62020CC0338
MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA
MICHALA BOBEKA
od 2. rujna 2021. (
1
)
Predmet C‑338/20
Prokuratura Rejonowa Łódź-Bałuty
(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Sąd Rejonowy dla Łodzi-Śródmieścia w Łodzi (Općinski sud za Łódź-Śródmieście u Łódźu, Poljska))
„Zahtjev za prethodnu odluku – Područje slobode, sigurnosti i pravde – Pravosudna suradnja u kaznenim stvarima – Uzajamno priznavanje – Novčane kazne – Okvirna odluka 2005/214/PUP – Razlozi za nepriznavanje i neizvršenje – Nepružanje prijevoda odluke koja se izvršava – Jezična prava – Pravo na pošteno suđenje”
I. Uvod
1.
Lokalna policija je u Nizozemskoj 2019. zaustavila vozača sa stalnim boravištem u Poljskoj. Policija je uz pomoć tumača za poljski jezik, koji je kontaktiran telefonom, obavijestila vozača da je povrijedio zakonik o cestovnom prometu te da će mu se izreći novčana kazna.
2.
Nadležna upravna tijela u Nizozemskoj potom su donijela odluku kojom je izrečena novčana kazna te su je poštom dostavila vozaču. Iako je ta odluka sastavljena na nizozemskom, određene informacije u vezi s tom odlukom usto su ukratko izložene na francuskom, engleskom i njemačkom, a upućeno je i na internetsku stranicu s informacijama na nekim drugim jezicima, uključujući poljski. Budući da ta odluka nije pobijana, postala je konačna.
3.
U glavnom postupku nadležni poljski sud mora odlučiti o zahtjevu nizozemskih tijela za izvršenje odluke o novčanoj kazni. Vozač se tomu protivi iz razloga što nije dobio prijevod te odluke na poljski.
4.
S obzirom na te okolnosti, je li poljski sud obvezan – na temelju odredbi Okvirne odluke Vijeća 2005/214/PUP od 24. veljače 2005. o primjeni načela uzajamnog priznavanja na novčane kazne (
2
) – priznati i naložiti izvršenje te odluke? Ili taj sud treba odbiti priznati i izvršiti tu odluku zbog povrede vozačeva prava na pošteno suđenje? To je, u biti, pitanje koje je upućeno Sudu u ovom postupku.
II. Pravni okvir
A.
Pravo Unije
5.
Uvodne izjave 2. i 4. Okvirne odluke 2005/214 glase:
„(2)
Načelo uzajamnog priznavanja trebalo bi se primjenjivati na novčane kazne koje su izrekl[a] pravosudna i upravna tijela s ciljem olakšavanja izvršenja takvih kazni u državi članici različitoj od one države u kojoj je kazna izrečena.
[…]
(4)
Ova bi Okvirna odluka također trebala obuhvaćati novčane kazne koje su izrečene za prometne prekršaje.”
6.
Članak 1. te okvirne odluke, naslovljen „Definicije”, predviđa da, za potrebe te okvirne odluke:
„(a)
‚odluka’ znači konačna odluka kojom se nalaže plaćanje novčane kazne fizičkoj ili pravnoj osobi ako je odluku […] donijelo:
[…]
ii.
tijelo države izdavateljice koje nije sud za kazneno djelo prema pravu države izdavateljice, pod uvjetom da je dotična osoba imala mogućnost iznijeti predmet pred sud koji je nadležan posebno u kaznenim stvarima;
[…]
(b)
‚novčana kazna’ znači obveza plaćanja:
i.
novčanog iznosa utvrđenog u odluci na temelju osude zbog kažnjive radnje;
[…]”
7.
U članku 5. stavku 1. Okvirne odluke 2005/214 određeno je područje primjene te je propisano:
„Ako su sljedeći prijestupi određeni kao kažnjivi u pravu države izdavateljice, imaju pod uvjetima iz ove Okvirne [o]dluke i bez provjere dvostruke inkriminiranosti radnje za posljedicu priznanje i izvršenje odluka:
[…]
–
ponašanje kojim se krše prometni propisi, uključujući kršenje pravila o broju sati vožnje i vremenu odmora i propis[a] o opasnim tvarima,
[…]”
8.
Članak 6. Okvirne odluke 2005/214 predviđa da „[n]adležna tijela u državi izvršiteljici priznaju odluk[u] koja im je dostavljena sukladno članku 4. bez daljnjih formalnosti i bez odgode poduzimaju sve potrebne mjere za njezino izvršenje ako nadležno tijelo ne odluči uvažiti neki od razloga za nepriznavanje i neizvršenje iz članka 7.”.
9.
Članak 7. te okvirne odluke, koji se odnosi na razloge nepriznavanja i neizvršenja, u stavku 3. propisuje:
„U slučajevima iz stavka 1. i stavka 2. točaka (c) i (g), prije donošenja odluke o nepriznavanju i neizvršavanju odluke u cijelosti ili djelomično, nadležno tijelo u državi izvršiteljici savjetuje se na odgovarajući način s nadležnim tijelom u državi izdavateljici i, prema potrebi, traži da mu hitno dostavi sve potrebne informacije.”
10.
U skladu s člankom 20. stavkom 3. te okvirne odluke, „[s]vaka […] država članica može, kada potvrda iz članka 4. upućuje na to da su možda povrijeđena temeljna prava ili temeljna pravna načela iz članka 6. Ugovora, uskratiti priznavanje i izvršenje odluka. Primjenjuje se postupak iz članka 7. stavka 3.”.
B.
Poljsko pravo
11.
Člankom 611.fg stavkom 1. točkom 9. Kodeksa Postępowania Karnego (Zakonik o kaznenom postupku) poljskom se sudu dopušta da odbije izvršiti konačnu odluku o novčanoj kazni ako njezin sadržaj pokazuje da osoba na koju se odluka odnosi nije pravilno obaviještena o mogućnosti i pravu na njezino osporavanje.
C.
Nizozemsko pravo
12.
Centraal Justitieel Incassobureau (Središnji ured za sudsku naplatu, Nizozemska) (u daljnjem tekstu: CJIB) središnje je upravno tijelo odgovorno za naplatu kazni izrečenih za djela počinjena na državnom području Kraljevine Nizozemske. Kazna koju je izrekao CJIB može se pobijati pred officier van justitie (Državno odvjetništvo, Nizozemska) u roku od šest tjedana.
III. Činjenično stanje, nacionalni postupak i prethodno pitanje
13.
Dana 11. srpnja 2019. osobu D. P. – poljskog državljanina i rezidenta – u Nizozemskoj je zaustavila lokalna policija. Uz pomoć tumača za poljski jezik, koji je kontaktiran telefonom („tolkentelefoon”), policija je na poljskom obavijestila vozača da je povrijedio zakonik o cestovnom prometu jer je upravljao vozilom čije dvije gume nisu odgovarale zahtjevima u pogledu profila. Policija ga je usto obavijestila da će mu se izreći novčana kazna od 210 eura, da ima pravo na šutnju, informacije i prevođenje te mu je, naposljetku, objasnila kako može pobijati tu kaznu.
14.
CJIB je 22. srpnja 2019. donio odluku kojom je izrekao novčanu kaznu (u daljnjem tekstu: sporna odluka) te ju je poštom dostavio vozaču. Ta je odluka sastavljena na nizozemskom, ali su uz nju pruženi (i.) prijevodi njezinih glavnih elemenata na francuski, engleski i njemački te je (ii.) na tim jezicima upućeno na internetsku stranicu CJIB‑a koja sadržava, uključujući na poljskom, informacije o, među ostalim, mogućnostima pobijanja odluke ili dobivanja dodatnih informacija od CJIB‑a.
15.
Budući da nije pobijana, sporna odluka je u rujnu 2019. postala konačna.
16.
Sąd Rejonowy dla Łodzi-Śródmieścia w Łodzi (Općinski sud za Łódź-Śródmieście u Łódźu, Poljska) 21. siječnja 2020. od CJIB‑a je zaprimio zahtjev za izvršenje novčane kazne izrečene vozaču.
17.
Taj je sud od CJIB‑a zatražio da navede je li osobi D. P. uz spornu odluku dostavljen i njezin prijevod na poljski. CJIB je niječno odgovorio. Osoba D. P. je pred sudom koji je uputio zahtjev potvrdila da je u studenome/prosincu 2019. zaprimila dopis iz Nizozemske. Međutim, vozač je tvrdio da nije razumio sadržaj dopisa jer nije uključivao informacije na poljskom.
18.
Dvojeći u pogledu načina na koji treba tumačiti relevantne odredbe Okvirne odluke 2005/214, Sąd Rejonowy dla Łodzi-Śródmieścia w Łodzi (Općinski sud za Łódź-Śródmieście u Łódźu) 7. srpnja 2020. odlučio je prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
„Može li tijelo države izvršiteljice zbog dostave kažnjenoj osobi odluke o izricanju novčane kazne koja nije prevedena na jezik koji primatelj razumije odbiti njezino izvršenje na temelju odredbi kojima se provodi članak 20. stavak 3. Okvirne odluke 2005/214[…] zbog povrede prava na pošteno suđenje?”
19.
Pisana očitovanja podnijeli su Prokuratura Rejonowa Łódź-Bałuty (Državno odvjetništvo u Łódźu‑Bałuty, Poljska), nizozemska i poljska vlada kao i Europska komisija. Te su stranke usto pisanim putem odgovorile na pitanja Suda.
IV. Analiza
20.
Sud koji je uputio zahtjev svojim pitanjem u biti pita treba li odredbe Okvirne odluke 2005/214 (a osobito njezin članak 20. stavak 3.) tumačiti na način da dopuštaju sudu države izvršiteljice da odbije priznati i izvršiti konačnu odluku države izdavateljice kojom je pojedincu izrečena novčana kazna (u daljnjem tekstu: odluka o novčanoj kazni) ako tom pojedincu nije dostavljen prijevod te odluke na jeziku koji razumije.
21.
U ovom ću se mišljenju, nakon iznošenja određenih uvodnih napomena radi pojašnjavanja primjenjivih odredbi prava Unije (A), baviti problematikom koju otvara prethodno pitanje: ima li pojedinac pravo dobiti, na temelju Okvirne odluke 2005/214, prijevod odluke čije se izvršenje zahtijeva? (B).
A.
Uvodne napomene: relevantni pravni okvir
22.
Za početak je korisno pojasniti pravni okvir koji je primjenjiv na slučaj iz glavnog postupka.
23.
Prema informacijama koje je pružila nizozemska vlada, odluka o novčanoj kazni bila je, u skladu s nacionalnim pravom, rezultat postupka koji je imao dva stadija: „usmeni” stadij, koji je proveden, uz pomoć tumača, tijekom policijske cestovne provjere, i „pisani” stadij, koji je nekoliko tjedana kasnije proveden pred CJIB‑om. Odluka čije se izvršenje zahtijeva u ovom predmetu poštom je dostavljena vozaču, sastavljena je na nizozemskom, ali su uz nju usto pruženi sažetak na francuskom, engleskom i njemačkom, kao i upute za pristupanje internetskoj stranici CJIB‑a, na kojoj se mogu pronaći daljnje informacije, uključujući informacije na poljskom.
24.
Takav (mješoviti) postupak poprilično se razlikuje od postupka koji se odvija usmeno i potpuno na licu mjesta, pred policijom. Kao primjer potonjeg, možemo zamisliti vozača koji je zaustavljen netom nakon što je počinio prometni prekršaj (primjerice, prekoračivši ograničenje brzine ili prošavši kroz crveno svjetlo), priznaje prekršaj te mu se odobrava rok za plaćanje izrečene kazne. U tom potonjem scenariju postupak se u cijelosti odvija u prisutnosti vozača te policija na licu mjesta donosi odluku o novčanoj kazni – to jest izvršivu ispravu.
25.
U glavnom postupku nije riječ o takvoj situaciji. Koliko shvaćam, prema uređenju o kojem je riječ u ovom predmetu upravni postupak završava, u skladu s nacionalnim pravom, tek konačnom pisanom odlukom CJIB‑a.
26.
S obzirom na to, koje su odredbe prava Unije primjenjive i relevantne u glavnom postupku?
27.
Sud koji je uputio zahtjev u svojem pitanju od Suda traži da protumači odredbe Okvirne odluke 2005/214. Naime, taj je propis primjenjiv u ovom predmetu.
28.
Od suda koji je uputio zahtjev zatraženo je da prizna i izvrši odluku dostavljenu u skladu s člankom 4. Okvirne odluke 2005/214. Odluka koju se ima izvršiti jest, u skladu s člankom 1. točkom (a) podtočkom ii. Okvirne odluke 2005/214, „konačna odluka kojom se nalaže plaćanje novčane kazne fizičkoj ili pravnoj osobi” koju je donijelo „tijelo države izdavateljice koje nije sud za kazneno djelo prema pravu države izdavateljice, pod uvjetom da je dotična osoba imala mogućnost iznijeti predmet pred sud koji je nadležan posebno u kaznenim stvarima”. Osim toga, člankom 5. Okvirne odluke 2005/214 među prijestupe koji, kada su ispunjeni odgovarajući uvjeti, za posljedicu imaju priznanje i izvršenje odluka uključeno je „ponašanje kojim se krše prometni propisi”.
29.
Nasuprot tomu, ni Direktiva (EU) 2015/413 (
3
) ni Direktiva 2010/64/EU (
4
) – koje su i sud koji je uputio zahtjev i neke od stranaka istaknuli kao moguće „izvore inspiracije” za tumačenje Okvirne odluke 2005/214 – nisu materijalno primjenjive na ovaj predmet.
30.
Direktiva 2015/413, kojoj je cilj olakšati prekogranične razmjene informacija o prometnim prekršajima protiv sigurnosti prometa na cestama, primjenjuje se samo na posebne prekršaje navedene u njezinu članku 2. Nesporno je da je popis tih prekršaja iscrpan (
5
). U njemu se ne nalaze povrede pravila koja se odnose na zahtjeve u pogledu profila guma. Osim toga, kako to proizlazi osobito iz članka 1., članka 4. stavka 1. i uvodnih izjava 2. i 8. Direktive 2015/413, cilj je tog propisa osigurati učinkovitu istragu prometnih prekršaja protiv sigurnosti prometa na cestama kako bi se odgovornim pojedincima mogla izreći kazna. Izvršenje tih kazni nije predmet Direktive 2015/413.
31.
Nadalje, kada je riječ o Direktivi 2010/64 o pravu na tumačenje i prevođenje u kaznenim postupcima, njezin članak 1. stavak 3. predviđa da se, „[a]ko je pravom države članice predviđeno da kazne za [male prijestupe] izriče neko drugo tijelo, a ne sud nadležan za kaznene stvari, a na izrečenu je kaznu moguće uložiti žalbu na takvom sudu, ova Direktiva primjenjuje samo na postupke pred takvim sudom nakon podnošenja žalbe” (
6
). Iz uvodne izjave 16. te direktive proizlazi da „mali prijestupi” mogu obuhvaćati „prometn[e] prekršaj[e] koji su česti, a utvrđuju se prometnim kontrolama”. U toj je uvodnoj izjavi usto objašnjeno da je zakonodavac Unije smatrao da bi „[u] takvim […] situacijama bilo nerazumno zahtijevati od nadležnoga tijela da osigura sva prava iz [Direktive 2010/64]” (
7
).
32.
U ovom predmetu pojedinac protiv kojeg je zatraženo izvršenje sporne odluke nije iskoristio pravo pobijati tu odluku pred nadležnim nizozemskim sudom. Dakle, nije pokrenut nikakav sudski postupak u kojem bi Direktiva 2010/64 bila primjenjiva. Čak i da jest, odredbe Direktive 2010/64 bile bi primjenjive u okviru tog postupka, a ne u okviru postupka koji je trenutačno u tijeku pred sudom koji je uputio zahtjev.
33.
Stoga je jasno da je predmetna situacija uređena, kada je riječ o zakonodavstvu Unije, (samo) odredbama Okvirne odluke 2005/214. Naravno, ako je ta okvirna odluka primjenjiva, primjenjive su i odredbe Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja). U ovom se predmetu posebno relevantnim čini pravo na pošteno suđenje, koje je zajamčeno člankom 47. drugim stavkom Povelje.
34.
S obzirom na navedeno, sada ću se okrenuti glavnom pitanju koje ovaj predmet otvara.
B.
Pravo, na temelju Okvirne odluke 2005/214, na dobivanje prijevoda odluke koja se izvršava?
35.
Prethodnim se pitanjem u biti pita treba li se, u skladu s Okvirnom odlukom 2005/214, uz odluku o novčanoj kazni čije se izvršenje zahtijeva, ako je ta odluka sastavljena na jeziku različitom od službenog jezika države članice izvršiteljice, načelno dostaviti i njezin prijevod.
36.
Smatram da na to pitanje treba odgovoriti niječno.
37.
Kao prvo, odredbe Okvirne odluke 2005/214 ne sadržavaju nikakvu izričitu ili prešutnu obvezu dostavljanja prijevoda izvorne odluke čije se izvršenje zahtijeva (1.). Kao drugo, smatram da iz općih pravnih načela ili temeljnih prava na koja upućuje članak 20. stavak 3. Okvirne odluke 2005/214 ne proizlazi opća obveza pružanja prijevoda (2. i 3.).
38.
Naravno, to ne isključuje mogućnost da, u određenim situacijama, nepružanje prijevoda dovede do povrede prava adresata na pošteno suđenje, u okviru postupka koji je proveden u državi članici izdavateljici, koja državi članici izvršiteljici daje opravdan razlog da odbije priznati i izvršiti tu odluku. To samo znači da izostanak prijevoda ne dovodi automatski do povrede prava na pošteno suđenje. Naime, za utvrđivanje je li adresatovo pravo na pošteno suđenje povrijeđeno potrebno je razmotriti sve relevantne okolnosti konkretnog slučaja. U vezi s tim ću, u zadnjem dijelu ovog mišljenja, pokušati pružiti određene smjernice sudu koji je uputio zahtjev o tome kako to razmatranje provesti u predmetnom slučaju (4.).
1. Tekst i cilj Okvirne odluke 2005/214
39.
Članak 6. Okvirne odluke 2005/214 propisuje da „[n]adležna tijela u državi izvršiteljici priznaju odluk[u] koja im je dostavljena sukladno članku 4. bez daljnjih formalnosti i bez odgode poduzimaju sve potrebne mjere za njezino izvršenje, ako nadležno tijelo ne odluči uvažiti neki od razloga za nepriznavanje i neizvršenje iz članka 7. (
8
)”.
40.
Tekst te odredbe poprilično je jasan: ako su tijela koja zahtijevaju izvršenje ispunila zahtjeve predviđene u toj okvirnoj odluci, tijela države izvršiteljice načelno moraju priznati odluku i poduzeti sve mjere koje su potrebne za njezino izvršenje. Tijela izvršenja ne mogu od tijela koja traže izvršenje zahtijevati „daljnje formalnosti” te ne mogu odbiti priznanje i izvršenje ako nije primjenjiv neki od razloga za nepriznavanje i neizvršenje predviđenih u toj okvirnoj odluci. Ti su razlozi navedeni u članku 7. Okvirne odluke 2005/214, a dodatan razlog za nepriznavanje prisutan je, u skladu sa sudskom praksom Suda, u članku 20. stavku 3. te okvirne odluke (
9
).
41.
S obzirom na navedeno, ističem, kao prvo, da nijedna odredba Okvirne odluke 2005/214 ne uključuje, među formalnostima koje tijela izvršenja moraju ispuniti kako bi mogla zahtijevati priznavanje i izvršenje odluke kojom je pojedincu izrečena novčana kazna, dostavljanje prijevoda te odluke (
10
).
42.
Kao drugo, nepružanje prijevoda odluke koja se izvršava nije navedeno među razlozima za nepriznavanje i neizvršenje predviđenima u članku 7. Okvirne odluke 2005/214. To je posebno značajno s obzirom na to da stavak 2. te odredbe uključuje propuste koji – poput onoga koji se navodi u ovom postupku – mogu utjecati na adresatovu mogućnost da se koristi svojim pravom obrane. Među izričito navedenim razlozima ističu se slučajevi nepružanja osobi odgovarajućih informacija o dostupnim pravnim lijekovima (članak 7. stavak 2. točka (g)), nepropisnog pozivanja osobe pred nadležni sud (članak 7. stavak 2. točka (i) podtočka i.) ili nepropisnog dostavljanja odluke osobi (članak 7. stavak 2. točka (i) podtočka iii.).
43.
Osim toga, čini mi se da cilj Okvirne odluke 2005/214 ide u prilog strogom tumačenju njezinih članaka 6. i 7.
44.
Kako je to Sud naglasio, Okvirna odluka 2005/214 ima za cilj „uspostaviti učinkovit mehanizam prekograničnog priznavanja i izvršenja odluka kojima se izriču pravomoćne novčane kazne fizičkoj ili pravnoj osobi” (
11
). Sud je usto pojasnio da „načelo uzajamnog priznavanja, na kojem se zasniva struktura Okvirne odluke”, podrazumijeva da se „razlozi odbijanja priznavanja ili izvršenja [odluke dostavljene u skladu s člankom 4.] moraju tumačiti restriktivno” (
12
).
45.
Takva utvrđenja u skladu su sa smislom tog propisa: za potrebe izvršenja, odluka koja se izvršava se (metaforički govoreći) „apsorbira” u dokument koji je, kratko i shematski, objašnjava: potvrdu predviđenu u članku 4. Okvirne odluke 2005/214, čiji je standardni obrazac izložen u Prilogu toj okvirnoj odluci. U skladu s načelom uzajamnog priznavanja, država izvršenja treba vjerovati sadržaju potvrde ako nema razloga za suprotno. To je razlog zbog kojeg su člankom 16. Okvirne odluke 2005/214 uređeni jezični zahtjevi u pogledu potvrde, a ne u pogledu odluke koja se izvršava (
13
).
46.
U vezi s tim, članak 16. stavak 2. čini se relevantnim. On glasi: „[i]zvršenje odluke može se suspendirati za vrijeme koje je potrebno za dobivanje njenog prijevoda na trošak države izvršiteljice”. Ta odredba potvrđuje da je, u skladu s Okvirnom odlukom 2005/214: (i.) u stadiju izvršenja ključan jezik potvrde, dok (ii.) prijevod izvorne odluke nije automatski obvezan.
47.
Stoga smatram da se iz odredbi Okvirne odluke 2005/214 ne može izvesti nikakva izričita ili prešutna obveza da se pojedincu protiv kojeg se zahtijeva izvršenje odluke o novčanoj kazni pruži cjelovit prijevod te odluke na određenom jeziku.
48.
Međutim, sud koji je uputio zahtjev u ovom predmetu ističe članak 20. stavak 3. te okvirne odluke, prema kojem „[s]vaka […] država članica može, kada potvrda iz članka 4. upućuje na to da su možda povrijeđena temeljna prava ili temeljna pravna načela iz članka 6. Ugovora, uskratiti priznavanje i izvršenje odluka” (
14
).
49.
Prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, nepružanje adresatu prijevoda sporne odluke može dovesti do povrede općeg načela koje se odnosi na prevođenje dokumenata koji su nepovoljni za pojedince, s jedne strane, i do povrede prava na pošteno suđenje, s druge.
50.
Sada ću razmotriti ta pitanja.
2. Pravo na prevođenje kao temeljno pravno načelo prava Unije?
51.
Kao prvo, sud koji je uputio zahtjev sugerira da razlog činjenice da u Okvirnoj odluci 2005/214 nema posebne odredbe o jeziku odluke koja se ima izvršiti čini datum, sada već relativno odmakao, usvajanja te okvirne odluke. Sud koji je uputio zahtjev ističe da se (trenutačni) stav zakonodavca Unije o tom pitanju može iščitati iz odredbi o jezičnim zahtjevima koje se nalaze u novijim pravnim propisima usvojenima u pogledu područja slobode, sigurnosti i pravde. Sud koji je uputio zahtjev osobito ističe odredbe Direktive 2010/64 i Direktive 2015/413, koje nameću određene obveze tijelima država članica da dostave prijevod odluka čije se izvršenje zahtijeva.
52.
Sud koji je uputio zahtjev u biti predlaže da se iz drugih propisa prava Unije izvuče opće načelo koje bi od tijela zahtijevalo da u situacijama poput one o kojoj je riječ u ovom predmetu pruže prijevod svakog akta koji je nepovoljan za pojedinca na materinskom jeziku tog pojedinca (ili eventualno na bilo kojem drugom jeziku koji on razumije).
53.
Taj mi argument nije uvjerljiv.
54.
Kao prvo, u predmetu BV imao sam priliku objasniti zašto ne smatram da bi se sudovi Unije trebali osobito priklanjati navodnoj zakonodavnoj namjeri zakonodavca ako ta namjera nije jasno izražena nigdje u donesenom i važećem zakonodavstvu. Prema mojem mišljenju, prilikom tumačenja zakonodavstva Unije važni su elementi koji su sadržani u tekstu, zajedno sa zakonodavnom namjerom izraženom u preambuli. Suprotno tomu, namjere i ideje koje su stvarno ili navodno iskazane tijekom zakonodavnog postupka, ali nisu izražene u tekstu odnosnog zakonodavstva, ne bi trebale imati značaj (
15
).
55.
To još više mora vrijediti kada je riječ o navodnoj namjeri zakonodavca Unije koja se ne iščitava iz dokumenata koji su bili dio relevantnog zakonodavnog postupka, nego iz drugih zakonodavnih akata Unije koji su usvojeni nakon usvajanja dotičnog akta te koji s njime usto nisu povezani.
56.
Kao drugo i u svakom slučaju, nisam uvjeren da se navodna namjera zakonodavca Unije da se pojedincima osigura prijevod odluka koje su za njih nepovoljne može iščitati iz drugih akata Unije. Letimičan pregled relevantnih odredbi raznih pravnih propisa pokazuje da se zakonodavac Unije zapravo koristio raznolikim pristupima u pogledu tog pitanja.
57.
Primjerice, direktive Unije koje su usvojene u području kaznenog postupka pojedincima protiv kojih se vode postupci pružaju, razumljivo, veću razinu zaštite. Međutim, te direktive Unije nisu jednoobrazne. Direktiva 2010/64 zahtijeva da se „bitni dokumenti” prevedu „na osumnjičenikovom ili optuženikovom materinjem jeziku ili na bilo kojem drugom jeziku koji oni govore” (
16
). Direktiva 2012/13/EU o pravu na informiranje u kaznenom postupku (
17
) obvezuje države članice da „osigur[aju] da osumnjičenici ili okrivljenici koji su uhićeni ili zadržani žurno dobiju pisanu obavijest o pravima”. Ta se obavijest mora sastaviti na „jednostavnom i razumljivom jeziku”, „na jeziku koji oni razumiju” (
18
).
58.
Izuzevši područje primjene odredbi Unije koje se odnose na kazneni postupak, pojedinci iz zakonodavnih propisa Unije koji pripadaju drugim područjima u njezinoj nadležnosti uglavnom ne mogu izvesti subjektivna jezična prava. Kada se zakonodavni propisi uopće osvrću na jezična pitanja, to obično čine kako bi olakšali uzajamnu pomoć između država članica. Čak i ako se položaj adresata uzima u obzir, nema jamstva da će on razumjeti dotični dokument jer mu se taj dokument može dostaviti, primjerice, na službenom jeziku države članice u kojoj ima domicil (
19
) ili na jeziku države članice u kojoj je registrirano vozilo koje je sudjelovalo u cestovnoj nesreći (
20
).
59.
U Europskoj uniji stoga trenutačno ne postoji jedinstven pristup u pogledu jezičnih zahtjeva u odnosu na dokumente koji se prekogranično dostavljaju. Značaj obveze tijela države članice izdavateljice da dokumente i/ili informacije pruži na jeziku adresata akta varira ovisno o konkretnom predmetu danog zakonodavstva Unije. Stoga ne smatram da je odredbe Direktive 2010/64 i Direktive 2015/413 (ili bilo kojeg drugog propisa) moguće tumačiti na način da upućuju na stvarnu ili sveobuhvatnu namjeru zakonodavca Unije, jednaku u svim pravnim propisima, čak ni ako pretpostavimo (što ne bismo trebali) da je takva namjera hermeneutički relevantna.
60.
Situacija bi zapravo mogla biti suprotna. Tumačenje Okvirne odluke 2005/214 koje sud koji je uputio zahtjev predlaže čini se, u vidu jasnih odredbi Direktive 2015/413 i Direktive 2010/64, teško pomirljivim s namjerom zakonodavca Unije.
61.
S jedne strane, proširenjem obveze prevođenja na sve odluke kojima se izriču kazne za bilo koji prometni prekršaj članak 2. Direktive 2015/413 praktički bi se izbacio iz tog propisa. Naime, kako je to navedeno u točki 30. ovog mišljenja, popis prekršaja sadržan u tom članku je iscrpan. Pritom ostavljam po strani činjenicu da je svrha tog propisa drukčija od svrhe Okvirne odluke 2005/214, zbog čega usporedbe između tih dvaju propisa zahtijevaju određen oprez.
62.
S druge strane, uvodna izjava 16. Direktive 2010/64 pokazuje da je zakonodavac Unije smatrao da bi, kada je riječ o malim prijestupima kao što su prometni, za koje kazne izriče upravno tijelo, „bilo nerazumno zahtijevati od nadležnoga tijela da osigura […] prava” na tumačenje i prevođenje koja su predviđena u toj direktivi (
21
). Taj navod sugerira i da se zakonodavac Unije u tom području jasno opredijelio.
63.
Argument prema kojem odredbe Okvirne odluke 2005/214 treba tumačiti u vidu novijih zakonodavnih propisa još je neobičniji ako se uzme u obzir da je zakonodavac Unije tu okvirnu odluku izmijenio 2009. (
22
) a da pritom nije uveo nikakvu konkretnu odredbu o predmetnoj problematici. Zakonodavac Unije tijekom desetljeća koje je slijedilo te izmjene imao je mnoštvo prilika ponovno izmijeniti tekst te okvirne odluke. Međutim, očito je izabrao to ne učiniti.
64.
Za kraj o tom pitanju i neovisno o navodnoj namjeri zakonodavca Unije, istaknuo bih da ne mogu pronaći nijedno opće načelo koje bi nacionalnim tijelima nalagalo da u situacijama poput one o kojoj je riječ u ovom predmetu dostave prijevod svakog akta koji nepovoljno utječe na pojedinca na materinskom jeziku tog pojedinca (ili eventualno na bilo kojem drugom jeziku koji on razumije).
65.
U vezi s tim, dodatnu, mada neizravnu potvrdu nepostojanja općeg načela o tom pitanju pronalazim u različitim Unijinim pravilima o mogućim posljedicama nedostavljanja akta koji se priopćava ili čije se izvršenje zahtijeva, ili pak informacija u pogledu tog akta, na danom jeziku. Naime, zakonodavac Unije u mnogim propisima nije utvrdio nikakvo posebno pravilo u tom pogledu (
23
). Propisi u kojima je to učinio sadržavaju međusobno iznimno raznolika pravila u tom pogledu (
24
).
66.
Stoga se čini poprilično nategnutim smatrati da bi Sud, na pukom temelju prava na pošteno suđenje, zajamčenog u članku 47. Povelje, mogao izvesti opću obvezu svih upravnih tijela država članica da u prekograničnim situacijama pruže cjelovit prijevod svakog akta koji nepovoljno utječe na pojedinca na njegovu materinskom jeziku (ili bilo kojem drugom jeziku koji on razumije).
67.
Čak i Direktiva 2010/64 – koja, kako je to navedeno u točkama 29. i 32. ovog mišljenja, nije primjenjiva na ovaj predmet – zahtijeva cjelovit prijevod samo „bitnih dokumenata” (
25
). To je tako unatoč činjenici da se Direktivom 2010/64 izričito nastojalo nadmašiti „minimalne standarde” utvrđene Europskom konvencijom o ljudskim pravima (u daljnjem tekstu: EKLJP) i Poveljom (
26
).
68.
Opterećenje koje bi takva obveza izazivala nacionalnim tijelima bilo bi značajno i često zasigurno neproporcionalno. Stoga smatram da nipošto nije slučajnost da se ni u primarnom ni u sekundarnom pravu Unije ne može pronaći tako dalekosežna obveza. Sastavljači Ugovorâ i zakonodavac Unije dosljedno primjenjuju poprilično oprezan i pragmatičan pristup kada je riječ o jezičnim pravima. Povrh gore istaknutih praktičnih problema, i države članice i institucije Unije svjesne su i da usvajanje pravila o jezicima može zahtijevati donošenje odluka koje su katkad politički ili društveno osjetljive.
69.
Jednak oprez i pragmatičnost u pogledu jezičnih prava prisutni su i u sudskoj praksi sudova Unije. Primjerice, kada se od njih tražilo da priznaju i potvrde jezična prava koja proizlaze iz prava Unije, sudovi Unije nastojali su osigurati zaštitu zainteresiranih pojedinaca, ali istodobno nadležnim tijelima ostaviti određen manevarski prostor (
27
). Još je važnije da u sudskoj praksi Suda nema traga dalekosežnoj obvezi nacionalne uprave da pruži prijevod ijednog dokumenta koji je priopćen ili se izvršava u inozemstvu.
70.
S obzirom na navedeno, zaključujem da u trenutačno važećem pravu Unije nema općeg načela koje zahtijeva od svih upravnih tijela država članica da pruže cjelovit prijevod svakog akta koji nepovoljno utječe na pojedinca na njegovu materinskom jeziku (ili bilo kojem drugom jeziku koji on razumije).
3. Povreda prava na pošteno suđenje u izvornom postupku?
71.
Sada je potrebno razmotriti dovodi li nepružanje prijevoda sporne odluke na poljski (ili neki drugi jezik koji bi adresat razumio) u izvornom upravnom postupku neizbježno do povrede prava na pošteno suđenje, utvrđenog u članku 47. Povelje, koja bi utjecala na kasnije priznavanje i izvršenje te odluke (
28
).
72.
Smatram da ne dovodi.
73.
Čini mi se da sudska praksa kako ESLJP‑a tako i Suda podupire stajalište da postojanje povrede prava pojedinca na pošteno suđenje u situaciji poput one o kojoj je riječ u ovom predmetu ovisi o konkretnim okolnostima slučaja.
74.
Iz članka 6. stavka 3. UEU‑a i članka 52. stavka 3. Povelje proizlazi da članak 47. Povelje treba tumačiti i primjenjivati u skladu s člankom 6. EKLJP‑a („pravo na pošteno suđenje”) (
29
). Sve stranke ovog postupka prihvaćaju da je stavak 3. potonje odredbe – koji se odnosi na osobe „optužene za kazneno djelo” – primjenjiv na ovaj predmet.
75.
Slažem se. Kako je to Sud nedavno istaknuo (
30
), prometni prekršaji, uključujući one male, načelno čine, u skladu sa sudskom praksom ESLJP‑a, „kaznena djela” za potrebe članka 6. EKLJP‑a, neovisno o svojoj kvalifikaciji u nacionalnom pravu (
31
). ESLJP je usto dao do znanja da prava utvrđena u članku 6. stavku 3. EKLJP‑a moraju biti zajamčena u svim stadijima postupka, uključujući predsudski stadij (
32
).
76.
Među „[minimalnim pravima]” koja se, u skladu s člankom 6. stavkom 3. EKLJP‑a, moraju zajamčiti svakomu tko je optužen za kazneno djelo, nalazi se pravo pojedinca „da u najkraćem roku bude obaviješten, potanko i na jeziku koji razumije, o prirodi i razlozima optužbe koja se podiže protiv njega” (točka a)). Informacije koje se pojedincu moraju dati na jeziku koji razumije uključuju – kako je to ESLJP pojasnio – ne samo informacije o „razlozima optužbe, to jest djelima koje je navodno počinio i na kojima se optužba temelji, već i o pravnoj kvalifikaciji tih djela” (
33
).
77.
Te informacije moraju biti dovoljno iscrpne (
34
) da odnosnom pojedincu omoguće da djelotvorno i u praksi ostvari svoje pravo obrane, među ostalim, tako da „može sudu iznijeti svoje viđenje događaja” (
35
). Međutim, ESLJP je istaknuo da adekvatnost informacija nije moguće apstraktno ocijeniti, već „ovisi o konkretnim okolnostima svakog pojedinog slučaja” (
36
).
78.
Kada je riječ, konkretnije, o jeziku na kojem se informacije moraju pružiti, ESLJP je zaključio da se to ne mora nužno učiniti na materinskom jeziku odnosnog pojedinca (
37
). To se osobito može učiniti i na jeziku države članice u kojoj se postupak odvija, pod uvjetom da odnosni pojedinac „dovoljno poznaje” taj jezik (
38
). Podredno, informacije se, u skladu sa samim tekstom članka 6. stavka 3. EKLJP‑a, mogu dati na bilo kojem drugom jeziku koji pojedinac razumije (
39
). Dovoljno poznavanje jezika koji se koristi za komunikaciju mora se procijeniti, među ostalim, u odnosu na prirodu prijestupa za koji se pojedinca optužuje i složenost komunikacije između njega i relevantnih tijela (
40
). Tijela država članica imaju široku diskrecijsku ovlast korištenja sredstava koja smatraju najprikladnijima (
41
).
79.
Kada je riječ o načinu na koji optuženika treba obavijestiti o prirodi i razlozima optužbi kojima ga se tereti, ESLJP je utvrdio da članak 6. stavak 3. EKLJP‑a ne propisuje nikakav konkretan oblik obavještavanja (
42
). Relevantne informacije ne moraju se nužno „dati pisanim putem ili prevedene u pisanom obliku” (
43
). Posljedično, „zahtjevi Konvencije mogu se zadovoljiti usmenom jezičnom pomoći” (
44
). Što se tiče prevođenja dokumenata, članak 6. stavak 3. EKLJP‑a „ne zahtijeva pisani prijevod svih pisanih dokaza ili službenih dokumenata u postupku” (
45
).
80.
Ukratko, iz gore izložene sudske prakse ESLJP‑a proizlazi (i.) da se postojanje povrede prava na pošteno suđenje mora utvrditi s obzirom na okolnosti konkretnog slučaja, (ii.) da informacije koje se moraju priopćiti moraju biti dovoljno podrobne da optuženiku omoguće da u praksi i djelotvorno ostvari svoje pravo obrane, (iii.) da se te informacije mogu pružiti na bilo kojem jeziku koji osoba razumije te, ovisno o slučaju, čak i usmeno kao i (iv.) da nije potrebno pružiti pisani prijevod svih dokumenata.
81.
Ta načela – koja isključuju svaki automatizam te upućuju na određenu fleksibilnost („souplesse”) – čine se još relevantnijima u odnosu na slučajeve kao što je predmetni. Naime, sam ESLJP dosljedno priznaje da „kaznene optužbe” mogu biti različite težine te da se u situacijama koje su izvan srži kaznenog prava kaznenopravna jamstva predviđena člankom 6. stavkom 3. EKLJP‑a „neće nužno primjenjivati u svojoj punoj snazi” (
46
). Smatram da to osobito vrijedi u odnosu na male prometne prekršaje kao što je onaj koji se razmatra u glavnom postupku (
47
).
82.
Što se pak tiče sudske prakse sudova Unije, mora se istaknuti da Sud u pogledu prava na pošteno suđenje još nije imao priliku razviti tako opširnu sudsku praksu kao ESLJP. Međutim, Sud je u svojim dosadašnjim odlukama često i izričito upućivao na presude ESLJP‑a koje se odnose na članak 6. stavak 3. EKLJP‑a te je u pravni poredak Unije „ugradio” načela koja iz nje proizlaze (
48
).
83.
Isto tako, Sud je u pogledu prava obrane i prava na djelotvoran pravni lijek – koja su u predmetu poput ovoga nužno isprepletena s pravom na pošteno suđenje – više puta utvrdio: „postojanje povrede prava obrane i prava na djelotvornu sudsku zaštitu treba ocjenjivati s obzirom na posebne okolnosti svakog slučaja, a osobito s obzirom na prirodu akta o kojem je riječ, kontekst u kojem je on donesen i pravna pravila kojima se uređuje predmetno pravno područje” (
49
).
84.
Važno je istaknuti da je sličan pristup prisutan i u sudskoj praksi Suda koja se odnosi na prava optuženika da dobiju odgovarajuće informacije u skladu s Okvirnom odlukom 2005/214. Sud je u presudi CJIB utvrdio da tijela država članica uživaju određenu fleksibilnost u pogledu načina na koji će te informacije priopćiti. Ono što je bitno jest da je „obavijest učinkovita i da je zajamčeno ostvarivanje prava na obranu” (
50
), a na nacionalnom je sudu da provjeri je li ona u danom slučaju doista bila takva (
51
).
85.
S obzirom na navedeno, moram zaključiti da sud koji je uputio zahtjev u okolnostima o kakvima je riječ u glavnom postupku mora, kako bi utvrdio je li pravo na pošteno suđenje povrijeđeno, razmotriti sve relevantne okolnosti slučaja kako bi odredio je li odnosni pojedinac imao na raspolaganju dovoljno informacija o prijestupu za koji je optužen na jeziku koji razumije i je li stoga mogao adekvatno ostvariti svoje pravo obrane.
86.
Čini se da mojem tumačenju relevantnih odredbi Okvirne odluke 2005/214 u prilog ide i tekst njezina članka 20. stavka 3., koji dopušta da se izvršenje odbije „kada potvrda iz članka 4. upućuje na to da su možda povrijeđena temeljna prava ili temeljna pravna načela” (
52
). Ta odredba sugerira da sud izvršenja ne može odbijanje izvršenja temeljiti na apstraktnim ili općenitim razlozima, nego samo na ocjeni konkretnih okolnosti svakog pojedinog slučaja, kako proizlaze iz spisa predmeta (
53
).
87.
Usto se čini da je takvo tumačenje dosljednije sudskoj praksi Suda koja se odnosi na načela uzajamnog priznavanja i uzajamnog povjerenja. Sud je više puta utvrdio da ta načela državama članicama nalažu da, „osobito u pogledu područja slobode, sigurnosti i pravde, [smatraju], osim u iznimnim okolnostima, da sve ostale države članice poštuju pravo Unije i konkretno temeljna prava priznata tim pravom” (
54
). Stoga, kada provode prava Unije, države članice mogu „biti dužne pretpostaviti da druge države članice poštuju temeljna prava” (
55
).
88.
S obzirom na navedeno, zaključujem da činjenica da odluka poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku adresatu nije dostavljena zajedno s prijevodom na jeziku koji on razumije ne dovodi neizbježno u izvornom upravnom postupku do povrede općeg načela prava Unije ili do povrede prava na pošteno suđenje.
89.
S obzirom na to, smatram da na pitanje suda koji je uputio zahtjev treba odgovoriti u smislu da članak 20. stavak 3. Okvirne odluke 2005/214 nije moguće tumačiti na način da nacionalnom sudu dopušta da na temelju puke činjenice da sporna odluka nije prevedena na poljski odbije priznati i izvršiti tu odluku.
90.
Međutim, članak 20. stavak 3. te okvirne odluke dopušta nacionalnom sudu da odbije priznati i izvršiti odluku ako, na temelju ocjene svih relevantnih okolnosti konkretnog slučaja, zaključi da tijela države članice izdavateljice nisu optuženiku pružila dovoljno informacija o prirodi i predmetu prijestupa na jeziku koji on razumije.
91.
Provedba takve ocjene u ovom predmetu očito je na sudu koji je uputio zahtjev (
56
). Unatoč tomu, kako bih pomogao tom sudu, pokušat ću, na temelju informacija koje su Sudu stavljene na raspolaganje, pružiti određene smjernice u vezi s konkretnim okolnostima ovog predmeta.
4. Ovaj predmet
92.
Na temelju informacija sadržanih u spisu predmeta, smatram da nije očito da je vozačevo pravo na pošteno suđenje doista povrijeđeno. Međutim, tu mogućnost istodobno nije moguće potpuno isključiti. Stoga je, kako bi sud koji je uputio zahtjev utvrdio da je do takve povrede došlo, potreban određen oprez i detaljna ocjena predmetne situacije.
93.
Nizozemska vlada u svojim je očitovanjima objasnila da je, u skladu s ustaljenim postupcima, lokalna policija vozača na poljskom, preko tumača koji je kontaktiran telefonom, obavijestila: (i.) o navodnoj povredi zakonika o cestovnom prometu koju je počinio, (ii.) o visini izrečene kazne, (iii.) o njegovu pravu na šutnju, (iv.) o mogućnosti da pobija kaznu koja mu je izrečena te (v.) o pravima na pravnu pomoć, prevođenje i tumačenje.
94.
Međutim, kako je to navedeno u točki 24. ovog mišljenja, odluku koja se izvršava u ovom postupku nije donijela policija na licu mjestu, u prisutnosti vozača (kojem je pomagao tumač). Ona je tada samo najavljena, a donio ju je kasnije CJIB. Odluka sastavljena na nizozemskom potom je poštom poslana vozaču, a uz nju su pružena dodatna objašnjenja na francuskom, engleskom i nizozemskom te je na tim jezicima upućeno na internetsku stranicu CJIB‑a, na kojoj su se nalazile informacije na poljskom.
95.
S obzirom na to, je li vozač legitimno mogao zanemariti odluku i povezane informacije pružene u dopisu koji je primio od nizozemskih tijela i valjano tvrditi da nije bio upoznat s tom odlukom?
96.
U tom se pogledu slažem s poljskom vladom da se od pojedinca koji se nađe u situaciji poput one u kojoj se nalazi vozač iz ovog predmeta ne može očekivati da aktivno traži informacije, na jeziku koji razumije, koje mu tijela nisu priopćila (
57
).
97.
Međutim, smatram da se analiza u ovom predmetu ne može tu zaustaviti. Prije svega je odgovornost zainteresiranih osoba da sa svom dužnom pažnjom brane svoje interese (
58
). Osim toga, kako je to ESLJP više puta naveo, načelno „ni slovo ni duh članka 6. Konvencije ne sprečavaju osobu da se na vlastitu inicijativu, bilo izričito ili prešutno, odrekne prava na jamstva poštenog suđenja” (
59
).
98.
Sud koji je uputio zahtjev stoga mora oprezno ocijeniti predmetnu situaciju jer nisu sve situacije jednake. Posebice razlikujem sljedeće dvije vrste situacija.
99.
S jedne strane, tu su postupci u potpunoj odsutnosti optuženika. U takvim je situacijama moguće da je pojedinac potpuno „iz vedra neba”, na jeziku koji ne razumije, dobio dopis od druge države članice u pogledu navodne povrede propisa te države članice s kojom nije ranije upoznat.
100.
S druge strane, postoje situacije u kojima pojedinac od druge države članice dopis dobije nakon što je već sudjelovao u nekakvom postupku u toj državi članici. Takav se dopis, iako je sastavljen na jeziku koji odnosni pojedinac ne razumije, prema svemu sudeći odnosi na navodnu povredu s kojom je vozač već upoznat te u biti ponavlja informacije koje su vozaču dane „na licu mjesta”.
101.
Čini mi se da je povreda prava na pošteno suđenje mnogo vjerojatnija u prvom nego u drugom scenariju. Naravno, postojanje povrede adresatovih prava nije moguće isključiti ni u drugom scenariju. Ono je moguće, primjerice, kada dostavljena konačna odluka u nekom značajnom pogledu odstupa od ranije pruženih informacija, što može onemogućiti optuženika da adekvatno ostvari svoje pravo obrane. Međutim, ako između konačne odluke i ključnih elemenata koji su adresatu već pruženi usmeno nema bitne razlike, bilo bi mi teže prihvatiti adresatovu tvrdnju da nije mogao razumjeti dopis stranih tijela ili dokučiti o čemu se u njemu radi.
102.
Međutim, kako je to objašnjeno, u konačnici je na sudu koji je uputio zahtjev da donese bilo koja utvrđenja u tom pogledu. Nacionalni sud u biti treba utvrditi je li vozač, unatoč činjenici da je odluka CJIB‑a sastavljena na jeziku koji on nije razumio, ranije od policije dobio dovoljno informacija, osobito u pogledu prekršaja za koji je optužen i pravnih kanala dostupnih za pobijanje utvrđenja policije. U okviru te ocjene prava na pošteno suđenje pozornost treba obratiti na cjelokupan postupak u državi članici izdavateljici te na sve informacije koje su vozaču pružene tijekom tog postupka.
103.
Ako bi taj sud imao ikakve dvojbe u pogledu primjenjivog nizozemskog prava i relevantnih činjenica, može zatražiti pomoć od tijela države izdavateljice. Naime, kako to proizlazi iz članka 7. stavka 3. i članka 20. stavka 3. Okvirne odluke 2005/214, „prije donošenja odluke o nepriznavanju i neizvršavanju odluke u cijelosti ili djelomično, nadležno tijelo u državi izvršiteljici savjetuje se na odgovarajući način s nadležnim tijelom u državi izdavateljici i, prema potrebi, traži da mu hitno dostavi sve potrebne informacije”.
104.
Kako to proizlazi iz samog teksta članka 7. stavka 3. te okvirne odluke, savjetovanje je obvezno te se treba provesti prije dostave eventualne odluke o potpunom ili djelomičnom neizvršavanju odluke o novčanoj kazni. Uostalom, ta je odredba izraz načela uzajamnog priznavanja i načela lojalne suradnje, koja su temelj Okvirne odluke 2005/214.
105.
S obzirom na navedeno, predlažem da Sud odgovori na način da odredbe Okvirne odluke 2005/214 ne dopuštaju nacionalnom sudu da konačnu odluku kojom je pojedincu naloženo plaćanje kazne koju je donijelo upravno tijelo države izdavateljice odbije priznati i izvršiti na temelju puke činjenice da tom pojedincu nije dostavljen prijevod te odluke na jeziku koji on razumije.
106.
Nacionalni sud može, na temelju članka 20. stavka 3. Okvirne odluke 2005/214, odbiti priznati i izvršiti odluku ako na temelju ocjene svih relevantnih okolnosti danog slučaja zaključi da tijela države članice izdavateljice optuženiku nisu pružila dovoljno informacija o prirodi i predmetu prijestupa na jeziku koji on razumije.
V. Zaključak
107.
Predlažem da Sud na prethodno pitanje koje je uputio Sąd Rejonowy dla Łodzi-Śródmieścia w Łodzi (Općinski sud za Łódź-Śródmieście u Łódźu, Poljska) odgovori na sljedeći način:
–
Odredbe Okvirne odluke 2005/214/PUP od 24. veljače 2005. o primjeni načela uzajamnog priznavanja na novčane kazne ne dopuštaju nacionalnom sudu da konačnu odluku kojom je pojedincu naloženo plaćanje kazne, a koju je donijelo upravno tijelo države izdavateljice, odbije priznati i izvršiti na temelju puke činjenice da tom pojedincu nije dostavljen prijevod te odluke na jeziku koji on razumije.
–
Nacionalni sud može, na temelju članka 20. stavka 3. Okvirne odluke 2005/214, odbiti priznati i izvršiti odluku ako na temelju ocjene svih relevantnih okolnosti danog slučaja zaključi da tijela države članice izdavateljice optuženiku nisu pružila dovoljno informacija o prirodi i predmetu prijestupa na jeziku koji on razumije.
(
1
)	Izvorni jezik: engleski
(
2
)	SL 2005., L 76, str. 16. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 11., str. 69.)
(
3
)	Direktiva Europskog parlamenta i Vijeća od 11. ožujka 2015. o olakšavanju prekogranične razmjene informacija o prometnim prekršajima protiv sigurnosti prometa na cestama (SL 2015., L 68, str. 9.)
(
4
)	Direktiva Europskog parlamenta i Vijeća od 20. listopada 2010. o pravu na tumačenje i prevođenje u kaznenim postupcima (SL 2010., L 280, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 10., str. 213.)
(
5
)	U tom pogledu vidjeti, među ostalim, uvodne izjave 7. i 9. i članak 11. Direktive 2015/413.
(
6
)	Moje isticanje
(
7
)	Moje isticanje
(
8
)	Moje isticanje
(
9
)	Vidjeti presude od 14. studenoga 2013., Baláž (C‑60/12, EU:C:2013:733, t. 28.) i od 5. prosinca 2019., Centraal Justitieel Incassobureau (Priznavanje i izvršenje novčanih kazni) (C‑671/18, EU:C:2019:1054, t. 30.).
(
10
)	Vidjeti, osobito, članak 4. te okvirne odluke, koji je glavna odredba o formalnostima koje se moraju ispuniti i dokumentima koji se moraju dostaviti.
(
11
)	Vidjeti presude od 14. studenoga 2013., Baláž (C‑60/12, EU:C:2013:733, t. 27.) i od 5. prosinca 2019., Centraal Justitieel Incassobureau (Priznavanje i izvršenje novčanih kazni) (C‑671/18, EU:C:2019:1054, t. 29.). Moje isticanje. Također vidjeti, od novijih primjera, mišljenje nezavisnog odvjetnika J. Richarda de la Toura u predmetu LU (C‑136/20, EU:C:2021:412, t. 85. i 86.).
(
12
)	Vidjeti presude od 14. studenoga 2013., Baláž (C‑60/12, EU:C:2013:733, t. 29.) i od 5. prosinca 2019., Centraal Justitieel Incassobureau (Priznavanje i izvršenje novčanih kazni) (C‑671/18, EU:C:2019:1054, t. 31.). Moje isticanje.
(
13
)	To je dosljedno općem pristupu koji je zakonodavac Unije upotrijebio u nekoliko propisa donesenih u tom području. Svi oni primjenjuju standardizirani obrazac ili potvrdu, koji su im priloženi, a koji za potrebe priznavanja i izvršenja u praksi zamjenjuju odluku koja se izvršava. Odluka da temelj tih sustava bude standardni dokument koji sadržava ključne elemente odluke koja se izvršava služi upravo tomu da se zaobiđu problemi i komplikacije koje izaziva višejezičnost Unije.
(
14
)	Moje isticanje
(
15
)	Vidjeti moje mišljenje u predmetu BV (C‑129/19, EU:C:2020:375, t. 117. do 123.).
(
16
)	Uvodna izjava 22. i članak 3. Direktive 2010/64
(
17
)	Direktiva Europskog parlamenta i Vijeća od 22. svibnja 2012. (SL 2012., L 142, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 15., str. 48.). Ni ta direktiva nije primjenjiva u ovom predmetu. Naime, u skladu s njezinim člankom 2. stavkom 2., „[k]ada je pravom države članice predviđeno izricanje sankcija za lakša djela od strane tijela koja nisu sudovi nadležni u kaznenim stvarima, a izricanje takve sankcije se može pobijati podnošenjem žalbe takvom sudu, ova se Direktiva primjenjuje samo na postupke pred tim sudom, nakon podnošenja takve žalbe”.
(
18
)	Članak 4. Direktive 2012/13
(
19
)	Članak 43. stavak 2. Uredbe (EU) br. 1215/2012 Europskog parlamenta i Vijeća od 12. prosinca 2012. o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 2012., L 351, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 11., str. 289. i ispravci SL 2014., L 160, str. 40. i SL 2016., L 202, str. 57.)
(
20
)	Članak 5. Direktive 2015/413
(
21
)	Presuda Suda u predmetu Sleutjes – na koju su neke od stranaka uputile – nije relevantna u ovom predmetu. Sud je u toj presudi jednostavno primijenio odredbe Direktive 2010/64 na predmet koji je, za razliku od ovoga, spadao u područje primjene te direktive zato što je kaznu izrekao sud. Vidjeti presudu od 12. listopada 2017. (C‑278/16, EU:C:2017:757, t. 10., 25. i 27.).
(
22
)	Vidjeti Okvirnu odluku Vijeća 2009/299/PUP od 26. veljače 2009. o izmjeni okvirnih odluka 2002/584/PUP, 2005/214/PUP, 2006/783/PUP, 2008/909/PUP i 2008/947/PUP radi jačanja postupovnih prava osoba i poticanja primjene načela uzajamnog priznavanja odluka donesenih na suđenju u odsutnosti dotične osobe (SL 2009., L 81, str. 24.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 16., str. 69.).
(
23
)	Vidjeti, primjerice, nepostojanje ikakve odredbe o posljedicama povrede tijelâ država članica svojih obveza na temelju članka 5. Direktive 2015/413, članka 3. Direktive 2010/64 ili članaka 4. i 5. Direktive 2012/13.
(
24
)	Usporediti odredbe Okvirne odluke 2005/214 s, primjerice, člancima 9. i 12. Uredbe (EU) 2020/1784 Europskog parlamenta i Vijeća od 25. studenoga 2020. o dostavi, u državama članicama, sudskih i izvansudskih pismena u građanskim ili trgovačkim stvarima (dostava pismena) (preinaka) (SL 2020., L 405, str. 40.) i s člankom 22. Direktive Vijeća 2010/24/EU od 16. ožujka 2010. o uzajamnoj pomoći kod naplate potraživanja vezanih za poreze, carine i druge mjere (SL 2010., L 84, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 17., str. 295.).
(
25
)	Vidjeti članak 3. stavke 1. i 2. te direktive.
(
26
)	Vidjeti uvodnu izjavu 7. te direktive.
(
27
)	Za više detalja i uz konkretna upućivanja na sudsku praksu, vidjeti moje mišljenje u predmetu An tAire Talmhaíochta Bia agus Mara, Éire agus an tArd‑Aighne (C‑64/20, EU:C:2021:14, t. 71. do 82.).
(
28
)	U tom se pogledu može istaknuti i da uvodna izjava 5. Okvirne odluke 2005/214 predviđa, među ostalim, da „Okvirna odluka poštuje temeljna prava i načela priznata člankom 6. Ugovora i koja su izražena u Povelji o temeljnim pravima Europske unije, a posebno u njezinom poglavlju VI.” (bilješka izostavljena). Osim toga, članak 3. Okvirne odluke 2005/214 propisuje da „Okvirna odluka ne utječe na obvezu poštovanja temeljnih prava i temeljnih pravnih načela utvrđenih člankom 6. Ugovora”.
(
29
)	Osim toga, u Objašnjenjima koja se odnose na Povelju Europske unije o temeljnim pravima (SL 2007., C 303, str. 17.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 7., str. 120.) navedeno je da članak 48. stavak 2. Povelje odgovara članku 6. stavku 3. EKLJP‑a te ima isto značenje i opseg primjene kao on. Vidjeti također presudu od 5. lipnja 2018., Kolev i dr. (C‑612/15, EU:C:2018:392, t. 105.).
(
30
)	Presuda od 22. lipnja 2021., Latvijas Republikas Saeima (Kazneni bodovi) (C‑439/19, EU:C:2021:504, t. 86. do 93.)
(
31
)	Vidjeti, među ostalim, presudu ESLJP‑a od 21. veljače 1984., Öztürk protiv Njemačke (CE:ECHR:1984:0221JUD000854479, t. 46. do 54.) i odluku ESLJP‑a od 19. listopada 2004., Falk protiv Nizozemske (CE:ECHR:2004:1019DEC006627301, str. 7.). Moje isticanje. U tom pogledu vidjeti također, od novijih primjera, presudu ESLJP‑a od 8. listopada 2020., Bajčić protiv Hrvatske (CE:ECHR:2020:1008JUD006733413, t. 27. i 28.).
(
32
)	Vidjeti, primjerice, presudu ESLJP‑a od 20. listopada 2015., Dvorski protiv Hrvatske (CE:ECHR:2015:1020JUD002570311, t. 76. i navedenu sudsku praksu).
(
33
)	Vidjeti presudu ESLJP‑a od 25. ožujka 1999., Pélissier i Sassi protiv Francuske (CE:ECHR:1999:0325JUD002544494, t. 51.).
(
34
)	Ibid.
(
35
)	Vidjeti presude ESLJP‑a od 24. veljače 2009., Protopapa protiv Turske (CE:ECHR:2009:0224JUD001608490, t. 80.) i od 19. prosinca 1989., Kamasinski protiv Austrije (CE:ECHR:1989:1219JUD000978382, t. 74.).
(
36
)	Vidjeti, među ostalim, presudu ESLJP‑a od 25. srpnja 2000., Mattoccia protiv Italije (CE:ECHR:2000:0725JUD002396994, t. 60.).
(
37
)	Vidjeti, u tom pogledu, presudu ESLJP‑a od 28. kolovoza 2018., Vizgirda protiv Slovenije (CE:ECHR:2018:0828JUD005986808, t. 90.).
(
38
)	Vidjeti, u tom pogledu, presudu ESLJP‑a od 19. prosinca 1989., Brozicek protiv Italije (CE:ECHR:1989:1219JUD001096484, t. 41.).
(
39
)	Vidjeti, u tom pogledu, presudu ESLJP‑a od 18. listopada 2006., Hermi protiv Italije (CE:ECHR:2006:1018JUD001811402, t. 68.).
(
40
)	Ibid., t. 71.
(
41
)	Vidjeti, u tom pogledu, presudu ESLJP‑a od 28. kolovoza 2018., Vizgirda protiv Slovenije (CE:ECHR:2018:0828JUD005986808, t. 84.).
(
42
)	Vidjeti odluku ESLJP‑a od 17. veljače 2004., Tabaï protiv Francuske (CE:ECHR:2004:0217DEC007380501, str. 4.).
(
43
)	Vidjeti presudu ESLJP‑a od 18. listopada 2006., Hermi protiv Italije (CE:ECHR:2006:1018JUD0018, t. 68.).
(
44
)	Ibid., t. 69. i 70.
(
45
)	Ibid., t. 70.
(
46
)	Vidjeti, osobito, presudu ESLJP‑a od 23. studenoga 2006., Jussila protiv Finske (CE:ECHR:2006:1123JUD007305301, t. 43.).
(
47
)	Zahtjev fleksibilnosti i zahtjev da se u fazi razmatranja merituma ocijene konkretne okolnosti svakog pojedinog slučaja nužne su posljedice prenapuhivanja pojma „kazneno djelo” u sudskoj praksi ESLJP‑a za potrebe dopuštenosti u skladu s člankom 6. EKLJP‑a, koje je započelo poznatim predmetom Engel (presuda ESLJP‑a od 8. lipnja 1976., Engel i dr. protiv Nizozemske (CE:ECHR:1976:0608JUD000510071, t. 80. do 82.)). Ako se čak i mali prijestupi za koje se izriču relativno blage kazne, kao što je prometni prekršaj u ovom predmetu, smatraju „kaznenima”, posve je logično da, za potrebe ocjenjivanja je li došlo do povrede temeljnih prava optuženika, prijestupe treba razlikovati prema vrsti i težini te da to razlikovanje treba ponovno uvesti, kako bi se ponovno uspostavila određena ravnoteža u sustavu. Suvišno je govoriti da države članice mogu odlučiti pojedincima optuženima za kaznena djela kao što su ubojstvo ili terorizam pružiti veća jamstva (koja od uprave mogu zahtijevati veće troškove i napore) nego pojedincima kojima je izrečena kazna za nepropisno parkiranje ili koji su uhvaćeni vozeći se s gumama niskog profila.
(
48
)	Vidjeti, među ostalim, presude od 13. lipnja 2019., Moro (C‑646/17, EU:C:2019:489, t. 55.) i od 15. listopada 2015., Covaci (C‑216/14, EU:C:2015:686, t. 39.).
(
49
)	Vidjeti, među mnogima, presudu od 26. srpnja 2017., Sacko (C‑348/16, EU:C:2017:591, t. 41. i navedenu sudsku praksu). Moje isticanje
(
50
)	Presuda od 5. prosinca 2019., Centraal Justitieel Incassobureau (Priznavanje i izvršenje novčanih kazni) (C‑671/18, EU:C:2019:1054, t. 35.)
(
51
)	Ibid., t. 42. i 50.
(
52
)	Moje isticanje. U skladu s člankom 4. stavkom 2. Okvirne odluke 2005/214, standardni obrazac potvrde izložen je u Prilogu.
(
53
)	U pogledu važnosti potvrde, vidjeti točku 45. ovog mišljenja.
(
54
)	Vidjeti presudu od 25. srpnja 2018., Minister for Justice and Equality (Nedostaci u pravosudnom sustavu) (C‑216/18 PPU, EU:C:2018:586, t. 36. i navedenu sudsku praksu).
(
55
)	Ibid., t. 37. i navedena sudska praksa
(
56
)	Vidjeti, po analogiji, rješenje od 28. travnja 2016., Alta Realitat (C‑384/14, EU:C:2016:316, t. 57. i 58.).
(
57
)	Vidjeti, u tom pogledu, presudu od 14. svibnja 2020., Staatsanwaltschaft Offenburg (C‑615/18, EU:C:2020:376, t. 57. i 64.), i moje mišljenje u tom predmetu (EU:C:2020:9, t. 61. i 62.).
(
58
)	Vidjeti, primjerice, odluku ESLJP‑a od 4. listopada 2001., Teuschler protiv Njemačke (CE:ECHR:2001:1004DEC004763699). To je izraz poznatog i općepriznatog načela, koje se na latinskom često izražava maksimom vigilantibus (non dormientibus) iura (succurrunt).
(
59
)	Vidjeti presudu ESLJP‑a od 24. veljače 2009., Protopapa protiv Turske (CE:ECHR:2009:0224JUD001608490, t. 82. do 86. i navedenu sudsku praksu).