62022CJ0633_RES
Sag C-633/22
Real Madrid Club de FútbologAE
mod
EE og Société Éditrice du Monde SA
(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Cour de cassation (Frankrig))
Domstolens dom (Store Afdeling) af 4. oktober 2024
»Præjudiciel forelæggelse – område med frihed, sikkerhed og retfærdighed – retligt samarbejde på det civilretlige område – retternes kompetence og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område – forordning (EF) nr. 44/2001 – artikel 34 og 45 – anerkendelse og fuldbyrdelse af afgørelser – ophævelse af en afgørelse om retsafgørelsers eksigibilitet – grunde til afslag – grundlæggende retsprincipper i den medlemsstat, som anmodningen rettes til – domfældelse af en avis og en af dens journalister for krænkelse af en sportsklubs omdømme – erstatning – artikel 11 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder – pressefrihed«
Retligt samarbejde på det civilretlige område – retternes kompetence og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område – forordning nr. 44/2001 – anerkendelse og fuldbyrdelse af afgørelser – grunde til afslag – tilsidesættelse af grundlæggende retsprincipper i den stat, anmodningen rettes til – rækkevidde – domfældelse af en avis og en af dens journalister til at betale erstatning for krænkelse af en sportsklubs omdømme – ytringsfrihed – pressefrihed – åbenbar tilsidesættelse – omfattet
[Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, art. 11 og art. 51, stk. 1; Rådets forordning nr. 44/2001, art. 34, nr. 1), og art. 43-45]
(jf. præmis 41-44, 49, 50, 53-61, 66, 67, 70, 73 og 74 samt domskonkl.)
Resumé
I forbindelse med en præjudiciel forelæggelse fra Cour de cassation (kassationsdomstol, Frankrig) tog Domstolen (Store Afdeling) stilling til søgsmålet om anvendelsen af indsigelsen om grundlæggende retsprincipper for at afslå at fuldbyrde en afgørelse truffet af en medlemsstats domstol, der er i strid med pressefriheden.
I december 2006 bragte avisen Le Monde en artikel, som var skrevet af EE, der var ansat som journalist ved denne avis, hvori det blev anført, at Real Madrid Club de Fútbol (herefter »Real Madrid«) og Fútbol Club Barcelona havde gjort brug af en bagmand til et dopingnetværk i cykelsportsmiljøet. Mange medier, navnlig de spanske, genoptrykte denne artikel. Samme måned bragte avisen Le Monde uden bemærkninger et dementi, som avisen også havde fremsendt til Real Madrid.
I maj 2007 anlagde Real Madrid og AE, som er en del af klubbens lægehold, et erstatningssøgsmål mod Société Éditrice du Monde SA og EE ved en spansk ret i første instans på grundlag af æreskrænkelse. Denne ret pålagde de sidstnævnte dels at betale et beløb i erstatning for den lidte ikke-økonomiske skade på 300000 EUR til Real Madrid og 30000 EUR til AE, dels at offentliggøre denne dom i avisen Le Monde og i en spansk avis. Denne dom blev stadfæstet af anden instans, og appellen, der var blevet iværksat til prøvelse af denne dom, blev forkastet af Tribunal Supremo (øverste domstol, Spanien).
I 2014 traf den spanske ret i første instans ved to kendelser bestemmelse om, at den af den øverste domstol afsagte dom skulle fuldbyrdes, og om betaling af, ud over den nævnte hovedfordring, et beløb på 90000 EUR i renter og gebyrer til Real Madrid, og et beløb på 3000 EUR i renter og gebyrer til AE.
Denne dom og disse kendelser blev erklæret for eksigible i Frankrig af tribunal de grande instance de Paris (retten i første instans i Paris, Frankrig). Cour d’appel de Paris (appeldomstolen i Paris, Frankrig) underkendte imidlertid disse afgørelser og fastslog, at fuldbyrdelsen af disse domfældelser på helt uantagelig måde ville være i strid med franske grundlæggende internationale retsprincipper, for så vidt som ytringsfriheden ville blive krænket.
Real Madrid og AE iværksatte appel ved Cour de cassation (kassationsdomstol, Frankrig), som ønskede oplyst, under hvilke betingelser fuldbyrdelsen af en dom som i det foreliggende tilfælde, hvorved et selskab, der udgiver en avis, og en af dets journalister pålægges at betale erstatning for en ikke-økonomisk skade, skal afslås i henhold til Bruxelles I-forordningen (
1
) med den begrundelse, at fuldbyrdelsen vil udgøre en åbenbar tilsidesættelse af pressefriheden, som er sikret ved artikel 11 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (herefter »chartret«).
Domstolens bemærkninger
Domstolen erindrede indledningsvis om den særlige karakter af undtagelsen om grundlæggende retsprincipper, som er fastsat i artikel 34, nr. 1), i forordning nr. 44/2001, og som kun kan påberåbes i tilfælde, hvor anerkendelse eller fuldbyrdelse af den retsafgørelse, der er truffet i en anden medlemsstat, på helt uantagelig måde vil være i strid med retsordenen i den medlemsstat, som anmodningen rettes til, idet denne anerkendelse eller fuldbyrdelse ville indebære et indgreb i et grundlæggende princip i enten denne medlemsstats nationale retsorden eller i EU-retten. Det påhviler i denne henseende den nationale ret på samme effektive måde at sikre beskyttelsen af rettigheder i henhold til national ret og rettigheder i henhold til EU-retten.
Dette gælder bl.a. de grundlæggende rettigheder, der er fastsat i chartret, som en national ret skal overholde, når den anvender Bruxelles I-forordningen og dermed gennemfører EU-retten (
2
). I betragtning af den grundlæggende betydning af princippet om gensidig tillid kan medlemsstaterne i forbindelse med denne gennemførelse imidlertid være forpligtet til at lægge til grund, at de øvrige medlemsstater overholder de grundlæggende rettigheder, undtagen i undtagelsestilfælde. Det er derfor kun i det tilfælde, hvor fuldbyrdelsen af en afgørelse i den medlemsstat, som anmodningen rettes til, medfører en åbenbar tilsidesættelse af en grundlæggende rettighed som fastsat i chartret, at fuldbyrdelsen af denne afgørelse skal afslås, eller i givet fald, at afgørelsen om eksigibilitet skal tilbagekaldes.
Hvad navnlig angår ytringsfriheden præciserede Domstolen, at den udgør en af grundpillerne i et demokratisk og pluralistisk samfund, som er en del af de værdier, som Unionen i henhold til artikel 2 TEU bygger på. Indgreb i ytringsfriheden, såsom de indgreb, der angår journalister samt redaktører og medieorganisationer, skal derfor begrænses til det strengt nødvendige.
Det fremgår ligeledes af Den Europæiske Menneskerettighedsdomstols faste praksis, at EMRK (
3
) ikke overlader nogen plads til begrænsninger af ytringsfriheden navnlig på området for spørgsmål af almen interesse (
4
), som spørgsmål vedrørende professionel sport henhører under. I denne forbindelse bør der lægges stor vægt på det demokratiske samfunds interesse i at sikre og opretholde pressefriheden, når det skal afgøres, om det pågældende indgreb er forholdsmæssigt i forhold til det legitime mål, der forfølges. Enhver afgørelse, hvorved der tilkendes erstatning for skade på omdømmet, skal således være forholdsmæssig i forhold til den tilkendte erstatning og den pågældende krænkelse.
Der skal i denne forbindelse sondres mellem domfældelsen til fordel for en juridisk person og en dom til fordel for en fysisk person, idet en krænkelse af en fysisk persons omdømme kan have indvirkning på sidstnævntes værdighed, mens en juridisk persons omdømme ikke har denne juridiske dimension. Hvad angår spørgsmålet om, hvorvidt en sanktion er forholdsmæssig, indebærer enhver uretmæssig begrænsning af ytringsfriheden en risiko for i fremtiden at hindre eller lamme mediedækningen af lignende spørgsmål. Ifølge Den Europæiske Menneskerettighedsdomstols praksis skal der navnlig udvises den største forsigtighed, når de trufne foranstaltninger eller sanktioner kan afholde pressen fra at deltage i drøftelsen af spørgsmål, der er af legitim almen interesse, og dermed have en afskrækkende virkning på udøvelsen af pressefriheden i forbindelse med sådanne spørgsmål.
På grundlag af disse betragtninger konkluderede Domstolen, at fuldbyrdelsen af en dom, hvorved en avis og en af dennes journalister blev dømt til at betale erstatning for den ikke-økonomiske skade, som en sportsklub og et af medlemmerne af dens lægehold havde lidt som følge af en krænkelse af deres omdømme, skulle afslås, for så vidt som den indebar en åbenbar tilsidesættelse af chartrets artikel 11. En sådan åbenbar tilsidesættelse henhører nemlig under grundlæggende retsprincipper i den medlemsstat, som anmodningen rettes til, og udgør derfor den grund til at afslå fuldbyrdelse, der er omhandlet i Bruxelles I-forordningens artikel 34, nr. 1), sammenholdt med forordningens (
5
) artikel 45.
Det tilkom herefter den forelæggende ret under hensyntagen til samtlige omstændigheder i den foreliggende sag – herunder ikke blot de dømte personers ressourcer, men ligeledes grovheden af deres fejl og skadens omfang, således som de var blevet fastslået i de i hovedsagen omhandlede afgørelser – at vurdere, om fuldbyrdelsen af disse afgørelser ville medføre en sådan åbenbar tilsidesættelse. Det påhvilede med henblik herpå den forelæggende ret at efterprøve, om den erstatning, der er tilkendt i de nævnte afgørelser, var åbenbart uforholdsmæssig i forhold til skaden på det pågældende omdømme og således risikerede at have en afskrækkende virkning på mediedækningen af tilsvarende spørgsmål i den medlemsstat, som anmodningen var rettet til, i fremtiden eller mere generelt på udøvelsen af pressefriheden som fastsat i chartrets artikel 11.
I forbindelse med denne kontrol kunne den forelæggende ret tage hensyn til de beløb, der tildeltes i den bistandssøgte medlemsstat for en sammenlignelig krænkelse. En eventuel forskel mellem disse beløb og størrelsen af den erstatning, der blev tilkendt i de i hovedsagen omhandlede afgørelser, ville imidlertid ikke i sig selv være tilstrækkelig til at fastslå, at denne erstatning var åbenbart uforholdsmæssig i forhold til skaden på det omhandlede omdømme. Den nævnte efterprøvelse kan desuden ikke indebære en prøvelse af de materielle vurderinger, der er foretaget af retterne i domsstaten, hvilket udtrykkeligt er forbudt i henhold til Bruxelles I-forordningens artikel 36 og artikel 45, stk. 2. Endelig skulle denne ret, såfremt den måtte fastslå, at der forelå en åbenbar tilsidesættelse af pressefriheden, begrænse afslaget på fuldbyrdelse af de nævnte afgørelser til den åbenbart uforholdsmæssige del af den tildelte erstatning i den medlemsstat, som anmodningen rettedes til.
(
1
) – Rådets forordning (EF) nr. 44/2001 af 22.12.2000 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område (EUT 2001, L 12, s. 1) (herefter »Bruxelles I-forordningen«).
(
2
) – I henhold til chartrets artikel 51, stk. 1.
(
3
) – Den europæiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder, undertegnet i Rom den 4.11.1950 (herefter »EMRK«).
(
4
) – Jf. EMRK’s artikel 10, stk. 2
(
5
) – Hvad angår en appel som den i den foreliggende sag omhandlede, der vedrører den afgørelse, der er truffet i appel- eller genoptagelsessagen til prøvelse af afgørelsen om eksigibilitet, henviser Bruxelles I-forordningens artikel 45 til de grunde til afslag på anerkendelse, der bl.a. er fastsat i denne forordnings artikel 34.