62024CC0197
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
D. SPIELMANN
fremsat den 30. april 2025 (
1
)
Sag C-197/24 [Šiľarský] (
i
)
AK
mod
RU
(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Mestský súd Bratislava IV (byretten i Bratislava IV, Slovakiet))
»Præjudiciel forelæggelse – direktiv 2011/7/EU – bekæmpelse af forsinket betaling i handelstransaktioner – begrebet »virksomhed« – begrebet »handelstransaktion« – direktiv 93/13/EØF – aftale om levering af juridiske tjenesteydelser med henblik på oprettelse af et handelsselskab – artikel 267 TEUF – Domstolens kompetence – formaliteten – begrebet »forbruger« – fysisk person, der har benyttet sig af en advokats tjenesteydelser med henblik på oprettelse af et handelsselskab«
Indledning
1.
I forbindelse med en aftale om levering af juridiske tjenesteydelser, som en klient har indgået med sin advokat med henblik på oprettelse af et handelsselskab, hvor denne klient skulle være medlem af bestyrelsen samt være en af de to stiftere og partnere, er den nævnte klient som fysisk person da allerede en virksomhed, eller er den pågældende stadig en forbruger? Det er det spørgsmål, der i det væsentlige er rejst i den foreliggende anmodning om præjudiciel afgørelse. I tvisten i hovedsagen om betaling af advokatsalærer er den forelæggende ret nemlig i tvivl om, hvorvidt det er de civil- eller handelsretlige regler, der skal anvendes.
2.
Denne sag giver således Domstolen lejlighed til i en sådan sammenhæng at afklare begrebet »virksomhed« som omhandlet i direktiv 2011/7/EU om bekæmpelse af forsinket betaling i handelstransaktioner (
2
) (det første præjudicielle spørgsmål) og begrebet »forbruger« som omhandlet i direktiv 93/13/EØF om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler (
3
) (det andet præjudicielle spørgsmål). Den giver ligeledes anledning til at overveje, hvorvidt Domstolen har kompetence til at besvare dette andet spørgsmål, når tvisten i hovedsagen ikke som sådan vedrører et kontraktvilkår, og om det nævnte spørgsmål kan antages til realitetsbehandling.
Retsforskrifter
EU-retten
3.
I ottende betragtning til direktiv 2011/7 anføres det bl.a., at dette direktivs anvendelsesområde bør begrænses til betalinger, der sker som vederlag for handelstransaktioner, og at det nævnte direktiv ikke bør regulere transaktioner med forbrugere eller renter i forbindelse med andre betalinger.
4.
Artikel 1 i direktiv 2011/7 med overskriften »Genstand og anvendelsesområde« bestemmer:
»1.   Formålet med dette direktiv er at bekæmpe forsinket betaling i handelstransaktioner med henblik på at sikre et velfungerende indre marked og derved fremme virksomhedernes, herunder navnlig de små og mellemstore virksomheders, konkurrenceevne.
2.   Dette direktiv finder anvendelse på alle betalinger, der foretages som vederlag for handelstransaktioner.
[…]«
5.
Direktivets artikel 2 bestemmer:
»I dette direktiv forstås ved:
1)
»handelstransaktioner«: forretningsmæssige transaktioner mellem virksomheder eller mellem virksomheder og offentlige myndigheder, som indebærer levering af varer eller tjenester mod vederlag
[…]
3)
»virksomhed«: enhver enhed bortset fra en offentlig myndighed, der handler som led i selvstændig økonomisk eller erhvervsmæssig aktivitet, uanset om aktiviteten kun udøves af en enkelt person
[…]«
6.
Direktivets artikel 6, stk. 1, bestemmer, at medlemsstaterne sikrer, at kreditor, når der skal betales morarenter i handelstransaktioner i henhold til samme direktivs artikel 3 eller 4, er berettiget til fra skyldneren som minimum at modtage et fast beløb på 40 EUR.
7.
Det anføres i 12. betragtning til direktiv 93/13, at »de nationale lovgivninger […] imidlertid på nuværende tidspunkt kun [giver] mulighed for en delvis harmonisering; kun kontraktvilkår, der ikke er blevet individuelt forhandlet, er omfattet af dette direktiv; det er vigtigt at give medlemsstaterne mulighed for under overholdelse af Traktaten at sikre forbrugeren et højere beskyttelsesniveau ved at fastsætte strengere nationale bestemmelser end bestemmelserne i dette direktiv«.
8.
Dette direktivs artikel 1, stk. 1, har følgende ordlyd:
»Formålet med dette direktiv er indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes love og administrative bestemmelser om urimelige kontraktvilkår i aftaler, der indgås mellem erhvervsdrivende og forbrugere.«
9.
Det nævnte direktivs artikel 2, litra b), fastsætter:
»I dette direktiv forstås ved:
[...]
b)
»forbruger«: en fysisk person, der i forbindelse med de af dette direktiv omfattede aftaler ikke handler som led i sit erhverv
[…]«
10.
Artikel 3, stk. 1, i direktiv 93/13 fastsætter, at et kontraktvilkår, der ikke har været genstand for individuel forhandling, anses for urimeligt, hvis det til trods for kravene om god tro bevirker en betydelig skævhed i parternes rettigheder og forpligtelser ifølge aftalen til skade for forbrugeren.
11.
Dette direktivs artikel 4 bestemmer:
»1.   Det vurderes, om et kontraktvilkår er urimeligt, under hensyn til hvilken type varer eller tjenesteydelser aftalen omfatter, og ved på tidspunktet for aftalens indgåelse at tage hensyn til alle omstændighederne i forbindelse med dens indgåelse samt til alle andre vilkår i aftalen eller i en anden aftale, som hænger sammen med denne, jf. dog artikel 7.
2.   Vurderingen af, om kontraktvilkårene er urimelige, omfatter hverken definitionen af aftalens hovedgenstand eller overensstemmelsen mellem pris og varer eller mellem tjenesteydelser og betalingen herfor, for så vidt disse vilkår er affattet klart og forståeligt.«
12.
Nævnte direktivs artikel 8 fastsætter:
»Medlemsstaterne kan inden for det område, der omfattes af dette direktiv, vedtage eller bevare strengere bestemmelser, der er forenelige med Traktaten, for at sikre en mere omfattende beskyttelse af forbrugerne.«
Slovakisk ret
Handelsloven
13.
I henhold til artikel 2, stk. 2, litra a), i zákon č. 513/1991 Zb. Obchodný zákonník (lov nr. 513/1991 om handel, herefter »handelsloven«) af 5. november 1991 (nr. 98/1991 Zb.) er en erhvervsdrivende en person, der er optaget i handelsregistret.
14.
Handelslovens artikel 57, stk. 1, bestemmer, at medmindre andet er fastsat i denne lov, stiftes et selskab på grundlag af en aftale underskrevet af alle stifterne. Gyldigheden af stifternes underskrifter skal være notarielt bekræftet.
15.
Handelslovens artikel 62, stk. 1, bestemmer, at den dato, hvor selskabet oprettes, er datoen for optagelse i handelsregistret.
16.
Denne lovs artikel 369c, stk. 1, der gennemfører artikel 6, stk. 1, i direktiv 2011/7 i slovakisk ret, fastsætter, at »[v]ed forsinkelse fra skyldnerens side har kreditor, ud over krav i henhold til artikel 369, 369a og 369b, også ret til fast kompensation for inddrivelsesomkostninger, uden at der er behov for at sende en særskilt rykker. […]«.
Den civile lovbog
17.
Artikel 52 i zákon č. 40/1964 Zb. Občiansky zákonník (lov nr. 40/1964 om den civile lovbog) i den version, der finder anvendelse på hovedsagen (herefter »civillovbogen«), bestemmer:
»(1) Ved »forbrugeraftale« forstås enhver aftale, uanset dens juridiske form, der er indgået mellem en erhvervsdrivende og en forbruger.
(2) Bestemmelserne vedrørende en forbrugeraftale samt eventuelle andre bestemmelser, der regulerer et retsforhold, som en forbruger er indgået i, finder anvendelse i alle tilfælde, der er til fordel for forbrugeren. Alle kontraktlige arrangementer eller aftaler, hvis indhold eller formål er at omgå denne bestemmelse, er ugyldige. Civillovbogens bestemmelser har altid forrang i alle retsforhold, som en forbruger er indgået i, også selv om handelslovens bestemmelser normalt ville finde anvendelse
(3) En erhvervsdrivende er en person, der ved indgåelse og udførelse af en forbrugeraftale handler inden for rammerne af sin økonomiske virksomhed eller anden erhvervsmæssige aktivitet.
(4) En forbruger er en fysisk person, der ved indgåelse og opfyldelse af en forbrugeraftale ikke handler inden for rammerne af sin økonomiske virksomhed eller anden erhvervsmæssige aktivitet.«
Advokatloven
18.
Artikel 18, stk. 4, i zákon č. 586/2003 Z. z. o advokácii a o zmene a doplnení zákona č. 455/1991 Zb. o živnostenskom podnikaní (živnostenský zákon) v znení neskorších predpisov af 4. december 2003 (nr. 239/2003, Z. z.) (lov nr. 586/2003 om advokathvervet og om ændring og supplering af lov nr. 455/1991 om udøvelse af selvstændig erhvervsvirksomhed (lov om selvstændig erhvervsvirksomhed) med senere ændringer (lov om advokathvervet, herefter »advokatloven«) bestemmer, at »[i] forbindelse med udførelse af juridiske tjenesteydelser er en advokat forpligtet til at informere klienten, som er forbruger af juridiske tjenesteydelser, om størrelsen af vederlaget for den juridiske tjenesteydelse, inden leveringen af denne ydelse påbegyndes. I modsat fald vil den pågældende ikke være berettiget til vederlag. [...]«.
Tvisten i hovedsagen, de præjudicielle spørgsmål og retsforhandlingerne for Domstolen
19.
Tvisten i hovedsagen udspringer af et søgsmål anlagt af AK, som er et advokatfirma (
4
), der er sagsøger i hovedsagen, mod RU, som er en fysisk person, der er sagsøgt i hovedsagen. Tvisten vedrører betaling af advokatfirmaets salær for juridiske tjenesteydelser på 3250 EUR med tillæg af morarenter fra den 18. januar 2023 samt betaling af inddrivelsesomkostningerne.
20.
AK har gjort gældende, at selskabet »i slutningen af marts eller begyndelsen af april 2022« blev kontaktet af RU, som ønskede at stifte et selskab med begrænset ansvar i henhold til slovakisk ret. RU skulle være medlem af dette selskabs bestyrelse og være en af selskabets to stiftere og partnere. AK og RU indgik således en mundtlig aftale, hvorved AK indvilgede i at levere juridiske tjenesteydelser mod et aftalt fast vederlag.
21.
AK sendte et udkast til selskabsaftalen og anden dokumentation samt en faktura for sine ydelser til RU, som ikke blev betalt på forfaldsdatoen, dvs. den 17. januar 2023. Ifølge AK er der tale om en tvist, som er reguleret af de handelsretlige bestemmelser, og selskabet har derfor nedlagt påstand om betaling af en fast kompensation for inddrivelsesomkostningerne på 40 EUR i henhold til handelslovens artikel 369c, stk. 1, som gennemfører artikel 6, stk. 1, i direktiv 2011/7 i slovakisk ret.
22.
RU har bestridt, at han skulle have indgået en kontrakt med AK om levering af juridiske tjenesteydelser. Ifølge RU var der ikke indgået en aftale om størrelsen af vederlaget, og AK sendte ham selskabsaftalen og den yderligere dokumentation, uden at han havde afgivet en ordre. RU er af den opfattelse, at han er forbruger, og har gjort gældende, at tvisten derfor er reguleret af de civilretlige bestemmelser.
23.
Under disse omstændigheder har Mestský súd Bratislava IV (byretten i Bratislava IV, Slovakiet) – da denne ret er i tvivl om, hvorvidt sagsøgte i hovedsagen skal anses for en virksomhed som omhandlet i direktiv 2011/7 eller en forbruger som omhandlet i direktiv 93/13 – besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»1)
Skal artikel 1, stk. 2, sammenholdt med artikel 2, nr. 1) og 3), samt artikel 6, stk. 1, i [direktiv 2011/7] fortolkes således, at i) begrebet en »virksomhed« også omfatter en fysisk person, der i en situation som den i hovedsagen omhandlede benytter advokattjenester til at oprette et handelsselskab, hvor den pågældende skal være medlem af bestyrelsen samt være en af de to stiftere og partnere, og ii) begrebet en »handelstransaktion« omfatter en transaktion, der i en situation som den i hovedsagen omhandlede fører til, at advokaten yder tjenester til denne person med henblik på stiftelse af et handelsselskab?
2)
Hvis det første spørgsmål besvares benægtende, skal begrebet »forbruger« i artikel 2, litra b), i [direktiv 93/13], sammenholdt med artikel 8 i dette direktiv, fortolkes således, at dette begreb, i en situation som den i hovedsagen omhandlede, også omfatter en fysisk person, over for hvem der gøres krav gældende i henhold til en aftale om levering af juridiske tjenesteydelser, hvis genstanden for denne aftale var tjenesteydelser med henblik på oprettelse af et handelsselskab, og [denne fysiske person] skulle være medlem af bestyrelsen samt være en af de to stiftere og partnere i dette selskab?«
24.
Kommissionen og den slovakiske regering har fremsat skriftlige bemærkninger.
Bedømmelse
Det første præjudicielle spørgsmål
25.
Med det første præjudicielle spørgsmål ønsker den forelæggende ret oplyst, om artikel 1, stk. 2, i direktiv 2011/7, sammenholdt med dette direktivs artikel 2, nr. 1) og 3), samt artikel 6, stk. 1, skal fortolkes således, at en fysisk person, der ikke er en »erhvervsdrivende« i henhold til slovakisk ret, da der endnu ikke er oprettet et selskab, og som har benyttet advokattjenester til at oprette et handelsselskab, hvor den pågældende skal være medlem af bestyrelsen samt være en af de to stiftere og partnere, skal anses for en »virksomhed« i nævnte direktivs forstand. Spørgsmålet er derfor, om den omhandlede leverede tjenesteydelse udgør en »handelstransaktion«, fordi den pågældende person har anmodet om juridiske tjenesteydelser med henblik på fremtidig erhvervsmæssig aktivitet. Ifølge den forelæggende ret er besvarelsen af dette spørgsmål nødvendig for at afgøre, om sagsøgeren har ret til et fast beløb i kompensation i henhold til artikel 6, stk. 1, i direktiv 2011/7, som gennemført ved den slovakiske handelslovs artikel 369c, stk. 1.
26.
I denne henseende skal det indledningsvis anføres, at i henhold til artikel 1, stk. 2, i direktiv 2011/7 finder direktivet anvendelse på alle betalinger, der foretages som vederlag for »handelstransaktioner«. Dette begreb er i direktivets artikel 2, nr. 1), defineret som indeholdende to kumulative betingelser. Transaktionen skal for det første gennemføres enten mellem virksomheder eller mellem virksomheder og offentlige myndigheder og skal for det andet indebære levering af varer eller tjenester mod vederlag (
5
).
27.
I den foreliggende sag er det kun den første betingelse vedrørende muligheden for at anse RU for en »virksomhed«, der er omfattet af den forelæggende rets spørgsmål.
28.
Det følger nemlig såvel af kravene om en ensartet anvendelse af EU-retten som af lighedsprincippet, at begreberne »virksomhed« og »handelstransaktioner« – i mangel af henvisning i artikel 2, nr. 1) og 3), i direktiv 2000/35 (
6
) til national ret – skal undergives en selvstændig og ensartet fortolkning (
7
). I henhold til artikel 2, nr. 3), i direktiv 2011/7 forstås ved »virksomhed« enhver enhed bortset fra en offentlig myndighed, der handler som led i selvstændig økonomisk eller erhvervsmæssig aktivitet, uanset om aktiviteten kun udøves af en enkelt person.
29.
I denne henseende finder direktiv 2011/7, som har til formål at bekæmpe forsinket betaling i handelstransaktioner med henblik på at sikre et velfungerende indre marked og derved fremme virksomhedernes, herunder navnlig de små og mellemstore virksomheders, konkurrenceevne, ikke anvendelse på transaktioner, der indebærer levering af varer eller tjenesteydelser mod vederlag, bl.a. alle enkeltstående transaktioner, der til daglig indgås mellem privatpersoner (
8
). Det er således ikke tilstrækkeligt, at en person indgår en transaktion, der vedrører en økonomisk aktivitet, for at være omfattet af begrebet »virksomhed« og for, at denne transaktion kan kvalificeres som »handelstransaktion« som omhandlet i dette direktivs artikel 2, nr. 1). Denne person skal ydermere som enhed handle som led i en sådan aktivitet eller som led i selvstændig erhvervsmæssig aktivitet (
9
).
30.
Dette krav indebærer dels, at nævnte person, uanset dennes retlige form og status i national ret, udøver denne aktivitet på en struktureret og stabil måde, som derfor ikke kan begrænses til en særskilt og enkeltstående levering, dels, at den pågældende transaktion indgår i nævnte aktivitet. Derimod skal den pågældende aktivitet ikke nødvendigvis være den pågældende persons primære økonomiske eller erhvervsmæssige aktivitet eller være tilknyttet sidstnævnte aktivitet (
10
).
31.
Det skal imidlertid præciseres, at dette krav om udøvelse af aktiviteten på en struktureret og stabil måde for så vidt angår begrebet »enhed« ikke nødvendigvis indebærer, at der foreligger en organiseret struktur af hjælpemidler såsom egne lokaler, personale og værktøj eller udstyr, der er knyttet til denne aktivitet (
11
).
32.
Alle sagens omstændigheder skal således tages i betragtning ved afgørelsen af, om en person handler som en »virksomhed« som omhandlet i artikel 2, nr. 3), i direktiv 2011/7, og om de transaktioner, som den pågældende indgår, derfor er handelstransaktioner som omhandlet i dette direktivs artikel 2, nr. 1).
33.
I forbindelse med tvisten i hovedsagen er RU, der er sagsøgt i hovedsagen, en fysisk person, og den forelæggende ret har ikke henvist til nogen anden omstændighed vedrørende RU’s status eller aktivitet, der taler for, at han kvalificeres som en »enhed, der handler som led i selvstændig økonomisk eller erhvervsmæssig aktivitet«. Det fremgår nemlig ikke af nogen af de oplysninger, som den forelæggende ret har fremlagt, at RU udøver selvstændig økonomisk eller erhvervsmæssig aktivitet på en struktureret og stabil måde, og der er intet, der tyder på, at den pågældende transaktion indgår i en sådan aktivitet. Ingen af de to betingelser, der er nævnt i dette forslag til afgørelses punkt 29, som skal være opfyldt for, at der er tale om en virksomhed, er således opfyldt i den foreliggende sag.
34.
Den forelæggende ret har i denne henseende henvist til muligheden for at tage hensyn til den fremtidige karakter af en erhvervsmæssig aktivitet, der er genstand for en aftale. Den slovakiske regering har gjort gældende, at der skal tages hensyn til den omhandlede transaktions art, genstand og formål. Ifølge denne regering kan fysiske personer, der deltager i processen med at oprette et handelsselskab, og som handler i forbindelse med den økonomiske aktivitet, som dette selskab påtænker at udøve, anses for en »virksomhed«, og kravene i denne henseende skal undersøges i forhold til det handelsselskab, der påtænkes oprettet, i overensstemmelse med formålet med direktiv 2011/7 om at bekæmpe forsinket betaling. Den nævnte regering har heraf udledt, at RU handlede med den hensigt systematisk at udøve en økonomisk eller erhvervsmæssig aktivitet og skal anses for en virksomhed, der har indgået en handelstransaktion.
35.
Denne argumentation er efter min opfattelse ikke overbevisende.
36.
Selv om det er korrekt, at formålet med den pågældende transaktion eventuelt kan udgøre ét blandt andre forhold, der skal tages i betragtning ved vurderingen af, om direktiv 2011/7 finder anvendelse (
12
), er det nemlig ikke i sig selv tilstrækkeligt til at kvalificere den berørte person som en »virksomhed« i forbindelse med gennemførelsen af den omhandlede transaktion, ligesom den berørte persons hensigt heller ikke er det.
37.
Det erindres, at en EU-retlig bestemmelses rækkevidde skal vurderes både ud fra dens indhold, dens kontekst og dens målsætninger (
13
).
38.
For det første fremgår det af ordlyden af artikel 2, nr. 3), i direktiv 2011/7, at en »virksomhed« defineres som en enhed, »der handler som led i [...] økonomisk [...] aktivitet«, hvilket taler for, at virksomheden er blevet oprettet ved gennemførelsen af den omhandlede transaktion. Hvis lovgiver havde betragtet den fremtidige hensigt om at udøve en sådan økonomisk aktivitet som et element i definitionen af begrebet »virksomhed«, ville dette efter min opfattelse have fremgået udtrykkeligt af teksten (
14
), da dette udgør en ikke ubetydelig udvidelse af dette direktivs anvendelsesområde.
39.
For det andet forekommer det mig, at en kontekstuel fortolkning understøtter denne ordlydsfortolkning. Direktiv 2011/7 finder nemlig anvendelse ratione materiae på alle betalinger, der foretages som vederlag for »handelstransaktioner«, for så vidt som de indebærer levering af varer eller tjenester mod vederlag. Den brede karakter af begrebet »handelstransaktion« begrænses imidlertid af, at det defineres ratione personae som transaktioner mellem »virksomheder«, hvilket indebærer, at det skal undersøges, om transaktionen er indgået i egenskab af»virksomhed« eller ej (
15
). Konstateringen af, at den omhandlede person ikke var en »virksomhed« som omhandlet i artikel 2, nr. 3), i direktiv 2011/7, da transaktionen blev gennemført, ændres efter min opfattelse ikke af, at den pågældende i givet fald kunne opnå denne egenskab efterfølgende. Muligheden for en fremtidig udvikling i den pågældendes status i denne henseende forekommer mig ikke at være relevant for vurderingen af den omhandlede transaktions art, selv om denne udvikling var en følge af denne transaktion (
16
). Det skal tilføjes, at den omhandlede transaktion for at være en »handelstransaktion« skal »indgå i« den pågældende persons aktivitet (
17
). Ved vurderingen af, om direktiv 2011/7 finder anvendelse, henset til parternes egenskaber, tager Domstolen således udgangspunkt i tidspunktet for indgåelsen af den pågældende transaktion (
18
).
40.
Hvad for det tredje angår målsætningen i direktiv 2011/7 skal det erindres, at direktivet i henhold til dets artikel 1, stk. 1, har til formål at bekæmpe forsinket betaling i handelstransaktioner med henblik på at sikre et velfungerende indre marked og derved fremme virksomhedernes, herunder navnlig de små og mellemstore virksomheders, konkurrenceevne. Jeg er imidlertid af den opfattelse, at målet om at sikre kreditor effektiv beskyttelse mod forsinket betaling ikke kan medføre, at dette direktivs anvendelsesområde ratione personae ændres til at omfatte en fysisk person, der ikke kan kvalificeres som en »virksomhed« på tidspunktet for transaktionens indgåelse.
41.
I den foreliggende sag fremgår det ikke af nogen af de oplysninger, som den forelæggende ret har fremlagt, at RU på tidspunktet for indgåelsen af den pågældende transaktion udøvede selvstændig økonomisk eller erhvervsmæssig aktivitet, eller at han over for AK havde præsenteret sig som handlende som led i en sådan aktivitet. Det er desuden ubestridt, at RU endnu ikke var medlem af bestyrelsen eller partner i selskabet, som endnu ikke var blevet oprettet i henhold til slovakisk ret, og hvorom det ikke fremgår af sagsakterne, at det faktisk er blevet oprettet. Desuden var formålet med den omhandlede transaktion mellem parterne i hovedsagen levering af juridiske tjenesteydelser, og selv om denne juridiske rådgivning vedrørte oprettelsen af et handelsselskab (udarbejdelse af et udkast til selskabsaftale, forberedelse af andre dokumenter og behandling af spørgsmål vedrørende oprettelsen af selskabet og fremtidige stifteres personlige deltagelse), er der intet, der tyder på, at det var en reel hensigt at oprette dette selskab, så meget desto mere som den forelæggende ret har anført, at RU har bestridt, at han skulle have bemyndiget AK til at yde denne juridiske rådgivning.
42.
Den tvivl, som den forelæggende ret har givet udtryk for under henvisning til Benincasa-dommen (
19
) og Česká spořitelna-dommen (
20
), forekommer mig i øvrigt at kunne fjernes. Anmodningerne om præjudiciel afgørelse i disse sager havde nemlig bl.a. til formål at afgøre, hvilke retter der havde kompetence. I Bruxelleskonventionen og forordning nr. 44/2001 benyttes begrebet »forbruger« som det afgørende kriterium for anvendelsen af regler om retternes kompetence og gør det bl.a. muligt for en sagsøger, som er »forbruger«, at sagsøge en person ved andre retter end retterne i den stat, på hvis område sagsøgte har bopæl. Som Domstolen har fremhævet, skal begrebet »forbruger«, for så vidt som det tillader undtagelser fra de principielle regler om retternes kompetence, i denne særlige sammenhæng fortolkes strengt. Domstolen har således fastslået, at inden for rammerne af disse bestemmelser om kompetencereglerne (
21
) savner den særlige beskyttelse, der er knyttet til egenskaben af »forbruger«, og som er omhandlet i de nævnte bestemmelser, begrundelse i forbindelse med kontrakter, der har et erhvervsmæssigt formål, uanset om aktiviteten først vil blive udøvet i fremtiden (
22
). I disse sager blev der således taget hensyn til udøvelsen af en ikke nuværende, men fremtidig erhvervsmæssig aktivitet, idet det blev konkluderet, at den omhandlede fysiske person ikke var en »forbruger« i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i de relevante bestemmelser i Bruxelleskonventionen og forordning nr. 44/2001 (
23
).
43.
Selv om et sådant ræsonnement er forståeligt i forbindelse med fastlæggelsen af den kompetente ret på tidspunktet for sagens anlæggelse, forekommer det mig imidlertid ikke at kunne overføres på den foreliggende tvist.
44.
Denne snævre fortolkning af begrebet »forbruger«, hvor aftalens erhvervsmæssige formål, den fremtidige erhvervsmæssige aktivitet eller udviklingen i aftaleforholdet udgør forhold, der er relevante med henblik på at nægte en person status som »forbruger«, er begrundet i den særlige sammenhæng, som kompetencereglerne udgør. Jeg gør i øvrigt opmærksom på, at både Bruxelleskonventionens artikel 13 og artikel 15 i forordning nr. 44/2001 definerer forbrugeren med henvisning til en person, der indgår en aftale »med henblik på brug«, der må anses at ligge uden for den pågældendes erhvervsmæssige virksomhed, idet begrebet »brug« ikke er omfattet af definitionen af en virksomhed som omhandlet i artikel 2, nr. 3), i direktiv 2011/7.
45.
Henset til ovenstående betragtninger vedrørende ordlyden af, konteksten for og formålet med direktiv 2011/7 (
24
) forekommer det derimod ikke berettiget at anlægge en særlig bred fortolkning af begrebet »handelstransaktion«, hvorved transaktionens genstand og formål anses for afgørende kriterier for, at dette direktiv kan anvendes ratione personae (
25
). I den foreliggende sag er det således på tidspunktet for indgåelsen af den transaktion, hvis formål var levering af juridiske tjenesteydelser, at skyldneren RU’s egenskab af »virksomhed« skal fastlægges, uanset om det selskab, der påtænktes oprettet i forbindelse med den juridiske rådgivning, faktisk blev oprettet eller ej.
46.
Henset til samtlige ovenstående betragtninger foreslår jeg Domstolen at besvare det første præjudicielle spørgsmål med, at artikel 1, stk. 2, i direktiv 2011/7, sammenholdt med dette direktivs artikel 2, nr. 1) og 3), samt artikel 6, stk. 1, skal fortolkes således, at med forbehold for, at der foreligger andre omstændigheder, som gør det muligt at konkludere, at en fysisk person har handlet som led i en struktureret og stabil selvstændig økonomisk eller erhvervsmæssig aktivitet, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve, er den omstændighed, at denne person har benyttet advokattjenester med henblik på oprettelse af et handelsselskab, hvor den pågældende skulle være medlem af bestyrelsen samt være en af de to stiftere og partnere, ikke i sig selv tilstrækkelig til at kvalificere denne person som en »virksomhed« og dermed kvalificere den transaktion, der blev indgået med advokaten, som en »handelstransaktion«.
Det andet præjudicielle spørgsmål
47.
Såfremt det første præjudicielle spørgsmål besvares benægtende, har den forelæggende ret forelagt det andet præjudicielle spørgsmål med henblik på nærmere bestemt at få oplyst, om artikel 2, litra b), i direktiv 93/13, sammenholdt med dette direktivs artikel 8, skal fortolkes således, at en fysisk person, der har benyttet advokattjenester med henblik på oprettelse af et handelsselskab, hvor den pågældende skulle være medlem af bestyrelsen samt være en af de to stiftere og partnere, skal anses for forbruger i denne bestemmelses forstand.
48.
Jeg finder det nødvendigt først at undersøge, om Domstolen har kompetence til at besvare dette andet spørgsmål, og dernæst, om det nævnte spørgsmål kan antages til realitetsbehandling, inden jeg endelig besvarer det med hensyn til realiteten.
Domstolens kompetence
49.
Det skal anføres, at direktiv 93/13 kun omfatter dels kontraktvilkår, der ikke har været genstand for individuel forhandling (dette direktivs artikel 3), dels andre vilkår end dem, der vedrører definitionen af aftalens hovedgenstand eller overensstemmelsen mellem pris og ydelse (dette direktivs artikel 4, stk. 2).
50.
Som den forelæggende ret har anført, og som den slovakiske regering har fremhævet, vedrører hovedsagen imidlertid ikke et kontraktvilkår, urimeligt eller ej, der er indeholdt i den omhandlede aftale (som i den foreliggende sag er mundtlig), men definitionen af »forbruger«, som er indeholdt i artikel 2, litra b), i direktiv 93/13. Derudover skal jeg, som det fremgår af anmodningen om præjudiciel afgørelse, nævne, at sagsøgeren i hovedsagen indvilgede i at levere juridiske tjenesteydelser mod et »aftalt« fast vederlag, hvilket tyder på, at salæret har været genstand for individuel forhandling.
51.
Direktiv 93/13, der vedrører »urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler«, finder derfor ikke anvendelse som sådan på realiteten i tvisten i hovedsagen.
52.
Følgelig opstår spørgsmålet om tvisten i hovedsagens tilknytning til EU-retten og dermed om Domstolens kompetence til at besvare det andet præjudicielle spørgsmål: Har Domstolen kompetence til at fortolke et begreb (»forbruger«) i en afledt retsakt (direktiv 93/13), når denne retsakt ikke finder anvendelse på tvisten i hovedsagen?
53.
Retspraksis vedrørende Domstolens kompetence på dette område har været genstand for en udvikling, der på glimrende og relevant vis er blevet analyseret, systematiseret og sammenfattet af mange generaladvokater (
26
) og i retslitteraturen (
27
). Domstolen har selv klarlagt sin analysemetode, særlig i dommen i sagen Ullens de Schooten (
28
). I denne dom fastslog Domstolen, at den havde kompetence til at besvare spørgsmålet om en fortolkning af princippet om statens ansvar uden for kontraktforhold, eftersom der var tale om et princip, der var sikret i EU’s retsorden, og den undersøgte i realiteten, om ordningen for en medlemsstats ansvar uden for kontraktforhold kunne finde anvendelse i en sag, hvor samtlige elementer var begrænset til én medlemsstats område, selv om traktaternes bestemmelser vedrørende de omhandlede grundlæggende friheder (etableringsfriheden, den frie udveksling af tjenesteydelser og den frie bevægelighed for kapital) i princippet ikke finder anvendelse på en sådan »rent intern« situation. Domstolen henviste i nævnte doms præmis 50-53 til de fire tilfælde, hvor disse bestemmelser – selv i denne situation – skulle fortolkes, og systematiserede således de tilfælde, hvor EU-retten kan påberåbes (eller fortolkes), således at det er begrundet, at en sagsøger gør den gældende for den nationale ret, og at denne forelægger Domstolen et spørgsmål om rækkevidden heraf, selv om situationen ikke er omfattet af anvendelsesområdet for den påberåbte regel.
54.
I den foreliggende sag forekommer det fjerde tilfælde i dommen i sagen Ullens de Schooten særlig relevant, eftersom det vedrører tilfælde, hvor de EU-retlige bestemmelser er blevet gjort anvendelige af national ret, hvori den valgte regulering af situationer, hvor samtlige elementer er begrænset til en enkelt medlemsstat, er tilpasset EU-retten, selv om de faktiske omstændigheder i hovedsagen ikke er omfattet af EU-rettens direkte anvendelsesområde (
29
).
55.
I disse tilfælde bevarer Domstolen nemlig sin kompetence, idet den giver en ensartet fortolkning af de EU-retlige bestemmelser forrang med henblik på at sikre en ensartet behandling af disse situationer og af de situationer, der er omfattet af EU-rettens anvendelsesområde. Domstolens fortolkning af de EU-retlige bestemmelser i rent interne situationer er således begrundet, idet disse bestemmelser i medfør af national ret er blevet gjort anvendelige på direkte og ubetinget vis med henblik på at sikre en ensartet behandling af interne situationer og af de situationer, der henhører under EU-retten (
30
).
56.
I en sådan sammenhæng tilkommer det den forelæggende ret i overensstemmelse med kravene i artikel 94 i Domstolens procesreglement at oplyse om, på hvilken måde tvisten frembyder en tilknytning til de EU-retlige bestemmelser, som gør den ønskede præjudicielle fortolkning nødvendig for løsningen af denne tvist (
31
).
57.
For det første har den forelæggende ret i den foreliggende sag anmodet Domstolen om at fortolke et »begreb«, nemlig begrebet »forbruger« som defineret i artikel 2, litra b), i direktiv 93/13. I denne henseende har Domstolen anlagt en bred fortolkning af genstanden for dens præjudicielle fortolkningskompetence, som er fastsat i artikel 267, stk. 1, litra a) og b), TEUF, hvilken kompetence også omfatter »begreber, der er hentet fra EU-retten«. Der er nemlig afgjort en interesse i, at begreber, der er hentet fra EU-retten, fortolkes ensartet, uanset de vilkår, hvorunder de skal anvendes, således at senere fortolkningsuoverensstemmelser undgås (
32
).
58.
For det andet er jeg i tvivl om, i hvilket omfang begrebet »forbruger« i direktiv 93/13 af de nævnte slovakiske bestemmelser på »direkte og ubetinget vis« er blevet gjort anvendeligt på interne situationer som den i den foreliggende sag omhandlede, og om Domstolen har kompetence til at udtale sig om den ønskede fortolkning af begrebet »forbruger«, selv om der ikke er blevet påberåbt et kontraktvilkår, urimeligt eller ej.
59.
Jeg skal minde om, at henvisningen i det væsentlige er »direkte«, når den er specifik og ikke generel, og at den er »ubetinget«, når de EU-retlige bestemmelser, der nævnes, »finder anvendelse uden begrænsning på situationen i hovedsagen« (
33
), hvilket fører til, at den forelæggende ret ikke kan fravige den fortolkning, som Domstolen har foretaget (
34
), idet besvarelsen af det præjudicielle spørgsmål ellers kunne risikere at savne enhver forbindelse med realiteten i hovedsagen og dermed at være rent hypotetisk (
35
).
60.
I den foreliggende sag har den forelæggende ret præciseret, at begrebet »forbruger« i artikel 52, stk. 4, i den slovakiske civillovbog gennemfører begrebet defineret i artikel 2, litra b), i direktiv 93/13, og at Den Slovakiske Republik med advokatlovens artikel 18, stk. 4, »har indført et krav om at anvende begrebet »forbruger« på advokatsalærer for juridiske tjenesteydelser«. Den forelæggende ret har heraf i det væsentlige udledt, at en bekræftende besvarelse af det andet præjudicielle spørgsmål således vil gøre det muligt for den at afgøre tvisten i hovedsagen ved at anvende disse bestemmelser sammenholdt med hinanden.
61.
Henvisningen til EU-retten fremgår ganske vist ikke udtrykkeligt af den omhandlede nationale bestemmelse, og den forelæggende ret har ikke fremlagt konkrete oplysninger (såsom forarbejderne) i denne henseende. Den forelæggende ret er imidlertid den eneste retsinstans med kompetence til at fortolke national ret inden for rammerne af det ved artikel 267 TEUF fastsatte retslige samarbejde. Desuden har den slovakiske regering ikke bestridt, at begrebet »forbruger«, som ønskes fortolket, finder anvendelse i den foreliggende sag, men har foreslået, at begrebet »forbruger« snarere fortolkes i lyset af oplysningskravet og dermed i lyset af artikel 5, stk. 1, litra c), og artikel 5, stk. 4, i direktiv 2011/83 om forbrugerrettigheder.
62.
Desuden vedrører civillovbogens artikel 52, som den forelæggende ret har henvist til i sin anmodning om præjudiciel afgørelse, i stk. 2 bestemmelserne vedrørende forbrugeraftaler, idet det bl.a. bestemmes, at de i det væsentlige altid finder anvendelse, når dette er til fordel for forbrugeren, idet alle kontraktlige arrangementer eller aftaler, hvis indhold eller formål er at omgå denne bestemmelse, er ugyldige, hvilket er en henvisning til direktiv 93/13 om urimelige kontraktvilkår og støtter den forelæggende rets angivelse af, at artikel 52 i den slovakiske civillovbog gennemfører begrebet »forbruger« som omhandlet i direktiv 93/13. alle tilfælde, der er til fordel for forbrugeren.
63.
Endelig ser jeg ingen grund til at betvivle, at den forelæggende ret anser sig for at være bundet af Domstolens fortolkning, eftersom den har fremhævet, at Domstolens besvarelse vil gøre det muligt for den at afgøre tvisten i hovedsagen.
64.
Det må derfor fastslås, at den slovakiske lovgiver ville foretage en direkte og ubetinget henvisning til begrebet »forbruger« som omhandlet i direktiv 93/13, således at det samme »forbruger«-begreb anvendes i interne situationer, der er reguleret ved denne bestemmelse i den slovakiske civillovbog, og i situationer, der er reguleret ved direktiv 93/13.
65.
Det følger heraf, at den omstændighed, at den i tvisten i hovedsagen omhandlede situation ikke er omfattet af anvendelsesområdet for direktiv 93/13, ikke er til hinder for, at Domstolen anser sig for kompetent, eftersom den slovakiske lovgiver kan anses for at have besluttet at anvende dette »forbruger«-begreb (
36
).
66.
For det tredje er det min opfattelse, at det er i Unionens interesse at bevare begrebsmæssig ensartethed for begrebet »forbruger« inden for rammerne af »retlig[t] og funktionel[t] sammenlignelig[e]« nationale og europæiske sammenhænge (
37
), som foreligger, når de forfølger det samme formål og omhandler den samme genstand, således som det er tilfældet i den foreliggende sag.
67.
Der findes ganske vist ingen entydig definition af begrebet »forbruger« på tværs af EU-retten (
38
), og hvert direktiv indeholder sin egen definition af den »forbruger«, der er relevant for den pågældende retsakt (
39
). Begrebet »forbruger« fortolkes i øvrigt mere eller mindre bredt afhængigt af de pågældende afledte retsakter (
40
).
68.
Begrebet »forbruger« som omhandlet i et direktiv kan derfor kun med forsigtighed »trækkes ud« af anvendelsesområdet for den EU-retsakt, i forbindelse med hvilken det er defineret.
69.
Direktiv 93/13 omhandler imidlertid spørgsmål vedrørende EU-lovgivning, der harmoniserer et specifikt retsområde på tværs af medlemsstaterne. Bestemmelserne i den nævnte EU-lovgivning finder derfor anvendelse uanset den rent interne karakter af den i hovedsagen omhandlede situation. Denne EU-lovgivning finder ligeledes anvendelse i situationer, hvor der ikke foreligger et grænseoverskridende element (
41
).
70.
Den ved direktiv 93/13 indførte beskyttelsesordning hviler endvidere på den omstændighed, at forbrugeren befinder sig i en svagere stilling end den erhvervsdrivende. Dette er også tilfældet i forskellige EU-direktiver på forbrugerområdet (
42
). Når der således foreligger formuleringer, som ikke indeholder væsentlige forskelle, fortolker Domstolen begreberne på en ensartet måde og har allerede haft lejlighed til at fremhæve EU-lovgivers hensigt om at give definitionen af »forbruger« en horisontal rækkevidde (
43
).
71.
Jeg er derfor af den opfattelse, at det under de særlige omstændigheder i den foreliggende sag, som gør det muligt at fastslå, at de nationale og europæiske sammenhænge, som den forelæggende ret har henvist til, er »retligt og funktionelt sammenlignelige«, er i Unionens interesse, at Domstolen fortolker begrebet »forbruger« i direktiv 93/13 ensartet med henblik på at undgå risikoen for uoverensstemmende fortolkninger af dette begreb inden for rammerne af de gældende nationale bestemmelser.
72.
Under disse omstændigheder er jeg af den opfattelse, at Domstolen har kompetence til at besvare den forelæggende rets andet spørgsmål.
Formaliteten med hensyn til det andet præjudicielle spørgsmål
73.
For så vidt som det kan udledes af den slovakiske regerings henvisning til kendelsen i sagen Rozhlas a televízia Slovenska af 28. april 2022 (
44
), at den gør gældende, at det andet præjudicielle spørgsmål ikke kan antages til realitetsbehandling, vil jeg kort erindre om, at der er en formodning for, at spørgsmål om EU-retten er relevante. Domstolen kan kun afvise en anmodning fra en national ret, såfremt det klart fremgår, at den ønskede fortolkning af EU-retten savner enhver forbindelse med realiteten i hovedsagen eller dennes genstand, når problemet er hypotetisk, eller når Domstolen ikke råder over de faktiske og retlige oplysninger, som er nødvendige for, at den kan foretage en hensigtsmæssig besvarelse af de stillede spørgsmål. Det følger ligeledes af fast retspraksis, som nu afspejles i artikel 94 i Domstolens procesreglement, at det for at opnå en fortolkning af EU-retten, som den nationale ret kan bruge, er påkrævet, at denne giver en beskrivelse af de faktiske omstændigheder og regler, som de forelagte spørgsmål hænger sammen med, eller i al fald forklarer de faktiske forhold, der er baggrunden for dens spørgsmål. Forelæggelsesafgørelsen skal endvidere angive de nøjagtige grunde til, at den nationale ret har rejst spørgsmål om fortolkningen af EU-retten og har fundet det nødvendigt at forelægge Domstolen et præjudicielt spørgsmål (
45
). Begrundelsen for ordningen med præjudiciel forelæggelse er ikke, at der skal afgives responsa vedrørende generelle eller hypotetiske spørgsmål, men at der skal foreligge et behov med henblik på selve afgørelsen af en retstvist (
46
).
74.
I den foreliggende sag forekommer det mig, at den forelæggende ret i tilstrækkelig grad har opfyldt disse krav, henset til de fremlagte oplysninger, der bl.a. er sammenfattet i punkt 59 i dette forslag til afgørelse.
75.
For det første har den forelæggende ret nemlig præciseret grundene til sin anmodning om denne fortolkning og den betydning, som den vil have for tvisten i hovedsagen (
47
). Selv om tvisten i hovedsagen som anført ovenfor ikke synes at vedrøre et kontraktvilkår og derfor ikke materielt henhører under anvendelsesområdet for direktiv 93/13, opfylder den ønskede fortolkning af EU-retten således et objektivt behov med henblik på at afgøre tvisten i hovedsagen, og den synes derfor ikke åbenbart at savne enhver forbindelse med realiteten i hovedsagen eller dennes genstand.
76.
For det andet fremgår det af den forelæggende rets præciseringer, at spørgsmålet ikke er hypotetisk. Jeg skal nævne, at disse præciseringer i øvrigt har gjort det muligt for den slovakiske regering og Kommissionen at udøve deres ret til at indgive indlæg i henhold til artikel 23 i statutten for Den Europæiske Unions Domstol.
77.
For det tredje er det min opfattelse, at Domstolen råder over de faktiske og retlige oplysninger, som er nødvendige for, at den kan foretage en hensigtsmæssig besvarelse af de stillede spørgsmål.
78.
Jeg er derfor af den opfattelse, at den forelæggende ret har opfyldt kravene i procesreglementets artikel 94, således at anmodningen om præjudiciel afgørelse kan antages til realitetsbehandling.
Fortolkningen af artikel 2, litra b), i direktiv 93/13, sammenholdt med direktivets artikel 8
79.
Den forelæggende ret ønsker nærmere bestemt oplyst, om artikel 2, litra b), i direktiv 93/13, sammenholdt med dette direktivs artikel 8, skal fortolkes således, at en fysisk person, der har benyttet advokattjenester med henblik på oprettelse af et handelsselskab, hvor den pågældende skulle være medlem af bestyrelsen samt være en af de to stiftere og partnere, skal anses for »forbruger« i denne bestemmelses forstand.
80.
Jeg erindrer om, at den pågældende persons egenskab af »forbruger« skal vurderes på grundlag af et funktionelt kriterium, der består i at bedømme, om det pågældende kontraktforhold indgår i aktiviteter, der falder uden for vedkommendes erhverv (
48
). Domstolen har desuden allerede anerkendt, at en bred fortolkning af begrebet »forbruger« er nødvendig for at sikre beskyttelse af alle fysiske personer, der befinder sig i den svagere stilling i forhold til erhvervsdrivende (
49
).
81.
I den foreliggende sag er jeg af den opfattelse, at såvel ordlyden af definitionen af »forbruger«, der er formuleret i præsens (
50
), som konteksten og det forbrugerbeskyttelsesformål, der forfølges med direktiv 93/13, taler for, at sagsøgte i hovedsagen i sin egenskab af fysisk person, der endnu ikke har udøvet den aktivitet, med henblik på hvilken vedkommende over for advokaten havde givet udtryk for sin interesse i advokatens juridiske tjenesteydelser, skal anses for at være en »forbruger«. Der er nemlig intet, der tyder på, at sagsøgte i hovedsagen allerede udøvede en erhvervsmæssig aktivitet, som denne aftale om levering af juridiske tjenesteydelser indgik i. Denne vurdering, som det tilkommer den forelæggende ret at foretage, skal desuden foretages på tidspunktet for indgåelsen af aftalen om levering af juridiske tjenesteydelser i overensstemmelse med artikel 4, stk. 1, i direktiv 93/13 og i overensstemmelse med formålet om forbrugerbeskyttelse, når forbrugeren indgår en aftale med en erhvervsdrivende (
51
). I denne henseende skal den nationale ret i sin vurdering tage hensyn til alle omstændigheder i den foreliggende sag for at fastslå, om den omhandlede fysiske person handler som led i sit erhverv, eller om vedkommende handler uden for dette erhverv (
52
).
82.
Den pågældende persons egenskab af »forbruger« skal således ikke vurderes ud fra vedkommendes mål om i givet fald at blive erhvervsdrivende, men ud fra besvarelsen af spørgsmålet om, hvorvidt vedkommende ved indgåelsen af den omhandlede aftale handlede som led i sit erhverv eller ej.
83.
Henset til oplysningerne i anmodningen om præjudiciel afgørelse og med forbehold af den forelæggende rets efterprøvelse i denne henseende bør den pågældende persons egenskab af »forbruger« efter min opfattelse anerkendes i den foreliggende sag. Det forekommer mig i øvrigt, at det samme gør sig gældende hvad angår begrebet »forbruger« i direktiv 2011/83.
84.
Efter min opfattelse kan den forelæggende rets tvivl med hensyn til Gruber-dommen (
53
) fjernes af de samme grunde, mutatis mutandis, som dem, der er anført i punkt 41-44 i dette forslag til afgørelse vedrørende dom af 3. juli 1997, Benincasa (C-269/95, EU:C:1997:337), og af 14. marts 2013, Česká spořitelna (C-419/11, EU:C:2013:165). Som Domstolen allerede har fastslået, kan den snævre fortolkning af begrebet »forbruger«, som blev lagt til grund i Gruber-dommen med henblik på fastlæggelsen af rækkevidden af de fravigende kompetenceregler, der er fastsat i Bruxelleskonventionens artikel 13-15, således ikke overføres analogt på begrebet »forbruger« som omhandlet i artikel 2, litra b), i direktiv 93/13, når der foreligger en aftale med dobbelt formål (
54
).
85.
Henset til samtlige ovenstående betragtninger foreslår jeg Domstolen at besvare det andet præjudicielle spørgsmål med, at begrebet »forbruger« som omhandlet i artikel 2, litra b), i direktiv 93/13, sammenholdt med dette direktivs artikel 8, skal fortolkes således, at en fysisk person, der har indgået en aftale om juridiske tjenesteydelser med henblik på oprettelse af et selskab, hvor denne fysiske person skulle være medlem af bestyrelsen samt være en af de to stiftere og partnere, har egenskab af »forbruger«, med forbehold af den efterprøvelse, som det tilkommer den forelæggende ret at foretage af omstændighederne i den foreliggende sag, og som bl.a. har til formål at vurdere, om den pågældende fysiske person har handlet som led i sit erhverv eller ej.
Forslag til afgørelse
86.
På baggrund af samtlige ovenstående betragtninger foreslår jeg Domstolen at besvare de af Mestský súd Bratislava IV (byretten i Bratislava IV, Slovakiet) forelagte præjudicielle spørgsmål således:
»1)
Artikel 1, stk. 2, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2011/7/EU af 16. februar 2011 om bekæmpelse af forsinket betaling i handelstransaktioner som berigtiget, sammenholdt med dette direktivs artikel 2, nr. 1) og 3), samt artikel 6, stk. 1,
skal fortolkes således, at
med forbehold for, at der foreligger andre omstændigheder, som gør det muligt at konkludere, at en fysisk person har handlet som led i en struktureret og stabil selvstændig økonomisk eller erhvervsmæssig aktivitet, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve, er den omstændighed, at denne person har benyttet advokattjenester med henblik på oprettelse af et handelsselskab, hvor den pågældende skulle være medlem af bestyrelsen samt være en af de to stiftere og partnere, ikke i sig selv tilstrækkelig til at kvalificere denne person som en »virksomhed« og dermed kvalificere den transaktion, der blev indgået med advokaten, som en »handelstransaktion«.
2)
Begrebet »forbruger« i artikel 2, litra b), i Rådets direktiv 93/13/EØF af 5. april 1993 om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2011/83/EU af 25. oktober 2011, sammenholdt med dette direktivs artikel 8,
skal fortolkes således, at
det omfatter en fysisk person, der har indgået en aftale om juridiske tjenesteydelser med henblik på oprettelse af et selskab, hvor denne fysiske person skulle være medlem af bestyrelsen samt være en af de to stiftere og partnere, med forbehold af den efterprøvelse, som det tilkommer den forelæggende ret at foretage af omstændighederne i den foreliggende sag, og som bl.a. har til formål at vurdere, om den pågældende fysiske person har handlet som led i sit erhverv eller ej.«
(
1
) – Originalsprog: fransk.
(
i
) – Den foreliggende sags navn er et vedtaget navn. Det svarer ikke til et navn på en part i sagen.
(
2
) – Europa-Parlamentets og Rådets direktiv af 16.2.2011 (EUT 2011, L 48, s. 1, berigtiget i EUT 2012, L 233, s. 3). Med virkning fra den 16.3.2013 ophævede og erstattede dette direktiv Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2000/35/EF af 29.6.2000 om bekæmpelse af forsinket betaling i handelstransaktioner (EFT 2000, L 200, s. 35).
(
3
) – Rådets direktiv af 5.4.1993 (EFT 1993, L 95, s. 29), som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2011/83/EU om forbrugerrettigheder (EUT 2011, L 304, s. 64) (herefter »direktiv 93/13«).
(
4
) – Den oprindelige kreditor for fordringen er en advokat, som er blevet medlem af bestyrelsen for sagsøgeren i hovedsagen, til hvem hun har overdraget sin fordring.
(
5
) – Som den forelæggende ret har anført, er begrebet »handelstransaktion« et bredt begreb og ikke nødvendigvis sammenfaldende med begrebet »kontrakt« (jf. med hensyn til successive leveringer af varer eller tjenester i forbindelse med én og samme kontrakt dom af 1.12.2022, X (Levering af medicinsk udstyr), C-419/21, EU:C:2022:948, præmis 22 og 25). Artikel 1, stk. 2, i direktiv 2011/7 bestemmer nemlig, at direktivet »finder anvendelse på alle betalinger, der foretages som vederlag for handelstransaktioner«, uanset om disse transaktioner svarer til en specifik kontrakt eller ej. Det er ligeledes tilstrækkeligt, at transaktionen »giver anledning« til levering af varer eller tjenester (jf. analogt dom af 18.11.2020, Techbau, C-299/19, EU:C:2020:937, præmis 44). Spørgsmålet om, hvorvidt der faktisk foreligger en transaktion (i den foreliggende sag en mundtlig aftale mellem AK og RU), henhører under den forelæggende rets vurdering.
(
6
) – Direktivet blev ophævet ved direktiv 2011/7.
(
7
) – Jf. analogt vedrørende direktiv 2000/35, erstattet af det i den foreliggende sag omhandlede direktiv 2011/7, dom af 15.12.2016, Nemec (C-256/15, herefter »Nemec-dommen«, EU:C:2016:954, præmis 38).
(
8
) – Jf. Nemec-dommen (præmis 32).
(
9
) – Jf. Nemec-dommen (præmis 33).
(
10
) – Jf. Nemec-dommen (præmis 34 og 35). I denne dom havde Drago Nemec indgået en lejekontrakt med foreningen af frivillige brandmænd i Murska Sobota (Slovenien), hvorefter han til foreningen udlejede en tankvogn til vandtransport i tørkeperioder. Det blev fastslået, at den i hovedsagen omhandlede kontrakt vedrørte en økonomisk aktivitet og havde givet anledning til udstedelse af en faktura, og at Drago Nemec, selv om kontrakten ikke henhørte under hans aktiviteter (drejning af mekaniske dele og svejseemner som selvstændig håndværker), kunne anses for at have handlet som en »virksomhed«, der havde indgået en »handelstransaktion«, såfremt denne transaktion, selv om den ikke vedrørte en aktivitet, der var omfattet af den pågældendes tilladelse, indgik i udøvelsen af en struktureret, stabil og selvstændig økonomisk eller erhvervsmæssig aktivitet, hvilket det under hensyn til samtlige omstændigheder i sagen tilkom den forelæggende ret at efterprøve.
(
11
) – Jf. dom af 14.11.2024, Agenciart – Management Artístico (C-643/23, EU:C:2024:959, præmis 33).
(
12
) – Jf. i denne retning dom af 9.7.2020, RL (Direktivet om bekæmpelse af forsinket betaling) (C-199/19, EU:C:2020:548, præmis 26), hvori Domstolen fastslog, at det ikke fremgik klart af forelæggelsesafgørelsen, hvorvidt J.M. ved indgåelsen af lejekontrakten med RL vedrørende et erhvervslokale havde ageret som en enhed, der handlede som led i selvstændig økonomisk eller erhvervsmæssig aktivitet, og derfor også havde status som »virksomhed«. Domstolen præciserede, at det forhold, at det lokale, der var genstand for lejekontrakten, var til erhvervsmæssig brug, gav en indikation i denne retning, men at det dog tilkom den forelæggende ret at foretage den nødvendige efterprøvelse i denne henseende.
(
13
) – Jf. f.eks. dom af 12.12.2024, Tusnia (C-725/23, EU:C:2024:1015, præmis 20).
(
14
) – Det kan f.eks. nævnes, at det i direktiv 93/13 ved definitionen af forbrugeren er angivet, at der er tale om en fysisk person, der i forbindelse med de af det dette direktiv omfattede aftaler ikke »handler som led i« sit erhverv. Det samme gælder Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2005/29/EF om virksomheders urimelige handelspraksis over for forbrugerne på det indre marked og om ændring af Rådets direktiv 84/450/EØF og Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 97/7/EF, 98/27/EF og 2002/65/EF og Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 2006/2004 (direktivet om urimelig handelspraksis) (EUT 2005, L 149, s. 22), som definerer forbrugeren og den erhvervsdrivende under udtrykkelig hensyntagen til formålet med deres respektive handlinger. Dette er ikke tilfældet for så vidt angår begrebet »virksomhed« i direktiv 2011/7, der er omhandlet i den foreliggende sag.
(
15
) – Jf. i denne retning Nemec-dommen (præmis 43): »[...] det tilkommer den forelæggende ret at afgøre, om Drago Nemec i den foreliggende sag har indgået den i hovedsagen omhandlede kontrakt i egenskab af»virksomhed« som omhandlet i artikel 2, nr. 1), i direktiv 2000/35.« Min fremhævelse.
(
16
) – Jf. analogt i en anden kontekst i forbindelse med direktiv 93/13 dom af 20.3.2025, Arce (C-365/23, EU:C:2025:192, præmis 47-51), hvori Domstolen fastslog, idet den fulgte generaladvokat Rantos’ forslag til afgørelse i samme sag (C-365/23, EU:C:2024:865, punkt 55-57), at en persons status som »forbruger« skal vurderes på tidspunktet for indgåelsen af den omhandlede aftale. En mindreårig, som på tidspunktet for indgåelsen af en aftale om støttetjenesteydelser med henblik på sportslig udvikling og karriere ikke udøvede den pågældende sportsgren professionelt, mister således ikke sin egenskab af »forbruger« som omhandlet i artikel 2, litra b), i direktiv 93/13 med den begrundelse, at den pågældende er blevet professionel sportsudøver i løbet af aftalens gennemførelse.
(
17
) – Jf. punkt 28 og 29 i dette forslag til afgørelse.
(
18
) – Jf. f.eks. dom af 14.11.2024, Agenciart – Management Artístico (C-643/23, EU:C:2024:959, præmis 35): »[...] indgåelsen af en agentkontrakt, der foretages af en person, der udøver erhvervet som skuespillerinde, er en del af denne persons erhvervsmæssige aktivitet og er tæt forbundet med denne aktivitet, eftersom indgåelsen af en sådan agentkontrakt, som netop består i promovering og forvaltning af den nævnte aktivitet, nødvendigvis ville være uden genstand, hvis den nævnte person ikke udøvede dette erhverv.« Min fremhævelse.
(
19
) – Tvisten i hovedsagen i dom af 3.7.1997, Benincasa mod Dentalkit (C-269/95, EU:C:1997:337), vedrørte en franchisekontrakt, der indeholdt en værnetingsklausul, hvis gyldighed afhang af, hvorvidt Francesco Benincasa, der havde anlagt sag mod det medkontraherende selskab ved retten på opfyldelsesstedet for kontrakten, var eller ikke var »forbruger« i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 13, stk. 1, og artikel 14, stk. 1, i konventionen undertegnet i Bruxelles den 27.9.1968 om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handelssager (EFT 1978, L 304, s. 17), som ændret ved de efterfølgende konventioner om nye medlemsstaters tiltrædelse af denne konvention (herefter »Bruxelleskonventionen«).
(
20
) – Tvisten i hovedsagen i dom af 14.3.2013, Česká spořitelna (C-419/11, EU:C:2013:165), vedrørte en vekselforpligtelse for direktøren for et selskab, som havde anført en avalpåtegning på en blank egenveksel, som dette selskab havde udstedt til en bank som sikkerhedsstillelse for en låneaftale, og spørgsmålet om retternes kompetence til at påkende denne tvist i henhold til artikel 15 i Rådets forordning (EF) nr. 44/2001 af 22.12.2000 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område (EFT 2001, L 12, s. 1-23), som erstatter Bruxelleskonventionen i forholdet mellem medlemsstaterne.
(
21
) – Jf. ligeledes dom af 25.1.2018, Schrems (C-498/16, EU:C:2018:37, præmis 29-32), og af 10.12.2020, Personal Exchange International (C-774/19, EU:C:2020:1015, præmis 29 og 31).
(
22
) – Det fremgår ligeledes af præmis 41 og 42 i dom af 10.12.2000, Personal Exchange International (C-774/19, EU:C:2020:1015), at det i forbindelse med levering af langvarige tjenester er muligt at tage hensyn til udviklingen i aftaleforholdet ved fastlæggelsen af en persons egenskab af »forbruger« eller »erhvervsdrivende«. I denne doms præmis 46 nævnes også en aktivitets hyppighed som et andet forhold, der skal tages i betragtning.
(
23
) – Det skal tilføjes, som den forelæggende ret har fremhævet, at i Česká spořitelna-sagen (sag C-419/11) kautionerede den person, der påtog sig vekseludstederens forpligtelser, idet han underskrev den omtvistede egenveksel for forpligtelser, der påhvilede det allerede eksisterende selskab, hvori han var direktør og hovedaktionær.
(
24
) – Jf. punkt 36-39 i dette forslag til afgørelse.
(
25
) – Jf. analogt dom af 8.6.2023, YYY. (Begrebet »forbruger«) (C-570/21, herefter »YYY.-dommen«, EU:C:2023:456, præmis 49-51).
(
26
) – Jf. vedrørende generaladvokaternes ledende rolle D.P. Domenicucci, »Le renvoi préjudiciel et les contours mouvants des »situations purement internes««, i F. Ferraro og C. Lannone (red.), Le Renvoi préjudiciel, Bruylant, Bruxelles, 2023, særlig s. 127 ff.
(
27
) – Jf. blandt andre forfattere i retslitteraturen E. Dubout, »Voyage en eaux troubles: vers une épuration des situations »purement« internes?«, R.A.E., 2016, nr. 4, s. 679, J. Wildemeersch, Contentieux de la légalité des actes de l’Union européenne, Bruylant, Bruxelles, 2019, s. 352-357, D. Berlin, »Incompétence de la Cour de justice et irrecevabilité de la question préjudicielle: comment sortir de l’imbroglio jurisprudentiel?«, R.A.E., 2019, nr. 4, s. 801, og Z. Varga, »Les conditions de recevabilité des renvois préjudiciels«, i Guide pratique du contentieux européen devant les juridictions nationales, Bruylant, Bruxelles, 2021.
(
28
) – Dom af 15.11.2016 (C-268/15, herefter »dommen i sagen Ullens de Schooten«, EU:C:2016:874).
(
29
) – Jf. dommen i sagen Ullens De Schooten, præmis 53 og den deri nævnte retspraksis (dvs. dom af 18.10.1990, Dzodzi, C-297/88 og C-197/89, EU:C:1990:360, præmis 36, 37 og 41, af 17.7.1997, Leur-Bloem, C-28/95, EU:C:1997:369, præmis 27 og 32, og af 14.3.2013, Allianz Hungária Biztosító m.fl., C-32/11, EU:C:2013:160, præmis 20).
(
30
) – Jf. bl.a. dom af 17.5.2017, ERGO Poist’ovňa (C-48/16, EU:C:2017:377, præmis 29-31), af 21.12.2023, BMW Bank m.fl. (C-38/21, C-47/21 og C-232/21, EU:C:2023:1014, præmis 206), og af 29.7.2024, LivaNova (C-713/22, herefter LivaNova-dommen, EU:C:2024:642, præmis 43 og den deri nævnte retspraksis).
(
31
) – Jf. dom af 21.12.2023, BMW Bank m.fl. (C-38/21, C-47/21 og C-232/21, EU:C:2023:1014, præmis 207), og LivaNova-dommen (præmis 46).
(
32
) – I dom af 13.10.2022, Baltijas Starptautiskā Akadēmija og Stockholm School of Economics in Riga (C-164/21 og C-318/21, EU:C:2022:785, præmis 36 og 41), accepterede Domstolen at besvare de forelæggende retters spørgsmål vedrørende fortolkningen af begrebet »forsknings- og videnformidlingsorganisationer«, således som det var defineret i artikel 2, nr. 83), i Kommissionens forordning (EF) nr. 651/2014 af 17.6.2014 om visse kategorier af støttes forenelighed med det indre marked i henhold til traktatens artikel 107 og 108 (EUT 2014, L 187, s. 1), som fandt anvendelse i henhold til national ret, men ikke i henhold til EU-retten (jf. i denne henseende generaladvokat Ćapetas forslag til afgørelse Baltijas Starptautiskā Akadēmija og Stockholm School of Economics in Riga, C-164/21 og C-318/21, EU:C:2022:333, navnlig punkt 66). Jf. ligeledes dom af 13.10.2022, Rigall Arteria Management (C-64/21, EU:C:2022:783, præmis 25), i hvilken det præjudicielle spørgsmål blev besvaret, selv om den omhandlede aftale ikke var omfattet af anvendelsesområdet for Rådets og Europa-Parlamentets direktiv 86/653 af 18.12.1986 om samordning af medlemsstaternes lovgivning om selvstændige handelsagenter (EFT 1986, L 382, s. 17), som der blev anmodet om en fortolkning af. Jf. endvidere LivaNova-dommen (præmis 43), hvori den i hovedsagen omhandlede spaltning ikke direkte var omfattet af anvendelsesområdet for Rådets sjette direktiv 82/891/EØF af 17.12.1982 på grundlag af traktatens artikel 54, stk. 3, litra g), om spaltning af aktieselskaber (EFT 1982, L 378, s. 47), men hvori Domstolen erklærede sig kompetent til at fortolke udtrykket »en del af passiverne[, som] ikke er tildelt ved spaltningsplanen« som omhandlet i artikel 3, stk. 3, litra b), i sjette direktiv 82/891, navnlig fordi den forelæggende ret præciserede, at den nationale bestemmelse i civillovbogen, der var genstand for tvisten i hovedsagen, gennemførte dette direktivs artikel 3, stk. 3, litra b), i national ret, og at den italienske lovgiver således havde besluttet at anvende den på transaktionerne i den pågældende sag.
(
33
) – Jf. for en forklaring af disse begreber navnlig generaladvokat Cruz Villalóns forslag til afgørelse Allianz Hungária Biztosító m.fl. (C-32/11, EU:C:2012:663, punkt 29), generaladvokat Pikamäes forslag til afgørelse Deutsche Post m.fl. (C-203/18 og C-374/18, EU:C:2019:502, punkt 46 og 49) og generaladvokat Bobeks forslag til afgørelse J & S Service (C-620/19, EU:C:2020:649, punkt 55 og 56).
(
34
) – Jf. i denne henseende kendelse af 9.9.2014, Parva Investitsionna Banka m.fl. (C-488/13, EU:C:2014:2191, præmis 29).
(
35
) – Jf. generaladvokat Wahls forslag til afgørelse Venturini m.fl. (C-159/12 – C-161/12, EU:C:2013:529, punkt 50), hvorefter Domstolen kun har kompetence, »når det er klart, at Domstolens fortolkning vil være bindende for den nationale ret; sagen vil i modsat fald være hypotetisk og ende med en fordrejning af den procedure, der er fastsat i artikel 267 TEUF«.
(
36
) – Jf. i denne retning dom af 16.3.2006, Poseidon Chartering (C-3/04, EU:C:2006:176, præmis 17). Jf. ligeledes dom af 19.10.2017, Europamur Alimentación (C-295/16, EU:C:2017:782, præmis 30-33), hvori Domstolen erklærede sig kompetent, eftersom bestemmelserne i direktiv 2005/29 om urimelig handelspraksis i medfør af national ret var blevet gjort anvendelige på situationer som den i tvisten i hovedsagen omhandlede, selv om disse situationer ikke var omfattet af dette direktivs anvendelsesområde. Jf. ligeledes dom af 11.7.2024, Skarb Państwa (Ikke-væsentlig forsinket betaling eller ubetydeligt pengekrav) (C-279/23, EU:C:2024:605, præmis 19 og 20). Jf. endelig de domme, der er nævnt ovenfor i fodnote 32, som er knyttet til punkt 56 i dette forslag til afgørelse.
(
37
) – Jf. generaladvokat Bobeks forslag til afgørelse J & S Service (C-620/19, EU:C:2020:649, punkt 43-45, 54-61 og 71-73).
(
38
) – Jf. bl.a. generaladvokat Medinas forslag til afgørelse Banco de Santander (Repræsentation af individuelle forbrugere) (C-346/23, EU:C:2024:690, punkt 63) vedrørende begrebet »forbruger« i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/39/EF af 21.4.2004 om markeder for finansielle instrumenter, om ændring af Rådets direktiv 85/611/EØF, og 93/6/EØF samt Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2000/12/EF og om ophævelse af Rådets direktiv 93/22/EØF (EUT 2004, L 145, s. 1), det såkaldte »MiFID I-direktiv«. Jf. ligeledes J. Stuyck, »La notion de consommateur en droit de l’Union européenne«, i M. Combet, Le Droit européen de la consommation au XXI e siècle, État des lieux et perspectives, Bruylant, Bruxelles, 2022, s. 25.
(
39
) – Direktiv 93/13 præciserer således, at det definerer begrebet »forbruger«»i forbindelse med de af dette direktiv omfattede aftaler«.
(
40
) – Nævnte begreb fortolkes bredt i forbindelse med retsakter om forbrugerbeskyttelse, såsom direktiv 93/13, men snævert i forbindelse med retsakter om retternes kompetence (jf. punkt 41-44 i dette forslag til afgørelse).
(
41
) – Jf. dom af 31.5.2018, Sziber (C-483/16, EU:C:2018:367, præmis 58 og 59).
(
42
) – Den samme [franske] definition anvendes f.eks. i direktiv 2011/83/EU (om forbrugerrettigheder) (»forbruger«: enhver fysisk person, der […] »ikke handler som led i sit erhverv«), direktiv 2005/29 (om virksomheders urimelige handelspraksis over for forbrugerne på det indre marked) (»forbruger«: en fysisk person, der […] »ikke udøver virksomhed som handlende, håndværker eller industridrivende eller udøver et liberalt erhverv«), Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2013/11 af 21.5.2013 (om alternativ tvistbilæggelse i forbindelse med tvister på forbrugerområdet og om ændring af forordning (EF) nr. 2006/2004 og direktiv 2009/22/EF (direktiv om ATB på forbrugerområdet) (EUT 2013, L 165, s. 63) (»forbruger«: enhver fysisk person, der »ikke handler som led i sin handel, sin industri, sit håndværk eller sit liberale erhverv«) og Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2019/771 af 20.5.2019 om visse aspekter af aftaler om salg af varer, om ændring af forordning (EU) 2017/2394 og direktiv 2009/22/EF og om ophævelse af direktiv 1999/44/EF (EUT 2019, L 136, s. 28) (»forbruger«: enhver fysisk person, der […] »ikke handler som led i sit erhverv, sin forretning, sit håndværk eller sin profession«) og adskiller sig ikke væsentligt fra definitionen af forbruger i direktiv 93/13 (»forbruger«: en fysisk person, der […] »ikke handler som led i sit erhverv«).
(
43
) – Jf. f.eks. YYY.-dommen (præmis 40 og 45).
(
44
) – Denne kendelse om åbenbart afvisningsgrundlag (C-638/21, EU:C:2022:339) vedrørte en tvist mellem det slovakiske nationale offentligretlige selskab RTVS og en person, som skulle betale den obligatoriske radio- og TV-licens, og vedrørte således ikke en aftale, men et retsforhold reguleret af lovbestemmelser. Det fremgår ligeledes af nævnte kendelse, at den forelæggende ret ikke var i tvivl om, at sagsøgeren ikke var en erhvervsdrivende, og at sagsøgte ikke var en forbruger (præmis 22).
Kendelsen om åbenbart afvisningsgrundlag af 6.6.2023, Rozhlas a televízia Slovenska (C-669/22, EU:C:2023:473), vedrørte ligeledes en tvist mellem RTVS og en person, der skulle betale radio- og TV-licens, og forbindelsen mellem de nationale bestemmelser og direktiv 93/13 blev anset for at være beskrevet med en utilstrækkelig grad af klarhed og præcision (præmis 29).
(
45
) – Jf. navnlig LivaNova-dommen (præmis 53 og 54).
(
46
) – Jf. dom af 26.3.2020, Miasto Łowicz og Prokurator Generalny (C-558/18 og C-563/18, EU:C:2020:234, præmis 44).
(
47
) – I denne henseende adskiller den foreliggende sag sig fra den situation, der var omhandlet i kendelse af 28.4.2022, Rozhlas a televízia Slovenska (C-638/21, EU:C:2022:339, præmis 23-25).
(
48
) – Jf. navnlig YYY.-dommen (præmis 30).
(
49
) – Jf. YYY.-dommen (præmis 35-38 og den deri nævnte retspraksis). Jf. ligeledes mere specifikt med hensyn til aftaler mellem forbrugere og advokater dom af 15.1.2015, Šiba (C-537/13, EU:C:2015:14), og af 12.1.2023, D.V. (Advokatsalærer – princippet om anvendelse af en timesats) (C-395/21, EU:C:2023:14).
(
50
) – En forbruger er således en fysisk person, der ikke »handler« som led i »sit« erhverv, hvilket tyder på, at spørgsmålet om, hvorvidt der udøves erhvervsmæssig aktivitet eller ej, skal vurderes på tidspunktet for aftalens indgåelse. Det er på dette tidspunkt, at vedkommende har behov for beskyttelse.
(
51
) – I overensstemmelse med artikel 4, stk. 1, i direktiv 93/13 »vurderes [det], om et kontraktvilkår er urimeligt, under hensyn til hvilken type varer eller tjenesteydelser aftalen omfatter, og ved på tidspunktet for aftalens indgåelse at tage hensyn til alle omstændighederne i forbindelse med dens indgåelse samt til alle andre vilkår i aftalen eller i en anden aftale, som hænger sammen med denne«.
(
52
) – Jf. dom af 24.10.2024, Zabitoń (C-347/23, EU:C:2024:919, præmis 31).
(
53
) – Dom af 20.1.2005 (C-464/01, EU:C:2005:32).
(
54
) – YYY.-dommen (præmis 51).