62023CJ0723
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (šestého senátu)
10. dubna 2025 (
*1
)
„Řízení o předběžné otázce – Justiční spolupráce v občanských věcech – Směrnice (EU) 2019/1023 – Postupy restrukturalizace, insolvence a oddlužení – Článek 20 – Přístup k oddlužení – Článek 23 odst. 1 a 2 – Odchylky – Fyzická osoba, která se ocitla v úpadku – Podmínky přístupu k oddlužení – Pojem jednat ‚nepoctivě nebo se zlým úmyslem‘ – Jednání vůči věřitelům třetí osoby“
Ve věci C‑723/23 [Amilla] (
i
),
jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná na základě článku 267 SFEU rozhodnutím Juzgado de lo Mercantil no 3 de Oviedo, con sede en Gijón (Obchodní soud č. 3 v Oviedu, se sídlem v Gijónu, Španělsko) ze dne 13. října 2023, došlým Soudnímu dvoru dne 28. listopadu 2023, v řízení
Agencia Estatal de la Administración Tributaria
proti
VT,
UP,
SOUDNÍ DVŮR (šestý senát),
ve složení: A. Kumin, předseda senátu, F. Biltgen (zpravodaj), předseda prvního senátu, a S. Gervasoni, soudce,
generální advokát: J. Richard de la Tour,
za soudní kancelář: A. Calot Escobar, vedoucí,
s přihlédnutím k písemné části řízení,
s ohledem na vyjádření, která předložili:
–
za VT a UP: I. Blanco Urizar, abogado,
–
za španělskou vládu: A. Ballesteros Panizo, jako zmocněnec,
–
za Evropskou komisi: J. L. Buendía Sierra, G. Meeßen a G. von Rintelen, jako zmocněnci,
s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
vydává tento
Rozsudek
1
Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článku 20 a čl. 23 odst. 1 směrnice Evropského parlamentu a Rady (EU) 2019/1023 ze dne 20. června 2019 o rámcích preventivní restrukturalizace, o oddlužení a zákazech činnosti a opatřeních ke zvýšení účinnosti postupů restrukturalizace, insolvence a oddlužení a o změně směrnice (EU) 2017/1132 (směrnice o restrukturalizaci a insolvenci) (Úř. věst. 2019, L 172, s. 18).
2
Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi VT, fyzickou osobou, která se ocitla v úpadku, a Agencia Estatal de Administración Tributaria (finanční správa, Španělsko) (dále jen „AEAT“) ve věci návrhu na oddlužení podaného touto osobou v průběhu insolvenčního řízení, které se jí týká.
Právní rámec
Unijní právo
3
Body 78 až 81 odůvodnění směrnice o restrukturalizaci a insolvenci stanoví:
„(78)
Úplné oddlužení nebo ukončení zákazů činnosti po uplynutí nejdéle tří let nejsou vhodná za všech okolností, a proto mohou být zavedeny výjimky z tohoto pravidla, které jsou řádně opodstatněny důvody stanovenými ve vnitrostátním právu. Tyto výjimky by mohly být zavedeny například v případech, kdy je dlužník nepoctivý nebo jednal ve zlém úmyslu. Nemohou-li podnikatelé využít podle vnitrostátního práva předpoklad poctivosti a dobré víry, nemělo by důkazní břemeno takového jednání pro ně být zbytečně obtížné nebo zatěžující a bránit jim v zahájení postupu.
(79)
Při rozhodování o tom, zda jednal podnikatel nepoctivě, mohou soudní nebo správní orgány vzít v úvahu okolnosti, jako jsou povaha a rozsah dluhů, doba jejich vzniku, snaha podnikatele dluhy splácet a dodržovat právní povinnosti včetně veřejných požadavků týkajících se licence a řádného vedení účetnictví, jakož i kroky, jež podnikatel učinil s cílem zmařit snahu věřitelů o jeho postih, plnění povinností v situaci hrozícího úpadku, jež příslušejí podnikatelům, kteří jsou vedoucími pracovníky obchodní společnosti, a dodržování unijního a vnitrostátního soutěžního a pracovního práva. Mělo by být možné zavést odchylky, pokud podnikatel nesplnil určité právní povinnosti, včetně povinnosti maximalizovat výnosy pro věřitele, jež by mohla mít podobu všeobecné povinnosti vytvářet příjmy nebo majetek. Mělo by být rovněž možné zavést zvláštní odchylky, je-li to nezbytné k zajištění rovnováhy mezi právy dlužníka a právy jednoho či více věřitelů, například pokud je věřitelem fyzická osoba, která potřebuje větší ochranu než dlužník.
(80)
Odchylku by bylo rovněž možné ospravedlnit, pokud nejsou pokryty náklady na postup vedoucí k oddlužení, včetně poplatků soudních a správních orgánů a odborníků. Členské státy by měly mít možnost stanovit, že po přiznání oddlužení může být odňata výhoda úplného oddlužení, například pokud se finanční situace dlužníka významně zlepší z důvodu nepředvídaných okolností, jako jsou třeba výhra v loterii nebo získání dědictví nebo daru. Členským státům by nemělo být bráněno v tom, aby za přesně vymezených okolností a v řádně odůvodněných případech stanovily další výjimky.
(81)
Existuje-li řádně opodstatněný důvod podle vnitrostátního práva, může být vhodné možnost oddlužení u určitých kategorií dluhů omezit. […] Členské státy by měly mít možnost vyloučit v řádně odůvodněných případech další kategorie dluhu.“
4
Článek 20 této směrnice, nadepsaný „Přístup k oddlužení“, stanoví:
„1.   Členské státy zajistí, aby podnikatelé v úpadku měli přístup k nejméně jednomu postupu, jenž může vést k úplnému oddlužení v souladu s touto směrnicí.
[…]
2.   Členské státy, ve kterých je úplné oddlužení podmíněno částečným splacením dluhu podnikatelem, zajistí, aby související povinnost splacení vycházela z individuální situace podnikatele, a zejména aby byla úměrná jeho postižitelnému nebo disponibilnímu příjmu a majetku během doby oddlužení a zohledňovala spravedlivý zájem věřitelů.
[…]“
5
Článek 23 uvedené směrnice, nadepsaný „Odchylky“, stanoví:
„1.   Odchylně od článků 20 až 22 členské státy zachovají nebo zavedou ustanovení, která zamítají nebo omezují přístup k oddlužení, ruší výhodu oddlužení nebo stanoví delší doby pro úplné oddlužení nebo delší doby zákazu činnosti, pokud podnikatel v úpadku jednal podle vnitrostátního práva nepoctivě nebo se zlým úmyslem vůči věřitelům nebo dalším zainteresovaným stranám při zadlužování, během insolvenčního řízení nebo v průběhu splácení dluhu podle vnitrostátního práva, aniž jsou dotčena vnitrostátní pravidla týkající se důkazního břemene.
2.   Odchylně od článků 20 až 22 mohou členské státy zachovat nebo zavést ustanovení, která zamítají, omezují přístup k oddlužení, ruší výhodu oddlužení nebo stanoví delší doby pro úplné oddlužení nebo delší doby zákazu činnosti, a to za určitých přesně stanovených okolností a pokud jsou tyto odchylky řádně odůvodněny, například pokud:
a)
podnikatel v úpadku podstatným způsobem porušil povinnosti podle splátkového kalendáře nebo jakoukoli jinou právní povinnost, která má chránit zájmy věřitelů, včetně povinnosti maximalizovat výnosy pro věřitele;
b)
podnikatel v úpadku porušil povinnost poskytovat informace nebo součinnost podle unijního a vnitrostátního práva;
c)
existují zneužívající návrhy na oddlužení;
d)
existuje další návrh na oddlužení během určitého období poté, co bylo podnikateli v úpadku přiznáno úplné oddlužení nebo bylo zamítnuto jeho úplné oddlužení z důvodu závažného porušení povinnosti poskytovat informace nebo součinnost;
e)
nejsou pokryty náklady postupu vedoucího k oddlužení, nebo
f)
je odchylka nezbytná k zajištění rovnováhy mezi právy dlužníka a právy jednoho či více věřitelů.
3.   Odchylně od článku 21 mohou členské státy stanovit delší doby oddlužení v případech, kdy:
[…]
4.   Členské státy mohou vyloučit určité kategorie dluhu z oddlužení nebo mohou omezit přístup k oddlužení nebo stanovit delší dobu oddlužení, pokud jsou taková vyloučení, omezení nebo delší doby řádně odůvodněny, jako například v případě:
a)
zajištěných dluhů;
b)
dluhů vyplývajících z trestních sankcí nebo s nimi souvisejících;
c)
dluhů vyplývajících z deliktní odpovědnosti;
[…]“
Španělské právo
6
Rozhodným právním předpisem rationae temporis pro spor v původním řízení je Real Decreto Legislativo 1/2020 por el que se aprueba el texto refundido de la Ley Concursal (královské legislativní nařízení č. 1/2020, kterým se schvaluje konsolidované znění insolvenčního zákona), ze dne 5. května 2020 (BOE č. 127 ze dne 7. května 2020, s. 31518), ve znění Ley 16/2022 de reforma del texto refundido de la Ley Concursal, aprobado por el Real Decreto Legislativo 1/2020, para la transposición de la Directiva (UE) 2019/1023 [zákon č. 16/2022, kterým se mění konsolidované znění insolvenčního zákona, schválené královským legislativním nařízením č. 1/2020, za účelem provedení směrnice (EU) 2019/1023], ze dne 5. září 2022 (BOE č. 214 ze dne 6. září 2022, s. 123682) (dále jen „TRLC“).
7
Preambule zákona č. 16/2022 uvádí:
„[…]
[…] Pokud je dlužníkem v úpadku fyzická osoba, je cílem insolvenčního řízení identifikovat dlužníky jednající v dobré víře a nabídnout jim částečné oddlužení, aby dostali druhou šanci a bylo zabráněno tomu, že se zapojí do šedé ekonomiky nebo se dostanou na okraj společnosti.
[…]
[Směrnice o restrukturalizaci a insolvenci] ukládá všem členským státům povinnost zavést mechanismus druhé šance s cílem zabránit tomu, aby se dlužníci snažili přesídlit do jiných zemí, kde jsou tyto mechanismy již zavedeny, a to s náklady, které by to znamenalo pro dlužníka i jeho věřitele. Zároveň je harmonizace v tomto ohledu považována za zásadní pro fungování jednotného evropského trhu.
Jednou z nejzásadnějších změn v nové úpravě je skutečnost, že namísto, aby oddlužení bylo podmíněno uspokojením určitého druhu pohledávek (jak stanovil čl. 487 odst. 2 konsolidovaného znění insolvenčního zákona), zavádí se systém oddlužení podle zásluh, v němž každý dlužník bez ohledu na to, zda je podnikatelem, či nikoliv, za předpokladu, že splňuje požadavek dobré víry, na němž je tento institut založen, může dosáhnout oddlužení u všech svých dluhů s vyloučením těch, které výjimečně nemohou být z důvodu své zvláštní povahy legálně předmětem oddlužení. Zachována zůstává možnost přiznat oddlužení každému dlužníkovi, který je fyzickou osobou jednající v dobré víře bez ohledu na to, zda je podnikatelem, či nikoli, kterou španělský zákonodárce zavedl již v roce 2015.
[…]
Základem oddlužení zůstává dobrá víra dlužníka. V souladu s doporučeními mezinárodních organizací se normativní vymezení dobré víry stanoví odkazem na určité objektivní, taxativně vyjmenované formy chování (uzavřený seznam), aniž se zohledňují modely chování, které jsou nejasné nebo nedostatečně konkrétní nebo jejichž prokázání klade na dlužníka nepřiměřené břemeno. […]
[…]
Oddlužení se vztahuje na všechny pohledávky v rámci kolektivního insolvenčního řízení a na všechny pohledávky za majetkovou podstatou. Výjimky jsou v některých případech založeny na zvláštním významu jejich uspokojení pro spravedlivou a solidární společnost založenou na právním státu (např. dluhy na výživném, dluhy vyplývající z veřejnoprávních pohledávek, dluhy vyplývající z trestných činů nebo dluhy z deliktní odpovědnosti). U dluhů z veřejnoprávních pohledávek oddlužení podléhá určitým omezením a může se na ně vztahovat pouze při prvním oddlužení, a nikoli při následujících oddluženích. V ostatních případech je výjimka odůvodněna negativními synergiemi nebo externalitami, které by mohly být důsledkem oddlužení u některých druhů pohledávek: oddlužení u dluhů za náklady soudního řízení a jiné právní výdaje vyplývající ze samotného postupu oddlužení by mohla od spolupráce s dlužníkem za tímto účelem odradit některé třetí strany (např. advokáty), což by ohrožovalo přístup úpadce ke spisu. Stejně tak oddlužení u dluhů krytých věcným zajištěním by bezdůvodně narušovalo jeden ze základů přístupu k úvěrům – a tedy i správné fungování moderních ekonomik, jímž je ochrana věřitele, který má dostatečné věcné zajištění, vůči nepříznivým důsledkům úpadku nebo neplnění závazků dlužníka. A konečně soud je výjimečně oprávněn odepřít úplné nebo částečné oddlužení u některých dluhů, je-li to nezbytné k zabránění úpadku věřitele.
[…]“
8
Článek 486 TRLC stanoví:
„Dlužník, který je fyzickou osobou, může, pokud je dlužníkem v dobré víře, bez ohledu na to, zda je podnikatelem či nikoliv, podat návrh na oddlužení nesplacených dluhů za podmínek stanovených tímto zákonem, a to:
1°
tím, že bude plnit splátkový kalendář bez předchozího zpeněžení majetkové podstaty v souladu s režimem oddlužení uvedeným níže v pododdílu 1 oddílu 3, nebo
2°
zpeněžením majetkové podstaty, přičemž v takovém případě bude oddlužení podléhat režimu stanovenému níže v pododdílu 2 oddílu 3, pokud je důvodem ukončení insolvenčního řízení konec fáze zpeněžení majetkové podstaty nebo nedostatek majetku k uspokojení pohledávek za majetkovou podstatou.“
9
Článek 487 TRLC zní:
„1.   Dlužníkovi, který se nachází v některé z následujících situací, nelze přiznat možnost oddlužení u neuhrazených dluhů:
1°
Byl-li v posledních deseti letech před podáním návrhu na povolení oddlužení odsouzen pravomocným rozsudkem k trestu odnětí svobody, byť podmíněnému nebo náhradnímu, za trestné činy proti majetku a proti socioekonomickému pořádku, za padělání dokumentů, proti státní pokladně a sociálnímu zabezpečení nebo proti právům zaměstnanců, za předpokladu, že horní hranice trestu za trestný čin činí nejméně tři roky, ledaže ke dni podání návrhu na oddlužení zanikla trestní odpovědnost a finanční povinnosti vyplývající ze spáchání trestného činu byly splněny.
2°
Pokud mu byla v posledních deseti letech před podáním návrhu na oddlužení uložena pravomocným správním rozhodnutím sankce za velmi závažný daňový delikt nebo za delikt proti systému sociálního zabezpečení či společenskému pořádku, nebo pokud bylo v téže době vydáno pravomocné rozhodnutí o rozšíření odpovědnosti, ledaže ke dni podání návrhu na oddlužení uhradil veškeré dluhy, za které odpovídá.
V případě závažných protiprávních jednání lze dlužníkům, kterým byla uložena sankce ve výši přesahující padesát procent částky, která může být předmětem oddlužení ze strany [AEAT], uvedené v čl. 489 odst. 1 bodě 5, povolit oddlužení pouze tehdy, pokud ke dni podání návrhu na oddlužení uhradili veškeré dluhy, za které odpovídají.
3°
Pokud byl úpadek prohlášen za zaviněný. Byl-li však úpadek prohlášen za zaviněný pouze z důvodu, že dlužník nesplnil povinnost podat včas návrh na prohlášení úpadku, může soud přihlédnout k okolnostem, za kterých k prodlení došlo.
4°
Pokud byl dlužník v posledních deseti letech před podáním návrhu na oddlužení prohlášen za dotčenou osobu v rozsudku o prohlášení úpadku třetí osoby, který byl kvalifikován jako zaviněný, ledaže ke dni podání návrhu na oddlužení uhradil veškeré dluhy, za které odpovídá.
[…]
2.   Není-li v případech uvedených v bodech 3 a 4 předchozího odstavce kvalifikace ještě konečná, soud přeruší řízení o rozhodnutí o oddlužení do doby, než bude kvalifikace konečná. […]“
Spor v původním řízení a předběžné otázky
10
VT a jeho manželka, UP, byly jednatelé společností BLANCO Y NARANJA SL a MALVA Y NARANJA SL. Obě tyto společnosti byly předmětem insolvenčního řízení, na jehož základě byl prohlášen jejich úpadek, a bylo rozhodnuto, že tento úpadek je třeba kvalifikovat jako „zaviněný“. V obou řízeních byly osoby VT a UP jakožto společní jednatelé uvedených společností kvalifikovány jako „dotčené osoby“ a byly zbaveny práva spravovat cizí majetek, jakož i zastupovat jakoukoli osobu po určitou dobu (pět let v jednom řízení a sedm let v druhém řízení). Kromě toho ztratily veškerá práva, která měly jako insolvenční věřitelé nebo věřitelé s pohledávkami za majetkovou podstatou týchž společností. Kromě toho jim byla společně a nerozdílně uložena povinnost vyrovnat majetkový deficit obou dotyčných společností, a sice částky 169085,24 eura a 62035,91 eura, jakož i náhradu nákladů řízení.
11
Vzhledem k tomu, že VT měl potíže s vrácením těchto částek, zahájil řízení o dohodě o mimosoudním vyrovnání pohledávek před Cámara Oficial de Comercio, Industria y Navegación de Gijón (Veřejná obchodní, průmyslová a námořní komora v Gijónu, Španělsko). Jelikož toto řízení nevedlo k uzavření takové dohody, podal VT návrh na prohlášení úpadku k Juzgado de lo Mercantil no 3 de Oviedo, con sede en Gijón (Obchodní soud č. 3 v Oviedu, se sídlem v Gijónu, Španělsko), který je předkládajícím soudem.
12
Usnesením ze dne 8. února 2021 tento soud prohlásil úpadek fyzické osoby VT a kvalifikoval tento úpadek jako „nezaviněný“.
13
Dne 2. února 2023 podal VT v rámci insolvenčního řízení, které bylo vůči němu zahájeno, návrh na oddlužení. AEAT s tímto návrhem nesouhlasila a tvrdila, že se na dotyčný úpadek vztahuje výjimka stanovená v čl. 487 odst. 1 bodě 4 TRLC, přičemž připomněla, že VT byl prohlášen za „dotčenou osobu“ v rámci insolvenčních řízení uvedených v bodě 10 tohoto rozsudku, že úpadek dotyčných společností byl kvalifikován jako „zaviněný“ a že VT plně nedostál svým závazkům.
14
VT tvrdil, že je dlužníkem jednajícím v dobré víře vůči „vlastním věřitelům“ a skutečnost, že byl prohlášen za „dotčenou osobu“ v insolvenčním řízení právnických osob, jejichž byl společným jednatelem v postavení ručitele, neomezuje jeho přístup k oddlužení u pohledávek jeho věřitelů. Dále uvedl, že je výjimka stanovená v čl. 487 odst. 1 bodě 4 TRLC v rozsahu, v němž zavádí objektivní odpovědnost nepodléhající moderaci, v rozporu se systémem zavedeným směrnicí o restrukturalizaci a insolvenci, který vyžaduje zohlednění subjektivních okolností dlužníka za účelem určení, zda byl nepoctivý.
15
Předkládající soud v první řadě uvádí, že čl. 23 odst. 1 této směrnice se týká situace, v níž podnikatel v úpadku jedná vůči věřitelům nepoctivě nebo se zlým úmyslem. Není však možné jasně určit, zda se toto ustanovení vztahuje na takovou situaci, jako je situace dotčená v původním řízení, v níž byl dlužník jakožto společný jednatel shledán solidárně odpovědným vůči věřitelům třetí osoby. Vyvstává tedy otázka, zda se výjimka týkající se přístupu k oddlužení nesplacených dluhů dlužníka vůči vlastním věřitelům vztahuje na věřitele třetí osoby a zda je takové použití slučitelné s pojmem „věřitelé“ ve smyslu uvedeného ustanovení.
16
Ve druhé řadě má tento soud za to, že výjimka stanovená v čl. 487 odst. 1 bodě 4 TRLC brání VT v přístupu k postupu, jenž může vést k úplnému oddlužení u jeho vlastních věřitelů. Klade si otázku, zda článek 20 směrnice o restrukturalizaci a insolvenci, který ukládá členským státům povinnost stanovit postup, jenž může vést k úplnému oddlužení, musí být vykládán v tom smyslu, že brání takovému ustanovení.
17
Ve třetí řadě má uvedený soud pochybnosti o tom, zda směrnice o restrukturalizaci a insolvenci, zejména její čl. 20 odst. 2, vyžaduje, aby zavedený režim přístupu k úplnému oddlužení zohledňoval subjektivní okolnosti dlužníka, tedy jeho individuální situaci, nebo zda mají členské státy možnost zachovat či zavést takové ustanovení, jako je čl. 487 odst. 1 bod 4 TRLC, které stanoví čistě objektivní kritéria a tuto situaci nezohledňuje.
18
Za těchto podmínek se Juzgado de lo Mercantil no 3 de Oviedo, con sede en Gijón (Obchodní soud č. 3 v Oviedu, se sídlem v Gijónu) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1)
Musí být čl. 23 odst. 1 směrnice [o restrukturalizaci a insolvenci] vykládán v tom smyslu, že brání takové vnitrostátní právní úpravě, jako je čl. 487 odst. 1 bod 4 [TRLC], který do pojmu ‚nepoctivé jednání [dlužníka] nebo jednání se zlým úmyslem‘ zahrnuje jednání dlužníka týkající se věřitelů třetích osob, jiných než těch, které jsou uvedeny v seznamu věřitelů jeho vlastního úpadku jako fyzické osoby?
2)
Je čl. 487 odst. 1 bod 4 [TRLC] slučitelný s článkem 20 směrnice [o restrukturalizaci a insolvenci], když stanoví výjimku v rámci řízení o druhé šanci, která brání úplnému oddlužení?
3)
Je čl. 487 odst. 1 bod 4 [TRLC] slučitelný s čl. 20 odst. 2 a bodem 79 odůvodnění směrnice [o restrukturalizaci a insolvenci], když vnitrostátní právní úprava nezohledňuje individuální situaci dlužníka a stanoví výjimku objektivní povahy bez možnosti španělských soudů posoudit subjektivní okolnosti dlužníka, který přistupuje k řízení o druhé šanci?“
K předběžným otázkám
K první otázce
19
Podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda čl. 23 odst. 1 směrnice o restrukturalizaci a insolvenci musí být vykládán v tom smyslu, že brání vnitrostátní právní úpravě, která vylučuje přístup k oddlužení, pokud dlužník jednal nepoctivě nebo se zlým úmyslem vůči věřitelům třetí osoby a byl prohlášen za „dotčenou osobu“ v rámci soudního rozhodnutí, kterým byl úpadek této třetí osoby prohlášen za zaviněný.
20
Tato otázka vyplývá ze skutečnosti, že čl. 487 odst. 1 bod 4 TRLC v podstatě stanoví, že dlužník, který byl v posledních deseti letech před podáním návrhu na oddlužení prohlášen za „dotčenou osobu“ v rozsudku, kterým byl kvalifikován úpadek třetí osoby jako „zaviněný“, může dosáhnout takového oddlužení pouze za podmínky, že ke dni podání tohoto návrhu uhradil veškeré dluhy, za které odpovídá.
21
Po tomto upřesnění je třeba připomenout, že podle judikatury Soudního dvora je třeba pro výklad ustanovení unijního práva vzít v úvahu nejen jeho znění, ale i jeho kontext a cíle sledované právní úpravou, jejíž je součástí (rozsudek ze dne 14. března 2024, VR Bank Ravensburg-Weingarten, C‑536/22, EU:C:2024:234, bod 35 a citovaná judikatura).
22
Pokud jde v první řadě o znění čl. 23 odst. 1 směrnice o restrukturalizaci a insolvenci, toto ustanovení stanoví, že členské státy zachovají nebo zavedou ustanovení, která zamítají nebo omezují přístup k oddlužení, ruší výhodu oddlužení nebo stanoví delší doby pro úplné oddlužení nebo delší doby zákazu činnosti, pokud podnikatel v úpadku jednal podle vnitrostátního práva nepoctivě nebo se zlým úmyslem zejména „vůči věřitelům […] při zadlužování, během insolvenčního řízení nebo v průběhu splácení dluhu“.
23
Toto ustanovení obsahuje nepřímý časový údaj o tom, kdy dlužník musí jednat nepoctivě nebo se zlým úmyslem, a sice „při zadlužování“, „během insolvenčního řízení“ nebo „v průběhu splácení dluhu“, což umožňuje mít za to, že „věřitelé“ uvedení v tomto ustanovení jsou ti, které lze určit buď v době zadlužování dotyčného dlužníka, nebo během insolvenčního řízení, nebo v průběhu splácení dluhů. Jak uvedla Evropská komise v písemném vyjádření, tento časový údaj lze chápat tak, že hovoří ve prospěch výkladu čl. 23 odst. 1 směrnice o restrukturalizaci a insolvenci, podle kterého se pojem „věřitelé“ vztahuje pouze na věřitele, vůči kterým se dotyčný dlužník přímo a osobně zadlužil, tedy na „vlastní“ věřitele, a nikoli na věřitele, kteří byli původně věřiteli třetí osoby a stali se věřiteli dlužníka až na základě rozsudku, kterým byl tento dlužník prohlášen za „dotčenou osobu“ zaviněným úpadkem této třetí osoby.
24
Nicméně vzhledem k tomu, že v takové situaci, jako je situace dotčená v původním řízení, osoba jednající jako jednatel společnosti, jejíž úpadek byl kvalifikován jako „zaviněný“, ví, že v souladu s použitelnou vnitrostátní právní úpravou může být prohlášena za „dotčenou osobu“ ve smyslu této vnitrostátní právní úpravy, a může se tedy stát dlužníkem věřitelů této společnosti, nemohla tato osoba rozumně nevědět, že věřitelé, vůči nimž se rozhodne zavázat uvedenou společnost, jsou potenciálně jejími věřiteli. V takovém případě musí být tedy nepoctivé jednání uvedené osoby nebo jednání se zlým úmyslem vůči věřitelům téže společnosti, a tedy vůči potenciálním vlastním věřitelům, postaveno na roveň nepoctivému jednání nebo jednání se zlým úmyslem vůči vlastním věřitelům.
25
Tento výklad znění čl. 23 odst. 1 směrnice o restrukturalizaci a insolvenci je potvrzen skutečností, že francouzské znění tohoto ustanovení používá výraz „des créanciers“ („věřitelům“), a nikoli „ses créanciers“ („svým věřitelům“). Pokud by totiž unijní normotvůrce zamýšlel omezit okruh věřitelů uvedených v uvedeném ustanovení na vlastní věřitele dlužníka, mohl by tak snadno učinit použitím přivlastňovacího zájmena „sví“.
26
V tomto ohledu je nutno konstatovat, že jiná jazyková znění čl. 23 odst. 1 směrnice o restrukturalizaci a insolvenci než francouzské znění, a to zejména německé („gegenüber den Gläubigern“), anglické („towards creditors“), dánské („for kreditorer“), španělské („respecto a los acreedores“), maďarské („a hitelezőkkel […] szemben“), italské („nei confronti dei creditori“), portugalské („para com os credores“), rumunské („față de creditori“) a švédské („gentemot borgenärerna“), potvrzují, že normotvůrce toto přivlastňovací zájmeno nepoužil.
27
Pokud jde ve druhé řadě o kontext čl. 23 odst. 1 směrnice o restrukturalizaci a insolvenci, je třeba uvést, že toto ustanovení představuje první z řady ustanovení o odchylkách od zásady přístupu k postupu, jenž může vést k úplnému oddlužení, stanovené v článku 20 této směrnice, a musí být tudíž vykládáno restriktivně.
28
Jak však vyplývá z české, dánské, německé, anglické, irské, francouzské, chorvatské, italské, lotyšské, nizozemské, portugalské, rumunské, slovenské, slovinské, finské a švédské jazykové verze směrnice o restrukturalizaci a insolvenci na rozdíl od odstavců 2, 3 a 4 tohoto článku 23, které používají výrazy, jež v podstatě odpovídají francouzskému výrazu „peuvent“, a sice v uvedeném pořadí „mohou“, „kan“, „können“, „may“, „féadfaidh“, „mogu“, „possono“, „var“, „kunnen“, „podem“, „pot“, „môžu“, „lahko“, „voivat“ a „får“, a přiznávají členským státům určitý prostor pro uvážení aby případně „zachovaly nebo zavedly“ určité odchylky od tohoto principu_„stanovily“ delší doby pro oddlužení a „vylouči[ly] určité kategorie dluhu z oddlužení nebo […] omezi[ly] přístup k oddlužení nebo stanovi[ly] delší dobu oddlužení“, odstavec 1 uvedeného článku v těchto jazykových verzích podobný výraz nepoužívá a požaduje, aby členské státy takovou odchylku přijaly, a to tím, že stanoví, že „zachovají nebo zavedou“ zejména ustanovení, která zamítají nebo omezují přístup k oddlužení nebo stanoví delší doby pro úplné oddlužení nebo delší doby zákazu činnosti, pokud dlužník jednal podle vnitrostátního práva nepoctivě nebo se zlým úmyslem. Toto zjištění není zpochybněno skutečností, že španělská jazyková verze čl. 23 odst. 1 této směrnice používá výraz „podrán“ („budou moci“), jelikož formulace použitá v jedné z jazykových verzí aktu nemůže sloužit jako jediný základ pro výklad tohoto aktu ani jí nemůže být přiznána přednost před jinými jazykovými verzemi (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 20. února 2018, Belgie v. Komise, C‑16/16 P, EU:C:2018:79, body 50 a 51, jakož i citovaná judikatura).
29
Vzhledem k tomu, že se unijní normotvůrce rozhodl uložit členským státům povinnost, aby zachovaly nebo zavedly tuto výjimku z uvedené zásady, a neomezil se na to, že by jim v tomto ohledu přiznal prostor pro uvážení, je třeba přijmout výklad čl. 23 odst. 1 směrnice o restrukturalizaci a insolvenci, který v nejvyšší možné míře umožňuje zabránit tomu, aby dlužníci, kteří jednali vůči věřitelům nebo jiným zúčastněným stranám nepoctivě nebo se zlým úmyslem, mohli využít oddlužení.
30
Kontextuální výklad tohoto čl. 23 odst. 1 tudíž podporuje doslovný výklad uvedený v bodech 24 a 25 tohoto rozsudku.
31
Pokud jde ve třetí řadě o cíl čl. 23 odst. 1 směrnice o restrukturalizaci a insolvenci, z bodu 78 odůvodnění této směrnice vyplývá, že unijní normotvůrce zamýšlel zavést výjimku z přístupu k oddlužení „v případech, kdy je dlužník nepoctivý nebo jednal ve zlém úmyslu“, aniž v tomto bodě odůvodnění ve větší míře omezil okruh věřitelů, vůči nimž jednal dlužník nepoctivě nebo ve zlém úmyslu.
32
Pokud jde konkrétně o skutečnosti, které je třeba zohlednit při zjišťování, zda byl dlužník nepoctivý, unijní normotvůrce v bodě 79 odůvodnění uvedené směrnice odkázal na „povah[u] a rozsah dluhů, dob[u] jejich vzniku, snah[u] podnikatele dluhy splácet a dodržovat právní povinnosti včetně veřejných požadavků týkajících se licence a řádného vedení účetnictví, jakož i kroky, jež podnikatel učinil s cílem zmařit snahu věřitelů o jeho postih, plnění povinností v situaci hrozícího úpadku, jež příslušejí podnikatelům, kteří jsou vedoucími pracovníky obchodní společnosti, a dodržování unijního a vnitrostátního soutěžního a pracovního práva“.
33
Je třeba konstatovat, že tento výčet, který není taxativní, jelikož je uveden výrazem „jako jsou“, neobsahuje nic, co by nasvědčovalo tomu, že okruh věřitelů, vůči nimž dlužník jednal nepoctivě nebo ve zlém úmyslu, je jakkoli omezen a nezahrnuje osoby, které byly původně věřiteli třetí osoby a staly se věřiteli tohoto dlužníka v důsledku zaviněného úpadku této třetí osoby. Kromě toho takto vyjmenované skutečnosti, zejména ty, které se týkají „povahy a rozsahu dluhů“, „doby jejich vzniku“ a „kroky, jež [dlužník] učinil s cílem zmařit snahu věřitelů o jeho postih“, zahrnují širokou škálu situací a jsou formulovány tak, aby bylo možné mít za to, že unijní normotvůrce zamýšlel pokrýt jednání dlužníka jak vůči vlastním věřitelům, tak vůči věřitelům třetí osoby, jako je společnost, jejímž byl tento dlužník jednatelem.
34
S ohledem na takto zdůrazněný cíl čl. 23 odst. 1 směrnice o restrukturalizaci a insolvenci tudíž nelze vykládat v tom smyslu, že se osoba, která byla uznána odpovědnou za zaviněný úpadek obchodní společnosti, může vyhnout společné a nerozdílné odpovědnosti, kterou má podle vnitrostátního práva vůči věřitelům této společnosti tím, že podá návrh na zahájení insolvenčního řízení fyzické osoby a v rámci tohoto řízení požádá o úplné oddlužení.
35
S ohledem na výše uvedené úvahy je třeba na první otázku odpovědět tak, že čl. 23 odst. 1 směrnice o restrukturalizaci a insolvenci musí být vykládán v tom smyslu, že nebrání vnitrostátní právní úpravě, která vylučuje přístup k oddlužení, pokud dlužník jednal nepoctivě nebo se zlým úmyslem vůči věřitelům třetí osoby a byl prohlášen za „dotčenou osobu“ v rámci soudního rozhodnutí, kterým byl úpadek této třetí osoby prohlášen za zaviněný.
Ke druhé a třetí otázce
K přípustnosti třetí otázky
36
Španělská vláda v podstatě tvrdí, že třetí předběžná otázka vychází z předpokladu, že TRLC neumožňuje španělským orgánům a soudům provést subjektivní posouzení jednání osoby, která žádá o oddlužení. Tento předpoklad je však nesprávný. Tato otázka tedy není relevantní pro řešení sporu v původním řízení, a musí být tudíž prohlášena za nepřípustnou.
37
V tomto ohledu je třeba připomenout, že v rámci spolupráce mezi Soudním dvorem a vnitrostátními soudy zavedené článkem 267 SFEU je věcí pouze vnitrostátního soudu, kterému byl spor předložen a jenž musí nést odpovědnost za soudní rozhodnutí, které bude vydáno, aby s ohledem na konkrétní okolnosti věci posoudil jak nezbytnost rozhodnutí o předběžné otázce pro vydání rozsudku, tak relevanci otázek, které Soudnímu dvoru klade. Týkají-li se tedy položené otázky výkladu unijního práva, je Soudní dvůr v zásadě povinen rozhodnout (rozsudek ze dne 22. února 2024, Consejería de Presidencia, Justicia e Interior de la Comunidad de Madrid a další, C‑59/22, C‑110/22 a C‑159/22, EU:C:2024:149, bod 43, jakož i citovaná judikatura).
38
Z toho vyplývá, že k otázkám týkajícím se unijního práva se váže domněnka relevance. Soudní dvůr může odmítnout vydat rozhodnutí o žádosti o předběžné otázce podané vnitrostátním soudem pouze tehdy, je-li zjevné, že žádaný výklad ustanovení unijního práva nemá žádný vztah k realitě nebo předmětu sporu v původním řízení, jestliže se jedná o hypotetický problém nebo také jestliže Soudní dvůr nedisponuje skutkovými nebo právními poznatky nezbytnými pro užitečnou odpověď na otázky, které jsou mu položeny (rozsudek ze dne 22. února 2024, Consejería de Presidencia, Justicia e Interior de la Comunidad de Madrid a další, C‑59/22, C‑110/22 a C‑159/22, EU:C:2024:149, bod 44, jakož i citovaná judikatura).
39
V projednávané věci je nutno konstatovat, že není zjevné, že ustanovení unijního práva, jejichž výklad je požadován ve třetí otázce, nemají žádný vztah k předmětu sporu v původním řízení nebo že problém nadnesený touto otázkou není pro řešení sporu v původním řízení relevantní.
40
I když je zajisté pravda, jak uvedla španělská vláda, že z žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce vyplývá, že předkládající soud má za to, že čl. 487 odst. 1 bod 4 TRLC stanoví výjimku z řízení o oddlužení založenou výlučně na objektivních skutečnostech, která neumožňuje španělským soudům posoudit subjektivní okolnosti dlužníka, který přistupuje k tomuto řízení, nic to nemění na tom, že podle ustálené judikatury je k výkladu a uplatňování vnitrostátního práva příslušný pouze předkládající soud. Soudní dvůr proto musí vzít v rámci rozdělení pravomocí mezi ním samotným a vnitrostátními soudy v úvahu legislativní kontext, do něhož jsou předběžné otázky zasazeny, tak jak je vymezen v předkládacím rozhodnutí [rozsudek ze dne 14. listopadu 2024, S. (Změna složení soudního kolegia), C‑197/23, EU:C:2024:956, bod 51 a citovaná judikatura].
41
Kromě toho předkládající soud v žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce poskytl všechny informace nezbytné k tomu, aby Soudní dvůr mohl užitečně odpovědět na třetí otázku.
42
Tato otázka je tudíž přípustná.
K věci samé
43
Pokud jde o druhou a třetí otázku, jimiž je třeba se zabývat společně, je nezbytné uvést, že vzhledem k tomu, že tyto otázky vycházejí z posouzení vnitrostátního ustanovení o odchylkách, které za určitých podmínek vylučuje použití obecně použitelného režimu, je třeba je chápat tak, že se v podstatě týkají výkladu čl. 23 odst. 2 směrnice o restrukturalizaci a insolvenci. Toto ustanovení totiž za určitých podmínek umožňuje členským státům zachovat nebo zavést ustanovení o odchylkách, která zamítají, omezují přístup k oddlužení, ruší výhodu oddlužení nebo stanoví delší doby pro úplné oddlužení nebo delší doby zákazu činnosti. Uvedené otázky se nemohou týkat článku 20 této směrnice, který představuje základní ustanovení ukládající členským státům povinnost zajistit, aby podnikatelé v úpadku měli přístup k nejméně jednomu postupu, jenž může vést k úplnému oddlužení v souladu s uvedenou směrnicí.
44
Z toho důvodu je třeba mít za to, že podstatou druhé a třetí otázky je, zda čl. 23 odst. 2 směrnice o restrukturalizaci a insolvenci musí být vykládán v tom smyslu, že brání vnitrostátní právní úpravě, která stanoví výjimku ze zásady přístupu k postupu, jenž může vést k oddlužení neupravenému v tomto ustanovení, a která tento přístup vylučuje, pokud byl dlužník v posledních deseti letech před podáním návrhu na oddlužení prohlášen za „dotčenou osobu“ v rozsudku, kterým byl úpadek třetí osoby kvalifikován jako „zaviněný“, ledaže ke dni podání tohoto návrhu uhradil veškeré dluhy, za které odpovídá, aniž vnitrostátní soudy musí subjektivně posuzovat, zda tento dlužník jednal nepoctivě nebo se zlým úmyslem.
45
Pokud jde v první řadě o otázku, zda tento čl. 23 odst. 2 brání vnitrostátní právní úpravě která vylučuje přístup k oddlužení za jiných okolností, než jsou okolnosti uvedené v tomto ustanovení, Soudní dvůr již rozhodl, že toto ustanovení musí být vykládáno v tom smyslu, že výčet okolností v něm uvedený není taxativní a členské státy mají prostor pro uvážení, který jim umožňuje přijmout ustanovení, která zamítají nebo omezují přístup k oddlužení, ruší výhodu oddlužení nebo stanoví delší doby pro úplné oddlužení nebo delší doby zákazu činnosti za jiných okolností, než jsou okolnosti uvedené v tomto ustanovení, pokud jsou tyto okolnosti, jak vyplývá ze znění uvedeného ustanovení, přesně stanoveny a tyto odchylky řádně odůvodněny (rozsudek ze dne 7. listopadu 2024, Corván a Bacigán, C‑289/23 a C‑305/23, EU:C:2024:934, bod 28).
46
Stran podmínek, kterým podléhá využití možnosti takto přiznané členským státům, a sice aby se odchylky přijaté členskými státy týkaly „určitých přesně stanovených okolností“ a byly „řádně odůvodněny“, Soudní dvůr rozhodl, že pokud vnitrostátní zákonodárce přijme ustanovení upravující takové odchylky, musí důvody těchto odchylek vyplývat z vnitrostátního práva nebo z postupu, který k nim vedl, a tyto důvody musí sledovat legitimní veřejný zájem (rozsudek ze dne 7. listopadu 2024, Corván a Bacigán, C‑289/23 a C‑305/23, EU:C:2024:934, bod 31, jakož i citovaná judikatura).
47
V tomto ohledu je třeba připomenout, že jak bod 78 odůvodnění směrnice o restrukturalizaci a insolvenci, který odkazuje na výjimky „které jsou řádně opodstatněny důvody stanovenými ve vnitrostátním právu“, tak bod 81 odůvodnění této směrnice, který uvádí „řádně opodstatněný důvod podle vnitrostátního práva“, umožňují konstatovat, že unijní normotvůrce měl za to, že stačí, jsou-li dodrženy podmínky stanovené za tímto účelem v jednotlivých vnitrostátních právních řádech (rozsudek ze dne 7. listopadu 2024, Corván a Bacigán, C‑289/23 a C‑305/23, EU:C:2024:934, bod 32).
48
Dále v rámci věci týkající se podobného ustanovení, jako je ustanovení dotčené v původním řízení, a sice čl. 487 odst. 1 bod 2 TRLC, Soudní dvůr rozhodl, že čl. 23 odst. 2 směrnice o restrukturalizaci a insolvenci nebrání vnitrostátní právní úpravě, která vylučuje přístup k oddlužení za takových určitých přesně stanovených okolností, jako je situace, v níž byla dlužníkovi v posledních deseti letech před podáním návrhu na povolení oddlužení uložena pravomocným správním rozhodnutím sankce za velmi závažný daňový delikt, delikt v oblasti sociálního zabezpečení či společenského pořádku, nebo pokud bylo vůči němu vydáno pravomocné rozhodnutí o rozšíření odpovědnosti, ledaže tento dlužník v době podání tohoto návrhu plně uhradil své daňové dluhy a dluhy na sociálním pojištění, pokud z vnitrostátního práva vyplývá, že toto vyloučení je odůvodněno sledováním legitimního veřejného zájmu, což musí posoudit předkládající soud (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 7. listopadu 2024, Corván a Bacigán, C‑289/23 a C‑305/23, EU:C:2024:934, bod 47).
49
Tentýž závěr je třeba učinit s ohledem na takové vnitrostátní ustanovení, jako je čl. 487 odst. 1 bod 4 TRLC, který stanoví, že dlužník, který byl v posledních deseti letech před podáním návrhu na oddlužení prohlášen za „dotčenou osobu“ v rozsudku, který kvalifikoval úpadek třetí osoby jako „zaviněný“, může dosáhnout oddlužení pouze za podmínky, že ke dni podání tohoto návrhu uhradil veškeré dluhy, za které odpovídá.
50
Jak vyplývá z bodu 7 tohoto rozsudku, v projednávané věci španělský zákonodárce v preambuli zákona č. 16/2022, jehož cílem je provedení směrnice o restrukturalizaci a insolvenci do španělského práva, popsal důvody, které jej vedly ke stanovení výjimek z oddlužení. Tento zákonodárce v něm zejména uvádí, že „základem oddlužení zůstává dobrá víra dlužníka“ a že „se normativní vymezení dobré víry stanoví odkazem na určité objektivní, taxativně vyjmenované formy chování (uzavřený seznam), aniž se zohledňují modely chování, které jsou nejasné nebo nedostatečně konkrétní nebo jejichž prokázání klade na dlužníka nepřiměřené břemeno“.
51
Z této preambule dále vyplývá, že španělský zákonodárce považoval za nezbytné stanovit výjimky ze zásady, podle které dlužník, který splňuje požadavek dobré víry, může mít přístup k oddlužení u všech svých dluhů, a to pro dluhy, které „výjimečně nemohou být z důvodu své zvláštní povahy legálně předmětem oddlužení“. Tyto výjimky jsou odůvodněny zejména „zvláštním význam[em] […] uspokojení těchto dluhů pro spravedlivou a solidární společnost založenou na právním státu“ nebo „negativními synergiemi nebo externalitami, které by mohly být důsledkem oddlužení u některých druhů pohledávek“.
52
V projednávané věci je na předkládajícím soudu, aby posoudil, zda tyto důvody představují důvody legitimního veřejného zájmu a zda z vnitrostátních právních předpisů vyplývá, že tyto důvody odůvodňovaly vyloučení oddlužení za takových přesně stanovených okolností, jako jsou okolnosti uvedené v čl. 478 odst. 1 bodě 4 TRLC.
53
Pokud jde ve druhé řadě o otázku, zda čl. 23 odst. 1 směrnice o restrukturalizaci a insolvenci brání vnitrostátní právní úpravě, která vylučuje přístup k oddlužení za přesně vymezených okolností, aniž musí vnitrostátní soudy subjektivně posuzovat, zda dotyčný dlužník jednal nepoctivě nebo se zlým úmyslem, je třeba konstatovat, že i když toto ustanovení výslovně uvádí podnikatele v úpadku, kteří jednali „nepoctivě nebo se zlým úmyslem“, v odstavci 2 tohoto článku taková formulace chybí. Článek 23 odst. 2 této směrnice totiž pouze stanoví, že členské státy mohou zachovat nebo zavést ustanovení, která zamítají nebo omezují přístup k oddlužení, ruší výhodu oddlužení nebo stanoví delší doby pro úplné oddlužení nebo delší doby zákazu činnosti, a to „za určitých přesně stanovených okolností, a pokud jsou tyto odchylky řádně odůvodněny“, avšak nevyžaduje, aby dotyční podnikatelé jednali „nepoctivě“ nebo „se zlým úmyslem“ (rozsudek ze dne 7. listopadu 2024, Corván a Bacigán, C‑289/23 a C‑305/23, EU:C:2024:934, bod 41).
54
Jak již Soudní dvůr konstatoval, okolnosti, které jsou příkladmo uvedeny v uvedeném čl. 23 odst. 2, za kterých mohou být stanoveny výjimky z oddlužení, nejsou charakterizovány existencí „nepoctivého“ jednání nebo „zlého úmyslu“ ze strany dotyčných podnikatelů a tyto okolnosti v podstatě odpovídají okolnostem uvedeným v bodech 79 a 80 odůvodnění směrnice o restrukturalizaci a insolvenci, z nichž ani nevyplývá, že unijní normotvůrce chtěl omezit „přesně stanovené okolnosti“ uvedené v témže čl. 23 odst. 2 na případy, v nichž dotyční podnikatelé jednali nepoctivě nebo se zlým úmyslem (rozsudek ze dne 7. listopadu 2024, Corván a Bacigán, C‑289/23 a C‑305/23, EU:C:2024:934, body 42 a 43).
55
Vzhledem k tomu, že čl. 23 odst. 2 směrnice o restrukturalizaci a insolvenci nebrání podle judikatury Soudního dvora vnitrostátní právní úpravě, která vylučuje přístup k oddlužení za přesně stanovených okolností, kdy dlužník nejednal nepoctivě nebo se zlým úmyslem (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 7. listopadu 2024, Corván a Bacigán, C‑289/23 a C‑305/23, EU:C:2024:934, bod 44), je třeba mít za to, že toto ustanovení nebrání ani vnitrostátní právní úpravě, která za takových okolností vylučuje přístup k oddlužení, aniž vnitrostátní soudy musí subjektivně posuzovat, zda dotyčný dlužník jednal nepoctivě nebo se zlým úmyslem.
56
Z toho vyplývá, že čl. 23 odst. 2 směrnice o restrukturalizaci a insolvenci musí být vykládán v tom smyslu, že členské státy mají možnost přijmout vnitrostátní ustanovení, která vylučují přístup k řízení o oddlužení v situacích, které nejsou charakterizovány nepoctivým jednáním nebo jednáním se zlým úmyslem dotyčného dlužníka, aniž vnitrostátní soud musí subjektivně posoudit, zda tento dlužník jednal nepoctivě nebo se zlým úmyslem.
57
Unijní normotvůrce však výslovně podmínil využití této možnosti tím, aby se odchylky uvedené v tomto ustanovení týkaly „určitých přesně stanovených okolností“ a byly „řádně odůvodněné“. Z toho vyplývá, jak bylo připomenuto v bodě 46 tohoto rozsudku, že pokud vnitrostátní zákonodárce přijme ustanovení upravující takové odchylky, musí důvody těchto odchylek vyplývat z vnitrostátního práva nebo z postupu, který k nim vedl, a tyto důvody musí sledovat legitimní veřejný zájem. Vnitrostátní právo musí tedy umožňovat zjištění důvodu legitimního veřejného zájmu, který za těchto přesně stanovených okolností odůvodňuje vyloučení oddlužení.
58
Článek 23 odst. 2 směrnice o restrukturalizaci a insolvenci tedy nebrání vnitrostátní právní úpravě, která vylučuje přístup k oddlužení za takových určitých přesně stanovených okolností, jako je situace, v níž byla dlužníkovi v posledních deseti letech před podáním návrhu na povolení oddlužení uložena pravomocným správním rozhodnutím sankce za velmi závažný daňový delikt, delikt v oblasti sociálního zabezpečení či společenského pořádku, nebo pokud bylo vůči němu vydáno pravomocné rozhodnutí o rozšíření odpovědnosti, ledaže tento dlužník v době podání tohoto návrhu plně uhradil své daňové dluhy a dluhy na sociálním pojištění, pokud z vnitrostátního práva vyplývá, že toto vyloučení je odůvodněno sledováním legitimního veřejného zájmu, což musí posoudit předkládající soud (rozsudek ze dne 7. listopadu 2024, Corván a Bacigán, C‑289/23 a C‑305/23, EU:C:2024:934, bod 47).
59
S ohledem na výše uvedené úvahy je třeba na druhou a třetí otázku odpovědět tak, že čl. 23 odst. 2 směrnice o restrukturalizaci a insolvenci musí být vykládán v tom smyslu, že nebrání vnitrostátní právní úpravě, která stanoví výjimku ze zásady přístupu k postupu, jenž může vést k oddlužení neupravenému v tomto ustanovení, a vylučuje tento přístup, pokud byl dlužník v posledních deseti letech před podáním návrhu na oddlužení prohlášen za „dotčenou osobu“ v rozsudku, kterým byl úpadek třetí osoby kvalifikován jako „zaviněný“, ledaže ke dni podání tohoto návrhu uhradil veškeré dluhy, za které odpovídá, aniž vnitrostátní soudy musí subjektivně posuzovat, zda tento dlužník jednal nepoctivě nebo se zlým úmyslem.
K nákladům řízení
60
Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.
Z těchto důvodů Soudní dvůr (šestý senát) rozhodl takto:
1)
Článek 23 odst. 1 směrnice Evropského parlamentu a Rady (EU) 2019/1023 ze dne 20. června 2019 o rámcích preventivní restrukturalizace, o oddlužení a zákazech činnosti a opatřeních ke zvýšení účinnosti postupů restrukturalizace, insolvence a oddlužení a o změně směrnice (EU) 2017/1132 (směrnice o restrukturalizaci a insolvenci)
musí být vykládán v tom smyslu, že
nebrání vnitrostátní právní úpravě, která vylučuje přístup k oddlužení, pokud dlužník jednal nepoctivě nebo se zlým úmyslem vůči věřitelům třetí osoby a byl prohlášen za „dotčenou osobu“ v rámci soudního rozhodnutí, kterým byl prohlášen úpadek této třetí osoby za zaviněný.
2)
Článek 23 odst. 2 směrnice 2019/1023
musí být vykládán v tom smyslu, že
nebrání vnitrostátní právní úpravě, která stanoví výjimku ze zásady přístupu k postupu, jenž může vést k oddlužení neupravenému v tomto ustanovení, a vylučuje tento přístup, pokud byl dlužník v posledních deseti letech před podáním návrhu na oddlužení prohlášen za „dotčenou osobu“ v rozsudku, kterým byl úpadek třetí osoby kvalifikován jako „zaviněný“, ledaže ke dni podání tohoto návrhu uhradil veškeré dluhy, za které odpovídá, aniž vnitrostátní soudy musí subjektivně posuzovat, zda tento dlužník jednal nepoctivě nebo se zlým úmyslem.
Podpisy
(
*1
) – Jednací jazyk: španělština.
(
i
) – Název projednávané věci je fiktivní. Neodpovídá skutečnému jménu žádné ze zúčastněných stran.