62022CJ0646
PRESUDA SUDA (peto vijeće)
14. studenoga 2024. (
*1
)
„Zahtjev za prethodnu odluku – Zaštita potrošača – Direktiva 2005/29/EZ – Članak 2. točka (j), članci 5., 8. i 9. – Pojam ‚prosječni potrošač’ – Nepoštena praksa poslovnog subjekta u odnosu prema potrošaču – Pojam ‚agresivna poslovna praksa’ – Unakrsna prodaja nenamjenskog kredita i s tim kreditom nepovezanog proizvoda osiguranja – Usmjeravanje informacija koje se pružaju potrošaču – Pojam ‚framing’ (uokvirivanje informacija) – Poslovna praksa istodobnog davanja ponude za nenamjenski kredit i ponude za s tim kreditom nepovezan proizvod osiguranja – Nepostojanje roka za razmišljanje između potpisivanja ugovora o kreditu i ugovora o osiguranju – Direktiva (EU) 2016/97 – Članak 24.”
U predmetu C‑646/22,
povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Consiglio di Stato (Državno vijeće, Italija), odlukom od 10. listopada 2022., koju je Sud zaprimio 13. listopada 2022., u postupku
Compass Banca SpA
protiv
Autorità Garante della Concorrenza e del Mercato,
uz sudjelovanje:
Metlife Europe Dac,
Metlife Europe Insurance Dac,
Europ Assistance Italia SpA,
SUD (peto vijeće),
u sastavu: I. Jarukaitis, predsjednik četvrtog vijeća, u svojstvu predsjednika petog vijeća, E. Regan i Z. Csehi (izvjestitelj), suci,
nezavisni odvjetnik: N. Emiliou,
tajnik: A. Calot Escobar,
uzimajući u obzir pisani dio postupka,
uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
–
za Compass Banca SpA, F. Caronna, D. Gallo, E. A. Raffaelli, M. Siragusa, E. Teti, G. Vercillo i A. Zoppini, avvocati,
–
za Europ Assistance Italia SpA, P. Fattori, A. Lirosi i A. Pera, avvocati,
–
za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju A. Collabolletta i P. Gentilija, avvocati dello Stato,
–
za Europsku komisiju, D. Recchia, N. Ruiz García i H. Tserepa‑Lacombe, u svojstvu agenata,
saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 25. travnja 2024.,
donosi sljedeću
Presudu
1
Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 2. točke (j) te članaka 8. i 9. Direktive 2005/29/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 11. svibnja 2005. o nepoštenoj poslovnoj praksi poslovnog subjekta u odnosu prema potrošaču na unutarnjem tržištu i o izmjeni Direktive Vijeća 84/450/EEZ, direktiva 97/7/EZ, 98/27/EZ i 2002/65/EZ Europskog parlamenta i Vijeća, kao i Uredbe (EZ) br. 2006/2004 Europskog parlamenta i Vijeća („Direktiva o nepoštenoj poslovnoj praksi”) (SL 2005., L 149, str. 22.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 8., str. 101. i ispravak SL 2016., L 332, str. 25.) kao i članka 24. stavka 3. Direktive EU) 2016/97 Europskog parlamenta i Vijeća od 20. siječnja 2016. o distribuciji osiguranja (SL 2016., L 26, str. 19.).
2
Zahtjev je upućen u okviru spora između društva Compass Banca SpA i Autorità Garante della Concorrenza e del Mercato (Tijelo nadležno za zaštitu tržišnog natjecanja i tržišta, Italija) (u daljnjem tekstu: AGCM), u vezi s AGCM‑ovim odlukama o poslovnoj praksi tog društva.
Pravni okvir
Pravo Unije
Direktiva 2005/29
3
U uvodnim izjavama 7., 11., 13., 14., 17., 18. i 21. Direktive 2005/29 navodi se:
„7.
Ova se Direktiva tiče poslovne prakse koja je u izravnom odnosu s utjecajem na potrošačeve odluke o poslu u vezi s proizvodima. […]
[…]
11.
Visoki stupanj usklađenosti postignut usklađivanjem nacionalnih odredaba putem ove Direktive stvara zajednički visok stupanj zaštite potrošača. Ovom Direktivom utvrđuje se jedinstvena opća zabrana nepoštene poslovne prakse kojom se narušava gospodarsko ponašanje potrošača. Njome se također postavljaju pravila o agresivnoj poslovnoj praksi koja trenutačno nisu uređena na razini [Unije].
[…]
13.
U svrhu postizanja ciljeva [Unije] putem uklanjanja prepreka unutarnjem tržištu, nužno je zamijeniti postojeće različite opće odredbe i pravna načela država članica. Stoga, jedinstvena i zajednička opća zabrana utvrđena ovom Direktivom obuhvaća nepoštenu poslovnu praksu koja narušava gospodarsko ponašanje potrošača. S ciljem jačanja povjerenja potrošača, opća bi se zabrana trebala jednako primjenjivati na nepoštenu poslovnu praksu koja se javlja izvan bilo kojeg ugovornog odnosa trgovca i potrošača, kao i na onu koja slijedi sklapanje ugovora i javlja se tijekom njegovog izvršenja. Opća zabrana razrađena je pravilima o dvije[ma] vrst[ama] poslovne prakse koje su nesumnjivo najčešće, a to su zavaravajuća poslovna praksa i agresivna poslovna praksa.
14.
Poželjno je da se zavaravajućom poslovnom praksom smatra i praksa, uključujući zavaravajuće oglašavanje, pri kojoj se zavaravanjem sprečava potrošača da izvrši izbor temeljen na informacijama, odnosno učinkovit izbor. […] Pristup potpunog usklađivanja usvojen u ovoj Direktivi ne sprečava države članice da u nacionalnom pravu utvrde glavna obilježja pojedinih proizvoda, kao što su kolekcionarski predmeti ili električni proizvodi, kod kojih bi ispuštanje obilježja pri pozivu na kupnju bilo bitno. […]
[…]
17.
Kako bi se osigurala veća pravna sigurnost, poželjno je utvrditi poslovnu praksu koja se u svim okolnostima smatra nepoštenom. Prilog I. stoga sadrži cjelovit popis postupaka koji predstavljaju takvu praksu. To su jedina poslovna postupanja koja se mogu smatrati nepoštenima a da se ne poduzima ocjenjivanje svakog pojedinog slučaja s obzirom na odredbe članaka 5. do 9. Popis se može izmijeniti jedino revizijom ove Direktive.
18.
Primjereno je od nepoštene poslovne prakse zaštititi sve potrošače. Međutim, Sud [EU‑a] utvrdio je, u presudama u slučajevima vezanima uz oglašavanje otkako je na snazi Direktiva 84/450/EEZ [Vijeća od 10. rujna 1984. o usklađivanju zakona i drugih propisa država članica o zavaravajućem oglašavanju (SL 1984., L 250, str. 17.)], da je nužno ispitati učinak na zamišljenog tipičnog potrošača. U skladu s načelom proporcionalnosti, a kako bi omogućila učinkovitu primjenu zaštite koju predviđa, ova Direktiva kao mjerilo postavlja prosječnog potrošača koji je u razumnoj mjeri obaviješten, pažljiv i oprezan, uzimajući u obzir socijalne, kulturne i jezične čimbenike, kao što to tumači Sud, no ona također sadrži odredbe čiji je cilj spriječiti iskorištavanje potrošača kojega njegova obilježja čine posebno ranjivim u odnosu na nepoštenu poslovnu praksu. […] Test prosječnog kupca nije statistički test. Nacionalni sudovi i druga tijela morat će izvršavati pravo vlastitog prosuđivanja uzimajući u obzir praksu Suda [EU‑a] kako bi utvrdili tipičnu reakciju prosječnog potrošača u danom slučaju.
[…]
21.
Osobe odnosno organizacije za koje se prema nacionalnom pravu smatra da imaju legitimni interes u ovim pitanjima moraju raspolagati pravnim sredstvima za pokretanje postupaka protiv nepoštene poslovne prakse bilo pred sudom ili upravnim tijelom koje je nadležno odlučivati o pritužbama, ili za pokretanje odgovarajućeg sudskog postupka. Zadaća je nacionalnog prava odrediti na kome je teret dokaza, stoga je primjereno sudovima i upravnim tijelima omogućiti da od trgovaca zahtijevaju pružanje dokaza o točnosti njihovih činjeničnih tvrdnji.”
4
Člankom 1. te direktive, naslovljenim „Svrha”, određuje se:
„Svrha je ove Direktive da doprinese urednom funkcioniranju unutarnjeg tržišta i postigne visok stupanj zaštite potrošača putem usklađivanja zakona i drugih propisa država članica o nepoštenoj poslovnoj praksi koja šteti gospodarskim interesima potrošača.”
5
U skladu s člankom 2. navedene direktive, naslovljenim „Definicije”:
„Za potrebe ove direktive:
[…]
(b)
‚trgovac’ znači svaka fizička ili pravna osoba koja, u poslovnoj praksi na koju se odnosi ova Direktiva, djeluje u svrhe vezane uz njezinu trgovačku odnosno poslovnu djelatnost, obrt ili slobodno zanimanje, kao i svaka osoba koja djeluje u ime ili za račun trgovca;
[…]
(d)
‚poslovna praksa poslovnog subjekta u odnosu prema potrošaču’ (dalje u tekstu također: poslovna praksa) znači svaka radnja, izostavljanje, tijek postupanja ili zastupanja, tržišno komuniciranje uključujući oglašavanje i stavljanje proizvoda na tržište koje izvrši trgovac, a u izravnoj je vezi s promocijom, prodajom ili dobavljanjem proizvoda potrošačima;
(e)
‚bitno narušavanje gospodarskog ponašanja potrošača’ znači korištenje poslovne prakse s ciljem bitnog narušavanja potrošačeve sposobnosti da donese informiranu odluku, što potrošača navodi na donošenje odluke o poslu koju inače ne bi donio;
[…]
(j)
‚nedopušteni utjecaj’ znači iskorištavanje položaja moći u odnosu na potrošača, i to korištenjem pritiska, čak i bez uporabe fizičke sile ili prijetnje fizičkom silom, na način kojim se u znatnoj mjeri ograničava potrošačeva sposobnost donošenja informirane odluke;
(k)
‚odluka o poslu’ znači svaka odluka koju donosi potrošač, bilo da se ona tiče načina i uvjeta kupnje, plaćanja u cijelosti ili djelomično, zadržavanja proizvoda ili raspolaganja proizvodom, odnosno izvršenja prava iz ugovora u vezi s proizvodom, bez obzira na to je li se potrošač odlučio djelovati ili suzdržati se od djelovanja;
[…]”
6
Člankom 3. iste direktive, naslovljenim „Područje primjene”, u stavcima 4. i 9. predviđa se:
„4.   U slučaju proturječja između odredaba ove Direktive i drugih pravila [Unije] o specifičnim aspektima nepoštene poslovne prakse, pravila [Unije] imaju prednost i primjenjuju se na te specifičnosti.
[…]
9.   U vezi s ‚financijskim uslugama’, kako su definirane u Direktivi 2002/65/EZ [Europskog parlamenta i Vijeća od 23. rujna 2002. o trgovanju na daljinu financijskim uslugama koje su namijenjene potrošačima i o izmjeni Direktive Vijeća 90/619/EEZ i direktiva 97/7/EZ i 98/27/EZ (SL 2002., L 271, str. 16.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 9., str. 102. i ispravak SL 2024/90089, L), kao i u vezi s nepokretnom imovinom, države članice mogu uvesti zahtjeve koji su restriktivniji ili stroži od odredaba ove Direktive u području koje se njome usklađuje.”
7
Člankom 4. Direktive 2005/29, naslovljenim „Unutarnje tržište”, određuje se:
„Države članice ne ograničavaju slobodu pružanja usluga ni slobodno kretanje robe zbog razloga u okviru područja koje se usklađuje ovom Direktivom.”
8
Članak 5. te direktive, naslovljen „Zabrana nepoštene poslovne prakse”, koji se nalazi u njezinu poglavlju 2., naslovljenom „Nepoštena poslovna praksa”, glasi kako slijedi:
„1.   Nepoštena poslovna praksa se zabranjuje.
2.   Poslovna praksa je nepoštena:
(a)
ako je u suprotnosti sa zahtjevima u pogledu profesionalne pažnje;
i
(b)
ako bitno narušava ili je vjerojatno da će bitno narušiti gospodarsko ponašanje prosječnog potrošača do kojeg dopire odnosno kojem je namijenjena, u odnosu na proizvod, odnosno gospodarsko ponašanje prosječnog člana skupine ako je poslovna praksa usmjerena određenoj skupini potrošača.
[…]
4.   Nepoštenom poslovnom praksom smatra se posebno:
(a)
zavaravajuća poslovna praksa kako je određena u člancima 6. i 7.;
ili
(b)
agresivna poslovna praksa kako je određena u člancima 8. i 9.
5.   Prilog I. sadrži popis postupaka koji predstavljaju takvu praksu, a koji se u svim okolnostima smatraju nepoštenima. Isti jedinstven popis primjenjuje se u svim državama članicama i može se izmijeniti jedino revizijom ove Direktive.”
9
Odjeljak 1. tog poglavlja 2., naslovljen „Zavaravajuća poslovna praksa”, sadržava članke 6. i 7. navedene direktive. Tim se člankom 6., naslovljenim „Zavaravajuće radnje”, u stavku 1. točki (e) predviđa:
„Poslovna praksa smatra se zavaravajućom ako sadrži lažne informacije te je stoga neistinita ili ako na bilo koji način, uključujući sveukupno predstavljanje, zavarava ili je vjerojatno da će zavarati prosječnog potrošača, čak i ako je informacija činjenično točna, i to u odnosu na jedan ili više sljedećih čimbenika, te ako u bilo kojem od spomenutih slučajeva potrošača navodi ili je vjerojatno da će ga navesti da donese odluku o poslu koju inače ne bi donio:
[…]
(e)
potreba za servisiranjem, […]”
10
Članak 7. iste direktive, naslovljen „Zavaravajuća izostavljanja”, u stavcima 1. i 2. navodi:
„1.   Poslovna praksa smatra se zavaravajućom ako se u danom činjeničnom okviru, uzimajući u obzir sva njezina obilježja i okolnosti i ograničenja sredstava priopćavanja, izostave bitne informacije potrebne prosječnom potrošaču da bi u danim okolnostima donio informiranu odluku o poslu te na taj način prosječnog potrošača navodi ili je vjerojatno da će ga se navesti na donošenje odluke o poslu koju inače ne bi donio.
2.   Također se smatra zavaravajućim slučaj u kojem, uzimajući u obzir pitanja opisana u stavku 1., trgovac skriva ili na nejasan, nerazumljiv, dvosmislen ili nepravodoban način pruža bitne informacije navedene u tom stavku odnosno ne naznači poslovnu namjeru poslovne prakse ako ona već nije očita iz konteksta, te ako u bilo kojem od tih slučajeva to prosječnog potrošača navodi ili je vjerojatno da će ga navesti na donošenje odluke o poslu koju inače ne bi donio.”
11
Odjeljak 2. poglavlja 2. Direktive 2005/29, naslovljen „Agresivna poslovna praksa”, sadržava članke 8. i 9. te direktive.
12
U skladu s člankom 8. te direktive, naslovljenim „Agresivna poslovna praksa”:
„Poslovna praksa smatra se agresivnom ako u danom činjeničnom okviru, uzimajući u obzir sva njegova obilježja i okolnosti, uznemiravanjem, prisilom, uključujući uporabu fizičke sile te nedopuštenim utjecajem u znatnoj mjeri narušava ili je vjerojatno da će u znatnoj mjeri narušiti slobodu izbora prosječnog potrošača odnosno njegovo postupanje u vezi s proizvodom, te ga na taj način navodi ili je vjerojatno da će ga navesti na donošenje odluke o poslu koju inače ne bi donio.”
13
Člankom 9. navedene direktive, naslovljenim „Primjena uznemiravanja, prisile i nedopuštenog utjecaja”, određuje se:
„Pri utvrđivanju koristi li se u poslovnoj praksi uznemiravanje, prisila, uključujući uporabu fizičke sile, ili nedopušten[i] utjeca[j], u obzir se uzima:
(a)
njezina vremenska dimenzija, mjesto, priroda odnosno trajanje;
(b)
uporaba prijetećeg ili pogrdnog jezika ili ponašanja;
(c)
slučaj kada trgovac iskorištava specifičnu nesreću ili okolnosti takve težine koja narušava potrošačevo prosuđivanje, čega je trgovac svjestan, kako bi utjecao na potrošačevu odluku vezanu uz proizvod;
(d)
sve teške ili nerazmjerne neugovorne prepreke koje trgovac uvodi u slučaju kada potrošač želi iskoristiti prava prema ugovoru, uključujući prava na raskid ugovora ili prelazak na drugi proizvod odnosno drugog trgovca;
(e)
svaka prijetnja poduzimanjem radnje koja se ne može zakonski poduzeti.”
14
Člankom 11. iste direktive, naslovljenim „Provedba”, u stavku 1. prvom podstavku predviđa se:
„Države članice osiguravaju postojanje prikladnih i učinkovitih sredstava za borbu protiv nepoštene poslovne prakse, s ciljem provedbe usklađenosti s odredbama ove Direktive u interesu potrošača.”
15
U točkama 24. do 31. Priloga I. Direktivi 2005/29, naslovljenog „Poslovna praksa koja se u svim okolnostima smatra nepoštenom”, kao „[a]gresivne poslovne prakse” navode se i utvrđuju:
„24.
Stvaranje dojma da potrošač ne smije napustiti poslovni prostor dok ne sklopi ugovor.
25.
Osobno posjećivanje potrošača u njegovu domu, ne uzimajući u obzir zamolbu potrošača da se napusti njegov dom ili da se više ne posjećuje, osim u slučaju i u mjeri u kojoj je to opravdano radi nacionalnim propisima predviđenog ispunjenja ugovorne obveze.
26.
Ustrajno, a neželjeno nuđenje telefonom, faksom, e‑poštom ili drugim sredstvom daljinske komunikacije, osim u slučaju i u mjeri u kojoj je to opravdano radi nacionalnim propisima predviđenog ispunjenja ugovorne obveze. To ne dovodi u pitanje članak 10. Direktive 97/7/EZ [Europskog parlamenta i Vijeća od 20. svibnja 1997. o zaštiti potrošača s obzirom na sklapanje ugovora na daljinu (SL 1997., L 144, str. 19.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 12., str. 30.)] ni [Direktive 95/46/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 24. listopada 1995. o zaštiti pojedinaca u vezi s obradom osobnih podataka i o slobodnom protoku takvih podataka (SL 1995., L 281, str. 31.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 7., str. 88.) ni Direktive 2002/58/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 12. srpnja 2002. o obradi osobnih podataka i zaštiti privatnosti u području elektroničkih komunikacija (Direktiva o privatnosti i elektroničkim komunikacijama) (SL 2002., L 201, str. 37.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 52., str. 111.)].
27.
Traženje od potrošača koji postavlja odštetni zahtjev na temelju police osiguranja da dostavi određene dokumente koji, po razumnoj ocjeni, nisu relevantni za ocjenu opravdanosti tog zahtjeva ili sustavno izbjegavanje davanja odgovora na ustrajno dopisivanje potrošača s namjerom da se odvrati od ostvarivanja njegovih ugovornih prava.
28.
Uključivanje u oglas izravnog navođenja djece na to da kupe oglašavane proizvode ili da nagovore svoje roditelje ili ostale punoljetne osobe da im kupe oglašavane proizvode. Ta odredba ne dovodi u pitanje članak 16. Direktive [Vijeća 89/552/EEZ od 3. listopada 1989. o usklađivanju određenih odredaba predviđenih zakonima i drugim propisima u državama članicama u odnosu na obavljanje djelatnosti televizijskog emitiranja (SL 1989., L 298, str. 23.)].
29.
Zahtijevanje plaćanja proizvoda odmah ili s odgodom ili vraćanja ili čuvanja proizvoda koje je trgovac nabavio, a potrošač ih nije naručio, osim ako je proizvod zamjena nabavljena u skladu s člankom 7. stavkom 3. Direktive 97/7/EZ (prodaja nenaručene robe ili nenaručenih usluga).
30.
Izričito informiranje potrošača da će, ako ne kupi proizvod ili usluge, ugroziti posao ili život trgovca.
31.
Stvaranje lažnog dojma da je potrošač već osvojio, da će osvojiti ili da će poduzimajući posebnu radnju osvojiti nagradu ili drugu odgovarajuću pogodnost, iako zapravo:
–
nikakva nagrada ni druga odgovarajuća korist nije predviđena,
–
je poduzimanje bilo kakve radnje u vezi s dobivanjem nagrade ili drugom odgovarajućom koristi uvjetovano određenim plaćanjem od strane potrošača ili kod potrošača uzrokuje troškove.”
Direktiva 2016/97
16
Člankom 24. Direktive 2016/97, naslovljenim „Unakrsna prodaja”, u stavcima 3. i 7. određuje se:
„3.   Kada je proizvod osiguranja dodatan u odnosu na robu ili uslugu koji nisu osiguranje te je dio paketa ili istog ugovora, distributer osiguranja daje potrošaču mogućnost odvojene kupovine te robe ili usluge. Navedeni stavak ne primjenjuje se u slučaju kada je proizvod osiguranja dodatan u odnosu na investicijsku uslugu ili aktivnost kako je definirana člankom 4. stavkom 1. točkom 2. Direktive 2014/65/EU [Europskog parlamenta i Vijeća od 15. svibnja 2014. o tržištu financijskih instrumenata i izmjeni Direktive 2002/92/EZ i Direktive 2011/61/EU (SL 2014., L 173, str. 349. te ispravci SL 2016., L 273, str. 35. i SL 2017., L 64, str. 116.)], ugovor o kreditu kako je definiran člankom 4. točkom 3. Direktive 2014/17/EU Europskog parlamenta i Vijeća [od 4. veljače 2014. o ugovorima o potrošačkim kreditima koji se odnose na stambene nekretnine i o izmjeni direktiva 2008/48/EZ i 2013/36/EU i Uredbe (EU) br. 1093/2010 (SL 2014., L 60, str. 34. te ispravci SL 2015., L 65, str. 22. i SL 2015., L 246, str. 11.)] ili račun za plaćanje kako je definiran člankom 2. točkom 3. Direktive 2014/92/EU Europskog parlamenta i Vijeća [od 23. srpnja 2014. o usporedivosti naknada povezanih s računima za plaćanje, prebacivanju računa za plaćanje i pristupu računu za plaćanje s osnovnim uslugama (SL 2014., L 257, str. 214.)].
[…]
7.   Države članice mogu zadržati ili usvojiti strože mjere ili intervenirati u svakom pojedinom slučaju kako bi zabranile prodaju osiguranja zajedno s dodatnom uslugom ili proizvodom koji nisu osiguranje kao dio paketa ili istog ugovora u slučajevima u kojima mogu dokazati da su takve prakse loše za potrošače.”
Talijansko pravo
Zakonik o zaštiti potrošača
17
Člankom 20. Decreta legislativo n. 206, recante codice del consumo a norma dell’articolo 7 della legge di 29 luglio 2003, n. 229 (Zakonodavna uredba br. 206 o Zakoniku o zaštiti potrošača u smislu članka 7. Zakona br. 229 od 29. srpnja 2003.) od 6. rujna 2005. (redovni dodatak GURI‑ju br. 235 od 8. listopada 2005.; u daljnjem tekstu: Zakonik o zaštiti potrošača), kojim je prenesena Direktiva Vijeća 93/13/EEZ od 5. travnja 1993. o nepoštenim odredbama u potrošačkim ugovorima (SL 1993., L 95, str. 29.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 12., str. 24. i ispravak SL 2024/90009, L), određuje se:
„Poslovna je praksa nepoštena ako je u suprotnosti sa zahtjevima u pogledu profesionalne pažnje i ako bitno narušava ili može bitno narušiti gospodarsko ponašanje prosječnog potrošača u odnosu na proizvod do kojeg dopire odnosno kojemu je namijenjena ili gospodarsko ponašanje prosječnog člana skupine ako je poslovna praksa usmjerena na određenu skupinu potrošača.”
18
Člankom 24. tog zakonika, naslovljenim „Agresivne poslovne prakse”, kojim se prenose zahtjevi iz članka 8. Direktive 2005/29, previđa se:
„1.   „Poslovna praksa smatra se agresivnom ako u danom činjeničnom okviru, uzimajući u obzir sva njegova obilježja i okolnosti, uznemiravanjem, prisilom, uključujući uporabu fizičke sile te nedopuštenim utjecajem u znatnoj mjeri narušava ili je vjerojatno da će u znatnoj mjeri narušiti slobodu izbora prosječnog potrošača odnosno njegovo postupanje u vezi s proizvodom, te ga na taj način navodi ili je vjerojatno da će ga navesti na donošenje odluke o poslu koju inače ne bi donio.
[…]”
Zakonodavna uredba br. 209 od 7. rujna 2005.
19
Članak 120-quinquies Decreta legislativo n. 209 – codice delle assicurazioni private (Zakonodavna uredba br. 209 o Zakoniku o privatnim osiguranjima) od 7. rujna 2005. (redovni dodatak GURI‑ju br. 239 od 13. listopada 2005.), naslovljen „Unakrsna prodaja”, glasi kako slijedi:
„1.   Kada distributer osiguranja nudi proizvod osiguranja zajedno s dodatnim proizvodom ili uslugom koji nisu osiguranje kao dio paketa ili istog ugovora, distributer osiguranja obavješćuje potrošača o tome je li moguće odvojeno kupiti te različite sastavnice i dostavlja adekvatan opis sastavnica ugovora ili paketa, kao i odvojeni dokaz o troškovima i naknadama svake pojedine sastavnice.
2.   U slučaju iz stavka 1. i ako se rizici ili pokriće osiguranja koji proizlaze iz takva ugovora ili paketa ponuđenog ugovaratelju razlikuju od onih povezanih sa zasebnim sastavnicama, distributer osiguranja dostavlja adekvatan opis različitih sastavnica ugovora ili paketa te iznosi način na koji se njihovom kombinacijom izmjenjuju rizici ili pokriće osiguranja.
3.   Kada je proizvod osiguranja dodatan u odnosu na robu ili uslugu koji nisu osiguranje te je dio paketa ili istog ugovora, distributer osiguranja daje potrošaču mogućnost odvojene kupovine te robe ili usluge. Ovaj se stavak ne primjenjuje ako je proizvod osiguranja dodatan u odnosu na investicijsku uslugu ili aktivnost u smislu članka 1. stavka 5. Pročišćenog teksta zakona o financijskom posredovanju, na ugovor o kreditu u smislu članka 120-quinquies stavka 1. točke (c) Pročišćenog teksta zakona o bankama ili na račun za plaćanje u smislu članka 126-decies Pročišćenog teksta zakona o bankama.
4.   U slučajevima iz stavaka 1. i 3. distributer osiguranja pojašnjava ugovaratelju razloge zbog kojih se smatra da proizvod osiguranja koji je dio cjelokupnog paketa ili istog ugovora može ispuniti ugovarateljeve zahtjeve i potrebe.
5.   U slučajevima iz stavaka 1. i 3., s obzirom na cilj zaštite osiguranikâ, [Istituto per la vigilanza sulle assicurazioni (IVASS) (Tijelo za nadzor sektora osiguranja, Italija)] može u pogledu djelatnosti distribucije osiguranja primijeniti privremene mjere i zabrane predviđene ovim zakonikom, uključujući ovlast da se zabrani prodaja osiguranja, kao dio paketa ili istog ugovora, zajedno s uslugom ili proizvodom koji nisu osiguranje, ako je ta praksa štetna za potrošače, neovisno o tome je li riječ o akcesornom osiguranju ili drugom proizvodu ili usluzi. Kad je riječ o investicijskim proizvodima osiguranja, IVASS i [Commissione Nazionale per le Società e la Borsa (CONSOB) (Državna komisija za trgovačka društva i burzu, Italija)] izvršavaju navedene ovlasti u skladu sa svojim nadležnostima.
6.   Odredbe ovog članka ne primjenjuju se na distribuciju proizvoda osiguranja koji pružaju pokriće od raznih vrsta rizika.
7.   Ove odredbe ne utječu na primjenu odredbi Zakonika o zaštiti potrošača […], ako su te odredbe primjenjive.”
Glavni postupak i prethodna pitanja
20
Društvo Compass Banca, sa sjedištem u Italiji, svojim je klijentima od siječnja 2015. do srpnja 2018. nudilo da uz različite nenamjenske kredite ugovore i proizvode osiguranja koji pokrivaju određene rizike koji nisu nužno povezani s tim kreditima. Iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku proizlazi da, iako ugovaranje osiguranja nije bilo preduvjet za odobrenje nenamjenskog kredita, ono se ipak nudilo zajedno s tim kreditom.
21
AGCM je 13. rujna 2018. pokrenuo istragu kako bi utvrdio je li ta poslovna praksa „nepoštena” u smislu Direktive 2005/29.
22
Tijekom te istrage društvo Compass Banca predložilo je da preuzme obveze koje se odnose na niz posebnih mjera kojima se potrošaču želi pojasniti da ugovaranje osiguranja koje nije povezano s nenamjenskim kreditom nije obavezno. Te su mjere uključivale proširenje bezuvjetnog prava na otkaz ugovora o osiguranju na sve klijente, bez utjecaja na njihov ugovor o kreditu. Nasuprot tomu, društvo Compass Banca odbilo je AGCM‑ov zahtjev da u korist klijenata predvidi sedmodnevni rok za razmišljanje između potpisivanja ugovora o kreditu i ugovora o osiguranju. Tu je mjeru smatralo nerazmjernom i asimetričnom jer se ne primjenjuje na sve konkurente.
23
Društvo Compass Banca predložilo je 11. ožujka 2019. preuzimanje novih obveza, koje su se odnosile na druge mjere koje bi, prema njegovu mišljenju, imale učinak sličan uvođenju sedmodnevnog roka za razmišljanje koje je zatražio AGCM, kao što je obveza stupanja u kontakt sa svojim klijentima sedam dana nakon potpisivanja ugovora o osiguranju kako bi od njih zatražili potvrdu o namjeri zadržavanja police osiguranja sklopljene u okviru tog ugovora, dodajući pritom da će pokriti trošak premije osiguranja za razdoblje koje odgovara tih sedam dana.
24
AGCM je odbio te predložene obveze odlukom od 2. travnja 2019., koja je potvrđena 3. srpnja 2019.
25
U odluci od 27. studenoga 2019., koja je društvu Compass Banca dostavljena 23. prosinca 2019., AGCM je naveo da je to društvo provodilo „agresivnu”, a prema tome i „nepoštenu” poslovnu praksu u smislu Direktive 2005/29, koja se sastojala od „prisilnog unakrsnog povezivanja, u trenutku njihova ugovaranja, ugovora o nenamjenskom kreditu i s kreditom nepovezanih proizvoda osiguranja”. Zabranio je nastavak te prakse te je društvu Compass Banca izrekao novčanu kaznu u iznosu od 4700000 eura.
26
Društvo Compass Banca podnijelo je tužbu protiv AGCM‑ovih odluka navedenih u točkama 24. i 25. ove presude Tribunaleu Amministrativo Regionale per il Lazio (Okružni upravni sud za Lacij, Italija), koji je presudom br. 9516/2021 odbio tu tužbu.
27
Društvo Compass Banca podnijelo je žalbu protiv te presude Consigliu di Stato (Državno vijeće, Italija), sudu koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku.
28
Društvo Compass Banca tvrdi da je AGCM njegovu poslovnu praksu smatrao „agresivnom” i, prema tome, „nepoštenom” u smislu Direktive 2005/29 samo zato što se sastoji od unakrsne prodaje nenamjenskih kredita i proizvoda osiguranja a da pritom nije pružio konkretan dokaz o toj „agresivnosti” s obzirom na posebnosti te prakse ili okolnosti slučaja. Društvo Compass Banca iz toga zaključuje da je AGCM neopravdano i neprihvatljivo na njega prebacio teret dokazivanja, obvezujući ga da dokaže da njegova poslovna praksa zapravo nije „agresivna” u smislu te direktive.
29
AGCM tvrdi da je društvo Compass Banca unakrsnom prodajom nenamjenskih kredita i proizvoda osiguranja znatno utjecalo na slobodu izbora svojih klijenata. Smatra da društvo Compass Banca nije pružilo konkretne informacije o tome da je proizvod osiguranja fakultativan i dodaje da se takva praksa ne bi smatrala „agresivnom” da je dotičnim kupcima dan sedmodnevni rok za razmišljanje između potpisivanja ugovora o nenamjenskom kreditu i ugovora koji se odnosi na proizvod osiguranja.
30
Sud koji je uputio zahtjev najprije se pita pridaje li pojam „prosječni potrošač”, u smislu direktive 2005/29, dovoljnu važnost teoriji „ograničene racionalnosti” kojom se zahtijeva veća zaštita potrošača. Prema toj teoriji, osobe često djeluju iako ne raspolažu svim potrebnim informacijama. Stoga, s obzirom na to da su potrošači podložni, među ostalim, pristranosti koja se u kognitivnim znanostima naziva „uokvirivanje informacija” (framing), oni mogu mijenjati svoje preferencije ovisno o načinima na koji su im ugovorne ponude prezentirane i, slijedom toga, donijeti nerazumne odluke u odnosu na one koje bi donijela prosječno obaviještena osoba koja postupa s uobičajenom pažnjom i opreznošću.
31
Nadalje, pita se treba li praksu o kojoj je riječ u glavnom postupku smatrati „agresivnom” i, prema tome, „nepoštenom” poslovnom praksom u smislu Direktive 2005/29 u mjeri u kojoj su poslovne ponude za ugovor o kreditu i proizvod osiguranja prezentirane potrošačima „uokvirivanjem informacija” (framing), i to tako da ih se navede na zaključak da je odobrenje ugovora o nenamjenskom kreditu uvjetovano ugovaranjem osiguranja.
32
Naposljetku, sud koji je uputio zahtjev želi doznati protivi li se članku 24. stavku 3. Direktive 2016/97, koji se odnosi na unakrsnu prodaju proizvoda osiguranja s drugim proizvodima, AGCM‑ova zabrana poslovne prakse kao što je ona društva Compass Banca.
33
U tim je okolnostima Consiglio di Stato (Državno vijeće) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Bi li pojam prosječnog potrošača iz Direktive [2005/29], koji se tumači kao potrošač koji je prosječno obaviješten i koji postupa s uobičajenom pažnjom i oprezom, zbog njegove fluidnosti i neodređenosti trebalo definirati s obzirom na najbolja znanstvena saznanja i iskustvo te, slijedom toga, ne samo s obzirom na klasični koncept homo oeconomicusa, nego i s obzirom na saznanja [teorije] o ograničenoj racionalnosti, koja je pokazala da osobe često djeluju tako da smanjuju broj potrebnih informacija i donose odluke koje su „nerazumne” u usporedbi s odlukama koje bi donijela hipotetski pažljiva i oprezna osoba, a ta saznanja nameću potrebu za većom zaštitom potrošačâ u slučaju opasnosti od kognitivnog utjecaja, što je sve češće u suvremenim tržišnim dinamikama?
2.
Može li se poslovna praksa u kojoj se zbog uokvirivanja informacija (framing) određen izbor može činiti obveznim i bez postojanja drugih mogućnosti, smatrati sama po sebi agresivnom ako se uzme u obzir članak 6. stavak 1. Direktive 2005/29, u skladu s kojim se poslovna praksa smatra zavaravajućom ako na bilo koji način, „uključujući sveukupno predstavljanje”, zavarava ili je vjerojatno da će zavarati prosječnog potrošača?
3.
Opravdava li Direktiva 2005/29 ovlast nacionalnog tijela nadležnog za zaštitu tržišnog natjecanja (nakon što se utvrdi opasnost od psihološkog utjecaja koji je povezan: [kao prvo,] sa stanjem potrebe u kojem se obično nalazi tražitelj kredita, [kao drugo,] sa složenošću ugovora koje potrošač treba potpisati, [kao treće,] s istodobnošću ponuda koje se nude u okviru unakrsne prodaje i, [kao četvrto,] s kratkoćom rokova određenih za prihvaćanje ponude) da dopusti odstupanje od načela mogućnosti unakrsne prodaje proizvoda osiguranja i nepovezanih financijskih proizvoda, pri čemu između potpisivanja dvaju ugovora zahtijeva vremenski odmak [za razmišljanje] od sedam dana?
4.
S obzirom na tu ovlast suzbijanja agresivnih poslovnih praksi, protivi li se Direktivi [2016/97], a osobito članku 24. stavku 3. te direktive, to da [AGCM] donese odluku na temelju članka 2. točaka (d) i (j) te članaka 4., 8. i 9. Direktive 2005/29 kao i nacionalnog zakonodavstva kojim je ta direktiva prenesena nakon što je odbijen prijedlog za preuzimanje obveza podnesen povodom odbijanja društva za investicijske usluge da u slučaju unakrsne prodaje financijskog proizvoda i proizvoda osiguranja koji nije povezan s prvim proizvodom – i postojanja opasnosti od utjecaja na potrošača povezane s okolnostima konkretnog slučaja, što proizlazi i iz složenosti dokumentacije koju je potrebno pregledati – potrošaču odobri sedmodnevni rok za razmišljanje između davanja ponude koja se odnosi na unakrsnu prodaju i potpisivanja ugovora o osiguranju?
5.
Ako bi se jednostavno unakrsno povezivanje dvaju proizvoda, kao što su financijski proizvod i proizvod osiguranja, smatralo agresivnom poslovnom praksom, bi li to moglo dovesti do donošenja nedopuštenog regulatornog akta i do toga da trgovac (a ne, kao što bi to trebalo biti, AGCM) snosi teret dokazivanja (koji je teško ispuniti) da nije riječ o agresivnoj praksi protivnoj Direktivi 2005/29 (tim više što se navedenom direktivom ne dopušta državama članicama da donesu strože mjere od onih koje su njome predviđene, čak ni kako bi se osigurao viši stupanj zaštite potrošača) ili pak do takvog prebacivanja tereta dokazivanja ne dolazi pod uvjetom da se na temelju objektivnih elemenata utvrdi da postoji konkretna opasnost od utjecaja na potrošača kojem je potrebno financiranje zbog složene ponude koja se nudi u okviru unakrsne prodaje?”
O prethodnim pitanjima
Prvo pitanje
Dopuštenost
34
Društvo Compass Banca izražava sumnje u dopuštenost prvog pitanja, s obzirom na to da je u tom pitanju pojam „prosječni potrošač” definiran drukčije od definicije koja se obično upotrebljava jer se uzima u obzir opasnost od kognitivnog utjecaja na potrošače, što pitanje čini hipotetskim. Naime, budući da su odluke koje se osporavaju u predmetu o kojem je riječ u glavnom postupku donesene na temelju nacionalnih odredbi kojima se prenosi članak 8. Direktive 2005/29, a ne njezin članak 6., uzimanje u obzir takve opasnosti nije relevantno.
35
U tom pogledu, valja podsjetiti na to da je, prema ustaljenoj sudskoj praksi, u okviru suradnje između Suda i nacionalnih sudova koja je određena člankom 267. UFEU‑a isključivo na nacionalnom sudu pred kojim se vodi postupak i koji mora preuzeti odgovornost za sudsku odluku koja će biti donesena da uvažavajući posebnosti predmeta ocijeni nužnost prethodne odluke za donošenje svoje presude i relevantnost pitanja koja postavlja Sudu. Slijedom navedenog, ako se postavljena pitanja odnose na tumačenje prava Unije, Sud u načelu mora donijeti odluku (presuda od 7. veljače 2023., Confédération paysanne i dr. (Nasumična mutageneza in vitro), C‑688/21, EU:C:2023:75, t. 32.).
36
Sud može odbiti odgovoriti na prethodno pitanje nacionalnog suda samo ako je očito da zatraženo tumačenje prava Unije nema nikakve veze s činjeničnim stanjem ili predmetom glavnog postupka, ako je problem hipotetski ili ako Sud ne raspolaže činjeničnim i pravnim elementima potrebnima da bi mogao dati koristan odgovor na postavljena pitanja (presuda od 7. veljače 2023., Confédération paysanne i dr. (Nasumična mutageneza in vitro), C‑688/21, EU:C:2023:75, t. 33.).
37
U ovom slučaju, svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev od Suda traži tumačenje pojma „prosječni potrošač” kako bi utvrdio treba li agresivnom poslovnom praksom u smislu, osobito, članaka 8. i 9. Direktive 2005/29 i, prema tome, nepoštenom poslovnom praksom u smislu članka 5. te direktive smatrati poslovnu praksu poznatu kao „uokvirivanje informacija” (framing), koja se sastoji od istodobnog davanja ponude za nenamjenski kredit i ponude za s tim kreditom nepovezan proizvod osiguranja, a da se potrošaču ne odobri rok za razmišljanje između potpisivanja ugovora prema tim ponudama, što zbog pristranosti pri uokvirivanju informacija može kod prosječnog potrošača stvoriti dojam da obavezno mora prihvatiti obje ponude (u daljnjem tekstu: poslovna praksa „uokvirivanja informacija”).
38
Kako bi se utvrdilo je li poslovna praksa „agresivna” u smislu navedene direktive, u njezinu članku 8. izričito se upućuje na pojam „prosječni potrošač”.
39
Prema tome, nije očito da zatraženo tumačenje prava Unije nema nikakve veze s činjeničnim stanjem ili predmetom spora iz glavnog postupka ili da je problem koji je istaknuo sud koji je uputio zahtjev hipotetski. Usto, Sud raspolaže svim činjeničnim i pravnim elementima potrebnima za davanje korisnog odgovora na prvo pitanje.
40
Iz toga slijedi da je prvo pitanje dopušteno.
Meritum
41
Najprije valja podsjetiti na to da je prema ustaljenoj sudskoj praksi, u okviru postupka suradnje između nacionalnih sudova i Suda uspostavljenog člankom 267. UFEU‑a, na Sudu da nacionalnom sudu pruži koristan odgovor koji će mu omogućiti da riješi spor koji se pred njim vodi. U tom smislu, Sud mora, ako je potrebno, preoblikovati postavljeno pitanje (presuda od 8. rujna 2022., IRnova, C‑399/21, EU:C:2022:648, t. 22.).
42
U ovom slučaju, iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku proizlazi da sud koji je uputio zahtjev svojim prvim pitanjem želi doznati treba li se u svrhu tumačenja pojma „prosječni potrošač”, u smislu Direktive 2005/29, a osobito njezina članka 8., uputiti ne samo na „homo oeconomicusa”, odnosno, u biti, na gospodarski subjekt koji je savršeno racionalan pri donošenju odluke, nego i na najnovije studije o teoriji „ograničene racionalnosti”, prema kojoj se potrošačeva sposobnost odlučivanja „suočava s ograničenjima kognitivne sposobnosti s obzirom na broj primljenih podražaja, sposobnost održavanja pažnje tijekom vremena i sposobnost pamćenja svih primljenih informacija”.
43
U tim okolnostima treba smatrati da sud koji je uputio zahtjev svojim prvim pitanjem u biti pita treba li Direktivu 2005/29 tumačiti na način da pojam „prosječni potrošač”, u smislu te direktive, treba definirati ne samo u odnosu na potrošača koji je prosječno obaviješten i koji postupa s uobičajenom pažnjom i opreznošću nego i uzimajući u obzir činjenicu da je pojedinčeva sposobnost odlučivanja narušena ograničenjima, kao što su kognitivne pristranosti.
44
Uvodno valja podsjetiti na to da se u članku 5. stavku 2. Direktive 2005/29 upućuje na pojam „prosječni potrošač”, i to kako bi se utvrdilo je li poslovna praksa koja je u suprotnosti sa zahtjevima u pogledu profesionalne pažnje takva da je njezin učinak dovoljan da opravda zabranu te prakse kao nepoštene poslovne prakse ili treba smatrati da ona ne podliježe takvoj zabrani jer se njome samo vrlo lakovjeran ili naivan potrošač može dovesti u zabludu.
45
Taj je isti pojam naveden u člancima 6., 7. i 8. te direktive u kojima se, kao što to proizlazi iz članka 5. stavka 4. navedene direktive, određuje način na koji se, kako bi se praksa kvalificirala kao nepoštena, dva kriterija utvrđena u članku 5. stavku 2. navedene direktive primjenjuju na određene konkretne oblike nepoštene poslovne prakse.
46
Međutim, kad je riječ o tumačenju tog pojma, iz uvodne izjave 18. iste direktive proizlazi da, iako od nepoštene poslovne prakse treba zaštititi sve potrošače, Sud je u slučajevima vezanima uz oglašavanje nakon prenošenja Direktive 84/450 presudio da je potrebno ispitati učinak poslovne prakse na „zamišljenog tipičnog potrošača”.
47
Iz te uvodne izjave također proizlazi da u skladu s načelom proporcionalnosti, a kako bi omogućila učinkovita primjena zaštite koju predviđa, Direktiva 2005/29 kao mjerilo postavlja prosječnog potrošača koji je u razumnoj mjeri obaviješten, pažljiv i oprezan, uzimajući u obzir socijalne, kulturne i jezične čimbenike.
48
Iz toga slijedi da, kao što je to Sud presudio u kontekstu Direktive 93/13, to upućivanje na prosječnog potrošača predstavlja objektivan kriterij i da pojam „prosječni potrošač” ne ovisi o možebitnim konkretnim spoznajama predmetne osobe ili informacijama kojima ona stvarno raspolaže. Osim toga, tom objektivnom kriteriju ne odgovaraju ni potrošač koji je manje upućen od prosječnog potrošača, ni potrošač koji je upućeniji od tog potrošača (vidjeti u tom smislu presudu od 21. rujna 2023., mBank (Poljski upisnik nedopuštenih odredbi), C‑139/22, EU:C:2023:692, t. 60., 61. i 66.).
49
Međutim, valja podsjetiti na to da je svrha Direktive 2005/29 osigurati visok stupanj zaštite potrošača usklađivanjem zakona i drugih propisa država članica o nepoštenoj poslovnoj praksi koja šteti gospodarskim interesima potrošača (presuda od 19. prosinca 2013., Trento Sviluppo i Centrale Adriatica, C‑281/12, EU:C:2013:859, t. 31.). Ta je svrha potkrijepljena uvodnim izjavama 7., 11., 13. i 14. te direktive, u skladu s kojima su zabranjene poslovne prakse koje su izravno namijenjene utjecaju na odluke o poslu potrošača, koje narušavaju njihovo gospodarsko ponašanje ili ih sprečavaju da izvrše izbor temeljen na informacijama, odnosno učinkoviti izbor.
50
Usto, iako je u uvodnoj izjavi 18. te direktive određen pojam „prosječni potrošač”, iz te uvodne izjave također proizlazi da koncept tog pojma nije statičan te da nacionalni sudovi i druga tijela trebaju izvršavati pravo vlastitog prosuđivanja uzimajući u obzir sudsku praksu Suda kako bi utvrdili tipičnu reakciju prosječnog potrošača u određenom slučaju.
51
Slijedom toga, kao što je to nezavisni odvjetnik u biti istaknuo u točki 40. svojeg mišljenja, utvrđivanje reakcije prosječnog potrošača u odnosu na određenu poslovnu praksu ne bi stoga trebalo biti samo teorijski postupak. Trebaju se uzeti u obzir i neki konkretniji razlozi, pod uvjetom da su u skladu s pojašnjenjima tog pojma navedenima u uvodnoj izjavi 18. Direktive 2005/29.
52
Točno je da je prema toj uvodnoj izjavi prosječni potrošač osoba koja je, s jedne strane, prosječno obaviještena i koja, s druge strane, postupa s uobičajenom pažnjom i oprezom. Međutim, budući da je, u skladu s člankom 7. Direktive 2005/29, na trgovcu da potrošačima pruži bitne informacije koje su potrebne da bi u danim okolnostima donijeli odluku, to svojstvo prosječnog potrošača koji je „prosječno obaviješten” treba razumjeti kao da se odnosi na informacije za koje se razumno može pretpostaviti da su poznate svakom potrošaču, uzimajući u obzir relevantne socijalne, kulturne i jezične čimbenike, a ne na informacije koje su svojstvene poslu o kojem je riječ. Slijedom toga, to svojstvo ne isključuje mogućnost da poslovna praksa može bitno narušiti gospodarsko ponašanje tog zamišljenog potrošača zbog toga što on ne raspolaže svim informacijama.
53
Isto tako, okolnost da pojam „prosječni potrošač” treba razumjeti s obzirom na potrošača koji „postupa s uobičajenom pažnjom i oprezom” ne isključuje uzimanje u obzir utjecaja kognitivnih pristranosti na prosječnog potrošača, pod uvjetom da se utvrdi da je vjerojatno da će takve pristranosti utjecati na prosječno obaviještenu osobu koja postupa s uobičajenom pažnjom i oprezom, i to do te mjere da bi njezino ponašanje bilo bitno narušeno.
54
Osim toga, Sud je već istaknuo da prosječni potrošač može biti doveden u zabludu i da je, slijedom toga, moguće da donese poslovnu odluku koja nije ni informirana ni učinkovita (vidjeti u tom smislu presudu od 19. prosinca 2013., Trento Sviluppo i Centrale Adriatica, C‑281/12, EU:C:2013:859, t. 34. i 38.).
55
Usto, Sud je presudio da, u području žigova Europske unije, treba uzeti u obzir činjenicu da stupanj pozornosti prosječnog potrošača varira ovisno o kategoriji predmetnih proizvoda ili usluga (vidjeti u tom smislu presudu od 22. lipnja 1999., Lloyd Schuhfabrik Meyer, C‑342/97, EU:C:1999:323, t. 25. i 26.).
56
Pored toga, imao je već priliku utvrditi da prosječnom potrošaču može biti sugerirana pogrešna percepcija informacije (vidjeti u tom smislu presudu od 26. listopada 2016., Canal Digital Danmark, C‑611/14, EU:C:2016:800, t. 40. i 41.) i da nije vjerojatno da prosječni potrošač, u određenim područjima, posjeduje dostatno tehničko znanje da razumije sve elemente potencijalne ponude kako bi s punim razumijevanjem donio odluku (vidjeti u tom smislu presudu od 13. rujna 2018., Wind Tre i Vodafone Italia, C‑54/17 i C‑55/17, EU:C:2018:710, t. 50. do 52.).
57
Međutim, iako potrošačeva sposobnost odlučivanja može biti narušena nizom ograničenja, kao što su kognitivne pristranosti, to ipak ne znači da se nužno mora smatrati da svaka opasnost od kognitivne pristranosti koja nastaje zbog neke poslovne prakse ima za učinak bitno narušiti ponašanje tog zamišljenog potrošača. Također je potrebno valjano utvrditi da je u posebnim okolnostima konkretne situacije ta praksa takva da utječe na prosječno obaviještenu osobu koja postupa s uobičajenom pažnjom i oprezom, i to do te mjere da bi njezino ponašanje bilo bitno narušeno.
58
Naime, u svakom je slučaju na nacionalnim sudovima da odrede tipičnu reakciju prosječnog potrošača u pojedinom slučaju (vidjeti u tom smislu presudu od 26. listopada 2016., Canal Digital Danmark, C‑611/14, EU:C:2016:800, t. 39.).
59
S obzirom na sva prethodna razmatranja, na prvo pitanje valja odgovoriti tako da Direktivu 2005/29 treba tumačiti na način da pojam „prosječni potrošač”, u smislu te direktive, treba definirati s obzirom na prosječno obaviještenog potrošača koji postupa s uobičajenom pažnjom i oprezom. Međutim, takva definicija ne isključuje mogućnost da pojedinčeva sposobnost odlučivanja može biti narušena ograničenjima kao što su kognitivne pristranosti.
Drugo pitanje
60
Najprije valja istaknuti da, kao što to proizlazi iz zahtjeva za prethodnu odluku, sud koji je uputio zahtjev svojim drugim pitanjem želi doznati može li se poslovna praksa „uokvirivanja informacija” u svim okolnostima smatrati „agresivnom” u smislu Direktive 2005/29 i, stoga, protivnom toj direktivi samo zbog te činjenice. Međutim, u tom drugom pitanju sud koji je uputio zahtjev upućuje i na pojam „zavaravajuća” poslovna praksa. Doista, kao što to proizlazi iz članka 5. stavka 2. te direktive, agresivne i zavaravajuće poslovne prakse dvije su vrste nepoštenih poslovnih praksa. Osim toga, pojam poslovne prakse koja se u svim okolnostima smatra nepoštenom uveden je člankom 5. stavkom 5. navedene direktive.
61
Slijedom toga i u skladu sa sudskom praksom Suda navedenom u točki 41. ove presude, treba smatrati da drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 2. točku (j), članak 5. stavke 2. i 5. te članke 8. i 9. Direktive 2005/29 tumačiti na način da poslovna praksa koja se sastoji od toga da se potrošaču istodobno daje ponuda za nenamjenski kredit i ponuda za s tim kreditom nepovezan proizvod osiguranja predstavlja u svim okolnostima agresivnu poslovnu praksu ili, u najmanju ruku, poslovnu praksu koja se u svim okolnostima smatra nepoštenom, u smislu te direktive.
62
Kao prvo, valja podsjetiti na to da se poglavlje 2. Direktive 2005/29, naslovljeno „Nepoštena poslovna praksa”, sastoji od dvaju odjeljaka, odnosno odjeljka 1., koji se odnosi na zavaravajuću poslovnu praksu, i odjeljka 2., koji se odnosi na agresivnu poslovnu praksu.
63
Člankom 5. stavkom 1. te direktive, koji se nalazi u njezinu poglavlju 2., zabranjuje se nepoštena poslovna praksa, a u njegovu stavku 2. određuju se kriteriji za utvrđivanje je li određena poslovna praksa nepoštena.
64
U stavku 4. tog članka 5. pojašnjava se da su nepoštene, osobito, poslovne prakse koje su „zavaravajuće”, u smislu članaka 6. i 7. Direktive 2005/29, i one koje su „agresivne”, u smislu članaka 8. i 9. te direktive.
65
Usto je stavkom 5. navedenog članka 5. predviđeno da Prilog I. Direktivi 2005/29 sadržava popis poslovnih praksi koje se u svim okolnostima smatraju nepoštenima, da se taj popis primjenjuje u svim državama članicama i da se može izmijeniti jedino revizijom te direktive.
66
U tom se pogledu u uvodnoj izjavi 17. Direktive 2005/29 navodi da, kako bi se osigurala veća pravna sigurnost, jedino se poslovne prakse navedene u tom Prilogu I. u svim okolnostima smatraju nepoštenima, a da pritom ne treba provesti ocjenjivanje svakog pojedinog slučaja s obzirom na odredbe članaka 5. do 9. te direktive.
67
Budući da Prilog I. Direktivi 2005/29 sadržava cjelovit i iscrpan popis poslovnih praksi koje se u svim okolnostima smatraju nepoštenima, poslovnu praksu kao što je poslovna praksa „uokvirivanja informacija” o kojoj je riječ u glavnom postupku može se okvalificirati kao u svim okolnostima agresivna poslovna praksa ili čak, općenitije, kao poslovna praksa koja se u svim okolnostima smatra nepoštenom u smislu te direktive, samo pod uvjetom da se podudara s jednom od situacija koje su navedene u tom prilogu.
68
Međutim, čitanjem navedenog priloga može se zaključiti da nema takvog podudaranja, što se uostalom nije ni tvrdilo u glavnom postupku.
69
Stoga valja zaključiti da poslovna praksa kao što je poslovna praksa „uokvirivanja informacija” iz glavnog postupka, koja se sastoji od toga da se potrošaču istodobno daje ponuda za nenamjenski kredit i ponuda za s tim kreditom nepovezan proizvod osiguranja, nije praksa koja se može kvalificirati kao u svim okolnostima agresivna poslovna praksa, pa čak ni kao poslovna praksa koja se u svim okolnostima smatra nepoštenom u smislu navedene direktive.
70
Međutim, budući da se, prema sadržaju spisa koji je dostavljen Sudu, ne može isključiti da je AGCM praksu o kojoj je riječ u glavnom postupku okvalificirao kao agresivnu nakon detaljne analize predmetne poslovne prakse koja je provedena uzimajući u obzir okolnosti slučaja, treba, kao drugo, a kako bi se sudu koji je uputio zahtjev dao koristan odgovor, ispitati može li poslovna praksa „uokvirivanja informacija” biti agresivna poslovna praksa, u smislu Direktive 2005/29, samo zato što se sastoji od toga da se potrošaču istodobno daje ponuda za nenamjenski kredit i ponuda za s tim kreditom nepovezan proizvod osiguranja, a da pritom potrošaču nije odobren rok za razmišljanje između potpisivanja dvaju ugovora prema tim ponudama, i to čak i ako ta praksa može uzrokovati pristranost zbog uokvirivanja informacija i tako kod tog potrošača stvoriti dojam kako, da bi dobio nenamjenski kredit, mora ugovoriti osiguranje.
71
Iz članka 8. Direktive 2005/29 proizlazi da se poslovna praksa smatra agresivnom ako uznemiravanjem, prisilom, uključujući uporabu fizičke sile te nedopuštenim utjecajem u znatnoj mjeri narušava ili je vjerojatno da će u znatnoj mjeri narušiti slobodu izbora prosječnog potrošača odnosno njegovo postupanje u vezi s proizvodom, te ga na taj način navodi ili je vjerojatno da će ga navesti na donošenje odluke o poslu koju inače ne bi donio.
72
U nedostatku definicija pojmova „uznemiravanje” i „prisila” u smislu tog članka 8., za njihovo definiranje valja uputiti na uobičajeno značenje koje ti izrazi imaju u svakodnevnom jeziku, a prema kojem poslovna praksa ne može dovesti do nekog oblika uznemiravanja ili prisile samo zato što ima obilježja poslovne prakse uokvirivanja.
73
Kad je riječ o tome da takva poslovna praksa može dovesti do „nedopuštenog utjecaja” u smislu tog članka 8., treba podsjetiti na to da taj pojam, koji je definiran u članku 2. točki (j) Direktive 2005/29, obuhvaća iskorištavanje položaja moći u odnosu na potrošača, i to korištenjem pritiska, čak i bez uporabe fizičke sile ili prijetnje fizičkom silom, na način kojim se u znatnoj mjeri ograničava potrošačeva sposobnost donošenja informirane odluke. Kao što proizlazi iz sudske prakse Suda, nedopušteni utjecaj nije nužno nezakoniti utjecaj, nego, ne dovodeći u pitanje njegovu zakonitost, aktivni utjecaj kojim se korištenjem pritiska prisilno uvjetuje volja potrošača (presuda od 12. lipnja 2019., Orange Polska, C‑628/17, EU:C:2019:480, t. 33.).
74
Prema tome, primjena od strane trgovca modela sklapanja odnosno izmjene ugovora može se okvalificirati kao „agresivna poslovna praksa” na temelju nedopuštenog utjecaja kada trgovac poduzima nepoštene radnje kojima se vrši takav pritisak na potrošača da je njegova sloboda izbora u znatnoj mjeri narušena, kao što su radnje koje prosječnom potrošaču mogu uzrokovati nelagodu ili ga ometati u prosudbi (vidjeti u tom smislu presudu od 12. lipnja 2019., Orange Polska, C‑628/17, EU:C:2019:480, t. 47.).
75
Praksa koja se sastoji u tome da se potrošaču istodobno daje ponuda za nenamjenski kredit i ponuda za s tim kreditom nepovezan proizvod osiguranja, a da mu se pritom ne da rok za razmišljanje između potpisivanja ugovora prema tim ponudama, sama po sebi ne znači da postoji pritisak, čak i ako je vjerojatno da će ta praksa uzrokovati pristranost zbog uokvirivanja informacija. Slijedom toga, takva praksa ne može sama po sebi predstavljati „nedopušteni utjecaj” u smislu članka 8. Direktive 2005/29.
76
Međutim, valja podsjetiti na to da se u Direktivi 2005/29 među nepoštenom poslovnom praksom navodi ne samo agresivna poslovna praksa nego i zavaravajuća poslovna praksa koja je u članku 6. stavku 1. točki (e) te direktive definirana na način da uključuje poslovnu praksu koja na bilo koji način zavarava ili je vjerojatno da će zavarati prosječnog potrošača, među ostalim, u pogledu potrebe za servisiranjem i koja ga navodi ili je vjerojatno da će ga navesti na donošenje odluke o poslu koju inače ne bi donio.
77
Stoga se u predmetu iz glavnog postupka takva praksa može okvalificirati kao „agresivna” u smislu članka 8. Direktive 2005/29 samo ako u predmetnoj praksi trgovac ne samo da potrošaču nije odobrio rok za razmišljanje između potpisivanja ugovora o kreditu i ugovora o osiguranju, nego je, štoviše, koristio uznemiravanje, prisilu ili nedopušteni utjecaj. Nasuprot tomu, čak i ako nema uznemiravanja, prisile ili nedopuštenog utjecaja, navedena praksa može se okvalificirati kao „zavaravajuća poslovna praksa” i, prema tome, kao „nepoštena poslovna praksa” ako ispunjava uvjete definirane u člancima 6. i 7. te direktive.
78
U tom pogledu treba podsjetiti na to da iz sudske prakse proizlazi da je bitno pružiti potrošaču, čak i prije sklapanja ugovora, jasne i odgovarajuće informacije (vidjeti u tom smislu presudu od 12. lipnja 2019., Orange Polska, C‑628/17, EU:C:2019:480, t. 34. i navedenu sudsku praksu).
79
Istodobno davanje dviju ponuda za različite usluge, čak i ako te ponude nisu pravno povezane, može zahtijevati pružanje dodatnih informacija potrošaču, upravo kako on ne bi bio doveden u zabludu u pogledu toga postoji li veza između navedenih ponuda.
80
U ovom slučaju, iz odluke kojom se upućuju prethodna pitanja proizlazi da je davanje dviju ponuda o kojima je riječ u glavnom postupku potrošača moglo navesti na zaključak da ne može dobiti kredit ako ne ugovori proizvod osiguranja o kojem je riječ u glavnom postupku, pogotovo jer su određeni rizici u vezi s kreditom pokriveni tim proizvodom osiguranja, kao što je, među ostalim, pogoršanje zdravstvenog stanja zbog kojeg bi poštovanje ugovornih obveza koje se odnose na kredit moglo biti ugroženo.
81
Osim toga, sud koji je uputio zahtjev u svojem trećem pitanju upućuje na stanje potrebe u kojem se uobičajeno nalazi osoba koja traži financiranje, složenost ugovora koje potrošač treba potpisati, istodobnost ponuda koje se nude u okviru unakrsne prodaje i kratkoća rokova određenih za prihvaćanje predmetne ponude.
82
Međutim, iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje također proizlazi da društvo Compass Banca tvrdi da je uredno obavijestilo predmetne potrošače o tome da proizvod osiguranja o kojem je riječ u glavnom postupku nije povezan s nenamjenskim kreditom i da je tim potrošačima dostavilo relevantne dokumente, uključujući i prije sklapanja ugovora.
83
U konačnici je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri može li poslovna praksa o kojoj je riječ u glavnom postupku biti „nepoštena poslovna praksa”, osobito s obzirom na to da se može okvalificirati kao „zavaravajuća poslovna praksa” u smislu članaka 6. i 7. Direktive 2005/29 ili „agresivna poslovna praksa” u smislu članaka 8. i 9. te direktive.
84
S obzirom na sva prethodna razmatranja, na drugo pitanje valja odgovoriti tako da članak 2. točku (j), članak 5. stavke 2. i 5. te članke 8. i 9. Direktive 2005/29 treba tumačiti na način da poslovna praksa koja se sastoji od toga da se potrošaču istodobno daje ponuda za nenamjenski kredit i ponuda za s tim kreditom nepovezan proizvod osiguranja nije u svim okolnostima agresivna poslovna praksa, pa čak ni u svim okolnostima nepoštena praksa, u smislu te direktive.
Treće pitanje
85
Svojim trećim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li Direktivu 2005/29 tumačiti na način da joj se protivi nacionalna mjera kojom se nacionalnom tijelu omogućuje da, nakon što utvrdi da je poslovna praksa određenog trgovca „agresivna” ili, općenitije, „nepoštena”, tom trgovcu naloži da tom potrošaču odobri razuman rok za razmišljanje između potpisivanja ugovora o osiguranju i ugovora o kreditu.
86
U tom pogledu, valja podsjetiti na to da je prema članku 1. Direktive 2005/29 svrha te direktive da doprinese urednom funkcioniranju unutarnjeg tržišta i postigne visok stupanj zaštite potrošača putem usklađivanja zakona i drugih propisa država članica o nepoštenoj poslovnoj praksi koja šteti gospodarskim interesima potrošača.
87
Kao što to proizlazi iz uvodne izjave 14. Direktive 2005/29, s obzirom na to da to usklađivanje ima oblik potpunog usklađivanja tih odredaba država članica, treba utvrditi da navedena direktiva zabranjuje tim istim državama članicama da zadrže ili donesu mjere u tom usklađenom području koje nisu propisane ili dopuštene Direktivom 2005/29, čak i kada takve mjere imaju za cilj osigurati viši stupanj zaštite potrošača (vidjeti u tom smislu presudu od 9. studenoga 2010., Mediaprint Zeitungs- und Zeitschriftenverlag, C‑540/08, EU:C:2010:660, t. 38.).
88
Kao što to proizlazi iz odgovora na drugo pitanje, poslovna praksa kao što je poslovna praksa „uokvirivanja informacija” o kojoj je riječ u glavnom postupku nije u svim okolnostima agresivna poslovna praksa, pa čak ni u svim okolnostima nepoštena praksa, u smislu Direktive 2005/29.
89
Točno je da na temelju članka 3. stavka 9. te direktive, u odnosu na financijske usluge kako su definirane Direktivom 2002/65, a koje obuhvaćaju sve usluge u vezi s kreditom ili osiguranjem, države članice mogu uvesti zahtjeve koji su restriktivniji ili stroži od odredaba Direktive 2005/29 u području koje se njome usklađuje.
90
Međutim, s jedne strane, takva se mogućnost treba koristiti u skladu s kogentnim odredbama prava Unije, ovisno o slučaju, iz bilo kojeg drugog relevantnog instrumenta. S druge strane, kako bi tijelo na temelju te mogućnosti moglo odrediti zahtjeve koji su restriktivniji ili stroži od onih predviđenih Direktivom 2005/29, predmetna država članica treba koristiti navedenu mogućnost s konkretnošću, preciznošću i jasnoćom potrebnima da se zadovolji zahtjev pravne sigurnosti (vidjeti po analogiji presudu od 3. rujna 2020., Subdelegación del Gobierno en Barcelona (Osobe s dugotrajnim boravkom), C‑503/19 i C‑592/19, EU:C:2020:629, t. 35. i navedenu sudsku praksu).
91
Slijedom toga, Direktivi 2005/29 protivi se to da nacionalno tijelo može, radi zaštite potrošača, predvidjeti opću ili preventivnu obvezu poštovanja određenog roka za razmišljanje u slučaju poslovne prakse istodobnog davanja ponude za proizvod osiguranja i ponude za ugovor o kreditu, kada nacionalnim zakonodavstvom nisu izričito predviđeni ni takva obveza ni nadležnost takvog tijela da predvidi takvu obvezu.
92
Nasuprot tomu, Direktivi 2005/29 ne protivi se to da države članice u svojem nacionalnom zakonodavstvu predvide da nadležno tijelo može izvršavati ovlast izdavanja naloga određenom trgovcu kada se nakon detaljnog razmatranja poslovne prakse tog trgovca utvrdi da je ta praksa „agresivna” i, prema tome, općenitije, „nepoštena” u smislu te direktive.
93
Naime, u skladu s člankom 11. stavkom 1. prvim podstavkom Direktive 2005/29 države članice osiguravaju postojanje prikladnih i učinkovitih sredstava za borbu protiv nepoštene poslovne prakse s ciljem provedbe poštovanja odredaba te direktive.
94
Međutim, posebno treba istaknuti da se, s jedne strane, u članku 4. Direktive 2005/29 izričito navodi da države članice ne smiju ograničiti slobodu pružanja usluga zbog razloga koji ulaze u područje koje se usklađuje tom direktivom. S druge strane, u skladu s člankom 51. stavkom 1. Povelje Europske unije o temeljnim pravim, kada države članice provode pravo Unije one moraju poštovati prava zajamčena tom poveljom.
95
Mjerom nacionalnog tijela kojom se, kako bi se okončala agresivna poslovna praksa, nalaže poštovanje razumnog roka za razmišljanje između potpisivanja ugovora o nenamjenskom kreditu i ugovora o osiguranju, moglo bi se ugroziti slobodno pružanje usluga i ograničiti sloboda poduzetništva predmetnog trgovca.
96
Stoga, u skladu s načelom proporcionalnosti, nacionalno tijelo može primijeniti takvu mjeru samo ako se utvrdi da, s obzirom na razloge koji su naveli to tijelo da predmetnu poslovnu praksu okvalificira kao „agresivnu” ili barem „nepoštenu”, ne postoje druga jednako učinkovita sredstva za okončanje te prakse kojima se manje zadire u slobodno pružanje usluga i slobodu poduzetništva predmetnog trgovca.
97
S obzirom na sva prethodna razmatranja, na treće pitanje valja odgovoriti tako da Direktivu 2005/29 treba tumačiti na način da joj se ne protivi nacionalna mjera kojom se nacionalnom tijelu dopušta da, nakon što se utvrdi da je poslovna praksa određenog trgovca „agresivna” ili, općenitije, „nepoštena”, tom trgovcu naloži da potrošaču odobri razuman rok za razmišljanje između potpisivanja ugovora o osiguranju i ugovora o kreditu, osim ako postoje druga sredstva kojima se manje zadire u slobodu poduzetništva, a koja su jednako učinkovita u okončavanju „agresivnosti” ili, općenitije, „nepoštenosti” navedene prakse.
Četvrto pitanje
98
Svojim četvrtim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 24. stavak 3. Direktive 2016/97 tumačiti na način da mu se protivi to da nacionalno tijelo od trgovca čija se poslovna praksa uokvirivanja informacija smatra „agresivnom” u smislu članaka 8. i 9. Direktive 2005/29 ili, općenitije, „nepoštenom” u smislu članka 5. stavka 2. te direktive, zahtijeva da radi okončavanja te prakse potrošaču odobri razuman rok za razmišljanje između potpisivanja predmetnih ugovora.
99
Najprije treba ustvrditi da se četvrto pitanje odnosi na unakrsnu prodaju nenamjenskog kredita i proizvoda osiguranja te da je distribucija proizvoda osiguranja uređena Direktivom 2016/97.
100
U tom pogledu, treba podsjetiti na to da, u skladu s člankom 3. stavkom 4. Direktive 2005/29, u slučaju proturječja između odredaba te direktive i drugih pravila Unije o specifičnim aspektima nepoštene poslovne prakse, pravila Unije imaju prednost i primjenjuju se na te specifičnosti.
101
Prema članku 24. Direktive 2016/97, na distributere proizvoda osiguranja koji se unakrsno prodaju s drugim proizvodima primjenjuju se posebne obveze.
102
Na temelju članka 24. stavka 3. Direktive 2016/97, koji je jedina odredba na koju se sud koji je uputio zahtjev poziva u okviru četvrtog pitanja, kada je proizvod osiguranja dodatan u odnosu na robu ili uslugu koji nisu osiguranje i dio je paketa ili istog ugovora, distributer osiguranja treba potrošaču dati mogućnost odvojene kupovine robe ili usluge.
103
Međutim, u skladu s člankom 24. stavkom 7. Direktive 2016/97, države članice mogu zadržati ili usvojiti strože mjere ili intervenirati u svakom pojedinom slučaju kako bi zabranile prodaju osiguranja zajedno s dodatnom uslugom ili proizvodom koji nisu osiguranje kao dio paketa ili istog ugovora u slučajevima u kojima mogu dokazati da su takve prakse loše za potrošače. Kao što je to naveo nezavisni odvjetnik u točki 92. svojeg mišljenja, ta se odredba primjenjuje samo ako se, s jedne strane, proizvod osiguranja može smatrati „primarnim” ili „prvim” proizvodom, a drugi proizvod ili usluga „dodatnim” ili „sporednim” u odnosu na njega i ako se, s druge strane, oba proizvoda „nude kao dio paketa ili istog ugovora”.
104
Međutim, valja istaknuti da se pravilom iz članka 24. stavka 3. Direktive 2016/97 ne uređuju specifični aspekti nepoštene poslovne prakse, nego se samo zahtijeva, neovisno o bilo kakvom razmatranju koje se odnosi na poštenost predmetne poslovne prakse, da, ako se takvi proizvodi i/ili usluge „unakrsno prodaju” potrošačima, oni moraju imati mogućnost kupiti ih odvojeno.
105
Stoga se tim člankom 24. stavkom 3. nadležnim nacionalnim tijelima ne nalaže da idu dalje od onoga što se zahtijeva Direktivom 2005/29. Naime, tom se odredbom samo zahtijeva da, ako im se takvi proizvodi i/ili usluge „unakrsno prodaju”, potrošači također imaju mogućnost kupiti ih odvojeno.
106
Usto, kao što je to naveo nezavisni odvjetnik u točki 95. svojeg mišljenja, navedenom se odredbom navedenim tijelima ne nalaže ni da čine išta manje od onoga što imaju pravo činiti na temelju Direktive 2005/29.
107
S obzirom na sva prethodna razmatranja, na četvrto pitanje valja odgovoriti tako da članak 24. stavak 3. Direktive 2016/97 treba tumačiti na način da mu se ne protivi to da nacionalno tijelo od trgovca čija se poslovna praksa uokvirivanja informacija smatra „agresivnom” u smislu članaka 8. i 9. Direktive 2005/29 ili, općenitije, „nepoštenom” u smislu članka 5. stavka 2. te direktive zahtijeva da radi okončavanja te prakse potrošaču odobri razuman rok za razmišljanje između potpisivanja predmetnih ugovora.
Peto prethodno pitanje
108
Svojim petim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li Direktivu 2005/29 tumačiti na način da kvalifikacija određene vrste poslovne prakse kao u svim okolnostima „agresivne” u smislu članaka 8. i 9. te direktive ili, općenitije, kao u svim okolnostima „nepoštene” u smislu članka 5. stavka 2. te direktive, dovodi do prebacivanja tereta dokazivanja na trgovca, što je protivno pravu Unije.
109
Kao što to proizlazi iz odgovora na drugo pitanje, kako je naveden u točki 84. ove presude, poslovna praksa kao što je ona o kojoj je riječ u glavnom postupku ne može se kvalificirati kao u svim okolnostima agresivna poslovna praksa ili, općenitije, kao u svim okolnostima nepoštena praksa u smislu Direktive 2005/29.
110
Uzimajući u obzir taj odgovor, nije potrebno odgovoriti na peto pitanje.
Troškovi
111
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.
Slijedom navedenoga, Sud (peto vijeće) odlučuje:
1.
Direktivu 2005/29/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 11. svibnja 2005. o nepoštenoj poslovnoj praksi poslovnog subjekta u odnosu prema potrošaču na unutarnjem tržištu i o izmjeni Direktive Vijeća 84/450/EEZ, direktiva 97/7/EZ, 98/27/EZ i 2002/65/EZ Europskog parlamenta i Vijeća, kao i Uredbe (EZ) br. 2006/2004 Europskog parlamenta i Vijeća (Direktiva o nepoštenoj poslovnoj praksi)
treba tumačiti na način da:
pojam „prosječni potrošač”, u smislu te direktive, treba definirati s obzirom na prosječno obaviještenog potrošača koji postupa s uobičajenom pažnjom i oprezom. Međutim, takva definicija ne isključuje mogućnost da pojedinčeva sposobnost odlučivanja može biti narušena ograničenjima kao što su kognitivne pristranosti.
2.
Članak 2. točku (j), članak 5. stavke 2. i 5. te članke 8. i 9. Direktive 2005/29
treba tumačiti na način da:
poslovna praksa koja se sastoji od toga da se potrošaču istodobno daje ponuda za nenamjenski kredit i ponuda za s tim kreditom nepovezan proizvod osiguranja nije u svim okolnostima agresivna poslovna praksa, pa čak ni u svim okolnostima nepoštena praksa, u smislu te direktive.
3.
Direktivu 2005/29
treba tumačiti na način da joj se:
ne protivi nacionalna mjera kojom se nacionalnom tijelu dopušta da, nakon što se utvrdi da je poslovna praksa određenog trgovca „agresivna” ili, općenitije, „nepoštena”, tom trgovcu naloži da potrošaču odobri razuman rok za razmišljanje između potpisivanja ugovora o osiguranju i ugovora o kreditu, osim ako postoje druga sredstva kojima se manje zadire u slobodu poduzetništva, a koja su jednako učinkovita u okončavanju „agresivnosti” ili, općenitije, „nepoštenosti” navedene prakse.
4.
Članak 24. stavak 3. Direktive (EU) 2016/97 Europskog parlamenta i Vijeća od 20. siječnja 2016. o distribuciji osiguranja
treba tumačiti na način da mu se:
ne protivi to da nacionalno tijelo od trgovca čija se poslovna praksa uokvirivanja informacija smatra „agresivnom” u smislu članaka 8. i 9. Direktive 2005/29 ili, općenitije, „nepoštenom” u smislu članka 5. stavka 2. te direktive zahtijeva da radi okončavanja te prakse potrošaču odobri razuman rok za razmišljanje između potpisivanja predmetnih ugovora.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: talijanski