62013CC0671
MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA
PEDRA CRUZA VILLALÓNA
od 26. veljače 2015. (
1
)
Predmet C‑671/13
VĮ Indėlių ir investicijų draudimas
Virgilijus Vidutis Nemaniūnas
(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Lietuvos Aukščiausiasis Teismas (Litva))
„Sustavi osiguranja depozita i naknada štete za investitore — Direktiva 94/19/EZ i Direktiva 97/9/EZ — Isključenje iz svih sustava osiguranja depozita ili sustava naknada štete imatelja potvrda o depozitu ili obveznica koje je izdala kreditna institucija — Mogućnost pozivanja na odredbe Direktive 94/19/EZ i Direktive 97/9/EZ pred nacionalnim sudom u postupku protiv društva za osiguranje depozita i isplatu naknada štete koje je u državnom vlasništvu — Isključenje vrijednosnih papira koje je izdala kreditna institucija koja nije upotrijebila navedene vrijednosne papire niti odvojila investicijska sredstva od drugih sredstava kojima raspolaže iz sustava naknada štete za investitore“
1.
Lietuvos Aukščiausiasis Teismas (Vrhovni sud Litve) daje Sudu Europske unije mogućnost da se prvi put izjasni o različitim pitanjima u vezi s povezanosti sustava osiguranja depozita i investitora, koji su uređeni Direktivom 94/19/EZ (
2
), odnosno“Direktivom 97/9/EZ (
3
). Litavski zakonodavac prenio je obje direktive istim zakonodavnim tekstom, što sa sobom povlači rizik da se osiguranja predviđena u obje direktive mogu preklapati, ili, kao drugu krajnost, da se isključenja koja su posebno određena u svakoj od njih, mogu bez razlike primjenjivati na bilo koji financijski instrument. Upravo zbog toga važno je naglasiti posebnost cilja jedne i druge direktive te, posljedično, istaknuti potrebu za prikladnim razgraničenjem njima predviđenih sustava osiguranja.
I. Pravni okvir
A. Pravo Europske unije
1. Direktiva o depozitima
2.
U skladu sa šesnaestom uvodnom izjavom Direktive o depozitima, „[…] minimalna razina osiguranja propisana ovom Direktivom ne treba ostaviti preveliki dio depozita bez zaštite u interesu zaštite potrošača i stabilnosti financijskog sustava […]“.
3.
Na temelju osamnaeste uvodne izjave te direktive „[…] se državi članici mora dopustiti isključivanje određenih kategorija posebno navedenih depozita ili deponenata iz osiguranja koje pružaju sustavi osiguranja depozita, ako smatra da ne trebaju posebnu zaštitu“.
4.
Članak 1. stavak 1. Direktive o depozitima definira depozit kao „svako potraživanje koje proizlazi iz sredstava stavljenih na račun ili iz privremenih stanja koja proizlaze iz uobičajenih bankovnih transakcija i koje kreditna institucija mora vratiti u skladu s primjenjivim zakonskim i ugovornim uvjetima, kao i svako dugovanje dokazano potvrdom koju je izdala kreditna institucija“.
5.
U skladu s člankom 3. stavkom 1. prvim podstavkom Direktive o depozitima „svaka država članica osigurava unutar svog državnog područja uvođenje i službeno priznanje jednog ili više sustava za osiguranje depozita. Osim u situacijama predviđenim u drugom podstavku i stavku 4., nijedna odobrena kreditna institucija u toj državi članici u skladu s člankom 3. Direktive 77/780/EEZ ne može primati depozite ako nije član takvog sustava“.
6.
Članak 7. navedene direktive u stavcima 1. i 2. određuje kako slijedi:
„1.   Sustavi osiguranja depozita moraju propisati da je ukupan iznos depozita svakog deponenta osiguran do iznosa od 20.000 ECU u slučaju da depoziti postanu nedostupni.
[…]
2.   Države članice mogu odrediti isključenje određenih deponenata ili depozita iz osiguranja ili im odrediti nižu razinu osiguranja. Ta su isključenja navedena u Prilogu I.“
7.
U točki 12. popisa isključenja iz navedenog Priloga I. su navedeni „dužnički vrijednosni papiri izdani od strane iste institucije i obveze koje proizlaze iz vlastitih akcepata i mjenica“.
2. Direktiva o investitorima.
8.
U četvrtoj uvodnoj izjavi Direktive o investitorima određeno je sljedeće:
„Budući da zaštita investitora i održavanje povjerenja u financijske sustave predstavljaju značajan aspekt za dovršetak i neometano funkcioniranje unutarnjeg tržišta na ovom području; budući da je u tu svrhu stoga neophodno da svaka država članica treba imati sustav za naknadu štete investitorima kojim se jamči usklađena minimalna razina barem za male investitore u slučaju da investicijsko poduzeće nije u stanju ispuniti svoje obveze prema klijentima investitorima.“
9.
Deveta uvodna izjava iste direktive glasi kako slijedi:
„Budući da definicija investicijskog poduzeća obuhvaća kreditne institucije koje su ovlaštene pružati investicijske usluge; budući da se od svake kreditne institucije mora isto tako zahtijevati da pripada sustavu naknade štete investitorima radi pokrića svog investicijskog poslovanja; budući da, međutim, nije potrebno zahtijevati od kreditnih institucija da budu članovi u dva zasebna sustava ako jedan sustav ispunjava i zahtjeve ove Direktive i Direktive 94/19/EZ […]; budući da, međutim, u slučaju investicijskih poduzeća u određenim slučajevima može biti teško razlikovati depozite na koje se odnosi Direktiva 94/19/EZ i novac koji se drži u vezi s odvijanjem investicijskog poslovanja; budući da državama članicama treba dopustiti da odluče koja se Direktiva primjenjuje na ta potraživanja“.
10.
U skladu s člankom 1. stavkom 4. direktive ‚investitora‘ je „svaka osoba koja je povjerila novac ili instrumente investicijskom poduzeću u vezi s investicijskim poslom“.
11.
U skladu s člankom 1. stavkom 3. Direktive o investitorima za potrebe te direktive „instrumentima“ se smatraju instrumenti navedeni u Odjeljku B Priloga Direktivi 93/22/EEZ (
4
).
12.
Članak 2. stavci 2. i 3. Direktive o investitorima određuju sljedeće:
„2.   Sustavom se osigurava pokriće za investitore u skladu s člankom 4. u kojem su ili:
—
nadležna tijela odredila da prema njihovom mišljenju, investicijsko poduzeće privremeno, iz razloga koji su izravno povezani s njegovim financijskim stanjem, nije u stanju ispuniti svoje obveze koje proizlaze iz potraživanja investitora i u dogledno vrijeme ne postoje izgledi da će to biti u stanju, ili je
—
tijelo sudske vlasti iz razloga koji su izravno povezani s financijskim stanjem investicijskog poduzeća donijelo odluku kojom obustavlja sposobnost investitora da ističe potraživanja u odnosu na poduzeće,
a pritom je presudno koji je od tih događaja nastupio prvi.
Pokriće se osigurava za potraživanja koja proizlaze iz nesposobnosti investicijskog poduzeća da:
—
vrati novac koji duguje ili koji pripada investitorima i koji se drži u njihovo ime u vezi s investicijskim poslom, ili
—
vrati investitorima eventualne instrumente koji im pripadaju i koji se drže, čuvaju ili kojima se upravlja u njihovo ime u vezi s investicijskim poslom,
u skladu s odgovarajućim pravnim i ugovornim uvjetima.
3.   Svako potraživanje prema stavku 2. prema kreditnoj instituciji koje bi u dotičnoj državi članici podlijegalo i ovoj Direktivi i Direktivi 94/19/EZ, ta država prema vlastitom nahođenju usmjerava prema sustavu na temelju jedne ili druge Direktive. Prema tim se direktivama svako potraživanje smije nadoknaditi samo jednom.“
13.
Stavci 1. i 2. članka 4. Direktive o investitorima propisuju sljedeće:
„1.   Države članice osiguravaju da sustavi pružaju pokriće od najmanje ECU 20.000 svakom investitoru u pogledu potraživanja iz članka 2. stavka 2.
Do 31. prosinca 1999. države članice u kojima je u trenutku donošenja ove Direktive pokriće manje od ECU 20 000 mogu zadržati tu nižu razinu pokrića, pod uvjetom da nije niža od ECU 15 000. Ova je mogućnost na raspolaganju i državama članicama na koje se primjenjuju prijelazne odredbe članka 7. stavka 1. drugog podstavka Direktive 94/19/EZ.
2.   Država članica može odrediti da se neki investitori isključuju iz pokrića u sustavu ili da im se odobrava niža razina pokrića. Ova se isključenja navode u popisu u Prilogu I. (
5
)“
3. Direktiva 86/635/EEZ (
6
)
14.
Članak 20. Direktive 86/635, naslovljen „Dugovanja evidentirana certifikatima“ u svom stavku 1. određuje da ta dugovanja uključuju „i dužničke vrijednosne papire i dugovanja za koja su izdani prenosivi certifikati, posebno potvrde o depozitu, ‚bons de caisse' i obveze nastale iz vlastitih akcepata i zadužnica“.
4. Direktiva 2004/39/EZ (
7
)
15.
Prilog I., odjeljak C Direktive 2004/39 sadrži popis financijskih instrumenata koji su njome uređeni. U točki 2. instrumenti tržišta novca navedeni su pod pojmom „financijski instrumenti“.
16.
U članku 4. stavku 1. točki 19. Direktive 2004/39 „instrumenti tržišta novca“ definirani su kao „vrste instrumenata kojima se uobičajeno trguje na tržištima novca, kao što su trezorski zapisi, certifikati o depozitu i komercijalni zapisi, osim instrumenata plaćanja“.
5. Uredba (EZ) br. 25/2009 (
8
)
17.
U skladu s Prilogom I. Dijelom 1., odjeljkom 2. točkom (g) Uredbe br. 25/2009, pojam „instrumenti tržišta novca“ znači „instrumenti kojima se obično trguje na tržištu novca, koji su likvidni i imaju vrijednost koju je moguće točno odrediti u svakom trenutku“.
B. Nacionalno pravo
18.
Članak 2. stavak 3. litavskog Zakona br. IX-975 od 20. lipnja 2002. o osiguranju depozita i obveza u odnosu na investitore (Indėlių ir įsipareigojimų investuotojams draudimo įstatymas, u daljnjem tekstu: litavski Zakon o osiguranju depozita) određuje da se „deponentom“ smatra fizička ili pravna osoba koja je imatelj depozita u banci, u podružnici banke ili financijskoj zadruzi, osim osoba čiji se depoziti ne mogu osigurati na temelju navedenog zakona“.
19.
U članku 3. stavku 1. navedenog Zakona navodi se da su predmet osiguranja depoziti deponenata u nacionalnoj valuti (LTL) ili u stranoj valuti, dok stavak 4. tog članka određuje da ne mogu biti predmetom osiguranja, među ostalim, dužnički instrumenti (potvrde o depozitu) koje je izdao sam osiguranik (u ovom predmetu, banka).
20.
U skladu s člankom 9. stavkom 1. drugom rečenicom litavskog Zakona o osiguranju depozita, investitor stječe pravo na naknadu štete iz osiguranja na dan kada nastane osigurani događaj samo onda ako je osiguranik prenio ili upotrijebio vrijednosne papire i/ili sredstva investitora bez njegove suglasnosti.
II. Činjenično stanje
21.
Prethodno pitanje odnosi se na dva spojena spora u kojima dva pojedinca, Vitoldas Guliavičius i Virgilijus Vidutis Nemaniūnas, zahtijevaju proglašenje ništetnosti ugovora o stjecanju potvrde o depozitu i ugovora o upisu obveznica, koji su sklopljeni s bankarskom ustanovom (Snoras), navodeći da nisu bili dostatno obaviješteni ni o obilježjima i uvjetima tih financijskih instrumenata niti o financijskom položaju banke Snoras, koja je otišla pod stečaj ubrzo nakon sklapanja tih ugovora.
22.
Kada je riječ o ugovoru o stjecanju potvrde o depozitu, Vitoldas Guliavičius je u drugom stupnju postigao presudu u svoju korist, koja je pobijena žalbom društva VI Indėlių ir investicijų draudimas (u daljnjem tekstu: IID), javnog poduzeća čiji je cilj zaštita depozita i obveznica u slučaju insolventnosti financijskih institucija. S druge strane, što se tiče ugovora o upisu obveznica, zahtjevi Virgilijusa Vidutisa Nemaniūnasa odbijeni su i u prvom i u drugom stupnju te je on naposljetku podnio žalbu.
23.
Vrhovni Sud Litve, pred kojim se vode postupci povodom obje žalbe, upućuje ovo prethodno pitanjei napominje da su sudovi u prvom i u drugom stupnju odlučili samo o navodno nezakonitom djelovanju banke Snoras u vezi s danim informacijama o rizicima koje uključuju sporne transakcije. Međutim, također treba odlučiti u sporu sa stajališta zakonskih propisa o zaštiti tužiteljâ bilo kao deponenata ili kao investitora.
III. Postavljeno pitanje
24.
Upućeno prethodno pitanje od 17. prosinca 2013. glasi kako slijedi:
„1)
Treba li članak 7. stavak 2. u vezi točkom 12. Priloga I. Direktivi 94/19 tumačiti na način da se, ako država članica isključi iz osiguranja deponente u nekoj kreditnoj instituciji koji su imatelji dužničkih instrumenata (potvrda o depozitu) koje je izdala ta institucija, to isključenje može primijeniti samo u slučaju kada navedene potvrde o depozitu imaju (posjeduju) sva obilježja financijskog instrumenta u smislu Direktive 2004/39 (uzimajući u obzir i druge pravne akte prava Unije, kao što su, primjerice, Uredba br. 25/2009 Europske središnje banke), a, među ostalim, i mogućnost da se njima trguje na sekundarnom tržištu?
2)
Ako predmetna država članica odluči prenijeti Direktivu 94/19 i Direktivu 97/9 u nacionalno pravo tako da sustavi za zaštitu deponenata i investitora budu uređeni istim zakonodavnim aktom (istim zakonom), treba li članak 7. stavak 2. u vezi s točkom 12. Priloga I. Direktive 94/19 i članak 2. stavak 2. Direktive 97/9 tumačiti s obzirom na članak 2. stavak 3. Direktive 97/9 na način da se na imatelje potvrda o depozitu i obveznica mora moći primijeniti neki sustav za zaštitu (osiguranje) predviđen u navedenim direktivama?
3)
Uzimajući u obzir činjenicu da se, u skladu s nacionalnim zakonodavstvom, nijedan od mogućih sustava za zaštitu predviđenih u Direktivi 94/19 i Direktivi 97/9 ne primjenjuje na imatelje potvrda o depozitu i obveznica koje je izdala kreditna institucija:
a)
jesu li članak 3. stavak 1., u vezi s člankom 7. stavkom 1. (kako je izmijenjen Direktivom 2009/14) i člankom 10. stavkom 1. Direktive 94/19, i članak 1. stavak 1. iste direktive, kojim se definira pojam depozita, dovoljno jasni, precizni i bezuvjetni te stvaraju subjektivna prava, tako da se pojedinci mogu na njih pozvati pred nacionalnim sudom u prilog svojim zahtjevima za naknadu štete, koje podnose protiv osiguravatelja kojeg je osnovala država i koji je odgovoran je za isplatu te naknade štete?
b)
jesu li članak 2. stavak 2. i članak 4. stavak 1. Direktive 97/9 dovoljno jasni, precizni i bezuvjetni i stvaraju subjektivna prava, tako da se pojedinci mogu na njih pozvati pred nacionalnim sudom u prilog svojim zahtjevima za naknadu štete koje podnose protiv osiguravatelja kojeg je osnovala država i koji je odgovoran za isplatu naknade štete?
c)
ako je odgovor na gore navedena pitanja (3a i 3b), potvrdan, koji od dva moguća sustava za zaštitu treba primijeniti nacionalni sudac kako bi odlučio u sporu između pojedinca i kreditne institucije, u kojemu se navodi organ za osiguranje koji je osnovala država, u svrhu upravljanja sustavom za zaštitu deponenata i investitora?
4)
Treba li članak 2. stavak 2. i članak 4. stavak 2. Direktive 97/9 (u vezi s Prilogom I. navedenoj direktivi) tumačiti na način da se oni protive nacionalnom zakonodavstvu u skladu s kojim se sustav za naknadu štete ne primjenjuje na investitore koji su imatelji dužničkih instrumenata koje su izdale kreditne institucije, na temelju vrste financijskih instrumenata (dužničkih instrumenata) i s obzirom na to da osiguranik (kreditna institucija) nije prenio ni koristio sredstva ni vrijednosne papire investitora bez njihove suglasnosti? Je li za tumačenje gore navedenih odredaba Direktive 97/9, a kada je riječ o zaštiti investitora, relevantno to da je kreditna institucija koja je izdala dužničke instrumente — izdavatelj — istovremeno i depozitar tih financijskih instrumenata (posrednik) i da investitorova sredstva nisu odvojena od ostalih sredstava kreditne institucije?“
25.
Sud koji je uputio zahtjev u biti pita: (1) o dosegu moguće iznimke iz osiguranja predviđene Direktivom o depozitima; iznimka koja se, ako bi se tumačila u ograničenom smislu — kao što se prema njegovu mišljenju treba tumačiti — ne bi mogla primijeniti na sporne ugovore; (2) i (3) o pravilnosti prenošenja Direktive o depozitima i Direktive o investitorima u litavsko pravo i, ako se procijeni da nisu bile pravilno prenesene, o mogućnosti da se pojedinci pozovu na njihovu izravnu primjenu; (4) o mogućnosti da se nacionalno zakonodavstvo ne primjenjuje na određene vrste investitora zbog vrste financijskog instrumenta.
IV. Postupak pred Sudom
26.
U postupku su Snoras, IID, Republika Litva i Komisija podnijeli pisana očitovanja. Na raspravi održanoj 20. studenoga 2014. sudjelovali su i zastupnici Virgilijusa Vidutisa Nemaniūnasa i Vitoldasa Guliavičiusa pri čemu je potonji podnio usmena očitovanja.
V. Ispitivanje upućenih pitanja
A. Prvo prethodno pitanje
27.
Prvo pitanje koje je Lietuvos Aukščiausiasis Teismas uputio Sudu posebno se odnosi na Direktivu o depozitima i konkretno se tiče ovlasti koja se priznaje državama članicama u članku 7. stavku 2. u vezi s Prilogom I. točkom 12. navedene Direktive o depozitima o isključivanju iz njome predviđenih osiguranja za depozite „potvrda o depozitu“ na koje bi se, u načelu, primjenjivala ta direktiva u skladu s njezinim prvim člankom.
28.
Konkretnije, ovdje se postavlja pitanje odnosi li se navedena ovlast za isključenje potvrda o depozitu samo na one potvrde koji imaju obilježja financijskog instrumenta u smislu Direktive 2004/39, a među njima i mogućnost da se njima trguje na sekundarnom tržištu.
1. Argumenti stranaka
29.
Vitoldas Guliavičius tvrdi da je u ovome slučaju riječ o terminskom depozitu, koji se, s obzirom na to da se njime ne može trgovati na tržištu kapitala, ne može smatrati investicijskim proizvodom te se, posljedično, ne može isključiti iz osiguranja koje predviđa Direktiva o depozitima.
30.
Snoras i IID smatraju da Republika Litva može koristiti ovlaštenje predviđeno u članku 7. stavku 2. Direktive o depozitima i, stoga, isključiti potvrde o depozitu iz osiguranja. S tim u vezi tvrde da je definicija takvih potvrda u litavskom pravu u skladu s definicijom iz Uredbe br. 25/2009 i Direktive 2004/39. Ova potonja ne može se primijeniti za potrebe tumačenja prve, a da se pritom ne povrijedi načelo zabrane retroaktivnosti.
31.
Republika Litva tvrdi da se u svrhu postizanja ciljeva Direktive o depozitima — odnosno, slobodnog pružanja usluga u području bankarstva, stabilnosti bankovnog sustava i zaštite štediša — zakonodavac Unije odlučio za minimalno usklađivanje. Prema njezinom mišljenju, direktiva nije uspostavila sustav pokrića za sve vrste depozita i deponenata i predvidjela mogućnost da države članice isključe iz osiguranja određene depozite. Ona smatra da su potvrde o depozitu o kojima je riječ u glavnom postupku obuhvaćene pojmom „dužnički vrijednosni papiri izdani od strane kreditne institucije“ koji je predviđen u točki 12. Priloga I. Direktive o depozitima te ih je stoga Republika Litva mogla isključiti iz osiguranja za depozite.
32.
U vezi s gore navedenim, litavska vlada tvrdi da Direktiva o depozitima ne ograničava pojam vrijednosnih papira na vrijednosne papire koji imaju obilježja financijskih instrumenata u smislu Direktive 2004/39, koja se ne poziva na Direktivu o depozitima niti je mijenja, zbog čega donošenje Direktive o depozitima nije ni na koji način utjecalo na isključenje predviđeno u točki 12. Priloga I. navedene direktive.
33.
S druge strane, Komisija smatra, kao prvo, da je, za potrebe utvrđenja mogu li se potvrde o depozitu uvrstiti u pojam „svako dugovanje dokazano potvrdom koju je izdala kreditna institucija” koji je predviđen člankom 1. Direktive o depozitima, nužno uzeti u obzir članak 20. stavak 1. Direktive 86/635, koji potvrde o depozitu uključuje u pojam dugovanja evidentirana prenosivom potvrdom. Kao drugo, Komisija tvrdi da, nakon što se utvrdi da se potvrde o depozitu mogu uvrstiti u pojam depozita koji je predviđen člankom 1. Direktive o depozitima, nužnost uskog tumačenja isključenja predviđenog člankom 7. stavkom 2. iste direktive prema njezinom mišljenju ne podrazumijeva da se to isključenje može primijeniti samo na vrijednosne papire koji imaju obilježja financijskih instrumenata u smislu Direktive 2004/39.
2. Ocjena
34.
Na prvo pitanje treba odgovoriti polazeći do cjelovitog tumačenja dviju odredbi Direktive o depozitima. S jedne strane, to je članak 1. koji definira depozit kao „svako potraživanje koje proizlazi iz sredstava stavljenih na račun ili iz privremenih stanja koja proizlaze iz uobičajenih bankovnih transakcija i koje kreditna institucija mora vratiti u skladu s primjenjivim zakonskim i ugovornim uvjetima, kao i svako dugovanje dokazano potvrdom koju je izdala kreditna institucija“ (
9
). S druge strane, to je članak 7. stavak 2. u vezi s točkom 12. Priloga I. istoj direktivi, na temelju kojeg države članice mogu odrediti isključenje određenih depozita ili im odrediti nižu razinu osiguranja, kao što su konkretno, „dužnički vrijednosni papiri izdani od strane iste institucije i obveze koje proizlaze iz vlastitih akcepata i mjenica“.
35.
Ako se strogo držimo teksta članka 1. Direktive o depozitima, čini se jasno da je zakonodavac uključio u kategoriju „depozita“ dva različita koncepta ili pojma. S jedne strane je u tu kategoriju uključio „svako potraživanje koje proizlazi iz sredstava stavljenih na račun ili iz privremenih stanja koja proizlaze iz uobičajenih bankovnih transakcija i koje kreditna institucija mora vratiti u skladu s primjenjivim zakonskim i ugovornim uvjetima“. S druge strane je kao pojam koji se razlikuje od prethodnog u tu kategoriju uključio „svako dugovanje dokazano potvrdom koju je izdala kreditna institucija“.
36.
U oba primjera radi se o dugovanjima koje je kreditna institucija dužna vratiti bilo, u prvom primjeru, vlasniku računa na kojemu su sredstva koja su ostvarila pozitivni saldo ili na računu na kojemu se obavljale uobičajene bankovne transakcije koje su stvorile privremena stanja iz kojih isto tako proizlazi pozitivni saldo, bilo, u drugom primjeru, imatelju potvrde o depozitu. Iako se u tom slučaju ta dugovanja podudaraju, ona se međutim razlikuju u tome da se samo u primjeru potvrde o depozitu radi o dugovanjima koja se mogu prenositi ili se, po potrebi, njima može trgovati.
37.
Naime, u prvom primjeru, članak 1. Direktive o depozitima odnosi se na dugovanja koja se moraju naknaditi prema zakonskim i ugovornim uvjetima koji se primjenjuju na račune na kojima su evidentirani ili na uobičajene bankovne transakcije iz kojih proizlaze takva dugovanja kao posljedica privremenog stanja. Smatram da je jasno da ta obveza naknade isključuje mogućnost da dugovanje bude predmetom prijenosa ili trgovanja jer je, u užem smislu, riječ o depozitu koji je povjeren instituciji (
10
).
38.
Međutim, u drugom primjeru članak 1. Direktive izričito spominje dugovanja dokazana potvrdom odnosno instrumentom čije je temeljno obilježje upravo prenosivost (
11
). To proizlazi iz Direktive 86/635, koja u članku 20. stavku 1. određuje da stavka pod naslovom „Dugovanja evidentirana certifikatima“ uključuje „i dužničke vrijednosne papire i dugovanja za koja su izdani prenosivi certifikati, posebno potvrde o depozitu (
12
) […]“. U istom smislu, članak 4. stavak 1. točka 19. Direktive 2004/39 prema definiciji pojma „instrumenti tržišta novca“ znači „vrste instrumenata kojima se uobičajeno trguje na tržištima novca, kao što su trezorski zapisi, certifikati o depozitu (
13
) i komercijalni zapisi, osim instrumenta plaćanja“.
39.
Posljedično, čini se jasnim da su za potrebe prava Unije, a posebice Direktive o depozitima, potvrde o depozitu vrsta „depozita“, u smislu te direktive, čija je značajka upravo prenosivost.
40.
Pitanje je stoga, ulaze li tako određene potvrde o depozitu među one koje države članice, u skladu s člankom 7. stavkom 2. Direktive o depozitima, mogu isključiti iz osiguranja predviđenog direktivom ili im mogu odrediti nižu razinu osiguranja.
41.
U skladu s člankom 7. stavkom 2. iz Direktive o depozitima, države članice mogu odrediti „isključenje određenih deponenata ili depozita iz osiguranja ili im odrediti nižu razinu osiguranja“. Međutim, ta mogućnost nije opća, kao što i proizlazi iz uporabe pojma „određeni“, već se odnosi samo na one deponente i depozite koji su nabrojani u Prilogu I. te iste direktive.
42.
Nakon ispitivanja deponenata i depozita spomenutih u Prilogu I., treba upozoriti da, što se tiče ovih potonjih, gotovo svi odgovaraju pojmu depozita, a što se tiče deponenata, također je većinom riječ o deponentima javnog karaktera. U biti, tu spadaju depoziti osiguravajućih društava (točka 2.), depoziti državnih tijela i uprava (točke 3. i 4.), depoziti društava za zajednička ulaganja (točka 5.) ili depoziti mirovinskih fondova (točka 6.), kao i depoziti osoba koje imaju određeni stupanj odgovornosti u upravljanju ili reviziji kreditnih institucija (točke 7., 8. i 9.) ili depoziti u stranoj valuti (točka 13.). U tim slučajevima uvijek se radi o depozitima koji se razlikuju s obzirom na obilježje imatelja pojedinog depozita. Upravo to obilježje opravdava mogućnost isključenja tih depozita iz zaštite koju pruža Direktiva o depozitima. Bilo zato što, s obzirom na to da je riječ o deponentima javnog karaktera, nije potrebna zaštita predviđena direktivom za pojedince, bilo zato što je riječ o deponentima koji su imali određenu odgovornost u situaciji zbog koje je bila potrebna takva zaštita.
43.
Jedini primjeri navedeni u Prilogu I. koji nisu povezani s položajem imatelja depozita su: s jedne strane, oni predviđeni u točki 10. („Depoziti kojima se ne otkriva identitet deponenta“) iz čega proizlazi da se a contrario ne mogu isključiti „depoziti na ime“, te s druge strane, oni navedeni u točki 12. kao „dužnički vrijednosni papiri izdani od strane iste institucije i obveze koje proizlaze iz vlastitih akcepata i mjenica“. Odnosno, obične potvrde o depozitu.
44.
Stoga, prema mojem mišljenju, nema dvojbe da je na temelju Direktive o depozitima Republika Litva bila ovlaštena da iz osiguranja isključi potvrde o depozitima ili im odredi nižu razinu osiguranja, pri čemu pod takvim potvrdama treba razumjeti prenosive financijske instrumente, s obzirom na to da je u skladu s prethodno navedenim prenosivost obilježje koje je u pravu Unije inherentno tim instrumentima.
45.
Ipak, litavski zakonodavac nije isključio sve potvrde o depozitu već, u skladu s Direktivom o depozitima, samo one koje je izdala sama osigurana kreditna institucija. U mjeri u kojoj Direktiva o depozitima dopušta isključenje tih potvrda o depozitu, litavskom zakonodavcu se ne može ništa prigovoriti.
46.
Međutim, smatram da mogu biti isključene samo potvrde o depozitu u smislu prava Unije, odnosno, prenosivi vrijednosni papiri, tako da kad taj uvjet nije ispunjen i riječ je, na primjer, o potvrdama na ime, nebitno je je li ih izdala osigurana institucija (
14
). Drugim riječima, kada sporni financijski instrumenti zbog svojih obilježja ne bi bili prenosivi i prema tome, neovisno o svom nazivu, ne bi bili potvrde o depozitu u pravom smislu, za njih ne bi postojala mogućnost isključenja predviđenog Direktivom o depozitima.
47.
U svakom slučaju nacionalni sud treba utvrditi odgovaraju li instrumenti koji su sporni u glavnom postupku vrsti potvrde o depozitu koja je, u skladu s Direktivom o depozitima i uzimajući u obzir mjerilo prenosivosti ili neprenosivosti, pokrivena ili nepokrivena osiguranjem koje ta direktiva predviđa.
48.
Slijedom navedenog, predlažem da se na prvo pitanje odgovori tako da članak 7. stavak 2. u vezi s Prilogom I. točkom 12. Direktive o depozitima, treba tumačiti na način da države članice mogu isključiti iz osiguranja one deponente kreditne institucije koje imaju potvrde o depozitu koje je izdala ta institucija, ako je riječ o prenosivim instrumentima, a to treba utvrditi nacionalni sud. U protivnom, treba smatrati da navedeni depoziti nisu isključeni iz osiguranja predviđenog tom direktivom.
B. Četvrto i drugo prethodno pitanje
49.
Smatram da na drugo i četvrto pitanje koje je uputio Lietuvos Aukščiausiasis Teismas treba dati zajednički odgovor.
50.
Četvrto pitanje se odnosi na drugu direktivu, odnosno Direktivu o investitorima, i potpuno je neovisno o tome što je nacionalni zakonodavac i tu direktivu i Direktivu o depozitima prenio istim zakonodavnim tekstom.
51.
Njime se konkretno pita je li litavski zakonodavac pravilno prenio Direktivu o investitorima s obzirom na to da je iz njome predviđenih osiguranja isključio određena ulaganja kao što je ulaganje u obliku vrijednosnog papira, konkretno, potvrdu o depozitu koja nije prenosiva niti se njome može trgovati.
52.
Sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 2. stavak 2. i članak 4. stavak 2. Direktive o investitorima, u vezi s njezinim Prilogom I., tumačiti na način da su protivni nacionalnom propisu koji isključuje iz sustava naknada štete one investitore koji imaju dužničke instrumente izdane u okolnostima kao što su one o kojima je riječ u glavnom postupku.
53.
Kao što ćemo vidjeti, odgovor na ovo pitanje usko je povezan s drugim pitanjem koje je postavio sud koji je uputio zahtjev, a kojim se pita, treba li - uzimajući u obzir to da su Direktiva 94/19 i Direktiva 97/9 prenesene istim nacionalnim zakonom - članak 7. stavak 2. u vezi s Prilogom I. točkom 12. Direktive 94/19, i članak 2. stavak 2. Direktive 97/9 s obzirom na članak 2. stavak 3. Direktive 97/9 tumačiti na način da se na imatelje potvrda o depozitu i obveznica mora moći primijeniti neki od sustava zaštite predviđen tim direktivama.
1. Argumenti stranaka u odnosu na četvrto pitanje
54.
Snoras i IID smatraju da osiguranje predviđeno Direktivom o investitorima nije vezano za vrstu financijskog instrumenta već za osobu koja ga drži (financijski posrednik) i da ono ne pokriva rizik insolventnosti izdavatelja. Osim toga, u slučaju kada se, kao u ovom predmetu, sredstva investitora prenesu na izdavatelja kao cijena stečenih financijskih instrumenata, iznosi koje je platio investitor ne mogu se smatrati investicijskim sredstvima pokrivenim osiguranjem iz članka 2. Direktive o investitorima. Prema njihovom mišljenju su u ovom predmetu sredstva na Snoras prenesena dobrovoljno na temelju ugovora sklopljenih s Vitoldasom Guliavičiusom i Virgilijusom Vidutisom Nemaniūnasom, na temelju kojih je, k tome, banka bila ovlaštena upotrebljavati sredstava svojih klijenata. U tim okolnostima činjenica da je Snoras istodobno izdavatelj i posrednik vrijednosnih papira nije relevantna za tumačenje Direktive o investitorima.
55.
Litavska vlada tvrdi da je Vrhovni sud pogriješio kad je presudio da se sustav osiguranja za investitore ne može primijeniti zbog vrste financijskog instrumenta. Prema njezinu mišljenju, on se ne može primijeniti zato što institucija u stečaju nije ni upotrebljavala ni prenijela vrijednosne papire ili sredstva bez suglasnosti Vitoldasa Guliavičiusa i Virgilijusa Vidutisa Nemaniūnasa. S druge strane, Republika Litva smatra irelevantnim da je Snoras istodobno izdavatelj i posrednik spornih vrijednosnih papira, s obzirom na to da su iznosi koje su joj investitori prenijeli bili protuvrijednost za kupnju vrijednosnih papira, a investitori su mogli zahtijevati njihov povrat samo pod uvjetima određenima u predmetnim ugovorima. U konačnici, litavska vlada smatra da se ni iz čega nije moglo zaključiti da su sredstva investitora bila predmet prisvajanja ili uporabe bez njihove suglasnosti.
56.
Komisija ističe da sustav iz članka 2. stavka 2. i članka 4. stavka 2. Direktive o investitorima osigurava naknadu štete za predmetne potvrde o depozitu i obveznice ako su ispunjena dva uvjeta. Kao prvo, da se radi o financijskim instrumentima u smislu Direktive 2004/39, odnosno, o vrijednosnim papirima kojima se trguje na tržištu novca. Kao drugo, da kreditna institucija nije vratila investitorima vrijednosne papire čiji su oni imatelji ili im nije isplatila sredstva koja su im dugovana ili čiji su imatelji, a koja drži za njihov račun u vezi s potvrdama o depozitu. Prema mišljenju Komisije, sud koji je uputio zahtjev treba provjeriti jesu li u ovom predmetu ispunjena oba uvjeta. Međutim, Komisija tvrdi da za potrebe ostvarenja prvoga uvjeta nije moguće isključiti mogućnost da su navedeni vrijednosni papiri prenosivi samo na temelju činjenice da vrijednosni papiri nisu preneseni na imatelja ili na financijskog posrednika i da nisu upisani u središnji upisnik.
2. Argumenti stranaka u vezi s drugim pitanjem
57.
Vitoldas Guliavičius smatra da obje direktive treba razumjeti tako da uvijek postoji mogućnost osiguranja predviđenog jednom od njih, tako da isključivanje određenog financijskog instrumenta ne dovodi do bezuvjetne nezaštićenosti investitora.
58.
Republika Litva te Snoras i IID složni su u mišljenju da Direktiva o depozitima i Direktiva o investitorima imaju različite ciljeve: cilj prve direktive je očuvati povjerenje u kreditne institucije i stabilnost financijskog sustava; cilj druge je zaštita investitora od rizika prijevare, profesionalnog nemara ili pogreške u upravljanju koja može počiniti investicijsko poduzeće, a da pritom nije osiguran rizik koji je svojstven ulaganju kao takvom. Te stranke smatraju da se šteta treba naknaditi samo u slučaju insolventnosti kreditne institucije ili investicijskog poduzeća te ako se ispune uvjeti predviđeni zakonodavstvom Republike Litve i Unije. Kada je riječ o Direktivi o investitorima, tomu bi bilo tako glede uvjeta određenog u članku 9. stavku 1. litavskog Zakona o osiguranju depozita.
59.
Te stranke se isto tako slažu u tome da obje direktive omogućuje da države članice isključe iz osiguranja određene kategorije depozita i investitora. Međutim, one smatraju da Direktiva o investitorima ne određuje to da kategorije koje su isključene iz osiguranja na temelju Direktive o depozitima moraju nužno biti zaštićene u smislu Direktive o investitorima ili obrnuto. To je tako zato što, iako su te direktive međusobno povezane, sama činjenica da su obje prenesene istim nacionalnim zakonom ne podrazumijeva da svi deponenti ili investitori mogu u svim slučajevima tražiti naknadu štete zbog insolventnosti kreditne institucije ili investicijskog poduzeća.
60.
Prema mišljenju Komisije, iako se te dvije direktive razlikuju prema njihovu području i uvjetima primjene, kao i prema stupnju osiguranja koji pružaju, sustavi se u ponekim slučajevima mogu preklapati te zbog toga postoje pravila kojima se izbjegava dvostruko naknađivanje štete; konkretno deveta uvodna izjava Direktive o investitorima i članak 2. stavak 3. iste direktive.
61.
Komisija ističe da obje direktive imaju zajednički cilj osiguranja minimalne zaštite malih investitora zbog njihove ranjivosti naspram financijskih institucija. Međutim, isključenje određenih vrijednosnih papira na temelju članka 7. stavka 2. i Priloga I. točke 12. Direktive o depozitima treba tumačiti neovisno o činjenici da su takvi vrijednosni papiri predmet osiguranja predviđenog Direktivom o investitorima ili su iz njega isključeni. Iz navedenoga proizlazi da se ne može isključiti mogućnost da pojedinci ne mogu imati pravo ni na jedno od ta dva pokrića.
3. Ocjena
62.
Direktiva o investitorima osigurava željenu zaštitu investitora ako su ispunjeni uvjeti predviđeni u članku 2. stavku 2. te ako zbog svog financijskog stanja, investicijsko poduzeće nije u mogućnosti ispuniti svoje obveze prema investitorima. U tim okolnostima, Direktiva o investitorima određuje da se osigurava pokriće za (A) povrat novca koji se duguje ili koji pripada investitorima i koji investicijsko poduzeće drži u njihovo ime u vezi s investicijskim poslom ili (B) povrat investitorima eventualnih instrumenata koji im pripadaju i koje investicijsko poduzeće drži, čuva ili kojima upravlja u njihovo ime u vezi s investicijskim poslom, i sve to „u skladu s odgovarajućim pravnim i ugovornim uvjetima“.
63.
U skladu s Direktivom o investitorima, na temelju njezina članka 1. stavka 3. „instrumenti“ su oni navedeni u Odjeljku B Priloga Direktivi 93/22 odnosno, među ostalim, instrumenti tržišta novca, među koje se, kao što sam već naveo u točki 38. ovog mišljenja, na temelju članka 4. stavka 1. točke 19. Direktive 2004/39, ubrajaju potvrde o depozitu.
64.
Direktiva o investitorima državama članicama omogućuje da odrede određena isključenja iz sustava osiguranja. Konkretno, zakonodavac Unije odredio je u Prilogu I. popis mogućih isključenja koja se temelje na osobnim ili institucionalnim značajkama investitora, tako da se, primjerice, mogu isključiti profesionalni ili javni investitori, upravitelji i odgovorni za vlastito investicijsko poduzeće ili njihovi bliski rođaci.
65.
U skladu s litavskim zakonodavstvom — koje je, kao što je već navedeno, istim zakonodavnim tekstom prenijelo i Direktivu o depozitima i Direktivu o investitorima — isključeni su iz osiguranja potvrde o depozitu koje je izdala sama kreditna institucija. Upravo zbog „spajanja“ obiju direktiva u litavskom zakonodavstvu ne može se utvrditi isključuju li se te potvrde kao depoziti ili kao investicije, odnosno, koju je od dopuštenih mogućnosti za isključenje upotrijebio litavski zakonodavac. Litavska vlada, Snoras i IID smatraju da isključenje osiguranja u ovom predmetu nije moguće pripisati činjenici da je Snoras izdavatelj spornih vrijednosnih papira. Prema njihovom mišljenju, odlučujuća je bila okolnost da Snoras nije ni upotrijebio niti prenio te vrijednosne papire bez suglasnosti Vitoldasa Guliavičiusa i Virgilijusa Vidutisa Nemaniūnasa.
66.
Smatram da je očito da cilj Direktive o investitorima nije pokrivanje rizika koji je svojstven svakom investicijskom poslu već samo određenih rizika povezanih s insolventnošću investicijskih poduzeća. Međutim, kada su, kao u ovom predmetu, izdavatelj vrijednosnih papira i posrednik ista kreditna institucija, teško je razgraničiti rizik povezan sa financijskim položajem kreditne institucije, s jedne strane, i rizik koji je vezan uz ulaganje, s druge strane.
67.
Direktiva o investitorima zapravo dopušta mogućnost da postoje tražbine za koje, zato što su tražbine investicijskih poduzeća koja su kreditne institucije, nije lako odrediti jesu li depoziti koji su zaštićeni Direktivom o depozitima ili o sredstva deponiranim u tim institucijama u vezi s investicijskim poslovima koji su zaštićeni Direktivom o investitorima. Zato u tim slučajevima, u skladu s devetom uvodnom izjavom potonje direktive „državama članicama treba dopustiti da odluče koja se Direktiva primjenjuje na ta potraživanja“.
68.
Smatram da se mogućnost koja je na taj način ponuđena državama članicama temelji na tome da je zakonodavac Unije, neovisno o tome koliko je u tim slučajevima teško odrediti je li riječ o depozitima ili ulaganjima, želio je da se u konačnici primijeni ili jedan ili drugi sustav zaštite predviđen jednom odnosno drugom direktivom, što znači da nacionalna zakonodavstva i predmetni nacionalni sudovi moraju omogućiti da se u svakom pojedinom slučaju konkretni financijski instrument unaprijed kvalificira kao depozit ili kao ulaganje.
69.
Mišljenja sam da to proizlazi upravo iz devete uvodne izjave Direktive o investitorima, u kojoj je određeno da budući da „definicija investicijskog poduzeća obuhvaća kreditne institucije koje su ovlaštene pružati investicijske usluge […] budući da se od svake kreditne institucije mora isto tako zahtijevati da pripada sustavu naknade štete investitorima radi pokrića svog investicijskog poslovanja [a da], međutim, nije potrebno zahtijevati od kreditnih institucija da budu članovi u dva zasebna sustava ako jedan sustav ispunjava i zahtjeve ove Direktive i Direktive 94/19/EZ […]“.
70.
U skladu s prethodno navedenim, članak 2. stavak 3. Direktive o investitorima propisuje da „svako potraživanje prema stavku 2. prema kreditnoj instituciji koje bi u dotičnoj državi članici podlijegalo i ovoj Direktivi i Direktivi 94/19/EZ, ta država prema vlastitom nahođenju usmjerava prema sustavu na temelju jedne ili druge Direktive“. Međutim, neovisno o tome, ista odreba određuje da se „prema tim […] direktivama svako potraživanje smije nadoknaditi samo jednom“.
71.
U primjeru litavskog zakonodavstva obje direktive prenesene su samo jednim zakonodavnim instrumentom u kojem je određen jedinstveni sustav zaštite. Smatram da takvo zakonsko rješenje kojim je uspostavljen samo jedan sustav zaštite nije u cijelosti sporno, s obzirom na to da se gore navedena uvodna izjava izričito odnosi na mogućnost „jednog sustava”. Međutim, to vrijedi samo pod pretpostavkom da taj sustav, kao što se zahtijeva u navedenoj uvodnoj izjavi, „ispunjava i zahtjeve“ Direktive o depozitima i Direktive o investitorima.
72.
Posljedično, činjenica da je, u skladu s litavskim zakonodavstvom, potvrda o depozitu koju je izdala kreditna institucija isključena iz zaštite predviđene za depozite, ni na koji način ne može dovesti do njezina isključenja iz zaštite na koju ima pravo kao investicijski instrument. Potpuno suprotno tomu, sustav zaštite koji određuje litavski zakonodavac istodobno treba ispuniti kako zahtjeve iz Direktive o depozitima tako i zahtjeve iz Direktive o investitorima, jer, kao što sam već naveo, Direktiva o investitorima zahtijeva da kreditne institucije koje su ovlaštene pružati investicijske usluge budu uključene u sustav naknada štete za pokriće njihovih investicijskih poslovanja.
73.
Isključenje bi bilo moguće samo da je Direktiva o investitorima predvidjela takvu iznimku. Međutim, Direktiva o investitorima se pri određivanju primjera koji su obuhvaćeni u njoj predviđenim pokrićem poziva samo na okolnost da investicijsko poduzeće nije u stanju ispuniti svoje obveze „iz razloga koji su izravno povezani s njegovim financijskim stanjem“ (članak 2. stavak 2. Direktive o investitorima), a ne na okolnost koju zahtijeva litavski zakonodavac, odnosno na uporabu sredstava bez suglasnosti.
74.
Posljedično, kao drugi međuzaključak predlažem da se na četvrto pitanje odgovori tako da članak 2. stavak 2. i članak 4. stavak 2. Direktive o investitorima (u vezi s Prilogom I. toj direktive) treba tumačiti na način da se protive nacionalnom propisu koji iz sustava naknade šteta koji je njime predviđen isključuje potvrde o depozitu koje je izdala kreditna institucija ako ona nije prenijela ili upotrijebila sredstva ili vrijednosne papire investitorâ bez njihove suglasnosti.
C. Treće prethodno pitanje
75.
Konačno, redoslijedom koji mi se čini logičnim za razmatranje pitanja koja je postavio Lietuvos Aukščiausiasis Teismas, sada ću ispitati treće pitanje kojim taj sud pita mogu li se pojedinci pred nacionalnim sudom pozvati na određene odredbe Direktive 94/19 i Direktive 97/9 ako je nacionalnim propisom isključena zaštita predviđena u tim direktivama.
76.
Međutim, ističem da će se, u slučaju da je isključenje spornih instrumenata iz područja zaštite predviđene Direktivom o depozitima u skladu s tom direktivom, pitanje o izravnom učinku pojaviti samo u vezi s Direktivom o investitorima, ako je nacionalno zakonodavstvo nepravedno isključilo zaštitu određenu potonjom direktivom.
1. Argumenti stranaka
77.
Snoras i IID dijele mišljenje litavske vlade i tvrde da se odredbe direktiva na koje se poziva sud koji je uputio zahtjev ne mogu primijeniti ni na Snoras, kao privatni subjekt, niti na IID, kao javno poduzeće koje u glavnom postupku sudjeluje kao intervenijent. Naposljetku, oni tvrde da, ako se utvrdi da se obje direktive mogu izravno primijeniti, Direktiva o investitorima ima prednost u primjeni.
78.
Litavska vlada osporava tvrdnju suda koji je uputio zahtjev na temelju koje se, u skladu s nacionalnim zakonodavstvom, na imatelje potvrda o depozitu i obveznica koje je izdala kreditna institucija ne može primijeniti nijedan od sustava zaštite koji su predviđeni Direktivom o depozitima i Direktivom o investitorima. Prema njezinu mišljenju, iako je točno da se Direktiva o depozitima ne primjenjuje zbog iznimke predviđene člankom 7. stavkom 2., mogao bi se primijeniti sustav iz Direktive o investitorima. Litavska vlada smatra da u ovom predmetu nema naknade štete jer nije ispunjen uvjet predviđen člankom 9. litavskog Zakona o osiguranju depozita.
79.
Kada je riječ o pitanju izravnog učinka, Republika Litva smatra da je, s obzirom na to da su Direktiva o depozitima i Direktiva o investitorima pravilno prenesene, pitanje bespredmetno i da u svakom slučaju nijedna od tih direktiva ne ispunjava uvjete koji su potrebni kako bi one imale takav učinak.
80.
S druge strane, Komisija smatra da je pitanje o jasnom, preciznom i bezuvjetnom karakteru Direktive o depozitima irelevantno, s obzirom na to da su u ovom slučaju, primjenom odredbi članka 7. stavka 2. Direktive o depozitima, potvrde o depozitu legitimno isključene iz zaštite predviđene tom direktivom. Što se tiče Direktive o investitorima, Komisija smatra da bi bilo primjereno da sud koji je uputio zahtjev primijeni relevantne nacionalne odredbe tako da budu u skladu s tumačenjem članka 2. stavka 2. i članka 4. stavka 2. te direktive koja se, prema njezinom mišljenju, treba primijeniti prilikom davanja odgovora na četvrto pitanje suda koji je uputio zahtjev.
2. Ocjena
81.
U trećem pitanju sud koji je uputio zahtjev polazi od pretpostavke da, „prema nacionalnim propisima nijedan od mogućih sustava zaštite predviđenih u Direktivi o depozitima i u Direktivi o investitorima ne može se primijeniti na imatelje potvrda o depozitu i obveznica koje je izdala kreditna institucija“. Stoga on pita je li moguće izravno primijeniti Direktive o depozitima i Direktive o investitorima.
82.
Kao što sam ranije istaknuo, o potrebi da se izravno primijeni Direktiva o investitorima može biti riječ kada sporni instrumenti, zakonito isključeni iz zaštite predviđene Direktivom o depozitima, ne mogu biti predmet naknade štete kao ulaganja jer ne ispunjavaju uvjet koji je u tu svrhu odredio litavski zakonodavac, odnosno, da su sredstva upotrebljavana bez suglasnosti.
83.
Kad bi to ipak bio slučaj, smatram da bi javni značaj poduzeća IID, kao javnog poduzeće čiji je predmet poslovanja zaštita depozita i obveznica u slučaju insolventnosti financijskih institucija, u načelu, opravdao izravnu primjenu Direktive o investitorima, ako stranke u glavnom sporu nisu isključivo pojedinci (
15
). Međutim, kao što je poznato, samo po sebi to nije dovoljno za nastanak te posljedice s obzirom na to da je najprije potrebno da odredba čiji se izravni učinak traži mora biti dovoljno jasna, precizna i bezuvjetna.
84.
Naime, u skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda, u slučaju neprenošenja ili nepravilnog prenošenja direktive čije su odredbe bezuvjetne i dovoljno precizne, pojedinci se pred nacionalnim sudovima mogu pozvati na te odredbe protiv države članice (
16
).
85.
Smatram da je u ovom predmetu ispunjen taj uvjet s obzirom na to da je, jer Direktiva o investitorima ne uređuje sustav naknade šteta za investitore, litavski zakonodavac ustanovio takav sustav u punom opsegu i sa svim pojedinostima, tako da jedina okolnost koja može spriječiti da se na sporne instrumente — u slučaju da se zbog gore navedenog smatraju investicijskim instrumentima, što mora utvrditi sud koji je uputio zahtjev — primjenjuje taj sustav, uvjet koji je odredio litavski zakonodavac (uporaba bez suglasnosti) koji prema mojem mišljenju nije u skladu s Direktivom o investitorima.
86.
U tom smislu je odredba Direktive o investitorima kojom se određuju zaštićeni primjeri sama po sebi dovoljno jasna, precizna i bezuvjetna i na nju se može izravno pozvati protiv odredbi nacionalnog zakonodavstva.
87.
Posljedično, Direktiva o investitorima bi u tom primjeru imala izravni učinak i, s obzirom na to da u glavnom postupku nije riječ o sporu koji se vodi isključivo između pojedinaca, sud koji je uputio zahtjev može je primijeniti u tom postupku. Za to je dovoljno da se ne uzme u obzir uvjet koji je odredio litavski zakonodavaca, a koji nije predviđen u Direktivi o investitorima, tako da sporni instrumenti mogu, ovisno o slučaju, biti obuhvaćeni sustavom zaštite koji je ustanovio litavski zakonodavac.
88.
Stoga, kao posljednji međuzaključak predlažem da se na treće pitanje odgovori na način da je sud koji je uputio zahtjev na temelju izravnog učinka Direktive o investitorima dužan, ovisno o slučaju, ne primijeniti uvjet o uporabi sredstava bez suglasnosti koji je nacionalni zakonodavac odredio prilikom definiranja okvira ulaganja koja su uključena u sustav zaštite predviđen Direktivom o investitorima.
VI. Zaključak
89.
Na temelju prethodnih razmatranja, predlažem Sudu da Lietuvos Aukščiausiasis Teismasu odgovori na sljedeći način:
„1.
Članak 7. stavak 2. u vezi s Prilogom I. točkom 12. Direktive 94/19/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 30. svibnja 1994. o sustavima osiguranja depozita treba tumačiti na način da države članice mogu isključiti iz osiguranja one deponente kreditne institucije koje imaju potvrdu o depozitu koju je izdala ta institucija, ako je riječ o prenosivim instrumentima. Na nacionalnom je sudu da utvrdi ispunjavaju li sporne potvrde navedeni uvjet.
2.
Članak 2. stavak 2. i članak 4. stavak 2. Direktive 97/9/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 3. ožujka 1997. o sustavima naknada štete za investitore (u vezi s Prilogom I. navedene direktive) treba tumačiti na način da se protive nacionalnom propisu koji, osim u slučaju preklapanja s Direktivom 94/19, iz sustava naknade šteta koji je njime predviđen, isključuje potvrde o depozitu koje je izdala kreditna institucija ako ona nije prenijela ili upotrijebila sredstva ili vrijednosne papire investitorâ bez njihove suglasnosti.
3.
Na temelju izravnog učinka Direktive 97/9 sud koji je uputio zahtjev dužan je ne primijeniti uvjet o upotrebi bez suglasnosti koji je nacionalni zakonodavac odredio prilikom definiranja okvira za ulaganja koja su uključena u sustav zaštite predviđen tom direktivom.“
(
1
)	Izvorni jezik: španjolski
(
2
)	Direktiva Europskog parlamenta i Vijeća od 30. svibnja 1994. o sustavima osiguranja depozita (SL L 135, str. 5.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 12., str. 33.). U daljnjem tekstu: Direktiva o depozitima.
(
3
)	Direktiva Europskog parlamenta i Vijeća od 3. ožujka 1997. o sustavima naknada štete za investitore (SL L 84, str. 22.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 1., str. 11.). U daljnjem tekstu: Direktiva o investitorima.
(
4
)	Direktiva Vijeća od 10. svibnja 1993. o investicijskim uslugama u području prenosivih vrijednosnih papira (SL L 141, str. 27.) (u daljnjem tekstu: Direktiva 93/22) U odjeljku B njezina priloga nabrojeni su sljedeći instrumenti: „1. a) Prenosivi vrijednosni papiri. b) Udjeli u subjektima za zajedničko ulaganje. 2. Instrumenti tržišta novca. 3. Financijski ugovori na rok (budućnosnice odnosno futures), uključujući druge ekvivalentne instrumente koji se moraju namiriti u novcu. 4. Kamatni unaprijedni ugovori (forward rate agreements) 5. Ugovori o zamjeni (swaps) koji se odnose na kamatne stope i valute ili ugovori o zamjeni vezani za dionice ili uz dionički indeks („equity swaps“). 6. Opcije na kupnju ili prodaju bilo kojeg financijskog instrumenta navedenog u ovom odjeljku Priloga, uključujući i ekvivalentne instrumente koji se moraju namiriti u novcu. Konkretno, u tu kategoriju uključuju se valutne i kamatne opcije“.
(
5
)	U Prilogu I. nabrojena su sljedeća isključenja: „1. Profesionalni i institucionalni investitori […]. 2. Nadnacionalne institucije, vlada i središnja upravna tijela. 3. Pokrajinska, regionalna, lokalna i općinska tijela. 4. Direktori, članovi uprave i članovi društva koji osobno odgovaraju, osobe koje drže 5% ili više kapitala u investicijskim poduzećima, osobe koje su odgovorne za provedbu zakonske revizije knjigovodstvenih isprava investicijskih poduzeća i investitori sa sličnim statusom u drugim poduzećima unutar iste skupine poduzeća. 5. Bliski rođaci i treće strane koje djeluju u ime investitora iz točke 4. 6. Ostala poduzeća iz iste skupine. 7. Investitori koji su uzrokovali ili iskoristili određene okolnosti koje se odnose na investicijsko poduzeće, a koje su dovele do financijskih poteškoća ili doprinijele pogoršanju njegova financijskog stanja. 8. Poduzeća čija im veličina ne dopušta da sastave skraćenu bilancu prema članku 11. Četvrte direktive Vijeća 78/660/EEZ od 25. srpnja 1978. na temelju članka 54. stavka 3. točke (g) Ugovora o godišnjim izvještajima društava određenih pravnih oblika“.
(
6
)	Direktiva Vijeća od 8. prosinca 1986. o godišnjim financijskim izvještajima i konsolidiranim izvještajima banaka i drugih financijskih institucija (SL L 372, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 10., str. 28.) (u daljnjem tekstu: Direktiva 86/635).
(
7
)	Direktiva Europskog parlamenta i Vijeća od 21. travnja 2004. o tržištima financijskih instrumenata te o izmjeni Direktiva 85/611/EEZ i 93/6/EEZ Vijeća i Direktive 2000/12/EZ Europskog parlamenta i Vijeća te stavljanju izvan snage Direktive Vijeća 93/22/EEZ (SL L 145, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 4., str. 29.) (u daljnjem tekstu: Direktiva 2004/39).
(
8
)	Uredba Europske središnje banke od 19. prosinca 2008. o bilanci sektora monetarnih financijskih institucija (SL L 15, str. 14.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 10., svezak 5., str. 81.), izmijenjena Uredbom Europske središnje banke (EU) br. 883/2011 od 25. kolovoza 2011. (SL L 228. str. 13.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 10., svezak 5., str. 183.) (u daljnjem tekstu: Uredba br. 25/2009)
(
9
)	Moje isticanje.
(
10
)	Obično je riječ o depozitu „po viđenju“, čiji je osnovni oblik takozvani „depozit na tekućem računu“. Vidjeti, na primjer, Cortés, L. J.: „Contratos bancarios (II)“, u Uría, R. i Menéndez, A.: Curso de Derecho Mercantil, svezak II., Civitas, Madrid, 2001., str. 540. Također, Thessinga, K. D.: „Das Einlagengeschäft“, u Boujong, K., Ebenroth, C. T. i Joost, D.: Handelsgesestzbuch Kommentar, Bd. 2. C. H. Beck/Franz Vahlen, München, 2001., str. 1918. i prateće stranice.
(
11
)	U tom smislu Cremades Bañón, F.: Certificados de depósito en las imposiciones a plazo, Murcia, 1979., str. 102. Također je obično riječ o depozitima ili ulozima „na određeni rok“, čije se plaćanje postiže izdavanjem potvrda koje u sebi sadrže pravo na vraćanje uloženog kapitala. U tom su smislu u gore navedenoj knjizi Cortésa, L. J., na str. 541. definirane potvrde o depozitu kao „vrijednosni papiri, po naredbi, prenosivi indosamentom tako da ih imatelj može otuđiti i vratiti sredstva uložena ili deponirana na određeno vrijeme, a da se ne poništi ni raskine ugovor s kreditnom institucijom“. Također, Recalde, A. „Certificado de depósito“, Enciclopedia Jurídica Básica, svezak I., Cívitas, Madrid, 1995., str. 1016.
(
12
)	Moje isticanje.
(
13
)	Moje isticanje.
(
14
)	Mjerilo prenosivosti, po mojem mišljenju, mjerilo koje najbolje odgovara cilju iznimke koju dopušta Direktiva o depozitima i, kao što će se pokazati u nastavku, najprikladnije je za povezivanje te direktive s ciljem Direktive o investitorima. Smatram poučnim to da, na primjer, njemačko pravo iz osiguranja predviđenog Direktivom o depozitima isključuje potvrde na donositelja (članak 1. stavak 2. Einlagensicherungs- und Anlegerentschädigungsgesetz, od 16. srpnja 1998. (BGBl. I., str. 1842.), u verziji izmijenjenoj Zakonom od 15. srpnja 2014. (BGBL. I., str. 934.)). Slično tomu španjolski zakonodavac osigurava potvrde o depozitu na ime, a isključuje potvrde o depozitu izdane na donositelja (članak 4. stavak 4. točka (c) Kraljevskog dekreta 2606/1996 od 20. prosinca o pravnom ustrojstvu fonda za osiguranje depozita kreditnih institucija, BOE br. 307., od 21. prosinca).
(
15
)	Tekst presude od 15. siječnja 2014., Association de médiation sociale, (C‑176/12, EU:C:2014:2), t. 36., „čak i jasna, precizna i bezuvjetna odredba direktive koja dodjeljuje prava ili nameće obveze pojedincima ne može [se] primijeniti kao takva u okviru spora koji suprotstavlja isključivo pojedince“. U tom smislu, presuda od 19. siječnja 2010., Kücükdeveci (C‑555/07, EU:C:2010:21), t. 46.
(
16
)	Klasična doktrina nakon presude od 4. prosinca 1974., Van Duyn (41/74, EU:C:1974:133). Osim toga, Sud je uvijek prihvaćao široku definiciju pojma države u tu svrhu; tako u presudi od 26. veljače 1986., Marshall (C‑152/84, EU:C:1986:84).