62019TO0627(01)_RES
Predmet T-627/19
(objavljeno u ulomcima)
Harry Shindler i dr.
protiv
Europske komisije
Rješenje Općeg suda (deseto vijeće) od 14. srpnja 2020.
„Tužba zbog propusta i tužba za poništenje – Područje slobode, sigurnosti i pravde – Povlačenje Ujedinjene Kraljevine iz Unije – Zahtjevi za donošenje odluke kojom se zadržava građanstvo Unije određenih državljana Ujedinjene Kraljevine i odluke o različitim mjerama koje se odnose na prava državljana Ujedinjene Kraljevine – Komisijino stajalište – Nepostojanje poziva na djelovanje – Odbijanje donošenja odluke kojom se zadržava građanstvo Unije određenih državljana Ujedinjene Kraljevine – Nepostojanje pravnog interesa – Očito nedopuštena tužba”
Tužba zbog propusta – Propust – Pojam – Propuštanje djelovanja – Nezadovoljavajući akt – Isključenost
(čl. 265. UFEU-a)
(t. 28.)
Tužba zbog propusta – Fizičke ili pravne osobe – Pretpostavke dopuštenosti – Prethodni poziv na djelovanje – Institucijino nezauzimanje stajališta – Procesna legitimacija – Kumulativni uvjeti – Nedopuštenost tužbe zbog neispunjenja samo jednog od tih uvjeta
(čl. 265. UFEU-a)
(t. 32.)
Tužba zbog propusta – Poziv instituciji da djeluje – Nepostojanje – Nedopuštenost
(čl. 265. st. 2. UFEU-a)
(t. 35.)
Tužba za poništenje – Fizičke ili pravne osobe – Pravni interes – Nužnost stvarnog i postojećeg interesa – Tužba koja može donijeti korist tužitelju – Nepostojanje – Nedopuštenost
(čl. 263. st. 4. UFEU-a)
(t. 47.)
Tužba za poništenje – Fizičke ili pravne osobe – Pravni interes – Poništenje koje jedino može dovesti do nove meritorno jednake odluke – Nepostojanje interesa
(čl. 263. UFEU-a)
(t. 48., 49.)
Kratak prikaz
Građani Ujedinjene Kraljevine Velike Britanije i Sjeverne Irske na referendumu 23. lipnja 2016. izjasnili su se za povlačenje svoje države iz Europske unije. Ujedinjena Kraljevina obavijestila je 29. ožujka 2017. Europsko vijeće o svojoj namjeri povlačenja iz Unije na temelju članka 50. stavka 2. UEU-a. Nadalje, Europsko vijeće je, u dogovoru s Ujedinjenom Kraljevinom, donijelo više odluka (
1
) o produljenju roka predviđenog člankom 50. stavkom 3. UEU-a, na kraju kojeg se Ugovori moraju prestati primjenjivati u Ujedinjenoj Kraljevini ako se ne postigne sporazum o načinima njezina povlačenja. Na temelju članka 1. Odluke 2019/584, taj je rok načelno trebao isteći 31. listopada 2019.
Dana 31. srpnja 2019. nekoliko je državljana Ujedinjene Kraljevine koji borave u Italiji ili Francuskoj (u daljnjem tekstu: tužitelji) uputilo dopis Europskom vijeću i Vijeću Europske unije. Dana 1. kolovoza 2019. oni su u biti uputili istovjetan dopis Europskoj komisiji. U tim su dopisima tužitelji u biti skrenuli pozornost triju gore navedenih institucija na položaj državljana Ujedinjene Kraljevine koji borave u državama članicama različitima od Ujedinjene Kraljevine i koji su tamo izgradili privatni i obiteljski život, zahtijevajući od njih da „utvrde propust” koji proizlazi iz njihova „nezakonitog propusta da se očuva građanstvo Unije [tih državljana]”. Osim toga, pozvali su te tri institucije da prije povlačenja Ujedinjene Kraljevine iz Unije, predviđenog za 31. listopada 2019., donesu odluku o zadržavanju građanstva Unije istih državljana nakon datuma tog povlačenja, i to neovisno o tome je li sklopljen sporazum kojim se utvrđuju načini navedenog povlačenja. Dopisom potpisanim 11. rujna 2019. Komisija je odgovorila na dopis od 1. kolovoza 2019. (u daljnjem tekstu: dopis od 11. rujna 2019.). U tom je dopisu odbila poziv na djelovanje sadržan u tom dopisu, istaknuvši da joj Ugovori ne dopuštaju donošenje odluke poput one koju zahtijevaju tužitelji.
Tužitelji su zatim podnijeli tužbu Općem sudu. Ona sadržava, s jedne strane, zahtjev zbog propusta koji se temelji na članku 265. UFEU-a. S druge strane, ona sadržava zahtjev kojima se traži poništenje „izričitog odbijanja Komisije od [11]. rujna 2019. […] da prizna propust” koji su tužitelji, na poziv Općeg suda, kvalificirali kao zahtjev za poništenje na temelju članka 263. UFEU-a.
Opći sud je rješenjem od 14. srpnja 2020. odbio tužbu tužiteljâ, nakon što je utvrdio nedopuštenost kako zahtjeva zbog propusta tako i zahtjeva za poništenje.
Kad je riječ o potonjem, tužitelji su zahtijevali od Općeg suda da poništi odluku iz dopisa od 11. rujna 2019. kojom je Komisija u biti odbila donijeti odluku o zadržavanju, počevši od povlačenja Ujedinjene Kraljevine iz Unije i neovisno o tome je li sklopljen sporazum kojim se utvrđuju modaliteti tog povlačenja, građanstva Unije određenih državljana Ujedinjene Kraljevine koji u tom trenutku nemaju državljanstvo države članice Unije. U prilog tom zahtjevu tužitelji su iznijeli tri tužbena razloga kojima su osporavali gubitak europskog građanstva tih državljana.
Opći sud je najprije po službenoj dužnosti provjerio imaju li tužitelji interes isticati ta tri tužbena razloga, S tim u vezi je podsjetio na to da, u skladu s ustaljenom sudskom praskom, s jedne strane, tužitelj ne može imati legitiman interes za poništenje odluke za koju je izvjesno da će samo moći iznova biti potvrđena u odnosu na njega, s jedne strane, i da je tužbeni razlog za poništenje nedopušten zbog toga što ne postoji pravni interes kad, pod pretpostavkom da je osnovano, poništenje pobijanog akta na temelju tog tužbenog razloga ne bi zadovoljilo tužitelja, s druge strane. Stoga tužitelj nije dokazao interes za zahtijevanje poništenja odluke o odbijanju djelovanja u određenom području na temelju određenog tužbenog razloga kada predmetna institucija ne raspolaže nikakvom ovlašću za djelovanje u tom području.
Opći sud je zatim istaknuo da u ovom slučaju, u slučaju poništenja odluke sadržane u dopisu od 11. rujna 2019. na temelju tužbenih razloga koje su istaknuli tužitelji, potonje bi se moglo zadovoljiti samo ako bi Komisija potom sama donijela obvezujući akt kojim se, počevši od povlačenja Ujedinjene Kraljevine iz Unije, zadržava građanstvo Unije određenih državljana Ujedinjene Kraljevine.
S tim u vezi je Opći sud, nakon što je podsjetio na to da, na temelju članka 13. stavka 2. UEU-a, svaka institucija djeluje u granicama ovlasti koje su joj dodijeljene Ugovorima, utvrdio da nijedna odredba Ugovorâ ili sekundarnog prava ne ovlašćuje Komisiju da donese obvezujuće akte kojima je cilj dodijeliti građanstvo Unije određenim kategorijama osoba. To utvrđenje potkrijepljeno je okolnošću da ta institucija načelno raspolaže samo ovlašću podnošenja prijedloga u skladu s člankom 17. stavkom 2. UEU-a.
Stoga je Opći sud naveo da, neovisno o pitanju je li povlačenje Ujedinjene Kraljevine iz Unije moglo dovesti do gubitka građanstva Unije svih državljana Ujedinjene Kraljevine koji u trenutku tog povlačenja nisu državljani države članice, Komisija u ovom slučaju nije imala nikakvu nadležnost za donošenje obvezujućeg akta kojim se, počevši od tog povlačenja, zadržava građanstvo Unije određenih kategorija osoba te je bila dužna odbiti donošenje akta koji su zatražili tužitelji. Iz toga slijedi da je u slučaju poništenja odluke sadržane u dopisu od 11. rujna 2019. na temelju tužbenih razloga koje su istaknuli tužitelji Komisija očito nenadležna i može samo donijeti novu odluku o odbijanju donošenja akta koji su zatražili tužitelji. Zatim je Opći sud pojasnio da stoga takvo poništenje tužitelje ne može zadovoljiti, tako da oni nisu dokazali legitiman interes za iznošenje gore navedenih tužbenih razloga.
Opći sud je zaključio da te tužbene razloge treba odbaciti kao nedopuštene te da je, slijedom toga, i sam zahtjev za poništenje očito nedopušten, s obzirom na to da nije poduprt nijednim dopuštenim tužbenim razlogom.
(
1
)	Osobito Odluka (EU) 2019/476 od 22. ožujka 2019. (SL 2019., L 80 I, str. 1.) i Odluka (EU) 2019/584 od 11. travnja 2019. (SL 2019., L 101, str. 1.)