61994TJ0093_DA
Parter
Dommens præmisser
Afgørelse om sagsomkostninger
Afgørelse
Parter
I sag T-93/94,
Michael Becker, tjenestemand i Revisionsretten for De Europaeiske Faellesskaber, Luxembourg, ved advokat Roy Nathan, Luxembourg, og med valgt adresse hos denne, 18, rue des Glacis,
sagsoeger,
mod
Revisionsretten for De Europaeiske Faellesskaber ved Jean-Marie Stenier og Jan Inghelram, Revisionsrettens Juridiske Tjeneste, som befuldmaegtigede, og med valgt adresse i Luxembourg i Revisionsretten, 12, rue Alcide de Gasperi, Kirchberg,
sagsoegt,
angaaende en paastand om annullation af Revisionsrettens afgoerelse af 2. december 1993 om afvisning af sagsoegerens klage vedroerende sagsoegerens indplacering paa loentrin,
har
DE EUROPAEISKE FAELLESSKABERS RET I FOERSTE INSTANS
(Foerste Afdeling)
sammensat af praesidenten, A. Saggio, og dommerne V. Tiili og R.M. Moura Ramos,
justitssekretaer: ekspeditionssekretaer B. Pastor,
paa grundlag af den skriftlige forhandling og efter mundtlig forhandling den 8. november 1995,
afsagt foelgende
Dom
Dommens præmisser
Faktiske omstaendigheder og de relevante retsforskrifter
1 Sagsoegeren blev ansat i Revisionsretten den 1. september 1981. Han var foerst tilknyttet det tyske medlems kabinet, indtil dennes embedsperiode udloeb den 17. oktober 1983. Ved afslutningen af denne foerste tjenesteperiode var sagsoegeren indplaceret i loenklasse A4, loentrin 1.
2 Den 17. oktober 1983 blev sagsoegeren ansat som midlertidigt ansat paa grundlag af en ny kontrakt, med indplacering i loenklasse A7, loentrin 3, og med anciennitet inden for loentrin fastsat til den 18. oktober 1983.
3 Den 18. oktober 1984 blev sagsoegeren efter at have bestaaet en udvaelgelsesproeve med henblik paa ansaettelse som fuldmaegtig udnaevnt til tjenestemand med indplacering i loenklasse A7, loentrin 3, og med anciennitet inden for loentrin fastsat til den 18. oktober 1984.
4 Paa tidspunktet for sagsoegerens ansaettelse som tjenestemand indeholdt artikel 32, stk. 1, i vedtaegten for tjenestemaend i De Europaeiske Faellesskaber (herefter "vedtaegten") bestemmelse om, at "den ansatte tjenestemand indplaceres paa foerste loentrin i sin loenklasse". Stk. 2 indeholdt dog herudover foelgende bestemmelse: "Ansaettelsesmyndigheden kan dog under hensyn til den paagaeldendes uddannelse og saerlige faglige erfaringer give tjenestemanden en anciennitetsforbedring inden for denne loenklasse. Forbedringen kan i loenklasserne A1-A4, LA3 og LA4 ikke overstige 72 maaneder og 48 maaneder i de andre loenklasser." Det var paa grundlag af stk. 2, at sagsoegeren ved sin udnaevnelse blev indplaceret paa loentrin 3, og ikke paa loentrin 1.
5 Ved artikel 8 i Raadets forordning (EOEF, Euratom, EKSF) nr. 3947/92 af 21. december 1992 om aendring af vedtaegten for tjenestemaend i De Europaeiske Faellesskaber og ansaettelsesvilkaarene for de oevrige ansatte i disse Faellesskaber (herefter "forordning nr. 3947/92") blev der indsat et stk. 3 i vedtaegtens artikel 32. Dette stykke indeholder foelgende bestemmelse: "En midlertidigt ansat, hvis indplacering er fastsat i overensstemmelse med de indplaceringskriterier, som institutionen har fastsat, bevarer den anciennitet paa loentrinnet, som han har opnaaet som midlertidigt ansat, hvis han udnaevnes til tjenestemand i samme loenklasse umiddelbart efter denne periode." Forordning nr. 3947/92 blev offentliggjort i De Europaeiske Faellesskabers Tidende den 31. december 1992 (EFT L 404, s. 1) og traadte i overensstemmelse med artikel 14 i kraft den 1. januar 1993.
6 Ved skrivelse af 5. februar 1993 indgav sagsoegeren en ansoegning til ansaettelsesmyndigheden ved Revisionsretten, hvorved ansaettelsesmyndigheden blev opfordret til at genoverveje spoergsmaalet om sagsoegerens indplacering paa loentrin under hensyntagen til de nye regler i vedtaegten. Sagsoegeren erkendte i skrivelsen, at der efter den dagaeldende affattelse af vedtaegtens artikel 32 ikke i 1984 havde vaeret hjemmel til at indplacere ham paa et hoejere loentrin, idet sagsoegeren til stoette for sin ansoegning henviste til den omsorgspligt, der paahviler institutionerne, til, at ansaettelsesmyndigheden ved Revisionsretten i lignende tilfaelde havde truffet aendrede afgoerelser om indplacering paa loentrin, og til betydningen af anciennitet inden for loentrin i forbindelse med forfremmelsesprocedurer.
7 Hvad naermere angaar omsorgspligten gjorde sagsoegeren i skrivelsen gaeldende, at ansaettelsesmyndigheden, naar den traeffer afgoerelse om en ansats forhold, ikke alene skal tage hensyn til tjenestens interesse, men ogsaa til den ansattes.
8 Da sagsoegte ikke reagerede, fremsatte sagsoegeren ved skrivelse af 6. maj 1993 sin ansoegning paa ny. I denne skrivelse henviste sagsoegeren igen til betydningen af anciennitet inden for loentrin i forbindelse med forfremmelsesprocedurer.
9 Ved skrivelse af 2. juni 1993 afslog sagsoegte sagsoegerens ansoegning. Til stoette for denne afgoerelse anfoerte sagsoegte, at der traeffes en enkelt afgoerelse om indplacering paa loentrin, nemlig en afgoerelse paa tidspunktet for ansaettelsen, at forordning nr. 3947/92 ikke havde nogen tilbagevirkende gyldighed, og at ansaettelsesmyndigheden ved Revisionsretten aldrig havde truffet aendrede afgoerelser om indplacering paa loentrin efter vedtaegtsaendringer.
10 Den 4. august 1993 paaklagede sagsoegeren i medfoer af vedtaegtens artikel 90, stk. 2, afgoerelsen om ikke at imoedekomme hans ansoegning. I klagen fremhaevede sagsoegeren, at han ikke forlangte en aendret afgoerelse med tilbagevirkende gyldighed, men alene en afgoerelse om indplacering paa et hoejere loentrin med virkning fra den 1. januar 1993, da forordning nr. 3947/92 traadte i kraft. Sagsoegeren henviste herved til en afgoerelse truffet af Domstolens praesident, hvorved der netop blev truffet bestemmelse om en hoejere indplacering af 102 tjenestemaend ved Domstolen, og til fast praksis i Kommissionen, hvorefter der i flere aar var sket en anvendelse af vedtaegten i dennes nuvaerende affattelse.
11 I klagen gav sagsoegeren endvidere et eksempel paa de forringede vilkaar for personer ansat paa et tidligere tidspunkt, der ville foelge af, at saadanne personer ikke blev omfattet af den nye ordning i henhold til vedtaegtens artikel 32, stk. 3. Sagsoegeren anfoerte saaledes, at en midlertidigt ansat, der bestod den interne udvaelgelsesproeve, som da var under afvikling i Revisionsretten med henblik paa at besaette en stilling i loenklasse A5, straks ville kunne blive indplaceret i loenklasse A5, loentrin 6, hvorimod sagsoegeren kun var blevet indplaceret paa loentrin 3 paa trods af en faglig erfaring paa mere end 18 aar i stillinger henhoerende under kategori A. Sagsoegeren gjorde gaeldende, at disse forskellige vilkaar aabenbart ville komme ham til skade i forbindelse med fremtidige forfremmelsesprocedurer.
12 Ved skrivelse af 2. december 1993 afviste sagsoegte klagen. Til stoette for denne afgoerelse anfoerte sagsoegte i foerste raekke paa ny, at den nye bestemmelse i vedtaegtens artikel 32, stk. 3, ikke kunne finde anvendelse paa sagsoegeren, da afgoerelsen om dennes indplacering paa loentrin var blevet truffet foer den 1. januar 1993, idet der kun kunne traeffes en enkelt afgoerelse herom, nemlig en afgoerelse paa tidspunktet for ansaettelsen. Sagsoegte anfoerte herefter, at selv om andre institutioner maatte have bragt den nye bestemmelse i anvendelse over for tjenestemaend ansat foer den 1. januar 1993, kunne dette forhold ikke indebaere, at Revisionsretten havde gjort sig skyldig i forskelsbehandling over for sagsoegeren. En sammenligning mellem henholdsvis bestemte vilkaar i en bestemt situation og i forhold hertil mere fordelagtige, men retsstridige, vilkaar, ville saaledes aldrig kunne skabe grundlag for en antagelse om en tilsidesaettelse af ligebehandlingsprincippet.
Retsforhandlinger og parternes paastande
13 Ved staevning indleveret til Rettens Justitskontor den 1. marts 1994 har sagsoegeren herefter i medfoer af vedtaegtens artikel 91, stk. 2, anlagt denne sag.
14 Paa grundlag af den refererende dommers rapport har Retten besluttet at indlede den mundtlige forhandling uden forudgaaende bevisoptagelse. Parterne har afgivet mundtlige indlaeg og besvaret mundtlige spoergsmaal fra Retten i det offentlige retsmoede den 8. november 1995.
15 Sagsoegeren har nedlagt foelgende paastande:
° Revisionsrettens afgoerelse af 2. december 1993 annulleres.
° Sagsoegte tilpligtes at betale samtlige sagens omkostninger.
16 Sagsoegte har nedlagt foelgende paastande:
° Frifindelse.
° Der traeffes afgoerelse om sagens omkostninger efter de herom gaeldende regler.
Realiteten
17 Til stoette for sine paastande har sagsoegeren i det vaesentlige fremsat to anbringender. Ved det foerste anbringende goer sagsoegeren gaeldende, at der er sket en tilsidesaettelse af ligebehandlingsprincippet. Sagsoegerens andet anbringende er, at administrationen har tilsidesat den omsorgspligt, der paahviler den i forhold til de ansatte.
Det foerste anbringende: tilsidesaettelse af ligebehandlingsprincippet
Sammenfatning af parternes argumenter
18 Til stoette for sit foerste anbringende har sagsoegeren henvist til vedtaegtens artikel 5, stk. 3, hvorefter tjenestemaend, der tilhoerer samme kategori, er undergivet "samme ansaettelses- og karrierevilkaar". Sagsoegeren goer gaeldende, at denne bestemmelse er blevet tilsidesat i to henseender. For det foerste er der skabt forskellige vilkaar inden for Revisionsretten for henholdsvis tjenestemaend, der fortsat er indplaceret paa grundlag af den tidligere affattelse af vedtaegtens artikel 32, og tjenestemaend, der er blevet og vil blive indplaceret paa grundlag af den nye affattelse af artikel 32. For det andet er der blevet skabt forskellige vilkaar for henholdsvis tjenestemaend i Revisionsretten, hvis indplacering, der er blevet truffet bestemmelse om paa grundlag af den tidligere affattelse af vedtaegtens artikel 32, og tjenestemaend i andre institutioner.
19 Hvad naermere angaar den foerste form for ulighed anfoerer sagsoegeren, at sagsoegte har indplaceret tjenestemaend, der er yngre og mindre erfarne end sagsoegeren, paa hoejere loentrin. Sagsoegte har handlet i strid med maalsaetningen i forordning nr. 3947/92, der netop var at fjerne grundlaget for de permanente ringere vilkaar, som var en foelge af den tidligere affattelse af vedtaegtens artikel 32. Sagsoegeren har herved i forbindelse med et spoergsmaal under den mundtlige forhandling fastholdt, at sagsoegte har tilsidesat forordning nr. 3947/92 ved ikke at anlaegge en korrekt fortolkning af denne forordning i lyset af dens maalsaetning samt ligebehandlingsprincippet.
20 Sagsoegeren anfoerer endvidere, at sagsoegte loebende har truffet aendrede afgoerelser om indplacering paa loentrin i tilfaelde, der kan sammenlignes med hans. Visse af disse aendrede afgoerelser er endog blevet truffet efter udloebet af de gaeldende administrative frister. Dette maa skabe en formodning for, at sagsoegte har truffet disse afgoerelser ud fra overvejelser om, hvad sagsoegte har anset for opportunt.
21 Hvad naermere angaar de tilfaelde, der er sammenlignelige med sagsoegerens, henviser sagsoegeren navnlig til den aendrede afgoerelse om R.' s indplacering paa loentrin, der blev truffet paa trods af, at en klage fra R. var blevet afvist, og soegsmaalsfristen var udloebet, til afgoerelsen om indplacering paa loentrin af chefen for sagsoegtes Personaleafdeling samt til en tjenestemand, der havde bestaaet en intern udvaelgelsesproeve, og hvis indplacering paa loentrin der blev truffet bestemmelse om under inddragelse af den faglige erfaring, som den paagaeldende allerede havde erhvervet inden for kategori A.
22 Sagsoegte har bestridt, at de tilfaelde, som sagsoegeren henviser til, kan sammenlignes med sagsoegerens. De aendrede afgoerelser om indplacering paa loentrin af R. og den paagaeldende tjenestemand i Personaleafdelingen blev truffet i lyset af den fortolkning af vedtaegtens artikel 32, som Domstolen anlagde i dom af 12. juli 1984 (sag 17/83, Angelidis mod Kommissionen, Sml. s. 2907) og af 29. januar 1985 (sag 273/83, Michel mod Kommissionen, Sml. s. 347), hvorfor sagsoegeren ikke kan paaberaabe sig disse afgoerelser, idet sagsoegeren forlanger en aendret indplacering efter en aendring af de paagaeldende bestemmelser. Hvad angaar det tredje tilfaelde, som sagsoegeren har henvist til, anfoerer sagsoegte, at der her er tale om et "ganske usaedvanligt tilfaelde, hvor der to gange er sket en anvendelse af vedtaegtens artikel 32", hvorfor dette tilfaelde er uden relevans for naervaerende sag.
23 Sagsoegte goer gaeldende, at sagsoegerens tilfaelde kun kan sammenlignes med de tjenestemaend, der blev udnaevnt foer den 1. januar 1993, og som umiddelbart foer deres udnaevnelse var indplaceret i samme loenklasse som midlertidigt ansatte. Sagsoegte har saavel i sine processkrifter som under den mundtlige forhandling anfoert, at ingen af disse tjenestemaend i Revisionsretten har vaeret genstand for en aendret afgoerelse om indplacering paa loentrin, idet vedtaegtens artikel 32, stk. 3, maa fortolkes saaledes, at bestemmelsen kun finder anvendelse for saa vidt angaar udnaevnelser efter tidspunktet for ikrafttraedelsen af forordning nr. 3947/92.
24 Hvad angaar den anden form for ulighed har sagsoegeren foretaget en sammenligning mellem vilkaarene henholdsvis hos sagsoegte og i de andre institutioner og anfoert, at Domstolen og Kommissionen af egen drift har truffet aendrede afgoerelser om indplacering paa loentrin af samtlige de tjenestemaend, hvis forhold maa sammenlignes med sagsoegerens. Sagsoegeren goer gaeldende, at vedtaegten har det samme indhold i henseende til samtlige tjenestemaend i Faellesskaberne, og at sagsoegte derfor er forpligtet til at tage hensyn til anden praksis i de andre institutioner. Sagsoegeren anfoerer endvidere, at den naevnte forskelsbehandling vil vaere til betydelig ugunst for ham, saafremt han overflyttes til en af de andre institutioner.
25 Sagsoegte har gjort gaeldende, at en sammenligning med praksis i de andre institutioner er uden relevans. Saafremt Retten antager, at Revisionsretten har anvendt forordning nr. 3947/92 forkert, vil det ikke laengere vaere noedvendigt at foretage en sammenligning med den maade, forordningen er blevet anvendt paa i de andre institutioner. Saafremt Retten derimod antager, at Revisionsretten har anvendt forordning nr. 3947/92 korrekt, vil dette indebaere, at Domstolen og Kommissionen har anvendt forordningen forkert. I saa fald kan der ikke opstaa noget spoergsmaal om forskellige vilkaar, idet Retten har fastslaaet, at der skal foretages en afvejning mellem henholdsvis hensynet til ligebehandlingprincippet og hensynet til legalitetsprincippet (jf. Rettens dom af 23.3.1994, sag T-8/93, Huet mod Revisionsretten, Sml. Pers. II, s. 365).
Rettens bemaerkninger
26 Det bemaerkes indledningsvis, at vedtaegten skal fortolkes saaledes, at der ikke sker nogen kraenkelse af en retsregel af hoejere gyldighed (jf. Domstolens dom af 31.5.1979, sag 156/78, Newth mod Kommissionen, Sml. s. 1941, praemis 13 in fine). Ifoelge fast retspraksis er ligebehandlingsprincippet udtryk for en saadan retsregel af hoejere gyldighed (jf. f.eks. Domstolens dom af 25.5.1978, forenede sager 83/76, 94/76, 4/77, 15/77 og 40/77, HNL m.fl. mod Raadet og Kommissionen, Sml. s. 1209, praemis 5, og Rettens dom af 15.12.1994, sag T-489/93, Unifruit Hellas mod Kommissionen, Sml. II, s. 1201, praemis 42).
27 Naar henses til denne praksis, maa det undersoeges, om vedtaegtens artikel 32, stk. 3, kan fortolkes saaledes, at bestemmelsen ikke finder anvendelse for saa vidt angaar udnaevnelser, der ligger forud for tidspunktet for bestemmelsens ikrafttraedelse, uden at en saadan fortolkning strider mod ligebehandlingsprincippet.
28 Sagsoegte har herved gjort gaeldende, at da der intet foreligger til stoette for, at faellesskabslovgiver har villet tillaegge forordning nr. 3947/92 tilbagevirkende gyldighed, var det for at overholde de generelle principper om manglende tilbagevirkende gyldighed og om retssikkerhed noedvendigt at fortolke vedtaegtens artikel 32, stk. 3, saaledes, at bestemmelsen ikke finder anvendelse for saa vidt angaar udnaevnelser, der ligger forud for tidspunktet for bestemmelsens ikrafttraedelse.
29 Dette kan ikke tiltraedes. Den omstaendighed, at forordning nr. 3947/92 ikke har tilbagevirkende gyldighed, kan ikke vaere til hinder for straks at anvende de regler, som ved forordningen blev indsat i vedtaegten, over for samtlige de af disses anvendelsesomraade omfattede personer, herunder midlertidigt ansatte, der er blevet udnaevnt til tjenestemaend foer tidspunktet for forordningens ikrafttraedelse. Det bemaerkes herved, at ordlyden af vedtaegtens artikel 32, stk. 3, ikke udelukker en saadan fortolkning. Det hedder alene i bestemmelsen, at en midlertidigt ansat, der udnaevnes til tjenestemand i samme loenklasse umiddelbart efter sin ansaettelsesperiode, bevarer sin anciennitet inden for loentrin, idet bestemmelsen ikke angiver nogen begraensninger med hensyn til tidspunktet for udnaevnelsen til tjenestemand.
30 Det bemaerkes endvidere, at den af sagsoegte forfaegtede fortolkning af vedtaegtens artikel 32, stk. 3, vil kunne medfoere, at tjenestemaend, der er udnaevnt efter tidspunktet for ikrafttraedelsen af forordning nr. 3947/92, opnaar en hoejere indplacering end tidligere udnaevnte tjenestemaend.
31 Den omstaendighed, at sagsoegeren blev udnaevnt foer tidspunktet for ikrafttraedelsen af vedtaegtens artikel 32, stk. 3, kan herefter ikke vaere til hinder for, at denne bestemmelse bringes i anvendelse over for sagsoegeren med virkning fra tidspunktet for bestemmelsens ikrafttraedelse. Denne fortolkning af bestemmelsen er den eneste, der er i overensstemmelse med ligebehandlingsprincippet.
32 Det foelger heraf, at sagsoegte ved at afslaa at anvende vedtaegtens artikel 32, stk. 3, over for sagsoegeren har tilsidesat denne bestemmelse tillige med ligebehandlingsprincippet.
33 Der maa herefter gives sagsoegeren medhold i det foerste anbringende.
Det andet anbringende: tilsidesaettelse af omsorgspligten
Sammenfatning af parternes argumenter
34 Sagsoegeren har gjort gaeldende, at sagsoegte har tilsidesat den omsorgspligt, der paahviler sagsoegte i forhold til sagsoegeren. Institutionerne er, naar de traeffer en afgoerelse, der beroerer deres tjenestemaend, forpligtet til at foretage en afvejning mellem henholdsvis tjenestens interesser og de paagaeldende tjenestemaends interesser. De omstaendigheder, der ligger til grund for tvisten, herunder navnlig det forhold, at sagsoegte ikke har villet fortolke den nyaffattede artikel 32 i vedtaegten paa en maade, der er i overensstemmelse med maalsaetningen med bestemmelsen, godtgoer, at der aldrig er blevet foretaget en saadan interesseafvejning.
35 Sagsoegte har heroverfor under henvisning til Rettens dom af 27. marts 1990 (sag T-123/89, Chomel mod Kommissionen, Sml. II, s. 131) og af 17. juni 1993 (sag T-65/92, Arauxo-Dumay mod Kommissionen, Sml. II, s. 597) gjort gaeldende, at omsorgspligten kun gaelder inden for de graenser, som fremgaar af gaeldende retsforskrifter. Naar henses til denne begraensning, kan der ikke vaere sket nogen tilsidesaettelse af omsorgspligten, idet sagsoegte har anvendt vedtaegtens artikel 32 korrekt.
Rettens bemaerkninger
36 Det bemaerkes, at det fremgaar af fast retspraksis, at administrationen, naar den traeffer afgoerelse om en tjenestemands forhold, i henhold til princippet om omsorgspligt skal tage hensyn, ikke alene til tjenestens interesse, men ogsaa til tjenestemandens, og at denne forpligtelse indebaerer, at administrationen ikke kan anlaegge en fortolkning af en faellesskabsretlig bestemmelse, der strider mod dennes klare ordlyd (Rettens dom af 27.3.1990, Chomel mod Kommissionen, a.st., praemis 32, af 16.3.1993, forenede sager T-33/89 og T-74/89, Blackman mod Parlamentet, Sml. II, s. 249, praemis 96, og af 17.6.1993, Arauxo-Dumay mod Kommissionen, a.st., praemis 37 og 38).
37 Retten har i denne sag fastslaaet, at vedtaegtens artikel 32, stk. 3, skal fortolkes saaledes, at bestemmelsen finder anvendelse paa enhver tjenestemand, herunder en tjenestemand, der er blevet udnaevnt foer tidspunktet for ikrafttraedelsen af forordning nr. 3947/92 (jf. ovenfor, praemis 26-33). Herefter raadede administrationen ikke i forbindelse med sin behandling af sagsoegerens ansoegning om aendret indplacering over nogen skoensmaessig befoejelse med hensyn til sagsoegerens indplacering paa loentrin, saaledes at administrationen ikke skulle foretage nogen afvejning mellem henholdsvis tjenestens interesse og sagsoegerens, da den traf den paagaeldende afgoerelse.
38 Foelgelig kan der ikke gives sagsoegeren medhold i det i sagen fremsatte anbringende om, at der er sket en tilsidesaettelse af omsorgspligten.
39 Der maa herefter gives sagsoegeren medhold i sagen.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
40 I henhold til procesreglementets artikel 87, stk. 2, paalaegges det den tabende part at betale sagens omkostninger, saafremt der er nedlagt paastand herom. Revisionsretten har tabt sagen, og sagsoegeren har paastaaet Revisionsretten tilpligtet at betale sagens omkostninger, hvorfor Revisionsretten boer doemmes til at betale samtlige sagens omkostninger.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
udtaler og bestemmer
RETTEN (Foerste Afdeling)
1) Revisionsrettens afgoerelse om ikke paa grundlag af Raadets forordning (EOEF, Euratom, EKSF) nr. 3947/92 af 21. december 1992 om aendring af vedtaegten for tjenestemaend i De Europaeiske Faellesskaber og ansaettelsesvilkaarene for de oevrige ansatte i disse Faellesskaber at ville traeffe en aendret afgoerelse om sagsoegerens indplacering paa loentrin med virkning fra den 1. januar 1993, saaledes som sagsoegeren havde ansoegt om ved skrivelse af 5. februar 1993, samt Revisionsrettens afgoerelse af 2. december 1993 om afvisning af sagsoegerens klage over denne afgoerelse annulleres.
2) Revisionsretten baerer sine egne omkostninger og betaler sagsoegerens.