62002CC0182_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
I – Indledning
1. De foreliggende præjudicielle spørgsmål, der er forelagt af det franske Conseil d’État i sin egenskab af øverste domstol på det forvaltningsretlige område, har til formål at fjerne enhver tvivl om betydningen af visse bestemmelser i direktivet om vilde fugle (2) .
Der er nærmere bestemt tale om at analysere den rolle, som direktivet tillægger den kulturelle og rekreative aktivitet, som jagt udgør, og om at afklare, om jagtretten kan udøves i henhold til direktivets artikel 9 selv i de perioder, hvor de vilde fugle har behov for en højere grad af beskyttelse, nemlig i redetiden, i yngletiden, eller under deres træk til redebygningsstedet, således som det er fastsat i direktivets artikel 7, stk. 4.
II – De faktiske omstændigheder og retsforhandlingerne
2. La Ligue pour la protection des oiseaux sauvages (foreningen til beskyttelse af vilde fugle, herefter »fuglebeskyttelsesforeningen«) anlagde sammen med andre fuglebeskyttelsesorganisationer (3) sag ved Conseil d’État med påstand om annullation af dekret nr. 2000-754 af 1. august 2000 om jagtdatoer for trækfugle samt svømme- og vadefugle og om ændring af code rural (landbrugsloven) (herefter »dekretet«) (4) . To foreninger af jægere (5) er interveneret i sagen til støtte for sagsøgte, idet de er af den opfattelse, at dekretet er gyldigt.
3. Conseil d’État annullerede artikel 1 i det anfægtede dekret, der fastsatte datoerne for fredningstidens begyndelse og afslutning for bestemte arter (ænder, rikser, blishøner, visse vadefugle, dobbeltbekkasiner, skovsnepper, vandrikser, sortænder samt drosselfugle) uden for de perioder, der ville være blevet fastsat under anvendelse af direktivets artikel 7, stk. 4, men Conseil d’État fandt ikke blot, at tilladelsen til at jage vadefugle fra den 10. august var gyldig, men også at tilladelsen til at udsætte afslutningen af fredningstiden for duer til den 10. februar var gyldig.
4. Conseil d’État udtalte sig imidlertid ikke om gyldigheden af dekretets artikel 2, hvorved der indsættes følgende bestemmelse i code rural:
»De foranstaltninger, der er nævnt i artikel L 224-2, stk. 5, kan indføres af præfekterne [cheferne for de lokale forvaltninger] med henblik på at tillade indfangning, besiddelse eller enhver anden fornuftig anvendelse af gæs, ringduer og drosselfugle i små mængder indtil den 20. februar.
I et dekret fra den for jagten kompetente minister […] fastsættes betingelserne for, at sådanne aktiviteter kan gennemføres og omfanget af den kontrol, der skal udføres. Ministeren fastsætter ligeledes for hver art […] det maksimale antal vilde fugle, som det er tilladt at jage i hvert departement.
Præfekterne fastsætter […] det maksimale antal vilde fugle, som de jægere, der kan drage fordel af undtagelsen, kan indfange.«
III – Direktiv 79/409/EØF
5. Direktivet tager udgangspunkt i en foruroligende kendsgerning: Tilbagegangen i bestandene af et stort antal vilde fuglearter, der normalt lever på medlemsstaternes område i Europa. Denne situation udgør »en alvorlig fare for bevarelsen af det naturlige miljø, navnlig på grund af, at den biologiske ligevægt hermed er truet« (6) . Effektiv beskyttelse af fugle angives at være »et typisk grænseoverskridende miljøproblem, som landene har et fælles ansvar for«, især når det gælder trækfugle, som udgør »fælles eje« (7) . Formålet med beskyttelsen er »bevarelse på langt sigt samt forvaltning af de naturlige ressourcer, som er en integrerende del af de europæiske folks arv«, og vedtagelse af »foranstaltninger, der er nødvendige for, at den naturlige ligevægt for de pågældende fuglearter kan bevares og genoprettes i det omfang, dette med rimelighed er muligt« (8) .
6. Ifølge direktivet gælder der forskellige almindelige forpligtelser for så vidt angår opretholdelsen af bestandene af beskyttede arter, samt bevarelse, opretholdelse og genskabelse af deres levesteder (artikel 2 og 3). De øvrige bestemmelser indeholder mere specielle forpligtelser vedrørende beskyttelsen af de truede fuglearter og trækfuglearterne (artikel 4) og om beskyttelsen af vilde fugle, herunder et forbud mod at drive handel med dem og regler, der begrænser adgangen til at jage fugle, der tilhører beskyttede arter (artikel 5-8).
7. Ifølge artikel 5, 6 og 7 kan medlemsstaterne tillade jagt på de i bilag II til direktivet nævnte arter, der »under hensyn til bestandens størrelse samt arternes geografiske udbredelse og formeringsevne inden for Fællesskabet som helhed« ikke kan anses for truede (artikel 7, stk. 1). Jagt er forbudt i redetiden og i de forskellige faser af yngletiden eller for så vidt angår trækfugle i yngletiden og under trækket til redebygningsstedet (artikel 7, stk. 4).
8. Direktivets artikel 9, stk. 1, bestemmer:
»1. Medlemsstaterne kan kun fravige jagtbegrænsningsreglerne i artikel 7 af følgende grunde, og såfremt der ikke findes nogen anden tilfredsstillende løsning:
a) –	af hensyn til den offentlige sundhed og sikkerhed
– af hensyn til sikkerheden for luftfarten
– for at hindre omfattende skader på afgrøder, kvægbesætninger, skove, fiskeri- og vandområder
– for at beskytte flora og fauna
b) i forsknings- og undervisningsøjemed, for at genoprette og forny bestanden, samt for at muliggøre opdræt i forbindelse med de hermed nævnte formål
c) for på strengt kontrollerede betingelser at tillade selektiv indfangning, besiddelse eller enhver anden fornuftig anvendelse af fuglearter i mindre mængder«.
9. Artikel 9, stk. 2, indeholder følgende bestemmelse:
»2. I undtagelsesbestemmelserne skal anføres:
– de arter, der er omfattet af undtagelserne
– de tilladte fangst- eller drabsmidler, -indretninger eller -metoder
– de risikovilkår samt de omstændigheder med hensyn til tid og sted, under hvilke sådanne undtagelsesbestemmelser kan meddeles
– den myndighed, som har bemyndigelse til at erklære, at de fastsatte betingelser er opfyldt, og til at træffe afgørelser om, hvilke midler, indretninger eller metoder der kan bringes i anvendelse inden for hvilke grænser og af hvilke personer
– den kontrol, der skal føres.«
10. Efter artikel 9, stk. 3, skal medlemsstaterne hvert år tilsende Kommissionen en rapport om gennemførelsen af denne artikel. Kommissionen »påser […] til stadighed, at følgerne af sådanne undtagelser ikke er i strid med dette direktiv«, i hvilken henseende »den træffer passende forholdsregler« (artikel 9, stk. 4).
IV – Indlæg til Domstolen
11. Fuglebeskyttelsesforeningen, der er sagsøger i hovedsagen, og de parter, der støtter den, har bestridt, at direktivets artikel 9, stk. 1, skal fortolkes på en sådan måde, at bestemmelsen omfatter jagt i den særlige beskyttelsesperiode. Denne aktivitet kan aldrig komme til at udgøre en »fornuftig udnyttelse«, da der findes andre tilfredsstillende løsninger. I givet fald ville der kun kunne drives jagt under meget strenge betingelser, og den franske lovgivning opfylder ikke dette krav.
12. Jægerforbundet er af den opfattelse, at der efter artikel 9, stk. 1, er vid adgang til at fravige den almindelige beskyttelsesordning, der er fastsat i direktivet, og navnlig til at fravige artikel 7. Disse undtagelser skal imidlertid indrømmes på grundlag af direktivets kriterier. Da jagt på vilde fugle og vade- og svømmefugle er underlagt en strengere kontrol end den, der gælder for de øvrige fugle, er det kun ved at indrømme en undtagelse, at det bliver muligt inden for strenge grænser at jage dem uden for de tidspunkter for begyndelse og afslutning af fredningstiden, der er fastsat i artikel 7, stk. 4. Det eneste reelle alternativ er således at forbyde jagt på dem.
13. Den franske regering finder, at direktivets artikel 9, stk. 1, henset til, at det efter bestemmelsen er et krav, at der ikke findes nogen anden tilfredsstillende løsning, kun kan finde anvendelse på jagt på fugle, der er til stede på et givet område på det tidspunkt, hvor den særlige beskyttelse i artikel 7, stk. 4, gælder. Desuden skal de betingelser, der er fastsat i artikel 9, stk. 2, overholdes konkret og præcist, idet der i hvert enkelt tilfælde ud over de tvingende økologiske, kulturelle og videnskabelige hensyn skal tages hensyn til de økonomiske og rekreative behov.
14. Efter den græske regerings opfattelse er de blotte rekreative behov ikke tilstrækkelige til at berettige en undtagelse fra fuglebeskyttelsesordningen.
15. Kommissionen har gjort gældende, at udtrykket »enhver anden fornuftig anvendelse« omfatter jagt. Hvad angår betingelserne for undtagelsesvist at udøve denne jagt, har Kommissionen henvist til de krav, der er opstillet i direktivets artikel 9.
V – De præjudicielle spørgsmål
16. Da Conseil d’État finder, at bedømmelsen af, om artikel 2 i dekret nr. 2000-754 er gyldig, afhænger af en fortolkning af direktivets artikel 9, stk. 1, har retten besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»1) Kan en medlemsstat i henhold til artikel 9, stk. 1, litra c), i Rådets direktiv 79/409/EØF af 2. april 1979 […] fravige datoerne for henholdsvis åbning og afslutning af jagtsæsonen, der følger af hensyntagen til de formål, der er opregnet i direktivets artikel 7, stk. 4?
2) Såfremt det første spørgsmål besvares bekræftende: Hvilke kriterier er da afgørende for afgrænsningen af denne fravigelse?«
VI – Gennemgang af de præjudicielle spørgsmål
Det første præjudicielle spørgsmål
17. Med det første spørgsmål ønsker Conseil d’État oplyst, om undtagelsesbestemmelsen i direktivets artikel 9 er relevant i forbindelse med meddelelse af tilladelse til at drive en bestemt form for jagt. Den franske regering har anført, at spørgsmålet om, hvorvidt direktivets artikel 9, stk. 1, litra c), giver hjemmel til at fastsætte undtagelser fra de datoer for åbning og afslutning af jagtsæsonen, der er fastsat i overensstemmelse med de formål, der er angivet i artikel 7, stk. 4, er ensbetydende med at rejse det spørgsmål, om det er muligt at anvende undtagelserne fra princippet om den fuldstændige beskyttelse på jagt som sådan.
Henset til direktivets formål, dets opbygning, dets overordnede beskyttelseshensyn, samt til ordlyden af artikel 7, stk. 4, og artikel 9, stk. 1, og 2, tror jeg ikke, at det forholder sig således.
Jeg når frem til dette resultat ud fra to alternative ræsonnementer; dels er jagt ikke et af de forhold, der er omfattet af direktivets artikel 9, stk. 1; dels kan jagtsporten ikke opfylde de krav, der er fastsat i bestemmelsens stk. 1 og 2.
18. Ved direktivets artikel 7, stk. 4, forbydes jagt i redetiden, i yngletiden samt jagt på trækkende arter under deres træk til redebygningsstedet (princippet om den fuldstændige beskyttelse).
I artikel 9, stk. 1, er der fastsat en undtagelse fra denne fuldstændige beskyttelse, med henblik på – såfremt, der ikke findes nogen anden tilfredsstillende løsning – »på strengt kontrollerede betingelser at tillade selektiv indfangning, besiddelse eller enhver anden fornuftig anvendelse af fuglearter i mindre mængder «[litra c].
19. Som Kommissionen ganske rigtigt har bemærket, er der ikke noget i den omtvistede lovgivning, der nødvendigvis medfører, at jagt forstået som en rekreativ aktivitet udelukkes fra anvendelsesområdet for artikel 9, stk. 1, litra c). Visse fortolkningselementer fører tilmed frem til den modsatte antagelse.
20. Set ud fra en teleologisk synsvinkel har direktivet ikke til formål generelt at forbyde jagt, men derimod at tilpasse dens udøvelse. I ottende betragtning til direktivet anføres det, at ressourcerne skal udnyttes i det omfang, det med rimelighed er muligt, mens jagtudøvelse i ellevte betragtning kvalificeres som »forsvarlig udnyttelse, for så vidt som der […] sættes visse grænser, som skal overholdes«. Denne ordlyd ligger betydningsmæssigt tæt på begrebet »fornuftig anvendelse« i direktivets artikel 9, stk. 1, litra c).
21. Desuden synes Domstolen flere gange at have bekræftet denne analyse.
22. I dom af 8. juli 1987, Kommissionen mod Italien (9), i dom af 7. marts 1996, Associazione italiana per il WWF m.fl. (10) og i dom af 12. december 1996, Ligue royale belge pour la protection des oiseaux m.fl. (11), undersøgte Domstolen spørgsmålet om, hvorvidt nationale jagtordninger var forenelige med artikel 9, stk. 1, litra c), og det kan af denne dom udledes, at Domstolen fandt, at jagt udgør et af de formål, der kan berettige en fravigelse.
23. Efter min opfattelse bør man foretrække en anden fortolkning: I henhold til direktivets artikel 9, stk. 1, litra c), er det under de angivne betingelser tilladt at jage et begrænset antal vilde fugle i den særlige sårbare periode, men dette g ælder ikke for jagt forstået som en rekreativ aktivitet.
24. En simpel læsning af direktivets artikel 9, stk. 1, viser på den ene side, at de undtagelser, den indeholder, forfølger formål, der anses for at være vigtigere end det generelle princip om fuldstændig beskyttelse af arterne. Hensigten med undtagelserne er at beskytte den offentlige sundhed og sikkerhed, samt sikkerheden for luftfarten, at hindre omfattende skader på afgrøder, kvægbesætninger, skove, fiskeri- og vandområder og at beskytte flora og fauna [litra a)]. I disse tilfælde ville en streng overholdelse af beskyttelsesprincippet i direktivets artikel 5-8 bringe andre retsgoder, der ligeledes fortjener beskyttelse, i fare. Bestemmelsen indeholder også en undtagelse for så vidt angår forskning og undervisning, og en undtagelse med henblik på at genoprette og forny bestanden og for at muliggøre opdræt [litra b)]. Den fuldstændige beskyttelse viger altså for tiltag, der har til formål at sikre en højere grad af beskyttelse af arten på længere sigt.
25. På den anden side fremgår det af direktivets artikel 9, stk. 1, at der altid er tale om afgrænsede foranstaltninger. I trettende betragtning til direktivet er det anført, at »på grund af den betydning, som visse særlige situationer kan have, bør der være mulighed for at gøre undtagelser på visse betingelser og under kontrol fra Kommissionens side«. I henhold til direktivets artikel 9, stk. 1, er det en forudsætning for at fastsætte undtagelser, at der ikke findes nogen anden tilfredsstillende løsning, og i litra c) er det anført, at indfangning, besiddelse eller enhver anden fornuftig anvendelse skal ske på strengt kontrollerede betingelser, på selektiv vis og i mindre mængder . I stk. 2 angives de nærmere betingelser, som disse undtagelser skal opfylde, idet de begrænses til »det strengt nødvendige« under Kommissionens overvågning (12) .
26. Jagt som sportslig aktivitet har kun til formål at adsprede dem, der deltager i jagten, og dette formål kan næppe siges at veje tungere end den beskyttelse, der er indført ved artikel 7, stk. 4. Desuden udviser jagten som sådan ingen af de kendetegn, der er forbundet med afgrænsede foranstaltninger.
Det ville derfor være unaturligt at henføre den rekreative jagt under anvendelsesområdet for direktivets artikel 9, stk. 1. Denne henføring er ikke i overensstemmelse med direktivets terminologi, der ofte udtrykkeligt nævner jagt, navnlig i artikel 5, 7 og 8, der i det væsentlige indeholder de grundlæggende bestemmelser, der kan fraviges i medfør af artikel 9. Det forekommer mærkværdigt, at den aktivitet, der sandsynligvis udgør den største trussel mod bevarelsen af arterne, kun angives vagt og sammen med andre muligheder fremstilles som »fornuftig udnyttelse«.
Direktivets artikel 9, stk. 1, litra c), vedrører bestemte særlige omstændigheder, som lovgiver ikke ville eller kunne angive udtrykkeligt. Hvis lovgiver havde ønsket at lade jagt – forstået som en rekreativ aktivitet – være omfattet, ville det udtrykkeligt være blevet nævnt.
Denne strenge ordlydsfortolkning bekræftes desuden af den omstændighed, at artikel 9 har karakter af en undtagelsesbestemmelse i forhold til direktivets formål, der er at beskytte vilde fugle og ikke at regulere jagtudøvelsen. Sagt på en anden måde må den tvivl, der opstår som følge af den tvetydige affattelse på dette område, give anledning til en fortolkning, der i videst mulig omfang tilgodeser beskyttelsesformålet.
27. Jeg er derfor af den opfattelse, at direktivets ordlyd og opbygning tilsiger, at jagt som rekreativ aktivitet ikke er omfattet af udtrykket »fornuftig anvendelse« i artikel 9, stk. 1, litra c). Der er således ikke tale om nogen moralsk vurdering af fænomenet jagt, men om at anvende en systematisk fortolkning af bestemmelsens ordlyd.
28. Herefter tilbagestår de argumenter, der kan udledes af de tre tidligere nævnte domme.
Jeg mener, man bør tage disse argumenters vægt med forbehold.
For det første er der ingen af disse domme, der har til formål at afklare, om jagt forstået som en udelukkende rekreativ beskæftigelse er omfattet af artikel 9, stk. 1, litra c). Desuden støttes disse domme på faktiske omstændigheder, der er vidt forskellige.
I dommen i sagen Kommissionen mod Italien anerkendte Domstolen kun, at indfangning og overdragelse af fugle uden for jagttiden med henblik på anvendelse som levende lokkedyr eller med henblik på anvendelse til fritidsformål på markeder og handelspladser kan udgøre en ifølge artikel 9, stk. 1, litra c), tilladt fornuftig anvendelse (13) . Det er åbenbart, at disse aktiviteter er af en anden karakter, og at de er mindre indgribende end jagt forstået som rekreativ aktivitet.
I WWF italiana-dommen tydeliggjorde Domstolen blot i overensstemmelse med det præjudicielle spørgsmål betingelserne for, at direktivets artikel 9 giver medlemsstaterne adgang til at fravige det generelle forbud mod jagt på beskyttede arter ifølge samme direktivs artikel 5 og 7.
Endelig anså Domstolen i Ligue royale-dommen indfangning af fugle af bestemte beskyttede arter for at gøre det muligt for de interesserede personer at befolke deres volierer eller for at afbøde ulemperne af den indavl, som endogene parringer giver anledning til, for at være udtryk for en fornuftig anvendelse i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i direktivets artikel 9, stk. 1, litra c). Der er her igen tale om en aktivitet, der har et andet formål, og som har et andet omfang end jagt.
29. I disse tre domme fremhævede Domstolen i højere grad, at de ordninger, der kan indføres med hjemmel i direktivets artikel 9, har karakter af undtagelser. Det er i denne forbindelse interessant, at Domstolen i ingen af tilfældene fandt, at den nationale lovgivning opfyldte de høje krav i fællesskabsbestemmelsen.
30. Domstolen har udtalt, at selv om artikel 9, stk. 1, giver adgang til i vidt omfang at fravige den generelle beskyttelsesordning, gælder dette dog kun i konkrete enkelttilfælde, der repræsenterer klart afgrænsede behov og specielle situationer (14) . Gennemførelsen af direktivet kræver således, at medlemsstaten sikrer sig, at indfangningen af visse fuglearter er begrænset til det strengt nødvendige minimum, og at indfangningstiden ikke unødvendigt falder sammen med de tidsrum, i hvilke der efter direktivets ordning skal sørges for en særlig beskyttelse (15) .
31. Selv hvis man, blot for at uddybe argumentationen, antog, at jagt i rekreativt øjemed kan anses for at være en »fornuftig anvendelse« i direktivets artikel 9, stk. 1, litra c)’s forstand, synes jagt ikke i sig selv at kunne opfylde den anden betingelse, der gælder for, at der kan indføres særordninger i medfør af artikel 9, nemlig at det skal være nødvendigt at indføre ordningen i mangel af en anden tilfredsstillende løsning.
32. Umiddelbart er det ikke – end ikke på abstrakt plan – let at forestille sig, hvornår en rekreativ aktivitet ikke kan erstattes af en anden, der er tilstrækkeligt tilfredsstillende. Den omstændighed, at bestemte vilde fugle ikke må jages i den periode, de er særlig sårbare, kan erstattes af, at de må jages resten af året, eller af en hvilken som helst anden rekreativ aktivitet.
33. Jægerforbundet og den franske regering har afgivet indlæg i sagen.
Jægerforbundet har anført, at eftersom jagt på vilde fugle og svømme- og vadefugle er underlagt en særlig streng kontrol, er det kun ved at indrømme en undtagelse, at det er muligt inden for strenge grænser at jage dem uden for de tidspunkter for begyndelse og afslutning af fredningstiden, der er fastsat i direktivets artikel 7, stk. 4. Det eneste alternativ ville være at udstede et jagtforbud. Under retsmødet tilføjede forbundet, at en tilladelse til at drive jagt i den særlige beskyttelsesperiode kan være den eneste tilfredsstillende løsning for at kompensere for den begrænsede lødighed af de videnskabelige rapporter, der ligger til grund for fastsættelse af begyndelsen og afslutningen af fredningstiden.
Den franske regering har gjort gældende, at direktivets artikel 9, stk. 1, litra c), kun kan finde anvendelse på jagt på fugle, der er til stede på et givet område i yngletiden og ikke på noget andet tidspunkt på året. Den eneste tilfredsstillende løsning er derfor at jage dem på det pågældende tidspunkt.
34. Disse antagelser, der ikke finder nogen støtte i direktivet, forekommer mig at være lidet overbevisende.
Hverken den lovgivningsmæssige strenghed eller den påståede videnskabelige usikkerhed kan medføre, at jagt på bestemte arter i den periode, hvor de har behov for den højeste grad af beskyttelse, er uomgængelig nødvendig inden for et område, hvor gældende ret begunstiger arternes beskyttelse. Efter gældende praksis er der tværtimod en tendens til at anvende forsigtighedsprincippet (eller princippet om forebyggende indsats som omhandlet i artikel 174, stk. 2, EF) på områder, hvor de foreliggende videnskabelige data ikke tillader en fuldstændig risikovurdering med henblik på på denne måde at opnå et højt beskyttelsesniveau for miljøet samt for menneskers, dyrs og planters sundhed (16) .
At anlægge det synspunkt, at jagt på bestemte arter inden for deres yngleperiode er nødvendigt, for så vidt som de kun befinder sig på området i den pågældende periode, er på samme måde ensbetydende med at undergrave direktivets prioriteringer.
35. Den uklare og kunstige karakter af de argumenter, der er blevet fremført for at berettige, at det er nødvendigt at jage fuglene i en sårbar periode, bekræfter min indledende antagelse om, at tanken med direktivets artikel 9, stk. 1, ikke har været at fastsætte en undtagelse fra det generelle forbud, for så vidt angår den rekreative udøvelse af jagt.
36. Det første af de spørgsmål, som Conseil d’État har forelagt, skal derfor besvares med, at direktivets artikel 9, stk. 1, litra c), ikke giver en medlemsstat beføjelse til for så vidt angår rekreativ udøvelse af jagt at fravige de datoer for henholdsvis åbning og afslutning af jagtsæsonen, der er fastsat i overensstemmelse med de formål, der er angivet i samme direktivs artikel 7, stk. 4.
Det andet præjudicielle spørgsmål
37. Med det andet spørgsmål ønsker den forelæggende ret oplyst, hvilke kriterier der i tilfælde af et bekræftende svar på det første spørgsmål skal lægges til grund for afgrænsningen af denne fravigelse.
38. For det tilfælde, at Domstolen skulle besvare det første spørgsmål på en anden måde end den, som jeg har foreslået, skal jeg fremkomme med følgende bemærkninger.
39. Det fremgår af ordlyden af direktivets artikel 9, at undtagelsesbestemmelsen kun kan bringes i anvendelse, når tre betingelser er opfyldt:
a) Der må ikke findes nogen anden tilfredsstillende løsning.
b) Jagten (forstået som et udtryk for en »fornuftig anvendelse«, således som det kan udledes af besvarelsen af det første spørgsmål), på bestemte fuglearter i mindre mængder skal udføres på strengt kontrollerede betingelser og på selektiv måde [artikel 9, stk. 1, litra c)]
c) Det skal angives:
– hvilke arter, der er omfattet af undtagelserne, de tilladte fangst- eller drabsmidler, de risikovilkår samt de omstændigheder med hensyn til tid og sted, under hvilke sådanne undtagelsesbestemmelser kan meddeles
– hvilken myndighed, der har bemyndigelse til at erklære, at de fastsatte betingelser er opfyldt, og til at træffe afgørelser, og hvilke midler, indretninger eller metoder, der er tilladte inden for hvilke grænser og af hvilke personer
– hvilken kontrol, der skal udføres.
40. I dommene i sagen Kommissionen mod Belgien og i sagen Kommissionen mod Italien fastslog Domstolen, idet den fulgte en lignende systematik, at muligheden for at fastsætte undtagelser i medfør af direktivets artikel 9 forudsætter, at tre betingelser er opfyldt: For det første, at medlemsstaterne begrænser undtagelsen til de tilfælde, hvor der ikke er nogen anden tilfredsstillende løsning, for det andet, at den skal være begrundet i mindst et af de i direktivets artikel 9, stk. 1, litra a), b) og c), nævnte hensyn, for det tredje, at de i artikel 9, stk. 2, præcist anførte formkrav, der har til formål at begrænse undtagelserne mest muligt, overholdes, således at Kommissionen bliver i stand til at føre kontrol. Domstolen udtalte, at selv om bestemmelsen giver adgang til i vidt omfang at fravige den generelle beskyttelsesordning, gælder dette dog kun for så vidt angår konkrete enkelttilfælde, der repræsenterer klart afgrænsede behov og specielle situationer (17) . Endelig fandt Domstolen det nyttigt at tilføje, at direktivets artikel 2 pålægger medlemsstaterne en forpligtelse til at træffe alle nødvendige foranstaltninger til at opretholde eller tilpasse bestanden af samtlige fuglearter på et niveau, som især imødekommer økologiske, videnskabelige og kulturelle krav og samtidig tilgodeser de økonomiske og rekreative hensyn. Selv om artikel 2 således ikke udgør nogen selvstændig fravigelse af den generelle beskyttelsesordning, viser den, at der bag direktivet ligger overvejelser både vedrørende nødvendigheden af en effektiv beskyttelse af fugle (18) og vedrørende den offentlige sundhed og sikkerhed, økonomien, økologien, videnskaben, kulturen og rekreative behov (19) .
41. Som led i andre betragtninger udtalte Domstolen ligeledes, at det ikke er nødvendigt formelt og ordret at gentage de fællesskabsretlige bestemmelser i udtrykkelige specielle lovbestemmelser, men at det er tilstrækkeligt, at der foreligger en generel retlig ramme, der giver en sikker hjemmel for, at direktivet anvendes fuldt ud på en tilstrækkelig klar og præcis måde.
42. Endelig vil jeg ikke afslutte denne gennemgang af retspraksis uden først at understrege, at en punktlig gennemførelse i national ret af direktivets ånd og ordlyd har en særlig betydning i et tilfælde som det foreliggende, hvor forvaltningen af det fælles eje er betroet medlemsstaterne på deres respektive territorier (20) .
43. Man kan rejse et andet spørgsmål end det, som Conseil d’État udtrykkeligt har rejst, nemlig spørgsmålet om, hvorvidt et regelsæt som det franske i det hele taget opfylder direktivets krav.
44. Uden at jeg skal behandle et andet problem end det, som den forelæggende ret har angivet, bør det under alle omstændigheder bemærkes, at for så vidt angår beskyttelse af vilde fugle, skal de kriterier, i henhold til hvilke medlemsstaterne kan gøre undtagelse fra de i direktivet indeholdte forbud, angives i præcise nationale bestemmelser (21) . De skal i dette øjemed vedtage foranstaltninger, der tilstrækkeligt udførligt henviser til de forhold, der er nævnt i artikel 9, stk. 1 og 2 (22) .
Det er i den forbindelse tilstrækkeligt at konstatere, at det ikke fremgår af de franske bestemmelser, der er genstand for hovedsagen, hvorfor der ikke findes andre tilfredsstillende løsninger end den efter bestemmelserne tilladte jagt i den højeste beskyttelsesperiode.
45. I tilfælde af, at Domstolen besvarer det første spørgsmål bekræftende, skal det andet præjudicielle spørgsmål besvares således, at undtagelsesbestemmelsen i direktivets artikel 9, stk. 1, kan finde anvendelse på jagt, når
a) der ikke findes nogen anden tilfredsstillende løsning
b) jagten drives på bestemte fuglearter i mindre mængder på strengt kontrollerede betingelser og på selektiv måde, og
c) det angives:
– hvilke arter, der er omfattet af undtagelserne, de tilladte fangst- eller drabsmidler, de risikovilkår samt de omstændigheder med hensyn til tid og sted, under hvilke sådanne undtagelsesbestemmelser kan meddeles
– hvilken myndighed, der har bemyndigelse til at erklære, at de fastsatte betingelser er opfyldt, og til at træffe afgørelser om, hvilke midler, indretninger eller metoder, der er tilladte inden for hvilke grænser og af hvilke personer
– hvilken kontrol, der skal udføres.
VII – Forslag til afgørelse
46. Som følge af samtlige ovenstående bemærkninger foreslår jeg, at de af Conseil d’État forelagte spørgsmål besvares på følgende måde:
»Artikel 9, stk. 1, litra c), i Rådets direktiv 79/409/EØF af 2. april 1979 om beskyttelse af vilde fugle giver ikke e n medlemsstat beføjelse til for så vidt angår rekreativ udøvelse af jagt at fravige de datoer for henholdsvis åbning og afslutning af jagtsæsonen, der er fastsat i overensstemmelse med de formål, der er angivet i samme direktivs artikel 7, stk. 4.«
(1) .
(2)
–	Rådets direktiv 79/409/EØF af 2.4.1979 om beskyttelse af vilde fugle (herefter »direktivet«, EFT L 103, s. 1).
(3)
–	Association pour la protection des animaux sauvages (foreningen til beskyttelse af vilde dyr) og Rassemblement des opposants à la chasse (sammenslutningen af jagtmodstandere).
(4)
–	Journal officiel de la Republique française
2000 nr. 12178 af 5.8.2000.
(5)
–	Union nationale des fédérations départementales de chasseurs (landsforbundet for de lokale jægerforeninger, herefter »jægerforbundet«) og Association nationale des chasseurs de gibiers d’eau (landsforeningen for jægere af svømme- og vadefugle).
(6)
–	Anden betragtning.
(7)
–	Tredje betragtning.
(8)
–	Ottende betragtning.
(9)
–	Sag 262/85, Sml. s. 3073 (herefter »dommen i sagen Kommissionen mod Italien«).
(10)
–	Sag C-118/94, Sml. I, s. 1223 (herefter »WWF italiana-dommen«).
(11)
–	Sag C-10/96, Sml. I, s. 6775 (herefter »Ligue royale-dommen«).
(12)
–	Dom af 8.7.1987, sag 247/85, Kommissionen mod Belgien, Sml. s. 3029, præmis 7, og af 17.9.1987, sag 412/85, Kommissionen mod Tyskland, Sml. s. 3503, præmis 18.
(13)
– Dommen i sagen Kommissionen mod Italien, nævnt i fodnote 9, præmis 38.
(14)
–	Dommen i sagen Kommissionen mod Italien, nævnt i fodnote 9, præmis 7, og WWF italiana-dommen, nævnt i fodnote 10, præmis 21.
(15)
–	Dommen i sagen Kommissionen mod Italien, nævnte i fodnote 9, præmis 39 in fine.
(16)
– Meddelelse fra Kommissionen om forsigtighedsprincippet (KOM/2000/1 endelig)
(17)
–	Præmis 7 i dommene i sagen Kommissionen mod Belgien og i sagen Kommissionen mod Italien, jf. hhv. fodnote 12 og 9.
(18)
–	W.G. Sebald omtaler i sin novelle Austerlitz
(forlaget Anagrama, Barcelona, 2002, s. 84 og 85) med hvilken dygtighed visse fuglearter »holdt sig fast med næbbet og klatrede op ad espalieret, og mens de klatrede ned igen udførte alle former for akrobatiske piruetter, de fløj ind og ud gennem de åbne vinduer eller hoppede og løb hen over gulvet, idet de hele tiden var aktive, og idet de hele tiden syntes at være optaget af noget. Generelt mindede de i mangt og meget om mennesker. Man hørte dem ånde, le, nyse og gabe. De rømmede sig, før de begyndte at tale på deres sprog. «
(19)
–	Præmis 8 i dommene i sagen Kommissionen med Belgien og i sagen Kommissionen mod Italien.
(20)
–	Dommene i sagen Kommissionen mod Italien, præmis 9, og i sagen Kommissionen mod Belgien, præmis 9, og dom af 13.10.1987, sag 236/85, Kommissionen mod Nederlandene, Sml. s. 3989, præmis 5.
(21)
–	Dom af 15.3.1990, sag C-339/87, Kommissionen mod Nederlandene, Sml. I, s. 851, præmis 28, og WWF italiana-dommen, nævnt i fodnote 10, præmis 22.
(22)
–	WWF italiana-dommen, præmis 26.