62024CC0134
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
DOMNUL RIMVYDAS NORKUS
prezentate la 27 februarie 2025 (
1
)
Cauza C‑134/24 [Tomann] (
i
)
UR, în calitate de mandatar lichidator al V GmbH,
împotriva
DF
[cerere de decizie preliminară formulată de Bundesarbeitsgericht (Curtea Federală pentru Litigii de Muncă, Germania)]
„Trimitere preliminară – Politica socială – Directiva 98/59/CE – Concedieri colective – Articolul 4 alineatul (1) – Lipsa notificării prealabile către autoritatea competentă – Consecințe pentru validitatea concedierii – Stabilirea datei de expirare a interdicției concedierii de către autoritatea competentă”
I. Introducere
1.
Prezenta trimitere preliminară, care are drept cadru juridic Directiva 98/59/CE (
2
), se înscrie în linia trasată de Hotărârea Junk (
3
), prin care Curtea a constatat că articolele 3 și 4 din această directivă nu se opun încetării unor contracte de muncă în cursul procedurii pe care o instituie, cu condiția ca această încetare să aibă loc după notificarea concedierii colective preconizate autorității publice competente.
2.
Această trimitere își are originea în cadrul unui litigiu între administratorul judiciar al unei societăți de drept german și un angajat al acestei societăți în legătură cu validitatea încetării contractului de muncă al acestuia din urmă, intervenită în cadrul unei concedieri colective.
3.
În prezenta cauză, întrebările adresate de Camera a doua a Bundesarbeitsgericht (Curtea Federală pentru Litigii de Muncă, Germania) vor determina Curtea să analizeze din nou procedura de notificare prealabilă a concedierilor colective prevăzută de Directiva 98/59, în contextul special al încetării contractelor de muncă efectuate de angajator în lipsa unei asemenea notificări. Mai precis, aceste întrebări privesc în special, pe de o parte, domeniul de aplicare al obligației de notificare în temeiul articolului 3 alineatul (1) din această directivă, precum și cel al efectelor termenului prevăzut la articolul 4 alineatul (1) din directiva menționată și, pe de altă parte, posibilitatea și condițiile de îndreptare ulterioară a situației care rezultă din încălcarea unei asemenea obligații de notificare de către angajator.
4.
Dat fiind că instanța de trimitere a sesizat Curtea în cadrul unei proceduri interne de consultare prin care urmărea să pună capăt unor divergențe de interpretare între diferite camere ale Bundesarbeitsgericht (Curtea Federală pentru Litigii de Muncă), prezenta cauză ridică în prealabil problema admisibilității cererii de decizie preliminară.
II. Cadrul juridic
A. Dreptul Uniunii
5.
Articolul 2 din Directiva 98/59, care face parte din secțiunea II din aceasta, intitulată „Informarea și consultarea”, prevede la alineatele (1) și (3):
„(1)   În cazul în care un angajator are în vedere concedieri colective, acesta inițiază în timp util consultări cu reprezentanții lucrătorilor pentru a ajunge la un acord.
[…]
(3)   Pentru a permite reprezentanților lucrătorilor să formuleze propuneri constructive, în timp util, în cursul acestor consultări, angajatorul are obligația:
(a)
să le furnizeze toate informațiile utile și,
(b)
în orice caz, să le comunice în scris:
(i)
motivele concedierilor preconizate;
(ii)
numărul și categoriile de lucrători care vor fi concediați;
(iii)
numărul și categoriile de lucrători încadrați în mod normal;
(iv)
perioada în cursul căreia vor avea loc concedierile preconizate;
(v)
criteriile propuse pentru selectarea lucrătorilor care urmează a fi concediați în măsura în care legislațiile și practicile naționale atribuie această competență angajatorului;
[…]
Angajatorul înaintează autorității publice competente cel puțin un exemplar al elementelor notificării scrise prevăzute la primul paragraf litera (b) punctele (i)-(v).”
6.
Articolul 3 din directiva menționată, care figurează în secțiunea III din aceasta, intitulată „Procedura referitoare la concedierile colective”, prevede la alineatul (1) primul și al patrulea paragraf:
„(1)   Angajatorii notifică în scris autoritatea publică competentă cu privire la orice concediere colectivă preconizată.
[…]
Această notificare cuprinde toate informațiile utile cu privire la concedierile colective preconizate și la consultările cu reprezentanții lucrătorilor prevăzute la articolul 2 și, în special, motivele concedierilor, numărul lucrătorilor care urmează a fi concediați, numărul lucrătorilor încadrați în mod normal și perioada în care vor avea loc aceste concedieri.”
7.
Articolul 4 din directiva amintită, care figurează de asemenea în secțiunea III din aceasta, prevede la alineatele (1)-(3):
„(1)   Concedierile colective preconizate, notificate autorității publice competente, produc efecte în cel puțin 30 de zile de la notificarea prevăzută la articolul 3 alineatul (1), fără a aduce atingere dispozițiilor care reglementează drepturile individuale cu privire la perioada de preaviz.
Statele membre pot acorda autorității publice competente posibilitatea de a reduce termenul prevăzut la paragraful anterior.
(2)   Autoritatea publică competentă utilizează termenul prevăzut la alineatul (1) pentru a căuta soluții la problemele ridicate de concedierile colective preconizate.
(3)   În cazul în care termenul inițial prevăzut la alineatul (1) este mai mic de 60 de zile, statele membre pot acorda autorității publice competente posibilitatea de a prelungi termenul inițial până la 60 de zile de la notificare, în cazurile în care există riscul să nu se găsească soluții pentru problemele ridicate de concedierile colective în termenul prevăzut inițial.
Statele membre pot acorda autorității publice competente posibilitatea de a prelungi aceste termene.
Angajatorul trebuie să fie informat cu privire la prelungire și la motivele acesteia înainte de expirarea termenului inițial prevăzut la alineatul (1).”
B. Dreptul german
8.
Articolul 134 din Bürgerliches Gesetzbuch (Codul civil), în versiunea aplicabilă litigiului principal (denumit în continuare „BGB”), prevede:
„Actul juridic încheiat cu încălcarea unei interdicții prevăzute de lege este nul, dacă prin lege nu se dispune altfel.”
9.
Articolul 615 din BGB are următorul cuprins:
„Dacă beneficiarul serviciilor întârzie să beneficieze de acestea ca urmare a serviciilor neprestate din cauza întârzierii, persoana obligată poate cere remunerația convenită fără să fie obligată să presteze serviciile ulterior […]”
10.
Articolul 17 din Kündigungsschutzgesetz (Legea privind protecția împotriva concedierii abuzive), în versiunea aplicabilă litigiului principal (denumită în continuare „KSchG”), prevede:
„(1)   Angajatorul are obligația de a notifica agenția pentru ocuparea forței de muncă înainte de a concedia:
1.
mai mult de 5 lucrători, în unitățile care încadrează în mod normal mai mult de 20 și mai puțin de 60 de lucrători;
[…]
într‑o perioadă de 30 de zile calendaristice. […]
[…]
(3)   […] Notificarea prevăzută la alineatul (1) se face în scris, fiind însoțită de avizul comitetului de întreprindere cu privire la concedieri. În cazul neprezentării unui aviz al comitetului de întreprindere, notificarea este valabilă dacă angajatorul prezintă elemente care permit să se prezume că a informat comitetul de întreprindere cu cel puțin două săptămâni înainte de depunerea notificării prevăzute la alineatul (2) prima teză și prezintă stadiul consultărilor. Notificarea trebuie să conțină informații privind numele angajatorului, sediul social și tipul de întreprindere, precum și motivele concedierilor preconizate, numărul și categoriile de lucrători care urmează a fi concediați, precum și de lucrători încadrați în mod normal, perioada în care vor avea loc concedierile preconizate și criteriile prevăzute pentru selectarea lucrătorilor care urmează să fie concediați. În notificare se furnizează de asemenea de comun acord cu comitetul de întreprindere pentru plasarea forței de muncă, informații privind sexul, vârsta, ocupația și cetățenia lucrătorilor care urmează a fi concediați […]”
11.
Articolul 18 alineatele (1) și (2) din KSchG are următorul cuprins:
„(1)   Concedierile care trebuie notificate în conformitate cu articolul 17 produc efecte înainte de expirarea unei luni de la primirea notificării de către agenția pentru ocuparea forței de muncă numai cu acordul acesteia din urmă; acordul poate fi dat și cu efect retroactiv până în ziua depunerii cererii.
(2)   Agenția pentru ocuparea forței de muncă poate stabili că concedierile nu produc efecte înainte de expirarea unui termen maxim de două luni de la primirea notificării.”
12.
Articolul 45 din Arbeitsgerichtsgesetz (Legea privind instanțele competente pentru soluționarea litigiilor de muncă), în versiunea aplicabilă litigiului principal (denumită în continuare „ArbGG”), prevede:
„(1)   În cadrul [Bundesarbeitsgericht (Curtea Federală pentru Litigii de Muncă)] se constituie o Mare Cameră.
(2)   Marea Cameră se pronunță în cazurile în care una dintre camere intenționează să se îndepărteze în privința unei probleme juridice de decizia unei alte camere sau a Marii Camere.
(3)   O trimitere la Marea Cameră nu este admisibilă decât în cazul în care camera de a cărei decizie se intenționează să se îndepărteze a declarat, la cererea camerei sesizate, că își menține poziția juridică […] Camera respectivă se pronunță asupra cererii și formulează răspunsul prin ordonanță dată în compunerea necesară pentru pronunțarea hotărârilor.
[…]”
III. Situația de fapt din litigiul principal, întrebările preliminare și procedura în fața Curții
13.
DF era angajat de V Handelsgesellschaft mbH (denumită în continuare „V”) din anul 1994. La 1 decembrie 2020, a fost deschisă o procedură de insolvență împotriva acestei societăți, iar UR a fost numit administrator judiciar.
14.
La 2 decembrie 2020, UR a decis încetarea contractului de muncă al lui DF cu începere de la 31 martie 2021 și, până la 29 decembrie 2020, a pus capăt tuturor celor 22 de contracte de muncă ale societății debitoare care mai erau în vigoare în octombrie 2020. Într‑o perioadă de 30 de zile el a concediat peste cinci lucrători.
15.
Ulterior, DF a introdus o acțiune pentru protecție împotriva concedierii sale la Arbeitsgericht Hamburg (Tribunalul pentru Litigii de Muncă din Hamburg, Germania), prin care a solicitat, pe de o parte, să se constate continuarea raportului de muncă și, pe de altă parte, obligarea UR la încadrarea în continuare în muncă a lui DF până la închiderea definitivă a procedurii împotriva concedierii. În susținerea acțiunea sale, DF arată că încetarea contractului său de muncă este nulă, întrucât UR nu a trimis în prealabil notificarea privind concedierea colectivă în sensul articolului 17 alineatul (1) din KSchG.
16.
UR a solicitat respingerea acțiunii formulate de DF, susținând că reglementarea privind concedierile colective nu era aplicabilă, având în vedere că V mai încadra în muncă numai 19 lucrători în momentul deschiderii procedurii de insolvență. Astfel, plafonul care impune efectuarea notificării menționate, prevăzut la articolul 17 alineatul (1) din KSchG, nu ar fi fost atins. Acesta a efectuat o astfel de notificare numai după 31 martie 2021.
17.
Prin hotărârea din 20 aprilie 2021, Arbeitsgericht Hamburg (Tribunalul pentru Litigii de Muncă din Hamburg) a admis acțiunea formulată de DF.
18.
Prin hotărârea din 3 februarie 2022, Landesarbeitsgericht Hamburg (Tribunalul Superior pentru Litigii de Muncă din Hamburg, Germania) a respins apelul declarat de UR împotriva acestei hotărâri.
19.
UR a formulat ulterior recurs împotriva acestei hotărâri la Bundesarbeitsgericht (Curtea Federală pentru Litigii de Muncă), instanța de trimitere, această acțiune fiind atribuită Camerei a șasea (Sechster Senat) a instanței respective (denumită în continuare „Camera a șasea”).
20.
Prin ordonanța din 11 mai 2023, această cameră a constatat că, la momentul concedierii în cauză, V mai încadra în muncă „în mod normal” mai mult de 20 de lucrători, astfel încât UR ar fi trebuit să notifice concedierea colectivă în temeiul articolului 17 alineatul (1) punctul 1 din KSchG înainte de a decide încetarea contractului de muncă al DF.
21.
Printr‑o altă ordonanță din 14 decembrie 2023, camera menționată a arătat că avea îndoieli cu privire la sancțiunea care trebuie aplicată în cazul lipsei unei asemenea notificări, precum și în prezența altor eventuale încălcări în cadrul procedurii de notificare în temeiul KSchG. Contrar jurisprudenței sale anterioare, aceeași cameră a apreciat că această sancțiune nu poate fi o cauză de nulitate a încetării contractului în temeiul articolului 134 din BGB. Pe de o parte, articolul 17 alineatele (1) și (3) din KSchG, care prevede obligația de notificare prealabilă a unei concedieri colective, nu poate fi considerat o normă de interdicție, în sensul articolului 134 din BGB. Pe de altă parte, sancțiunea nulității nu ar fi prevăzută nici la articolul 4 alineatul (1) din Directiva 98/59.
22.
Camera a șasea consideră astfel că sancționarea erorilor care afectează procedura de notificare sau lipsa notificării privind concedierea colectivă nu poate fi o cauză de nulitate a încetării contractului de muncă. Ar fi de competența exclusivă a legiuitorului național să prevadă o asemenea sancțiune.
23.
Totuși, această cameră se consideră împiedicată, în prezenta cauză, să se pronunțe în acest sens, întrucât practica jurisprudențială a Camerei a doua (Zweiter Senat) a Bundesarbeitsgericht (Curtea Federală pentru Litigii de Muncă) (denumită în continuare „Camera a doua”) referitoare la sancțiunile care trebuie aplicate în cazul unor încălcări săvârșite în cadrul procedurii de notificare nu îi permite să se îndepărteze ea însăși de propria jurisprudență anterioară, în măsura în care articolul 45 alineatul (3) din ArbGG ar prevedea o procedură internă de consultare prin care se urmărește să se pună capăt unor divergențe de interpretare între diferitele camere ale acestei instanțe.
24.
În temeiul dispoziției menționate, Camera a șasea, prin ordonanța din 14 decembrie 2023, a adresat astfel Camerei a doua întrebarea dacă „[menținea] opinia juridică […] conform căreia încetarea unui contract de muncă, ca act juridic, [a] înc[ălcat] o interdicție legală în sensul articolului 134 din [BGB], determinând nulitatea [încetării] în cazul în care, în momentul în care a intervenit [această încetare], nu exista[se] o notificare validă în conformitate cu articolul 17 alineatele (1) și (3) din [KSchG]. În fapt, Camera a doua a statuat până în prezent că o încetare a contractului de muncă în lipsa unei astfel de notificări prealabile era nulă și nu putea pune capăt respectivului contract de muncă.
25.
Or, având în vedere întrebarea care i‑a fost adresată, Camera a doua apreciază astfel că este de asemenea posibil să fie disproporționat să se ajungă, în special în temeiul obligațiilor impuse de dreptul Uniunii, la nulitatea unei asemenea încetări a contractului de muncă, în lipsa unei notificări prealabile a concedierii colective.
26.
În aceste condiții, Camera a doua a Bundesarbeitsgericht (Curtea Federală pentru Litigii de Muncă) a hotărât, prin decizia din 1 februarie 2024, primită de Curte la 20 februarie 2024, să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)
Articolul 4 alineatul (1) din [Directiva 98/59] trebuie interpretat în sensul că încetarea unui contract de muncă din cadrul unei concedieri colective supuse obligației de notificare poate determina încetarea raportului de muncă al unui lucrător vizat abia după expirarea perioadei de blocare a concedierilor?
În cazul unui răspuns afirmativ la prima întrebare:
2)
Expirarea perioadei de blocare a concedierilor presupune atât o notificare cu privire la concedierea colectivă, cât și ca aceasta din urmă să îndeplinească cerințele prevăzute la articolul 3 alineatul (1) al patrulea paragraf din Directiva 98/59?
3)
Angajatorul care, fără a efectua (în mod corespunzător) notificarea privind concedierea colectivă, a decis încetarea unor contracte de muncă supusă unei obligații de notificare poate realiza ex post o asemenea notificare, cu consecința că raporturile de muncă ale lucrătorilor vizați pot înceta după expirarea perioadei de blocare a concedierilor, ca efect al încetării contractelor de muncă declarate deja anterior?
În cazul unui răspuns afirmativ la prim[ele două întrebări]:
4)
Este compatibilă cu articolul 6 din Directiva 98/59 prevederea din dreptul național care permite autorității publice competente să constate, într‑un caz concret, prin intermediul unui act pe care lucrătorul nu‑l poate ataca și care este obligatoriu pentru instanțele competente în materia dreptului muncii, data expirării perioadei de blocare a concedierilor sau este imperativ necesar ca lucrătorul să aibă la dispoziție o cale de atac având ca obiect verificarea corectitudinii constatării făcute de autoritatea publică?”
27.
UR și Comisia Europeană au depus observații scrise în fața Curții. Curtea a decis să nu organizeze o ședință de audiere a pledoariilor în prezenta cauză.
IV. Analiză
28.
Astfel cum am arătat în introducerea la prezentele concluzii, înainte de a analiza pe fond cererea de decizie preliminară (secțiunea B), și deși admisibilitatea acestei cereri nu a fost pusă în discuție de niciuna dintre părțile interesate care au depus observații scrise, ne pare oportun, având în vedere particularitățile procedurii în cadrul căreia Camera a doua a sesizat Curtea, să abordăm acest aspect pentru a înlătura eventuale îndoieli cu privire la admisibilitatea cererii respective (secțiunea A).
A. Cu privire la admisibilitatea cererii de decizie preliminară
29.
Din decizia de trimitere reiese că articolul 45 din ArbGG prevede o procedură specială în cazul unor divergențe de interpretare între camerele Bundesarbeitsgericht (Curtea Federală pentru Litigii de Muncă). Instanța de trimitere explică faptul că, în temeiul articolului 45 alineatele (2) și (3) din ArbGG, o cameră a Bundesarbeitsgericht (Curtea Federală pentru Litigii de Muncă) se poate îndepărta de jurisprudența unei alte camere a acestei instanțe doar cu condiția ca aceasta să renunțe la analiza sa ca răspuns la o cerere în acest sens sau, în caz contrar, ca Marea Cameră a Bundesarbeitsgericht (Curtea Federală pentru Litigii de Muncă) să fi pronunțat o decizie cu privire la răspunsul exact care trebuie dat la problema juridică care se află în centrul divergenței. Prin urmare, este vorba despre o procedură internă de consultare prin care se urmărește să se pună capăt unor divergențe de interpretare între diferite camere ale acestei instanțe, a cărei punere în aplicare este o condiție de admisibilitate a sesizării Marii Camere (
4
). În cadrul acestei proceduri, prin decizia din 14 decembrie 2023, Camera a șasea a adresat o întrebare Camerei a doua, în temeiul articolului 45 alineatul (3) prima teză din ArbGG.
30.
Ținând seama de particularitățile procedurii menționate, s‑ar putea ridica problema dacă Camera a doua constituie o instanță, în sensul articolului 267 TFUE. Considerăm însă că abordarea care trebuie adoptată în acest context ar putea fi ghidată de următoarele considerații.
31.
În primul rând, este consacrat faptul că mecanismul trimiterii preliminare constituie un instrument de cooperare între Curte și instanțele naționale. Potrivit articolului 267 TFUE, toate instanțele statelor membre sunt abilitate să sesizeze Curtea cu o trimitere preliminară. Potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, pentru a aprecia dacă organismul de trimitere în cauză are caracterul unei „instanțe” în sensul articolului 267 TFUE, aspect care ține exclusiv de dreptul Uniunii, Curtea ia în considerare un ansamblu de elemente, precum originea legală a acestui organism, caracterul său permanent, caracterul obligatoriu al competenței sale, natura contradictorie a procedurii sale, aplicarea de către organismul menționat a normelor de drept, precum și independența acestuia (
5
).
32.
În această privință, este clar că, pe plan instituțional, Camera a doua îndeplinește toate aceste criterii. Astfel, sub rezerva verificării de către instanța de trimitere, dosarul de care dispune Curtea nu conține niciun element de natură să pună în discuție caracterul unei instanțe, în sensul articolului 267 TFUE (
6
).
33.
În al doilea rând, este important de amintit că condițiile în care Curtea își îndeplinește funcția în materie preliminară sunt independente de natura și de obiectivul procedurilor contencioase inițiate în fața instanțelor naționale. Articolul 267 TFUE se referă la hotărârea care urmează să fie pronunțată de instanța națională fără a prevedea un regim special în funcție de natura acesteia (
7
). În acest context, jurisprudența Curții acordă o importanță deosebită aspectului dacă există un litigiu pendinte pe rolul instanțelor naționale și dacă acestea din urmă sunt chemate să se pronunțe în cadrul unei proceduri destinate să se finalizeze printr‑o decizie cu caracter jurisdicțional. Numai în cazul în care sunt îndeplinite aceste două condiții, instanțele naționale au competența să sesizeze Curtea (
8
).
34.
În plus, Curtea subliniază în jurisprudența sa că justificarea trimiterii preliminare nu rezidă în formularea unor opinii consultative cu privire la probleme generale sau ipotetice, ci în nevoia inerentă soluționării efective a unui astfel de litigiu. După cum reiese din însuși modul de redactare a articolului 267 TFUE, decizia preliminară solicitată trebuie să fie „necesară” pentru a permite instanței de trimitere să „pronunțe o hotărâre” în cauza cu care este sesizată (
9
). Astfel, Curtea a amintit în numeroase rânduri că această instanță trebuie chemată să adopte o decizie susceptibilă să ia în considerare hotărârea preliminară (
10
).
35.
În mod cert, niciun litigiu nu este pendinte în fața Camerei a doua, litigiul concret dintre părțile din litigiul principal fiind pendinte în fața Camerei a șasea. Prezenta cerere de decizie preliminară urmărește astfel să răspundă unor probleme juridice care se află în centrul divergenței de interpretare dintre aceste două camere. Totuși, după cum reiese din decizia de trimitere, Curtea a fost sesizată de Camera a doua în cadrul unei proceduri de consultare internă obligatorii în cadrul Bundesarbeitsgericht (Curtea Federală pentru Litigii de Muncă), care are, potrivit înțelegerii noastre cu privire la articolul 45 din ArbGG, caracterul unei proceduri incidente. Sub rezerva verificării de către instanța de trimitere, această etapă procedurală face, așadar, parte integrantă din procedura judiciară germană pendinte în fața instanței respective care, luată în considerare în ansamblu, poate permite soluționarea litigiului dintre UR și DF. Cu alte cuvinte, mecanismul intern de consultare prevăzut la articolul 45 din ArbGG se integrează, ca etapă intermediară, în procedura judiciară germană, considerată în general, care conduce la pronunțarea hotărârii Camerei a șasea (
11
). În consecință, răspunsul Camerei a doua în temeiul articolului 45 alineatul (3) din ArbGG, în raport cu situația de fapt din litigiul pendinte în fața Camerei a șasea, care va fi analizat din perspectiva hotărârii preliminare pronunțate de Curte, va permite Camerei a șasea să se pronunțe pe fondul litigiului principal pendinte în fața sa.
36.
Prin urmare, procedura referitoare la consultarea internă, care face parte integrantă din ansamblul procedurii judiciare în curs în fața Bundesarbeitsgericht (Curtea Federală pentru Litigii de Muncă), răspunde unei nevoi obiective, și anume de a pune capăt unor divergențe de interpretare între diferite camere ale acestei instanțe (
12
), permițând astfel soluționarea litigiului în curs (
13
).
37.
Considerăm că o abordare diferită de cea expusă la punctul 35 din prezentele concluzii ar putea conduce, în definitiv, la o „fragmentare fictivă” a acestui tip de proceduri naționale, în condițiile în care este vorba despre un singur litigiu, întrucât își are originea în aceeași situație de fapt. O asemenea fragmentare artificială a procedurii judiciare germane ar avea drept consecință că Bundesarbeitsgericht (Curtea Federală pentru Litigii de Muncă) ar fi împiedicată să sesizeze Curtea în cadrul mecanismului trimiterii preliminare în timpul fazei de consultare internă dintre camerele sale, în condițiile în care această posibilitate există în alte faze ale aceleiași proceduri (
14
). În opinia noastră, un asemenea rezultat ar fi lipsit de coerență, în sensul că, din motive de economie procedurală, această instanță ar trebui să poată sesiza Curtea de îndată ce o chestiune referitoare la interpretarea dreptului Uniunii se dovedește necesară, chiar dacă această chestiune este ridicată în cadrul fazei de consultare internă dintre camerele sale.
38.
În această privință, ținem să amintim, pe de o parte, că Curtea a considerat deja că noțiunea de „a pronunța o hotărâre” în sensul articolului 267 al doilea paragraf TFUE „trebuie interpretată în sens larg” și „trebuie înțeleasă […] în sensul că înglobează întreaga procedură care conduce la pronunțarea hotărârii instanței de trimitere” (
15
). În opinia Curții, această noțiune cuprinde astfel „întregul proces de elaborare a hotărârii” (
16
).
39.
Pe de altă parte, în Hotărârea Garofalo ș.a. (
17
), Curtea a statuat deja ca fiind admisibilă o cerere de decizie preliminară în temeiul articolului 267 TFUE privind întrebări adresate de o înaltă instanță națională referitoare la interpretarea acestui articol și a Directivei 86/457/CEE (
18
) și ridicate în cadrul mai multor căi de atac extraordinare introduse de doamna Garofalo și de alți zece medici. În concluzii, avocatul general Ruiz‑Jarabo Colomer a considerat că acesta organ „își [putea] păstra caracterul jurisdicțional chiar și atunci când nu se pronunț[a] el însuși, ci emit[ea] avize în cadrul unei proceduri de contestare a unor acte administrative la fel de specifice ca o cale de atac extraordinară” (
19
). Astfel, constatând că „[a]cest aviz, care cuprinde atât o motivare, cât și un dispozitiv, face parte integrantă dintr‑o procedură care […] este singura de natură să permită soluționarea conflictului
dintre particularii la administrare”, Curtea a admis admisibilitatea cererii de decizie preliminară, declarând că, „atunci când emite un aviz în cadrul unei căi de atac extraordinare, [organul respectiv] constituie o instanță în sensul articolului [267 TFUE]” (
20
).
40.
În speță, subliniem că, în temeiul articolului 45 alineatul (3) din ArbGG, faza consultării interne prin care se urmărește să se pună capăt unor divergențe de interpretare între diferitele camere ale Bundesarbeitsgericht (Curtea Federală pentru Litigii de Muncă) va conduce la o decizie cu caracter jurisdicțional, și anume o ordonanță care dispune de o motivare și de un dispozitiv (
21
).
41.
În al treilea și ultimul rând, trebuie amintit că Curtea a statuat că un organ jurisdicțional care nu se pronunță în ultimă instanță trebuie să fie liber să sesizeze Curtea cu întrebările care îl preocupă (
22
). În consecință, o instanță națională sesizată cu o cauză, atunci când consideră că, în cadrul acesteia, se ridică o chestiune privind interpretarea dreptului Uniunii, are posibilitatea sau obligația, după caz, de a se adresa Curții cu titlu preliminar, fără ca această posibilitate sau această obligație să poată fi împiedicată de norme naționale de natură legislativă sau jurisprudențială (
23
).
42.
În consecință, trebuie să se considere că, în contextul fazei de consultare internă prin care se urmărește să se pună capăt unor divergențe de interpretare între diferitele camere ale Bundesarbeitsgericht (Curtea Federală pentru Litigii de Muncă), pentru motivele enunțate la punctele precedente din prezentele concluzii, Camera a doua îndeplinește condițiile stabilite de Curte în jurisprudența sa (
24
) și, prin urmare, este abilitată să o sesizeze în cadrul prezentei trimiteri preliminare.
43.
Din ansamblul considerațiilor care precedă rezultă că cererea de decizie preliminară trebuie declarată admisibilă.
B. Cu privire la întrebările preliminare
44.
În continuarea prezentelor concluzii, vom examina, în primul rând, ținând seama de argumentele formulate în această privință de UR și de Comisie, dacă a doua și a patra întrebare sunt inadmisibile. Considerând că aceasta este situația, vom analiza pe fond, în al doilea rând, prima și a treia întrebare.
1.
Cu privire la admisibilitate
45.
În observațiile scrise, UR invocă inadmisibilitatea celei de a doua și a celei de a patra întrebări. În această privință, el arată că instanța de trimitere nu ar fi indicat în mod concret motivele pentru care aceste întrebări ar fi pertinente pentru soluționarea litigiului. Astfel, angajatorul nu ar fi efectuat nicio notificare privind concedierea colectivă și, în consecință, întrebările menționate nu ar fi determinante.
46.
În ceea ce o privește, Comisia consideră că a patra întrebare este inadmisibilă. Astfel, litigiul principal nu ar privi conformitatea unei notificări cu Directiva 98/59, ci consecințele, în temeiul acestei directive, ale lipsei notificării prealabile privind concedierea colectivă de către angajator.
47.
În această privință, trebuie amintit că este consacrat faptul că procedura instituită la articolul 267 TFUE este un instrument de cooperare între Curte și instanțele naționale cu ajutorul căruia Curtea furnizează acestora din urmă elementele de interpretare a dreptului Uniunii care le sunt necesare pentru soluționarea litigiului asupra cărora urmează să se pronunțe (
25
). Această procedură are drept scop să contribuie direct și reciproc la elaborarea unei hotărâri în vederea asigurării aplicării uniforme a dreptului Uniunii în toate statele membre (
26
).
48.
Potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, în cadrul acestei cooperări judiciare, numai instanțele naționale care sunt sesizate cu soluționarea litigiului principal și care trebuie să își asume răspunderea pentru hotărârea judecătorească ce urmează a fi pronunțată au competența să aprecieze, luând în considerare particularitățile fiecărei cauze, atât necesitatea unei decizii preliminare pentru a fi în măsură să pronunțe propria hotărâre, cât și pertinența întrebărilor pe care le adresează Curții (
27
). În consecință, în cazul în care întrebările adresate privesc interpretarea dreptului Uniunii, Curtea este, în principiu, obligată să se pronunțe (
28
).
49.
Deși este adevărat că întrebările preliminare privind dreptul Uniunii beneficiază de o prezumție de pertinență, trebuie subliniat că, potrivit unei jurisprudențe constante, justificarea trimiterii preliminare nu rezidă în formularea unor opinii consultative cu privire la probleme generale sau ipotetice, ci în nevoia inerentă soluționării efective a unui litigiu (
29
).
50.
În ceea ce privește a doua întrebare, instanța de trimitere ridică în esență problema dacă, în cazul unui răspuns afirmativ la prima întrebare, articolul 4 alineatul (1) din Directiva 98/59 trebuie interpretat în sensul că expirarea perioadei de blocare a concedierilor de 30 de zile (denumită în continuare „perioada de blocare a concedierilor”) prevăzute de această dispoziție impune nu numai notificarea concedierii colective, ci și ca această notificare să fie conformă cu articolul 3 alineatul (1) al patrulea paragraf din directiva menționată.
51.
În speță, considerăm că această întrebare ține de situațiile menționate mai sus, în care prezumția de pertinență a unei întrebări preliminare poate fi răsturnată (
30
). Astfel, această întrebare urmărește să determine consecințele unei eventuale notificări prealabile a unei concedieri colective autorității publice competente, efectuată într‑un mod neconform cu cerințele articolului 3 alineatul (1) al patrulea paragraf din Directiva 98/59. Cu alte cuvinte, instanța de trimitere urmărește să afle dacă concedierea colectivă poate produce efecte la expirarea perioadei de blocare a concedierilor în pofida neconformității cu această dispoziție a unei notificări efectuate de angajator. Prin urmare, interpretarea solicitată a dreptului Uniunii în cadrul întrebării menționate nu are o legătură directă cu obiectul litigiului principal.
52.
În această privință, reiese cu claritate din dosarul de care dispune Curtea că, în cadrul litigiului principal, angajatorul în discuție nu a executat, înainte de rezilierea contractului de muncă în cauză, obligația de a efectua o astfel de notificare prealabilă prevăzută la articolul 3 alineatul (1) primul paragraf din Directiva 98/59. Împrejurarea că această întrebare s‑ar putea dovedi pertinentă în cadrul procedurii interne de consultare, în temeiul articolului 45 din ArbGG, nu este susceptibilă să înlăture caracterul ipotetic al respectivei întrebări (
31
).
53.
Având în vedere cele ce precedă, propunem Curții să considere că această întrebare este inadmisibilă.
54.
În ceea ce privește a patra întrebare, instanța de trimitere urmărește să afle în esență dacă, în cazul unui răspuns afirmativ la primele două întrebări, articolul 6 din Directiva 98/59 trebuie interpretat în sensul că dreptul național lasă autorității publice competente sarcina de a constata, într‑un caz concret, prin intermediul unui act pe care lucrătorul nu îl poate ataca și care este obligatoriu pentru instanțele competente în materia dreptului muncii, data expirării perioadei de blocare a concedierilor sau este imperativ necesar ca lucrătorul să aibă la dispoziție o cale de atac având ca obiect verificarea corectitudinii constatării făcute de autoritatea respectivă.
55.
Ținem să subliniem că, în lipsa unei notificări prealabile a concedierii colective în împrejurările din litigiul principal, din niciun element din dosarul de care dispune Curtea nu reiese că autoritatea publică competentă ar fi stabilit efectiv, în mod definitiv și obligatoriu pentru lucrători, data expirării perioadei de blocare a concedierilor prevăzute la articolul 4 alineatul (1) din Directiva 98/59. În consecință, problema ridicată de această întrebare are caracter ipotetic și, prin urmare, nu este relevantă pentru soluționarea litigiului principal. În aceste condiții, prezumția de pertinență a acestei întrebări, astfel cum a fost amintită mai sus, este răsturnată (
32
).
56.
Având în vedere cele ce precedă, propunem Curții să declare a patra întrebare inadmisibilă.
2.
Cu privire la fond
57.
În continuarea prezentelor concluzii, vom aborda, în primul rând, consecințele juridice ale nerespectării obligației de notificare către autoritatea publică competentă, în temeiul articolului 3 alineatul (1) din Directiva 98/59, și în special efectele termenului prevăzut la articolul 4 alineatul (1) din această directivă, înainte de a examina, în al doilea rând, posibilitatea și condițiile de îndreptare ulterioară a situației care rezultă din această notificare omisă inițial.
a)
Cu privire la domeniul de aplicare al obligației de notificare către autoritatea publică competentă: efectele termenului prevăzut la articolul 4 alineatul (1) primul paragraf din Directiva 98/59
58.
Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere urmărește să afle în esență dacă articolul 4 alineatul (1) din Directiva 98/59 trebuie interpretat în sensul că încetarea unui contract de muncă din cadrul unei concedieri colective, care trebuie să facă obiectul unei obligații de notificare prealabilă către autoritatea publică competentă, în temeiul articolului 3 alineatul (1) din această directivă, poate determina încetarea raportului de muncă al unui lucrător abia după expirarea perioadei de blocare a concedierilor prevăzute de articolul menționat.
59.
În această privință, instanța respectivă consideră că este determinant să se facă diferența între situația lipsei totale a notificării privind concedierea colectivă și cea a unei notificări care nu îndeplinește condițiile formale sau materiale prevăzute de dreptul național sau de dreptul Uniunii (
33
).
60.
În speță, astfel cum am arătat deja, din decizia de trimitere reiese că angajatorul nu a respectat, înainte de încetarea contractului de muncă al lui DF, obligația de notificare prealabilă prevăzută la articolul 3 alineatul (1) primul paragraf din Directiva 98/59 (
34
). Prin urmare, este vorba despre o situație de lipsă totală a unei notificări prealabile privind concedierea colectivă, în privința căreia această instanță explică faptul că, în dreptul național, raportul de muncă care a făcut obiectul încetării contractului ar continua, în conformitate cu articolul 18 alineatul (1) din KSchG, până la expirarea perioadei de blocare a concedierilor de o lună.
61.
În acest context, se ridică, așadar, problema consecințelor juridice ale nerespectării de către angajator a obligațiilor prevăzute la articolele 3 și 4 din Directiva 98/59.
62.
UR și Comisia sunt de acord cu privire la interpretarea care trebuie dată acestei dispoziții.
63.
În această privință, am dori să amintim de la bun început că, potrivit unei jurisprudențe constante, în vederea interpretării unei dispoziții a dreptului Uniunii, trebuie să se țină seama nu numai de formularea acestei dispoziții, ci și de contextul în care se înscrie aceasta și de obiectivele urmărite de reglementarea din care face parte. Geneza dispoziției menționate poate de asemenea să ofere elemente relevante pentru interpretarea sa (
35
). Prin urmare, vom începe cu examinarea pe scurt a formulării dispoziției în cauză.
1) Formularea
64.
Potrivit articolului 4 alineatul (1) primul paragraf din Directiva 98/59, „[c]oncedierile colective preconizate, notificate autorității publice competente, produc efecte în cel puțin 30 de zile de la notificarea prevăzută la articolul 3 alineatul (1), fără a aduce atingere dispozițiilor care reglementează drepturile individuale cu privire la perioada de preaviz”.
65.
În această privință, astfel cum arată Comisia, nu există nicio îndoială că încetarea unui contract de muncă poate pune capăt raportului de muncă abia după expirarea termenului prevăzut la articolul 4 alineatul (1) primul paragraf din Directiva 98/59 (
36
).
66.
Această interpretare rezultă, în opinia noastră, nu numai din modul clar de redactare a articolului 4 alineatul (1) primul paragraf din Directiva 98/59, ci și din contextul și din economia generală în care se înscrie această dispoziție.
2) Contextul și economia generală
67.
Trebuie amintit de la bun început că, de îndată ce sunt îndeplinite condițiile de natură cantitativă și temporală stabilite la articolul 1 din Directiva 98/59 pentru aplicarea sa, cele două serii de obligații procedurale impuse angajatorului care intenționează să efectueze concedieri colective trebuie respectate (
37
).
68.
În ceea ce privește, în primul rând, obligațiile stabilite în cadrul procedurii de informare și de consultare a reprezentanților lucrătorilor (
38
), prevăzută la articolul 2 din Directiva 98/59, trebuie subliniat că articolul 2 alineatul (2) primul paragraf din această directivă prevede că consultările se referă la posibilitățile de a evita concedierile colective sau de a reduce numărul de lucrători afectați, precum și la posibilitățile de a atenua consecințele prin recurgerea la măsuri sociale însoțitoare vizând între altele sprijin pentru redistribuirea sau recalificarea lucrătorilor concediați (
39
). În special, în temeiul articolului 2 alineatul (3) primul paragraf din directiva menționată, angajatorul are obligația să furnizeze reprezentanților lucrătorilor toate informațiile utile și, în orice caz, să le comunice în scris informațiile menționate la articolul 2 alineatul (3) al doilea paragraf din aceeași directivă. Astfel, transmiterea de informații autorității publice competente, vizată de dispoziția menționată, intervine numai în scopuri informative și de pregătire pentru ca autoritatea competentă să poată, dacă este cazul, să își exercite în mod eficace prerogativele prevăzute la articolul 4 din Directiva 98/59 (
40
).
69.
În ceea ce privește, în al doilea rând, obligațiile prevăzute în cadrul procedurii de notificare instituite de legiuitorul Uniunii la articolele 3 și 4 din Directiva 98/59, trebuie amintit că, în temeiul articolului 3 alineatul (1) din această directivă, „[a]ngajatorii notifică în scris autoritatea publică competentă cu privire la orice concediere colectivă preconizată” (
41
). Observăm că această dispoziție conține o normă materială care cuprinde obligația angajatorului de a efectua notificarea prealabilă cu privire la orice concediere colectivă preconizată.
70.
În această privință, nu trebuie să se piardă din vedere că faptul că această obligație se înscrie în cadrul procedurii de notificare prealabilă a autorității publice competente implică, contrar obligațiilor prevăzute în cadrul procedurii de informare și de consultare a reprezentanților lucrătorilor, că lucrătorii care vor fi vizați de concedierea colectivă au fost deja desemnați și aceasta va avea loc cu siguranță. În consecință, deși obligațiile prevăzute, pe de o parte, la articolul 2 alineatul (3) și, pe de altă parte, la articolul 3 alineatul (1) din Directiva 98/59 au o legătură evidentă, acestea sunt obligații diferite, impuse în cadrul a două proceduri diferite în cursul unei proceduri de concediere colectivă și, prin urmare, neexecutarea lor are consecințe juridice diferite. Această diferență pare să fie la originea îndoielilor instanței de trimitere.
71.
Odată făcute aceste clarificări, trebuie amintit că Curtea a considerat că articolele 3 și 4 din Directiva 98/59 prevăd că concedierile colective preconizate trebuie notificate autorității publice competente și că asemenea concedieri nu pot produce efecte decât după un anumit termen pe care această autoritate îl utilizează pentru a căuta soluții la problemele ridicate de concedierile colective astfel preconizate (
42
). În fapt, această căutare de soluții este, în conformitate cu articolul 4 alineatul (2) din directiva menționată, obiectivul procedurii de notificare.
72.
În special, după cum a explicat deja Curtea, o asemenea obligație de notificare trebuie să permită autorității publice competente să exploreze, pe baza tuturor informațiilor care îi sunt transmise de angajator, posibilitățile de a limita, prin măsuri adaptate datelor ce caracterizează piața ocupării forței de muncă și activitatea economică în care se înscriu aceste concedieri colective, consecințele negative ale acestora din urmă (
43
). În acest scop, termenul de 30 de zile prevăzut la articolul 4 alineatul (1) primul paragraf din Directiva 98/59 pentru cazurile în care angajatorul a executat obligația de notificare prevăzută la articolul 3 alineatul (1) din această directivă corespunde, în opinia Curții, „perioadei minime” de care autoritatea publică competentă trebuie să poată dispune (
44
). În această privință, Curtea a indicat deja că, rezervând în mod expres dispozițiile care reglementează drepturile individuale cu privire la perioada de preaviz, articolul 4 alineatul (1) primul paragraf din directiva menționată vizează în mod necesar ipoteza încetărilor deja efectuate, care determină curgerea unui astfel de termen (
45
).
73.
Rezultă, în opinia noastră, că perioada de blocare a concedierilor are drept consecință juridică suspendarea efectelor încetării raportului de muncă pentru fiecare lucrător vizat de o concediere colectivă a cărui încetare a contractului de muncă a fost efectuată pentru a permite, în definitiv, autorității publice competente să exploreze posibile soluții, în conformitate cu articolul 4 alineatul (2) din Directiva 98/59. Prin urmare, această autoritate are dreptul să considere că raporturile de muncă cu lucrătorii vizați nu încetează înainte de expirarea perioadei de blocare a concedierilor. În consecință, considerăm că încetarea unui contract de muncă poate pune capăt raportului de muncă abia după expirarea termenului prevăzut la articolul 4 alineatul (1) primul paragraf din directiva respectivă.
74.
Considerăm că această interpretare este de asemenea confirmată de obiectivele urmărite de directiva menționată, precum și de geneza acesteia.
3) Obiectivele și geneza Directivei 98/59
75.
Amintim mai întâi că din cuprinsul considerentului (2) al Directivei 98/59 reiese că aceasta urmărește acordarea unei protecții sporite lucrătorilor în cazul concedierilor colective, luându‑se în considerare necesitatea dezvoltării economice și sociale echilibrate în cadrul Uniunii Europene. În special, potrivit considerentelor (3) și (7) ale acestei directive, diferențele care există încă între dispozițiile în vigoare din statele membre cu privire la măsurile destinate să atenueze consecințele concedierilor colective trebuie să facă obiectul unei apropieri a legislațiilor (
46
). În plus, potrivit considerentului (4) al directivei menționate, denaturările dintre nivelurile de protecție obținute în materie de concediere colectivă de legislațiile naționale pot avea un efect direct asupra funcționării pieței interne (
47
).
76.
Ținem să arătăm în continuare că reiese din jurisprudența constantă a Curții că obiectivul principal al Directivei 98/59 constă în a asigura că o consultare a reprezentanților lucrătorilor și informarea autorității publice competente precedă concedierile colective (
48
). Astfel, această directivă nu asigură decât o armonizare parțială a normelor de protecție a lucrătorilor în cazul concedierii colective, și anume a procedurii care trebuie urmată în cazul unor asemenea concedieri (
49
).
77.
Astfel, Curtea a precizat deja în cadrul procedurii de consultare și de informare în special că, având în vedere finalitatea obligației de
transmitere de informații și faptul că intervine într‑un stadiu în care concedierile colective sunt doar avute în vedere de angajator, acțiunea autorității publice competente nu are vocația de a trata situația individuală a fiecăruia dintre lucrători, ci urmărește să cuprindă în mod global concedierile colective preconizate (
50
).
78.
În mod analog, s‑ar putea susține că obligația de
notificare prealabilă privind concedierea colectivă nu poate să aibă drept finalitate nici să confere o protecție individuală lucrătorilor vizați de acea concediere colectivă (
51
). Este suficient să se amintească în această privință că Directiva 98/59 nu urmărește să instituie un mecanism de compensare financiară generală la nivelul Uniunii în cazul pierderii locului de muncă (
52
). Astfel, modalitățile protecției care trebuie acordată unui lucrător care a făcut obiectul unei concedieri colective nelegale, din cauza unei încălcări a criteriilor pe care angajatorul este obligat să se întemeieze pentru a stabili lucrătorii care urmează a fi concediați, sunt vădit lipsite de legătură cu obligațiile de notificare și de consultare care rezultă din această directivă. În opinia Curții, nici aceste modalități, nici criteriile de selecție respective nu intră în domeniul de aplicare al directivei menționate. În consecință, acestea rămân de competența statelor membre (
53
).
79.
În aceste condiții, obiectivul principal al Directivei 98/59 de a asigura că o consultare a reprezentanților lucrătorilor și informarea autorității publice competente precedă concedierile colective ar fi afectat în cazul în care, contrar celor prevăzute la articolul 4 alineatul (1) din această directivă, angajatorul ar putea pune capăt raportului de muncă al unui angajat înaintea notificării și, în consecință, a expirării perioadei de blocare a concedierilor, care începe să curgă de la această notificare, opunându‑se astfel oricărei căutări de soluții de către autoritatea publică competentă la problemele ridicate de concedierile colective preconizate, așa cum impune articolul 4 alineatul (2) din directiva menționată.
80.
În sfârșit, trebuie să subliniem că, contrar considerațiilor UR, această interpretare este susținută și de geneza Directivei 98/59. În fapt, această directivă a reformat Directiva 75/129/CEE (
54
), preluând, la articolele 3 și 4, articolele 3 și 4 din această din urmă directivă fără a se aduce vreo modificare substanțială (
55
). Astfel, faptul că aceste articole au rămas neschimbate demonstrează, în opinia noastră, determinarea legiuitorului Uniunii de a stabili în aceste dispoziții obligația de notificare prealabilă în scris a autorității publice competente cu privire la orice concediere preconizată, aceasta producând efecte în cel puțin 30 de zile de la notificarea menționată, utilizând astfel termenul amintit în favoarea autorității respective.
81.
Desigur, așa cum arată UR, propunerea inițială a Comisiei referitoare la Directiva 75/129 prevedea includerea în aceasta a unei obligații pentru statele membre de a se asigura „că reprezentanții lucrătorilor și lucrătorii dispun de proceduri jurisdicționale în vederea executării obligațiilor prevăzute de prezenta directivă […] printre altele de proceduri de anulare a concedierilor colective în cauză, independent de posibilitatea de a recurge la alte proceduri” (
56
). UR deduce de aici că legiuitorul Uniunii nu a urmat propunerea Comisiei de a include obligația de a declara ineficiente concedierile colective în cazul nerespectării Directivei 98/59. Prin urmare, el susține că aceste consecințe juridice nu decurg din directiva menționată și, prin urmare, ar putea fi prevăzute în reglementarea statelor membre.
82.
Cu toate acestea, considerăm că argumentul respectiv al UR nu repune în discuție interpretarea prezentată mai sus potrivit căreia angajatorul nu poate pune capăt raportului de muncă al unui angajat înainte de notificare și, în consecință, înainte de expirarea perioadei de blocare a concedierilor, care începe să curgă de la data acestei notificări (
57
). În plus, argumentul menționat urmărește să confunde, pe de o parte, propunerea (nereținută) a Comisiei de a prevedea proceduri jurisdicționale specifice în statele membre în vederea executării obligațiilor prevăzute de viitoarea directivă cu, pe de altă parte, consecințele
juridice
ale nerespectării
Directivei 98/59. Astfel, deși lipsa validității concedierilor colective în cauză nu decurge în mod explicit din modul de redactare a dispozițiilor directivei menționate, aceasta rezultă totuși din termenii articolului 4 alineatul (1) primul paragraf, precum și din sistemul și din economia directivei respective. Este suficient să se observe că, în conformitate cu această dispoziție, interpretată a contrario, concedierile colective preconizate, notificate autorității publice competente, nu pot produce efecte înainte de expirarea termenului de 30 de zile de la notificare, astfel încât această consecință juridică este avută în vedere în mod implicit de dispoziția menționată (
58
).
83.
În consecință, interpretarea potrivit căreia ar fi posibil ca statele membre să prevadă consecințe juridice diferite printre altele de sancțiunile administrative, după cum a sugerat UR, ar fi contrară, pe de o parte, obiectivului principal al Directivei 98/59 care constă în delimitarea procedurii
concedierilor colective, cu alte cuvinte în a asigura că o consultare a reprezentanților lucrătorilor, precum și o notificare a autorității publice competente precedă aceste concedieri, și, pe de altă parte, obiectivului de a se acorda o protecție sporită lucrătorilor în cazul concedierilor colective (
59
). Pe de altă parte, o asemenea interpretare nu ar garanta concurența loială (
60
).
84.
Pentru a rezuma, este clar, în opinia noastră, că nerespectarea de către angajatorul în cauză a obligațiilor prevăzute la articolele 3 și 4 din Directiva 98/59 nu trebuie să rămână fără consecințe, cu excepția cazului în care se aduce atingere nu numai obiectivului directivei menționate, ci și efectului util al acesteia.
85.
În consecință, considerăm că trebuie să se răspundă la prima întrebare preliminară că articolul 4 alineatul (1) din Directiva 98/59 trebuie interpretat în sensul că încetarea unui contract de muncă din cadrul unei concedieri colective, care trebuie să facă obiectul unei notificări prealabile către autoritatea publică competentă, în temeiul articolului 3 alineatul (1) din această directivă, poate pune capăt raportului de muncă al unui angajat abia după expirarea perioadei de blocare a concedierilor prevăzute la acest articol.
b)
Cu privire la posibilitatea și la condițiile de îndreptare ulterioară a notificării prealabile
86.
Prin intermediul celei de a treia întrebări, instanța de trimitere ridică în esență problema dacă articolul 3 alineatul (1) și articolul 4 alineatul (1) din Directiva 98/59 trebuie interpretate în sensul că un angajator care a decis încetarea unor contracte de muncă fără să fi făcut o notificare prealabilă privind concedierea colectivă către autoritatea publică competentă, în sensul articolului 3 alineatul (1) primul paragraf din această directivă, poate efectua ulterior o astfel de notificare, cu consecința că, la expirarea perioadei de blocare a concedierilor prevăzute la articolul 4 alineatul (1) primul paragraf din directiva menționată, raporturile de muncă pot înceta ca efect al încetării contractelor de muncă efectuate anterior.
87.
Instanța de trimitere consideră că o încetare în cadrul unei concedieri colective supuse obligației de notificare prealabilă poate produce efecte numai din momentul în care a fost efectuată o asemenea notificare. Potrivit acestei instanțe, efectele unei astfel de încetări sunt „suspendate”, în temeiul articolului 18 alineatul (1) din KSchG, până la efectuarea notificării inițial omise, pentru a permite agenției pentru ocuparea forței de muncă competente să pregătească plasarea lucrătorilor vizați de concedierile colective. În această privință, instanța menționată consideră că faptul că perioada de blocare a concedierilor începe să curgă abia de la notificarea ulterioară garantează că autoritatea publică competentă dispune de termenul minim, și anume perioada de blocare a concedierilor, pentru a căuta soluții la problemele ridicate de concedierile colective în cauză, în conformitate cu articolul 4 alineatele (2) și (3) din Directiva 98/59. În opinia sa, Hotărârea Junk nu se opune acestui lucru.
88.
UR și Comisia nu sunt de acord cu privire la aspectul dacă un angajator care a decis încetarea contractelor de muncă în lipsa unei notificări prealabile poate face notificarea ulterior, cu consecința că încetarea contractelor de muncă în cauză produce efecte la expirarea perioadei de blocare a concedierilor, fără a fi necesar să se decidă o nouă încetare a contractului de muncă.
89.
Contrar celor susținute de UR, potrivit căruia validitatea concedierilor colective nu trebuie să fie afectată în cazul nerespectării Directivei 98/59 și raportul de muncă trebuie să pună capăt expirării termenului de preaviz, din analiza noastră cu privire la prima întrebare preliminară reiese că, în măsura în care încetarea unui contract de muncă din cadrul unei concedieri colective, care trebuie să facă obiectul unei notificări, poate pune capăt raportului de muncă al unui angajator abia după expirarea perioadei de blocare a concedierilor prevăzute de această directivă, o interpretare potrivit căreia încetările ar putea produce efecte înainte de notificarea prealabilă nu este posibilă având în vedere termenii, economia și obiectivele directivei menționate. Nu decurge din Hotărârea Junk nici o asemenea interpretare.
90.
În primul rând, în ceea ce privește importanța obligațiilor procedurale prevăzute de Directiva 98/59, trebuie amintit încă o dată că armonizarea parțială a normelor de protecție a lucrătorilor în cazul concedierii colective prevăzute de Directiva 98/59 privește procedura care trebuia urmată în cazul unor asemenea concedieri (
61
). Aceasta înseamnă că, pentru a decide încetarea contractelor de muncă, angajatorul care are în vedere concedieri colective trebuie să respecte obligațiile impuse de directiva menționată, care se structurează în jurul a două proceduri distincte și succesive care privesc, într‑o primă etapă, informarea și consultarea (articolul 2 din această directivă) și, într‑o a doua etapă, notificarea (articolele 3 și 4 din directiva menționată) (
62
). Cu alte cuvinte, aceste două proceduri formează o secvență în două etape în care, pe de o parte, cadrul referitor la informarea și consultarea angajatorului cu reprezentanții lucrătorilor cu privire la concedierile colective pe care are în vedere să le efectueze a fost conceput de legiuitorul Uniunii ca fiind anterior notificării către autoritatea publică competentă a concedierilor colective preconizate și, pe de altă parte, această notificare obligatorie este înțeleasă în sensul că precedă încetarea contractelor de muncă preconizate în proiectul respectiv.
91.
Ținem să subliniem în această privință că o interpretare literală, sistematică și teleologică nu susține nici posibilitatea de a inversa ordinea obligațiilor prevăzute la articolele 2, 3 și 4 din Directiva 98/59 în sarcina angajatorului, nici de a le omite (
63
). În special, trebuie amintit că, în temeiul articolului 3 alineatul (1) al patrulea paragraf din această directivă, notificarea „cuprinde toate informațiile utile cu privire la concedierile colective preconizate și la consultările cu reprezentanții lucrătorilor prevăzute la articolul 2 și, în special, motivele concedierilor, numărul lucrătorilor care urmează a fi concediați, numărul lucrătorilor încadrați în mod normal și perioada în care vor avea loc aceste concedieri” (
64
).
92.
Cu alte cuvinte, din legăturile existente între cele două proceduri prevăzute de Directiva 98/59 rezultă că, în conformitate cu articolul 3 alineatul (1) din aceasta din urmă, rolul autorității publice competente depinde de desfășurarea și de rezultatul procedurii de informare și de consultare a reprezentanților lucrătorilor. Astfel, obligația angajatorului de transmitere de informații în scris reprezentanților lucrătorilor, prevăzută la articolul 2 alineatul (3) primul paragraf din această directivă, urmărește să cuprindă în mod global concedierile colective preconizate. Astfel, faptul de a priva autoritatea publică competentă de transmiterea de informații, avută în vedere de articolul 2 alineatul (3) al doilea paragraf din directiva menționată, ar împiedica‑o să‑și exercite în mod eficient prerogativele prevăzute la articolul 4 din aceeași directivă (
65
).
93.
Rezultă că, în opinia noastră, pentru a aprecia importanța respectării obligațiilor procedurale prevăzute de Directiva 98/59, trebuie amintit că aceste proceduri au fost concepute de legiuitorul Uniunii pentru a contribui la protecția salariaților și, în consecință, pentru a garanta că, într‑o primă etapă, în cadrul concedierilor colective, angajatorul consultă și informează reprezentanții lucrătorilor și, într‑o a doua etapă, notifică în scris autoritatea publică competentă cu privire la orice concediere colectivă preconizată, astfel încât să se mențină securitatea juridică a acestor lucrători pe parcursul întregii perioade de concedieri colective.
94.
În al doilea rând, în ceea ce privește jurisprudența Curții, astfel cum am arătat deja, reiese în mod clar din Hotărârea Junk că angajatorul nu poate decide încetarea contractelor de muncă înainte de a fi inițiat procedurile respective (
66
). Acesta este motivul pentru care Curtea a amintit că, în conformitate cu articolul 4 alineatul (1) primul paragraf din Directiva 98/59, încetarea contractelor de muncă produce efecte numai la expirarea termenului de 30 de zile de la notificare, acesta corespunzând perioadei minime de care autoritatea publică competentă trebuie să poată dispune pentru a căuta soluții pentru lucrătorii vizați (
67
). Astfel, aceasta a insistat asupra faptului că termenul de preaviz nu expiră decât sub rezerva respectării termenului respectiv după notificare, iar rezerva respectivă privind expirarea unui termen de preaviz diferit de termenul prevăzut de directiva menționată ar fi lipsită de sens în cazul în care nu ar fi început să curgă niciun preaviz (
68
). În aceste condiții, Curtea a constatat că articolele 3 și 4 din directiva respectivă nu se opun încetării contractelor de muncă în cursul procedurii pe care o instituie, cu condiția
ca această încetare să aibă loc după notificarea concedierii colective preconizate autorității publice competente (
69
).
95.
În al treilea și ultimul rând, suntem de acord cu opinia Comisiei potrivit căreia această interpretare, pe de o parte, garantează nu numai că autoritatea publică competentă dispune de o perioadă de blocare a concedierilor efectivă pentru a căuta soluții pentru lucrătorii în cauză, ci și că aceștia din urmă pot presupune că încetarea contractului lor de muncă va produce efecte în privința lor. Pe de altă parte, o asemenea interpretare permite lucrătorilor în cauză să dispună de perioada menționată pentru a verifica dacă notificarea a fost făcută în conformitate cu cerințele aplicabile concedierii colective în temeiul Directivei 98/59. Interpretarea respectivă este astfel de natură să garanteze protecția lucrătorilor în cazul concedierii colective, evitând în același timp efectele negative care decurg din nerespectarea de către angajator a obligațiilor procedurale prevăzute de această directivă, și anume, pe de o parte, lipsa de informare și de consultare a reprezentanților lucrătorilor și, pe de altă parte, incertitudinea acestor lucrători cu privire la momentul la care încetarea contractelor de muncă produc efecte, astfel încât să se mențină securitatea juridică a acestora (
70
).
96.
În consecință, spre deosebire de instanța de trimitere, nu considerăm că consecințele juridice în cazul unei notificări tardive în mod corespunzător pot consta într‑o suspendare temporară a efectelor juridice ale respectivei încetări a contractelor de muncă. Astfel, succesiunea procedurilor și, în mod corelativ, a obligațiilor prevăzute în cadrul acestor proceduri, așa cum au fost concepute de legiuitorul Uniunii, ar fi repusă în discuție dacă angajatorul ar putea face notificarea după încetarea contractelor de muncă în cauză prin intermediul unei asemenea suspendări temporare. În opinia noastră, a considera că, la expirarea perioadei de blocare a concedierilor, prevăzută la articolul 4 alineatul (1) primul paragraf din Directiva 98/59, raporturile de muncă ar putea înceta ca efect al încetării contractelor de muncă efectuate anterior ar fi contrar efectului util al acestei directive.
97.
În speță, întrucât încetarea contractelor de muncă în litigiu a fost efectuată fără să se fi procedat la notificarea prealabilă a concedierii colective, din articolul 4 alineatul (1) primul paragraf din Directiva 98/59 reiese că această încetare nu a produs niciodată efecte în măsura în care, în lipsa notificării respective, termenul de 30 de zile nu a început niciodată să curgă.
98.
Prin urmare, considerăm că articolul 3 alineatul (1) și articolul 4 alineatul (1) din Directiva 98/59 trebuie interpretate în sensul că un angajator care a decis încetarea contractelor de muncă fără să fi efectuat o notificare prealabilă a concedierii colective către autoritatea publică competentă, în sensul articolului 3 alineatul (1) primul paragraf din această directivă, nu poate efectua ulterior o asemenea notificare, în măsura în care aceasta are drept consecință că, la expirarea perioadei de blocare a concedierilor, prevăzută de articolul 4 alineatul (1) primul paragraf din directiva menționată, raporturile de muncă pot înceta ca efect al rezilierii contractelor de muncă efectuate anterior. Pentru a îndrepta situația care rezultă dintr‑o notificare omisă inițial, angajatorul trebuie mai întâi să notifice în mod corespunzător autoritatea publică competentă cu privire la concedierea colectivă preconizată, apoi să decidă noi încetări ale contractelor de muncă în cauză, acestea producând efecte, în conformitate cu articolul 4 alineatul (1) primul paragraf din Directiva 98/59, în cel puțin 30 de zile de la depunerea notificării (
71
).
V. Concluzie
99.
Având în vedere ansamblul considerațiilor care precedă, propunem Curții să răspundă Camerei a doua a Bundesarbeitsgericht (Curtea Federală pentru Litigii de Muncă, Germania) după cum urmează:
1)
Articolul 4 alineatul (1) din Directiva 98/59/CE a Consiliului din 20 iulie 1998 privind apropierea legislațiilor statelor membre cu privire la concedierile colective, astfel cum a fost modificată prin Directiva (UE) 2015/1794 a Parlamentului European și a Consiliului din 6 octombrie 2015,
trebuie interpretat în sensul că
încetarea unui contract de muncă din cadrul unei concedieri colective, care trebuie să facă obiectul unei notificări prealabile către autoritatea publică competentă, în temeiul articolului 3 alineatul (1) din această directivă, poate pune capăt raportului de muncă al unui angajat abia după expirarea perioadei de blocare a concedierilor prevăzute la acest articol.
2)
Articolul 3 alineatul (1) și articolul 4 alineatul (1) din Directiva 98/59, astfel cum a fost modificată prin Directiva 2015/1794,
trebuie interpretate în sensul că
un angajator care a decis încetarea contractelor de muncă fără să fi efectuat o notificare în prealabil autoritatea publică competentă cu privire la concedierea colectivă, în sensul articolului 3 alineatul (1) primul paragraf din această directivă, nu poate efectua ulterior o astfel de notificare, în măsura în care aceasta are drept consecință că, la expirarea perioadei de blocare a concedierilor, prevăzută de articolul 4 alineatul (1) primul paragraf din directiva menționată, raporturile de muncă pot înceta ca efect al rezilierii contractelor de muncă efectuate deja anterior.
Pentru a îndrepta situația care rezultă dintr‑o notificare omisă inițial, angajatorul trebuie mai întâi să notifice în mod corespunzător autoritatea publică competentă cu privire la concedierea colectivă preconizată, apoi să decidă noi încetări ale contractelor de muncă în cauză, acestea producând efecte, în conformitate cu articolul 4 alineatul (1) primul paragraf din Directiva 98/59, astfel cum a fost modificată prin Directiva 2015/1794, în cel puțin 30 de zile de la depunerea notificării.
(
1
)	Limba originală: franceza.
(
i
)	Numele prezentei cauze este un nume fictiv. El nu corespunde numelui real al niciuneia dintre părțile la procedură.
(
2
)	Directiva Consiliului din 20 iulie 1998 privind apropierea legislațiilor statelor membre cu privire la concedierile colective (JO 1998, L 225, p. 16, Ediție specială, 05/vol. 5, p. 95), astfel cum a fost modificată prin Directiva (UE) 2015/1794 a Parlamentului European și a Consiliului din 6 octombrie 2015 (JO 2015, L 263, p. 1) (denumită în continuare „Directiva 98/59”).
(
3
)	Hotărârea din 27 ianuarie 2005 (C‑188/03, denumită în continuare „Hotărârea Junk, EU:C:2005:59, punctul 53).
(
4
)	Cu privire la compunerea Marii Camere, a se vedea Wullenkord, S., „ArbGG § 45”, în Rolfs, C., Giesen, R., Meßling, M., Udsching, P, Beck’scher Online‑Kommentar, a 73-a ed., Beck, München, 1 septembrie 2024, punctul 1.
(
5
)	A se vedea în special Hotărârea din 30 iunie 1966, Vaassen‑Göbbels (61/65, EU:C:1966:39, p. 395), Hotărârea din 17 septembrie 1997, Dorsch Consult (C‑54/96, EU:C:1997:413, punctul 23), Hotărârea din 31 mai 2005, Syfait ș.a. (C‑53/03, EU:C:2005:333, punctul 29), precum și Hotărârea din 26 septembrie 2024, Fautromb (C‑368/23, EU:C:2024:789, punctul 35 și jurisprudența citată). Criteriul imparțialității a fost adăugat de Curte în Hotărârea din 19 septembrie 2006, Wilson (C‑506/04, EU:C:2006:587, punctul 48).
(
6
)	În schimb, acest aspect este invocat în cauza C‑402/24, Sewel, pendinte în prezent în fața Curții, introdusă de Camera a șasea în cadrul unui alt litigiu principal, cu privire la situații și fapte diferite, dar conexe celor din prezenta cauză (a se vedea în această privință nota de subsol 33 din prezentele concluzii). Această cameră își exprimă îndoielile cu privire la caracterul contradictoriu al procedurii prevăzute la articolul 45 din ArbGG și, prin urmare, cu privire la caracterul de „instanță”, în sensul articolului 267 TFUE, al Camerei a doua. În această privință, trebuie amintit că articolul 267 TFUE nu condiționează sesizarea Curții de caracterul contradictoriu al acestei proceduri. Este suficient, în acest stadiu, să se sublinieze că Curtea a statuat deja că această cerință a unei proceduri contradictorii nu este un criteriu absolut pentru constatarea caracterului de instanță al unui organ în sensul articolului menționat. Cu toate acestea, părțile trebuie să aibă posibilitatea de a fi ascultate, fără ca procedura să aibă în mod obligatoriu un caracter contradictoriu [a se vedea în special Hotărârea din 17 septembrie 1997, Dorsch Consult (C‑54/96, EU:C:1997:413, punctul 31), Hotărârea din 16 decembrie 2008, Cartesio (C‑210/06, EU:C:2008:723, punctul 63), precum și Hotărârea din 31 ianuarie 2013, D. și A. (C‑175/11, EU:C:2013:45, punctul 88)]. În orice caz, chiar dacă, în procedura de consultare din litigiul principal în fața Camerei a doua, părțile nu trebuiau să se opună oficial ca reclamant și pârât, aceste părți au totuși în mod evident posibilitatea de a prezenta observații scrise și orale. Astfel, din dosarul de care dispune Curtea reiese că ședința în fața Camerei a șasea a fost suspendată în așteptarea deciziei Camerei a doua. Pe de altă parte, autorii doctrinei germane care comentează articolul 45 din ArbGG explică în această privință că părțile au posibilitatea de a prezenta observații în cadrul unei eventuale trimiteri la Marea Cameră a Bundesarbeitsgericht (Curtea Federală pentru Litigii de Muncă). În plus, dacă soluționarea litigiului aflat pe rolul camerei sesizate (în speță, Camera a șasea) necesită o nouă ședință, decizia pronunțată de Marea Cameră este comunicată părților și se organizează apoi o ședință. Dimpotrivă, atunci când, în acest stadiu, nu mai este necesară o ședință, părțile trebuie să fie ascultate (a se vedea Zimmermann, B., „ArbGG § 45 Großer Senat”, Natter, E., și Gross, R. (dir.), Arbeitsgerichtsgezetz, Handkommentar, ediția a doua, Nomos, Baden‑Baden, 2013, punctele 1-27, § 23 și 24).
(
7
)	Hotărârea din 16 decembrie 1981, Foglia (244/80, EU:C:1981:302, punctul 33), și Hotărârea din 6 octombrie 2021, W.Ż. (Camera de control extraordinar și cauze publice a Curții Supreme – Numire) (C‑487/19, denumită în continuare „Hotărârea W.Ż., EU:C:2021:798, punctul 83).
(
8
)	A se vedea în special Hotărârea din 31 mai 2005, Syfait ș.a. (C‑53/03, EU:C:2005:333, punctul 29), Hotărârea din 31 ianuarie 2013, Belov (C‑394/11, EU:C:2013:48, punctul 39), Hotărârea W.Ż. (punctul 84 și jurisprudența citată), precum și Hotărârea din 26 septembrie 2024, Fautromb (C‑368/23, EU:C:2024:789, punctul 36 și jurisprudența citată).
(
9
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 26 martie 2020, Miasto Łowicz și Prokurator Generalny (C‑558/18 și C‑563/18, EU:C:2020:234, punctele 44 și 45), Hotărârea din 23 noiembrie 2023, Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides (Unitatea familiei) (C‑374/22, EU:C:2023:902, punctul 15), precum și Hotărârea din 16 mai 2024, Toplofikatsia Sofia (Noțiunea de domiciliu al pârâtului) (C‑222/23, EU:C:2024:405, punctul 40 și jurisprudența citată).
(
10
)	A se vedea Hotărârea din 16 mai 2024, Toplofikatsia Sofia (Noțiunea de domiciliu al pârâtului) (C‑222/23, EU:C:2024:405, punctul 41 și jurisprudența citată).
(
11
)	Potrivit înțelegerii noastre cu privire la articolul 45 din ArbGG și sub rezerva verificării de către instanța de trimitere, procedura judiciară germană în curs în prezenta cauză ar cuprinde mai multe etape, și anume litigiul pendinte în fața camerei sesizate (în speță, Camera a șasea), consultarea unei alte camere în caz de divergență de interpretare (în speță, Camera a doua), sesizarea Marii Camere în cazul în care camera solicitată declară că își menține poziția și hotărârea pronunțată de camera sesizată pentru a soluționa litigiul pendinte în fața ei.
(
12
)	Ținem să subliniem că, în Hotărârea W.Ż. (punctul 94 și jurisprudența citată), Curtea a considerat ca fiind admisibile cereri de decizie preliminară formulate de Sąd Najwyższy (Izba Cywilna) [Curtea Supremă (Camera civilă), Polonia], care judecă în complet de șapte judecători, pentru a‑i permite să soluționeze chestiuni ridicate in limine litis la Sąd Najwyższy (Izba Cywilna) [Curtea Supremă (Camera civilă)], care judecă în complet de trei judecători, pentru ca această din urmă instanță să se poată pronunța, dacă este cazul, cu privire la fondul litigiului principal pendinte în fața sa.
(
13
)	În această privință, trebuie amintit că Curtea a examinat deja pe fond o trimitere preliminară în cadrul căreia se ridica o chestiune cu caracter declaratoriu, în măsura în care această trimitere era autorizată de dreptul național, iar chestiunea menționată răspundea unei nevoi obiective pentru soluționarea litigiului cu care instanța de trimitere era legal sesizată. A se vedea Hotărârea din 10 decembrie 2018, Wightman ș.a. (C‑621/18, EU:C:2018:999, punctul 31 și jurisprudența citată).
(
14
)	A se vedea nota de subsol 6 din prezentele concluzii. A se vedea de asemenea Wullenkord, S., „ArbGG § 45”, în Rolfs, C., Giesen, R., Meßling, M., Udsching, P, Beck’scher Online‑Kommentar, punctul 1, op. cit.
(
15
)	A se vedea prin analogie Hotărârea din 11 iunie 2015, Fahnenbrock ș.a. (C‑226/13, C‑245/13 și C‑247/13, EU:C:2015:383, punctul 30 și jurisprudența citată). Sublinierea noastră. În aceste cauze conexate, era vorba despre probleme de interpretare a dispozițiilor procedurale ale dreptului Uniunii care priveau cauzele principale numai în mod indirect.
(
16
)	A se vedea prin analogie Hotărârea din 17 februarie 2011, Weryński (C‑283/09, EU:C:2011:85, punctul 42).
(
17
)	Hotărârea din 16 octombrie 1997 (C‑69/96-C‑79/96, EU:C:1997:492).
(
18
)	Directiva Consiliului din 15 septembrie 1986 privind formarea specifică în medicina generală (JO 1986, L 267 p. 26).
(
19
)	Concluziile avocatului general Ruiz‑Jarabo Colomer prezentate în cauzele conexate Garofalo ș.a. (C‑69/96-C‑79/96, EU:C:1997:330, punctul 27).
(
20
)	Hotărârea din 16 octombrie 1997, Garofalo ș.a. (C‑69/96-C‑79/96, EU:C:1997:492, punctele 24 și 27). Sublinierea noastră.
(
21
)	Desigur, în Ordonanța din 9 ianuarie 2024, Sąd Najwyższy (C‑658/22, EU:C:2024:38, punctul 35), Curtea a declarat vădit inadmisibilă o cerere de decizie preliminară formulată de plenul Camerei civile a Sąd Najwyższy (Curtea Supremă). Astfel, atunci când aceasta din urmă este sesizată cu chestiuni juridice de către prim‑președintele acestei instanțe, pentru a pune capăt unor divergențe de interpretare între instanțe de fond, acest complet se pronunță printr‑o decizie generală care dobândește forță de principiu juridic, fără a urma să se pronunțe asupra unui litigiu dintre părți. Cu toate acestea, în prezenta cauză, astfel cum am arătat deja, situația este diferită în măsura în care ordonanța Camerei a doua care va fi pronunțată în cadrul fazei de consultare internă și care va lua în considerare hotărârea care va fi pronunțată de Curte va permite Camerei a șasea să se pronunțe pe fondul litigiului pendinte în fața sa (a se vedea în această privință punctele 35 și 40 din prezentele concluzii).
(
22
)	Hotărârea din 16 ianuarie 1974, Rheinmühlen‑Düsseldorf (166/73, EU:C:1974:3, punctul 4), Hotărârea din 9 martie 2010, ERG ș.a. (C‑378/08, EU:C:2010:126, punctul 32), Hotărârea din 15 noiembrie 2012, Bericap Záródástechnikai (C‑180/11, EU:C:2012:717, punctul 55), precum și Hotărârea din 6 noiembrie 2014, Cartiera dell’Adda (C‑42/13, EU:C:2014:2345, punctul 27). A se vedea de asemenea Hotărârea din 18 mai 2021, Asociația Forumul Judecătorilor din România ș.a. (C‑83/19, C‑127/19, C‑195/19, C‑291/19, C‑355/19 și C‑397/19, EU:C:2021:393, punctul 133).
(
23
)	A se vedea în special Hotărârea din 5 aprilie 2016, PFE (C‑689/13, EU:C:2016:199, punctul 34), și Hotărârea din 23 noiembrie 2021, IS (Nelegalitatea ordonanței de trimitere) (C‑564/19, EU:C:2021:949, punctul 70).
(
24
)	A se vedea punctele 33 și 34 din prezentele concluzii.
(
25
)	Ordonanța din 26 ianuarie 1990, Falciola (C‑286/88, EU:C:1990:33, punctul 7). A se vedea de asemenea Hotărârea din 16 iulie 1992, Meilicke (C‑83/91, EU:C:1992:332, punctul 22), Hotărârea din 27 noiembrie 2012, Pringle (C‑370/12, EU:C:2012:756, punctul 83), precum și Hotărârea din 24 octombrie 2024, Kwantum Nederland și Kwantum België (C‑227/23, EU:C:2024:914, punctul 33).
(
26
)	A se vedea Hotărârea din 1 decembrie 1965, Schwarze (16/65, EU:C:1965:117), și Ordonanța din 5 martie 1986, Wünsche (69/85, EU:C:1986:104, punctul 12).
(
27
)	Hotărârea din 29 noiembrie 1978, Redmond (83/78, EU:C:1978:214, punctul 25), Hotărârea din 21 aprilie 1988, Pardini (338/85, EU:C:1988:194, punctul 8), Hotărârea din 4 iulie 2006, Adeneler ș.a. (C‑212/04, EU:C:2006:443, punctul 41), precum și Hotărârea din 14 septembrie 2023, Tuk Tuk Travel (C‑83/22, EU:C:2023:664, punctul 28).
(
28
)	A se vedea Hotărârea din 18 octombrie 1990, Dzodzi (C‑297/88 și C‑197/89, EU:C:1990:360, punctul 35), Hotărârea din 15 decembrie 1995, Bosman (C‑415/93, EU:C:1995:463, punctul 59), Hotărârea din 22 noiembrie 2005, Mangold (C‑144/04, EU:C:2005:709, punctul 35), precum și Hotărârea din 6 octombrie 2022, Contship Italia (C‑433/21 și C‑434/21, EU:C:2022:760, punctul 23).
(
29
)	A se vedea Hotărârea din 7 noiembrie 2024, Adusbef (Pont Morandi) (C‑683/22, EU:C:2024:936, punctul 38 și jurisprudența citată).
(
30
)	A se vedea punctul 49 din prezentele concluzii.
(
31
)	A se vedea prin analogie Hotărârea din 10 noiembrie 2016, Private Equity Insurance Group (C‑156/15, EU:C:2016:851, punctul 58).
(
32
)	A se vedea punctul 49 din prezentele concluzii.
(
33
)	Din cererea de decizie preliminară reiese că prezenta cauză privește situația lipsei totale a notificării privind concedierea colectivă. În schimb, în cauza C‑402/24, Sewel, pendinte în prezent în fața Curții, instanța de trimitere a solicitat Curții să se pronunțe printre altele în legătură cu posibilitatea de a rectifica sau de a completa o notificare eronată în temeiul articolului 3 din Directiva 98/59.
(
34
)	A se vedea punctul 51 din prezentele concluzii.
(
35
)	A se vedea în special Hotărârea din 13 iulie 2023, G GmbH (C‑134/22, denumită în continuare „Hotărârea G GmbH, EU:C:2023:567, punctul 25 și jurisprudența citată).
(
36
)	Hotărârea Junk (punctul 50).
(
37
)	Chiar dacă articolele 2 și 3 din Directiva 98/59 fac trimitere unul la celălalt, trebuie să se distingă cele două proceduri prevăzute de această directivă. Astfel cum a arătat avocatul general Tizzano în Concluziile sale prezentate în cauza Junk (C‑188/03, EU:C:2004:571, punctele 57 și 61), directiva menționată cuprinde „o secvență procedurală care se împarte în două faze distincte și consecutive”. În ceea ce privește procedura de notificare, „angajatorul trebuie să descrie faza [de consultare și de informare] în notificare [articolul 3 alineatul (1) al treilea paragraf din [aceeași] directivă]”.
(
38
)	Această procedură precedă orice încetare a unor contracte de muncă. A se vedea Concluziile avocatului general Tizzano prezentate în cauza Junk (C‑188/03, EU:C:2004:571, punctul 58).
(
39
)	A se vedea Hotărârea din 17 martie 2021, Consulmarketing (C‑652/19, EU:C:2021:208, punctul 40 și jurisprudența citată).
(
40
)	Hotărârea G GmbH (punctul 36).
(
41
)	Sublinierea noastră. În această privință, este oportun să se constate că obligațiile angajatorului stabilite de Directiva 98/59 în cadrul procedurii de informare și de consultare a reprezentanților lucrătorilor și cele prevăzute în cadrul procedurii de notificare prealabilă a autorității publice competente, după cum a arătat avocatul general Pikamäe în cauza G GmbH (C‑134/22, EU:C:2023:268, punctele 38-41), „contribuie ambele la protecția salariaților în cazul unor concedieri colective” și „nu sunt separate în mod complet. Dimpotrivă, există legături între aceste două obligații din care rezultă că rolul autorității publice competente depinde de desfășurarea și de rezultatul procedurii de informare și de consultare a reprezentanților lucrătorilor. Această legătură este stabilită în special de […] articolul 3 alineatul (1) [din această directivă]”.
(
42
)	În ceea ce privește interpretarea articolului 2 alineatul (3) din Directiva 98/59, a se vedea Hotărârea din 21 decembrie 2016, AGET Iraklis (C‑201/15, EU:C:2016:972, punctul 40), și Hotărârea G GmbH (punctul 35).
(
43
)	În această privință, trebuie amintit că articolul 4 alineatul (3) primul paragraf din Directiva 98/59 conferă statelor membre posibilitatea de a „acorda autorității publice competente posibilitatea de a prelungi termenul inițial până la 60 de zile de la notificare[a concedierii colective preconizate], în cazurile în care există riscul să nu se găsească soluții pentru problemele ridicate de concedierile colective în termenul prevăzut inițial”. În mod corelativ, statele membre au, în conformitate cu articolul 4 alineatul (1) al doilea paragraf din directiva menționată, posibilitatea de a reduce acest termen de 30 de zile.
(
44
)	A se vedea în acest sens Hotărârea Junk (punctul 51).
(
45
)	A se vedea în acest sens Hotărârea Junk (punctul 52). În opinia Curții, rezerva legată de expirarea unui termen de preaviz diferit de termenul prevăzut de Directiva 98/59 ar fi lipsită de sens dacă nu ar fi început să curgă niciun preaviz.
(
46
)	A se vedea Hotărârea din 21 decembrie 2016, AGET Iraklis (C‑201/15, EU:C:2016:972, punctul 27).
(
47
)	Astfel cum a arătat deja Curtea, normele de protecție stabilite de Directiva 98/59 au de asemenea ca obiectiv să apropie sarcinile pe care le generează aceste norme pentru întreprinderile Uniunii. A se vedea în acest sens Hotărârea din 13 mai 2015, Lyttle ș.a. (C‑182/13, EU:C:2015:317, punctul 43 și jurisprudența citată), precum și Hotărârea din 21 decembrie 2016, AGET Iraklis (C‑201/15, EU:C:2016:972, punctul 41).
(
48
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 17 martie 2021, Consulmarketing (C‑652/19, EU:C:2021:208, punctul 40 și jurisprudența citată).
(
49
)	A se vedea în această privință punctele 67 și 69 din prezentele concluzii. În acest sens, astfel cum a observat avocatul general Pikamäe în Concluziile sale prezentate în cauza G GmbH (C‑134/22, EU:C:2023:268, punctul 23), Directiva 98/59 contribuie la garantarea concurenței loiale prin reducerea riscului ca un angajator să aleagă să beneficieze de existența unor legislații mai puțin protectoare în materie de încadrare în muncă în anumite state membre.
(
50
)	A se vedea Hotărârea G GmbH (punctul 37).
(
51
)	În această privință, doctrina observă că Directiva 98/59 diferă de numeroase alte directive ale Uniunii privind dreptul muncii în sensul că nu oferă lucrătorilor o protecție socială substanțială în ceea ce privește drepturile specifice; a se vedea în special van der Mei, A. P., „Collective redundancies: judicial fine‑tuning of a classic concept of EU labour law”, European Law Review, vol. 42, nr. 1, 2017, p. 82-91, în special p. 82 și 91.
(
52
)	A se vedea în această privință Hotărârea din 17 martie 2021, Consulmarketing (C‑652/19, EU:C:2021:208, punctul 41 și jurisprudența citată). Din motive de exhaustivitate, este oportun de amintit că, în mod simetric, Curtea a subliniat în Hotărârea din 30 aprilie 2015, USDAW și Wilson (C‑80/14, EU:C:2015:291, punctul 65), că articolul 5 din Directiva 98/59 acordă statelor membre dreptul de a aplica sau de a adopta acte cu putere de lege sau acte administrative mai favorabile lucrătorilor ori de a promova sau a permite aplicarea unor convenții colective mai favorabile lucrătorilor. Cu toate acestea, ea a precizat de asemenea că un stat membru nu poate printre altele să adopte o măsură națională care, deși este de natură să garanteze un nivel ridicat de protecție a drepturilor lucrătorilor împotriva concedierilor colective, ar avea totuși drept consecință privarea articolelor 2-4 din directiva menționată de efectul lor util. Aceasta ar fi situația în prezența unei reglementări naționale care supune concedierile colective asentimentului prealabil al unei autorități publice dacă, din cauza, de exemplu, a criteriilor din perspectiva cărora este chemată să se pronunțe autoritatea menționată sau a modului în care aceasta le interpretează și le aplică în mod concret, orice posibilitate efectivă a angajatorului de a efectua astfel de concedieri colective ar fi, în practică, exclusă [Hotărârea din 21 decembrie 2016, AGET Iraklis (C‑201/15, EU:C:2016:972, punctele 35-38)].
(
53
)	Hotărârea din 17 martie 2021, Consulmarketing (C‑652/19, EU:C:2021:208, punctul 42).
(
54
)	Directiva Consiliului din 17 februarie 1975 privind apropierea legislației statelor membre cu privire la concedierile colective (JO 1975, L 48, p. 29). Această directivă a fost amendată prin Directiva 92/56/CEE a Consiliului din 24 iunie 1992 de modificare a Directivei 75/129/CEE privind apropierea legislației statelor membre cu privire la concedierile colective (JO 1992, L 245, p. 3) înainte de a fi reformată prin Directiva 98/59.
(
55
)	A se vedea în această privință Propunerea de directivă a Consiliului de modificare a Directivei 75/129 [COM(91) 292 final] din 13 noiembrie 1991, p. 14, precum și Propunerea modificată de directivă a Consiliului [COM(92) 127 final] din 31 martie 1992, p. 2 și 3. Obligații similare celor cuprinse la articolele 3 și 4 din Directiva 98/59 erau deja prevăzute la articolul 1 alineatul (1) și la articolul 2 din propunerea inițială a Directivei 75/129 [a se vedea Propunerea Comisiei către Consiliu din 8 noiembrie 1972, COM(72) 1400, p. 5 și 6].
(
56
)	A se vedea propunerea articolului 5a din Propunerea de directivă a Consiliului de modificare a Directivei 75/129 [COM(91) 292 final] din 13 noiembrie 1991, p. 20, și Propunerea modificată de directivă a Consiliului de modificare a Directivei 75/129 [COM(92) 127 final], p. 14. Sublinierea noastră.
(
57
)	A se vedea printre altele punctul 79 din prezentele concluzii.
(
58
)	A se vedea articolul 18 alineatele (1) și (2) din KSchG.
(
59
)	A se vedea considerentul (2) al Directivei 98/59, precum și punctul 75 din prezentele concluzii.
(
60
)	În special, ar putea fi mai atractiv pentru angajator să plătească o amendă decât să mențină remunerația lucrătorilor timp de 30 de zile. A se vedea în această privință nota de subsol 49 din prezentele concluzii.
(
61
)	A se vedea punctul 76 din prezentele concluzii.
(
62
)	A se vedea punctele 67-69 din prezentele concluzii.
(
63
)	Cu privire la obiectivul principal al Directivei 98/59, a se vedea punctul 76 din prezentele concluzii.
(
64
)	Sublinierea noastră. În această privință, după cum menționează unii autori din doctrină, notificarea prealabilă poate fi executată în mod corect numai după ce procedura de informare și de consultare a fost finalizată în întregime. A se vedea printre altele în acest sens Dorssemont, F., „Case C‑55/02, Commission v. Portuguese Republic; Case C‑188/03, Imtraud Junk v. Wolfgang Kühnel”, Common Market Law Review, vol. 43, 2006, p. 225-241, în special p. 240.
(
65
)	A se vedea punctele 68 și 70 din prezentele concluzii, precum și jurisprudența citată.
(
66
)	Hotărârea Junk (punctul 41).
(
67
)	A se vedea în acest sens Hotărârea Junk (punctele 50 și 51). A se vedea punctele 67-69 din prezentele concluzii.
(
68
)	A se vedea în acest sens Hotărârea Junk (punctul 52). A se vedea punctul 72 din prezentele concluzii.
(
69
)	Hotărârea Junk (punctul 53).
(
70
)	A se vedea punctul 93 din prezentele concluzii.
(
71
)	Astfel cum observă Comisia, din decizia de trimitere reiese că încetarea contractului de muncă al lui DF, efectuată prin scrisoarea din 2 decembrie 2020, nu a produs niciodată efecte din cauza lipsei unei notificări. Pentru a îndrepta această situație, angajatorul a efectuat mai întâi, după data termenului de preaviz, și anume la 31 martie 2021, notificarea către autoritatea publică competentă, iar ulterior, la 21 aprilie 2021, a inițiat o nouă încetare a contractului de muncă al cărei termen de preaviz a expirat la 31 iulie 2021.