Ediție provizorie
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
DOMNUL MACIEJ SZPUNAR
prezentate la 13 noiembrie 2025(1)
Cauza C‑298/23
Inter IKEA Systems BV
împotriva
Algemeen Vlaams Belang VZW,
S,
T,
U,
V,
Vrijheidsfonds VZW
[cerere de decizie preliminară formulată de Nederlandstalige Ondernemingsrechtbank Brussel (Tribunalul Comercial Neerlandofon din Bruxelles, Belgia)]
„ Trimitere preliminară – Mărci – Efectele mărcii – Drepturi conferite de marcă – Dreptul de a se opune utilizării de către un terț a unui semn identic sau similar – Motiv justificat – Utilizarea unui astfel de semn de către un terț în cadrul unei campanii politice ”
I.      Introducere
1.        Jocul liber al dezbaterii politice constituie un element esențial al oricărei societăți democratice. Actorii de pe scena politică recurg la diverse forme de exprimare, cum ar fi exagerarea sau umorul, pentru a ajunge la un electorat cât mai larg posibil, pentru a atrage atenția asupra problemelor de interes general, pentru a‑și pune în valoare capacitatea de a le rezolva sau pentru a‑și critica adversarii. Cu toate acestea, există limite pentru aceste dezbateri în raport cu normele care le sunt aplicabile și cu drepturile altora. Or, astfel cum ilustrează prezenta cauză, uneori este dificil să se stabilească aceste limite, în măsura în care ele sunt rezultatul unui arbitraj între diferite drepturi și interese opuse. Prezenta cerere de decizie preliminară privește interpretarea dispozițiilor Directivei (UE) 2015/2436(2) și ale Regulamentului (UE) 2017/1001(3) și oferă astfel Curții ocazia de a preciza criteriile relevante pentru evaluarea comparativă a libertății de exprimare în raport cu drepturile conferite titularilor mărcilor de renume.
II.    Cadrul juridic
A.      Dreptul Uniunii Europene
1.      Directiva 2015/2436
2.        Articolul 10 din Directiva 2015/2436, intitulat „Drepturi conferite de marcă”, are următorul cuprins:
„(1)      Înregistrarea unei mărci conferă titularului său drepturi exclusive asupra acesteia.
(2)      Fără a aduce atingere drepturilor titularilor dobândite înainte de data depunerii cererii sau de data de prioritate a mărcii înregistrate, titularul unei mărci înregistrate este îndreptățit să împiedice orice terț să utilizeze în cursul schimbului comercial, fără consimțământul său, un semn pentru produse sau servicii în cazul în care:
(a)      semnul este identic cu marca și este utilizat pentru produse sau servicii identice cu cele pentru care aceasta este înregistrată;
(b)      semnul este identic cu sau similar cu marca și este utilizat pentru produsele sau serviciile care sunt identice sau similare cu produsele sau serviciile pentru care marca este înregistrată, în cazul în care există un risc de confuzie din partea publicului; riscul de confuzie cuprinde riscul de asociere între semn și marcă;
(c)      semnul este identic sau similar cu marca, indiferent dacă este utilizat sau nu pentru produse sau servicii care sunt identice, sunt similare sau nu sunt similare cu cele pentru care marca este înregistrată, în cazul în care aceasta se bucură de renume în statul membru respectiv și, prin utilizarea semnului fără motiv justificat, se obțin foloase necuvenite din caracterul distinctiv sau renumele mărcii ori se aduce atingere acestuia.
(3)      În temeiul alineatului (2), se poate interzice în special:
(a)      să se aplice semnul pe produse sau pe ambalajul acestora;
(b)      să se ofere produsele, să fie comercializate sau să fie deținute în acest scop ori să se ofere sau să se furnizeze servicii sub acest semn;
(c)      să se importe sau să se exporte produsele sub acest semn;
(d)      să se utilizeze semnul ca denumire comercială sau ca nume al unei societăți ori ca parte a unei denumiri comerciale sau a numelui unei societăți;
(e)      să se utilizeze semnul în documentele de afaceri sau în publicitate;
(f)      să se utilizeze semnul în publicitatea comparativă într‑un mod care contravine Directivei 2006/114/CE[(4)].
[…]
(6)      Alineatele (1), (2), (3) și (5) nu aduc atingere dispozițiilor în orice stat membru referitoare la protecția împotriva utilizării unui semn în alte scopuri decât acelea de a distinge produsele sau serviciile, atunci când utilizarea acestui [semn] fără motive întemeiate atrage foloase necuvenite din caracterul distinctiv sau din renumele mărcii ori aduce atingere acestora.”
2.      Regulamentul 2017/1001
3.        Articolul 9 din Regulamentul 2017/1001, intitulat „Drepturi conferite de o marcă UE”, prevede:
„(1)      Înregistrarea unei mărci UE conferă titularului său drepturi exclusive.
(2)      Fără a aduce atingere drepturilor titularilor dobândite înainte de data depunerii cererii sau de data de prioritate a mărcii UE, titularul respectivei mărci UE are dreptul să împiedice orice terț să utilizeze un semn în cadrul comerțului, fără consimțământul său, pentru produse sau servicii în cazul în care:
(a)      semnul este identic cu marca UE și este utilizat pentru produse sau servicii identice cu cele pentru care marca UE este înregistrată;
(b)      semnul este identic cu sau similar cu marca UE și este utilizat în legătură cu produsele sau serviciile care sunt identice sau similare cu produsele sau serviciile pentru care marca UE este înregistrată, în cazul în care există un risc de confuzie din partea publicului; riscul de confuzie cuprinde riscul de asociere între semn și marcă;
(c)      semnul este identic sau similar cu marca UE, indiferent dacă este utilizat sau nu pentru produse sau servicii care sunt identice, similare sau nu sunt similare cu cele pentru care marca UE este înregistrată, în cazul în care aceasta se bucură de renume în Uniune și, prin utilizarea semnului fără motiv justificat, se obțin foloase necuvenite din caracterul distinctiv sau renumele mărcii UE ori se aduce atingere acestuia.
(3)      În temeiul alineatului (2), pot fi interzise, în special, următoarele:
(a)      aplicarea semnului pe produse sau pe ambalajul acestor produse;
(b)      oferirea produselor, introducerea lor pe piață sau păstrarea lor cu această destinație sub acest semn ori oferirea sau asigurarea de servicii sub semnul respectiv;
(c)      importul sau exportul de produse sub acest semn;
(d)      utilizarea semnului ca denumire comercială sau ca nume de societate ori ca parte a unei denumiri comerciale sau a numelui unei societăți;
(e)      utilizarea semnului în documente comerciale și în publicitate;
(f)      utilizarea semnului în publicitatea comparativă într‑o manieră care contravine [Directivei 2006/114].
[…]”
B.      Convenția Benelux
4.        Articolul
2.20 din Convenția Benelux în materie de proprietate intelectuală (mărci și desene sau modele industriale)(5) (denumită în continuare „Convenția Benelux”), intitulat „Drepturi conferite de marcă”, prevede:
„1.      Înregistrarea unei mărci menționate la articolul
2.2 conferă titularului său drepturi exclusive asupra acesteia.
2.      Fără a aduce atingere drepturilor titularilor dobândite înainte de data depunerii cererii sau de data de prioritate a mărcii înregistrate și fără a aduce atingere eventualei aplicări a dreptului comun în materie de răspundere civilă, titularul unei mărci înregistrate este îndreptățit să împiedice orice terț să utilizeze un semn fără consimțământul său în cazul în care:
[…]
c.      semnul este identic sau similar cu marca, indiferent dacă este utilizat sau nu pentru produse sau servicii care sunt identice, similare sau nu sunt similare cu cele pentru care marca este înregistrată, în cazul în care aceasta se bucură de renume pe teritoriul Benelux și, prin utilizarea semnului în cadrul comerțului fără motiv justificat, se obțin foloase necuvenite din caracterul distinctiv sau renumele mărcii ori se aduce atingere acestuia;
d.      semnul este utilizat în alte scopuri decât acelea de a distinge produsele sau serviciile, atunci când utilizarea acestui semn fără motiv justificat atrage foloase necuvenite din caracterul distinctiv sau din renumele mărcii ori aduce atingere acestora.
[…]”
III. Situația de fapt din cauza principală, întrebarea preliminară și procedura în fața Curții
5.        Inter IKEA Systems BV (denumită în continuare „IKEA”), cunoscută publicului larg pentru mobila sa de tipul „do‑it‑yourself”, livrată în seturi de asamblare cu instrucțiuni, este titulara a trei mărci Benelux și a unei mărci a Uniunii Europene, înregistrate pentru mai multe clase de produse și servicii.
6.        La 14 noiembrie 2022, partidul politic Vlaams Belang a prezentat public, în cadrul unei conferințe de presă, programul său de reformă a politicii în materie de azil și imigrație în Belgia, intitulat „IKEA‑PLAN – Immigratie Kan Echt Anders („Plan‑IKEA – Imigrația poate fi cu adevărat schimbată”), care includea 15 propuneri politice descrise ca fiind „gata de a fi asamblate”. Pe ilustrațiile care însoțeau această prezentare figurau mărcile al căror titular este IKEA, precum și personaje asemănătoare celor care figurează în instrucțiunile de montare a produselor acestei societăți.
Un document care cuprinde un plan politic mai dezvoltat care menționa această prezentare a fost publicat pe un site internet. În plus, această conferință de presă a fost menționată pe canalele de pe platformele de comunicare socială ale Vlaams Belang și ulterior retransmisă de persoane interesate.
7.        La 22 noiembrie 2022, IKEA a introdus la Nederlandstalige Ondernemingsrechtbank Brussel (Tribunalul Comercial Neerlandofon din Bruxelles, Belgia), instanța de trimitere, o acțiune în contrafacere îndreptată împotriva Vrijheidsfonds și Algemeen Vlaams Belang, două asociații fără scop lucrativ, precum și împotriva persoanelor fizice care reprezintă Vlaams Belang(6). Instanța de trimitere a declarat această acțiune admisibilă numai în privința Vrijheidsfonds, care a desfășurat campania Vlaams Belang în numele și pe seama acestui partid politic sau a liderilor săi.
8.        Instanța de trimitere arată că Vrijheidsfonds a recunoscut că a utilizat mărcile al căror titular este IKEA fără consimțământul acesteia și s‑a angajat să înceteze să le utilizeze până la decizia instanței de trimitere prin care se finalizează judecata în cauza principală. Vrijheidsfonds ar fi utilizat renumele acestor mărci pentru a‑și consolida mesajul și a intensifica diseminarea acestuia, ceea ce ar constitui un „motiv justificat”, în sensul articolului
9 alineatul
(2) litera (c) din Regulamentul 2017/1001, precum și al articolului
10 alineatul
(2) litera (c) și al articolului
10 alineatul
(6) din Directiva 2015/2436.
9.        În această privință, instanța de trimitere consideră că, deși dreptul exclusiv al titularului unei mărci este un drept de proprietate garantat la articolul
17 alineatul
(2) din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (denumită în continuare „carta”), acesta nu este însă absolut.
10.      Astfel, exercitarea acestui drept ar fi limitată la situațiile în care utilizarea mărcii de către un terț, în special în cazul în care aceasta se bucură de renume, aduce atingere funcțiilor sale. În plus, funcția mărcii de indicare a originii, în măsura în care este legată de principiul specialității, nu ar putea fi compromisă decât în prezența unui risc de confuzie în percepția consumatorului cu privire la originea produsului care poartă semnul. O atingere adusă funcției de investiție a mărcii ar putea fi avută în vedere doar atunci când utilizarea de către un terț a unui semn identic cu marca pentru produse sau servicii identice sau similare cu cele pentru care este înregistrată această marcă îngreunează în mod substanțial utilizarea mărcii de către titular pentru a dobândi sau pentru a conserva o reputație de natură să atragă sau să fidelizeze consumatorii. De asemenea, o atingere adusă funcției de publicitate ar permite titularului să împiedice utilizarea mărcii doar dacă această utilizare aduce atingere mărcii ca element de promovare a vânzărilor sau ca instrument de strategie comercială a titularului său.
11.      Instanța de trimitere arată că protecția împotriva utilizării pentru alte tipuri de produse și servicii este în plus limitată de posibilitatea terțului de a invoca un „motiv justificat”.
12.      Această instanță arată că noțiunea de „motiv justificat” trebuie interpretată în conformitate cu principiul fundamental al libertății de exprimare, protejat la articolul
10 din Convenția europeană pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale, semnată la Roma la 4 noiembrie 1950 (denumită în continuare „CEDO”),
și la articolul
11 din cartă, și că, în consecință, prezenta cauză privește un conflict între drepturi fundamentale de același rang, și anume libertatea de exprimare și dreptul de proprietate.
13.      În această privință, instanța menționată arată că, în cadrul lucrărilor pregătitoare ale Directivei 2015/2436, Parlamentul European intenționase să includă utilizarea parodică a unei mărci printre excepțiile de la dreptul exclusiv(7), astfel cum prevede legea federală care reglementează mărcile în Statele Unite ale Americii, Lanham Act din 1946 (15 U.S.C.1125). Această propunere nu a fost însă reținută, iar împrejurările care pot intra în sfera noțiunii de „motiv justificat” atunci când este în discuție parodierea unei mărci nu ar fi încă definite.
14.      Potrivit aceleiași instanțe, Curtea a abandonat totuși, în Hotărârea Leidseplein Beheer și de Vries(8), interpretarea restrictivă a acestei noțiuni și a furnizat precizări, arătând că aceasta „nu poate include numai motive obiectiv imperative, ci poate să privească și interesele subiective ale unui terț care utilizează un semn identic sau similar cu marca de renume”.
15.      Instanța de trimitere subliniază de asemenea că noțiunea de „motiv justificat” face obiectul unor interpretări divergente în Țările de Jos și în Belgia, instanțele belgiene interpretând această noțiune într‑un mod foarte restrictiv.
16.      Această instanță observă de asemenea că, în Hotărârea Moët Hennessy Champagne Service/Cedric Art(9), Curtea de Justiție Benelux a statuat că „libertatea artistică constituie un motiv justificat în sensul [articolului
2.20 alineatul (2) litera (d) din Convenția Benelux] pentru utilizarea unui semn identic sau similar cu marca, în alte scopuri decât cele de a distinge produse sau servicii, dacă expresia artistică este rezultatul original al unui proces de formatare creativă al cărui scop nu este să aducă atingere mărcii sau titularului său”.
17.      Modul de redactare a chestiunilor de interpretare aflate la originea acestei hotărâri este aproape identic cu cel al prezentei întrebări preliminare. Fără a se pronunța cu privire la pertinența criteriilor specifice vizate de aceste întrebări, Curtea de Justiție Benelux ar fi reținut o interpretare largă a noțiunii de „motiv justificat”, considerând că motivul legat de libertatea de exprimare nu ar putea fi înlăturat decât dacă terțul ar avea intenția de a‑l prejudicia pe titularul mărcii.
18.      În aceste împrejurări, Nederlandstalige Ondernemingsrechtbank Brussel (Tribunalul Comercial Neerlandofon din Bruxelles), prin decizia din 4 mai 2023, primită de Curte la 8 mai 2023, a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare:
„Libertatea de exprimare, inclusiv libertatea de a enunța opinii politice și de a folosi parodia politică, astfel cum este garantată de articolul 10 din [CEDO] și de articolul 11 din [cartă], poate constitui un «motiv justificat» pentru a utiliza un semn identic sau similar cu o marcă de renume în sensul articolului 9 alineatul (2) litera (c) din [Regulamentul 2017/1001], precum și al articolului 10 alineatul (2) litera (c) și alineatul (6) din [Directiva 2015/2436]?
Dacă este cazul, care sunt criteriile pe care trebuie să le ia în considerare instanța națională pentru a evalua echilibrul dintre drepturile fundamentale și importanța care trebuie acordată fiecăruia dintre aceste criterii?
În special, instanța națională poate lua în considerare criteriile de mai jos și/sau există criterii suplimentare:
–        măsura în care exprimarea are un caracter sau scop comercial;
–        măsura în care între părți sunt în joc motive de concurență;
–        măsura în care exprimarea este de interes general, este relevantă din punct de vedere social sau lansează o dezbatere;
–        raportul dintre criteriile de mai sus;
–        nivelul de notorietate a mărcii invocate;
–        amploarea utilizării nelegale, intensitatea și caracterul sistematic al utilizării și nivelul extinderii, în funcție de teritoriu, timp și volum, luându‑se în considerare de asemenea măsura în care aceasta este proporțională cu mesajul pe care îl urmărește exprimarea;
–        măsura în care exprimarea și împrejurările care însoțesc această exprimare, precum intitularea exprimării și promovarea acesteia, aduc atingere reputației, caracterului distinctiv și imaginii mărcilor invocate («funcția de publicitate»);
–        măsura în care exprimarea are o contribuție originală proprie și măsura în care se încearcă evitarea confuziei sau asocierii cu mărcile invocate sau impresia că există o legătură comercială sau de altă natură între exprimare și titularul mărcii («funcția de indicare a originii»), luându‑se în considerare și modul în care titularul mărcii a dobândit o anumită imagine și reputație prin publicitate și comunicare.”
19.      IKEA, Vrijheidsfonds, precum și Comisia Europeană au depus observații scrise. Aceleași părți interesate au fost reprezentate în ședința care a avut loc la 10 iunie 2025.
IV.    Analiză
20.      Prin intermediul întrebării preliminare, instanța de trimitere solicită Curții în esență să stabilească care sunt criteriile care trebuie luate în considerare pentru a aprecia existența unui „motiv justificat”, în sensul articolului
9 alineatul
(2) litera (c) din Regulamentul 2017/1001, precum și al articolului
10 alineatul
(2) litera (c) și alineatul
(6) din Directiva 2015/2436, în ceea ce privește utilizarea unui semn de către o asociație care acționează în numele și pe seama unui partid politic în scopul diseminării și promovării programului acestuia.
21.      Înainte de a începe analiza acestei întrebări, trebuie să se examineze admisibilitatea sa, care este contestată de IKEA.
A.      Cu privire la admisibilitate
22.      În observațiile sale scrise, IKEA arată că a declarat apel împotriva hotărârii prin care a fost formulată prezenta cerere de decizie preliminară și că, prin urmare, instanța de trimitere trebuie să se desesizeze de litigiul principal ca urmare a efectului devolutiv al acestui apel și că, așadar, nu ar mai fi necesară pronunțarea cu privire la fond. În plus, IKEA susține, făcând trimitere la Ordonanța Nationale Loterij(10), că, chiar fără să se retragă această cerere, nu este necesar să se răspundă la aceasta, întrucât justificarea trimiterii preliminare nu este formularea unor opinii consultative cu privire la probleme generale sau ipotetice, ci nevoia inerentă soluționării efective a unui contencios.
23.      Potrivit unei jurisprudențe constante, Curtea trebuie să rămână fidelă deciziei de trimitere, care trebuie să își producă efectele atât timp cât nu a fost reformată(11). Arătând că apelul formulat de IKEA a fost respins ca inadmisibil, instanța de trimitere apreciază că revine Curții sarcina de a se pronunța cu privire la întrebarea preliminară și nu și‑a reformat decizia de trimitere.
24.      Pe de altă parte, spre deosebire de cauza în care s‑a dat Ordonanța
Nationale Loterij(12), care privea un litigiu soluționat de o instanță de apel care și‑a asumat prin aceasta responsabilitatea de a asigura respectarea dreptului Uniunii(13), litigiul din prezenta cauză nu este încă soluționat, în special în ceea ce privește aspectele vizate de întrebarea preliminară.
25.      Rezultă că întrebarea preliminară este admisibilă și că este necesară pronunțarea cu privire la cerere.
B.      Cu privire la fond
1.      Conținutul întrebării preliminare
26.      Prezenta trimitere preliminară privește interpretarea dispozițiilor Directivei 2015/2436 și ale Regulamentului 2017/1001. Astfel, pe de o parte, mărcile Benelux a căror titulară este IKEA fac parte din sistemul de protecție al Convenției Benelux, adoptat în temeiul directivelor cu privire la mărci(14), astfel încât Directiva 2015/2436 stabilește regimul aplicabil acestor mărci,
și, pe de altă parte, marca Uniunii Europene a cărei titulară este IKEA intră în domeniul de aplicare al Regulamentului 2017/1001.
27.      Astfel cum reiese din articolul 10 alineatul (1) din Directiva 2015/2436 și din articolul 9 alineatul (1) din Regulamentul 2017/1001 înregistrarea unei mărci naționale sau a unei mărci a Uniunii Europene conferă titularului său drepturi exclusive asupra acesteia. Cu toate acestea, aceste două instrumente juridice prevăd că exercitarea acestui drept este supusă anumitor restricții.
28.      În această privință, dreptul exclusiv permite titularului mărcii să își protejeze interesele specifice în calitate de titular al acesteia, cu alte cuvinte garantarea faptului că aceasta își poate îndeplini funcțiile specifice. Prin urmare, exercitarea acestui drept trebuie să fie rezervată pentru cazurile în care utilizarea semnului de către un terț aduce atingere sau este susceptibilă să aducă atingere uneia dintre funcțiile mărcii. Printre aceste funcții figurează funcția esențială a mărcii, care constă în a garanta consumatorilor proveniența produsului sau a serviciului în cauză, precum și în special aceea care constă în garantarea calității acestui produs sau acestui serviciu ori aceea de comunicare, de investiție sau de publicitate(15).
29.      În consecință, în temeiul articolului
10 alineatul
(2) literele (a) și (b) din Directiva 2015/2436 și al articolului
9 alineatul
(2) literele (a) și (b) din Regulamentul 2017/1001, titularul unei mărci naționale sau al unei mărci a Uniunii Europene se poate opune utilizării unui semn identic pentru produse sau servicii identice cu cele pentru care a fost înregistrată marca și, în cazul în care există un risc de confuzie, utilizării unui semn identic sau similar cu marca pentru produsele sau serviciile care sunt identice sau similare cu astfel de produse sau de servicii.
30.      În sistemul dreptului mărcilor naționale și al mărcilor Uniunii Europene, protecția mărcilor de renume este mai extinsă decât aceea a mărcilor obișnuite(16). Astfel, în temeiul articolului
10 alineatul
(2) litera (c) din Directiva 2015/2436 și al articolului
9 alineatul
(2) litera (c) din Regulamentul 2017/1001, titularul unei mărci de renume se poate opune utilizării unui semn de către un terț chiar și în lipsa identității dintre semn și marcă și a riscului de confuzie. Aceste dispoziții prevăd de asemenea că titularii mărcilor de renume pot interzice utilizarea în cadrul comerțului de către terți a unor semne identice sau similare cu aceste mărci dacă prin această utilizare se obțin foloase necuvenite din caracterul distinctiv sau din renumele acestor mărci („parazitism” sau „free‑riding”) ori se aduce atingere acestui caracter distinctiv („diluare”, „uzare lentă” sau „interferență”) sau acestui renume („defăimare” sau „degradare”)(17).
31.      Cu toate acestea, atât Directiva 2015/2436, cât și Regulamentul 2017/1001 au drept scop în general realizarea unui echilibru între, pe de o parte, interesele titularului unei mărci de a apăra funcția esențială a acesteia și, pe de altă parte, interesele altor operatori economici de a dispune de semne care pot desemna produsele și serviciile lor.
32.      Interesele unui terț de a utiliza în cadrul comerțului un semn similar cu o marcă de renume sunt luate în considerare prin posibilitatea utilizatorului semnului respectiv de a invoca un „motiv justificat”(18). Astfel, atunci când titularul mărcii de renume a reușit să demonstreze existența uneia dintre atingerile avute în vedere la articolul 10 alineatul (2) litera (c) din directiva 2015/2436 și la articolul 9 alineatul (2) litera (c) din Regulamentul 2017/1001, revine terților care au utilizat un semn similar cu marca de renume obligația de a dovedi că utilizarea unui astfel de semn are un motiv justificat în sensul acestor dispoziții(19).
33.      Astfel, noțiunea de „motiv justificat”, prin care instanța de trimitere urmărește să concilieze dreptul de proprietate și libertatea de exprimare, se află în centrul prezentei cauze.
34.      Înainte de a trece la interpretarea acestei noțiuni, ni se pare util să prezentăm o scurtă trecere în revistă a condițiilor generale de aplicare a dispozițiilor din dreptul mărcilor pentru „a pregăti terenul” – metaforic vorbind – pentru analiza care va urma.
35.      Utilizarea unui semn identic sau similar cu o marcă, în special o marcă de renume, căreia titularul i se poate opune în temeiul articolului
10 alineatul
(2) din Directiva 2015/2436 și al articolului
9 alineatul
(2) din Regulamentul 2017/1001 trebuie, pe de o parte, să intervină „în cadrul comerțului” și, pe de altă parte, să fie făcută pentru „produse sau servicii”. În acest cadru, trebuie să se observe că distincția dintre aceste două condiții de aplicare nu este clară și că, astfel cum vom arăta în continuare(20), acestea par să se suprapună parțial în anumite contexte.
36.      Deși întrebarea preliminară nu privește condițiile generale de aplicare a articolului
10 alineatul
(2) din Directiva 2015/2436 și a articolului
9 alineatul
(2) din Regulamentul 2017/1001, aceste dispoziții nu sunt lipsite de relevanță atunci când se urmărește un just echilibru între drepturile conferite de o marcă și libertatea de exprimare. Astfel, autorii de doctrină au observat că, în anumite situații care par să vizeze un conflict între dreptul de proprietate și libertatea de exprimare, nu exista niciun conflict, întrucât utilizarea semnului nu se făcea în cadrul comerțului(21) sau pentru produse sau servicii(22).
37.      Pe de altă parte, examinarea acestor două condiții generale s‑ar putea dovedi utilă pentru instanța de trimitere, în măsura în care acțiunea cu care este sesizată se întemeiază atât pe dispozițiile dreptului mărcilor referitoare la dreptul exclusiv al unui titular, cât și pe articolul
2.20 alineatul (2) litera (d) din Convenția Benelux, referitor la atingerile prevăzute la articolul
10 alineatul
(6) din Directiva 2015/2436 și care rezultă din utilizarea unui semn „în alte scopuri decât cele de a distinge produsele sau serviciile”, care nu impune ca această utilizare să intervină în cadrul comerțului(23).
38.      În această privință, părțile din litigiul principal nu au fost de acord în ședință cu privire la aspectul dacă cele două condiții în discuție sunt îndeplinite în speță. Potrivit Vrijheidsfonds, utilizarea în cauză nu ține de domeniul privat, ci de cadrul comercial, în măsura în care această utilizare avea ca obiectiv obținerea unui avantaj economic. În schimb, IKEA susține că mărcile al căror titular este nu au fost utilizate pentru a distinge bunuri și servicii, astfel încât acțiunea sa ar trebui apreciată în raport cu articolul
2.20 alineatul (2) litera (d) din Convenția Benelux, al cărui mod de redactare corespunde cu cel al articolului
10 alineatul
(6) din Directiva 2015/2436.
39.      Trebuie să se observe că întrebarea preliminară vizează de asemenea această din urmă dispoziție, precum și noțiunea de „motive întemeiate” care figurează în cuprinsul său.
40.      Articolul
10 din Directiva 2015/2436 prevede la alineatul (6) printre altele că alineatele (1) și (2) ale acestuia nu aduc atingere dispozițiilor naționale referitoare la protecția împotriva utilizării unui semn în alte scopuri decât acelea de a distinge produsele sau serviciile, atunci când această utilizare fără motive întemeiate atrage foloase necuvenite din caracterul distinctiv sau din renumele mărcii ori aduce atingere acestora.
41.      Legiuitorul Uniunii a intenționat astfel să amintească faptul că protecția unei mărci împotriva utilizărilor unui semn în alte scopuri decât acela de a distinge produsele sau serviciile nu face obiectul armonizării realizate de dreptul Uniunii. Lectura articolului
10 alineatul
(6) din Directiva 2015/2436 în lumina considerentului (40) al acesteia(24) și a jurisprudenței referitoare la dispoziția similară din actul care a precedat această directivă confirmă această interpretare(25).
42.      În consecință, atunci când semnul nu este utilizat pentru a distinge produse sau servicii, trebuie să se țină seama de sistemele juridice ale statelor membre pentru a determina întinderea și, dacă este cazul, conținutul protecției acordate titularilor de mărci. În acest domeniu, statele membre pot decide dacă să adopte sau nu o legislație; în cazul în care adoptă o legislație, în condițiile pe care le stabilesc, acestea pot impune existența fie a unei identități între semn și marcă, fie a unei similitudini, fie a unei alte legături(26) și de asemenea să decidă dacă să preia sau nu noțiunea de „motive întemeiate”.
43.      În acest stadiu se impun două observații.
44.      În primul rând, Directiva 2015/2436 nu atribuie consecințe juridice utilizării – cu sau fără motive întemeiate – a unui semn în alte scopuri decât acela de a distinge produsele sau serviciile. Pe de altă parte, în măsura în care, a priori, noțiunea de „motive întemeiate”, care figurează la articolul
10 alineatul
(6) din această directivă, nu are un sens juridic propriu, identificarea, prin intermediul interpretării dreptului Uniunii, a criteriilor de apreciere a existenței unui „motiv întemeiat”, în sensul acestei dispoziții, nu ar fi posibilă. Prin urmare, propunem să nu se interpreteze dispoziția menționată.
45.      În al doilea rând, un stat membru poate decide să introducă noțiunea de „motive întemeiate” în legislația sa națională privind protecția mărcilor împotriva utilizării unui semn în alte scopuri decât acela de a distinge produsele sau serviciile și să considere că această noțiune este utilizată în sensul articolului
10 alineatul
(2) litera (c) din Directiva 2015/2436. În acest caz, interpretarea acestei dispoziții ar putea fi utilă instanței naționale sesizate cu o acțiune întemeiată pe această legislație. Cu toate acestea, pe de o parte, legislația menționată nu ar intra în domeniul de aplicare al acestei directive și, în lipsa altor dispoziții aplicabile ale dreptului Uniunii, s‑ar înscrie în afara acestui drept. În acest al doilea caz, carta nu ar fi aplicabilă(27). Pe de altă parte, în cadrul examinării existenței unui „motiv întemeiat” care se întemeiază pe evaluarea comparativă a libertății de exprimare cu alte drepturi, instanța națională trebuie să țină seama de faptul că această ponderare nu este efectuată în situații în care semnul este utilizat „în cadrul comerțului” și „pentru produse și servicii”, în sensul Directivei 2015/2436. Rezultatul acestei ponderări poate, așadar, să nu fie identic cu cel care rezultă din urmărirea unui just echilibru între libertatea de exprimare și drepturile conferite în temeiul acestei directive. Astfel cum vom arăta în continuare(28), în conformitate cu jurisprudența Curții Europene a Drepturilor Omului (denumită în continuare „Curtea EDO”), exercitarea acestei libertăți care se întemeiază pe utilizarea unui semn în afara domeniului comercial poate beneficia de o protecție mai extinsă decât cea care intervine în acest domeniu.
46.      Din motive de exhaustivitate și pentru a oferi un răspuns util instanței de trimitere, vom examina dacă utilizarea unui semn identic sau similar cu o marcă în cadrul unei campanii politice desfășurate de o asociație în numele și pe seama unui partid politic și a liderilor acestuia constituie o utilizare în cadrul comerțului și pentru produse sau servicii, în sensul dispozițiilor dreptului mărcilor.
2.      Utilizarea unui semn în cadrul comerțului și pentru produse sau servicii
47.      Din decizia de trimitere și din dezbaterile din cadrul ședinței reiese că obiectul statutar al Vrijheidsfonds constă în susținerea financiară și materială a Vlaams Belang(29). În această calitate, Vrijheidsfonds a desfășurat campania în cauză în numele și pe seama acestui partid politic. De altfel, pârâtele din litigiul principal par să fie de acord cu privire la faptul că mărcile în cauză au fost utilizate pentru a consolida mesajul partidului politic menționat, pentru a‑i „crește ecoul” și pentru a‑l disemina.
48.      Pentru a stabili dacă utilizarea unui semn identic sau similar cu o marcă, în cadrul unei campanii politice, de către o asociație care a desfășurat această campanie în numele și pe seama unui partid politic constituie o utilizare în cadrul comerțului și pentru produse sau servicii, căreia titularul acestei mărci i se poate opune, în temeiul articolului
10 alineatul
(2) litera (c) din Directiva 2015/2436 și al articolului
9 alineatul
(2) litera (c) din Regulamentul 2017/1001, trebuie să se examineze împrejurările următoare: în primul rând, faptul că semnul este utilizat de o asociație fără scop lucrativ, în al doilea rând, această asociație acționează în numele și pe seama unui terț
și, în al treilea rând, ea acționează în scopul promovării unui mesaj politic în interesul terțului respectiv.
a)      Utilizarea unui semn de către o entitate fără scop lucrativ
49.      Potrivit unei jurisprudenței constante utilizarea unui semn are loc în cadrul comerțului atunci când această utilizare are loc nu în domeniul privat, ci în contextul unei activități comerciale care vizează un avantaj economic(30). Drepturile exclusive conferite de o marcă pot fi invocate, în principiu, de titularul acestei mărci numai față de operatori economici și, în consecință, doar în contextul unei activități comerciale(31). În cazul în care operațiunile efectuate depășesc, prin volum, frecvență sau alte caracteristici, sfera unei activități private, cel care le realizează se situează în cadrul comerțului(32).
50.      În această privință, pe de o parte, prin însăși natura sa, o activitate care se înscrie în cadrul unei campanii politice nu se desfășoară în domeniul privat. Acest lucru este neîndoielnic în ceea ce privește o conferință de presă organizată pentru a asigura o diseminare cât mai largă a anunțului privind un nou program politic care este apoi pus la dispoziție online.
51.      Pe de altă parte, s‑ar putea ridica problema dacă o astfel de activitate, deși depășește sfera unei activități private, prezintă aspectul economic necesar pentru a se considera că intră în cadrul comerțului.
52.      Cu toate acestea, împrejurarea că Vrijheidsfonds nu urmărește un scop lucrativ nu este determinantă pentru a stabili dacă această asociație a utilizat mărcile vizate în cadrul comerțului.
53.      Deși Curtea nu a avut încă ocazia să examineze problema utilizării mărcilor de către entități fără scop lucrativ în cadrul comerțului, utilizare căreia un titular i se poate opune în temeiul dispozițiilor vizate de prezenta întrebare preliminară, ea a furnizat concluzii utile în această privință în Hotărârea Verein Radetzky‑Orden(33), referitoare la noțiunea de utilizare efectivă.
54.      Pentru a pune considerațiile referitoare la această noțiune în contextul lor, trebuie amintit că titularul unei mărci poate fi decăzut din drepturile sale dacă, pe o perioadă neîntreruptă de cinci ani, marca nu a fost utilizată efectiv în statul membru în cauză pentru produsele sau serviciile pentru care aceasta este înregistrată(34).
55.      În această privință, pe de o parte, independent de eventualul aspect financiar al activității unei asociații fără scop lucrativ, asupra căruia vom reveni mai departe(35), Curtea a precizat că o marcă face obiectul unei utilizări efective în cazul în care o astfel de asociație o utilizează în relațiile sale cu publicul, pentru a anunța manifestări, în documentele sale de afaceri, precum și pe materiale publicitare, iar membrii săi o arborează pe insigne pe care le poartă cu ocazia colectării și a distribuirii de donații(36).
În acest context, Curtea a subliniat că faptul de a oferi produse sau servicii fără scop lucrativ nu este determinant. Într‑adevăr, împrejurarea că o asociație caritabilă nu urmărește un scop lucrativ nu exclude faptul că aceasta poate avea ca obiectiv crearea și ulterior păstrarea unui debușeu pentru produsele sau pentru serviciile sale pentru care marca a fost înregistrată(37). Nu este exclus, potrivit Curții, nici ca mărcile înregistrate de o asociație fără scop lucrativ să aibă o rațiune de a exista în sensul că pot proteja asociația împotriva utilizării eventuale de către terți a unor semne identice sau similare în cadrul comerțului(38).
56.      Dacă, pentru a nu pierde dreptul exclusiv pe care îl are în baza mărcii sale, o asociație fără scop lucrativ se poate prevala de utilizarea acesteia în scopul identificării și promovării produselor sau serviciilor sale, ea – și orice alt titular al unei mărci – ar trebui de asemenea să se poată prevala de dreptul său exclusiv pentru a se proteja împotriva unei utilizări fără scop lucrativ a mărcii sale de către un terț în scopul identificării sau promovării produselor ori serviciilor acestuia. În acest scop, trebuie să se considere că și o astfel de utilizare a unui semn de către acest terț are loc în cadrul comerțului.
57.      Această interpretare este confirmată de jurisprudența mai generală a Curții referitoare la condițiile de apreciere a caracterului efectiv al utilizării unei mărci. Astfel, această apreciere trebuie să se bazeze pe ansamblul faptelor și împrejurărilor adecvate pentru a stabili realitatea exploatării comerciale a acesteia(39). Amintim(40) că, potrivit Curții, utilizarea de către o asociație fără scop lucrativ în vederea identificării sau promovării produselor ori serviciilor acesteia și a diferențierii acestora de alte produse ori servicii care au o altă proveniență constituie o astfel de exploatare comercială.
58.      Din considerațiile care precedă reiese că o asociație fără scop lucrativ poate de asemenea utiliza un semn în cadrul comerțului atunci când acest semn este utilizat în mod public și în vederea identificării și promovării produselor sau serviciilor sale.
59.      Din rațiuni de exhaustivitate și tot în ceea ce privește scopul său nelucrativ, Vrijheidsfonds a precizat în ședință că parlamentul belgian acordă partidelor politice o alocație în funcție de succesul lor electoral. Prin urmare, există o legătură indirectă, dar identificabilă între eforturile dedicate campaniilor politice și fondurile puse la dispoziția unui anumit partid politic sau a entităților care îl sprijină. Aceasta constituie un motiv suplimentar pentru a se considera că Vrijheidsfonds a utilizat semne într‑un cadru asimilabil celui al comerțului. Astfel, în ceea ce privește o situație similară, în Hotărârea Verein Radetzky‑Orden(41), Curtea a atras atenția asupra împrejurării că diverse tipuri de asociații fără scop lucrativ care, la prima vedere, furnizează servicii gratuit sunt în realitate finanțate prin subvenții sau primesc remunerații sub diverse forme.
60.      Având în vedere faptul că Vrijheidsfonds recunoaște că a desfășurat campania în numele și pe seama Vlaams Belang, se ridică acum problema dacă se consideră că o utilizare a avut loc în cadrul comerțului și atunci când un terț utilizează un semn identic sau similar cu o marcă nu în interesul său, ci în interesul unei alte persoane.
b)      Utilizarea unui semn în numele și pe seama unui terț
61.      În ceea ce privește aspectul dacă se poate considera că persoana în cauză a utilizat ea însăși un semn identic cu o marcă, în condițiile în care era în discuție interesul economic al unui terț, Curtea a precizat că, pentru constatarea unei utilizări în cadrul comerțului, proprietatea produselor pe care este aplicată marca este lipsită de relevanță(42).
62.      Dacă, având în vedere considerațiile pe care le‑am prezentat la punctul 57 din prezentele concluzii, interesul calificat ca „economic” al unui terț poate consta în crearea sau în păstrarea unui debușeu pentru produse sau servicii, fără scop lucrativ, împrejurarea că Vrijheidsfonds a utilizat semnele în cauză pentru a consolida mesajul unui partid politic și a‑l diferenția de cel al altor partide nu permite în sine să se considere că această utilizare nu s‑a făcut în cadrul comerțului.
63.      Observăm că Curtea a urmat același raționament precum cel prezentat la punctul 61 din prezentele concluzii în susținerea interpretării potrivit căreia utilizarea unui semn de către un terț se face „pentru produse sau servicii”, în sensul dispozițiilor dreptului mărcilor, și atunci când terțul acționează pentru o altă persoană căreia îi aparțin produsele sau serviciile în cauză(43).
64.      Aceasta ne conduce la examinarea condiției de aplicare a articolului
10 alineatul
(2) din Directiva 2015/2436 și a articolului
9 alineatul
(2) din Regulamentul 2017/1001, referitoare la utilizarea unui semn pentru produse sau servicii. Astfel, s‑ar putea ridica problema dacă utilizarea unui semn pentru diseminarea unui mesaj politic se face „pentru produse sau servicii”, în sensul dispozițiilor dreptului Uniunii Europene în materie de mărci.
c)      Utilizarea unui semn în scopuri politice
65.      Utilizarea căreia titularul i se poate opune în temeiul dreptului mărcilor trebuie să aibă loc nu doar în cadrul comerțului, ci și pentru produse sau servicii.
66.      Condiția referitoare la utilizarea unui semn pentru produse sau servicii este prevăzută în mod expres în partea introductivă a articolului 10 alineatul (2) din Directiva 2015/2436 și a articolului 9 alineatul (2) din Regulamentul 2017/1001(44). Având în vedere caracterul său general, această condiție se aplică și în ceea ce privește mărcile de renume, iar particularitatea protecției de care se bucură astfel de mărci este dată de faptul că titularul este îndreptățit să împiedice utilizarea unui semn identic sau similar cu marca sa și pentru produse sau servicii complet diferite de cele pentru care este înregistrată această marcă. În plus, condiția menționată reiese din compararea domeniului de aplicare al articolului
10 alineatul
(2) litera (c) cu cel al articolului
10 alineatul
(6) din această directivă. Astfel, domeniul de aplicare al acestor două dispoziții depinde de aspectul dacă marca este utilizată cu scopul de a distinge produsele sau serviciile în cauză ca provenind de la o întreprindere determinată, cu alte cuvinte ca marcă, sau dacă utilizarea are alte scopuri(45).
67.      În plus, astfel cum am arătat deja(46), un semn este utilizat de asemenea „în cadrul comerțului” atunci când este utilizat în mod public de o asociație fără scop lucrativ și în scopul de a crea sau de a păstra un debușeu pentru un produs sau un serviciu al unui terț. Astfel, atunci când este vorba despre calificarea utilizării de către o entitate fără scop lucrativ, cele două condiții de aplicare prevăzute la articolul
10 alineatul
(2) din Directiva 2015/2436 și la articolul
9 alineatul
(2) din Regulamentul 2017/1001 par să se suprapună în parte.
68.      În ceea ce privește aprecierea aspectului dacă utilizarea se face „pentru produse sau servicii”, din jurisprudența evocată la punctul 63 din prezentele concluzii reiese că utilizarea unui semn identic sau similar cu o marcă pentru produse sau servicii ale unui terț sau ale persoanei pentru care acționează acest terț constituie un comportament căruia titularul mărcii i se poate opune, în temeiul articolului
10 alineatul
(2) din Directiva 2015/2436 și al articolului
9 alineatul
(2) din Regulamentul 2017/1001(47).
69.      De altfel, din Hotărârea Google France și Google(48) reiese că utilizările enumerate la articolul
10 alineatul
(3) din Directiva 2015/2436 și la articolul
9 alineatul
(3) din Regulamentul 2017/1001, cărora titularul unei mărci li se poate opune, sunt utilizări „pentru produse sau servicii”. Această hotărâre privește actele care au precedat această directivă și acest regulament, care, printre utilizările cărora titularul li se poate opune, menționau numai aplicarea semnului pe produse sau pe ambalajul acestora, oferirea spre vânzare a produselor sau a serviciilor sub semnul respectiv, importul sau exportul sub semnul respectiv, utilizarea semnului în documentele de afaceri și în publicitate.
70.      În temeiul actelor în vigoare în prezent, enumerarea neexhaustivă a utilizărilor unui semn pe care titularul le poate interzice cuprinde printre altele și utilizarea „ca denumire comercială sau ca nume al unei societăți”. La prima vedere, adăugarea acestei utilizări ar putea sugera că legiuitorul a dorit să limiteze relevanța condiției referitoare la utilizarea unui semn „pentru produse sau servicii”. Cu toate acestea, din considerentele acestor acte(49) reiese că această completare consacră jurisprudența Curții potrivit căreia utilizarea numelui unei societăți, a unei denumiri comerciale sau a unei embleme care se limitează la identificarea unei societăți sau la desemnarea unui fond de comerț nu poate fi considerată ca având loc „pentru produse sau servicii”. În schimb, are loc o utilizare „pentru produse sau servicii” atunci când terțul utilizează semnul respectiv astfel încât se stabilește o legătură între semnul care constituie numele societății, denumirea comercială sau emblema terțului și produsele comercializate sau serviciile furnizate de terț(50). Semnul este, așadar, utilizat pentru „produse sau servicii” nu doar atunci când este, în mod direct și evident, utilizat pentru identificarea sau promovarea produselor ori serviciilor unui terț, ci și atunci când este utilizat în legătură directă cu astfel de produse sau servicii.
71.      Deducem de aici că utilizarea unui semn care nu prezintă nicio legătură cu produsele sau serviciile unei alte persoane decât titularul nu poate fi considerată o utilizare „pentru un produs sau serviciu”(51). Astfel, pe de o parte, atunci când un semn identic sau similar cu o marcă este utilizat exclusiv în legătură cu produsele sau serviciile titularului acestei mărci, chiar și pentru a‑l critica pe acest titular sau produsele ori serviciile sale, această utilizare nu are loc în împrejurări care să permită acestui titular să i se opună în temeiul dispozițiilor dreptului mărcilor. Pe de altă parte, chiar și o utilizare parodică a unui semn identic sau similar cu o marcă se face „pentru produse sau servicii” în măsura în care aceasta
are loc în legătură cu produsele sau serviciile unei alte persoane decât titularul.
72.      În speță, suntem de părere, astfel cum a observat IKEA în ședință, că nu există nicio legătură între marca al cărei titular este IKEA și utilizarea acesteia. De altfel, considerăm că nu există nicio îndoială că semnele în cauză nu au fost utilizate pentru a iniția o dezbatere privind IKEA sau produsele sale, ci în interesul unui partid politic, pentru a promova mesajul său politic și a‑l diferenția de cel al altor partide belgiene.
73.      Prin urmare, se ridică problema dacă Vrijheidsfonds a utilizat un semn pentru un produs sau un serviciu.
74.      În această privință, este adevărat că organizarea reuniunilor politice, definită ca „organizarea unei adunări de persoane în scopuri politice diverse sau în vederea dezbaterii unor chestiuni pertinente”, constituie un serviciu din clasa 45 în sensul Aranjamentului de la Nisa, repertoriat la rubrica 450238, clasele acestui aranjament descriind produsele și serviciile pentru care protecția unei mărci poate fi revendicată în cadrul comerțului. Mai general, clasa 45 cuprinde serviciile personale și sociale prestate de terți al căror scop este să satisfacă nevoile persoanelor, astfel încât rubrica 450238 pare să vizeze un serviciu referitor la logistica unei reuniuni politice, furnizat unei persoane care dorește să o organizeze sau să participe la aceasta. În speță, mărcile al căror titular este IKEA nu au fost utilizate însă pentru un serviciu care constă în organizarea unei conferințe de presă, ci pentru programul unui partid politic care, cu ocazia unei astfel de conferințe, a fost promovat sub semne identice sau similare cu aceste mărci.
75.      Un program politic nu constituie în sine nici un produs, nici un serviciu. Acesta joacă un rol informativ, prezentând obiectivele și planul de acțiune ale entității care l‑a elaborat sau adoptat. Împrejurarea că semnul sub care este divulgat acest program poate fi asociat, în percepția publicului, cu această entitate nu înseamnă că semnul respectiv este utilizat „pentru produse sau servicii”(52).
76.      În schimb, atunci când utilizarea unui semn intervine în împrejurări care stabilesc o legătură cu produsele sau serviciile entității respective, aceasta trebuie calificată drept utilizare „pentru produse sau servicii”. Cu titlu de exemplu, o utilizare pentru produse poate consta în aplicarea semnului sub care un program este difuzat pe obiecte distribuite suporterilor unui partid politic, iar utilizarea pentru servicii se poate concretiza prin organizarea unui eveniment sub același semn. Utilizarea unui semn în publicitatea realizată de sau pentru o entitate care distribuie astfel de obiecte sau organizează astfel de evenimente constituie de asemenea, în opinia noastră, o utilizare „pentru produse sau servicii”.
77.      Revine instanței de trimitere sarcina de a verifica dacă Vrijheidsfonds a utilizat semne identice sau similare cu mărcile de renume „în cadrul comerțului” și „pentru produse sau servicii”. În cazul unui răspuns afirmativ, aceasta ar implica faptul că articolul
10 alineatul
(2) litera (c) din Directiva 2015/2436 și articolul
9 alineatul
(2) litera (c) din Regulamentul 2017/1001 sunt în principiu aplicabile în litigiul principal. În schimb, dacă această instanță ajunge la concluzia că această utilizare nu îndeplinește condițiile generale de aplicare a acestor dispoziții, ea va trebui să examineze acțiunea principală în special în raport cu dispoziția din Convenția Benelux referitoare la atingerile vizate la articolul
10 alineatul
(6) din această directivă.
78.      În continuare, instanței de trimitere i‑ar reveni sarcina de a verifica dacă IKEA reușește să demonstreze că utilizarea de către Vrijheidsfonds, fără consimțământul său, a mărcilor al căror titular este contribuie la diluarea și la macularea lor sau constituie un act de parazitism.
79.      În această privință, instanța menționată nu solicită Curții să se pronunțe cu privire la interpretarea articolului
10 alineatul
(2) litera (c) din Directiva 2015/2436 și a articolului
9 alineatul
(2) litera (c) din Regulamentul 2017/1001 în măsura în care aceste dispoziții precizează tipurile de atingeri cărora titularul unei mărci de renume li se poate opune. În plus, din decizia de trimitere și din observațiile sale scrise reiese că Vrijheidsfonds, pentru a justifica utilizarea mărcilor al căror titular este IKEA, invocă libertatea de exprimare ca „motiv justificat”, aprecierea existenței unui astfel de motiv intervenind după constatarea uneia dintre atingerile prevăzute de aceste dispoziții. Având în vedere faptul că acest argument nu este susceptibil să influențeze această constatare, ne vom concentra analiza asupra interpretării noțiunii de „motiv justificat”.
80.      Independent de concluzia la care va ajunge instanța de trimitere, interpretarea noțiunii de „motiv justificat” îi va fi utilă pentru soluționarea litigiului cu care este sesizată, această noțiune fiind utilizată în toate dispozițiile citate anterior.
3.      Cu privire la existența unui „motiv justificat”
a)      Conținutul întrebării preliminare
81.      În ceea ce privește prima parte a întrebării preliminare, care privește libertatea de exprimare, IKEA susține că aceasta este formulată într‑un mod foarte general și propune reformularea sa pentru a viza numai situația în care un terț utilizează o marcă cu unicul scop de a folosi renumele acesteia pentru a consolida un mesaj politic. În ceea ce privește a doua parte a acestei întrebări, IKEA consideră că ea trebuie de asemenea reformulată pentru motivul că ar viza anumite criterii de apreciere a existenței unui „motiv justificat” care ar fi nerelevante, în timp ce ar omite alte criterii relevante.
82.      În această privință, trebuie amintit că competența de a stabili întrebările ce urmează a fi adresate Curții este acordată numai instanței naționale, iar părțile nu pot schimba conținutul acestei competențe(53).
83.      Pe de altă parte, indiferent de caracterul său general, prima parte a întrebării preliminare nu este lipsită de interes având în vedere răspunsul care trebuie dat celei de a doua părți. Astfel, nu este clar dacă – și, eventual, în ce măsură – argumentele întemeiate pe exercitarea libertății de exprimare ar trebui luate în considerare în cadrul aprecierii existenței unui „motiv justificat”.
84.      În aceste condiții, ținând seama de a doua parte a întrebării preliminare, pentru a oferi un răspuns util instanței de trimitere, ne vom concentra analiza asupra utilizării unui semn pentru a disemina și a promova un program politic. Astfel, această instanță urmărește să afle care sunt criteriile relevante pentru a concilia – în cadrul aprecierii existenței unui „motiv justificat” – dreptul de proprietate și libertatea de exprimare și, mai mult, astfel cum vom arăta, împrejurarea că această libertate este exercitată într‑un context politic nu este lipsită de relevanță în raport cu evaluarea comparativă a drepturilor fundamentale în joc.
b)      Dreptul mărcilor și libertatea de exprimare
85.      Prin intermediul primei părți a întrebării preliminare, instanța de trimitere urmărește să afle dacă recurgerea la noțiunea de „motiv justificat”, în sensul articolului
9 alineatul
(2) litera (c) din Regulamentul 2017/1001 și al articolului
10 alineatul
(2) litera (c) din Directiva 2015/2436, poate servi ca mecanism care să permită îndeplinirea cerințelor în materie de protecție a libertății de exprimare garantate la articolul
11 din cartă în domeniul dreptului mărcilor.
86.      În această privință, actele de drept al Uniunii în materia mărcilor nu definesc noțiunea de „motiv justificat” și, prin urmare, aceasta trebuie interpretată având în vedere economia generală și obiectivele sistemului din care face parte(54).
87.      Curtea a considerat că această noțiune constituie o expresie a obiectivului general al actelor juridice în materia mărcilor, și anume realizarea unui echilibru între, pe de o parte, interesele titularului unei mărci de a apăra funcția esențială a acesteia și, pe de altă parte, interesele unui terț de a utiliza în comerț un asemenea semn pentru a desemna produsele și serviciile pe care le comercializează(55). În consecință, această noțiune nu poate include numai motive obiectiv imperative, ci poate să privească și interesele subiective ale unui terț(56).
88.      Problema care se pune este aceea dacă utilizarea unui semn în scopul consolidării unui mesaj politic poate constitui un „motiv justificat” și dacă libertatea de exprimare furnizează o grilă de analiză adecvată pentru a constata existența unui astfel de motiv.
89.      Această problemă provine din faptul că atât protecția drepturilor aferente unei mărci, cât și luarea în considerare, ca „motiv justificat”, a interesului unui terț
au o dimensiune comercială. Este necesar să se constate că, a priori, cadrul juridic din domeniul mărcilor nu este cel mai adecvat pentru a rezolva tensiunile dintre jocul liber al dezbaterii politice și drepturile unei alte persoane care nu dorește să fie implicată pe piața ideilor. Totuși, acest cadru juridic trebuie aplicat atunci când activitatea unui terț se bazează pe utilizarea unui semn care corespunde unei mărci de renume și îi aduce atingere acesteia.
90.      În această privință, drepturile titularului unei mărci sunt protejate de articolul
17 din cartă, care menționează în mod expres la alineatul (2) proprietatea intelectuală. În mod similar, articolul
1 din Protocolul nr. 1 la CEDO garantează dreptul la protecția proprietății, iar această protecție este valabilă și pentru drepturile de proprietate intelectuală, inclusiv pentru mărci(57).
91.      În plus, articolul
10 din CEDO și articolul
11 din cartă garantează libertatea de exprimare „oricărei persoane”, fără a face distincție în funcție de natura, lucrativă sau nu, a scopului urmărit. Aceste dispoziții se aplică, așadar, nu numai pentru anumite tipuri de informații, de idei sau de moduri de exprimare de natură politică, ci și pentru informații cu caracter comercial(58). Indiferent de aspectul dacă semnul este utilizat ca marcă în cadrul unei campanii politice, nu vedem niciun motiv pentru a considera că un comportament care urmărește diseminarea și promovarea unui mesaj politic nu poate beneficia de protecția garantată de aceste dispoziții. În plus, în ceea ce privește ideile și informațiile exprimate, articolul
11 din cartă protejează, pe lângă substanța acestora, și modul lor de exprimare, astfel încât alegerea unui anumit stil sau simbol în viața politică intră în domeniul de aplicare al acestei dispoziții.
92.      Atunci când sunt în discuție mai multe drepturi fundamentale, trebuie să se efectueze o evaluare comparativă a acestora în raport cu cerințele prevăzute la articolul 52 alineatul (1) din cartă(59).
93.      Urmărirea unui astfel de echilibru este de asemenea înscrisă în mecanismul de protecție a libertății de exprimare prevăzut de CEDO, al cărui articol
10 paragraful 2 prevede că exercitarea acestei libertăți poate fi supusă restrângerilor prevăzute de lege care, într‑o societate democratică, constituie măsuri necesare pentru, printre altele, „protecția reputației sau a drepturilor altora”. Curtea EDO recunoaște că, la examinarea necesității ingerinței într‑o societate democratică în vederea „protecției reputației sau a drepturilor altora”, ea poate fi chemată să verifice dacă autoritățile naționale au asigurat un just echilibru în protecția a două valori garantate de această convenție și care pot fi în conflict în anumite cauze(60).
94.      Astfel, pentru a îndeplini cerințele impuse de protecția drepturilor fundamentale, dreptul Uniunii trebuie să asigure un just echilibru între drepturile și libertățile în discuție. Cu toate acestea, dreptul mărcilor nu prevede în mod explicit posibilitatea de a limita drepturile conferite de o marcă în interesul terților care intenționează să își exercite libertatea de exprimare.
95.      În fapt, în esență, prin descrierea comportamentelor terților cărora titularul unei mărci li se poate opune, articolul
10 din Directiva 2015/2436 și articolul
9 din Regulamentul 2017/1001 conturează dreptul exclusiv al titularului, în timp ce articolul 14 din acestea prevede limitările efectelor mărcii.
96.      Ideea de a completa lista limitărilor efectelor mărcii prin prevederea unei limitări în favoarea anumitor forme de exercitare a libertății de exprimare a fost propusă cu ocazia lucrărilor pregătitoare ale Directivei 2015/2436(61) și ale Regulamentului 2017/1001(62), însă această propunere nu a fost reținută. Astfel, spre deosebire de dreptul de autor, domeniu în care articolul
5 alineatul
(3) litera (k) din Directiva 2001/29/CE(63) prevede o excepție de la principiul protecției operei în cazul caricaturilor, parodierii și pastișelor, în stadiul actual al dreptului Uniunii, cadrul juridic aplicabil mărcilor nu conține o dispoziție similară.
97.      De la bun început, trebuie să se observe că însuși faptul de a delimita, prin condițiile generale de aplicare a articolului
10 alineatul
(2) din Directiva 2015/2436 și a articolului
9 alineatul
(2) din Regulamentul 2017/1001, întinderea dreptului exclusiv conferit de o marcă, în special o marcă de renume, rezultă din urmărirea unui just echilibru între drepturile titularilor de mărci și drepturile altor persoane, inclusiv libertatea de exprimare. Din această perspectivă, condițiile generale care prevăd că monopolul titularului acoperă numai utilizarea unui semn „în cadrul comerțului” și „pentru produse și servicii” permit excluderea din domeniul de aplicare al dreptului mărcilor a anumitor utilizări ale unui semn în cadrul cărora este în joc libertatea de exprimare. Cu toate acestea, având în vedere tendința de a interpreta aceste condiții într‑o manieră funcțională(64), există numeroase situații în care este în joc libertatea de exprimare și care intră în acest domeniu de aplicare.
98.      A priori, s‑ar putea susține și că argumentele referitoare la exercitarea libertății de exprimare nu pot fi invocate pentru a justifica utilizarea mărcilor de renume întrucât, acordând acestora o protecție sporită și strict limitată la cele trei tipuri de atingeri vizate, legiuitorul Uniunii a evaluat comparativ deja drepturile titularilor unor astfel de mărci și libertatea de exprimare.
99.      Cu toate acestea, în primul rând, trebuie să se constate că nu este așa, întrucât noțiunea de „motiv justificat” permite să se răspundă intereselor subiective ale terților de la caz la caz, ceea ce consolidează cu atât mai mult vocația sa de a proteja drepturile fundamentale.
100. În al doilea rând, Directiva 2015/2436 și Regulamentul 2017/1001 recunosc necesitatea de a evalua comparativ, cu ocazia aplicării lor, drepturile conferite de marcă și drepturile și libertățile fundamentale, în special libertatea de exprimare(65). În această ordine de idei, Curtea a respins în mod expres ideea că „în domeniul artei, al culturii și al literaturii există o preocupare constantă pentru păstrarea libertății de exprimare care nu există în domeniul mărcilor”(66) și a considerat că libertatea de exprimare trebuie să fie luată în considerare la aplicarea unuia dintre motivele de refuz al înregistrării unei mărci.
101. În al treilea rând, cu excepția noțiunii de „motiv justificat”, dreptul mărcilor Uniunii Europene nu conține un mecanism care să permită să se răspundă necesității de a evalua comparativ drepturile conferite de o marcă de renume și libertatea de exprimare.
102. Astfel, articolul 14 alineatul (1) litera (c) din Directiva 2015/2436 și, respectiv, din Regulamentul 2017/1001 menționează, printre limitările efectelor mărcii, pe cea care privește utilizarea mărcii în cursul schimburilor comerciale cu scopul de a identifica sau de a face trimitere la produse sau servicii ca aparținând titularului respectivei mărci. În plus, din alineatul (2) al acestor articole reiese că titularul nu poate interzice o astfel de utilizare atât timp cât aceasta se face în conformitate cu practicile loiale în materie industrială sau comercială.
103. Trebuie să se observe în această privință că, potrivit autorilor de doctrină, anumite forme de exercitare a libertății de exprimare pot intra în sfera acestei limitări(67). La prima vedere, întrucât argumentele legate de exercitarea acestei libertăți pot fi invocate pentru a se prevala de limitarea menționată, nu este necesar să se permită terților să invoce aceleași argumente ca „motiv justificat”.
104. În această privință, articolul 14 alineatul (1) litera (c) din Directiva 2015/2436 și, respectiv, din Regulamentul 2017/1001 vizează utilizarea referențială a mărcii („cu scopul de a identifica sau de a face trimitere la produse sau servicii ca ale sale”), fără a acoperi însă o gamă mai largă de alte tipuri de comportamente care constau în utilizarea unui semn exclusiv în legătură cu produse sau servicii ale unui terț.
105. În ceea ce privește astfel de comportamente, lipsa unei clauze care să limiteze drepturile conferite de o marcă pentru a asigura respectarea libertății de exprimare nu pare să ridice îndoieli deosebite atunci când este vorba despre mărci obișnuite a căror protecție depinde printre altele de dubla identitate sau de riscul de confuzie, întrucât aceste cerințe delimitează întinderea dreptului exclusiv al titularului și lasă o marjă de manevră suficientă pentru a concilia drepturile în conflict. Totuși, aceste cerințe sunt lipsite de relevanță având în vedere protecția sporită a mărcilor de renume. Prin urmare, înlăturarea interpretării potrivit căreia argumentele întemeiate pe exercitarea libertății de exprimare pot constitui un „motiv justificat” ar elimina orice posibilitate de a echilibra această libertate și drepturile titularilor unor mărci de renume.
106. Astfel, în lipsa altor dispoziții care să permită concilierea drepturilor conferite de o marcă de renume cu libertatea de exprimare atunci când marca nu este utilizată pentru a identifica produse sau servicii ale titularului său, recurgerea la noțiunea de „motiv justificat” trebuie să servească ca mecanism care permite îndeplinirea cerințelor impuse de protecția drepturilor fundamentale în discuție.
107. În această privință, ținem să precizăm că exercitarea libertății de exprimare nu constituie în sine un „motiv justificat”. În schimb, aceleași motive care conduc la privilegierea protecției acestei libertăți cu ocazia evaluării sale comparative în raport cu drepturile altei persoane pot fi considerate în mod valabil ca fiind un astfel de motiv.
108. Propunem, așadar, să se răspundă la prima parte a întrebării preliminare că recurgerea la noțiunea de „motiv justificat”, în sensul articolului
9 alineatul
(2) litera (c) din Regulamentul 2017/1001 și al articolului
10 alineatul
(2) litera (c) din Directiva 2015/2436, poate servi drept mecanism care permite îndeplinirea cerințelor în materie de protecție a libertății de exprimare, astfel cum este garantată la articolul
11 din cartă, în domeniul dreptului mărcilor.
109. Această considerație ne conduce la examinarea criteriilor de apreciere a existenței unui „motiv justificat” întemeiat pe libertatea de exprimare.
c)      Criterii de apreciere a existenței unui „motiv justificat”
110. Prin intermediul celei de a doua părți a întrebării preliminare, instanța de trimitere solicită Curții în esență să se pronunțe cu privire la criteriile care permit să se constate existența unui „motiv justificat”, în sensul articolului
9 alineatul
(2) litera (c) din Regulamentul 2017/1001 și al articolului
10 alineatul
(2) litera (c) din Directiva 2015/2436, care ar putea constrânge titularul unei mărci de renume să tolereze utilizarea neautorizată a acesteia de către un terț pentru a disemina și a promova un program politic.
111. Cele opt criterii de apreciere a existenței unui „motiv justificat” enumerate în întrebarea preliminară par să fie date ca exemplu, întrucât unele dintre acestea nu corespund situației de fapt din litigiul principal(68), iar întrebarea preliminară are o formulare deschisă („există criterii suplimentare”). Prin urmare, ne vom concentra asupra celor mai relevante criterii care sunt necesare pentru soluționarea dilemei cu care se confruntă instanța de trimitere.
112. Mai întâi, jurisprudența Curții furnizează repere utile în ceea ce privește criteriile de apreciere a existenței unui „motiv justificat”.
113. În Hotărârea Interflora și Interflora British Unit(69), Curtea a statuat, ca urmare a examinării utilizării unor cuvinte‑cheie pentru o referențiere pe internet, că, atunci când publicitatea afișată pe internet pornind de la un cuvânt‑cheie care corespunde unei mărci de renume propune, fără să ofere o simplă imitație a produselor sau a serviciilor titularului acestei mărci, fără să aducă atingere renumelui mărcii sau caracterului distinctiv al acesteia și, în sfârșit, fără să aducă atingere funcțiilor mărcii respective, o alternativă în raport cu produsele sau cu serviciile titularului mărcii de renume, o asemenea utilizare se înscrie, în principiu, în cadrul unei concurențe sănătoase și loiale în sectorul produselor sau al serviciilor în cauză
și, prin urmare, se face pentru un „motiv justificat”.
114. În această ordine de idei, Curtea a subliniat în Hotărârea Leidseplein Beheer și de Vries că, pentru a stabili dacă o utilizare de către un terț anterioară înregistrării unei mărci de renume a unui semn similar cu această marcă poate fi calificată drept „motiv justificat”, trebuie să se țină seama printre altele de intenția utilizatorului semnului respectiv și să se determine dacă semnul a fost utilizat cu bună‑credință(70). În această privință Curtea a considerat că trebuie să se determine dacă utilizarea unui semn nu constituie o tentativă de a obține foloase necuvenite din renumele mărcii, ci se impune în cadrul unei veritabile extinderi a gamei de produse a unui terț care utiliza deja acest semn anterior(71).
115. Două concluzii pot fi deduse din aceste considerații jurisprudențiale.
116. În primul rând, intenția unui terț de a atinge rezultatul pe care dispozițiile a căror interpretare este solicitată de instanța de trimitere urmăresc să îl interzică, și anume utilizarea unui semn pentru a „obține foloase necuvenite” din caracterul distinctiv al mărcii sau din renumele acesteia sau pentru „a aduce atingere” acestora, nu poate constitui un „motiv justificat”. Prin urmare, constatarea existenței uneia dintre aceste atingeri condiționează aplicabilitatea dispozițiilor respective și nu poate permite, așadar, unui terț să înlăture protecția pe care acestea o prevăd. Astfel, utilizarea unui semn cu intenția de a merge pe urmele unei mărci de renume nu poate constitui, fără o altă justificare valabilă, un motiv justificat.
117. În al doilea rând, existența unei astfel de justificări valabile poate fi admisă în special atunci când utilizarea unui semn se impune din motive obiectiv imperative sau care privesc interese subiective ale unui terț, inclusiv relevanța economică și comercială a acestei utilizări. Cu toate acestea, nu trebuie să fie vorba despre o necesitate absolută, ci despre un motiv care, confruntat cu interesul titularului
și ținând seama de standardele de comportament general admise în sectorul în care terțul își desfășoară activitatea, justifică faptul de a constrânge acest titular să tolereze utilizarea unui semn identic sau similar cu marca sa.
118. De asemenea, astfel cum am arătat(72), aprecierea existenței unui „motiv justificat” care se întemeiază de asemenea pe exercitarea libertății de exprimare înseamnă găsirea unui echilibru între această libertate și drepturile titularului unei mărci de renume.
119. Potrivit jurisprudenței Curții EDO referitoare la evaluarea comparativă a dreptului de proprietate cu libertatea de exprimare, un criteriu deosebit de relevant este dacă și în ce măsură exprimarea în cauză contribuie la o dezbatere de interes general(73). În jurisprudența sa referitoare la domeniul discursului și dezbaterii politice, Curtea EDO atrage atenția de asemenea asupra formei exprimării și a eventualului caracter satiric al acesteia(74).
120. În această privință, întrebarea preliminară menționează printre altele libertatea de a exprima opinii politice, precum și parodia politică, ceea ce poate sugera că Vrijheidsfonds a recurs la aceste forme de exprimare.
121. Reiese din jurisprudența constantă a Curții EDO că, deși articolul
10 paragraful 2 din CEDO nu lasă nicidecum loc pentru restrângeri ale libertății de exprimare în domeniul discursului politic și în cel al chestiunilor de interes general, statele contractante dispun de o marjă largă de apreciere atunci când reglementează libertatea de exprimare în domeniul comercial, înțelegându‑se că amploarea acesteia trebuie relativizată atunci când este în discuție nu exprimarea strict „comercială” a unei persoane, ci participarea sa la o dezbatere care privește interesul general(75).
122. În această privință, este adevărat că programul politic diseminat prin utilizarea mărcilor al căror titular este IKEA privește un subiect foarte sensibil, și anume politica în domeniul azilului și imigrației în unul dintre statele membre, care interesează în mod legitim publicul.
123. Cu toate acestea, acțiunea IKEA nu privește conținutul unui program politic, ci diseminarea acestui program sub mărcile sale. Astfel, aprecierea pe care instanța națională trebuie să o efectueze pentru a stabili existența unui „motiv justificat” în litigiul principal nu privește programul politic ca atare, ci utilizarea unui semn care corespunde mărcilor de renume pentru a crește vizibilitatea acestui program și a partidului politic care îl propune.
124. Din această perspectivă și sub rezerva verificărilor care trebuie efectuate de instanța de trimitere, utilizarea mărcilor al căror titular este IKEA nu era justificată de contribuția sa la o dezbatere de interes general. Astfel, dezbaterea privind politica în domeniul azilului și imigrației nu privește nicidecum mărcile în cauză, titularul acestora sau produsele sale. În plus, această dezbatere pare să se refere la un subiect care, astfel cum a susținut IKEA în ședință, este contrar neutralității sale politice. În această privință, trebuie subliniat că unui terț care urmărește să invoce un „motiv justificat” îi revine sarcina de a dovedi că exprimarea care se bazează pe utilizarea unui semn în domeniul discursului și dezbaterii politice vizează marca, titularul sau produsele ori serviciile acestuia sau că titularul însuși s‑a angajat, prin comportamentul său anterior, în dezbaterea de interes general în cauză.
125. În ceea ce privește raportul de concurență dintre titularul unei mărci de renume și terțul care utilizează un semn identic sau similar cu aceasta, care figurează printre criteriile menționate de instanța de trimitere, apreciem că limitările libertății de exprimare în contextul dezbaterii dintre diferiții actori ai scenei politice trebuie privite cu cea mai mare rezervă. Astfel, concurența dintre partidele politice este naturală și implică critica afirmațiilor prezentate de adversari. În schimb, ni se pare mai dificil să se acorde același nivel de protecție comportamentelor unui actor politic care urmărește implicarea într‑o dezbatere a unei entități neutre din punct de vedere politic pentru a‑și consolida propriul mesaj.
126. Notorietatea mărcii invocate, menționată de asemenea de instanța de trimitere, nu poate repune în discuție această apreciere. Este adevărat că, potrivit jurisprudenței Curții EDO, la care face referire Vrijheidsfonds, întreprinderile mari se expun în mod inevitabil și conștient la o examinare atentă a acțiunilor lor, iar limitele criticii admisibile sunt mai largi în ceea ce le privește. Totuși, pe de o parte, această jurisprudență privește situația în care anumite afirmații sunt îndreptate către o anumită întreprindere mare. Pe de altă parte, Curtea EDO recunoaște de asemenea existența unui interes concurent de a proteja succesul comercial și viabilitatea întreprinderilor în beneficiul indivizilor și al binelui economic în sens larg(76). Notorietatea unei mărci care rezultă din efortul comercial al titularului nu poate fi, așadar, utilizată ca argument care diminuează protecția acordată acestei mărci.
127. În aceste condiții, o eventuală contribuție la dezbaterea de interes public a exprimării bazate pe utilizarea unor semne care corespund unor mărci de renume, pentru a disemina un program politic care nu privește aceste mărci, titularul lor sau produsele și serviciile acestuia, nu poate, ținând seama de interesul acestui titular, să prevaleze asupra faptului că această utilizare trebuie înțeleasă ca o tentativă de a profita de o marcă de renume pentru promovarea propriilor interese. O astfel de formă de exprimare nu poate beneficia de protecția sporită acordată exercitării libertății care contribuie la dezbaterea de interes general și, în lipsa unei alte justificări valabile, nu poate fi considerată o utilizare care are un motiv justificat.
128. În sfârșit, pentru a reveni asupra noțiunii de „parodiere politică” și asupra relevanței caracterului potențial satiric al utilizării unui semn, trebuie precizat că această noțiune are un caracter descriptiv și nu are sens juridic propriu. Astfel, noțiunea de „parodiere politică” pare să vizeze utilizarea unui semn, pe de o parte, sub forma parodiei și, pe de altă parte, în contextul unei dezbateri politice.
129. În această privință, în primul rând, reiese din jurisprudența Curții EDO în materia libertății de exprimare(77) și din cea a Curții în materia dreptului de autor(78) că o parodiere prezintă două caracteristici esențiale: pe de o parte, ea evocă o operă existentă, prezentând în același timp diferențe perceptibile în raport cu aceasta, și, pe de altă parte, constituie o manifestare a umorului sau o persiflare. Prin urmare, ar reveni instanței de trimitere sarcina de a verifica dacă semnele utilizate de Vrijheidsfonds prezintă diferențe perceptibile în raport cu mărcile IKEA și dacă caracterul lor umoristic ține de eforturile acestei asociații sau de contextul în care aceasta le‑a plasat sau dacă Vrijheidsfonds a formulat o opinie satirică cu privire la această societate sau la produsele sale.
130. În al doilea rând, trebuie să se țină seama de faptul că, în ceea ce privește drepturile concurente în discuție, chiar afirmațiile care contribuie la o dezbatere de interes public trebuie să respecte cerința unei juste moderații. Însă caracterul parodic al acestor afirmații poate justifica recurgerea la exagerare sau la deformarea realității. Din această perspectivă, criteriul legat de caracterul potențial satiric al utilizării unui semn este subsidiar criteriului care privește contribuția la dezbaterea de interes public: forma parodică a exprimării bazate pe utilizarea unui semn care contribuie la o astfel de dezbatere poate legitima o anumită exagerare a acestei exprimări.
131. Din motive de exhaustivitate, observăm că celelalte criterii menționate de instanța de trimitere, și anume amploarea utilizării unui semn și nivelul de nocivitate a acesteia, nu privesc existența unui „motiv justificat”, ci existența atingerii aduse mărcii și sunt, așadar, luate în considerare în stadiile anterioare ale analizei.
132. Având în vedere cele ce precedă, propunem să se răspundă la a doua parte a întrebării preliminare că titularul unei mărci de renume nu poate fi constrâns, în temeiul unui „motiv justificat”, să tolereze, în lipsa unei alte justificări valabile, utilizarea de către un terț a unui semn identic sau similar cu marca sa atunci când eventuala contribuție a mărcii la dezbaterea de interes public nu prevalează asupra faptului că această utilizare trebuie înțeleasă ca o încercare de a profita de o marcă de renume pentru difuzarea și diseminarea unui program politic. Această situație se regăsește atunci când acest program nu evocă aspecte referitoare la marca respectivă, la titularul său sau la produsele sau serviciile acestuia.
V.      Concluzie
133. În lumina tuturor considerațiilor care precedă, propunem Curții să răspundă la întrebarea preliminară adresată de Nederlandstalige Ondernemingsrechtbank Brussel (Tribunalul Comercial Neerlandofon din Bruxelles, Belgia) după cum urmează:
Recurgerea la noțiunea de „motiv justificat”, în sensul articolului
10 alineatul
(2) litera (c) din Directiva (UE) 2015/2436 a Parlamentului European și a Consiliului din 16 decembrie 2015 de apropiere a legislațiilor statelor membre cu privire la mărci, precum și al articolului
9 alineatul
(2) litera (c) din Regulamentul (UE) 2017/1001 al Parlamentului European și al Consiliului din 14 iunie 2017 privind marca Uniunii Europene poate servi drept mecanism care permite îndeplinirea cerințelor în materie de protecție
a libertății de exprimare, astfel cum este garantată la articolul
11 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, în domeniul dreptului mărcilor.
Titularul unei mărci de renume nu poate fi constrâns, în temeiul unui „motiv justificat”, să tolereze, în lipsa unei alte justificări valabile, utilizarea de către un terț a unui semn identic sau similar cu marca sa atunci când eventuala contribuție a acesteia la dezbaterea de interes public nu prevalează asupra faptului că această utilizare trebuie înțeleasă ca o încercare de a profita de o marcă de renume pentru diseminarea și promovarea unui program politic. Această situație se regăsește atunci când acest program nu evocă aspecte referitoare la marca respectivă, la titularul său sau la produsele sau serviciile acestuia.
1      Limba originală: franceza.
2      Directiva Parlamentului European și a Consiliului din 16 decembrie 2015 de apropiere a legislațiilor statelor membre cu privire la mărci (JO 2015, L 336, p. 1).
3      Regulament al Parlamentului European și al Consiliului din 14 iunie 2017 privind marca Uniunii Europene (JO 2017, L 154, p. 1).
4      Directiva Parlamentului European și a Consiliului din 12 decembrie 2006 privind publicitatea înșelătoare și comparativă (JO 2006, L 376, p. 21, Ediție specială, 15/vol. 18, p. 229).
5      Convenția din 25 februarie 2005, semnată la Haga de Regatul Belgiei, Marele Ducat al Luxemburgului și Regatul Țărilor de Jos.
6      Din observațiile scrise ale Vrijheidsfonds reiese că acest partid politic constituie o asociație de fapt fără personalitate juridică, motiv pentru care acțiunea principală a fost introdusă printre altele împotriva persoanelor fizice care reprezintă toți membrii acestei asociații de fapt.
7      Deși instanța de trimitere nu a indicat referința documentului care menționează această propunere, subliniem totuși că din Rezoluția legislativă a Parlamentului European din 25 februarie 2014 referitoare la propunerea de directivă a Parlamentului European și a Consiliului de apropiere a legislațiilor statelor membre cu privire la mărci (JO 2017, C 285, p. 262) reiese că Parlamentul, la finalul primei sale lecturi, propusese modificarea articolului
14, intitulat „Limitarea efectelor mărcii”, pentru a include printre excepțiile de la dreptul exclusiv al titularului mărcii utilizarea sa de către un terț „în scop de parodie, exprimare artistică, critică sau comentariu”.
8      Hotărârea din 6 februarie 2014, Leidseplein Beheer și de Vries (C‑65/12, EU:C:2014:49, punctele 45 și 46).
9      Hotărârea din 14 octombrie 2019 (cauza A 2018/1).
10      Ordonanța din 24 martie 2009 (C‑525/06, EU:C:2009:179, punctele 10 și 11).
11      A se vedea în special Hotărârea din 16 decembrie 2008,
Cartesio (C‑210/06, EU:C:2008:723, punctul 89 și jurisprudența citată).
12      Ordonanța din 24 martie 2009 (C‑525/06, EU:C:2009:179, punctele 10 și 11).
13      Ordonanța din 24 martie 2009, Nationale Loterij (C‑525/06, EU:C:2009:179, punctele 8 și 9).
14      A se vedea în acest sens Hotărârea din 6 februarie 2014, Leidseplein Beheer și de Vries (C‑65/12, EU:C:2014:49, punctul 43).
15      A se vedea în acest sens Hotărârea din 22 septembrie 2011, Interflora și Interflora British Unit (C‑323/09, EU:C:2011:604, punctele 37 și 38).
16      A se vedea Hotărârea din 6 februarie 2014, Leidseplein Beheer și de Vries (C‑65/12, EU:C:2014:49, punctul 39).
17      A se vedea în acest sens Hotărârea din 18 iunie 2009, L’Oréal ș.a. (C‑487/07, EU:C:2009:378, punctele 39-41).
18      A se vedea în acest sens Hotărârea din 6 februarie 2014, Leidseplein Beheer și de Vries (C‑65/12, EU:C:2014:49, punctele 41-43).
19      A se vedea Hotărârea din 6 februarie 2014, Leidseplein Beheer și de Vries (C‑65/12, EU:C:2014:49, punctul 44).
20      A se vedea punctele 63 și 67 din prezentele concluzii.
21      A se vedea Bochaczewski, M., „Conflicts Between Trade Mark Rights and Freedom of Expression Under EU Trade Mark Law: Reality or Illusion?”
International Review of Intellectual,
Property and Competition Law, 2020, p. 858. A se vedea de asemenea în acest sens Todorski, T., „The Concept of «due Cause»
and its Role in Safeguarding Fundamental
Rights under EU Trade Mark Law: How Should the CJEU rule in IKEA, C‑298/23?”, Journal of Intellectual Property Law and Practice, 2024, vol. 19, nr. 11, p. 814. Acest autor, fără a repune în discuție faptul că condiția de aplicare referitoare la utilizarea unui semn în cadrul comerțului poate contribui la evaluarea comparativă a dreptului de proprietate și a libertății de exprimare, consideră că această contribuție este insuficientă pentru a rezolva toate problemele în materie.
22      A se vedea Bochaczewski, M., „Conflicts Between Trade Mark Rights and Freedom of Expression Under EU Trade Mark Law: Reality or Illusion?”
op. cit., p. 861-867, și Jacques, S., „The EU Trade Mark System’s lost Sense of Humour”, Intellectual Property Quaterly, 2024, nr. 1, p. 20.
23      Din decizia de trimitere reiese că această acțiune se întemeiază și pe dispoziții naționale privind răspunderea civilă și concurența neloială, precum și pe articolul
9 alineatul
(2) litera (c) și pe articolul
17 alineatul
(2) din Regulamentul 2017/1001. În temeiul acestei din urmă dispoziții, regulamentul menționat nu exclude formularea unor acțiuni cu privire la o marcă a Uniunii Europene în temeiul legislației unui stat membru referitoare în special la răspunderea civilă și la concurența neloială.
24      Potrivit acestui considerent, „[Directiva 2015/2436] nu ar trebui să excludă aplicarea, în privința mărcilor, a dispozițiilor legislative ale statelor membre, altele decât legislația privind mărcile, cum ar fi dispozițiile cu privire la concurența neloială, la răspunderea civilă sau la protecția consumatorilor”.
25      A se vedea în acest sens Hotărârea din 21 noiembrie 2002, Robelco (C‑23/01, EU:C:2002:706, punctul 31). A se vedea de asemenea Concluziile avocatului general Ruiz‑Jarabo Colomer prezentate în cauza Robelco (C‑23/01, EU:C:2002:212, punctul 34).
26      A se vedea în acest sens Hotărârea din 21 noiembrie 2002, Robelco (C‑23/01, EU:C:2002:706, punctele 34 și 35).
27      A se vedea în acest sens Hotărârea din 19 noiembrie 2019, TSN și AKT (C‑609/17 și C‑610/17, EU:C:2019:981, punctul 53).
28      A se vedea punctul 121 din prezentele concluzii.
29      A se vedea de asemenea, în ceea ce privește această asociație și acest partid politic, Hotărârea din 3 septembrie 2014, Deckmyn și Vrijheidsfonds (C‑201/13, EU:C:2014:2132, punctul 7).
30      Hotărârea din 16 iulie 2015, TOP Logistics ș.a. (C‑379/14, EU:C:2015:497, punctul 43).
31      Hotărârea din 30 aprilie 2020, A (Contrafacere prin importul de rulmenți) (C‑772/18, EU:C:2020:341, punctul 23).
32      Hotărârea din 12 iulie 2011, L’Oréal ș.a. (C‑324/09, EU:C:2011:474, punctul 54), precum și Hotărârea din 30 aprilie 2020, A (Contrafacere prin importul de rulmenți) (C‑772/18, EU:C:2020:341, punctul 23).
33      Hotărârea din 9 decembrie 2008 (C‑442/07, EU:C:2008:696).
34      A se vedea articolul
19 alineatul
(1) din Directiva 2015/2436 și articolul
18 alineatul
(1) din Regulamentul 2017/1001.
35      A se vedea punctul 59 din prezentele concluzii.
36      Hotărârea din 9 decembrie 2008, Verein Radetzky‑Orden (C‑442/07, EU:C:2008:696, punctul 24).
37      Hotărârea din 9 decembrie 2008,
Verein Radetzky‑Orden (C‑442/07, EU:C:2008:696, punctul 19).
38      Hotărârea din 9 decembrie 2008,
Verein Radetzky‑Orden (C‑442/07, EU:C:2008:696, punctul 19).
39      A se vedea în acest sens Hotărârea din 19 decembrie 2012, Leno Merken (C‑149/11, EU:C:2012:816, punctul 29).
40      A se vedea punctul 55 din prezentele concluzii.
41      A se vedea în acest sens Hotărârea din 9 decembrie 2008, Verein Radetzky‑Orden (C‑442/07, EU:C:2008:696, punctul 18).
42      Hotărârea din 30 aprilie 2020, A (Contrafacere prin importul de rulmenți) (C‑772/18, EU:C:2020:341, punctul 27).
43      A se vedea Ordonanța din 19 februarie 2009, UDV North America (C‑62/08, EU:C:2009:111, punctele 47-51), precum și Hotărârea din 12 iulie 2011, L’Oréal ș.a. (C‑324/09, EU:C:2011:474, punctul 91), și Hotărârea din 15 decembrie 2011, Frisdranken Industrie Winters (C‑119/10, EU:C:2011:837, punctul 32).
44      Deși această condiție nu a fost prevăzută în mod expres de actele care au precedat Directiva 2015/2436 și Regulamentul 2017/1001 și a fost introdusă, în forma sa actuală, prin Regulamentul 2015/2424, ea era aplicabilă și în temeiul acestor acte. În această ultimă privință, a se vedea în special Ordonanța din 19 februarie 2009, UDV North America (C‑62/08, EU:C:2009:111, punctul 42).
45      Hotărârea din 23 februarie 1999, BMW (C‑63/97, EU:C:1999:82, punctul 20).
46      A se vedea punctul 58 din prezentele concluzii.
47      A se vedea de asemenea în acest sens Hotărârea din 12 iunie 2008, O2 Holdings și O2 (UK) (C‑533/06, EU:C:2008:339, punctul 34).
48      A se vedea Hotărârea din 23 martie 2010 (C‑236/08-C‑238/08, EU:C:2010:159, punctele 61 și 65).
49      A se vedea considerentul (19) al Directivei 2015/2436 și considerentul (13) al Regulamentului 2017/1001.
50      A se vedea în special Hotărârea din 11 septembrie 2007, Céline (C‑17/06, EU:C:2007:497, punctele 22 și 23).
51      O astfel de situație nu poate fi asimilată celei în care o persoană care publică reclama utilizează, într‑o publicitate comparativă, un semn identic sau similar cu marca unui concurent în vederea identificării produselor sau a serviciilor oferite de acesta din urmă. Astfel, această situație se analizează ca fiind o utilizare chiar pentru produsele sau serviciile persoanei care publică reclama. A se vedea Hotărârea din 12 iunie 2008, O2 Holdings și O2 (UK) (C‑533/06, EU:C:2008:339, punctele 35 și 36).
52      A se vedea punctul 70 din prezentele concluzii.
53      A se vedea în acest sens Hotărârea din 6 octombrie 2015, T‑Mobile Czech Republic și Vodafone Czech Republic (C‑508/14, EU:C:2015:657, punctul 28).
54      A se vedea Hotărârea din 6 februarie 2014, Leidseplein Beheer și de Vries (C‑65/12, EU:C:2014:49, punctul 28).
55      A se vedea Hotărârea din 30 mai 2018, Tsujimoto/EUIPO (C‑85/16 P
și C‑86/16 P, EU:C:2018:349, punctul 90).
56      A se vedea Hotărârea din 6 februarie 2014, Leidseplein Beheer și de Vries (C‑65/12, EU:C:2014:49, punctul 45).
57      Curtea EDO, 11 ianuarie 2007, Anheuser‑Busch Inc. împotriva Portugaliei (CE:ECHR:2007:0111JUD007304901).
58      A se vedea în special Curtea EDO, 24 februarie 1994, Coca împotriva Spaniei (CE:ECHR:1994:0224JUD001545089, § 35).
59      A se vedea în acest sens Hotărârea din 19 decembrie 2019, Deutsche Umwelthilfe (C‑752/18, EU:C:2019:1114, punctul 45). Nu este clar dacă, pe lângă legătura dintre titular și marca sa, renumele unei mărci și caracterul său distinctiv sunt de asemenea protejate de articolul
17 alineatul
(2) din cartă. Cu toate acestea, din articolul
10 alineatul
(2) din CEDO reiese că, atunci când se evaluează comparativ interesele aflate în joc, trebuie să se concilieze libertatea de exprimare cu „drepturil[e] altora” care nu trebuie în mod necesar să fie protejate ca drepturi fundamentale.
60      A se vedea în special Curtea EDO, 7 februarie 2012, Axel Springer AG împotriva Germaniei (CE:ECHR:2012:0207JUD003995408, § 78-84).
61      Din rezoluția legislativă din 25 februarie 2014 reiese că Parlamentul, la finalul primei sale lecturi, a propus modificarea articolului
14, intitulat „Limitarea efectelor mărcii”, pentru a include printre excepțiile de la dreptul exclusiv al titularului mărcii utilizarea sa de către un terț „în scop de parodie, exprimare artistică, critică sau comentariu”.
62      A se vedea Rezoluția legislativă a Parlamentului European din 25 februarie 2014 referitoare la propunerea de Regulament al Parlamentului European și al Consiliului de modificare a Regulamentului (CE) nr. 207/2009 al Consiliului privind marca comunitară [COM(2013) 161 – C7-0087/2013-2013/0088 (COD)]. Această limitare viza utilizarea mărcii cu scopul de a identifica sau de a face trimitere la produse sau servicii ca aparținând titularului mărcii, mai ales atunci când utilizarea mărcii „se face în scop de parodie, exprimare artistică, critică sau comentariu”.
63      Directiva Parlamentului European și a Consiliului din 22 mai 2001 privind armonizarea anumitor aspecte ale dreptului de autor și drepturilor conexe în societatea informațională (JO 2001, L 167, p. 10, Ediție specială, 17/vol. 1, p. 230).
64      A se vedea punctele 58 și 70 din prezentele concluzii.
65      A se vedea considerentul (21) al Regulamentului 2017/1001 și considerentul (27) al Directivei 2015/2436.
66      A se vedea Hotărârea din 27 februarie 2020, Constantin Film Produktion/EUIPO (C‑240/18 P, EU:C:2020:118, punctul 56).
67      A se vedea printre altele Sosnitza, O., în Hildebrandt, U., Sosnitza, O. (ed.), EU Trade Mark Regulation:
Article‑by‑Article Commentary, München, 2023, Beck Hart, p. 316.
68      Cu titlu de exemplu, în ceea ce privește criteriul referitor la „contribuția originală proprie”, semnele utilizate de Vrijheidsfonds nu prezentau diferențe perceptibile în raport cu mărcile al căror titular este IKEA.
69      Hotărârea din 22 septembrie 2011, Interflora și Interflora British Unit (C‑323/09, EU:C:2011:604, punctul 91).
70      A se vedea Hotărârea din 6 februarie 2014, Leidseplein Beheer și de Vries (C‑65/12, EU:C:2014:49, punctele 53-56 și 60).
71      A se vedea în acest sens Hotărârea din 6 februarie 2014, Leidseplein Beheer și de Vries (C‑65/12, EU:C:2014:49, punctele 58 și 59).
72      A se vedea punctul 92 din prezentele concluzii.
73      A se vedea Curtea EDO, 10 ianuarie 2013, Ashby Donald și alții împotriva Franței (CE:ECHR:2013:0110JUD003676908, § 39-42), și Curtea EDO, 19 februarie 2013, Neij și Sunde Kolmisoppi împotriva Suediei (CE:ECHR:2013:0219DEC004039712). A se vedea în acest sens, în ceea ce privește această jurisprudență, Spielmann, D., „ Copyright in a ‘human rights context’ ”, în D. Edward, A. Komninos și J. MacLennan, Ian S. Forrester – A Scot without Borders – Liber Amicorum, vol. 1, Concurrences Review, New York, 2015, p. 264‑267 și 269.
74      Calificarea unei forme de exprimare drept parodie joacă un rol important în jurisprudența Curții Europene a Drepturilor Omului referitoare la limitările acceptabile ale libertății de exprimare. Potrivit acestei Curți, caricatura și parodia constituie forme de exprimare artistică și de comentariu social care, prin exagerarea și deformarea realității, urmăresc în mod natural să provoace și să agite. Acesta este motivul pentru care trebuie examinată cu o atenție deosebită orice ingerință în dreptul unui artist – sau al oricărei alte persoane – de a se exprima prin intermediul acestora. A se vedea în acest sens Curtea EDO, 14 martie 2013, Eon împotriva Franței (ECLI:CE:ECHR:2013:0314JUD002611810, § 58-60), și Curtea EDO, 22 noiembrie 2016, Grebneva și Alisimchik împotriva Rusiei (CE:ECHR:2016:1122JUD000891805, § 64).
75      Curtea EDO, 10 ianuarie 2013, Ashby Donald și alții împotriva Franței (CE:ECHR:2013:0110JUD003676908, § 39).
76      A se vedea Curtea EDO, 15 februarie 2005, Steel și Morris împotriva Regatului Unit (CE:ECHR:2005:0215JUD006841601, § 94).
77      Cu titlu de exemplu, în Hotărârea din 3 decembrie 2024, Yevstifeyev împotriva Rusiei (CE:ECHR:2024:1203JUD000022618, § 55 și 56), Curtea EDO a calificat drept „parodie” o formă de exprimare care relua elemente de compoziție importante ale unui material video și care, prin intermediul unei satire, ridiculiza mesajul acestui material video.
78      A se vedea Hotărârea din 3 septembrie 2014, Deckmyn și Vrijheidsfonds (C‑201/13, EU:C:2014:2132, punctul 20).