62021CC0472
STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA
MACIEJE SZPUNARA
přednesené dne 8. září 2022 (
1
)
Věc C‑472/21
Monz Handelsgesellschaft International mbH & Co. KG
proti
Büchel GmbH & Co. Fahrzeugtechnik KG
[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Bundesgerichtshof (Spolkový soudní dvůr, Německo)]
„Řízení o předběžné otázce – Průmyslové vlastnictví – Zapsaný (průmyslový) vzor – Směrnice 98/71/ES – Článek 3 odst. 3 a 4 – Podmínky ochrany součásti složeného výrobku – Pojmy ‚viditelnost‘ a ‚obvyklé používání‘ – Novost a individuální povaha – Viditelnost součásti složeného výrobku při obvyklém používání tohoto výrobku“
Úvod
1.
Unijní právo stanoví jako podmínky ochrany (průmyslového) vzoru jeho novost a individuální povahu. Je-li však dotčený (průmyslový) vzor použit u výrobku, který je součástí složeného výrobku, je situace složitější. V takovém případě se ochrana přiznává pouze pod podmínkou, že na jedné straně zůstává tato součást viditelná i po montáži při používání složeného výrobku, jehož je částí, a na druhé straně, že její viditelné části mají požadované vlastnosti, tedy novost a individuální povahu. Důvodem pro zavedení těchto doplňujících podmínek bylo zabránit monopolizaci výroby a uvádění na trh náhradních dílů pro složené výrobky, zejména v automobilovém průmyslu, prostřednictvím práva (průmyslových) vzorů (
2
).
2.
To však nic nemění na tom, že podmínky pro přiznání ochrany (průmyslových) vzorů u součástí složených výrobků se vztahují na všechna odvětví, a ukazuje se, že v praxi je často obtížné správně vyložit pojmy „viditelnost“ a „obvyklé používání“ výrobku. Tento výklad je předmětem projednávané věci.
Právní rámec
Unijní právo
3.
Článek 1 směrnice Evropského parlamentu a Rady 98/71/ES ze dne 13. října 1998 o právní ochraně (průmyslových) vzorů (
3
) stanoví:
„Pro účely této směrnice se:
a)
‚(průmyslovým) vzorem‘ rozumí vzhled výrobku jako celku nebo jeho části vyplývající z jeho znaků, zejména z linií, obrysů, barev, tvaru, struktury povrchu, a/nebo materiálu výrobku jako takového, a/nebo jeho dekoru;
b)
‚výrobkem‘ rozumí jakýkoliv průmyslově nebo řemeslně vyrobený předmět včetně součástek určených pro sestavení do jednoho složeného výrobku, obal, úprava, grafické symboly a typografické znaky, avšak s výjimkou počítačových programů;
c)
‚složeným výrobkem‘ rozumí výrobek sestávající z více součástí, které mohou být nahrazeny, takže výrobek může být rozebírán a opět sestavován.“
4.
Podle článku 3 odst. 3 a 4 této směrnice platí, že:
„3.   (Průmyslový vzor) použitý u některého výrobku nebo ztělesněný ve výrobku, který je součástí složeného výrobku, je uznán za nový a mající individuální povahu:
a)
pokud součást, začleněná do složeného výrobku, zůstává při obvyklém používání složeného výrobku viditelná a
b)
pokud tyto viditelné znaky součásti samy splňují předpoklady novosti a individuální povahy.
4.   ‚Obvyklým použitím‘ se ve smyslu odst. 3 písm. a) rozumí použití konečným uživatelem, s výjimkou údržby, servisu nebo opravy.“
Německé právo
5.
Ustanovení § 1 odst. 4 a § 4 Gesetz über den rechtlichen Schutz von Design (zákon o právní ochraně (průmyslových) vzorů) ze dne 24. února 2014 (
4
), ve znění použitelném na spor v původním řízení (dále jen „DesignG“), provádějí v podstatě doslovně čl. 3 odst. 3 a 4 směrnice 98/71. Nicméně slova „bestimmungsgemäße Verwendung“ použitá v německém znění této směrnice, a tedy i v DesignG, pro „obvyklé používání“ zřejmě vedou k užšímu výkladu, než jaký vyplývá ze znění této směrnice v jiných jazycích.
Skutkový základ sporu, původní řízení a předběžné otázky
6.
Společnost Monz Handelsgesellschaft International mbH & Co. KG (dále jen „Monz“), založená podle německého práva, je od 3. listopadu 2011 majitelkou (průmyslového) vzoru č. 40 2011 004 383-0001 zapsaného u Deutsches Patent- und Markenamt (Německý úřad pro patenty a ochranné známky, dále jen „DPMA“), pro výrobky „sedla na jízdní kola a motocykly“. Tento (průmyslový) vzor je zapsán s jediným vyobrazením, které zobrazuje spodní stranu sedla takto:
7.
Společnost Büchel GmbH & Co. Fahrzeugtechnik KG (dále jen „Büchel“), založená rovněž podle německého práva, podala dne 27. července 2016 k DPMA návrh na prohlášení neplatnosti napadeného (průmyslového) vzoru z důvodu, že podle ní nesplňuje podmínky pro získání ochrany, tedy novost a individuální povahu. Tato společnost tvrdí, že daný (průmyslový) vzor nemůže být chráněn podle § 4 DesignG, jelikož jako součást složeného výrobku jako je „jízdní kolo“ nebo „motocykl“ není při obvyklém používání viditelný.
8.
Rozhodnutím ze dne 10. srpna 2018 úřad DPMA návrh na prohlášení neplatnosti zamítl s odůvodněním, že u napadeného (průmyslového) vzoru není dán žádný z důvodů pro vyloučení z ochrany podle § 4 DesignG. Zmíněný úřad uvedl, že ačkoli (průmyslový) vzor přihlášený pro „sedla na jízdní kola [nebo] motocykly“ představuje „součást složeného výrobku“, zůstává tato součást při obvyklém používání tohoto složeného výrobku nadále viditelná. Úřad DPMA má za to, že obvyklé používání zahrnuje i „demontáž a opětovnou montáž sedla, která není součástí údržby, servisu nebo opravy“, a to tím spíše, že § 1 bod 4 DesignG obsahuje „vyčerpávající seznam používání, jež nejsou obvyklým používáním ve smyslu § 4 DesignG, přičemž tento seznam je koncipován jako výjimka, a musí být tudíž vykládán striktně (
5
)“. Podle úřadu DPMA z tohoto ustanovení vyplývá, že „jakékoli používání konečným uživatelem, které není údržbou, servisem nebo opravou […], tedy představuje obvyklé používání“.
9.
Na základě žaloby podané společností Büchel proti tomuto rozhodnutí prohlásil Bundespatentgericht (Spolkový patentový soud, Německo) rozhodnutím ze dne 27. února 2020 napadený (průmyslový) vzor za neplatný z důvodu, že nesplňuje podmínky novosti a individuální povahy. Uvedený soud má za to, že na základě § 4 DesignG se ochrana (průmyslového) vzoru vztahuje jednoznačně pouze na ty součásti, které „zůstávají jako součásti složeného výrobku viditelné i po jejich sestavení, případně začlenění do takového výrobku“. Naopak pohled, který je možný pouze po nebo při oddělení dané součásti od složeného výrobku, nemůže zakládat viditelnost, která by bránila vyloučení z ochrany podle § 4 DesignG. Uvedený soud měl za to, že obvyklým používáním ve smyslu § 1 odst. 4 DesignG je pouze jízda na kole, jakož i nasednutí na jízdní kolo a sesednutí z něj. Podle zmíněného soudu není při těchto způsobech používání spodní strana sedla viditelná ani pro konečného uživatele, ani pro třetí osoby. Společnost Monz podala proti tomuto rozhodnutí opravný prostředek k předkládajícímu soudu.
10.
Za těchto podmínek se Bundesgerichtshof (Spolkový soudní dvůr, Německo) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1)
Je třeba považovat součást, ve které je ztělesněn (průmyslový) vzor, za ‚viditelnou‘ ve smyslu čl. 3 odst. 3 [směrnice 98/71] již v případě, že je ve stavu, kdy je daná součást namontována, objektivně možné daný (průmyslový) vzor rozpoznat, nebo je relevantní viditelnost za určitých podmínek používání nebo z určitého zorného úhlu pozorovatele?
2)
Pokud bude první otázka zodpovězena v tom smyslu, že rozhodující je viditelnost za určitých podmínek používání nebo z určitého zorného úhlu pozorovatele:
a)
Je z hlediska posouzení ‚obvyklého používání‘ složeného výrobku konečným uživatelem ve smyslu čl. 3 odst. 3 a 4 [směrnice 98/71] relevantní účel použití zamýšlený výrobcem pro danou součást nebo složený výrobek, nebo běžné používání složeného výrobku konečným uživatelem?
b)
Podle jakých kritérií je třeba posoudit, zda je používání složeného výrobku konečným uživatelem ‚obvyklé‘ ve smyslu čl. 3 odst. 3 a 4 [směrnice 98/71]?“
11.
Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce došla Soudnímu dvoru dne 2. srpna 2021. Písemná vyjádření předložily účastnice původního řízení a Evropská komise. Ve věci nebylo nařízeno jednání.
Analýza
12.
Připomínám, že soud prvního stupně v původním řízení prohlásil dotčený (průmyslový) vzor za neplatný s odůvodněním, že obvyklé používání jízdního kola spočívá v jízdě na něm, jakož i v souvisejícím nasednutí na jízdní kolo a sesednutí z něj, kdy spodní část sedla není obvykle viditelná, což je v rozporu s požadavkem stanoveným v ustanoveních německého práva provádějících čl. 3 odst. 3 směrnice 98/71.
13.
Právě s ohledem na toto posouzení je třeba chápat položené předběžné otázky. Předkládající soud si chce ověřit zaprvé, zda soud prvního stupně dospěl správně k závěru, že je třeba zohlednit pouze viditelnost součásti složeného výrobku v situaci, kdy je takový výrobek používán (první předběžná otázka), a zadruhé, zda je relevantní pouze používání tohoto výrobku k jeho hlavnímu účelu, tedy v projednávané věci k přemísťování vsedě na jízdním kole (druhá předběžná otázka).
K první předběžné otázce
14.
Podstatou první předběžné otázky položené předkládajícím soudem je, zda musí být čl. 3 odst. 3 směrnice 98/71 vykládán v tom smyslu, že k tomu, aby byl (průmyslový) vzor použitý u některého výrobku nebo ztělesněný ve výrobku, který je součástí složeného výrobku, způsobilý k ochraně, postačuje, pokud je tato součást viditelná in abstracto, nebo musí být uvedená součást viditelná v situaci obvyklého používání tohoto složeného výrobku.
15.
Článek 3 odst. 3 písm. b) směrnice 98/71 rovněž vyžaduje, aby viditelné znaky součásti samy splňovaly předpoklady novosti a individuální povahy. Ačkoli v předběžných otázkách není tento aspekt výslovně vznesen, konkludentně z nich vyplývá. V původním řízení je totiž nesporné, že jde o viditelnost spodní části sedla, tedy místa, na kterém je použit dotčený (průmyslový) vzor. Kromě toho podle článku 7 této směrnice se právo k (průmyslovému) vzoru nevztahuje na vzhledové znaky, které jsou podmíněny výhradně jejich technickou funkcí. Tak tomu však zřejmě v projednávané věci není. V každém případě nebyla podle všeho žádná taková námitka ve vztahu k (průmyslovému) vzoru dotčenému v původním řízení vznesena.
16.
Úvodem je třeba shodně s předkládajícím soudem připomenout, že soud prvního stupně správně kvalifikoval sedla pro jízdní kola a motocykly jako „součásti složeného výrobku“ ve smyslu čl. 3 odst. 3 směrnice 98/71.
17.
Kromě toho zmíněný soud správně odmítl rozhodnutí DPMA v rozsahu, v jakém tento úřad považoval za dostačující, že je spodní část sedla viditelná při jeho nasazení na jízdní kolo a sejmutí z něj. Článek 3 odst. 3 písm. a) směrnice 98/71 totiž jasně stanoví, že součást musí zůstat viditelná, když je „začleněná do složeného výrobku“. To vylučuje zohlednění viditelnosti dané součásti při jejím sestavení nebo rozebrání, nehledě na otázku, zda jsou tyto úkony při používání výrobku běžné.
18.
Pokud jde nyní o předběžnou otázku, není znění čl. 3 odst. 3 písm. a) směrnice 98/71 tak jasné, jak by se mohlo na první pohled zdát. Toto ustanovení totiž vyžaduje, jak zdůrazňuje společnost Monz ve svém vyjádření, aby daná součást, začleněná do složeného výrobku, „zůstala“ (
6
) viditelná při obvyklém používání tohoto výrobku. Tato formulace by mohla být vykládána v tom smyslu, že postačuje, pokud dotčená součást není po jejím namontování do složeného výrobku zcela zakryta, aby jí bylo možné vidět, byť čistě teoreticky a nezávisle na případně neobvyklém úhlu pohledu, který by byl pro tento účel nutný. Z ochrany podle této směrnice by tak byly vyloučeny pouze (průmyslové) vzory použité na součástech, jejichž viditelnost vyžaduje provedení opatření, která nejsou součástí obvyklého používání výrobku, například jeho rozebrání.
19.
Tento výklad je však v rozporu se zněním druhé části čl. 3 odst. 3 písm. a) směrnice 98/71, podle kterého musí být dotyčná součást viditelná „při“ (
7
) obvyklém používání složeného výrobku. Jak podotýká předkládající soud i Komise, podle mého názoru správně, vylučuje tento výraz případy, kdy je součást viditelná pouze v situacích, jež nenastávají při obvyklém používání dotčeného výrobku.
20.
Navíc, jak v podstatě uvádí Komise, v souladu s čl. 1 písm. a) směrnice 98/71 je předmětem ochrany (průmyslových) vzorů podle této směrnice vzhled výrobku nebo jeho části. Ačkoli součásti určené pro sestavení do jednoho složeného výrobku představují v souladu s čl. 1 písm. b) této směrnice samy o sobě výrobky, jsou způsobilé k ochraně pouze pod podmínkou, že jsou po tomto sestavení viditelné. Předmětem ochrany je tedy vzhled součásti ve složeném výrobku. Podle mého názoru lze přitom obtížné hovořit o vzhledu výrobku, pokud je tento výrobek po sestavení do složeného výrobku viditelný pouze v situacích, jež s ohledem na obvyklé používání tohoto složeného výrobku nastávají pouze vzácně a jsou neobvyklé, a to i v případě, že není zcela zakrytý a skrytý pohledu.
21.
S ohledem na tyto úvahy navrhuji odpovědět na první předběžnou otázku tak, že čl. 3 odst. 3 směrnice 98/71 musí být vykládán v tom smyslu, že k tomu, aby byl (průmyslový) vzor použitý u některého výrobku nebo ztělesněný ve výrobku, který je součástí složeného výrobku, způsobilý k ochraně, musí být tato součást viditelná v situaci obvyklého používání tohoto složeného výrobku.
22.
Rozhodujícím prvkem v projednávané věci je tudíž výklad pojmu „obvyklé použití“ ve smyslu čl. 3 odst. 4 směrnice 98/71, který je předmětem druhé předběžné otázky.
Ke druhé předběžné otázce
23.
Podstatou druhé předběžné otázky položené předkládajícím soudem je, zda má být čl. 3 odst. 4 směrnice 98/71 vykládán v tom smyslu, že pojem „obvyklé použití“ se vztahuje pouze na použití složeného výrobku k jeho hlavnímu účelu (
8
), nebo zda se vztahuje na všechny situace, které mohou rozumně nastat při používání takového výrobku konečným uživatelem (
9
).
24.
Tato otázka odráží závěry soudu prvního stupně, který jako „obvyklé používání“ kvalifikoval jízdu na kole a s ní spojené nasednutí na jízdní kolo a sesednutí z něj. Podle zmíněného soudu přitom není v těchto situacích spodní strana sedadla jízdního kola viditelná, takže (průmyslový) vzor použitý na tomto místě není viditelný při obvyklém používání ve smyslu čl. 3 odst. 3 směrnice 98/71.
25.
Je pravda, že takový přístup, a to dokonce ještě restriktivnější, uplatnil Tribunál v rozsudcích – ostatně poměrně nepočetných – týkajících se výkladu čl. 4 odst. 2 nařízení (ES) č. 6/2002 (
10
), který v systému ochrany unijních (průmyslových) vzorů EU odpovídá čl. 3 odst. 3 směrnice 98/71. Podle Tribunálu je pro účely posouzení viditelnosti součásti složeného výrobku třeba vycházet výhradně ze zorného úhlu konečného uživatele tohoto složeného výrobku při jeho používání k jeho hlavnímu účelu (
11
).
26.
Pokud by byl tento přístup použit na sedla jízdních kol, vedlo by to k nežádoucímu důsledku, kdy by k ochraně nebyl způsobilý žádný (průmyslový) vzor použitý na sedle, jelikož při používání jízdního kola k jeho hlavnímu účelu, tedy jízdě, je sedlo zcela zakryto sedací částí těla uživatele, s výjimkou spodní části sedla, která však stejně není viditelná.
27.
Soud prvního stupně v původním řízení si byl tohoto výsledku vědom, a tudíž zahrnul pod pojem „obvyklé používání“ rovněž nasednutí na jízdní kolo a sesednutí z něj. Z tohoto pojmu však vyloučil mimo jiné skladování a přepravu jízdního kola, jakožto úkony předcházející nebo následující po jeho použití. Tato argumentace není přesvědčivá, jelikož pokud za „obvyklé používání“ považujeme pouze jízdu na kole, je nasednutí na jízdní kolo a sesednutí z něj rovněž úkonem předcházejícím nebo následujícím po tomto použití, stejně jako skladování a přeprava. Rozdělování mezi těmito úkony se mi jeví jako účelové.
28.
Mám však za to, že tento přístup vede k příliš úzké definici „obvyklého použití“ ve smyslu čl. 3 odst. 4 směrnice 98/71, což neodůvodněně omezuje ochranu (průmyslových) vzorů použitých na součásti složených výrobků.
29.
Obecně se uznává, že důvodem pro zvláštní právní úpravu ochrany (průmyslových) vzorů použitých na součásti složených výrobků v unijním právu je snaha předejít monopolizaci trhu s náhradními díly prostřednictvím práva (průmyslových) vzorů. Tato právní úprava však byla podrobena silné kritice ze strany autorů právní literatury (
12
), podle nichž představuje neodůvodněné omezení ochrany přiznané (průmyslovým) vzorům použitým na části složených výrobků oproti (průmyslovým) vzorům použitým na jiné výrobky.
30.
Tato kritika není neopodstatněná. (Průmyslové) vzory použité na výrobcích, které nejsou určeny k začlenění do složených výrobků, jsou chráněny bez ohledu na to, zda jsou viditelné „při obvyklém používání“, či nikoli. Jelikož je však průmyslový vzor definován jako vzhled výrobku jako celku „nebo jeho části“ (
13
), mohou být k ochraně způsobilé i (průmyslové) vzory použité na částech výrobků, které nejsou viditelné při používání výrobku k jeho hlavnímu účelu, jako jsou podrážky bot nebo podšívka bundy (
14
).
31.
Je pravda, že monopolizace trhu s určitým výrobkem prostřednictvím práv k (průmyslovým) vzorům je zneužitím práva, kterému je třeba předcházet všemi možnými prostředky. Toho lze dosáhnout zejména prostřednictvím požadavků novosti a individuální povahy, které musí (průmyslový) vzor splňovat, jak je stanoveno v čl. 3 odst. 2 směrnice 98/71. Naproti tomu čl. 3 odst. 3 této směrnice je podle mého názoru třeba vykládat tak, aby nedocházelo k nepřiměřenému omezování ochrany (průmyslových) vzorů použitých na náhradní díly. Rozsah takového omezení vyplývající z tohoto ustanovení přitom do značné míry závisí na výkladu pojmu „obvyklé používání“.
32.
Podle čl. 3 odst. 4 směrnice 98/71 se „obvyklým použitím“ rozumí použití konečným uživatelem, s výjimkou údržby, servisu, nebo opravy. To samozřejmě znamená, že se jím rozumí především používání. Rozebrání nebo zničení výrobku nepředstavuje jeho používání. Níže uvedené úvahy je třeba vnímat právě s touto výhradou.
33.
V prvé řadě, ačkoli tato lapidární definice odkazuje na konečného uživatele, je podle mého názoru nesprávné z ní dovozovat, že viditelnost součásti složeného výrobku musí být posuzována pouze z úhlu pohledu konečného uživatele tohoto výrobku, jak činí Tribunál v rozsudcích citovaných v bodě 25 tohoto stanoviska. Použití „konečným uživatelem“ popisuje pouze situace, ve kterých má být tato viditelnost posuzována, přičemž vylučuje situace nesouvisející s konečným uživatelem, jako je výroba, uvádění na trh a případně zničení nebo recyklace po skončení životnosti výrobku. V duchu této logiky dále čl. 3 odst. 4 směrnice 98/71 výslovně vylučuje z pojmu „obvyklé použití“ údržbu, servis a opravy, tedy činnosti, jež jsou sice prováděny v době používání výrobku jeho konečným uživatelem, avšak často třetími osobami.
34.
Z výše uvedeného vyplývá, že i když čl. 3 odst. 3 směrnice 98/71 ve spojení s čl. 3 odst. 4 této směrnice vyžaduje, aby součást složeného výrobku byla viditelná při používání složeného výrobku konečným uživatelem, nelze naproti tomu toto ustanovení chápat tak, že by vyžadovalo, aby daná součást byla viditelná pro tohoto konečného uživatele. Stejně relevantní je i viditelnost pro jiné pozorovatele. Ostatně pokud je design určen k tomu, aby nalákal kupující na určitý výrobek, je to také díky jeho schopnosti umožnit těmto kupujícím zapůsobit na ostatní (
15
).
35.
Kromě toho, pokud by měl být rozhodující úhel pohledu konečného uživatele, bylo by nutné přesně určit, kdo je tímto konečným uživatelem. Ačkoli v případě jízdních kol by toto určení mohlo být poměrně snadné, v jiných situacích se může ukázat jako podstatně obtížnější. Kdo je například konečným uživatelem autobusu: řidič, cestující, nebo zaměstnanci dopravního podniku, který autobus provozuje? Každý z nich má jiný úhel pohledu a pro každého mohou být viditelné jiné části autobusu, zejména při používání tohoto autobusu k jeho hlavnímu účelu, tedy během jízdy.
36.
Stejně tak nelze zaměňovat pojem „konečný uživatel“ složeného výrobku uvedený v čl. 3 odst. 4 směrnice 98/71 s pojmem „informovaný uživatel“ uvedeným v čl. 5 odst. 1 této směrnice (
16
). Tento druhý pojem se vztahuje na fiktivní osobu, která slouží jako měřítko pro posouzení individuální povahy (průmyslového) vzoru, kdežto pojem „konečný uživatel“ je pouze hypotetickou postavou, pro niž je určen složený výrobek obsahující součást, na kterou byl (průmyslový) vzor použit. Schopnost konečného uživatele rozlišit individuální povahu (průmyslového) vzoru, a tedy jeho status informovaného uživatele, jsou v tomto ohledu irelevantní.
37.
Konečně, pokud by měl být zohledněn pouze zorný úhel konečného uživatele, musel by být pojem „obvyklé použití“ logicky chápán tak, že se vztahuje pouze na používání výrobku k jeho hlavnímu účelu. V jiných situacích používání výrobku se totiž jeho úhel pohledu neliší od úhlu pohledu třetích osob. Jak však budu argumentovat ve svých úvahách níže, takovýto restriktivní výklad pojmu „obvyklé použití“ je stejně neodůvodněný jako uplatnění pouze úhlu pohledu konečného uživatele.
38.
Ve druhé řadě je totiž podle mého názoru nesprávné, jak uvádí i Komise, ztotožňovat obvyklé používání výrobku s hlavním účelem, pro který je výrobek určen. Použití výrobku k jeho hlavnímu účelu v praxi často vyžaduje různé úkony, které mohou být provedeny předtím nebo poté, co výrobek splnil svůj hlavní účel, jako je například skladování a přeprava výrobku. Pokud je výrobkem dopravní prostředek, připojují se k tomu úkony spojené s nastoupením, případně nasednutím a vystoupením, případně sesednutím, jakož i nakládka a vykládka zavazadel nebo zboží.
39.
Znění čl. 3 odst. 4 směrnice 98/71 v žádné své části nevyžaduje, aby byly tyto úkony vyloučeny z pojmu „obvyklé použití“. Právě naopak, definice tohoto pojmu obsažená v uvedeném ustanovení se omezuje na výraz „použití konečným uživatelem“. Není namístě hledat další vlastnosti, které by muselo používání mít, aby mohlo být považováno za „obvyklé“. To znamená, že pod pojem „obvyklé použití“ musí spadat veškeré úkony, které může konečný uživatel výrobku provádět při používání výrobku, vyjma těch, které jsou výslovně vyloučeny (
17
).
40.
Ani účel čl. 3 odst. 3 směrnice 98/71 nesvědčí ve prospěch toho, aby byly jiné úkony než ty, které se týkají hlavního účelu výrobku, vyloučeny z pojmu „obvyklé používání“. Tímto účelem je zabránit monopolizaci trhu s náhradními díly, které nejsou po začlenění do složeného výrobku viditelné, prostřednictvím práv k (průmyslovým) vzorům, jelikož (průmyslový) vzor případně použitý pro takový díl má nulový nebo jen velmi malý podíl na vzhledu složeného výrobku. Vzhled výrobku se přitom neprojevuje pouze při jeho použití k jeho hlavnímu účelu, ale také při provádění úkonů před jeho použitím a po něm, které s tímto účelem souvisejí. Zahrnutí těchto úkonů pod pojem „obvyklé používání“ tedy nijak nezpochybňuje účel zabránit monopolizaci trhu.
41.
Konečně ve třetí řadě, čl. 3 odst. 4 směrnice 98/71 sice výslovně vylučuje z pojmu „obvyklé použití“ údržbu, servis a opravy, avšak tato výjimka nesmí být podle mého názoru vykládána příliš široce. Některé úkony, které jsou součástí například údržby, jsou neoddělitelně spojeny s používáním určitých výrobků. V tomto ohledu mám zaprvé na mysli mytí a čištění. Vyloučení mytí a čištění z pojmu „obvyklé použití“ by podle mého názoru bylo zcela nelogické, zejména vzhledem k tomu, že v případě některých výrobků je pravidelné čištění podmínkou jejich používání (
18
). Zadruhé existují některé činnosti údržby, které obvykle provádí konečný uživatel výrobku a jež rovněž často podmiňují jeho používání, jako je výměna spotřebního materiálu a provozních kapalin, huštění pneumatik vozidla nebo doplňování paliva v případě výrobků se spalovacím motorem. Zatřetí a jako poslední uvádím případ odstraňování drobných závad, jako je například zaseknutí papíru v tiskárně. Všechny tyto úkony jsou nezbytné v rámci používání výrobku konečným uživatelem, a měly by tedy spadat pod pojem „obvyklé použití“.
42.
Naproti tomu jsou z uvedeného pojmu vyloučeny úkony prováděné mimo rámec používání výrobku, jako je technická kontrola, pravidelná údržba nebo oprava v užším slova smyslu (
19
). Tyto úkony jednak obvykle neprovádí konečný uživatel výrobku, ale specializované osoby, a jednak mohou zahrnovat částečné rozebrání složeného výrobku nebo jeho prohlížení z neobvyklého úhlu, při nichž jsou odkryty součásti, které obvykle nejsou při používání výrobku viditelné. Tyto dvě specifické vlastnosti odůvodňují, aby byly tyto úkony vyloučeny z pojmu „obvyklé použití“.
43.
Připustíme-li, že při posuzování viditelnosti součásti složeného výrobku je třeba zohlednit i úhel pohledu jiných osob, než je konečný uživatel složeného výrobku, a že pod pojem „obvyklé použití“ spadají i jiné úkony než jen používání výrobku k jeho hlavnímu účelu, lze vzít v potaz i jiné zorné úhly, které jsou pro odhalení vzhledu výrobku stejně důležité jako zorný úhel uživatele při používání výrobku k jeho hlavnímu účelu. Mám za to, že tento výsledek nejenže není v rozporu se zněním ani s účelem čl. 3 odst. 3 a 4 směrnice 98/71, ale je navíc podle mého názoru plně opodstatněný. Pokud může být k ochraně podle této směrnice způsobilý (průmyslový) vzor použitý na spodní straně podrážky boty (
20
), nevidím důvod, proč by nemohl být chráněn (průmyslový) vzor použitý na spodní straně sedla jízdního kola, jako je tomu v projednávané věci. Jediným důvodem, který by mohl odůvodňovat tento rozdíl, je, že sedlo lze z jízdního kola odmontovat (
21
), zatímco podrážku od boty (tak snadno) oddělit nelze.
44.
Je pravda, že takto široký výklad pojmu „obvyklé použití“ se vztahuje prakticky na všechny situace používání výrobku vyjma těch, které zahrnují jeho rozebrání, není-li součástí obvyklého používání. Lze si tedy položit otázku, zda by nebylo jednodušší odpovědět na první předběžnou otázku v tom smyslu, že viditelnost součásti, na kterou je (průmyslový) vzor použit, je třeba posuzovat in abstracto, bez vazby na konkrétní situaci používání dotčeného složeného výrobku.
45.
Uznávám, že tento rozdíl je především koncepční. Má však praktické důsledky, jelikož podle toho, který z těchto dvou výkladů se uplatní, se mění důkazní břemeno, jež nese osoba dovolávající se ochrany (průmyslového) vzoru použitého na součást složeného výrobku. Navíc součást složeného výrobku, která je obecně vzato viditelná, jelikož není zakrytá, nemusí být ve skutečnosti viditelná v žádné situaci představující obvyklé používání tohoto výrobku (
22
). Kromě toho, jak jsem uvedl v rámci analýzy první předběžné otázky, výklad zmíněný v předchozím bodě by byl v rozporu se zněním čl. 3 odst. 3 směrnice 98/71.
46.
Navrhuji tedy odpovědět na druhou předběžnou otázku tak, že čl. 3 odst. 4 směrnice 98/71 musí vykládán v tom smyslu, že pojem „obvyklé použití“ se vztahuje na všechny situace, které mohou rozumně nastat při používání složeného výrobku konečným uživatelem.
Závěry
47.
S ohledem na všechny výše uvedené úvahy navrhuji Soudnímu dvoru, aby na předběžné otázky položené Bundesgerichtshof (Spolkový soudní dvůr, Německo) odpověděl následovně:
„1)
Článek 3 odst. 3 směrnice Evropského parlamentu a Rady 98/71/ES ze dne 13. října 1998 o právní ochraně (průmyslových) vzorů
musí být vykládán v tom smyslu, že
k tomu, aby (průmyslový) vzor použitý u některého výrobku nebo ztělesněný ve výrobku, který je součástí složeného výrobku, mohl být podle této směrnice chráněn, musí být dotčená součást viditelná v situaci obvyklého používání tohoto složeného výrobku.
2)
Článek 3 odst. 4 směrnice 98/71
musí vykládán v tom smyslu, že
pojem ‚obvyklé použití‘ se vztahuje na všechny situace, které mohou rozumně nastat při používání složeného výrobku konečným uživatelem.“
(
1
) – Původní jazyk: francouzština.
(
2
) – Automobilový průmysl se vyznačuje na jedné straně vysokými cenami náhradních dílů a na druhé straně poměrně vysokou mírou škod způsobených dopravními nehodami. Trh s náhradními díly v tomto odvětví je tedy obzvlášť výnosný.
(
3
) – Úř. věst. 1998, L 289, s. 28; Zvl. vyd. 13/21 s. 120.
(
4
) – BGBl. I, s. 122.
(
5
) – Jde o údržbu, servis a opravy, které jsou vyloučeny z pojmu „obvyklé používání“ podle čl. 3 odst. 4 směrnice 98/71.
(
6
) – Stejně je tomu mimo jiné ve znění ve španělském („sigue siendo“), německém („bleibt“), anglickém („remains“), italském („rimane“) a polském („pozostaje“) jazyce.
(
7
) – Stejně jako mimo jiné ve znění ve španělském („durante“), německém („bei“), anglickém („during“), italském („durante“) a polském („podczas“) jazyce.
(
8
) – S ohledem na vysvětlení obsažená v žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce právě v tomto smyslu chápu formulaci „účel použití zamýšlený výrobcem pro danou součást nebo složený výrobek“ použitou předkládajícím soudem ve druhé předběžné otázce.
(
9
) – Podle znění druhé předběžné otázky „běžné používání“.
(
10
) – Nařízení Rady (ES) ze dne 12. prosince 2001 o (průmyslových) vzorech Společenství (Úř. věst. 2002, L 3, s. 1; Zvl. vyd. 13/27 s. 142).
(
11
) – Viz rozsudky ze dne 9. září 2011, Kwang Yang Motor v. OHIM – Honda Giken Kogyo (motor s vnitřním spalováním) (T‑10/08, nezveřejněný, EU:T:2011:446, body 21 a 22); Kwang Yang Motor v. OHIM – Honda Giken Kogyo (motor s vnitřním spalováním) (T‑11/08, nezveřejněný, EU:T:2011:447, body 21 a 22), jakož i ze dne 14. března 2017, Wessel-Werk v. EUIPO – Wolf PVG (podložky hubic vysavačů) (T‑174/16, nezveřejněný, EU:T:2017:161, bod 30) a Wessel-Werk v. EUIPO – Wolf PVG (podložky hubic vysavačů) (T‑175/16, nezveřejněný, EU:T:2017:160, bod 30).
(
12
) – Viz Hasselblatt, G. N., v Hasselblatt, G. N. (red.), Community Design Regulation (EC) No 6/2002. A Commentary, C. H. Beck, Mnichov, 2015, s. 62 a citovaná literatura.
(
13
) – Článek 1 písm. a) směrnice 98/71.
(
14
) – Vzhledem k tomu, že tyto části nejsou oddělitelné, nepovažují se za součásti složených výrobků ve smyslu čl. 1 písm. c) směrnice 98/71.
(
15
) – Tedy hovorově „se předvést“.
(
16
) – Tohoto nesprávného posouzení se zřejmě dopustil Tribunál ve svých rozsudcích ze dne 14. března 2017, Wessel-Werk v. EUIPO – Wolf PVG (podložky hubic vysavačů) (T‑174/16, nezveřejněný, EU:T:2017:161, bod 30) a Wessel-Werk v. EUIPO – Wolf PVG (podložky hubic vysavačů) (T‑175/16, nezveřejněný, EU:T:2017:160, bod 30), když odkázal na „obvyklé použití vysavače, respektive hubice vysavače informovaným konečným uživatelem ve smyslu čl. 4 odst. 2 písm. a) a odst. 3 nařízení č. 6/2002 pro účely úklidu“.
(
17
) – Tedy údržba, servis a opravy.
(
18
) – Kupříkladu sekačka na trávu nebo kávovar, mám-li uvést jen dva případy z mnoha.
(
19
) – Je však třeba podotknout, že užití (průmyslového) vzoru vztahujícího se na náhradní díly použité k opravě složeného výrobku je upraveno ve zvláštním ustanovení, takzvané „doložce o opravách“, obsažené v článku 14 směrnice 98/71, přičemž obdobná doložka je obsažena rovněž v článku 110 nařízení č. 6/2002.
(
20
) – Viz například (průmyslové) vzory Společenství zapsané Úřadem Evropské unie pro duševní vlastnictví (EUIPO) pod čísly 001918400-0001 a 008434088-0003.
(
21
) – Právě z této okolnosti vychází požadavek viditelnosti stanovený v čl. 3 odst. 3 směrnice 98/71.
(
22
) – Mám na mysli například spodní část podvozku motorového vozidla, již lze vidět pouze ze zorného úhlu, který není při obvyklém používání běžný.