62023CC0097
CONCLUZIILE AVOCATEI GENERALE
DOAMNA TAMARA ĆAPETA
prezentate la 27 martie 2025 (
1
)
Cauza C‑97/23 P
WhatsApp Ireland Ltd
împotriva
Comitetului European pentru Protecția Datelor
„Recurs – Protecția datelor cu caracter personal – Regulamentul (UE) 2016/679 – Articolul 65 – Mecanismul pentru asigurarea coerenței – Soluționarea litigiilor de către Comitetul European pentru Protecția Datelor – Acțiune în anulare – Articolul 263 primul paragraf TFUE – Noțiunea de «act atacabil» – Articolul 263 al patrulea paragraf TFUE – Noțiunea de «afectare directă» – Noțiunile de «act pregătitor» și de «act intermediar» – Aspectul privind «inopozabilitatea» unei decizii față de o persoană fizică sau juridică – Puterea de apreciere a organismului însărcinat cu punerea în aplicare a acestei decizii”
I. Introducere
1.
Prezentul recurs ridică problema mereu actuală a interpretării și a aplicării condițiilor de admisibilitate a unei acțiuni în anulare formulate de reclamanți care sunt persoane fizice sau juridice. Mai precis, cauza se referă la noțiunea de „act atacabil”, în sensul articolului 263 primul paragraf TFUE, și la cea de „afectare directă”, în sensul articolului 263 al patrulea paragraf TFUE.
2.
Aceste chestiuni intervin în contextul mecanismului pentru asigurarea coerenței prevăzut de Regulamentul (UE) 2016/679 (
2
). Acest mecanism constă într‑o procedură mixtă care presupune participarea autorităților naționale de supraveghere și a Comitetului European pentru Protecția Datelor (denumit în continuare „CEPD”).
3.
În ordonanța atacată, Tribunalul a considerat inadmisibilă o acțiune introdusă de WhatsApp Ireland Ltd (denumită în continuare „WhatsApp” sau „recurenta”) împotriva Deciziei obligatorii 1/2021 (denumită în continuare „decizia în litigiu”) (
3
), o decizie a CEPD adoptată în contextul respectivului mecanism (
4
). Acesta este motivul pentru care a fost formulat prezentul recurs (
5
).
4.
Dincolo de recursul introdus în prezenta cauză, Curtea are ocazia de a explica în termeni mai generali modul în care trebuie aplicate normele privind admisibilitatea acțiunilor în anulare în procedurile compozite.
II. Istoricul litigiului
5.
Prezenta cauză are la bază mecanismul pentru asigurarea coerenței instituit de RGPD. Mai precis, ea se referă la partea din acest mecanism prevăzută la articolul 65 din RGPD, prin care se acordă CEPD competența de a adopta decizii obligatorii de soluționare a anumitor tipuri de litigii care apar între autoritățile naționale de supraveghere atunci când acestea pun în aplicare normele prevăzute în RGPD.
6.
Mecanismul pentru asigurarea coerenței constituie una dintre numeroasele „proceduri administrative compozite” stabilite de dreptul secundar al Uniunii (
6
).
7.
Această noțiune este utilizată pentru a descrie procedurile în care procesul de adoptare a deciziilor are loc în mai multe etape, implicând atât instituții sau organe ale Uniunii, cât și instituții sau organisme naționale (
7
).
8.
Una dintre problemele juridice care se ridică în legătură cu astfel de proceduri constă în identificarea actelor adoptate de numeroși actori pe parcursul respectivei proceduri care constituie „acte atacabile” și, în continuare, a instanțelor în fața cărora astfel de acte trebuie contestate (
8
).
9.
Acesta este contextul în care se înscrie prezentul recurs. Recurenta consideră că Tribunalul a statuat în mod eronat că decizia în litigiu, adoptată în cadrul mecanismului pentru asigurarea coerenței, nu constituie un act atacabil în fața instanțelor Uniunii.
A.
Mecanismul pentru asigurarea coerenței instituit de RGPD
10.
Sarcina monitorizării și aplicării normelor prevăzute în RGPD este încredințată diferitelor autorități de supraveghere ale statelor membre, pe teritoriul respectivelor state (
9
).
11.
Pentru a preveni posibila fragmentare a modului în care normele privind protecția datelor sunt puse în aplicare în Uniune, fragmentare care poate rezulta dintr‑un astfel de sistem „descentralizat”, RGPD prevede cooperarea dintre autoritățile naționale de supraveghere (
10
).
12.
Atunci când o operațiune de prelucrare a datelor prezintă o dimensiune transfrontalieră, autoritatea responsabilă de persoana împuternicită de operator sau de operatorul în cauză – autoritatea de supraveghere principală – trebuie să transmită autorităților de supraveghere vizate ale celorlalte state membre proiectul său de decizie având ca obiect punerea în aplicare a normelor prevăzute în RGPD în privința persoanei împuternicite de operator sau a operatorului care intră în sfera sa de competență.
13.
În cazul în care celelalte autorități sunt de acord cu interpretarea RGPD și cu măsurile de executare propuse de autoritatea de supraveghere principală, aceasta din urmă poate adopta decizia sa finală, care este obligatorie pentru operator sau pentru persoana împuternicită de operator în cauză.
14.
Cu toate acestea, în cazul în care celelalte autorități de supraveghere respective formulează obiecții relevante și motivate cu care autoritatea de supraveghere principală nu este de acord sau pe care le consideră a nu fi relevante sau motivate, aceasta din urmă trebuie să sesizeze CEPD pentru ca acesta să adopte o decizie (
11
).
15.
CEPD se pronunță asupra litigiului intervenit între autoritățile naționale de supraveghere vizate și soluționează cauza respectivă printr‑o decizie obligatorie (
12
).
16.
În conformitate cu articolul 65 alineatul (2) din RGPD, respectiva decizie se adresează autorității de supraveghere principale și tuturor autorităților de supraveghere vizate, fiind obligatorie pentru acestea (
13
). De asemenea, decizia se publică pe site‑ul CEPD (
14
).
17.
În termenele prevăzute (
15
) și pe baza respectivei decizii obligatorii a CEPD, autoritatea de supraveghere principală trebuie să adopte decizia finală (
16
), care este apoi notificată operatorului sau persoanei împuternicite de operator în cauză.
B.
Împrejurările care au dat naștere prezentei cauze
18.
WhatsApp este o societate care furnizează servicii de telefonie și de mesagerie prin internet (în continuare „serviciul de mesagerie”).
19.
Pentru a‑și crea un cont la această societate în vederea utilizării unui serviciu de mesagerie, un utilizator trebuie să accepte condițiile de utilizare și politica de confidențialitate ale acesteia (
17
).
20.
La 24 mai 2018, WhatsApp și‑a modificat politica de confidențialitate pentru a ține cont de modificările introduse prin RGPD, regulament care urma să se aplice de la 25 mai 2018 (
18
). Utilizatorilor existenți li s‑a prezentat opțiunea de a accepta respectivele modificări sau de a renunța la serviciul de mesagerie al recurentei.
21.
Ulterior, Irish Data Protection Commission (Comisia irlandeză pentru protecția datelor, denumită în continuare „autoritatea irlandeză de supraveghere”) a primit o serie de plângeri depuse de anumite persoane vizate, referitoare la activitățile recurentei de prelucrare a datelor (
19
).
22.
În luna decembrie 2018 și în urma unei evaluări preliminare a plângerilor, autoritatea irlandeză de supraveghere a inițiat o investigație pentru a stabili dacă WhatsApp își respectase obligațiile de transparență care îi reveneau în temeiul articolelor 12-14 din RGPD, cu privire la furnizarea informațiilor respective atât utilizatorilor, cât și neutilizatorilor serviciului său de mesagerie, precum și cu privire la transparența acestor informații (
20
).
23.
Întrucât serviciul de mesagerie furnizat de WhatsApp implică prelucrări de natură transfrontalieră pe întreg teritoriul Uniunii Europene, în conformitate cu obligațiile care îi revin în temeiul RGPD, autoritatea irlandeză de supraveghere a transmis proiectul său de decizie celorlalte autorități naționale de supraveghere vizate (
21
).
24.
În răspuns, autoritatea irlandeză de supraveghere a primit obiecții formulate de autoritățile de supraveghere din Germania (de la nivel federal), Ungaria, Țările de Jos, Polonia, Franța, Italia, Portugalia și statul federat german Baden‑Württemberg (
22
). În plus, autoritățile de supraveghere din Austria, Țările de Jos, Danemarca, Polonia, Belgia, Franța și statul federat german Hamburg au prezentat o serie de observații cu privire la respectivul proiect de decizie (
23
).
25.
Întrucât o serie de autorități de supraveghere au formulat obiecții relevante și motivate la proiectul de decizie, cu care autoritatea irlandeză de supraveghere nu a fost de acord, aceasta din urmă a transmis aceste obiecții CEPD pentru ca acesta să adopte o decizie (
24
).
26.
La 28 iulie 2021, CEPD a adoptat decizia în litigiu și a notificat‑o apoi autorității irlandeze de supraveghere și celorlalte autorități naționale de supraveghere vizate (
25
).
27.
În decizia în litigiu, CEPD obligă autoritatea irlandeză de supraveghere să modifice o serie de concluzii cuprinse în proiectul de decizie și să majoreze amenzile propuse în acesta.
28.
În esență, decizia în litigiu impune autorității irlandeze de supraveghere să constate că „datele comprimate cu pierdere de informații” (
26
) constituie date cu caracter personal, în sensul articolului 4 alineatul (1) din RGPD (
27
), și că recurenta a încălcat normele în materie de transparență prevăzute la articolul 5 alineatul (1) litera (a), la articolul 13 alineatul (1) litera (d), la articolul 13 alineatul (2) litera (e) și la articolul 14 din regulamentul respectiv (
28
).
29.
În ceea ce privește constatările de ordin procedural și amenzile, decizia în litigiu impune ca termenul de conformare a recurentei să fie redus de la șase luni la trei luni, susține că autoritatea irlandeză de supraveghere a interpretat în mod greșit criteriul referitor la nivelul amenzilor și afirmă că cuantumul amenzilor prevăzut de această autoritate trebuie majorat (
29
).
30.
Acționând în conformitate cu respectivele instrucțiuni, autoritatea irlandeză de supraveghere și‑a modificat proiectul de decizie și a adoptat decizia națională finală la 20 august 2021 (
30
).
31.
La 1 noiembrie 2021, recurenta a introdus o acțiune la Tribunal, prin care solicita anularea deciziei în litigiu.
32.
La 7 decembrie 2022, Tribunalul a dat ordonanța atacată, prin care respingea ca inadmisibilă acțiunea recurentei.
33.
În această ordonanță, Tribunalul a considerat în esență că decizia în litigiu nu constituie un act atacabil, în sensul articolului 263 primul paragraf TFUE, și că recurenta nu este în mod direct vizată prin această decizie, în sensul articolului 263 al patrulea paragraf TFUE.
34.
Ordonanța atacată este structurată după cum urmează:
–
la punctul 40, Tribunalul constată că decizia în litigiu o privește în mod individual pe recurentă;
–
la punctele 42-49, instanța respectivă analizează aspectul dacă decizia în litigiu constituie un act atacabil, în conformitate cu articolul 263 primul paragraf TFUE, și concluzionează în sens negativ;
–
la punctele 50-65, acesta examinează aspectul dacă decizia în litigiu o privește în mod direct pe recurentă, în sensul articolului 263 al patrulea paragraf TFUE. El concluzionează că această decizie nu afectează în mod direct situația juridică a recurentei și că ea a conferit o putere de apreciere autorității irlandeze de supraveghere, astfel încât condițiile necesare pentru afectarea directă nu sunt îndeplinite;
–
concluzionând, prin urmare, în sensul inadmisibilității acțiunii în anulare formulate de recurentă, Tribunalul, la punctele 66-71, explică în plus motivul pentru care concluzia la care a ajuns este conformă cu logica sistemului de căi de atac jurisdicționale instituit de tratate.
C.
Procedura în fața Curții de Justiție
35.
Prin recursul pe care l‑a introdus la 17 februarie 2023, recurenta solicită Curții anularea ordonanței atacate, declararea admisibilității acțiunii, trimiterea cauzei spre rejudecare Tribunalului pentru ca acesta să se pronunțe asupra fondului și obligarea CEPD la plata cheltuielilor de judecată.
36.
Guvernul german a intervenit în susținerea CEPD.
37.
La 26 noiembrie 2024, a avut loc o ședință de audiere a pledoariilor, în care recurenta și CEPD au prezentat argumente orale.
III. Analiză
38.
Recurenta invocă două motive de recurs. Prin intermediul primului motiv de recurs, ea susține că Tribunalul a interpretat în mod greșit noțiunea de act atacabil, astfel cum rezultă aceasta din articolul 263 primul paragraf TFUE, și pe cea de afectare directă, așa cum aceasta este prevăzută la al patrulea paragraf al articolului respectiv. Această eroare a condus la aplicarea greșită a articolului 263 TFUE în prezenta cauză, determinând Tribunalul să califice în mod incorect decizia în litigiu ca nefiind un act atacabil de către recurentă. Prin intermediul celui de al doilea motiv de recurs, recurenta susține că Tribunalul a interpretat și a aplicat în mod greșit articolul 65 alineatul (1) din RGPD în ceea ce privește decizia în litigiu.
39.
În prezentele concluzii, vom propune Curții să constate că Tribunalul a aplicat în mod incorect analiza care se impune în temeiul articolului 263 primul și al patrulea paragraf TFUE în ceea ce privește mecanismul pentru asigurarea coerenței instituit de RGPD. Primul motiv de recurs trebuie, așadar, să fie admis, iar ordonanța atacată trebuie să fie anulată. Pentru acest motiv, nu mai este necesar să se examineze cel de al doilea motiv de recurs.
40.
Dincolo însă de contextul imediat al prezentului recurs, observăm că prezenta cauză ridică și o problemă de natură mai orizontală: aceea privind etapele din cadrul analizei care trebuie urmate pentru a stabili admisibilitatea unei acțiuni în anulare formulate împotriva unui act adoptat în cursul unei proceduri compozite.
41.
Procedurile compozite variază în mod considerabil, fiecare dintre acestea fiind prevăzută în mod specific prin actul de drept derivat al Uniunii care o instituie pentru a atinge scopul urmărit de acea procedură într‑un anumit domeniu al procesului decizional administrativ întemeiat pe dreptul Uniunii.
42.
În cazul neînțelegerii etapelor analizei care trebuie efectuată pentru stabilirea admisibilității acțiunilor în anulare formulate de persoanele fizice sau juridice împotriva actelor adoptate în cursul unor astfel de proceduri, există probabilitatea ca, în viitoarele cauze referitoare la diferite tipuri de proceduri compozite, Tribunalul să refuze din nou în mod nejustificat accesul la instanțele Uniunii al unor astfel de persoane.
43.
Cu toate acestea, condițiile prevăzute la articolul 263 TFUE rămân aceleași, în pofida acestor structuri diferite. Prin urmare, normele generale privind admisibilitatea acțiunilor introduse de persoane fizice sau juridice împotriva actelor adoptate în cursul unei proceduri compozite trebuie aplicate în același mod, utilizând aceleași etape ale analizei, în cazul tuturor acestor proceduri compozite, luând în același timp în considerare particularitățile fiecărei proceduri.
44.
Astfel cum vom încerca să demonstrăm în analiza pe care o vom efectua, Tribunalul, inspirat de particularitățile mecanismului pentru asigurarea coerenței instituit de RGPD, a introdus unele etape inutile (și înșelătoare) în analiza sa privind condițiile de admisibilitate prevăzute la articolul 263 TFUE. În opinia noastră, de exemplu, a solicita să se stabilească dacă decizia în litigiu constituie un act intermediar în cadrul respectivei proceduri îndepărtează analiza de problema relevantă dacă această decizie reprezintă un act final și obligatoriu, care reprezintă singura chestiune adecvată care poate fi ridicată în contextul analizei care trebuie efectuată în conformitate cu articolul 263 primul paragraf TFUE. În mod similar, a solicita să se stabilească dacă decizia în litigiu este direct opozabilă recurentei îndepărtează analiza de problema analitică dacă această decizie afectează în sine situația juridică a recurentei, astfel cum este prevăzut la articolul 263 al patrulea paragraf TFUE.
45.
Atunci când motivează declarația sa de admisibilitate sau inadmisibilitate într‑o anumită cauză, Curtea face adesea referire la particularitățile procedurii compozite în discuție în prezenta cauză și nu arareori face distincție între aceste particularități și caracteristicile unei alte proceduri în care a ajuns la o altă concluzie (
31
). Orice astfel de explicații date de Curte nu pot fi generalizate și transpuse în mod automat în cauze noi (
32
).
46.
În analiza pe care a efectuat‑o, Tribunalul s‑a întemeiat pe mai multe hotărâri ale Curții, în special pe Hotărârile IBM (
33
) și Deutsche Post (
34
).
47.
Vom propune Curții să reexamineze o parte dintre aceste hotărâri și să clarifice faptul că anumite declarații formulate în cuprinsul acestora nu aveau drept scop să adauge alte condiții la cele stabilite prin TFUE. Scopul respectivelor declarații a fost mai degrabă acela de a explica aplicarea normelor tratatului în situația concretă aferentă respectivelor cauze. Reproducerea automată în cuprinsul hotărârilor ulterioare, care rezultă din împrejurări diferite, a declarațiilor formulate de Curte în cauze anterioare ar putea determina Tribunalul – astfel cum s‑a întâmplat în prezenta cauză – să ajungă la o concluzie incorectă cu privire la admisibilitatea unei acțiuni în anulare.
48.
Prin urmare, prezenta cauză oferă Curții posibilitatea de a explica din nou etapele analizei care sunt necesare și suficiente pentru a stabili dacă o persoană poate introduce o acțiune directă în anulare.
49.
În această privință, considerăm că este important ca Curtea să facă o distincție clară între cele două etape ale analizei privind condițiile de admisibilitate prevăzute la articolul 263 TFUE: în primul rând, analiza aspectului dacă un act constituie un act atacabil în sensul articolului 263 primul paragraf TFUE și, în al doilea rând, în cazul în care respectivul act este atacabil, analiza, efectuată în temeiul articolului 263 al patrulea paragraf TFUE, a aspectului dacă un anumit reclamant, care este o persoană fizică sau juridică, este îndreptățită să conteste acest act.
50.
În lumina celor prezentate mai sus, analiza pe care o vom efectua este structurată după cum urmează. Vom începe prin a analiza chestiunea preliminară dacă acțiunea care stă la baza recursului a fost introdusă tardiv sau nu (secțiunea A). Vom continua apoi prin a analiza fondul recursului, în scopul de a prezenta motivele pentru care considerăm că Curtea trebuie să anuleze ordonanța atacată. Urmând structura primului motiv de recurs, vom explica mai întâi faptul că Tribunalul a confundat condițiile care trebuie îndeplinite pentru a stabili dacă decizia în litigiu constituie un act atacabil cu condițiile care trebuie îndeplinite pentru a stabili dacă recurenta este în mod direct vizată. Acesta este motivul pentru care considerăm că această instanță a ajuns în mod incorect la concluzia că decizia în litigiu nu constituie un act atacabil (secțiunea B). Vom explica apoi faptul că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept și atunci când a considerat că decizia în litigiu nu o privește în mod direct pe recurentă (secțiunea C). În sfârșit, vom demonstra că, spre deosebire de poziția adoptată de Tribunal, logica sistemului căilor de atac jurisdicționale, astfel cum acesta este prevăzut în tratate și interpretat de Curte, impune să se decidă cu privire la validitatea deciziei în litigiu printr‑o acțiune directă introdusă în fața instanțelor Uniunii (secțiunea D).
A.
Acțiunea nu a fost introdusă tardiv
51.
În răspunsul său, CEPD susține că acțiunea recurentei a fost introdusă tardiv (
35
). Acesta face referire la o scrisoare din dosarul depus la instanță, datată 16 august 2021, din care reiese că autoritatea irlandeză de supraveghere informase deja recurenta, la 13 august 2021, cu privire la „conținutul relevant” al deciziei în litigiu, înainte de publicarea acesteia de către CEPD pe site‑ul său. Prin urmare, CEPD susține că termenul de introducere a unei acțiuni în anulare ar fi expirat „cel târziu la 25 octombrie 2021”, cu alte cuvinte înainte de 1 noiembrie 2021, data la care a fost depusă cererea introductivă la Tribunal.
52.
Considerăm că acest argument trebuie respins.
53.
Din jurisprudență reiese în mod clar faptul că criteriul datei luării la cunoștință a actului de către reclamant, prevăzut la articolul 263 al șaselea paragraf TFUE, prezintă un caracter subsidiar în raport cu criteriul publicării sau al notificării aceluiași act (
36
).
54.
În prezenta cauză, nu a existat nicio notificare a deciziei atacate adresată recurentei. CEPD are doar obligația de a notifica în mod direct decizia pe care o adoptă autorității irlandeze de supraveghere principale și autorităților naționale de supraveghere vizate (
37
).
55.
Prin urmare, trebuie să se stabilească dacă decizia în litigiu a fost publicată, în sensul articolului 263 al șaselea paragraf TFUE.
56.
Articolul 263 TFUE nu prevede nicio condiție specifică cu privire la actul publicării.
57.
Cu toate acestea, întrucât Curtea a favorizat interpretarea termenelor prevăzute de tratate într‑un mod în care să se evite orice restrângere nejustificată a dreptului la o cale de atac jurisdicțională efectivă (
38
), noțiunea de „publicare” trebuie interpretată în sens larg (
39
).
58.
În această privință, Curtea a avut deja ocazia să constate că publicarea pe un site internet, atunci când aceasta este impusă de dreptul derivat al Uniunii, îndeplinește cerința „publicării”, astfel cum este prevăzută aceasta la articolul 263 al șaselea paragraf TFUE (
40
).
59.
În prezenta cauză, publicarea deciziilor obligatorii adoptate de CEPD, precum decizia în litigiu, este impusă prin articolul 65 alineatul (5) a treia teză din RGPD.
60.
Având în vedere că recurenta a contestat decizia în litigiu în termenul aplicabil de la data publicării acesteia pe site‑ul internet al CEPD (la 2 septembrie 2021), faptul că ea ar fi putut lua cunoștință de conținutul efectiv al acestei decizii anterior publicării obligatorii a acesteia este irelevant în scopul aprecierii admisibilității prezentei acțiuni în anulare (
41
).
61.
În lumina celor de mai sus, nu este necesar să se stabilească data exactă la care recurenta a luat cunoștință de conținutul deciziei atacate.
62.
Prin urmare, propunem Curții să respingă argumentul invocat de CEPD, potrivit căruia acțiunea în fața Tribunalului a fost introdusă tardiv.
B.
Decizia în litigiu constituie un act atacabil
1. Două aspecte distincte ale analizei
63.
Prin intermediul primului și al celui de al doilea argument invocate în cadrul primului motiv de recurs, recurenta susține că, spre deosebire de poziția adoptată de Tribunal, pentru a stabili dacă un act este atacabil, nu este necesar să se analizeze dacă actul respectiv modifică în mod distinct situația juridică a recurentei.
64.
Suntem de acord cu recurenta. Aspectul dacă un act constituie un act atacabil este diferit de aspectul dacă un anumit reclamant, care este o persoană fizică sau juridică, poate în primul rând să conteste respectivul act – cu condiția ca acesta să fie un act atacabil.
65.
Stabilirea aspectului dacă o măsură constituie un act atacabil corespunde analizei care trebuie efectuată în temeiul articolului 263 primul paragraf TFUE. Aceasta necesită o metodă diferită și distinctă de analiză, care impune examinarea unor chestiuni diferite de cele care sunt relevante pentru stabilirea aspectului dacă un act afectează situația juridică a recurentei (care corespunde analizei care trebuie efectuată în temeiul articolului 263 al patrulea paragraf TFUE).
66.
Această concluzie rezultă din textul, din structura și din geneza articolului 263 TFUE [subsecțiunea a)] și nu este contrară jurisprudenței Curții de Justiție [subsecțiunea b)].
a) Textul, structura și geneza articolului 263 TFUE
67.
Există mai multe motive pentru care examinarea aspectului dacă decizia în litigiu constituie tipul de act care poate face obiectul unei aprecieri a validității de către instanțele Uniunii trebuie să fie distinctă de examinarea aspectului dacă actul respectiv afectează situația juridică a recurentei.
68.
În primul rând, determinarea tipului de act care poate fi contestat în fața instanțelor Uniunii este prevăzută la articolul 263 primul paragraf TFUE. Această determinare este efectuată fără a ține cont de persoana care introduce acțiunea.
69.
Prin urmare, răspunsul la întrebarea dacă un act constituie un act atacabil trebuie să fie același, indiferent dacă acțiunea în anulare a fost introdusă de un reclamant privilegiat (astfel cum acesta este menționat la articolul 263 al doilea paragraf TFUE), de un reclamant semiprivilegiat (astfel cum acesta este menționat la al treilea paragraf al articolului respectiv) sau de un reclamant neprivilegiat (astfel cum acesta este menționat la al patrulea paragraf al articolului respectiv).
70.
În al doilea rând, răspunsul la întrebarea dacă un act poate fi atacat impune examinarea aspectului dacă respectivul act este susceptibil să producă efecte juridice obligatorii față de un terț (
42
). Respectivul terț nu trebuie în mod necesar să fie una și aceeași persoană cu cea care introduce acțiunea în anulare în discuție.
71.
Această cerință, astfel cum vom explica în continuare, rezultă din modul actual de redactare a articolului 263 primul paragraf TFUE, astfel cum acesta a rezultat în urma mai multor modificări, precum și din jurisprudență, care a fost una dintre principalele forțe motrice din spatele acestor modificări.
72.
În versiunea sa actuală, articolul 263 primul paragraf TFUE prevede ca fiind acte atacabile (i) actele legislative, (ii) actele Consiliului, ale Comisiei și ale Băncii Centrale Europene, altele decât recomandările și avizele, și (iii) actele Parlamentului European și ale Consiliului European, precum și actele organelor, oficiilor sau agențiilor Uniunii Europene destinate să producă efecte juridice față de terți.
73.
Versiunea inițială a Tratatului CEE nu enumera actele care puteau fi atacate, ci doar le definea în sens negativ, ca însemnând „actele juridice ale Comisiei și ale Consiliului, altele decât recomandările și avizele” (
43
).
74.
Întrucât TFUE definește recomandările și avizele drept acte care nu sunt obligatorii (
44
), Curtea a concluzionat că toate actele (atât cele ale instituțiilor Uniunii, cât și cele ale altor organisme), indiferent de forma sau denumirea lor, care sunt destinate să producă efecte juridice obligatorii, constituie acte atacabile (
45
).
75.
În cazul în care un act nu produce efecte juridice obligatorii, acțiunea este inadmisibilă, indiferent dacă aceasta este introdusă de reclamanți privilegiați sau neprivilegiați (
46
).
76.
Așadar, nu este necesar să se analizeze chestiunea subsecventă privind aspectul dacă actul afectează situația juridică a reclamantului, în conformitate cu articolul 263 al patrulea paragraf TFUE (
47
).
77.
Din jurisprudență și din modul de redactare a articolului 263 primul paragraf TFUE rezultă că un act este obligatoriu din punct de vedere juridic atunci când este destinat să producă efecte juridice față de terți. Ce anume înseamnă aceasta?
78.
Pentru a fi considerat ca producând efecte juridice obligatorii față de terți, un act trebuie să producă efecte juridice în afara instituției sau organismului care l‑a adoptat. În cazul în care actul dă naștere unor obligații doar „pe plan intern”, altfel spus doar pentru aceeași instituție care l‑a adoptat, iar nu „pe plan extern”, pentru terți, respectivul act nu constituie un act atacabil (
48
).
79.
Terțul în raport cu care actul produce efecte juridice obligatorii nu trebuie în mod necesar să fie reclamantul (
49
).
80.
Curtea a mai precizat că un act produce efecte în afara sferei instituției doar atunci când, prin respectivul act, instituția care l‑a adoptat și‑a exprimat poziția definitivă (
50
).
81.
O poziție este definitivă atunci când instituția sau organismul care a adoptat actul nu îl mai poate modifica, cu alte cuvinte nu poate împiedica producerea efectelor juridice care rezultă din respectivul act decât prin revocarea sa (
51
). În cazul în care actul final nu este revocat de autorul său, singurul mod prin care efectele sale juridice ar putea fi anulate constă în declararea lipsei sale de validitate în cadrul unei proceduri jurisdicționale.
82.
Pe baza celor menționate mai sus, în ceea ce privește prezenta cauză, aceasta înseamnă următoarele: pentru a stabili dacă decizia în litigiu constituie un act atacabil, era necesar și suficient ca Tribunalul să constate că decizia în litigiu reprezintă poziția definitivă a CEPD și că această decizie impune o obligație în sarcina unei persoane din afara respectivului organism, în acest caz, autoritatea irlandeză de supraveghere.
83.
În scopul respectivei analize, nu era necesar să se examineze și aspectul dacă actul în litigiu modifică sau nu în mod distinct situația juridică a recurentei. Acest din urmă aspect se raportează la afectarea directă, iar nu la calitatea de act atacabil (
52
).
84.
Jurisprudența pe care s‑a întemeiat Tribunalul sugerează o altă concluzie?
b) Jurisprudența care pare să fuzioneze cele două condiții
85.
La punctul 41 din ordonanța atacată, Tribunalul a explicat că el trebuie să examineze „dacă decizia în litigiu produce efecte juridice care modifică în mod distinct situația juridică a WhatsApp și
dacă o vizează în mod direct pe WhatsApp, în sensul articolului 263 al patrulea paragraf TFUE” (
53
).
86.
Concluzia Tribunalului potrivit căreia examinarea aspectului dacă decizia în litigiu modifică în mod distinct situația juridică a WhatsApp, pe de o parte, și examinarea aspectului dacă această decizie o privește în mod direct pe această societate, pe de altă parte, reprezintă două analize care trebuie efectuate separat pare a fi întemeiată pe jurisprudența pe care acesta o citează, și anume pe Hotărârile IBM și Deutsche Post (
54
).
87.
Prin urmare, vom reexamina hotărârile menționate.
88.
La punctul 9 din Hotărârea IBM, Curtea a afirmat că „constituie acte sau decizii susceptibile să facă obiectul unei acțiuni în anulare, în sensul articolului 173, măsurile care produc efecte juridice obligatorii de natură să afecteze interesele reclamantului, modificând în mod distinct situația juridică a acestuia” (
55
).
89.
Această formulare, care a fost reiterată într‑un mare număr de hotărâri care au urmat, atât de Curte (
56
), cât și de Tribunal (
57
), a fost și ar putea continua să fie interpretată ca sugerând că examinarea aspectului dacă un act constituie un act atacabil în temeiul articolului 263 primul paragraf TFUE include și examinarea aspectului dacă acesta modifică situația juridică a unui reclamant (
58
). Acesta este modul în care pare să fi interpretat și Tribunalul punctul 9 din Hotărârea IBM (a se vedea punctul 86 din prezentele concluzii).
90.
În opinia noastră, aceasta nu reprezintă o interpretare corectă (sau utilă) a respectivului punct.
91.
Interpretăm punctul 9 din Hotărârea IBM ca fiind modul în care Curtea enunță – într‑o singură frază – toate condițiile care trebuie îndeplinite pentru ca un reclamant neprivilegiat să obțină accesul la instanțele Uniunii, și anume, condițiile care decurg din articolul 263 primul paragraf TFUE, pe de o parte, și cele care decurg din articolul 263 al patrulea paragraf TFUE, pe de altă parte.
92.
Prin această frază, Curtea nu face din aspectul referitor la efectele actului asupra reclamantului o parte componentă a examinării îndeplinirii condițiilor prevăzute la articolul 263 primul paragraf TFUE. Astfel, un act poate fi considerat în continuare un act atacabil în general, chiar dacă acesta nu poate fi contestat într‑un caz specific de un anumit reclamant neprivilegiat întrucât nu modifică în mod distinct situația juridică a acestui reclamant.
93.
În opinia noastră, Curtea a încercat să risipească posibila confuzie care s‑a născut din expresia utilizată în mod repetat în cuprinsul Hotărârii IBM în următoarele puncte din Hotărârea Deutsche Post:
„36
Reiese dintr‑o jurisprudență constantă dezvoltată în cadrul unor acțiuni în anulare introduse de state membre sau de instituții că se consideră acte atacabile în sensul articolului 263 TFUE orice dispoziții adoptate de instituții, indiferent de forma acestora, care urmăresc să producă efecte juridice obligatorii […]
37
În cazul în care acțiunea în anularea unui act adoptat de o instituție este introdusă de o persoană fizică sau juridică, Curtea a decis în repetate rânduri că acțiunea menționată nu poate fi formulată decât dacă efectele juridice obligatorii ale acestui act sunt de natură să afecteze interesele reclamantului, modificând în mod distinct situația sa juridică […] (
59
)
38
Totuși, trebuie subliniat că jurisprudența citată la punctul anterior a fost dezvoltată în cadrul unor acțiuni introduse la instanțele Uniunii de persoane fizice sau juridice împotriva unor acte ai căror destinatari erau acestea. În cazul în care, precum în cauza în care s‑a pronunțat Ordonanța Deutsche Post/Comisia[ (
60
)], citată anterior, o acțiune în anulare este introdusă de un reclamant neprivilegiat împotriva unui act al cărui destinatar nu este, cerința potrivit căreia efectele juridice obligatorii ale măsurii atacate trebuie să fie de natură să afecteze interesele reclamantului, modificând în mod distinct situația juridică a acestuia, se suprapune cu condițiile prevăzute la articolul 263 al patrulea paragraf TFUE.”
94.
În opinia noastră, în Hotărârea Deutsche Post, Curtea a urmărit să clarifice faptul că punctul 9 din Hotărârea IBM se referă la situația în care un reclamant neprivilegiat este destinatarul actului atacat. Aceasta ca urmare a faptului că, într‑o astfel de situație, răspunsul la întrebarea dacă un act produce efecte juridice obligatorii față de terți impune în mod necesar examinarea aspectului dacă respectivul act produce efecte juridice în raport cu reclamantul în calitate de destinatar al actului. Într‑o astfel de situație, chestiunea dacă un act produce efecte juridice obligatorii și cea dacă respectivul act modifică situația juridică a reclamantului reprezintă una și aceeași chestiune.
95.
În cazul în care reclamantul neprivilegiat nu este însă destinatarul actului în litigiu, chestiunea dacă acest act modifică în mod distinct situația juridică a acestuia este una și aceeași cu cea referitoare la afectarea directă, care trebuie să fie examinată în temeiul articolului 263 al patrulea paragraf TFUE, iar nu în temeiul primului paragraf al articolului respectiv.
96.
Afirmația, adesea citată în mod greșit, potrivit căreia chestiunea dacă actul produce efecte juridice, modificând în mod distinct situația juridică, „se suprapune” cu condiția afectării directe prevăzută la articolul 263 al patrulea paragraf TFUE exprimă de fapt interpretarea Curții, potrivit căreia chestiunea privind afectarea directă trebuie să fie examinată în mod distinct și în plus față de chestiunea dacă actul respectiv produce efecte juridice obligatorii.
97.
În jurisprudența sa mai recentă, după citarea punctului 38 din Hotărârea Deutsche Post, Curtea a continuat în general cu analiza aspectului dacă actul respectiv este de natură să îl afecteze în mod direct pe reclamantul neprivilegiat, care nu este destinatarul actului atacat (
61
).
98.
Prin urmare, Hotărârea IBM, astfel cum s‑a explicat în cuprinsul Hotărârii Deutsche Post, nu trebuie interpretată ca fuzionând cerințele prevăzute la articolul 263 primul paragraf TFUE cu cele prevăzute la articolul 263 al patrulea paragraf în ceea ce privește situațiile în care un act este adresat unei alte persoane decât reclamantul.
99.
Într‑o astfel de situație, și anume atunci când actul este adresat unei alte persoane decât reclamantul, cerința ca actul să fie obligatoriu din punct de vedere juridic este distinctă de cerința ca respectivul act să modifice în mod distinct situația juridică a reclamantului.
100.
În acest caz, pentru a răspunde la întrebarea dacă acțiunea introdusă de un reclamant este admisibilă, nu este suficient ca actul în litigiu să producă efecte juridice obligatorii pentru destinatarul acestuia sau pentru o altă persoană; trebuie de asemenea ca Curtea să examineze aspectul dacă actul în litigiu afectează situația juridică a reclamantului. Aceasta este ceea ce se impune prin intermediul condiției suplimentare de admisibilitate care rezultă din articolul 263 al patrulea paragraf TFUE.
101.
În Hotărârea Deutsche Post, Curtea a urmat întocmai respectiva metodologie și a stabilit, în două faze distincte, în primul rând, că actul este obligatoriu din punct de vedere juridic și, abia ulterior, că acesta îl privește în mod direct pe reclamantul neprivilegiat. Este de asemenea important faptul că, în partea analizei referitoare la aspectul dacă actul este obligatoriu din punct de vedere juridic, Curtea nu a considerat că este relevant dacă respectivul act este un act pregătitor în cadrul mai amplei proceduri în care acesta a fost adoptat (
62
). Potrivit Curții, ceea ce prezintă importanță, în scopul efectuării respectivei analize, este faptul că decizia produce efecte juridice autonome, făcând‑o susceptibilă să facă obiectul unei acțiuni în anulare (
63
). Abia după ce a constatat că Tribunalul a săvârșit erori de drept atunci când a considerat că actul în litigiu nu este obligatoriu din punct de vedere juridic ca urmare a caracterului său de act pregătitor (
64
), Curtea de Justiție a continuat cu cea de a doua fază a analizei pentru a constata că respectivul act o viza de asemenea în mod direct și individual pe reclamanta neprivilegiată în discuție în acea cauză, Deutsche Post AG (
65
).
102.
Așadar, în opinia noastră, obiectivul celor trei puncte din Hotărârea Deutsche Post citate la punctul 93 din prezentele concluzii este tocmai acela de a elimina posibila confuzie generată de Hotărârea IBM și de a face distincție între analiza caracterului juridic obligatoriu al actului atacat și analiza aspectului dacă respectivul act afectează situația juridică a reclamantului.
103.
În prezenta cauză, Tribunalul nu a făcut distincție între aceste două faze distincte ale analizei. Considerând că decizia în litigiu nu afectează în sine situația juridică a recurentei, acesta a concluzionat în mod eronat că decizia în litigiu nu constituie un act atacabil. În analiza efectuată, el nu s‑a concentrat pe aspectul dacă decizia în litigiu produce efecte obligatorii din punct de vedere juridic față de terți. Această instanță s‑a concentrat mai degrabă pe aspectul dacă respectivul act trebuie interpretat ca fiind un act intermediar din punctul de vedere al recurentei (
66
). Procedând astfel, Tribunalul a săvârșit erori de drept similare cu cele pe care le‑a săvârșit în cuprinsul ordonanței pe care a pronunțat‑o în cauza Deutsche Post/Comisia (
67
) cu mulți ani în urmă și pe care Curtea a anulat‑o în Hotărârea Deutsche Post.
104.
În opinia noastră, aspectul dacă un act este „intermediar” sau „pregătitor” este inutil și complică fără a fi necesar analiza care trebuie efectuată în temeiul articolului 263 primul și al patrulea paragraf TFUE. După cum demonstrează prezenta cauză, invocarea în mod dogmatic a acestor noțiuni poate conduce în fapt la o concluzie incorectă cu privire la admisibilitatea unei acțiuni în anulare. Vom reveni asupra acestui aspect în cele ce urmează.
2. Chestiunile inutile privind caracterul „pregătitor” sau „intermediar” al actului și caracterul său „opozabil”
105.
La punctul 42 din ordonanța atacată, Tribunalul a considerat că pentru examinarea admisibilității este relevant faptul că decizia în litigiu (i) constituie un act „pregătitor” sau „intermediar” în cadrul unei proceduri care trebuie încheiată prin adoptarea unei decizii finale de către autoritatea națională de supraveghere și (ii) nu este direct opozabil recurentei.
106.
Niciunul dintre aceste două criterii, și anume caracterul „pregătitor” sau „intermediar” al actului și caracterul direct opozabil al acestuia în raport cu recurenta, nu este relevant pentru analiza care trebuie efectuată în scopul de a răspunde la întrebarea dacă respectivul act constituie un act atacabil, în sensul articolului 263 primul paragraf TFUE.
107.
Aceleași criterii sunt în egală măsură irelevante și în examinarea aspectului dacă actul în litigiu o privește în mod direct pe recurentă în temeiul articolului 263 al patrulea paragraf TFUE (aspect pe care îl vom analiza în secțiunea C de mai jos).
108.
De asemenea, chestiunea dacă actul în litigiu este „final”, cu alte cuvinte dacă acesta încheie o anumită procedură compozită sau dacă trebuie să fie urmat de un „alt” act adoptat de același organ sau de un organ diferit, nu este relevantă pentru stabilirea aspectului dacă actul în litigiu poate fi atacat. Astfel, așa cum am explicat la punctul 78 din prezentele concluzii, problema relevantă pentru examinarea caracterului atacabil al unui act este dacă actul respectiv produce efecte juridice autonome – pe care le poate produce doar dacă acesta este definitiv sau final din punctul de vedere al instituției sau al organului care l‑a adoptat.
109.
În ordonanța atacată, Tribunalul a invocat punctul 10 din Hotărârea IBM pentru a concluziona că există un principiu potrivit căruia actele intermediare nu constituie acte care pot fi atacate (
68
). După ce a stabilit acest principiu, Tribunalul a explicat că posibilitatea de a ataca un act intermediar reprezintă o excepție care există atunci când actul respectiv produce efecte juridice autonome (
69
).
110.
Cu toate acestea, la punctul 10 din Hotărârea IBM, Curtea a stabilit următoarele: „în principiu, nu constituie un act atacabil decât măsurile care stabilesc în mod definitiv poziția Comisiei sau a Consiliului cu privire la încheierea acestei proceduri” (
70
). Prin urmare, Curtea a explicat că la analiza caracterului atacabil al unui act trebuie să se pună accentul pe aspectul dacă actul în litigiu exprimă poziția definitivă a instituției din punctul de vedere al acelei instituții.
111.
Hotărârea IBM nu a evidențiat, așadar, existența unui principiu potrivit căruia actele intermediare nu pot fi atacate.
112.
În plus, Hotărârea IBM nu se referea nici măcar la o procedură compozită, ci la o procedură desfășurată exclusiv de Comisie. În contextul respectivei proceduri, Curtea a apreciat relevanța diferitelor etape ale procedurii interne din cadrul Comisiei pentru a concluziona că scrisoarea care făcea obiectul acțiunii în respectiva cauză nu exprima poziția definitivă a acestei instituții (
71
).
113.
Prin urmare, noțiunea de act „intermediar” sau „pregătitor” poate fi relevantă doar atunci când este utilizată în opoziție cu noțiunea de act „definitiv” sau „final” în cadrul procedurii interne a unei instituții sau a unui organ (
72
).
114.
În cazul în care un act ar fi interpretat ca fiind „intermediar” și, prin urmare, ca neputând fi atacat doar ca urmare a locului pe care acesta îl ocupă în cadrul procedurii compozite în care, din punctul de vedere al reclamantului, va exista un alt act care va fi destinat acelui reclamant, nu ar fi niciodată posibil ca un justițiabil să conteste exact actul care îi afectează situația juridică și care astfel îl privește în mod direct pe acesta. Această situație ar fi contrară articolului 263 al patrulea paragraf TFUE.
115.
În consecință, accentul pus de Tribunal precum în speță pe caracterul „intermediar” sau „pregătitor” al deciziei în litigiu îndepărtează analiza de la singurul aspect relevant în sensul articolului 263 primul paragraf TFUE, și anume de la aspectul dacă poziția exprimată de CEPD, astfel cum aceasta este formulată în decizia în litigiu, constituie poziția finală a acestui organ, mai precis cea care este obligatorie în raport cu un terț, indiferent dacă va fi urmată de un alt act pentru a „închide” procedura reglementată în cadrul mecanismului pentru asigurarea coerenței instituit de RGPD.
116.
În prezenta cauză, decizia în litigiu este actul adoptat de CEPD. Prin respectiva decizie, organul menționat adoptă poziția sa finală cu privire, în primul rând, la aspectul dacă „datele comprimate cu pierdere de informații”, astfel cum acestea sunt utilizate de recurentă, constituie „date cu caracter personal”, în sensul RGPD, și, în al doilea rând, cu privire la aspectul dacă recurenta a încălcat normele în materie de transparență prevăzute de RGPD. Ambele concluzii finale produc efectul juridic al obligării autorității irlandeze de supraveghere, în calitatea acesteia de autoritate de supraveghere principală, să își modifice proiectul de decizie (și anume, chiar decizia prin care aceasta propusese anterior să se concluzioneze în sens contrar). Prin decizia în litigiu, CEPD obligă de asemenea autoritatea respectivă să reducă termenul relevant de conformare și îi adresează instrucțiuni obligatorii cu privire la modalitatea de calcul al amenzilor în litigiu. Aceste instrucțiuni vor avea drept rezultat creșterea nivelului amenzilor respective în comparație cu amenzile pe care autoritatea irlandeză de supraveghere intenționa să le impună. Respectivele concluzii sunt finale din punctul de vedere al CEPD, în sensul că ele stabilesc poziția definitivă a acestui organ cu privire la întrebările care i‑au fost adresate. Aceste concluzii dau astfel naștere unei obligații (
73
) pentru autoritățile irlandeze de supraveghere, care nu poate fi anulată decât dacă CEPD revocă decizia sa sau dacă instanțele Uniunii o anulează.
117.
Având în vedere că această decizie este finală și produce efecte juridice obligatorii în afara organului care a adoptat‑o, și anume în raport cu autoritatea irlandeză de supraveghere, Tribunalul ar fi trebuit să concluzioneze că decizia în litigiu îndeplinește condițiile prevăzute la articolul 263 primul paragraf TFUE, astfel încât trebuie să fie calificată drept act atacabil.
118.
Cel de al doilea aspect pe care Tribunalul l‑a inclus în mod inutil în analiza pe care a efectuat‑o îl constituie caracterul direct opozabil al deciziei adoptate de CEPD în raport cu WhatsApp.
119.
Putem aborda pe scurt acest aspect: având în vedere că stabilirea caracterului atacabil al unui act nu depinde de aspectul dacă sau în ce fel acesta modifică situația juridică a unui reclamant, chestiunea opozabilității directe a deciziei în litigiu în raport cu WhatsApp nu poate fi relevantă pentru analiza efectuată în temeiul articolului 263 primul paragraf TFUE. În plus, astfel cum vom arăta în cele ce urmează, nici caracterul direct opozabil în raport cu această parte nu este relevant pentru a stabili dacă decizia adoptată de CEPD o privește în mod direct.
3. Concluzie intermediară
120.
Răspunsul la întrebarea dacă un act adoptat de o instituție sau de un organ al Uniunii Europene constituie un act care poate fi contestat în fața instanțelor Uniunii, în sensul articolului 263 primul paragraf TFUE, necesită o evaluare a aspectului dacă respectivul act exprimă poziția definitivă a acelei instituții sau a acelui organism, care produce efecte juridice obligatorii pentru o persoană din afara acelei instituții sau a acelui organism.
121.
Pentru a răspunde la întrebarea referitoare la caracterul atacabil al actului în fața instanțelor Uniunii, terțul față de care actul produce efecte juridice obligatorii nu trebuie în mod necesar să fie una și aceeași persoană cu persoana care a introdus acțiunea în anulare.
122.
Întrebarea dacă persoana care a introdus acțiunea împotriva unui act atacabil are calitatea de a contesta respectivul act este soluționată în temeiul articolului 263 al patrulea paragraf TFUE, iar nu în temeiul primului paragraf al articolului respectiv.
123.
Pentru a stabili dacă un act este atacabil este irelevant faptul că acel act reprezintă o etapă „intermediară” a unei proceduri compozite.
124.
Punând accentul pe faptul că decizia în litigiu nu constituie decizia finală în cadrul mecanismului pentru asigurarea coerenței prevăzut de RGPD, în loc să evalueze dacă această decizie constituie decizia finală sau definitivă a CEPD care produce efecte juridice obligatorii în raport cu autoritatea irlandeză de supraveghere, Tribunalul a săvârșit o eroare în ordonanța atacată în evaluarea condițiilor prevăzute la articolul 263 primul paragraf TFUE.
125.
Propunem, așadar, Curții să admită primele două argumente invocate în cadrul primului motiv de recurs.
C.
Recurenta este în mod direct vizată prin decizia în litigiu
126.
Prin intermediul celui de al treilea și al celui de al patrulea argument invocate în cadrul primului motiv de recurs, recurenta susține că Tribunalul a săvârșit o eroare atunci când a concluzionat că aceasta nu este în mod direct vizată prin decizia în litigiu.
127.
Potrivit recurentei, deși Tribunalul expune în mod corect jurisprudența Curții care impune obligativitatea întrunirii a două condiții pentru a stabili dacă un act vizează în mod direct o persoană fizică sau juridică care nu este destinatarul respectivului act (
74
), Tribunalul aplică totuși în mod eronat această jurisprudență.
128.
Potrivit jurisprudenței citate de Tribunal, „condiția ca o persoană fizică sau juridică să fie direct afectată de măsura care face obiectul acțiunii sale impune ca două condiții să fie întrunite cumulativ, și anume ca măsura respectivă, pe de o parte, să producă în mod direct efecte asupra situației juridice a acestei persoane și, pe de altă parte, să nu lase nicio putere de apreciere destinatarilor săi însărcinați cu punerea sa în aplicare, aceasta având un caracter pur automat și decurgând doar din reglementarea Uniunii fără aplicarea altor norme intermediare” (
75
).
129.
Abordarea acestor două condiții ca fiind „cumulative” rezultă din jurisprudența în care actul atacat necesita adoptarea de măsuri de executare (
76
).
130.
Într‑o astfel de situație, măsura atacată putea afecta în mod direct situația juridică a unui reclamant doar dacă organul de punere în aplicare a acesteia nu dispunea de nicio putere de apreciere cu privire la aplicabilitatea și la modalitățile de aplicare a actului atacat (
77
).
131.
Aceasta este situația și în prezenta cauză. Decizia în litigiu, care o privește pe recurentă, este adresată autorității irlandeze de supraveghere, iar nu recurentei. Decizia obligă autoritatea irlandeză să își modifice proiectul de decizie atunci când adoptă decizia finală care este adresată recurentei în așa fel încât această decizie finală să pună în aplicare concluziile formulate în decizia în litigiu. Prin urmare, aspectul dacă autoritatea irlandeză de supraveghere a beneficiat de o putere de apreciere după adoptarea de către CEPD a deciziei în litigiu este relevant pentru aprecierea existenței unei afectări directe a recurentei.
132.
În respectivul context, recurenta susține că Tribunalul a interpretat în mod greșit articolul 263 al patrulea paragraf TFUE în două moduri. În primul rând, în evaluarea pe care a efectuat‑o cu privire la prima condiție a existenței afectării directe, Tribunalul a aplicat criteriul „caracterului opozabil” și pe cel al „etapei finale a procedurii”, niciunul dintre acestea nefiind relevante pentru stabilirea afectării directe. În al doilea rând, în evaluarea pe care a efectuat‑o cu privire la cea de a doua condiție a afectării directe, Tribunalul a aplicat în mod greșit criteriul puterii de apreciere în contextul deciziei în litigiu.
133.
Suntem de acord cu recurenta în privința ambelor aspecte.
1. Caracterul opozabil al deciziei în litigiu în raport cu recurenta
134.
Prima eroare de interpretare pe care recurenta o reproșează Tribunalului constă în faptul că acesta din urmă a considerat, la punctul 52 din ordonanța atacată, că condiția ca decizia în litigiu să afecteze în mod direct situația juridică a WhatsApp nu este îndeplinită întrucât acest act nu este opozabil acesteia.
135.
Condiția privind „caracterul opozabil” nu figurează la articolul 263 al patrulea paragraf TFUE și nici nu rezultă din jurisprudența Curții.
136.
Există un motiv întemeiat pentru aceasta. În majoritatea situațiilor în care o măsură de executare este necesară fie la nivelul Uniunii, fie la nivel național, decizia Uniunii care este pusă în aplicare nu este în sine opozabilă față de persoanele fizice sau juridice, chiar dacă respectivele persoane sunt destinatarii pe care îi vizează această măsură. Însuși motivul pentru care este adesea necesară o măsură de executare constă în faptul că actul Uniunii în cauză nu poate „ajunge” în sine la reclamant. În astfel de situații, doar măsura de executare este opozabilă persoanei fizice sau juridice.
137.
În cazul în care „caracterul direct opozabil” al unei măsuri față de o persoană fizică sau juridică ar fi o condiție care trebuie îndeplinită pentru stabilirea existenței afectării directe, nu ar exista practic nicio situație în care reclamanții neprivilegiați ar putea contesta un act al Uniunii care necesită adoptarea de măsuri de executare.
138.
De fapt, în ceea ce privește stabilirea existenței afectării directe, nu are importanță aspectul dacă doar măsura de executare în litigiu este opozabilă unei persoane fizice sau juridice, iar nu actul a cărui validitate este contestată de această persoană în fața instanțelor Uniunii. În cazul în care măsura de executare constituie o simplă reproducere a actului care face obiectul acțiunii întrucât organismul de executare a acestuia nu a avut nicio marjă de manevră în ceea ce privește adoptarea propriei decizii și modul de formulare a acesteia, este evident faptul că actul atacat constituie cauza reală a modificării situației juridice a reclamantului.
139.
În prezenta cauză, aceasta înseamnă că Tribunalul a săvârșit o eroare atunci când a luat în considerare caracterul opozabil al deciziei în litigiu în raport cu recurenta drept criteriu relevant pentru evaluarea aspectului dacă recurenta este în mod direct vizată prin această decizie.
2. Actul în litigiu nu reprezintă o etapă finală a procedurii prevăzute de mecanismul pentru asigurarea coerenței
140.
Tot la punctul 52 din ordonanța atacată, Tribunalul a considerat că recurenta nu este în mod direct vizată prin decizia în litigiu întrucât această decizie nu reprezintă etapa finală a procedurii prevăzute de mecanismul pentru asigurarea coerenței instituit de RGPD, decizia menționată necesitând, dimpotrivă, măsuri de executare la nivel național.
141.
Din analiza precedentă rezultă deja că o persoană poate fi în mod direct vizată de un act, chiar și atunci când acest act presupune adoptarea de măsuri de executare (
78
).
142.
Cea de a doua condiție pentru stabilirea existenței afectării directe din jurisprudența Curții (a se vedea punctul 128 din prezentele concluzii), pe care Tribunalul a menționat‑o cu titlu de drept aplicabil în ordonanța atacată (
79
), nu ar avea niciun sens în cazul în care afectarea directă nu ar putea exista atunci când actul în litigiu presupune adoptarea de măsuri de executare.
143.
În plus, această interpretare nu respectă distincția între condiția potrivit căreia un act normativ nu trebuie să presupună măsuri de executare și cea potrivit căreia actul trebuie să privească în mod direct un reclamant, condiții care trebuie îndeplinite cumulativ pentru ca un reclamant neprivilegiat să dobândească calitate procesuală activă, în temeiul articolului 263 al patrulea paragraf TFUE (
80
).
144.
Astfel, Tribunalul a săvârșit o eroare atunci când a considerat că faptul că, în cadrul mecanismului pentru asigurarea coerenței, autoritatea irlandeză de supraveghere trebuie să adopte o decizie de punere în aplicare a deciziei în litigiu reprezintă un criteriu relevant pentru analiza aspectului dacă această ultimă decizie o privește în mod direct pe recurentă.
145.
Instanța respectivă a încercat să facă distincția între situația din prezenta cauză și situațiile care apar în domeniul ajutoarelor de stat, în care Comisia constată că un ajutor este incompatibil cu piața internă și obligă statul membru vizat să recupereze ajutorul în cauză (
81
). În astfel de situații, Curtea a constatat că beneficiarii ajutorului sunt vizați în mod direct de decizia relevantă a Comisiei chiar și atunci când această decizie trebuie să fie pusă în aplicare de statul membru în cauză și poate fi implementată doar pe baza respectivelor măsuri de executare (
82
).
146.
Trebuie să fim de acord cu recurenta că Tribunalul s‑a întemeiat în mod greșit pe respectivele cauze pentru a distinge situația din prezenta cauză de situația din acele cauze și pentru a constata că WhatsApp nu este în mod direct vizată prin decizia în litigiu (
83
).
147.
Dimpotrivă, respectivele cauze furnizează mai degrabă argumente în favoarea constatării că WhatsApp este în mod direct vizată prin decizia în litigiu. Această decizie constituie cauza modificării situației juridice a recurentei, indiferent de necesitatea adoptării unei decizii de „executare” de către autoritatea irlandeză de supraveghere. În esență, această logică este, prin urmare, chiar logica adoptată de Curte în jurisprudența citată de Tribunal la punctul 64 din ordonanța atacată.
148.
De asemenea, considerăm că Tribunalul a săvârșit o eroare și atunci când a constatat că decizia în litigiu nu era similară cu deciziile Comisiei care impuneau recuperarea ajutoarelor pentru simplul fapt că decizia în litigiu nu constituia o decizie finală a procedurii administrative respective la nivel național (
84
). Cu toate acestea, în măsura în care se referă la chestiunile soluționate de CEPD prin intermediul deciziei în litigiu, procedura de reglementare a mecanismului pentru asigurarea coerenței era în realitate finalizată, având în vedere că autoritatea irlandeză de supraveghere nu poate modifica concluziile formulate în decizia în litigiu. Faptul că respectiva autoritate ar putea fi de asemenea obligată să se pronunțe cu privire la anumite aspecte suplimentare, care nu sunt acoperite de decizia în litigiu, nu schimbă „caracterul final” al concluziilor formulate în această decizie cu privire la aspectele pe care aceasta le‑a soluționat.
149.
Din cele prezentate mai sus, considerăm că reiese în mod evident că decizia în litigiu afectează situația juridică a recurentei întrucât în aceasta se constată, în primul rând, că procedura recurentei de „compresie cu pierdere de informații” implică utilizarea de date cu caracter personal și, în al doilea rând, că practica acestei societăți încalcă anumite norme în materie de transparență impuse operatorilor prin RGPD.
150.
Prin ea însăși, această constatare dă naștere obligației juridice a recurentei de a‑și modifica practica. În plus, aceeași constatare reprezintă temeiul juridic pentru impunerea unor amenzi mai ridicate în sarcina recurentei de către autoritatea irlandeză de supraveghere. În lipsa deciziei în litigiu, această autoritate nu ar putea proceda astfel. Ea nu a inclus aceste constatări în decizia finală pe care a adresat‑o recurentei decât pentru că era obligată să procedeze astfel prin decizia în litigiu. În opinia noastră, aceasta demonstrează foarte clar că adevăratul motiv al modificării situației juridice a recurentei îl constituie decizia în litigiu, iar nu, astfel cum concluzionează în mod greșit Tribunalul, decizia autorității irlandeze de supraveghere.
3. Puterea de apreciere a autorității irlandeze de supraveghere
151.
În cazul în care un act care face obiectul unei acțiuni în anulare necesită adoptarea unor măsuri de executare, acesta va fi considerat ca vizându‑l în mod direct pe reclamant numai dacă organismul care adoptă respectivele măsuri de executare nu beneficiază de nicio putere de apreciere, ci trebuie să aplice în mod automat concluziile formulate în decizia atacată.
152.
În prezenta cauză, aceasta ar însemna că decizia în litigiu ar viza în mod direct WhatsApp în cazul în care autoritatea irlandeză de supraveghere nu ar avea nicio putere de apreciere în ceea ce privește aplicabilitatea și modalitățile de aplicare a acestei decizii.
153.
În ordonanța atacată, Tribunalul a considerat că autoritatea irlandeză de supraveghere beneficia de o putere de apreciere și că recurenta nu era, așadar, vizată în mod direct prin decizia în litigiu, ci doar prin decizia finală a acestei autorități (
85
).
154.
Suntem de acord cu recurenta că, și în acest caz, Tribunalul a săvârșit o eroare în aprecierea pe care a efectuat‑o.
155.
În primul rând, concluzia formulată de CEPD, în sensul că „compresia cu pierdere de informații” constituie o prelucrare de date cu caracter personal și în sensul că recurenta a încălcat, în calitate de operator de date, obligațiile care îi reveneau în temeiul articolelor 5, 13 și 14 din RGPD, a trebuit să fie transpusă în decizia finală a autorității irlandeze de supraveghere, fără a‑i lăsa acesteia din urmă nicio putere de apreciere care să o autorizeze să ajungă la o concluzie contrară.
156.
În al doilea rând, decizia în litigiu impunea în sarcina autorității irlandeze de supraveghere o obligație necondiționată de a majora nivelul amenzilor și de a utiliza modalitatea de calcul al acestora prevăzută în decizia adoptată de CEPD, chiar dacă calculul final al cuantumului și aplicarea acestor amenzi erau lăsate în sarcina autorității irlandeze de supraveghere. Aceasta înseamnă că nicio putere de apreciere nu i‑a fost lăsată autorității irlandeze de supraveghere, în calitatea acesteia de „organ de executare”, pentru a menține amenzile inițiale sau pentru a le reduce (
86
).
157.
Prin urmare, în ceea ce privește aspectele menționate ale deciziei în litigiu, autoritatea irlandeză de supraveghere nu a beneficiat de nicio putere de apreciere cu privire la aplicabilitatea deciziei sau la modalitățile de aplicare a acesteia în raport cu recurenta.
158.
Rezultă că Tribunalul a săvârșit o eroare atunci când a constatat că, în ceea ce privește aspectele menționate, autoritatea irlandeză de supraveghere a beneficiat de o putere de apreciere (
87
).
159.
În temeiul articolului 65 alineatul (1) litera (a) din RGPD, CEPD decide numai cu privire la acele aspecte ale aplicării RGPD care au fost contestate de celelalte autorități de supraveghere și cu privire la autoritățile de supraveghere participante nu au ajuns la un acord. Prin urmare, autoritatea irlandeză de supraveghere beneficiază efectiv de libertatea de a decide cu privire la acele aspecte care nu au fost supuse CEPD, dar care fac totuși parte din decizia națională finală (
88
).
160.
Este acest aspect relevant pentru a ajunge la concluzia că recurenta este în mod direct vizată prin decizia în litigiu?
161.
În ordonanța atacată, Tribunalul a considerat că sfera de aplicare limitată a deciziei în litigiu a avut relevanță, întrucât decizia finală a autorității irlandeze de supraveghere constituie un întreg care nu putea fi divizat în funcție de acele aspecte pentru care autoritatea irlandeză de supraveghere beneficia sau nu de putere de apreciere (
89
).
162.
În opinia noastră și din nou în acord cu recurenta, acest aspect nu prezintă relevanță pentru chestiunea dacă decizia în litigiu vizează în mod direct această parte.
163.
Pentru evaluarea aspectului afectării directe, este necesar să se aibă mai întâi în vedere substanța actului atacat (
90
). În această privință, este suficient ca conținutul deciziei în litigiu, care afectează situația juridică a recurentei, să nu lase nicio putere de apreciere autorității irlandeze de supraveghere cu privire la respectivele aspecte, chiar dacă decizia finală a acesteia a soluționat și alte aspecte.
164.
În fapt, astfel cum vom explica în următoarea parte a prezentelor concluzii, în cazul în care recurenta nu ar contesta decizia în litigiu în fața Tribunalului, aceasta ar pierde posibilitatea de a invoca lipsa de validitate a acestei decizii în cadrul acțiunii introduse împotriva deciziei finale a autorității irlandeze de supraveghere în fața instanțelor irlandeze competente.
165.
După cum a explicat recurenta în ședință, o astfel de acțiune introdusă în fața instanțelor irlandeze este într‑adevăr pendinte. În respectiva acțiune, recurenta solicită stabilirea lipsei de validitate a deciziei finale a autorității irlandeze de supraveghere și în ceea ce privește aspectele acestei decizii care nu sunt abordate în decizia în litigiu. Cu toate acestea, recurenta a introdus în același timp în fața Tribunalului o acțiune împotriva deciziei adoptate de CEPD pentru a‑și asigura dreptul de a invoca lipsa de validitate a acelor aspecte ale deciziei adoptate de autoritatea irlandeză de supraveghere asupra cărora aceasta din urmă nu putea dispune de nicio putere de apreciere.
166.
Rezultă că Tribunalul a săvârșit o eroare și atunci când a concluzionat că recurenta nu a fost vizată în mod direct prin decizia în litigiu, întrucât autoritatea irlandeză de supraveghere beneficia de o putere de apreciere în ceea ce privește „punerea în aplicare” a deciziei în litigiu ca urmare a faptului că decizia națională finală cuprindea și aspecte care nu erau acoperite de decizia în litigiu.
4. Concluzie intermediară
167.
Tribunalul a săvârșit o eroare în aplicarea condițiilor pentru evaluarea existenței afectării directe, prevăzute la articolul 263 al patrulea paragraf TFUE.
168.
În primul rând, Tribunalul și‑a întemeiat evaluarea pe condiții inexistente, potrivit cărora actul atacat (i) trebuie să fie direct opozabil recurentei în cadrul procedurilor în anulare și (ii) nu trebuie să presupună măsuri de executare.
169.
În al doilea rând, Tribunalul a apreciat în mod eronat că decizia în litigiu a lăsat o putere de apreciere autorității de executare, în acest caz autoritatea irlandeză de supraveghere.
170.
În sfârșit, Tribunalul a concluzionat în mod eronat că prezența unor aspecte neacoperite de decizia în litigiu în cuprinsul deciziei finale a autorității irlandeze de supraveghere era relevantă pentru stabilirea aspectului dacă decizia în litigiu nu a lăsat nicio putere de apreciere acestei autorități.
171.
Propunem, așadar, Curții să admită cel de al treilea și cel de al patrulea argument din cadrul primului motiv de recurs.
D.
Logica sistemului căilor de atac jurisdicționale prevăzut de dreptul Uniunii impune admisibilitatea acțiunii din prezenta cauză
172.
Prin intermediul celui de al cincilea argument din cadrul primului motiv de recurs, recurenta susține că Tribunalul a denaturat cerințele procedurale ale sistemului căilor de atac jurisdicționale prevăzut de dreptul Uniunii.
173.
În ordonanța atacată, Tribunalul a considerat că, în cadrul procedurii reglementate prin mecanismul pentru asigurarea coerenței, acțiunea în justiție împotriva deciziei finale a autorității naționale de supraveghere trebuie introdusă la instanțele naționale competente. În opinia Tribunalului, logica întregului sistem al căilor de atac jurisdicționale pledează în favoarea instanței naționale ca for jurisdicțional adecvat (
91
), care va iniția apoi procedura preliminară în fața Curții de Justiție cu privire la validitatea părții din decizia națională care este impusă prin decizia relevantă a CEPD.
174.
Se poate recunoaște o anumită validitate poziției Tribunalului care impune concentrarea acțiunilor în fața unei singure instanțe. Soluția propusă de acesta ar soluționa de fapt actualul inconvenient procedural care impune efectiv unui reclamant să introducă două acțiuni distincte, una la Tribunal, iar cealaltă la instanța națională, dacă această parte dorește să asigure protecția efectivă a tuturor drepturilor sale prevăzute în dreptul Uniunii. Acesta nu este, într‑adevăr, cel mai eficient mod de protejare a drepturilor unei persoane.
175.
Acesta este exact modul în care a procedat recurenta în speță: ea a introdus două acțiuni, pe prima, la Tribunal, iar pe cealaltă, la instanțele irlandeze competente. Cu toate acestea, cel puțin în structura sa actuală, sistemul de protecție judiciară prevăzut de dreptul Uniunii nu prevede nicio altă soluție, astfel cum vom explica în cele ce urmează.
1. Raportul dintre acțiunile directe și acțiunile indirecte împotriva unui act al Uniunii
176.
În primul rând, după cum este bine cunoscut, instanțele naționale nu au competența de a anula actele instituțiilor Uniunii și ale altor organe. Prin urmare, în cazul în care consideră că un act al Uniunii este lipsit de validitate, acestea trebuie să inițieze procedura preliminară în fața Curții de Justiție și să obțină constatarea acestei lipse de validitate de către această instanță (
92
).
177.
În al doilea rând, o instanță națională nu poate pune în discuție validitatea unui act al Uniunii atunci când partea care invocă respectiva lipsă de validitate îndeplinește condițiile necesare pentru a avea calitatea procesuală activă, conform articolului 263 al patrulea paragraf TFUE, însă nu a formulat o acțiune împotriva acestui act în termenul prevăzut de al șaselea paragraf al articolului respectiv la instanțele Uniunii. Această concluzie rezultă din Hotărârea TWD Textilwerke Deggendorf (
93
) și a fost confirmată în anumite hotărâri ulterioare, printre care se numără Hotărârea Georgsmarienhütte ș.a. (
94
), care a fost analizată de părțile la prezenta procedură.
178.
În această din urmă hotărâre, Curtea a statuat că, „în cazul în care un justițiabil care înțelege să conteste un act al Uniunii are fără nicio îndoială calitate procesuală activă în temeiul articolului 263 al patrulea paragraf TFUE, el este ținut să facă uz de calea de drept prevăzută de această dispoziție, introducând o acțiune în fața Tribunalului” (
95
). În cazul în care justițiabilul care avea posibilitatea să facă acest lucru nu a introdus o acțiune în anulare în termenul prevăzut la articolul 263 al șaselea paragraf TFUE, instanța națională nu poate admite o excepție a lipsei de validitate a unui act al Uniunii, invocată de acest justițiabil, ci trebuie să considere actul atacat ca fiind final în raport cu acesta din urmă (
96
). În cazul în care ar fi sesizată de instanța națională în cadrul procedurii preliminare într‑o astfel de situație, Curtea ar trebui să respingă trimiterea ca inadmisibilă, întrucât, în caz contrar, ar însemna ca aceasta să răspundă la o întrebare al cărei răspuns nu poate fi utilizat de instanța de trimitere.
179.
Un exemplu recent care implică proceduri compozite este Hotărârea Iccrea Banca (
97
). În această hotărâre, Curtea a considerat inadmisibilă o parte din trimiterea preliminară care i‑a fost prezentată de Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Tribunalul Administrativ Regional din Lazio, Italia), în fața căruia o bancă, Iccrea Banca, a contestat calculul cuantumului contribuției sale la Fondul unic de rezoluție. Curtea a considerat că respectiva bancă era în mod direct și individual vizată de o decizie adoptată de Comitetul unic de rezoluție (CRU) – care constituia temeiul pentru stabilirea cuantumului respectivelor contribuții –, însă că aceasta nu contestase respectiva decizie prin introducerea unei acțiuni în anulare în fața Tribunalului (
98
). Prin urmare, Iccrea Banca a pierdut posibilitatea de a invoca în mod indirect în fața instanței de trimitere excepția de nevaliditate a deciziei adoptate de CRU, astfel încât Curtea a fost nevoită să respingă cererea de decizie preliminară în ceea ce privește respectivele aspecte ca inadmisibilă.
180.
Aplicând jurisprudența menționată în prezenta situație, în care WhatsApp avea calitatea procesuală activă pentru a introduce o acțiune în fața Tribunalului împotriva deciziei în litigiu, este evident că lipsa de validitate a deciziei adoptate de CEPD nu putea fi invocată în fața instanței naționale dacă WhatsApp nu ar fi contestat de asemenea în mod direct această decizie fața Tribunalului, în termenul prevăzut la articolul 263 al șaselea paragraf TFUE (
99
).
181.
Prin urmare, având în vedere faptul, în primul rând, că recurenta este în mod direct vizată prin decizia în litigiu și, în al doilea rând, astfel cum a constatat însuși Tribunalul, că decizia în litigiu o privește în mod individual pe recurentă (
100
), acțiunea formulată împotriva deciziei în litigiu trebuie introdusă în fața instanțelor Uniunii, iar nu în fața instanțelor naționale.
182.
Considerentul (143) al RGPD confirmă faptul că, pentru a asigura buna organizare a controlului jurisdicțional într‑o situație precum cea din speță, trebuie să se introducă acțiuni în anulare în fața Tribunalului (
101
). Chiar dacă acest considerent nu are caracter obligatoriu, astfel cum a susținut în mod întemeiat CEPD, el descrie totuși consecințele legate de aplicarea normelor obligatorii ale tratatului referitoare la organizarea procedurilor jurisdicționale.
183.
În sfârșit, pe lângă argumentele precedente, am putea adăuga faptul că acțiunea introdusă direct în fața Tribunalului, în care organismul Uniunii autor al deciziei în litigiu este parte la procedură, este, în opinia noastră, mijlocul cel mai adecvat pentru a se pronunța cu privire la validitatea deciziei acestuia. Altfel, în fața instanței naționale, rolul procedural al organismului respectiv ar depinde de normele procedurale naționale relevante, care îi pot astfel interzice accesul la dezbaterile în legătură cu propriul act (
102
).
2. Alte aspecte procedurale
184.
În ordonanța atacată, Tribunalul și‑a exprimat de asemenea preocupările cu privire la posibilitatea adoptării unor decizii cu conținut divergent la nivelul Uniunii și, respectiv, la nivel național, care poate rezulta din suprapunerea procedurilor judiciare (
103
).
185.
Această problemă nu este nouă. Astfel cum a explicat Curtea în Hotărârea Masterfoods și HB, atunci când validitatea unui act al Uniunii este repusă în discuție atât în fața instanțelor naționale, cât și în fața instanțelor Uniunii, cele dintâi sunt supuse obligației, în virtutea principiului cooperării loiale, de a nu adopta o decizie care poate prezenta un risc de conflict cu o decizie existentă sau viitoare a instanțelor Uniunii (
104
). Prin urmare, în cazul în care o acțiune în anulare este pendinte în fața Tribunalului, iar chestiunea referitoare la validitatea unui act al Uniunii este invocată într‑o acțiune paralelă în cadrul unei proceduri naționale, repartizarea competențelor între instanțele Uniunii și cele naționale poate impune instanței naționale să suspende judecarea cauzei (
105
). Aceasta pare să fi fost decizia instanțelor irlandeze competente în prezenta cauză (
106
).
186.
În cazul în care instanța națională a inițiat procedura preliminară în fața Curții, în pofida faptului că acțiunea în anulare este pendinte în fața Tribunalului, Curtea poate suspenda procedura aflată pe rolul său pentru a acorda prioritate acțiunii în anulare, prin aplicarea articolului 54 din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene și în virtutea principiului bunei administrări a justiției (
107
).
3. Concluzie intermediară
187.
Logica sistemului de protecție judiciară instituit prin tratate nu impune ca acțiunea în anulare introdusă de recurentă în fața Tribunalului să fie considerată inadmisibilă.
188.
Prin urmare, propunem Curții să admită și cel de al cincilea argument din cadrul primului motiv de recurs.
189.
În lumina tuturor argumentelor de mai sus, propunem Curții să admită primul motiv de recurs invocat de recurentă.
E.
Consecințe
190.
În temeiul articolului 61 din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene, Curtea poate să soluționeze ea însăși în mod definitiv litigiul atunci când acesta este în stare de judecată.
191.
În speță, această condiție este îndeplinită în ceea ce privește admisibilitatea acțiunii directe introduse în fața Tribunalului.
192.
În primul rând, decizia în litigiu constituie un act atacabil, în sensul articolului 263 primul paragraf TFUE. În al doilea rând, recurenta este în mod direct vizată de respectiva decizie, în sensul articolului 263 al patrulea paragraf TFUE. În al treilea rând, decizia în litigiu o privește în mod individual pe recurentă, astfel cum a constatat însuși Tribunalul în ordonanța atacată (
108
). Rezultă că condițiile prevăzute la articolul 263 primul și al patrulea paragraf TFUE sunt îndeplinite. Prin urmare, acțiunea este admisibilă.
193.
Cu toate acestea, având în vedere că Tribunalul nu a examinat fondul acțiunii cu care a fost sesizat, a cărei soluționare necesită o evaluare detaliată a situației de drept și de fapt, litigiul recurentei nu este în stare de a fi judecat pe fond de către Curte.
194.
Prin urmare, se impune trimiterea cauzei spre rejudecare Tribunalului și soluționarea odată cu fondul a cererilor privind cheltuielile de judecată.
IV. Concluzie
195.
Propunem Curții:
–
anularea Ordonanței din 7 decembrie 2022, WhatsApp Ireland/Comitetul European pentru Protecția Datelor (T‑709/21, EU:T:2022:783);
–
declararea admisibilității acțiunii în anulare introduse de recurentă;
–
trimiterea cauzei spre rejudecare Tribunalului pentru ca acesta să se pronunțe pe fond și
–
soluționarea odată cu fondul a cererilor privind cheltuielile de judecată.
(
1
)	Limba originală: engleza.
(
2
)	Regulamentul Parlamentului European și al Consiliului din 27 aprilie 2016 privind protecția persoanelor fizice în ceea ce privește prelucrarea datelor cu caracter personal și privind libera circulație a acestor date și de abrogare a Directivei 95/46/CE (Regulamentul general privind protecția datelor) (JO 2016, L 119, p. 1) (denumit în continuare „RGPD”), articolele 63 și 65.
(
3
)	Decizia obligatorie 1/2021 privind litigiul declanșat cu privire la proiectul de decizie al autorității de supraveghere din Irlanda cu privire la WhatsApp Ireland în temeiul articolului 65 alineatul (1) litera (a) din RGPD, publicată la adresa: https://www.edpb.europa.eu/our-work-tools/our-documents/binding-decision-board-art-65/binding-decision-12021-dispute-arisen_ro
(
4
)	Ordonanța din 7 decembrie 2022, WhatsApp Ireland/Comitetul European pentru Protecția Datelor (T‑709/21, denumită în continuare ordonanța atacată, EU:T:2022:783).
(
5
)	La momentul redactării prezentelor concluzii, există alte șapte cauze pendinte în fața Tribunalului împotriva unor decizii obligatorii adoptate de CEPD în cadrul mecanismului pentru asigurarea coerenței, respectivele acțiuni fiind introduse deopotrivă de operatori de date, de persoane împuternicite de operatori și de autorități naționale de supraveghere. A se vedea cauzele Meta Platforms Ireland/Comitetul European pentru Protecția Datelor (T‑682/22), Data Protection Commission/Comitetul European pentru Protecția Datelor (T‑70/23), Data Protection Commission/Comitetul European pentru Protecția Datelor (T‑84/23), Meta Platforms Ireland/Comitetul European pentru Protecția Datelor (T‑128/23), Meta Platforms Ireland/Comitetul European pentru Protecția Datelor (T‑129/23), Data Protection Commission/Comitetul European pentru Protecția Datelor (T‑111/23) și WhatsApp Ireland/Comitetul European pentru Protecția Datelor (T‑153/23). Alte trei cauze, de asemenea pendinte, repun în discuție decizii adoptate de CEPD în afara cadrului mecanismului pentru asigurarea coerenței; a se vedea cauzele Meta Platforms Ireland/Comitetul European pentru Protecția Datelor (T‑325/23), Tiktok Technology/Comitetul European pentru Protecția Datelor (T‑1030/23) și Meta Platforms Ireland/Comitetul European pentru Protecția Datelor (T‑8/24).
(
6
)	Cu privire la eforturile de clasificare a acestor proceduri, a se vedea Eliantonio, M., „Access to justice in composite procedures for the implementation of EU law: the story so far”, în Van Creynenbreugel, P., și Wildemeersch, J. (editori), Questions choisies de droit européen des affaires/Selected Issues in European Business Law: 60 ans d’études juridiques européennes à Liège/60 years of European legal studies at Liège, Bruylant, 2023, p. 189-221.
(
7
)	Hofmann H. C. H. explică faptul că „[p]rocedurile compozite constituie proceduri desfășurate în mai multe etape, la care participă actori din domeniul administrativ și din diferite jurisdicții, care presupun o cooperare fie pe verticală, între instituțiile și organele Uniunii și instituțiile și organismele statelor membre, fie pe orizontală, între diferite instituții și organisme ale statelor membre sau în cadrul procedurilor tripartite, în care sunt implicate diferite state membre și instituții și organe ale Uniunii”; a se vedea Hofmann, H. C. H., „Composite decision making procedures in EU administrative law”, în Hofmann, H. C. H., și Türk, A. H., Legal Challenges in EU Administrative Law, Edward Elgar, Cheltenham, 2009, p. 136.
(
8
)	În ceea ce privește o recentă analiză a problemelor teoretice și practice care se ridică în procedurile compozite, a se vedea Bastos, F. B., Judging Composite Decision‑Making: The Transformation of European Administrative Law, Hart Publishing, Oxford, 2024.
(
9
)	Articolul 55 alineatul (1) din RGPD prevede că „[f]iecare autoritate de supraveghere are competența să îndeplinească sarcinile și să exercite competențele care îi sunt conferite în conformitate cu prezentul regulament pe teritoriul statului membru de care aparține”.
(
10
)	A se vedea în acest sens considerentele (9), (10) și (13) ale RGPD.
(
11
)	A se vedea articolul 60 alineatul (4) din RGPD.
(
12
)	În această privință, rolul CEPD este diferit de cel al predecesorului său, grupul de lucru instituit în temeiul articolului 29 alineatul (1) din Directiva 95/46/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 24 octombrie 1995 privind protecția persoanelor fizice în ceea ce privește prelucrarea datelor cu caracter personal și libera circulație a acestor date (JO 1995, L 281, p. 31, Ediție specială, 13/vol. 17, p. 10), care avea doar un rol consultativ.
(
13
)	A se vedea de asemenea considerentul (136) al acestuia.
(
14
)	Articolul 65 alineatul (5) din RGPD.
(
15
)	Articolul 65 alineatul (6) din RGPD prevede că o astfel de decizie națională trebuie să fie adoptată în termen de cel mult o lună de la momentul la care CEPD a notificat decizia sa obligatorie autorității de supraveghere.
(
16
)	În cazul în care o autoritate națională de supraveghere nu este de acord cu o decizie obligatorie adoptată de CEPD, ea îi poate contesta validitatea în fața Tribunalului. A se vedea de exemplu acțiunea vizată de Hotărârea din 29 ianuarie 2025, Data Protection Commission/Comitetul European pentru Protecția Datelor (T‑70/23, T‑84/23 și T‑111/23, EU:T:2025:116).
(
17
)	Politica de confidențialitate este menită să respecte normele în materie de transparență aplicabile recurentei, care decurg din articolele 12-14 din RGPD și, fără îndoială, din articolul 8 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene. A se vedea cu titlu general Grupul de lucru instituit în temeiul articolului 29, Orientări privind transparența în temeiul Regulamentului 2016/679, adoptate la 29 noiembrie 2017 (WP260).
(
18
)	A se vedea articolul 99 alineatul (2) din RGPD.
(
19
)	A se vedea Data Protection Commission, Decision of the Data Protection Commission made pursuant to Section 111 of the Data Protection Act, 2018 and Articles 60 and 65 of the General Data Protection Regulation (Decizia Comisiei pentru protecția datelor adoptată în temeiul articolului 111 din Legea din 2018 privind protecția datelor, precum și a articolelor 60 și 65 din Regulamentul general privind protecția datelor), 2021 (IN-18-12-2) (denumită în continuare „decizia națională finală”), punctul 3, disponibilă la adresa: https://www.dataprotection.ie/sites/default/files/uploads/2022-03/Full_decision_WhatsApp_Ireland-August_2021.pdf
(
20
)	A se vedea decizia națională finală, punctul 4.
(
21
)	A se vedea ordonanța atacată, punctul 4. A se vedea de asemenea decizia națională finală, punctul 23.
(
22
)	A se vedea ordonanța atacată, punctul 5. A se vedea de asemenea decizia națională finală, punctul 23.
(
23
)	A se vedea ordonanța atacată, punctul 5. A se vedea de asemenea decizia națională finală, punctul 24.
(
24
)	A se vedea ordonanța atacată, punctul 5. A se vedea de asemenea decizia națională finală, punctul 25.
(
25
)	A se vedea decizia națională finală, punctul 25.
(
26
)	Din câte înțelegem, procedura recurentei de „lossy hashing” (compresie cu pierdere de informații) constituie în esență o tehnică de criptare utilizată pentru a transforma numerele de telefon ale utilizatorilor și ale neutilizatorilor serviciului său de mesagerie în coduri numerice. Recurenta ar distribui apoi codurile numerice terților. Spre deosebire de proiectul de decizie al autorității irlandeze de supraveghere, CEPD a considerat că, întrucât recurenta avea posibilitatea de a individualiza și, prin urmare, de a reidentifica persoanele vizate, chiar și pe baza respectivelor coduri „comprimate”, datele comprimate constituie date cu caracter personal, în sensul RGPD. A se vedea în acest sens decizia în litigiu, punctele 141-157.
(
27
)	A se vedea în acest sens ordonanța atacată, punctul 11, și decizia în litigiu, punctele 427 și 428.
(
28
)	A se vedea în acest sens ordonanța atacată, punctul 11, și decizia în litigiu, punctele 426 și 428.
(
29
)	A se vedea în acest sens ordonanța atacată, punctul 11, și decizia în litigiu, punctele 429 și 430.
(
30
)	A se vedea în această privință ordonanța atacată, punctul 9.
(
31
)	Astfel, de exemplu în Hotărârea din 18 iunie 2024, Comisia/SRB (C‑551/22 P, denumită în continuare „Hotărârea Comisia/SRB, EU:C:2024:520), Curtea a explicat că constatările din cadrul Hotărârii din 6 mai 2021, ABLV Bank ș.a./BCE (C‑551/19 P și C‑552/19 P, EU:C:2021:369), nu puteau fi transpuse în mod automat în situația apărută în respectiva cauză. În această din urmă hotărâre, Curtea a constatat că o decizie a Băncii Centrale Europene potrivit căreia o bancă se află sau este susceptibilă de a se afla în dificultate nu constituie un act atacabil întrucât nu este obligatoriu pentru Comitetul unic de rezoluție (denumit în continuare „SRB”), astfel încât o acțiune în anulare trebuie să fie introdusă împotriva actului adoptat de SRB. Aceasta nu înseamnă însă că un act adoptat de SRB în cadrul procedurii de rezoluție constituie întotdeauna un act atacabil. Atunci când este adoptat într‑o altă etapă a procedurii de rezoluție, actul adoptat de respectivul organism nu constituie un act atacabil dacă nu produce efecte juridice obligatorii în raport cu Comisia Europeană, care, în cadrul respectivei proceduri compozite, este abilitată să adopte o decizie finală.
(
32
)	Prin urmare, Curtea trebuie uneori să explice motivul pentru care constatările sale din hotărârile pronunțate anterior nu pot fi aplicate în cazul hotărârii din speță. În această privință, a se vedea explicația dată de Curte în Hotărârea Comisia/SRB, punctul 92.
(
33
)	Hotărârea din 11 noiembrie 1981, IBM/Comisia (60/81, denumită în continuare Hotărârea IBM, EU:C:1981:264, punctul 9).
(
34
)	Hotărârea din 13 octombrie 2011, Deutsche Post și Germania/Comisia (C‑463/10 P și C‑475/10 P, denumită în continuare Hotărârea Deutsche Post, EU:C:2011:656).
(
35
)	Potrivit unei jurisprudențe constante, problemele referitoare la admisibilitatea unei acțiuni în anulare constituie chestiuni de ordine publică ce pot fi invocate în orice moment, chiar și în lipsa unui recurs incident introdus în temeiul articolului 176 alineatul (2) din Regulamentul de procedură al Curții de Justiție; a se vedea printre altele Hotărârea din 2 septembrie 2021, Ja zum Nürburgring/Comisia (C‑647/19 P, EU:C:2021:666, punctele 52 și 53, precum și jurisprudența citată), și Hotărârea din 21 septembrie 2023, China Chamber of Commerce for Import and Export of Machinery and Electronic Products ș.a./Comisia (C‑478/21 P, EU:C:2023:685, punctele 42 și 43, precum și jurisprudența citată).
(
36
)	A se vedea printre altele Hotărârea din 10 martie 1998, Germania/Consiliul (C‑122/95, EU:C:1998:94, punctul 35), și Hotărârea din 26 septembrie 2024, WEPA Hygieneprodukte ș.a./Comisia (C‑795/21 P și C‑796/21 P, EU:C:2024:807, punctele 63 și 73).
(
37
)	A se vedea articolul 65 alineatul (5) prima teză din RGPD.
(
38
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 5 aprilie 1979, Orlandi/Comisia (117/78, EU:C:1979:109, punctul 11), și Hotărârea din 26 septembrie 2013, PPG și SNF/ECHA (C‑625/11 P, EU:C:2013:594, punctul 33).
(
39
)	A se vedea printre altele Hotărârea din 26 septembrie 2024, WEPA Hygieneprodukte ș.a./Comisia (C‑795/21 P și C‑796/21 P, EU:C:2024:807, punctele 68-71).
(
40
)	A se vedea prin analogie Hotărârea din 26 septembrie 2013, PPG și SNF/ECHA (C‑625/11 P, EU:C:2013:594, punctele 29-33), care se referea la publicarea unei liste de substanțe doar pe site‑ul internet al Agenției Europene pentru Produse Chimice, pe care însă Curtea a considerat‑o ca fiind o decizie publicată.
(
41
)	A se vedea în acest sens printre altele Hotărârea din 26 septembrie 2024, Covestro Deutschland și Germania/Comisia (C‑790/21 P și C‑791/21 P, EU:C:2024:792, punctul 82), și Hotărârea din 26 septembrie 2024, WEPA Hygieneprodukte ș.a./Comisia (C‑795/21 P și C‑796/21 P, EU:C:2024:807, punctele 72 și 73), cea din urmă hotărâre explicând faptul că, în interesul securității juridice, termenul pentru introducerea unei acțiuni trebuie stabilit în mod obiectiv și cu certitudine în privința tuturor persoanelor interesate cărora această decizie nu le‑a fost notificată, indiferent dacă reclamantul a putut lua cunoștință de actul respectiv anterior publicării sale.
(
42
)	În ceea ce privește o posibilă diferență de ordin practic între invocarea efectelor juridice obligatorii și invocarea unor simple efecte juridice în scopul de a stabili caracterul atacabil al unui act, a se vedea Concluziile avocatului general Bobek prezentate în cauza Belgia/Comisia (C‑16/16 P, EU:C:2017:959, punctul 59 și următoarele).
(
43
)	A se vedea articolul 173 din Tratatul CEE (sublinierea noastră). Am putea adăuga că articolul 33 din Tratatul de instituire a Comunității Europene a Cărbunelui și Oțelului prevedea o listă completă a actelor atacabile, printre care se numărau „deciziile” și „recomandările”. Potrivit articolului 14 din acest tratat, respectivele acte au fost definite drept acte cu forță juridică obligatorie. Prin urmare, jurisprudența inițială a Curții, care a influențat jurisprudența sa ulterioară, a examinat caracterul „obligatoriu” al unui act pentru a stabili dacă acesta este susceptibil de a constitui temeiul juridic al unei acțiuni în anulare. A se vedea de exemplu Hotărârea din 16 iulie 1956, Fédération charbonnière de Belgique/High Authority (8/55, EU:C:1956:7, p. 256), Hotărârea din 10 decembrie 1957, Société des usines à tubes de la Sarre/Înalta Autoritate (1/57 și 14/57, EU:C:1957:13, p. 114), și Hotărârea din 15 martie 1967, CBR ș.a./Comisia (8/66-11/66, EU:C:1967:7, p. 91).
(
44
)	Acesta este modul în care recomandările și avizele sunt definite în prezent la articolul 288 TFUE, însă aceeași definiție figura și la articolul 189 din Tratatul CEE.
(
45
)	În Hotărârea din 31 martie 1971, Comisia/Consiliul (22/70, EU:C:1971:32, punctul 39), Curtea a făcut referire la dispoziții care urmăresc să producă „un efect juridic”. Cu toate acestea, în jurisprudența sa recentă, această expresie a devenit: dispoziții care urmăresc să producă „efecte juridice obligatorii”. A se vedea de exemplu Hotărârea din 12 iulie 2022, Nord Stream 2/Parlamentul și Consiliul (C‑348/20 P, EU:C:2022:548, punctul 62 și jurisprudența citată).
(
46
)	A se vedea, în ceea ce privește reclamanții privilegiați, de exemplu Ordonanța din 17 mai 1989, Italia/Comisia (151/88, EU:C:1989:201, punctele 22 și 23), și Hotărârea din 25 octombrie 2017, Slovacia/Comisia (C‑593/15 P și C‑594/15 P, EU:C:2017:800, punctele 63-65).
(
47
)	În orice caz, această chestiune nu este relevantă atunci când acțiunea este introdusă de un reclamant privilegiat. Totuși, astfel cum am explicat, Curtea trebuie să stabilească dacă actul în litigiu este obligatoriu din punct de vedere juridic chiar și în ceea ce privește reclamanții privilegiați. Cu toate acestea, în două hotărâri ale Curții, care, din informațiile pe care le deținem, nu s‑au repetat niciodată, Curtea a respins acțiunea introdusă de reclamantul privilegiat (în ambele cauze reclamantul era guvernul neerlandez), pentru motivul că decizia Comisiei, a cărei anulare se solicita, nu avea efecte juridice obligatorii pentru reclamant. A se vedea în această privință Hotărârea din 5 octombrie 1999, Țările de Jos/Comisia (C‑308/95, EU:C:1999:477, punctele 26 și 29), și Ordonanța din 28 ianuarie 2004, Țările de Jos/Comisia (C‑164/02, EU:C:2004:54, punctele 18 și 22). Pentru o analiză critică a acestor două hotărâri, a se vedea Concluziile avocatului general Jacobs prezentate în cauza Italia/Comisia (C‑301/03, EU:C:2005:550, punctele 52 și 53).
(
48
)	A se vedea în acest sens în ceea ce privește jurisprudența privind instrucțiunile și orientările interne Lenaerts, K., Gutman, K., și Nowak, J.T., EU Procedural Law, ediția a 2‑a, Oxford European Union Law Library, Oxford, 2023, p. 286, punctele 7.21 și 7.22.
(
49
)	Această concluzie rezultă în mod clar din jurisprudența în domeniul ajutoarelor de stat, în care decizia prin care Comisia declară un ajutor existent incompatibil cu piața internă și obligă statul membru să recupereze respectivul ajutor este obligatorie din punct de vedere juridic doar pentru respectivul stat membru, însă poate fi contestată și de destinatarul respectivului ajutor. A se vedea de exemplu Hotărârea din 19 octombrie 2000, Italia și Sardegna Lines/Comisia (C‑15/98 și C‑105/99, EU:C:2000:570, punctele 31-37).
(
50
)	A se vedea în această privință Hotărârea IBM, punctul 10, și Hotărârea din 26 ianuarie 2010, Internationaler Hilfsfonds/Comisia (C‑362/08 P, EU:C:2010:40, punctul 58).
(
51
)	A se vedea în această privință Concluziile avocatului general Roemer prezentate în cauzele conexate CBR ș.a./Comisia (8/66-11/66, nepublicate, EU:C:1967:2, p. 103).
(
52
)	A se vedea cu privire la acest aspect, foarte recent, Hotărârea din 13 februarie 2025, Swissgrid/Comisia (C‑121/23 P, EU:C:2025:83, punctul 46) (care arată că, atunci când reclamantul dintr‑o acțiune în anulare nu este destinatarul actului atacat, „este suficient să se stabilească faptul că actul respectiv urmărește să producă efecte juridice obligatorii” în special în privința destinatarilor săi, întrucât, în acest stadiu, „nu este necesar să se verifice dacă efectele juridice respective sunt de natură să afecteze interesele reclamantului, modificând în mod distinct situația sa juridică”, acest element fiind determinat în stadiul aprecierii condiției prevăzute la articolul 263 al patrulea paragraf TFUE).
(
53
)	Sublinierea noastră.
(
54
)	A se vedea punctele 38 și 39 din ordonanța atacată. Pe lângă Hotărârea IBM, Tribunalul se întemeiază și pe Hotărârea din 18 noiembrie 2010, NDSHT/Comisia (C‑322/09 P, EU:C:2010:701, punctul 45), care face trimitere la alte cauze care citează de asemenea punctul 9 din Hotărârea IBM.
(
55
)	Sublinierea noastră.
(
56
)	A se vedea de exemplu printre altele Hotărârea din 31 martie 1998, Franța ș.a./Comisia (C‑68/94 și C‑30/95, EU:C:1998:148, punctul 62), Hotărârea din 17 iulie 2008, Athinaïki Techniki/Comisia (C‑521/06 P, EU:C:2008:422, punctul 29), Hotărârea din 26 ianuarie 2010, Internationaler Hilfsfonds/Comisia (C‑362/08 P, EU:C:2010:40, punctul 51), și Hotărârea Comisia/SRB, punctul 65.
(
57
)	A se vedea printre altele Ordonanța din 3 iulie 2007, Commune de Champagne ș.a./Consiliul și Comisia (T‑212/02, EU:T:2007:194, punctele 86 și 88), precum și Hotărârea din 26 noiembrie 2018, Shindler ș.a./Consiliul (T‑458/17, EU:T:2018:838, punctul 30), și Hotărârea din 10 martie 2021, ViaSat/Comisia (T‑245/17, EU:T:2021:128, punctul 68).
(
58
)	A se vedea de exemplu Concluziile avocatei generale Sharpston prezentate în cauza Reynolds Tobacco ș.a./Comisia (C‑131/03 P, EU:C:2006:228, punctele 102 și 103), în care aceasta subliniază că s‑ar părea că Curtea a adăugat condiția ca un act să fie obligatoriu în raport cu reclamantul în cauză la condiția ca actul să fie obligatoriu în general.
(
59
)	Trimiteri la jurisprudența citată omisă.
(
60
)	Ordonanța din 14 iulie 2010, Deutsche Post/Comisia (T‑570/08, nepublicată, EU:T:2010:311).
(
61
)	A se vedea de exemplu Hotărârea din 21 decembrie 2021, Algebris (UK) și Anchorage Capital Group/SRB (C‑934/19 P, EU:C:2021:1042, punctul 87 și următoarele).
(
62
)	A se vedea în acest sens Hotărârea Deutsche Post, punctele 40-47.
(
63
)	Hotărârea Deutsche Post, punctul 54.
(
64
)	Hotărârea Deutsche Post, punctul 63.
(
65
)	Hotărârea Deutsche Post, punctele 66-75.
(
66
)	Ordonanța atacată, punctele 42-49.
(
67
)	Ordonanța din 14 iulie 2010, Deutsche Post/Comisia (T‑570/08, nepublicată, EU:T:2010:311).
(
68
)	A se vedea în acest sens ordonanța atacată, punctele 43 și 44 (care prevăd, în primul rând, că, în cadrul procedurilor compozite, actele intermediare nu constituie în principiu acte care pot fi atacate, iar în al doilea rând, că „excepțiile de la [acest] principiu […] privesc cazurile în care actul intermediar produce efecte juridice autonome”).
(
69
)	Ordonanța atacată, punctul 44.
(
70
)	Hotărârea IBM, punctul 10; sublinierea noastră.
(
71
)	Același lucru se poate afirma în ceea ce privește declarația Curții formulată la punctul 52 din Hotărârea din 26 ianuarie 2010, Internationaler Hilfsfonds/Comisia (C‑362/08 P, EU:C:2010:40), pe care Tribunalul a invocat‑o și la punctul 43 din ordonanța atacată.
(
72
)	Chiar dacă, atunci când descrie contextul unei anumite cauze, Curtea se referă la noțiunea de act „pregătitor” într‑o procedură compozită, ea nu exclude totuși posibilitatea de a contesta un astfel de act, în cazul în care se constată că acesta produce efecte juridice autonome în cadrul respectivei proceduri. A se vedea de exemplu Hotărârea Comisia/SRB, punctul 93, care precizează că, „[î]ntr‑o astfel de procedură complexă, actele adoptate în cursul etapelor pregătitoare pentru adoptarea actului definitiv nu pot, atunci când nu produc efecte juridice autonome, să facă obiectul unei acțiuni în anulare” (sublinierea noastră).
(
73
)	Astfel cum am explicat, efectele obligatorii în raport cu autoritățile naționale de supraveghere vizate ale unei decizii adoptate de CEPD în cadrul mecanismului pentru asigurarea coerenței sunt prevăzute la articolul 65 alineatul (1) din RGPD.
(
74
)	Ordonanța atacată, punctul 51.
(
75
)	A se vedea Hotărârea din 12 iulie 2022, Nord Stream 2/Parlamentul și Consiliul (C‑348/20 P, EU:C:2022:548, punctul 43 și jurisprudența citată).
(
76
)	Considerăm că prima cauză care se referă la natura „cumulativă” a acestor condiții este Hotărârea din 10 septembrie 2009, Comisia/Ente per le Ville vesuviane și Ente per le Ville vesuviane/Comisia (C‑445/07 P și C‑455/07 P, EU:C:2009:529, punctul 45), care se referea la asistența financiară acordată de Fondul European de Dezvoltare Regională prin intermediul asistenței din partea autorităților naționale.
(
77
)	Situația în care o măsură a Uniunii va necesita o măsură suplimentară de executare pentru „a fi aplicabilă” pentru reclamant apare cel mai adesea în practică. Cu toate acestea, o astfel de situație nu este singura în care un act poate privi în mod direct o persoană fizică sau juridică. Există acte care afectează situația juridică a unei persoane fără a exista necesitatea adoptării unei măsuri de executare. Acest lucru este valabil în ceea ce privește actele cu aplicabilitate generală, precum regulamentele. Să luăm în considerare în această privință de exemplu situația care a fost în litigiu în Hotărârea din 1 aprilie 2004, Comisia/Jégo‑Quéré (C‑263/02 P, EU:C:2004:210). În împrejurările respectivei cauze, utilizarea obligatorie a plaselor cu o dimensiune minimă a ochiurilor de plasă pentru reducerea capturilor de merluciu juvenil a fost impusă în mod direct societății din domeniul pescuitului aparținând reclamantei, fără necesitatea adoptării unor măsuri de executare. Cea mai recentă modificare a articolului 263 al patrulea paragraf TFUE, care decurge din Tratatul de la Lisabona, a deschis posibilitatea introducerii acțiunii în anulare și pentru a contesta actele de reglementare care nu necesită măsuri de executare, fără necesitatea de a dovedi afectarea individuală. Cu toate acestea, reclamantul mai trebuie să dovedească faptul că măsura atacată îl privește în mod direct. O astfel de probă nu va viza cel de al doilea criteriu „cumulativ” care decurge din jurisprudență – cel al măsurilor de executare –, având în vedere că într‑o astfel de situație nu există măsuri de executare care să acționeze ca o „punte de legătură” între actul atacat și reclamant.
(
78
)	A se vedea, în ceea ce privește o confirmare recentă cu privire la directive, care presupun întotdeauna măsuri de transpunere, Hotărârea din 12 iulie 2022, Nord Stream 2/Parlamentul și Consiliul (C‑348/20 P, EU:C:2022:548, punctul 70).
(
79
)	A se vedea ordonanța atacată, punctul 51.
(
80
)	A se vedea Hotărârea din 12 iulie 2022, Nord Stream 2/Parlamentul și Consiliul (C‑348/20 P, EU:C:2022:548, punctele 71-74).
(
81
)	Ordonanța atacată, punctul 64.
(
82
)	A se vedea de exemplu Hotărârea din 19 octombrie 2000, Italia și Sardegna Lines/Comisia (C‑15/98 și C‑105/99, EU:C:2000:570, punctele 31 și 34), și Hotărârea din 29 aprilie 2004, Italia/Comisia (C‑298/00 P, EU:C:2004:240, punctul 39).
(
83
)	Același lucru este valabil și în ceea ce privește jurisprudența pe care Tribunalul o invocă la punctul 65 din ordonanța atacată, care privea o decizie a Comisiei adresată unui stat membru, prin care acesta din urmă era obligat să reducă anumite ajutoare financiare acordate de Uniune unei întreprinderi. Curtea a constatat că o întreprindere aflată într‑o astfel de situație este în mod direct vizată prin decizia Comisiei, indiferent de necesitatea adoptării măsurilor de executare de către un stat membru.
(
84
)	Punctul 64 din ordonanța atacată.
(
85
)	Punctul 53 din ordonanța atacată.
(
86
)	Recurenta contestă în plus competența CEPD de a interveni atât în ceea ce privește modalitățile de calcul al amenzilor, cât și în ceea ce privește cuantumul acestora, susținând că RGPD a lăsat această competență în mâinile autorității naționale de supraveghere și că trebuie aplicate normele prevăzute de dreptul național. Acest din urmă argument va trebui să fie evaluat pe fond, iar Curtea nu se poate pronunța cu privire la această chestiune în cadrul prezentului recurs.
(
87
)	A se vedea punctele 57-59 din ordonanța atacată. Faptul că CEPD nu și‑a exprimat punctul de vedere cu privire la aspectul dacă WhatsApp a acționat în calitate de operator sau de persoană împuternicită de operator în ceea ce privește datele cu caracter personal rezultate din procedura de „compresie cu pierdere de informații” nu schimbă faptul că autoritatea irlandeză de supraveghere este obligată să respecte concluzia formulată de CEPD, potrivit căreia această din urmă procedură implică o prelucrare de date cu caracter personal.
(
88
)	La punctele 55 și 56 din ordonanța atacată, Tribunalul a enumerat acele chestiuni care au fost soluționate de CEPD și pe cele care au fost soluționate în plus de autoritatea irlandeză de supraveghere prin decizia sa națională finală.
(
89
)	A se vedea ordonanța atacată, punctul 60.
(
90
)	A se vedea printre altele Hotărârea din 3 iunie 2021, Ungaria/Parlamentul (C‑650/18, EU:C:2021:426, punctul 38 și jurisprudența citată), și Hotărârea Comisia/SRB, punctul 65 și jurisprudența citată.
(
91
)	În această privință, Tribunalul se întemeiază pe Hotărârea din 25 iulie 2002, Unión de Pequeños Agricultores/Consiliul (C‑50/00 P, EU:C:2002:462, punctul 40); a se vedea și ordonanța atacată, punctul 68.
(
92
)	A se vedea Hotărârea din 22 octombrie 1987, Foto‑Frost (314/85, EU:C:1987:452, punctul 17).
(
93
)	Hotărârea din 9 martie 1994 (C‑188/92, EU:C:1994:90, punctul 26).
(
94
)	Hotărârea din 25 iulie 2018 (C‑135/16, EU:C:2018:582, punctul 17 și jurisprudența citată).
(
95
)	Hotărârea din 25 iulie 2018, Georgsmarienhütte ș.a. (C‑135/16, EU:C:2018:582, punctul 18).
(
96
)	A se vedea în acest sens de exemplu Hotărârea din 10 martie 2021, Von Aschenbach & Voss (C‑708/19, EU:C:2021:190, punctele 33 și 49).
(
97
)	Hotărârea din 3 decembrie 2019, Iccrea Banca (C‑414/18, denumită în continuare Hotărârea Iccrea Banca, EU:C:2019:1036).
(
98
)	Hotărârea Iccrea Banca, punctele 72 și 74.
(
99
)	În mod evident, această considerație nu este valabilă decât în cazul în care nu există „nicio îndoială” că WhatsApp avea efectiv calitate procesuală activă pentru a introduce o acțiune în fața instanțelor Uniunii. În cazul în care, dimpotrivă, WhatsApp nu avea calitate procesuală activă pentru a contesta în fața Tribunalului validitatea deciziei în litigiu, astfel cum susține această instanță, respectiva societate nu ar trebui să fie împiedicată să invoce o excepție de invaliditate în fața instanței naționale.
(
100
)	A se vedea ordonanța atacată, punctul 40.
(
101
)	În partea relevantă, considerentul (143) al RGPD are următorul conținut: „[î]n cazul în care deciziile comitetului vizează în mod direct și individual un operator, o persoană împuternicită de operator sau reclamantul, aceștia din urmă pot introduce o acțiune în anularea respectivelor decizii în termen de două luni de la publicarea acestora pe site‑ul comitetului, în conformitate cu articolul 263 TFUE”.
(
102
)	A se vedea în această privință Concluziile avocatului general Campos Sánchez‑Bordona prezentate în cauza Georgsmarienhütte ș.a. (C‑135/16, EU:C:2018:120, punctul 43). A se vedea de asemenea argumentele invocate în Concluziile prezentate de avocatul general Jacobs în cauza Unión de Pequeños Agricultores/Consiliul (C‑50/00 P, EU:C:2002:197, punctul 40 și următoarele), care sunt în continuare valabile.
(
103
)	A se vedea ordonanța atacată, punctul 70.
(
104
)	A se vedea Hotărârea din 14 decembrie 2000, Masterfoods și HB (C‑344/98, EU:C:2000:689, punctul 39 și jurisprudența citată).
(
105
)	A se vedea Hotărârea din 14 decembrie 2000, Masterfoods și HB (C‑344/98, EU:C:2000:689, punctul 57), și Hotărârea din 25 iulie 2018, Georgsmarienhütte ș.a. (C‑135/16, EU:C:2018:582, punctul 24 și jurisprudența citată).
(
106
)	A se vedea Hotărârea Meta Platforms Ireland Ltd/Data Protection Commission (admisă) [2024], IEHC 264 din 10 mai 2024, care precizează la punctul 49: „Calea de atac formulată în temeiul statutului și procedura de control jurisdicțional vor fi suspendate în general în așteptarea rezultatului procedurii introduse de WhatsApp pendinte în prezent în fața CJUE.”
(
107
)	A se vedea Hotărârea din 25 iulie 2018, Georgsmarienhütte ș.a. (C‑135/16, EU:C:2018:582, punctul 25).
(
108
)	Ordonanța atacată, punctul 40.