ОПРЕДЕЛЕНИЕ НА СЪДА (шести състав)
18 декември 2025 година(*)
„ Преюдициално запитване — Член 53, параграф 2 и член 94 от Процедурния правилник на Съда — Изискване за излагане на причините, налагащи отговор от Съда, и на връзката между разпоредбите на правото на Съюза, чието тълкуване се иска, и приложимото национално законодателство — Липса на достатъчно точни сведения — Явна недопустимост “
По дело C‑502/25
с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 267 ДФЕС от Софийски районен съд (България) с акт от 18 юли 2025 г., постъпил в Съда на 18 юли 2025 г., в рамките на производство по дело
„ЙЕТТЕЛ БЪЛГАРИЯ“ ЕАД
срещу
FB,
СЪДЪТ (шести състав),
състоящ се от: I. Ziemele, председател на състава, F. Biltgen (докладчик), председател на първи състав, изпълняващ функциите на съдия от шести състав, и M. Bošnjak, съдия,
генерален адвокат: M. Campos Sánchez‑Bordona,
секретар: A. Calot Escobar,
предвид решението, взето след изслушване на генералния адвокат, да се произнесе с мотивирано определение в съответствие с член 53, параграф 2 от Процедурния правилник на Съда,
постанови настоящото
Определение
1        Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 101 и член 267, първа алинея ДФЕС във връзка с член 6, параграф 3 ДЕС, член 19, параграф 1, втора алинея ДЕС и член 100 от Процедурния правилник на Съда.
2        Запитването е отправено в рамките на спор между „ЙЕТТЕЛ БЪЛГАРИЯ“ ЕАД (наричано по-нататък „ЙЕТТЕЛ“), дружество по българското право, и FB относно установяване на вземане на това дружество към FB за дължими от последния суми по договор за мобилни телефонни услуги.
Правна уредба
Правото на Съюза
3        Член 94 от Процедурния правилник на Съда гласи:
„Освен отправените до Съда преюдициални въпроси преюдициалното запитване:
a)      съдържа кратко изложение на предмета на спора и на релевантните факти, така както са установени от запитващата юрисдикция, или поне изложение на фактите, на които се основават въпросите;
б)      възпроизвежда съдържанието на приложимите в случая национални разпоредби и ако е необходимо — релевантната национална съдебна практика;
в)      излага причините, поради които запитващата юрисдикция има въпроси относно тълкуването или валидността на някои разпоредби на правото на Съюза, както и установената от нея връзка между тези разпоредби и националното законодателство, приложимо в главното производство“.
Българското право
4        Член 3 от Гражданския процесуален кодекс (ДВ, бр. 59 от 20 юли 2007 г.), в редакцията му, приложима към спора в главното производство, е озаглавен „Добросъвестност“ и предвижда:
„Участващите в съдебните производства лица и техните представители под страх от отговорност за вреди са длъжни да упражняват предоставените им процесуални права добросъвестно и съобразно добрите нрави. Те са длъжни да изнасят пред съда само истината“.
5        Член 233 от Гражданския процесуален кодекс, в редакцията му, приложима към спора в главното производство, е озаглавен „Отказ от иска“ и гласи:
„Ищецът може да се откаже изцяло или отчасти от спорното право във всяко положение на делото. В този случай той не може да предяви отново същия иск. Когато отказът е направен пред въззивната или касационната инстанция, обжалваното решение се обезсилва“.
6        Член 255 от същия кодекс, в редакцията му, приложима към спора в главното производство, е озаглавен „Молба за определяне на срок при бавност“ и гласи:
„(1)      Когато съдът не извърши своевременно определено процесуално действие, страната може във всяко положение на делото да подаде молба за определяне на подходящ срок за извършването му.
(2)      Молбата се подава чрез същия съд до горестоящия съд. Съдът, който разглежда делото, изпраща незабавно молбата заедно със своето становище до горестоящия съд“.
Спорът в главното производство и преюдициалните въпроси
7        „ЙЕТТЕЛ“ — доставчик на мобилни телефонни услуги в България, е подало заявление за издаване на заповед за изпълнение на парично задължение, за да събере дължими суми по договора си с FB.
8        Това заявление е отхвърлено и „ЙЕТТЕЛ“ е поискало от Софийски районен съд (България), който е запитващата юрисдикция, да установи вземането му от FB. В хода на това дело запитващата юрисдикция отправя първо преюдициално запитване, регистрирано в секретариата на Съда под номер C‑806/24. Предмет на това дело е искане за тълкуване на няколко разпоредби от Регламент (ЕС) 2024/1689 на Европейския парламент и на Съвета от 13 юни 2024 година за установяване на хармонизирани правила относно изкуствения интелект и за изменение на регламенти (ЕО) № 300/2008, (ЕС) № 167/2013, (ЕС) № 168/2013, (ЕС) 2018/858, (ЕС) 2018/1139 и (ЕС) 2019/2144 и директиви 2014/90/ЕС (ЕС) 2016/797 и (ЕС) 2020/1828 (Акт за изкуствения интелект) (ОВ L, 2024/1689), Директива 93/13/ЕИО на Съвета от 5 април 1993 година относно неравноправните клаузи в потребителските договори (ОВ L 95, 1993 г., стр. 29) и Директива 2011/83/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 25 октомври 2011 година относно правата на потребителите, за изменение на Директива 93/13/ЕИО на Съвета и Директива 1999/44/ЕО на Европейския парламент и на Съвета и за отмяна на Директива 85/577/ЕИО на Съвета и Директива 97/7/ЕО на Европейския парламент и на Съвета (ОВ L 304, 2011 г., стр. 64).
9        След като е уведомено за преюдициалното запитване по дело C‑806/24, „ЙЕТТЕЛ“ подава молба до запитващата юрисдикция, с която прави отказ от иска си за установяване на съществуването на вземането. Молбата му е изпратена и до Съда.
10      Запитващата юрисдикция не се произнася по молбата за отказ от иска в определения срок и на 12 март 2025 г. „ЙЕТТЕЛ“ подава молба за бавност до въззивния съд — Софийски градски съд (България), който я изпраща на запитващата юрисдикция за администриране и извършване на съответните действия.
11      На 22 април 2025 г. Съдът отправя запитване до запитващата юрисдикция дали поддържа преюдициалното си запитване предвид молбата на „ЙЕТТЕЛ“ за отказ от иска за установяване на съществуване на вземане. На 28 април 2025 г. запитващата юрисдикция отговаря, че не оттегля запитването. С решение от 5 май 2025 г. председателят на Съда разпорежда спиране на производството по дело C‑806/24.
12      По настоящото дело C‑502/25 запитващата юрисдикция подчертава, че отправя преюдициално запитване в допълнение към преюдициалното си запитване по дело C‑806/24.
13      Всъщност ищецът в главното производство се е отказал от иска си и е поискал незабавно прекратяване на главното производство по дело C‑806/24, тъй като вече нямал интерес да води дело, което е станало прекалено скъпо поради допълнителните разходи, които трябвало да бъдат направени по-специално за принудителното събиране на вземането. Освен това „ЙЕТТЕЛ“ признало, че вземанията му били погасени по давност, тъй като се търсели неплатени суми от 2020 г. и 2021 г.
14      Според запитващата юрисдикция отказът от иска би могъл да представлява злоупотреба с право, тъй като „ЙЕТТЕЛ“ искало да прекрати главното производство, за да се избегне даването на отговор на преюдициалните въпроси по дело C‑806/24, поставени с цел да се установи дали прилагани от него практики при фактурирането на мобилни телефонни услуги противоречат на правото на Съюза.
15      Запитващата юрисдикция иска да се установи дали това поведение не противоречи на обществения интерес, залегнал в установената с член 267 ДФЕС система на съдебно сътрудничество, и при какви условия интересите на страна в главното производство следва евентуално да бъдат предпочетени пред обществения интерес.
16      Запитващата юрисдикция уточнява също и че отговорът на Съда на преюдициалните въпроси по дело C‑806/24 ще е приложим и за значителния брой заведени пред нея други дела, по които „ЙЕТТЕЛ“ е страна.
17      При тези обстоятелства Софийски районен съд решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)      Следва ли чл. 267, [първа алинея] [ДФЕС] във връзка с изискването за ефективност на съдебното прилагане на правото на Съюза съгласно чл. 19, пар. 1, [втора алинея] [ДЕС] да се тълкуват в смисъл, че не допускат национална правна уредба, която дава право на страна да оттегли искането за образуване на съдебното дело, по което национален съд е отправил преюдициален въпрос до [Съда], като това препятства последния да даде еднообразно тълкуване на правото на Съюза?
2)      При отрицателен отговор на първия въпрос — следва ли посочените в първия въпрос разпоредби във връзка с принципа за забрана за злоупотреба с право като общ принцип на правото по чл. 6, пар. 3 [ДЕС], да се тълкуват в смисъл, че при преценка на националния съд дали отказ на искане за образуване на дело, по което е отправен преюдициален въпрос до [Съда], следва да не уважи същото поради злоупотреба с право съгласно националния си процесуален закон, националният съд следва да вземе предвид интереса от осигуряване на еднообразно тълкуване на правото на Съюза и по какви критерии следва да балансира този обществен интерес с интереса на страната (вкл. предвид възможността същата отново да упражни претенцията си пред съдебен състав, който ще бъде избран повторно на случаен принцип)?
3)      Следва ли чл. 101 [ДФЕС] във връзка с изискването за ефективност на съдебното прилагане на правото на Съюза съгласно чл. 19, пар. 1, [втора алинея] [ДЕС] да се тълкува[…] в смисъл, че допуска национален съд да прекрати производството си, ако е направен отказ от иска, след като националният съд е отправил преюдициално запитване по въпроси, [които] са от съществено значение за еднообразното тълкуване на правото на Съюза[,] и съдът в запитването е установил практика, която нарушава еднаквата защита на потребителите на територията на Съюза, който отказ страната е направила само и единствено, за да се избегнат отговори на поставените въпроси за установяване на незаконосъобразни действия от страната, която е направила отказ от иска?
4)      Чл. 100 от [Процедурния правилник във] връзка с принципа за забрана за злоупотреба с право като общ принцип на правото по чл. 6, пар. 3 [ДЕС], следва ли да се тълкува в смисъл, че допуска [Съдът] да прекрати производството, ако в националното производство ищецът е направил отказ [от] иска само на основание, че не желае Съдът [да] отговори на въпросите по чл. 267 ДФЕС, които [са] от съществено значение за еднообразното тълкуване [на правото] на Съюза, защитават правата на потребителите при тяхното свободно движение[, така че] да се избегнат отговори, които биха установили по безсъмнен начин незаконосъобразни действия на страната, която е направила отказа от иска?
5)      Принципът за публичност и чл. 19, пар. 1 ДЕС [във] връзка с принципа за забрана за злоупотреба с право като общ принцип на правото по чл. 6, пар. 3 [ДЕС] следва [ли] да се тълкува в смисъл, че допуска национална правна норма да вменява задължение на съда да прекратява дело, когато страната прави отказ от иска, само защото […] не иска да [бъде отговорено на] въпроси[,] зададени от националния съд по реда на чл. 267 ДФЕС, които въпроси са от международно и обществено [значение] и биха уличили страна в незаконосъобразни действия, които […] се пренасят в другите държави членки[?]
6)      Чл. 19, пар. 1 ДЕС следва ли да се тълкува в смисъл, че задължава съдията да дава обяснения само защото съдът не се е произнесъл по искането на страната за незабавно прекратяване на делото, което прекратяване е поискано от страната само за да се спре публичността на съдебните актове, в които съдът е установил нарушения на [тази] страна, които биха могли да противоречат на [правото на Съюза] и биха [били последвани от] финансови санкции от регулаторни органи като Комисия за защита на потребителите, Комисия за защита от конкуренцията, Комисия за регулиране на съобщения, ако бъде постановен акт по чл. 267 ДФЕС[?]
7)      Чл. 19, пар. 1 ДЕС следва ли да се тълкува в смисъл, че допуска национален съд да заплати възнаграждение на особен представител за извършените от него действия пред националната юрисдикция и [Съда], ако страната се откаже от иска и делото бъде прекратено по нейно желание, с цел да не се дават отговори на въпроси по чл. 267 ДФЕС, които биха установили по категоричен и безсъмнен начин нарушение на [правото на Съюза] от страната, която има [господстващо] положение на телекомуникационн[ия] пазар[?]“.
По допустимостта на преюдициалното запитване
18      Съгласно член 53, параграф 2 от Процедурния правилник, когато преюдициално запитване е явно недопустимо, Съдът може във всеки един момент, след изслушване на генералния адвокат и без да провежда докрай производството, да реши да се произнесе с мотивирано определение.
19      Тази разпоредба следва да се приложи по настоящото дело.
20      Съгласно постоянната практика на Съда въведеното с член 267 ДФЕС производство е инструмент за сътрудничество между Съда и националните юрисдикции, чрез който Съдът предоставя на националните юрисдикции насоки за тълкуването на правото на Съюза, които са им необходими за решаването на висящия пред тях спор (решение от 26 март 2020 г., Miasto Łowicz и Prokurator Generalny, C‑558/18 и C‑563/18, EU:C:2020:234, т. 44 и цитираната съдебна практика).
21      След като актът за преюдициално запитване е основание за това производство, в самия акт националната юрисдикция трябва ясно да посочи фактическата обстановка и правната уредба в основата на спора в главното производство и да даде необходимите обяснения за причините да избере разпоредбите от правото на Съюза, които иска да бъдат тълкувани, както и за връзката, която прави между тези разпоредби и приложимото към спора, с който е сезирана, национално законодателство (вж. в този смисъл по-специално решение от 4 юни 2020 г., C. F. (Данъчна ревизия), C‑430/19, EU:C:2020:429, т. 23 и цитираната съдебна практика).
22      В това отношение е важно също да се подчертае, че съдържащата се в актовете за преюдициално запитване информация трябва да позволи, от една страна, на Съда да даде полезен отговор на поставените от националната юрисдикция въпроси, а от друга, на правителствата на държавите членки и на другите заинтересовани да представят становища съгласно член 23 от Статута на Съда на Европейския съюз. Съдът трябва да следи тази възможност да се зачита предвид факта, че по силата на посочената разпоредба на заинтересованите се съобщават само актовете за преюдициално запитване (вж. в този смисъл решение от 2 септември 2021 г., Irish Ferries, C‑570/19, EU:C:2021:664, т. 134 и цитираната съдебна практика).
23      Тези кумулативни изисквания към съдържанието на преюдициалното запитване са посочени изрично в член 94 от Процедурния правилник на Съда, с който запитващата юрисдикция би следвало да е запозната в рамките на въведеното от член 267 ДФЕС сътрудничество и с който тя следва неотклонно да се съобразява (определение от 3 юли 2014 г., Talasca, C‑19/14, EU:C:2014:2049, т. 21, и решение от 9 септември 2021 г., Топлофикация София и др., C‑208/20 и C‑256/20, EU:C:2021:719, т. 20 и цитираната съдебна практика). Тези изисквания са припомнени и в точки 13, 15 и 16 от Препоръките на Съда на Европейския съюз към националните юрисдикции относно отправянето на преюдициални запитвания (ОВ C, C/2024/6008).
24      Разглежданото преюдициално запитване очевидно не отговаря на изискванията на член 94, буква в) от Процедурния правилник, тъй като не позволява да се определят причините, поради които запитващата юрисдикция има въпроси относно тълкуването на цитираните в преюдициалните въпроси разпоредби, нито посочва връзката между тези разпоредби и приложимото към главното производство национално законодателство.
25      С първия въпрос запитващата юрисдикция иска по същество да се установи дали член 267 ДФЕС допуска национална правна уредба, която дава право на страна да се откаже от иска си по дело, по което е отправено преюдициално запитване, и да възпрепятства така Съда да даде еднообразно тълкуване на правото на Съюза в преюдициалното производство, което този член урежда.
26      Следва обаче да се констатира, че в представената на Съда преписка по делото не са изложени каквито и да било доводи, въз основа на които би могло да се заключи, че правото на ищеца в главното производство да се откаже от иска си представлява злоупотреба с право и би могло да засегне уредения в член 267 ДФЕС механизъм на преюдициално запитване.
27      По отношение на позоваването на член 267 ДФЕС следва да се припомни, че този член е призван да установи диалог между Съда и юрисдикциите на държавите членки с цел да се осигури еднообразното тълкуване на правото на Съюза (вж. в този смисъл решение от 6 юни 2024 г., AVVA и др. (Съдебен процес чрез видеоконференция без европейска заповед за разследване), C‑255/23 и C‑285/23, EU:C:2024:462, т. 35).
28      От преюдициалното запитване не става ясно защо запитващата юрисдикция счита, че член 267 ДФЕС би могъл да не допуска ищецът в главното производство, започнал производство по установяване на съществуването на вземане, да реши да се откаже от иска си и да доведе така до прекратяване на производството.
29      По отношение на член 19, параграф 1, втора алинея ДЕС, който също е споменат в първия преюдициален въпрос, следва да се отбележи, че запитващата юрисдикция не предоставя каквито и да било уточнения за това доколко такъв отказ от иск би поставил под въпрос изискването за ефективна съдебна защита на правата, които правото на Съюза предоставя на правните субекти.
30      Що се отнася до втория въпрос, запитващата юрисдикция не посочва връзката между правото на Съюза и преценката за наличие на злоупотреба с право с оглед на националното процесуално право.
31      Всъщност, от една страна, що се отнася до споменатия в този въпрос принцип на правото на Съюза за забрана на злоупотреба с право, запитващата юрисдикция не посочва норма от това право, на която ищецът в главното производство недобросъвестно или неправомерно да е основал отказа от иска си в главното производство, като правото на такъв отказ е уредено изцяло от приложимите национални процесуални разпоредби.
32      От друга страна, запитващата юрисдикция не уточнява при какви условия отказ от иск за установяване на съществуването на вземане, направен по силата на националното процесуално право, би могъл да представлява такава злоупотреба с оглед на правото на Съюза.
33      Във всеки случай въпросът кои критерии трябва да се вземат предвид при претеглянето на интересите, за да се прецени наличието на злоупотреба с национално процесуално право, е тясно свързан с тълкуването на последното. Съгласно постоянната съдебна практика обаче тълкуването на националното право не е от компетентността на Съда, тъй като това е задача единствено на запитващата юрисдикция (вж. в този смисъл решение от 26 октомври 2023 г., EDP —Energias de Portugal и др., C‑331/21, EU:C:2023:812, т. 40 и цитираната съдебна практика).
34      Що се отнася до третия въпрос, изложените причини, поради които се иска тълкуване на член 101 ДФЕС, не позволяват да се установи връзка между разпоредбите на Договора за функционирането на ЕС в областта на конкуренцията и евентуалното произнасяне по молба за отказ от иск, което националният съд твърди, че може да извърши.
35      Що се отнася до четвъртия въпрос, с който по същество се иска да се установи дали на основание член 100 от Процедурния си правилник Съдът може да прекрати производството, когато ищецът в главното производство се е отказал от иска си в главното производство, следва да се отбележи, че в параграф 1 от посочената разпоредба се предвижда, че когато Съдът е сезиран с преюдициално запитване, производството пред него продължава, докато юрисдикцията, която го е сезирала със запитването, не оттегли последното. От разглежданото преюдициално запитване не става ясно по какъв начин отговорът на четвъртия въпрос, отнасящ се до хипотетично прекратяване на производството пред Съда, би могъл да е от полза за отговора на въпроса дали запитващата юрисдикция е длъжна да прекрати главното производство, след като ищецът се е отказал от иска си.
36      Що се отнася до петия въпрос, запитващата юрисдикция не уточнява как правото на правните субекти делото им да бъде гледано публично и правилата за прозрачност сами по себе си биха могли да обосноват отказ за прекратяване на производството, за да се получи евентуално решение на Съда по преюдициално запитване. Впрочем от акта за преюдициално запитване не става ясно дали ако запитващата юрисдикция установи, че е налице злоупотреба с право, и отхвърли молбата за отказ от иска, производството за установяване на съществуването на вземане би продължило и поради това все още би бил необходим отговор на преюдициалните въпроси по същество.
37      Що се отнася до шестия въпрос, от акта за преюдициално запитване се установява, че запитващата юрисдикция е разгледала молбата за отказ от иска, след като ѝ е било разпоредено от Софийски градски съд. Запитващата юрисдикция не пояснява обаче дали след като в съответствие с националното право е изпратила становището си относно липсата на незабавно разглеждане на тази молба във висшестоящия съд, трябва отново да дава обяснения. Във всеки случай запитващата юрисдикция не уточнява до каква степен член 19, параграф 1 ДЕС би бил засегнат от такова задължение за даване на обяснения при липса на незабавно разглеждане на молбата за отказ от иска.
38      Що се отнася до седмия въпрос, запитващата юрисдикция не установява връзка между член 19 ДЕС, чието тълкуване иска, и въпроса за възнаграждението на особения представител на FB в главното производство. Напълно ирелевантно в това отношение е позоваването от запитващата юрисдикция на членове 138 и 141 от Процедурния правилник на Съда, тъй като посочените разпоредби се съдържат в дял IV от този правилник, който се отнася до преките производства, а не до преюдициалните запитвания. Всъщност правните норми, уреждащи решението на Съда относно съдебните разноски в преките производства, са без значение за съдебните разноски в националните производства. Впрочем, що се отнася до преюдициалното производство, запитващата юрисдикция следва да се произнесе по съдебните разноски в това производство в съответствие с член 102 от Процедурния правилник на Съда.
39      При тези обстоятелства следва да се констатира, че запитващата юрисдикция не обяснява с достатъчна степен на яснота и точност връзката между разпоредбите на правото на Съюза, на които се позовава в преюдициалните си въпроси, и националното законодателство, приложимо към главното производство, така че Съдът не може да прецени доколко е необходим отговор на поставените въпроси, за да може тази юрисдикция да постанови решението си.
40      Освен това посоченото от запитващата юрисдикция обстоятелство, че отговорът на Съда на поставените по дело С‑806/24 въпроси би могъл да бъде релевантен в други бъдещи производства от същия вид като разглежданото по това дело, е без значение за преценката на допустимостта на настоящото преюдициално запитване. Всъщност наличието на други национални дела, по които отговорът на Съда на тези въпроси би могъл да се окаже полезен, не може да обоснове даването на отговор от страна на Съда на допълнителни въпроси по настоящото дело, поставени в рамките на същото главно производство (определение от 4 септември 2025 г., Клеймкомпас II, C‑19/25, EU:C:2025:681, т. 32).
41      С оглед на изложеното и на основание член 53, параграф 2 от Процедурния правилник на Съда трябва да се заключи, че настоящото преюдициално запитване е явно недопустимо.
42      Следва обаче да се припомни, че запитващата юрисдикция запазва възможността да отправи ново преюдициално запитване, като предостави на Съда всички данни, които да му позволят да се произнесе (вж. в този смисъл решение от 11 септември 2019 г., Călin, C‑676/17, EU:C:2019:700, т. 41 и цитираната съдебна практика).
По съдебните разноски
43      С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски.
По изложените съображения Съдът (шести състав) определи:
Преюдициалното запитване, отправено от Софийски районен съд (България) с акт от 18 юли 2025 г., е явно недопустимо.
Подписи
*      Език на производството: български.