62005CC0241_ET
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Conseil d’État (Prantsusmaa Riiginõukogu) esitas 9. mai 2005. aasta määrusega Euroopa Kohtule EÜ artiklite 68 ja 234 alusel eelotsuse küsimuse Schengeni lepingu rakenduskonventsiooni (edaspidi „rakenduskonventsioon” või lihtsalt „konventsioon”) artikli 20 lõike 1 tõlgendamise kohta, millega kehtestatakse maksimaalne kestus, mille jooksul võivad viisanõudest vabastatud välismaalased liikuda konventsiooniosaliste territooriumil (edaspidi ka „Schengeni ala”).
2. Eelkõige huvitab Conseil d’État’d, kuidas määratleda mõistet „esimese sisenemise kuupäev”, mis on kuupäev, millest hakatakse nimetatud artikli 20 lõike 1 kohaselt arvestama „kolm[e] kuud kuuekuulise ajavahemiku jooksul” – perioodi, mille kestel võib välismaalane konventsiooni järgi vabalt Schengeni alal liikuda.
I. Õiguslik raamistik
A. Ühenduse õigus
Viisanõudest vabastatud välismaalaste liikumine Schengeni alal
3. Ajendatuna soovist „saavutada ühispiiridel kontrolli kaotamine [...] ja hõlbustada kaupade ja teenuste liikumist” üle nende piiride, sõlmisid Beneluxi riigid, Prantsusmaa ja Saksamaa teatavasti 1985. aastal Schengeni lepingu(2) ja 1990. aastal selle lepingu rakenduskonventsiooni(3) (edaspidi koos „Schengeni lepingud”). Nende lepingutega ühinesid üksteise järel Itaalia, Hispaania, Portugal, Kreeka, Austria, Taani, Soome ja Rootsi. Schengeni lepingud ja ühinemiskonventsioon on osa nn Schengeni acquis ’st.
4. Viisanõudest vabastatud välismaalaste liikumist Schengeni alal reguleerib rakenduskonventsioon.
5. Selle artikli 1 kohaselt tuleb „välismaalase” all mõista järgmist isikut:
„isik, kes ei ole Euroopa ühenduste liikmesriigi kodanik”.
6. Artikli 5 lõige 1 sätestab seejärel:
„Kuni kolmekuulise viibimise puhul antakse konventsiooniosaliste territooriumile sisenemiseks luba välismaalasele, kui ta vastab järgmistele nõuetele:
a) tal on kehtiv piiriületusdokument või -dokumendid, mille on kindlaks määranud täitevkomitee;
b) tal on kehtiv viisa, kui seda nõutakse;
c) vajaduse korral esitab ta dokumendid, mis tõendavad kavatsetava viibimise eesmärki ja tingimusi, ning tal on piisavalt elatusvahendeid nii kavatsetava viibimise ajaks kui ka tagasipöördumiseks oma päritolumaale või sõiduks kolmandasse riiki, kus tema vastuvõtmine on tagatud, või ta on võimeline omandama need vahendid seaduslikul teel;
d) talle ei ole kehtestatud sissesõidukeeldu;
e) ta ei ohusta ühegi konventsiooniosalise avalikku korda, riigi julgeolekut ega rahvusvahelisi suhteid.”
7. Käesolevas kohtuasjas on asjakohane eelkõige konventsiooni artikli 20 lõige 1, mis näeb ette:
„Viisanõudest vabastatud välismaalane võib vabalt liikuda konventsiooniosaliste territooriumil kuni kolm kuud kuuekuulise ajavahemiku jooksul alates esimese sisenemise kuupäevast, kui ta vastab artikli 5 lõike 1 punktides a, c, d ja e osutatud sissesõidunõuetele.”
8. Tuleb ka meenutada, et Amsterdami lepinguga muudetud Euroopa Liidu lepingule ja Euroopa Ühenduse asutamislepingule lisatud spetsiaalse protokolliga(4) lisati nn Schengeni acquis Euroopa Liidu institutsionaalsesse ja õiguslikku raamistikku. Selleks lubati nimetatud protokolliga 13 Schengeni lepingud allkirjastanud riigil omavahel sisse seada tihedam koostöö nende lepingute ja nendega seotud õigusnormide kohaldamisalas. Lisaks tehti sellega nõukogule ülesandeks määrata kindlaks iga Schengeni acquis ’sse kuuluva sätte või otsuse õiguslik alus asutamislepingutes.
9. Nõukogu otsuse 1999/436/EÜ(5) artikli 2 ja lisa A kohaselt on konventsiooni artikli 20 lõike 1 õiguslikuks aluseks EÜ artikli 62 lõige 3.
Rumeenia kodanikke käsitlevad erisätted
10. Rumeenia on nende riikide nimekirjas, mille kodanikud on määruse nr 539/2001(6) artikli 1 lõike 2 alusel viisanõudest vabastatud „kokku kuni kolmekuuliste riigisviibimiste korral” (vt II lisa).
B. Siseriiklik õigus
11. Põhikohtuasja asjaolude asetleidmise hetkel reguleeris välismaalaste Prantsusmaale sisenemise ja seal viibimise tingimusi 2. novembri 1945. aasta määrus nr 45‑2658(7) .
12. Selle määruse artikkel 22 sätestab:
„I. Departemangus võib riigi esindaja ja Pariisis politseiprefekt põhistatud otsusega otsustada välismaalase piirilt tagasi saata järgmistel juhtudel:
1) kui välismaalane ei suuda tõendada, et ta on seaduslikult Prantsusmaa territooriumile sisenenud, v.a juhul, kui tal on kehtiv elamisluba;
[...].
II. I lõike punkti 1 sätteid kohaldatakse välismaalase suhtes, kes ei ole Euroopa Ühenduse liikmesriigi kodanik:
a) kui ta ei vasta [Schengeni lepingu rakenduskonventsiooni] artiklis 5 ette nähtud nõuetele või
b) kui ta otse selle konventsiooni osalisriikide territooriumilt saabudes ei suuda tõendada, et ta sisenes Prantsusmaa territooriumile kooskõlas [Schengeni rakendus]konventsiooni artikli 19 lõikega 1 või 2 või artikli 20 lõikega 1 või artikli 21 lõikega 1 või 2;
[...]”.
II. Asjaolud ja menetlus
13. Eelotsusetaotlusest nähtub, et Rumeenia kodanik N. Bot sisenes mitu korda Schengeni alale.
14. Eelkõige viibis N. Bot Prantsusmaal 15. augustist kuni 2. novembrini 2002 ja seejärel uuesti 2002. aasta novembri lõpust kuni 2003. aasta jaanuari lõpuni. Tulles seejärel 23. veebruaril 2003 transiidi korras läbi Ungari ja seejärel enda ütluste kohaselt Austria ja Saksamaa kaudu Prantsusmaale, pidas politsei ta seal 25. märtsil 2003 kinni.
15. Préfet du Val-de-Marne langetas 26. märtsil 2003 otsuse N. Boti piirilt tagasisaatmise kohta määruse nr 45‑2658 artikli 22 II lõike punkti b alusel.
16. Et Tribunal administratif de Melun (Meluni halduskohus) jättis rahuldamata kaebuse, mille N. Bot selle otsuse peale esitas, pöördus viimane Conseil d’État’ poole. Sellel kohtul oli kahtlusi rakenduskonventsiooni artikli 20 lõike 1 kohaldamise osas ja ta esitas Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse:
„Mida tuleb mõista „esimese sisenemise kuupäevana” Schengeni lepingu rakenduskonventsiooni artikli 20 lõike 1 tähenduses, nimelt kas „esimese sisenemisena” tuleb käsitleda iga selle konventsiooni osalisriikide territooriumile sisenemist, mis leiab aset pärast niisuguse kuuekuulise ajavahemiku lõppemist, mille jooksul ei toimunud ühtegi sellele territooriumile sisenemist, ning mitmeid kordi lühiajalise viibimise eesmärgil riiki siseneva välismaalase puhul samuti iga riiki sisenemist, mis leiab aset kohe pärast kuuekuulise ajavahemiku lõppemist, arvestades viimasest teadaolevast „esimesest sisenemisest”[?]”
17. Sel moel algatatud menetluses esitasid kirjalikke märkusi Prantsusmaa, Soome, Tšehhi ja Slovaki valitsus ning komisjon.
III. Õiguslik analüüs
18. Nagu nägime, sätestab konventsiooni artikli 20 lõige 1, et „[v]iisanõudest vabastatud välismaalane võib vabalt liikuda konventsiooniosaliste territooriumil kuni kolm kuud kuuekuulise ajavahemiku jooksul alates esimese sisenemise kuupäevast”.
19. Põhjustel, mida käsitlen põhjalikumalt edaspidi (vt punktid 34–41), esitavad Soome valitsus ja komisjon kumbki oma tõlgenduse selles õigusnormis kasutatud mõiste „esimese sisenemise kuupäev” kohta. Soome valitsuse arvates tähistab see mõiste välismaalase esimest sisenemist Schengeni alale kuue kuu jooksul enne viimast sellele alale sisenemist. Komisjoni meelest tähendab see vastupidi välismaalase sisenemist vähemalt kolm kuud pärast viimast väljumist. Komisjon täpsustab, et juhul, kui alale sisenetakse vähem kui kolm kuud pärast viimast väljumist, tuleb välismaalase seal viibimise õigus arvutada võttes arvesse ajavahemikke, mis ta on juba veetnud Schengeni alal viimase kuue kuu jooksul.
20. Prantsuse, Tšehhi ja Slovaki valitsus leiavad seevastu, et mõiste „esimene sisenemine” tähistab välismaalase absoluutselt kõige esimest sisenemist Schengeni alale ja järgnevaid sisenemisi, mida eraldab üksteisest vähemalt kuus kuud.
21. Omalt poolt kaldun toetama viimast lahendust ning seda mitte ainult grammatilise ja süstemaatilise tõlgenduse alusel, vaid ka seetõttu, et see näib mulle olevat kõige paremini kooskõlas õiguskindluse nõudega.
22. Alustades teksti käsitlevatest argumentidest, arvan, et Prantsuse, Tšehhi ja Slovaki valitsus ning komisjon rõhutavad õigesti, et kõnesolevast õigusnormist endast tuleneb, et alates välismaalase Schengeni alale „esimese sisenemise kuupäevast” „hakatakse arvestama” kuuekuulist ajavahemikku, mille „jooksul” võib välismaalane vabalt liikuda konventsiooniosaliste territooriumil „kuni kolm kuud ”.
23. Kui välismaalane siseneb Schengeni alale, hakatakse seega selle õigusnormi kohaselt arvestama tähtaega, mis lõpeb kuue kuu pärast. Välismaalane võib vabalt liikuda konventsiooniosaliste territooriumil nende kuue kuu „jooksul” ning seda kolm kuud
järjest või lühemate perioodide vältel, mille kogukestus ei tohi siiski ühelgi juhul ületada kolme kuud. Kui nõnda arvutatud kolm kuud on läbi, peab välismaalane konventsiooniosaliste territooriumilt lahkuma ning tohib tagasi tulla alles järgmisel kuuekuulisel ajavahemikul. Välismaalase tagasipöördumine vähemalt kuus kuud pärast „esimest sisenemist” kujutab endast uut „esimest sisenemist”, millest hakatakse uuesti arvestama eespool nimetatud kuuekuulist ja kolmekuulist tähtaega.
24. Niisugust tõlgendust toetab aga ka üks süstemaatilist laadi argument. Nagu märkis Prantsuse valitsus, langeb eespool esitatud lahendus nimelt kokku sellega, mis on konventsioonis valitud veel selgemalt välismaalaste puhul, kellelt nõutakse viisat.
25. Konventsiooni artikli 19 lõike 1 kohaselt „võib [v]älismaalane, kellel on ühtne viisa [...], [...] vabalt liikuda kõigi konventsiooniosaliste territooriumil oma viisa kehtivusaja jooksul”, mis hõlmab artikli 11 järgi „ühe‑ või mitmekordse[t] sisenemis[t], kusjuures ühe katkematu viibimisaja kestus või üksteisele järgnevate viibimisaegade kestus alates esimese sisenemise kuupäevast ei ületa kolme kuud ühe pooleaastase ajavahemiku jooksul”(8) . Seega on konventsioonis väga selgelt sätestatud, et välismaalastel, kellelt nõutakse viisat, on õigus liikuda konventsiooniosaliste territooriumil kolm kuud „pooleaastase ajavahemiku jooksul”, mida arvestatakse „alates esimese sisenemise kuupäevast”.
26. Minu arvates oleks aga ebaloogiline ja järjekindlusetu arvata, et sama süsteemi, mis põhineb samuti üksteisele järgnevate kuuekuuliste ajavahemike eraldamisel, kohaldatakse välismaalaste suhtes, kellelt nõutakse viisat, aga mitte nende suhtes, kes on sellest nõudest vabastatud. Viimaste suhtes tuleks vastupidi kohaldada kitsendavamaid arvutusmeetodeid, mille pakuvad välja Soome valitsus ja komisjon (ja mida käsitlen põhjalikumalt edaspidi, vt punktid 40 ja 41) ning mille tõeliselt ebatavaliseks tulemuseks on see, et ebasoodsamalt koheldakse isikuid, keda Schengeni süsteemis koheldakse vastupidi soodsamalt. Viisanõudest vabastatud välismaalased on nimelt need, kes pärinevad riikidest, mille puhul ühendus „igal üksikjuhul eraldi [...] hinnates mitmesuguseid kriteeriume, mis käsitlevad muu hulgas ebaseaduslikku sisserännet, avalikku korda ja julgeolekut ning Euroopa Liidu välissuhteid”, valib soodsama kohtlemise, mis seisneb just viisanõudest vabastamises (vt määruse nr 539/2001 põhjendus 5).
27. Lisaks tundub mulle, et väljapakutud tõlgendus on paremini kooskõlas õiguskindluse põhimõttega, mille kohaselt teatavasti „peab ühenduse õigus olema selge ja selle kohaldamine asjaomastele isikutele ettenähtav”(9) . Nimelt on valitud tõlgenduse tulemuseks üsna selge süsteem, mis võimaldab esiteks siseriiklikel haldusasutustel kohaldada hõlpsasti ja ilma kahtlusteta konventsiooni sätteid ning teiseks Schengeni alal liikuda soovivatel välismaalastel „[olla] teadlikud kõikidest oma õigustest ning vajaduse korral [...] pöörduda oma õiguste kaitseks siseriiklikusse kohtusse”(10) .
28. Selle sedastuse järel pean siiski märkima, et valitud tõlgenduse peale võidakse esitada kaks olulist vastuväidet, millega tuleb seega arvestada.
29. Esiteks võib vastu väita, et kui arvestada välismaalase vaba liikumise õigust kuuekuuliste eraldatud ja üksteisele järgnevate ajavahemike kaupa, oleks esimese kuue kuu jooksul konventsiooniosaliste territooriumil üle kolme kuu liikunud välismaalasel järgmise kuue kuu jooksul siiski õigus liikuda seal veel kolm kuud. Sisuliselt ei saaks esimese kuuekuulise ajavahemiku jooksul toime pandud rikkumise eest järgmistel kuuekuulistel ajavahemikel karistada.
30. Just nii võib see olla näiteks N. Boti juhtumil. Ta sisenes Schengeni alale 15. augustil 2002. Väljapakutud süsteemi kohaselt saanuks kuuekuuline tähtaeg läbi 15. veebruaril 2003. Selle ajavahemiku jooksul viibis N. Bot Prantsusmaal üle kolme kuu (15. augustist 2002 kuni 2. novembrini 2002 ja 2002. aasta novembri lõpust kuni 2003. jaanuari lõpuni). Võidakse vastu väita, et sellest hoolimata oleks N. Bot võinud minu valitud tõlgenduse kohaselt saada järgmise pooleaastase ajavahemiku jooksul (mis algab uue „esimese sisenemisega” 23. veebruaril 2003) uuesti õiguse liikuda lepinguosaliste territooriumil kolm kuud. Päeval, mil ta kinni peeti (25. märts 2003), oleks tal seega olnud õigus viibida Prantsusmaal veel kaks kuud ja järelikult ei oleks saanud teda minema saata.
31. Minu arvates tuleb see vastuväide siiski ümber lükata.
32. Tõlgenduse kohaselt, mida ma toetan, toob uue „esimese sisenemisega” algav pooleaastane ajavahemik nimelt kaasa uue õiguse viibida konventsiooniosaliste territooriumil kolm kuud (pidevalt või vaheaegadega). On siiski selge, et uue kuuekuulise ajavahemiku algamine ei „tee heaks” varasemat Schengeni õigusnormide rikkumist. See rikkumine eksisteerib edasi ja selle eest võidakse ka karistus määrata.
33. Ka mina arvan seega nagu Prantsuse valitsus, et isegi kui asjaomane isik peetakse kinni muude kuuekuuliste ajavahemike jooksul kui see, mil ta pani toime rikkumise, võivad liikmesriigid teda karistada, kohaldades selleks oma siseriiklikes õiguskordades ette nähtud karistusi ning järgides sealjuures mõistagi ühenduse õigust ja eelkõige proportsionaalsuse põhimõtet.
34. Teine vastuväide, mille esitavad Soome valitsus ja komisjon, näib mulle raskemini ümberlükatav.
35. Soome valitsus ja komisjon lähtuvad õigest eeldusest, et sõltumata kuuekuulistest ajavahemikest lubavad konventsioon ja määrus nr 539/2001 viisanõudest vabastatud välismaalastel elada Schengeni alal perioodide vältel, mis ei ületa järjest kolme kuud.
36. Nimelt võib konventsiooni artikli 5 kohaselt anda Schengeni alale sisenemiseks loa välismaalasele, kellel „on kehtiv viisa, kui seda nõutakse”, ainult „kuni kolmekuulise viibimise puhul”. Niisugust absoluutset piirangut kinnitab seejärel artikkel 10, millega võetakse kasutusele „ühtne viisa, mis on kehtiv kõigi konventsiooniosaliste territooriumil [...] kuni kolmekuulise[...] viibimise[... korral]”. Seejärel kinnitatakse veel eraldi selle piirangu kehtivust viisanõudest vabastatud välismaalaste suhtes. Määruse nr 539/2001 artikli 1 lõige 2 ja artikli 2 esimene taane sätestavad, et asjaomases nimekirjas olevate kolmandate riikide (nende hulgas Rumeenia) kodanikud vabastatakse viisanõudest, kuid ikka „ kokku kuni kolmekuuliste
riigisviibimiste korral”.
37. Kõigist nendest õigusnormidest tuleneb seega, et ühelgi juhul ei tohi viisanõudest vabastatud välismaalaste konventsiooniosaliste territooriumil viibimine ületada järjest kolme kuud. Pikemate viibimiste korral peavad neil olema liikmesriikide väljastatud vastavad load või viisad.(11)
38. Samale järeldusele viib ka EÜ artikli 62 lõige 3, mis kujutab otsuse 1999/436/EÜ kohaselt endast konventsiooni artikli 20 lõike 1 õiguslikku alust (vt eespool punkt 9). See õigusnorm lubab ühendusel võtta „meetme[i]d, mis sätestavad tingimused, mille kohaselt kolmandate riikide kodanikel on õigus reisida liikmesriikide territooriumil kuni kolme kuu
vältel”(12) . Seega ei saa artikli 20 lõiget 1 ühelgi juhul tõlgendada nii, et sellega lubatakse viisanõudest vabastatud välismaalastel viibida liikmesriikides järjest üle kolme kuu.
39. Soome valitsuse ja komisjoni arvates juhtuks just nimelt nii, kui valida artikli 20 lõike 1 eespool esitatud tõlgendus.
40. Nad toovad selle kohta järgmise näite. Olgu meil tegemist välismaalasega, kes siseneb Schengeni alale esimest korda 1. jaanuaril 2006 ja väljub sealt samal päeval. See isik naaseb seejärel sellele territooriumile 2. aprillil ja jääb kuni poolaasta lõpuni ehk 30. juunini (seega kaheks kuuks ja kolmekümneks päevaks). 1. juulil algab uus poolaasta ja seepärast jääb välismaalane Schengeni alale veel kolmeks kuuks. Tema riigisviibimine pikenes seega peaaegu kuue järjestikuse kuuni (täpsemalt ühe päeva võrra vähem kui kuue kuuni) ning oli seega peaaegu kolm kuud pikem kui eespool nimetatud maksimaalne kestus.
41. Niisuguste olukordade vältimiseks esitavad Soome valitsus ja komisjon siiski konventsiooni artikli 20 lõike 1 kaks erinevat tõlgendust.
42. Soome arvates tuleb mõiste välismaalase „esimene sisenemine” määratleda järgmise loogika järgi. Lähtuda tuleb kuupäevast, mil välismaalane viimati Schengeni alale sisenes. Sellest kuupäevast arvestatakse kuus kuud tagasi, et näha, kas välismaalane on juba Schengeni alale sisenenud. Kui see on nii, on „esimene sisenemine” konventsiooni tähenduses välismaalase esimene sisenemine sellele territooriumile kuue kuu jooksul enne viimast sisenemist. Nõnda kindlaks määratud „esimesest sisenemisest” tuleb seejärel arvutada artikli 20 lõikes 1 ette nähtud kolme‑ ja kuuekuulised tähtajad ning järelikult otsustada, kas välismaalane kulutas viimase sisenemise ajal ära päevad, mis olid veel tema käsutuses.
43. Veel läbitöötatum näib mulle komisjoni väljapakutud lahendus. Ka komisjon valib lähtepunktiks välismaalase viimase sisenemise, et teha kindlaks, kas viimane sisenes Schengeni alale juba enne seda. Kui see on nii, pakub komisjon välja järgmise eristuse: kui viimase sisenemise ja viimase väljumise vahele jääb üle kolme kuu, on viimane sisenemine „esimene sisenemine” konventsiooni tähenduses; kui nende vahele jääb vastupidi alla kolme kuu, arvestatakse viimasest sisenemisest kuus kuud tagasi, kontrollimaks, kas selle kuue kuu jooksul kulutas ta juba ära kolm kuud, mille vältel on tal lubatud Schengeni territooriumil viibida.
44. Sellest lähtuvalt pean märkima, et kuigi äsja esitatud lahendused põhinevad õigel eeldusel, ei veena need mind täielikult.
45. Artikli 20 lõikes 1 ette nähtud tähtaegade arvestamisel viivad need lahendused mõlemad lõpuks selleni, et eiratakse või käsitletakse teisejärgulisena mõistet „esimene sisenemine”, mis on selle õigusnormi kohaselt dies a quo, ja asetatakse esiplaanile hoopis mõiste „viimane sisenemine”, mida ei ole nimetatud õigusnormis üldse mainitud.
46. Lisaks tunduvad need lahendused mulle erakordselt keerukad ja ka sel põhjusel mitte eriti kokkusobivad õigusselguse ja ‑kindluse nõuetega, millele, nagu eespool nägime (vt punkt 27), peab vastama ühenduse õigus ja seega ka ühenduse Schengeni acquis .
47. Nimelt päeval, mil välismaalane ilmub Schengeni piirile (nn viimane sisenemine), peaksid politseiametnikud tegema olemasolevate andmete põhjal väga keerukaid arvutusi. Alles pärast nende arvutuste tegemist saaksid ja peaksid nad samal päeval teatama välismaalasele, kas tema käsutuses on veel päevi Schengeni alal vabalt liikumiseks või on ta need juba ära kulutanud. Kokkuvõttes muutuks konventsiooni kohaldamine siseriiklikele haldusasutustele äärmiselt keerukaks ja eraisikutele raskesti etteaimatavaks.
48. Teiseks tundub mulle, et kahe äsja kritiseeritud lahenduse valikut ei saa õigustada ka asjaoluga, et need on ainsad, mis võivad tagada eespool meenutatud kolme järjestikuse kuu piirangu järgimise (vt punktid 34–36).
49. Mulle tundub, et erinevalt sellest, mida väidab eelkõige Soome valitsus, välistab lahendus, mida ma toetan ning mis põhineb eraldatud ja üksteisele järgnevatel kuuekuulistel ajavahemikel, mille jooksul on välismaalasel lubatud konventsiooniosaliste territooriumil viibida (pidevalt või vaheaegadega) kolm kuud, iseenesest selle ülempiiri rikkumise.
50. Ma seletan lähemalt. Siin välja pakutud lahendus määratleb „esimese sisenemisena” välismaalase esimese Schengeni alale sisenemise ja hilisemad sisenemised, mida üksteisest eraldab vähemalt kuus kuud. See tähendab, et kui esimene pooleaastane ajavahemik on möödas, ei alga teine automaatselt, vaid alles välismaalase uue „esimese sisenemisega”.
51. Teiste sõnadega ei alga järgmine pooleaastane ajavahemik siis, kui välismaalane jääb eelmise lõpus Schengeni alale. See algab üksnes siis, kui välismaalane lahkub eelmise möödudes Schengeni alalt, et sinna seejärel tagasi pöörduda. See katkestab paratamatult pooleaastaste perioodide järgnevuse ja välistab seega ohu, et „liites” esimese pooleaastase ajavahemiku viimased ja järgneva esimesed kuud, rikub välismaalane absoluutset tähtaega, milleks on kolm kuud järjest (vt näiteks punktis 38 esitatu).
52. Komisjoni arvates ei piisa tegelikkuses nimetatud tähtaja järgimise tagamiseks siiski välismaalase kohustusest lahkuda Schengeni alalt pooleaastase ajavahemiku lõpul. Nimelt võib välismaalane: i) elada riigis esimese pooleaastase ajavahemiku viimased kaks kuud ja kolmkümmend päeva; ii) lahkuda ja tulla Schengeni alale tagasi järgmisel päeval ning väita, et võib seal liikuda vabalt veel kolm kuud. Sel viisil võimaldatakse välismaalasel kergesti Schengeni õigusnorme eirata, sest lahkudes ainult üheks päevaks võib ta seal vabalt liikuda peaaegu kuus kuud järjest.
53. Ka sel juhul põhineb komisjoni vastuväide õigel eeldusel, st vajadusel vältida ühenduse õigusnormide kerge eiramise võimalust. On selge, et ühenduse õigusnormide kohaldamisala „ei saa laiendada nii kaugele, et see kataks [eraisikute] kuritarvitusi”(13) .
54. Mulle tundub siiski, et seda nõuet on võimalik järgida ka muul viisil, ilma et oleks tarvis moonutada konventsiooni artikli 20 lõike 1 kohaldamisala.
55. Usun, et keeruka ja pealegi kõnesoleva õigusnormi sõnastusest kaugeneva meetodi väljamõtlemise asemel võib seda normi tõlgendada nii, et sellega lubatakse riikide haldusasutustel ja siseriiklikel kohtutel kontrollida juhtumipõhiselt, kas välismaalane kavatses luua kuritarvituse teel tingimused, mis võimaldavad tal kasutada konventsiooniga talle antud õigusi, ja kui see on nii, siis talle neid õigusi mitte anda.
56. Selles küsimuses meenutan, et Euroopa Kohus on juba käsitlenud võimalust karistada isikuid nende kuritarvituste eest, nõudes, et selleks tehakse kindlaks kahe elemendi olemasolu. Esiteks peab olema tegemist „objektiivsete asjaolude kogum[iga], millest tuleneb, et vaatamata ühenduse õigusnormides ettenähtud tingimuste formaalsele täitmisele, ei ole õigusnormides taotletud eesmärki saavutatud”, ja teiseks „subjektiiv[s]e elemen[diga], mis seisneb tahtes saavutada eelist, mis tuleneb ühenduse õigusnormidest, luues kunstlikult selle saavutamiseks vajalikud tingimused”(14) .
57. Selle põhjal arvan, et komisjoni kirjeldatud (ja veidi õpikunäidet meenutavat) juhtumit, mil välismaalane võib pooleaastase ajavahemiku möödudes Schengeni alalt väljuda ja seejärel sinna järgmisel päeval tagasi pöörduda, võivad riikide haldusasutused ja siseriiklikud kohtud pidada märgiks sellest, et konventsiooni sätteid on eiratud õigusvastase eelise saamiseks, milleks on kõnesoleva riigi territooriumil viibimine pikema perioodi vältel kui lubatud kolm kuud järjest. Mulle näib, et sel juhul peaksid siseriiklikud ametiasutused keelama sellel välismaalasel oma territooriumile siseneda või kui see on juba toimunud, pidama seda õigusvastaseks.
58. Leian, et niisuguse korrektiiviga on konventsiooni artikli 20 lõiget 1 võimalik tõlgendada viisil, mis sobib paremini selle õigusnormi sõnastusega, vältides ohte, millele juhib tähelepanu komisjon.
59. Kokkuvõttes arvan, et „esimese sisenemise” all konventsiooni artikli 20 lõike 1 tähenduses tuleb mõista viisanõudest vabastatud välismaalase absoluutselt esimest sisenemist Schengeni alale, samuti tema järgmisi sisenemisi, mida eraldab üksteisest vähemalt kuus kuud.
IV. Ettepanek
60. Esitatud põhjendustest lähtudes teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Conseil d’État’ eelotsuse küsimusele järgmiselt:
„Esimese sisenemise” all Schengeni lepingu rakenduskonventsiooni artikli 20 lõike 1 tähenduses tuleb mõista viisanõudest vabastatud välismaalase absoluutselt esimest sisenemist Schengeni alale, samuti tema järgmisi sisenemisi, mida eraldab üksteisest vähemalt kuus kuud.
(1) .
(2)
–	14. juuni 1985. aasta Schengeni leping Beneluxi Majandusliidu riikide, Saksamaa Liitvabariigi ja Prantsuse Vabariigi valitsuste vahel nende ühispiiridel kontrolli järkjärgulise kaotamise kohta (EÜT 2000, L 239, lk 13; ELT eriväljaanne 19/02, lk 3).
(3)
–	Konventsioon, millega rakendatakse 14. juuni 1985. aasta Schengeni lepingut Beneluxi Majandusliidu riikide, Saksamaa Liitvabariigi ja Prantsuse Vabariigi valitsuste vahel nende ühispiiridel kontrolli järkjärgulise kaotamise kohta (EÜT 2000, L 239, lk 19; ELT eriväljaanne 19/02, lk 9).
(4)
–	Protokoll Schengeni acquis ’ Euroopa Liitu integreerimise kohta.
(5)
–	Nõukogu 20. mai 1999. aasta otsus 1999/436/EÜ, millega määratakse kooskõlas Euroopa Ühenduse asutamislepingu ja Euroopa Liidu lepingu asjakohaste sätetega kindlaks iga Schengeni acquis 'd moodustava sätte või otsuse õiguslik alus (EÜT L 176, lk 17; ELT eriväljaanne 19/01, lk 152).
(6)
–	Nõukogu 15. märtsi 2001. aasta määrus (EÜ) nr 539/2001, milles loetletakse kolmandad riigid, kelle kodanikel peab välispiiride ületamisel olema viisa, ja need kolmandad riigid, kelle kodanikud on sellest nõudest vabastatud (EÜT L 81, lk 1; ELT eriväljaanne 19/04, lk 65), mida on muudetud nõukogu 7. detsembri 2001. aasta määrusega (EÜ) nr 2414/2001 (EÜT L 327, lk 1; ELT eriväljaanne 19/04, lk 172).
(7)
–	2. novembri 1945. aasta määrus nr 45‑2658 välismaalaste Prantsusmaale sisenemise ja seal viibimise kohta, mida on viimati muudetud 4. märtsi 2002. aasta seadusega nr 2002‑305.
(8)
–	Kohtujuristi kursiiv.
(9)
–	Vt mh 22. veebruari 1984. aasta otsus kohtuasjas 70/83: Kloppenburg (EKL 1984, lk 1075, punkt 11); 15. detsembri 1987. aasta otsus kohtuasjas 325/85: Iirimaa vs. komisjon (EKL 1987, lk 5041, lk 18); 16. juuni 1993. aasta otsus kohtuasjas C‑325/91: Prantsusmaa vs. komisjon (EKL 1993, lk I‑3283, punkt 26) ja 16. oktoobri 1997. aasta otsus kohtuasjas C‑177/96: Banque Indosuez jt (EKL 1997, lk I‑5659, punkt 27).
(10)
–	9. aprilli 1987. aasta otsus kohtuasjas 363/85: komisjon vs. Itaalia (EKL 1987, lk 1733, punkt 7).
(11)
–	Vt selle kohta EÜ artikli 63 lõike 3 punkt a ja konventsiooni artikkel 18.
(12)
–	Kohtujuristi kursiiv.
(13)
–	Vt 11. oktoobri 1977. aasta otsus kohtuasjas 125/76: Cremer (EKL 1977, lk 1593, punkt 21) ja 14. detsembri 2000. aasta otsus kohtuasjas C‑110/99: Emsland-Stärke (EKL 2000, lk I‑11569, punkt 5).
(14)
–	Vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus Emsland-Stärke, punktid 52–54. Vt ka 21. septembri 1983. aasta otsus liidetud kohtuasjades 205/82–215/82: Deutsche Milchkontor jt (EKL 1983, lk 2633, punktid 17–25 ja 35–39); 15. mai 1986. aasta otsus kohtuasjas 222/84: Johnston (EKL 1986, lk 1651, punktid 17–21); 8. veebruari 1996. aasta otsus kohtuasjas C‑212/94: FMC jt (EKL 1996, lk I‑389, punktid 49–51) ja 15. juuni 2000. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑418/97 ja C‑419/97: ARCO Chemie Nederland jt (EKL 2000, lk I‑4475, punkt 41).