61981C0217
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
P. VERLOREN VAN THEMAAT
FREMSAT DEN 13. MAJ 1982 (
*1
)
Høje Domstol.>
1. Indledning
Mit forslag til afgørelse i nærværende sag — Interagra — kan gøres forholdsvis kort. Jeg vil ikke gå i dybden med behandlingen af de synspunkter vedrørende realiteten, som selskabet Interagra har gjort gældende. Mens mit forslag til afgørelse i Moksel-sagen (sag 45/81), der drejede sig om nærtbeslægtede spørgsmål, gik ud på, at sagen skulle antages til behandling i realiteten, er det faktisk i den foreliggende sag min opfattelse, at denne absolut skal afvises. Til nærmere belysning af dette synspunkt vil jeg indledningsvis i al korthed redegøre for de faktiske omstændigheder i sagen og for de anbringender, hvorpå den i medfør af EØF-traktatens artikel 215 anlagte erstatningssag støttes.
Jeg vil derefter i sammenhæng med de åbenbare materielretlige ligheder klarlægge de ligeså åbenbare forskelle, som består mellem denne sag og Moksel-sagen. I betragtning af disse forskelle behøver man efter min mening ikke tillægge det større betydning, at den foreliggende sag drejer sig om en påstand om ansvar uden for kontrakt for Fællesskabet, mens påstanden i Moksel-sagen gjaldt annullation af en lignende kommissionsforordning om midlertidig suspension af forudfastsættelse af eksportrestitutioner for oksekødprodukter. Jeg vil derfor modstå fristelsen til at gå ind i en undersøgelse af, om en analyse af Domstolens praksis vedrørende spørgsmålet om antagelse til realitetsbehandling virkelig som anført af Kommissionen under den mundtlige forhandling fører til vidt forskellige resultater når henses til henholdsvis artiklerne 173 og 215. Jeg vil herved for indeværende kun henvise til, at det i Domstolens praksis er fastslået, at erstatning uden for kontrakt for Fællesskabet principielt kan komme på tale for skader forvoldt ved retsstridige generelle retsakter. Heraf følger, at man ikke ud fra den blotte konstatering af, at en forordning er en generel retsakt, kan drage den slutning, at en i medfør af artikel 215 anlagt sag skal afvises. Først og fremmest er efter min mening forskellen mellem de henholdsvis af Moksel og Interagra fremførte anbringender langt vigtigere end forskellen mellem sagernes retlige grundlag. Selskabet Interagra har først og fremmest støttet sin påstand på ordlyden af de i det foreliggende tilfælde anvendelige forordninger, og navnlig ordlyden af forordning nr. 2044/75. Selskabet har således gjort gældende, at Kommissionen har fejlfortolket denne forordning. En anden, og i det foreliggende tilfælde efter min mening afgørende forskel mellem de to sager kan endvidere ses i den omstændighed, at Moksel faktisk gjorde gældende, at de anvendelige forordninger var retsstridige, hvilket selskabet Interagra ikke udtrykkeligt har gjort. Selskabet Interagra's repræsentant har på min forespørgsel under den mundtlige forhandling udtrykkeligt bekræftet dette forhold for så vidt angår nærværende sag. Som det vil fremgå af min detaljerede gennemgang af de anbringender, der er blevet fremsat i denne sag, kommer der således til at mangle et forhold, der får afgørende betydning for formalitetsspørgsmålet. Og af denne grund vil jeg heller ikke beskæftige mig med spørgsmålet om, hvorvidt det kan have betydning, at selskabet Interagra også ved den kompetente nationale ret har anfægtet det afslag, det modtog på eksportrestitutioner, ligesom jeg vil lade Domstolens praksis vedrørende dette spørgsmål uomtalt.
I mit forslags fjerde afsnit vil jeg endelig i enkeltheder gennemgå de anbringender, selskabet Interagra har fremsat til støtte for sin påstand, med den tilføjelse, at det vigtigste resultat af denne gennemgang allerede er nævnt i denne indledning. På grundlag af resultaterne af denne gennemgang og også for at undgå at foregribe afgørelsen vedrørende de præjudicielle spørgsmål, som den kompetente franske ret har rejst og som i mellemtiden er indgået til Domstolens justitskontor den 24. marts 1982, vil sagens materielretlige spørgsmål kun blive meget summarisk og foreløbigt behandlet i mit forslags afsluttende afsnit. I slutafsnittet vil jeg endvidere give en sammenfatning af mit forslag til afgørelse.
2. De vigtigste faktiske omstændigheder og søgsmålsgrundene
2.1. De faktiske omstændigheder
Jeg vil med hensyn til de vigtigste faktiske omstændigheder i alt væsentligt gå ud fra den redegørelse, som det sagsøgende selskab selv har givet under den mundtlige forhandling. Dog omtaler jeg herved også forskellige andre betydningsfulde fakta, der fremgår af sagens akter, og kommenterer endvidere lejlighedsvis de forskellige faktiske omstændigheders juridiske betydning.
Den sovjetiske indkøbsorganisation Prodintorg foranstaltede den 13. november 1980 en international licitation vedrørende levering af 100000 ton smør og 15000 ton »butter oil« Disse varer skulle leveres i flere omgange i tiden januar 1981 til februar 1982. Tilbud skulle tilstilles Prodintorg senest den 25. november 1980, og tilbudsgiverne skulle være bundet af deres tilbud til december 1980.
Ved fremsættelsen af sådanne tilbud er de af Kommissionen fastsatte eksportrestitutioner naturligvis en faktor, der har afgørende betydning for prisdannelsen. I Kommissionens forordning nr. 2943/80 af 13. november 1980 og det dertil hørende bilag fastsættes restitutionsbeløbene for bl.a. smør. Forordningen blev offentliggjort i EFT den 14. november 1980, og trådte i kraft samme dato. Ifølge den næstsidste betragtning til forordningen udstedes denne bl.a. fordi (jeg citerer) »[det] for at give mulighed for at indgå leveringskontrakter med henblik på udførsel fra den 1. januar 1981 er ... nødvendigt for visse produkter ... at fastsætte en særlig resitution, der udelukkende gælder i forbindelse med en forudfastsættelse for produkter, der udføres fra den 1. januar 1981«. Jeg skal her bemærke, at selskabet Interagra også på grundlag heraf har gjort gældende, at der foreligger en overtrædelse af grundsætningen om beskyttelse af den berettigede forventning.
Det svar, i hvilket selskabet Interagra den 17. november 1980 fremsatte et tilbud vedrørende levering af 25000 ton smør havde sit grundlag i den ovenfor beskrevne retlige situation. Selskabet Interagra gik altså ved fremsættelsen af sit tilbud ud fra et restitutionsbeløb, som Kommissionen havde fastsat ved forordning kun tre dage før, og som dertil udtrykkeligt skulle være gældende for et tidsrum, der først begyndte den 1. januar 1981. Af andre akter i sagen fremgår, at der ikke var knyttet betingelser af nogen art til Interagras tilbud. Selskabet Interagra var faktisk så fuldstændig sikker på rigtigheden af de faktorer, der var forudsætningen for dets tilbud, at det havde undladt at stille nogen suspensiv eller resolutiv betingelse for det tilfælde, at Kommissionen skulle ændre reglerne om restitutioner, før kontrakten var endelig afsluttet, eller før fristen for afgivelse af tilbud (25. november 1980) udløb. Selv ved kontraktsafslutningen den 16. december, hvor der allerede var givet afslag på selskabets ansøgning om forudfastsættelse, tog det ikke som det fremgår af sagens akter noget forbehold.
Selskabet Interagra indgav samtidig med fremsættelsen af sit tilbud, dvs. den 17. november 1980, endvidere over for det kompetente franske interventionsorgan FORMA (Fonds d'Orientation et de Régularisation des marchés agricoles) ansøgning om forudfastsættelsesattester i henhold til nævnte kommissionsforordning nr. 2943/80, hvorfor det også stillede sikkerhed i overensstemmelse med reglerne. Tre dage senere, den 20. november 1980, altså kun seks dage efter nævnte forordnings ikrafttræden, blev forudfastsættelsen af eksportrestitutioner for smør for perioden 20.-27. november 1980 suspenderet ved Komissionens forordning nr. 2993/80.
Ved skrivelse af 28. november 1980 meddelte FORMA derefter det sagsøgende selskab, at de ansøgninger, det havde indgivet den 17. november var blevet uden genstand. Samtidig blev den sikkerhed, Interagra havde stillet, frigivet.
Selskabet Interagra ansøgte skriftligt om en ændring af denne afgørelse, men FORMA afslog efter at have indhentet Kommissionens udtalelse at ændre denne ved skrivelse af 24. december 1980. I sagens akter finder man kopier af alle de aktstykker, der herved er tale om.
Selskabet Interagra anlagde dernæst den 21. januar 1981 først sag ved den kompetente forvaltningsdomstol i Paris med påstand om annullation af FORMA's afgørelse. Som tidligere nævnt har denne sag givet anledning til de præjudicielle spørgsmål fra den franske domstol, der er indgået til Domstolens justitskontor den 24. marts 1982 (sag 109/82). Nogle måneder senere anlagde selskabet Interagra så sideløbende med den ved den franske ret anlagte sag nærværende erstatningssag, der støttes på ansvar uden for kontrakt for Kommissionen som følge af FORMA's afgørelse. Selskabet Interagra har nemlig på grundlag af de telex, der er blevet udvekslet mellem FORMA og det kompetente generaldirektorat i Kommissionen gjort gældende, at FORMA i det foreliggende tilfælde har fulgt Kommissionens instrukser. I det følgende omtaler jeg forskellige særlige omstændigheder vedrørende denne udveksling af telex, således at den sammenhæng, hvori erstatningssøgsmålet optræder, bliver mere forståelig.
Allerede i et første telex af 19. november 1980 havde den kompetente tjenestegren i Kommissionen over for FORMA oplyst, at førnævnte forordning fra Kommissionen om suspension af forudfastsættelsen medførte, at de ansøgninger om forudfastsættelse af eksportrestitutioner, der var indgivet den 17. november og derefter i medfør af artikel 3, stk. 3, i forordning (EØF) nr. 2044/75 var blevet uden genstand og skulle afslås, og at den sikkerhed, der var blevet stillet, skulle tilbagebetales.
I et telex, som selskabet Interagra har omtalt, bad FORMA derefter den kompetente tjenestegren i Kommissionen om for det første at angive, om omtalte telex også faktisk skulle anvendes på de forudfastsættelser, der var sket i henhold til artikel 6 i forordning (EØF) nr. 2044/75. Dette første spørgsmål fulgte efter den nedenfor gengivne indledende passus, der spiller en betydningsfuld rolle ved sagens behandling: »for så vidt angår attester indgivet inden for rammerne af artikel 6 i forordning nr. 2044/75 gælder dog, at disse først udstedes den dag, ansøgeren bliver erklæret for tilbudsgiver, og for den mængde, for hvilken han er blevet erklæret tilbudsgiver, jf. artikel 19 i forordning (EØF) nr. 193/75. Artikel 3, stk. 3, synes derfor ikke at omfatte ansøgninger om foreløbige attester, der er indgivet i forbindelse med regeringslicitation«.
Efter det første spørgsmål, hvori FORMA bad om en bekræftelse af, at det tidligere telex af 19. november skulle anvendes på de omhandlede tilfælde fulgte et andet spørgsmål, der havde følgende ordlyd:
»2)
Jeg har endvidere bemærket, at i medfør af den 17. ændring af forordning (EØF) nr. 2044/75, artikel 2, stk. 2, bliver for de foreløbige attester, hvorom der er indgivet ansøgning før den 22. november, men som er udstedt efter denne dato, varigheden for forudfastsættelse nu på fem måneder. En række erhvervsdrivende, der før suspensionen af forudfastsættelserne fra den 12.-14. november har indgivet foreløbige ansøgninger, har over for denne tjenestegren givet udtryk for deres forbavselse over, at der ved en sådan foranstaltning med tilbagevirkende kraft sker en ændring af grundlaget for deres tidligere i god tro og afgive endelige tilbud. En nærmere angivelse af det retsgrundlag, hvortil der kan henvises ved besvarelse af disse henvendelser, er ønskelig«.
Ved telex af 27. november 1980, af hvilket en kopi findes som bilag IV til Kommissionens svarskrift, gav generaldirektøren for landbrug nedenstående svar på FORMA's to spørgsmål — svaret gengives in extenso, eftersom det er af afgørende betydning for en stillingtagen i sagen:
»Vedrørende spørgsmålet under 1) kan jeg bekræfte, at artikel 3, stk. 3, første punktum, i forordning (EØF) nr. 2044/75 gælder for samtlige ansøgninger om eksportattester ... ved forudfastsættelse af restitutionen for de omhandlede varer, når de er indgivet højst fem hverdage før suspensionen af forudfastsættelsen af restitutionen.
Dette resultat ma være givet i og med, at der ikke er gjort nogen undtagelse for ansøgninger om attester, der indgives i forbindelse med licitationer. Det for disse ansøgninger særegne er imidlertid, at en suspension af forudfastsættelsen, der sker efter at fristen på fem hverdage er udløbet ikke kan berøre disse ansøgninger, selv om de på suspensionens tidspunkt stadig er under behandling, mens der ventes på udfaldet af licitationen.
Med hensyn til punkt 2 i Deres telex skal jeg oplyse, at der for tidligere indgivne ansøgninger om attester kun bliver tale om en kortere gyldighedsperiode for de ansøgninger, der er indgivet før den 22. november, og som endnu ikke den 22. november 1980 var omfattet af fristen på 5 hverdage.
Det drejer sig reelt om de ansøgninger om attester med forudfastsættelse af restitutionen for de varer, der er omhandlet i pos. 04.02 A II b) 1 og 04.02 Β I b) 2 aa) i den fælles toldtarif, indgivet efter den 14. november 1980.
For disse ansøgningers vedkommende udgør nedsættelsen af attestens gyldighedsperiode en ’særlig foranstaltning’, jf. artikel 2, stk. 3, 1. pkt., i forordning (EØF) nr. 2044/75.
Kommissionen vil for at undgå enhver misforståelse øjeblikkeligt forelægge forvaltningskomiteen et forslag til forordning, der indeholder de her anførte oplysninger.«
Ordlyden af FORMA's første afslag af 28. november 1980 på ansøgningen om forudfastsættelse og ordlyden af den skrivelse, FORMA den 24. december 1980 tilstillede Interagra, og hvori en omgørelse af nævnte afslag blev afvist, støtter efter min mening ikke selskabet Interagra's påstand om, at FORMA i sine skrivelser udtrykkeligt henviste til instrukser fra Kommissionen. Jeg skal herved henvise til de kopier af de nævnte skrivelser, som sagsøgeren har vedlagt stævningen. I skrivelserne begrundes afslaget udelukkende under henvisning til forordningerne.
FORMA har først i sit svarskrift af 17. april 1980 i sagen for den franske ret anvendt ordene »instrukser fra Kommissionen«. Dette er formentlig grunden til, at stævningen i det mod Kommissionen anlagte erstatninssøgsmål er indgået til Domstolens justitskontor nogle uger efter sidstnævnte dato.
De argumenter, som selskabet Interagra's repræsentant i retsmødet har fremført, indeholder den klarest udtrykte bekræftelse af, at selskabet Interagra udelukkende mener, at der er ansvar for Kommissionen som følge af de omtalte instrukser, som FORMA først omtalte den 17. april 1981, og således ikke som følge af at selve kommissionsforordningerne skulle være retsstridige. Det er tværtimod i dette retsmøde udtrykkeligt blevet anført, at selskabet Interagra intet ville have at indvende, såfremt den fortolkning, Kommissionen giver de omhandlede forordninger, hvilken fortolkning selskabet Interagra har bestridt, skulle vise sig at være rigtig. I betragtning af denne del af selskabet Interagra's i retsmødet udviklede argumentation må jeg bemærke, at det omhandlede fortolkningsspørgsmål vil blive behandlet i alle ender og kanter i den besvarelse, som Domstolen vil give spørgsmålene fra den franske ret. I fortsættelsen i den af selskabet Interagra's repræsentant udviklede argumentation i retsmødet forgangne 3. marts er der også gjort særlig meget ud af disse fortolkningsspørgsmål. Selskabet Interagra's besvarelse af disse fortolkningsspørgsmål har imidlertid efter min mening ingen betydning for formalitetsspørgsmålet, og jeg vil derfor ikke her komme nærmere ind på den. Som tidligere nævnt bliver det alene af betydning for afgørelsen af formalitetsspørgsmålet, at selskabet Interagra i nærværende sag vel bestrider den fortolkning Kommissionen har givet sine forordninger, uden dog at anfægte disses retmæssighed. Formalitetsspørgsmålet bliver hermed alene et spørgsmål om, hvorvidt Kommissionen som sådan kan pådrage sig ansvar uden for kontrakt, fordi den som påstået har fortolket sine forordninger urigtigt og dermed forvoldt et tab.
2.2. Sagsøgerens påstande og søgsmålsgrundene
I stævningen finder man følgende fire påstande:
a)
Det sagsøgende selskab er med urette blevet nægtet den restitution, som det har krav på i medfør af forordning nr. 2943/80 af 13. november 1980.
b)
Det tab, sagsøgeren herved har lidt, andrager 61956250 FF.
c)
Kommissionen har pådraget sig ansvar i den foreliggende sag, da FORMA alene har fungeret som bud og udelukkende har handlet i henhold til forordningen og Kommissionens instrukser.
d)
Kommissionens forordning nr. 2993/80 af 4. december 1980 er i strid med princippet om beskyttelse af de retsundergivnes berettigede forventning.
Ved afgørelsen af, om sagen kan antages til behandling i realiteten får efter min mening navnlig de nedenfor refererede synspunkter, der følger af de anbringender, som det sagsøgende selskab har gjort gældende til støtte for påstanden, betydning.
For det første bekræfter stævningen, replikken og de argumenter, der er fremført under retsforhandlingerne, at der med den første påstand ganske klart ønskes dom for, at det sagsøgende selskab har en velerhvervet og uomtvistelig ret til at få bevilget de restitutioner, det har ansøgt om. Det sagsøgende selskab har i sin argumentation i processkrifterne og under den mundtlige forhandling i det hele lagt hovedvægten på Kommissionens — som det påstås — urigtige fortolkning af forordningerne nr. 193/75, nr. 2044/75, nr. 3015/80 og nr. 3137/80.
For det andet er, som det ganske klart har vist sig under den mundtlige forhandling i nærværende sag forkastelsen eller anerkendelsen af den fjerde påstand om en tilsidesættelse af princippet om beskyttelse af de retsundergivnes berettigede forventning afhængig af, om det sagsøgende selskabs fortolkning af førnævnte forordning og navnlig forordning nr. 2044/75 er rigtig eller forkert. Det sagsøgende selskab har ikke for det tilfælde, at Kommissionens fortolkning af de nævnte forordninger skulle være rigtig, gjort gældende, at forordning nr. 2993/80 i den ene eller den anden henseende skulle være retsstridig. Selskabets repræsentants slutbemærkning i retsmødet lød: »Jeg ønsker ikke på det stadium en afgørelse, der går ud på, at en akt er ugyldig«.
For det tredje indeholder stævningen, replikken og indlægget i retsmødet en bekræftelse af, at det sagsøgende selskab mener, at Kommissionens ansvar grunder sig ikke på de forordninger, den har udstedt, men udelukkende på den påståede fejlagtige fortolkning, den har givet dem, samt på de instrukser, den har givet FORMA.
3. Ligheder med og forskelle fra Moksel-sagen (sag 45/81)
Ligheden med Moksel-sagen, i hvilken jeg fremlagde forslag til afgørelse den 4. februar d.å., beror navnlig på, at også denne sag drejede sig om en forordning om suspension af forudfastsættelsen af eksportrestitutioner. I Moksel-sagen drejede det sig ganske vist om eksportrestitutioner for oksekød, men de i denne sag omhandlede forordningers indhold svarede generelt fuldstændig til indholdet af de i nærværende sag omhandlede forordninger. Et andet betydningsfuldt lighedspunkt mellem de to sager består i, at et telex fra Kommissionen vedrørende samme spørgsmål som de i nærværende sag omhandlede telex også i Moksel-sagen spillede en væsentlig rolle. De betragtninger vedrørende det omhandlede telex, der findes i mit forslag til afgørelse og i Domstolens dom i Moksel-sagen er derfor også af interesse i nærværende sag. En første vigtig forskel mellem de to sager beror på, at nærværende sag til forskel fra Moksel-sagen som tidligere nævnt kun gælder spørgsmålet om fortolkningen af de omhandlede forordninger i det omfang disse vedrører offentlige licitationer. Ifølge selskabet Interagra's fortolkning har suspensionen ikke kunnet omfatte licitationer, og FORMA har som følge heraf uretmæssigt afslået ansøgningen om forudfastsættelse af eksportrestitutionerne. En anden forskel mellem de to sager, der har den allerstørste betydning for afgørelsen af formalitetsspørgsmålet i denne sag, hænger direkte sammen med denne første forskel. I modsætning til, hvad der var tilfældet i Moksel-sagen, er det ikke i nærværende sag blevet gjort gældende, at forordningen om suspension af forudfastsættelsen eller en af de andre i sagen omhandlede forordninger skulle være retsstridig. Det er alene blevet gjort gældende, at afslaget i det foreliggende tilfælde har været ulovligt, fordi forordningen om suspension af forudfastsættelsen ikke har været anvendelig. FORMA's afgørelse om at afslå den heromhandlede ansøgning hævdes at bero på en urigtig (og af Kommissionen påbudt) fortolkning af forordningerne, der derimod ikke i og for sig anses for at være retsstridige. Jeg kunne i mit forslag til afgørelse i Moksel-sagen stille forslag om, at søgsmålet blev antaget til realitetsbehandling — et forslag som Domstolen ikke fulgte — alene fordi samtlige ifølge artikel 173 relevante betingelser for søgsmålet herunder udover Moksel's stilling som individuelt og umiddelbart berørt betingelsen om, at forordningen om suspension af forudfastsættelsen angaves at være ulovlig, var opfyldt. I det omfang selskabet Interagra har grundet sin påstand om Kommissionens ansvar uden for kontrakt i medfør af artikel 215 på forordningen om suspension af forudfastsættelsen, skulle det også have påberåbt sig, at nævnte forordning var ulovlig. Det har selskabet imidlertid ikke gjort, og det behøver det heller ikke længere, idet dets fortolkning af forordning nr. 2044/75 indbærer, at forordningen om suspension af forudfastsættelsen ikke kan anvendes i det foreliggende tilfælde.
4. En detailanalyse af påstanden
Som tidligere nævnt kræves der i den første påstand dom for ulovligheden eller uretmæssigheden af den afgørelse, ved hvilken der konkret blev givet afslag på eksportrestitutioner, som selskabet Interagra mener at have haft ret til i medfør af forordning nr. 2943/80. Denne afgørelse var truffet af det kompetente nationale interventionsorgan, dvs. FORMA, og det sagsøgende selskab har derfor først indklaget denne afgørelse for den kompetente franske ret.
Imidlertid har det sagsøgende selskab i den tredje påstand angivet Kommissionen som anvarlig for dette afslag, idet FORMA angives i det foreliggende tilfælde blot at have fungeret som bud for Kommissionen og både at have handlet i henhold til den omhandlede forordning og Kommissionens instrukser. Jeg har tidligere anført, at forordning nr. 2993/80 om suspension af forudfastsættelsen ifølge den fortolkning, det sagsøgende selskab har givet forordning nr. 2044/75, ikke har kunnet anvendes på dets ansøgning. Selskabet har derfor ikke på grundlag af denne fortolkning kunnet gøre gældende, at Kommissionen som sådan har været ansvarlig for afgørelsen om afslag på dets ansøgning. Endvidere forudsætter ansvar i kraft af en ulovlig retsakt fra Kommissionen ifølge artikel 215, stk. 2, i EØF-traktaten, at forordning nr. 2993/80 er ulovlig. Men som tidligere nævnt har selskabet Interagra ikke gjort gældende, at der foreligger en ulovlighed af denne art. Det har derimod gjort gældende, at denne forordning ikke kan anvendes i det foreliggende tilfælde.
På baggrund af den tredje påstand er herefter kun tilbage at undersøge, om FORMA i det foreliggende tilfælde har handlet i henhold til bindende instrukser fra Kommissionen, men de omhandlede telex fra Kommissionen, der er blevet gengivet ovenfor, indeholder kun en fortolkning af de omhandlede forordninger, som FORMA havde anmodet om, og ikke bindende instrukser. For så vidt gælder de udtalelser, der findes i mit forslag til afgørelse og i Domstolens dom i Moksel-sagen om det i den sag omhandlede telex, også nærværende sag. Endvidere har Kommissionen i svarskriftet, s. 16, efter min mening rigtigt henvist til Domstolens dom i Sucrimexsagen og til generaladvokat Reischl's forslag til afgørelse i denne sag (sag 133/79, Sml. 1979, s. 1299) for at godtgøre, at Kommissionen og dens tjenestegrene ganske bestemt ikke er beføjet til at give bindende instrukser.
Med hensyn til den fjerde påstand skal jeg endnu engang henvise til, at det sagsøgende selskab under den mundtlige forhandling udtrykkeligt har bekræftet, at det ikke gør gældende, at Kommissionens forordning nr. 2993/80 i en eller anden henseende skulle være ulovlig. Hermed er en væsentlig betingelse for sagens antagelse til behandling i realiteten ej heller opfyldt for så vidt angår denne påstand.
5. Afsluttende bemærkninger
5.1. Sagens materielretlige spørgsmål
På baggrund af min gennemgang i det foregående er det ganske klart min opfattelse, at sagen skal afvises. Jeg vil for ikke at foregribe afgørelsen i den præjudicielle sag, der nu verserer, indskrænke mig til de følgende korte bemærkninger til sagens realitet. Jeg finder det i og for sig klart, at selskabet Interagra har lidt eller i alt fald risikerer at lide et tab som følge af den situation der er opstået. Tabets størrelse må imidlertid som det fremgår af Kommissionens indlæg kunne gøres til genstand for en nærmere undersøgelse.
Jeg er vedrørende spørgsmålet om årsagsforbindelse enig med Kommissionen i, at det har afgørende betydning at få klarlagt, om selskabet Interagra med fremsættelsen af et ubetinget tilbud har handlet så uovervejet, at det, selv når henses til de frister Prodintorg gav for indgivelsen af tilbud, helt unødvendigt har fremkaldt hele dette tab eller størstedelen af det.
Spørgsmålet om hvorvidt den i det foreliggende tilfælde omhandlede forordning nr. 2993/80 er ulovlig vil i al fald kun kunne rejses, såfremt Domstolen i den nu verserende præjudicielle sag forkaster selskabet Interagra's synspunkt om, at disse forordninger ikke kan anvendes på dets tilfælde, og fuldt ud anerkender Kommissionens fortolkning af de omhandlede forordninger. Grunden til at selskabet Interagra hidtil som tidligere nævnt ikke har påberåbt sig en forordnings ulovlighed må formentlig søges i dette forhold. På nærværende trin i sagens behandling er de spørgsmål, der kan blive tale om, kun fortolkningsspørgsmål, der må løses under behandlingen af den præjudicielle sag og ikke under denne sag.
5.2. Forslag til afgørelse
Jeg skal sammenfattende foreslå, at nærværende sag afvises. Det kan ikke på grundlag af de telex, Kommissionen til oplysning har udsendt, statueres, at den er ansvarlig for den omtvistede afgørelse om afslag på ansøgningen om eksportrestitutioner. Et ansvar for Kommissionen vil der i al fald kun kunne blive tale om på grundlag af de forordninger, den har udstedt, og hvortil der er henvist i afslaget. Et eventuelt ansvar for Kommissionen som følge af nævnte afslag ville, jf. artikel 215, stk. 2, kun kunne være kommet på tale, såfremt sagsøgeren også havde gjort gældende, at de omhandlede forordninger og navnlig forordning nr. 2993/80 var ulovlige, men det har det ikke. Dermed mangler en væsentlig forudsætning for antagelse til behandling i realiteten af sagen.
Da sagen ifølge min mening skal afvises, skal det sagsøgende selskab også tilpligtes at afholde sagens omkostninger.
(
*1
) – Oversat fra nederlandsk.