62015CC0351
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
NILS WAHL
prezentate la 21 iulie 2016 (
1
)
Cauza C‑351/15 P
Comisia Europeană
împotriva
Total SA,
Elf Aquitaine SA
„Recurs — Concurență — Înțelegeri — Piața metacrilaților — Amenzi — Răspundere solidară a societăților‑mamă și a filialei lor pentru comportamentul ilicit al acesteia din urmă — Plata imediată și integrală a amenzii de către filială — Reducerea cuantumului amenzii filialei în urma unei hotărâri a Tribunalului Uniunii Europene — Scrisori ale serviciului contabil al Comisiei Europene prin care se solicită societăților‑mamă plata sumei rambursate de aceasta filialei, majorată cu dobânzi de întârziere — Acțiune în anulare — Acte atacabile — Protecție jurisdicțională efectivă”
P
1.
rin prezentul recurs, Comisia Europeană solicită anularea Hotărârii Tribunalului Uniunii Europene din 29 aprilie 2015, Total și Elf Aquitaine/Comisia (
2
), prin care acesta a anulat în parte scrisorile Comisiei (
3
) referitoare la plata de către Total SA și Elf Aquitaine a cuantumului amenzii și a dobânzilor de întârziere datorate în urma Deciziei C(2006) 2098 final a Comisiei (
4
).
2.
Prezenta cauză invită Curtea să stabilească în special dacă – și, dacă este cazul, în ce măsură – constituie acte atacabile scrisorile serviciului contabil al Comisiei prin care se solicită societăților‑mamă să plătească, împreună cu dobânzile de întârziere, amenzile care le‑au fost aplicate în solidar cu filiala lor pentru încălcarea normelor de concurență, ca urmare a reducerii și a rambursării parțiale a acestor amenzi în privința filialei, care le achitase inițial. Mai precis, se ridică problema dacă aceste scrisori cauzează prejudicii întreprinderilor respective, în sensul că le modifică situația juridică în raport cu decizia inițială a Comisiei, din moment ce, în aparență, acestea le impuneau o sarcină suplimentară față de decizia menționată. Astfel, Curtea este chemată să clarifice, în lumina principiului protecției jurisdicționale efective, repartizarea competențelor atribuite instanței Uniunii și, respectiv, instanței naționale în ceea ce privește controlul măsurilor de recuperare a amenzilor.
I – Istoricul litigiului
3.
Istoricul litigiului a fost prezentat de Tribunal la punctele 2-28 din hotărârea atacată după cum urmează:
„2
Prin [Decizia Metacrilați], Comisia Comunităților Europene a obligat în solidar Arkema SA și filialele sale Altuglas International SA și Altumax Europe SAS (denumite în continuare, împreună, «Arkema») la plata unei amenzi de 219131250 de euro pentru participarea la o înțelegere (denumită în continuare «amenda inițială»).
3
[Intimatele], care erau, în perioada în care a avut loc încălcarea reținută în Decizia Metacrilați, societățile‑mamă ale societății Arkema, au fost obligate în solidar la plata amenzii inițiale, până la concurența sumei de 181350000 de euro și, respectiv, de 140400000 de euro.
4
La 7 septembrie 2006, Arkema a plătit amenda inițială în întregime, iar ulterior, la fel ca [intimatele], în paralel și în mod autonom, a formulat o acțiune împotriva Deciziei Metacrilați (denumită în continuare «procedura judiciară Metacrilați»).
Procedura judiciară Metacrilați în fața Tribunalului
5
[Intimatele] și Arkema au formulat, la 4 august și, respectiv, la 10 august 2006, o acțiune în anulare împotriva Deciziei Metacrilați.
6
În cadrul cauzei T‑206/06, [intimatele] au solicitat, cu titlu principal, anularea Deciziei Metacrilați.
7
În cadrul acestei cauze, [intimatele] au solicitat de asemenea, cu titlu subsidiar, reducerea cuantumului amenzii inițiale aplicate în solidar acestora și societății Arkema.
8
La 24 iulie 2008, Comisia a adresat societății Arkema o scrisoare prin care a invitat‑o să confirme că plata sa din 7 septembrie 2006 fusese efectuată «în numele tuturor debitorilor obligați în solidar», precizând în același timp, pe de o parte, că, «în lipsa unei astfel de confirmări și în cazul în care Decizia [Metacrilați ar fi] anulată în privința întreprinderii în numele căreia a fost efectuată plata», Comisia «[ar] rambursa suma de 219131250 de euro, plus dobânzi» și, pe de altă parte, că, «în cazul în care amenda, în tot sau în parte, [ar fi] confirmată de Curte în raport cu oricare dintre ceilalți debitori solidari», Comisia «[ar] solicita acestuia plata oricărei sume restante datorate, majorată cu dobânzi de întârziere de 6,09 %».
9
Prin scrisoarea din 25 septembrie 2008, Arkema a informat Comisia că achitase suma de 219131250 de euro «în calitatea sa de codebitor solidar și că, din momentul acestei plăți, creanța Comisiei atât față de Arkema, cât și față de toți codebitorii solidari [fusese] integral plătită». În această măsură, Arkema «regreta că nu poate autoriza Comisia să rețină nicio sumă în ipoteza în care acțiunea sa în fața instanței comunitare [ar fi] admisă».
10
La 24 noiembrie 2008, Comisia a adresat o scrisoare [intimatelor] pentru a le informa, printre altele, în legătură cu scrisoarea societății Arkema din 25 septembrie 2008 și cu faptul că Arkema refuzase să completeze declarația de plată comună adresată de Comisie.
11
Acțiunea [intimatelor] a fost respinsă prin Hotărârea din 7 iunie 2011, Total și Elf Aquitaine/Comisia (T‑206/06, […] EU:T:2011:250).
12
În schimb, acțiunea formulată separat de Arkema împotriva Deciziei Metacrilați a fost admisă în parte, prin Hotărârea din 7 iunie 2011, Arkema France și alții/Comisia (T‑217/06, […] EU:T:2011:251), cuantumul amenzii aplicate societății Arkema fiind redus la 113343750 de euro.
13
În Hotărârea [din 7 iunie 2011,] Arkema France și alții/Comisia (T‑217/06, EU:T:2011:251)], Tribunalul a considerat că se impunea, în cadrul competenței sale de fond, să reducă majorarea amenzii care, în Decizia Metacrilați, a fost aplicată societății Arkema în temeiul efectului descurajator, pentru a lua în considerare faptul că, la data aplicării amenzii, aceasta nu mai era controlată de [intimate] (Hotărârea [din 7 iunie 2011, Arkema France și alții/Comisia (T‑217/06, EU:T:2011:251], punctele 338 și 339).
14
Hotărârea [din 7 iunie 2011, Arkema France și alții/Comisia (T‑217/06, EU:T:2011:251], nu a fost atacată cu recurs, astfel încât a dobândit putere de lucru judecat.
15
La 5 iulie 2011, Comisia a rambursat societății Arkema suma de 119247033,72 euro (105787500 de euro cu titlu de sumă principală, majorată cu 13459533,72 euro, cu titlu de dobânzi).
Scrisorile [în litigiu]
Scrisoarea din 24 iunie 2011
16
În scrisoarea din 24 iunie 2011, Comisia a comunicat [intimatelor] că, «în executarea Hotărârii [din 7 iunie 2011, Arkema France și alții/Comisia (T‑217/06, EU:T:2011:251), aceasta] [va] rambursa societății Arkema suma corespunzătoare reducerii amenzii decise de Tribunal».
17
În aceeași scrisoare din 24 iunie 2011, Comisia a solicitat de asemenea [intimatelor], «[î]n paralel și în ipoteza introducerii unui recurs la Curte împotriva Hotărârii [din 7 iunie 2011, Total și Elf Aquitaine/Comisia (T‑206/06, EU:T:2011:250),] plata sumei restante datorate, majorată cu dobânzi de întârziere de 6,09 % începând de la 8 septembrie 2006», și anume 68006250 de euro, sumă pe care Total era ținută să o plătească «în solidar» până la concurența sumei de 27056250 de euro, majorată cu dobânzi de întârziere, cu alte cuvinte, o sumă totală de 88135466,52 euro.
18
Prin scrisoarea din 29 iunie 2011 adresată Comisiei, [intimatele] au susținut în esență că, începând de la 7 septembrie 2006, creanța Comisiei era «plătită în întregime» și au adresat diverse întrebări Comisiei pentru a obține clarificări asupra mai multor aspecte din scrisoarea din 24 iunie 2011.
Scrisoarea din 8 iulie 2011
19
Prin scrisoarea din 8 iulie 2011, Comisia a răspuns, printre altele, că, «contrar aprecierii [intimatelor, ea] nu [ar] renunța în niciun caz la recuperarea sumelor datorate dacă [intimatele] ar renunța să declare recurs în fața Curții», precizând în același timp că «răspunderea [intimatelor] nu se stinge[a] prin reținerea unor sume precizate în Hotărârea [din 7 iunie 2011, Arkema France și alții/Comisia (T‑217/06, EU:T:2011:251)] și plătite de Arkema».
20
În aceeași scrisoare din 8 iulie 2011, Comisia a recunoscut că a indicat în mod eronat cuantumul pe care intenționa să îl solicite și a precizat că suma datorată de Elf Aquitaine în executarea Deciziei Metacrilați și a Hotărârii [din 7 iunie 2011, Total și Elf Aquitaine/Comisia (T‑206/06, EU:T:2011:250), precum și a Hotărârii din 7 iunie 2011, Arkema France și alții/Comisia (T‑217/06, EU:T:2011:251)], era de 137099614,58 euro, inclusiv dobânzi de întârziere de 31312114,58 euro (denumite în continuare «dobânzi de întârziere»), din care Total era ținută în solidar la plata sumei de 84028796,03 euro.
21
Comisia a precizat de asemenea, în scrisoarea din 8 iulie 2011, că, în cazul unui recurs al [intimatelor] împotriva Hotărârii [din 7 iunie 2011, Total și Elf Aquitaine/Comisia (T‑206/06, EU:T:2011:250)], acestea puteau constitui o garanție bancară în loc să procedeze la plata amenzii.
22
La 18 iulie 2011, [intimatele] au achitat Comisiei suma solicitată prin scrisoarea din 8 iulie 2011, și anume 137099614,58 euro.
Procedura judiciară Metacrilați în fața Curții, în recurs
23
La 10 august 2011, [intimatele] au formulat recurs împotriva Hotărârii [din 7 iunie 2011, Total și Elf Aquitaine/Comisia (T‑206/06, EU:T:2011:250)].
[…]
25
Recursul a fost respins prin Ordonanța din 7 februarie 2012, Total și Elf Aquitaine/Comisia (C‑421/11 P, [nepublicată] […] EU:C:2012:60), Curtea respingând toate concluziile [intimatelor].
[…]
28
Cu privire la concluziile prezentate în subsidiar, prin care se solicită scutirea de plata dobânzilor de întârziere, Curtea a declarat după cum urmează:
„89
Această cerere trebuie respinsă ca vădit inadmisibilă în măsura în care nu este îndreptată […] împotriva Hotărârii [din 7 iunie 2011, Total și Elf Aquitaine/Comisia (T‑206/06, EU:T:2011:250)], ci împotriva [scrisorii din 8 iulie 2011], care, pe de altă parte, face obiectul unei acțiuni a [intimatelor] în fața Tribunalului, înregistrată la grefa acestuia sub numărul T‑470/11.»”
II – Procedura în fața Tribunalului și hotărârea atacată
4.
Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 1 septembrie 2011, intimatele au formulat în fața Tribunalului o acțiune în anularea scrisorilor în litigiu, solicitând în subsidiar reducerea sumelor solicitate în acestea, precum și, cu titlu mai subsidiar, anularea dobânzilor solicitate.
5.
Prin înscrisul depus la grefa Tribunalului la 17 noiembrie 2011, Comisia a invocat o excepție de inadmisibilitate în temeiul articolului 114 din Regulamentul de procedură al Tribunalului. Aceasta arăta printre altele că scrisorile în litigiu constituiau acte inatacabile în măsura în care erau lipsite de efecte juridice obligatorii de natură să le afecteze pe intimate și că obligația de plată care revine acestora din urmă rezulta doar din Decizia Metacrilați.
6.
În hotărârea atacată, Tribunalul a examinat mai întâi, la punctele 72-101 din hotărârea menționată, această excepție de inadmisibilitate.
7.
În această privință, Tribunalul a considerat în special că, în ceea ce privește suma principală solicitată intimatelor în scrisorile în litigiu, aceste scrisori nu le afectaseră interesele, modificând în mod distinct situația lor în sensul articolului 263 TFUE ca urmare a Deciziei Metacrilați.
8.
În schimb, în ceea ce privește obligația de plată a unor dobânzi de întârziere, Tribunalul a considerat că ea nu rezulta în niciun caz din această decizie, la fel cum nu rezulta nici din Hotărârea din 7 iunie 2011, Total Elf Aquitaine/Comisia (T‑206/06, EU:T:2011:250), sau din Hotărârea din 7 iunie 2011, Arkema France și alții/Comisia (T‑217/06, EU:T:2011:251), întrucât Arkema plătise, în prelungirea imediată a deciziei menționate, integralitatea amenzii inițiale, astfel încât actul atacat a modificat într‑adevăr situația lor juridică prin majorarea sumei datorate de intimate potrivit aceleiași decizii.
9.
Prin urmare, Tribunalul a considerat acțiunea admisibilă în măsura în care era îndreptată împotriva dobânzilor de întârziere solicitate intimatelor în scrisorile în litigiu.
10.
În continuare, la punctele 107-118 din hotărârea atacată, Tribunalul a examinat acțiunea pe fond în măsura în care era îndreptată împotriva dobânzilor de întârziere solicitate intimatelor și a admis‑o în această măsură.
11.
În consecință, Tribunalul a anulat scrisorile în litigiu în măsura în care Comisia a solicitat intimatelor în acestea dobânzi de întârziere și a respins acțiunea în rest.
III – Concluziile părților și procedura în fața Curții
12.
Comisia solicită Curții:
—
anularea hotărârii atacate;
—
constatarea inadmisibilității acțiunii formulate în fața Tribunalului și
—
obligarea intimatelor la plata tuturor cheltuielilor de judecată, inclusiv a cheltuielilor de judecată efectuate în fața Tribunalului.
13.
Intimatele solicită Curții:
—
respingerea recursului și
—
obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.
14.
Prin decizia președintelui Curții din 17 februarie 2016, a fost admisă cererea de intervenție în susținerea concluziilor Comisiei formulată de Autoritatea de Supraveghere AELS. Cu toate acestea, întrucât cererea de intervenție a fost formulată după expirarea termenului prevăzut la articolul 190 alineatul (2) din Regulamentul de procedură al Curții, a fost admisă cererea acestei părți, în temeiul articolului 129 alineatul (4) din acest regulament, de a‑și prezenta observațiile numai în cadrul ședinței de audiere a pledoariilor, care a avut loc la 9 iunie 2016.
IV – Analiza recursului
15.
În susținerea recursului formulat, Comisia a invocat trei motive, întemeiate, în primul rând, pe faptul că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept considerând că scrisorile în litigiu produceau efecte juridice obligatorii, în al doilea rând, pe o încălcare a principiilor litispendenței și autorității de lucru judecat și, respectiv, în al treilea rând, pe o contradicție de motive.
A – Cu privire la primul motiv, întemeiat pe faptul că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept considerând că scrisorile în litigiu produceau efecte juridice obligatorii
1. Argumentele părților
16.
Comisia susține că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept prin faptul că a concluzionat că scrisorile în litigiu produceau efecte juridice obligatorii de natură să afecteze interesele intimatelor. Aceasta are în vedere în special considerațiile prezentate la punctele 81-87 din hotărârea atacată.
17.
Acest motiv cuprinde trei aspecte.
18.
Prin intermediul primului aspect, Comisia susține că scrisorile în litigiu reprezintă simple cereri de plată în executarea Deciziei Metacrilați, pregătind o eventuală executare silită a acesteia în urma pronunțării Hotărârii din 7 iunie 2011, Total și Elf Aquitaine/Comisia (T‑206/06, EU:T:2011:250), (menținerea amenzilor aplicate intimatelor), precum și a Hotărârii din 7 iunie 2011, Arkema France și alții/Comisia (T‑217/06, EU:T:2011:251) (reducerea amenzilor aplicate Arkema). Totuși, aceste scrisori nu ar constitui încă „executare silită” și nu ar stabili, așadar, o poziție definitivă a Comisiei.
19.
Prin intermediul celui de al doilea aspect al primului motiv, Comisia arată că conținutul scrisorilor în litigiu demonstrează că acestea nu produc efecte juridice obligatorii. Astfel, aceste scrisori ar exprima avizul serviciilor contabile în ceea ce privește recuperarea amenzii aplicate prin Decizia Metacrilați și nu ar face decât să reamintească modalitățile de plată sau „acoperirea amenzii existente”, ceea ce ar fi în mod clar o măsură luată în contextul executării deciziei menționate.
20.
Prin intermediul celui de al treilea aspect al primului motiv, Comisia arată că scrisorile în litigiu nu au adăugat niciun element la conținutul Deciziei Metacrilați. Obligația care revine intimatelor, de plată a amenzii și a dobânzilor accesorii acesteia, ar fi – și nu ar putea fi – decât rezultatul Deciziei Metacrilați, coroborată cu Hotărârea din 7 iunie 2011, Total și Elf Aquitaine/Comisia (T‑206/06, EU:T:2011:250), cu Hotărârea din 7 iunie 2011, Arkema France și alții/Comisia (T‑217/06, EU:T:2011:251), și cu Ordonanța din 7 februarie 2012, Total și Elf Aquitaine/Comisia (C‑421/11 P, nepublicată, EU:C:2012:60). Comisia subliniază că nu dispune de nicio marjă de apreciere în materie, întrucât stabilirea dobânzilor de întârziere decurge din dispozițiile relevante ale Regulamentului (UE, Euratom) nr. 966/2012 (
5
) și ale regulamentului de punere în aplicare a acestuia, Regulamentul delegat (UE) nr. 1268/2012 (
6
). Cu alte cuvinte, scrisorile în litigiu ar reflecta doar intenția Comisiei de a asigura aplicarea Deciziei Metacrilați și nu ar produce niciun alt efect juridic decât cele ale acestei decizii. Actele menționate nu ar fi separabile de decizia a cărei punere în aplicare o pregătesc.
21.
Intimatele consideră că primul motiv trebuie să fie respins ca fiind în parte inadmisibil și în parte nefondat.
22.
În ceea ce privește al doilea și al treilea aspect ale motivului, intimatele consideră că acestea se limitează în esență la o reproducere a argumentelor care au fost prezentate deja în fața Tribunalului – și la care s‑a răspuns la punctele 82-87 din hotărârea atacată – și că nu urmăresc să stabilească că acesta din urmă a săvârșit erori de drept în aprecierile sale. Prin urmare, aceste aspecte ar trebui respinse ca fiind vădit inadmisibile în cadrul prezentului recurs.
23.
În ceea ce privește primul aspect al primului motiv, acesta ar trebui, în opinia intimatelor, să fie respins ca fiind nefondat.
24.
În speță, ar decurge din dispozițiile relevante ale regulamentului financiar [a se vedea în special articolul 78 alineatul (4)] și ale regulamentului de punere în aplicare a acestuia, Regulamentul delegat nr. 1268/2012 (a se vedea articolele 80 și 83), precum și din jurisprudența Curții că ratio legis a stabilirii dobânzilor de întârziere în cazul aplicării unei amenzi pentru încălcarea dispozițiilor articolelor 101 și 102 TFUE este de a evita ca efectul util al dispozițiilor Tratatului FUE să fie împiedicat de practicile puse în mod unilateral în aplicare de întreprinderi care întârzie să plătească amenda la care au fost obligate și de a exclude ca întreprinderile respective să fie avantajate în raport cu cele care au efectuat plata amenzilor lor în termenul acordat.
25.
În speță, și astfel cum ar fi recunoscut de altfel Comisia, intimatele ar fi efectuat plata amenzii care le‑a fost aplicată cu siguranță înaintea expirării termenului acordat. În consecință, la data scrisorilor în litigiu, ulterioară Hotărârii din 7 iunie 2011, Total și Elf Aquitaine/Comisia (T‑206/06, EU:T:2011:250), precum și Hotărârii din 7 iunie 2011, Arkema France și alții/Comisia (T‑217/06, EU:T:2011:251), dar anterioară formulării recursului în fața Curții, nu exista niciun temei juridic pentru a solicita intimatelor suma de 31312114,58 euro pentru dobânzi de întârziere.
26.
În consecință, aceste scrisori nu s‑ar limita să confirme dispozițiile adoptate de Comisie în privința dobânzilor de întârziere la articolul 23 din Decizia Metacrilați. Aceste scrisori ar conține un element nou, și anume impunerea unor dobânzi, în lipsa oricărei întârzieri distincte, nici chiar pretinsă, în raport cu intimatele.
2. Apreciere
a) Cu privire la admisibilitatea motivului
27.
Întrucât intimatele au pus în discuție în mod formal admisibilitatea primului motiv, în ceea ce privește al doilea și al treilea aspect, este necesar să se stabilească dacă, astfel cum susțin acestea, argumentele dezvoltate de Comisie în aceste aspecte constituie o simplă reiterare a unor argumente invocate deja în fața Tribunalului, care nu pot fi reexaminate în cadrul prezentului recurs.
28.
În această privință, nu se poate contesta că Comisia, în cadrul primului său motiv, a reluat efectiv anumite argumente invocate în cadrul excepției de inadmisibilitate invocate în fața Tribunalului în cadrul procedurii care a determinat pronunțarea hotărârii atacate.
29.
Nu este mai puțin adevărat că Comisia urmărește să pună în discuție tocmai raționamentul juridic care a determinat Tribunalul să concluzioneze că scrisorile în litigiu erau de natură să producă efecte juridice obligatorii de natură să modifice situația întreprinderilor în discuție.
30.
Or, este evident că aspectele de drept analizate în primă instanță pot fi rediscutate în cadrul recursului dacă un recurent contestă interpretarea sau aplicarea dreptului Uniunii efectuată de Tribunal. Într‑adevăr, dacă un recurent nu ar putea să se bazeze astfel în recurs pe motive și pe argumente utilizate deja în fața Tribunalului, procedura de recurs ar fi lipsită de o parte din sensul său (
7
).
31.
În plus, considerăm că Comisia a identificat corespunzător cerințelor legale, astfel cum prevede articolul 169 alineatul (2) din Regulamentul de procedură al Curții, aspectele din motivarea hotărârii atacate care sunt, în opinia acesteia, afectate de erori de drept.
32.
Prin urmare, apreciem că trebuie să se respingă motivele de inadmisibilitate invocate de intimate în prezentul recurs.
b) Cu privire la temeinicia motivului
33.
Primul motiv, care prezintă un caracter central în cadrul prezentului recurs, invită Curtea să stabilească dacă Tribunalul a considerat în mod întemeiat că scrisorile în litigiu, în măsura în care Comisia solicitase în acestea dobânzi de întârziere, constituiau acte atacabile în sensul articolului 263 TFUE.
34.
În speță se confruntă două concepții.
35.
Pe de o parte, Comisia, căreia i se alătură Autoritatea de Supraveghere AELS, susține în esență că, întrucât obligația de plată a dobânzilor de întârziere rezultă numai din Decizia Metacrilați, precum și din norme administrative relevante, scrisorile în litigiu au doar un caracter pregătitor al deciziei de executare silită care urmează să se pronunțe și nu sunt de natură să modifice situația juridică a întreprinderilor în discuție.
36.
Pe de altă parte, intimatele arată în esență că nu se poate considera că aceste scrisori confirmă o decizie anterioară. Arătând, fapt ce nu este contestat de Comisie, că Arkema plătise, la 7 septembrie 2006, în întregime amenda inițială, în cuantum de 219131250 euro, și apreciind că această plată trebuia considerată ca fiind efectuată pe seama lor, intimatele consideră că nu a fost vorba în niciun moment despre o întârziere a plății și că, prin urmare, ele nu ar fi fost obligate să plătească dobânzile de întârziere solicitate în scrisorile în litigiu.
37.
Trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe consacrate, doar măsurile care produc efecte juridice obligatorii de natură a afecta interesele reclamantului, modificând în mod distinct situația juridică a acestuia, constituie acte susceptibile de a face obiectul unei acțiuni în anulare, în sensul articolului 263 TFUE (
8
).
38.
Tot potrivit jurisprudenței constante, este necesar să se examineze substanța măsurii a cărei anulare se solicită pentru a stabili dacă aceasta poate face obiectul unei acțiuni în anulare, forma în care aceasta a fost adoptată fiind în principiu lipsită de relevanță în această privință (
9
).
39.
În cazul actelor sau al deciziilor care se elaborează în mai multe etape, în special prin intermediul unei proceduri interne, constituie în principiu (
10
) act atacabil numai măsurile care stabilesc definitiv poziția instituției la sfârșitul acestei proceduri, cu excluderea măsurilor intermediare al căror obiectiv este de a pregăti decizia finală (
11
). Prin urmare, nu pot fi considerate atacabile în special măsurile intermediare al căror obiectiv este de a pregăti decizia finală, care nu au astfel de efecte, precum și actele pur confirmative ale unui act anterior care nu a fost atacat în termen (
12
).
40.
Ce se întâmplă cu scrisorile de punere în întârziere redactate de serviciile contabile ale Comisiei în urma deciziilor privind încălcările normelor de concurență, adoptate de aceasta în temeiul articolului 23 alineatul (2) litera (a) (
13
) din Regulamentul (CE) nr. 1/2003 (
14
), precum Decizia Metacrilați, în discuție în prezenta cauză?
41.
La această întrebare, a priori simplă, propunem să se dea un răspuns nuanțat.
42.
În cazul în care, astfel cum vom arăta într‑o primă etapă și în conformitate cu principiile stabilite de Curte în special în Hotărârea din 6 decembrie 2007, Comisia/Ferriere Nord (
15
), aceste scrisori nu ar trebui, în principiu, să implice consecințe juridice autonome în raport cu decizia inițială a Comisiei de constatare a unei încălcări a dreptului concurenței și, în consecință, de aplicare a unei amenzi, situația specifică a speței ne determină să pledăm – pentru motivele pe care le vom prezenta într‑o a doua etapă – pentru respingerea recursului. Astfel, întrucât scrisorile respective cuprind un element nou care poate cauza prejudicii întreprinderilor în discuție, cerințele privind protecția jurisdicțională efectivă pot determina instanța Uniunii să considere că acestea constituie acte susceptibile să facă obiectul unei acțiuni în anulare în temeiul articolului 263 TFUE.
i) Scrisorile serviciilor contabile ale Comisiei care solicită destinatarilor unei decizii adoptate în temeiul articolului 23 alineatul (2) litera (a) din Regulamentul nr. 1/2003 plata unei amenzi, majorată eventual cu dobânzi de întârziere, nu sunt menite, în principiu, să producă efecte obligatorii de natură să afecteze interesele întreprinderilor în cauză
43.
Scrisorile care provin de la serviciile contabile ale Comisiei constituie în principiu simple puneri în întârziere pentru a executa o decizie anterioară. În contextul deciziilor adoptate în temeiul articolului 23 alineatul (2) litera (a) din Regulamentul nr. 1/2003, aceste scrisori confirmă în același timp o decizie de constatare a unei încălcări – și concomitent de impunere a unei amenzi – și pregătesc eventuale acțiuni în executare silită.
44.
În cazul în care se examinează substanța lor, singura care este determinantă efectiv pentru a se pronunța cu privire la caracterul atacabil al unui act în fața instanței Uniunii, aceste scrisori de punere în întârziere nu fac în principiu decât să reamintească modalitățile de plată posibile și suma restantă datorată, potrivit serviciului contabil al Comisiei, de întreprinderile destinatare. Întrucât serviciile contabile ale Comisiei nu sunt abilitate să adopte acte obligatorii din punct de vedere juridic, scrisorile pe care acestea le adresează întreprinderilor în cauză nu au deci vocația de a cuprinde elemente de natură decizională, altele decât cele care reies din decizia inițială a Comisiei, astfel cum a fost modificată eventual de instanța Uniunii, care pot cauza prejudicii acestor întreprinderi.
45.
Acest aspect este valabil atât pentru cuantumul amenzii impuse de Comisie în temeiul deciziei adoptate în aplicarea articolului 23 alineatul (2) litera (a) din Regulamentul nr. 1/2003, cât și pentru dobânzile de întârziere în ipoteza în care nu există nicio contestație cu privire la durata întârzierii respective.
46.
În ceea ce privește, astfel, stabilirea cuantumului dobânzilor de întârziere, Comisia este obligată, așa cum a procedat în Decizia Metacrilați, să aplice dispozițiile normelor de aplicare a regulamentului financiar în vigoare.
47.
În acest sens, articolul 71 alineatul (4) din regulamentul financiar prevede că condițiile în care dobânda de întârziere este datorată Uniunii sunt specificate în normele de aplicare, adoptate în temeiul articolului 183 din același regulament. În această privință, articolul 86 alineatele (2)-(5) din regulamentul financiar, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE, Euratom) nr. 1248/2006 (
16
), prevede ratele care vor fi aplicate, după caz, în situația întârzierii plății amenzilor aplicate pentru încălcarea dreptului Uniunii.
48.
Astfel cum a stabilit Curtea în mod clar în Hotărârea din 6 decembrie 2007, Comisia/Ferriere Nord (
17
), în ceea ce privește o scrisoare prin care se solicită plata datoriei restante din cuantumul unei amenzi, a cărei plată Comisia nu o mai putea solicita dat fiind termenul de prescripție a acțiunii în executarea deciziei de pronunțare a amenzii, nu se poate considera că o asemenea scrisoare de punere în întârziere produce efecte juridice obligatorii.
49.
În acea hotărâre, Curtea a statuat că actele în litigiu, și anume scrisorile Comisiei privind restul sumei de achitat din amenda care fusese aplicată Ferriere Nord SpA în temeiul Deciziei 89/115/CEE (
18
), indiferent dacă intervin înainte sau după ce s‑ar fi împlinit o eventuală prescripție, constituie în realitate doar acte pregătitoare pentru acte de executare propriu‑zisă (
19
). Trebuie să se observe că, în acea cauză, Curtea s‑a preocupat să sublinieze că prin actele în litigiu Comisia nu i‑a notificat Ferriere Nord o decizie „de modificare a valorii inițiale a amenzii, a sancțiunii sau a penalităților cu titlu cominatoriu”, în sensul articolului 5 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul (CEE) nr. 2988/74 (
20
).
50.
Este necesar să se arate că Tribunalul a optat recent pentru o soluție similară, fiind chemat să constate că, prin scrisoarea atacată, respectiv punerea în întârziere cu privire la plata unei amenzi majorate cu dobânzi de întârziere, Comisia s‑a limitat să confirme situația generată de decizia sa inițială de aplicare a unei amenzi, astfel cum a fost modificată prin hotărârile Tribunalului și prin scrisorile ulterioare ale Comisiei (
21
).
51.
De asemenea, Tribunalul a declarat inadmisibilă o acțiune în anularea unei scrisori prin care se indică suma exactă pe care o întreprindere, obligată anterior la plata unei amenzi ca urmare a participării sale la o înțelegere anticoncurențială, trebuie să o mai plătească, respectiv atât suma restantă datorată din amendă, cât și dobânzile de întârziere cu care aceasta trebuia să fie majorată. Întrucât Tribunalul a considerat că suma la care se ridicau dobânzile rezulta, în definitiv, din normele de aplicare a regulamentului financiar în vigoare, această scrisoare era lipsită de caracter decizional în ceea ce privește interpretarea și aplicarea corectă în speță a dispozițiilor în cauză (
22
).
52.
Aceste luări de poziție se apropie, în opinia noastră, de concluziile care se deduc din recenta Hotărâre din 9 septembrie 2015, Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro/Comisia (
23
), prin care Curtea a precizat, în contextul unui raport de natură contractuală, că o notă de debit „trebuie înțeleasă ca o punere în întârziere care cuprinde data scadenței și condițiile de plată și care nu poate fi asimilată unui titlu executoriu, deși menționează calea executorie prevăzută la articolul 299 TFUE ca fiind o opțiune posibilă printre altele de care dispune Comisia în ipoteza în care debitorul nu și‑ar executa obligația la data stabilită a scadenței”.
53.
În această privință, nu trebuie să se piardă din vedere faptul că instanțele naționale au, în temeiul articolului 256 CE (devenit articolul 299 TFUE) (
24
), obligația de a asigura controlul legalității măsurilor de executare a unei decizii a Comisiei care implică o obligație pecuniară. În această privință, Curtea a subliniat că, deși condiția privind efectele juridice obligatorii de natură a afecta interesele reclamantului, modificând în mod distinct situația sa juridică, trebuie interpretată în lumina principiului protecției jurisdicționale efective, o asemenea interpretare nu poate duce la excluderea acestei cerințe fără a excede competențele atribuite instanțelor Uniunii prin tratate (
25
).
54.
Această repartizare de competențe atribuite instanței Uniunii și, respectiv, instanței naționale se întemeiază pe ideea că, odată definită obligația pecuniară pe care un particular o are în temeiul unei decizii a Comisiei, revine instanței naționale, în calitatea sa de instanță de drept comun a Uniunii, sarcina de a controla legalitatea măsurilor de executare a acestei obligații precis definite.
55.
Aceasta nu înseamnă însă, în opinia noastră, să se excludă ca un act, deși se prezintă ca un act de executare a unei decizii adoptate anterior de Comisie, în măsura în care cuprinde un element nou susceptibil să producă efecte juridice obligatorii de natură să afecteze persoanele în cauză, să fie atacabil în sensul articolului 263 TFUE. Astfel, într‑o asemenea situație, trebuie să se considere că nu se pune în discuție executarea deciziei Comisiei care implică o obligație pecuniară, ci chiar definirea obligației pecuniare înseși.
56.
Prin urmare, nu se poate exclude, tocmai datorită necesității Curții de a garanta efectivitatea protecției jurisdicționale, ca un act care se prezintă ca o punere în întârziere pentru plata unei amenzi și, dacă este cazul, a dobânzilor de întârziere să poată produce în anumite circumstanțe, precum cele care însoțesc litigiul aflat la originea prezentei cauze, efecte juridice obligatorii de natură să afecteze interesele persoanelor juridice în discuție.
57.
Este ceea ce ne propunem să examinăm în cele ce urmează.
ii) Circumstanțele foarte specifice ale speței ar trebui să determine Curtea să confirme hotărârea atacată
58.
Prezentul recurs este formulat în contextul unei situații de fapt și procedurale relativ complexe și neobișnuite ale cărei caracteristici esențiale trebuie amintite.
59.
Prin Decizia Metacrilați, intimatele, doar în calitatea lor de societăți‑mamă ale Arkema, căreia i s‑a aplicat o amendă de 219131250 de euro, au fost considerate răspunzătoare „în solidar” pentru plata amenzii în cuantum de 140,4 milioane de euro și, respectiv, de 181,35 milioane de euro.
60.
Prin Hotărârea din 7 iunie 2011, Arkema France și alții/Comisia (T‑217/06, EU:T:2011:251), cuantumul amenzii aplicate societății Arkema a fost redus și stabilit la 113343750 de euro. În schimb, cuantumul amenzii aplicate ca atare intimatelor a rămas neschimbat în urma Hotărârii din 7 iunie 2011, Total și Elf Aquitaine/Comisia (T‑206/06, EU:T:2011:250), care, pe de altă parte, a fost confirmat prin Ordonanța din 7 februarie 2012, Total și Elf Aquitaine/Comisia (C‑421/11 P, nepublicată, EU:C:2012:60).
61.
Or, în primul rând, este evident că Arkema a plătit în întregime amenda inițială, în cuantum de 219131250 de euro, la 7 septembrie 2006, inclusiv pe seama societăților intimate. Deși Comisia, în cadrul celui de al treilea motiv – motiv, asupra căruia vom reveni în următoarele considerații –, a pus în discuție interpretarea scrisorii din 25 septembrie 2008, reținută la punctul 113 din hotărârea atacată, potrivit căreia Arkema completase efectiv o declarație de plată comună și, prin urmare, achitase de asemenea în întregime amenda inițială inclusiv pe seama intimatelor, ea nu a indicat și nici nu a pretins că această apreciere ar rezulta dintr‑o denaturare a faptelor sau dintr‑o eroare săvârșită la încadrarea juridică a faptelor.
62.
În fața unei asemenea situații, se impun două constatări. Prima privește poziția adoptată de Curte în cauza C‑421/11 P în ceea ce privește plata dobânzilor de întârziere. Cea de a doua constatare privește în sens global aspectul dacă, având în vedere concluziile jurisprudenței, o întârziere a plății putea fi imputată efectiv intimatelor.
63.
Prima constatare este că, prin Ordonanța din 7 februarie 2012, Total și Elf Aquitaine/Comisia (C‑421/11 P, nepublicată, EU:C:2012, punctul 89), Curtea a confirmat în mod implicit, dar necesar specificitatea și temeinicia distincției dintre, pe de o parte, acțiunea îndreptată împotriva scrisorilor în litigiu prin care se aplică, în mod greșit, în opinia intimatelor, dobânzi de întârziere și, pe de altă parte, acțiunea îndreptată împotriva Deciziei Metacrilați. Statuând că cererea, prezentată în subsidiar, privind scutirea de plata dobânzilor de întârziere trebuia respinsă ca fiind vădit inadmisibilă în măsura în care era îndreptată nu „împotriva Hotărârii [din 7 iunie 2011, Total și Elf Aquitaine/Comisia (T‑206/06, EU:T:2011:250)], ci împotriva [scrisorii din 8 iulie 2011], care, pe de altă parte, face obiectul unei acțiuni a [intimatelor] în fața Tribunalului, înregistrată la grefa acestuia cu numărul T‑470/11”, Curtea pare să fi admis că scrisorile în litigiu nu confirmau Decizia Metacrilați, astfel cum a fost modificată de Tribunal.
64.
Cea de a doua constatare este că există încă o incertitudine juridică cu privire la consecințele care trebuie deduse în mod concret de către Comisie pe planul recuperării cuantumului amenzilor, aplicate „în solidar” filialelor și societăților‑mamă ale acestora pentru un comportament anticoncurențial săvârșit doar de aceste filiale. Mai precis, deși Curtea a considerat că într‑o asemenea situație răspunderea societății sau a societăților‑mamă avute în vedere era „pur derivată” (
26
) din cele ale filialelor lor, aceasta nu a oferit totuși orientări clare în ceea ce privește consecințele care trebuiau deduse de aici în cazul în care filialele respective plătesc în întregime amenda care le‑a fost impusă în solidar cu societățile lor mamă.
65.
Într‑o asemenea situație de plată integrală a amenzii aplicate „în solidar” de către o filială, și independent de problema dacă aceasta a urmărit sau nu a urmărit să efectueze o „plată comună”, Comisia are dreptul să considere că societatea‑mamă nu și‑a îndeplinit, în tot sau în parte, obligația de plată?
66.
Considerăm că răspunsul este negativ.
67.
În opinia noastră, caracterul solidar al răspunderii societăților‑mamă intimate și a celei a filialelor lor în perioada în care a avut loc încălcarea pentru un comportament anticoncurențial săvârșit doar de aceste filiale confirmă într‑adevăr, chiar și independent de existența unei „declarații de plată comune”, că plata inițială a amenzii efectuate de Arkema a fost efectuată în numele său, dar și pe seama codebitorilor săi solidari. Astfel, în cazul în care răspunderea unei societăți‑mamă este pur derivată din cea a filialei sale, singura care a încălcat în mod concret interdicția înțelegerilor prevăzută la articolul 101 alineatul (1) TFUE, și în care, în plus, aceste două societăți au fost obligate în solidar la plata unei amenzi, Comisia nu este în măsură să solicite societății‑mamă un cuantum al amenzii care în definitiv îl depășește pe cel la a cărui plată este obligată filiala (
27
).
68.
În această privință, Curtea a decis că, în situația în care răspunderea societății‑mamă este pur derivată din cea a filialei sale și niciun alt factor nu caracterizează în mod individual comportamentul reproșat societății‑mamă, răspunderea acestei societăți‑mamă nu o poate depăși pe cea a filialei sale (
28
). Curtea a considerat astfel că, atunci când anumite cerințele procedură sunt întrunite, societatea‑mamă, a cărei răspundere este în întregime derivată din cea a filialei sale, trebuie, în principiu, să beneficieze de o eventuală reducere a răspunderii filialei sale care fusese stabilită în sarcina sa (
29
). De asemenea, aceasta a avut ocazia să precizeze că, întrucât obiectivul mecanismului de solidaritate pentru plata amenzilor impuse pentru încălcări ale dreptului Uniunii în domeniul concurenței este în special de a consolida acțiunea în materie de recuperare a acestor amenzi, litigiul eventual care ar putea exista în cadrul relației externe care există între codebitorii solidari, „în principiu nu mai prezintă interes pentru Comisie, deoarece amenda i‑a fost plătită în totalitate de unul sau de mai mulți dintre codebitorii menționați” (
30
).
69.
Nu este mai puțin adevărat că, în cauza C‑421/11 P, Curtea a considerat că de reducerea amenzii aplicate unei filiale nu trebuia să beneficieze automat societatea sa mamă, a cărei răspundere este pur derivată. În ceea ce privește situația intimatelor, Curtea a considerat astfel că, întrucât factorul multiplicator care se aplica acestora și Arkema este diferit, simpla împrejurare că aceste societăți au trebuit să plătească o amendă pentru care sunt răspunzătoare în solidar nu poate constitui un element care să justifice o extindere a autorității de lucru judecat care trebuie recunoscută Hotărârii din 7 iunie 2011, Arkema France și alții/Comisia (T‑217/06, EU:T:2011:251) (
31
). Prin urmare, Curtea nu a indicat propriu‑zis că, în cazul plății de către unul dintre codebitorii solidari a întregii amenzi, Comisia nu mai putea considera în mod concret că unul dintre codebitori datora încă amenda în tot sau în parte.
70.
În ceea ce ne privește, și chiar dacă nu este necesară pronunțarea directă cu privire la această problemă în speță, considerăm că, în circumstanțele speței și fără a nega însăși esența principiului solidarității, este posibil să avem îndoieli că o anumită întârziere de plată a amenzii aplicate în temeiul Deciziei Metacrilați poate fi imputabilă intimatelor. Nu se poate considera, așadar, că scrisorile în litigiu, întrucât solicită plata dobânzilor de întârziere, care nu își găsesc temeiul nici în decizia menționată, astfel cum a fost modificată de Tribunal în Hotărârea din 7 iunie 2011, Arkema France și alții/Comisia (T‑217/06, EU:T:2011:251), nici în normele de aplicare a regulamentului financiar, confirmă pur și simplu acte anterioare.
71.
Aceste scrisori conțin în mod incontestabil un element nou, în sensul că impun intimatelor plata unei părți din amenda care le‑a fost aplicată în solidar cu Arkema, la care se adaugă dobânzi de întârziere, în pofida faptului că amenda a fost plătită imediat și în întregime de către aceasta din urmă. În speță nu se pune, așadar, în discuție un act de executare a unei decizii a Comisiei, act al cărui control jurisdicțional revine instanței naționale, ci chiar un act care pune în discuție însăși definiția obligației pecuniare impuse unei întreprinderi.
72.
În această privință, ne pare oarecum paradoxal pentru Comisie, pe de o parte, să atribuie o anumită importanță interpretării date scrisorii din 25 septembrie 2008 în ceea ce privește existența sau inexistența unei „plăți comune” a amenzii impuse în solidar în temeiul Deciziei Metacrilați și, așadar, consecințelor juridice ale acestei scrisori și, pe de altă parte, să se susțină ideea că doar această decizie, astfel cum a fost modificată de Tribunal, are caracter decizional.
73.
Având în vedere ansamblul acestor considerații, apreciem că Tribunalul nu a săvârșit nicio eroare de drept prin faptul că a calificat scrisorile în litigiu drept acte atacabile în temeiul articolului 263 TFUE, în condițiile în care Comisia solicitase dobânzi de întârziere în scrisorile respective.
B – Cu privire la al doilea motiv, întemeiat pe o încălcare a principiilor litispendenței și autorității de lucru judecat care decurg din Ordonanța din 7 februarie 2012, Total și Elf Aquitaine/Comisia (C‑421/11 P, nepublicată, EU:C:2012:60)
1. Argumentele părților
74.
Prin intermediul celui de al doilea motiv, Comisia reproșează Tribunalului, în esență, că a încălcat principiile litispendenței și autorității de lucru judecat, în sensul că a detașat, în special la punctele 80 și 93-101 din hotărârea atacată, problema dobânzilor de întârziere care trebuie plătite de restul Deciziei Metacrilați.
75.
În această privință, Decizia Metacrilați ar cuprinde, la articolul 2, dispoziții privind amenda impusă cu titlu principal și dobânzile care trebuie plătite în caz de neplată, care sunt accesorii acesteia. Or, în momentul acțiunii în cauza în care s‑a pronunțat hotărârea atacată, recursul formulat în fața Curții în cauza C‑421/11 P cu privire la această decizie era încă în curs de desfășurare. Pe de altă parte, în urma pronunțării Ordonanței din 7 februarie 2012, Total și Elf Aquitaine/Comisia (C‑421/11 P, nepublicată, EU:C:2012:60), în această din urmă cauză, decizia menționată ar fi rămas definitivă pentru intimate în ansamblu, inclusiv deci problema dobânzilor.
76.
Intimatele solicită respingerea motivului.
2. Analiză
77.
În speță, suntem tentați să considerăm că, având în vedere faptul că acțiunea introdusă în fața Tribunalului în cauza T‑470/11 era, din punct de vedere formal, îndreptată împotriva unui act în aparență diferit de cel avut în vedere în cauza în care s‑a pronunțat Ordonanța din 7 februarie 2012, Total și Elf Aquitaine/Comisia (C‑421/11 P, nepublicată, EU:C:2012:60), motivul întemeiat pe o încălcare a principiilor litispendenței și autorității de lucru judecat trebuie respins.
78.
Astfel, această abordare ne pare singura compatibilă cu afirmația Curții, conținută la punctul 89 din această ordonanță, în ceea ce privește specificitatea și temeinicia distincției dintre, pe de o parte, acțiunea îndreptată împotriva scrisorilor în litigiu care impun, posibil în mod greșit, dobânzi de întârziere și, pe de altă parte, acțiunea îndreptată împotriva Deciziei Metacrilați.
79.
Prin urmare, considerăm că al doilea motiv nu poate fi admis.
C – Cu privire la al treilea motiv, întemeiat pe o motivare contradictorie
1. Argumentele părților
80.
Prin intermediul celui de al treilea motiv, invocat cu titlu subsidiar, Comisia susține că hotărârea atacată este afectată de o motivare contradictorie.
81.
Tribunalul ar fi constatat în mod greșit, la punctul 113 din această hotărâre, că creanța Comisiei atât față de Arkema, cât și față de toți codebitorii solidari fusese integral plătită, în condițiile în care Tribunalul ar fi observat în mod corect, la punctul 9 din hotărârea menționată, că Arkema „regreta că nu poate autoriza Comisia să rețină nicio sumă în ipoteza în care acțiunea sa în fața instanței comunitare [ar fi] admisă”.
82.
Or, această precizare a Arkema implica în mod necesar, potrivit Comisiei, că nu exista o declarație de plată comună. În aceste condiții, Tribunalul nu putea afirma că creanța Comisiei atât față de ea, cât și față de toți codebitorii solidari fusese integral plătită.
83.
Intimatele susțin că al treilea motiv trebuie respins ca fiind vădit inadmisibil și, în orice caz, ca fiind nefondat.
2. Apreciere
84.
Argumentele dezvoltate de Comisie în cadrul celui de al treilea motiv de recurs nu ne conving nicidecum și, în opinia noastră, trebuie respinse ca fiind inadmisibile.
85.
Mai întâi, este necesar să se arate că punctul 9 din hotărârea atacată nu se raportează, stricto sensu, la expunerea de motive, ci figurează în partea din hotărârea atacată consacrată prezentării situației de fapt, care nu conține, ca atare, nicio apreciere a Tribunalului.
86.
În continuare, considerăm că, din perspectiva unei pretinse contradicții de motive, Comisia urmărește în realitate să pună în discuție interpretarea efectuată de Tribunal a scrisorii din 25 septembrie 2008, adresată de Arkema Comisiei ca răspuns la scrisoarea din 24 iulie 2008.
87.
Or, deși problema dacă motivarea unei hotărâri a Tribunalului este contradictorie este un aspect de drept care poate fi invocat ca atare în cadrul unui recurs (
32
), nu aceasta este situația aprecierii situației de fapt, care, sub rezerva unei denaturări, este exclusă de la examinarea Curții (
33
).
88.
Or, o asemenea denaturare, care nu este susținută de altfel în niciun fel, nu ne pare să fi fost stabilită. Astfel, considerăm că este perfect justificabilă – și, așadar, nu vădit eronată – interpretarea reținută de Tribunal la punctul 113 din hotărârea atacată, potrivit căreia „Comisia nu poate să invoce util faptul că Arkema nu a completat declarația de plată comună, atât timp cât aceasta [din urmă] a comunicat în mod clar, în respectiva scrisoare din 25 septembrie 2008, faptul că «creanța Comisiei atât față de Arkema, cât și față de toți codebitorii solidari [fusese] integral plătită»”.
V – Concluzie
89.
În lumina considerațiilor care precedă, propunem Curții:
1)
să respingă recursul;
2)
să oblige Comisia Europeană la plata propriilor cheltuieli de judecată, precum și a cheltuielilor de judecată efectuate de Total SA și de Elf Aquitaine SA;
3)
să oblige Autoritatea de Supraveghere AELS la plata propriilor cheltuieli de judecată.
(
1
)	Limba originală: franceza.
(
2
)	T‑470/11, denumită în continuare „hotărârea atacată”, EU:T:2015:241.
(
3
)	Este vorba despre scrisorile BUDG/DGA/C4/BM/s746396, din 24 iunie 2011 (denumită în continuare „scrisoarea din 24 iunie 2011”), și BUDG/DGA/C4/BM/s812886, din 8 iulie 2011 (denumită în continuare „scrisoarea din 8 iulie 2011” și, împreună, „scrisorile în litigiu”).
(
4
)	Decizia din 31 mai 2006 privind o procedură de aplicare a articolului 81 CE și a articolului 53 din Acordul privind Spațiul Economic European (SEE) (cazul COMP/F/38.645 – Metacrilați) (denumită în continuare „Decizia Metacrilați”).
(
5
)	Regulamentul Parlamentului European și al Consiliului din 25 octombrie 2012 privind normele financiare aplicabile bugetului general al Uniunii și de abrogare a Regulamentului (CE, Euratom) nr. 1605/2002 al Consiliului (JO 2012, L 298, p. 1, denumit în continuare „regulamentul financiar”).
(
6
)	Regulamentul Comisiei din 29 octombrie 2012 privind normele de aplicare a Regulamentului (UE, Euratom) nr. 966/2012 (JO 2012, L 362, p. 1).
(
7
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 3 octombrie 2013, Inuit Tapiriit Kanatami și alții/Parlamentul și Consiliul (C‑583/11 P, EU:C:2013:625, punctele 46 și 47), Hotărârea din 4 septembrie 2014, Spania/Comisia (C‑197/13 P, EU:C:2014:2157, punctele 44 și 45, precum și jurisprudența citată), și Hotărârea din 14 iunie 2016, Marchiani/Parlamentul (C‑566/14 P, EU:C:2016:437, punctul 37 și jurisprudența citată).
(
8
)	A se vedea Hotărârea din 11 noiembrie 1981, IBM/Comisia (60/81, EU:C:1981:264, punctul 9), Hotărârea din 12 septembrie 2006, Reynolds Tobacco și alții/Comisia (C‑131/03 P, EU:C:2006:541, punctul 54), precum și Hotărârea din 6 decembrie 2007, Comisia/Ferriere Nord (C‑516/06 P, EU:C:2007:763, punctul 27).
(
9
)	A se vedea Hotărârea din 11 noiembrie 1981, IBM/Comisia (60/81, EU:C:1981:264, punctul 9), precum și Hotărârea din 17 iulie 2008, Athinaïki Techniki/Comisia (C‑521/06 P, EU:C:2008:422, punctele 42 și 43).
(
10
)	Jurisprudența Curții precizează în această privință că, în cadrul unei proceduri care se desfășoară în mai multe etape, instituțiile pot adopta acte detașabile, care pot fi atacabile în măsura în care produc efecte juridice proprii, în special întrucât acestea constituie expresia ultimă a unei proceduri speciale distincte (a se vedea în special Hotărârea din 11 noiembrie 1981, IBM/Comisia, 60/81, EU:C:1981:264, punctul 11).
(
11
)	A se vedea Hotărârea din 11 noiembrie 1981, IBM/Comisia (60/81, EU:C:1981:264, punctul 10), Hotărârea din 22 iunie 2000, Țările de Jos/Comisia (C‑147/96, EU:C:2000:335, punctul 26), precum și Hotărârea din 17 iulie 2008, Athinaïki Techniki/Comisia (C‑521/06 P, EU:C:2008:422, punctele 42 și 43).
(
12
)	A se vedea Hotărârea din 26 ianuarie 2010, Internationaler Hilfsfonds/Comisia (C‑362/08 P, EU:C:2010:40, punctul 52 și jurisprudența citată).
(
13
)	În temeiul acestei dispoziții, Comisia poate aplica, prin decizie, amenzi întreprinderilor și asociațiilor de întreprinderi atunci când, în mod intenționat sau din neglijență, acestea încalcă articolul 81 sau articolul 82 CE (devenite articolele 101 și 102 TFUE).
(
14
)	Regulamentul Consiliului din 16 decembrie 2002 privind punerea în aplicare a normelor de concurență prevăzute la articolele [81 și 82 CE] (JO 2003, L 1, p. 1, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 167).
(
15
)	C‑516/06 P, EU:C:2007:763.
(
16
)	Regulamentul Comisiei din 7 august 2006 (JO 2006, L 227, p. 3, Ediție specială, 01/vol. 6, p. 172).
(
17
)	C‑516/06 P, EU:C:2007:763, punctul 27.
(
18
)	Decizia Comisiei din 2 august 1989 privind o procedură de aplicare a articolului 85 din Tratatul CEE (IV/31.553 – Plasă sudată) (JO 1989, L 260, p. 1).
(
19
)	Hotărârea din 6 decembrie 2007, Comisia/Ferriere Nord (C‑516/06 P, EU:C:2007:763, punctul 29).
(
20
)	Regulamentul Consiliului din 26 noiembrie 1974 privind termenele de prescripție a acțiunilor și a aplicării sancțiunilor conform normelor Comunității Economice Europene privind transporturile și concurența (JO 1974, L 319, p. 1, Ediție specială, 07/vol. 1, p. 78).
(
21
)	A se vedea Hotărârea din 12 mai 2016, Trioplast Industrier/Comisia (T‑669/14, nepublicată, EU:T:2016:285, punctele 65-78).
(
22
)	A se vedea Ordonanța din 19 noiembrie 2013, 1. garantovaná/Comisia (T‑42/13, nepublicată, EU:T:2013:621, punctele 26 și 27). A se vedea de asemenea în acest sens Ordonanța din 10 iunie 1998, Cementir/Comisia (T‑116/95, EU:T:1998:120, punctele 20-24), și Ordonanța din 12 martie 2012, Universal/Comisia (T‑42/11, nepublicată, EU:T:2012:122, punctele 20-32).
(
23
)	C‑506/13 P, EU:C:2015:562, punctul 23.
(
24
)	Articolul 4 din Decizia Metacrilați prevede că aceasta se aplică conform articolului 256 CE.
(
25
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 6 decembrie 2007, Comisia/Ferriere Nord (C‑516/06 P, EU:C:2007:763, punctele 32 și 33).
(
26
)	A se vedea Hotărârea din 17 septembrie 2015, Total/Comisia (C‑597/13 P, EU:C:2015:613, punctele 38 și 41, precum și jurisprudența citată).
(
27
)	A se vedea Concluziile noastre prezentate în cauza Total/Comisia (C‑597/13 P, EU:C:2015:207, punctele 31-46).
(
28
)	A se vedea Hotărârea din 22 ianuarie 2013, Comisia/Tomkins (C‑286/11 P, EU:C:2013:29, punctele 37, 39, 43 și 49), precum și Hotărârea din 17 septembrie 2015, Total/Comisia (C‑597/13 P, EU:C:2015:613, punctul 38).
(
29
)	A se vedea Hotărârea din 17 septembrie 2015, Total/Comisia (C‑597/13 P, EU:C:2015:613, punctul 41).
(
30
)	A se vedea Hotărârea din 10 aprilie 2014, Comisia și alții/Siemens Österreich și alții (C‑231/11 P‑C‑233/11 P, EU:C:2014:256, punctele 59 și 60).
(
31
)	A se vedea Ordonanța din 7 februarie 2012, Total și Elf Aquitaine/Comisia (C‑421/11 P, nepublicată, EU:C:2012:60, punctul 83).
(
32
)	A se vedea în special Hotărârea din 13 decembrie 2001, Cubero Vermurie/Comisia (C‑446/00 P, EU:C:2001:703, punctul 20 și jurisprudența citată), precum și Hotărârea din 8 februarie 2007, Groupe Danone/Comisia (C‑3/06 P, EU:C:2007:88, punctul 45 și jurisprudența citată).
(
33
)	A se vedea Hotărârea din 11 septembrie 2014, CB/Comisia (C‑67/13 P, EU:C:2014:2204, punctul 41 și jurisprudența citată).