ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA26. března 1987 (*)„Všeobecné celní preference – Žaloba na neplatnost – Právní základ – Povinnost uvést odůvodnění u aktů Společenství“Ve věci 45/86_Komise Evropských společenství,
zastoupená svým právním poradcem P. Gilsdorfem, jako zmocněncem,
s adresou pro účely doručování v Lucemburku u G.
Kremlise, člena její právní služby, budova Jean Monnet, Kirchberg_žalobkyně_protiRadě Evropských Společenství,
zastoupené J.-L. Dewostem, generálním ředitelem její právní služby,
jako zmocněncem, ve spolupráci s J. Carberyem, poradcem právní
služby Rady, jako spoluzmocněncem, s adresou pro účely doručování
u J. Käsera, ředitele oddělení pro právní záležitosti Evropské
investiční banky, 100, boulevard Konrad-Adenauer_žalované_jejímž
předmětem je zrušení nařízení Rady (EHS) č. 3599/85 ze dne
17. prosince 1985 o uplatňování všeobecných celních preferencí
pro rok 1986 na některé průmyslové výrobky pocházející
z rozvojových zemí a nařízení Rady (EHS) č. 3600/85 ze
dne 17. prosince 1985 o uplatňování všeobecných celních
preferencí pro rok 1986 na textilní výrobky pocházející
z rozvojových zemí_SOUDNÍ DVŮR_ve
složení A. J. Mackenzie Stuart, předseda, Y. Galmot, C. Kakouris,
T. F. O´Higgins a F. Schockweiler, předsedové senátů, G.
Bosco, T. Koopmans, U. Everling, K. Bahlmann, R. Joliet a G. C.
Rodríguez Iglesias, soudci_generální advokát: C. O. Lenz_vedoucí soudní kanceláře: D. Louterman, rada_s přihlédnutím ke zprávě k jednání a po ústní části řízení konané dne 2. prosince 1986_po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 29. ledna 1987_vydává tentoRozsudek1        Návrhem
došlým kanceláři Soudního dvora dne 17. února 1986 podala Komise
na základě čl. 173 prvního pododstavce Smlouvy o EHS žalobu, kterou
se domáhá zrušení nařízení Rady č. 3599/85 ze 17. prosince
1985 o uplatňování všeobecných celních preferencí pro rok 1986 na
některé průmyslové výrobky pocházející z rozvojových zemí
a nařízení Rady č. 3600/85 ze 17. prosince 1985
o uplatňování všeobecných celních preferencí pro rok 1986 na
textilní výrobky pocházející z rozvojových zemí (Úř. věst.
L 352, s. 1 a 107). 2        Pokud
jde o skutkový stav, žalobní důvody a argumenty účastníků
řízení, odkazuje se na zprávu k jednání. Tyto části spisu jsou
znovu zmiňovány níže, jen pokud je to nezbytné k uvažování Soudního
dvora. 3        Pokud
jde o pochybnosti, které Rada vyjádřila o přípustnosti žaloby
s ohledem na aktivní legitimaci Komise, postačí konstatovat, že
článek 173 Smlouvy jasně rozlišuje jednak mezi právem orgánů
Společenství a členských států podat žalobu, a jednak právem
fyzických a právnických osob vzhledem k tomu, že první
pododstavec tohoto článku dává Komisi a jakémukoliv členskému státu
právo prostřednictvím žaloby na neplatnost zpochybnit legalitu
jakéhokoliv nařízení Rady, aniž by výkon tohoto práva byl podmíněn
odůvodněním aktivní legitimace. Žaloba je tedy přípustná. 4        Na
podporu své žaloby se Komise dovolává dvou žalobních důvodů, které
podle jejího názoru splývají v jediný společný důvod: neexistenci
přesného právního základu, což je podle Komise samo o sobě
porušením článku 190 Smlouvy a což zároveň v projednávaném
případě představuje porušení Smlouvy, protože jejím výsledkem by bylo
použití jednomyslného hlasovacího postupu místo postupu, který má být
použit podle článku 113 Smlouvy, jenž je podle názoru Komise jediným
správným právním základem. 5        Článek
190 Smlouvy stanoví, že „nařízení, směrnice a rozhodnutí Rady nebo
Komise musí obsahovat odůvodnění“. Z judikatury Soudního dvora
vyplývá (zvláště z rozsudku ze dne 7. července 1981, Rewe, 158/80,
Recueil, s. 1805), že ke splnění této povinnosti uvést odůvodnění
je nezbytné, aby akty Společenství obsahovaly výklad skutkových
i právních poznatků, o které se opřel orgán, aby Soudní dvůr
mohl vykonávat kontrolu a aby jak členské státy, tak dotčené osoby
znaly podmínky, za kterých orgány Společenství Smlouvu provádějí. 6        Je tedy třeba ověřit, zda napadená nařízení odpovídají těmto požadavkům. 7        V tomto
ohledu se Rada vyjádřila, že i když je uvedení právního základu
nepřesné, všechny body odůvodnění nařízení poskytují dostatečnou
alternativní informaci o cílech sledovaných Radou, jimiž je zároveň
obchodní politika a politika rozvojové pomoci. 8        Tyto
skutečnosti však nepostačují ke stanovení právního základu, na základě
kterého Rada jednala. V bodech odůvodnění nařízení se odkazuje na
zlepšení přístupu rozvojových zemí na trhy zemí, které poskytly
preference, přičemž se tyto body odůvodnění omezují na to, že
připomínají změny všeobecného preferenčního systému Společenství, které
se ukázaly po patnácti letech praxe jako nezbytné. Z informací,
které Rada sama poskytla Soudnímu dvoru ostatně vyplývá, že formulace „s
ohledem na Smlouvu“ byla přijata z důvodu rozdílnosti stanovisek
na zvolení vhodného právního základu. Cílem takové formulace bylo, aby
právní základ dotyčných nařízení zůstal neurčitý.9        Je
pravda, že neuvedení odkazu na přesné ustanovení Smlouvy nemusí být
podstatnou vadou, pokud je možné určit právní základ aktu pomocí jiných
prvků tohoto aktu. Takovýto explicitní odkaz je však nezbytný, pokud
jsou při jeho neexistenci zúčastněné strany a Soudní dvůr ponechány
v nejistotě ohledně toho, jaký je přesný právní základ.10      V odpovědi
na otázku Soudního dvora Rada uvedla, že při přijímání napadených
nařízení měla v úmyslu je založit na článcích 113 a 235
Smlouvy. Rada vysvětlila, že zamítla návrh Komise, který uváděl pouze
článek 113, protože byla přesvědčena, že pomocí sporných nařízení
sleduje nejen cíle obchodní politiky, ale i důležité cíle rozvojové
politiky. Provádění této politiky překračuje rámec článku 113 Smlouvy
a vyžaduje použití článku 235. 11      Je
třeba poznamenat, že v rámci systému pravomocí Společenství nemůže
volba právního základu aktu záviset pouze na přesvědčení orgánu, pokud
jde o sledovaný cíl, ale musí se zakládat na objektivních prvcích,
které je možné soudně kontrolovat. 12      V projednávaném
případě spor o správný právní základ neměl čistě formální význam
vzhledem k tomu, že články 113 a 235 Smlouvy obsahují různá
pravidla ohledně vytváření vůle Rady a že výběr právního základu
mohl mít důsledky na stanovení obsahu napadených nařízení. 13      Ze
samotného znění článku 235 vyplývá, že použití tohoto článku jako
právního základu aktu je odůvodněné pouze tehdy, jestliže žádné jiné
ustanovení Smlouvy nepřiznává orgánům Společenství pravomoc nezbytnou
k přijetí tohoto aktu. 14      Je
tedy třeba ověřit, zda měla Rada v projednávaném případě pravomoc
k přijetí napadených nařízení pouze na základě článku 113 Smlouvy,
jak tvrdí Komise. 15      Je
nepochybné, že celní preference poskytnuté spornými nařízeními jsou
„úpravami celních sazeb“ ve smyslu článku 113. Rada však tvrdí, že cíle,
které nařízení sledují v oblasti politiky rozvojové pomoci,
překračují rámec společné obchodní politiky. 16      V prvé
řadě je třeba poznamenat, jak již Soudní dvůr konstatoval, že pojem
„obchodní politika“ má stejný obsah při použití v oblasti
mezinárodní činnosti státu i v oblasti mezinárodní činnosti
Společenství (posudek 1/75 ze dne 11. listopadu 1975, Recueil,
s. 1355 ). 17      Souvislost
mezi obchodem a rozvojem je postupně potvrzována v současné
mezinárodní společnosti; byla uznána v rámci OSN především pracemi
Konference OSN pro obchod a rozvoj (UNCTAD) a v rámci
GATT, a to především zařazením části IV, nazvané Obchod
a rozvoj, do všeobecné dohody.18      V této
perspektivě byl vytvořen model, jímž se inspiroval všeobecný systém
preferencí Společenství, prováděný částečně spornými nařízeními. Tento
systém je výrazem nového pojetí mezinárodních obchodních vztahů, které
ponechává cílům rozvoje rozsáhlý prostor.19      Při
definování charakteristik a nástrojů společné obchodní politiky
v článcích 110 a násl. Smlouva zohlednila možný vývoj. Proto
článek 110 uvádí mezi cíli obchodní politiky také přispět „k
harmonickému rozvoji světového obchodu“, což je cíl, který předpokládá,
že se tato politika přizpůsobí případným změnám koncepcí v rámci
mezinárodní společnosti. Také články 113 až 116 počítají nejen
s akty orgánů a s uzavíráním dohod s třetími zeměmi,
ale rovněž se společnou činností „v rámci mezinárodních organizací
hospodářského charakteru“, což je dostatečně široký výraz, který
zahrnuje mezinárodní organizace, které by se mohly zabývat obchodními
problémy v perspektivě rozvojové politiky.20      Soudní
dvůr již uznal, že souvislost s problémy rozvoje nemá za následek,
že akt nespadá do oblasti společné obchodní politiky tak, jak je
definována Smlouvou. Domníval se, že společná obchodní politika by
nemohla být užitečně vedena, pokud by Společenství nemohlo disponovat
i takovými prostředky, které jdou dál než nástroje určené
k ovlivňování pouze tradičních aspektů zahraničního obchodu. Takto
pojatá „obchodní politika“ by byla odsouzena k tomu, aby postupně
ztratila význam (posudek 1/78 ze dne 4. října 1979, Recueil,
s. 2871). 21      Z toho
vyplývá, že sporná nařízení jsou akty spadající do oblasti společné
obchodní politiky a že Rada, která měla pravomoc je přijmout na
základě článku 113 Smlouvy, nebyla oprávněna opřít se o článek 235.
22      Z výše
uvedeného vyplývá, že napadená nařízení jednak nesplňují požadavky
odůvodnění článku 190 Smlouvy, a jednak nebyla přijata na správném
právním základu. Proto musejí být zrušena. 23      Vzhledem
k okolnostem projednávaného případu a požadavkům právní
jistoty, je nicméně třeba prohlásit účinky zrušených nařízení za
zachované podle čl. 174 odst. 2 Smlouvy. K nákladům řízení24      Podle
čl. 69 odst. 2 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl
úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení. Vzhledem k tomu, že
Rada neměla ve věci úspěch, je namístě jí uložit náhradu nákladů řízení.Z těchto důvodůSOUDNÍ DVŮRrozhodl takto:1)      Nařízení
Rady č. 3599/85 ze dne 17. prosince 1985 o uplatňování
všeobecných celních preferencí pro rok 1986 na některé průmyslové
výrobky pocházející z rozvojových zemí a nařízení Rady
č. 3600/85 ze dne 17. prosince 1985 o uplatňování
všeobecných celních preferencí pro rok 1986 na textilní výrobky
pocházející z rozvojových zemí (Úř. věst, L 352, s. 1
a 107) se zrušují. 2)      Účinky zrušených nařízení musejí být považovány za zachované. 3)      Radě se ukládá náhrada nákladů řízení.Mackenzie StuartGalmotKakourisO´HigginsSchockweilerBoscoKoopmansEverlingBahlmannJoliet       Rodríguez IglesiasTakto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 26. března 1987.Vedoucí soudní kanceláře       PředsedaP. Heim       A. J. Mackenzie Stuart* Jednací jazyk: francouzština.