neatrodas vietā, kur tiek veikti viņa pienākumi, vai jebkurā citā darba devēja noteiktā vietā.
3.   Izsaukuma gatavības laikposmu un darba samaksas apmēru nosaka darba līgums vai darba koplīgums.
4.   Laiks, ko darba ņēmējs veltījis uzdevumu veikšanai pēc darba devēja pieprasījuma, tiek uzskatīts par darba laiku neatkarīgi no tā, vai tas tiek veikts darba devēja noteiktajā vietā vai darba ņēmēja izvēlētajā vietā.”
9
Poslovnik državnog odvjetništva (Prokuratūras reglaments) 52. panta 1. punktā paredzēts:
“Darbības virs parastā darba laika, iknedēļas atpūtas dienās, brīvdienās un svētku dienās parasti tiek veiktas tikai absolūtas nepieciešamības gadījumā. Pienākumu izpilde pirmstiesas procedūrās (dežūras) apgabala un pilsētas prokuratūrās, kas veic šos pienākumus, tiks nodrošināta atbilstoši kādai no šīm kārtībām:
–
bez pārtraukuma prokuratūras ēkā darba dienās no plkst. 16.00 līdz plkst. 8.00 nākamajā darba dienā,
–
prokuratūras ēkā no plkst. 8.00 līdz plkst. 20.00 – darba dienās no plkst. 16.00 līdz plkst. 20.00 un no plkst. 20.00 ar obligātu klātbūtni prokuratūras atrašanās vietā,
–
obligāta klātbūtne prokuratūras atrašanās vietā darba dienā no plkst. 16.00 līdz plkst. 8.00 nākamajā darba dienā un nepārtraukti svētku dienās un brīvdienās.
[..]”
10
Horvātijas Republikas prokuratūras 2011. gada 13. oktobra Vispārējā instrukcija Nr. O‑8/11‑1 par dežūrdienesta darbību, redakcijā, kas piemērojama pamatlietā, tostarp paredz, ka Općinsko državno odvjetništvo u Puli‑Pola (Pulas pilsētas prokuratūra) nodrošina dežūrdienestu “pastāvīgā gatavībā dzīvesvietā”.
Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
11
NI ir Općinsko državno odvjetništvo u Puli‑Pola (Pulas pilsētas prokuratūra) prokurora vietniece. Viņa tur strādā pilnu darba laiku, proti, 40 stundas nedēļā – no pirmdienas līdz piektdienai no plkst. 8.00 līdz 16.00. Tāpat NI ir dežūras laikposmi gan parastajā darba laikā, gan ārpus tā, kad tai var nākties pildīt steidzamus uzdevumus, citastarp pirmstiesas kriminālprocesā.
12
No iesniedzējtiesas nolēmuma izriet, ka šajos dežūras laikposmos no NI var prasīt, lai viņa atrastos savā dzīvesvietā (pasīvā gatavība) vai prokuratūras atrašanās vietā (aktīvā gatavība), un tam tā jābūt nepārtraukti, lai jebkurā brīdī varētu veikt uzticētos steidzamos uzdevumus.
13
Uzskatīdama, ka viņai piemērojamais režīms, it īpaši pienākums nepārtraukti būt pieejamai dežūras laikposmos, ir pretrunā Direktīvai 2003/88 un Tiesas judikatūrai par tiesībām uz ikdienas atpūtu, tiesībām uz iknedēļas atpūtu un aizliegumu strādāt vairāk par 48 stundām nedēļā, NI cēla prasību Općinski sud u Puli‑Pola (Pulas pilsētas tiesa, Horvātija), kas ir iesniedzējtiesa, lai saņemtu samaksu par stundām, kas no 2015. līdz 2019. gadam pavadītas dežūras laikposmos, dažas no kurām pavadītas virs viņas parastā darba laika, – tādā apmērā, kas atbilst šajās stundās nostrādātajam laikam.
14
NI citastarp apgalvo, ka viņai darbā nav atbilstošas drošības un aizsardzības, jo viņa strādā virs parastā darba laika bez nedēļas darba laika ierobežojuma un bez virsstundu ierobežojuma. Viņa turklāt uzsver, ka nesaņem piemaksu par virsstundām, kā arī par darba stundām, kas nostrādātas svētdienās un svētku dienās, un norāda, ka par dežūras laikposmos nostrādātajām darba stundām saņem mazāku atalgojumu nekā par parastajā darba laikā nostrādātajām.
15
Iesniedzējtiesa uzsver, ka Horvātijā prokuratūra ir autonoma un neatkarīga tiesību aizsardzības iestāde, kurai ir pienākums vērsties pret likumpārkāpējiem un vērsties tiesā, lai aizsargātu Horvātijas Republikas īpašumu, kā arī Konstitūciju. Tādējādi NI kā prokurora vietniece saskaņā ar civildienesta noteikumiem tiekot uzskatīta par autonomu un neatkarīgu ierēdni.
16
Iesniedzējtiesa norāda, ka autonomija un neatkarība, kas saistīta ar tās statusu, ļauj NI tikt aizsargātai pret ārēju spiedienu, kas varētu ietekmēt tās lēmumus. Tomēr tādu prokuratūras amatpersonu kā NI situāciju raksturo viņu subordinācija augstāk stāvošām prokuratūras amatpersonām un Tieslietu un pārvaldes ministrijas darbiniekiem. Šīs amatpersonas ir arī pakļautas obligātam viņu darba un kompetences novērtējumam, viņām var piemērot disciplinārsodus un viņas nevar veikt citas funkcijas bez Augstākās prokuroru padomes apstiprinājuma.
17
Turklāt iesniedzējtiesa norāda, ka pēc sava parastā darba laika NI var veikt uzdevumus, kas paģēr, ka viņai ir jābūt pastāvīgi pieejamai, ka citastarp tiesībaizsardzības iestāžu darbiniekiem ar viņu jebkurā brīdī jāvar sazināties pa tālruni un ka viņai jāvar nekavējoties ierasties prokuratūras telpās vai citur, lai veiktu steidzamus uzdevumus pēc policijas darbinieka uzaicinājuma, piemēram, ja noticis ceļu satiksmes negadījums vai nelaimes gadījums darbā ar letālu iznākumu.
18
Darba stundas, kas pavadītas dežūrā, neatkarīgi no tā, vai tā ir aktīva vai pasīva dežūra, un virs parastā darba laika netiekot uzskatītas nedz par parasto darba laiku, nedz par virsstundām, un netiekot ņemtas vērā, īstenojot tiesības uz ikdienas un iknedēļas atpūtas dienām vai tiesībām uz atvaļinājumu.
19
Līdz ar to šo darba stundu nostrādāšana ietekmējot NI veselību un drošību darbā, jo viņa esot pakļauta papildu psihiskai un fiziskai slodzei. It īpaši tas, ka dežūras laikposmos ir jāpastāv iespējai sazināties jebkurā brīdī – bieži vien vēlu vakarā vai naktī – un būt gatavai šajos laikposmos strādāt darba stundas virs parastā darba laika, radot palielinātu stresu, kas saistīts ar viņas darbu.
20
Lai atrisinātu pamatlietu un it īpaši jautājumu par NI lūgto samaksu par darba stundām, iesniedzējtiesa uzskata, ka, pirmkārt, jānosaka, vai ir jāuzskata, ka prasītājai pamatlietā ir “darba ņēmēja” statuss un tātad viņa ietilpst Direktīvas 2003/88 piemērošanas jomā, un, otrkārt, jākvalificē darba stundas, kas nostrādātas dežūras laikposmos. Saistībā ar pēdējo minēto tai rodas jautājums, vai tas, ka šīs stundas netiek uzskatītas par “darba laiku” šīs direktīvas izpratnē, ir tās pārkāpums.
21
Šādos apstākļos Općinski sud u Puli‑Pola (Pulas pilsētas tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai prasītājas amats prokuratūrā (rajona prokurora vietnieks / rajona prokurors) ietilpst Direktīvas 2003/88 1. panta 3. punktā kopsakarā ar [Hartas] 31. pantu iekļautā jēdziena “darba ņēmējs” tvērumā, proti, vai prokuratūras amatpersona var tikt uzskatīta par darba ņēmēju vienādu darba nosacījumu visiem prokuratūras darbiniekiem piemērošanas nolūkā?
2)
Vai saistībā ar pirmo jautājumu Direktīvas 89/391 2. pants, uz kuru ir atsauce Direktīvas 2003/88 1. panta 3. punktā, ir jāinterpretē tādējādi, ka tas ļauj dalībvalstīm izslēgt prokuratūras amatpersonas (rajona prokurora vietnieks/rajona prokurors) no to noteikumu piemērošanas jomas, ar kuriem šī direktīva transponēta, ieskaitot tās 2. panta 1. un 2. punktu, kuros definēts darba laiks un atpūtas laiks?
3)
a)
Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša, bet uz otro jautājumu – noliedzoša, tiek vaicāts, vai Direktīvas 2003/88 (it īpaši tās 2. panta 1. punkta un citu noteikumu) izpratnē prokuratūras amatpersonu pasīvās dežūras ir uzskatāmas par darba laiku, ņemot vērā ierobežojumus, kas prokuratūras amatpersonām noteikti pasīvās dežūras laikā [(gatavība dzīvesvietā)] saistībā ar dienesta pienākumiem un uzdevumiem, ko šī amatpersona pilda pasīvās dežūras laikā saskaņā ar [Horvātijas Republikas prokuratūras 2011. gada 13. oktobra Vispārējo instrukciju Nr. O‑8/11‑1 par dežūrdienesta darbību, redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti 2012. gada 12. oktobrī, un saskaņā ar Zakon o kaznenom postupku (Kriminālprocesa kodekss)] noteikumiem, saskaņā ar kuriem prokuratūras amatpersonai kā darba ņēmējam ir būtiski ierobežota iespēja veikt citas darbības, lai gan saskaņā ar iepriekš minēto vispārējo instrukciju tai ir pienākums pasīvās dežūras pienākumus veikt savā dzīvesvietā?
b)
Gadījumā, ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša, bet uz otro jautājumu – noliedzoša, tiek uzdots jautājums, vai Direktīvas 2003/88 (it īpaši tās 2. panta 1. punkta un citu noteikumu) izpratnē prokuratūras amatpersonu aktīvā dežūra [(darba vietā)] ir uzskatāma par darba laiku, ņemot vērā dienesta pienākumus un uzdevumus, ko prokuratūras amatpersona veic aktīvās dežūras laikā saskaņā ar Horvātijas Republikas valsts prokuratūras vispārējo instrukciju par dežūrdienesta darbību un saskaņā ar [Kriminālprocesa kodeksa] noteikumiem, saskaņā ar kuriem prokuratūras amatpersona veic aktīvās dežūras uzdevumus savā parastajā darba vietā vai citā vietā, ko nosaka darba devējs (vietas apskate un citi)?”
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Par pirmo jautājumu
22
Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Direktīvas 2003/88 1. panta 3. punkts, lasot to kopsakarā ar Hartas 31. pantu, jāinterpretē tādējādi, ka prokuratūras amatpersonas ietilpst šīs direktīvas piemērošanas jomā.
23
Ievadā jāatgādina – kaut arī jēdziens “darba ņēmējs” Direktīvas 89/391 3. panta a) punktā tiek definēts kā ikviena persona, ko nodarbina kāds darba devējs, arī praktikanti un mācekļi, bet ne mājkalpotāji, Direktīvā 2003/88 nav ietverta neviena atsauce uz šo Direktīvas 89/391 normu, nedz arī uz valsts tiesību normās un/vai valsts praksē paredzēto jēdziena “darba ņēmējs” definīciju (spriedums, 2010. gada 14. oktobris, Union syndicale Solidaires Isère, C‑428/09, EU:C:2010:612, 27. punkts).
24
No minētā izriet, ka Direktīvas 2003/88 piemērošanas mērķiem un ņemot vērā Hartas 31. pantu jēdzienam “darba ņēmējs”, ko nevar atšķirīgi interpretēt atkarībā no valstu tiesībām, ir autonoms tvērums atbilstoši Savienības tiesībām (spriedumi, 2010. gada 14. oktobris, Union syndicale Solidaires Isère, C‑428/09, EU:C:2010:612, 28. punkts; 2018. gada 21. februāris, Matzak, C‑518/15, EU:C:2018:82, 28. punkts, kā arī 2020. gada 16. jūlijs, Governo della Repubblica italiana (Itālijas miertiesnešu statuss), C‑658/18, EU:C:2020:572, 88. un 89. punkts).
25
Šis jēdziens jādefinē saskaņā ar darba tiesiskās attiecības raksturojošiem objektīviem kritērijiem, ņemot vērā attiecīgo personu tiesības un pienākumus (spriedums, 2020. gada 16. jūlijs, Governo della Repubblica italiana (Itālijas miertiesnešu statuss) (C‑658/18, EU:C:2020:572, 90. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
26
Tādējādi valsts tiesai, kvalificējot personu atbilstoši “darba ņēmēja” jēdzienam, ir jābalstās uz objektīviem kritērijiem un kopumā jāizvērtē visi tās izskatāmās lietas apstākļi, ņemot vērā gan attiecīgās darbības raksturu, gan starp attiecīgajām pusēm pastāvošās attiecības (spriedums, 2020. gada 16. jūlijs, Governo della Repubblica italiana (Itālijas miertiesnešu statuss), C‑658/18, EU:C:2020:572, 91. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
27
Šajā ziņā būtiska darba tiesisko attiecību iezīme ir tas, ka persona noteiktu laiku citas personas labā un tās vadībā sniedz pakalpojumus, par kuriem tā saņem atalgojumu. No tā izriet, ka darba tiesiskās attiecības paredz pakļautības saiknes esību starp darba ņēmēju un viņa darba devēju. Šādas saiknes esība ir jāvērtē katrā konkrētā gadījumā atbilstoši visiem elementiem un apstākļiem, kas raksturo starp pusēm esošās attiecības (spriedums, 2021. gada 15. jūlijs, Ministrstvo za obrambo, C‑742/19, EU:C:2021:597, 49. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
28
Līdz ar to, lai pārbaudītu, vai tādas prokuratūras amatpersonas kā prasītāja pamatlietā ietilpst Direktīvas 2003/88 piemērošanas jomā, iesniedzējtiesai ir jāpārbauda šo amatpersonu veiktie uzdevumi un pienākumi, kā arī viņu pienākumi pret darba devēju.
29
Ņemot to vērā, prejudiciālā nolēmuma procedūrā Tiesas kompetencē ir sniegt iesniedzējtiesai noderīgas norādes, ievērojot tās rīcībā esošos pamatlietas materiālus, kā arī tajā sniegtos rakstveida un mutvārdu paskaidrojumus, lai ļautu iesniedzējtiesai pieņemt nolēmumu lietā, ko tā izskata (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2021. gada 6. oktobris, ECOTEX BULGARIA, C‑544/19, EU:C:2021:803, 72. punkts un tajā minētā judikatūra).
30
No iesniedzējtiesas nolēmuma izriet, ka tādu prokuratūras amatpersonu kā pilsētas prokuratūras prokurori pienākums ir tiesas vai prokuratūras telpās vai attiecīgo notikumu vietās augstākstāvoša prokurora uzraudzībā veikt citastarp Kriminālprocesa kodeksā noteiktos dienesta uzdevumus.
31
Proti, iesniedzējtiesa uzskata, ka rajona prokuratūras prokurora vietnieks jebkurā brīdī var saņemt policijas darbinieka uzaicinājumu, saskaņā ar kuru viņam ir pienākums nekavējoties ierasties attiecīgajā notikuma vietā. Tāpat viņam var būt pienākums veikt personas, pret kuru veic kriminālvajāšanu, pirmo nopratināšanu, lūgt izmeklētājtiesnesim pieņemt lēmumu par kratīšanu, apstiprināt steidzamus izmeklēšanas pasākumus, kas uzdoti mutvārdos, veikt vietas apskati vai piedalīties tajās ceļu satiksmes negadījumu, nelaimes gadījumu darbā ar letālu iznākumu vai citu noziedzīgu nodarījumu gadījumā, piedalīties liecinieku nopratināšanā, ko veic izmeklētājtiesnesis, veikt drošības pasākumus vai lūgt piemērot pagaidu apcietinājumu personai, pret kuru veic kriminālvajāšanu, un piedalīties tiesas sēdē par šo apcietinājumu.
32
Šajā ziņā no iesniedzējtiesas nolēmuma izriet, ka tādu prokuratūras amatpersonu kā NI situāciju raksturo viņu pakļautība augstākstāvošām prokuratūras amatpersonām, kā arī Horvātijas Tieslietu un pārvaldes ministrijai, kas veic prokuratūras tiesu administrācijas uzdevumus, tostarp izskata sūdzības par prokuratūras amatpersonu rīcību vai sauc šīs amatpersonas pie profesionālās atbildības, nodrošina, ka prokuratūrām ir atbilstoši materiālie un finansiālie apstākļi, telpas un citi darbības nosacījumi, un apstiprina jaunu prokuratūras amatpersonu darbā pieņemšanas plānu, kā arī ierēdņu kā prokuratūras amatpersonu atbalsta personāla pieņemšanu darbā.
33
Turklāt no iesniedzējtiesas nolēmuma izriet, ka zemākstāvošas prokuratūras amatpersonas ir pakļautas kontrolei, ko veic augstākstāvošas prokuratūras amatpersonas, un tas atbilst prokuratūras hierarhiskajai organizācijai, saskaņā ar kuru pilsētas prokuratūras ir pakļautas apgabala prokuratūrām un specializētās prokuratūras ir pakļautas Horvātijas Republikas valsts prokuratūrai. Tādējādi Augstākā prokuroru padome varētu atlaist prokuratūras amatpersonu par disciplinārpārkāpumu saistībā ar notiesāšanu par noziedzīgiem nodarījumiem, nepietiekamu kvalifikāciju vai arī prasmju zaudēšanu.
34
Tādējādi, neskarot pārbaudi, kas jāveic iesniedzējtiesai, šķiet, ka rajona prokuratūras prokurora vietnieks ir pakļautības attiecībās ar augstākstāvošiem prokuratūras prokuroriem, un tas ir raksturīgi darba tiesisko attiecību esībai.
35
Ņemot vērā iepriekš izklāstīto, uz pirmo jautājumu jāatbild, ka Direktīvas 2003/88 1. panta 3. punkts, lasot to kopsakarā ar Hartas 31. pantu, jāinterpretē tādējādi, ka prokuratūras amatpersonas ietilpst šīs direktīvas piemērošanas jomā.
Par otro jautājumu
36
Ar otro jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Direktīvas 89/391 2. pants, uz kuru ir atsauce Direktīvas 2003/88 1. panta 3. punktā, jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, ar kuru prokuratūras amatpersonu darbība ir izslēgta no Direktīvas 2003/88 piemērošanas jomas.
37
Šajā ziņā jāatgādina, ka saskaņā ar Direktīvas 2003/88 1. panta 3. punktu, lasot to kopsakarā ar Direktīvas 89/391 2. pantu, uz kuru ir atsauce minētajā 1. panta 3. punktā, šīs direktīvas piemēro visām darbību nozarēm, gan valsts, gan privātajām, lai veicinātu darba ņēmēju drošības un veselības aizsardzības uzlabošanu darbā un noregulētu konkrētus viņu darba laika organizēšanas aspektus (spriedums, 2012. gada 3. maijs, Neidel, C‑337/10, EU:C:2012:263, 20. punkts).
38
Tomēr Direktīvas 89/391 2. panta 2. punkta pirmajā daļā ir paredzēts, ka tā nav piemērojama, ja tā ir nenovēršamā pretrunā dažu valsts dienestu darbības īpatnībām, tostarp bruņotajos spēkos vai policijā, vai kādā īpašā civilās aizsardzības dienestā, un tā otrajā daļā ir precizēts, ka tādā gadījumā cik iespējams tomēr jānodrošina darba ņēmēju drošība un veselības aizsardzība, apzinoties šīs direktīvas izvirzītos mērķus (spriedums, 2021. gada 15. jūlijs, Ministrstvo za obrambo, C‑742/19, EU:C:2021:597, 53. punkts).
39
Šajā ziņā jāatgādina, ka Direktīvas 89/391 2. panta 2. punkta pirmā daļa jāinterpretē tādā veidā, ka tās tvērums ir ierobežots ar to, kas ir strikti nepieciešams to interešu aizsardzībai, kuras tas ļauj dalībvalstīm aizsargāt (spriedums, 2021. gada 15. jūlijs, Ministrstvo za obrambo, C‑742/19, EU:C:2021:597, 55. punkts un tajā minētā judikatūra).
40
Kritērijs, kas izmantots šajā tiesību normā, lai no Direktīvas 89/391 piemērošanas jomas un līdz ar to no Direktīvas 2003/88 piemērošanas jomas izslēgtu noteiktas darbības, ir balstīts nevis uz darba ņēmēju piederību pie kādas no šajā tiesību normā – to aplūkojot kopumā – norādītajām valsts dienesta nozarēm, bet gan vienīgi uz noteiktu īpašu uzdevumu, kurus veic šajā normā minētajās nozarēs strādājošie darba ņēmēji, specifiku, kas pamato izņēmumu no darba ņēmēju drošības un veselības aizsardzības noteikumiem, ņemot vērā absolūto nepieciešamību garantēt efektīvu sabiedrības aizsardzību (spriedums, 2021. gada 15. jūlijs, Ministrstvo za obrambo, C‑742/19, EU:C:2021:597, 56. punkts un tajā minētā judikatūra).
41
Tas, ka šīs darbības pēc savas būtības nepakļaujas darba laika plānošanai, ir viena no šīm konkrētajām darbībām raksturīgajām īpatnībām, kas saskaņā ar Direktīvas 89/391 2. panta 2. punkta pirmo daļu attaisno izņēmumu no darba ņēmēju drošības un veselības aizsardzības noteikumiem (spriedums, 2021. gada 15. jūlijs, Ministrstvo za obrambo, C‑742/19, EU:C:2021:597, 57. punkts un tajā minētā judikatūra).
42
Direktīvas 89/391 2. panta 2. punkta pirmā daļa tādējādi ļauj nodrošināt to konkrēto valsts dienesta darbību efektivitāti, kuru nepārtrauktība ir absolūti nepieciešama, lai nodrošinātu valsts pamatfunkciju efektīvu īstenošanu. Šī nepārtrauktības prasība ir novērtējama, ņemot vērā attiecīgās darbības specifiku (spriedums, 2021. gada 15. jūlijs, Ministrstvo za obrambo, C‑742/19, EU:C:2021:597, 58. punkts un tajā minētā judikatūra).
43
Šajā ziņā, pirmkārt, Tiesa ir nospriedusi, ka nepārtrauktības prasība attiecībā uz dienestiem, kas darbojas veselības, drošības un sabiedriskās kārtības jomā, nerada šķērsli tam, lai tad, kad šo dienestu darbības notiek parastajos apstākļos, tās varētu tikt organizētas attiecībā uz šajos dienestos strādājošo darba ņēmēju darba laiku, un tādēļ Direktīvas 89/391 2. panta 2. punkta pirmajā daļā paredzētais izņēmums šādiem dienestiem ir piemērojams tikai īpaši smagos un plaša mēroga apstākļos, kā, piemēram, dabas vai tehnoloģiskas katastrofas, atentāti vai lielas avārijas, kuru dēļ nepieciešams veikt neatliekamus pasākumus sabiedrības dzīvības, veselības un drošības aizsardzībai un kuru pienācīga īstenošana būtu apdraudēta, ja būtu jāievēro visi Direktīvas 2003/88 noteikumi. Šādos gadījumos ir jāatzīst absolūta prioritāte iedzīvotāju aizsardzības mērķim, kaitējot šīs direktīvas noteikumu ievērošanai, kurus uz laiku minētajos dienestos var neievērot (spriedums, 2021. gada 15. jūlijs, Ministrstvo za obrambo, C‑742/19, EU:C:2021:597, 59. punkts un tajā minētā judikatūra).
44
Otrkārt, Tiesa ir nospriedusi, ka noteiktām īpašām valsts dienesta darbībām, pat ja tās tiek veiktas parastajos apstākļos, piemīt tik specifiskas iezīmes, ka to būtība ir nenovēršamā pretrunā tādai darba laika plānošanai, kurā būtu ievērotas Direktīvas 2003/88 prasības (spriedums, 2021. gada 15. jūlijs, Ministrstvo za obrambo, C‑742/19, EU:C:2021:597, 60. punkts un tajā minētā judikatūra).
45
Tā tas it īpaši ir tādu darbību gadījumā, kuras, lai efektīvi īstenotu tām noteikto vispārējo interešu mērķi, var veikt tikai nepārtraukti un tikai tas pats darba ņēmējs, bez iespējas ieviest rotācijas sistēmu, kas ļautu ar regulāriem intervāliem piešķirt minētajam darba ņēmējam tiesības uz atpūtas laiku vai dienām pēc tam, kad viņš ir nostrādājis noteiktu darba stundu vai dienu skaitu (spriedums, 2021. gada 15. jūlijs, Ministrstvo za obrambo, C‑742/19, EU:C:2021:597, 61. punkts un tajā minētā judikatūra).
46
Šajā kontekstā iesniedzējtiesai, kuras kompetencē ir interpretēt valsts tiesības, ir jāpārbauda, kādā mērā šā sprieduma 40.–45. punktā atgādinātā judikatūra ir piemērojama tādu rajona prokuratūras amatpersonu darbībai kā NI. To paturot prātā, saskaņā ar šā sprieduma 29. punktā minēto judikatūru Tiesa var sniegt iesniedzējtiesai noderīgas norādes vērtējumam, kas tai ir jāveic.
47
Šajā saistībā jānorāda, ka no iesniedzējtiesas nolēmuma izriet, ka rajona prokuratūras amatpersonas darbība principā ietilpst Direktīvas 89/391 2. panta 1. punkta piemērošanas jomā, ciktāl runa ir par administratīvu darbību vai dienesta darbību valsts nozarē (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2020. gada 16. jūlijs, Governo della Repubblica italiana (Itālijas miertiesnešu statuss), C‑658/18, EU:C:2020:572, 85. punkts).
48
Turklāt nekas šajā lēmumā neliecina par to, ka pilsētas prokuratūras amatpersonu veiktajai darbībai būtu īpašas iezīmes, kas liegtu plānot darba laiku atbilstoši Direktīvā 2003/88 paredzētajām prasībām. Piemēram, ņemot vērā šo prokuroru pilnvaras un pienākumus, nevar izslēgt, ka prokuratūras funkciju nepārtrauktību var nodrošināt, izmantojot rajona prokuratūras prokuroru rotācijas sistēmu. No iesniedzējtiesas nolēmuma izriet, ka viņu dežūras laikposms tiek plānots vienu mēnesi iepriekš un ka ir iespējams, ka pilsētas vai apgabala prokuratūra nodrošina dežūru, kas parasti ir jānodrošina citai prokuratūrai. Tādējādi nešķiet, ka rotācijas vai darba laika plānošanas sistēma pēc būtības būtu nesaderīga ar minēto darbību iezīmēm.
49
Tādējādi šķiet, ka tad, ja prokuratūras amatpersonu darbības tiek veiktas parastos apstākļos, tās var tikt pakļautas darba laika plānošanai, ievērojot Direktīvā 2003/88 noteiktās prasības.
50
Ņemot vērā visus iepriekš izklāstītos apsvērumus, uz otro jautājumu jāatbild, ka Direktīvas 89/391 2. pants, uz kuru ir atsauce Direktīvas 2003/88 1. panta 3. punktā, jāinterpretē tādējādi, ka tam ir pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, ar kuru prokuratūras amatpersonu darbība ir izslēgta no Direktīvas 2003/88 piemērošanas jomas, ciktāl šī darbība, ja tā tiek veikta parastos apstākļos, var tikt pakļauta darba laika plānošanai, ievērojot Direktīvā 2003/88 noteiktās prasības.
Par trešo jautājumu
51
Ar trešo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Direktīvas 2003/88 2. pants jāinterpretē tādējādi, ka dežūras laikposms virs prokuratūras amatpersonu parastā darba laika, kas nozīmē šo amatpersonu obligātu klātbūtni darba vietā, vai dežūras laikposms izsaukuma gatavības režīmā, kas nozīmē šādu obligātu klātbūtni viņu dzīvesvietā, ir jākvalificē kā “darba laiks” šā 2. panta izpratnē.
52
Direktīvas 2003/88 2. pantā jēdziens “darba laiks” ir definēts kā jebkurš laikposms, kurā darba ņēmējs strādā darba devēja labā un veic savu darbu vai pilda pienākumus saskaņā ar valsts tiesību aktiem un/vai praksi. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru šis jēdziens ir saprotams kā pretstats atpūtas laikam, un abi šie jēdzieni ir savstarpēji izslēdzoši (spriedums, 2015. gada 10. septembris, Federación de Servicios Privados del sindicato Comisiones obreras, C‑266/14, EU:C:2015:578, 25. punkts un tajā minētā judikatūra).
53
Šajā saistībā jāņem vērā apstāklis, ka minētajā 2. pantā nav paredzēta starpkategorija starp “darba laiku” un “atpūtas laiku” (spriedums, 2015. gada 10. septembris, Federación de Servicios Privados del sindicato Comisiones obreras, C‑266/14, EU:C:2015:578, 26. punkts un tajā minētā judikatūra), kā arī tas, ka jēdzienam “darba laiks” šīs direktīvas izpratnē raksturīgo elementu vidū nav darbinieka padarītā darba intensitātes vai darba ražīguma. Tādējādi pilsētas prokuratūras prokuroru nostrādātais dežūras laikposms jākvalificē vai nu kā “darba laiks”, vai kā “atpūtas laiks” Direktīvas 2003/88 piemērošanas nolūkā (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2021. gada 9. septembris, Dopravní podnik hl. m. Prahy, C‑107/19, EU:C:2021:722, 28. punkts un tajā minētā judikatūra).
54
Turklāt jēdzieni “darba laiks” un “atpūtas laiks” ir Savienības tiesību jēdzieni, kuri ir jādefinē saskaņā ar objektīviem kritērijiem, atsaucoties uz Direktīvas 2003/88 sistēmu un mērķi. Tikai ar šādu autonomu interpretāciju ir iespējams nodrošināt pilnīgu šīs direktīvas efektivitāti, kā arī vienotu šo jēdzienu piemērošanu visās dalībvalstīs (spriedums, 2021. gada 9. septembris, Dopravní podnik hl. m. Prahy, C‑107/19, EU:C:2021:722, 29. punkts un tajā minētā judikatūra).
55
Tādējādi jāpārbauda, vai tādā situācijā, kāda ir pamatlietā, jēdzienu “darba laiks” veidojošie elementi pastāv, ja darba ņēmējs pavada dežūras laikposmu savā darba vietā vai šo laikposmu izsaukuma gatavības režīmā, proti, laikposmu, kurā darba ņēmējs paliek sava darba devēja rīcībā, lai varētu nodrošināt darba veikšanu pēc viņa pieprasījuma, bet kurā viņam nav jāpaliek savā darba vietā (spriedums, 2021. gada 9. septembris, Dopravní podnik hl. m. Prahy, C‑107/19, EU:C:2021:722, 33. punkts un tajā minētā judikatūra).
56
Runājot par dežūras laikposmiem, no Tiesas judikatūras izriet, ka laikposms, kurā darba ņēmējs faktiski neveic nekādu darbību sava darba devēja labā, ne vienmēr ir “atpūtas laiks” Direktīvas 2003/88 piemērošanas nolūkā (spriedums, 2021. gada 9. septembris, Dopravní podnik hl. m. Prahy, C‑107/19, EU:C:2021:722, 30. punkts un tajā minētā judikatūra).
57
Šajā ziņā, pirmām kārtām, attiecībā uz dežūras laikposmu, kas jāpavada darba vietā, Tiesa jau ir precizējusi, ka noteicošais faktors, lai uzskatītu, ka pastāv jēdzienam “darba laiks” Direktīvas 2003/88 izpratnē raksturīgie elementi, ir tas, ka darba ņēmējam ir pienākums fiziski atrasties darba devēja noteiktajā vietā un būt pieejamam darba devējam, lai vajadzības gadījumā varētu uzreiz sniegt attiecīgos pakalpojumus (spriedums, 2021. gada 9. septembris, Dopravní podnik hl. m. Prahy, C‑107/19, EU:C:2021:722, 31. punkts un tajā minētā judikatūra).
58
Tiesa ir uzskatījusi, ka šādā dežūras laikposmā darba ņēmējam, kam ir pienākums palikt savā darba vietā un būt uzreiz pieejamam savam darba devējam, nākas uzturēties atstatus no savas sociālās un ģimenes vides un viņam nav lielu iespēju rīkoties ar laiku, kurā viņa profesionālie pakalpojumi netiek pieprasīti. Tādējādi šis laikposms kopumā ir jākvalificē kā “darba laiks” Direktīvas 2003/88 izpratnē neatkarīgi no darba, ko darba ņēmējs faktiski veicis minētajā laikposmā (spriedums, 2021. gada 9. septembris, Dopravní podnik hl. m. Prahy, C‑107/19, EU:C:2021:722, 32. punkts un tajā minētā judikatūra).
59
Otrām kārtām, attiecībā uz dežūras laikposmu izsaukuma gatavības režīmā Tiesa ir atzinusi, ka arī tas ir kopumā jākvalificē kā “darba laiks” Direktīvas 2003/88 izpratnē, ja, ņemot vērā darba ņēmējam noteikto ierobežojumu objektīvo un ļoti būtisko ietekmi uz viņa iespējām nodoties savām personiskajām un sociālajām interesēm, tas atšķiras no laikposma, kurā darba ņēmējam ir jābūt vienīgi pieejamam savam darba devējam, lai pēdējais minētais varētu ar viņu sazināties (spriedums, 2021. gada 9. septembris, Dopravní podnik hl. m. Prahy, C‑107/19, EU:C:2021:722, 33. punkts un tajā minētā judikatūra).
60
No minētā izriet, ka jēdzienā “darba laiks” Direktīvas 2003/88 izpratnē ietilpst visi dežūras laikposmi, tostarp izsaukuma gatavības režīmā, kuru laikā darba ņēmējam noteiktie ierobežojumi ir tāda rakstura, ka tie objektīvi un būtiski ietekmē pēdējā minētā iespēju šajos laikposmos brīvi rīkoties ar laiku, kurā viņa profesionālie pakalpojumi netiek pieprasīti, un veltīt šo laiku pašam savām interesēm (spriedums, 2021. gada 9. septembris, Dopravní podnik hl. m. Prahy, C‑107/19, EU:C:2021:722, 34. punkts un tajā minētā judikatūra).
61
Šajā saistībā Tiesa ir norādījusi, ka dežūras laikposms, kurā darba ņēmējs, ņemot vērā saprātīgo laiku, kas viņam tiek atvēlēts profesionālās darbības atsākšanai, var plānot savas personiskās un sociālās nodarbes, a priori nav uzskatāms par “darba laiku” Direktīvas 2003/88 izpratnē. Savukārt dežūras laikposms, kurā darba ņēmējam noteiktais laiks darba atsākšanai ir ierobežots līdz dažām minūtēm, principā kopumā ir jāuzskata par “darba laiku” šīs direktīvas izpratnē, jo pēdējā minētajā gadījumā darba ņēmējs praktiski tiek lielā mērā atturēts no jebkādas, pat īslaicīgas, atpūtas aktivitātes plānošanas (spriedums, 2021. gada 9. septembris, Dopravní podnik hl. m. Prahy, C‑107/19, EU:C:2021:722, 35. punkts un tajā minētā judikatūra).
62
To paturot prātā, Tiesa ir uzsvērusi, ka šāda reaģēšanas laika ietekme ir jānovērtē pēc tam, kad ir veikts konkrēts novērtējums, kurā attiecīgā gadījumā tiek ņemti vērā citi darba ņēmējam noteiktie ierobežojumi dežūras laikposmā, ieskaitot izsaukuma gatavības režīmā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2021. gada 9. septembris, Dopravní podnik hl. m. Prahy, C‑107/19, EU:C:2021:722, 36. punkts un tajā minētā judikatūra).
63
No iesniedzējtiesas nolēmuma izriet, ka tādam pilsētas prokuratūras prokurora vietniekam kā NI ir pienākums visos dežūras laikposmos būt gatavam jebkurā brīdī veikt uzdevumus un pienākumus, kas ir līdzvērtīgi tiem, kurus viņš veic parastajā darba laikā darba vietā. Tādējādi šķiet, ka dežūras laikā viņš faktiski nevar atstāt darba vietu vai dežūras laikā izsaukuma gatavības režīmā – savu dzīvesvietu un pievērsties savām interesēm.
64
Tomēr iesniedzējtiesai, ņemot vērā visus nozīmīgos apstākļus un saskaņā ar 55.–62. punktā atgādināto judikatūru, ir jāizvērtē, vai šajā gadījumā rajona prokuratūras prokurora dežūras laikposms, ko viņš pavada savā darba vietā, kā arī dežūras laikposms izsaukuma gatavības režīmā, ko viņš pavada savā dzīvesvietā, ir jākvalificē kā “darba laiks” Direktīvas 2003/88 izpratnē.
65
Ņemot vērā iepriekš izklāstīto, uz trešo jautājumu jāatbild, ka Direktīvas 2003/88 2. pants jāinterpretē tādējādi, ka dežūras laikposms virs prokuratūras amatpersonu parastā darba laika, kas paredz šo amatpersonu obligātu klātbūtni darba vietā, vai dežūras laikposms izsaukuma gatavības režīmā, kas paredz obligātu klātbūtni viņu dzīvesvietā, ir jākvalificē kā “darba laiks” minētā 2. panta izpratnē, ciktāl šajos dežūras laikposmos minētajām amatpersonām noteiktie ierobežojumi ir tādi, kas objektīvi un ļoti būtiski ietekmē viņu iespēju minētajos laikposmos brīvi rīkoties ar laiku, kurā viņu profesionālie pakalpojumi netiek pieprasīti, un veltīt šo laiku savām interesēm.
Par tiesāšanās izdevumiem
66
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība izriet no tiesvedības, kas notiek iesniedzējtiesā, tāpēc tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (sestā palāta) nospriež:
1)
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2003/88/EK (2003. gada 4. novembris) par konkrētiem darba laika organizēšanas aspektiem 1. panta 3. punkts, lasot to kopsakarā ar Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 31. pantu, jāinterpretē tādējādi, ka prokuratūras amatpersonas ietilpst šīs direktīvas piemērošanas jomā.
2)
Padomes Direktīvas 89/391/EEK (1989. gada 12. jūnijs) par pasākumiem, kas ieviešami, lai uzlabotu darba ņēmēju drošību un veselības aizsardzību darbā, 2. pants, uz kuru ir atsauce Direktīvas 2003/88 1. panta 3. punktā, jāinterpretē tādējādi, ka tam ir pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, ar kuru prokuratūras amatpersonu darbība ir izslēgta no Direktīvas 2003/88 piemērošanas jomas, ciktāl šī darbība, ja tā tiek veikta parastos apstākļos, var tikt pakļauta darba laika plānošanai, ievērojot Direktīvā 2003/88 noteiktās prasības.
3)
Direktīvas 2003/88 2. pants jāinterpretē tādējādi, ka dežūras laikposms virs prokuratūras amatpersonu parastā darba laika, kas paredz šo amatpersonu obligātu klātbūtni darba vietā, vai dežūras laikposms izsaukuma gatavības režīmā, kas paredz obligātu klātbūtni viņu dzīvesvietā, ir jākvalificē kā “darba laiks” minētā 2. panta izpratnē, ciktāl šajos dežūras laikposmos minētajām amatpersonām noteiktie ierobežojumi ir tādi, kas objektīvi un ļoti būtiski ietekmē viņu iespēju minētajos laikposmos brīvi rīkoties ar laiku, kurā viņu profesionālie pakalpojumi netiek pieprasīti, un veltīt šo laiku savām interesēm.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – horvātu.
(
i
)	Šīs lietas nosaukums ir izdomāts. Tas neatbilst neviena lietas dalībnieka reālajam personvārdam vai nosaukumam.