62024CC0412
MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA
NICHOLASA EMILIOUA
od 27. studenoga 2025. (
1
)
Predmet C‑412/24
Fauré Le Page Maroquinier SAS,
Fauré Le Page Paris SAS
protiv
Goyard ST‑Honoré SAS
(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Cour de cassation (Kasacijski sud, Francuska))
„Zahtjev za prethodnu odluku – Žigovi – Direktiva 2008/95/EZ – Članak 3. – Razlozi za odbijanje registracije ili proglašavanje žiga ništavim – Članak 3. stavak 1. točka (g) – Zavaravajući žigovi – Žigovi u kojima se navodi godina – Luksuzni proizvodi od kože kao što su ručne torbe – Žigovi koji navodno dovode javnost u zabludu u vezi s godinom osnivanja njihova nositelja”
I. Uvod
1.
Ovaj zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 3. stavka 1. točke (g) Direktive 2008/95/EZ o usklađivanju zakonodavstava država članica o žigovima (
2
). Ta odredba zahtijeva da država članica odbije registraciju ili proglasi ništavim žigove „koji mogu javnost dovesti u zabludu, primjerice u odnosu na vrstu, kakvoću ili zemljopisno podrijetlo proizvoda ili usluga”.
2.
Zahtjev je upućen u okviru spora između triju francuskih društava koja proizvode i prodaju ručne torbe i druge proizvode od kože – Fauréa Le Page Maroquinier SAS i Fauréa Le Page Paris SAS (u daljnjem tekstu zajedno: Fauré Le Page), s jedne strane, i Goyarda ST‑Honoré SAS (u daljnjem tekstu: Goyard), s druge strane – koji se odnosi na valjanost dvaju polufigurativnih nacionalnih žigova u vlasništvu društva Fauré Le Page Paris koji sadržavaju godinu „1717.”.
3.
Prema mišljenju društva Goyard, sporni žigovi mogu javnost dovesti u zabludu u smislu članka 3. stavka 1. točke (g) Direktive 2008/95 i stoga ih treba proglasiti ništavima primjenom te odredbe. U tom pogledu ističe da uključivanje godine „1717.” u navedene žigove ostavlja dojam da je njihov nositelj osnovan 1717. i da se, slijedom toga, proizvodi na koje se ti žigovi odnose proizvode prema znanju i vještinama višestoljetnog društva te da imaju određenu kvalitetu. Međutim, to zapravo nije slučaj jer su društva Fauré Le Page Paris i Fauré Le Page Maroquinier osnovana tek 2009. odnosno 2011.
4.
Koliko mi je poznato, Sud je dosad donio samo jednu presudu o tumačenju ranije verzije te odredbe (
3
). Ovaj predmet pruža Sudu priliku da dodatno pojasni uvjete za njezinu primjenu.
II. Pravni okvir
A.
Pravo Unije
5.
Članak 3. Direktive 2008/95, naslovljen „Razlozi za odbijanje ili proglašavanje žiga ništavim”, određivao je:
„1.   Neće se registrirati ili, ako su registrirani, mogu se proglasiti ništavim:
(…)
(g) znakovi koji mogu javnost dovesti u zabludu, primjerice u odnosu na vrstu, kakvoću ili zemljopisno podrijetlo proizvoda ili usluga;
(...)”
B.
Francusko pravo
6.
U skladu s člankom L. 711‑3(c) Codea de la propriété intellectuelle (Zakonika o intelektualnom vlasništvu), u verziji koja se primjenjuje na činjenice u sporu, kao žig ili element žiga ne može se prihvatiti znak koji može dovesti javnost u zabludu, osobito u pogledu vrste, kakvoće ili zemljopisnog podrijetla proizvoda ili usluge.
III. Činjenice, nacionalni postupak i prethodna pitanja
7.
Do 1992. Saillard Paris Sàrl (u daljnjem tekstu: Saillard), francusko društvo, bio je jedini dioničar društva Maison Fauré Le Page, drugog francuskog društva čija je djelatnost bila nabava i prodaja oružja, streljiva i dodataka od kože u Parizu od 1716. Potonje društvo prestalo je postojati 27. studenoga 1992. i sva njegova imovina i obveze prenesene su na društvo Saillard.
8.
Društvo Fauré Le Page Paris, jedan od tužitelja u glavnom postupku, francusko je društvo upisano u registre du commerce et des sociétés (Sudski registar, Pariz) 14. listopada 2009. Ono je 29. listopada 2009. kupilo od društva Saillard francuski žig „Fauré Le Page” br. 134782 za označavanje, među ostalim, proizvoda „hladno oružje; vatreno oružje i njegovi dijelovi; streljivo i projektili; eksplozivi; platforme za ispaljivanje; čahure patrona; koža i umjetna koža; kovčezi i koferi”.
9.
Društvo Fauré Le Page Paris 17. lipnja 2011. podnijelo je prijave za registraciju francuskih žigova „Fauré Le Page Paris 1717” br. 3839809 i 3839811 za označavanje, među ostalim, „kože i umjetne kože; kovčega i kofera; putnih torbi; ručnih torbi”. Ti su žigovi potom registrirani.
10.
Fauré Le Page Marroquinier, drugi tužitelj u glavnom postupku, francusko je društvo koje je 2012. otvorilo dućan u Parizu (Francuska) za prodaju proizvoda označenih spornim žigovima. Od 2013. također upravlja prodajnim mjestom u velikoj francuskoj robnoj kući, gdje se takvi proizvodi također prodaju.
11.
Društvo Goyard podnijelo je 26. listopada 2012. tužbu protiv društva Fauré Le Page zahtijevajući, među ostalim, proglašenje spornih žigova ništavim zbog toga što mogu javnost dovesti u zabludu u smislu članka L. 711‑3(c) Zakonika o intelektualnom vlasništvu. Odlukom od 30. siječnja 2015. Tribunal de Grande Instance de Paris (Okružni sud, Pariz, Francuska) odbio je zahtjev društva Goyard u tom pogledu. Društvo Goyard žalilo se na tu odluku pred Courom d’appel de Paris (Žalbeni sud, Pariz, Francuska).
12.
Presudom od 4. listopada 2016. Cour d’appel de Paris (Žalbeni sud, Pariz) odbacio je žalbu društva Goyard u pogledu zavaravajuće prirode spornih žigova. Ta je odluka ukinuta presudom chambrea commerciale de la Cour de Cassation (trgovačko vijeće Kasacijskog suda, Francuska) od 27. lipnja 2018. s obrazloženjem da godinu „1717.” javnost ne tumači nužno na način da se odnosi na godinu osnivanja društva Fauré Le Page, nego na način da odgovara razdoblju u kojem je osnovano društvo Maison Fauré Le Page (čiji je pravni sljednik društvo Fauré Le Page).
13.
Nakon vraćanja predmeta nakon kasacijskog postupka, Cour d’appel de Paris (Žalbeni sud, Pariz) presudio je 23. studenoga 2021. da sporni žigovi mogu javnost dovesti u zabludu i da ih stoga treba proglasiti ništavima.
14.
Konkretno, taj je sud utvrdio da bi javnost elemente „Paris 1717” sadržane u spornim žigovima shvatila na način da upućuju na mjesto i godinu uspostavljanja djelatnosti društva Fauré Le Page i da bi javnost stoga bila navedena na zaključak o kontinuitetu poslovanja od 1717., kao i o prijenosu znanja i iskustva s izvornog društva Maison Fauré Le Page na društvo Fauré Le Page, dok to zapravo nije bio slučaj. Dodao je da potrošači koji kupuju luksuzne kožne proizvode često pridaju važnost povijesti i broju godina postojanja društva koje ih stavlja na tržište, kao jamstvu stručnog znanja povezanog s njihovom proizvodnjom i kvalitetom.
15.
Društvo Fauré Le Page podnijelo je žalbu protiv te presude Couru de cassation (Kasacijski sud, Francuska), sudu koji je uputio zahtjev u ovom predmetu.
16.
Pred tim sudom društvo Fauré Le Page ističe da, kako bi se moglo smatrati da žig može dovesti javnost u zabludu u smislu članka 3. stavka 1. točke (g) Direktive 2008/95, prosječni potrošač mora biti doveden u zabludu ne u pogledu obilježja nositelja žiga, nego u odnosu na obilježja proizvoda ili usluga koje on obuhvaća. Budući da sporni žigovi ne navode nikakvo posebno obilježje proizvoda koje označuju i u najboljem slučaju upućuju na to da ti proizvodi imaju određenu razinu kvalitete ili prestiža, za njih se ne može smatrati da ulaze u područje primjene te odredbe.
17.
Cour de cassation (Kasacijski sud) smatra da, iako se u članku 3. stavku 1. točki (g) Direktive 2008/95 navode različita obilježja proizvoda ili usluga u pogledu kojih žig može dovesti u zabludu, taj popis nije iscrpan. Stoga se ta odredba može primijeniti i u situaciji u kojoj žig nosi lažne informacije o nositelju žiga (kao u ovom slučaju broj godina tijekom kojih je djelovao u određenom sektoru) i u kojoj prosječni potrošač stoga smatra da proizvodi ili usluge imaju određenu razinu kvalitete ili ugleda.
18.
U tom pogledu podsjeća na to da se, u skladu sa sudskom praksom Suda (
4
), kvaliteta luksuznih proizvoda mora ocjenjivati ne samo s obzirom na njihova materijalna obilježja, već i uzimajući u obzir njihovu privlačnost i prestižni imidž koji im daju auru luksuza.
19.
Osim toga, smatra da se presuda u predmetu Emanuel, u kojoj je Sud naveo da žig ne može dovesti javnost u zabludu ako se navodno lažna informacija koju prenosi odnosi na društvo koje proizvodi proizvode, a ne na same proizvode, odnosi na drukčiju situaciju. Naime, u tom predmetu žig o kojem je riječ obuhvaćao je ime modnog dizajnera.
20.
Naposljetku, podsjeća na zaključke Coura d’appel de Paris (Žalbeni sud, Pariz), sažete u točki 14. ovog mišljenja.
21.
U tom kontekstu Cour de cassation (Kasacijski sud) smatra da rješenje spora u glavnom postupku ovisi o tome jesu li ta utvrđenja dovoljna da se sporni žigovi proglase ništavima na temelju članka 3. stavka 1. točke (g) Direktive 2008/95.
22.
U tom pogledu smatra da je najprije nužno utvrditi je li činjenica da se žigom priopćava pogrešna informacija o njegovu nositelju koja može utjecati na prosječnog potrošača proizvoda i usluga obuhvaćenih tim žigom dovoljna kako bi se zaključilo da on dovodi u zabludu ili se pogreška prosječnog potrošača treba odnositi na obilježja tih proizvoda ili usluga.
23.
Nadalje, u slučaju da se ta pogreška odnosi na obilježje proizvoda ili usluga obuhvaćenih žigom, Cour de cassation (Kasacijski sud) pita treba li, kako bi se žig mogao smatrati zavaravajućim, predstavljati dovoljno konkretnu oznaku mogućih obilježja tih proizvoda ili usluga.
24.
Naposljetku, u slučaju potvrdnog odgovora na to pitanje, taj se sud pita može li, osobito kad je riječ o luksuznim proizvodima, činjenica da žig svojem nositelju pridodaje značajno iskustvo ili znanje u proizvodnji proizvoda koje označava, predstavljati takvu dovoljno konkretnu oznaku.
25.
S obzirom na navedena razmatranja, Cour de Cassation (Kasacijski sud) odlučio je prekinuti postupak i Sudu uputiti sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Treba li članak 3. stavak 1. točku (g) Direktive [2008/95] tumačiti na način da navođenje izmišljene [godine] u žigu kojim se priopćuju lažne informacije o dugoj tradiciji, ozbiljnosti te znanju i iskustvu proizvođača proizvodâ, a time i o određenim nematerijalnim obilježjima navedenih proizvoda, omogućuje da se utvrdi postojanje stvarnog dovođenja u zabludu ili dovoljno velike vjerojatnosti dovođenja u zabludu potrošača?
2.
U slučaju niječnog odgovora na prvo pitanje, treba li taj članak tumačiti na način[:]
(a)
da se može smatrati da žig ne ispunjava očekivanja ako postoji rizik od toga da potrošač proizvoda i usluga koji su njime obuhvaćeni vjeruje da nositelj tog žiga ima stoljetnu tradiciju u proizvodnji tih proizvoda, što im daje prestižni imidž, iako to nije slučaj?
(b)
da je, kako bi se moglo utvrditi da postoji stvarno dovođenje u zabludu ili dovoljno velika vjerojatnost dovođenja u zabludu potrošača, o čemu ovisi utvrđenje činjenice da žig ispunjava očekivanja, nužno da žig predstavlja dovoljno specifično označavanje mogućih obilježja proizvoda i usluga za koje je registriran, tako da je dotični potrošač doveden u situaciju da vjeruje da proizvodi ili usluge imaju određena obilježja koja zapravo nemaju?”
26.
Zahtjev za prethodnu odluku od 5. lipnja 2024. zaprimljen je u tajništvu Suda 10. lipnja 2024. Pisana očitovanja podnijeli su društva Fauré Le Page, Goyard, Francuska Republika i Europska komisija. Iste zainteresirane stranke također su u pisanom obliku odgovorile na pitanja koja je postavio Sud. Rasprava nije održana.
IV. Analiza
27.
Svojim trima pitanjima, koja ću analizirati zajedno, Cour de cassation (Kasacijski sud) u biti pita o primjenjivosti razloga za ništavost iz članka 3. stavka 1. točke (g) Direktive 2008/95 na žig koji među svojim elementima sadržava godinu (u ovom slučaju 1717.). Taj se sud pita može li takvu godinu javnost shvatiti samo kao (pogrešnu) godinu osnivanja nositelja spornih žigova (u ovom slučaju društva Fauré Le Page Paris) ili također na način da prenosi (navodno netočnu) informaciju o obilježjima proizvoda obuhvaćenih tim žigovima, odnosno da su proizvedeni prema znanju i iskustvu višestoljetnog društva i da imaju određenu razinu kvalitete.
28.
Započet ću svoju analizu pojašnjenjem da se žig koji može javnost dovesti u zabludu u pogledu obilježja njegova nositelja ne može proglasiti ništavim na temelju te odredbe, osim ako se utvrdi da takav žig također dovodi u zabludu i u pogledu obilježja proizvoda ili usluga na koje se odnosi. Osim toga, žig mora predstavljati dovoljno konkretnu oznaku takvog obilježja. Objasnit ću razloge zbog kojih, prema mojem mišljenju, žig kao što su sporni žigovi ne ispunjava nijedan od tih uvjeta (A).
29.
Zatim ću objasniti da, čak i pod pretpostavkom da element žiga, kao što je godina „1717.”, može prenijeti informacije koje se odnose na posebno obilježje obuhvaćenih proizvoda ili usluga, svaku eventualnu netočnost te informacije i stoga zavaravajuću prirodu žiga treba ocijeniti samo s obzirom na obilježja proizvoda ili usluga kako proizlaze iz prijave za registraciju. Ta obilježja ne uključuju elemente koji nisu dio žiga, kao što je stvarna godinu kada je nositelj žiga osnovan (u ovom slučaju 2009.) (B).
30.
Naposljetku, objasnit ću da se rješenje koje predlažem Sudu ne protivi tomu da se žig koji sadržava upućivanje na (približnu) godinu kada je osnovan izvorni proizvođač proizvoda obuhvaćenih žigom (u ovom slučaju Maison Fauré Le Page), umjesto godine osnivanja njegova sadašnjeg nositelja (u ovom slučaju društva Fauré Le Page Paris), opozove – za razliku od proglašenja ništavim – na temelju druge odredbe Direktive 2008/95. Njime se ne isključuje ni korištenje drugih pravnih lijekova (C).
A.
Žig mora biti takve prirode da dovodi javnost u zabludu u odnosu na posebno obilježje proizvoda ili usluga koji su njime označeni
31.
Sve stranke i zainteresirane osobe, osim društva Goyard, smatraju da žig, kako bi se proglasio ništavim na temelju članka 3. stavka 1. točke (g) Direktive 2008/95, mora biti takve prirode da dovodi javnost u zabludu u pogledu obilježja proizvoda ili usluga koje označava.
32.
Društvo Goyard pak tvrdi da, iako se u toj odredbi izričito navodi da se zavaravajuća priroda žiga može odnositi na „prirodu, kakvoću ili zemljopisno podrijetlo proizvoda ili usluge”, to nabrajanje nije iscrpno (jer mu prethodi izraz „na primjer”). Stoga se žig koji može dovesti javnost u zabludu samo u odnosu na određeno obilježje svojeg nositelja (ili poduzetnika koji proizvodi proizvode koje označava), kao što je godina njegova osnivanja, također može proglasiti ništavim u skladu s člankom 3. stavkom 1. točkom (g) Direktive 2008/95, a da pritom nije potrebno utvrditi da se informacija koja se prenosi žigom odnosi na bilo koje posebno obilježje proizvoda ili usluga koje označava (
5
).
33.
Ne slažem se s tim stajalištem. Najprije ističem da su svi primjeri navedeni u toj odredbi („priroda, kakvoća ili zemljopisno podrijetlo”) izričito određeni kao obilježja proizvoda ili usluga obuhvaćenih žigom. Na temelju toga francuska vlada smatra da izraz „na primjer” upotrijebljen u članku 3. stavku 1. točki (g) Direktive 2008/95 upućuje na to da je zakonodavac Unije namjeravao ostaviti otvorenim popis obilježja proizvoda ili usluga za koje žig može biti zavaravajući, a ne dopustiti da se zavaravajuća priroda žiga može utvrditi samo s obzirom na obilježja njegova nositelja.
34.
Sudska praksa Suda podupire to tumačenje. U presudi Emanuel (
6
), Sud je presudio da se žigu koji odgovara imenu dizajnera i prvog proizvođača proizvoda zaštićenih tim žigom, koji više ne sudjeluje u njihovoj proizvodnji, ne može, samo zbog tog razloga, odbiti registracija jer bi mogao dovesti javnost u zabludu. Ta presuda daje naslutiti da članak 3. stavak 1. točka (g) Direktive 2008/95 nije bio namijenjen da se primjenjuje na žigove koji samo mogu javnost dovesti u zabludu u pogledu obilježja njihova nositelja, kao što je identitet te osobe (kao u presudi u predmetu Emanuel) ili godina osnivanja (kao što je to navodno slučaj u ovom predmetu).
35.
Osim toga, primjeri iz sudske prakse Općeg suda o tumačenju članka 7. stavka 1. točke (g) Uredbe (EZ) br. 207/2009 (
7
) (koja se primjenjivala na žigove EU‑a, ali čiji je tekst istovjetan onomu članka 3. stavka 1. točke (g) Direktive 2008/95) pokazuju da se ocjena je li žig „takve prirode da dovodi javnost u zabludu” uvijek provodi s obzirom na obilježja proizvoda ili usluga obuhvaćenih žigom.
36.
Konkretno, Opći sud utvrdio je da je verbalni žig Europske unije BIO‑INSECT Shocker mogao dovesti relevantnu javnost u zabludu jer ga ona percipira na način da označava ekološke proizvode ili proizvode povezane s poštovanjem okoliša, iako je stvarno bio registriran za biocidne proizvode (
8
). Taj je sud također presudio da je registracija znaka CAFFÈ NERO kao verbalnog žiga Europske unije pravilno odbijena jer su potrošači mogli vjerovati da su neki od proizvoda na koje se odnosi prijava za registraciju, odnosno čaj, kakao i pripravci na bazi kakaa te nadomjesci kave, crna kava ili sadržavaju crnu kavu, dok to zapravo nije bio slučaj (
9
).
37.
Općenitije, Opći sud presudio je da je za potrebe primjene članka 7. stavka 1. točke (g) Uredbe br. 207/2009 potrebno utvrditi je li na datum podnošenja prijave za registraciju žiga postojala nedosljednost između informacija koje je prenio sporni žig i obilježja proizvoda navedenih u toj prijavi (
10
). U istom smislu, taj je sud istaknuo da „žig dovodi potrošača o kojem je riječ u zabludu tek kada je taj potrošač doveden u situaciju da vjeruje da proizvodi ili usluge imaju određena obilježja koja zapravo nemaju” (
11
), potvrdivši tako da se ocjena na temelju te odredbe mora usredotočiti na percepciju relevantne javnosti u odnosu na same proizvode ili usluge.
38.
Na temelju kontekstualnog i teleološkog tumačenja članka 3. stavka 1. točke (g) Direktive 2008/95 može se još zaključiti da je, kako bi se žig proglasio ništavim na temelju te odredbe, potrebno da on dovodi u zabludu u pogledu obilježja proizvoda ili usluga obuhvaćenih žigom (a ne samo u pogledu njegova nositelja).
39.
Kao prvo, članak 13. Direktive 2008/95 propisuje da „kada razlozi za odbijanje registracije ili opoziv ili proglašavanje žiga ništavim postoje u odnosu na samo neke proizvode ili usluge na koje se taj žig primjenjuje ili za koje je registriran, odbijanje registracije ili opoziv ili proglašavanje žiga ništavim obuhvaća isključivo te proizvode i usluge”. Kao što to ističe društvo Fauré Le Page, s obzirom na to da ta odredba pretpostavlja da žig može biti zavaravajući u odnosu na obilježje samo jednog dijela proizvoda ili usluga na koje se odnosi, njome se potvrđuje da se ocjena razloga za ništavost iz članka 3. stavka 1. točke (g) Direktive uvijek mora provoditi za te proizvode ili usluge.
40.
S druge strane, tumačenje koje predlažem Sudu u skladu je s tekstom članka 2. Direktive 2008/95, kojim se predviđa da samo znakovi koji su prikladni za razlikovanje proizvoda ili usluga (
12
) jednog poduzetnika od proizvoda ili usluga drugog poduzetnika mogu predstavljati „žig”. U okviru primjene članka 7. stavka 1. točke (g) Uredbe br. 207/2009 Opći je sud smatrao da je osnovna funkcija žiga jamčiti potrošaču ili krajnjem korisniku istovjetnost podrijetla označenih proizvoda ili usluga te mu omogućiti da bez mogućnosti zabune razlikuje te proizvode ili usluge od onih drugog podrijetla. Ocjena na temelju te odredbe stoga se ne može proširiti izvan predmetnih proizvoda i usluga, s jedne strane, i percepcije žiga od strane relevantne javnosti, s druge strane (
13
). Čini mi se očitim da se članak 3. stavak 1. točka (g) Direktive 2008/95 temelji na istoj logici.
41.
S obzirom na prethodno navedeno, smatram da se žig koji može javnost dovesti u zabludu samo u pogledu obilježja njegova nositelja, kao što je godina njegova osnivanja, a ne s obzirom na obilježje proizvoda ili usluga na koje se odnosi, ne može proglasiti ništavim na temelju te odredbe.
42.
Iz toga slijedi da u ovom slučaju sama činjenica da sporni žigovi mogu javnost dovesti u zabludu u pogledu godine osnivanja njihova nositelja ne bi bila dovoljna da se utvrdi ništavost na temelju članka 3. stavka 1. točke (g) Direktive 2008/95. Kao što to ističe francuska vlada, ta godina sama po sebi ne dovodi ni do kakve informacije o proizvodima ili uslugama obuhvaćenima tim žigovima.
43.
S obzirom na navedeno, točno je, kao što to ističe sam sud koji je uputio zahtjev, da javnost može uključivanje godine osnivanja nositelja žiga u žig percipirati, posebno ako je ta godina osobito stara, kao naznaku da su proizvodi ili usluge obuhvaćeni žigom proizvedeni ili isporučeni prema posebnom znanju i iskustvu te da imaju određenu razinu kvalitete ili prestiža.
44.
Međutim, u tom pogledu podsjećam na to da kako bi se žig proglasio ništavim na temelju članka 3. stavka 1. točke (g) Direktive 2008/95, mora biti takve prirode da dovodi javnost u zabludu u pogledu obilježja proizvoda ili usluga koje označava, ali također mora predstavljati dovoljno specifičnu oznaku takvog obilježja. Naime, prema ustaljenoj sudskoj praksi Općeg suda – koju, prema mojem mišljenju, Sud treba potvrditi – kada žig ne prenosi dovoljno preciznu i jasnu poruku o zaštićenim proizvodima i uslugama ili njihovim obilježjima, nego samo podsjeća na njih, ne može doći do zablude u pogledu tih proizvoda i usluga (
14
).
45.
Prema mojem mišljenju, uključivanje samo godine u žig – bez jasnog navoda da ona (navodno) odgovara godini osnivanja nositelja žiga – samo po sebi ne predstavlja takvu dovoljno preciznu oznaku.
46.
Naime, budući da ne postoji nikakvo dodatno pojašnjenje, javnost takvu godinu može shvatiti kao godinu osnivanja društva koje trenutno proizvodi ili prodaje proizvode ili pruža usluge obuhvaćene žigom, koje može biti pravna ili fizička osoba različita od nositelja žiga, ili kao godinu na koju je osnovano (ili drugu važnu godinu u povijesti) društvo koje je prvotno proizvelo te proizvode ili pružalo te usluge i koje je zatim prenijelo svoju imovinu na drugi subjekt. Ako se u ovom slučaju prihvati potonje tumačenje – podložno ocjeni suda koji je uputio zahtjev – smatram da se za sporne žigove teško može smatrati da mogu dovesti javnost u zabludu jer je Maison Fauré Le Page, izvorni proizvođač proizvoda koje je stavljalo na tržište društvo Fauré Le Page, postojao 1717. (budući da je osnovan prethodne godine, 1716.).
47.
Osim toga, za godinu kao „1717.”, uključenu u žig, također bi se moglo smatrati da se odnosi na godinu kada se dizajn proizvoda zaštićenih žigom prvi put pojavio, ili na godinu stavljanja na tržište prvog modela ili prve verzije tih proizvoda. Također se može tumačiti kao godina prvog razvoja znanja i iskustva ili tehnike primijenjene u proizvodnji proizvoda ili, kao što to ističe Komisija, kao isključivo izmišljena ili fiktivna godina koja ne potvrđuje ni znanje ili iskustvo poduzeća koje proizvodi proizvode ni kvalitetu tih proizvoda.
48.
Prema mojem mišljenju, formulacija pitanja koja je uputio Cour de cassation (Kasacijski sud) potvrđuje tu dvosmislenost. Taj sud ističe da se za element „1717” spornih žigova može smatrati, s jedne strane, da prenosi lažne informacije o „starosti, pouzdanosti i stručnom znanju proizvođača proizvoda” i, s druge strane, da upućuje na to da nositelj tih žigova dotične proizvode proizvodi već stoljećima, čime im daje prestižan imidž. Činjenica da Cour de cassation (Kasacijski sud) razmatra ta višestruka i, u određenoj mjeri, nejasna tumačenja elementa „1717” potvrđuje, prema mojem mišljenju, da sporni žigovi ne predstavljaju dovoljno konkretnu oznaku obilježja proizvoda na koje se odnose. Ocjena bi mogla biti drukčija ako bi, umjesto tog elementa, žigovi sadržavali preciznije pojmove kao što su „Ručna izrada od 1717.” ili „Proizvodna tehnika koja se primjenjuje od 1717.”. Međutim, to nije slučaj u ovom predmetu.
B.
Ocjena u skladu s člankom 3. stavkom 1. točkom (g) mora se temeljiti samo na žigu i popisu obuhvaćenih proizvoda ili usluga
49.
U ovom dijelu ću objasniti da – čak i pod pretpostavkom da element žiga, kao što je godina „1717.”, može prenijeti informacije koje se odnose na posebno obilježje obuhvaćenih proizvoda ili usluga, na primjer navodeći da se ti proizvodi proizvode u skladu sa znanjem i iskustvom višestoljetnog poduzetnika i da imaju određenu razinu kvalitete – netočnost te informacije i stoga moguće zavaravajuću prirodu žiga može se u svakom slučaju ocijeniti samo s obzirom na obilježja proizvoda ili usluga kako proizlaze iz prijave za registraciju. Takva obilježja ne uključuju godinu kada je nositelj žiga stvarno osnovan (u ovom slučaju, 2009.).
50.
U tom kontekstu podsjećam na to da sam u svojem mišljenju u PMJC‑u, (
15
) objasnio da je Sud već presudio da „kako bi se moglo utvrditi da je prilikom registracije postojao razlog za odbijanje koji se odnosi na vjerojatnost dovođenja u zabludu, potrebno utvrditi da je znak prijavljen radi registracije žiga sam po sebi stvorio tu vjerojatnost” (
16
). Kao što to tvrde društvo Fauré Le Page, francuska vlada i Komisija, razlog za ništavost iz članka 3. stavka 1. točke (g) Direktive 2008/95 zahtijeva da se utvrdi da je u trenutku podnošenja prijave za registraciju žig bio sam po sebi zavaravajuć (
17
), u smislu da bi javnost iz njega izvela informaciju koja je nužno netočna u odnosu na proizvode ili usluge navedene u toj prijavi. Drugim riječima, potrebno je da je ab initio (
18
) postojala nedosljednost između informacija koje se prenose žigom i obilježja proizvoda ili usluga navedenih u toj prijavi za registraciju (
19
).
51.
Iz toga slijedi da se sve posebne okolnosti koje ne proizlaze iz samog žiga ili popisa proizvoda i usluga obuhvaćenih tim žigom, kako je prikazan u trenutku podnošenja prijave, ne bi trebale uzeti u obzir u okviru ocjene zavaravajuće prirode u skladu s člankom 3. stavkom 1. točkom (g) Direktive 2008/95 (
20
).
52.
U ovom slučaju ne postoji proturječje između informacija koje se prenose žigom i obilježja proizvoda ili usluga koja se mogu izvesti iz prijave za registraciju. Naime, ništa u popisu proizvoda iz te prijave, to jest „koža i umjetna koža; kovčezi i koferi; putne torbe; ručne torbe” ne može proturječiti informaciji koja je navodno prenesena spornim žigovima, to jest da se proizvodi obuhvaćeni tim žigovima proizvode prema znanju i iskustvu višestoljetnog društva i da imaju određenu razinu kvalitete. Činjenica da su društva Fauré Le Page Paris i Fauré Le Page Maroquinier osnovani tek 2009. odnosno 2011. ne može se uzeti u obzir jer se, kao što sam to objasnio, te informacije ne nalaze ni u samim spornim žigovima ni na popisu proizvoda ili usluga koje označavaju.
53.
Međutim, društvo Goyard tvrdi da, među različitim primjerima navedenima u članku 3. stavku 1. točki (g) Direktive 2008/95 i navedenima u točki 31. ovog mišljenja, primjer „zemljopisnog podrijetla” pretpostavlja uzimanje u obzir okolnosti koje se odnose na mjesto proizvodnje predmetnih proizvoda ili usluga, koje su izvan samog žiga ili popisa proizvoda ili usluga obuhvaćenih tim žigom. Prema mišljenju društva Goyard, iz toga slijedi da se elementi poput, u ovom slučaju, činjenice da su društva Fauré Le Page Paris i Fauré Le Page Maroquinier osnovana 2009. odnosno 2011., a koji se ne nalaze ni u samom žigu ni na popisu proizvoda ili usluga koje označava, također mogu uzeti u obzir za utvrđivanje ništavosti žiga na temelju članka 1. točke (g) Direktive 2008/95.
54.
Ne slažem se ni s tom tvrdnjom. Kao prvo, priznajem da ne postoje primjeri u sudskoj praksi Suda, a uostalom ni u sudskoj praksi Općeg suda, u kojima je stvarno utvrđeno da žig može dovesti javnost u zabludu u smislu te odredbe ili članka 7. stavka 1. točke (g) Uredbe br. 207/2009 (koja je, kao što sam to već objasnio u točki 35. ovog mišljenja, sastavljena na istovjetan način kao članak 3. stavak 1. točka (g) Direktive 2008/95) u pogledu „zemljopisnog podrijetla” proizvoda ili usluga na koje se odnosi.
55.
Međutim, čini mi se da je Opći sud u okviru primjene članka 7. stavka 1. točke (g) Uredbe br. 207/2009 široko tumačio pojam „zemljopisno podrijetlo”, pri čemu ga je protumačio na način da se odnosi na mjesto podrijetla proizvoda ili usluga – na primjer stara farma – koje ne mora nužno biti posebna zemljopisna lokacija (
21
).
56.
Na temelju toga mogu lako zamisliti, primjerice, da se žig koji sadržava riječi „Iz šume” može proglasiti ništavim na temelju članka 3. stavka 1. točke (g) Direktive 2008/95 za proizvode koji bi u prijavi za registraciju bili opisani kao „namještaj izrađen od materijala koji oponaša drvo (kao što je plastika)”, uz obrazloženje da takav žig može dovesti javnost u zabludu ne samo u pogledu sastava, nego i u pogledu mjesta podrijetla predmetnih proizvoda. Takva ocjena može se provesti a da nije potrebno uzeti u obzir druge elemente osim samog žiga ili popisa njime obuhvaćenih proizvoda ili usluga.
57.
Stoga mi nije uvjerljiv argument društva Goyard prema kojem upućivanje na „zemljopisno podrijetlo” proizvoda ili usluga u toj odredbi nužno podrazumijeva da se obavezno moraju uzeti u obzir vanjski elementi (
22
).
58.
S obzirom na ta razmatranja, smatram da se u ovom slučaju činjenica da su društva Fauré Le Page Paris i Fauré Le Page Marroquinier osnovana 2009. odnosno 2011. ne može uzeti u obzir kako bi se utvrdilo da sporni žigovi mogu javnost dovesti u zabludu i da ih stoga treba proglasiti ništavima na temelju članka 3. stavka 1. točke (g) Direktive 2008/95. Na temelju toga i ne dovodeći u pitanje utvrđenja suda koji je uputio zahtjev, ne vidim kako bi se razlog za ništavost iz te odredbe mogao primijeniti na te žigove.
C.
Zaključne napomene: razlika između ništavosti i opoziva i drugih pravnih lijekova
59.
Kao što sam to već objasnio u uvodnom dijelu, glavni argument društva Goyard u odnosu na sporne žigove jest da oni sadržavaju element – godinu 1717. – koja bi javnosti mogla ostaviti (pogrešan) dojam da izvorni proizvođač proizvoda obuhvaćenih žigom (Maison Fauré Le Page, osnovan 1716.) i dalje sudjeluje u njihovoj proizvodnji, dok je trenutni vlasnik (Fauré Le Page Paris) osnovan 2009.
60.
Kako bih dopunio svoju ocjenu, dodao bih da proglašavanje ništavim žiga kao što su sporni žigovi na temelju članka 3. stavka 1. točke (g) Direktive 2008/95 samo zbog tog razloga, bilo bi, prema mojem mišljenju, protivno temeljnom načelu da žigovi predstavljaju samostalne predmete komercijalnih transakcija. Vlasništvo nad njima može se prenijeti s jedne osobe ili poduzeća na drugo, a da takav prijenos ne čini sam žig ništavnim. To je, u biti, ono što je Sud utvrdio u presudi u predmetu Emanuel u odnosu na žig koji nosi ime izvornog dizajnera predmetnih odjevnih predmeta, koji više nije bio uključen u njihovu proizvodnju (
23
).
61.
Iz zahtjeva za prethodnu odluku shvaćam da je društvo Fauré Le Page zakonito steklo francuski žig „Fauré Le Page” od društva Saillard, koje je samo bilo jedini dioničar originalnog Maisona Fauré Le Page, od kojeg je zatim steklo svu imovinu. Slažem se i s mišljenjem društva Fauré Le Page da javnost zna da žigovi, osobito oni registrirani za luksuzne proizvode, kao što je to ovdje slučaj, često upućuju na godinu osnivanja izvornog ili prvog proizvođača, čak i ako taj proizvođač više nije odgovoran za proizvodnju proizvoda. To je prirodna posljedica činjenice da višestoljetni poduzetnici tijekom vremena rijetko ostaju nepromijenjeni te se u praksi suočavaju s različitim transakcijama – prodajom, otkupom, restrukturiranjem i licenciranjem žigova. Očito je da takvi postupci sami po sebi ne mogu automatski dovesti do ništavosti žigova ako oni sadržavaju elemente koji se odnose na njihova ranijeg ili prvotnog nositelja.
62.
S obzirom na navedeno, rješenje koje predlažem Sudu da usvoji ne isključuje, prema mojem mišljenju, mogućnost opoziva takvih žigova ako okolnosti koje se odnose na njihovu uporabu nakon registracije pokazuju da izvorni proizvođač (ili raniji ili prvotni nositelj žiga) više ne sudjeluje u proizvodnji proizvoda ili pružanju usluga obuhvaćenih žigom i da stoga žig može javnost dovesti u zabludu o jednom od obilježja tih proizvoda ili usluga.
63.
U tom pogledu podsjećam na to da sam, u svojem mišljenju u predmetu PMJC (
24
), pojasnio razliku između članka 3. stavka 1. točke (g) Direktive 2008/95, koji se odnosi na ništavost, odnosno pitanje je li žig uopće trebao biti registriran, i članka 12. stavka 2. točke (b) iste direktive, koji se odnosi na opoziv, odnosno treba li žig koji je valjano registriran ipak opozvati jer više ne ispunjava uvjete za registraciju. Kao što sam već naveo, u skladu s prvom odredbom, elementi koji se ne nalaze u samom žigu ili na popisu proizvoda ili usluga iz prijave za registraciju ne mogu se uzeti u obzir. S druge strane, članak 12. stavak 2. točka (b) Direktive 2008/95 propisuje da se žig može opozvati ako nakon datuma registracije, „zbog uporabe od strane nositelja žiga ili uz njegovo odobrenje, a u odnosu na proizvode ili usluge za koje je registriran, može javnost dovesti u zabludu, posebno u pogledu vrste, kakvoće ili zemljopisnog podrijetla tih proizvoda ili usluga” (
25
). Stoga se u skladu s tom odredbom u obzir mogu uzeti vanjski elementi koji se odnose na način na koji se žig upotrebljavao od registracije.
64.
Iz toga slijedi da, ako se žig koji sadržava elemente koji se odnose na njegova ranijeg ili prvotnog nositelja, ili na izvornog proizvođača proizvoda ili pružatelja usluga koje obuhvaća, ne bi mogao proglasiti ništavim na temelju članka 3. stavka 1. točke (g) Direktive 2008/95, on bi ipak mogao biti opozvan na temelju članka 12. stavka 2. točke (b) te direktive ako se dokaže, primjerice, da se nakon registracije žig upotrebljavao za proizvode čija proizvodnja nije ni u kakvoj vezi s tim izvornim proizvođačem. Podsjećam na to da je to u biti zaključak do kojeg sam došao u svojem mišljenju u predmetu PMJC u kojem sam Sudu predložio da spomenutu odredbu tumači na način da ne isključuje opoziv žiga koji se sastoji od prezimena dizajnera zbog njegove uporabe, nakon prijenosa, na način da navede javnost da stvarno vjeruje u to da dizajner i dalje sudjeluje u stvaranju proizvoda zaštićenih tim žigom, iako to više nije slučaj.
65.
Naposlijetku, primjećujem da uvodna izjava 7. Direktive 2008/95 propisuje da direktiva „ne bi trebala isključiti primjenu odredbi prava država članica, koje nije pravo o žigu, kao što su odredbe o nepoštenom tržišnom natjecanju, građanskoj odgovornosti ili zaštiti potrošača, na žigove”. Kao što je to Sud objasnio u presudi u predmetu Emanuel (
26
), uključivanje „netočnih” informacija u žig u određenim okolnostima može predstavljati „prijevarno” postupanje – u svrhu utvrđivanja građanskopravne odgovornosti – čak i ako ne predstavlja dovođenje u zabludu u smislu članka 3. stavka 1. točke (g) te direktive. To bi osobito mogao biti slučaj kada se nositelj žiga predstavlja relevantnoj javnosti kao pravni ili gospodarski sljednik nositelja ranijeg sličnog žiga, a da pritom ne postoji odnos kontinuiteta ili sljedništva između njih.
66.
Takva okolnost, ako je već postojala u trenutku registracije žiga, također bi se mogla uzeti u obzir kako bi se žig proglasio ništavim na temelju drugog razloga iz članka 3. stavka 2. Direktive 2008/95, odnosno njezina članka 3. stavka 2. točke (d), koji se odnosi na prijave podnesene u zloj vjeri (
27
).
67.
Međutim, uspjeh takvog podrednog zahtjeva ovisio bi o tome može li se utvrditi da je nositelj žiga, u ovom slučaju društvo Fauré Le Page, namjerno pokušao stvoriti pogrešan dojam kontinuiteta ili sljedništva. Čini mi se da to ovdje nije slučaj, podložno ocjeni suda koji je uputio zahtjev, s obzirom na to da je, kao što sam to već istaknuo u točki 60. ovog mišljenja, društvo Fauré Le Page Paris zakonito steklo francuski žig „Fauré Le Page” od društva Saillard, koje je samo bilo jedini dioničar originalnog Maisona Fauré Le Page, od kojeg je zatim steklo svu imovinu.
V. Zaključak
68.
S obzirom na sva prethodna razmatranja predlažem Sudu da na prethodna pitanja koja je uputio Cour de cassation (Kasacijski sud, Francuska) odgovori na sljedeći način:
Članak 3. stavak 1. točku (g) Direktive 2008/95/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 22. listopada 2008. o usklađivanju zakonodavstava država članica o žigovima
treba tumačiti na način da uključivanje u žig godine koju javnost može razumjeti na način da označava godinu osnivanja nositelja žiga, iako to nije slučaj, ne može samo po sebi dovesti do ništavosti tog žiga. Kako bi se žig proglasio ništavim na temelju te odredbe, on mora biti takve prirode da dovodi javnost u zabludu u pogledu obilježja proizvoda ili usluga koje označava i mora predstavljati dovoljno konkretnu oznaku tog obilježja. Osim toga, pri ocjeni na temelju članka 3. stavka 1. točke (g) te Direktive, ne bi trebalo uzeti u obzir sve okolnosti – poput stvarne godine osnivanja sadašnjeg nositelja žiga – koje nisu povezane sa samim žigom ili popisom proizvoda i usluga obuhvaćenih tim žigom, kako je podnesen u trenutku podnošenja prijave za registraciju.
(
1
)	Izvorni jezik: engleski
(
2
)	Direktiva Europskog parlamenta i Vijeća od 22. listopada 2008. (SL 2008., L 299, str. 25.). Ta direktiva više nije na snazi i zamijenjena je Direktivom (EU) 2015/2436 Europskog parlamenta i Vijeća od 16. prosinca 2015. o usklađivanju zakonodavstava država članica o žigovima (SL 2015., L 336, str. 1. i ispravak SL 2016., L 110, str. 5.). Ipak, Direktiva 2008/95 primjenjiva je ratione temporis na glavni postupak.
(
3
)	Vidjeti presudu od 30. ožujka 2006., Emanuel (C‑259/04, u daljnjem tekstu: presuda u predmetu Emanuel, EU:C:2006:215). U toj presudi Sud je tumačio članak 3. stavak 1. točku (g) Prve direktive Vijeća 89/104/EEZ od 21. prosinca 1988. o usklađivanju zakonodavstava država članica o žigovima (SL 1989., L 40, str. 1.). Tekst te odredbe je, u biti, istovjetan tekstu članka 3. stavka 1. točke (g) Direktive 2008/95, njezina pravnog sljednika. Stoga se tumačenje dano u toj presudi može primijeniti na tu odredbu.
(
4
)	Vidjeti presudu od 23. travnja 2009., Copad (C‑59/08, EU:C:2009:260). Ta se presuda odnosila na to može li nositelj žiga od stjecatelja licencije tražiti naknadu štete nastale kvaliteti robe.
(
5
)	Usput ističem da argumentacija društva Goyard u tom pogledu nije u potpunosti dosljedna. S jedne strane, tvrdi, kao što sam to upravo objasnio, da iz teksta članka 3. stavka 1. točke (g) Direktive 2008/95 proizlazi da se relevantno obilježje ne mora nužno odnositi na proizvode obuhvaćene tim žigom i može se odnositi, primjerice, na proizvođača tih proizvoda. S druge strane, u odgovoru na pitanje Suda čini se da smatra da (netočna) informacija koju žig pruža o tom proizvođaču nužno mora navesti javnost da pretpostavi da proizvodi imaju određena obilježja koja zapravo nemaju.
(
6
)	Točka 51.
(
7
)	Uredba od 26. veljače 2009. o žigu Zajednice (SL 2009., L 78, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 226.), koja se primjenjivala prije stupanja na snagu Uredbe (EU) 2017/1001 Europskog parlamenta i Vijeća od 14. lipnja 2017. o žigu Europske unije (SL 2017., L 154, str. 1.). Tekst članka 7. stavka 1. točke (g) te uredbe istovjetan je tekstu članka 7. stavka 1. točke (g) Uredbe br. 207/2009.
(
8
)	Vidjeti presudu od 13. svibnja 2020., SolNova/EUIPO – Canina Pharma (BIO‑INSECT Shocker) (T‑86/19, EU:T:2020:199).
(
9
)	Vidjeti presudu od 27. listopada 2016., Caffè Nero Group/EUIPO (CAFFÈ NERO) (T‑29/16, neobjavljena, EU:T:2016:635). Vidjeti također presude od 26. listopada 2017., Alpirsbacher Klosterbräu Glauner/EUIPO (Klosterstoff) (T‑844/16, EU:T:2017:759), u kojima je Opći sud potvrdio odluku o odbijanju registracije znaka Klosterstoff jer je žig za koji je podnesena prijava mogao dovesti relevantnu javnost u zabludu u pogledu proizvoda „bezalkoholna pića, osobito bezalkoholno pivo” i od 29. studenoga 2023., Myforest Foods/EUIPO (MYBACON) (T‑107/23, neobjavljena, EU:T:2023:769), u kojoj je smatrao da registraciju znaka MY BACON kao verbalnog žiga Europske unije treba odbiti jer je mogao javnost dovesti u zabludu u pogledu prirode predmetne hrane, koja je bila zamjena za meso na bazi gljiva; zamjena za meso; pripremljena jela sastavljena uglavnom od zamjena za meso, uključujući zamjene za meso na bazi gljiva”.
(
10
)	Presuda od 29. lipnja 2022., Hijos de Moisés Rodríguez González/EUIPO – Irska i Ornua (La Irlandesa 1943) (T‑306/20, EU:T:2022:404). Naknadno istaknuto
(
11
)	Vidjeti presudu od 29. studenoga 2018., Khadi and Village Industries Commission/EUIPO – BNP Best Natural Products (Khadi Ayurveda) (T‑683/17, neobjavljena, EU:T:2018:860, t. 53. i navedena sudska praksa). Naknadno istaknuto
(
12
)	Naknadno istaknuto
(
13
)	Vidjeti presudu od 22. ožujka 2018., Safe Skies/EUIPO – Travel Sentry (TSA LOCK) (T‑60/17, neobjavljena, EU:T:2018:164, t. 62. i 63. i navedena sudska praksa). Vidjeti također presudu od 2. travnja 2025., Giuliani/EUIPO – H&H (Swisse) (T‑442/23, neobjavljena, EU:T:2025:354, t. 100. i navedena sudska praksa).
(
14
)	Vidjeti po analogiji sudsku praksu koja se odnosi na članak 7. stavak 1. točku (g) Uredbe br. 207/2009, osobito presudu od 27. lipnja 2017., Aldi Einkauf/EUIPO – Fratelli Polli (ANTICO CASALE) (T‑327/16, neobjavljena, EU:T:2017:439, t. 51. i navedena sudska praksa). Kao što je to Ured Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO) objasnio u svojim smjernicama, relevantna javnost mora prepoznati da znak prenosi posebnu, jasnu i nedvosmislenu poruku o prirodi, kakvoći ili zemljopisnom podrijetlu (ili drugom obilježju) proizvoda i usluga, formuliranu na način da uporaba koja ne dovodi u zabludu nije moguća (vidjeti https://guidelines.euipo.europa.eu/2302857/2227837/smjernice‑o-žigovima/2-test‑za‑dovođenje‑u-zabludu).
(
15
)	C‑168/24, EU:C:2025:221 (moje mišljenje u predmetu PMJC). Vidjeti točke 41. do 46. tog mišljenja.
(
16
)	Vidjeti presudu od 8. lipnja 2017., W. F.Gözze Frottierweberei i Gözze (C‑689/15, EU:C:2017:434, t. 55. i navedenu sudsku praksu). Naknadno istaknuto. Ta se presuda odnosila na tumačenje članka 7. stavka 1. točke (g) Uredbe br. 207/2009, a ne članka 3. stavka 1. točke (g) Direktive 2008/95. Međutim, ona se po analogiji može primijeniti na tumačenje potonje odredbe.
(
17
)	Vidjeti po analogiji presudu od 3. rujna 2025., Verband der Islamischen Kulturzentren/EUIPO – Inaba Shokuhin (TUNA) (T‑377/24, neobjavljena, EU:T:2025:825, t. 80. i navedena sudska praksa). Vidjeti također točke 41. i 44. mojeg mišljenja u predmetu PMJC i navedenu sudsku praksu.
(
18
)	Vidjeti po analogiji presudu od 29. lipnja 2022., Hijos de Moisés Rodríguez González v EUIPO – Irska i Ornua (La Irlandesa 1943) (T‑306/20, EU:T:2022:404, t. 68.).
(
19
)	Vidjeti po analogiji sudsku praksu navedenu u točki 37. ovog mišljenja.
(
20
)	Vidjeti po analogiji presudu od 3. rujna 2025., Verband der Islamischen Kulturzentren/EUIPO – Inaba Shokuhin (TUNA) (T‑377/24, neobjavljena, EU:T:2025:825, t. 81. i 83.).
(
21
)	Vidjeti presudu od 27. lipnja 2017., Aldi Einkauf/EUIPO – Fratelli Polli (ANTICO CASALE) (T‑327/16, neobjavljena, EU:T:2017:439, t. 46. do 52.). Međutim, u toj je presudi Opći sud potvrdio zaključke žalbenog vijeća Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO), smatrajući da relevantna javnost ne percipira da izraz „antico casale” prenosi dovoljno konkretnu i jasnu poruku i stoga taj element žiga ne smatra oznakom zemljopisnog podrijetla predmetnih proizvoda, nego prije čisto izrazom koji veliča.
(
22
)	Međutim, kao što ću to objasniti u točki 61 ovog mišljenja, za potrebe primjene članka 12. stavka 2. točke (b) Direktive 2008/95, koji se odnosi na opoziv žigova zbog njihove zavaravajuće prirode, mogu se uzeti u obzir drugi elementi osim samog žiga ili popisa proizvoda ili usluga koje obuhvaća (kao što su okolnosti u kojima su ti proizvodi ili usluge stvarno proizvedeni ili isporučeni). Primjerice, žig „Mövenpick of Switzerland” opozvan je zato što su predmetni proizvodi proizvedeni u Njemačkoj (vidjeti odluku prvog žalbenog vijeća od 12. veljače 2009., R 697/2008‑1, Biscosuisse – Chocosuisse/Mövenpick Holding, t. 17. do 19.).
(
23
)	Vidjeti t. 45. do 49. te presude. Vidjeti također mišljenje nezavisne odvjetnice Ruiz‑Jarabo Colomer u predmetu Emanuel (C‑259/04, EU:C:2006:50, t. 35. do 40.). Naposljetku vidjeti presudu od 14. svibnja 2009., Fiorucci/OHIM – Edwin (ELIO FIORUCCI) (T‑165/06, EU:T:2009:157, t. 30. do 34.). Dodajem da članak 21. Sporazuma o trgovinskim aspektima prava intelektualnog vlasništva (TRIPS) određuje da „nositelj registriranog žiga ima pravo prenijeti žig sa ili bez prijenosa poduzeća kojem taj žig pripada”.
(
24
)	Vidjeti točke 50. do 54. tog mišljenja.
(
25
)	Naknadno istaknuto
(
26
)	Vidjeti točku 50. te presude.
(
27
)	Vidjeti po analogiji, s obzirom na Uredbu br. 207/2009, presudu od 6. srpnja 2022., Zdút/EUIPO – Nehera i dr. (nehera) (T‑250/21, EU:T:2022:430, t. 68.). Odredba istovjetna članku 3. stavku 2. točki (d) Direktive 2008/95 u kontekstu te uredbe jest članak 52. stavak 1. točka (b).