62024CJ0253_RES
Cauza C‑253/24 [Pelavi] (
i
)
Ministero della Giustizia
împotriva
NZ
(cerere de decizie preliminară formulată de Corte d’appello di L’Aquila)
Hotărârea Curții (Camera a patra) din 4 septembrie 2025
„Trimitere preliminară – Acordul‑cadru cu privire la munca pe durată determinată, încheiat între CES, UNICE și CEEP – Clauza 4 – Principiul nediscriminării – Egalitate de tratament în ceea ce privește încadrarea în muncă și ocuparea forței de muncă – Magistrați onorifici și magistrați de drept comun – Clauza 5 – Măsuri de prevenire și de sancționare a recurgerii abuzive la contracte sau raporturi de muncă pe durată determinată succesive – Directiva 2003/88/CE – Articolul 7 – Dreptul la concediu anual plătit – Articolul 31 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene – Procedura de evaluare în vederea confirmării definitive în funcția de magistrat onorific – Renunțarea ex lege la pretențiile care decurg din funcția de magistrat onorific exercitată anterior procedurii de evaluare – Pierderea unui drept la concediu anual plătit conferit de dreptul Uniunii”
Politica socială – Acordul‑cadru cu privire la munca pe durată determinată, încheiat între CES, UNICE și CEEP – Directiva 1999/70 – Măsuri de prevenire a folosirii abuzive a contractelor de muncă pe durată determinată succesive – Sancționarea unei astfel de folosiri abuzive – Procedura de evaluare prealabilă confirmării definitive în funcția de magistrat onorific – Dreptul la concediu anual plătit – Reglementare națională care impune renunțarea la dreptul la concediu anual plătit, care decurge din funcția de magistrat onorific exercitată anterior – Inadmisibilitate
[Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, art. 31 alin. (2); Directiva 2003/88 a Parlamentului European și a Consiliului, art. 7; Directiva 1999/70 a Consiliului, anexă, clauza 4 pct. (1) și clauza 5 pct. (1)]
(a se vedea punctele 50-60 și 67-79 și dispozitivul)
Rezumat
Sesizată cu titlu preliminar de Corte d’appello di L’Aquila (Curtea de Apel din L’Aquila, Italia), Curtea precizează relația dintre dreptul la concediu anual plătit, astfel cum este garantat de dreptul Uniunii Europene, și protecția oferită de Acordul‑cadru cu privire la munca pe durată determinată (
1
), în cazul unei reglementări naționale care impune magistraților onorifici ce doresc să își transforme raporturile de muncă pe durată determinată succesive în raport de muncă pe durată nedeterminată să renunțe la anumite drepturi, printre care dreptul la concediu anual plătit.
Această cauză se înscrie într‑o serie de cauze preliminare italiene privind egalitatea de tratament între magistrații onorifici și magistrații de drept comun (
2
). Legiuitorul italian a introdus în anul 2021, pentru magistrații onorifici aflați deja în serviciu, posibilitatea de a fi confirmați în această funcție până la vârsta de 70 de ani, sub rezerva promovării unei proceduri de evaluare, stabilind în același timp o cerință de renunțare la orice alte pretenții care decurg din raportul lor de muncă cu titlu onorific anterior (
3
). Această procedură urmărește să pună în aplicare obligația care decurge din clauza 5 punctul (1) din acordul‑cadru de a adopta măsuri efective pentru a preveni și a sancționa folosirea abuzivă a contractelor pe durată determinată succesive.
NZ a exercitat, de la 14 februarie 2001, alături de profesia sa de avocat, funcția de magistrat onorific la Tribunale di Vasto (Tribunalul din Vasto, Italia). În această funcție, ea nu a primit nicio indemnizație în timpul vacanțelor judiciare, spre deosebire de magistrații de drept comun, care aveau dreptul la concediu plătit. Contractul lui NZ de magistrat onorific a fost prelungit și reînnoit o dată la patru ani, până la 13 decembrie 2022, data confirmării definitive în funcție.
Considerându‑se victima unei diferențe de tratament nelegale privind retribuirea funcțiilor sale înainte de această confirmare, NZ a introdus o acțiune împotriva angajatorului său, Ministero della Giustizia (Ministerul Justiției, Italia), prin care solicita să i se recunoască un tratament economic și juridic echivalent cu cel al lucrătorilor care exercită funcții comparabile în serviciul acestui minister, inclusiv în ceea ce privește concediile anuale. Instanța de prim grad de jurisdicție a admis în parte această acțiune. Ministerul Justiției a declarat apel împotriva acestei decizii în fața cour d’appel de L’Aquila, care este instanța de trimitere, considerând printre altele că litigiul rămăsese fără obiect, din moment ce confirmarea lui NZ în funcția sa la finalul procedurii de evaluare implică renunțarea la orice altă pretenție care decurge din raportul său de muncă cu titlu onorific anterior.
În aceste împrejurări, instanța de trimitere ridică problema compatibilității acestei renunțări ex lege cu clauzele 4 și 5 din acordul‑cadru, cu articolul 7 din Directiva 2003/88 (
4
) și cu articolul 31 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (denumită în continuare „carta”), în ceea ce privește în special dreptul la concediu anual plătit.
Aprecierea Curții
După ce a amintit jurisprudența sa privind măsurile care urmăresc sancționarea recurgerii abuzive la contracte de muncă pe durată determinată (
5
), Curtea constată că cererea de participare la procedura de evaluare implică renunțarea la dreptul la concediu anual plătit pentru perioada anterioară confirmării definitive, garantat de articolul 7 din Directiva 2003/88 și de articolul 31 alineatul (2) din cartă. Renunțarea la acest drept constituie, potrivit guvernului italian, o contraprestație adecvată a confirmării definitive în funcția de magistrat onorific, dat fiind că reușita la procedura de evaluare nu dă naștere unei simple șanse de permanentizare a raportului de muncă anterior, ci determină permanentizarea efectivă a acestui raport de muncă. În plus, această cerință ar permite evitarea unei discriminări pozitive în raport cu magistrații de drept comun, cărora li se aplică pe deplin principiile concursului și exclusivității funcției judiciare.
Desigur, existența unei modalități de recrutare prin concurs rezervate numai posturilor de magistrați de drept comun în vederea accesului la magistratură, care nu se aplică recrutării magistraților onorifici, permite să se excludă posibilitatea ca aceștia din urmă să beneficieze integral de drepturile acordate magistraților de drept comun. Cu toate acestea, deși anumite diferențe de tratament pot fi justificate în ceea ce privește diferențele de calificări necesare și natura sarcinilor pentru care magistrații de drept comun trebuie să își asume răspunderea, excluderea oricărui drept de concediu plătit în privința magistraților onorifici nu poate fi admisă în raport cu clauza 4 din acordul‑cadru.
Astfel, acest drept figurează la articolul 7 alineatul (1) din Directiva 2003/88. În plus, dreptul la o perioadă de concediu anual plătit, consacrat la articolul 31 alineatul (2) din cartă, are în același timp un caracter imperativ și necondiționat, întrucât această dispoziție nu impune să fie concretizată prin dispoziții ale dreptului Uniunii sau ale dreptului național. Rezultă că această dispoziție poate fi invocată în cadrul unui litigiu între lucrători și angajatorul lor într‑o situație reglementată de dreptul Uniunii și care intră, în consecință, în domeniul de aplicare al cartei.
Astfel, clauza 4 din acordul‑cadru, articolul 7 din Directiva 2003/88 și articolul 31 alineatul (2) din cartă se opun unei reglementări naționale care, spre deosebire de ceea ce prevede pentru magistrații de drept comun, exclude, pentru magistrații onorifici care se află într‑o situație comparabilă, orice drept la plata unei indemnizații în perioada concediilor, în care activitățile judiciare au fost suspendate.
Rezultă că, pe de o parte, pentru a îndeplini condițiile prevăzute de clauza 5 punctul (1) din acordul‑cadru, o reglementare națională trebuie să prevadă, în cazul recurgerii abuzive la contracte de muncă pe durată determinată succesive, garanții efective pentru a sancționa acest abuz și pentru a înlătura consecințele acestuia, transformarea raportului de muncă pe durată determinată în raport de muncă pe durată nedeterminată constituind în principiu o sancțiune efectivă a unui asemenea abuz. Pe de altă parte, dreptul la o perioadă de concediu anual plătit constituie un drept subiectiv al fiecărui lucrător, care îi este acordat în mod imperativ și necondiționat de dreptul Uniunii.
Având în vedere aceste elemente, acordul‑cadru nu poate fi interpretat în sensul că aplicarea măsurilor luate de un stat membru pentru a sancționa recurgerea abuzivă la contracte de muncă pe durată determinată succesive și pentru a înlătura consecințele acestora ar putea fi subordonată unei cerințe pentru lucrătorul în cauză de a renunța la un drept pe care i‑l conferă dreptul Uniunii în temeiul clauzei 4 din acest acord.
(
i
)	Numele prezentei cauze este un nume fictiv. El nu corespunde numelui real al niciuneia dintre părțile din procedură.
(
1
)	Acordul‑cadru care figurează în anexa la Directiva 1999/70/CE a Consiliului din 28 iunie 1999 privind acordul‑cadru cu privire la munca pe durată determinată, încheiat între CES, UNICE și CEEP (JO 1999, L 175, p. 43, Ediție specială, 05/vol. 5, p. 129, denumit în continuare „acordul‑cadru”).
(
2
)	A se vedea în special Hotărârea din 16 iulie 2020, Governo della Repubblica italiana (Statutul judecătorilor de pace italieni) (C‑658/18, EU:C:2020:572), Hotărârea din 7 aprilie 2022, Ministero della Giustizia ș.a. (Statutul judecătorilor de pace italieni) (C‑236/20, EU:C:2022:263), precum și Hotărârea din 27 iunie 2024, Peigli (C‑41/23, EU:C:2024:554).
(
3
)	Prin articolul 29 din decreto legislativo n. 116 – Riforma organica della magistratura onoraria e altre disposizioni sui giudici di pace, nonché disciplina transitoria relativa ai magistrati onorari in servizio, a norma della legge 28 aprile 2016, n. 57 (Decretul legislativ nr. 116 privind reforma organică a magistraturii onorifice și alte dispoziții referitoare la judecătorii de pace, precum și regimul tranzitoriu aplicabil magistraților onorifici aflați în funcție, în conformitate cu Legea nr. 57 din 28 aprilie 2016) din 13 iulie 2017 (GURI nr. 177 din 31 iulie 2017, p. 1, astfel cum a fost modificat prin legge n. 234 – Bilancio di previsione dello Stato per l’anno finanziario 2022 e bilancio pluriennale per il triennio 2022-2024 (Legea nr. 234 privind bugetul previzional al statului pentru anul bugetar 2022 și bugetul multianual 2022-2024) din 30 decembrie 2021 (GURI nr. 310 din 31 decembrie 2021, p. 1).
(
4
)	Directiva 2003/88/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 4 noiembrie 2003 privind anumite aspecte ale organizării timpului de lucru (JO 2003, L 299, p. 9, Ediție specială, 05/vol. 7, p. 3).
(
5
)	A se vedea în special Hotărârea din 8 mai 2019, Rossato și Conservatorio di Musica F. A. Bonporti (C‑494/17, EU:C:2019:387, punctele 39-43 și 45).