62024CJ0752
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (devátého senátu)
16. dubna 2026 (
*1
)
„Řízení o předběžné otázce – Ochrana spotřebitele – Směrnice 93/13/EHS – Zneužívající ujednání ve spotřebitelských smlouvách – Účinky konstatování zneužívající povahy ujednání – Neplatnost úvěrové smlouvy – Nároky na vrácení plnění – Promlčecí lhůta pro uplatnění nároku prodávajícího nebo poskytovatele – Přerušení promlčecí lhůty – Zásada efektivity – Zásada právní jistoty – Zásada proporcionality – Právo na přístup k soudu – Bezdůvodné obohacení“
Ve věci C‑752/24 [Jangielak] (
i
),
jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná na základě článku 267 SFEU rozhodnutím rozhodnutím Krajského soudu ve Varšavě (Sąd Okręgowy w Warszawie, Polsko) ze dne 30. října 2024, došlým Soudnímu dvoru téhož dne, v řízení
mBank S. A.
proti
KŁ,
JŁ,
SOUDNÍ DVŮR (devátý senát),
ve složení: M. Condinanzi, předseda senátu, R. Frendo (zpravodajka) a A. Kornezov, soudci,
generální advokát: R. Norkus,
za soudní kancelář: A. Calot Escobar, vedoucí,
s přihlédnutím k písemné části řízení,
s ohledem na vyjádření, která předložili:
–
za společnost mBank S. A.: A. Cudna-Wagner, radca prawny, a B. Miąskiewicz, adwokat,
–
za KŁ a JŁ: I. Gabrysiak a J. Kmieć, adwokaci,
–
za polskou vládu: B. Majczyna, jako zmocněnec,
–
za portugalskou vládu: A. Pimenta a A. Rodrigues, jako zmocněnkyně,
–
za Evropskou komisi: P. Kienapfel a B. Sasinowska, jako zmocněnci,
s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
vydává tento
Rozsudek
1
Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 7 odst. 1 směrnice Rady 93/13/EHS ze dne 5. dubna 1993 o zneužívajících ujednáních ve spotřebitelských smlouvách (Úř. věst. 1993, L 95, s. 29; Zvl. vyd. 15/02, s. 288 a oprava Úř. věst. 2016, L 303, s. 26).
2
Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi společností mBank S. A., bankovní institucí, a KŁ a JŁ, dvěma spotřebiteli, ve věci vymáhání pohledávky vyplývající z neplatnosti smlouvy o hypotečním úvěru z důvodu zneužívajících ujednání, jež byla obsažena v této smlouvě.
Právní rámec
Unijní právo
3
V článku 6 odst. 1 směrnice 93/13 je stanoveno:
„Členské státy stanoví, že zneužívající ujednání použitá ve smlouvě uzavřené prodávajícím nebo poskytovatelem se spotřebitelem nejsou podle jejich vnitrostátních právních předpisů pro spotřebitele závazná a že smlouva zůstává pro strany závaznou za stejných podmínek, může-li nadále existovat bez dotyčných zneužívajících ujednání.“
4
V článku 7 odst. 1 uvedené směrnice je stanoveno:
„Členské státy zajistí, aby v zájmu spotřebitelů a soutěžitelů byly k dispozici odpovídající a účinné prostředky zabraňující dalšímu používání zneužívajících ujednání ve smlouvách, které uzavírají prodávající nebo poskytovatelé se spotřebiteli.“
Polské právo
5
V článku 58 § 1 občanského zákoníku (ustawa– Kodeks cywilny) ze dne 23. dubna 1964 (Dz. U. částka 2024 1061) ve znění použitelném na spor v původním řízení (dále jen „občanský zákoník“) je stanoveno:
„Právní jednání, které je v rozporu se zákonem nebo které má za cíl zákon obejít, je neplatné, nestanoví-li zvláštní ustanovení jiný účinek, zejména že neplatná ujednání právního jednání se nahrazují příslušnými ustanoveními zákona.“
6
V článku 118 uvedeného zákoníku je stanoveno:
„Nestanoví-li zvláštní ustanovení jinak, činí promlčecí lhůta šest let a v případě nároků na pravidelná plnění a nároků souvisejících s výkonem podnikatelské činnosti tři roky. Konec promlčecí lhůty však připadá na poslední den kalendářního roku, ledaže je promlčecí lhůta kratší než dva roky.“
7
V článku 123 § 1 bodě 1 občanského zákoníku je stanoveno:
„Běh promlčecí lhůty se přerušuje:
1)
každým úkonem učiněným u soudu nebo jiného orgánu příslušného k projednávání věcí nebo k vymáhání nároků určitého druhu, nebo u rozhodčího soudu, pokud je učiněn přímo za účelem vymáhání, určení nebo uspokojení či zajištění nároku.“
8
V článku 124 § 1 a 2 tohoto zákoníku je stanoveno:
„§ 1   Po každém přerušení začíná promlčecí lhůta běžet znovu od počátku.
§ 2   V případě přerušení běhu promlčecí lhůty úkonem v řízení u soudu nebo jiného orgánu příslušného k projednávání věcí nebo k vymáhání nároků určitého druhu, nebo u rozhodčího soudu, promlčecí lhůta nezačne běžet znovu, dokud není toto řízení skončeno.“
9
V článku 3851 § 1 a 2 občanského zákoníku je stanoveno:
„§ 1   Ujednání smlouvy uzavřené se spotřebitelem, která nebyla individuálně sjednána, nejsou pro spotřebitele závazná, pokud upravují jeho práva a povinnosti v rozporu s dobrými mravy a hrubě poškozují jeho zájmy (zakázaná smluvní ujednání). To neplatí pro ujednání, která vymezují hlavní plnění stran, včetně ceny nebo odměny, pokud jsou formulována jednoznačně.
§ 2   Pokud smluvní ujednání podle § 1 spotřebitele nezavazuje, zůstávají strany vázány ostatními ujednáni smlouvy.“
10
V článku 405 uvedeného zákoníku je stanoveno:
„Každý, kdo bez právního důvodu získal majetkový prospěch na úkor jiné osoby, je povinen vydat tento prospěch in natura, a není-li to možné, poskytnout náhradu odpovídající hodnotě tohoto prospěchu.“
11
V článku 410 § 1 a 2 tohoto zákoníku je stanoveno:
„§ 1   Ustanovení předchozích článků se použijí zejména na bezdůvodné plnění.
§ 2   K bezdůvodnému plnění dochází tehdy, jestliže osoba, která plnění poskytla, vůbec nebyla povinna jej poskytnout nebo nebyla povinna jej poskytnout osobě, které poskytnuto bylo, nebo jestliže odpadl důvod plnění nebo jestliže nebylo dosaženo cíle plnění nebo jestliže bylo právní jednání vyžadující poskytnutí plnění neplatné a po poskytnutí plnění se nestalo platným.“
Spor v původním řízení a předběžná otázka
12
V září 2008 uzavřeli KŁ a JŁ se společností mBank smlouvu o úvěru indexovaném na švýcarský frank (CHF), na jejímž základě jim uvedená banka vyplatila částku 226000 polských zlotých (PLN) (přibližně 53000 eur).
13
Vzhledem k tomu, že oba spotřebitelé měli za to, že tato smlouva obsahuje zneužívající ujednání, domáhali se prohlášení neplatnosti smlouvy o úvěru v rámci hromadné žaloby podané ke Krajskému soudu v Lodži (Sąd Okręgowy w Łodzi, Polsko) procesním podáním, jež bylo doručeno společnosti mBank dne 28. září 2017. Složení hromadné strany sporu, ke které se KŁ a JŁ připojili, bylo určeno usnesením Krajského soudu v Lodži (Sąd Okręgowy w Łodzi) dne 13. března 2018.
14
Dne 13. prosince 2021 podala společnost mBank proti KŁ a JŁ žalobu ke Krajskému soudu ve Varšavě (Sąd Okręgowy w Warszawie, Polsko), který je předkládajícím soudem. Společnost mBank se domáhá toho, aby pro případ konstatování neplatnosti smlouvy o úvěru na základě hromadné žaloby byla těmto spotřebitelům uložena povinnost vrátit jí na základě článku 405 občanského zákoníku ve spojení s jeho čl. 410 § 1 jistinu úvěru navýšenou o zákonné úroky z prodlení.
15
KŁ a JŁ navrhují, aby byl tento návrh zamítnut, přičemž se dovolávají zejména promlčení nároku společnosti mBank. Zdůrazňují, že se společnost mBank domáhá toho, aby jim byla uložena povinnost zaplatit tuto pohledávku v případě, že smlouva o úvěru bude v rámci soudního řízení o hromadné žalobě prohlášena za neplatnou, a tedy svůj nárok neuplatňuje přímo u soudu, jemuž byla věc předložena. Podání žaloby společností mBank tudíž podle nich nemá za následek přerušení promlčecí lhůty pro uplatnění jejího nároku ve smyslu čl. 123 § 1 občanského zákoníku.
16
Předkládající soud poznamenává, že o existenci pohledávky společnosti mBank jako takové není pochyb, nicméně k vyřešení sporu v původním řízení je třeba určit, zda byla promlčecí lhůta tohoto nároku platně přerušena podáním žaloby společnosti mBank na vrácení plnění.
17
V tomto ohledu předkládající soud vysvětluje, že podle judikatury Nejvyššího soudu (Sąd Najwyższy, Polsko) začíná běžet tříletá promlčecí lhůta pro pohledávku prodávajícího nebo poskytovatele ode dne, kdy spotřebitel poprvé u prodávajícího nebo poskytovatele zpochybnil závaznost smluvních ujednání. V projednávané věci je tímto okamžikem den, kdy Krajský soud v Lodži (Sąd Okręgowy w Łodzi) vydal usnesení, kterým bylo určeno složení hromadné strany sporu v řízení o hromadné žalobě proti společnosti mBank, a sice 13. března 2018.
18
Pokud tedy lze podání návrhu mBank na vrácení plnění dne 13. prosince 2021 považovat za důvod pro přerušení běhu promlčecí lhůty ve smyslu čl. 123 § 1 bodu 1 občanského zákoníku, pohledávka společnosti mBank by ve smyslu článku 118 občanského zákoníku nebyla promlčena. Naproti tomu, pokud by, jak tvrdí KŁ a JŁ, podáním uvedené žaloby promlčecí lhůta nebyla platně přerušena, pohledávka společnosti mBank by již byla promlčena.
19
Předkládající soud zdůrazňuje, že v rámci hromadného řízení společnost mBank tvrdí, že dotčená smlouva o úvěru neobsahuje zneužívající ujednání, a žaloba na prohlášení neplatnosti této smlouvy musí být tudíž zamítnuta. Ve věci v původním řízení se však společnost mBank pro případ, že by tato smlouva byla prohlášena za neplatnou, domáhá toho, aby byla spotřebitelům uložena povinnost vrátit jistinu úvěru spolu s úroky z prodlení, s vědomím toho, že tato otázka bude rozhodnuta v rámci hromadného řízení, jehož účastníky jsou tito spotřebitelé.
20
Za těchto okolností si předkládající soud klade otázku, zda čl. 7 odst. 1 směrnice 93/13 brání tomu, aby podání žaloby banky na vrácení plnění přerušovalo promlčecí lhůtu její pohledávky.
21
Poznamenává, že zaprvé podáním této žaloby byla vyvolána nejistota u spotřebitele, jenž je nucen se proti ní bránit, i když má zájem na tom, aby s ní souhlasil a neprodleně vrátil jistinu úvěru, jež mu byla vyplacena, aby se vyhnul uložení povinnosti zaplatit úroky a náklady řízení v případě, že by v rámci hromadného řízení byla zamítnuta žaloba na prohlášení neplatnosti smlouvy o úvěru.
22
Zadruhé má předkládající soud za to, že jednání společnosti mBank je odůvodněno potřebou přerušit běh promlčecí lhůty její pohledávky před rozhodnutím o hromadné žalobě, jelikož tato lhůta začala běžet dne 13. března 2018. Tento prodávající nebo poskytovatel nemůže být zbaven možnosti účinně uplatnit svůj nárok, a tím ani svého práva na přístup k soudu. Podle předkládajícího soudu by tak významné omezení procesních práv uvedeného prodávajícího nebo poskytovatele mohlo překračovat rámec cíle ochrany spotřebitele, a porušovat tak zásadu proporcionality.
23
Mimoto zásada právní jistoty vyžaduje jednotný výklad čl. 123 § 1 bodu 1 občanského zákoníku za všech okolností v tom smyslu, že podáním žaloby na poskytnutí plnění se vždy přerušuje běh promlčecí lhůty.
24
Za těchto podmínek se Krajský soud ve Varšavě (Sąd Okręgowy w Warszawie) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
„Musí být čl. 7 odst. 1 směrnice [93/13], jakož i zásady efektivity, proporcionality, právní jistoty a práva na soudní ochranu vykládány v tom smyslu, že brání soudnímu výkladu vnitrostátního práva, podle kterého se lhůta pro promlčení pohledávky prodávajícího nebo poskytovatele vůči spotřebiteli na vrácení bezdůvodného plnění poskytnutého podle smlouvy, která byla prohlášena za neplatnou z důvodu zneužívajících smluvních ujednání, jež jsou v ní obsažena, přeruší žalobou banky na zaplacení příslušné částky, která byla podána před pravomocným ukončením řízení, které dříve zahájil spotřebitel za účelem určení neplatnosti smlouvy o úvěru[?]“
K předběžné otázce
K přípustnosti
25
KŁ a JŁ, jakož i polská vláda tvrdí, že na rozdíl od toho, co je uvedeno v předkládacím rozhodnutí, podle vnitrostátní judikatury začala promlčecí lhůta pohledávky společnosti mBank běžet ode dne, kdy jí byl doručen návrh na konstatování neplatnosti smlouvy o úvěru v rámci hromadného řízení, a sice dne 28. září 2017. Pohledávka, která je předmětem sporu v původním řízení, byla tedy již při podání žaloby této banky na vrácení plnění promlčena, takže položená otázka je hypotetická, a tedy nepřípustná.
26
V tomto ohledu postačuje připomenout, že v souladu s ustálenou judikaturou Soudnímu dvoru přísluší, aby vzal v rámci rozdělení pravomocí mezi ním a vnitrostátními soudy v úvahu skutkový a právní kontext, do něhož jsou předběžné otázky zasazeny, jak je vymezen v předkládacím rozhodnutí, a žádost o rozhodnutí o předběžné otázce proto nelze posuzovat s ohledem na výklad vnitrostátního práva, kterého se dovolává vláda členského státu nebo účastník sporu v původním řízení (rozsudek ze dne 21. prosince 2021, Trapeza Peiraios, C‑243/20, EU:C:2021:1045, bod 53 a citovaná judikatura).
27
V projednávané věci přitom z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že předkládající soud má za to, že podle vnitrostátních pravidel běží promlčecí lhůta pohledávky společnosti mBank ode dne, kdy bylo v rámci hromadného řízení vydáno usnesení, kterým bylo určeno složení hromadné strany sporu, k níž se připojili KŁ a JŁ, tedy dne 13. března 2018, a že pohledávka společnosti mBank tedy ještě nebyla promlčena ke dni, kdy společnost mBank podala svou žalobu na vrácení plnění, tedy ke dni 13. prosince 2021.
28
Za těchto okolností není položená otázka hypotetická, a je tedy přípustná.
K věci samé
29
Podstatou otázky předkládajícího soudu je, zda čl. 7 odst. 1 směrnice 93/13 a zásada efektivity musí být s ohledem na právo na přístup k soudu, jakož i na zásady proporcionality a právní jistoty vykládány v tom smyslu, že brání soudnímu výkladu ustanovení vnitrostátního práva, podle kterého podání žaloby prodávajícím nebo poskytovatelem na vrácení plnění poskytnutých v rámci smlouvy o úvěru, která je předmětem samostatného řízení zahájeného spotřebitelem, v němž je usilováno o prohlášení neplatnosti této smlouvy z důvodu zneužívajících ujednání, která jsou v ní obsažena, přerušuje promlčecí lhůtu nároku tohoto prodávajícího nebo poskytovatele před pravomocným ukončením posledně uvedeného řízení.
30
Předkládající soud zaprvé uvádí, že tříletá promlčecí lhůta nároku společnosti mBank uplatnit restituční účinky neplatnosti úvěrové smlouvy by z důvodu nečinnosti mBank uplynula před tím, než by bylo vydáno rozhodnutí o žalobě spotřebitelů na prohlášení neplatnosti této smlouvy. Zadruhé podáním žaloby společnosti mBank na vrácení plnění byli spotřebitelé nuceni zajistit si procesní obranu, přestože společnost mBank v rámci uvedeného řízení o prohlášení neplatnosti, jež stále probíhalo, tvrdila, že uvedená smlouva byla platná.
31
V tomto ohledu je třeba nejprve připomenout, že čl. 7 odst. 1 směrnice 93/13 ukládá členským státům povinnost zajistit, aby v jejich vnitrostátních právních řádech existovaly přiměřené a účinné prostředky zabraňující dalšímu používání zneužívajících ujednání ve smlouvách, které uzavírají prodávající nebo poskytovatelé se spotřebiteli.
32
Podle ustálené judikatury platí, že smluvní ujednání, které je prohlášeno za zneužívající, musí být v zásadě považováno za ujednání, které nikdy neexistovalo, takže nemůže mít účinky vůči spotřebiteli. Důsledkem soudního rozhodnutí o zneužívající povaze takového ujednání musí být tudíž v zásadě obnovení právní a faktické situace, ve které by se spotřebitel nacházel, kdyby toto ujednání nebylo sjednáno, zejména prostřednictvím nároku na vrácení prospěchu, který k jeho tíži neoprávněně získal prodávající nebo poskytovatel na základě uvedeného zneužívajícího ujednání [rozsudek ze dne 15. června 2023, Bank M. (Důsledky zrušení smlouvy), C‑520/21, EU:C:2023:478, bod 65 a citovaná judikatura]. Totéž platí, když zneužívající povaha jednoho nebo více ujednání smlouvy uzavřené mezi spotřebitelem a prodávajícím nebo poskytovatelem nezakládá pouze neplatnost těchto ujednání, nýbrž neplatnost této smlouvy v plném rozsahu [v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 15. června 2023, Bank M. (Důsledky zrušení smlouvy), C‑520/21, EU:C:2023:478, bod 66 a citovaná judikatura].
33
Tento cíl obnovení právní a faktické situace, ve které by se spotřebitel nacházel, kdyby jedno či více zneužívajících ujednání nebylo sjednáno, musí být sledován při současném dodržení zásady proporcionality, která je obecnou zásadou unijního práva, jež vyžaduje, aby vnitrostátní právní úprava, která toto právo provádí, nepřekračovala meze toho, co je nezbytné k dosažení sledovaného cíle (rozsudek ze dne 23. listopadu 2023, Provident Polska, C‑321/22, EU:C:2023:911, bod 85 a citovaná judikatura).
34
Tato zásada proporcionality by přitom byla porušena, pokud by navrácení do původního stavu mělo být ve vztahu k prodávajícímu nebo poskytovateli vyloučeno. Povinnost vrácení, která vyplývá z konstatování neplatnosti smlouvy o úvěru obsahující zneužívající ujednání, tak musí být vzájemná, přičemž banka nicméně nemůže od spotřebitele požadovat náhradu jdoucí nad rámec vrácení jistiny vyplacené na základě plnění téže smlouvy, jakož i nad rámec zaplacení zákonných úroků z prodlení ode dne výzvy k zaplacení [v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 7. prosince 2023, mBank (Prohlášení spotřebitele), C‑140/22, EU:C:2023:965, bod 62 a citovaná judikatura].
35
Restituční účinek spojený s konstatování neplatnosti smlouvy o úvěru obsahující zneužívající ujednání, jímž je odůvodněn návrh bankovní instituce na vrácení plnění, mimoto umožňuje zajistit, aby ochrana práv zaručených unijním právním řádem nevedla k bezdůvodnému obohacení spotřebitele (obdobně viz rozsudek ze dne 13. července 2006, Manfredi a další, C‑295/04 až C‑298/04, EU:C:2006:461, bod 94).
36
V neposlední řadě je třeba připomenout, že podle judikatury zásada rovnosti zbraní, která je důsledkem samotného pojmu „spravedlivý proces“ a má za cíl zajistit rovnováhu mezi účastníky řízení, znamená povinnost nabídnout každému účastníku řízení přiměřenou možnost prezentovat svoji věc včetně důkazů za podmínek, které ho nestaví do jasně nevýhodnější situace v porovnání se situací jeho protivníka (rozsudek ze dne 28. července 2016, Ordre des barreaux francophones et germanophone a další, C‑543/14, EU:C:2016:605, bod 40, jakož i citovaná judikatura), v projednávané věci včetně podání žaloby prodávajícího nebo poskytovatele na vrácení plnění v rámci samostatného řízení, odlišného od souběžného řízení o prohlášení neplatnosti smlouvy o úvěru, v níž jsou obsažena zneužívající ujednání, která má za cíl přerušit běh promlčecí lhůty pro jeho pohledávku.
37
Nejenže podání takové žaloby totiž v zásadě nezasahuje do výkonu práva spotřebitelů na vrácení výhod neoprávněně získaných tímto prodávajícím nebo poskytovatelem na základě zneužívajících ujednání, ale rovněž přispívá k obnovení právní a faktické situace, v níž by se tito spotřebitelé nacházeli, kdyby tato ujednání neexistovala.
38
Pokud jde o zásadu právní jistoty, na kterou rovněž odkazuje předkládající soud, z ustálené judikatury vyplývá, že cílem této zásady je zajistit předvídatelnost právních situací a vztahů (rozsudek ze dne 16. října 2019, Agrárminiszter, C‑490/18, EU:C:2019:863, bod 35 a citovaná judikatura). Tato zásada tedy nebrání takovému pravidlu vnitrostátního práva, jako je čl. 123 § 1 bod 1 občanského zákoníku, podle kterého se podáním žaloby na plnění za všech okolností přerušuje běh promlčecí lhůty pro uplatnění nároku na toto plnění.
39
Předkládající soud však uvádí, že v případě, že k přerušení promlčecí lhůty nároku prodávajícího nebo poskytovatele dojde tím, že tento prodávající nebo poskytovatel podá samostatnou žalobu na vrácení plnění před pravomocným ukončením řízení o žalobě na prohlášení neplatnosti, kterou předtím podali spotřebitelé k jinému soudu, byli by tito spotřebitelé nuceni podat k této samostatné žalobě příslušnou žalobní odpověď a v případě, že by v řízení neuspěli, zaplatit úroky z prodlení a náklady řízení v rámci řízení zahájeného tímto prodávajícím nebo poskytovatelem.
40
Pokud jde o promlčecí lhůtu, jež se použije na nárok prodávajícího nebo poskytovatele na vrácení plnění, je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury platí, že neexistuje-li zvláštní unijní právní úprava dané oblasti, řídí se způsoby ochrany spotřebitele stanovené ve směrnici 93/13 na základě zásady procesní autonomie členských států jejich vnitrostátním právním řádem. Tyto způsoby ochrany však nesmí být méně příznivé než ty, jimiž se řídí obdobné situace vnitrostátní povahy (zásada rovnocennosti), ani nesmí být upraveny tak, aby v praxi znemožňovaly nebo nadměrně ztěžovaly výkon práv přiznaných unijním právním řádem (zásada efektivity) [rozsudek ze dne 14. prosince 2023, Getin Noble Bank (Promlčecí lhůta u nároků na vrácení), C‑28/22, EU:C:2023:992, bod 60 a citovaná judikatura].
41
V tomto ohledu již Soudní dvůr judikoval, že procesní podmínky, které by měly za následek příliš vysoké náklady pro spotřebitele, by mohly vést k odrazení spotřebitele od toho, aby užitečným způsobem jednal na obranu svých práv před soudem, u něhož prodávající či poskytovatel zahájil řízení [v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 7. dubna 2022, Caixabank, C‑385/20, EU:C:2022:278, bod 54).
42
Bude tedy na předkládajícím soudu, aby v co největším možném rozsahu použil vnitrostátní právo, včetně procesních pravidel, která případně umožňují přerušit řízení o žalobě na vrácení plnění podané prodávajícím nebo poskytovatelem do doby, než bude pravomocně rozhodnuto o žalobě na konstatování neplatnosti smlouvy o úvěru podané předtím spotřebiteli, tak aby důsledky, které podle tohoto práva vyplývají z přerušení promlčení pohledávky společnosti mBank před konstatováním neplatnosti smlouvy o úvěru z důvodu zneužívajících ujednání, jež jsou v ní obsažena, neohrožovaly cíl směrnice 93/13, jímž je zajistit vysokou úroveň ochrany spotřebitele. Předkládající soud musí mimoto dbát na to, aby náklady vzniklé v souvislosti s žalobou na vrácení plnění, kterou banka podala před prohlášením neplatnosti smlouvy, které by nesli spotřebitelé v případě, že by v této věci neměli úspěch, nebyly nepřiměřeně vysoké, což by spotřebitele odrazovalo od uplatnění práv, která jim přiznává tato směrnice.
43
Pokud jde o skutečnost zdůrazněnou předkládajícím soudem, že spotřebitel by takto byl nucen předložit v řízení o žalobě na vrácení plnění, jež byla podána prodávajícím nebo poskytovatelem, žalobní odpověď, je třeba uvést, že tato skutečnost, jejímž cílem je mimoto zajistit zásadu kontradiktornosti, nemá sama o sobě takovou povahu, aby v praxi znemožňovala nebo nadměrně ztěžovala výkon práv přiznaných spotřebiteli unijním právním řádem.
44
S ohledem na výše uvedené důvody je třeba na položenou otázku odpovědět tak, že čl. 7 odst. 1 směrnice 93/13 a zásada efektivity musí být s ohledem na právo na přístup k soudu, jakož i na zásady proporcionality a právní jistoty vykládány v tom smyslu, že v zásadě nebrání soudnímu výkladu ustanovení vnitrostátního práva, podle kterého podání žaloby prodávajícího nebo poskytovatele na vrácení plnění poskytnutých v rámci smlouvy o úvěru, která je předmětem samostatného soudního řízení zahájeného spotřebitelem za účelem prohlášení neplatnosti této smlouvy z důvodu zneužívající povahy ujednání, která jsou v ní obsažena, přerušuje promlčecí lhůtu pohledávky tohoto prodávajícího nebo poskytovatele před pravomocným ukončením posledně uvedeného řízení, a to za podmínky, že vnitrostátní soud přijme s přihlédnutím k veškerému vnitrostátnímu právu všechna opatření nezbytná k zajištění toho, aby nebyl nadměrně ztížen nebo znemožněn výkon práv, která spotřebiteli vyplývají ze směrnice 93/13.
K nákladům řízení
45
Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.
Z těchto důvodů Soudní dvůr (devátý senát) rozhodl takto:
Článek 7 odst. 1 směrnice Rady 93/13/EHS ze dne 5. dubna 1993 o zneužívajících ujednáních ve spotřebitelských smlouvách a zásada účinnosti, s přihlédnutím k právu na přístup k soudu a k zásadám proporcionality a právní jistoty
musí být vykládány v tom smyslu, že
v zásadě nebrání soudnímu výkladu ustanovení vnitrostátního práva, podle kterého podání žaloby prodávajícího nebo poskytovatele na vrácení plnění poskytnutých v rámci smlouvy o úvěru, která je předmětem samostatného soudního řízení zahájeného spotřebitelem za účelem prohlášení neplatnosti této smlouvy z důvodu zneužívající povahy ujednání, která jsou v ní obsažena, přerušuje promlčecí lhůtu pohledávky tohoto prodávajícího nebo poskytovatele před pravomocným ukončením posledně uvedeného řízení, a to za podmínky, že vnitrostátní soud přijme s přihlédnutím k veškerému vnitrostátnímu právu všechna opatření nezbytná k zajištění toho, aby nebyl nadměrně ztížen nebo znemožněn výkon práv, která spotřebiteli vyplývají ze směrnice 93/13.
Podpisy
(
*1
) – Jednací jazyk: polština.
(
i
) – Název projednávané věci je fiktivní. Neodpovídá skutečnému jménu žádné ze zúčastněných stran.