62012CC0032
MIŠLJENJE NEZAVISNE ODVJETNICE
JULIANE KOKOTT
od 28. veljače 2013. (
1
)
Predmet C‑32/12
Soledad Duarte Hueros
protiv
Autociba SA
i
Automóviles Citroen España SA
(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Juzgado de Primera Instancia no 2 de Badajoz, Španjolska)
„Zaštita potrošača — Direktiva 1999/44/EZ — Članak 3. — Prava potrošača u slučaju nedostataka — Neznatan nedostatak — Isključenje raskida ugovora — Umanjenje cijene po službenoj dužnosti“
I – Uvod
1.
Ovaj zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje Direktive 1999/44/EZ (
2
). U suštini se radi o pitanju mora li sudac po službenoj dužnosti umanjiti cijenu stvari s nedostacima koja se prodaje (u konkretnom slučaju kabriolet s propusnim krovom) ako je raskid ugovora zbog neznatnosti nedostatka isključen, a dotični je potrošač sudskim putem zatražio isključivo raskid ugovora.
2.
Pozadinu ovog zahtjeva za prethodnu odluku predstavlja struktura španjolskoga građanskog postupovnog prava kojemu se prema opisu suda koji je uputio zahtjev u konkretnom slučaju protivi sudski nalog za isplatu umanjenog iznosa. Stoga Sud treba ispitati zahtijeva li Direktiva 1999/44 postupanje suca po službenoj dužnosti u takvoj situaciji.
3.
Time je Direktiva 1999/44 po treći put predmet zahtjeva za prethodnu odluku (
3
). Nasuprot druga dva slučaja, ovdje se, međutim, ne radi o opsegu odnosno dosegu prava potrošača, nego prvi put o njihovu ostvarivanju sudskim putem.
II – Pravni okvir
A – Pravo Unije
4.
Kako proizlazi iz uvodne izjave 1. Direktive 1999/44, njezin je cilj postizanje visoke razine zaštite potrošača. Shodno tome uvodnom izjavom 5. određeno je da treba stvoriti minimalan broj zajedničkih pravila u području prava zaštite potrošača. Uvodnom izjavom 24. određeno je da države članice mogu usvojiti ili zadržati na snazi strože odredbe kako bi se osigurala i viša razina zaštite potrošača.
5.
Članak 3. Direktive uređuje prava potrošača te glasi kako slijedi:
„1.   Trgovac je odgovoran potrošaču za bilo kakvo odstupanje koje postoji u trenutku isporuke.
2.   U slučaju neusklađenosti, potrošač ima pravo da mu se roba besplatno dovede u sklad s ugovorom putem popravka ili zamjene, u skladu sa stavkom 3., ili da mu se odobri odgovarajuće umanjenje cijene ili raskid ugovora u odnosu na tu robu, u skladu sa stavcima 5. i 6.
[…]
5.   Potrošač može tražiti odgovarajuće umanjenje cijene ili raskid ugovora:
—
ako potrošač nema pravo ni na popravak niti na zamjenu, ili
—
ako trgovac nije osigurao rješenje u razumnom roku, ili
—
ako trgovac nije osigurao rješenje bez velikih neugodnosti po potrošača.
6.   Potrošač nema pravo na raskid ugovora ako se radi o neznatnoj neusklađenosti.”
6.
Članak 8. Direktive nosi naslov „Nacionalno pravo i minimalna zaštita” i u svom stavku 2. određuje:
„Države članice mogu usvojiti ili zadržati na snazi i strože odredbe, spojive s Ugovorom u području na koje se odnosi ova Direktiva, kako bi zajamčile višu razinu zaštite potrošača.”
B – Nacionalno pravo
7.
Direktivu 1999/44 Španjolska je prenijela Zakonom 23/2003 od 10. srpnja 2003. o jamstvima kod prodaje robe široke potrošnje (Ley de Garantías en la Venta de Bienes de Consumo (
4
), u daljnjem tekstu: Zakon 23/2003) (
5
).
8.
On u svojim člancima 4. do 8. sadrži odredbe koje odgovaraju članku 3. Direktive 1999/44. Odredbe o umanjenju cijene i raskidu ugovora, koje odgovaraju članku 3. stavcima 5. i 6., nalaze se u članku 7. Zakona 23/3003.
9.
Španjolski zakon o građanskom postupku (Ley de Enjuiciamiento Civil, u daljnjem tekstu: LEC) (
6
) sadrži odredbu o načelu dispozitivnosti (članak 216. LEC‑a) kojom je određeno da sudovi odlučuju na temelju iznesenih činjenica, dokaza i zahtjeva stranaka. Člankom 218. LEC‑a uspostavlja se načelo podudarnosti i određuje da se presudama ne smije prekoračiti sadržaj tužbe i ostalih zahtjeva koje su stranke iznijele u okviru spora.
10.
Člankom 400. određeno je da ako se zahtjev istaknut u tužbi može zasnivati na različitim činjeničnim ili pravnim osnovama, iste se mora navesti u tužbi, ako su prilikom podnošenja tužbe poznate ili ih se može iznijeti. Nije ih dopušteno iznijeti tek u kasnijem sporu. Osim toga ta odredba sadrži pravila o pravomoćnosti te određuje da se činjenično stanje i pravne osnove, koje se iznese u kasnijem sporu, smatra istima kao i oni izneseni u ranijem sporu, ako ih se moglo iznijeti u potonjem sporu.
III – Činjenično stanje i prethodno pitanje
11.
U srpnju 2004. Soledad Duarte Hueros (u daljnjem tekstu: S. Duarte) kupila je kod društva Autociba SA (u daljnjem tekstu: Autociba) automobil marke Citroën po cijeni od 14320 eura. Kod vozila se radilo modelu „C3 Pluriel 1_4l” koji je raspolagao pomičnim krovom te se tako mogao pretvoriti u kabriolet. Vozilo je u kolovozu 2004. predano S. Duarte i registrirano.
12.
Nakon toga automobil je morao više puta na servis jer je po kiši voda prodirala kroz krov. Nedostatak nije mogao biti otklonjen unatoč višestrukim pokušajima popravka (
7
). Stoga je S. Duarte prvo zahtijevala isporuku novog vozila. Autociba je to odbila. U konačnici je S. Duarte u ožujku 2011. podnijela tužbu protiv Autocibe i proizvođača automobila Automóviles Citroën España (u daljnjem tekstu: Citroën España) kojom je zatražila raskid prodajnog ugovora i povrat cijene.
13.
Sud koji je uputio zahtjev navodi da je zatraženi raskid prodajnog ugovora zbog neznatnosti nedostatka isključen prema Zakonu 23/2003. S. Duarte ima samo pravo na umanjenje prodajne cijene. Međutim, prema španjolskom postupovnom pravu, njoj se ne može dodijeliti iznos umanjenja jer je S. Duarte zatražila isključivo raskid ugovora i povrat ukupne cijene, a ne (barem podredno) umanjenje cijene. S. Duarte nema ni mogućnost zatražiti umanjenje u kasnijem sporu. To se protivi proširenju pravomoćno presuđene stvari prema LEC‑u kojom su također obuhvaćeni i svi zahtjevi koje se moglo istaknuti u ranijem postupku, ali isti nisu istaknuti.
14.
Stoga je odlukom od 13. siječnja 2012., koju je tajništvo Suda zaprimilo 24. siječnja 2012., Juzgado de Primera Instancia no 2 prekinuo postupak i uputio Sudu sljedeće prethodno pitanje:
Ako, nakon što proizvod robe široke potrošnje nije doveden u stanje usklađenosti s ugovorom jer je popravak bio bezuspješan iako je više puta zahtijevan, potrošač pred sudom zatraži isključivo raskid ugovora koji, međutim, nije dopušten jer je neusklađenost neznatna, može li sud tada po službenoj dužnosti na odgovarajući način umanjiti cijenu?
15.
U postupku pred Sudom pisana i usmena očitovanja podnijele su Autociba, Komisija i španjolska vlada. U pisanom dijelu postupka sudjelovale su, osim toga, S. Duarte, francuska, mađarska i poljska vlada. Njemačka vlada podnijela je samo usmena očitovanja.
IV – Pravna analiza
A – Dopuštenost
16.
U pogledu dopuštenosti zahtjeva za prethodnu odluku valja uputiti na to da je prema članku 267. UFEU‑a Sud nadležan samo za tumačenje prava Unije. No, prema svojem tekstu, prethodno se pitanje ne tiče tumačenja prava Unije, već se umjesto toga apstraktno odnosi na to može li nacionalni sud po službenoj dužnosti dodijeliti umanjenje.
17.
Međutim, s obzirom na daljnje navode u zahtjevu za prethodnu odluku, prethodno pitanje shvaćam, kao i španjolska i poljska vlada, na način da sud koji je uputio zahtjev želi znati treba li Direktivu 1999/44 tumačiti na način da sud mora moći po službenoj dužnosti dodijeliti umanjenje kada potrošač isto nije zatražio u postupku, ali bi prema Direktivi imao pravo na njega. Stoga je u takvoj prilagođenoj formulaciji prethodno pitanje dopušteno.
18.
Smatram da prethodno pitanje treba preformulirati i u drugom pogledu: sud koji je uputio zahtjev pita dopušta li Direktiva umanjenje po službenoj dužnosti, dakle, može li sud po službenoj dužnosti izvršiti umanjenje. Kako bi se moglo dati koristan odgovor, treba ipak umjesto toga ispitati zahtijeva li Direktiva umanjenje po službenoj dužnosti, dakle, mora li nacionalni sud po službenoj dužnosti dodijeliti umanjenje.
19.
Autociba, Citroën España i Ministerio Fiscal (
8
) dvoje osim toga o tome je li zahtjev za prethodnu odluku dopušten, što obrazlažu time da je španjolski zakonodavac prenio Direktivu u nacionalno pravo, zbog čega se ovaj slučaj tiče samo pitanja u vezi s nacionalnim pravom. Zbog toga Sud nije nadležan za tumačenje.
20.
No, to nije točno i ta argumentacija proturječi načelu ujednačene primjene prava Unije. To što je Direktiva prenesena u nacionalno pravo naravno da ne utječe na to da se odredbe u konačnici temelje na propisu prava Unije. Za osiguranje ujednačenosti prava Unije, u pogledu njihova tumačenja je, dakle, nadalje presudno kako treba tumačiti direktivu na kojoj se one zasnivaju. Za njezino tumačenje isključivo je nadležan Sud. Dakle, zahtjev za prethodnu odluku u tom je pogledu dopušten.
21.
Autociba se u konačnici poziva na to da je pravo na umanjenje i raskid ugovora zastarjelo i da je zahtjev za prethodnu odluku stoga nedopušten. Načelno je nacionalnim pravom određeno kada prava iz Direktive zastarijevaju i pri tome se ipak mora poštovati najkraći rok zastare od dvije godine iz članka 5. stavka 1. Direktive. Isključivo nacionalni sud mora ispitati je li taj rok doista istekao. Osim toga, u okviru zahtjeva za prethodnu odluku na nacionalnom je sudu pred kojim je pokrenut postupak da ocijeni nužnost prethodne odluke za donošenje svoje presude. U skladu s tim i s obzirom na to da se postavljena pitanja odnose na pravo Unije, Sud je u načelu dužan donijeti odluku (
9
). Sud koji je uputio zahtjev nije Sudu uputio pitanje o tumačenju članka 5. stavka 1., zbog čega moguća zastara prava S. Duarte nije bitna za razmatranje ovog zahtjeva za prethodnu odluku te ne utječe na dopuštenost zahtjeva za prethodnu odluku.
B – Tumačenje Direktive 1999/44
22.
Sud koji je uputio zahtjev želi znati zahtijeva li Direktiva 1999/44 da sud po službenoj dužnosti umanji cijenu stvari s nedostacima ako je potrošač sudskim putem zahtijevao samo raskid ugovora na koji, međutim, nema pravo.
23.
Pozadinu prethodnog pitanja predstavlja struktura španjolskoga građanskog postupovnog prava. U svojoj je tužbi S. Duarte zahtijevala isključivo raskid prodajnog ugovora i povrat ukupne cijene na što ona nema pravo u slučaju neznatnosti nedostatka; vidjeti članak 7. drugu rečenicu Zakona 23/2003 u vezi s člankom 3. stavkom 6. Direktive. Doduše, ona nesporno ima pravo na umanjenje cijene u skladu s člankom 7. prvom rečenicom Zakona 23/2003 (što odgovara članku 3. stavku 5. Direktive). No, ona u svojoj tužbi nije zahtijevala to umanjenje. Sud koji je uputio zahtjev navodi da mu je zbog toga prema načelu podudarnosti koje važi u španjolskom pravu (
10
) onemogućeno da umjesto raskida ugovora dodijeli samo iznos umanjenja. Sud je vezan konkretnim zahtjevom potrošača (
11
). Prema španjolskom postupovnom pravu, preinaka tužbe također ne dolazi u obzir. Zbog proširenja pravomoćno presuđene stvari u prvom postupku, prema članku 400. LEC‑a, također je isključena nova tužba na isplatu iznosa umanjenja. Sud koji je uputio zahtjev postavlja si stoga pitanje je li ovaj ishod spojiv s Direktivom 1999/44.
24.
Kao što španjolska vlada s pravom ističe, treba stoga razlikovati dva pitanja: prvo, koja prava S. Duarte ima prema Direktivi i, drugo, kako se postojeće pravo može postupovno ostvariti. Budući da prema navodima suda koji je uputio zahtjev S. Duarte nesporno ima pravo na umanjenje cijene te da je sud koji je uputio zahtjev također utvrdio da je pravo na raskid ugovora isključeno, ovaj se slučaj tiče samo drugog pitanja, to jest na koji način S. Duarte može sudskim putem ostvariti pravo koje joj pripada.
25.
Kako proizlazi iz uvodne izjave 1. Direktive 1999/44, njezin je cilj postizanje visoke razine zaštite potrošača (
12
). Za slučaj isporuke koja ima nedostatke i koja je time neusklađena s ugovorom, Direktiva u članku 3. sadrži brojna prava za potrošača. Međutim, Direktiva ne sadrži odredbe u vezi s ostvarivanjem tih prava sudskim putem (
13
).
26.
U skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda, u nedostatku propisa Unije, na unutarnjim je pravnim porecima da odrede nadležne sudove i detaljno urede postupke povodom pravnih lijekova kojima je cilj osigurati zaštitu prava pojedinaca koja proizlaze iz Direktive 1999/44 (
14
). Međutim, države članice moraju pri tome poštivati načela ekvivalentnosti i djelotvornosti (
15
).
27.
Kao što navodi francuska vlada, u ovom slučaju obveza umanjenja po službenoj dužnosti dolazi stoga u obzir samo ako mogućnost za to već postoji u nacionalnom pravu ili, ako je to potrebno, da se osigura potpuni učinak prava Unije. Budući da, kao što proizlazi iz zahtjeva za prethodnu odluku, španjolskim postupovnim pravom nije predviđeno umanjenje po službenoj dužnosti, postavlja se pitanje je li ono u skladu s načelima ekvivalentnosti i djelotvornosti.
1. Poštivanje načela ekvivalentnosti i djelotvornosti
28.
Načelo ekvivalentnosti zahtijeva da konkretna postupovna pravila za ostvarivanje prava dodijeljenih pravom Unije ne smiju biti nepovoljnija od onih koja se odnose na slična pravna sredstva u domaćem pravu (
16
). U ovom slučaju nije vidljiva povreda načela ekvivalentnosti. Umjesto toga, dotična pravila španjolskog postupovnog prava važe neovisno o tome je li predmet tužbe pravo dodijeljeno pravom Unije ili pravo dodijeljeno nacionalnim pravom.
29.
Načelo djelotvornosti zahtijeva da nacionalna postupovna odredba ne smije ostvarivanje prava dodijeljenih pravom Unije učiniti praktično nemogućim ili pretjerano teškim (
17
). Pri tome treba uzeti u obzir položaj te odredbe u cjelokupnom postupku, tijek postupka i njegove posebnosti pred različitim nacionalnim tijelima (
18
), te, prema potrebi, načela na kojima se temelji nacionalni pravni sustav, kao što su zaštita prava obrane, načelo pravne sigurnosti i dobrog odvijanja postupka (
19
).
30.
S tim u vezi valja prvo uzeti u obzir da je S. Duarte načelno mogla tužbom zatražiti umanjenje cijene (
20
). Zahtjev za umanjenje bio bi moguć i podredno uz zahtjev za raskid prodajnog ugovora. U odgovoru na pitanje španjolska je vlada navela da podredni zahtjev ne bi imao negativne posljedice za tužiteljicu, kao što su na primjer viši sudski troškovi. Stoga španjolsko postupovno pravo načelno ne isključuje sudsko ostvarivanje prava koja su joj dodijeljena Direktivom. Naprotiv, svaki potrošač može podnijeti tužbu u pogledu svih svojih prava iz Direktive, tako da je ostvarivanje prava koja proizlaze iz Direktive moguće.
31.
Međutim, smatram da struktura španjolskog postupovnog prava pretjerano otežava to ostvarivanje prava.
32.
Doduše, načelno se ne može prigovoriti tomu da je sud vezan konkretnim zahtjevom tužitelja. To pretpostavlja da tužitelj postavi ispravan zahtjev ako želi uspjeti u postupku. To je pravilo odraz načela dispozitivnosti koje važi i u španjolskom prostupovnom pravu i u mnogim drugim postupovnim sustavima država članica, prema kojem stranke imaju kontrolu nad postupkom te im pripada inicijativa u postupku. Cilj je tog načela zaštita prava obrane i osiguranje dobrog odvijanja postupka, osobito time što se sprečavaju kašnjenja koja su svojstvena ispitivanju novih tužbenih razloga (
21
). Sud je već više puta potvrdio da je načelo dispozitivnosti samo po sebi spojivo s načelom djelotvornosti (
22
). Načelno se stoga može od potrošača očekivati da će on sudskim putem ostvarivati prava koja mu pripadaju i da će u tom pogledu postaviti ispravan tužbeni zahtjev, ako je potrebno, i podredno. Ovo vrijedi tim više kada se kao u ovom slučaju radi o postupku s odvjetnicima.
33.
Doduše, španjolsko postupovno pravo tako je strukturirano da samo jedna postupovna pogreška, to jest postavljanje pogrešnog odnosno propuštanje podrednog tužbenog zahtjeva, dovodi do toga da je ostvarivanje prava koje zapravo proizlazi iz Direktive zauvijek isključeno. Taj je ishod, osobito s obzirom na to da se Direktivom želi doprinijeti stvaranju visoke razine zaštite potrošača, vrlo drastičan i strog te mi se i s obzirom na cilj koji se nastoji ostvariti odgovarajućim odredbama čini neproporcionalnim.
34.
Kao prvo, kod pitanja vezanosti zahtjevom španjolsko pravo naime s jedne strane polazi, kao što to prikazuje sud koji je uputio zahtjev, od vrlo uskog shvaćanja kod kojeg se uzima u obzir samo konkretno izneseni zahtjev. S druge strane, u pogledu proširenja pravomoćno presuđene stvari ipak vlada vrlo široko shvaćanje prema kojem su obuhvaćeni i time isključeni iz ponovne tužbe svi oni zahtjevi koje je potrošač mogao istaknuti. To dovodi do pretjeranog tereta za potrošača.
35.
Kao drugo, odredbe prelaze ono što je nužno kako bi se postigli ciljevi koji su njima zadani. Vezanost konkretnim tužbenim zahtjevom služi tome da se zaštite tuženikova prava obrane i da se potakne rješavanje spora. Iako, međutim, osiguranje tuženikovih prava obrane ne bi niti u kasnijem stadiju postupka bilo moguće, na primjer tako da se tuženiku da mogućnost očitovanja na preinačeni tužbeni zahtjev, pravomoćno presuđena stvar isključuje svaku mogućnost pravne zaštite tužitelja u kasnijem stadiju. Doduše, odredbe LEC‑a nedvojbeno potiču rješavanje spora. No, značajno odugovlačenje postupka uopće nije vidljivo u ovom slučaju. Naprotiv, pitanje umanjenja tiče se istog činjeničnog stanja i istih stranaka kao i raskid ugovora, tako da bi se mogla upotrijebiti prethodno dobivena postupovna utvrđenja. Opasnost od odugovlačenja postupka, koja je svakako mala, nije razmjerna drastičnoj mjeri da se u potpunosti isključi mogućnost pravne zaštite potrošača.
36.
Ovome valja dodati da upravo s obzirom na činjenična pitanja, kao što je na primjer neznatnost nedostatka, uspjeh tužbenog zahtjeva često u postupku ovisi o izvođenju dokaza te prije podnošenja tužbe još nije predvidljiv. Iz ovog slučaja to jasno proizlazi: S. Duarte zahtijevala je raskid ugovora jer se vještačenjem utvrdilo da je nedostatak neznatan. Izvođenje dokaza od strane nadležnog suda dovelo je ipak do drukčijeg zaključka. Kako bi se ispunili zahtjevi španjolskog postupovnog prava, kao što je opisano u zahtjevu za prethodnu odluku, potrošač bi stoga morao uvijek tužbom obuhvatiti barem podredno i sve zahtjeve koji mogu doći u obzir. Samo tako bi s obzirom na mogući razvoj događaja tijekom postupka bio u stanju osigurati da može ostvariti svoja prava koja mu pripadaju na temelju Direktive u pogledu konkretnog činjeničnog stanja. S obzirom na posljedice koje prijete u slučaju propuštanja podrednog zahtjeva, ovime se pretjerano otežava ostvarivanje prava i krši načelo djelotvornosti.
2. Posljedice povrede načela djelotvornosti
37.
Time se postavlja pitanje na koji se način u ovom slučaju može provesti načelo djelotvornosti. Sud je već odlučio da u slučaju povrede načela djelotvornosti sud koji je uputio zahtjev mora nacionalne odredbe tumačiti u najvećoj mogućoj mjeri na način da one doprinesu ostvarivanju cilja koji se sastoji u tome da se pojedincu zajamči djelotvorna zaštita njegovih prava koja proizlaze iz prava Unije (
23
). Ako to ne bi bilo moguće, on je dužan na vlastitu inicijativu ostaviti neprimijenjenom suprotnu nacionalnu odredbu, to jest u ovom slučaju nacionalne postupovne odredbe o kojima je riječ u glavnom postupku i koje uređuju strogu vezanost tužbenim zahtjevom (
24
).
38.
Stoga sud koji je uputio zahtjev treba ispitati može li se u okviru tumačenja nacionalnog postupovnog prava pronaći mjere kojima se omogućuje da se osigura djelotvorna pravna zaštita potrošača i još ostvari njegovo pravo iz Direktive unatoč jednokratno krivo postavljenom tužbenom zahtjevu.
39.
Pri tome ipak treba poštovati postupovnu autonomiju država članica. Pri tumačenju nacionalnog prava treba uzeti u obzir vrijednosne sudove na kojima se temelje pravila odnose države članice. Cilj odredbe u španjolskom postupovnom pravu je, među ostalim, zaštita prava obrane druge stranke u postupku kao i poticanje konačnog rješavanja spora. Stoga nije potrebno da potrošač ima neograničene mogućnosti da prema nahođenju preinači ili ponovno postavi svoj tužbeni zahtjev. To ne bi bilo spojivo s pravima obrane suprotne stranke. Umjesto toga je dovoljno ako mu se da mogućnost da barem jednom reagira na mogući razvoj događaja u postupku, kao što je na primjer ishod izvođenja dokaza. Tako se ne bi ugrozilo niti konačno rješavanje spora.
40.
Sud koji je uputio zahtjev predlaže umanjenje cijene po službenoj dužnosti. Pri tome se nedvojbeno radi o mogućnosti da se potrošaču zajamči zaštita njegovih prava. Doduše, to bi dovelo i do toga da se načelo dispozitivnosti jako ograniči i zadre u jedno od bitnih postupovnih načela država članica. Ako se zanemari obveza postavljanja konkretnog zahtjeva, potrošač bi se u postupku mogao pasivno držati i čekati da mu sud dodijeli ono na što je ovlašten na temelju materijalnog prava. To prelazi ono što je nužno za zaštitu potrošača.
41.
Naime, Direktiva ne zahtijeva da se prava, koja potrošaču pripadaju prema članku 3., njemu dodijele bez njegova sudjelovanja. Da se to htjelo, bile bi donesene odgovarajuće odredbe u Direktivi. Umjesto toga je Direktivom s jedne strane određeno, kao što poljska vlada s pravom navodi, da potrošač može odabrati koja prava iz Direktive želi ostvarivati (vidjeti članak 3. stavke 2. i 5. Direktive). S druge strane, ona polazi od toga da za ostvarivanje svojih prava potrošač mora biti u mogućnosti poslužiti se uobičajenim pravnim sredstvima (i to on mora učiniti, ako želi ostvariti svoja prava), po potrebi čak i pod uvjetom da se potrošač pridržava određenih rokova za obavještavanje (
25
). Više ne zahtijeva niti načelo učinkovite pravne zaštite (
26
). Za to je potrebno samo da potrošač može ostvariti svoja prava. No, to isto podrazumijeva da on to i mora učiniti. Dakle, Direktiva ne sadrži opću obvezu umanjenja po službenoj dužnosti.
42.
Obveza umanjenja ne proizlazi niti iz sudske prakse Suda u vezi s Direktivom 93/13 (
27
), kako to Komisija predlaže. Naime, za razliku od Komisije ne smatram da se tu sudsku praksu može prenijeti na ovaj slučaj.
43.
Doduše, te su dvije direktive slične utoliko što se obje odnose na zaštitu potrošača u pravnom prometu i žele postići visoku razinu zaštite potrošača. Zbog svojih različitih zakonodavnih ciljeva one ipak nisu toliko usporedive da bi se sudsku praksu Suda u vezi s Direktivom o nepoštenim uvjetima moglo prenijeti na ovaj slučaj.
44.
Naime, iako Direktiva 93/13 želi uravnotežiti slabiji položaj u kojem se potrošač nalazi prilikom sklapanja ugovora s poduzetnikom, Direktiva 99/44 odnosi se na provedbu već sklopljenog ugovora. Pri tome se radi o dvije vrlo različite situacije.
45.
Naime, samo se intervencijom treće osobe može otkloniti neravnotežu koja postoji u trenutku sklapanja ugovora (
28
). Potrošač u pravilu ne može ocijeniti je li ugovorna odredba nepoštena. Ako bi se od njega očekivalo da to zna i zahtijevalo da se poziva na ništavost ugovorne odredbe, primjena Direktive bila bi ugrožena (
29
).
46.
Poduzeća bi osim toga trebalo odvratiti od korištenja nepoštenih ugovornih odredbi. Tu funkciju odvraćanja Direktiva 93/13 može ispuniti samo ako se poduzeću ne „isplati” da pokuša koristiti nepoštene odredbe. To se s druge strane može osigurati samo intervencijom treće osobe. Inače bi za poduzetnika bilo povoljnije da nepoštene odredbe koristi u nadi da potrošač nije svjestan svojih prava iz Direktive o nepoštenim uvjetima i da se u postupku neće pozivati na njih, tako da bi nepoštena odredba u konačnici ipak prevladala. Stoga bi izostanak intervencije treće osobe negativno utjecao na effet utile (koristan učinak) Direktive 93/13.
47.
U okviru Direktive 1999/44 to je ipak drukčije. S jedne je strane funkcija odvraćanja, koju se nastoji ispuniti postupanjem po službenoj dužnosti, bespredmetna kod provedbe ugovora. U većini slučajeva neispunjenje obično ne ovisi o volji strana, a osobito ne onda kada se kod druge ugovorne strane ne radi o proizvođaču stvari koja se prodaje, a koji nema utjecaj na njezinu kakvoću odnosno u pravilu nema saznanja o nedostacima koji nisu vidljivi.
48.
Osim toga, prilikom provedbe ugovora potrošač nije u usporedivo slabom položaju. Naime, za razliku od nepoštenosti ugovorne odredbe, potrošač može lako prepoznati ima li stvar koja se prodaje ugovorenu kakvoću. To pokazuje i ovaj slučaj u kojem je upravo potrošač taj koji svoja prava ostvaruje sudskim putem. Nasuprot tome, u presudama koje su donesene u vezi s Direktivom o nepoštenim uvjetima u pravilu su bili poduzetnici ti koji su se pozivali na svoje pravo iz nepoštene odredbe. Stoga postupanje po službenoj dužnosti ne bi pojačalo zaštitu potrošača, nego bi mu umjesto toga pružilo dodatni tužbeni razlog. Time niti sudska praksa u vezi s Direktivom 93/13 ne dovodi do obveze umanjenja po službenoj dužnosti u okviru Direktive 1999/44.
49.
Stoga smatram da je za poštivanje načela djelotvornosti dovoljno, ako se nacionalno postupovno pravo može tako tumačiti i primijeniti, da se njime potrošaču daje na raspolaganje instrument koji mu omogućava da sam ostvaruje svoja prava. Za to u obzir dolazi na primjer mogućnost preinake tužbe, po potrebi prema odgovarajućoj uputi nadležnog suda, ako je to predviđeno nacionalnim pravom.
50.
U obzir dolazi i tumačenje tužbenog zahtjeva na način da je postupovni zahtjev za umanjenje bio sadržan u zahtjevu za raskid ugovora. Međutim, kod toga se ne radi o pitanju je li materijalno‑pravni zahtjev za umanjenje prema članku 3. stavku 5. prvoj alineji Direktive sadržan u zahtjevu za raskid ugovora prema članku 3. stavku 5. drugoj alineji Direktive. To bi bilo pitanje tumačenja prava Unije koje sud koji je uputio zahtjev nije postavio. Umjesto toga se radi o tome je li postupovnim zahtjevom za raskid ugovora podredno obuhvaćen zahtjev za umanjenje. Nacionalni sud, koji je jedini nadležan za tumačenje nacionalnog postupovnog prava, mora ocijeniti može li se postupovni zahtjev tako tumačiti s obzirom na Direktivu. Prema navodima španjolske vlade to ipak ne upućuje na to da se takvo tumačenje protivi španjolskom postupovnom pravu (
30
). Španjolska je vlada naime navela da odgovarajuće odredbe LEC‑a treba shvatiti na način da je i umanjenje obuhvaćeno zahtjevom za raskid ugovora.
51.
Daljnja mogućnost bilo bi tumačenje nacionalne odredbe kojom je uređeno proširenje pravomoćno presuđene stvari na način da se istu shvati usporedivo usko ili široko, kao što je to slučaj kod vezivanja suda konkretnim zahtjevom i kod načela podudarnosti.
52.
No, ako niti jedna od tih mjera ne dolazi u obzir, kao posljednje bi se sredstvo moglo razmotriti umanjenje po službenoj dužnosti. Naime, to postupanje nikako nije u suprotnosti s Direktivom. Iz njezinih uvodnih izjava 1. i 5. proizlazi prije da se visokom razinom zaštite potrošača, koju se njome želi postići, samo treba stvoriti minimalni standard potrošačkog prava. Stoga je člankom 8. stavkom 2. Direktive državama članicama prepušteno da usvoje ili zadrže na snazi i strože odredbe, kako bi zajamčile višu razinu zaštite potrošača (
31
). S Direktivom bi dakle bilo spojivo ako postupovni sustav države članice predviđa umanjenje po službenoj dužnosti, odnosno ako nacionalni sud na taj način primijeni nacionalno pravo.
53.
Neovisno o tome koju mjeru odabere nacionalni sud, moraju se u obzir uzeti dvije stvari: kao prvo, mjera se ne smije donijeti suprotno volji tužitelja. Pravo na djelotvornu pravnu zaštitu sadrži i ovlast da pojedinac ne ostvaruje svoja prava. Mora se stoga utvrditi konkretna volja potrošača. U ovom se slučaju to ne čini problematičnim jer S. Duarte želi ishoditi umanjenje cijene. Kao drugo, prava obrane protustranke ne mogu se zanemariti. Dakle, njoj se svakako mora dati barem mogućnost da se još jednom očituje o odnosnom pitanju odnosno da po potrebi sama još jednom postavi zahtjev.
Privremeni zaključak
54.
Zaključno se može reći da Direktiva ne sadrži obvezu umanjenja po službenoj dužnosti. Nacionalni sud mora ipak donijeti prikladne mjere koje potrošaču omogućuju da ispravi pogrešni tužbeni zahtjev, ako on svoja prava iz Direktive uopće ne može više ostvarivati na drugi način. Kod svih mjera, koje se donose, moraju se poštivati prava obrane druge stranke.
C – Neznatnost nedostatka
55.
Sud koji je uputio zahtjev utvrdio je da je raskid ugovora isključen zbog toga što se radi samo o neznatnu nedostatku na vozilu. To su utvrđenje neke stranke dovele u sumnju.
56.
Međutim, sud koji je uputio zahtjev nije pitao za tumačenje članka 3. stavka 6. Direktive koji sadrži pojam „neznatna neusklađenost”. Utvrđivanje činjeničnog stanja i odluka o tome koja će se pitanja uputiti Sudu stvar je jedino suda koji je uputio zahtjev.
57.
No, budući da je pitanje neznatnosti nedostatka pitanje tumačenja prava Unije, ipak si dopuštam upozoriti na sljedeće: do sada Sud još nije odlučivao o tumačenju pojma „neznatan” iz članka 3. stavka 6. Direktive. Drugi su europski sudovi, osobito najviši sudovi (
32
), u slučajevima koji izgledaju usporedivi odlučili da se prodor vode ne može smatrati neznatnim nedostatkom (
33
). Kod tih odluka nije bilo bitno to što se vozilo i dalje može upotrebljavati kao prijevozno sredstvo unatoč prodoru vode, čime je u zahtjevu za prethodnu odluku sud koji je uputio zahtjev obrazložio svoje utvrđenje. Stoga bi bilo svrhovito za ujednačenost prava Unije te zasigurno i poticajno za rješavanje spora koji je u tijeku pred njim da je Juzgado de Primera Instancia no 2 de Badajoz uputio Sudu i pitanje neznatnosti nedostatka i time tumačenja članka 3. stavka 6.
V – Zaključak
58.
Stoga zaključno predlažem Sudu da na prethodno pitanje odgovori kako slijedi:
Direktivu 1999/44 treba tumačiti na način da se njome zahtijeva da kada potrošač pred sudom isključivo traži raskid ugovora koji, međutim, nije dopušten jer je neusklađenost neznatna, nacionalni sud mora donijeti primjerenu mjeru kako bi se potrošaču omogućilo ostvarivanje njegovih prava iz Direktive. Na nacionalnom je sudu da odluči kojim se postupovnim mjerama to može postići. No, pri tome se moraju poštivati prava obrane druge stranke.
(
1
)	Izvorni jezik: njemački
(
2
)	Direktiva 1999/44/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 25. svibnja 1999. o određenim aspektima prodaje robe široke potrošnje i o jamstvima za takvu robu (SL L 171, str. 12.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 22., str. 17., u daljnjem tekstu: Direktiva 1999/44 ili Direktiva).
(
3
)	U pogledu druga dva zahtjeva za prethodnu odluku u vezi s Direktivom 1999/44 vidjeti presude od 16. lipnja 2011., Weber i Putz (C‑65/09 i C‑87/09, još neobjavljeno u Zborniku), i od 17. travnja 2008., Quelle (C‑404/06, Zb., str. I‑2685.).
(
4
)	BOE (Boletín Oficial del Estado) br. 165. od 11. srpnja 2003., str. 27160.
(
5
)	Iako je ovaj propis stavljen izvan snage na temelju Real Decreto Legislativo 1/2007 od 16. studenoga 2007. o potvrđivanju pročišćenog teksta Općeg zakona o zaštiti potrošača i korisnika i ostalih dopunskih zakona (BOE br. 287. od 30. studenoga 2007., str. 49181.), isti se primjenjuje u ovom slučaju jer je preinaka stupila na snagu tek 1. prosinca 2007., to jest nakon kupnje vozila.
(
6
)	Zakon br. 1/2000 o građanskom postupku od 7. siječnja 2000., BOE br. 7. od 8. siječnja 2000., str. 575.
(
7
)	Prema navodima u zahtjevu za prethodnu odluku automobil je od studenoga 2005. do srpnja 2008. bio barem pet puta na servisu.
(
8
)	Državno odvjetništvo.
(
9
)	Presuda od 8. rujna 2010., Winner Wetten (C‑409/06, Zb., str. I‑8015., t. 36.) i od 27. listopada 2009., ČEZ (C‑115/08, Zb., str. I‑10265., t. 57. i navedena sudska praksa).
(
10
)	Vidjeti članak 218. LEC‑a.
(
11
)	Vidjeti članak 216. LEC‑a.
(
12
)	Vidjeti o tome i presudu Suda od 17. travnja 2008., Quelle (navedena u bilješci 3., t. 36.).
(
13
)	To je drukčije, kao što mađarska vlada s pravom navodi, na primjer u slučaju Direktive Vijeća 93/13/EEZ od 5. travnja 1993. o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima (SL 1993, L 95, str. 29.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 12., str. 24.), koja u svojem članku 7. stavku 1. izričito predviđa da države članice moraju osigurati primjerena i djelotvorna sredstva za sprečavanje stalnog korištenja nepoštenih odredaba.
(
14
)	Vidjeti presude od 18. ožujka 2010., Alassini (C‑317/08 do C‑320/08, Zb., str. I‑2213., t. 47.), od 15. travnja 2008., Impact (C‑268/06, Zb., str. I‑2483, t. 44. i navedenu sudsku praksu), od 13. ožujka 2007., Unibet (C‑432/05, Zb., str. I‑2271., t. 39.), od 26. listopada 2006., Mostaza Claro (C‑168/05, Zb., str. I‑10421., t. 24.), od 16. prosinca 1976., Rewe (33/76, Zb., str. 1989., t. 5.) i od 16. prosinca 1976, Comet (45/76, Zb., str. I‑2043, t. 13.).
(
15
)	Vidjeti presude od 8. rujna 2011., Rosado Santana (C‑177/10, još neobjavljeno u Zborniku, t. 89.), od 6. listopada 2009., Asturcom Telecomunicaciones (C‑40/08, Zb., str. I‑9579., t. 38.), od 7. lipnja 2007., van der Weerd i dr. (C‑222/05 do C‑225/05, Zb., str. I‑4233., t. 28.), Mostaza Claro (navedena u bilješci 14., t. 24.), od 16. svibnja 2000., Preston i dr. (C‑78/98, Zb., str. I‑3201, t. 31.), i od 14. prosinca 1995., van Schijndel i van Veen (C‑430/93 i C‑431/93, Zb., str. I‑4705, t. 17.).
(
16
)	Vidjeti osobito presude Impact (navedena u bilješci 14., t. 44.), van der Weerd i dr. (navedena u bilješci 15., t. 28.), od 14. prosinca 1995., Peterbroeck (C‑312/93, Zb., str. I‑4599, t. 12.), i Rewe (navedena u bilješci 14., t. 5.).
(
17
)	Vidjeti presudu van Schijndel i van Veen (navedena u bilješci 15., t. 19.).
(
18
)	Vidjeti presudu van Schijndel i van Veen (navedena u bilješci 15., t. 19.).
(
19
)	Vidjeti presude Asturcom Telecomunicaciones (navedena u bilješci 15., t. 39.), od 3. rujna 2009., Fallimento Olimpiclub (C‑2/08, Zb., str. I‑7501, t. 27.), i Peterbroeck (navedena u bilješci 16., t. 14.).
(
20
)	Vidjeti u tom pogledu ponovno članak 216. LEC‑a, koji određuje da sudovi odlučuju na temelju iznesenih činjenica, dokaza i zahtjeva stranaka.
(
21
)	Vidjeti presude od 17. prosinca 2009., Martín Martín (C‑227/08, Zb., str. I‑11939, t. 20.), van der Weerd (navedena u bilješci 15., t. 35.) i van Schijndel i van Veen (navedena u bilješci 15., t. 21.).
(
22
)	Vidjeti presude van der Weerd (navedena u bilješci 15., t. 36. i 41.) i van Schijndel i van Veen (navedena u bilješci 15., t. 22.).
(
23
)	Vidjeti presude Impact (navedena u bilješci 14., t. 54.) i Unibet (navedena u bilješci 14., t. 44.).
(
24
)	Vidjeti presudu od 20. listopada 2011., Interedil (C‑396/09, još neobjavljena u Zborniku, t. 38.), i od 5. listopada 2010., Elchinov (C‑173/09, Zb., str. I‑8889., t. 31.).
(
25
)	Vidjeti članak 5. stavak 2. Direktive koji državama članicama dopušta da predvide da potrošač mora u roku od dva mjeseca od otkrivanja neusklađenosti obavijestiti trgovca da namjerava koristiti svoja prava iz Direktive.
(
26
)	Vidjeti osobito presude od 15. travnja 2010., Fritz (C‑215/08, Zb., str. I‑2497., t. 44.), i od 3. rujna 2009., Messner (C‑489/07, Zb., str. I‑7315, t. 25.), u kojima je Sud odlučio da ni zaštita potrošača ne predstavlja apsolutno načelo, a cilj odgovarajućih direktiva nije dodjela potrošaču prava koja prelaze ono što je nužno kako bi se postigli zadani ciljevi.
(
27
)	Navedena u bilješci 13.
(
28
)	Vidjeti presudu od 27. lipnja 2000., Océano Grupo Editorial (C‑240/98 do C‑244/98, Zb., str. I‑4941., t. 27. i 29.).
(
29
)	Vidjeti presudu Océano Grupo Editorial (navedena u bilješci 28., t. 26.).
(
30
)	U svojem očitovanju Komisija također zastupa ovo stajalište. Pri tome upućuje na presudu španjolskog Tribunal Suprema od 27. rujna 2011., STS 7744/2011, str. 14. i 15., u kojem je taj sud načelo podudarnosti iz članka 218. LEC‑a relativizirao u pogledu načela iura novit curia.
(
31
)	Vidjeti u tom smislu i uvodnu izjavu 24. Direktive.
(
32
)	Vidjeti na primjer presudu njemačkog Bundesgerichtshofa (Savezni vrhovni sud) od 5. studenoga 2008., VIII ZR 166/07.
(
33
)	Nema dovoljno podataka o točnom razmjeru nedostatka na vozilu S. Duarte, zbog čega se ovdje ne može ocijeniti jesu li činjenice o kojima je riječ u tim raznim predmetima stvarno usporedive. Međutim, to ne vrijedi za odnosnu pravnu argumentaciju u pogledu ocjene nedostatka.