61985J0142
RETSMØDERAPPORT
i sag 142/85 (
*1
)
I — Faktiske omstændigheder og retsforhandlinger
Schwiering blev ansat ved Revisionsretten den 1. december 1977. Han arbejdede først som personlig medarbejder tilknyttet kabinettet for Revisionsrettens tyske medlem, Leicht, og havde kontrakt som midlertidigt ansat i lønklassse A 4.
I slutningen af 1982 deltog han i og bestod den interne udvælgelsesprøve CC /A/17/82, der blev afholdt med henblik på besættelse af en stilling som ekspeditionssekretær i stillingsgruppe A 5/A 4. Han blev i henhold til Revisionsrettens beslutning af 24. marts 1983 udnævnt til tjenestemand på prøve i lønklasse A 5 med virkning fra 1. april 1983. Følgelig fratrådte han pr. nævnte dato tjenesten i kabinettet for det tyske medlem og tiltrådte i en stilling i Revisionsrettens administration. Han blev fastansat i stillingen den 1. januar 1984.
Ved dom af 16. oktober 1984 i sag 257/83 (Calvin Willians mod Revisionsretten, Sml. s. 3547) annullerede Domstolen Schwiering's udnævnelse på grundlag af den interne udvælgelsesprøve. Det udtales i dommens præmis 24, at eftersom beslutningen om at udnævne Schwiering annulleres, må udnævnelsen betragtes som aldrig foretaget, samt i præmis 25 at det er ufornødent at tage stilling til sagsøgerens påstand om delvis annullation af udvælgelsesprøven.
Med henblik på at fuldbyrde denne dom traf Revisionsretten to foranstaltninger:
—
ved beslutning af 18. oktober 1984 udnævnte den Williams i den stilling som ekspeditionssekretær, der herefter var blevet ledig, idet Williams var placeret næstøverst på listen over de kandidater, der havde bestået den førnævnte interne udvælgelsesprøve;
—
den 24. oktober 1984 tilsendte Revisionsretten Schwiering to skrivelser, hvorved man for det første meddelte ham, at hans fastansættelse var annulleret med virkning fra 16. oktober 1984, og for det andet tilbød ham en stilling som midlertidigt ansat i lønklasse A 7/3.
Ved skrivelse af 25. oktober 1984 accepterede Schwiering den tilbudte midlertidige kontrakt »på den udtrykkelige betingelse, at den om fornødent kan forlænges, indtil en endelig løsning er fundet, uden at dette foregriber Revisionsrettens og min advokats bestræbelser på at finde en forligsmæssig løsning«. Ansættelseskontrakten er siden løbende blevet forlænget.
Den 19. december 1984 forelagde Schwiering's advokat Revisionsretten et kompromisforslag, hvis indhold kan sammenfattes således:
—
for så vidt angår perioden fra 1. april 1983 og indtil et tidspunkt, der skulle fastsættes ved aftale, skulle Schwiering's tjenstlige status efter Domstolens dom anses for reguleret ved hans tidligere kontrakt af 15. december 1977 som midlertidigt ansat, der således på ny skulle finde anvendelse;
—
pr. det aftalte tidspunkt skulle denne midlertidige kontrakt erstattes med en kontrakt om midlertidig ansættelse i en fast stilling i lønklasse A 5 eller i givet fald i stillingsgruppe A 6/A 7, i sidstnævnte tilfælde dog mod betaling af et udligningstillæg;
—
Revisionsretten skulle herefter give Schwiering adgang til at deltage i en intern udvælgelsesprøve, der ville blive afholdt med henblik på endelig besættelse af den stilling, der ville være tildelt ham, idet dennea stilling forudsættes at være i overensstemmelse med hans kvalifikationer;
—
Schwiering skulle herefter afstå fra enhver retsforfølgning.
Ved skrivelse af 16. januar 1985 anmodede Schwiering ansættelsesmyndigheden om at betragte den førnævnte skrivelse fra hans advokat som en klage i medfør af tjenestemandsvedtægtens artikel 90, stk. 2.
Endelig meddelte Revisionsrettens formand ved skrivelse af 15. februar 1985 sagsøgeren, at han »havde noteret sig«, at skrivelsen af 19. december 1984 ønskedes betragtet som en klage i medfør af tjenestemandsvedtægtens artikel 90, stk. 2, samt at han afviste de forskellige krav, der var fremsat i skrivelsen, som formanden selv betegnede som sagsøgerens »klage«.
II — Skriftveksling og parternes påstande
1.
Sagsøgeren har anfægtet dette afslag under et søgsmål, anlagt den 14. maj 1985, hvorunder han har nedlagt følgende påstande :
Principale påstande:
—
den af Revisionsrettens formand meddelte klageafvisning af 15. februar 1985 samt formandens beslutninger af 24. oktober 1984 annulleres;
—
Revisionsreuen tilpligtes at genindsætte sagsøgeren i den stillingsgruppe, som han var indplaceret i før dommen af 16. oktober 1984.
Subsidiare påstande:
—
udvælgelsesprøven CC/A/17/82 annulleres;
—
»sagsøgeren stilles tjenesteretligt således, at der — i tilfælde af udnævnelse i en lønklasse eller på et løntrin, der afviger fra hans placering før den 16. oktober 1984 — ydes ham et udligningstillæg, således at han ikke lider noget økonomisk tab i forhold til sin tjenesteretlige stilling før den 16. oktober 1984«;
—
sagsøgeren tilkendes efter omstændighederne en erstatning, der andrager »en passende del af den løn, som sagsøgeren ville have oppebåret i tiden indtil det fyldte 65. år som ekspeditionssekretær i lønklasse A 5 på grundlag af sin retsstilling før 16. oktober 1984«.
2.
Revisionsretten har nedlagt følgende påstande:
—
sagen afvises;
—
sagsøgte frifindes;
—
sagsøgeren tilpligtes at betales samtlige sagens omkostninger, uden at han herved kan påberåbe sig bestemmelserne i procesreglementets artikel 69, stk. 3.
3.
Ved kendelse, afsagt den 26. september 1985, har Domstolen (tredje afdeling) givet Williams tilladelse til at intervenere, dog kun for så vidt interventionen sker til støtte for Revisionsrettens påstand om frifindelse for de subsidiære påstande i stævningen. Intervenienten har den 25. november 1985 afgivet indlæg til støtte for sagsøgtes påstand.
4.
Ved kendelse, afsagt den 26. september 1985, har Domstolen (tredje afdeling) afvist den af Revisionsretten nedlagte afvisningspåstand, der var begrundet med, at stævningen angiveligt var underskrevet af en person, der ikke er beføjet til at indgive et søgsmål for Domstolen.
III — Parternes anbringender og argumenter
A — Formaliteten
Det er mellem parterne omtvistet, om skrivelsen fra sagsøgerens advokat af 19. december 1984 kan betragtes som en klage i tjenestemandsvedtægtens forstand, og om Revisionsrettens svar herpå af 15. februar 1985 kan betragtes som et afslag på en klage.
1.
Revisionsretten har anført, at der ikke på noget tidspunkt har foreligget en egentlig klage i vedtægtens forstand og har til støtte herfor anført, dels at advokatens skrivelse efter sin egen ordlyd indeholder et kompromisforslag, og at advokaten ikke anfægter nogen konkret beslutning truffet af Revisionsretten, dels at skrivelsen er flertydigt og uklart formuleret. Følgelig kunne Revisionsrettens skrivelse af 15. februar 1985 ikke forstås som et afslag på en klage; den var i virkeligheden en »rent oplysende udtalelse«. Herefter må samtlige påstande afvises. Schwiering's førnævnte skrivelse af 16. januar 1985 til Revisionsretten kan ikke ændre indholdet af advokatens skrivelse.
Revisionsretten har subsidiært anført, at selv om man antager, at der forelå en klage, så kan søgsmålet alene omfatte de klagepunkter og krav, der er fremsat i klagen. De principalt og subsidiært nedlagte påstande kan dermed ikke antages til pådømmelse i realiteten, eftersom de anbringender, hvorpå de støttes, ikke blev fremført i klagen. Endelig har Revisionsretten anført, at det er vanskeligt at forstå, hvad der er søgsmålets genstand.
2.
Sagsøgeren har heroverfor anført, at skrivelsen fra hans advokat havde karakter af en klage, da det af skrivelsen klart fremgik, at advokaten påtalte en krænkelse af sagsøgerens rettigheder; indholdet af skrivelsen blev dernæst nærmere præciseret ved sagsøgerens skrivelse af 16. januar 1985. Revisionsrettens formand anerkendte endvidere uforbeholdent, at skrivelsen må betragtes som en klage, og han traf udtrykkeligt afgørelse i form af afslag på en klage. Det følger herefter af »omsorgspligten« såvel som af institutionens pligt til at bistå sine tjenestemænd, at Revisionsretten ikke nu kan ændre standpunkt i så henseende. Sagsøgeren har endelig anført, at påstandene under sagen har samme genstand som de klagepunkter og krav, der blev fremsat i klagen, samt at fristen er overholdt.
Efter sagsøgerens opfattelse bør ansættelsesmyndigheden i givet fald føres som vidne vedrørende dette spørgsmål.
B — Realiteten
B.l — Den principale påstand, hvorefter sagsøgeren skal genindsættes i den stillingsgruppe, som han var indplaceret i før dommen af 16. oktober 1984
1. Sagsøgeren har anført, at de foranstaltninger, der er truffet med henblik på fuldbyrdelsen af dommen, ikke på nogen måde må forringe hans tjenstlige status
a) Sagsøgeren har til støtte herfor henvist til kravet om konsekvens i retssystemet, samt
henvist til retssikkerhedsprincippet og princippet om beskyttelse af den berettigede forventning, til princippet om »velerhvervede økonomiske rettigheder og krav«, såvel som til opfyldelsen af »omsorgspligten« og til det forhold, at en tjenestemand ikke på nogen måde er ansvarlig for de fejl, der begås af administrationen ved en institution i forbindelse med gennemførelsen af en udvælgelsesprøve; sagsøgeren har endvidere henvist til praksis ved de andre institutioner og har endelig henvist til gældende intern ret i en række medlemsstater.
b) De af sagsøgeren foreslåede foranstaltninger
Sagsøgeren har foreslået, at hans tjenstlige status retableres ved hjælp af en af følgende tre foranstaltninger:
—
kontrakten som midlertidigt ansat (A 4), der ikke er opsagt udtrykkeligt, sættes atter i kraft. Schwiering har herved anført, at han efter Domstolens dom på ny skulle have haft den tjenesteretlige status som midlertidigt ansat i A 4, som han havde før tjenestemandsansættelsen. Den midlertidige kontrakt, der stiltiende var bragt til ophør, må nemlig antages automatisk på ny at være blevet retligt virksom. Så længe kontrakten om midlertidig ansættelse på ubestemt tid ikke er opsagt, kan denne fremgangsmåde følgelig anvendes, og sagsøgeren kan oppebære sit tidligere vederlag.
—
Sagsøgeren indplaceres på ny som fastansat tjenestemand.
—
Sagsøgeren ansættes i en fast stilling i en lavere lønklasse i henhold til en midlertidig kontrakt, der om fornødent forlænges, indtil tjenestemandsansættelse sker, og som hjemler et udligningstillæg, således at sagsøgeren opnår samme vederlag som før afsigelsen af Domstolens dom; sagsøgeren skal endvidere sikres adgang til at deltage i en udvælgelsesprøve. Efter de af Revisionsretten fastsatte kriterier for indplacering samt under hensyn til sagsøgerens faglige erfaring anser sagøgeren en indplacering i A 5 for fuldt berettiget.
2. Revisionsretten afviser i det hele disse krav
a)
For så vidt angår de principper, som sagsøgeren har anført til støtte for sine krav, har Revisionsretten henvist til de grænser for bistands- og omsorgspligten, som Domstolen har præciseret i dommen af 28. maj 1980 (Kuhner mod Kommissionen, de forenede sager 33 og 75/79, Sml. s. 1677). Revisionsretten har anført, at den har givet Schwiering den bedste tjenstlige stilling, som det var muligt at give ham, og den bedste indplacering i lønklasse og på løntrin, som man lovligt kunne give ham som midlertidigt ansat. Revisionsretten har endvidere anført, at sagsøgeren bærer ansvaret for de omstændigheder, der førte til den retslige annullation af hans udnævnelse. Princippet om beskyttelse af den berettigede forventning, retssikkerhedsprincippet samt omsorgspligten er således ikke tilsidesat.
b)
Efier Revisionsrettens opfattelse er de af sagsøgeren foreslåede foranstaltninger uden retligt grundlag
For så vidt angår anbringendet om, at den gamle kontrakt på ny er blevet retligt virksom, har Revisionsretten anført, at noget sådant er umuligt, fordi denne kontrakt klart blev indgået for et tidsrum svarende til mandatet for Revisionsrettens tyske medlem, Leicht; dette følger af kontraktens egne ord og stemmer med kontraktsparternes hensigt samt svarer til fast praksis med hensyn til de til Revisionsrettens medlemmer knyttede medarbejdere. Nævnte mandat udløb imidlertid den 17. oktober 1983. Som det har været tilfældet med alle lignende kontrakter med midlertidigt ansatte, der tilknyttes medlemmernes kabinetter, blev også Schwiering's kontrakt opsagt med det foreskrevne varsel. Revisionsretten har endvidere anført, at Schwiering stiltiende bragte kontrakten til ophør ved at acceptere den stilling, som Revisionsretten tilbød ham. En ensidig opsigelse af kontrakten var herefter overflødig. En sådan kontrakt kan derfor ikke på ny blive retligt virksom. Det tilfælde, at »midlertidige kontrakter, der stiltiende er bragt til ophør, senere automatisk på ny bliver gyldige«, omhandles i øvrigt hverken i nogen bestemmelse i vedtægten eller i Domstolens praksis.
Det er efter afsigelsen af Domstolens dom ikke muligt på ny at indplacere sagsøgeren som fastansat tjenestemand.
Revisionsretten har endeligt afvist det tredje løsningsforslag og har til støtte herfor henvist til Domstolens dom af 29. september 1976 i sagen Giuffrida mod Rådet (105/75, Sml. s. 1395), hvorefter en »udvælgelsesprøve, [der gennemføres] af ansættelsesmyndigheden udelukkende for at afhjælpe uregelmæssighederne i en bestemt tjenestemands administrative situation således, at samme tjenestemand kunne blive ansat i den ledige stilling, er i strid med formålet med enhver ansættelsesprocedure og er således udtryk for magtfordrejning«.
B.2 — De subsidiære påstande
1. Påstanden om annullation af udvælgelsesprøven som helhed
a)
Sagsøgeren har anført, at ingen af deltagerne i udvælgelsesprøven opfyldte betingelserne i henhold til meddelelsen om udvælgelsesprøven. Han har i øvrigt kritiseret udnævnelsen af Williams som værende ulovlig og har fremsat bemærkninger af personlig art om Williams, i hvilken forbindelse han navnlig har henvist til de dårlige bedømmelser af Williams, til de vanskeligheder af disciplinær art, som denne har haft, samt til Williams' manglende relevante erfaring inden for det arbejdsområde, som han nu varetager.
b)
Revisionsretten har anført, at denne påstand bør afvises af to grunde: den nævnes overhovedet ikke i klagen, og den er dernæst fremsat for sent. Subsidiært har Revisionsretten anført, at sagsøgeren ikke i forbindelse med disse anbringender har anført noget som helst, der gør det muligt at efterprøve rigtigheden af disse anbringender.
c)
Intervenienten, Williams, har taget skarpt afstand fra de af sagsøgeren fremsatte bemærkninger af personlig art. Såfremt disse bemærkninger bygger på faktiske forhold, er der tale om et alvorligt brud på tavshedspligten.
2. Påstanden om tilkendelse a/et udligningstillæg, således at sagsøgeren ikke lider noget økonomisk tab i forhold til den tjenesteretlige stilling, som han havde før Domstolens dom
a)
Sagsøgerens anbringender vedrørende dette punkt adskiller sig ikke reelt fra de anbringender, der er omhandlet ovenfor under B.l.l., eller fra det, han har anført til støtte for erstatningskravet.
b)
Revisionsretten har anført, at også denne påstand bør afvises, eftersom den ikke blev fremsat i klagen. Påstanden er endvidere ubegrundet, eftersom den indplacering som midlertidigt ansat i lønklasse A 7/3, som sagsøgeren fik, var den højest mulige placering, som han kunne kræve efter vedtægten og de interne retningslinjer vedrørende ansættelse. Der findes ingen hjemmel for at imødekomme krav i videre omfang.
3. Påstanden om tilkendelse af erstatning
a)
Sagsøgeren har henvist til det lidte økonomiske tab, til »den psykiske belastning«, som hviler på ham, samt til det »dårlige lys«, som han er blevet stillet i i forhold til sine kolleger. Han ønsker sagsøgtes ansvar fastslået, idet han forbeholder sig senere at opgøre det påståede tab.
b)
Revisionsretten har anført, at denne påstand bør afvises af de ovenfor anførte grunde, samt at den savner grundlag, eftersom der ikke kan lægges Revisionsretten noget til last, hverken for så vidt angår gennemførelsen af udvælgelsesprøven CC/A/17/82 eller med hensyn til de beslutninger, der er truffet efter udvælgelsesprøven.
C — Sagens omkostninger
Revisionsretten har anført, at de udgifter, som den har måttet afholde, unødvendigt er påført den af sagsøgeren, hvorfor denne bør tilpligtes at betale samtlige sagens omkostninger, idet procesreglementets artikel 70 herved ikke finder anvendelse.
Sagsøgeren finder derimod, at Revisionsretten bør bære samtlige sagens omkostninger, og han har til støtte herfor henvist til »(sagens) almindelige interesse for reglerne vedrørende ansættelse af EF-tjene-stemænd«, til »omsorgspligten«, princippet om beskyttelse af den berettigede forventning, samt til at Revisionsretten selv har givet anledning til sagsanlægget.
Y. Galmot
Refererende dommer
(
*1
) – Processprog: Tysk.