Ediție provizorie
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a patra)
23 aprilie 2026(*)
„ Trimitere preliminară – Procedură preliminară de urgență – Spațiul de libertate, securitate și justiție – Cooperare judiciară în materie penală – Directiva
2012/29/UE – Norme minime privind drepturile, sprijinirea și protecția victimelor criminalității – Articolele
6, 10 și 18 – Dreptul de a primi informații cu privire la propria cauză și dreptul de a fi audiat – Reglementare națională care prevede o cale de atac extraordinară, în beneficiul persoanei condamnate în lipsă, având ca obiect obținerea anulării hotărârii de condamnare rămase definitivă – Lipsa recunoașterii dreptului victimei de a fi informată cu privire la introducerea acestei căi de atac extraordinare și a dreptului de a participa la procedura aferentă acesteia – Directiva (UE) 2016/343 – Prezumția de nevinovăție și dreptul de a fi prezent la proces în cadrul procedurilor penale – Articolele
8 și 9 – Dreptul la un nou proces sau la o altă cale de atac care permite reexaminarea pe fond a cauzei – Articolul 47 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene – Dreptul la un proces echitabil – Articolul 54 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene – Interzicerea abuzului de drept ”
În cauza C‑24/26 PPU [Casotta](i),
având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Corte d’appello di Roma (Curtea de Apel din Roma, Italia), prin decizia din 7 ianuarie 2026, primită de Curte la 22 ianuarie 2026, în procedura penală împotriva lui
CV,
cu participarea:
Procuratore generale presso la Corte d’appello di Roma,
CURTEA (Camera a patra),
compusă din domnul I. Jarukaitis, președinte de cameră, domnii M. Condinanzi și N. Jääskinen (raportor), doamna R. Frendo și domnul A. Kornezov, judecători,
avocat general: doamna J. Kokott,
grefier: doamna E. Sartori, administratoare,
având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 18 martie 2026,
luând în considerare observațiile prezentate:
–        pentru guvernul italian, de S. Fiorentino, în calitate de agent, asistat de M. Greco, vice avvocato generale, E. Feola și A. Trimboli, avvocati dello Stato;
–        pentru Comisia Europeană, de F. Tomat, J. Vondung și M. I. Zaloguin, în calitate de agenți,
după ascultarea concluziilor avocatei generale în ședința din 16 aprilie 2026,
pronunță prezenta
Hotărâre
1        Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolelor 6, 10 și 18 din Directiva 2012/29/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 25 octombrie 2012 de stabilire a unor norme minime privind drepturile, sprijinirea și protecția victimelor criminalității și de înlocuire a Deciziei‑cadru 2001/220/JAI a Consiliului (JO 2012, L 315, p. 57), a articolelor 8 și 9 din Directiva (UE) 2016/343 a Parlamentului European și a Consiliului din 9 martie 2016 privind consolidarea anumitor aspecte ale prezumției de nevinovăție și a dreptului de a fi prezent la proces în cadrul procedurilor penale (JO 2016, L 65, p. 1), precum și a articolelor 47 și 54 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (denumită în continuare „carta”) coroborate cu articolele 6 și 17 din Convenția europeană pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale, semnată la Roma la 4 noiembrie 1950 (denumită în continuare „CEDO”).
2        Această cerere a fost formulată în cadrul unei căi de atac extraordinare, introdusă de CV în urma condamnării sale în lipsă la o pedeapsă privativă de libertate de cinci ani și trei luni, precum și la o amendă de 1 500 de euro pentru vătămare corporală gravă și tâlhărie calificată, având ca obiect anularea hotărârii de condamnare rămase definitivă și deschiderea unei noi proceduri pe fond.
Cadrul juridic
Dreptul internațional
3        Articolul 6 din CEDO, intitulat „Dreptul la un proces echitabil”, prevede:
„1.      Orice persoană are dreptul la judecarea cauzei sale în mod echitabil, în mod public și în termen rezonabil, de către o instanță independentă și imparțială, instituită de lege, care va hotărî fie asupra încălcării drepturilor și obligațiilor sale cu caracter civil, fie asupra temeiniciei oricărei acuzații în materie penală îndreptate împotriva sa. […]
2.      Orice persoană acuzată de o infracțiune este prezumată nevinovată până ce vinovăția sa va fi legal stabilită.
3.      Orice acuzat are, mai ales, dreptul:
a.      să fie informat, în termenul cel mai scurt, într‑o limbă pe care o înțelege și în mod amănunțit, despre natura și cauza acuzației aduse împotriva sa;
b.      să dispună de timpul și de înlesnirile necesare pregătirii apărării sale;
c.      să se apere el însuși sau să fie asistat de un apărător ales de el și, dacă nu dispune de mijloacele necesare remunerării unui apărător, să poată fi asistat gratuit de un avocat din oficiu, atunci când interesele justiției o cer;
d.      să audieze sau să solicite audierea martorilor acuzării și să obțină citarea și audierea martorilor apărării în aceleași condiții ca și martorii acuzării;
e.      să fie asistat gratuit de un interpret, dacă nu înțelege sau nu vorbește limba folosită la audiere.”
4        Articolul 17 din CEDO, intitulat „Interzicerea abuzului de drept”, prevede:
„Nicio dispoziție din prezenta Convenție nu poate fi interpretată ca autorizând unui stat, unui grup sau unui individ, un drept oarecare de a desfășura o activitate sau de a îndeplini un act ce urmărește distrugerea drepturilor sau libertăților recunoscute de prezenta Convenție, sau de a aduce limitări acestor drepturi și libertăți, decât cele prevăzute de această Convenție.”
Dreptul Uniunii
Carta
5        Articolul 47 din cartă, intitulat „Dreptul la o cale de atac eficientă și la un proces echitabil”, prevede:
„Orice persoană ale cărei drepturi și libertăți garantate de dreptul Uniunii sunt încălcate are dreptul la o cale de atac eficientă în fața unei instanțe judecătorești, în conformitate cu condițiile stabilite de prezentul articol.
Orice persoană are dreptul la un proces echitabil, public și într‑un termen rezonabil, în fața unei instanțe judecătorești independente și imparțiale, constituită în prealabil prin lege. Orice persoană are posibilitatea de a fi consiliată, apărată și reprezentată.
Asistența juridică gratuită se acordă celor care nu dispun de resurse suficiente, în măsura în care aceasta este necesară pentru a‑i asigura accesul efectiv la justiție.”
6        Articolul 54 din cartă, intitulat „Interzicerea abuzului de drept”, prevede:
„Niciuna dintre dispozițiile prezentei carte nu trebuie să fie interpretată ca implicând vreun drept de a desfășura orice activitate sau de a îndeplini orice act îndreptat împotriva oricăruia dintre drepturile și libertățile recunoscute prin prezenta cartă sau de a le impune restrângeri mai ample decât cele prevăzute prin prezenta cartă.”
Directiva 2012/29
7        Considerentele (11), (20), (26) și (58) ale Directivei 2012/29 sunt formulate după cum urmează:
„(11)      Prezenta directivă stabilește norme minime. Statele membre pot extinde drepturile prevăzute de prezenta directivă pentru a oferi un nivel mai ridicat de protecție.
[…]
(20)      Rolul victimelor în cadrul sistemului judiciar penal și posibilitatea acestora de a participa activ în procedurile penale variază de la un stat membru la altul, în funcție de sistemul național, și sunt determinate de unul sau mai multe dintre următoarele criterii: stabilirea în cadrul sistemului național a statutului juridic de parte în procedurile penale; victimei îi revine obligația juridică de a participa activ în procedurile penale sau este solicitată în acest sens, de exemplu în calitate de martor; sau victima beneficiază de un drept legal în temeiul dreptului intern de a participa activ în procedurile penale și urmărește să facă acest lucru, în cazul în care sistemul național nu stabilește victimelor statutul juridic de parte în procedurile penale. Statele membre ar trebui să determine care dintre aceste situații se aplică pentru a stabili domeniul de aplicare al drepturilor prevăzute de prezenta directivă, în cazul în care există trimiteri la rolul victimei în sistemul judiciar penal relevant.
[…]
(26)      Atunci când sunt furnizate informații, ar trebui oferite suficiente detalii pentru a se garanta că victimele sunt tratate cu respect și pentru a le permite acestora să ia decizii în cunoștință de cauză cu privire la participarea lor în cadrul procedurilor. În acest sens, sunt extrem de importante informațiile care permit victimei să cunoască stadiul curent al oricăror proceduri. Acest lucru este valabil și pentru informațiile care permit victimei să decidă dacă să solicite revizuirea unei decizii de neîncepere a urmăririi penale.
[…]
(58)      Victimele care au fost identificate ca fiind vulnerabile la victimizarea secundară și repetată sau la intimidare și răzbunare ar trebui să beneficieze de măsuri adecvate de protecție în cursul procedurilor penale. Natura exactă a acestor măsuri ar trebui determinată prin evaluări individuale, luând în considerare dorința victimei. Amploarea unor astfel de măsuri ar trebui stabilită fără a aduce atingere drepturilor apărării și în conformitate cu normele privind marja de apreciere a instanțelor. Îngrijorările și teama victimelor în legătură cu procedurile ar trebui să fie un factor‑cheie în stabilirea necesității aplicării unei anumite măsuri în ce le privește.”
8        Potrivit articolului 1 alineatul (1) din această directivă, intitulat „Obiective”:
„Scopul prezentei directive este de a garanta faptul că victimele criminalității beneficiază de informații, de sprijin și protecție adecvate și sunt în măsură să participe în procedurile penale.
[…]”
9        Articolul 6 din directiva menționată, intitulat „Dreptul de a primi informații cu privire la propria cauză”, prevede:
„(1)      Statele membre se asigură că victimele sunt informate, fără întârzieri inutile, cu privire la dreptul lor de a primi următoarele informații privind procedurile penale inițiate ca urmare a plângerii privind infracțiunea care afectează victima și că, la cerere, primesc astfel de informații:
(a)      orice decizie de a nu continua sau de a înceta ancheta sau de a nu începe urmărirea penală împotriva autorului infracțiunii;
(b)      data și locul procesului și natura acuzațiilor împotriva autorului infracțiunii.
(2)      Statele membre se asigură că, în funcție de rolul lor în sistemul judiciar penal relevant, victimele sunt informate, fără întârzieri inutile, cu privire la dreptul lor de a primi următoarele informații privind procedurile penale inițiate ca urmare a plângerii privind infracțiunea care afectează victima și că, la cerere, primesc astfel de informații:
(a)      orice hotărâre finală pronunțată într‑un proces;
(b)      informații care să îi permită victimei să ia la cunoștință stadiul procedurilor penale, cu excepția situației excepționale în care desfășurarea corespunzătoare a cauzei ar putea fi afectată printr‑o astfel de informare.
(3)      Informațiile prevăzute la alineatul (1) litera (a) și la alineatul (2) litera (a) includ motivarea sau un rezumat succint al motivării respectivei hotărâri, cu excepția cazului unei hotărâri aparținând unui juriu sau al unei hotărâri în care motivarea este confidențială, caz în care motivarea nu este furnizată în temeiul dreptului intern.
(4)      Dorința victimelor de a primi sau nu informații are forță obligatorie pentru autoritățile competente, cu excepția cazului în care informațiile respective trebuie transmise în virtutea dreptului victimei de a avea o participare activă în procedurile penale. Statele membre permit victimelor să își modifice în orice moment opțiunea și o iau ulterior în considerare.
(5)      Statele membre se asigură că victimelor li se oferă posibilitatea de a fi informate fără întârzieri inutile, atunci când persoana aflată în arest, urmărită penal sau condamnată pentru infracțiunile care le privesc este eliberată sau a evadat din detenție. În plus, statele membre se asigură că victimele sunt informate cu privire la orice măsuri relevante adoptate pentru protecția lor în caz de eliberare sau evadare a autorului infracțiunii.
(6)      Victimele primesc, la cerere, informațiile menționate la alineatul (5) cel puțin în cazurile în care există un pericol sau în cazul unui risc identificat de prejudiciu la adresa acestora, cu excepția cazului în care există un risc identificat de prejudiciu la adresa autorului infracțiunii care ar rezulta din notificare.”
10      Articolul 10 din aceeași directivă, intitulat „Dreptul de a fi audiat”, prevede:
„(1)      Statele membre se asigură că victimele pot fi audiate în cursul procedurii penale și pot prezenta probe. În cazul audierii unei victime‑copil, se iau în considerare în mod adecvat vârsta și maturitatea acesteia.
(2)      Normele procedurale în temeiul cărora victimele pot fi audiate în cursul procedurilor penale și pot prezenta probe se stabilesc în cadrul dreptului intern.”
11      Articolul 18 din Directiva 2012/29, intitulat „Dreptul la protecție”, are următorul cuprins:
„Fără a aduce atingere dreptului la apărare, statele membre garantează adoptarea unor măsuri de protecție a siguranței victimelor și a membrilor familiilor acestora împotriva victimizării secundare și repetate și a intimidării și răzbunării, inclusiv împotriva riscului unor vătămări emoționale sau psihologice, și de protecție a demnității victimelor pe durata audierilor și în momentul depunerii mărturiei. După caz, astfel de măsuri includ și proceduri instituite în temeiul dreptului intern pentru protecția fizică a victimelor și a membrilor familiilor acestora.”
Directiva 2016/343
12      Considerentele (9), (33), (38) și (48) ale Directivei 2016/343 au următorul cuprins:
„(9)      Scopul prezentei directive este acela de a consolida dreptul la un proces echitabil în cadrul procedurilor penale prin stabilirea unor norme minime comune privind anumite aspecte ale prezumției de nevinovăție și ale dreptului de a fi prezent la proces.
[…]
(33)      Dreptul la un proces echitabil este unul dintre principiile de bază ale unei societăți democratice. Dreptul persoanelor suspectate și acuzate de a fi prezente la proces se întemeiază pe dreptul menționat și ar trebui să fie asigurat în întreaga Uniune [Europeană].
[…]
(38)      Atunci când se analizează în ce măsură modalitatea de furnizare a informațiilor este suficientă pentru a asigura înștiințarea persoanei cu privire la proces, o atenție specială ar trebui acordată, dacă este cazul, diligențelor depuse de autoritățile publice pentru a informa persoana interesată și diligențelor depuse de persoana respectivă pentru a primi informațiile care îi sunt adresate.
[…]
(48)      Întrucât prezenta directivă instituie norme minime, statele membre ar trebui să poată extinde drepturile prevăzute în aceasta pentru a asigura un nivel de protecție mai ridicat.
Nivelul de protecție stabilit de statele membre ar trebui să nu fie niciodată inferior standardelor prevăzute de cartă sau de CEDO, astfel cum sunt interpretate de Curtea de Justiție și de Curtea Europeană a Drepturilor Omului.”
13      Articolul 1 din această directivă, intitulat „Obiect”, prevede:
„Prezenta directivă prevede norme minime comune cu privire la:
(a)      anumite aspecte ale prezumției de nevinovăție în cadrul procedurilor penale;
(b)      dreptul de a fi prezent la proces în cadrul procedurilor penale.”
14      Articolul 8 din directiva menționată, intitulat „Dreptul de a fi prezent la proces”, prevede:
„(1)      Statele membre se asigură că persoanele suspectate și acuzate au dreptul de a fi prezente la propriul proces.
(2)      Statele membre pot să prevadă că un proces care poate duce la o hotărâre privind vinovăția sau nevinovăția persoanei suspectate sau acuzate poate avea loc în absența persoanei în cauză, cu condiția ca:
(a)      persoana suspectată sau acuzată să fi fost informată în timp util cu privire la proces și la consecințele neprezentării; sau
(b)      persoana suspectată sau acuzată care a fost informată cu privire la proces să fie reprezentată de un avocat mandatat, care a fost numit fie de către persoana suspectată sau acuzată, fie de către stat.
(3)      O hotărâre luată în conformitate cu alineatul (2) poate fi pusă în executare împotriva persoanei suspectate sau acuzate în cauză
(4)      Atunci când statele membre prevăd posibilitatea desfășurării proceselor în lipsa persoanelor suspectate sau acuzate, dar condițiile prevăzute la alineatul (2) din prezentul articol nu pot fi îndeplinite din cauză că suspectul sau inculpatul nu poate fi localizat, în pofida eforturilor rezonabile depuse în acest scop, statele membre pot să prevadă că o hotărâre poate fi totuși luată și pusă în executare. În acest caz, statele membre se asigură că, atunci când persoanele suspectate sau acuzate sunt informate cu privire la hotărâre și, în special, atunci când sunt prinse, ele sunt informate și despre posibilitatea de a contesta hotărârea și despre dreptul la un nou proces sau la o altă cale de atac, în conformitate cu articolul 9.
(5)      Prezentul articol nu aduce atingere normelor naționale conform cărora judecătorul sau instanța competentă poate să excludă temporar o persoană suspectată sau acuzată de la proces, atunci când acest lucru este necesar pentru a asigura buna desfășurare a procedurilor penale, cu condiția ca dreptul la apărare să fie respectat.
(6)      Prezentul articol nu aduce atingere normelor naționale care prevăd desfășurarea în scris a procedurilor sau a anumitor faze ale acestora, cu condiția respectării dreptului la un proces echitabil.”
15      Articolul 9 din aceeași directivă, intitulat „Dreptul la un nou proces”, prevede:
„Statele membre se asigură că, atunci când persoanele suspectate sau acuzate nu au fost prezente la procesul lor și condițiile prevăzute la articolul 8 alineatul (2) nu au fost îndeplinite, persoanele în cauză au dreptul la un nou proces sau la o altă cale de atac care permite reexaminarea pe fond a cauzei, inclusiv examinarea unor probe noi, și care ar putea duce la anularea hotărârii inițiale. În acest sens, statele membre se asigură că persoanele în cauză suspectate și acuzate au dreptul de a fi prezente, de a participa efectiv, în conformitate cu procedurile prevăzute de dreptul intern, și de a‑și exercita dreptul la apărare.”
Dreptul italian
16      Articolul 420‑bis
din decreto del Presidente della Repubblica n. 447 – Approvazione del codice di procedura penale (Decretul Președintelui Republicii nr. 447 de aprobare a Codului de procedură penală) din 22 septembrie 1988 (GURI nr. 250 din 24 octombrie 1988, supliment ordinar nr. 92) (denumit în continuare „Codul de procedură penală”), astfel cum a fost modificat prin decreto legislativo n. 150, Attuazione della legge 27 settembre 2021, n. 134, recante delega al Governo per l’efficienza del processo penale, nonchè in materia di giustizia riparativa e disposizioni per la celere definizione dei procedimenti giudiziari (Decretul legislativ nr. 150 de punere în aplicare a Legii nr. 134 din 27 septembrie 2021 privind delegarea către guvern în ceea ce privește eficacitatea procedurii penale, precum și în materie de justiție reparatorie și de dispoziții care permit soluționarea rapidă a procedurilor judiciare) din 10 octombrie 2022 (GURI nr. 243 din 17 octombrie 2022, supliment ordinar nr. 38), intitulat „Lipsa persoanei acuzate”, prevede:
„1.      În cazul în care persoana acuzată, aflată în libertate sau în detenție, nu este prezentă la ședință, instanța se pronunță în lipsa acesteia:
a)      atunci când persoana acuzată a fost citată să se înfățișeze prin notificarea actului personal sau unei persoane mandatate în mod expres de ea să primească actul;
b)      atunci când persoana acuzată a renunțat în mod expres la dreptul de a se înfățișa sau, deși exista un impediment în sensul articolului 420‑ter, a renunțat în mod expres să îl invoce.
2.      Instanța se pronunță în lipsa persoanei acuzate
și atunci când consideră stabilit că aceasta a avut efectiv cunoștință de proces și că lipsa ei de la ședință este rezultatul unei alegeri voluntare și în cunoștință de cauză. În acest scop, instanța ține seama de modalitățile notificării, de actele îndeplinite de inculpat înainte de ședință, de numirea unui avocat ales și de orice altă împrejurare relevantă.
3.      Instanța se pronunță în lipsă, chiar și în afara cazurilor prevăzute la alineatele 1 și 2, atunci când s‑a declarat că persoana acuzată se sustrage procedurii sau dacă s‑a sustras voluntar, în orice alt mod, de la cunoașterea procesului.
4.      În cazurile prevăzute la alineatele 1, 2 și 3, instanța declară persoana acuzată absentă. Cu excepția cazului în care legea prevede altfel, persoana acuzată care a fost declarată absentă este reprezentată de avocat.
5.      În afara cazurilor prevăzute la alineatele 1, 2 și 3, înainte de a se pronunța în conformitate cu articolul 420‑quater, instanța amână ședința și dispune ca avizul prevăzut la articolul 419, cererea de trimitere în judecată și procesul‑verbal al ședinței să fie notificate persoanei acuzate personal de către poliția judiciară.
6.      Ordonanța prin care se declară absența persoanei acuzate se anulează, chiar din oficiu, în cazul în care persoana acuzată se înfățișează înainte de pronunțarea hotărârii. Persoana acuzată este repusă în termenul de exercitare a drepturilor din care a fost decăzută:
a)      dacă face dovada că, din cauza unui caz fortuit, a unui caz de forță majoră sau a unui alt impediment legitim, s‑a aflat în imposibilitatea absolută de a se înfățișa în timp util pentru a exercita drepturile din care a fost decăzută
și că nu a putut transmite în termen dovada impedimentului, fără să fi existat vreo culpă din partea sa;
b)      dacă, în cazurile prevăzute la alineatele 2 și 3, face dovada că nu a avut efectiv cunoștință de proces și că nu a putut interveni în timp util pentru a exercita drepturile din care a fost decăzută, fără să fi existat vreo culpă din partea sa;
c)      dacă rezultă, în orice mod, că nu erau îndeplinite condițiile pentru judecarea cauzei în lipsa sa.
7.      În afara cazului prevăzut la alineatul 6, dacă rezultă că nu erau îndeplinite condițiile pentru judecarea cauzei în lipsă, instanța revocă, chiar din oficiu, ordonanța prin care se declară absența persoanei acuzate
și se pronunță în conformitate cu alineatul 5.”
17      Articolul 629‑bis din acest cod prevede:
„1.      În afara cazurilor prevăzute la articolul 628‑bis, persoana condamnată sau persoana împotriva căreia a fost aplicată o măsură de siguranță printr‑o hotărâre care a dobândit autoritate de lucru judecat care a fost pronunțată în privința sa în lipsă poate obține anularea acestei hotărâri în cazul în care dovedește că a fost declarată absentă fără a fi îndeplinite condițiile prevăzute la articolul 420‑bis
și că nu a putut să declare apel împotriva hotărârii în termen[ul stabilit], fără să fi existat vreo culpă din partea sa, cu excepția cazului în care se dovedește că, înainte de pronunțarea hotărârii, a avut efectiv cunoștință de proces.
2.      Cererea se adresează curții de apel în a cărei circumscripție se află instanța care a pronunțat hotărârea, sub sancțiunea inadmisibilității, personal de către persoana în cauză sau de către un avocat cu împuternicire specială în termen de 30 de zile de la momentul la care a luat cunoștință de hotărâre.
3.      Curtea de apel se pronunță în conformitate cu articolul 127 și, în cazul în care admite cererea, desființează hotărârea și dispune transmiterea înscrisurilor dosarului la instanța din faza sau din gradul în care s‑a constatat nulitatea.
[…]”
Procedura principală și întrebările preliminare
18      La 2 aprilie 2022, CV a fost arestat la Roma (Italia), în flagrant, de către ofițeri de poliție judiciară pentru fapte de vătămare corporală gravă și de furt calificat. La momentul acestei arestări, CV a desemnat și a mandatat un avocat pentru a‑i asigura apărarea.
19      La 4 aprilie 2022, în ședința în fața Tribunale ordinario di Roma (Tribunalul din Roma, Italia) în vederea confirmării arestării sale, CV a declarat că, deși era înscris în registrul persoanelor fizice ca având domiciliul la mama sa, în Sicilia, locuia în mod stabil în Roma de 5 ani. El a precizat că locul său de reședință se afla în incinta unei cantine sociale administrate de o asociație caritabilă și că actele de procedură trebuiau să îi fie transmise la această adresă.
20      În urma acestei ședințe, întrucât arestarea lui CV nu a fost confirmată, Giudice per le indagini preliminari presso il Tribunale ordinario di Roma (judecătorul delegat pentru faza urmăririi penale
de pe lângă Tribunalul din Roma, Italia), la cererea Pubblico ministero (Ministerul Public, Italia), l‑a trimis pe CV în fața Tribunale ordinario di Roma (Tribunalul din Roma), întrunit în complet de judecată, în vederea unei judecări imediate stabilite pentru ședința din 4 octombrie 2022.
21      La 9 mai 2022, agenți ai poliției municipale din Roma s‑au deplasat la adresa desemnată de CV ca fiind locul său de reședință în Roma pentru a efectua notificarea ordonanței de trimitere în judecată. Întrucât nu au găsit persoana în cauză la această adresă, ei au predat notificarea menționată uneia dintre persoanele responsabile de funcționarea asociației caritabile respective. Această persoană a declarat că CV se prezentase la adresa menționată cu două zile mai devreme și a asigurat că va depune ordonanța de trimitere în judecată în cutia poștală personală a acestuia din urmă.
22      La 4 octombrie 2022, ordonanța de trimitere în judecată a fost notificată, prin poștă electronică certificată, avocatului desemnat de CV pentru motivul că locul de reședință indicat de CV nu era adecvat în acest scop.
23      În ședința din 4 octombrie 2022, ținând seama de faptul că avocatul lui CV renunțase la mandatul său din cauza imposibilității de a‑l localiza, Tribunale ordinario di Roma (Tribunalul din Roma) a desemnat un alt avocat în calitate de apărător numit din oficiu.
24      În urma acestei ședințe, Tribunale ordinario di Roma (Tribunalul din Roma) a constatat că ordonanța de trimitere în judecată nu îi fusese notificată lui CV și, în consecință, a trimis dosarul la grefă pentru a fi efectuată o nouă notificare a ordonanței respective.
25      Din informațiile de care dispune Curtea reiese că, la 30 decembrie 2022, a intrat în vigoare Decretul legislativ nr. 150 din 10 octombrie 2022, care a înlocuit integral fostul articol 420‑bis din Codul de procedură penală cu o nouă dispoziție care prevede că în prezent nu poate fi pronunțată o hotărâre în lipsa persoanei în cauză, cu excepția cazului în care sunt îndeplinite condițiile prevăzute de dispoziția menționată, printre altele atunci când aceasta a fost citată să se înfățișeze prin notificarea actului personal sau unei persoane mandatate în mod expres de ea să primească actul sau atunci când a renunțat în mod expres la dreptul de a se înfățișa. În plus, potrivit alineatului 3 al acestui articol 420‑bis, poate fi pronunțată o hotărâre și în lipsa persoanei în cauză, în cazul în care s‑a declarat că aceasta din urmă se sustrage procedurii sau dacă s‑a sustras voluntar, în orice alt mod, de la cunoașterea procedurii pendinte.
26      În ședința din 17 ianuarie 2023, Tribunale ordinario di Roma (Tribunalul din Roma) a constatat că era necesar să fie căutată persoana în cauză, din moment ce nu se stabilise că CV a avut efectiv cunoștință de procedura penală inițiată împotriva sa.
27      În urma ședinței respective, agenți ai poliției municipale din Roma au încercat fără succes să îl contacteze pe CV atât la adresa desemnată de acesta din urmă ca fiind locul său de reședință în Roma, cât și prin telefon.
28      În ședința din 13 iunie 2023, Tribunale ordinario di Roma (Tribunalul din Roma) a arătat că din nota de serviciu întocmită de poliția municipală din Roma reieșea că CV nu a putut fi localizat. În consecință, acesta a dispus căutarea sa la adresa sa de domiciliu, și anume la adresa mamei sale din Sicilia, pentru a i se notifica o copie a ordonanței de trimitere în judecată și o copie a procesului‑verbal al ședinței din 13 iunie 2023, care menționa amânarea ședinței pentru data de 23 octombrie 2023.
29      La 19 iunie 2023, aceste două acte au fost notificate prin predarea lor mamei lui CV, cu mențiunea „mamă care locuiește la aceeași adresă”, în condițiile în care, la 3 februarie 2023, aceasta prezentase deja o declarație de părăsire de către fiul său a domiciliului parental și solicitase să fie radiat din certificatul de familie, astfel cum era înregistrat în registrul de stare civilă.
30      În ședința din 23 octombrie 2023, Tribunale ordinario di Roma (Tribunalul din Roma) a constatat că ordonanța de trimitere în judecată fusese notificată prin predarea acesteia mamei lui CV care locuia la aceeași adresă și a dispus desfășurarea dezbaterilor în lipsa lui CV, considerând că s‑a stabilit în mod evident că acesta avusese efectiv cunoștință de procedura inițiată împotriva sa și că absența sa de la ședință trebuia considerată ca reprezentând o alegere voluntară și deliberată, în conformitate cu articolul 420‑bis alineatul 3 din Codul de procedură penală.
31      Prin hotărârea din 23 octombrie 2023, CV a fost condamnat la o pedeapsă privativă de libertate de cinci ani și trei luni, precum și la o amendă de 1 500 de euro, în calitatea sa de coautor al unor infracțiuni de vătămare corporală gravă și de tâlhărie calificată săvârșite în Roma.
32      Întrucât CV nu a formulat o cale de atac împotriva hotărârii menționate, aceasta a rămas definitivă la 14 aprilie 2024.
33      În urma ordinului de executare a pedepsei în cauză, emis de Pubblico ministero (Ministerul Public) la 11 octombrie 2024, CV a fost arestat de ofițeri de poliție judiciară la 19 noiembrie 2024.
34      La 19 decembrie 2024, CV a formulat, în temeiul articolului 629‑bis din Codul de procedură penală, o cale de atac extraordinară la Corte d’appello di Roma (Curtea de Apel din Roma, Italia), care este instanța de trimitere, având ca obiect anularea hotărârii de condamnare din 23 octombrie 2023, rămasă definitivă, astfel cum se menționează la punctul 32 din prezenta hotărâre, și, dacă este cazul, deschiderea unei noi proceduri pe fond. În susținerea acțiunii, acesta a arătat că a fost declarat absent cu încălcarea condițiilor prevăzute la articolul 420‑bis din Codul de procedură penală și că, fără să îi poată fi imputată vreo culpă, s‑a aflat în imposibilitatea de a declara apel, din moment ce nu a avut niciodată cunoștință efectiv de procedura inițiată împotriva sa.
35      Instanța de trimitere are îndoieli cu privire la compatibilitatea cu dreptul Uniunii a articolelor 420‑bis
și 629‑bis din Codul de procedură penală, care reglementează condițiile care trebuie îndeplinite pentru a putea judeca o persoană acuzată în absența sa, precum și, respectiv, calea de atac extraordinară deschisă persoanei condamnate care a făcut obiectul unei hotărâri pronunțate în lipsă.
36      În special, această instanță arată, în primul rând, că dispozițiile naționale menționate ar putea intra în conflict cu drepturile victimelor criminalității garantate de Directiva 2012/29.
37      În această privință, ea subliniază că articolul 629‑bis din Codul de procedură penală recunoaște, în favoarea persoanei care a fost condamnată în lipsă, o cale de atac extraordinară, menționată la punctul 34 din prezenta hotărâre, fără a acorda însă victimei infracțiunii în cauză care nu s‑ar fi constituit parte civilă în cadrul procedurii penale care a condus la hotărârea de condamnare dreptul de a fi informată cu privire la introducerea unei astfel de căi de atac de către persoana condamnată în lipsă și nici dreptul de a participa la această procedură sau de a prezenta observații, deși este vorba despre o procedură susceptibilă să determine anularea respectivei hotărâri de condamnare pronunțate în lipsă.
38      Or, potrivit instanței de trimitere, o asemenea cale de atac extraordinară ar avea o incidență directă și semnificativă asupra drepturilor și intereselor victimei, în măsura în care ar putea conduce la deschiderea unei noi proceduri pe fond și, ca urmare a acestui fapt, ar expune‑o unui risc de victimizare secundară și repetată, determinând‑o să participe din nou la întreaga procedură, fără a avea însă posibilitatea de a contesta calea de atac astfel formulată de persoana condamnată.
39      Pe de altă parte, această instanță subliniază că, în măsura în care articolele 6, 10 și 18 din Directiva 2012/29, care consacră dreptul victimei de a fi informată și de a fi audiată, se referă la procedura penală în ansamblul său, directiva respectivă nu ar permite statelor membre să excludă victima de la o procedură care, precum cea prevăzută la articolul 629‑bis din Codul de procedură penală, poate să determine anularea în totalitate a unei hotărâri de condamnare pronunțate în lipsă și să impună deschiderea unei noi proceduri pe fond. Prin urmare, instanța menționată consideră că lipsa oricărei forme de informare sau de comunicare în favoarea victimei infracțiunii și, așadar, a oricărei posibilități de a audia această victimă în cadrul unei asemenea căi de atac extraordinare, care rezultă din această dispoziție națională, ar echivala cu o încălcare a drepturilor prevăzute la articolele 6, 10 și 18 din directiva amintită.
40      În al doilea rând, instanța de trimitere are de asemenea îndoieli cu privire la compatibilitatea articolelor 420‑bis
și 629‑bis din Codul de procedură penală, așa cum au fost interpretate de Corte suprema di cassazione (Curtea de Casație, Italia), cu Directiva 2016/343.
41      În această privință, instanța de trimitere arată că rezultă, printre altele, din coroborarea alineatului 3 al articolului 420‑bis din Codul de procedură penală cu articolul 629‑bis din acest cod că anularea unei hotărâri de condamnare pronunțate în lipsă și rămase definitivă nu poate fi obținută, în ipoteza prevăzută la acest alineat 3 și amintită la punctul 25 din prezenta hotărâre, atunci când se stabilește că persoana acuzată „s‑a sustras voluntar, în orice alt mod, de la cunoașterea” procedurii penale inițiate împotriva sa.
42      Această instanță precizează că dispozițiile menționate ar fi interpretate de jurisprudența națională în sensul că caracterul voluntar al demersului persoanei acuzate de a se sustrage de la cunoașterea procedurii penale inițiate împotriva sa nu poate fi prezumat pe baza unor probe indirecte sau a unor comportamente obiective adoptate de această persoană și care demonstrează acceptarea conștientă de către aceasta a riscului de a nu avea cunoștință de procedura respectivă. Astfel, un asemenea comportament nu ar putea fi demonstrat decât prin prezentarea unei probe directe, ceea ce ar echivala de facto cu impunerea unei declarații exprese a persoanei acuzate care să indice că a încercat în mod voluntar să se sustragă de la cunoașterea procedurii menționate.
43      Or, întrucât o asemenea probă directă este deosebit de dificil de obținut, instanța, sesizată cu o cale de atac extraordinară în temeiul articolului 629‑bis din Codul de procedură penală, ar fi obligată, în practică, să anuleze aproape sistematic hotărârea de condamnare pronunțată în lipsă, chiar și atunci când se stabilește că persoana acuzată a adoptat comportamente care demonstrează, în mod indirect, dar cert, voința sa de a se sustrage de la cunoașterea procedurii penale inițiate împotriva sa sau atunci când au fost demonstrate o neglijență gravă în materie de informare sau o acceptare a riscului de a nu avea cunoștință de procedura respectivă.
44      Tocmai aceasta ar fi situația în cadrul litigiului principal, în măsura în care CV a fost reținut de ofițeri de poliție judiciară în momentul în care săvârșea mai multe infracțiuni și a fost adus în fața unei instanțe, însă ulterior a adoptat o serie de comportamente care au făcut extrem de previzibil faptul că nu putea lua cunoștință de actele ulterioare referitoare la procedura penală inițiată împotriva sa, manifestându‑și astfel voința de a se sustrage de la cunoașterea acestei proceduri.
45      Totuși, în lipsa oricărei probe directe a unei asemenea intenții din partea lui CV, articolele 420‑bis
și 629‑bis din Codul de procedură penală, așa cum au fost interpretate de jurisprudența națională, ar impune anularea hotărârii de condamnare pronunțate în lipsă împotriva sa.
46      În acest sens, instanța de trimitere arată, în primul rând, că această interpretare a dispozițiilor naționale ar fi printre altele susceptibilă să încalce principiile rezultate din Hotărârea din 13 februarie 2020, Spetsializirana prokuratura (Ședință în lipsa persoanei acuzate) (C‑688/18, EU:C:2020:94), în care Curtea ar fi statuat că, potrivit articolelor 8 și 9 din Directiva 2016/343, dreptul la un nou proces nu este dobândit în mod automat atunci când absența persoanei acuzate rezultă dintr‑o alegere conștientă care poate fi de asemenea dedusă din împrejurările obiective ale cauzei respective.
47      În al doilea rând, instanța de trimitere arată că din Hotărârea Curții Europene a Drepturilor Omului din 1 martie 2006, Sejdovic împotriva Italiei (CE:ECHR:2006:0301JUD005658100), referitoare la articolul 6 din CEDO, rezultă că trebuie asigurată protecția persoanei în cauză care nu a avut cunoștință de existența unei proceduri penale inițiate împotriva sa pentru motive care nu îi sunt imputabile și care, din acest motiv, a fost privată de posibilitatea de a participa la procedură și de a‑și exercita dreptul la apărare.
48      Totuși, în opinia sa, această hotărâre nu poate fi interpretată și nici utilizată ca temei al unui drept general și necondiționat la deschiderea unei noi proceduri pe fond în toate cazurile în care a fost pronunțată o condamnare în lipsa persoanei acuzate. Astfel, într‑o asemenea împrejurare, dreptul la deschiderea unei noi proceduri nu ar fi conceput ca un drept absolut, ci ca un instrument destinat să asigure caracterul echitabil al procedurii. Prin urmare, hotărârea menționată nu poate să legitimeze comportamente care să îi permită persoanei acuzate să se sustragă de la cunoașterea procedurii penale inițiate împotriva sa, nici să transforme dreptul la deschiderea unei noi proceduri într‑un mecanism de natură să recompenseze strategiile de eludare ale acestei persoane, inerția sa culpabilă sau acceptarea conștientă a riscului de a nu primi actele care o privesc, sub sancțiunea favorizării unui risc structural de abuz de dreptul la apărare interzis în temeiul articolului 17 din CEDO. În această privință, instanța de trimitere amintește că drepturile recunoscute de convenția menționată, în speță dreptul la un proces echitabil, astfel cum este consacrat la articolul 6 din aceasta, nu pot fi utilizate astfel încât să le fie denaturată funcția și să compromită drepturile celorlalți, precum și interesul general la o bună administrare a justiției.
49      Or, în speță, dispozițiile naționale în cauză, astfel cum au fost interpretate de jurisprudența națională, ar avea ca efect să incite persoana acuzată să adopte comportamente oportuniste, susceptibile să constituie o neglijență gravă sau o strategie de eludare și, prin urmare, să conducă la o utilizare deturnată a căii de atac extraordinare având ca obiect anularea unei hotărâri de condamnare pronunțate în lipsă și rămase definitivă.
50      În plus, instanța de trimitere arată că un asemenea sistem ar produce efecte pe plan sistemic, aducând atingere interesului public de constatare a infracțiunilor, cu atât mai mult cu cât această cale de atac extraordinară nu ar întrerupe termenul de prescripție maxim, astfel încât persoana condamnată ar beneficia de un mecanism care ar putea, în cele din urmă, să conducă la prescrierea infracțiunii în cauză. Drepturile victimei ar fi de asemenea afectate în mod direct, iar aceasta ar suferi în mod inutil o victimizare secundară și repetată.
51      În aceste condiții, Corte d’appello di Roma (Curtea de Apel din Roma) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)      Articolele 6, 10 și 18 din Directiva [2012/29] coroborate cu articolele 47 și 54 din [cartă] și cu articolele 6 și 17 din [CEDO] trebuie interpretate în ansamblul lor în sensul că se opun unei reglementări naționale precum cea prevăzută la articolul 629‑bis din Codul de procedură penală italian, care, în [cadrul unei căi extraordinare de atac susceptibile să repună în discuție autoritatea] de lucru judecat [a unei hotărâri de condamnare pronunțate în lipsă] care poate conduce la desființarea [acestei] hotărâri de condamnare și la rejudecarea cauzei pe fond, nu prevede nicio formă de informare, de comunicare sau de participare a victimei unei infracțiuni care nu s‑a constituit parte civilă?
2)      Articolele 8 și 9 din [Directiva 2016/343] coroborate cu articolele 47 și 54 din [cartă] și cu articolele 6 și 17 din [CEDO] trebuie interpretate în ansamblul lor în sensul că se opun unei reglementări naționale precum cea prevăzută la articolele 420‑bis
și 629‑bis din Codul de procedură penală italian, care permite desființarea unei hotărâri de condamnare în cazul în care inculpatul invocă faptul că nu a avut efectiv cunoștință de proces, în măsura în care această reglementare exclude posibilitatea de a deduce din culpa evidentă a inculpatului sau din acceptarea în cunoștință de cauză a riscului de a nu primi actele de procedură, ceea ce ar rezulta din comportamente obiective și din probe indirecte, că acesta a evitat în mod voluntar să ia cunoștință de proces?”
Cu privire la cererea de aplicare a procedurii preliminare de urgență
52      Instanța de trimitere a solicitat ca prezenta trimitere preliminară să fie judecată potrivit procedurii preliminare de urgență prevăzute la articolul 23a din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene și la articolul 107 din Regulamentul de procedură al Curții.
53      Din aceste dispoziții rezultă că aplicarea acestei proceduri depinde de îndeplinirea a două condiții cumulative. Pe de o parte, trimiterea preliminară trebuie să ridice probleme de interpretare referitoare la spațiul de libertate, securitate și justiție, care face obiectul titlului V din partea a treia din Tratatul FUE. Pe de altă parte, împrejurările din litigiul principal, astfel cum sunt descrise de instanța de trimitere, trebuie să se caracterizeze prin prezența unei situații de urgență.
54      În ceea ce privește prima condiție, trebuie arătat că prezenta cerere de decizie preliminară privește interpretarea Directivelor 2012/29 și 2016/343, care fac parte din domeniile prevăzute în titlul V din partea a treia din Tratatul FUE, referitor la spațiul de libertate, securitate și justiție. În conformitate cu articolul 23a primul paragraf din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene și cu articolul 107 alineatul (1) din Regulamentul de procedură, această cerere poate fi, așadar, judecată potrivit procedurii preliminare de urgență.
55      În ceea ce privește a doua condiție, aceasta este îndeplinită printre altele atunci când persoana în cauză în litigiul principal este în prezent privată de libertate, iar menținerea sa în detenție depinde de decizia Curții, în măsura în care răspunsul acesteia la întrebările adresate ar putea avea drept consecință eliberarea sa imediată, precizându‑se că situația acestei persoane trebuie apreciată astfel cum se prezintă la data examinării cererii prin care se solicită judecarea trimiterii preliminare potrivit procedurii de urgență (a se vedea în acest sens Hotărârea din 28 iulie 2016, JZ, C‑294/16 PPU, EU:C:2016:610, punctul 29, Hotărârea din 19 septembrie 2018, Milev, C‑310/18 PPU, EU:C:2018:732, punctele 35 și 36, precum și Hotărârea din 4 septembrie 2025, Adrar, C‑313/25 PPU, EU:C:2025:647, punctul 34 și jurisprudența citată).
56      În speță, în primul rând, din decizia de trimitere reiese că CV se află în detenție și execută în prezent o pedeapsă privativă de libertate pronunțată împotriva sa în lipsă prin hotărârea din 23 octombrie 2023, rămasă definitivă la 14 aprilie 2024.
57      În al doilea rând, ca răspuns la o cerere de lămuriri a Curții, adresată instanței de trimitere în temeiul articolului 101 din Regulamentul de procedură, aceasta a arătat în esență că, în cazul în care, în lumina răspunsului Curții la întrebările sale, ar trebui să aplice procedura prevăzută la articolul 629‑bis din Codul de procedură penală referitoare la anularea hotărârilor de condamnare rămase definitive și să admită calea de atac extraordinară astfel formulată de CV, acesta din urmă ar fi pus în libertate în așteptarea unui eventual nou proces.
58      În aceste condiții, la 9 februarie 2026, Camera a patra a Curții a decis, după ascultarea avocatului general, să admită cererea instanței de trimitere privind judecarea prezentei trimiteri preliminare potrivit procedurii preliminare de urgență.
Cu privire la întrebările preliminare
Cu privire la prima întrebare
59      Cu titlu introductiv, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, în cadrul procedurii de cooperare între instanțele naționale și Curte instituite prin articolul 267 TFUE, este de competența acesteia să ofere instanței naționale un răspuns util, care să îi permită să soluționeze litigiul cu care este sesizată. Din această perspectivă, Curtea trebuie, dacă este cazul, să reformuleze întrebările care îi sunt adresate. În această privință, revine Curții sarcina de a extrage din ansamblul elementelor furnizate de instanța națională și în special din motivarea deciziei de trimitere elementele de drept al Uniunii care necesită o interpretare, având în vedere obiectul litigiului (Hotărârea din 29 noiembrie 1978, Redmond, 83/78, EU:C:1978:214, punctul 26, Hotărârea din 28 noiembrie 2000, Roquette Frères, C‑88/99, EU:C:2000:652, punctul 18, precum și Hotărârea din 29 ianuarie 2026, Keladis I și Keladis II, C‑72/24 și C‑73/24, EU:C:2026:51, punctul 154).
60      În plus, trebuie amintit că articolul 47 din cartă asigură în dreptul Uniunii protecția conferită de articolul 6 paragraful 1 și de articolul 13 din CEDO, astfel încât este necesar să se facă referire numai la această primă dispoziție (a se vedea în acest sens Hotărârea din 16 mai 2017, Berlioz Investment Fund, C‑682/15, EU:C:2017:373, punctul 54 și jurisprudența citată). De asemenea, întrucât articolul 54 din cartă prevede, la fel ca articolul 17 din CEDO, interzicerea abuzului de drept, este necesar să se facă referire numai la această primă dispoziție.
61      În speță, în ceea ce privește problema condițiilor în care comportamentul unei persoane acuzate și condamnate ulterior în lipsă poate fi considerat abuziv, în sensul articolului 54 din cartă coroborat cu articolul 47 din aceasta, trebuie să se constate că această problemă nu este legată de drepturile victimei în cadrul procedurii penale și trebuie, prin urmare, să fie tratată în cadrul celei de a doua întrebări preliminare.
62      În aceste condiții, trebuie să se înțeleagă că, prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolele 6, 10 și 18 din Directiva 2012/29, citite în lumina articolului 47 din cartă, trebuie interpretate în sensul că se opun unei reglementări naționale care, atunci când victima unei infracțiuni nu s‑a constituit, în temeiul dreptului național, parte civilă în procedura penală care a condus la o hotărâre de condamnare pronunțată în lipsă și rămasă definitivă, nu prevede, în cadrul unei căi de atac extraordinare introduse de persoana condamnată, având ca obiect anularea hotărârii menționate pentru motivul că nu putea fi pronunțată în absența sa și, dacă este cazul, deschiderea unei noi proceduri pe fond, nici obligația de a informa această victimă cu privire la introducerea căii de atac extraordinare respective, nici posibilitatea acesteia de a participa la procedura aferentă căii de atac menționate.
63      Rezultă dintr‑o jurisprudență constantă că, pentru interpretarea unei dispoziții de drept al Uniunii, trebuie să se țină seama atât de modul de redactare și de obiectivul acesteia, cât și de contextul în care această dispoziție se înscrie și de obiectivele urmărite de reglementarea din care aceasta face parte [a se vedea în acest sens Hotărârea din 1 august 2025, Galerie Karsten Greve, C‑433/24, EU:C:2025:600, punctul 31 și jurisprudența citată, precum și Hotărârea din 18 decembrie 2025, E. (Compensarea creanțelor), C‑481/24, EU:C:2025:996, punctul 29 și jurisprudența citată].
64      În această privință, trebuie arătat cu titlu prealabil că, potrivit articolului 1 alineatul (1) primul paragraf din Directiva 2012/29, scopul acesteia este de a garanta că victimele criminalității beneficiază de informații, de sprijin și de protecție adecvate și sunt în măsură să participe în procedurile penale.
65      În ceea ce privește, în primul rând, dreptul victimei de a primi informații, articolul 6 alineatul (1) din directiva menționată enumeră informațiile privind procedurile penale inițiate ca urmare a plângerii privind infracțiunea care afectează victima pe care, la cerere, are dreptul să le primească. Această dispoziție prevede că statele membre se asigură că victimele sunt informate, fără întârzieri inutile, despre dreptul lor de a fi informate cu privire la orice decizie de a nu continua sau de a înceta ancheta sau de a nu începe urmărirea penală împotriva autorului infracțiunii, precum și cu privire la data și la locul procesului și la natura acuzațiilor împotriva autorului infracțiunii.
66      Or, în speță, trebuie să se constate că informațiile prevăzute la articolul 6 alineatul (1) din Directiva 2012/29 nu prezintă nicio legătură cu obiectul unei căi de atac extraordinare precum cea în discuție în litigiul principal. Rezultă că alineatul (1) menționat nu urmărește să confere victimei dreptul de a fi informată cu privire la introducerea unei astfel de căi de atac extraordinare.
67      Alineatul (2) al acestui articol 6 prevede că statele membre se asigură că, „în funcție de rolul lor în sistemul judiciar penal relevant”, victimele sunt informate, fără întârzieri inutile, cu privire la dreptul lor de a primi informațiile menționate la acest alineat (2) privind procedurile penale inițiate ca urmare a plângerii privind infracțiunea care afectează victima și că, la cerere, primesc astfel de informații. În această privință, articolul 6 alineatul
(2) menționat face referire, la litera (a), la orice hotărâre finală pronunțată într‑un proces și, la litera (b), la informații care să îi permită să ia cunoștință de „stadiul procedurilor penale”, cu excepția situației excepționale în care desfășurarea corespunzătoare a cauzei ar putea fi afectată printr‑o astfel de informare.
68      Prin urmare, din modul de redactare a articolului 6 din Directiva 2012/29 rezultă că dreptul victimei de a primi informațiile prevăzute la alineatul (2) al acestuia depinde de statutul juridic care îi este acordat, în dreptul național, în cadrul procedurii respective, astfel încât statele membre nu sunt obligate să o informeze cu privire la dreptul său de a primi aceste informații și nici să îi furnizeze informațiile menționate, în cazul în care acest lucru nu este conform cu acest statut.
69      Această interpretare este confirmată de aprecierea contextului în care se înscrie articolul 6 menționat.
70      În special, considerentul (20) al directivei amintite precizează că rolul victimelor în cadrul sistemului judiciar penal și posibilitatea acestora de a participa activ în procedurile penale variază de la un stat membru la altul, în funcție de sistemul național, și sunt determinate luând în considerare diferite criterii, menționate în considerentul respectiv,
și că, în cazul în care există trimiteri la rolul victimei în sistemul judiciar penal relevant, statele membre ar trebui să determine care dintre aceste criterii se aplică pentru a stabili domeniul de aplicare al drepturilor prevăzute de directiva menționată. Printre aceste criterii se numără cel referitor la aspectul dacă sistemul național prevede pentru victimă un statut juridic de parte în procedurile penale.
71      În plus, interpretarea menționată pare de asemenea conformă cu finalitatea urmărită de articolul 6 din Directiva 2012/29, considerentul (26) al acesteia precizând că dreptul de a primi informații cu privire la stadiul curent al oricăror proceduri vizează să permită victimelor să ia decizii în cunoștință de cauză cu privire la „participarea” lor în cadrul procedurilor respective.
72      În această privință, trebuie arătat că Propunerea Comisiei Europene de directivă a Parlamentului European și a Consiliului de stabilire a unor norme minime privind drepturile, sprijinirea și protecția victimelor criminalității [COM(2011) 275 final] precizează, în același sens, că scopul articolelor care figurează în capitolul II din Directiva 2012/29, din care face parte articolul 6 din aceasta, „este de a garanta că victimele primesc suficiente informații într‑o formă pe care o pot înțelege, care să le permită să beneficieze pe deplin de drepturile lor și să le garanteze faptul că sunt tratate cu respect” și că „[a]r trebui furnizate suficiente detalii pentru a le permite victimelor să ia decizii în cunoștință de cauză cu privire la participarea lor la proceduri și la modul în care își pot exercita drepturile, în special atunci când decid cu privire la solicitarea unei revizuiri a hotărârii de a [nu] dispune urmărirea penală”.
73      În speță, instanța de trimitere ridică problema faptului că victima, care nu s‑a constituit parte civilă în cadrul procedurii penale care a condus la condamnarea în lipsă a unei persoane, nu a fost informată cu privire la introducerea de către această persoană condamnată a unei căi de atac extraordinare, precum cea în discuție în litigiul principal. După cum rezultă din decizia de trimitere, o astfel de cale de atac are ca obiect obținerea anulării unei asemenea hotărâri de condamnare, rămasă definitivă, pentru motivul că nu ar fi putut fi pronunțată în lipsă și, dacă este cazul, rejudecarea cauzei pe fond.
74      În această privință, trebuie să se considere că informații privind introducerea unei căi de atac extraordinare precum cea în discuție în litigiul principal pot intra sub incidența articolului 6 alineatul (2) litera (b) din Directiva 2012/29, care face referire la „stadiul procedurilor penale”, cu condiția, pe de o parte, ca procedurile penale în cauză să fi fost inițiate ca urmare a plângerii privind infracțiunea care afectează victima, în sensul acestei dispoziții și, pe de altă parte, ca dreptul victimei de a primi astfel de informații, la cerere, să fie conform cu rolul său în sistemul judiciar penal național.
75      Rezultă că articolul 6 alineatul (2) litera (b) din directiva menționată nu impune ca, într‑un sistem național care prevede posibilitatea victimei de a se constitui parte civilă, această victimă să fie informată cu privire la o cale de atac precum cea în discuție în litigiul principal atunci când nu este parte la proces în dreptul național pentru motivul că nu s‑a constituit parte civilă.
76      Totuși, mai trebuie subliniat că această analiză nu aduce atingere drepturilor victimei de a primi informații referitoare la eventuala punere în libertate a persoanei care a fost condamnată inițial în lipsă, în conformitate cu alineatele (5) și (6) ale articolului 6 din Directiva 2012/29.
77      În plus, trebuie amintit de asemenea că, astfel cum precizează considerentul (11) al Directivei 2012/29, aceasta stabilește norme minime, iar statele membre pot, pentru a oferi un nivel mai ridicat de protecție, să extindă drepturile pe care directiva le prevede.
78      În ceea ce privește, în al doilea rând, dreptul victimei de a fi audiată în cadrul unei căi de atac extraordinare, precum cea în discuție în litigiul principal, articolul 10 din Directiva 2012/29 prevede, la alineatul (1), că statele membre trebuie să se asigure că victimele pot fi audiate în cursul procedurii penale și pot prezenta probe. Această dispoziție instituie astfel, la modul general, dreptul victimei de a fi audiată „în cursul procedurii penale”, fără a impune însă ca ea să fie audiată în fiecare etapă a procedurii respective.
79      Alineatul (2) al acestui articol 10 precizează că normele procedurale în temeiul cărora victimele pot fi audiate în cursul procedurilor penale și pot prezenta probe se stabilesc în cadrul dreptului intern.
80      Rezultă, astfel, din coroborarea alineatelor (1) și (2) ale articolului 10 din Directiva 2012/29 că statele membre trebuie să precizeze, în dreptul lor național, în ce stadiu al procedurii este audiată victima.
81      În ceea ce privește finalitatea urmărită prin acest articol 10, din Propunerea de directivă a Comisiei menționată la punctul 72 din prezenta hotărâre reiese că dreptul de a fi audiat urmărește să garanteze că victima are posibilitatea de a oferi informații, opinii sau probe atât la începutul, cât și în cursul procedurilor penale. Această propunere precizează, în plus, că „[a]mploarea exactă a acestui drept este lăsată la aprecierea legislației naționale și poate varia de la drepturile de bază de a comunica cu o autoritate competentă și de a‑i furniza elemente de probă până la drepturi mai importante, cum ar fi dreptul de a beneficia de luarea în considerare a probelor aduse, dreptul de a beneficia de garantarea faptului că anumite probe sunt acceptate sau dreptul de a interveni în timpul procesului”.
82      Din ceea ce precedă rezultă că dreptul de a fi audiat, consacrat la articolul 10 din Directiva 2012/29, urmărește să ofere victimei posibilitatea de a participa la procedura referitoare la infracțiunea săvârșită în detrimentul său și în special să îi permită să contribuie la stabilirea elementelor de fapt pertinente, precum și la strângerea probelor în legătură cu infracțiunea pretinsă și cu prejudiciul pe care l‑a suferit.
83      Or, din cererea de decizie preliminară reiese că, în cadrul unei căi de atac extraordinare precum cea în discuție în litigiul principal, pot fi invocate numai aspecte procedurale de natură factuală referitoare la împrejurările în care a fost declarată absența persoanei acuzate. Aceste aspecte par, așadar, lipsite de legătură cu fondul litigiului, referitor la infracțiunea pretinsă și la eventualul prejudiciu suferit de victimă. Prin urmare, trebuie să se constate că, în cadrul acestei căi de atac, sunt în discuție numai drepturile procedurale ale persoanei condamnate, în special dreptul său la un proces echitabil și dreptul său la apărare, astfel încât drepturile victimei, care nu s‑a constituit parte civilă, nu sunt vizate în mod direct de procedura aferentă unei asemenea căi de atac.
84      Rezultă că articolul 10 din Directiva 2012/29 nu impune ca victima să fie audiată în cadrul unei căi de atac extraordinare precum cea în discuție în litigiul principal.
85      Astfel cum se precizează la punctul 77 din prezenta hotărâre, o asemenea interpretare nu aduce însă atingere dreptului statelor membre de a extinde drepturile prevăzute de această directivă pentru a oferi un nivel mai ridicat de protecție.
86      În al treilea rând, în ceea ce privește aspectul dacă, în temeiul articolului 18 din Directiva 2012/29, victima ar putea beneficia de dreptul de a fi informată cu privire la o cale de atac extraordinară, precum cea în discuție în litigiul principal, și de a fi de asemenea audiată în cadrul acesteia, trebuie să se constate că din modul de redactare a acestui articol reiese că măsurile de protecție pe care le prevede vizează „siguranț[a] victimelor și a membrilor familiilor acestora împotriva victimizării secundare și repetate și a intimidării și răzbunării, inclusiv împotriva riscului unor vătămări emoționale sau psihologice, și […]
protecți[a] demnității victimelor pe durata audierilor și în momentul depunerii mărturiei”.
87      Or, măsurile destinate să prevină victimizarea secundară nu pot fi înțelese, în sine, în sensul că conferă victimei un drept de a participa la o procedură precum cea în discuție în litigiul principal cu unicul scop de a evita desfășurarea unui nou proces sau de a fi audiată în cadrul unei astfel de proceduri.
88      În plus, Curtea a statuat deja că nu rezultă din modul de redactare a articolului 18 din Directiva 2012/29 că legiuitorul Uniunii a prevăzut, printre măsurile menite să protejeze victima unei infracțiuni, limitarea la o singură audiere a acesteia în cursul procedurii judiciare (Hotărârea din 29 iulie 2019, Gambino și Hyka, C‑38/18, EU:C:2019:628, punctul 51).
89      Pe de altă parte, articolul 18 din Directiva 2012/29 conferă victimelor dreptul la protecție, „fără a aduce atingere dreptului la apărare”.
În același sens, considerentul (58) al acestei directive enunță că amploarea măsurilor adecvate de protecție în cursul procedurii penale pentru victimele identificate ca vulnerabile la victimizarea secundară și repetată sau la intimidare și răzbunare ar trebui stabilită „fără a aduce atingere drepturilor apărării și în conformitate cu normele privind marja de apreciere a instanței” (Hotărârea din 29 iulie 2019, Gambino și Hyka, C‑38/18, EU:C:2019:628, punctul 52).
90      Rezultă că articolul 18 din Directiva 2012/29 nu se opune, în principiu, ca victima unei infracțiuni să fie audiată din nou în cadrul unei noi proceduri, astfel cum s‑ar putea întâmpla în cazul în care hotărârea de condamnare ar fi anulată la finalul procedurii prevăzute la articolul 629‑bis din Codul de procedură penală.
91      În consecință, acest articol 18 nu poate constitui temeiul unei interpretări a articolelor 6 și 10 din Directiva 2012/29 diferită de cea enunțată la punctele 75 și, respectiv, 84 din prezenta hotărâre.
92      În continuare, în ceea ce privește articolul 47 din cartă, acesta garantează, la primul paragraf, că orice persoană ale cărei drepturi și libertăți garantate de dreptul Uniunii sunt încălcate are dreptul la o cale de atac eficientă în fața unei instanțe judecătorești, în conformitate cu condițiile stabilite de acest articol. Totuși, din dosar nu reiese că victima ar fi privată de protecție jurisdicțională efectivă în lipsa informării sau a posibilității de a fi audiată în cursul procedurii aferente căii de atac extraordinare în discuție în litigiul principal, în condițiile prevăzute de Directiva 2012/29. Din dosar nu reiese nici că aceasta ar fi lipsită de o astfel de protecție jurisdicțională a drepturilor care îi sunt conferite de aceeași directivă. Pe de altă parte, trebuie arătat că, în ipoteza în care o cale de atac precum cea în discuție în litigiul principal ar conduce la anularea hotărârii de condamnare contestate, din dosarul prezentat Curții reiese că ar fi inițiată o nouă procedură pe fond.
93      Din tot ceea ce precedă rezultă că trebuie să se răspundă la prima întrebare că articolele 6, 10 și 18 din Directiva 2012/29, citite în lumina articolului 47 din cartă, trebuie interpretate în sensul că nu se opun unei reglementări naționale care, atunci când victima unei infracțiuni nu s‑a constituit, în temeiul dreptului național, parte civilă în procedura penală care a condus la o hotărâre de condamnare pronunțată în lipsă și rămasă definitivă, nu prevede, în cadrul unei căi de atac extraordinare introduse de persoana condamnată, având ca obiect anularea hotărârii menționate pentru motivul că nu putea fi pronunțată în absența sa și, dacă este cazul, deschiderea unei noi proceduri pe fond, nici obligația de a informa această victimă cu privire la introducerea căii de atac extraordinare respective, nici posibilitatea acesteia de a participa la procedura aferentă căii de atac menționate.
Cu privire la a doua întrebare
94      Prin intermediul celei de a doua întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolele 8 și 9 din Directiva 2016/343, citite în lumina articolelor 47 și 54 din cartă, trebuie interpretate în sensul că se opun unei reglementări naționale care, astfel cum a fost interpretată de jurisprudența națională, impune instanței naționale, în lipsa unei probe directe care să stabilească faptul că o persoană condamnată în lipsă a evitat în mod voluntar să ia cunoștință de procedura penală care a condus la pronunțarea unei hotărâri de condamnare împotriva sa, să admită o cale de atac introdusă de această persoană pentru a obține anularea hotărârii respective, rămasă definitivă, pentru motivul că nu putea fi pronunțată în absența sa și, dacă este cazul, dispunerea deschiderii unei noi proceduri pe fond.
95      Cu titlu introductiv, trebuie amintit că Directiva 2016/343 are ca obiect, conform articolului 1 din aceasta, stabilirea unor norme minime comune privind anumite elemente ale procedurilor penale, printre care „dreptul de a fi prezent la proces”. Astfel cum confirmă în mod expres considerentul (33) al directivei menționate, acest drept face parte integrantă din dreptul fundamental la un proces echitabil (Hotărârea din 20 mai 2025, Kachev, C‑135/25 PPU, EU:C:2025:366, punctul 31 și jurisprudența citată).
96      În această privință, articolul 8 alineatul (1) din directiva menționată impune statelor membre să se asigure că persoanele suspectate și acuzate au dreptul de a fi prezente la propriul proces.
97      Totuși, în temeiul alineatului (2) al acestui articol 8, statele membre pot să prevadă că un proces care poate duce la o hotărâre privind vinovăția sau nevinovăția persoanei suspectate sau acuzate poate avea loc în absența persoanei în cauză, atunci când sunt îndeplinite anumite condiții. Astfel, alineatul (2) supune posibilitatea respectivă condiției ca, în conformitate cu litera (a) a acestui alineat, persoana suspectată sau acuzată să fi fost informată în timp util cu privire la proces și la consecințele neprezentării sau, în conformitate cu litera (b) a alineatului menționat, persoana suspectată sau acuzată care a fost informată cu privire la proces să fie reprezentată de un avocat mandatat, care a fost numit fie de persoana suspectată sau acuzată, fie de stat.
98      Pe de altă parte, alineatul (3) al articolului 8 menționat prevede că o hotărâre luată în conformitate cu acest alineat (2) poate fi pusă în executare împotriva persoanei suspectate sau acuzate în cauză.
99      În ceea ce privește alineatul (4) al articolului 8 din Directiva 2016/343, acesta enunță că, atunci când statele membre prevăd posibilitatea desfășurării proceselor în lipsa persoanelor suspectate sau acuzate, dar condițiile prevăzute la alineatul (2) al acestui articol 8 nu pot fi îndeplinite din cauză că suspectul sau inculpatul nu poate fi localizat, în pofida eforturilor rezonabile depuse în acest scop, statele membre pot să prevadă că o hotărâre poate fi totuși luată și pusă în executare. În acest caz, statele membre se asigură că, atunci când persoanele suspectate sau acuzate sunt informate cu privire la hotărâre și, în special, atunci când sunt prinse, ele sunt informate și despre posibilitatea de a contesta hotărârea și despre dreptul la un nou proces sau la o altă cale de atac, în conformitate cu articolul 9 din directiva menționată.
100    În plus, în temeiul acestui articol 9, atunci când are loc o procedură penală în lipsă deși nu sunt îndeplinite condițiile prevăzute la articolul 8 alineatul (2) din directiva respectivă, persoana în cauză are dreptul „la un nou proces sau la o altă cale de atac care permite reexaminarea pe fond a cauzei […]
și care ar putea duce la anularea hotărârii inițiale”.
101    În această privință, așa cum s‑a menționat la punctul 95 din prezenta hotărâre, din moment ce „dreptul de a fi prezent la proces”, consacrat de Directiva 2016/343, face parte integrantă din dreptul fundamental la un proces echitabil, trebuie să se considere că și dreptul la un nou proces, astfel cum este prevăzut la articolul 9 din această directivă, face parte din acest prim drept, în măsura în care contribuie, după cum subliniază considerentul (9) al directivei menționate, la consolidarea protecției acestuia.
102    Totuși, din articolele 8 și 9 din această directivă reiese că o persoană condamnată în lipsă poate fi privată de dreptul la un nou proces dacă sunt îndeplinite condițiile prevăzute la articolul 8 alineatul (2) din directiva menționată (a se vedea în acest sens Hotărârea din 20 mai 2025, Kachev, C‑135/25 PPU, EU:C:2025:366, punctul 33 și jurisprudența citată).
103    În această privință, trebuie amintit că literele (a) și (b) ale articolului 8 alineatul
(2) din Directiva 2016/343 sunt aplicabile alternativ și că ele enunță, fiecare, două condiții cumulative, dintre care prima, care este comună celor două litere, impune ca persoana suspectată sau acuzată să fi fost informată în timp util cu privire la proces (a se vedea în acest sens Hotărârea din 20 mai 2025, Kachev, C‑135/25 PPU, EU:C:2025:366, punctul 34).
104    Potrivit jurisprudenței Curții, pentru a aprecia dacă această primă condiție este îndeplinită, din considerentul (38) al directivei menționate rezultă că trebuie să se acorde o atenție deosebită, pe de o parte, diligențelor depuse de autoritățile publice pentru a informa persoana condamnată în lipsă cu privire la procesul său și, pe de altă parte, diligențelor depuse de această persoană pentru a primi informațiile referitoare la proces. În consecință, prezintă relevanță, în vederea acestei aprecieri, existența unor indicii precise și obiective care demonstrează că persoana respectivă, deși a fost informată oficial că este acuzată de săvârșirea unei infracțiuni și știa, așadar, că urma să fie organizat un proces împotriva sa, procedează în mod deliberat astfel încât să evite primirea oficială a informațiilor privind data și locul acestui proces, de exemplu, comunicând în mod deliberat o adresă eronată sau atunci când nu se mai află la adresa pe care a comunicat‑o (a se vedea în acest sens Hotărârea din 20 mai 2025, Kachev, C‑135/25 PPU, EU:C:2025:366, punctul 35).
105    Curtea a precizat, în această privință, că se va putea considera printre altele că o persoană condamnată în lipsă a dispus de informații suficiente pentru a ști că urma să fie organizat un proces împotriva sa dacă a primit un act de acuzare preliminar al cărui conținut corespunde, în ceea ce privește faptele reproșate și încadrarea lor juridică, conținutului actului de acuzare definitiv întocmit în final în privința sa. Astfel, atunci când persoana în cauză s‑a sustras procedurii după ce a primit un asemenea act de acuzare preliminar, statelor membre le este permis să considere că trimiterea în timp util de către autoritățile competente a unui document oficial care menționează data și locul unui proces la adresa comunicată de persoana respectivă în timpul urmăririi penale efectuate în cauză și dovada adusă că acest document a fost efectiv livrat la această adresă echivalează cu informarea persoanei respective cu privire la data și la locul procesului, în sensul articolului 8 alineatul (2) din Directiva 2016/343, cu condiția, în plus, ca autoritățile competente să fi depus eforturi rezonabile pentru a o localiza (a se vedea în acest sens Hotărârea din 20 mai 2025, Kachev, C‑135/25 PPU, EU:C:2025:366, punctele 36 și 37).
106    A doua condiție impusă pentru ca persoana condamnată în lipsă să poată fi privată de dreptul la un nou proces poate fi îndeplinită fie, în conformitate cu articolul 8 alineatul (2) litera (a) și alineatul (4) din Directiva 2016/343, dacă aceasta a fost de asemenea informată în timp util cu privire la consecințele neprezentării la proces, fie, în temeiul articolului 8 alineatul (2) litera (b) și alineatul (4) din directiva menționată, în cazul în care se poate considera că persoana respectivă a fost reprezentată la procesul său de un avocat mandatat, care a fost numit de ea sau de stat (Hotărârea din 20 mai 2025, Kachev, C‑135/25 PPU, EU:C:2025:366, punctul 38). În această privință, trebuie amintit că, potrivit jurisprudenței Curții, simpla împrejurare că o persoană condamnată în lipsă a fost apărată de un avocat numit din oficiu pe parcursul întregii proceduri desfășurate în lipsa sa nu poate fi suficientă pentru a îndeplini această condiție, din moment ce este necesar ca persoana respectivă să fi desemnat în mod specific un avocat pentru a o reprezenta, în lipsa sa, în cadrul procesului (a se vedea în acest sens Hotărârea din 20 mai 2025, Kachev, C‑135/25 PPU, EU:C:2025:366, punctele 41, 59, 61 și 62).
107    În cazul în care aceste condiții sunt îndeplinite într‑o situație precum cea în discuție în litigiul principal, Directiva 2016/343 nu s‑ar opune ca statul membru în cauză să refuze să îi acorde persoanei condamnate dreptul la un nou proces.
108    În speță, din cererea de decizie preliminară reiese că, în urma, printre altele, a Hotărârii Curții Europene a Drepturilor Omului din 1 martie 2006, Sejdovic împotriva Italiei (CE:ECHR:2006:0301JUD005658100), cadrul normativ național care reglementează procesul în lipsă și calea de atac extraordinară în discuție în litigiul principal, în special articolele 420‑bis
și 629‑bis din Codul de procedură penală, astfel cum au fost interpretate de Corte suprema di Cassazione (Curtea de Casație), ar impune în esență ca, în ipoteza prevăzută la alineatul 3 al acestui articol 420‑bis, dreptul la un nou proces să fie acordat întotdeauna persoanei condamnate care a fost judecată în lipsă, cu excepția cazului în care s‑a stabilit proba „directă” a faptului că aceasta „a evitat în mod voluntar” să ia cunoștință de procedura penală inițiată împotriva sa.
109    Potrivit instanței de trimitere, astfel de cerințe ar avea drept consecință faptul că o persoană care a fost condamnată în lipsă și care s‑a sustras voluntar de la procedura penală inițiată împotriva sa ar putea, ulterior, să obțină anularea hotărârii de condamnare și deschiderea unei noi proceduri pe fond în mod aproape automat, din moment ce proba directă a acestei „sustrageri voluntare” ar fi practic imposibil de prezentat.
110    Or, astfel cum rezultă din jurisprudența amintită la punctul 104 din prezenta hotărâre, Directiva 2016/343 nu impune o asemenea probă directă în vederea aprecierii primei condiții prevăzute la articolul 8 alineatul (2) din directiva menționată, referitoare la cunoașterea procesului de către persoana acuzată, din moment ce pot fi de asemenea luate în considerare eventuale indicii precise și obiective care demonstrează că aceasta, deși a fost informată oficial că este acuzată de săvârșirea unei infracțiuni și știind, așadar, că urma să fie organizat un proces împotriva sa, procedează în mod deliberat astfel încât să evite primirea oficială a informațiilor privind data și locul acestui proces.
111    De asemenea, potrivit punctului 99 din Hotărârea Curții Europene a Drepturilor Omului din 1 martie 2006, Sejdovic împotriva Italiei (CE:ECHR:2006:0301JUD005658100), nu se poate exclude ca anumite fapte dovedite să poată demonstra fără echivoc că persoana acuzată știe că o procedură penală este îndreptată împotriva sa și cunoaște natura, precum și cauza acuzației și că nu intenționează să ia parte la proces sau intenționează să se sustragă urmăririi penale.
112    Cu toate acestea, trebuie amintit că din articolul 1 din Directiva 2016/343, citit în lumina considerentului (9) al acesteia, rezultă că această directivă are ca obiect stabilirea unor norme minime comune cu privire la anumite aspecte ale prezumției de nevinovăție în cadrul procedurilor penale, precum și cu privire la dreptul de a fi prezent la proces în cadrul acestor proceduri, iar nu realizarea unei armonizări exhaustive a procedurii penale [a se vedea prin analogie Hotărârea din 15 septembrie 2022, HN (Procesul unui acuzat îndepărtat de pe teritoriu), C‑420/20, EU:C:2022:679, punctul 41 și jurisprudența citată].
113    În această privință, astfel cum subliniază considerentul (48) al acesteia, directiva menționată lasă statelor membre posibilitatea de a extinde drepturile prevăzute în aceasta pentru a asigura un nivel de protecție mai ridicat.
114    Prin urmare, Directiva 2016/343 nu se opune ca statele membre să extindă dreptul la un nou proces și la situațiile în care condițiile prevăzute la articolul 8 alineatul (2) din această directivă ar fi îndeplinite, nici ca aprecierea diligenței de care a dat dovadă persoana acuzată pentru a primi informațiile referitoare la procedura penală inițiată împotriva sa să se întemeieze pe standarde de probă potrivit cărora numai o probă directă permite să se demonstreze că această persoană s‑a sustras voluntar de la procedura respectivă.
115    În ceea ce privește articolele 47 și 54 din cartă, referitoare la dreptul la o cale de atac eficientă și la un proces echitabil, precum și, respectiv, la interzicerea abuzului de drept, care corespund articolelor 6 și 17 din CEDO, așa cum sunt menționate de instanța de trimitere în cadrul celei de a doua întrebări, din cererea de decizie preliminară reiese că instanța de trimitere consideră în esență că reglementarea națională în discuție în litigiul principal, astfel cum a fost interpretată de jurisprudența națională, i‑ar permite unei persoane condamnate în lipsă să abuzeze, în detrimentul victimei infracțiunii, de dreptul său la un proces echitabil garantat la articolul 47 din cartă, cu încălcarea articolului 54 din aceasta din urmă. Ea ridică, prin urmare, problema dacă articolele 8 și 9 din Directiva 2016/343, citite în lumina articolelor 47 și 54 din cartă, trebuie interpretate în sensul că se opun unei astfel de reglementări naționale.
116    În această privință, trebuie, în primul rând, amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, atunci când, precum în speță, o instanță a unui stat membru este chemată să controleze conformitatea cu drepturile fundamentale a unei dispoziții sau a unei măsuri naționale care, într‑o situație în care acțiunea statelor membre nu este în întregime determinată de dreptul Uniunii, pune în aplicare acest drept în sensul articolului 51 alineatul (1) din cartă, autoritățile și instanțele naționale sunt libere să aplice standarde naționale de protecție a drepturilor fundamentale, cu condiția ca această aplicare să nu compromită nivelul de protecție prevăzut de cartă, astfel cum a fost interpretată de Curte, și nici supremația, unitatea și efectivitatea dreptului Uniunii (Hotărârea din 26 februarie 2013, Åkerberg Fransson, C‑617/10, EU:C:2013:105, punctul 29, și Hotărârea din 24 iulie 2023, Lin, C‑107/23 PPU, EU:C:2023:606, punctul 110, precum și jurisprudența citată).
117    În speță, așa cum reiese din cuprinsul punctelor 112-116 din prezenta hotărâre, statelor membre le este permis să aplice un nivel de protecție a dreptului persoanei acuzate de a fi prezentă la proces mai ridicat decât cel impus de dreptul Uniunii, ceea ce nu este de natură să compromită nivelul de protecție prevăzut de cartă, astfel cum a fost interpretată de Curte. În plus, niciun element din dosarul de care dispune Curtea nu tinde să indice că acest nivel de protecție mai ridicat prevăzut de dreptul național este susceptibil să compromită supremația, unitatea sau efectivitatea dreptului Uniunii.
118    În al doilea rând, potrivit articolului 54 din cartă, niciuna dintre dispozițiile acesteia nu trebuie interpretată ca implicând vreun drept de a desfășura orice activitate sau de a îndeplini orice act îndreptat împotriva oricăruia dintre drepturile și libertățile recunoscute prin această cartă sau de a le impune restrângeri mai ample decât cele prevăzute prin carta menționată.
119    În această privință, trebuie amintit că articolul 17 din CEDO, în măsura în care vizează indivizi, are drept scop să îi împiedice să se prevaleze de dispozițiile convenției pentru a îndeplini acte ce urmăresc distrugerea drepturilor sau a libertăților recunoscute de convenția menționată. Curtea Europeană a Drepturilor Omului a precizat că această dispoziție, care are, așadar, un domeniu de aplicare negativ, nu poate, în schimb, să fie interpretată, a contrario, în sensul că privează o persoană fizică de drepturile individuale fundamentale garantate, printre altele, la articolele 5 și 6 din CEDO, care corespund articolelor 47 și 48 din cartă (Hotărârea Curții Europene a Drepturilor Omului din
17 martie 2009, Ould Dah împotriva Franței, CE:ECHR:2009:0317DEC001311303).
120    Or, atunci când o persoană condamnată în lipsă, prevalându‑se de procedura prevăzută la articolul 629‑bis din Codul de procedură penală, introduce o cale de atac extraordinară având ca obiect anularea hotărârii de condamnare pronunțate în lipsă și rămase definitivă, iar instanța națională, constatând că la momentul procesului nu erau îndeplinite condițiile prevăzute la articolul 420‑bis din Codul de procedură penală, admite calea de atac respectivă, această persoană se prevalează de dreptul său la un proces echitabil, care include dreptul de a fi prezentă la proces, astfel încât nu rezultă că, prin recurgerea la această cale de atac extraordinară, persoana menționată urmărește distrugerea drepturilor sau a libertăților recunoscute de cartă sau restrângeri mai ample ale drepturilor și libertăților decât cele prevăzute de cartă, în sensul articolului 54 din aceasta.
121    Pe de altă parte, în măsura în care condițiile pentru exercitarea unei căi de atac extraordinare precum cea în discuție în litigiul principal, prevăzute în dreptul național, astfel cum a fost interpretat de jurisprudența națională, urmăresc să asigure un nivel de protecție a dreptului persoanei acuzate de a fi prezentă la proces mai ridicat decât impune dreptul Uniunii, această persoană, beneficiind de acest nivel național de protecție mai ridicat, nu exercită un drept conferit de dreptul Uniunii.
122    Având în vedere ansamblul considerațiilor care precedă, trebuie să se răspundă la a doua întrebare că articolele 8 și 9 din Directiva 2016/343, citite în lumina articolelor 47 și 54 din cartă, trebuie interpretate în sensul că nu se opun unei reglementări naționale care, astfel cum a fost interpretată de jurisprudența națională, impune instanței naționale, în lipsa unei probe directe care să stabilească faptul că o persoană condamnată în lipsă a evitat în mod voluntar să ia cunoștință de procedura penală care a condus la pronunțarea unei hotărâri de condamnare împotriva sa, să admită o cale de atac introdusă de această persoană pentru a obține anularea hotărârii respective, rămasă definitivă, pentru motivul că nu putea fi pronunțată în absența sa și, dacă este cazul, dispunerea deschiderii unei noi proceduri pe fond.
Cu privire la cheltuielile de judecată
123    Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.
Pentru aceste motive, Curtea (Camera a patra) declară:
1)      Articolele 6, 10 și 18 din Directiva 2012/29/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 25 octombrie 2012 de stabilire a unor norme minime privind drepturile, sprijinirea și protecția victimelor criminalității și de înlocuire a Deciziei‑cadru 2001/220/JAI a Consiliului, citite în lumina articolului 47 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene,
trebuie interpretate în sensul că
nu se opun unei reglementări naționale care, atunci când victima unei infracțiuni nu s‑a constituit, în temeiul dreptului național, parte civilă în procedura penală care a condus la o hotărâre de condamnare pronunțată în lipsă și rămasă definitivă, nu prevede, în cadrul unei căi de atac extraordinare introduse de persoana condamnată, având ca obiect anularea hotărârii menționate pentru motivul că nu putea fi pronunțată în absența sa și, dacă este cazul, deschiderea unei noi proceduri pe fond, nici obligația de a informa această victimă cu privire la introducerea căii de atac extraordinare respective, nici posibilitatea acesteia de a participa la procedura aferentă căii de atac menționate.
2)      Articolele 8 și 9 din Directiva (UE) 2016/343 a Parlamentului European și a Consiliului din 9 martie 2016 privind consolidarea anumitor aspecte ale prezumției de nevinovăție și a dreptului de a fi prezent la proces în cadrul procedurilor penale, citite în lumina articolelor 47 și 54 din Carta drepturilor fundamentale,
trebuie interpretate în sensul că
nu se opun unei reglementări naționale care, astfel cum a fost interpretată de jurisprudența națională, impune instanței naționale, în lipsa unei probe directe care să stabilească faptul că o persoană condamnată în lipsă a evitat în mod voluntar să ia cunoștință de procedura penală care a condus la pronunțarea unei hotărâri de condamnare împotriva sa, să admită o cale de atac introdusă de această persoană pentru a obține anularea hotărârii respective, rămasă definitivă, pentru motivul că nu putea fi pronunțată în absența sa și, dacă este cazul, dispunerea deschiderii unei noi proceduri pe fond.
Semnături
*      Limba de procedură: italiana.
i      Numele prezentei cauze este un nume fictiv. El nu corespunde numelui real al niciuneia dintre părțile din procedură.