РЕШЕНИЕ НА СЪДА (първи състав)
14 декември 2023 година(*)
„Преюдициално запитване — Защита на безопасността и здравето на работниците — Организация на работното време — Член 31, параграф 2 от Хартата на основните права на Европейския съюз — Директива 2003/88/ЕО — Член 7 — Право на платен годишен отпуск — Вирус SARS-Cov-2 — Мярка за карантина — Невъзможност да се отложи платеният годишен отпуск, предоставен за период, съвпадащ с период на карантина“
По дело C‑206/22
с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 267 ДФЕС от Arbeitsgericht Ludwigshafen am Rhein (Трудов съд Лудвигсхафен, Германия) с акт от 14 февруари 2022 г., постъпил в Съда на 17 март 2022 г., в рамките на производство по дело
TF
срещу
Sparkasse Südpfalz,
СЪДЪТ (първи състав),
състоящ се от: Aл. Арабаджиев, председател на състава, T. von Danwitz, P. G. Xuereb, A. Kumin и I. Ziemele (докладчик), съдии,
генерален адвокат: P. Pikamäe,
секретар: A. Calot Escobar,
предвид изложеното в писмената фаза на производството,
като има предвид становищата, представени:
–        за Sparkasse Südpfalz, от K. Kapischke, M. Sprenger и K. Waterfeld,
–        за финландското правителство, от M. Pere, в качеството на представител,
–        за Европейската комисия, от B.‑R. Killmann и D. Recchia, в качеството на представители,
след като изслуша заключението на генералния адвокат, представено в съдебното заседание от 4 май 2023 г.,
постанови настоящото
Решение
1        Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 7, параграф 1 от Директива 2003/88/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 4 ноември 2003 година относно някои аспекти на организацията на работното време (OB L 299, 2003 г., стр. 9; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 7, стр. 3) и на член 31, параграф 2 от Хартата на основните права на Европейския съюз (наричана по-нататък „Хартата“).
2        Запитването е отправено в рамките на спор между TF и неговия работодател Sparkasse Südpfalz относно отлагането на дни платен годишен отпуск, предоставени на TF за период, който съвпада с поставянето му под карантина вследствие на контакт с лице, заразено с вируса SARS-Cov-2.
Правна уредба
Правото на Съюза
3        Съгласно съображения 4 и 5 от Директива 2003/88:
„(4)      Подобряването на безопасността, хигиената и здравето на работниците при работа е цел, която не следва да бъде подчинена само на икономически съображения.
(5)      Всички работници трябва да ползват почивка с достатъчна продължителност. […]“.
4        Член 7 от Директивата е озаглавен „Годишен отпуск“ и предвижда в параграф 1:
„Държавите членки предприемат необходимите мерки, за да гарантират, че всеки работник има право на платен годишен отпуск от най-малко четири седмици в съответствие с условията за придобиване на право и предоставяне на такъв отпуск, предвидени от националното законодателство и/или практика“.
Германското право
5        Член 7, параграф 3 от Bundesurlaubsgesetz (Федерален закон за отпуските) от 8 януари 1963 г. (BGBl. 1963, стр. 2), в приложимата към фактите по главното производство редакция (наричан по-нататък „BUrlG“), гласи:
„Отпускът трябва да се предостави и използва през текущата календарна година. Отлагане на отпуска за следващата календарна година е разрешено единствено ако е обосновано от наложителни причини, свързани с предприятието, или причини, свързани с личността на работника. При отлагане отпускът трябва да се предостави и използва през първите три месеца на следващата календарна година. […]“.
6        Член 28, параграф 1 от Gesetz zur Verhütung und Bekämpfung von Infektionskrankheiten beim Menschen (Infektionsschutzgesetz) (Закон за превенция на инфекциозните болести при хората и за борба с тях) (наричан по-нататък „IfSG“) предвижда:
„Ако бъдат открити болни лица, лица, които е възможно да са болни, лица, които е възможно да са заразени или вирусоносители […], компетентният орган взема необходимите превантивни мерки, […] доколкото и докато е необходимо, за да се предотврати разпространението на заразните болести; компетентният орган по-специално може да забрани на лица да напускат мястото, където се намират, или да им разреши да го напускат само при определени условия, или пък да им забрани да влизат в определени места или на обществени места, или да им разреши да влизат там само при определени условия. […]“.
Спорът в главното производство и преюдициалният въпрос
7        На TF, служител на Sparkasse Südpfalz от 2003 г., е предоставен платен годишен отпуск за времето от 3 до 11 декември 2020 г.
8        На 2 декември 2020 г. на основание член 28 от IfSG Kreisverwaltung Germersheim (районна администрация Гермерсхайм, Германия) разпорежда TF да бъде поставен под карантина за времето от 2 до 11 декември 2020 г., тъй като на работното си място е бил в контакт с лице, заразено с вируса SARS-Cov-2.
9        На 4 март 2021 г. TF иска отлагане на дните платен годишен отпуск, който му е предоставен за периода, съвпадащ с наложената му карантина.
10      Тъй като Sparkasse Südpfalz отказва отлагането, TF сезира запитващата юрисдикция Arbeitsgericht Ludwigshafen am Rhein (Трудов съд Лудвигсхафен, Германия) с иск платеният годишен отпуск да не се приспада от наложения от публичните органи период на карантина.
11      Посочената юрисдикция подчертава, че съгласно практиката на Bundesarbeitsgericht (Федерален трудов съд, Германия) единствената цел на правото на платен годишен отпуск е работникът да бъде освободен от задължението си за полагане на труд, като същевременно му се гарантира изплащането на обезщетението за отпуск. Работодателят обаче не бил отговорен за условията, при които се ползва отпускът.
12      Според запитващата юрисдикция разпоредбите на BUrlG задължават работодателя да отложи предоставените дни отпуск само когато работникът може да удостовери неработоспособност, настъпила през периода на отпуска. Германските съдилища обаче приели, че поставянето под карантина само по себе си не било равносилно на неработоспособност.
13      Запитващата юрисдикция обаче изпитва съмнения относно съвместимостта на тази съдебна практика с член 7, параграф 1 от Директива 2003/88.
14      Първо, като се позовава на решение от 14 октомври 2010 г., Union syndicale Solidaires Isère (C‑428/09, EU:C:2010:612), тя припомня, че дерогациите от правото на платен годишен отпуск трябва да се тълкуват стриктно.
15      Второ, с оглед на целта на платения годишен отпуск, а именно да се предостави възможност на работника да си почине и да разполага с период на отдих и свободно време, не било сигурно, че период на карантина бил равносилен на период на ефективна почивка.
16      Трето, съгласно решение от 29 ноември 2017 г., King (C‑214/16, EU:C:2017:914), Съдът приел, че правото на платен годишен отпуск не може да бъде погасено с изтичането на референтния период, т.е. периода, през който трябва да се ползва годишният отпуск, когато работникът не е имал възможност да упражни това право. В това отношение поставянето под карантина можело да се счита за липса на такава възможност.
17      При тези условия Arbeitsgericht Ludwigshafen am Rhein (Трудов съд Лудвигсхафен) решава да спре производството и да постави на Съда следния преюдициален въпрос:
„Трябва ли член 7, параграф 1 от Директива 2003/88 […] и правото на платен годишен отпуск, предвидено в член 31, параграф 2 от [Хартата], да се тълкуват в смисъл, че не допускат национална правна уредба или практика относно предоставянето на отпуск за отдих на работниците и служителите, съгласно която правото на отпуск е използвано, дори ако по време на разрешен отпуск работникът е засегнат от непредвидимо събитие, каквото в разглеждания случай е наложената от държавата карантина, и поради това е възпрепятстван да упражни това право в пълен обем?“.
По преюдициалния въпрос
По допустимостта
18      Sparkasse Südpfalz твърди, че преюдициалният въпрос е формулиран твърде общо и предопределя отговора, който следва да му се предостави. Поради това той имал хипотетичен характер и бил недопустим.
19      Съгласно постоянната съдебна практика само националният съд, който е сезиран със спора и трябва да поеме отговорността за последващото му съдебно решаване, може да прецени — предвид особеностите на делото — както необходимостта от преюдициално решение, за да може да се произнесе, така и релевантността на въпросите, които поставя на Съда, които в това отношение се ползват с презумпция за релевантност. Следователно, след като поставеният въпрос се отнася до тълкуването или валидността на норма от правото на Съюза, Съдът по принцип е длъжен да се произнесе, освен ако е очевидно, че исканото тълкуване няма никаква връзка с действителността или с предмета на спора в главното производство, ако проблемът е от хипотетично естество или още ако Съдът не разполага с необходимите данни от фактическа и правна страна, за да бъде полезен с отговора на посочения въпрос (определение от 27 април 2023 г., Ministero della Giustizia (Конкурс за нотариус), C‑495/22, EU:C:2023:405, т. 40 и цитираната съдебна практика).
20      Освен това от също така постоянната съдебна практика следва, че при наличието на въпроси, които са зададени неточно или излизат извън обхвата на предоставените на Съда с член 267 ДФЕС правомощия, последният следва да изведе от всички предоставени от националната юрисдикция данни, и по-конкретно от мотивите на акта за преюдициално запитване, тези разпоредби от правото на Съюза, които изискват тълкуване предвид предмета на спора. С оглед на това при необходимост Съдът трябва да преформулира въпросите, които са му зададени (решение от 13 февруари 2014 г., Crono Service и др., C‑419/12 и C‑420/12, EU:C:2014:81, т. 28 и цитираната съдебна практика).
21      В случая, с формулирания в акта за преюдициално запитване въпрос запитващата юрисдикция моли за тълкуване на член 7, параграф 1 от Директива 2003/88 и на член 31, параграф 2 от Хартата, като иска да установи дали непредвидимо събитие, възникнало през периода на годишния отпуск, каквото е поставянето под карантина, наложена от публичните органи, дава възможност на работника да получи отлагане на дни от своя отпуск. При това запитващата юрисдикция излага мотивите, поради които отговорът на Съда на поставения въпрос е необходим за разрешаването на спора в главното производство.
22      В това отношение, от една страна, актът за преюдициално запитване съдържа всички относими данни, които дават възможност на Съда да предостави полезен отговор на поставения преюдициален въпрос.
23      От друга страна, както изтъква Sparkasse Südpfalz, понятието „непредвидимо събитие“ обхваща непредвидими събития, различни от поставянето под карантина, за което става въпрос в случая. При това положение както от уточнението „каквото […] е наложената […] карантина“, съдържащо се в текста на преюдициалния въпрос, така и от съдържанието на акта за преюдициално запитване е видно, че запитващата юрисдикция всъщност моли да се тълкуват съответните разпоредби от правото на Съюза само що се отнася до последиците от поставянето под карантина за правото на годишен отпуск.
24      Следователно преюдициалният въпрос е допустим.
По същество
25      С въпроса си запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 7, параграф 1 от Директива 2003/88 и член 31, параграф 2 от Хартата трябва да се тълкуват в смисъл, че не допускат национална правна уредба или практика, която не разрешава отлагането на дните платен годишен отпуск, предоставени на работник, който не е болен, за период, съвпадащ с период на поставяне под карантина, разпоредено от публичен орган поради контакта на този работник със заразено с вирус лице.
26      На първо място, уместно е да се припомни, че както следва от самия текст на член 7, параграф 1 от Директива 2003/88, всеки работник има право на платен годишен отпуск от най-малко четири седмици. Това право на платен годишен отпуск трябва да се счита за особено важен принцип на социалното право на Съюза, чието прилагане от компетентните национални органи може да се осъществява само в рамките, изрично посочени от самата Директива 2003/88 (решение от 22 септември 2022 г., Fraport и St. Vincenz-Krankenhaus, C‑518/20 и C‑727/20, EU:C:2022:707, т. 24 и цитираната съдебна практика).
27      Като принцип на социалното право на Съюза, правото на платен годишен отпуск има особено значение, което намира израз във факта, че е изрично закрепено в член 31, параграф 2 от Хартата. Следва да се припомни, че член 7, параграф 1 от Директива 2003/88 отразява и уточнява закрепеното в Хартата основно право на платен годишен отпуск. Всъщност, докато член 31, параграф 2 от Хартата гарантира правото на всеки работник на платен годишен отпуск, член 7, параграф 1 от Директива 2003/88 прилага този принцип, като определя продължителността на посочения отпуск (вж. в този смисъл решение от 22 септември 2022 г., Fraport и St. Vincenz-Krankenhaus, C‑518/20 и C‑727/20, EU:C:2022:707, т. 26 и цитираната съдебна практика).
28      На второ място, в този контекст Съдът е постановил, че правото на платен годишен отпуск не може да се тълкува ограничително (вж. в този смисъл решение от 30 юни 2016 г., Sobczyszyn, C‑178/15, EU:C:2016:502, т. 21).
29      На трето място, що се отнася до целта, посочена в член 7, параграф 1 от Директива 2003/88 и член 31, параграф 2 от Хартата, следва да се припомни, че съгласно постоянната съдебна практика правото на годишен отпуск има двойна цел, а именно да позволи на работника да си почине от изпълнението на задачите, възложени му с неговия трудов договор, от една страна, и да разполага с период на отдих и свободно време, от друга (решение от 25 юни 2020 г., Върховен касационен съд на Република България и Iccrea Banca, C‑762/18 и C‑37/19, EU:C:2020:504, т. 57 и цитираната съдебна практика).
30      В това отношение работникът трябва да може действително да ползва минималния период на платен годишен отпуск, предвиден в член 7 от Директива 2003/88, както и другите минимални периоди на почивка, предвидени в тази директива (вж. в този смисъл решения от 6 ноември 2018 г., Kreuziger, C‑619/16, EU:C:2018:872, т. 49, и от 4 юни 2020 г., Fetico и др., C‑588/18, EU:C:2020:420, т. 32).
31      Съдът по-специално е приел, че целта на правото на платен годишен отпуск, която е да позволи на работника да си почине и да разполага с период на отдих и свободно време, се различава от тази на правото на отпуск по болест, който се предоставя на работника, за да може той да се възстанови от заболяване (решение от 30 юни 2016 г., Sobczyszyn, C‑178/15, EU:C:2016:502, т. 25).
32      С оглед на различните цели на двата вида отпуски Съдът е заключил, че работник, който е в отпуск по болест през предварително определен период на годишен отпуск, по свое искане и за да може действително да се ползва от годишния си отпуск, има право да ползва същия в период от време, различен от този, който съвпада с периода на отпуска по болест (решение от 30 юни 2016 г., Sobczyszyn, C‑178/15, EU:C:2016:502, т. 26 и цитираната съдебна практика).
33      В последния случай, от една страна, настъпването на неработоспособността по принцип е непредвидимо и не зависи от волята на работника (решение от 4 октомври 2018 г., Dicu, C‑12/17, EU:C:2018:799, т. 32).
34      От друга страна, работникът в отпуск по болест има физически или психически страдания, причинени от заболяване (вж. в този смисъл решение от 4 октомври 2018 г., Dicu, C‑12/17, EU:C:2018:799, т. 33).
35      Освен това през минималните почивки, предвидени в Директива 2003/88, работникът не трябва да има никакво задължение спрямо своя работодател, което може да му попречи да се посвети свободно и непрекъснато на собствените си интереси, за да неутрализира последиците от работата за своята безопасност и здраве (вж. в този смисъл решение от 9 септември 2003 г., Jaeger, C‑151/02, EU:C:2003:437, т. 94).
36      Преюдициалният въпрос следва да се разгледа с оглед на тези принципи, конкретизирани в практиката на Съда.
37      От акта за преюдициално запитване е видно, че на TF са предоставени дни отпуск за период, съвпадащ с периода на поставяне под карантина, разпоредено от компетентните публични органи на основание член 28 от IfSG, като мярка в областта на общественото здраве за предотвратяване на разпространението на заразно заболяване, тъй като е бил в контакт със заразено лице. В това отношение запитващата юрисдикция отбелязва, че съгласно практиката на германските съдилища относно релевантните разпоредби на BUrlG поставяне под карантина, което не води до неработоспособност, както в случая, не дава право да се отложат дните платен годишен отпуск.
38      В това отношение следва да се отбележи, първо, че целта на тази мярка за карантина, предназначена да предотврати разпространението на заразно заболяване чрез изолирането на лицата, които могат да развият симптомите му, е различна от целите на платения годишен отпуск, припомнени в точка 29 от настоящото решение.
39      Второ, безспорно е, че мярка за поставяне под карантина, подобно на настъпването на неработоспособност поради заболяване, е непредвидимо събитие, независещо от волята на лицето, на което е наложена.
40      Като се има предвид това, от преписката на разположение на Съда е видно, че публичен орган е разпоредил поставянето под карантина на ищеца в главното производство, тъй като той е бил в контакт с лице, заразено с вируса SARS-Cov-2.
41      През съответния период обаче работникът не е бил в състояние на неработоспособност, удостоверено с медицинско свидетелство.
42      Ето защо такъв работник се намира в положение, различно от положението на работник, който е в отпуск по болест и който има физически или психически страдания, причинени от заболяването.
43      При това положение не може да се приеме, че целта на поставянето под карантина по принцип е сравнима с тази на отпуска по болест по смисъла на съдебната практика, припомнена в точка 31 от настоящото решение. Следователно периодът на карантина не може сам по себе си да възпрепятства осъществяването на целта на платения годишен отпуск, чието предназначение е да позволи на работника да си почине от изпълнението на задачите, възложени му с неговия трудов договор, и да разполага с период на отдих и свободно време (вж. в този смисъл решение от 6 ноември 2018 г., Bauer и Willmeroth, C‑569/16 и C‑570/16, EU:C:2018:871, т. 41 и цитираната съдебна практика).
44      Трето, както отбелязва генералният адвокат в точки 52—56 от заключението си, макар поставянето под карантина да може да се отрази на условията, при които работникът разполага със свободното си време, не може да се приеме, че то само по себе си накърнява правото на този работник действително да ползва своя платен годишен отпуск. Всъщност през годишния отпуск работодателят не може да възлага на работника никакво задължение, което може да му попречи да се посвети свободно и непрекъснато на собствените си интереси, за да неутрализира последиците от работата за своята безопасност и здраве.
45      Следователно, щом като работодателят изпълнява тези задължения, той не може да бъде задължен да компенсира неблагоприятните последици, произтичащи от непредвидимо събитие, като разпореденото от публичен орган поставяне под карантина, което би попречило на неговия служител да се възползва в пълна степен от правото си на платен годишен отпуск. Всъщност Директива 2003/88, чиито принципи бяха припомнени в точки 26—35 от настоящото решение, няма за цел всяко събитие, което може да попречи на работника да ползва пълноценно и по желания от него начин период на почивка или отдих, да е основание да му се предостави допълнителен отпуск, за да се гарантира целта на годишния отпуск.
46      По изложените съображения на поставения въпрос следва да се отговори, че член 7, параграф 1 от Директива 2003/88 и член 31, параграф 2 от Хартата трябва да се тълкуват в смисъл, че допускат национална правна уредба или практика, която не разрешава отлагането на дните платен годишен отпуск, предоставени на работник, който не е болен, за период, съвпадащ с период на поставяне под карантина, разпоредено от публичен орган поради контакта на този работник със заразено с вирус лице.
По съдебните разноски
47      С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.
По изложените съображения Съдът (първи състав) реши:
Член 7, параграф 1 от Директива 2003/88/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 4 ноември 2003 година относно някои аспекти на организацията на работното време и член 31, параграф 2 от Хартата на основните права на Европейския съюз
трябва да се тълкуват в смисъл, че
допускат национална правна уредба или практика, която не разрешава отлагането на дните платен годишен отпуск, предоставени на работник, който не е болен, за период, съвпадащ с период на поставяне под карантина, разпоредено от публичен орган поради контакта на този работник със заразено с вирус лице.
Подписи
*      Език на производството: немски.