62024CJ0058_RES
Cauza C‑58/24
NEșiMYșiHJșiXFșiWBșiUVșiVKșiJUșiRJșiDZ
împotriva
IrlandeișiThe Attorney General_șiMinister for Housing, Local Government and HeritageșiAn Coimisiún Pleanála, fostă An Bord Pleanála,
[cerere de decizie preliminară formulată de High Court (Ireland) (Irlanda)]
Hotărârea Curții (Camera a cincea) din 16 aprilie 2026
„Trimitere preliminară – Mediu – Directiva 92/43/CEE – Conservarea habitatelor naturale și a speciilor de faună și floră sălbatică – Articolul 12 – Sistem de protecție riguroasă a anumitor specii de animale – Articolul 16 – Decizia de acordare a unei derogări în vederea unei cereri de autorizație de construire pentru un proiect care intră sub incidența Directivei 2011/92/UE – Articolul 11 – Convenția de la Aarhus – Articolul 9 – Autonomie procedurală – Principiile efectivității și echivalenței – Decizie de derogare calificată drept act juridic autonom – Normele de procedură care prevăd un termen de trei luni pentru a solicita anularea unei autorizații de derogare”
Mediu – Evaluarea efectelor anumitor proiecte asupra mediului – Directiva 2011/92 – Obligația autorităților competente de a realiza evaluarea înainte de acordarea autorizației – Noțiunea de autorizație – Proceduri complexe de adoptare a deciziilor – Decizie care permite unei lucrări să deroge de la măsurile de protejare a speciilor în temeiul Directivei 92/43 – Includere – Condiții
[Directiva 2011/92 a Parlamentului European și a Consiliului, art. 1 alin. (2) lit. (a) și (c) și art. 2 alin. (1); Directiva 92/43 a Consiliului, art. 12, 13 și art.16 alin. (1)]
(a se vedea punctele 26-28)
Mediu – Evaluarea efectelor anumitor proiecte asupra mediului – Directiva 2011/92 – Dreptul la o cale de atac al membrilor publicului interesat – Acțiune împotriva unei decizii care permite unei lucrări să deroge de la măsurile de protejare a speciilor în temeiul Directivei 92/43 – Modalități procedurale naționale – Principiul autonomiei procedurale – Respectarea principiilor echivalenței și efectivității – Termen de introducere a acțiunii de trei luni de la data luării la cunoștință a unei astfel de decizii de către persoana în cauză – Admisibilitate
[Carta drepturilor fundamentale, art. 47; Convenția de la Aarhus, art. 9; Directiva 2011/92 a Parlamentului European și a Consiliului, astfel cum a fost modificată prin Directiva 2014/52, art. 1 alin. (2) lit. (a) și art. 11; Directiva 92/43 a Consiliului, art. 16]
(a se vedea punctele 29-40, 44-45 și 52-53 și dispozitivul)
Rezumat
Sesizată cu titlu preliminar de High Court (Înalta Curte, Irlanda), Curtea se pronunță cu privire la compatibilitatea cu dreptul Uniunii a unei norme procedurale naționale care impune un termen de trei luni pentru a formula o cale de atac împotriva unei decizii de derogare acordate de autoritățile naționale în temeiul articolului 16 alineatul (1) din Directiva habitate (
1
).
În litigiul principal, un grup de persoane fizice se opune unei decizii de derogare acordate de autoritățile irlandeze, în temeiul articolului 16 alineatul (1) din Directiva habitate, pentru a facilita construirea de unități rezidențiale în fosta mănăstire carmelită din Delgany (Irlanda). Această mănăstire este în prezent locul în care se găsește o colonie importantă de microlilieci, care reprezintă specii strict protejate enumerate în anexa IV la Directiva habitate.
Reclamanții din litigiul principal nu au contestat validitatea deciziei de derogare în cauză în termenul de trei luni prevăzut de dreptul irlandez. Instanța de trimitere, având îndoieli cu privire la conformitatea acestei derogări cu cerințele care decurg din Directiva habitate, urmărește să afle dacă dreptul Uniunii se opune aplicării unui astfel de termen procedural.
Aprecierea Curții
Curtea începe prin a arăta că nici Directiva EEM (
2
), nici alte dispoziții ale dreptului Uniunii nu precizează modalitățile dreptului la o cale de atac împotriva unei decizii de derogare adoptate în temeiul articolului 16 alineatul (1) din Directiva habitate sau împotriva unei decizii de autorizare în sensul articolului 1 alineatul (2) litera (c) din Directiva EEM. În special, dreptul Uniunii nu stabilește nici termenul de introducere a acțiunii, nici momentul de la care începe să curgă un astfel de termen.
În consecință, în situația specifică în care o eventuală derogare trebuie adoptată înainte de autorizarea unui proiect, dreptul Uniunii nu impune ca aceste decizii să fie tratate, în scopul exercitării dreptului la o cale de atac împotriva lor, ca o singură decizie, însoțită de un singur termen de introducere a acțiunii.
De asemenea, acest drept nu impune ca, atunci când se acordă o derogare în temeiul articolului 16 din Directiva habitate, care ține de procesul de aprobare de dezvoltare a unui proiect, în sensul articolului 1 alineatul (2) litera (c) din Directiva EEM, termenul de introducere a căii de atac să nu curgă decât de la adoptarea sau de la publicarea unei astfel de autorizații.
În ceea ce privește, în această privință, principiul efectivității, Curtea apreciază că un termen de trei luni pentru introducerea unei căi de atac de la data adoptării unei decizii de derogare în temeiul articolului 16 din Directiva habitate sau, dacă este cazul, de la momentul la care reclamantul a avut sau ar fi putut în mod rezonabil să aibă cunoștință de această adoptare nu pare să facă practic imposibilă sau excesiv de dificilă exercitarea drepturilor conferite de ordinea juridică a Uniunii.
Potrivit Curții, împrejurarea că un asemenea termen de introducere a căii de atac curge în principiu înainte de finalizarea procedurii de aprobare de dezvoltare, prevăzută la articolul 1 alineatul (2) litera (c) din Directiva EEM, nu este de natură să priveze de efectivitate căile de atac care pot fi astfel introduse.
Pe de o parte, această împrejurare nu se opune ca compatibilitatea unei decizii de derogare adoptate în temeiul articolului 16 alineatul (1) din Directiva habitate în raport cu ansamblul cerințelor cărora le este supusă adoptarea sa potrivit acestei dispoziții să poată fi contestată de publicul interesat și controlată de instanța competentă.
Pe de altă parte, deși împrejurarea menționată are, desigur, drept corolar faptul că o astfel de derogare dobândește un caracter definitiv la expirarea termenului de introducere a căii de atac, aceeași împrejurare nu se opune totuși ca aprobarea de dezvoltare a proiectului, în sensul articolului 1 alineatul (2) litera (c) din Directiva EEM, să poată fi contestată de publicul interesat și controlată de o instanță în mod eficace, în special având în vedere interacțiunea eventual existentă între diferitele efecte asupra mediului ale unui proiect.
Curtea subliniază totuși că, pentru ca termenul de introducere a acțiunii să înceapă să curgă, este important ca luarea la cunoștință sau chiar posibilitatea de a lua cunoștință să se raporteze nu numai la dispozitiv, ci și la motivele deciziei în cauză. Astfel, o asemenea luare la cunoștință condiționează efectivitatea dreptului la o cale de atac.
Pe de altă parte, pentru ca principiul efectivității să fie respectat, este de asemenea important ca reclamanții să poată prevedea în mod rezonabil căile de atac și termenele aplicabile acestora.
În această privință, în măsura în care articolul 9 alineatul (5) din Convenția de la Aarhus (
3
) prevede că fiecare parte la această convenție se asigură că publicului i se furnizează informații privind accesul la căile de atac administrative sau judiciare, cerință care, de altfel, este pusă în aplicare, în contextul specific al Directivei EEM, la articolul 11 alineatul (5) din aceasta, este necesar să se arate că această informație ar trebui să precizeze că introducerea unei căi de atac împotriva unei decizii de derogare în temeiul articolului 16 din Directiva habitate trebuie efectuată în termen de trei luni de la momentul în care reclamantul a putut în mod rezonabil să ia cunoștință de adoptarea acestei decizii.
Cu toate acestea, astfel cum reiese din modul de redactare a articolului 9 alineatul (5) din Convenția de la Aarhus și a articolului 11 alineatul (5) din Directiva EEM, lipsa punerii la dispoziția publicului a unei asemenea informații nu este suficientă, în sine, pentru a se deduce că principiul efectivității a fost încălcat.
(
1
)	Directiva 92/43/CEE a Consiliului din 21 mai 1992 privind conservarea habitatelor naturale și a speciilor de faună și floră sălbatică (JO 1992, L 206, p. 7, Ediție specială, 15/vol. 2, p. 109, denumită în continuare „Directiva habitate”).
(
2
)	Directiva 2011/92/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 13 decembrie 2011 privind evaluarea efectelor anumitor proiecte publice și private asupra mediului (JO 2011, L 26, p. 1) (denumită în continuare „Directiva EEM”).
(
3
)	Decizia Consiliului din 17 februarie 2005 privind încheierea, în numele Comunității Europene, a Convenției privind accesul la informație, participarea publicului la luarea deciziei și accesul la justiție în probleme de mediu (JO 2005, L 124, p. 1, Ediție specială, 15/vol. 14, p. 201).