62019CC0307
STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA
MICHALA BOBKA
přednesené dne 26. listopadu 2020 (
1
)
Věc C‑307/19
Obala i lučice d.o.o.
proti
NLB Leasing d.o.o.
[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Visoki trgovački sud Republike Hrvatske (Nejvyšší obchodní soud, Chorvatská republika)]
„Řízení o předběžné otázce – Soudní spolupráce v občanských věcech – Nařízení (EU) č. 1215/2012 – Nařízení (ES) č. 1393/2007 – Pojem ‚občanské a obchodní věci‘ – Doručování ‚soudních‘ a ‚mimosoudních‘ písemností – Neurčené ‚odesílající subjekty‘ – Notář vydávající usnesení o nařízení exekuce na základě ‚veřejné listiny‘ – ‚Zvláštní‘ nebo ‚výlučná‘ příslušnost ve vztahu k parkování na veřejných komunikacích“
I. Úvod
1.
Navrhovatel je soukromým subjektem pověřeným správou veřejných parkovišť v Zadaru (Chorvatsko). Na označeném parkovacím místě na veřejné komunikaci kontroloval vozidlo ve vlastnictví odpůrce. Toto vozidlo nebylo označeno parkovacím lístkem. Navrhovatel vystavil denní parkovací lístek, který nebyl nikdy uhrazen. Navrhovatel tedy podal návrh na vymožení této povinnosti prostřednictvím usnesení o nařízení exekuce vydaného notářem v Chorvatsku, které bylo doručeno odpůrci ve Slovinsku.
2.
Projednávaná věc je dalším pokračováním nyní již poměrně robustní procesní telenovely o nezaplacených parkovacích lístcích a notářích (
2
). Těžištěm problému je patrně určitá dvojitá privatizace provedená zákonodárcem v Chorvatsku jak na úrovni správy, tak i na úrovni vymáhání. Záležitost, která je v jiných členských státech běžně pojímána jako otázka správní, je svěřena soukromým subjektům. Ani následné vymáhání takové pohledávky nemá být záležitostí, kterou by měly řešit soudy, ale spíše, a to přinejmenším na prvním stupni, notáři.
3.
Jednak tento postup vyvolává určité znepokojení ve vztahu k této struktuře jako celku, ale vytváří rovněž systémové napětí ve vztahu k unijním soukromoprávním nástrojům (a v jejich rámci). A právě v tomto kontextu poté, co dva nižší vnitrostátní soudy odmítly svou příslušnost, je nyní problém sporu o příslušnost řešen Visoki trgovački sud Republike Hrvatske (Nejvyšší obchodní soud, Chorvatská republika) v rámci opravného prostředku podaného proti takovému notářem vydanému usnesení.
4.
Předkládající soud především žádá o poskytnutí vodítka k i) kritériu pro určení, zda je předmětem určitého sporu „občanské a obchodní věci“ ve smyslu nařízení (ES) č. 1393/2007 (
3
) (dále jen „nařízení o doručování písemností“) a nařízení (EU) č. 1215/2012 (
4
) („nařízení Brusel v přepracovaném znění“); ii) otázce, zda mohou notáři v Chorvatsku zasílat usnesení o nařízení exekuce osobám s bydlištěm v jiných členských státech v rámci nařízení o doručování písemností; a iii) otázce, která konkrétní kategorie příslušnosti by se na tyto spory mohla na základě nařízení Brusel v přepracovaném znění vztahovat.
II. Právní rámec
A. Unijní právo
1.
Nařízení Brusel v přepracovaném znění
5.
Článek 1 odst. 1 nařízení Brusel v přepracovaném znění stanoví:
„1.   Toto nařízení se vztahuje na věci občanské a obchodní bez ohledu na druh soudu. Nevztahuje se zejména na daňové, celní či správní věci ani na odpovědnost státu za jednání a opominutí při výkonu státní moci (acta iure imperii).“
6.
Článek 4 tohoto nařízení zakotvuje takzvané pravidlo „domovského státu“, které vyžaduje, aby byly osoby, které mají bydliště v některém členském státě, bez ohledu na svou státní příslušnost žalovány u soudů tohoto členského státu. Článek 5 tohoto nařízení stanoví, že takováto osoba může být odchylně rovněž žalována u soudů jiného členského státu, avšak „pouze na základě pravidel stanovených v oddílech 2 až 7 této kapitoly“.
7.
Článek 7 nařízení Brusel v přepracovaném znění, který je součástí oddílu nazvaného „Zvláštní příslušnost“, stanoví:
„Osoba, která má bydliště v některém členském státě, může být v jiném členském státě žalována:
1)
a)
pokud předmět sporu tvoří smlouva nebo nároky ze smlouvy, u soudu místa, kde závazek, o nějž se jedná, byl nebo měl být splněn;
b)
pro účely tohoto ustanovení a pokud nebylo dohodnuto jinak, je místem plnění zmíněného závazku:
–
v případě prodeje zboží místo na území členského státu, kam zboží podle smlouvy bylo nebo mělo být dodáno,
–
v případě poskytování služeb místo na území členského státu, kde služby podle smlouvy byly nebo měly být poskytnuty;
c)
nepoužije-li se písmeno b), použije se písmeno a);
2)
ve věcech týkajících se deliktní nebo kvazideliktní odpovědnosti u soudu místa, kde došlo nebo může dojít ke škodné události.“
8.
Článek 24 odst. 1 nařízení Brusel v přepracovaném znění stanoví, že výlučnou příslušnost „pro řízení, jejichž předmětem jsou věcná práva k nemovitostem a nájem nemovitostí, [mají] soudy členského státu, v němž se nemovitost nachází“.
2.
Nařízení o doručování písemností
9.
Článek 1 odst. 1 nařízení o doručování písemností vymezuje oblast působnosti tohoto nařízení a zní následovně:
„1.   Toto nařízení se použije na občanské a obchodní věci, kdy musí být soudní nebo mimosoudní písemnost zaslána z jednoho členského státu do druhého za účelem doručení v druhém členském státě. Nevztahuje se zejména na daňové, celní či správní věci ani na odpovědnost státu za jednání nebo opomenutí při výkonu státní moci (acta iure imperii).“
10.
Článek 2 tohoto nařízení, nadepsaný „Odesílající a přijímající subjekty“, stanoví:
„1.   aždý členský stát určí úřední osoby, orgány nebo jiné osoby (dále jen ‚odesílající subjekty‘) příslušné k zasílání soudních nebo mimosoudních písemností, které mají být doručeny v jiném členském státě.
[…]
4.   Každý členský stát poskytne Komisi tyto údaje:
a)
názvy a adresy přijímajících subjektů uvedených v odstavcích 2 a 3;
b)
jejich místní příslušnost;
c)
způsoby přijímání písemností, které mají k dispozici, a
d)
jazyky, které mohou být použity pro vyplnění jednotného formuláře uvedeného v příloze I.
Členské státy sdělí Komisi veškeré pozdější změny těchto údajů.“
11.
Článek 4 odst. 1 nařízení o doručování písemností stanoví, že „[s]oudní písemnosti jsou zasílány přímo a nejrychlejším možným způsobem mezi subjekty určenými podle článku 2“.
12.
Doručování „soudních písemností“ prostřednictvím poštovních služeb daného členského státu může být prováděno v souladu s článkem 14 nařízení o doručování písemností. Doručování „mimosoudních písemností“ se řídí článkem 16 nařízení o doručování písemností, podle něhož tyto písemnosti „mohou být zasílány za účelem doručení v jiném členském státě v souladu s tímto nařízením“.
B. Chorvatské právo
1.
Zadarské rozhodnutí o organizaci
13.
Odluka o organizaciji i načinu naplate parkiranja u Gradu Zadru [rozhodnutí o organizaci a řízení výběru poplatků za parkování ve městě Zadar (dále jen „rozhodnutí o organizaci“)] („Glasnik Grada Zadra“ č. 4/2011) určuje parkovací zóny, dobu výběru poplatků za parkování na ulici a hodinovou sazbu za parkování. Článek 2 tohoto rozhodnutí vymezuje veřejná parkoviště jako „veřejné prostory určené k zastavení a parkování vozidel“. Článek 4 stanoví, že veřejná parkoviště jsou jako taková označena v souladu se zákonem o bezpečnosti silničního provozu.
14.
Podle článku 5 rozhodnutí o organizaci je označení veřejných parkovišť prováděno provozovatelem parkoviště pod dohledem příslušného útvaru obecního úřadu. Článek 6 téhož rozhodnutí určuje „všeobecné podmínky smlouvy o užívání parkovišť“, když stanoví dny a hodiny, během nichž musí být parkovné hrazeno. A konečně článek 7 rozhodnutí o organizaci stanoví, že zastavením nebo zaparkováním vozidla ve veřejných parkovacích prostorách řidič nebo vlastník vozidla přijímá všeobecné podmínky parkování, a tudíž uzavírá smlouvu s provozovatelem parkoviště.
2.
Zadarské rozhodnutí o pověření
15.
Správu a údržbu parkovišť, veřejných garáží a silničních terminálů ve městě Zadar upravuje Odluka o komunalnim djelatnostima Grada Zadra (rozhodnutí o obecních činnostech města Zadar) („Glasnik Grada Zadra“ č. 16/2009). Článek 3 odst. 15 písm. a) tohoto rozhodnutí pověřuje údržbou a správou parkovišť, veřejných garáží a silničních terminálů navrhovatele.
III. Skutkový stav, původní řízení a předběžné otázky
16.
NLB Leasing d.o.o. Ljubljana (dále jen „odpůrce“) je společností, která poskytuje finanční prostředky na užívání vozidel, vybavení a nemovitostí ve Slovinsku.
17.
Dne 30. června 2012 byl na veřejné komunikaci v Zadaru (Chorvatsko) zaparkován osobní automobil pronajatý od odpůrce. Tato komunikace je vymezena jako parkovací zóna s označenými parkovacími místy. Parkovací lístek musí být zakoupen před zaparkováním.
18.
Téhož dne provedl Obala i lučice d.o.o. (dále jen „navrhovatel“), společnost s ručením omezeným založená městem Zadar za účelem správy a údržby veřejných ploch určených pro parkování motorových vozidel, kontrolu parkovacího lístku na vozidle pronajatém odpůrcem. Toto vozidlo nebylo označeno parkovacím lístkem. Navrhovatel tedy vystavil denní parkovací lístek [84 chorvatských kun (HRK), přibližně 13 EUR]. Tento denní parkovací lístek nebyl nikdy uhrazen.
19.
Dne 1. července 2013 vstoupila Chorvatská republika do Evropské unie.
20.
Dne 20. února 2017 započal navrhovatel exekuční řízení za účelem vymožení neuhrazeného parkovného prostřednictvím notáře v Pule (Chorvatsko), a to podáním návrhu na výkon rozhodnutí na základě „veřejné listiny“. Tato listina byla výňatkem z vlastních účetních záznamů navrhovatele, v nichž byl dluh odpůrce uveden.
21.
Dne 8. března 2017 vydal notář na základě této „veřejné listiny“ usnesení o nařízení exekuce na částku 1825,25 HRK (přibližně 282 EUR). Tato celková částka sestávala z částky neuhrazeného parkovacího lístku (84 HRK), z částky doposud vzniklých nákladů řízení (1235 HRK) a z částky „předpokládaných nákladů řízení“ (506,25 HRK). Toto usnesení o nařízení exekuce bylo odpůrci doručeno doporučeným dopisem s dodejkou.
22.
Odpůrce podal proti tomuto usnesení opravný prostředek u Trgovački sud u Pazinu (obchodní soud v Pazinu, Chorvatsko). Tento soud prohlásil, že není příslušný, a předal věc Trgovački sud u Zadru (obchodní soud v Zadaru, Chorvatsko). Trgovački sud u Zadru (obchodní soud v Zadaru) rovněž prohlásil, že není ve věci příslušný, a předal věc k rozhodnutí Visoki trgovački sud Republike Hrvatske (Nejvyšší obchodní soud, Chorvatská republika).
23.
Předkládající soud sice uvádí, že nominální částka, která je předmětem exekuce, je nízká, nicméně rovněž uvádí, že u vnitrostátních soudů je vedeno značné množství takovýchto případů. V tomto skutkovém a právním kontextu se Visoki trgovački sud (Nej obchodní záležitosti) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1)
Mohou notáři doručovat dokumenty na základě nařízení [č. 1393/2007], pokud svá rozhodnutí doručují ve věcech, na které se nevztahuje nařízení č. 1215/2012, s ohledem na to, že notáři v Chorvatsku nejsou zahrnuti pod pojem ‚soud‘ pro účely nařízení č. 1215/2012, když jednají v rámci pravomocí, které jim přiznává vnitrostátní právo v exekučních řízeních na základě ‚veřejné listiny‘? Jinými slovy vzhledem k tomu, že nejsou zahrnuti pod pojem ‚soud‘, na který odkazuje nařízení č. 1215/2012, mohou notáři, když jednají v rámci pravomocí, které jim přiznává vnitrostátní právo v exekučních řízeních na základě ‚veřejné listiny‘, uplatňovat předpisy týkající se doručování dokumentů stanovené nařízením [č. 1393/2007]?
(2)
Lze parkování na ulici a na veřejné komunikaci, kde je právo výběru poplatků přiznáno v Zakon o sigurnosti prometa na cestama (zákon o bezpečnosti silničního provozu) a předpisy týkajícími se výkonu komunálních činností jako činností orgánů veřejné moci, považovat za občanskou věc ve smyslu nařízení [č. 1215/2012], které upravuje otázku soudní příslušnosti, jakož i uznávání a výkon soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech, konkrétně s ohledem na to, že potvrdí-li se přítomnost vozidla bez parkovacího lístku, nebo vozidla s neplatným parkovacím lístkem, je za toto vozidlo bezprostředně třeba zaplatit denní parkovací lístek, jako kdyby bylo zaparkováno celý den, nezávisle na přesné době trvání použití parkovacího místa, takže zaplacení denního parkovacího lístku má povahu sankce, přičemž je třeba uvést, že v některých členských státech je takové parkování považováno za dopravní přestupek?
(3)
Mohou v soudních sporech týkajících se parkování na ulici a na veřejné komunikaci, pokud je povinnost platby stanovena zákonem o bezpečnosti silničního provozu a v předpisech týkajících se uskutečňování komunálních činností jako činností vlastních orgánům veřejné moci, soudci doručovat dokumenty žalovaným v jiných členských státech na základě nařízení [č. 1393/2007]?
Pro případ, že bude na základě výše uvedených otázek určeno, že tento druh parkování je občanskou věcí, se pokládají následující doplňující otázky:
(4)
V projednávané věci se uplatňuje domněnka uzavření smlouvy prostřednictvím zaparkování na ulici na místě, které je označeno vodorovným a/nebo svislým značením; jinými slovy se má za to, že zaparkováním je uzavřena smlouva a při nezaplacení ceny podle hodinové sazby vzniká dluh ve výši ceny denního parkovacího lístku. V důsledku toho vyvstává otázka, zda je tato domněnka uzavření smlouvy zaparkováním a souhlas se zaplacením ceny denního parkovacího lístku, pokud není zakoupen parkovací lístek podle hodinové sazby zaparkování či uplyne platnost zakoupeného lístku, v rozporu se základními ustanoveními v oblasti poskytování služeb stanovenými v článku 56 Smlouvy o fungování Evropské unie a ostatními ustanoveními unijního práva.
(5)
K zaparkování v projednávané věci došlo ve městě Zadar, a proto existuje vazba mezi touto smlouvou a chorvatskými soudy; je však takové zaparkování ‚službou‘ v souladu s čl. 7 odst. 1 nařízení [č. 1215/2012], s ohledem na to, že pojem služba implikuje, že poskytující strana vykonává určitou činnost, jinými slovy, že uskutečňuje tuto určitou činnost výměnou za odměnu, a v důsledku toho vyvstává otázka, zda je činnost ze strany navrhovatele dostačující k tomu, aby mohla být považována za službu? Kdyby nebyly příslušné chorvatské soudy na základě čl. 7 odst. 1 nařízení [č. 1215/2012], byl by k rozhodnutí příslušný soud podle místa bydliště odpůrce.
(6)
Lze zaparkování na ulici a na veřejné komunikaci, pokud povinnost platby vzniká prostřednictvím zákona o bezpečnosti silničního provozu a předpisů týkajících se plnění komunálních činností jako činností vlastních orgánům veřejné moci a poplatky se vybírají pouze v určité denní době, považovat za smlouvu o nájmu nemovitosti na základě čl. 24 odst. 1 nařízení [č. 1215/2012]?
(7)
Kdyby se v projednávané věci neuplatnila výše uvedená domněnka, že zaparkováním se uzavírá smlouva (čtvrtá předběžná otázka), lze takové zaparkování, na jehož základě se příslušnost ve věcech platební povinnosti odvozuje ze zákona o bezpečnosti silničního provozu, který stanoví povinnost zaplatit denní parkovací lístek, pokud není předem zaplacen parkovací lístek podle počtu hodin použití parkovacího místa, nebo pokud uplyne platnost zaplaceného lístku, považovat za deliktní nebo kvazideliktní odpovědnost ve smyslu čl. 7 odst. 2 nařízení [č. 1215/2012]?
(8)
V projednávané věci k zaparkování došlo před přistoupením Chorvatska k Evropské unii, konkrétně dne 30. června 2012 ve 13:02 hodin. Proto vyvstává otázka, zda se s ohledem na časovou působnost v projednávané věci uplatní nařízení týkající se použitelného práva, tedy nařízení č. 593/2008 či nařízení č. 864/2007.
V případě, že Soudní dvůr Evropské unie je příslušný odpovědět ve vztahu k použití hmotného práva, vyvstává následující otázka:
(9)
Jsou v rozporu se základními ustanoveními v oblasti poskytování služeb stanovenými v článku 56 Smlouvy o fungování Evropské unie a ostatními ustanoveními unijního práva, nezávisle na tom, zda je majitelem vozidla fyzická či právnická osoba, domněnka uzavření smlouvy tímto zaparkováním a domněnka souhlasu se zaplacením ceny denního parkovacího lístku, pokud není zakoupen parkovací lístek podle hodinové sazby, nebo pokud uplyne platnost zakoupeného lístku? Jinými slovy, pokud jde o určení hmotného práva, lze v projednávané věci uplatnit ustanovení článku 4 nařízení č. 593/2008 (s vědomím toho, že v projednávané věci neexistuje žádný důkaz, že strany sporu dospěly k dohodě ohledně použitelného práva)?
–
Pokud platí domněnka uzavření smlouvy, jde v projednávané věci o smlouvu o poskytování služeb, jinými slovy, lze tuto smlouvu o parkování považovat za službu ve smyslu čl. 4 odst. 1 písm. b) nařízení č. 593/2008?
–
Podpůrně, lze toto zaparkování považovat za smlouvu o pronájmu v souladu s čl. 4 odst. 1 písm. c) nařízení č. 593/2008?
–
Podpůrně, pokud se na takové zaparkování vztahuje ustanovení 4 odst. 2 nařízení č. 593/2008, vyvstává otázka, co je v projednávané věci charakteristickým plněním, s ohledem na to, že navrhovatel v zásadě pouze označuje povrch vozovky jako místo k zaparkování a vybírá platbu za parkování, zatímco odpůrce zaparkuje a zaplatí parkování. Pokud je totiž charakteristické plnění ze strany navrhovatele, uplatnilo by se chorvatské právo, avšak kdyby bylo charakteristické plnění ze strany odpůrce, uplatnilo by se právo slovinské. Avšak vzhledem k tomu, že povinnost platby za parkování je v tomto případě upravena chorvatským právem, k němuž má tedy smlouva užší vazby, lze přesto v projednávané věci navíc uplatnit ustanovení čl. 4 odst. [3] nařízení č. 593/2008?
–
Pokud bude určeno, že jde o mimosmluvní povinnost, na kterou odkazuje nařízení č. 864/2007, lze tuto mimosmluvní povinnost považovat za škodu, takže použitelné právo by se určilo podle čl. 4 odst. 1 nařízení č. 864/2007?
–
Podpůrně, lze tento druh parkování považovat za bezdůvodné obohacení, takže použitelné právo by se určilo podle čl. 10 odst. 1 nařízení č. 864/2007?
–
Podpůrně, lze tento druh parkování považovat za řízení obchodní činnosti, takže použitelné právo by se určilo podle čl. 11 odst. 1 nařízení č. 864/2007?
–
Podpůrně, lze tento druh parkování považovat za odpovědnost odpůrce z důvodu culpa in contrahendo, takže použitelné právo by se určilo podle 12 odst. 1 nařízení č. 864/2007?“
24.
Vyjádření v projednávané věci předložili navrhovatel, německá a chorvatská vláda, jakož i Evropská komise. S výjimkou německé vlády odpověděli všichni účastníci řízení a rovněž slovinská vláda na písemné dotazy, které jim byly položeny Soudním dvorem.
IV. Analýza
25.
Na žádost Soudního dvora omezím svou analýzu na otázky 1 až 3 a 5 až 7 položené předkládajícím soudem. Toto stanovisko je strukturováno následujícím způsobem. Začnu několika stručnými poznámkami k přípustnosti (A). Analýzu věci samé zahájím přeformulováním položených otázek (B.1). Poté se zaměřím na pojem „občanské a obchodní věci“ ve smyslu nařízení Brusel v přepracovaném znění a nařízení o doručování písemností (B.2). Následně se budu zabývat otázkou, zda mohou notáři v Chorvatsku sami (na základě nařízení o doručování písemností) doručovat usnesení o nařízení exekuce vydaná na základě „veřejné listiny“ (B.3). Posléze přezkoumám otázku, zda parkování na označeném parkovišti na veřejné komunikaci může být považováno za činnost vedoucí ke vzniku některé „zvláštní“ nebo „výlučné“ příslušnosti ve smyslu nařízení Brusel v přepracovaném znění (B.4). Na závěr své analýzy se zaměřím na širší, strukturální problémy, které se v projednávané věci objevily (C).
A. K přípustnosti
1.
Použitelnost unijního práva ratione temporis
26.
Dne 30. června 2012 došlo k parkování. Dne 1. července 2013 přistoupilo Chorvatsko k Evropské unii. Dne 8. března 2017 bylo vydáno usnesení o nařízení exekuce.
27.
Z důvodů, které jsem podrobně rozvedl ve svých stanoviscích ve věcech Nemec a Pula Parking (
5
), přičemž k mému postoji se Soudní dvůr v obou případech přiklonil (
6
), není v takových věcech, jako je projednávaná věc, problémem použitelnost unijního práva ratione temporis. Skutečnost, že (hmotněprávní) základ určité pohledávky předchází přistoupení členského státu k Evropské unii, není rozhodující. V tomto ohledu je důležité zdůraznit, že řízení o výkon této pohledávky bylo zahájeno po přistoupení Chorvatska k Unii, tedy zjevně v mezích časové působnosti procesních pravidel a rámce případně použitelného ratione materiae, a že otázky položené Soudnímu dvoru se týkají výkladu uvedených procesněprávních nástrojů.
28.
Vzhledem k tomu, že právě taková situace v projednávané věci jednoznačně nastala, má Soudní dvůr ratione temporis pravomoc na otázky položené předkládajícím soudem odpovědět.
2.
Přípustnost otázek spojených s věcí samou
29.
Komise uvádí, že předkládající soud, který se musí vypořádat se sporem o příslušnost vzniklým mezi dvěma nižšími soudy v rámci svého právního řádu, může pokládat pouze takové otázky, které mu umožní vyřešit otázky příslušnosti, které mu byly předloženy. Naopak nemůže tak učinit, pokud jde o otázky související s meritem projednávané věci. To znamená, že otázka 1 a první část otázky 3 (které směřují k objasnění toho, zda mohou notáři v Chorvatsku doručovat „soudní a mimosoudní písemnosti“), musí být považovány za nepřípustné. Na vnitrostátní úrovni projednávaná věc doposud nevstoupila do fáze meritorního posouzení, jelikož předkládající soud musí nejprve vyřešit spor o příslušnost, který je předmětem řízení u něj vedeného. Účastníci řízení tak patrně ještě neměli možnost k některým z těchto otázek zaujmout stanovisko.
30.
Pochybnostem na straně Komise rozumím. Nicméně je nesdílím.
31.
Zaprvé ve věcech týkajících se nařízení Brusel v přepracovaném znění je stejně jako v jakémkoli jiném systému jurisdikce meritum věci běžně provázáno s otázkou příslušnosti. Pro účely posouzení příslušnosti je právě často nezbytná určitá předběžná a zběžná analýza věci samé. Z tohoto hlediska je obtížné mezi oběma těmito instituty rozlišovat. I kdyby to možné bylo, otázka 1 a první část otázky 3 se jasně vztahují ke skutkovým okolnostem a předmětu sporu v původním řízení, a tudíž nevybočují z celkového rámce vymezeného řízením o předběžné otázce.
32.
Zadruhé fáze, v níž se řízení před vnitrostátním soudem právě nachází, není kritériem, kterým jsou žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce poměřovány. Článek 267 SFEU je nástrojem spolupráce, podle něhož jsou všechny předběžné otázky obecně považovány za relevantní, byť s určitými omezeními (
7
). V tomto rámci je to pouze vnitrostátní soud, kdo nese odpovědnost za soudní rozhodnutí, které bude vydáno, jakož i nezbytnost a relevanci otázek, které klade Soudnímu dvoru (
8
). Je tedy třeba předpokládat, že vnitrostátní soud dospěl k závěru, že skutečné vyřešení těchto otázek obecně vyžaduje poskytnutí vodítka ze strany Soudního dvora (
9
).
33.
Na tomto základě navrhuji, aby byly otázky 1 a 3 předkládajícího soudu považovány za přípustné, byť je pravdou, že je nutné je stejně jako i jiné otázky do značné míry přeformulovat.
B. K věci samé
1.
K otázkám a jejich pořadí
34.
Na základě analýzy otázek 1 až 3 a dále otázek 5 až 7 v kontextu předkládacího rozhodnutí lze patrně říci, že projednávaná věc se v jádru dotýká tří obecných aspektů unijního mezinárodního práva soukromého. První aspekt se týká obsahu a povahy pohledávky na úhradu nezaplaceného parkovacího lístku (otázka 2 a druhá část otázky 3). Tedy zda je vymáhání tohoto dluhu sporem týkajícím se „občanských a obchodních věcí“. Druhý aspekt má návaznost na výkon a řízení ve věci dané pohledávky ve specifickém kontextu chorvatského práva (otázka 1 a první část otázky 3). Především jde o problém toho, zda mohou notáři v Chorvatsku doručovat usnesení o nařízení exekuce vyhotovená na základě „veřejné listiny“ ve smyslu nařízení o doručování písemností. Třetí aspekt se týká soudu příslušného k projednání dané pohledávky (otázky 5 až 7). Konkrétně se lze ptát, zda nařízení Brusel v přepracovaném znění obsahuje nějaké zvláštní ustanovení o příslušnosti, pod které by bylo možno podřadit vymáhání pohledávky z nezaplaceného parkovacího lístku a které by tak zakládalo příslušnost soudů jiného členského státu, než je členský stát, v němž má dlužník bydliště.
35.
Vzhledem k výše uvedenému pojetí otázek, jimiž se v tomto stanovisku zabývám, mírně upravím pořadí těchto otázek. Otázka 2 a druhá část otázky 3 se týkají problematiky oblasti působnosti. Budu se jimi tedy zabývat nejdříve. Tyto otázky lze v podstatě přeformulovat tak, že směřují k zodpovězení toho, zda okolnosti projednávané věci spadají pod pojem „občanské a obchodní věci“ ve smyslu nařízení Brusel v přepracovaném znění a nařízení o doručování písemností. Následně posoudím otázku 1 a první část otázky 3, jejichž předmětem jsou dva problémy: i) zda mohou notáři v Chorvatsku zasílat „soudní písemnosti“; a ii) zda, pokud vůbec, mohou zasílat pouze „mimosoudní písemnosti“ dle nařízení o doručování písemností. Nakonec se budu věnovat otázkám 5 až 7, které navrhuji přeformulovat tak, že směřují na posouzení toho, zda by mohlo být parkování na označeném parkovišti na veřejné komunikaci považováno za činnost zakládající „zvláštní“ nebo „výlučnou“ příslušnost ve smyslu nařízení Brusel v přepracovaném znění.
2.
K otázce 2 a druhé části otázky 3
36.
Otázkou 2 a druhou částí otázky 3 se předkládající soud táže, zda okolnosti projednávané věci spadají pod pojem „občanské a obchodní věci“ ve smyslu čl. 1 odst. 1 nařízení Brusel v přepracovaném znění a nařízení o doručování písemností.
37.
Stanoviska účastníků řízení a vedlejších účastníků se v tomto bodě liší. Německá a slovinská vláda mají za to, že projednávaná věc pod pojem „občanské a obchodní věci“ nespadá. Podle jejich názoru je určující původ pravomoci, na základě které byla daná smlouva uzavřena a která je v projednávané věci vymáhána. Touto pravomocí je veřejná moc označovat a spravovat veřejná parkoviště a kontrolovat podmínky parkování na těchto parkovištích. Navrhovatel, chorvatská vláda a Komise jsou opačného názoru. Rozhodujícím aspektem pro určení „občanských a obchodních věcí“ není podle nich původ pravomoci, ale podmínky jejího výkonu.
38.
V rámci formulace odpovědí na otázky předkládajícího soudu se nejprve pokusím o nalezení určujícího kritéria, resp. alespoň převládajícího přístupu v judikatuře Soudního dvora ve vztahu k pojmu „občanské a obchodní věci“ (a). Po vyjasnění toho, které přístupy by měly být podle mého názoru upřednostněny, tento přístup uplatním na okolnosti projednávané věci. (b)
a)
Judikatura týkající se pojmu „občanské a obchodní věci“
39.
Pojem „občanské a obchodní věci“ je standardním referenčním základem pro vymezení oblasti působnosti právních předpisů přijatých na základě zmocnění, která jsou (nyní) obsažena v hlavě V Smlouvy o FEU (
10
).
40.
Přesto žádný z těchto právních nástrojů neobsahuje pozitivní definici pojmu „občanské a obchodní věci“ (
11
). Za této situace tedy Soudnímu dvoru nezbývá, než v každém jednotlivém případě určit, zda se skutečnosti, které mu byly předloženy, týkají „občanských a obchodních věcí“ (
12
).
41.
Nevyhnutelným důsledkem takového přístupu je jeho kazuistická povaha a příležitostný nedostatek právní jistoty v hraničních věcech. S ohledem na sdílený cíl těchto právních nástrojů je tento výsledek poněkud paradoxní. Hlavním cílem těchto právních nástrojů je koneckonců zajištění právní jistoty prostřednictvím jednotných pravidel pro řešení sporů o příslušnost, jakož i zjednodušení procesních formalit soudních rozhodnutí, jejich doručování a výkonu na vnitřním trhu.
42.
Co tedy představuje převládající přístupy? S ohledem na skutečnost, že pojem „občanské a obchodní věci“ je skutečně průřezový ve vztahu ke všem nástrojům unijního mezinárodního práva soukromého, bude možná užitečné posoudit nejprve „bruselský režim“ (1) a poté nařízení o doručování písemností a jiné právní nástroje „hlavy V“ (2).
1) Bruselský režim
43.
Bruselský režim tvoří pět právních nástrojů (
13
). Vzhledem k tomu, že se každý z těchto právních nástrojů týká sporu o příslušnost v právních sporech týkajících se „občanských a obchodních věcí“ (
14
), usiluje Soudní dvůr o jednotný výklad tohoto pojmu (
15
). Přesto však existují dva, ne-li tři přístupy k pojmu „občanské a obchodní věci“, a to v závislosti na tom, který aspekt je považován za určující. Nejlépe je patrně možno je popsat jako přístup z hlediska „předmětu“ (i) a přístup z hlediska „právního vztahu“ (ii).
i) Hledisko „předmětu“
44.
Hledisko „předmětu“ týkající se výkladu pojmu „občanské a obchodní věci“ se odráží ve dvou (pod)liniích judikatury. První linie judikatury, která je patrná především v dřívějších rozsudcích Soudního dvora, je založena na více autonomním a srovnávacím výkladu pojmu „občanské a obchodní věci“ (
16
), přičemž se opírá o odkazy na společné rysy právních řádů členských států.
45.
Skvělým příkladem tohoto přístupu je rozsudek ve věci Rüffer. Tato věc se týkala řízení o výkon rozhodnutí proti německé fyzické osobě, jehož předmětem byly náklady spojené s vyzvednutím vraku ztroskotané lodi z jisté řeky v Nizozemsku. Soudní dvůr byl patrně značně ovlivněn vskutku srovnávacím, návodným posouzením generálního advokáta J.-P. Warnera (
17
), když rozhodl, že „obecné zásady vyplývající ze všech vnitrostátních právních řádů členských států“ považují správu veřejných vodních cest, včetně vyzvednutí vraku, za výkon veřejné moci (
18
). Dotčené řízení tak nespadalo pod pojem „občanské a obchodní věci“ ve smyslu Bruselské úmluvy (
19
). Skutečnost, že byl daný spor zahájen podle nizozemského občanského práva, již nebyla posléze nikterak zohledněna (
20
).
46.
Ve věci Rüffer tedy bylo umožněno, aby autonomní povaha pojmu „občanské a obchodní věci“ překvalifikovala pro účely bruselského režimu jiné institucionální řešení zvolené v určitém členském státě. Podobná srovnávací posouzení „klasifikace“ určité záležitosti pro účely vnitrostátního práva členských států (i v případech, kdy nebyla podání členských států, a tedy induktivní uvažování, jednotná), jakož i odkazem na judikaturu Evropského soudu pro lidská práva, byla provedena například v rozsudcích Lechouritou a Sonntag (
21
).
47.
Soudní dvůr pak postupně změnil kurs. Ačkoliv důvod této změny nebyl nikdy jasně vysvětlen, příčinou mohl být prostý pragmatismus: jak uvedla generální advokátka V. Trstenjak, „srovnávací hledisko“ bylo možná opuštěno z důvodu rozdílných koncepcí a velkého množství právních řádů členských států (
22
).
48.
Namísto uvedeného přístupu se ustálila druhá linie judikatury. Tato linie přihlíží k vnitrostátní právní úpravě dané záležitosti (
23
). Soudní dvůr však podle všeho není vázán pouze na vnitrostátní právo: ve věci flyLAL-Lithuanian Airlines, sporu týkajícím se náhrady škody vzniklé z porušení článků 81 a 82 ES (nyní články 101 a 102 SFEU), Soudní dvůr kvalifikoval daný spor jako spor týkající se „občanské a obchodní věci“, podle všeho odkazem na unijní právo, aniž vnitrostátní právo Lotyšska dále posuzoval (
24
).
49.
I když se přirozeně hovořilo pouze o obecné tendenci, v rámci níž existují určité výjimky, stále se odkazovalo na „autonomní pojem“ unijního práva. Ovšem stejně jako v řadě jiných oblastí unijního práva, zejména v Unii složené z 27 členských států, ke skutečnému srovnávacímu posouzení docházelo méně často. Místo toho výraz „autonomní“ v praxi stále častěji znamenal „tak, jak je vymezeno v dotčeném členském státě, ledaže se děje něco moc divného“.
ii) Hledisko „právního vztahu“
50.
Hledisko „právního vztahu“ má podle všeho prvopočátek v rozsudku ve věci Henkel (
25
). Tento přístup spočívá ve zjištění, zda se řízení vedené u Soudního dvora vyznačuje v rámci dotčeného konkrétního právního vztahu mezi účastníky jednostranný výkon veřejné moci.
51.
Za tímto účelem Soudní dvůr používá dva široce formulované ukazatele. Zaprvé stanoví „referenční rámec“ pro určení běžných právních pravidel použitelných na vztahy mezi jednotlivci. Soudní dvůr tak činí s přihlédnutím jednak k „základu podané žaloby“ a jednak k „podmínkám výkonu podané žaloby“ podle relevantního vnitrostátního práva daného členského státu (
26
). Zadruhé posuzuje, zda dotčený spor vyplývá z jednostranného uplatňování výsad veřejné moci mimo tento „referenční rámec“ (
27
).
52.
V posledních letech se uplatňoval jak přístup z hlediska „předmětu“, tak přístup z hlediska „právního vztahu“, přičemž judikatura neuvádí, že by některá z těchto dvou metod byla upřednostňována. Dokonce lze říci, že nejnovější rozsudek Soudního dvora na tyto dva přístupy výslovně odkazuje jako na alternativy (
28
).
2) Nařízení o doručování písemností a další nástroje „hlavy V“
53.
Rozsudek ve věci Fahnenbrock je jediným precedenčním rozhodnutím, které nabízí výklad pojmu „občanské a obchodní věci“, jak je uveden v čl. 1 odst. 1 nařízení o doručování písemností. V uvedené věci se jednalo o žalobu fyzických osob směřující proti jednostranné a retroaktivní restrukturalizaci řeckých státních dluhopisů. Za účelem určení, zda daná záležitost spadá do oblasti působnosti nařízení o doručování písemností, použil Soudní dvůr přístup z hlediska „právního vztahu“ s odkazem na judikaturu z oblasti bruselského režimu, aby na základě prvotního zkoumání informací, které má k dispozici, určil, zda se vztah mezi účastníky zjevně vyznačuje projevem veřejné moci (
29
). Na základě nutně neúplných informací, které měl k dispozici, dospěl Soudní dvůr k závěru, že tomu tak není (
30
).
54.
Pokud jde o judikaturu týkající se ostatních nástrojů „hlavy V“ (
31
), mnoho se z ní nedozvíme: tyto právní nástroje neobsahují pozitivní definici pojmu „občanské a obchodní věci“ (
32
) a Soudní dvůr dosud nenabídl žádné pokyny k výkladu tohoto pojmu, tak jak se v těchto právních nástrojích vyskytuje (
33
).
3) Definování „občanských a obchodních věcí“
55.
Mé stanovisko v této věci není prvním (ani posledním) stanoviskem, které usiluje o objasnění toho, jak přesně musí být pojem „občanské a obchodní věci“ vykládán pro účely a nad rámec bruselského režimu na základě kazuistické judikatury Soudního dvora. Je bezpochyby pravda, že stanovisko může jen stěží konkurovat propracovaným akademickým klasifikacím a kvalifikacím, jež jsou v tomto ohledu předkládány. Ani by nemělo.
56.
Nicméně hlubší zamyšlení nad kritériem, které je nutno použít, je v hraničních případech, jako je věc projednávaná v původním řízení, klíčové. Toto kritérium bude určující pro výsledek.
57.
Pokud by bylo u výběru parkovného zvoleno posouzení z hlediska „předmětu“ zaměřené na obsah a pokud by bylo nekompromisně trváno na „autonomní povaze“ definice dle unijního práva, případně podporované ještě srovnávacím přehledem vedoucím k závěru, že u této otázky existují určité obecné právní zásady společné jednotlivým členským státům, pak by snad bylo možno dospět k závěru, že v nikoli zanedbatelném počtu jiných členských států, dokonce snad ve většině členských států, by správa městských parkovišť a ukládání pokut za parkování bez lístku byla charakterizována jako činnost správní. Naopak posouzení z hlediska předmětu, jehož východiskem je vnitrostátní řešení zvolené daným členským státem, by patrně ukazovalo na věc občanskou, neboť Chorvatsko, a snad i jiné členské státy, se rozhodlo kvalifikovat takové druhy vztahů jako vztahy občanskoprávní, aniž by toto legislativní řešení bylo nutně samo o sobě z unijního hlediska nemožné. Pokud se použije hledisko „právního vztahu“ se zaměřením na institucionální pravomoci, o které jde, je předmětem sporu podle všeho „občanská a obchodní věc“. Konečně, teprve budoucnost ukáže, jak by fungoval přezkum na základě alternativních kritérií (
34
) spočívajících v „předmětu“ na jedné straně a v „právním vztahu“ na druhé straně, neboť o těchto kritériích je patrně možné říci, že projednávanou věc táhnou zcela opačnými směry.
58.
Připouštím, že jádrem takového posouzení by mělo být určení toho, zda procesní nebo hmotněprávní vztahy, které jsou základem sporu, podléhají uplatňování výsad veřejné moci (
35
). Nicméně již pouhá existence alternativních přístupů je poněkud matoucí: účastník řízení, který se musí vypořádat s otázkou, zda se na jeho spor může vztahovat zjednodušený režim uznávání rozsudků nebo doručování písemností podle unijního práva, bude moci jen těžko spolehlivě říci, který přístup by měl uplatnit za účelem posouzení toho, zda je jeho spor považován za spor v „občanských a obchodních věcech“ ve smyslu těchto právních nástrojů.
59.
Doporučil bych, aby se vycházelo především z přístupu založeného na „právním vztahu“. Podle mého názoru tento přístup nejspolehlivěji plní roli oné pomyslné výhybky, která dotčený spor vede z jedné procesní koleje na jinou při hledání té „správné“ institucionální trasy v členském státě v předběžné fázi řešení příslušnosti.
60.
Zaprvé přístup vycházející z „povahy právního vztahu“ nejlépe ilustruje to, co je skutečně potřeba udělat: bruselský režim stejně jako řada jiných systémů občanskoprávní, či dokonce trestněprávní nebo správněprávní horizontální spolupráce v rámci Evropské unie, vyžaduje ve fázi rozhodování o příslušnosti určení institucionálních partnerů relevantních pro určité záležitosti v každém členském státě. Schopnost určit orgány s podobnými kompetencemi a pravomocemi, které by mohly, a tedy měly, v rámci daného režimu spolupracovat, nesmí být podceňována. Cílem tohoto přístupu není nepřímá harmonizace tohoto předmětu.
61.
Z tohoto pohledu by bylo poněkud zvláštní použít předmět, který není dotčeným právním nástrojem harmonizován, a dokonce ani pozitivním způsobem definován, jako klíčové kritérium pro přiznání (či spíše nástrojem k překonání) toho, co je v určitém členském státě v podstatě institucionální pravomocí (
36
).
62.
Zadruhé větší zaměření na přesnou povahu dotčeného vztahu může zajistit větší přesnost a jasnost, zejména pokud se v dané věci vyskytuje více právních vztahů. Za těchto okolností Soudní dvůr podle všeho oddělil určující vztah ve sporu, který mu byl předložen, od jakýchkoli „předcházejících“ nebo „navazujících“ vztahů, což nelze jednoduše učinit v rámci „přístupu z hlediska předmětu“ (
37
). „Přístup z hlediska právního vztahu“ je proto rovněž vhodnější k řešení složitých sporů.
63.
Zatřetí v situacích, kdy se musí členský stát vypořádat s návrhem na výkon rozhodnutí, který může vyplývat ze zneužívajícího „tvarování“ dotčeného sporu podle vnitrostátního práva nebo obsahuje kategorie či prvky, které jednoduše nejsou pro dožádaný členský stát přijatelné, je vždy možné zatáhnout za onu hmotněprávní ex post„záchrannou brzdu“ v podobě porušení veřejného pořádku (
38
). Pokud jde o otázku rozsahu výklad pojmu „občanské a obchodní věci“, což je ostatně i nadále otázka příslušnosti, vyžaduje však Soudní dvůr extenzivní výklad tohoto pojmu (
39
).
64.
Začtvrté připouštím, že zaměření na přístup z hlediska „právního vztahu“ vskutku významně spoléhá na existenci skutečně autonomního pojmu „občanské a obchodní věci“ dle unijního práva, který by neměl záviset pouze na právu vnitrostátním (
40
). Povaha analýzy právního vztahu je totiž zásadně závislá na funkcích a pravomocích, které vnitrostátní právo přiznává aktům orgánu veřejné správy a jeho sférám vlivu. Poněkud paradoxně je tato analýza méně spojena s myšlenkou „autonomního“ pojmu „občanské a obchodní věci“ než nyní již obsoletní první linie judikatury založená na přístupu z hlediska „předmětu“ (
41
).
65.
Musím však připustit, že tyto vyhlídky mne příliš neznepokojují, neboť jsem nikdy nevěřil tomu, že ve specifickém kontextu bruselského režimu skutečně existuje něco tak zázračného, jako je skutečně autonomní unijní definice. Je třeba uznat inherentní problém definic, které jsou „autonomní/ne tak docela autonomní“ (jako je pojem „občanské a obchodní věci“ v projednávané věci), jež nemají své vlastní skutečné „tělo“. Pouze se „vezou“ na struktuře, kterou určitý vnitrostátní právní systém nabízí, a snad s výjimkou případů naprosto skandálních řešení zvolených vnitrostátním zákonodárcem se přetvářejí do jiného „tvaru“ v závislosti na daném vnitrostátním právu a sporu, o který v dané věci jde. Jakkoliv však tyto závěry nutí k zamyšlení, v rámci stávajícího typu legislativního rámce, který neposkytuje jakoukoli pozitivní definici pojmu „občanské a obchodní věci“, neexistuje žádný jednotně přijímaný význam tohoto pojmu.
66.
Nicméně zapáté a nakonec, následující „ukazatele“ v rámci přístupu z hlediska „povahy právního vztahu“ mohou být při posuzování existence veřejné moci nápomocné. Ačkoliv se rozhodně nejedná o seznam podmínek, přesto tyto body odrážejí úvahy, které se v judikatuře vyskytují: i) je nutno začít s právním vztahem, který daný spor charakterizuje; ii) posoudit jej ve vztahu k rámci, který je obecně použitelný na jednotlivce; a iii) určit, zda daný spor vyplývá z jednostranného uplatňování výsad veřejné moci mimo tento běžný soukromoprávní „referenční rámec“.
b)
Použití na projednávanou věc
67.
K určení toho, zda projednávaná věc splňuje požadavky „rozsahu“ dle čl. 1 odst. 1 nařízení Brusel v přepracovaném znění a čl. 1 odst. 1 nařízení o doručování písemností, zvážím, zda se povaha onoho výchozího „právního vztahu“ týká „občanských a obchodních věcí“ (1). Na základě závěru, že tomu tak patrně skutečně je, se budu následně zabývat konkrétními otázkami vznesenými některými vedlejšími účastníky, zejména požadavkem zakoupit si celodenní lístek a dodatečnými poplatky, které plynou z porušení pravidel pro parkovací lístek, aby bylo možno posoudit, zda existence takovýchto aspektů může znamenat, že takovýto právní vztah již ze své povahy nadále nespadá do působnosti nařízení Brusel v přepracovaném znění a nařízení o doručování písemností (2).
1) K povaze právního vztahu mezi účastníky řízení
68.
V souladu s „ukazateli“ shrnutými v bodě 66 tohoto stanoviska je zapotřebí nejprve určit právní vztah, který je základem projednávaného sporu. Tímto vztahem mezi navrhovatelem a odpůrcem je podle všeho přinejmenším na první pohled smlouva o parkování. To je skutečně základ projednávané věci. V souladu s judikaturou (
42
) není vztahem, který je potřeba zkoumat, vztah „o úroveň výše“ mezi městem Zadar a navrhovatelem, to znamená vztah mezi orgánem oprávněným k pověření a pověřenou osobou.
69.
Dále je potřeba stanovit rámec, který bude v takových typech vztahů použitelný na soukromé osoby. Chorvatská vláda uvádí, že smlouva uzavřená mezi navrhovatelem a řidičem vozidla, jehož vlastníkem je odpůrce, je soukromoprávní povahy. Společně s navrhovatelem pak tato vláda obecně odkazuje na Zakon o parničnom postupku (občanský soudní řád), Zakon o obveznim odnosima (zákon o závazkových vztazích) a Ovršni zakon (exekuční zákon). Přitom však neuvádí použitelná ustanovení. Není tedy možné posoudit, zda závazky a následky plynoucí z této soukromoprávní smlouvy jsou charakteristické pro občanskoprávní pohledávku. Toto určení musí provést vnitrostátní soud. Avšak s ohledem na skutečnost, že ze spisu neplyne nic jiného, jakož i pro účely tohoto posouzení, je patrně důvodné předpokládat, že tomu tak je.
70.
Jakmile byl tímto způsobem určen (a přijat) tento referenční rámec, je dále potřeba určit, zda se hmotněprávní nebo procesní aspekty projednávaného sporu od tohoto rámce odchylují v důsledku zjevného uplatňování výsad veřejné moci.
71.
V tomto ohledu z žádných ustanovení zmiňovaných účastníky řízení nebo vedlejšími účastníky neplyne, že řízení, které vedlo k podání projednávané žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce, nespadá do rámce použitelného na jednotlivce nebo že se vyznačuje (jednostranným) uplatňováním výsad veřejné moci kterýmikoli účastníky tohoto systému. Nic totiž nenasvědčuje tomu, že by po vydání lístku mohl navrhovatel nějakým způsobem vydat exekuční titul (
43
). Jak potvrdila chorvatská vláda v odpovědi na písemný dotaz, což samozřejmě přísluší ověřit předkládajícímu soudu, navrhovatel musí postupovat prostřednictvím příslušného notáře (nebo soudu) stejným způsobem jako jakýkoli jiný jednotlivec.
72.
Na základě těchto skutečností lze patrně říci, že výkon dotčených (smluvních) povinností občanskoprávní povahu má (
44
).
73.
Je pravda, jak uvádí slovinská vláda, že projednávaný návrh na výkon rozhodnutí je v základu založen na výsadě veřejné moci města Zadar spočívající v právu určit parkoviště a podmínky parkování na svém území a pověřit navrhovatele jejich správou a vymáháním.
74.
Jak však správně uvádí Komise, existenci výsad veřejné moci ve vztazích „o úroveň výše“ nelze vždy považovat za rozhodující ve vztahu k povaze smluvních závazků ve vztazích „o úroveň níže“. Tyto smluvní závazky jsou ostatně ve vztahu k navrhovateli a odpůrci z podstaty subjektivní (
45
), zatímco exekuční řízení je podle všeho vedeno v občanskoprávním rámci, a nemýlím-li se, je omezeno pouze na tyto subjektivní závazky.
75.
Ze spisu nikterak nevyplývá, že by byl tento výkon nějak dotčen acta iure imperii na straně města Zadar, a to pouze z důvodu účasti města Zadar na vlastnické struktuře navrhovatele (
46
). Taktéž nic nenasvědčuje tomu, že by navrhovatel uplatňoval výsady veřejné moci v zastoupení města Zadar. V Chorvatsku mohou být údržba a správa parkovišť vykonávány soukromými subjekty naprosto stejně jako samotná činnost spočívající v parkování. To potvrdila i chorvatská vláda v odpovědi na písemný dotaz položený Soudním dvorem. To, zda je tato činnost vykonávána na veřejném pozemku či nikoli, nic nemění na povaze vymáhání smluvních závazků z ní plynoucích, za podmínky, že je toto vymáhání prováděno na základě chorvatského občanského práva a bez uplatňování výsad veřejné moci.
76.
Z tohoto hlediska jednají navrhovatel i odpůrce jako dvě soukromé osoby, v rámci pravomocí, které jsou takovými osobami obvykle vykonávány a podřizují je stejným procesním pravidlům jako kohokoli jiného (
47
). Proto za okolností daných v projednávané věci patrně nedochází k žádnému odchýlení se od „referenčního rámce“.
77.
Z výše uvedených důvodů nebyly při určení „právního vztahu“ zjištěny žádné náznaky uplatňování výsad veřejné moci, což má za následek to, že je dána příslušnost podle čl. 1 odst. 1 nařízení Brusel v přepracovaném znění a nařízení o doručování písemností.
2) Požadavek na denní lístek a jednostranné poplatky jako ukazatele uplatňování výsad veřejné moci
78.
Předkládající soud, jakož i německá a slovinská vláda mají za to, že výše uvedené závěry mohou být dotčeny existencí faktorů, které mají „povahu sankce“, v projednávané věci. Tyto faktory by se vyskytovaly v dodatečných nákladech, které teprve vzniknou. Dále tvrdí, že požadavek na zaplacení denního lístku se rovná pokutě.
79.
Tyto pochybnosti nepovažuji v projednávané věci za přesvědčivé.
80.
Je potřeba si uvědomit, že určení toho, zda je spor veden o „občanské a obchodní věci“, představuje posouzení soudní příslušnosti. Právě v takovém kontextu Soudní dvůr v rozsudku ve věci Pula Parking upřesnil, že příslušnost je dána vzhledem k neexistenci „pokut[y], kterou by bylo možno považovat za pokutu vyplývající z aktu orgánu veřejné moci“. Soudní dvůr dále vysvětlil, že pokud jde o meritum věci, pohledávka za parkování „nemá sankční povahu, takže představuje pouze protiplnění za poskytnutou službu“ (
48
).
81.
Navrhovatel a chorvatská vláda uvádějí, že cena denního parkovného je stanovena před využitím parkoviště, je uvedena na svislém značení a je zveřejněna v úředním věstníku města Zadar. Je tedy součástí řady podmínek parkování v této oblasti. Tyto podmínky jsou sice jednostranné, ale požadavek na zaplacení denního lístku je možno považovat za pouhé další „standardní ujednání“, které je součástí podmínek parkování a je dotyčnou osobou konkludentně akceptováno. Tyto povinnosti nebyly jednostranně uloženy ani změněny v důsledku účasti veřejnoprávního subjektu (
49
). Tatáž standardní ujednání jsou ostatně běžně používána i na soukromých parkovištích. Vymáhání tohoto dluhu za parkování, jak vysvětluje chorvatská vláda, se tudíž neliší od vymáhání jakéhokoliv jiného soukromoprávního dluhu. Vazba „soudní příslušnosti“ není přerušena a nelze bez dalšího předpokládat uplatňování výsad veřejné moci.
82.
Pokud jde o dodatečné náklady vyplývající z dluhu za parkování, platí stejný závěr. Navrhovatel a chorvatská vláda poskytli podrobnou specifikaci vzniku těchto nákladů (
50
). Pokud jde o původ těchto podmínek, odkazuje chorvatská vláda rovněž na článek 13 rozhodnutí o organizaci. Tyto skutečnosti přirozeně přísluší ověřit předkládajícímu soudu. S přihlédnutím ke specifikaci těchto poplatků však není na první pohled zjevné, jak by mohly být, ať již jednotlivě nebo v souhrnu, kvalifikovány jako akt orgánu veřejné správy. Tyto podmínky jsou podle všeho spojeny s náklady na vymáhání nezaplaceného dluhu v jiném jazyce jiného členského státu. Přeshraniční vymáhání pohledávek, a to i v rámci Unie, přirozeně vede ke vzniku vedlejších nákladů, které by mělo být možné účtovat „na vrub“ pravého dlužníka jistiny dluhu. Žádné z těchto nákladů podle všeho nevyplývají z uplatňování výsad veřejné moci, byť jsou nevyhnutelně vyšší z důvodu daného specifického exekučního řízení zavedeného chorvatským právem.
83.
Shora uvedené lze shrnout tak, že tyto dvě skutečnosti, o které se opírají někteří vedlejší účastníci, nemění ničeho na poměrně jasné povaze právního vztahu mezi navrhovatelem a odpůrcem. Zjednodušeně řečeno, jednostranné, či dokonce i zneužívající smluvní podmínky nemohou najednou naznačovat uplatňování výsad veřejné moci jen z toho důvodu, že nejsou pro spotřebitele výhodné. Uplatňování výsad veřejné moci je kvalitativně něco jiného než pouhá možnost využít vyjednávací sílu, či dokonce i využití nebo zneužití této možnosti. Pokud by tomu bylo jinak, pak i spotřebitelské smlouvy by se náhle ocitly mimo působnost bruselského režimu, neboť řada z nich se vyznačuje poměrně vysokým stupněm jednostrannosti, bez možnosti vyjednávat, a je spojena i s aspekty, které mají sankční povahu. Málokdo by ale tvrdil, jde-li o tato ujednání, o nichž se nevyjednává, že je nutno tyto smlouvy kvalifikovat jako uplatňování výsad veřejné moci společnostmi, a že tedy nespadají do rámce pojmu „občanské a obchodní věci“.
3) Dílčí závěr
84.
V průběhu tohoto řízení nebyl předložen žádný přesvědčivý argument, který by vedl k přehodnocení závěru již učiněného Soudním dvorem v rozsudku Pula Parking. Dotčený vztah mezi navrhovatelem a odpůrcem podle všeho vyhovuje podmínkám soudní příslušnosti, které musí být splněny, aby věc spadala do oblasti působnosti čl. 1 odst. 1 nařízení Brusel v přepracovaném znění a čl. 1 odst. 1 nařízení o doručování písemností.
85.
Je pravda, že v některých členských státech jsou podmínky pro parkování na veřejných komunikacích v obcích, jakož i případné sankce za porušení těchto podmínek záležitostí správního práva. Tato skutečnost však naopak osvětluje přirozené meze použití přístupu založeného na hledisku předmětu, aby bylo určeno, co představuje občanské nebo obchodní věci v rámci bruselského režimu. Různorodost znamená, že v určitých přiměřených mezích skutečnost, že daný členský stát či členské státy považují takovouto záležitost za věc správní, neznamená, že se tomu musí ostatní státy Evropy přizpůsobit.
86.
A konečně je potřeba připomenout, že skutečnost, že takový typ vztahů, jako jsou vztahy dotčené v původním řízení, může být skutečně považován za typ vztahů týkající se „občanských a obchodních věcí“, neznamená, že jsou ve skutečnosti splněny i ostatní podmínky použitelnosti nařízení Brusel v přepracovaném znění nebo nařízení o doručování písemností. Pokud jde o nařízení Brusel v přepracovaném znění, Soudní dvůr již v rozsudku Pula Parking konstatoval, že notáři v Chorvatsku nemohou být považováni za „soudy“ ve smyslu tohoto nařízení (
51
). V následující části tohoto stanoviska se budu zabývat podobným posouzením podle nařízení o doručování písemností.
87.
Navrhuji tedy, aby Soudní dvůr poskytl následující odpověď:
„Pojem ‚občanské a obchodní věci‘, jak je uveden v čl. 1 odst. 1 nařízení 1215/2012 a čl. 1 odst. 1 nařízení č. 1393/2007, musí být vykládán tak, že vyžaduje, aby se právní vztah, který charakterizuje základní spor, o který ve věci jde, posuzovaný oproti rámci obecně použitelnému na jednotlivce v takovýchto situacích, nevyznačoval jednostranným uplatňováním výsad veřejné moci jednou ze stran sporu.
Ačkoli přísluší vnitrostátnímu soudu, aby určil, zda jsou tyto podmínky splněny, okolnosti projednávané věci podle všeho takovému uplatňování výsad veřejné moci nepodléhají.“
3.
K otázce 1 a první části otázky 3
88.
Otázka 1 a první část otázky 3 předkládajícího soudu se týkají toho, zda mohou notáři v Chorvatsku sami doručovat usnesení o nařízení exekuce vydaná na základě „veřejné listiny“. Předkládající soud má, s odkazem na rozsudek Soudního dvora ve věci Pula Parking, pochybnosti o tom, zda je to možné. Chorvatská vláda a Komise sice tento postoj nezpochybňují, avšak tvrdí, že notáři v Chorvatsku mohou nicméně využít možnosti zasílání „mimosoudních písemností“ zakotvené v článku 16 nařízení o doručování písemností.
89.
Ve světle této argumentace zdůrazňují otázka 1 a první část otázky 3 dva aspekty: i) zda mohou notáři v Chorvatsku zasílat „soudní písemnosti“ ve smyslu nařízení o doručování písemností; a pokud ano, ii) zda se mohou notáři v Chorvatsku podpůrně uchýlit k paralelnímu způsobu doručování připuštěnému článkem 16 nařízení o doručování písemností (a sice doručování „mimosoudních písemností“).
a)
Zasílání „soudních písemností“ notáři v Chorvatsku
90.
V článku 1 odst. 1 odkazuje nařízení o doručování písemností na zasílání „soudních písemností“. Ačkoli neexistuje žádná judikatura k výkladu pojmu „soudní písemnosti“, ze znění tohoto ustanovení jasně vyplývá, že takové písemnosti musí být vydány „soudní mocí“ členského státu, což souvisí s pojmem „soud“ vyskytujícím se napříč celým unijním právem a na to navázanou bohatou judikaturou Soudního dvora (
52
).
91.
Jak jsem podrobně rozvedl ve svém stanovisku ve věci Pula Parking a jak bylo následně potvrzeno Soudním dvorem, povaha, druh činnosti a řízení vedené notáři a před notáři v Chorvatsku vedoucí k vydání usnesení o nařízení exekuce v takových případech, jako je projednávaná věc, nejsou takové povahy, aby splňovaly podmínky stanovené pro pojem „soud“ ve smyslu uvedené judikatury a nařízení Brusel v přepracovaném znění (
53
).
92.
Takovéto chápání bylo dále posíleno nedávným usnesením Soudního dvora, v němž usnesení o nařízení exekuce vydaná notáři v Chorvatsku nebyla považována za usnesení spadající jako taková do oblasti působnosti nařízení Brusel v přepracovaném znění, jelikož nejsou obecně považována za „soudní“ rozhodnutí (
54
).
93.
Nevidím žádný důvod, proč by stejné závěry neměly platit i pro nařízení o doručování písemností, a v průběhu tohoto řízení ostatně ani nebyly v tomto smyslu předestřeny žádné argumenty. Notáři v Chorvatsku tedy při vydávání usnesení o nařízení exekuce v takových případech, jako je projednávaná věc, nejednají v postavení soudu, a nejsou tedy schopni zasílat „soudní písemnosti“ ve smyslu čl. 1 odst. 1 nařízení o doručování písemností.
b)
Zasílání „mimosoudních písemností“ notáři v Chorvatsku
94.
Navrhovatel, chorvatská vláda a Komise jsou toho názoru, že notáři v Chorvatsku mohou doručovat „mimosoudní písemnosti“ ve smyslu článku 16 nařízení o doručování písemností.
95.
Toto ustanovení se týká zasílání „mimosoudních písemností“ za účelem doručení v jiném členském státě (
55
). Pojem „mimosoudní“ písemnost nedefinuje (
56
).
96.
Stejně jako v případě jiných ustanovení unijního práva, která neobsahují žádný odkaz na ustanovení vnitrostátního práva členských států, musí být výchozím bodem pro pojem „mimosoudní písemnost“ autonomní povaha unijního práva. Tento pojem musí být chápán široce, a nemůže být omezen pouze na písemnosti v rámci soudního řízení (
57
). V rozsudku Tecom Mican a Arias Dominguez tedy Soudní dvůr rozhodl, že pojem „mimosoudní písemnost“ musí být vykládán tak, že zahrnuje „jak dokumenty vyhotovené nebo ověřené veřejným orgánem nebo úřední osobou, tak soukromé písemnosti, jejichž formální zaslání jejich příjemci se sídlem v zahraničí je nezbytné k uplatnění, prokázání nebo ochraně práva nebo právního nároku v občanské nebo obchodní věci“ (
58
).
97.
Podle článku 2 a čl. 4 odst. 1 nařízení o doručování písemností však k předání písemností dochází v zásadě mezi „odesílajícími subjekty“ a „přijímajícími subjekty“ určenými členskými státy (
59
). Fungování tohoto systému vyžaduje dodržení „povinnosti určení“ dle článku 2 nařízení o doručování písemností. Podle prvního odstavce článku 2 „[k]aždý členský stát určí úřední osoby, orgány nebo jiné osoby“, které mohou plnit funkci „odesílajících subjektů“ příslušných k zasílání soudních nebo mimosoudních písemností, které mají být doručeny v jiném členském státě (
60
). Podle čtvrtého odstavce tohoto ustanovení musí dotyčný členský stát poskytnout Komisi podrobné údaje týkající se určeného subjektu.
98.
V projednávané věci předkládající soud v předkládacím rozhodnutí uvádí, že příslušný notář doručil usnesení o nařízení exekuce odpůrci prostřednictvím chorvatských poštovních služeb doporučeným dopisem s dodejkou. Podle názoru navrhovatele, chorvatské vlády a Komise je takové doručení přípustné na základě článků 14 a 16 nařízení o doručování písemností.
99.
Tyto postoje jsou správné pouze částečně.
100.
Soudnímu dvoru není nikterak neznámá diskuse o tom, zda mohou notáři členského státu plnit funkci „odesílajících subjektů“ za účelem doručování „mimosoudních písemností“. Komise odkazuje na rozsudky Soudního dvora ve věci Tecom Mican a Arias Domínguez a ve věci Roda Golf & Beach Resort. Tyto rozsudky se týkaly toho, zda španělští notáři mohou využít článku 16 nařízení o doručování písemností k tomu, aby pro účely takového doručování plnili funkci „odesílajících subjektů“ (
61
). Nicméně zjištění Soudního dvora v těchto věcech byla učiněna v abstraktní rovině za účelem potvrzení skutečnosti, že písemnosti zaslané notářem lze považovat za „mimosoudní písemnosti“. Tyto rozsudky se netýkají situace, kdy členský stát nepostupoval podle čl. 2 odst. 1 nařízení o doručování písemností a neurčil „notáře“ jako „odesílající subjekty“.
101.
To je ale právě to, o co v projednávané věci jde.
102.
Jak je zjevné z odpovědí poskytnutých chorvatskou vládou a Komisí na dotaz Soudního dvora, v rámci plnění své oznamovací povinnosti dle čl. 2 odst. 4 nařízení o doručování písemností chorvatská vláda neurčila notáře jako „odesílající subjekty“. Takové určení je však pro účely článku 16 nařízení o doručování písemností naprosto nezbytné. Na základě specifického odkazu v tomto článku na zasílání „mimosoudních písemností“, které má být prováděno „v souladu s tímto nařízením“, je totiž takové doručení nevyhnutelně spjato s požadavky na oznámení zakotvenými v článku 2 nařízení o doručování písemností. To potvrzuje i bod 6 odůvodnění nařízení o doručování písemností, který uvádí, že zjednodušené využívání rámce zavedeného tímto nařízením je dáno k dispozici pouze pro účely zasílání písemností „mezi místními subjekty určenými členskými státy […] přímo“. To znamená, že pouze subjekty určené k výkonu těchto funkcí ratione temporis jsou oprávněny zasílat „mimosoudní písemnosti“ na základě nařízení o doručování písemností (
62
). Jinak by byly cíl a spolehlivost písemností doručovaných tímto způsobem ohroženy (
63
).
103.
Vzhledem k tomu, že je nesporné, že notáři v Chorvatsku nebyli uvedeni na seznamu určených subjektů v době, kdy probíhalo vymáhání dluhu, který je předmětem sporu v projednávané věci, nemohl notář v Pule využít článku 16 nařízení o doručování písemností k provedení platného doručení usnesení o nařízení exekuce na základě „originálu dokumentu“ jakožto „mimosoudní písemnosti“ ve smyslu nařízení o doručování písemností. Tento notář taktéž nemohl za tímto účelem využít chorvatskou poštovní službu, neboť článek 14 nařízení o doručování písemností se na „mimosoudní písemnosti“ použije pouze v případě, že jsou splněny podmínky článku 16 tohoto nařízení (
64
).
104.
S výhradou ověření této skutečnosti předkládajícím soudem je nutno konstatovat, že notář měl využít prostředníka Trgovački sud u Zadru (obchodní soud v Zadaru), aby mohl využít zjednodušených postupů doručování písemností zakotvených v nařízení o doručování písemností (
65
). Protože tak tento notář zjevně neučinil, je nutno doručení, které bylo v projednávané věci provedeno, považovat pro účely nařízení o doručování písemností za nepřípustné.
c)
Dílčí závěr
105.
Z výše uvedených důvodů navrhuji Soudnímu dvoru, aby na otázku 1 a první část otázky 3 položené předkládajícím soudem odpověděl následovně:
„Nařízení č. 1393/2007 musí být vykládáno v tom smyslu, že usnesení o nařízení exekuce vydané na základě ‚veřejné listiny‘ může být kvalifikováno jako ‚soudní písemnost‘ ve smyslu čl. 1 odst. 1 tohoto nařízení v případě, že je subjekt, který toto usnesení vydal, soudním orgánem členského státu a součástí jeho soudního systému.
Články 2 a 16 nařízení č. 1393/2007 musí být vykládány v tom smyslu, že pokud členský stát neurčil notáře jako ‚odesílající subjekty‘ ve smyslu čl. 2 odst. 1 tohoto nařízení, nemohou tito notáři zasílat ‚mimosoudní písemnosti‘ pro účely doručení v jiném členském státě v souladu s ustanoveními tohoto nařízení.“
4.
K otázkám 5 až 7
106.
Otázkami 5 až 7 se předkládající soud v podstatě táže na povahu dotčené činnosti pro účely rozhodnutí o tom, zda se tato činnost týká věcí týkajících se deliktní odpovědnosti nebo věcných práv (a), nebo věcí týkajících se smlouvy nebo nároku ze smlouvy (b) ve smyslu nařízení Brusel v přepracovaném znění. Těmito možnostmi se budu postupně zabývat.
a)
Deliktní odpovědnost nebo věcná práva?
107.
Navrhovatel, chorvatská vláda i Komise svorně tvrdí, že chorvatské soudy jsou nadány „zvláštní“ příslušností na základě článku 7 nařízení Brusel v přepracovaném znění. Tito účastníci řízení se rovněž shodují na tom, že záležitost dotčená v projednávané věci se netýká „deliktní nebo kvazideliktní odpovědnosti“. Předkládající soud si klade otázku, zda by se parkování mohlo týkat zvláštního druhu věcněprávní nájemní smlouvy, takže by se na něj vztahoval článek 24 nařízení Brusel v přepracovaném znění.
108.
Mohlo by nezaplacení parkovného za parkování na veřejné komunikaci představovat věc „týkající se deliktní nebo kvazideliktní odpovědnosti“? Podle všeho nikoli.
109.
Zaprvé je nesporné, že se projednávaná věc týká vymáhání dluhu vycházejícího z porušení smlouvy (byť patrně mlčky a konkludentně uzavřené smlouvy). V tomto ohledu judikatura „věci týkající se smlouvy nebo nároku ze smlouvy“ z oblasti působnosti čl. 7 odst. 2 nařízení Brusel v přepracovaném znění vylučuje (
66
). Z tohoto důvodu by dotčený spor nespadal do oblasti působnosti tohoto ustanovení. Zadruhé i za předpokladu, že by judikatura vylučující tuto možnost mohla být odlišena, by byl dluh, jehož vymožení je požadováno, stále považován za důsledek nesplnění původních smluvních závazků (
67
). Opět a v každém případě by tedy toto vykonávací řízení nespadalo do kategorie „věcí týkajících se deliktní nebo kvazideliktní odpovědnosti“.
110.
Dále je třeba zohlednit argument předkládajícího soudu, podle kterého se projednávaná věc možná může týkat zvláštního druhu nájemní smlouvy ve smyslu článku 24 nařízení Brusel v přepracovaném znění.
111.
V tomto ohledu postačí připomenout, že judikatura k tomuto ustanovení vyžaduje, aby se ve věci jednalo o rozsah, obsah, vlastnictví nebo držbu nemovitosti nebo existenci jiných věcných práv (
68
). Vzhledem ke skutkovým okolnostem uvedeným ve spise nic nenasvědčuje tomu, že by na odpůrce při zaparkování na daném parkovacím místě přešla držba či jiná „věcná“ práva k tomuto parkovacímu místu (nebo že by o ně v projednávané věci vůbec šlo). V neprospěch takového výkladu však vyznívá i raison d’être uvedeného článku (
69
). Komise tedy správně uvádí, že na projednávanou věc se nevztahuje ani článek 24 nařízení Brusel v přepracovaném znění.
b)
Důvod, proč se dotčená věc týká smlouvy
112.
Dotčený spor totiž spadá pod čl. 7 odst. 1 nařízení Brusel v přepracovaném znění.
113.
Pojem „smlouva nebo nároky ze smlouvy“ ve smyslu tohoto ustanovení (jedná se o autonomní pojem unijního práva) vyžaduje, aby se Soudní dvůr zabýval objektivním důvodem žaloby (
70
). To znamená, že pod pojem „smlouva nebo nároky ze smlouvy“ spadají všechny závazky, které mají původ ve smlouvě, jejíž nesplnění je tvrzeno na podporu žalobcovy žaloby (
71
). Příslušnost podle čl. 7 odst. 1 nařízení Brusel v přepracovaném znění totiž může být dána i tehdy, když jedna ze stran zpochybňuje existenci smlouvy (
72
), ledaže by bylo zřejmé, že mezi určitou osobou a jinou osobou neexistoval žádný právní vztah založený na svobodně vyjádřeném souhlasu (jinými slovy, negativní kritérium) (
73
).
114.
Ačkoli splnění těchto podmínek samozřejmě přísluší ověřit předkládajícímu soudu, lze patrně říci, že tyto podmínky v projednávané věci splněny byly.
115.
Ze základu sporu, tak jak byl popsán předkládajícím soudem, je zřejmé, že jakmile se řidič pronajatého automobilu ve vlastnictví odpůrce rozhodl využít dotčeného parkovacího místa, aby zaparkoval své vozidlo, došlo podle chorvatského práva k uzavření smlouvy. Z prostého znění článku 7 rozhodnutí o organizaci podle všeho, přičemž je třeba to ověřit, plyne, že tato smlouva vyžadovala zaplacení za platný parkovací lístek po celou dobu parkování. Takový lístek nebyl při kontrole ve vozidle vystaven (
74
). Navrhovatel se tedy dovolává nesplnění pravděpodobně podstatného smluvního ustanovení. Žádný z účastníků se však nedovolává toho, že vlastně neexistovala žádná smlouva, ani že souhlas s podmínkami parkování jako takovými nebyl svobodně vyjádřen.
116.
Je vhodné zdůraznit, že problém „svobodně vyjádřeného souhlasu“ ve fázi uzavření smlouvy je nutno odlišit od otázky, zda jsou ujednání, z nichž smlouva vychází, nezneužívající. Lze zajisté svobodně vyjádřit souhlas se smlouvou, jejíž ustanovení i celková rovnováha práv a povinností mezi smluvními stranami jsou „zneužívající“ (
75
). To je v konečném důsledku důvod, proč existuje celá oblast práva zvaná „ochrana spotřebitelů“, která nevychází z předpokladu, že i když existují určitá zneužívající ujednání, jedna nebo druhá ze stran nevyjádřila svobodně souhlas s těmito ujednáními, a k uzavření smlouvy tedy nedošlo.
117.
Z tohoto pohledu by čl. 7 odst. 1 nařízení Brusel v přepracovaném znění samozřejmě byl použitelný.
118.
Dále je potřeba posoudit, zda by dotčená smlouva mohla být smlouvou týkající se poskytnutí služeb. Předkládající soud i Komise vyjádřily v tomto ohledu určité pochybnosti. Podle nich je pouhé poskytnutí parkovacího místa záležitostí příliš okrajovou na to, aby mohlo představovat „službu“. Poukazují rovněž na nutnost restriktivního výkladu čl. 7 odst. 1 písm. b) nařízení Brusel v přepracovaném znění.
119.
Je pravda, že judikatura k pojmu „služby“ implikuje přinejmenším to, že strana, která tuto službu poskytuje, vykonává specifickou činnost za úplatu (
76
). Nevidím však důvod, proč by nebylo možno říci, že k takové činnosti v projednávané věci došlo. Tedy že činností navrhovatele, kterou lze kvalifikovat jako „službu“, je poskytnutí označeného parkovacího místa na parkovišti na veřejné komunikaci ve městě Zadar. Právě možnost na tomto místě zaparkovat je to, co navrhovatel nabízí a co řidič vozidla ve vlastnictví odpůrce za náhradu přijímá (
77
).
120.
Poskytnutí parkovacího místa by tedy skutečně mohlo představovat „službu“ ve smyslu čl. 7 odst. 1 písm. b) druhé odrážky nařízení Brusel v přepracovaném znění.
121.
I pokud by tomu tak ale nebylo, v souladu s čl. 7 odst. 1 písm. c) nařízení Brusel v přepracovaném znění se čl. 7 odst. 1 písm. a) tohoto nařízení použije na smlouvy, které nejsou ani smlouvami o „prodeji zboží“, ani smlouvami o „poskytování služeb“. Z tohoto důvodu se toto ustanovení na danou smlouvu v každém případě vztahuje, aniž by bylo nezbytně nutno zacházet dále do detailu, pokud jde o její přesnou povahu.
122.
Z hlediska unijního práva tedy nic nebrání uzavření smlouvy činností spočívající pouze v zaparkování vozidla, a to i v případě neexistence parkovacího lístku.
123.
S ohledem na výše uvedené navrhuji, aby Soudní dvůr na otázky 5 až 7 odpověděl následovně:
„Článek 7 odst. 1 nařízení č. 1215/2012 musí být vykládán v tom smyslu, že zaparkování vozidla na označeném parkovacím místě na veřejné komunikaci může v rámci právního řádu členského státu, ve kterém je vystavování parkovacích lístků a vybírání parkovacích poplatků svěřeno soukromému subjektu, představovat ‚věc týkající se smlouvy nebo nároku ze smlouvy‘ ve smyslu tohoto ustanovení.“
C. Post scriptum
124.
V projednávané věci jde o otázky příslušnosti týkající se parkovacího lístku, který byl předmětem výkonu rozhodnutí vedeného notáři v Chorvatsku. Opět. Vzhledem k počtu věcí přicházejících z Chorvatska, které se všechny týkají této otázky (
78
), a též s přihlédnutím k prohlášení předkládajícího soudu v projednávané věci, které se shoduje s prohlášeními jiných chorvatských soudů v předchozích věcech ohledně počtu takovýchto věcí, které jsou před vnitrostátními soudy projednávány, se patrně dá říci, že se tyto věci dotýkají určitých strukturálních problémů, jež vyvolávají řadu otázek.
125.
Obávám se, že ono znepokojení, které je pociťováno v jiných členských státech, jakož i zjevně některými vnitrostátními soudy, souvisí s tím, co by se možná dalo nejlépe popsat jako „dvojí jedinečnost“ institucionálního a procesního řešení zvoleného Chorvatskem. Zaprvé to, co by v jiných členských státech bylo častěji považováno za záležitost správní, bylo „externalizováno“ svěřením soukromé společnosti. Zadruhé takto vytvořený výkon (exekuce) soukromoprávní pohledávky je následně svěřen osobám, které zjevně nejsou součástí běžného soudního systému členského státu, a prováděn v rámci řízení, které v zájmu ulehčení soudům do značné míry „zhospodárnilo“ procesní práva potenciálních odpůrců (
79
).
126.
Pokud by bylo kterékoli z těchto řešení posuzováno samostatně, patrně by nepřitáhlo příliš mnoho rozruchu. Koneckonců k „privatizaci“ některých aspektů veřejné moci dochází na všech úrovních, počínaje různými podmínkami využívání veřejného prostoru (včetně veřejného parkování) (
80
) až po soukromé vymáhání dluhů, či dokonce pokusy zřizovat a provozovat soukromé věznice. Stejně tak je již řadu let v kurzu snaha o ulehčení soudům, zejména pokud jde o zjednodušení řízení před soudy v souvislosti s vymáháním drobných nebo nesporných nároků.
127.
Je to ale právě kombinace těchto dvou faktorů, kterou sledují s určitou mírou znepokojení jiné členské státy a podle všeho i Chorvatsko, alespoň soudě podle objemu soudních sporů, které tyto otázky již řadu let vyvolávají. Všechny tyto věci jsou do dnešního dne předkládány jako záležitosti údajně se týkající soudní příslušnosti. Skrývají však řadu hlubších hmotněprávních problémů, o nichž vedlejší účastníci v těchto věcech neustále hovoří jako o otázkách soudní příslušnosti (
81
), neboť právě v této fázi se tyto věci v současnosti nacházejí. Svědčí však o určitém hlubším znepokojení co do hmotněprávních aspektů ve vztahu k tomu, co by mohlo být vnímáno jako značně neobvyklé procesní a institucionální uspořádání, které si jeden členský stát vybral pro vyřizování určitého typu nároků.
128.
Vzhledem k tomu, že jsem naprosto přesvědčen o tom, že tyto otázky nebyly dosud ani zdaleka vyřešeny a nepochybně se k Soudnímu dvoru opět vrátí, rád bych využil částečné volnosti svěřené Smlouvami generálnímu advokátovi, aby mohl být nápomocný nejen Soudnímu dvoru, ale nepřímo též vnitrostátním soudům, a zaměřím se na tři aspekty, v nichž by mohla výchozí procesní autonomie členského státu narazit na své meze, přičemž touto otázkou se následně budou muset vnitrostátní soudy zabývat.
129.
Zaprvé mohou existovat určité hranice „privatizace“ či „externalizace“, kdy zvolené systémové a procesní řešení překročí rámec toho, co může být přípustné pod hlavičkou vnitrostátní procesní autonomie, a začne se až příliš vzdalovat společnému jádru a tradici systémů jiných členských států. Tyto hranice budou obecně vyjádřeny v kontextu zásad rovnocennosti a efektivity (
82
), výhradami veřejného pořádku omezujícími povinnost uznání nebo výkonu rozhodnutí (
83
) a rovností mezi občany Unie v rovném přístupu těchto občanů k právní ochraně, samostatně nebo ve spojení s jejich právy na účinnou právní ochranu podle článku 47 Listiny základních práv Evropské unie.
130.
Takové výhrady budou pravděpodobně vyjadřovány v případech, kdy členský stát svěří výkon zásadně veřejné služby soukromému subjektu, spojí jej s fikcí uzavření občanskoprávní smlouvy a připojí nikoli zanedbatelnou cenovku za její porušení (
84
), přičemž následně se bude za účelem výkonu rozhodnutí snažit odvolávat na právní nástroj unijního práva, který byl zásadně koncipován pro vyřizování čistě soukromoprávních sporů subjektem, který není bezprostředně vnímán jako součást soudního systému těchto členských států. V souhrnu lze říci, že takováto dvojí privatizace může vést k odcizení, a v důsledku toho k odmítání toho, aby byly tyto typy rozhodnutí považovány za vykonatelné v jiných členských státech.
131.
Zadruhé na jakoukoli případnou překážku volného pohybu osob dle unijního práva je možno pohlížet z řady různých úhlů, počínaje umístěním veřejných parkovacích ploch a implicitních podmínek spojených s parkováním na těchto místech: možná, že osobám s bydlištěm v Chorvatsku je vydána nějaká známka a placeného parkování musí využívat pouze nerezidenti; možná, že informace poskytované na parkovišti jsou nedostatečné pro určení přesných podmínek parkování; a možná, že ono údajné „upřednostňování“ placení parkovného za každou hodinu, na kterém trvá chorvatská vláda, nemusí být bez dalšího akceptováno, pokud se všechna veřejná parkoviště nacházejí v blízkosti největších hotelů nebo turistických atrakcí (
85
).
132.
Rovněž uvádím, že se rozhodně nepovažuji za znalce chorvatského notářského systému. Obecně bych však byl poněkud skeptický k jakémukoli systému, který chce provozovat zjednodušený přeshraniční výkon údajně nezaplacených dluhů, který kompenzuje „vykonavateli“ náhradu v podobě poplatku, příjmu nebo podílu na zisku z každé transakce, a který tak motivuje vykonavatele k tomu, aby upřednostnil rychlou exekuci před právem na spravedlivý proces. Pokud navíc nelze konečnou výši poplatku považovat za úměrnou původnímu dluhu (v projednávané věci činí více než dvacetinásobek původní ceny denního lístku), jsem toho názoru, že existují určité závažné otázky, na které dosud nebylo odpovězeno.
133.
Zatřetí je zde otázka ochrany fyzických osob jako spotřebitelů a obecně uplatňování unijní právní úpravy na ochranu spotřebitelů, a to jak ve fázi zjišťování soudní příslušnosti (
86
), tak při posuzování merita takovýchto pohledávek (
87
). V projednávané věci takovéto problémy nevyvstávají, jelikož navrhovatel je právnickou osobou. Pokud však fyzická osoba uzavře smlouvu s právnickou osobou určenou státem nebo veřejnoprávními subjekty, byť dobrovolně, neměla by snad právní úprava takovou fyzickou osobu považovat za „zranitelnou“ vzhledem k tomu, že je tato osoba pouze „průměrným“ spotřebitelem, a uplatňovat tudíž přísnější standard přezkumu (
88
), zejména pokud veřejná moc svěřená soukromé osobě zahrnuje kontrolu něčeho, co značně připomíná monopol, nebo nepochybně dominantní postavení v oblasti poskytování určitých služeb? Podle mého názoru by v takových situacích měly příslušné soudy věnovat ještě větší pozornost jejich případné zneužívající povaze, jsou-li takové pohledávky vymáhány přeshraničně prostřednictvím soukromého systému se strukturou náhrad pro „vykonavatele“, která je podle všeho motivační (
89
).
134.
V závěru uvádím, že se rozhodně nedomnívám, že by unijní právo bránilo privatizaci správy parkování na veřejných komunikacích. Stejně tak nebrání ani řadě institucionálních a procesních řešení zvolených pro účely zjednodušeného vymáhání dluhů. Avšak „neobyčejná“ institucionální řešení mají nutně poněkud neobvyklé procesní důsledky v rámci systému zjednodušené spolupráce, který se opírá o standardizované postupy. Pokud se tedy veřejné náhle stane soukromým, pak se rovněž aktivuje ochrana, která by se běžně použila na soukromé občanskoprávní transakce. Tak tomu bude tím spíše v případech, kdy určitá institucionální struktura začne být relevantními partnery v ostatních členských států vnímána, ať již správně či nikoli, spíše než jako nezaujatý rozhodčí provádějící výkon rozhodnutí, jako veřejnoprávní společnost pro přeshraniční vymáhání dluhů.
V. Závěry
135.
Navrhuji, aby Soudní dvůr odpověděl na předběžné otázky 1 až 3 a 5 až 7, které položil Visoki trgovački sud Republike Hrvatske (Nejvyšší obchodní soud, Chorvatská republika), následovně:
Otázka 1 a první část otázky 3
„Nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1393/2007 ze dne 13. listopadu 2007 o doručování soudních a mimosoudních písemností ve věcech občanských a obchodních v členských státech (‚doručování písemností‘) a o zrušení nařízení Rady (ES) č. 1348/2000 musí být vykládáno v tom smyslu, že usnesení o nařízení exekuce/výkonu vydané na základě ‚veřejné listiny‘ může být kvalifikováno jako ‚soudní písemnost‘ ve smyslu čl. 1 odst. 1 tohoto nařízení v případě, že je subjekt, který toto usnesení vydal, soudním orgánem členského státu a součástí jeho soudního systému.
Články 2 a 16 nařízení č. 1393/2007 musí být vykládány v tom smyslu, že pokud členský stát neurčil notáře jako ‚odesílající subjekty‘ ve smyslu čl. 2 odst. 1 tohoto nařízení, nemohou tito notáři zasílat ‚mimosoudní písemnosti‘ pro účely doručení v jiném členském státě.“
Otázka 2 a druhá část otázky 3
„Pojem ‚občanské a obchodní věci‘, jak je uveden v čl. 1 odst. 1 nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 1215/2012 ze dne 12. prosince 2012 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech a čl. 1 odst. 1 nařízení č. 1393/2007, musí být vykládán tak, že vyžaduje, aby se právní vztah, který charakterizuje základní spor, o který ve věci jde, posuzovaný oproti rámci obecně použitelnému na jednotlivce v takovýchto situacích, nevyznačoval jednostranným uplatňováním výsad veřejné moci jednou ze stran sporu.
Ačkoli přísluší vnitrostátnímu soudu, aby určil, zda jsou tyto podmínky splněny, okolnosti projednávané věci podle všeho takovému uplatňování výsad veřejné moci nepodléhají.“
Otázky 5 až 7
„Článek 7 odst. 1 nařízení č. 1215/2012 musí být vykládán v tom smyslu, že zaparkování vozidla na označeném parkovacím místě na veřejné komunikaci může v rámci právního řádu členského státu, ve kterém je vystavování parkovacích lístků a vybírání parkovacích poplatků svěřeno soukromému subjektu, představovat ‚věc týkající se smlouvy nebo nároku ze smlouvy‘ ve smyslu tohoto ustanovení.“
(
1
) – Původní jazyk: angličtina.
(
2
) – Z dřívější judikatury týkající se nezaplacených parkovacích lístků a notářů v Chorvatsku viz zejména rozsudky ze dne 9. března 2017, Pula Parking (C‑551/15, EU:C:2017:193); ze dne 9. března 2017, Zulfikarpašić (C‑484/15, EU:C:2017:199); a ze dne 7. května 2020, PARKING a Interplastics (C‑267/19 a C‑323/19, EU:C:2020:351). Viz též usnesení ze dne 11. dubna 2019, Hrvatska radiotelevizija (C‑657/18, nezveřejněné, EU:C:2019:304), a ze dne 6. listopadu 2019, EOS Matrix (C‑234/19, nezveřejněné, EU:C:2019:986).
(
3
) – Nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) ze dne 13. listopadu 2007 o doručování soudních a mimosoudních písemností ve věcech občanských a obchodních v členských státech („doručování písemností“) a o zrušení nařízení Rady (ES) č. 1348/2000 (Úř. věst. 2007, L 324, s. 79).
(
4
) – Nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) ze dne 12. prosince 2012 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (Úř. věst. 2012, L 351, s. 1).
(
5
) – Viz mé stanovisko ve věcech Nemec (C‑256/15, EU:C:2016:619, body 23 až 54) a Pula Parking (C‑551/15, EU:C:2016:825, body 28 až 36).
(
6
) – Rozsudky ze dne 15. prosince 2016, Nemec (C‑256/15, EU:C:2016:954, body 21 až 27), a ze dne 9. března 2017, Pula Parking (C‑551/15, EU:C:2017:193, body 24 až 28).
(
7
) – V tomto ohledu viz rozsudek ze dne 26. března 2020, Miasto Łowicz a Prokurator Generalny (Kárný režim soudců) (C‑558/18 a C‑563/18, EU:C:2020:234, body 43 až 48, jakož i citovaná judikatura).
(
8
) – Viz rozsudek ze dne 10. prosince 2018, Wightman a další (C‑621/18, EU:C:2018:999, bod 26 a citovaná judikatura).
(
9
) – Tamtéž, bod 28 a citovaná judikatura.
(
10
) – Viz například čl. 1 odst. 1 nařízení Rady (ES) č. 1206/2001 ze dne 28. května 2001 o spolupráci soudů členských států při dokazování v občanských nebo obchodních věcech (Úř. věst. 2001, L 174, s. 1) (který však odkazuje na „občanské nebo obchodní věci“); čl. 2 odst. 1 nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 805/2004 ze dne 21. dubna 2004, kterým se zavádí evropský exekuční titul pro nesporné nároky (Úř. věst. 2004, L 143, s. 15; Zvl. vyd. 19/07, s. 38); čl. 2 odst. 1 nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 861/2007 ze dne 11. července 2007, kterým se zavádí evropské řízení o drobných nárocích (Úř. věst. 2007, L 199, s. 1); čl. 1 odst. 2 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2008/52/ES ze dne 21. května 2008 o některých aspektech mediace v občanských a obchodních věcech (Úř. věst. 2008, L 136, s. 3); čl. 1 odst. 2 směrnice Rady 2003/8/ES ze dne 27. ledna 2003 o zlepšení přístupu ke spravedlnosti v přeshraničních sporech stanovením minimálních společných pravidel pro právní pomoc v těchto sporech (Úř. věst. 2003, L 26, s. 41; Zvl. vyd. 19/06, s. 90); čl. 1 odst. 1 rozhodnutí Rady 2001/470/ES ze dne 28. května 2001 o vytvoření Evropské soudní sítě pro občanské a obchodní věci (Úř. věst. 2001, L 174, s. 25); a čl. 2 odst. 1 nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 655/2014 ze dne 15. května 2014, kterým se zavádí řízení o evropském příkazu k obstavení účtů k usnadnění vymáhání přeshraničních pohledávek v občanských a obchodních věcech (Úř. věst. 2014, L 189, s. 59).
(
11
) – V důsledku čehož zůstává u původní volby, která je proti vytváření pozitivní definice tohoto pojmu, a to z toho důvodu, aby bylo možno zohlednit rozdílné vnitrostátní kategorizace. Viz zpráva P. Jenarda o Úmluvě ze dne 27. září 1968 o soudní příslušnosti a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (Úř. věst. 1979, C 59, s. 1), s. 9 až 10. Viz též stanovisko generálního advokáta G. Reischla ve věci LTU (29/76, nezveřejněné, EU:C:1976:121, s. 1558).
(
12
) – Pokud jde o první případ popisující „autonomní“ povahu tohoto pojmu, viz rozsudek ze dne 14. října 1976, LTU (29/76, EU:C:1976:137, bod 3).
(
13
) – Jedná se o tzv. „Bruselskou úmluvu“ [Úmluva ze dne 27. září 1968 o příslušnosti a výkonu rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (Úř. věst. 1978, L 304, s. 36)]; „Luganskou úmluvu z roku 1988“ [Úmluva o příslušnosti a výkonu rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (Úř. věst. 1988, L 319, s. 9)]; „nařízení Brusel I“ [nařízení Rady (ES) č. 44/2001 ze dne 22. prosince 2000 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (Úř. věst. 2001, L 12, s. 1; Zvl. vyd. 19/04, s. 42)]; „Luganskou úmluvu z roku 2007“ [Úmluva o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (Úř. věst. 2007, L 339, s. 3)]; a nařízení Brusel v přepracovaném znění.
(
14
) – Viz čl. 1 odst. 1 Bruselské úmluvy; Luganské úmluvy z roku 1988; nařízení Brusel I; Luganské úmluvy z roku 2007; a nařízení Brusel v přepracovaném znění.
(
15
) – Viz naposledy rozsudek ze dne 16. července 2020, Movic a další (C‑73/19, EU:C:2020:568, bod 32).
(
16
) – Pokud jde o první případ, kdy Soudní dvůr tento přístup oznámil, avšak nepoužil jej, viz rozsudek ze dne 14. října 1976, LTU (29/76, EU:C:1976:137, body 3 a 5).
(
17
) – Viz stanovisko generálního advokáta J.-P. Warnera ve věci Rüffer (814/79, EU:C:1980:229, s. 3827 až 3831).
(
18
) – Rozsudek ze dne 16. prosince 1980, Rüffer (814/79, EU:C:1980:291, bod 11).
(
19
) – Tamtéž, bod 12.
(
20
) – Tamtéž, s. 3812, bod 1.
(
21
) – Viz zejména rozsudky ze dne 21. dubna 1993, Sonntag (C‑172/91, EU:C:1993:144, bod 36), a ze dne 15. února 2007, Lechouritou a další (C‑292/05, EU:C:2007:102, body 37 až 38). Viz též stanovisko generálního advokáta D. Ruiz-Jaraba Colomera ve věci Lechouritou a další (C‑292/05, EU:C:2006:700, body 54 až 56).
(
22
) – Stanovisko generální advokátky V. Trstenjak ve věci Sapir a další (C‑645/11, EU:C:2012:757, bod 42).
(
23
) – Rozsudky ze dne 11. dubna 2013, Sapir a další (C‑645/11, EU:C:2013:228, body 35 až 37) (týkající se žaloby na vrácení částky neoprávněně vyplacené podle německého zákona o odškodnění obětí nacistického režimu); ze dne 12. září 2013, Sunico a další (C‑49/12, EU:C:2013:545, bod 37) (týkající se žaloby na určení deliktní odpovědnosti podle anglického práva); a ze dne 28. července 2016, Siemens Aktiengesellschaft Österreich (C‑102/15, EU:C:2016:607, body 35 až 38 a 42) (týkající se pokuty uložené z důvodu porušení maďarského práva hospodářské soutěže).
(
24
) – Rozsudek ze dne 23. října 2014 (C‑302/13, EU:C:2014:2319, body 18, 28 a 33).
(
25
) – Rozsudek ze dne 1. října 2002, Henkel (C‑167/00, EU:C:2002:555, bod 30). Viz rovněž rozsudky ze dne 14. listopadu 2002, Baten (C‑271/00, EU:C:2002:656, body 31 až 36), a ze dne 15. května 2003, Préservatrice Foncière Tiard (C‑266/01, EU:C:2003:282, body 32 až 36).
(
26
) – Jak bylo jasně uvedeno například v nedávných rozsudcích ze dne 9. března 2017, Pula Parking (C‑551/15, EU:C:2017:193, bod 34); ze dne 28. února 2019, Gradbeništvo Korana (C‑579/17, EU:C:2019:162, bod 48 a citovaná judikatura); a ze dne 7. května 2020, Rina (C‑641/18, EU:C:2020:349, bod 35).
(
27
) – Viz rozsudek ze dne 28. února 2019, Gradbeništvo Korana (C‑579/17, EU:C:2019:162, bod 49 a citovaná judikatura). Viz rovněž rozsudek ze dne 7. května 2020, Rina (C‑641/18, EU:C:2020:349, bod 38), který tento úkol svěřil vnitrostátnímu soudu.
(
28
) – Viz rozsudek ze dne 3. září 2020, Supreme Site Services a další (C‑186/19, EU:C:2020:638, bod 55).
(
29
) – Rozsudek ze dne 11. června 2015, Fahnenbrock a další (C‑226/13, C‑245/13 a C‑247/13, EU:C:2015:383, bod 51).
(
30
) – Tamtéž, body 46 a 58.
(
31
) – Uvedených výše v poznámce pod čarou 10 tohoto stanoviska.
(
32
) – Vlastně je nutno říci, že jedině z přípravných dokumentů ke dvěma z těchto právních nástrojů skutečně vyplývá, že byl žádán výklad podobný výkladu v rámci bruselského režimu. Viz návrh nařízení Evropského parlamentu a Rady, kterým se zavádí evropský příkaz k obstavení účtů k usnadnění vymáhání přeshraničních pohledávek v občanských a obchodních věcech, předložený Komisí [COM(2011) 445 final], s. 5, a návrh směrnice Rady o zlepšení přístupu ke spravedlnosti v přeshraničních sporech stanovením minimálních společných pravidel pro právní pomoc a jiné finanční aspekty občanskoprávního řízení [COM(2002) 13 final], s. 5.
(
33
) – Tím nechci říci, že ohledně těchto právních nástrojů neexistuje žádná judikatura. Viz například rozsudek ze dne 6. září 2018, Catlin Europe (C‑21/17, EU:C:2018:675), týkající se řízení o evropském platebním rozkazu na základě nařízení (ES) č. 1896/2006 (Úř. věst. 2006, L 399, s. 1).
(
34
) – Viz výše, poznámka pod čarou 28 tohoto stanoviska.
(
35
) – Naproti tomu, jestliže žaloba směřuje nikoli proti chování nebo postupům, které předpokládají „přímé“ uplatnění výsad veřejné moci (jednou ze stran sporu), spadá tato záležitost do rámce „občanských a obchodních věcí“. Viz rozsudky ze dne 28. dubna 2009, Apostolides (C‑420/07, EU:C:2009:271, bod 45), a ze dne 18. října 2011, Realchemie Nederland (C‑406/09, EU:C:2011:668, bod 42).
(
36
) – Což je důsledek, na který přinejmenším před nástupem „autonomní“ definice ve starší judikatuře Soudního dvora tvůrci bruselského režimu ani nepomysleli (viz výše poznámka pod čarou 11).
(
37
) – Viz zejména rozsudek ze dne 23. října 2014, flyLAL-Lithuanian Airlines (C‑302/13, EU:C:2014:2319, body 35 a 37). Viz rovněž rozsudky ze dne 14. listopadu 2002, Baten (C‑271/00, EU:C:2002:656, body 30 až 31); ze dne 15. května 2003, Préservatrice Foncière Tiard (C‑266/01, EU:C:2003:282, body 22 až 23); a ze dne 5. února 2004, Frahuil (C‑265/02, EU:C:2004:77, body 19 až 20).
(
38
) – Viz například rozsudek Bundesgerichtshof (Spolkový soudní dvůr, Německo) (BGH, 16,9,1993, Sonntag, IX ZB 82/90, s. 21) vydaný v návaznosti na rozsudek Soudního dvora ze dne 21. dubna 1993, Sonntag (C‑172/91, EU:C:1993:144), přičemž dle rozsudku tohoto vnitrostátního soudu by se výkon italského rozhodnutí podle nařízení Brusel I nutně dotkl samotných základů celého německého systému sociálního pojištění pracovních úrazů a nemocí z povolání. Od rozhodnutí Soudního dvora se tedy uvedený vnitrostátní soud odchýlil.
(
39
) – Viz naposledy rozsudek ze dne 16. července 2020, Movic a další (C‑73/19, EU:C:2020:568, bod 34).
(
40
) – Jak nedávno připomněl například generální advokát M. Szpunar ve svém stanovisku ve věci Movic a další (C‑73/19, EU:C:2020:297, bod 35).
(
41
) – Ale též méně než druhé, nyní převažující linii definice podle „předmětu“, jak je nastíněna výše v bodech 48 a 49 tohoto stanoviska, která rovněž odkazuje především na kategorizaci provedenou vnitrostátním právem.
(
42
) – Viz výše, bod 62 tohoto stanoviska.
(
43
) – Viz též rozsudek ze dne 9. března 2017, Pula Parking (C‑551/15, EU:C:2017:193, bod 37).
(
44
) – Tamtéž, bod 35, a mé stanovisko v téže věci (EU:C:2016:825, body 49 až 51).
(
45
) – Jak již Soudní dvůr připustil v rozsudku ze dne 18. října 2011, Realchemie Nederland (C‑406/09, EU:C:2011:668, bod 42).
(
46
) – V tomto ohledu viz mé stanovisko ve věci Pula Parking (C‑551/15, EU:C:2016:825, bod 51 a citovaná judikatura).
(
47
) – Viz obdobně rozsudek ze dne 12. září 2013, Sunico a další (C‑49/12, EU:C:2013:545, bod 44).
(
48
) – Rozsudek ze dne 9. března 2017, Pula Parking (C‑551/15, EU:C:2017:193, bod 36).
(
49
) – Viz rozsudek ze dne 15. listopadu 2018, Kuhn (C‑308/17, EU:C:2018:956, bod 42).
(
50
) – Jak je uvedena v bodě 20 tohoto stanoviska.
(
51
) – Rozsudek ze dne 9. března 2017, Pula Parking (C‑551/15, EU:C:2017:193, bod 59).
(
52
) – Viz mé stanovisko ve věci Pula Parking (C‑551/15, EU:C:2016:825, body 68 až 107).
(
53
) – Viz mé stanovisko ve věci Pula Parking (C‑551/15, EU:C:2016:825, body 108 a 114), jakož i rozsudek ze dne 9. března 2017, Pula Parking (C‑551/15, EU:C:2017:193, body 56 až 59). Viz rovněž rozsudek ze dne 9. března 2017, Zulfikarpašić (C‑484/15, EU:C:2017:199, bod 50).
(
54
) – Usnesení ze dne 11. dubna 2019, Hrvatska radiotelevizija (C‑657/18, nezveřejněné, EU:C:2019:304, bod 27).
(
55
) – Pokud jde o pozadí začlenění tohoto pojmu do Haagské úmluvy o civilním řízení z roku 1896, viz Knöfel, O. L., „Zustellung privater Schriftstücke über die Europäsche Zustellungsverordnung?“, Praxis des Internationalen Privat- und Verfahrensrechts (IPRax), 2017, s. 249–250.
(
56
) – A nečiní tak ani jeho předchůdci; viz článek 16 Úmluvy přijaté na základě článku K.3 Smlouvy o Evropské unii o doručování soudních a mimosoudních písemností v občanských a obchodních věcech v členských státech Evropské unie (Úř. věst. 1997, C 261, s. 2); a článek 16 nařízení Rady (ES) č. 1348/2000 ze dne 29. května 2000 o doručování soudních a mimosoudních písemností ve věcech občanských a obchodních v členských státech (Úř. věst. 2000, L 160, s. 37; Zvl. vyd. 19/01, s. 227). Podotýkám, že nařízení č. 1348/2000 sestavilo seznam písemností, které mohou být doručovány podle nařízení o doručování písemností, přičemž každý členský stát měl určit ty písemnosti, které považuje za „doručitelné“ odkazem na svůj právní řád. Viz čl. 17 písm. b) nařízení č. 1348/2000. Tento systém seznamů nebyl do nařízení o doručování písemností převzat. Viz stanovisko generálního advokáta Y. Bota ve věci Tecom Mican a Arias Domínguez (C‑223/14, EU:C:2015:364, body 35 až 37).
(
57
) – Rozsudek ze dne 25. června 2009, Roda Golf & Beach Resort (C‑14/08, EU:C:2009:395, body 49, 50 a 56 až 59). Viz též rozsudek ze dne 11. listopadu 2015, Tecom Mican a Arias Domínguez (C‑223/14, EU:C:2015:744, body 32 a 33).
(
58
) – Viz rozsudek ze dne 11. listopadu 2015 (C‑223/14, EU:C:2015:744, bod 44).
(
59
) – Viz rozsudek ze dne 16. září 2015, Alpha Bank Cyprus (C‑519/13, EU:C:2015:603, bod 34).
(
60
) – Viz též stanovisko generálního advokáta Y. Bota ve věci Tecom Mican a Arias Domínguez (C‑223/14, EU:C:2015:364, bod 33), v němž generální advokát vysvětluje počátky tohoto režimu v rámci Haagské úmluvy.
(
61
) – Rozsudky ze dne 25. června 2009, Roda Golf & Beach Resort (C‑14/08, EU:C:2009:395, bod 59), a ze dne 11. listopadu 2015, Tecom Mican a Arias Domínguez (C‑223/14, EU:C:2015:744, body 26 a 33).
(
62
) – Viz bod 6 odůvodnění nařízení o doručování písemností, v němž se uvádí, že členské státy mohou dle svého rozhodnutí určit nebo každých pět let obnovit určení „odesílajících“ a „přijímajících subjektů“.
(
63
) – Viz bod 7 odůvodnění nařízení o doručování písemností.
(
64
) – Viz rozsudek ze dne 25. června 2009, Roda Golf & Beach Resort (C‑14/08, EU:C:2009:395, bod 60).
(
65
) – Jak potvrzují odpovědi chorvatské vlády a Komise na písemný dotaz Soudního dvora, pouze příslušné obecní soudy (općinski sud), župní soudy (županijski sudovi), obchodní soudy (trgovački sudovi), Soud pro obchodní záležitosti (Visoki Trgovački sud) a Nejvyšší soud (Vrhovni sud Republika Hrvatske) Chorvatské republiky mohly v průběhu dotčeného období plnit funkci „odesílajících subjektů“ pro tuto zemi za účelem zasílání „mimosoudních písemností“ dle nařízení o doručování písemností.
(
66
) – Viz například rozsudky ze dne 13. července 2006, Reisch Montage (C‑103/05, EU:C:2006:471, bod 2), a ze dne 12. května 2011, Berliner Verkehrsbetriebe (C‑144/10, EU:C:2011:300, bod 30).
(
67
) – Viz rozsudek ze dne 9. července 2020, Verein für Konsumenteninformation (C‑343/19, EU:C:2020:534, bod 28 a citovaná judikatura).
(
68
) – Viz rozsudek ze dne 16. listopadu 2016, Schmidt (C‑417/15, EU:C:2016:881, bod 30 a citovaná judikatura).
(
69
) – Viz rozsudek ze dne 15. ledna 1985, Rösler (241/83, EU:C:1985:6, bod 19). Viz rovněž rozsudek ze dne 14. prosince 1977, Sanders (73/77, EU:C:1977:208, body 15 a 16).
(
70
) – Viz nejnověji rozsudek ze dne 26. března 2020, Králová (C‑215/18, EU:C:2020:235, body 41 až 44 a citovaná judikatura).
(
71
) – Rozsudek ze dne 15. června 2017, Kareda (C‑249/16, EU:C:2017:472, bod 30 a citovaná judikatura).
(
72
) – Rozsudek ze dne 4. března 1982, Effer (38/81, EU:C:1982:79, body 7 a 8).
(
73
) – Viz například rozsudek ze dne 17. září 2002, Tacconi (C‑334/00, EU:C:2002:499, bod 24).
(
74
) – Neexistence platného parkovacího lístku, resp. jakéhokoli lístku, není pro uzavření smlouvy určující. Jak Soudní dvůr rozhodl, samotný lístek je pouhým nástrojem, který zhmotňuje smlouvu. V podobném smyslu viz rozsudek ze dne 7. listopadu 2019, Kaneba a další (C‑349/18 až C‑351/18, EU:C:2019:936, bod 48).
(
75
) – Podobně jak bylo uvedeno výše v bodě 83, kde byly (ne)podobné argumenty použity na podporu tvrzení, že daná věc nebyla občanská ani obchodní. Stejně jako nerovnost ve vyjednávání nevede sama o sobě k tomu, že se vztah dostane mimo rámec občanských či obchodních vztahů, ani skutečnost, že smlouva je svou povahou jednostrannou formulářovou smlouvou uzavíranou adhezním způsobem, neznamená, že k uzavření smlouvy nedošlo.
(
76
) – Viz rozsudek ze dne 8. března 2018, Saey Home & Garden (C‑64/17, EU:C:2018:173, bod 38 a citovaná judikatura).
(
77
) – Pokud by nebyla nabídka zaparkovat na určitém místě uznána jako služba, došlo by k naprostému vyprázdnění celé kategorie „pasivních“ služeb. V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 4. října 2001, Goed Wonen (C‑326/99, EU:C:2001:506, bod 52).
(
78
) – Pokud jde o seznam předchozích věcí týkajících se týchž otázek, z nichž ale bylo několik prohlášeno za nepřípustné, viz výše, poznámka pod čarou 2.
(
79
) – Viz mé stanovisko ve věci Pula Parking (C‑551/15, EU:C:2016:825, body 111 až 113).
(
80
) – Jak vyplývá z nedávné studie francouzského sdružení dopravních orgánů, uplatňování výsad veřejné moci za účelem stanovení podmínek parkování a delegování jejich řízení na soukromý subjekt není u řady členských států nijak neobvyklé. Viz GART Study, La gestion du stationnement payant sur voirie en Europe – quels enseignements pour la France? (2016), s. 20, 28 a 34 až 35.
(
81
) – Jak je patrné z toho stanoviska, viz výše body 83 a 116.
(
82
) – V oblasti soudní spolupráce v občanských věcech viz rozsudek ze dne 8. listopadu 2005, Leffler (C‑443/03, EU:C:2005:665, bod 50), a nejnověji rozsudek ze dne 12. prosince 2019, Aktiva Finants (C‑433/18, EU:C:2019:1074, bod 29). Pokud jde o uplatnění těchto zásad, viz mé stanovisko ve věci Dimos Zagoriou (C‑217/16, EU:C:2017:385, body 24 až 65).
(
83
) – Viz výše, bod 63 tohoto stanoviska.
(
84
) – Jak je uvedeno výše v bodě 21 tohoto stanoviska.
(
85
) – Nepřísluší mi toto údajné „upřednostňování“ zpochybňovat. Ze spisu však podle všeho vyplývá, že nic nebrání tomu, aby bylo vozidlo zaparkováno na stejném místě po celý den, či dokonce ještě déle. Chorvatská vláda dokonce na tuto možnost patrně odkazuje ve své odpovědi na písemný dotaz Soudního dvora. To přísluší ověřit předkládajícímu soudu. Tento systém však nutně vyvolává otázku, proč, je-li možné celodenní parkování, není možné zakoupit denní lístek a zda je takový systém nespravedlivý nebo určitý typ osob odrazuje od toho, aby na takovém místě parkovaly.
(
86
) – Jako články 17 až 19 nebo v konečném důsledku čl. 45 odst. 1 písm. e) nařízení Brusel v přepracovaném znění.
(
87
) – A sice případně směrnice 93/13/EHS ze dne 5. dubna 1993 o zneužívajících ujednáních ve spotřebitelských smlouvách (Úř. věst. 1993, L 95, s. 29; Zvl. vyd. 15/02, s. 288, oprava Úř. věst. 2016, L 303, s. 26); směrnice Evropského parlamentu a Rady 98/6/ES ze dne 16. února 1998 o ochraně spotřebitelů při označování cen výrobků nabízených spotřebiteli (Úř. věst. 1998, L 80, s. 27; Zvl. vyd. 15/04, s. 32); a směrnice Evropského parlamentu a Rady 2005/29/ES ze dne 11. května 2005 o nekalých obchodních praktikách vůči spotřebitelům na vnitřním trhu a o změně směrnice Rady 84/450/EHS, směrnic Evropského parlamentu a Rady 97/7/ES, 98/27/ES a 2002/65/ES a nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 2006/2004 („směrnice o nekalých obchodních praktikách“) (Úř. věst. 2005, L 149, s. 22).
(
88
) – V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 16. července 1998, Gut Springenheide a Tusky (C‑210/96, EU:C:1998:369, bod 37), a ze dne 16. května 1989, Buet a EBS (382/87, EU:C:1989:198, bod 13).
(
89
) – Vzhledem k tomu, že k tomu dochází „po obchodní transakci“ ve smyslu čl. 3 odst. 1 směrnice o nekalých obchodních praktikách.