62023CO0025
ОПРЕДЕЛЕНИЕ НА СЪДА (девети състав)
5 октомври 2023 година (
*1
)
„Преюдициално запитване — Член 53, параграф 2, член 94, букви б) и в) и член 99 от Процедурния правилник на Съда — Защита на потребителите — Неравноправни клаузи в потребителските договори — Менителници — Изискване за представяне на нормативния контекст на спора в главното производство — Изискване да се посочат причините, които оправдават необходимостта от отговор на Съда — Явна частична недопустимост — Липса на компетентност на сезирания с възражение съд по изпълнението да прецени служебно или по искане на съответния потребител, неравноправния характер на клаузите на договора, сключен от този потребител с продавач или доставчик, представляващи основанието за издаване на менителници, чието качество на изпълнително основание се оспорва“
По дело C‑25/23
с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 267 ДФЕС от Qorti tal-Maġistrati (Malta) fil-qasam ċivili (Магистратски граждански съд, Малта) с акт от 14 декември 2022 г., постъпил в Съда на 16 януари 2023 г., в рамките на производство по дело
AL
срещу
Princess Holdings Ltd,
СЪДЪТ (девети състав),
състоящ се от: L. S. Rossi, председател на състава, S. Rodin (докладчик) и O. Spineanu-Matei, съдии,
генерален адвокат: J. Kokott,
секретар: A. Calot Escobar,
предвид решението, взето след изслушване на генералния адвокат, да се произнесе с мотивирано определение на основание член 53, параграф 2 и член 99 от Процедурния правилник на Съда,
постанови настоящото
Определение
1
Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 6, параграф 1 и член 7, параграф 1 от Директива 93/13/ЕИО на Съвета от 5 април 1993 година относно неравноправните клаузи в потребителските договори (ОВ L 95, 1993 г., стр. 29; Специално издание на български език, 2007 г., глава 15, том 2, стр. 273), на членове 5 и 10 от Директива 2008/48/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 23 април 2008 година относно договорите за потребителски кредити и за отмяна на Директива 87/102/ЕИО на Съвета (ОВ L 133, 2008 г., стр. 66) и на членове 6—8 от Директива (ЕС) 2019/771 на Европейския парламент и на Съвета от 20 май 2019 година за някои аспекти на договорите за продажба на стоки, за изменение на Регламент (ЕС) 2017/2394 и на Директива 2009/22/ЕО и за отмяна на Директива 1999/44/ЕО (ОВ L 136, 2019 г., стр. 28).
2
Запитването е отправено в рамките на спор между AL и Princess Holdings Ltd по повод на жалба, подадена от AL с цел да се избегне възможността да се допусне изпълнение по менителниците, чийто падеж е настъпил.
Правна уредба
Правото на Съюза
Директива 93/13
3
Съгласно член 6, параграф 1 от Директива 93/13/ЕИО:
„Държавите членки определят изискването, включените неравноправни клаузи в договори между потребители и продавачи или доставчици да не са обвързващи за потребителя, при условията на тяхното национално право, и че договорът продължава да действа за страните по останалите условия, когато може да се изпълнява и без неравноправните клаузи“.
4
Член 7, параграф 1 от тази директива предвижда:
„Държавите членки осигуряват, че в интерес на потребителите и конкурентите, съществуват подходящи и ефективни мерки за предотвратяване на употребата на неравноправни клаузи в договори, сключени между потребители и продавачи или доставчици“.
Директива 2008/48
5
Член 5 от Директива 2008/48 има за предмет „[п]реддоговорна[та] информация“.
6
Член 10 от тази директива се отнася до „[и]нформация[та], която следва да се съдържа в договорите за кредит“.
Директива 2019/771
7
Член 6 от Директива 2019/771 има за предмет „[и]ндивидуални[те] изисквания за съответствие“ на стоките, които са предмет на договор за продажба.
8
Член 7 от тази директива се отнася до „[о]бщи[те] изисквания за съответствие“ на тези стоки.
9
Член 8 от посочената директива има за предмет „[н]еправилно[то] инсталиране“ на посочените стоки.
10
Член 24, параграф 2 от същата директива предвижда, че нейните разпоредби не се прилагат за договори, сключени преди 1 януари 2022 г.
Процедурният правилник на Съда
11
Член 94, букви б) и в) от Процедурния правилник на Съда гласи:
„Освен отправените до Съда преюдициални въпроси преюдициалното запитване:
[…]
б)
възпроизвежда съдържанието на приложимите в случая национални разпоредби и ако е необходимо — релевантната национална съдебна практика;
в)
излага причините, поради които запитващата юрисдикция има въпроси относно тълкуването или валидността на някои разпоредби на правото на Съюза, както и установената от нея връзка между тези разпоредби и националното законодателство, приложимо в главното производство“.
Малтийското право
Гражданският процесуален кодекс
12
Член 253, буква e) от Kodiċi ta’ Organizzazzjoni u Proċedura Ċivili (Граждански процесуален кодекс) в редакцията му, приложима към спора в главното производство (наричан по-нататък „Гражданският процесуален кодекс“), по същество гласи, че менителница, която е изготвена в съответствие с Kodice i tal-kummerвидимо (Търговски кодекс), в редакцията му, приложима към спора в главното производство (наричан по-нататък „Търговският кодекс“), и чийто падеж е настъпил, става изпълнително основание, когато съответният кредитор отправи съдебно писмо за изпълнение на тази менителница и длъжникът не подаде възражение в срок от 20 дни, считано от получаването на това писмо. Подобно възражение може да се основава на обстоятелството, че подписът върху менителницата не е на този длъжник или на други „сериозни и валидни основания“. Когато компетентният съд уважи посоченото възражение, притежателят на тази менителница трябва да подаде отделен иск в съответствие с Търговския кодекс.
Търговският кодекс
13
Член 198 от Търговския кодекс гласи по същество, че възраженията срещу титуляря на менителница не трябва да забавят плащането на последната, освен ако могат да бъдат разгледани „лесно и бързо“. Когато тези възражения изискват „продължително съдебно дирене“, разглеждането им се извършва в рамките на отделно производство, а в очакване на резултата от това съдебно дирене изпълнението на разпореждането за плащане, което евентуално може да бъде придружено от предоставянето на обезпечение, не може да бъде спряно.
Спорът в главното производство и преюдициалните въпроси
14
През октомври 2019 г. AL сключва с No Deposit Cars Malta Ltd договор за покупко-продажба на изплащане с предмет употребяван автомобил, в който е предвидена цена от 12000 EUR, платима на 60 месечни вноски по 200 EUR за период от пет години. За тази цел AL подписва 60 менителници за сумата от 200 евро всяка.
15
На 1 юни 2021 г. Princess Holdings, дружество, което също принадлежи на акционера, притежаващ всички дялове от No Deposit Cars Malta, на което са предадени тези менителници, представя съдебно писмо пред Qorti tal-Maαistrati (Malta) fil-qasam αivili (Магистратски граждански съд, Малта), с което се иска принудително изпълнение на осем от посочените менителници посредством издаване на заповед за изпълнение.
16
На 28 юни 2021 г. AL подава жалба с цел да се противопостави на изпълнението на тези осем менителници, като изтъква по-специално, че макар да е върнал въпросния автомобил на No Deposit Cars Malta, последното е запазило посочените менителници.
17
При тези обстоятелства Qorti tal-Maαistrati (Malta) fil-qasam αivili (Магистратски граждански съд, Малта) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
Обстоятелството, че в рамките на производство, целящо да придаде изпълнителна сила на менителница […], [националната юрисдикция] не може да разгледа договора, предхождащ издаването на менителницата, противоречи ли на разпоредбите на Директива [93/13], и по-конкретно на член 6, параграф 1 и член 7, параграф 1 от нея?
2)
Обстоятелството, че в рамките на производство, целящо да придаде изпълнителна сила на менителница […], [националната юрисдикция] не може да разгледа договора, предхождащ издаването на менителницата, противоречи ли на разпоредбите на Директива [2008/48], и по-специално на членове 5 и 10 от нея?
3)
Обстоятелството, че в рамките на производство, целящо да придаде изпълнителна сила на менителница […], [националната юрисдикция] не може да анализира задълженията по каузалното правоотношение, които предхождат издаването на менителницата, противоречи ли на Директива [2019/771], и по-специално на правото на потребителя да получи от продавача стоки, които отговарят на изискванията по членове 6—8 от тази директива, и на правото му на правни средства за защита, ако тези изисквания не са спазени?“.
По допустимостта
18
Съгласно член 53, параграф 2 от Процедурния правилник на Съда, когато преюдициално запитване е явно недопустимо, Съдът може във всеки един момент, след изслушване на генералния адвокат и без да провежда докрай производството, да реши да се произнесе с мотивирано определение.
19
Тази разпоредба следва да се приложи по настоящото дело, що се отнася до втория и третия въпрос.
20
С втория и третия си въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали членове 5 и 10 от Директива 2008/48 и членове 6—8 от Директива 2019/771 трябва да се тълкуват в смисъл, че не допускат разпоредба на националното право и нейното тълкуване от националните юрисдикции, предвиждащи производство, което цели да придаде изпълнителна сила на менителници и в рамките на което националният съд не е компетентен да разгледа неравноправния характер на договорните клаузи, довели до издаването на тази менителница, като се оспорва характера ѝ на изпълнително основание.
21
Съгласно постоянната практика на Съда въведеното с член 267 ДФЕС производство е инструмент за сътрудничество между Съда и националните юрисдикции, чрез който Съдът предоставя на националните юрисдикции насоки за тълкуването на правото на Съюза, необходими им за разрешаване на висящия пред тях спор (решение от 26 март 2020 г., Miasto Łowicz et Prokurator Generalny, C‑558/18 и C‑563/18, EU:C:2020:234, т. 44 и цитираната съдебна практика).
22
След като актът за преюдициално запитване е основание за посоченото производство, в този акт националната юрисдикция трябва ясно да посочи фактическата обстановка и правната уредба в основата на спора в главното производство и да даде минимум обяснения за причините да избере разпоредбите от правото на Съюза, които иска да бъдат тълкувани, както и връзката, която прави между тези разпоредби и приложимото към спора, с който е сезирана, национално законодателство (в този смисъл вж. по-специално решение от 4 юни 2020 г., C.F. (Данъчен контрол), C‑430/19, EU:C:2020:429, т. 23 и цитираната съдебна практика.
23
В това отношение е важно да се подчертае също така, че съдържащата се в актовете за преюдициално запитване информация трябва да позволи, от една страна, на Съда да даде полезен отговор на поставените от националната юрисдикция въпроси и от друга страна, на правителствата на държавите членки, както и на другите заинтересовани субекти да упражнят правото си по член 23 от Статута на Съда на Европейския съюз да представят становища. Съдът трябва да следи за спазването на посоченото право предвид обстоятелството, че по силата на тази разпоредба само актовете за преюдициално запитване се съобщават на заинтересованите субекти (вж. в този смисъл решение от 2 септември 2021 г., Irish Ferries, C‑570/19, EU:C:2021:664, т. 134 и цитираната съдебна практика).
24
Тези изисквания към съдържанието на преюдициалното запитване са посочени изрично в член 94 от Процедурния правилник на Съда, с който запитващата юрисдикция би следвало да е запозната в рамките на въведеното от член 267 ДФЕС сътрудничество и с който тя следва добросъвестно да се съобразява (определение от 3 юли 2014 г., Talasca, C‑19/14, EU:C:2014:2049, т. 21, и решение от 9 септември 2021 г., Топлофикация София и др., C‑208/20 и C‑256/20, EU:C:2021:719, т. 20 и цитираната съдебна практика). Освен това те са припомнени в точки 13, 15 и 16 от Препоръките на Съда на Европейския съюз към националните юрисдикции относно отправянето на преюдициални запитвания (OВ C 380, 2019 г., стр. 1).
25
В случая актът за преюдициално запитване явно не отговаря на изискванията по член 94, букви б) и в) от Процедурния правилник, що се отнася до втория и третия въпрос.
26
От една страна, актът за преюдициално запитване не описва достатъчно точно националната правна уредба, приложима към спора, с който е сезирана националната юрисдикция. Всъщност, макар да изглежда, че членове 166 A и 166 B от Гражданския процесуален кодекс са ключови елементи за разбирането на спора в главното производство, запитващата юрисдикция не ги излага в преюдициалното запитване и не обяснява връзката, която съществува между тези членове и Директиви 2008/48 и 2019/771. Следователно запитващата юрисдикция не позволява на Съда да даде полезен отговор на тези въпроси.
27
От друга страна, в акта за преюдициално запитване не се посочва връзката, която съществува между разпоредбите на правото на Съюза, чието тълкуване се иска в рамките на тези въпроси, и националното законодателство, приложимо към спора в главното производство. Всъщност от акта за преюдициално запитване изобщо не личи защо тълкуването на членове 5 и 10 от Директива 2008/48 и на членове 6—8 от Директива 2019/771 е необходимо за решаването на спора в главното производство. Запитващата юрисдикция не обяснява и връзката, която твърди, че е установила между тези разпоредби на правото на Съюза и разглежданите в главното производство национални разпоредби. Следователно Съдът не може да прецени до каква степен е необходим отговор на посочените въпроси, за да може тази юрисдикция да постанови решението си.
28
Накрая, що се отнася до третия въпрос, налага се изводът, че от член 24, параграф 2 от Директива 2019/771 следва, че тази директива се прилага само за договори, сключени след 1 януари 2022 г. Като се има предвид, че договорът, предмет на спора в главното производство, е сключен преди тази дата, посочената директива не е приложима в случая.
29
С оглед на всички изложени по-горе съображения преюдициалното запитване е явно недопустимо на основание на член 53, параграф 2 от Процедурния правилник, що се отнася до втория и третия въпрос.
По първия въпрос
30
По силата на член 99 от Процедурния правилник на Съда, когато по-специално отговорът на поставен преюдициален въпрос се налага недвусмислено от съдебната практика, Съдът може във всеки един момент да реши да се произнесе с мотивирано определение по предложение на съдията докладчик и след изслушване на генералния адвокат.
31
Тази разпоредба следва да се приложи по настоящото дело, що се отнася до първия въпрос.
32
С този въпрос запитващата юрисдикция иска по същество да се установи дали член 6, параграф 1 и член 7, параграф 1 от Директива 93/13 допускат разпоредба от националното право, така както е тълкувана от националните юрисдикции, която предвижда, че в производство, целящо да придаде изпълнителна сила на менителници, сезираният с възражение съд не е компетентен да преценява, служебно или по искане на съответния потребител, евентуалния неравноправен характер на клаузите в договора, сключен от този потребител с продавач или доставчик, които представляват основанието за издаването на менителници, оспорвани в качеството си на изпълнително основание, при положение че такава преценка не е била извършена и съдът по изпълнението не може да спре изпълнението до приключване на производството по същество.
33
Макар Съдът многократно да е дал съобразени с изискванията на член 6, параграф 1 и член 7, параграф 1 от Директива 93/13 насоки за това по какъв начин националният съд трябва да осигури защитата на правата, които потребителите черпят от тази директива, това не променя факта, че правото на Съюза по принцип не хармонизира производствата, по реда на които се преценяват твърденията за неравноправност на договорна клауза, и че следователно тези производства се уреждат от вътрешния правен ред на всяка държава членка, при условие обаче да не са по-неблагоприятни от производствата, които уреждат подобни вътрешни положения (принцип на еквивалентност), и да не правят практически невъзможно или прекомерно трудно упражняването на правата, предоставени от правото на Съюза (принцип на ефективност) (вж. в този смисъл решения от 4 май 2023 г., BRD Groupe Societé Générale и Next Capital Solutions, C‑200/21, EU:C:2023:380, т. 28, и от 26 юни 2019 г., Addiko Bank, C‑407/18, EU:C:2019:537, т. 45 и 46 и цитираната съдебна практика).
34
Освен това Съдът е уточнил, че задължението на държавите членки да осигурят ефективността на правата, които правните субекти черпят от правото на Съюза, включва — що се отнася в частност до правата, произтичащи от Директива 93/13 — изискване за ефективна съдебна закрила, потвърдено в член 7, параграф 1 от тази директива и също така закрепено в член 47 от Хартата на основните права на Европейския съюз, което по-специално важи за определянето на процесуалните правила, приложими към процесуалните правила, приложими към исковете, основани на подобни права (вж. в този смисъл решения от 4 май 2023 г., BRD Groupe Societé Générale и Next Capital Solutions, C‑200/21, EU:C:2023:380, т. 29, и от 10 юни 2021 г., BNP Paribas Personal Finance, C‑776/19—C‑782/19, EU:C:2021:470, т. 29 и цитираната съдебна практика).
35
В това отношение следва да се припомни, че ефективната защита на произтичащите от Директива 93/13 права може да бъде гарантирана само при условие че системата на националното процесуално право предвижда в рамките на производството по издаване на заповед за изпълнение или на това по изпълнение на такава заповед съдът да осъществи служебно контрол относно евентуално неравноправния характер на клаузите, съдържащи се в разглеждания договор (решение от 20 септември 2018 г., EOS KSI Slovensko, C‑448/17, EU:C:2018:745, т. 45).
36
Следователно, когато на етапа на изпълнението на заповедта за изпълнение не се предвижда осъществяването на служебен контрол от съда за евентуални неравноправни клаузи в разглеждания договор, трябва да се счете, че дадена национална правна уредба засяга ефективността на защитата, търсена с Директива 93/13, когато не предвижда такъв контрол на етапа на издаването на тази заповед или когато предвижда такъв контрол само на етапа на възражението срещу издадената заповед, ако съществува немалък риск потребителят да не подаде изискваното възражение било поради твърде краткия срок, предвиден за тази цел, било предвид размера на разходите, които евентуалното исково производство би създало в сравнение с размера на оспорваното задължение, било защото националното законодателство не предвижда задължение за съобщаване на потребителя на цялата необходима информация, която да му позволи да определи обхвата на правата си (решение от 20 септември 2018 г., EOS KSI Slovensko, C‑448/17, EU:C:2018:745, т. 46).
37
Що се отнася до записите на заповед, Съдът постановява, че член 7, параграф 1 от Директива 93/13 трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска национална правна уредба, позволяваща издаването на заповед за изпълнение по редовен запис на заповед, с който е обезпечено вземане, възникнало по договор за потребителски кредит, когато сезираният със заявление за издаване на заповед за изпълнение съд не е компетентен да провери неравноправния характер на клаузите по този договор, тъй като правилата за упражняване на правото на възражение срещу такава заповед не позволяват да се гарантира зачитането на правата, които съответният потребител черпи от тази директива (решение от 13 септември 2018 г., Profi Credit Polska, C‑176/17, EU:C:2018:711, т. 71).
38
Неотдавна Съдът постанови, че Директива 93/13 трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска националноправна норма, по силата на която потребител, сключил договор за заем с кредитна институция и срещу когото продавачът или доставчикът е започнал производство по принудително изпълнение, няма право, след изтичането на петнадесетдневен срок, считано от уведомлението за първите действия по това производство, да се позове на наличието на неравноправни клаузи, за да се противопостави на посоченото производство, при това дори ако съгласно националното право този потребител разполага с иск за установяване на наличието на неравноправни клаузи, чието предявяване не е обвързано с никакъв срок, но решението по който няма отражение върху изхода от производството по принудително изпълнение, който може да стане задължителен за потребителя преди произнасянето по иска за установяване на наличието на неравноправни клаузи (решение от 4 май 2023 г., BRD Groupe Societé Générale и Next Capital Solutions, C‑200/21, EU:C:2023:380, т. 31).
39
Съдът също е постановил, че тази директива трябва да се тълкува в смисъл, че трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска национална правна уредба, която в производство по принудително изпълнение върху ипотекиран имот не позволява на съда по изпълнението нито да прецени било служебно, или по искане на потребителя неравноправния характер на клауза в договора, от който произтича предявеното вземане, и въз основа на която клауза е издаден изпълнителният титул, нито да постанови привременни мерки, и по-специално спиране на изпълнението, когато постановяването на тези мерки е необходимо, за да се гарантира пълната ефективност на окончателното решение на съда в съответното исково производство, компетентен да провери неравноправния характер на тази клауза (решение от 17 май 2022 г., Impuls Leasing România, C‑725/19, EU:C:2022:396, т. 51 и цитираната съдебна практика).
40
В настоящия случай е вярно, че съответният длъжник има право да повдигне възражения срещу поемателя по менителница, но по силата на Гражданския процесуален кодекс длъжникът може да направи това единствено въз основа на факта, че подписът върху менителницата не е неговият или въз основа на други „сериозни и валидни основания“ в съответствие със съответната национална правна уредба. В останалите случаи този длъжник трябва да оспори по същество посочената менителница в рамките на отделно производство по Търговския кодекс. Доколкото обаче подобно оспорване не може да доведе до спиране на изпълнението по тази менителница, длъжникът по принцип не може да я оспори, преди национална юрисдикция да е допуснала изпълнението по нея. Разглежданата в главното производство национална правна уредба обаче не изглежда да предвижда в тази конкретна хипотеза възможността съдът по изпълнението да постанови привременна мярка като спиране на изпълнителното производство до приключване на производството по същество.
41
От акта за преюдициално запитване е видно, че Гражданският процесуален кодекс не позволява на сезирания с възражение съд по изпълнението да провери служебно или по искане на съответния потребител неравноправния характер на договорните клаузи, въз основа на които е издадено съответното изпълнително основание, тъй като подобен контрол може да бъде упражнен от съда, който разглежда делото по същество, в рамките на разглеждането на иск или жалба по общия ред, като от своя страна съдът, който разглежда делото по същество, не разполага с правомощието да разпореди спиране на изпълнителното производство.
42
В това отношение Съдът е постановил, че фактът, че съгласно националното право контролът на неравноправния характер на клаузите в договор за ипотечен кредит, сключен между продавач или доставчик и потребител, може да се осъществи не от съда, сезиран с молбата за принудителното изпълнение на този договор, а само впоследствие и при необходимост от съда, който разглежда делото по същество и който потребителят е сезирал с иск за установяване на недействителността на тези неравноправни клаузи, е явно недостатъчно, за да се осигури пълната ефективност на изискваната от Директива 93/13 защита на потребителите.(решение от 26 юни 2019 г., Addiko Bank, C‑407/18, EU:C:2019:537, т. 61).
43
Всъщност Съдът приема, че ако производството по принудително изпълнение приключи преди произнасянето на решението на съда, разглеждащ делото по същество, с което се обявява неравноправността на договорната клауза, стояща в основата на това принудително изпълнение, и като последица от това нищожността на това производство, това решение би позволило на посочения потребител да си осигури само последваща защита с обезщетителен характер, която би се оказала непълна и недостатъчна и не би представлявала нито подходящо, нито ефективно средство за преустановяване на използването на тази договорна клауза, противно на предвиденото в член 7, параграф 1 от Директива 93/13 (определение от 6 ноември 2019 г., BNP Paribas Personal Finance SA Paris Sucursala București и Secapital, C‑75/19, EU:C:2019:950, т. 32 и цитираната съдебна практика).
44
С оглед на всички изложени по-горе съображения на първия въпрос следва да се отговори, че член 6, параграф 1 и член 7, параграф 1 от Директива 93/13 трябва да се тълкуват в смисъл, че не допускат национална разпоредба, така както е тълкувана от националните юрисдикции, която предвижда, че в рамките на производство, целящо да придаде изпълнителна сила на менителници, сезираният с възражение съд не е компетентен да прецени, служебно или по искане на съответния потребител, евентуално неравноправния характер на клаузите на договора, сключен от този потребител с продавач или доставчик и съставляващ основанието за издаване на менителниците, чието качество на изпълнително основание се оспорва.
По съдебните разноски
45
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.
По изложените съображения Съдът (девети състав) реши:
1)
Преюдициалното запитване, отправено от Qorti tal-Maġistrati (Malta) fil-qasam ċivili (Магистратски граждански съд, Малта) на 14 декември 2022 г. е явно недопустимо, що се отнася до втория и третия въпрос.
2)
Член 6, параграф 1 и член 7, параграф 1 от Директива 93/13/ЕИО на Съвета от 5 април 1993 година относно неравноправните клаузи в потребителските договори
трябва да се тълкуват в смисъл, че
не допускат национална разпоредба, така както е тълкувана от националните юрисдикции, която предвижда, че в рамките на производство, целящо да придаде изпълнителна сила на менителници, сезираният с възражение съд не е компетентен да прецени, служебно или по искане на съответния потребител, евентуално неравноправния характер на клаузите на договора, сключен от този потребител с продавач или доставчик и съставляващ основанието за издаване на менителниците, чието качество на изпълнително основание се оспорва.
Подписи
(
*1
)	Език на производството: малтийски.