62024TO0392_RES
Sag T-392/24
Raf VerbekeogElias Vlerick
mod
Europa-ParlamentetogRådet for Den Europæiske Union
Rettens kendelse (Sjette Afdeling) af 26. november 2024
»Annullationssøgsmål – forordning (EU) 2024/1263 – forordning (EU) 2024/1264 – direktiv (EU) 2024/1265 – lovgivningsmæssig retsakt – retsakt, der omfatter gennemførelsesforanstaltninger – ikke umiddelbart berørt – åbenbart afvisningsgrundlag – anmodning om »forfatningsmæssig dialog« med den belgiske forfatningsdomstol – åbenbart, at Retten ikke har kompetence«
Annullationssøgsmål – fysiske eller juridiske personer – begrebet regelfastsættende retsakt som omhandlet i artikel 263, stk. 4, TEUF – enhver almengyldig retsakt med undtagelse af lovgivningsmæssige retsakter – forordning 2024/1263 og 2024/1264 – forordninger vedtaget efter henholdsvis den almindelige lovgivningsprocedure og den særlige lovgivningsprocedure – ikke omfattet
(Art. 263, stk. 4, TEUF og art. 289, stk. 1-3, TEUF; Europa-Parlamentets og Rådets forordning 2024/1263; Rådets forordning 2024/1264)
(jf. præmis 8-12)
Annullationssøgsmål – fysiske eller juridiske personer – retsakter, som berører dem umiddelbart og individuelt – umiddelbart berørt – kriterier – direkte bindende retsvirkninger for sagsøgerens retsstilling – foreligger ikke – åbenbart afvisningsgrundlag
(Art. 263, stk. 4, TEUF; Europa-Parlamentets og Rådets forordning 2024/1263, art. 1, stk. 1 og 2; Rådets direktiv 2024/1264; Rådets direktiv 2024/1265, ottende betragtning)
(jf. præmis 17-25 og 27-29)
Resumé
I forbindelse med et annullationssøgsmål, som blev afvist, præciserede Retten betingelserne for ordinære sagsøgeres søgsmålskompetence med henblik på at anlægge et sådant søgsmål i henhold til artikel 263, stk. 4, TEUF til prøvelse af retsakter fra Den Europæiske Union, som ikke er rettet til sagsøgerne, og nærmere bestemt betingelsen om at være umiddelbart berørt.
Dette søgsmål var rettet mod forordning 2024/1263 (
1
) og 2024/1264 (
2
) samt direktiv 2024/1265 (
3
) (herefter under ét »de anfægtede retsakter«), der har til formål at reformere Unionens ramme for økonomisk styring i lyset af medlemsstaternes mål om budgetdisciplin og bæredygtighed.
Subsidiært havde sagsøgerne nedlagt påstand for Retten om at føre en »forfatningsmæssig dialog« med den belgiske forfatningsdomstol om de belgiske myndigheders gennemførelse af de anfægtede retsakter, hvilket blev afvist med den begrundelse, at det var åbenbart, at Retten ikke har kompetence hertil.
Rettens bemærkninger
Retten bemærkede indledningsvis, at artikel 263, stk. 4, TEUF sondrer mellem tre tilfælde, hvor et annullationssøgsmål anlagt af en fysisk eller juridisk person kan antages til realitetsbehandling, nemlig når der er tale om et søgsmål til prøvelse af en retsakt, der er rettet til vedkommende, eller som berører denne umiddelbart og individuelt, eller, når der er tale om en regelfastsættende retsakt, hvis denne berører vedkommende umiddelbart og ikke omfatter gennemførelsesforanstaltninger.
Retten fastslog først og fremmest, at eftersom de anfægtede retsakter ikke var rettet til sagsøgerne, havde de ikke ret til at anlægge sag i henhold til det første tilfælde.
Hvad dernæst angår det tredje tilfælde, som Retten undersøgte først, præciserede den, at udtrykket »regelfastsættende retsakt« ikke omfatter lovgivningsmæssige retsakter, dvs. retsakter, der er vedtaget efter procedurerne benævnt »den almindelige lovgivningsprocedure« og »særlig lovgivningsprocedure« (
4
).
Retten bemærkede i denne henseende dels, at forordning 2024/1263 og 2024/1264 blev vedtaget i henhold til henholdsvis almindelige og særlige lovgivningsprocedurer, og at de derfor ikke er regelfastsættende retsakter, dels at det – for at direktiv 2024/1265 kunne få retsvirkninger i forhold til sagsøgerne – ville kræve gennemførelsesforanstaltninger som omhandlet i artikel 263, stk. 4, TEUF, dvs. nationale gennemførelsesforanstaltninger, der kan gøres til genstand for domstolsprøvelse ved de nationale domstole.
Retten konkluderede, at sagsøgerne ikke havde søgsmålskompetence med hensyn til prøvelse af de anfægtede retsakter i henhold til det tredje tilfælde, der er omhandlet i artikel 263, stk. 4, TEUF.
Hvad endelig angår det andet tilfælde, der er omhandlet i denne artikel, fremhævede Retten, at den første påstand om annullation af de anfægtede retsakter kun kunne antages til realitetsbehandling, for så vidt som sagsøgerne var umiddelbart og individuelt berørt af de anfægtede retsakter.
Retten anførte i denne forbindelse, at for at en almindelig sagsøger er umiddelbart berørt af den afgørelse, der er genstand for søgsmålet, skal to kriterier være kumulativt opfyldt. For det første, at den anfægtede foranstaltning umiddelbart skal have indvirkning på sagsøgerens retsstilling, og for det andet, at foranstaltningen ikke må overlade et skøn til adressaterne, der skal gennemføre den.
Hvad angår den første af disse betingelser følger det af fast retspraksis, at et annullationssøgsmål i medfør af artikel 263 TEUF kan anlægges til prøvelse af enhver af institutionerne udstedt bestemmelse – uanset form – som tilsigter at have bindende retsvirkninger. Ved afgørelsen af, om en retsakt har sådanne virkninger og derfor kan være genstand for et sådant søgsmål, skal vægten lægges på denne retsakts indhold, og dens virkninger skal vurderes ud fra objektive kriterier, såsom den nævnte retsakts indhold, i givet fald under hensyn til baggrunden for dens vedtagelse samt til den udstedende institutions beføjelser. Spørgsmålet, om en retsakt kan have umiddelbar indvirkning på en fysisk eller juridisk persons retsstilling, kan således ikke vurderes alene på grundlag af den omstændighed, at retsakten har form af et direktiv.
I det foreliggende tilfælde bemærkede Retten, at de anfægtede retsakter, der havde til formål at reformere rammen for Unionens økonomiske styring i lyset af målene om budgetdisciplin og holdbarheden af medlemsstaternes gæld, finder anvendelse på medlemsstaterne, for så vidt som de fastsætter en ramme for medlemsstaternes økonomiske styring, bl.a. regler vedrørende de nationale budget- og strukturplaner, proceduren i forbindelse med uforholdsmæssigt store underskud hos de medlemsstater, der har indført den fælles valuta, og medlemsstaternes budgetrammer med henblik på at undgå uforholdsmæssigt store offentlige underskud.
De anfægtede retsakter kunne derfor ikke påvirke sagsøgernes egen retsstilling umiddelbart. Denne konklusion bekræftedes i øvrigt af sagsøgernes anbringender i stævningen, eftersom de hverken havde identificeret nogen konkret bestemmelse i de anfægtede retsakter, der kunne påvirke deres retsstilling, eller nogen konkret retsvirkning for den nævnte stilling. Navnlig kan de anfægtede retsakters eventuelle påvirkning af forvaltningen af og rettighederne for en offentlig enhed, såsom byen Gent (Belgien), imidlertid ikke udgøre virkninger, der påvirker sagsøgernes retsstilling.
Retten konkluderede, at eftersom betingelsen om at være umiddelbart berørt ikke var opfyldt, havde sagsøgerne ikke søgsmålskompetence til at anlægge sag til prøvelse af de anfægtede retsakter i henhold til det andet tilfælde, der er omhandlet i artikel 263, stk. 4, TEUF.
Retten afviste følgelig den første påstand, for så vidt som sagsøgerne ikke kunne påberåbe sig nogen af de tilfælde, der er nævnt i artikel 263, stk. 4, TEUF, til støtte for deres kompetence til at anlægge et søgsmål med påstand om annullation af de anfægtede retsakter.
(
1
) – Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2024/1263 af 29.4.2024 om effektiv samordning af de økonomiske politikker og om multilateral budgetovervågning samt om ophævelse af Rådets forordning (EF) nr. 1466/97 (EUT L, 2024/1263).
(
2
) – Rådets forordning (EU) 2024/1264 af 29.4.2024 om ændring af forordning (EF) nr. 1467/97 om fremskyndelse og afklaring af gennemførelsen af proceduren i forbindelse med uforholdsmæssigt store underskud (EUT L, 2024/1264).
(
3
) – Rådets direktiv (EU) 2024/1265 af 29.4.2024 om ændring af direktiv 2011/85/EU om krav til medlemsstaternes budgetmæssige rammer (EUT L, 2024/1265).
(
4
) – I henhold til artikel 289, stk. 1 og 3, TEUF.