62022CC0337
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
Т. ĆAPETA
представено на 10 април 2025 година (
1
)
Дело C‑337/22 P
Служба на Европейския съюз за интелектуална собственост
срещу
Nowhere Co. Ltd
„Обжалване — Марка на Европейския съюз — Производство по възражение — Регламент (EО) № 207/2009 —Член 8, параграф 4 — По-ранни права — Относително основание за отказ — Заявка за регистрация на фигуративната марка „APE TEES“ — Оттегляне на Обединеното кралство от Европейския съюз — Отпадане на по-ранно право в края на преходния период — Отхвърляне на възражение единствено въз основа на датата на вземане на решение“
I. Въведение
1.
Настоящото дело е образувано по жалба срещу решение на Общия съд от 16 март 2022 г., Nowhere/EUIPO — Ye (APE TEES) (T‑281/21, EU:T:2022:139) (наричано по-нататък „обжалваното решение“). С него този съд отменя решението на Службата на Европейския съюз за интелектуална собственост (наричана по-нататък „EUIPO“), с което се отхвърля като неоснователно възражение, основано на по-ранни права в Обединеното кралство, „само на това единствено основание“ (
2
), предвид това, че след изтичането на преходния период след оттеглянето на Обединеното кралство от Европейския съюз такива права вече не могат да бъдат основание за възражение срещу регистрацията на марка на ЕС — дори когато въпросното производство е започнало, когато Обединеното кралство все още е било държава — членка на Европейския съюз.
2.
EUIPO обжалва това решение. В своето едно-единствено правно основание тази служба твърди, че Общият съд е допуснал грешка при тълкуването на член 8, параграф 4 от Регламент (ЕО) № 207/2009 на Съвета (
3
) (наричан по-нататък „РМЕС от 2009 г.“). Не споделям това становище.
II. Контекст на настоящото производство
А.
Производството по възражение пред EUIPO
3.
Обстоятелствата, свързани с основния иск, са изложени в точки 1—15 от обжалваното решение. За целите на настоящия анализ е необходимо да се припомни следното.
4.
На 30 юни 2015 г. г‑н Junguo Ye (наричан по-нататък „г‑н Ye“) подава заявка за регистрация на марка за следния фигуративен знак (наричана по-нататък „оспорваната марка“):
5.
На 8 март 2016 г. Nowhere Co. Ltd (наричано по-нататък „Nowhere“), жалбоподател в първоинстанционното производство, прави възражение срещу регистрацията на тази марка на основание член 41 от РМЕС от 2009 г., inter alia, въз основа на следните три по-ранни нерегистрирани фигуративни марки, използвани в процеса на търговия, по-специално в Обединеното кралство:
6.
Отделът по споровете и втори апелативен състав на EUIPO отхвърлят възражението на жалбоподателя съответно през ноември 2017 г. и октомври 2018 г.
7.
След сезиране на Общия съд с жалба за отмяна на решението на втори апелативен състав от октомври 2018 г., на 17 юли 2019 г. този състав отменя първото решение. По тази причина Общият съд решава, че е отпаднала необходимостта от произнасяне по жалбата (
4
).
8.
В полунощ на 31 декември 2020 г. изтича преходният период, предвиден в член 126 от Споразумението за оттегляне (
5
).
9.
С решение от 10 февруари 2021 г. втори апелативен състав отхвърля жалбата на Nowhere. В съответната част на оспорваното решение се пояснява, че:
„24
След оттеглянето на Обединеното кралство от [Европейския съюз] и изтичането на срока на действие на споразумението за оттегляне след 31 декември 2020 г. правата, които може да съществуват в Обединеното кралство, не представляват правно основание в съответствие с член 8, параграф 2 [от РМЕС от 2009 г.] за целите на производства, основани на относителни основания, като член 8, параграф 1, буква б), член 8, параграф 4 […] и член 8, параграф 5 от [от РМЕС от 2009 г.].
25
От това следва, че не може да се прави позоваване на IR № 996157, посочваща Обединеното кралство, и IR № 871962, посочваща Обединеното кралство, по силата на член 8, параграф 1, буква б) и член 8, параграф 5 [от РМЕС от 2009 г.].
26
Възразяващият не може да претендира за злоупотреба по английското право във връзка с член 8, параграф 4 от [от РМЕС от 2009 г.].
27
Що се отнася до тези претендирани по-ранни права, възражението трябва да бъде оставено без уважение само на това единствено основание“.
Б.
Производството пред Общия съд
10.
На 21 май 2021 г. Nowhere подава жалба на основание член 263 ДФЕС пред Общия съд.
11.
С обжалваното решение Общият съд отменя оспорваното решение. Той уважава първото искане от единственото основание за отмяна, изведено от нарушението на член 8, параграф 4 от РМЕС от 2009 г., и отхвърля второто искане за изменение на оспорваното решение (
6
).
В.
Производството пред Съда
12.
С определение от 16 ноември 2022 г. Съдът на ЕС допуска обжалване по делото. Той счита, че в този смисъл в молбата на EUIPO е доказано в достатъчна степен, че жалбата повдига въпрос от значение за единството, съгласуваността и развитието на правото на Съюза (
7
).
13.
С решение на председателя на Съда от 21 март 2023 г. Федерална република Германия е допусната да встъпи в подкрепа на EUIPO.
14.
С определение на председателя на Съда от 27 април 2023 г. International Trademark Association (наричана по-нататък „INTA“) е допусната да встъпи в подкрепа на EUIPO (
8
).
15.
С жалбата си от 23 май 2022 г. EUIPO иска от Съда да отмени обжалваното решение, да отхвърли първоинстанционната жалба и да осъди Nowhere да заплати съдебните разноски.
16.
В отговора си, подаден на 21 януари 2023 г., Nowhere иска от Съда да отхвърли жалбата и да осъди EUIPO да заплати съдебните разноски.
17.
На 2 юли 2024 г. Съдът приканва страните да вземат становище относно последиците от решение от 20 юни 2024 г., EUIPO/Indo European Foods (C‑801/21 P, EU:C:2024:528). В становищата си Nowhere и EUIPO по същество поддържат, че това решение не се отнася до материалноправния въпрос, предмет на настоящото производство, а се отнася единствено до въпроса за правния интерес.
III. Анализ
А.
Разбиране на обжалваното решение
18.
Обжалваното решение трябва да се разглежда в светлината на хронологията на настоящото дело.
19.
Припомням, че заявката за регистрация на спорната марка е подадена от г‑н Ye на 30 юни 2015 г. Скоро след това Nowhere прави възражение на основание член 8, параграф 4 от РМЕС от 2009 г., който предвижда, че регистрацията на заявената марка се отказва при наличие на по-ранно право, което би довело до конфликт с тази марка. В своето възражение Nowhere твърди, че е притежател на използвана в процеса на търговия нерегистрирана марка, чийто обхват е по-голям от този на Обединеното кралство.
20.
Възражението срещу регистрацията на марка води до забавянето на регистрацията ѝ, докато EUIPO не разгледа това възражение.
21.
Въпреки това, когато EUIPO окончателно анулира възражение (
9
), регистрацията на марката се извършва с обратна сила от датата на подаване на заявката (
10
).
22.
Когато на 10 февруари 2021 г. EUIPO окончателно отхвърля с оспорваното решение възражението на Nowhere, от датата на подаване на заявката за регистрация са изминали почти седем години (
11
).
23.
По този начин спорната марка е регистрирана с обратна сила от 30 юни 2015 г., датата, на която заявката за нейната регистрация е била първоначално подадена (
12
).
24.
За да постанови решението си от 10 февруари 2021 г., EUIPO приема, че през периода от 30 юни 2015 г. до 31 декември 2020 г. не е можел да възникне конфликт, като се има предвид, че с изтичането на преходния период (тоест в полунощ на 31 декември 2020 г.) всички съществуващи в Обединеното кралство по-ранни права са престанали да бъдат права, защитени в Съюза и които могат да обосноват възражение в производство за права на марки на ЕС.
25.
В обжалваното решение Общият съд отрича този анализ. По същество той излага следните съображения.
26.
Първо, той припомня, че наличието на относително основание за отказ „трябва да се преценява към момента на подаване на заявката за регистрация на марка на Европейския съюз, срещу която е подадено възражението“ (
13
).
27.
Второ, този съд приема, че фактът, че тези съществуващи в Обединеното кралство по-ранни права са загубили статута си на марка, регистрирана в държава членка след датата на подаване на заявката за регистрация на марка на Европейския съюз, по принцип е без значение. От значение е, че заявката за регистрация на заявената марка е била подадена преди изтичането на преходния период, така че по-ранните права в Обединеното кралство са могли да послужат като основание за възражение (
14
). Поради тази причина при преценката си апелативният състав е трябвало да вземе предвид тези по-ранни права, а не да отказва да го направи „само поради факта, че към момента на приемане на [спорното] решение е изтекъл преходният период“ (
15
).
28.
Трето, Общият съд счита, че предвид факта, че регистрацията на марка на Европейския съюз е валидна от датата на подаване на заявката, а не само от датата на окончателното отхвърляне на възражението, „такъв конфликт все пак е можел да съществува в периода между датата на подаване на заявката за марка на Европейския съюз и изтичането на преходния период“ (
16
). В настоящия случай това се отнася за периода от 30 юни 2015 г. до 31 декември 2020 г. — периода, който в горната графика наричам „период на потенциален конфликт“.
29.
Предвид това застъпване, този съд обяснява, че „[т]рудно e все пак да се разбере защо на жалбоподателя трябва да бъде отказана защита на по-ранните му нерегистрирани марки, използвани в процеса на търговия в Обединеното кралство също през този период, по-специално що се отнася до потенциалното използване на заявената марка, която той смята, че е в конфликт с първите. Поради това следва също да се признае, че жалбоподателят има обоснован интерес от успеха на възражението му по отношение на този период“ (
17
).
30.
Не виждам къде е грешката на Общия съд в тези разсъждения.
31.
Възможно е, дори ако EUIPO не се е произнесла по този въпрос, към момента на подаване на заявката за марка на ЕС Nowhere да е притежавало по-ранни права в Обединеното кралство.
32.
Доколкото тези права се разглеждат като обекти на собственост и по този начин са част от системата на ненарушена конкуренция (
18
), получаването на закрила в рамките на системата на марките на Европейския съюз предоставя на притежателя им определени изключителни права (
19
).
33.
Едно от тези права е правото да се монополизира този знак по отношение на определени стоки и услуги (
20
).
34.
Като предвижда относителни основания за отказ, член 8 от РМЕС от 2009 г. предоставя на притежателя на марка на ЕС правото да защити тази марка срещу заявените марки, в рамките на производство по възражение (
21
).
35.
В настоящия случай, предвид евентуалното съществуване на по-ранно право, е можело да има и съвместно съществуване, а следователно и конфликт между съществуващо право (притежаваното от Nowhere) и заявена марка (подадената от г‑н Ye), ако регистрацията трябваше да се извърши на 30 юни 2015 г.
36.
Както е установил Общият съд, и това не се оспорва от EUIPO, тази вероятност за съвместно съществуване и за конфликт е продължила чак до изтичането на преходния период, т.е. до 31 декември 2020 г. (
22
)
37.
Всъщност, както обяснява самата EUIPO, едва от тази дата нататък по-ранните права на Nowhere в Обединеното кралство са престанали да пораждат последици в рамките на Европейския съюз (
23
).
38.
Фактът, че към момента, в който EUIPO е отхвърлила възражението с оспорваното решение, по-ранните права на Nowhere в Обединеното кралство вече не са били в състояние да изпълняват основната си функция (
24
), а именно да отличават продуктите на това дружество от тези с различен произход, е без значение за периода преди 31 декември 2020 г. (
25
)
39.
Независимо от отпадането на тези по-ранни права в Обединеното кралство в периода преди 31 декември 2020 г., това не променя факта, че ако те бяха регистрирани като марка, е щял да съществува значителен период
на конфликт предвид нерешения въпрос за потенциално съвместно съществуване на два защитени знака в Европейския съюз.
40.
Този въпрос за потенциален конфликт съвсем не е теоретичен. Всъщност, както вече обясних и както правилно отбелязва Общият съд (
26
), регистрацията на марка на ЕС се извършва от датата на подаване на заявката.
41.
На тази дата обаче марката на Nowhere вероятно все още е съществувала и следователно е можела да влезе в конфликт със спорната марка.
42.
Така, въпреки че член 8, параграф 4 от РМЕС от 2009 г. изисква оценката на потенциалния конфликт да се извършва на датата, на която EUIPO проверява дали всички условия за възражението са изпълнени (
27
), която в настоящия случай е 10 февруари 2021 г., това не означава, че EUIPO може да пренебрегне факта, че преди тази дата, но между момента на подаване на заявката за регистрация на марка на ЕС и датата, на която EUIPO отхвърля възражението срещу регистрацията, е можел да съществува конфликт, който е щял да попречи на регистрацията на посочената марка, ако EUIPO беше взела решението си към онзи момент (
28
).
43.
Поради гореизложените съображения Общият съд правилно заключава, че EUIPO не може просто да отхвърли възражение, чиито условия вероятно са били изпълнени в продължение на повече от пет години, само поради факта, че към момента на постановяване на окончателното ѝ решение по това възражение разглежданите права са отпаднали.
44.
Този подход на EUIPO би довел до лишаване от закрила на защитен знак през период, през който този знак е бил в състояние да изпълнява основната си функция да отличава стоките или услугите на притежателя от тези с различен произход — дори ако по-късно знакът е загубил тази функция.
45.
Тъкмо обратното, ако аргументът бъде доведен до край, това би означавало, че конфликт между два знака може да съществува през целия период между заявката за регистрация на марка на ЕС и окончателното решение на EUIPO, без обаче възражението да се увенчае с успех, ако по-ранният знак отпадне в деня преди вземането на това решение. Считам, че тази логика е трудно съвместима с правата на монополизация, предоставени от РМЕС от 2009 г.
46.
Това не означава, че EUIPO не е можела автоматично да отхвърли това възражение за периода след изтичане на преходния период, т.е. считано от 1 януари 2021 г.
47.
Както се опитах да подчертая в графиката, представена в началото на раздела, през този период от време не е могъл да възникне конфликт поради принципа на териториалност, дори ако EUIPO беше установила, че между спорната марка и марката на Nowhere е имало конфликт в миналото.
48.
При това положение, без да изследва периода преди 31 декември 2020 г., EUIPO е можела да вземе решение по възражението само за периода от 1 януари 2021 г. нататък. Това означава, че марката на г‑н Ye можела да бъде регистрирана от този момент нататък, без да е необходимо EUIPO да взема предвид периода преди тази дата.
49.
Въпреки това, с оглед на членове 51 и 52 от РМЕС от 2017 г., явно не е възможно да се „променя“ моментът, в който се извършва регистрацията на марка, в случай на отхвърляне на възражението от EUIPO.
50.
Така от тези разпоредби явно следва, че на практика EUIPO трябва да уважи възражение и да откаже регистрацията на заявена марка, когато установи, че е възникнал конфликт през периода на съвместно съществуване на два защитени знака. В настоящия случай това би означавало, че EUIPO е трябвало да откаже регистрацията на марката на г‑н Ye, ако беше установила, че тази марка е била в конфликт с по-ранното право на Nowhere през периода между 30 юни 2015 г. и 31 декември 2020 г.
51.
Както обяснява Общият съд в точка 43 от обжалваното решение, в такъв случай „другата страна в производството пред апелативния състав би могла да подаде нова заявка за регистрация на заявената марка веднага след изтичането на преходния период, който при всички обстоятелства повече не би обосновавал възникването на конфликт с по-ранните нерегистрирани марки, доколкото те са използвани в процеса на търговия в Обединеното кралство“.
52.
От това следва, че EUIPO е можела да отхвърли възражението на Nowhere и да регистрира марката на г‑н Ye, считано от 30 юни 2015 г., датата, на която той е подал заявката си за регистрация на марка на ЕС, само ако тази служба беше установила липсата на потенциален конфликт за периода преди 31 декември 2020 г.
Б.
Обжалването
53.
Жалбата на EUIPO по същество се основава на едно-единствено основание, изведено от нарушение на член 8, параграф 4 от РМЕС от 2009 г.
54.
По-конкретно, EUIPO твърди, че в точки 25—31 и 33—46 от обжалваното решение Общият съд тълкува тази разпоредба като налагаща на EUIPO да вземе предвид единствено наличието на относително основание за отказ към датата на подаване на заявката за регистрация на марка на ЕС. По този начин Общият съд объркал датите, определящи приложимото материално право, и тези, които са релевантни за преценката на наличието на относително основание за отказ. Освен това, изисквайки от EUIPO да вземе предвид евентуален период на съвместно съществуване, що се отнася до разглежданото конкретно възражение, Общият съд не взел предвид последиците, произтичащи от оттеглянето на Обединеното кралство от Европейския съюз и от изтичането на преходния период, което било в нарушение на принципа на териториалност.
55.
По същество, Nowhere оспорва тези аргументи.
56.
Считам, че тълкуването на обжалваното решение от EUIPO е изначално погрешно.
57.
Първо, в нито една от точките, цитирани от EUIPO, Общият съд не тълкува член 8, параграф 4 от РМЕС от 2009 г. като изискващ единствено да се вземе предвид датата на подаване на заявката. От тези точки също така не мога да разбера какво е това твърдяно от EUIPO „ново общо правило от правно естество“, съгласно което събитията, настъпили след датата на подаване на заявката, следва да се считат за ирелевантни за изхода от производството по възражение.
58.
Всъщност в точки 28 и 29 от обжалваното решение Общият съд само пояснява, че както приложимото материално право относно относителните основания за отказ, така и наличието на конфликтна марка трябва да се преценяват основно към датата на подаване на заявката. Извеждайки тази констатация обаче, Общият съд само посочва кое право следва да се приложи към конкретните разглеждани фактически обстоятелства (
29
) и как да се определи приоритетът между конфликтните марки (
30
).
59.
Следователно Общият съд не допуска грешка и в точки 30 и 31 от обжалваното решение, когато извлича необходимите последици от тези параметри, за да приеме, че по принцип е без значение, че оспорваното решение е взето след изтичането на преходния период, ако по-ранните права, на които се основава възражението, действително са били използвани в процеса на търговия в Обединеното кралство преди тази дата.
60.
Освен това, противно на твърденията на EUIPO, в точки 32—42 и 46 от обжалваното решение не се прави тълкуване на член 8, параграф 4 от РМЕС от 2009 г., което да задължава тази служба да взема предвид единствено датата на подаване на възражението срещу заявката за регистрация на марка на ЕС. Напротив, в тези точки Общият съд само отхвърля доводите на EUIPO, че текстът, контекстът и целта на член 8, параграф 4 от РМЕС от 2009 г. в действителност позволяват на EUIPO да повлияе на резултата от иначе валидно възражение, като формулира окончателното си решение по това възражение в момент, в който по-ранното право, на което то се основава, вече не може да попречи на регистрацията на заявена марка. Както обясних в раздел III.A от настоящото заключение, с оглед на последиците, до които би довело тълкуването на EUIPO, даденият от Общия съд прочит на член 8, параграф 4 от този регламент е напълно обоснован.
61.
На второ място, що се отнася до твърдяното нарушение на принципа на териториалност, следва да се отбележи, че в точки 25—27 от обжалваното решение Общият съд само пояснява, че Споразумението за оттегляне не съдържа разпоредби, които да уреждат изхода от производството по възражение, подадено преди края на преходния период, но по което е взето решение след това (
31
). Тази констатация сама по себе си не противоречи на принципа на териториалност.
62.
Освен това, като признава, че едно възражение може законно да се основава на по-ранни права в Обединеното кралство преди края на преходния период, Общият съд не тълкува член 8, параграф 4 от РМЕС от 2009 г. в смисъл — който би бил погрешен — че тази разпоредба позволява да се вземат предвид права, защитени на територия извън Европейския съюз, в нарушение на принципа на териториалност.
63.
По-скоро в точки 31 и 42 от обжалваното решение Общият съд само посочва, че предвид целта на производството по възражение EUIPO не може изначално и без преценка по същество, да отхвърли, само с оглед на датата, на която е взето спорното решение, твърдението на Nowhere, че по-ранните му права са били в конфликт с марката на г‑н Ye в периода от 30 юни 2015 г. до 31 декември 2020 г. и следователно са били пречка за нейното регистриране през този период.
64.
Вследствие на това предлагам на Съда на ЕС да отхвърли по същество единственото основание на EUIPO.
IV. Разноски
65.
Съгласно член 138, параграф 1 от Процедурния правилник, приложим към производството по обжалване по силата на член 184, параграф 1 от него, загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено искане в този смисъл. Тъй като предлагам да се отхвърли жалбата на EUIPO като неоснователна, считам, че тя следва да бъде осъдена да понесе направените от нея съдебни разноски, както и тези, направени от Nowhere, както в първоинстанционното производство, така и в производството по обжалване.
66.
В съответствие с член 140, параграфи 1 и 3 от Процедурния правилник, приложим към производствата по обжалване по силата на член 184, параграф 1 от Процедурния правилник, германското правителство и INTA следва да понесат направените от тях съдебни разноски.
V. Заключение
67.
В светлината на горните съображения предлагам на Съда:
1)
да отхвърли жалбата като неоснователна;
2)
да потвърди решението от 16 март 2022 г., Nowhere/EUIPO — Ye (APE TEES) (T‑281/21, EU:T:2022:139);
3)
да осъди Службата на Европейския съюз за интелектуална собственост да понесе собствените си съдебни разноски, както и да заплати съдебните разноски на Nowhere Co. Ltd в първоинстанционното производство и в производството по обжалване; и
4)
да осъди германското правителство и International Trademark Association да понесат собствените си съдебни разноски.
(
1
)	Език на оригиналния текст: английски.
(
2
)	Вж. в този смисъл решение на втори апелативен състав на EUIPO от 10 февруари 2021 г. (преписка R 2474/2017‑2) (наричано по-нататък „оспорваното решение“), точка 27.
(
3
)	Регламент (ЕО) № 207/2009 на Съвета от 26 февруари 2009 година относно марката на Общността (OВ L 78, 2009 г., стр. 1) (наричан по-нататък „РМЕС от 2009 г.“).
(
4
)	Вж. определение от 18 декември 2019 г., Nowhere/EUIPO — Junguo Ye (APE TEES) (T‑12/19, непубликувано, EU:T:2019:907, диспозитив).
(
5
)	Споразумение за оттеглянето на Обединеното кралство Великобритания и Северна Ирландия от Европейския съюз и Европейската общност за атомна енергия (OВ C 384 I, 2019 г., стр. 1) (наричано по-нататък „Споразумението за оттегляне“).
(
6
)	Точки 47—49 от обжалваното решение.
(
7
)	Определение от 16 ноември 2022 г., EUIPO/Nowhere (C‑337/22 P, EU:C:2022:908).
(
8
)	Определение на Председателя на Съда от 27 април 2023 г., EUIPO/Nowhere (C‑337/22 P, EU:C:2023:409).
(
9
)	Вж. член 51, параграф 1 от Регламент (ЕС) 2017/1001 на Европейския парламент и на Съвета от 14 юни 2017 година относно марката на Европейския съюз (OВ L 154, 2017 г., стр. 1) (наричан по-нататък „РМЕС от 2017 г.“), който предвижда, че регистрацията на марка се извършва след анулиране на възражението. Трябва да се отбележи, че с оглед на датата на оспорваното решение процесуалните въпроси по това дело се уреждат от РМЕС от 2017 г.; вж., ex multis, решение от 8 ноември 2016 г., BSH/EUIPO (C‑43/15 P, EU:C:2016:837, т. 2).
(
10
)	Съгласно член 52 от РМЕС от 2017 г. „[с]рокът на регистрацията на марката на ЕС е десет години, считано от датата на подаване на заявката. Регистрацията може да бъде подновена […] за по-нататъшни периоди от по десет години“.
(
11
)	В това отношение трябва да отбележа, че в точка 27 от обжалваното решение Общият съд изрично подчертава, че административната преписка на EUIPO „не съдържа никакъв документ с дата от периода с продължителност от почти 18 месеца, изтекъл между нотификацията на решението за оттегляне на страните от производството пред апелативния състав на 22 август 2019 г. и приемането на обжалваното решение на 10 февруари 2021 г.“.
(
12
)	Вж. в този смисъл точки 41 и 42 от обжалваното решение.
(
13
)	Вж. точка 28 от обжалваното решение.
(
14
)	Вж. в този смисъл точки 29 и 31 от обжалваното решение.
(
15
)	Вж. точка 31 от обжалваното решение.
(
16
)	Вж. точка 42 от обжалваното решение.
(
17
)	Вж. точка 42 от обжалваното решение.
(
18
)	Вж. например решение от 17 октомври 1990 г., HAG GF (C‑10/89, EU:C:1990:359, т. 13) (в което се обяснява, че „правата върху марките са […] съществен елемент от системата на ненарушена конкуренция, която Договорът има за цел да установи и поддържа. В рамките на тази система едно предприятие трябва да е в състояние да задържи клиентите си благодарение на качеството на своите стоки и услуги, което е възможно само при наличието на отличителни марки, които позволяват на клиентите да идентифицират тези стоки и услуги. За да може марката да изпълнява тази роля, тя трябва да дава гаранция, че всички стоки, които са обозначени с нея, са произведени под контрола на едно и също предприятие, което носи отговорност за тяхното качество“).
(
19
)	Вж. съображения 9 и 11 от РМЕС от 2009 г.
(
20
)	Вж. член 9, параграф 1 от РМЕС от 2009 г. и ex multis, в този смисъл решения от 6 май 2003 г.Libertel (C‑104/01, EU:C:2003:244, т. 49) (относно понятието „монополизация“ на произтичащото право), и от 25 юли 2018 г., Mitsubishi Shoji Kaisha и Mitsubishi Caterpillar Forklift Europe (C‑129/17, EU:C:2018:594, т. 33) (в което се обяснява, че регистрацията на марка на ЕС позволява на притежателя ѝ „да забрани на всяко трето лице да използва в търговската си дейност без негово съгласие всеки идентичен с марката знак за стоки или услуги, идентични с тези, за които е регистрирана марката, или всеки знак, при който поради идентичността или сходството му с марката и поради идентичността или сходството на стоките или услугите, защитени от марката и от знака, съществува вероятност от объркване в общественото съзнание, която включва вероятност от свързване на знака с марката“).
(
21
)	Вж. в този смисъл съображение 8 от РМЕС от 2009 г. Вж. също по аналогия решение от 22 октомври 2015 г., BGW (C‑20/14, EU:C:2015:714, т. 26 и цитираната съдебна практика) (в което се обяснява, че що се отнася до член 4, параграф 1, буква б) от Директива 2008/95/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 22 октомври 2008 година за сближаване на законодателствата на държавите членки относно марките (ОВ L 299, 2008 г., стр. 25), което отразява относителните основания за отказ по член 8, параграф 1 от РМЕС от 2009 г.; тази разпоредба „има за цел да защити индивидуалните интереси на притежателите на по-ранни марки, които са в противоречие със заявения знак, и по този начин гарантира функцията на марката като указание за произход при положение на вероятност от объркване“).
(
22
)	В това отношение и противно на твърденията на EUIPO, Общият съд не се е отклонил от съдебната си практика относно необходимостта от съвместно съществуване на два защитени знака, за да се изпълни основната цел на член 8, параграф 4 от РМЕС от 2009 г. Вж. в този смисъл решение от 13 септември 2006 г., MIP Metro/СХВП — Tesco Stores (METRO) (T‑191/04, EU:T:2006:254, т. 32) (в което се обяснява, че що се отнася до „времевия обхват на [членове 8 и 41 от сегашния РМЕС от 2009 г.], двете марки трябва да съществуват едновременно за определен период от време. Функцията на по-ранната марка като средство за идентифициране на нейния произход не може да бъде накърнена от друга марка, която е регистрирана едва след изтичането на срока на закрила на по-ранната марка. Ако няма период, през който двете марки да съществуват едновременно, не може да възникне конфликт“).
(
23
)	Причината е принципът на териториалност, който ограничава действието на правата, произтичащи от дадена марка, до територията, на която те са защитени. Вж. съображение 4 от РМЕС от 2009 г. и решение от 29 март 2011 г., Anheuser-Busch/Budějovický Budvar (C‑96/09 P, EU:C:2011:189, т. 114) (описващи принципа на териториалност като „основен принцип на правото на интелектуална собственост“). Вж. също в това отношение заключението на генерален адвокат Trstenjak по дело Budějovický Budvar (C‑482/09, EU:C:2011:46, т. 50) и на генерален адвокат Jääskinen по дело Génesis (C‑190/10, EU:C:2011:202, т. 29).
(
24
)	Съдът вече е постановил, че „няма обществен интерес от предоставянето на пълната закрила, предвидена от [сегашния РМЕС от 2009 г.], на марка, която не изпълнява основната си функция, а именно да гарантира, че потребителят или крайният ползвател може да определи произхода на съответната стока или услуга, като му позволява да различи тази стока или услуга от тези, които имат различен произход, без риск от объркване“ (вж. решение от 29 април 2004 г., Henkel/СХВП (C‑456/01 P и C‑457/01 P, EU:C:2004:258, т. 48). Вж. в същия смисъл решение от 12 юни 2019 г., Hansson (C‑705/17, EU:C:2019:481, т. 31 и цитираната съдебна практика).
(
25
)	Без да искам да засягам позицията на Съда по дело C‑751/22 P, Shopify/EUIPO, считам, че същата логика е валидна и в производствата за обявяване на недействителност, на основание член 53, параграф 1, буква в) от РМЕС от 2009 г.
(
26
)	Точка 41 от обжалваното решение.
(
27
)	Вж. решение от 29 март 2011 г., Anheuser-Busch/Budějovický Budvar (C‑96/09 P, EU:C:2011:189, т. 94) (в което се обяснява, че „за да може възразяващ да възпрепятства въз основа на член 8, параграф 4 от Регламент № 40/94 регистрацията на марка на Общността, трябва и е достатъчно към момента, в който [EUIPO] проверява дали всички условия за възражението са изпълнени, да може да се направи позоваване на съществуването на по-ранно право, което не е било обявено за невалидно с окончателно съдебно решение“).
(
28
)	Всъщност в противен случай съществува опасност EUIPO да получи „carte blanche“ да пренебрегва всички събития, настъпили след момента, в който е направено възражение срещу заявка за марка на ЕС, въпреки изискванията, произтичащи от правило 19, параграфи 1 и 2 от Регламент (ЕО) № 2868/95 на Комисията от 13 декември 1995 година за прилагане на Регламент (ЕО) № 40/94 на Съвета относно марката на Общността (ОВ L 303, 1995 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г.; глава 17, том 1, стр. 189) и член 7, параграф 2, буква г) от Делегиран регламент (ЕС) 2018/625 на Комисията от 5 март 2018 година за допълнение на Регламент 2017/1001 и за отмяна на Делегиран регламент (ЕС) 2017/1430 (ОВ L 104, 2018 г., стр. 1).
(
29
)	Вж., ex multis, решения от 8 май 2014 г., Bimbo/СХВП (C‑591/12 P, EU:C:2014:305, т. 12), и от 18 юни 2020 г., Primart/EUIPO (C‑702/18 P, EU:C:2020:489, т. 2), цитирани от Общия съд в точка 18 от обжалваното решение и в които Съдът посочва, че датата на подаване на жалбата е решаваща за определяне на приложимите материално право и процесуални правила).
(
30
)	Вж. в това отношение решения от 29 март 2011 г., Anheuser-Busch/Budějovický Budvar (C‑96/09 P, EU:C:2011:189, т. 166 и 167), от 22 март 2012 г., Génesis (C‑190/10, EU:C:2012:157, т. 50), и от 21 февруари 2013 г., Fédération Cynologique Internationale (C‑561/11, EU:C:2013:91, т. 40) (в които Съдът посочва, че датата на приоритета е датата на подаване на заявка за регистрация на марка на ЕС или датата на заявения приоритет за въпросната марка).
(
31
)	За пълнота може да се подчертае, че в член 54, параграф 1 от Споразумението за оттегляне, който съгласно член 185 от него урежда ролята на марките на ЕС от края на преходния период, се предвижда, че от тази дата притежателят на марка на ЕС автоматично става притежател на сравнимо, регистрирано и приложимо право в Обединеното кралство. Това споразумение обаче не предвижда никаква подобна разпоредба относно съдбата на съществуващите в Обединеното кралство по-ранни права в рамките на Европейския съюз.