62007CC0141
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
YVES BOT
prezentate la 10 aprilie 2008 (
1
)
Cauza C-141/07
Comisia Comunităților Europene
împotriva
Republicii Federale Germania
„Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru — Măsuri cu efect echivalent unei restricții cantitative — Protecția sănătății publice — Justificare — Farmacii — Livrarea produselor farmaceutice direct către spitale — Proximitatea spitalului vizat”
1.
Prezenta acțiune în constatarea neîndeplinirii obligațiilor ridică problema compatibilității dispozițiilor din legislația germană, aplicabile în cazul în care un centru spitalicesc decide să încredințeze aprovizionarea cu medicamente unei farmacii externe, cu normele Tratatului CE referitoare la libera circulație a mărfurilor.
2.
În conformitate cu legislația germană, aprovizionarea cu medicamente a unui spital situat în Germania poate fi efectuată fie de o farmacie internă a centrului, fie de o farmacie a unui alt spital sau de o farmacie externă. În ultimele două situații, spitalul trebuie să încheie un contract cu farmacia respectivă, care are obligația de a se angaja să efectueze toate componentele aprovizionării cu medicamente, și anume de a asigura livrările regulate și de urgență, de a acorda consultanță angajaților spitalului în mod regulat și în caz de urgență, de a participa la selectarea medicamentelor și de a controla stocurile de medicamente ale spitalului care trebuie aprovizionat.
3.
Este cert că aceste condiții cumulative (denumite în continuare „condiții în litigiu”) nu pot fi îndeplinite decât de o farmacie apropiată din punct de vedere geografic de acest spital.
4.
Comisia Comunităților Europene susține că, prin menținerea în vigoare a unei astfel de legislații, care face practic imposibilă aprovizionarea cu medicamente a unui spital de către farmacii stabilite în alte state membre, Republica Federală Germania nu a respectat obligațiile care îi revin în temeiul articolelor 28 CE și 30 CE.
5.
În prezentele concluzii, vom arăta de ce condițiile în litigiu, deși ar trebui analizate ca modalități de vânzare în sensul Hotărârii din 24 noiembrie 1993, Keck și Mithouard (
2
), constituie o măsură cu efect echivalent unei restricții cantitative la import.
6.
Vom arăta în continuare că, având în vedere explicațiile furnizate de Republica Federală Germania, considerăm că această restricție este justificată de protecția sănătății publice, astfel încât prezenta acțiune în constatarea neîndeplinirii obligațiilor trebuie să fie respinsă ca nefondată.
I — Cadrul juridic
7.
În temeiul articolului 43 alineatul 1 din legea germană privind medicamentele (Arzneimittelgesetz), vânzarea medicamentelor în Germania, inclusiv către spitale și către medici, este rezervată farmaciilor, achiziția directă de la producători sau de la comercianții angrosiști fiind, în principiu, interzisă.
8.
Dispozițiile privind aprovizionarea spitalelor cu medicamente sunt cuprinse în articolul 14 din legea germană privind farmaciile (Apothekengesetz) (
3
).
9.
Potrivit acestui articol, spitalele pot alege să încredințeze aprovizionarea cu medicamente fie unei farmacii interne, cu alte cuvinte unei farmacii administrate în spațiile spitalului respectiv și care, în general, nu este accesibilă publicului, fie farmaciei unui alt spital sau unei farmacii externe. În cazul în care un spital decide să încredințeze această aprovizionare farmaciei unui alt spital sau unei farmacii externe, acesta trebuie să încheie cu farmacia respectivă un contract, care este supus condițiilor în litigiu prevăzute la articolul 14 alineatele 4-6 din ApoG.
10.
Aceste dispoziții, în versiunea în vigoare începând cu 21 iunie 2005, au următorul cuprins:
„(4)
Conducerea unui centru spitalicesc care intenționează să obțină aprovizionarea acestuia de către titularul unei autorizații de administrare a unei farmacii în sensul articolului 1 alineatul 2 sau al legislației unui alt stat membru al Uniunii Europene sau a unui alt stat parte la Acordul privind Spațiul Economic European trebuie să încheie un contract scris cu titularul acestei autorizații. Locul de executare a prestațiilor contractuale de aprovizionare este sediul spitalului. Dreptul aplicabil este dreptul german.
(5)
Pentru a fi valabil, contractul încheiat în temeiul alineatului 3 sau al alineatului 4 trebuie să fie aprobat de autoritatea competentă. Această aprobare va fi acordată dacă se stabilește că respectivul contract privind aprovizionarea cu medicamente a spitalului de către o farmacie, încheiat de spital cu farmacia menționată în temeiul alineatului 3 sau al alineatului 4, îndeplinește următoarele condiții:
1.
buna aprovizionare cu medicamente este asigurată; se stabilește, în special, că farmacia posedă spațiile, echipamentele și personalul prevăzute prin Regulamentul privind administrarea farmaciilor sau, pentru farmaciile care au sediul într-un alt stat membru al Uniunii Europene ori într-un alt stat parte la Acordul privind Spațiul Economic European, de dispozițiile în vigoare în acel stat;
2.
farmacia furnizează spitalului în mod direct medicamentele comandate de acesta sau, în caz de expediere, conform cerințelor prevăzute la articolul 11a;
3.
farmacia pune la dispoziția spitalului fără întârziere și în mod corespunzător medicamentele de care acesta are nevoie urgentă în vederea unui tratament medical rapid;
4.
administratorul farmaciei care asigură aprovizionarea în sensul alineatului 3 sau al alineatului 4 ori farmacistul mandatat de acesta va acorda personal consultanță angajaților spitalului în mod corespunzător și, în caz de urgență, fără întârziere;
5.
farmacia care asigură aprovizionarea garantează că va acorda consultanță în mod permanent angajaților spitalului în vederea unei farmacoterapii eficiente și economice;
6.
administratorul farmaciei care asigură aprovizionarea în sensul alineatului 3 sau al alineatului 4 ori farmacistul mandatat de acesta este membru al Comisiei pentru medicamente a spitalului.
Autorizația din partea autorității competente este de asemenea necesară în cazul aprovizionării unui alt spital de către o farmacie de spital care este subordonată aceleiași autorități administrative. Prevederile tezei a doua se aplică mutatis mutandis la acordarea acestei autorizații.
(6)
Administratorul farmaciei de spital în sensul alineatului 1 sau al farmaciei în sensul alineatului 4 ori un farmacist mandatat de acesta este obligat să controleze stocurile de medicamente ale spitalului care trebuie aprovizionat în conformitate cu Regulamentul privind administrarea farmaciilor și va asigura, în această privință, în special calitatea ireproșabilă a medicamentelor și buna lor conservare. […]”
II — Procedura precontencioasă
11.
Până la modificarea sa din luna iunie 2005, ApoG cuprindea norme cunoscute sub denumirea „principiul regional”, în temeiul cărora o farmacie externă care dorea să încheie un contract cu un spital pentru aprovizionarea cu medicamente trebuia să fie stabilită în același oraș sau în același cartier cu acest spital.
12.
Comisia a contestat conformitatea acestui principiu cu dreptul comunitar printr-o scrisoare de punere în întârziere din 11 iulie 2003 și, ulterior, prin avizul motivat din 19 decembrie 2003.
13.
La 4 noiembrie 2004, guvernul german a aprobat un proiect de lege destinat să modifice articolul 14 din ApoG și să permită spitalelor să încheie de asemenea contracte distincte cu mai multe farmacii pentru aprovizionarea cu medicamente.
14.
Cu toate acestea, Bundesrat (Camera superioară a parlamentului federal) nu a aprobat acest proiect de lege, întrucât sistemul de aprovizionare cu medicamente la nivel regional și-a dovedit utilitatea în privința calității și a securității, iar incompatibilitatea acestui sistem cu dreptul comunitar nu a fost demonstrată. De asemenea, majoritatea landurilor s-a opus posibilității ca un spital să încheie contracte distincte cu furnizori diferiți. Pentru aceste motive, articolul 14 din ApoG a fost modificat la 21 iunie 2005 în forma menționată mai sus.
15.
La 18 octombrie 2005, Comisia a adresat Republicii Federale Germania o scrisoare de punere în întârziere suplimentară, potrivit căreia condițiile în litigiu impuse furnizorului în conformitate cu noua versiune a articolului 14 din ApoG echivalează cu menținerea principiului regional sub o formă disimulată.
16.
Prin scrisoarea din 14 decembrie 2005, acest stat membru a susținut că respectivele condiții în litigiu, prin care se urmărește încredințarea tuturor componentelor aprovizionării cu medicamente a unui spital către un singur furnizor, constituie modalități de vânzare autorizate și, în subsidiar, că acestea sunt justificate de protecția sănătății publice în conformitate cu articolul 30 CE.
17.
La 10 aprilie 2006, Comisia a adresat Republicii Federale Germania un aviz motivat, în care și-a menținut criticile și a respins argumentele acestui stat membru.
18.
Prin scrisoarea din 2 iunie 2006, statul membru în cauză a răspuns Comisiei că își menține poziția.
III — Procedura în fața Curții și concluziile părților
19.
Comisia a sesizat Curtea prin cererea introductivă din 9 martie 2007. Republica Federală Germania a depus memoriul în apărare la 21 mai 2007. La 10 iulie 2007, Comisia a depus o replică, iar la 15 august 2007, Republica Federală Germania a depus o duplică. Părțile nu au solicitat organizarea unei ședințe.
20.
Comisia solicită Curții:
—
să constate că, întrucât a condiționat, în temeiul articolului 14 alineatele 5 și 6 din ApoG, încheierea unui contract de aprovizionare cu medicamente de îndeplinirea unor cerințe cumulative care au efectul de a face practic imposibilă aprovizionarea regulată cu medicamente a unui spital de către farmacii stabilite în alte state membre, Republica Federală Germania nu și-a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul articolelor 28 CE și 30 CE;
—
să oblige Republica Federală Germania la plata cheltuielilor de judecată.
21.
Republica Federală Germania solicită Curții să respingă acțiunea și să oblige Comisia la plata cheltuielilor de judecată.
IV — Argumentele părților
A — Comisia
22.
Comisia susține că respectivele condiții în litigiu intră în domeniul de aplicare al articolului 28 CE, că acestea constituie o măsură cu efect echivalent unei restricții cantitative la import și că această restricție nu este justificată.
1. Aplicarea articolului 28 CE
23.
Comisia arată că, în stadiul actual al dreptului comunitar, vânzarea medicamentelor nu face obiectul unei armonizări decât în domenii limitate. Astfel, deși statele membre au posibilitatea să legifereze în celelalte domenii, acestora le revine totuși obligația de a respecta normele tratatului, în special pe cele referitoare la libera circulație a mărfurilor, sub rezerva dispozițiilor articolului 152 CE.
24.
Invocarea de către Republica Federală Germania a faptului că, în celelalte state membre, aprovizionarea cu medicamente a spitalelor este rezervată unei farmacii interne nu ar diminua aplicabilitatea acestei obligații, din moment ce acest stat membru a prevăzut posibilitatea unei astfel de aprovizionări de către o farmacie externă.
2. O măsură cu efect echivalent unei restricții cantitative la import
25.
Comisia arată că respectivele condiții în litigiu, prevăzute la articolul 14 alineatele 5 și 6 din ApoG, constituie modalități de vânzare în sensul jurisprudenței Keck și Mithouard, citată anterior. Comisia apreciază că aceste condiții intră totuși în domeniul de aplicare al articolului 28 CE, deoarece afectează în mai mare măsură medicamentele care provin din celelalte state membre decât medicamentele de origine națională.
26.
Astfel, Comisia susține că mai multe dintre condițiile în litigiu impuse farmaciilor externe, precum furnizarea rapidă și adaptată a medicamentelor și misiunea de consiliere a angajaților spitalului în caz de urgență, precum și participarea la comisia pentru medicamente a spitalului și controlul stocurilor de medicamente ale spitalului impun ca aceste farmacii să se afle aproape din punct de vedere geografic de spitalul pe care trebuie să îl aprovizioneze.
27.
Prin urmare, faptul de a impune unui singur furnizor să îndeplinească toate aceste condiții ar avea ca efect excluderea accesului farmaciilor din celelalte state membre la piața aprovizionării cu medicamente a spitalelor germane și, în consecință, interzicerea accesului medicamentelor care provin din aceste state la piața menționată.
28.
Condițiile în litigiu impuse de ApoG ar constitui, în consecință, o măsură cu efect echivalent unei restricții cantitative la import. Analiza nu ar fi pusă în discuție de faptul că aceste condiții sancționează de asemenea farmaciile situate în Germania, dar la o distanță mare de spitalul care trebuie aprovizionat, nici de faptul că furnizorul local poate cumpăra medicamentele necesare de la un comerciant angrosist străin.
29.
Comisia respinge de asemenea ca fiind lipsit de relevanță argumentul Republicii Federale Germania potrivit căruia farmaciile situate în alte state membre nu ar dispune, în general, de un stoc suficient de medicamente autorizate în Germania.
3. Lipsa unei justificări
30.
Comisia arată că sarcina probei privind justificarea unei restricții pentru un motiv prevăzut la articolul 30 CE sau pentru un motiv imperativ de interes general revine statului membru care se prevalează de această justificare.
31.
Cu titlu introductiv, Comisia amintește că a convins Republica Federală Germania de necesitatea suprimării principiului regional aflat în vigoare înainte de luna iunie 2005 și că, în proiectul de lege comunicat de acest stat membru în cursul lunii noiembrie 2004, principiul concentrării tuturor elementelor contractului de aprovizionare cu medicamente a unui spital în sarcina unui singur furnizor fusese abandonat.
32.
În continuare, Comisia arată că cele două motive pentru care Republica Federală Germania susține că respectivele condiții în litigiu sunt justificate de protecția sănătății publice sunt nefondate.
33.
În ceea ce privește, în primul rând, necesitatea aprovizionării cu medicamente a unui spital de către o singură farmacie, Comisia susține că nu repune în discuție această cerință, ci contestă doar faptul că numai o farmacie locală poate încheia un contract de aprovizionare cu un spital. Spitalele ar trebui să poată decide ele însele dacă încredințează unei singure farmacii aprovizionarea de bază, aprovizionarea de urgență, controlul stocurilor de medicamente și consilierea personalului medical.
34.
În ceea ce privește, în al doilea rând, necesitatea unui contract global de aprovizionare cu medicamente, Comisia arată că este nefondat argumentul Republicii Federale Germania potrivit căruia complexitatea aprovizionării cu medicamente a spitalelor nu ar permite coexistența mai multor responsabili cu diferitele elemente constitutive ale acestei aprovizionări, în special furnizarea de medicamente și controlul stocurilor de medicamente. Comisia își justifică poziția prin următoarele aspecte.
35.
Mai întâi, nu ar fi afectată calitatea aprovizionării menționate în cazul disocierii aprovizionării de bază de aprovizionarea de urgență. Potrivit Comisiei, un criteriu determinant în privința calității aprovizionării în caz de urgență este rapiditatea cu care poate fi livrat medicamentul solicitat, astfel încât nu este necesar ca aprovizionarea de urgență să fie în mod obligatoriu asociată cu alte aspecte ale aprovizionării cu medicamente a spitalelor.
36.
În continuare, nu ar fi afectată calitatea acestei aprovizionări în cazul disocierii aprovizionării de bază de selectarea medicamentelor. Comisia admite că un spital are nevoie de consilierea unui farmacist pentru selectarea medicamentelor, dar nu vede motivul pentru care ar trebui să fie vorba despre farmacistul însărcinat cu aprovizionarea. În orice caz, acesta din urmă ar trebui să verifice calitatea produselor sale.
37.
De asemenea, nu ar fi afectată calitatea aprovizionării cu medicamente a spitalelor prin disocierea furnizării de medicamente de controlul stocurilor de medicamente. Comisia apreciază că o astfel de disociere ar permite, dimpotrivă, atingerea unei calități optime în cadrul acestor două activități.
38.
În sfârșit, nu ar fi afectată calitatea aprovizionării menționate în cazul consilierii acordate angajaților spitalului prin telefon. Comisia susține că acordarea de consiliere la fața locului, astfel cum prevede articolul 14 alineatul 5 punctul 4 din ApoG, nu este necesară pentru atingerea unui nivel ridicat de calitate. În această privință, Comisia arată că, în Hotărârea din 11 decembrie 2003, Deutscher Apothekerverband (
4
), Curtea a admis că se pot vinde medicamente pacienților prin intermediul internetului, înlăturând astfel ideea potrivit căreia lipsa unei consilieri personale poate pune în pericol securitatea acestora. Potrivit Comisiei, această analiză ar fi valabilă a fortiori pentru personalul specializat al unui spital, cu atât mai mult cu cât responsabilitatea utilizării medicamentelor aparține întotdeauna medicului. În plus, chiar în cazul în care este stabilit în proximitatea spitalului, un farmacist trebuie să fie prezent în majoritatea timpului în propriul laborator și nu la spital.
B — Republica Federală Germania
39.
Cu titlu introductiv, Republica Federală Germania subliniază că prezenta procedură nu are la bază plângerea unei farmacii stabilite într-un alt stat membru care s-ar vedea împiedicată să își livreze produsele în Germania, ci pe aceea a unei societăți care administrează mai multe spitale în Germania prin intermediul filialelor sale și care ar dori să le poată aproviziona pe toate prin intermediul unei singure farmacii.
40.
Aceasta susține de asemenea că obiectivul condițiilor în litigiu impuse prin articolul 14 din ApoG este de a menține o calitate superioară a aprovizionării cu medicamente a spitalelor și că aceste condiții trebuie apreciate în raport cu faptul că, în numeroase alte state membre, această aprovizionare este rezervată unei farmacii interne a spitalului.
41.
În apărare, Republica Federală Germania susține că respectivele condiții în litigiu nu constituie o restricție privind libertatea de circulație a mărfurilor și, în subsidiar, că o astfel de restricție este justificată de protecția sănătății publice.
1. Lipsa unei restricții privind libertatea de circulație a mărfurilor
42.
Republica Federală Germania arată, în primul rând, că respectivele condiții în litigiu nu constituie o măsură cu efect echivalent unei restricții cantitative la import și, în al doilea rând, că nu revine Comisiei prerogativa ca, prin invocarea articolului 28 CE, să poată impune unui stat membru să modifice o legislație care este de competența acestuia.
a) Lipsa unei măsuri cu efect echivalent
43.
Republica Federală Germania susține că cele două condiții evidențiate în Hotărârea Keck și Mithouard, citată anterior, în temeiul cărora modalitățile de vânzare nu intră sub incidența articolului 28 CE, sunt îndeplinite.
44.
Astfel, pe de o parte, condițiile în litigiu ar fi aplicabile fără deosebire. Pe de altă parte, acestea nu ar obstrucționa accesul pe piață al medicamentelor care provin din alte state membre în mai mare măsură decât pe cel al medicamentelor naționale, pentru următoarele motive:
—
Farmaciile stabilite în celelalte state membre nu ar dispune, în general, de medicamente care să beneficieze de o autorizație de introducere pe piață în Germania, astfel încât faptul că acestea vând mai puține medicamente în acest stat membru nu ar fi imputabil articolului 14 din ApoG.
—
Farmaciile străine ar putea totuși să livreze medicamente farmaciei interne a spitalului sau unei farmacii externe care îndeplinește condițiile în litigiu.
—
Farmaciile străine ar putea încheia un contract de aprovizionare cu un spital german în măsura în care condițiile în litigiu sunt îndeplinite, ceea ce ar implica ca acestea să se afle în vecinătatea acestui spital.
—
Vânzarea de medicamente care provin din alte state membre nu ar fi afectată în mai mare măsură decât vânzarea de medicamente care provin din regiuni germane situate la depărtare de spitalul care trebuie aprovizionat.
—
Articolul 28 CE nu ar impune ca farmaciile din alte state membre să poată livra medicamente în mod direct spitalelor dintr-un stat membru. Această analiză ar fi contrară, pe de o parte, faptului că, în numeroase state membre, aprovizionarea cu medicamente a spitalelor este rezervată unei farmacii interne și, pe de altă parte, jurisprudenței potrivit căreia monopolul statului în privința comerțului cu medicamente poate fi compatibil cu dreptul comunitar (
5
).
b) Articolul 28 CE nu poate aduce atingere competenței statelor membre în materia sănătății publice
45.
Republica Federală Germania amintește că, potrivit articolului 152 alineatul (5) CE, Comunitatea Europeană trebuie să respecte pe deplin, în domeniul sănătății publice, responsabilitățile statelor membre în ceea ce privește organizarea și prestarea serviciilor de sănătate și de îngrijire medicală. Aceasta arată că respectivele condiții în litigiu provin dintr-o prevedere legislativă de principiu, adoptată ca reacție la dificultățile pe care aprovizionarea cu medicamente a spitalelor le-a cunoscut anterior.
2. Justificarea întemeiată pe protecția sănătății publice
46.
Republica Federală Germania arată că prin condițiile în litigiu se urmărește garantarea unei aprovizionări sigure și de calitate, prin încredințarea către o singură farmacie a responsabilității tuturor sarcinilor care fac parte din aprovizionarea cu medicamente a spitalelor.
47.
Aceasta susține că disocierea acestor sarcini și coordonarea lor de către conducerea spitalului nu ar permite asigurarea unui nivel de calitate la fel de ridicat și invocă, în această privință, următoarele argumente.
a) Disocierea aprovizionării regulate de aprovizionarea de urgență
48.
Republica Federală Germania arată că spitalul care decide să încredințeze aprovizionarea sa cu medicamente unei farmacii externe procedează astfel, în principal, pentru a asigura o aprovizionare eficace, cu cheltuieli reduse de depozitare și puține medicamente în stoc. Astfel, acest spital comandă medicamentele de care are nevoie pentru fiecare pacient în cantitățile necesare, astfel încât nu există o diferență semnificativă între aprovizionarea de urgență și aprovizionarea de bază, care implică de asemenea o livrare rapidă și frecventă.
49.
În plus, selectarea medicamentelor necesare în caz de urgență ar presupune cunoașterea stocului de medicamente al spitalului și ar impune obligativitatea instituirii unei coordonări în cazul în care spitalul ar recurge la furnizori diferiți.
50.
De asemenea, ar fi important ca farmacistul căruia i se solicită să furnizeze un medicament în caz de urgență să știe ce alte medicamente a luat pacientul respectiv, pentru a se evita incompatibilitățile.
51.
În plus, stocul de medicamente necesare pentru aprovizionarea unui spital ar fi diferit de cel al unei farmacii „normale”. Republica Federală Germania menționează mai multe medicamente care ar fi necesare unui spital și pe care o farmacie „normală” nu le-ar deține în stoc.
52.
Potrivit acestui stat membru, asocierea aprovizionării de bază cu aprovizionarea de urgență ar garanta, prin urmare, disponibilitatea medicamentelor necesare, precum și o aprovizionare cu medicamente a spitalelor mai eficace și la obiect.
b) Separarea aprovizionării de bază de selectarea medicamentelor
53.
Republica Federală Germania arată că farmacistul însărcinat cu furnizarea către spital a medicamentelor alese de comisia pentru medicamente poate negocia prețurile și astfel poate permite o mai bună gestionare financiară, în cazul în care este însărcinat și cu selectarea acestora pe piață.
c) Disocierea aprovizionării de bază de controlul stocurilor de medicamente ale spitalului
54.
Încredințarea controlului stocurilor de medicamente ale spitalului către farmacistul care asigură aprovizionarea cu medicamente a acestuia ar permite asigurarea unei monitorizări mai eficiente, întrucât acest farmacist știe exact ce medicamente a livrat.
55.
În cadrul acestui control, farmacistul menționat ar fi de asemenea mai bine informat de către angajații spitalului în legătură cu toate problemele legate de stocul de medicamente, de utilizarea, de alegerea și de dozajul acestora.
d) Necesitatea de a acorda consultanță angajaților spitalului
56.
După cum ar demonstra practica, chiar și medicii au nevoie de consiliere în domeniul farmaceutic. Un contact personal între farmacist și echipele spitalului ar permite acestui farmacist să facă parte din echipa terapeutică și să îmbunătățească siguranța medicamentelor, prin optimizarea reușitei tratamentelor. Acest contact personal nu poate fi înlocuit de consilierea telefonică de la caz la caz. În plus, prezența personală a farmacistului ar fi, mai ales în caz de urgență, indispensabilă.
e) Sinergia dintre aprovizionarea cu medicamente, consilierea angajaților spitalului și controlul stocurilor de medicamente
57.
Principiul aprovizionării cu medicamente a spitalelor de către un singur furnizor ar permite asigurarea unei sinergii optime între livrarea medicamentelor, consilierea personalului medical și controlul stocurilor de medicamente ale spitalului. Acest principiu și-ar fi dovedit eficacitatea și ar fi permis soluționarea problemelor de aprovizionare cu medicamente a spitalelor, care ar fi existat până în 1980.
V — Analiză
A — Aplicarea articolului 28 CE
58.
Astfel cum arată Comisia cu titlu introductiv, compatibilitatea condițiilor în litigiu, prevăzute la articolul 14 din ApoG, cu dreptul comunitar trebuie apreciată în raport cu dispozițiile tratatului privind libera circulație a mărfurilor.
59.
Într-adevăr, pe de o parte, aprovizionarea cu medicamente a spitalelor nu a făcut obiectul unei reglementări și nici al unei armonizări la nivelul Uniunii (
6
). Prin urmare, aceste condiții trebuie examinate în lumina libertăților de circulație garantate de tratat (
7
).
60.
Pe de altă parte, condițiile în litigiu ar putea afecta posibilitatea ca un spital german să achiziționeze medicamente de la o farmacie situată în alt stat membru. În plus, chiar dacă aceste condiții se aplică prestațiilor de vânzare dintre o farmacie și un spital german și prevăd în sarcina acesteia mai multe obligații privind serviciile, condițiile menționate stabilesc, în principal, modalitățile în care o farmacie externă poate furniza medicamente unui spital. Prin urmare, condițiile în litigiu pot afecta în special libertatea de circulație a mărfurilor (
8
).
B — Existența unei restricții
61.
Împărtășim opinia Comisiei potrivit căreia condițiile în litigiu constituie o măsură cu efect echivalent unei restricții cantitative la import, interzisă prin articolul 28 CE.
62.
Într-adevăr, pe de o parte, aceste condiții trebuie analizate ca modalități de vânzare care afectează comercializarea medicamentelor care provin din alte state membre într-o măsură mai mare decât comercializarea medicamentelor naționale. Pe de altă parte, în opinia noastră, această analiză nu are ca efect să aducă atingere competenței Republicii Federale Germania în materia sănătății publice, nici dispozițiilor articolului 152 CE. Vom relua succesiv aceste două aspecte.
1. Existența unei măsuri cu efect echivalent unei restricții cantitative la import
63.
Libera circulație a mărfurilor este un principiu fundamental, a cărui respectare este garantată prin tratat și care își găsește expresia în interdicția, prevăzută la articolul 28 CE, a restricțiilor cantitative la import între statele membre, precum și a oricăror măsuri cu efect echivalent (
9
). Interdicția măsurilor cu efect echivalent unor restricții cantitative are un conținut foarte larg, întrucât, potrivit jurisprudenței, aceasta are în vedere orice reglementare a statelor membre de natură să constituie, în mod direct sau indirect, efectiv sau potențial, un obstacol în calea comerțului intracomunitar (
10
).
64.
Desigur, în Hotărârea Keck și Mithouard, citată anterior, Curtea a restrâns aplicabilitatea acestei jurisprudențe, prin excluderea din domeniul de aplicare al articolului 28 CE a măsurilor care nu vizează caracteristicile produsului respectiv, ci modalitățile de vânzare, cu condiția totuși ca aceste măsuri să se aplice nediferențiat și să afecteze în același mod, în drept și în fapt, comercializarea produselor naționale și pe cea a produselor provenind din alte state membre (
11
).
65.
Împărtășim opinia celor două părți în litigiu, potrivit căreia condițiile în litigiu trebuie să fie analizate ca modalități de vânzare în sensul jurisprudenței menționate. Într-adevăr, aceste condiții nu privesc caracteristicile medicamentelor, ci cerințele pe care o farmacie externă trebuie să le respecte în cadrul unui contract de aprovizionare cu medicamente încheiat cu un spital. Prin urmare, condițiile menționate stabilesc modalitățile de vânzare a medicamentelor (
12
).
66.
Este de asemenea cert că respectivele condiții în litigiu sunt aplicabile nediferențiat, întrucât nu fac distincție între farmacii în funcție de statul membru în care acestea sunt situate.
67.
Totuși, aceste condiții obstrucționează în mai mare măsură comercializarea medicamentelor care provin din alte state membre decât pe cea a medicamentelor naționale, pentru următoarele motive.
68.
Astfel cum a demonstrat Comisia și după cum admite în mod explicit Republica Federală Germania, obligația impusă unui farmacist extern de a-și asuma, prin mijloace proprii, toate componentele aprovizionării cu medicamente nu poate fi îndeplinită decât de operatori situați în apropierea spitalului care trebuie aprovizionat.
69.
În consecință, condițiile în litigiu obligă farmaciștii care administrează o farmacie în alt stat membru și care ar intenționa să încheie un contract de aprovizionare cu medicamente cu un spital german să își mute laboratorul și să îl instaleze în apropierea spitalului sau să deschidă în această zonă o altă farmacie. Astfel de demersuri impun, așadar, acestor farmacii străine să suporte costuri și să depășească dificultăți pe care nu le întâmpină operatorii care sunt deja situați în apropierea acestui spital. Prin urmare, putem deduce că respectivele condiții în litigiu au ca efect obstrucționarea în mai mare măsură a comercializării medicamentelor care provin din alte state membre.
70.
Împotriva acestei analize, Republica Federală Germania invocă mai multe argumente care, în opinia noastră, nu sunt de natură să o infirme.
71.
Astfel, acest stat membru susține că, pe de o parte, o farmacie străină ar putea încheia un contract de aprovizionare cu medicamente cu un spital german în măsura în care îndeplinește condițiile în litigiu și că, pe de altă parte, vânzarea medicamentelor care provin din alte state membre nu ar fi afectată în mai mare măsură decât comercializarea medicamentelor care provin din regiuni germane îndepărtate de spitalul care trebuie aprovizionat.
72.
Aceste argumente nu pun în discuție existența unui obstacol cauzat de condițiile în litigiu. Într-adevăr, în cauza care a determinat pronunțarea Hotărârii TK-Heimdienst, citată anterior, Curtea s-a confruntat cu aceeași argumentație referitoare la o reglementare a unui stat membru care avea ca efect aceeași împărțire geografică precum cea cauzată de condițiile menționate (
13
). Curtea a reamintit că, pentru ca o măsură statală să poată fi calificată drept discriminatorie sau protectoare în sensul normelor privind libera circulație a mărfurilor, nu este necesar ca această măsură să aibă ca efect favorizarea tuturor produselor naționale sau defavorizarea numai a produselor importate, cu excluderea produselor naționale (
14
).
73.
Cu alte cuvinte, condițiile în litigiu, precum reglementarea vizată în cauza care a determinat pronunțarea Hotărârii TK-Heimdienst, citată anterior, constituie o restricție în sensul articolului 28 CE, întrucât au ca efect împărțirea pieței respective, fapt contrar, prin caracterul său, pieței comune, care reprezintă un spațiu caracterizat în special prin eliminarea, între statele membre, a obstacolelor care stau în calea liberei circulații a mărfurilor (
15
).
74.
Republica Federală Germania contestă de asemenea existența unui obstacol în calea comercializării medicamentelor care provin din alte state membre pentru motivul că farmaciile din aceste state nu ar dispune, în general, de medicamente care beneficiază de o autorizație de introducere pe piață în Germania.
75.
Considerăm că nici acest argument nu poate fi reținut. Desigur, în stadiul actual al dreptului comunitar, niciun medicament fabricat în mod industrial nu poate fi comercializat într-un stat membru dacă nu a fost emisă o autorizație de introducere pe piață de către autoritatea competentă din acest stat sau de Agenția Europeană pentru Medicamente (
16
). Aprovizionarea cu medicamente a unui spital german de către o farmacie situată în alt stat membru presupune, prin urmare, ca această farmacie să dispună de o cantitate suficientă de medicamente autorizate în Germania.
76.
Cu toate acestea, împrejurarea că, în general, farmaciile străine nu ar dispune de o cantitate suficientă de astfel de medicamente nu este de natură să determine dispariția restricției în cauză.
77.
Potrivit unei jurisprudențe constante, articolul 28 CE se aplică măsurilor de natură să constituie, în mod direct sau indirect, efectiv sau potențial, un obstacol în calea comerțului intracomunitar (
17
). Prin urmare, calificarea ca măsură cu efect echivalent unei restricții cantitative la import nu impune să se verifice dacă o întreprindere străină a fost efectiv împiedicată să își exporte produsele în statul membru în cauză. Este suficient să se constate că măsura în litigiu este de natură să constituie un obstacol în calea comerțului intracomunitar, fără a fi necesar să se facă dovada că aceasta a avut un efect semnificativ asupra schimburilor din interiorul Uniunii (
18
).
78.
Această jurisprudență este relevantă în prezenta cauză, deoarece, deși medicamentele nu sunt produse obișnuite, având în vedere efectele lor asupra sănătății persoanelor, acestea constituie totuși mărfuri în sensul articolului 28 CE, și anume bunuri evaluabile în bani și care pot face, ca atare, obiectul tranzacțiilor comerciale (
19
). Domeniul de aplicare al acestui articol, în ceea ce privește medicamentele, este același ca pentru orice alte mărfuri în sensul articolului menționat.
79.
În sfârșit, Republica Federală Germania contestă existența unui obstacol în calea comercializării intracomunitare a medicamentelor pentru motivul că o farmacie străină ar putea totuși să livreze medicamente farmaciei interne a spitalului sau unei farmacii externe care îndeplinește condițiile în litigiu. În opinia acestui stat membru, articolul 28 CE nu ar impune ca farmaciile din alte state membre să poată livra medicamente în mod direct spitalelor dintr-un stat membru. Această analiză ar fi contrară faptului că, în numeroase state membre, aprovizionarea cu medicamente a spitalelor este rezervată unei farmacii interne și jurisprudenței potrivit căreia monopolul statului în privința comerțului cu medicamente poate fi compatibil cu dreptul comunitar.
80.
Considerăm că această argumentație este nefondată. Desigur, articolul 28 CE nu împiedică, în opinia noastră, aprovizionarea cu medicamente a spitalelor din statele membre în exclusivitate de către o farmacie internă. Acest articol nu impune, în sine, statelor membre obligația de a prevedea ca spitalele lor să poată de asemenea să fie aprovizionate cu medicamente direct de către farmacii situate în alte state membre. Cu toate acestea, situația este diferită atunci când legislația unui stat membru prevede ca spitalele acestuia să fie aprovizionate de asemenea de o farmacie externă, cu alte cuvinte de un terț în raport cu centrul spitalicesc.
81.
Într-adevăr, din momentul în care un stat membru, în exercitarea puterii sale suverane, decide că aprovizionarea cu medicamente a spitalelor poate face astfel obiectul unui contract cu o terță persoană în raport cu spitalul, statul respectiv introduce această activitate pe piață. Prin urmare, acesta este obligat să respecte normele comunitare privind piața comună și în special libertățile fundamentale de circulație.
82.
Totuși, aceasta nu înseamnă că statul membru respectiv este deposedat de competența sa normativă și că orice restricție privind exercitarea acestor libertăți fundamentale ar fi în mod necesar contrară tratatului. Cu alte cuvinte, statul membru nu se confruntă cu o alternativă de genul „totul sau nimic”, care ar consta fie în aprovizionarea de către o farmacie internă, fie în aprovizionarea lăsată la discreția fiecărui centru spitalicesc.
83.
Cadrul exercitării competenței sale rezervate presupune că, în cazul în care legislația sa determină o restricție privind una dintre libertățile fundamentale de circulație, acesta trebuie să fie în măsură să o justifice printr-un motiv legitim, prevăzut de tratat sau recunoscut ca un motiv imperativ de interes general. Un stat membru care prevede că aprovizionarea cu medicamente a spitalelor poate fi de asemenea asigurată de o farmacie externă și care condiționează această aprovizionare de cerințe care au ca efect împărțirea acestei piețe se obligă astfel să poată justifica necesitatea acestei împărțiri.
84.
Această poziție este de asemenea conformă unei jurisprudențe constante.
85.
Astfel, potrivit acestei jurisprudențe, în măsura în care armonizarea legislațiilor naționale în ceea ce privește distribuirea medicamentelor rămâne incompletă, statele membre sunt în drept să prevadă, în această materie, măsuri întemeiate pe protecția sănătății publice. Cu toate acestea, Curtea a reamintit în mod invariabil că o reglementare națională sau o practică națională care are sau care este de natură să aibă un efect restrictiv asupra importurilor de medicamente nu este compatibilă cu tratatul decât în măsura în care este necesară pentru a proteja în mod eficient sănătatea și viața persoanelor (
20
).
86.
În sfârșit, această analiză nu se opune exercitării de către statele membre a competenței lor rezervate în materie de sănătate publică și nici dispozițiilor articolului 152 CE.
2. Lipsa unei atingeri aduse competenței rezervate a statelor membre în materia sănătății publice și dispozițiilor articolului 152 CE
87.
Susținerea Republicii Federale Germania potrivit căreia acțiunea Comisiei prin care urmărește declararea condițiilor în litigiu ca fiind contrare dispozițiilor articolului 28 CE ar fi o manieră de a eluda limitele acțiunii comunitare în domeniul sănătății publice, prevăzute la articolul 152 CE, nu poate fi acceptată.
88.
Într-adevăr, acest din urmă articol menționat stabilește competența normativă a Comunității în materia sănătății publice. Întrucât Comunitatea dispune numai de o competență atribuită, Înaltele Părți Contractante au limitat competența sa în această materie și au prevăzut, la articolul menționat, prerogativa Comunității de a acționa numai în completarea acțiunii statelor membre și faptul că acțiunea acesteia trebuie să respecte pe deplin responsabilitățile acestor state în ceea ce privește prestarea serviciilor de sănătate și de îngrijire medicală.
89.
Totuși, această limitare a competenței normative a Comunității în domeniul sănătății publice nu pune în discuție obligația statelor membre, consacrată printr-o jurisprudență constantă, de a respecta, în exercitarea competențelor care le sunt rezervate, normele tratatului, în special libertățile de circulație (
21
). Cu alte cuvinte, articolul 152 CE nu poate avea ca efect excluderea domeniului sănătății publice din domeniul de aplicare al normelor tratatului referitoare la libertățile de circulație.
90.
În consecință, Comisia, a cărei misiune, potrivit articolului 211 CE, este de a veghea la aplicarea dispozițiilor tratatului, își exercită în mod legal competența atunci când inițiază o procedură în constatarea neîndeplinirii obligațiilor împotriva unui stat membru, în cazul în care apreciază că legislația acestui stat cu privire la aprovizionarea cu medicamente a spitalelor aduce atingere liberei circulații a mărfurilor.
91.
O astfel de acțiune nu constituie o încălcare a articolului 152 CE, deoarece nu permite nici Comisiei și nici Curții să se substituie statului membru respectiv și să impună acestuia o anumită soluție în defavoarea alteia. Prin urmare, această acțiune nu poate fi asimilată exercitării unei competențe normative. Aceasta are doar efectul de a încadra exercitarea de către statul membru a competenței sale rezervate în materia sănătății publice, prin precizarea limitelor care decurg din libertățile de circulație, pe care toate statele membre s-au angajat să le respecte prin încheierea și, ulterior, prin ratificarea tratatului (
22
).
92.
Competența Republicii Federale Germania în materia sănătății publice va fi luată în considerare în cadrul examinării justificării condițiilor în litigiu, în special în temeiul jurisprudenței potrivit căreia, în lipsa unor norme comune sau armonizate, revine fiecărui stat membru obligația de a decide cu privire la nivelul la care intenționează să asigure protecția sănătății publice și cu privire la modul în care acest nivel trebuie atins, cu respectarea principiului proporționalității (
23
). În acest cadru, va fi luată în considerare mai ales argumentația acestui stat membru potrivit căreia, în mai multe state membre, aprovizionarea cu medicamente a spitalelor aparține exclusiv unei farmacii interne (
24
).
93.
În consecință, după cum susține Comisia, condițiile în litigiu, în măsura în care constituie o restricție privind libera circulație a mărfurilor în sensul articolului 28 CE, ar trebui să fie declarate incompatibile cu dreptul comunitar în cazul în care această restricție nu este justificată de unul dintre motivele prevăzute la articolul 30 CE sau de un motiv imperativ de interes general. Vom arăta, în continuare, că restricția menționată este justificată.
C — Justificarea restricției
94.
Republica Federală Germania susține că restricția privind schimburile intracomunitare de medicamente, cauzată de condițiile în litigiu, este justificată de protecția sănătății publice. Aceste condiții ar urmări garantarea faptului că aprovizionarea cu medicamente a spitalelor de către o farmacie externă este sigură și de calitate.
95.
Având în vedere argumentele părților, considerăm că această justificare poate fi reținută.
96.
Potrivit jurisprudenței, o restricție privind libera circulație a mărfurilor poate fi justificată de unul dintre motivele prevăzute la articolul 30 CE sau de un motiv imperativ de interes general, cu condiția ca, pe de o parte, măsura în cauză să poată garanta realizarea obiectivului urmărit și, pe de altă parte, să nu depășească ceea ce este necesar pentru atingerea acestui obiectiv (
25
).
97.
Prima dintre aceste condiții nu ridică dificultăți. Într-adevăr, protecția sănătății publice ocupă primul loc între interesele protejate prin articolul 30 CE (
26
). În plus, Comisia nu contestă faptul că respectivele condiții în litigiu, prin care se urmărește încredințarea tuturor componentelor aprovizionării cu medicamente a unui spital către un singur furnizor, pot să garanteze o aprovizionare sigură și de calitate și, prin urmare, să protejeze sănătatea publică.
98.
A doua condiție este cea care se află în centrul în acestui litigiu.
99.
O restricție privind circulația intracomunitară a medicamentelor nu poate fi justificată de protecția sănătății publice decât în cazul în care măsura în cauză respectă principiul proporționalității. Potrivit acestui principiu, pentru ca justificarea respectivă să se aplice, este important ca protecția sănătății și a vieții persoanelor să nu poată fi asigurată prin interdicții sau prin limitări de o amploare mai redusă sau care să afecteze într-o mai mică măsură comerțul intracomunitar (
27
). În plus, astfel cum amintește Comisia în mod întemeiat, statul membru care a adoptat reglementarea în cauză este cel căruia îi revine obligația de a demonstra că principiul menționat este respectat (
28
).
100.
Spre deosebire de Comisie, apreciem că explicațiile furnizate de Republica Federală Germania în acest sens sunt convingătoare. Poziția noastră se întemeiază pe următoarele trei considerente.
101.
În primul rând, statele membre sunt cele care decid, în limitele impuse de tratat, nivelul de protecție a sănătății publice pe care intenționează să îl asigure (
29
).
102.
Republica Federală Germania este, așadar, în drept să prevadă că, în orice spital, distribuirea medicamentelor către persoanele spitalizate trebuie să poată beneficia de asistența unui farmacist, în cadrul consultanței acordate personalului medical în mod obișnuit și, dacă este cazul, atunci când trebuie să fie administrat de urgență un tratament medical.
103.
Trebuie amintit, în această privință, că profesia de farmacist nu constă doar în distribuirea de medicamente. În conformitate cu dispozițiile articolului 45 din Directiva 2005/36, care a reluat articolul 2 din Directiva 85/432/CEE a Consiliului (
30
), această profesie presupune de asemenea difuzarea de informații și consiliere privind produsele medicamentoase.
104.
Prin urmare, chiar dacă, astfel cum amintește Comisia, medicul este cel care, în fiecare caz concret, își asumă responsabilitatea utilizării medicamentelor pe care le-a prescris, nu este mai puțin adevărat că farmacistul dispune de o competență proprie de informare și de consiliere, în temeiul căreia trebuie să acorde consultanța necesară în vederea bunei utilizări a acestor medicamente și, dacă este cazul, să semnaleze o eroare de prescripție. Această competență proprie a farmaciștilor constituie justificarea monopolului distribuirii medicamentelor către public care le este recunoscută în mai multe state membre.
105.
Un stat membru, în cadrul competenței sale suverane în materie de sănătate publică, este în drept să decidă dacă această consiliere și acest control din partea unui farmacist trebuie de asemenea acordate tuturor persoanelor spitalizate, indiferent de tipul spitalului și de specializările acestuia.
106.
Punerea în aplicare a acestei garanții variază, desigur, în funcție de dimensiunea fiecărui centru spitalicesc și de specializările acestuia. Putem presupune că această garanție este mai puțin importantă într-un centru spitalicesc specializat în geriatrie, care găzduiește persoane în vârstă, ale căror nevoi de medicamente sunt stabile și bine cunoscute de către personalul medical, decât într-un centru specializat în chirurgie cardiovasculară sau care tratează toate urgențele medicale.
107.
Cu toate acestea, considerăm că, în orice situație, aplicarea efectivă a acestei misiuni de consiliere și de supraveghere a bunei utilizări a medicamentelor obligă farmacistul să fie prezent fizic în spitalul respectiv, în mod regulat și cu o frecvență care trebuie stabilită în funcție de fiecare centru spitalicesc.
108.
Într-adevăr, spre deosebire de Comisie, apreciem că această situație nu este comparabilă cu cea a distribuirii medicamentelor către public. În acest ultim caz, pacientul căruia i s-a prescris un tratament de către medicul său și care se adresează apoi farmacistului este în măsură să înțeleagă și să aplice consilierea care i-a fost acordată de acesta. În schimb, într-un spital, medicamentele sunt administrate de către personalul de asistență, iar pacientul, de cele mai multe ori, se află într-o postură complet pasivă.
109.
În consecință, aplicarea efectivă a misiunii farmacistului de consiliere și de supraveghere a bunei utilizări a medicamentelor în mediul spitalicesc presupune ca acesta să fie în măsură să ia cunoștință el însuși de situația fiecărui bolnav. Astfel cum susține Republica Federală Germania, farmacistul trebuie să facă parte integrantă din echipa terapeutică. În caz contrar, dacă intervenția farmacistului s-ar limita la consilierea telefonică, rolul său s-ar mărgini doar la ipotezele în care un medic din spital sau un membru al personalului de asistență resimte o îndoială cu privire la utilizarea unui medicament.
110.
Punerea în aplicare a acestei obligații de consiliere și de supraveghere de către un farmacist extern implică, așadar, prezența sa fizică la spital în mod regulat, precum și disponibilitatea sa în caz de urgență. În mod logic, aceasta presupune ca farmacistul să își exercite activitățile în proximitatea spitalului, de vreme ce, astfel cum amintește Comisia, acesta trebuie de asemenea să fie prezent în laboratorul său pentru a putea răspunde publicului.
111.
În al doilea rând, Republica Federală Germania susține în mod întemeiat, în opinia noastră, că funcțiile de selectare a medicamentelor și de consiliere a angajaților spitalului sunt greu de disociat.
112.
Într-adevăr, lista medicamentelor autorizate într-un stat membru este mult mai mare decât cea a medicamentelor de care un spital are efectiv nevoie. Nevoile unui spital sunt limitate la patologiile pe care acesta le poate trata. În plus, foarte multe medicamente prezintă proprietăți identice sau asemănătoare. În consecință, orice spital, dintr-o preocupare evidentă pentru o bună gestionare, trebuie să selecteze medicamentele necesare domeniilor sale de competență și să evite comandarea inutilă a mai multe medicamente care posedă aceleași proprietăți.
113.
Comisia nu contestă faptul că un spital are nevoie, pentru a selecta medicamentele, de contribuția unui farmacist care cunoaște perfect nevoile acestui spital. Prin urmare, farmacistul însărcinat cu acordarea de consultanță cu privire la utilizarea medicamentelor în cadrul spitalului este cel care pare a fi cel mai în măsură să cunoască cu exactitate nevoile spitalului și să participe la procesul de selectare a medicamentelor.
114.
În al treilea rând, împărtășim opinia Republicii Federale Germania potrivit căreia funcțiile de aprovizionare cu medicamente și de control al stocurilor de medicamente ale spitalului, pe de o parte, și funcțiile de consiliere a angajaților spitalului și de selectare a medicamentelor, pe de altă parte, sunt de asemenea indisociabile. Poziția noastră se întemeiază pe două motive suplimentare, prima de ordin funcțional, a doua de ordin economic.
115.
Pe plan funcțional, împărtășim opinia Republicii Federale Germania potrivit căreia farmacistul care pare a fi cel mai în măsură să acorde consiliere în vederea asigurării unei bune utilizări a medicamentelor și să supravegheze această utilizare este cel care le-a furnizat sau care le-a preparat.
116.
De asemenea, farmacistul extern care pare a fi cel mai în măsură să furnizeze spitalului toate medicamentele necesare și să constituie, în laboratorul său, stocurile care permit acoperirea nevoilor spitalului în toate împrejurările pare să fie cel care acordă consiliere personalului medical și care participă la procesul de selectare a medicamentelor, întrucât cunoaște perfect nevoile spitalului care trebuie aprovizionat.
117.
Considerăm, la fel ca Republica Federală Germania, că aceste funcții diferite sunt complementare și că, pe plan funcțional, este mai rațional să fie încredințate aceluiași profesionist.
118.
Această analiză este de asemenea aplicabilă funcției de control al stocurilor de medicamente ale spitalului. Astfel cum explică Republica Federală Germania, un spital care decide să încredințeze aprovizionarea sa cu medicamente unei farmacii externe urmărește, în special, să fie scutit de obligația de a stoca cantități importante de medicamente în spațiile proprii. Prin urmare, farmacia externă este cea care trebuie să dispună de stocuri suficiente de medicamente pentru a putea acoperi, în toate împrejurările, nevoile acestui spital. În consecință, această farmacie este de asemenea cea mai în măsură să efectueze controale regulate în privința calității și a conservării acestor medicamente.
119.
Astfel cum arată Republica Federală Germania, există o sinergie între funcțiile de aprovizionare, de consiliere și de control.
120.
Pe plan economic, este important să se ia în considerare faptul că activitatea de consiliere face parte integrantă din misiunea farmacistului atunci când acesta eliberează unui pacient un medicament. Această activitate nu implică o remunerație suplimentară.
121.
Atunci când un spital decide să încredințeze întreaga sa aprovizionare cu medicamente unei farmacii externe, personalul acestei farmacii trebuie să își asume misiunea de consiliere în cadrul acestui spital, inclusiv în caz de urgență, ținând seama de obligațiile de disponibilitate pe care acest aspect le implică, precum și de celelalte misiuni de selectare a medicamentelor și de control al stocurilor de medicamente în laborator și la spital, întrucât acestea pot fi considerate ca făcând parte integrantă din prestația de furnizare a medicamentelor. Costul acestor misiuni complementare este inclus în prețul de vânzare a medicamentelor. Prin urmare, acestea nu trebuie să implice o retribuție specială. În schimb, nu vedem cum ar fi posibil să se mențină această situație în cazul în care farmacistul extern însărcinat cu efectuarea misiunilor complementare menționate nu este cel care asigură întreaga aprovizionare cu medicamente a spitalului.
122.
În realitate, spitalul respectiv ar fi nevoit să angajeze un farmacist pentru a efectua în mod special aceste misiuni, ceea ce, din cauza costurilor suplimentare inerente unei astfel de recrutări, ar lipsi în mare parte spitalul de interesul pentru posibilitatea de a recurge la un farmacist extern.
123.
Desigur, în principiu, obiectivele cu caracter pur economic nu pot justifica un obstacol în calea principiului fundamental al liberei circulații a mărfurilor (
31
). Cu toate acestea, în domeniul sănătății publice, Curtea a admis că se poate deroga de la acest principiu atunci când interesele de ordin economic au ca obiectiv menținerea unui serviciu medical și spitalicesc echilibrat și accesibil tuturor (
32
), în special menținerea unei capacități de acordare a îngrijirilor medicale sau a unei competențe medicale pe teritoriul național (
33
).
124.
Curtea a recunoscut, în această privință, că numărul infrastructurilor spitalicești, repartizarea geografică a acestora, organizarea lor și echipamentele cu care sunt dotate sau chiar caracterul serviciilor medicale pe care acestea le pot oferi trebuie să poată constitui obiectul unei planificări din partea unui stat membru. Ca regulă generală, o astfel de planificare face posibilă garantarea, pe teritoriul statului membru în cauză, a unui acces suficient și permanent la o gamă echilibrată de îngrijiri medicale de calitate. Această planificare urmărește de asemenea să asigure un control al costurilor și să evite, în măsura în care este posibil, orice risipă a resurselor financiare, tehnice și umane (
34
).
125.
Potrivit Curții, o astfel de risipă s-ar dovedi cu atât mai prejudiciabilă cu cât este cert că sectorul îngrijirilor medicale generează costuri considerabile și trebuie să răspundă unor necesități sporite, în timp ce resursele financiare care pot fi consacrate sistemului medical nu sunt nelimitate, indiferent care este modul de finanțare utilizat (
35
).
126.
În opinia noastră, aceste considerații pot fi transpuse în prezenta cauză, iar Republica Federală Germania a fost îndreptățită să prevadă că aprovizionarea cu medicamente a unui spital nu poate fi disociată de celelalte misiuni de consiliere a personalului medical, de selectare a medicamentelor și de control al stocurilor de medicamente ale spitalului, în vederea garantării unui nivel ridicat de protecție a sănătății publice, menținând în același timp o ofertă rațională a îngrijirilor medicale.
127.
În plus, nu identificăm în dosar niciun element care să permită să se considere că respectivele condiții în litigiu constituie un mijloc de discriminare arbitrară sau o restricție disimulată privind comerțul dintre statele membre în sensul celei de a doua teze a articolului 30 CE, astfel cum a fost interpretată în Hotărârea din 14 decembrie 1979, Henn și Darby (
36
). Într-adevăr, nu considerăm că motivul de sănătate publică invocat pentru a justifica condițiile în litigiu ar fi fost deturnat de la finalitatea sa și utilizat într-un mod care să creeze discriminări față de mărfurile originare din alte state membre sau care să protejeze în mod indirect anumite produse naționale.
128.
Prin urmare, obligația impusă unui singur furnizor de a-și asuma toate componentele aprovizionării cu medicamente a unui spital și cerința proximității geografice care decurge din aceasta sunt justificate, în opinia noastră, de protecția sănătății publice. Considerăm că faptul că, în multe state membre, aprovizionarea cu medicamente a unui spital revine exclusiv unei farmacii interne este de asemenea de natură să confirme această analiză.
129.
Împotriva analizei menționate, Comisia susține de asemenea că nu se opune posibilității ca un spital să prevadă asemenea condiții. Cu toate acestea, Comisia apreciază că spitalele ar trebui să poată decide ele însele dacă să încredințeze unei singure farmacii aprovizionarea de bază, aprovizionarea de urgență, controlul stocurilor de medicamente și consultanța acordată personalului medical.
130.
Nu împărtășim acest punct de vedere. Astfel cum am arătat, un stat membru este în drept să definească nivelul de protecție a sănătății pe care intenționează să îl asigure pe teritoriul său. Republica Federală Germania este, așadar, în drept să impună garantarea aceluiași nivel de protecție în toate spitalele.
131.
În consecință, propunem Curții să respingă acțiunea Comisiei în constatarea neîndeplinirii obligațiilor ca nefondată și să o oblige pe aceasta la plata cheltuielilor de judecată, în conformitate cu articolul 69 alineatul (2) din Regulamentul de procedură.
VI — Concluzie
132.
Având în vedere considerațiile care precedă, propunem Curții să respingă prezenta acțiune în constatarea neîndeplinirii obligațiilor ca nefondată și să oblige Comisia Comunităților Europene la plata cheltuielilor de judecată.
(
1
)	Limba originală: franceza.
(
2
)	C-267/91 și C-268/91, Rec., p. I-6097, punctul 16.
(
3
)	Denumită în continuare „ApoG”.
(
4
)	C-322/01, Rec., p. I-14887, punctul 113.
(
5
)	Republica Federală Germania menționează Hotărârea din 31 mai 2005, Hanner (C-438/02, Rec., p. I-4551).
(
6
)	Circulația medicamentelor în interiorul Uniunii a fost facilitată prin adoptarea mai multor directive care au armonizat condițiile de emitere a unei autorizații naționale de introducere pe piață, precum și normele aplicabile distribuției angro, clasificarea medicamentelor, etichetarea și publicitatea. Conținutul acestor directive a fost reunit în Directiva 2001/83/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 6 noiembrie 2001 de instituire a unui cod comunitar cu privire la medicamentele de uz uman (JO L 311, p. 67, Ediție specială, 13/vol. 33, p. 3). Legiuitorul comunitar a creat de asemenea o autorizație de introducere pe piața comunitară, valabilă în toate statele membre, care este reglementată în prezent de Regulamentul (CE) nr. 726/2004 al Parlamentului European și al Consiliului din 31 martie 2004 de stabilire a procedurilor comunitare privind autorizarea și supravegherea medicamentelor de uz uman și veterinar și de instituire a unei Agenții Europene pentru Medicamente (JO L 136, p. 1, Ediție specială, 13/vol. 44, p. 83). În sfârșit, libera circulație a medicamentelor a fost facilitată de asemenea prin adoptarea, în 1985, a unor directive prin care se stabilește nivelul minim de formare a farmaciștilor și domeniul activităților profesionale pe care aceștia le pot exercita. Aceste directive au fost înlocuite prin Directiva 2005/36/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 7 septembrie 2005 privind recunoașterea calificărilor profesionale (JO L 255, p. 22, Ediție specială, 05/vol. 8, p. 3).
(
7
)	A se vedea în acest sens Hotărârea Deutscher Apothekerverband, citată anterior (punctul 102).
(
8
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 14 octombrie 2004, Omega (C-36/02, Rec., p. I-9609, punctul 26 și jurisprudența citată).
(
9
)	Hotărârea din 10 ianuarie 2006, De Groot en Slot Allium și Bejo Zaden (C-147/04, Rec., p. I-245, punctul 70).
(
10
)	Hotărârea din 5 iunie 2007, Rosengren și alții (C-170/04, Rep., p. I-4071, punctele 31 și 32).
(
11
)	Hotărârea Keck și Mithouard, citată anterior (punctul 16).
(
12
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 13 ianuarie 2000, TK-Heimdienst (C-254/98, Rec., p. I-151, punctul 24).
(
13
)	Este vorba despre o reglementare care prevede că brutarii, măcelarii și comercianții de produse alimentare nu pot practica vânzarea ambulantă într-o circumscripție administrativă dată decât dacă își exercită activitatea comercială și într-o locație stabilă, în care expun de asemenea spre vânzare mărfurile oferite prin vânzarea ambulantă, locație situată în această circumscripție administrativă sau în una limitrofă care poate fi situată, dacă este cazul, în alt stat membru.
(
14
)	Hotărârea TK-Heimdienst, citată anterior (punctul 27). Această interpretare a domeniului de aplicare al articolului 28 CE a fost deja evidențiată în Hotărârea din 25 iulie 1991, Aragonesa de Publicidad Exterior și Publivía (C-1/90 și C-176/90, Rec., p. I-4151, punctul 24).
(
15
)	Articolul 3 alineatul (1) litera (c) CE.
(
16
)	Articolul 2 și articolul 6 alineatul (1) din Directiva 2001/83.
(
17
)	A se vedea în special Hotărârea Deutscher Apothekerverband, citată anterior (punctul 66 și jurisprudența citată).
(
18
)	Hotărârea din 8 iulie 2004, Comisia/Franța (C-166/03, Rec., p. I-6535, punctul 15).
(
19
)	Hotărârea din 10 decembrie 1968, Comisia/Italia (7/68, Rec., p. 617, 626).
(
20
)	Hotărârea din 7 martie 1989, Schumacher (215/87, Rec., p. 617, punctul 18), și Hotărârea Deutscher Apothekerverband, citată anterior (punctul 104).
(
21
)	A se vedea în special, în materie de fiscalitate directă, Hotărârea din 12 septembrie 2006, Cadbury Schweppes și Cadbury Schweppes Overseas (C-196/04, Rec., p. I-7995, punctul 40); în materie penală, Hotărârea din 2 februarie 1989, Cowan (186/87, Rec., p. 195, punctul 19), și în materie de securitate publică, Hotărârea din 11 ianuarie 2000, Kreil (C-285/98, Rec., p. I-69, punctele 15 și 16).
(
22
)	Hotărârea din 15 iulie 1964, Costa (6/64, Rec., p. 1141, 1159 și 1160).
(
23
)	A se vedea în acest sens Hotărârea Aragonesa de Publicidad Exterior și Publivía, citată anterior (punctul 16).
(
24
)	Această metodă de raționament se aplică tuturor libertăților de circulație și tuturor activităților economice. Astfel, de exemplu, în domeniul jocurilor de noroc, Curtea a admis că particularitățile de ordin moral, religios sau cultural, precum și consecințele prejudiciabile din punct de vedere moral și financiar pentru individ și societate asociate jocurilor de noroc și pariurilor pot fi de natură să justifice existența, în beneficiul autorităților naționale, a unei puteri de apreciere suficiente pentru a stabili cerințele pe care le presupune protecția consumatorului și a ordinii sociale. Cu toate acestea, Curtea a luat în considerare această putere de apreciere a statelor membre în cadrul examinării justificării restricției privind libertatea de stabilire și libera prestare a serviciilor determinată de legislația națională în cauză [Hotărârea din 6 martie 2007, Placanica și alții (C-338/04, C-359/04 și C-360/04, Rep., p. I-1891, punctele 47 și 48)].
(
25
)	Hotărârea din 7 iunie 2007, Comisia/Belgia (C-254/05, Rep., p. I-4269, punctul 33 și jurisprudența citată).
(
26
)	Hotărârea Deutscher Apothekerverband, citată anterior (punctul 103).
(
27
)	Hotărârea Rosengren și alții, citată anterior (punctul 43).
(
28
)	Ibidem (punctul 50).
(
29
)	Hotărârea Deutscher Apothekerverband, citată anterior (punctul 103 și jurisprudența citată).
(
30
)	Directiva din 16 septembrie 1985 privind coordonarea actelor cu putere de lege și actelor administrative referitoare la anumite activități din domeniul farmaciei (JO L 253, p. 34, Ediție specială, 06/vol. 1, p. 128).
(
31
)	Hotărârea din 28 aprilie 1998, Decker (C-120/95, Rec., p. I-1831, punctul 39).
(
32
)	Hotărârea din 19 aprilie 2007, Stamatelaki (C-444/05, Rep., p. I-3185, punctul 31 și jurisprudența citată).
(
33
)	Hotărârea din 13 mai 2003, Müller-Fauré și van Riet (C-385/99, Rec., p. I-4509, punctul 67 și jurisprudența citată).
(
34
)	Ibidem (punctele 77-80).
(
35
)	Ibidem (punctul 80).
(
36
)	34/79, Rec., p. 3795, punctul 21.