62024CJ0219
РЕШЕНИЕ НА СЪДА (десети състав)
12 юни 2025 година (
*1
)
„Преюдициално запитване — Социална политика — Защита на безопасността и здравето на работниците — Директива 89/391/ЕИО — Мерки за насърчаване на подобряването на безопасността и здравето на работниците на работното място — Членове 5, 6 и 9 — Задължения на работодателите — Директива 2000/54/ЕО — Защита на работниците от рискове, свързани с експозицията на биологични агенти при работа — Член 14, параграф 3 — Медицинско наблюдение — Предоставяне на ефикасни ваксини — Приложение VII, точки 1 и 2 — Национална правна уредба, която позволява на работодателя да наложи задължение за ваксиниране на работника, изложен на биологичен риск — Вирус SARS-CoV-2“
По дело C‑219/24
с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 267 ДФЕС от Riigikohus (Върховен съд, Естония) с акт от 12 март 2024 г., постъпил в Съда на 22 март 2024 г., в рамките на производство по дело
А и др.
срещу
Tallinna linn,
СЪДЪТ (десети състав),
състоящ се от: D. Gratsias, председател на състава, E. Regan (докладчик) и B. Smulders, съдии,
генерален адвокат: L. Medina,
секретар: A. Calot Escobar,
предвид изложеното в писмената фаза на производството,
като има предвид становищата, представени:
–
за A и др., от J. Reilik-Bakhoff и K. Sööt, vandeadvokaadid,
–
за естонското правителство, от M. Kriisa, в качеството на представител,
–
за Европейската комисия, от E. Randvere, D. Recchia и F. van Schaik, в качеството на представители,
предвид решението, взето след изслушване на генералния адвокат, делото да бъде разгледано без представяне на заключение,
постанови настоящото
Решение
1
Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 1, параграф 3, член 6, параграф 1 и параграф 2, букви а) и ж), както и на член 9, параграф 1, букви а) и б) от Директива 89/391/ЕИО на Съвета от 12 юни 1989 година за въвеждане на мерки за насърчаване подобряването на безопасността и здравето на работниците на работното място (ОВ L 183, 1989 г., стр. 1), на член 1, параграф 1, член 3, параграфи 1 и 2, член 14, параграф 3 от Директива 2000/54/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 18 септември 2000 година относно защита на работниците от рисковете, свързани с експозицията на биологични агенти при работа (Седма специална директива по смисъла на член 16, параграф 1 от Директива 89/391/ЕИО) (ОВ L 262, 2000 г., стр. 21), изменена с Директива (ЕС) 2020/739 на Комисията от 3 юни 2020 г. (ОВ L 175, 2020 г., стр. 11) (наричана по-нататък „Директива 2000/54“), както и на точки 1 и 2 от приложение VII към Директива 2000/54 и на член 3, параграф 1, член 31, параграф 1 и член 52, параграф 1 от Хартата на основните права на Европейския съюз (наричана по-нататък „Хартата“).
2
Запитването е отправено в рамките на спор между A и др. — част от оперативния персонал, отговарящ за спешните интервенции в Tallinna Kiirabi (Център за спешен медицински наземен транспорт в Талин, Естония), и Tallinna linn (град Талин) по повод прекратяването на трудовите им договори поради липса на доказателство за ваксинация срещу вируса SARS-CoV-2 или за наличие на противопоказание за извършването на тази ваксинация.
Правна уредба
Правото на Съюза
Директива 89/391
3
Първото съображение от Директива 89/391 гласи:
„като има предвид, че член 118а от Договора предвижда Съветът да приема с директиви минимални изисквания за насърчаване на подобренията, в частност на работната среда, за да се гарантира по-добро ниво на закрила на безопасността и здравето на работниците“.
4
Член 1 („Предмет“) от тази директива предвижда:
„1.   Настоящата директива има за цел да въведе мерки за насърчаване на подобрения в областта на безопасните и здравословни условия на труд на работниците.
2.   За тази цел тя съдържа общите принципи за предотвратяване на професионалните рискове, опазването на безопасността и здравето, отстраняването на рисковите фактори и факторите за злополуки, информирането, консултациите, балансираното участие в съответствие с националното законодателство и/или практика, обучението на работниците и техните представители, както и общите насоки за прилагането на горепосочените принципи.
3.   Настоящата директива не засяга съществуващи или бъдещи национални разпоредби и разпоредби на Общността, които са по-благоприятни за опазването на безопасността и здравето на работниците при работа“.
5
Съгласно член 3 от посочената директива, озаглавен „Определения“:
„По смисъла на настоящата директива следните термини имат следното значение:
[…]
г)
„превенция“ са всички стъпки или мерки, които се предприемат или планират на всички етапи на работата в предприятието, за предотвратяване или намаляване на професионалните рискове“.
6
Член 5 от Директива 89/391, озаглавен „Обща разпоредба“, предвижда в параграф 1:
„Работодателят е длъжен да осигури безопасни и здравословни условия на работниците във всички аспекти, свързани с работата“.
7
Член 6 от тази директива, озаглавен „Общи задължения на работодателите“, гласи:
„1.   В рамките на своите отговорности работодателят предприема необходимите мерки за опазване на безопасността и здравето на работниците, включително предотвратяването на професионалните рискове, предоставянето на информация и обучение, както и осигуряването на необходимата организация и средства.
Работодателят следи за адаптирането на тези мерки, за да се отчитат променящите се обстоятелства[,] и има за цел подобряване на съществуващото положение.
2.   Работодателят прилага мерките, предвидени в първата алинея на параграф 1[,] на основата на следните общи принципи на превенция:
a)
избягване на рисковете;
б)
оценка на рисковете, които не могат да бъдат избегнати;
[…]
ж)
разработване на последователна цялостна политика за превенция, която да обхваща технологията, организацията на работата, условията на труд, социалните взаимоотношения и въздействието на факторите, свързани с работната среда;
[…]“.
8
Член 9 от посочената директива, озаглавен „Други задължения на работодателите“, предвижда в параграф 1:
„Работодателят трябва да:
a)
притежава оценки на рисковете за безопасността и здравето при работа, включително и тези от тях, които касаят групите работници, изложени на особени рискове;
б)
взема решения относно защитните мерки, които трябва да се предприемат[,] и ако е необходимо[,] относно защитното оборудване, което следва да се използва;
[…]“.
9
Член 16 от Директива 89/391 е озаглавен „Специални директиви — Изменения — Общо приложно поле на настоящата директива“ и предвижда в параграф 3:
„Разпоредбите на настоящата директива се прилагат изцяло във всички области, обхванати от специалните директиви, без да се засягат по-строгите и/или конкретни разпоредби в тези специални директиви“.
Директива 2000/54
10
Съображение 8 от Директива 2000/54 има следното съдържание:
„Необходимо е да се предприемат превантивни мерки за опазване здравето и осигуряване безопасността на работниците, експонирани на биологични агенти“.
11
Член 1 („Цел“) от тази директива предвижда:
„1.   Настоящата директива има за цел защитата на работниците от рисковете за тяхната безопасност и здраве, които произтичат или могат да произтекат от експозиция на биологични агенти при работа, в това число и чрез предотвратяването на тези рискове.
Тя определя специфичните минимални изисквания в тази област.
2.   Разпоредбите на Директива 89/391/ЕИО се прилагат напълно в областта, посочена в параграф 1, без това да засяга по-ограничителните и/или специфичните разпоредби на настоящата директива.
[…]“.
12
Съгласно член 2 от Директива 2000/54, озаглавен „Определения“:
„За целите на настоящата директива:
а)
„биологични агенти“ са микроорганизмите, в това число и генетично изменените микроорганизми, клетъчните култури и ендопаразитите у човека, които могат да причинят инфекция, алергия или интоксикация;
[…]
Биологичните агенти са класирани в четири групи, в зависимост от степента на риска от възникване на инфекция, който създават:
[…]
3.
биологични агенти от група 3 — биологични агенти, които могат да причиняват тежки заболявания у хората и представляват сериозна опасност за работниците; възможен е риск за разпространяване на заболяването сред обществото, но обикновено съществува[т] ефективна профилактика или средства за лечение;
[…]“.
13
Член 3 от посочената директива, озаглавен „Приложно поле — Определяне и оценка на рисковете“, предвижда:
„1.   Настоящата директива се прилага за дейностите, при които работниците, поради естеството на своята професионална дейност, са или рискуват да бъдат експонирани на биологични агенти.
2.   За всяка дейност, която може да създаде риск от експозиция на биологични агенти, се определят видът, степента и продължителността на експониране на работниците, така че да се извърши оценка на всеки риск за здравето или безопасността на работниците и да се предприемат необходимите мерки.
[…]“.
14
Член 6 от тази директива, озаглавен „Намаляване на рисковете“, гласи:
„1.   Ако резултатите на посочената в член 3 оценка покажат, че съществува риск за безопасността или здравето на работниците, експонирането им на вредното въздействие трябва да се избегне.
2.   Когато това не е осъществимо технически, в зависимост от дейността и оценката на риска, посочена в член 3, рискът от излагане на вредно въздействие трябва да бъде намален и сведен до достатъчно ниско равнище, което да позволява адекватна защита на здравето и безопасността на работниците […]
[…]“.
15
Член 14 от посочената директива, озаглавен „Медицинско наблюдение“, гласи:
„1.   Държавите членки приемат съгласно националното законодателство и практика, разпоредби за осигуряване на подходящо медицинско наблюдение на работниците, чиято безопасност или здраве са изложени на риск, установен в резултат на оценката, посочена в член 3.
[…]
3.   Визираната в член 3 оценка би следвало да определи работниците, които могат да бъдат обект на специални защитни мерки.
При необходимост би следвало да се осигурят ефикасни ваксини за работниците, които не са имунизирани срещу биологичния агент, на чието въздействие могат да бъдат експонирани.
Когато работодателите осигуряват ваксини, те се съобразяват с препоръчителните правила за имунизация, посочени в приложение VII.
[…]“.
16
Приложение III към Директива 2000/54, озаглавено „Класификация на Общността (член 2, втора алинея и член 18)“, посочва в рискова група 3 биологичния агент „Коронавирус 2, свързан с тежък остър респираторен синдром (SARS-CoV-2)“ от рубриката „Вируси“.
17
Приложение VII към тази директива, озаглавено „Препоръчителни правила за имунизация (член 14, параграф 3)“, гласи следното:
„1.
Ако оценката, посочена в член 3, параграф 2[,] покаже наличие на риск за безопасността и здравето на работниците при експонирането на биологични агенти, срещу които съществуват ефикасни ваксини, работодателят би трябвало да осигури тяхната имунизация.
2.
Имунизацията би трябвало да се извърши съгласно националното законодателство и/или практика.
Работниците следва да бъдат информирани за предимствата и недостатъците, както за извършването, така и за неизвършването на имунизацията.
[…]“.
Естонското право
18
Член 13 от Töötervishoiu ja tööohutuse seadus (Закон за здравословните и безопасни условия на труд) от 16 юни 1999 г. (RT I 1999, 60, 616), в редакцията му, приложима към спора в главното производство (наричан по-нататък „TTOS“), озаглавен „Задължения и права на работодателя“, предвижда в параграф 2:
„Работодателят може да наложи по-строги изисквания за здравословни и безопасни условия на труд от предвидените в закона“.
19
Приет на основание на TTOS, член 6 от Vabariigi Valitsuse määrus nr 144 „Bioloogilistest ohuteguritest mõjutatud töökeskkonna töötervishoiu ja tööohutuse nõuded“ (Наредба № 144 на правителството на Републиката относно „изискванията за здравословни и безопасни условия на труд в работна среда, повлияна от биологични рискови фактори“) от 5 май 2000 г. (RT I 2000, 38, 234), в редакцията му, приложима към спора в главното производство (наричан по-нататък „Декретът за биологичните рискове“), озаглавен „Намаляване на рисковете за здравето“, предвижда в параграф 2, точка 7:
„[…] рисковете за здравето на работниците трябва да бъдат намалени до възможно най-ниското равнище, като се прилагат следните мерки:
[…]
7. гарантира се, че работниците, изложени на въздействието на биологични рискови фактори, за които има ефикасни ваксини, имат възможност да се ваксинират“.
Спорът в главното производство и преюдициалните въпроси
20
На 30 януари 2020 г. Световната здравна организация (СЗО) обявява извънредна ситуация от международно значение, с което официално посочва началото на пандемията от COVID‑19, причинена от разпространението на вируса SARS-CoV-2.
21
На 4 март 2021 г. град Талин одобрява оценка на рисковете на работното място, като в плана за действие се предвижда по-специално ваксинирането на неговите служители с цел намаляване на риска от заразяване с опасни инфекциозни болести, като например с вируса SARS-CoV-2, и ограничаване на свързаните с това рискове.
22
На 16 април 2021 г. град Талин изменя професионалните правила, приложими към персонала на линейките, като предвижда, че за упражняване на професията се изисква ваксинация срещу опасните заразни болести. Той определя на ищците в главното производство срок за представяне на доказателство за ваксинация срещу вируса SARS-CoV-2 или за наличие на противопоказания за извършването ѝ, като ги предупреждава, че при липсата на такова доказателство трудовите им договори може да бъдат прекратени.
23
Тъй като ищците в главното производство не са представили това доказателство, през юли 2021 г. град Талин прекратява без предизвестие трудовите им договори с мотива, че спецификата на професията на персонала на линейките изисква и обосновава ваксинацията на лицата, които я упражняват, и че тъй като никаква друга мярка не е достатъчна за защита на здравето на пациентите, на другите работници и на самия работник, работата като част от персонала на линейка може да се извършва само от ваксинирани лица.
24
С решение от 29 септември 2022 г. Harju Maakohus (Първоинстанционен съд Харю, Естония), пред който ищците в главното производство са предявили иск, с който оспорват прекратяването на трудовите им договори и искат от град Талин обезщетение за незаконно прекратяване, уважава частично този иск. Този съд постановява, че прекратяването е нищожно, тъй като град Талин не може едностранно да налага задължение за ваксиниране при липсата на закон или подзаконов нормативен акт, който да му позволява това. Поради това той осъжда град Талин да заплати обезщетение, макар и в размер, по-нисък от претендирания от ищците в главното производство.
25
Ищците в главното производство и град Талин обжалват това решение пред Tallinna Ringkonnakohus (Апелативен съд Талин, Естония), който с решение от 26 май 2023 г. отменя частично решението на Harju Maakohus (Първоинстанционен съд Харю) в частта му относно размера на обезщетението и постановява, че град Талин не може едностранно да наложи задължение за ваксиниране, като в това отношение подчертава по-специално, че нито член 13, параграф 2 от TTOS, нито член 6, параграф 2, точка 7 от Декрета за биологичните рискове му предоставя възможност да наложи такова задължение.
26
Град Талин сезира запитващата юрисдикция Riigikohus (Върховен съд, Естония) с касационна жалба срещу това решение.
27
Тази юрисдикция счита, че за да се разреши спорът в главното производство, следва по-специално да се отговори на въпроса дали град Талин може да изисква от ищците в главното производство — като условие за продължаване на професионалната им дейност в Центъра за спешен наземен медицински транспорт — да бъдат ваксинирани срещу вируса SARS-CoV-2, или такава ваксинация предполага съгласието на страните по трудовия договор. Отговорът на този въпрос зависел по-специално от това дали ваксинацията трябва да се счита за изискване в областта на здравословните и безопасни условия на труд, или за едностранна мярка на работодателя в контекст, белязан от липсата на национална правна уредба, определяща областите на дейност или професиите, за които е задължително ваксинирането срещу вируса SARS-CoV-2.
28
Запитващата юрисдикция припомня, че съгласно естонското право работодателят трябва да гарантира на служителя условия на труд, които отговарят на изискванията в областта на здравословните и безопасни условия на труд, и че за тази цел член 13, параграф 2 от TTOS предвижда, че работодателят може да налага по-строги изисквания от предвидените в националната правна уредба. Така в случая, след като извършил оценка на рисковете, град Талин задължил ищците в главното производство да се ваксинират срещу вируса SARS-CoV-2 на основание член 13, параграф 2 от TTOS, който транспонирал в естонското право разпоредбите на Директиви 89/391 и 2000/54.
29
В този контекст запитващата юрисдикция има съмнения дали национална правна уредба, която позволява на работодател да наложи на работниците си задължение за ваксиниране без тяхно съгласие като условие за продължаване на трудовото правоотношение, е съвместима с тези директиви, като се има предвид и правото на неприкосновеност на личността, гарантирано с член 3 от Хартата.
30
От една страна, ваксинацията на работниците с цел гарантиране на здравословни и безопасни условия на труд била уредена в Директива 2000/54. От член 14, параграф 3 от тази директива и от приложение VII към нея обаче можело да се заключи, че ваксинацията е факултативна, като единственото задължение на работодателя е да гарантира възможност за ваксинация и да информира работниците за предимствата и недостатъците както на извършването, така и на неизвършването на ваксинация. Освен това от член 3, параграф 2, буква а) от Хартата следвало, че в областта на медицината се изисква свободното и информирано съгласие на заинтересованото лице.
31
От друга страна, от член 1, параграф 1 от Директива 89/391 и от член 1, параграф 1 от Директива 2000/54 следвало, че тези директиви определят само минимални изисквания в областта на безопасните и здравословни условия на труд. Следователно посочените директиви не били пречка за прилагането на по-благоприятни национални разпоредби в тази област. Поради това било възможно да се възприеме тълкуване, че като мярка в областта на здравословните и безопасни условия на труд, която е по-благоприятна за опазването на здравето и безопасността на работниците, отколкото определените в същите директиви минимални изисквания, работодателят може да задължи работниците да се ваксинират без тяхно съгласие.
32
В случай че налагането от работодателя на задължение за ваксиниране противоречи на Директиви 89/391 и 2000/54, запитващата юрисдикция счита, че TTOS и Декретът за биологичните рискове трябва да се тълкуват в съответствие с тези директиви в смисъл, че не предоставят на работодателя възможност да налага едностранно задължение за ваксиниране на своите работници, като по този начин лишава от всякакво правно основание прекратяването на трудовите договори на ищците в главното производство.
33
При тези обстоятелства Riigikohus (Върховен съд) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
Могат ли член 14, параграф 3 от [Директива 2000/54] и точки 1 и 2 от приложение VII към [тази] директива, разглеждани във връзка със съображение 8, член 1, параграф 1 и член 3, точки 1 и 2 от същата директива, да се тълкуват в смисъл, че допускат правна уредба, която дава право на работодателя да наложи задължение за ваксиниране на работници, с които има валиден трудов договор и които са изложени на биологични рискове?
Уточняващи въпроси:
[2)]
Представлява ли ваксинацията мярка на трудовата медицина по смисъла на член 14, параграф 3 от [Директива 2000/54], която работодателят може да наложи в рамките на валиден трудов договор без съгласието на работника, изложен на биологични рискове?
[3)]
Задължение за ваксиниране, наложено от работодателя в рамките на валиден трудов договор, съответства ли на разпоредбите на член 1, параграф 3, член 6, параграф 1 и параграф 2, букви а) и ж) и член 9, параграф 1, букви а) и б) от [Директива 89/391], както и на разпоредбите на член 3, параграф 1, член 31, параграф 1 и член 52, параграф 1 от [Хартата]?“.
По преюдициалните въпроси
34
С въпросите си, които следва да се разгледат заедно, запитващата юрисдикция иска по същество да се установи дали член 6, параграфи 1 и 2 и член 9, параграф 1 от Директива 89/391, член 14, параграф 3 от Директива 2000/54 във връзка с точки 1 и 2 от приложение VII към нея и член 3, параграф 1 от същата директива, както и член 31, параграф 1 от Хартата трябва да се тълкуват в смисъл, че не допускат национална правна уредба, съгласно която работодател може да задължи работниците, с които е сключил трудов договор, да се ваксинират, ако са изложени на биологичен риск.
35
Що се отнася, на първо място, до Директива 89/391, следва да се припомни, че съгласно член 1, параграфи 1 и 2 от нея тази директива съдържа — с оглед на въвеждането на мерки за насърчаване на подобрения в областта на безопасните и здравословни условя на труд на работниците — общи принципи, отнасящи се по-специално до предотвратяването на професионалните рискове, както и до опазването на безопасността и здравето.
36
Както Съдът вече е констатирал, в това отношение от член 5, параграф 1 и член 6 от посочената директива следва, че работодателите са длъжни да оценяват и предотвратяват рисковете за безопасността и здравето на работниците, свързани с работната им среда (решение от 9 март 2021 г., Radiotelevizija Slovenija (Постоянно разположение в отдалечено място), C‑344/19, EU:C:2021:182, т. 62 и цитираната съдебна практика).
37
По-специално, член 6, параграфи 1 и 2 от Директива 89/391 предвижда, че в рамките на своите отговорности работодателят е длъжен да предприеме необходимите мерки за опазване на безопасността и здравето на работниците, включително превенцията на професионалните рискове, както е определена в член 3, буква г) от тази директива, въз основа на общите принципи на превенция. Съгласно член 6, параграф 2, букви а), б) и ж) от посочената директива тези общи принципи се състоят по-специално в избягване на рисковете, в оценка на рисковете, които не могат да бъдат избегнати, както и в разработване на последователна цялостна политика за превенция, която да обхваща технологията, организацията на работата, условията на труд, социалните взаимоотношения и въздействието на факторите, свързани с работната среда.
38
Така съгласно член 9, параграф 1, букви а) и б) от Директива 89/391 работодателят трябва да извърши оценка на рисковете за здравето и безопасността на работниците, както и да определи защитните мерки, които трябва да се предприемат, за да се избегнат или намалят тези рискове.
39
За сметка на това се налага изводът, че Директива 89/391 не съдържа никаква разпоредба относно ваксинацията на работниците, така че от тази директива не може да се изведе никаква информация относно възможността за държавите членки да предвидят задължение за ваксиниране.
40
Що се отнася, на второ място, до Директива 2000/54, следва да се отбележи, че съгласно член 1, параграф 1, първа алинея от тази директива тя има за цел защитата на работниците от рисковете — включително предотвратяването им — за тяхната безопасност и здраве, които произтичат или могат да произтекат от експозиция на биологични агенти при работа и които, от една страна, са дефинирани в член 2, първа алинея, буква а) от тази директива и от друга страна, са класифицирани в съответствие с втора алинея от този член 2. Съгласно приложение III към Директива 2000/54 SARS-CoV-2 е вписан като такъв биологичен агент в рискова група 3 по смисъла на член 2, втора алинея, точка 3 от същата директива.
41
Съгласно член 16, параграф 3 от Директива 89/391 и член 1, параграф 2 от Директива 2000/54 по-строгите и/или специфичните разпоредби на последната директива се прилагат във всички области, обхванати от Директива 89/391.
42
В този контекст следва по-специално да се отбележи, че член 3, параграф 2 и член 6, параграфи 1 и 2 от Директива 2000/54 предвиждат, подобно по същество на член 6, параграфи 1 и 2, както и на член 9, параграф 1, букви а) и б) от Директива 89/391, че за всяка дейност, която може да създаде риск от експозиция на биологични агенти, работодателят е длъжен да определи вида, степента и продължителността на експониране на работниците, за да извърши оценка на рисковете за здравето или безопасността им, както и да приеме необходимите защитни мерки за предотвратяване или, когато това не е осъществимо технически, за намаляване на тези рискове.
43
Освен това съгласно член 14, параграфи 1 и 3 от Директива 2000/54, за да се осигури подходящо медицинско наблюдение на работниците, чиято безопасност или чието здраве са изложени на риск, установен в резултат на посочената оценка, последната би трябвало да определи работниците, които могат да бъдат обект на специални защитни мерки. Член 14, параграф 3 уточнява в това отношение, както съответно следва от текста на втора и трета алинея от този параграф, от една страна, че „[п]ри необходимост би следвало да се осигурят ефикасни ваксини за работниците, които не са имунизирани срещу биологичния агент, на чието въздействие могат да бъдат експонирани“, и от друга страна, че „[к]огато работодателите осигуряват ваксини, те се съобразяват с препоръчителните правила за имунизация, посочени в приложение VII [към тази директива]“.
44
В точки 1 и 2 от това приложение се уточнява, че ако съществува риск за безопасността и здравето на работниците при експонирането на биологични агенти, срещу които съществуват ефикасни ваксини, работодателят би трябвало „да осигури“ тяхната имунизация и че имунизацията би следвало да се извърши „съгласно националното законодателство и/или практика“, като работниците трябва освен това да бъдат информирани за предимствата и недостатъците „както за извършването, така и за неизвършването на имунизацията“.
45
От това следва, че макар член 14, параграф 3 от Директива 2000/54 във връзка с точки 1 и 2 от приложение VII към нея да налага на работодателите задължението, когато съществува ефикасна ваксина, да предоставят достъп до такава ваксина на съответните работници и съответно да дава на последните правото на достъп до тази ваксина, посочената директива не предвижда дали и при какви обстоятелства работодателите могат да наложат такава ваксинация, за да защитят съответните работници или други категории лица, и съответно дали и при какви обстоятелства на такива работници може да бъде наложено задължението да се подложат на тази ваксинация, или напротив, могат да я откажат.
46
От това следва, че с Директиви 89/391 и 2000/54 законодателят на Европейския съюз не е възнамерявал да определя условията, при които държавите членки биха имали основание да предвидят задължение за ваксиниране като разглежданото в главното производство.
47
В това отношение следва да се припомни, че в съответствие с член 153, параграф 2, буква б) ДФЕС както Директива 89/391 (както е предвидено в нейното първо съображение), така и Директива 2000/54 (както е предвидено в член 1, параграф 1, втора алинея от нея), определят само „минимални изисквания“ по отношение на опазването на безопасността и здравето на работниците.
48
Задължение за ваксинация като разглежданото в главното производство обаче, доколкото се добавя към задължението на работодателя да предостави достъп до ваксинация, само по себе си не може нито да засегне или ограничи минималната защита, гарантирана от член 14, параграф 3 от Директива 2000/54 във връзка с точки 1 и 2 от приложение VII към нея, нито да накърни други разпоредби от тази директива или съгласуваността и целите на последната (вж. по аналогия решение от 19 ноември 2019 г., TSN и AKT, C‑609/17 и C‑610/17, EU:C:2019:981, т. 51).
49
Що се отнася, на трето място, до член 3, параграф 1 и член 31, параграф 1 от Хартата, отнасящи се съответно до правото на физическа и психическа неприкосновеност на личността и до правото на всеки работник на условия на труд, които опазват неговото здраве и сигурност и зачитат достойнството му, следва да се припомни, че приложното поле на Хартата е определено в член 51, параграф 1 от нея, съгласно който нейните разпоредби се отнасят за държавите членки единствено когато те прилагат правото на Съюза.
50
В това отношение е важно да се припомни, че понятието „прилагане на правото на Съюза“ по смисъла на тази разпоредба предполага съществуването на връзка между правния акт на Съюза и разглежданата национална мярка, надхвърляща сходството между разглежданите области или непрякото въздействие на една от областите върху другата (решения от 10 юли 2014 г., Julián Hernández и др., C‑198/13, EU:C:2014:2055, т. 34, и от 3 април 2025 г., Swiftair, C‑701/23, EU:C:2025:237, т. 29).
51
Всъщност според постоянната практика на Съда основните права, гарантирани в правния ред на Съюза, трябва да се прилагат във всички случаи, уредени от правото на Съюза, но не и извън тези случаи (решение от 26 февруари 2013 г., Åkerberg Fransson, C‑617/10, EU:C:2013:105, т. 19, и от 13 юни 2024 г., Monmorieux, C‑380/23, EU:C:2024:500, т. 29).
52
Така Съдът по-специално е приел, че основните права на Съюза са неприложими по отношение на национална правна уредба, тъй като разпоредбите от правото на Съюза в съответната област не възлагат каквото и да било конкретно задължение на държавите членки във връзка с дадено положение (решения от 10 юли 2014 г., Julián Hernández и др., C‑198/13, EU:C:2014:2055, т. 35, и от 28 ноември 2024 г., PT (Споразумение между прокурора и извършителя на престъпление), C‑432/22, EU:C:2024:987, т. 36).
53
В такъв случай приеманата от държава членка национална правна уредба относно такова положение е извън приложното поле на Хартата и следователно това положение не може да се преценява с оглед на разпоредбите ѝ (вж. в този смисъл решение от 20 октомври 2022 г., Curtea de Apel Alba Iulia и др., C‑301/21, EU:C:2022:811, т. 75 и цитираната съдебна практика).
54
От точки 35—48 от настоящото решение обаче следва, че задължение за ваксиниране като разглежданото в главното производство, което според запитващата юрисдикция произтича от член 13, параграф 2 от TTOS, не попада в приложното поле на Директиви 89/391 и 2004/54. Следователно това задължение за ваксиниране не представлява „прилагане“ на правото на Съюза по смисъла на член 51, параграф 1 от Хартата (вж. в този смисъл решение от 13 юли 2023 г., Azienda Ospedale-Università di Padova, C‑765/21, EU:C:2023:566, т. 44).
55
От това следва, че национална разпоредба като член 13, параграф 2 от TTOS е извън приложното поле на Хартата и следователно не може да се преценява с оглед на разпоредбите ѝ, и по-специално на член 3, параграф 1 или член 31, параграф 1 от нея.
56
Ето защо на поставените въпроси следва да се отговори, че член 6, параграфи 1 и 2, както и член 9, параграф 1 от Директива 89/391 и член 14, параграф 3 от Директива 2000/54 във връзка с точки 1 и 2 от приложение VII към последната директива трябва да се тълкуват в смисъл, че допускат национална правна уредба, съгласно която работодател може да задължи работниците, с които е сключил трудов договор, да се ваксинират, ако са изложени на биологичен риск.
По съдебните разноски
57
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.
По изложените съображения Съдът (десети състав) реши:
Член 6, параграфи 1 и 2, както и член 9, параграф 1 от Директива 89/391/ЕИО на Съвета от 12 юни 1989 година за въвеждане на мерки за насърчаване подобряването на безопасността и здравето на работниците на работното място и член 14, параграф 3 от Директива 2000/54/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 18 септември 2000 година относно защита на работниците от рисковете, свързани с експозицията на биологични агенти при работа (Седма специална директива по смисъла на член 16, параграф 1 от Директива 89/391/ЕИО), изменена с Директива (ЕС) 2020/739 на Комисията от 3 юни 2020 г., разглеждан във връзка с точки 1 и 2 от приложение VII към Директива 2000/54, изменена,
трябва да се тълкуват в смисъл, че
допускат национална правна уредба, съгласно която работодател може да задължи работниците, с които е сключил трудов договор, да се ваксинират, ако са изложени на биологичен риск.
Подписи
(
*1
)	Език на производството: естонски.