62021CC0392
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
T. ĆAPETA
fremsat den 14. juli 2022 (
1
)
Sag C-392/21
TJ
mod
Inspectoratul General pentru Imigrări
(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Curtea de Apel Cluj (appeldomstolen i Cluj, Rumænien))
»Præjudiciel forelæggelse – socialpolitik – beskyttelse af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed – artikel 9, stk. 3, i direktiv 90/270/EØF – arbejde med »skærmterminaler« – beskyttelse af arbejdstagernes syn – begrebet »specielle synskorrigerende hjælpemidler««
I. Indledning
1.
Direktiv 90/270/EØF (
2
) (herefter »direktivet om skærmterminaler«), der blev vedtaget i 1990, hvor arbejde ved skærmterminaler ikke var så udbredt, fastsætter forskrifter for sikkerhed og sundhed i forbindelse med arbejde ved skærmterminaler. Set fra et nutidigt perspektiv indeholder direktivet elementer, der forekommer indlysende eller endog nostalgiske, som f.eks. undtagelse af skrivemaskiner fra direktivets anvendelsesområde (
3
). Direktivet om skærmterminaler foreskriver dog også rettigheder af langt større relevans for en tid, hvor arbejde ved skærmterminalen er blevet allestedsnærværende. Det gælder f.eks. rettighederne i medfør af direktivets artikel 9, stk. 3, vedrørende arbejdstageres ret til »specielle synskorrigerende hjælpemidler« i forbindelse med arbejde ved en computerskærm.
2.
Det er den rettighed, der er omtvistet i den foreliggende sag. Efter konsultation hos en speciallæge havde sagsøgeren, hvis syn var blevet forværret, købt nye briller som synskorrigerende hjælpemiddel. Sagsøgerens arbejdsgiver afslog at dække udgifterne. Det førte til en retssag ved den forelæggende ret Curtea de Apel Cluj (appeldomstolen i Cluj, Rumænien).
3.
Den forelæggende ret er bl.a. i tvivl om, hvorvidt udtrykket »specielt synskorrigerende hjælpemiddel« i artikel 9, stk. 3, i direktivet om skærmterminaler omfatter briller med synskorrigerende glas.
4.
Selv om Domstolens fortolkning af begrebet umiddelbart kan synes mindre betydningsfuld, vil den få vidtrækkende konsekvenser ikke alene for sagsøgerens helbred, men tillige for de nationale beskyttelsesordninger for alle arbejdstagere, der udfører arbejde ved computerskærme.
II. Retsforskrifter
5.
Artikel 9 i direktivet om skærmterminaler, der har overskriften »Beskyttelse af arbejdstagernes syn«, bestemmer:
»1.   Arbejdstagerne har ret til en passende undersøgelse af øjne og syn, som skal foretages af en person med de nødvendige kvalifikationer:
–
inden arbejdet ved skærmterminalen påbegyndes
–
med jævne mellemrum herefter, og
–
når der opstår synsproblemer, der kan skyldes arbejdet ved skærmterminal.
2.   Arbejdstagerne har ret til en øjenundersøgelse hos en speciallæge, hvis den i stk. 1 nævnte undersøgelse viser, at dette er nødvendigt.
3.   Arbejdstagerne skal have udleveret specielle synskorrigerende hjælpemidler, som er beregnet til det pågældende arbejde, hvis den i stk. 1 eller stk. 2 nævnte undersøgelse viser, at dette er nødvendigt, og hvis normale briller, kontaktlinser eller lignende ikke kan anvendes.
4.   De foranstaltninger, der træffes i henhold til denne artikel, må under ingen omstændigheder medføre yderligere økonomiske byrder for arbejdstagerne.
5.   Beskyttelsen af arbejdstagernes øjne og syn kan indgå i et nationalt sundhedssystem.«
III. Faktiske omstændigheder i hovedsagen og de præjudicielle spørgsmål
6.
Sagsøgeren i hovedsagen er ansat hos det rumænske Inspectoratul General pentru Imigrări (generaldirektorat for immigration i regionen Cluj), (herefter »generaldirektoratet«). På grund af sin stilling er han nødt til at udføre sit arbejde ved skærmterminaler. Sagsøgeren har gjort gældende, at dette arbejde i sammenhæng med andre risikofaktorer har medført en forværring af hans syn, som efter anbefaling fra speciallægen har medført behov for ændring af hans briller.
7.
Sagsøgeren har anført, at omkostningerne på 2629 rumænske lei (RON) (ca. 543 EUR på det tidspunkt, hvor sagen blev anlagt), hvilket svarer til værdien af det specielle synskorrigerende hjælpemiddel og kassebonerne vedrørende omkostningerne ved briller, linser, montage og arbejdstimer, ikke kan afholdes af det rumænske nationale socialsikringssystem. Sagsøgeren anmodede sin arbejdsgiver, generaldirektoratet, om dækning af beløbet, men fik afslag herpå.
8.
Sagsøgeren lagde herefter den 19. juni 2020 sag ved Tribunalul Cluj (retten i første instans i Cluj, Rumænien) mod sin arbejdsgiver med påstand om, at denne tilpligtes at betale det krævede beløb. Retten gav ikke sagsøgeren medhold, da betingelserne i henhold til lov for et sådant krav ikke var opfyldt. Den relevante lovgivning, hvorved direktivet om skærmterminaler er gennemført (
4
), fastsætter ikke en ret til godtgørelse for udgifter til et specielt synskorrigerende hjælpemiddel, men alene en ret til at modtage sådanne hjælpemidler ved behov.
9.
Sagsøgeren iværksatte herefter appel til prøvelse af denne dom ved Curtea de Apel Cluj (appeldomstolen i Cluj), der er den forelæggende ret i denne sag.
10.
Det er den forelæggende rets opfattelse, at der er behov for en fortolkning af begrebet »specielt synskorrigerende hjælpemiddel« i artikel 9 i direktivet om skærmterminaler, da begrebet ikke er defineret i direktivet. Den forelæggende ret finder tillige, at begrebet skal fortolkes således, at det omfatter briller, såfremt arbejdstagere, der har oplevet forværring af deres syn som følge af deres arbejdsforhold, har behov for disse briller. Den forelæggende ret har endvidere givet udtryk for tvivl om, hvorvidt begrebet »specielt synskorrigerende hjælpemiddel« i artikel 9 i direktivet om skærmterminaler anvendes om hjælpemidler, der udelukkende anvendes på arbejdspladsen, eller om de tillige kan anvendes uden for arbejdspladsen.
11.
På denne baggrund har Curtea de Apel Cluj (appeldomstolen i Cluj) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»1)
Skal udtrykket »specielt synskorrigerende hjælpemiddel« i artikel 9 i [direktivet om skærmterminaler] fortolkes således, at det ikke kan omfatte briller?
2)
Skal der ved udtrykket »specielt synskorrigerende hjælpemiddel« i artikel 9 i [direktivet om skærmterminaler] alene forstås et hjælpemiddel, der udelukkende anvendes på arbejdspladsen eller til udførelse af arbejdsopgaver?
3)
Vedrører den forpligtelse til at udlevere et specielt synskorrigerende hjælpemiddel, som er fastsat i artikel 9 i [direktivet om skærmterminaler], udelukkende arbejdsgiverens anskaffelse af hjælpemidlet, eller kan den gøres til genstand for en udvidende fortolkning, således at den også omfatter det tilfælde, hvor arbejdsgiveren afholder de nødvendige udgifter, som arbejdstageren har haft i forbindelse med anskaffelsen af hjælpemidlet?
4)
Er det foreneligt med artikel 9 i [direktivet om skærmterminaler], at arbejdsgiveren dækker disse udgifter ved en generel forhøjelse af lønnen, der permanent svarer til en »forhøjelse på grund af meget vanskelige arbejdsforhold«?«
12.
Generaldirektoratet, den italienske og den rumænske regering samt Europa-Kommissionen har indgivet skriftlige indlæg. Der er ikke anmodet om et retsmøde, og et retsmøde er ikke blevet afholdt.
IV. Bedømmelse
13.
Domstolen har anmodet mig om alene at behandle det første af de af den forelæggende ret forelagte spørgsmål i mit forslag til afgørelse. Den forelæggende ret ønsker med spørgsmålet afklaring af, hvorvidt begrebet »specielt synskorrigerende hjælpemiddel« i artikel 9 i direktivet om skærmterminaler skal fortolkes således, at det ikke omfatter briller med synskorrigerende glas.
14.
Jeg vil med henblik på besvarelse af spørgsmålet fortsætte som følger. Først anfører jeg indledende betragtninger om den sammenhæng, hvori direktivet om skærmterminaler indgår, og som derved har indflydelse på fortolkningen af dette (under A). Derefter fremsætter jeg en fortolkning af begrebet »specielt synskorrigerende hjælpemiddel« med henblik på at afklare, hvorvidt udtrykket omfatter korrigerende briller og typen heraf (under B).
A.
Indledende bemærkninger
15.
Direktivet om skærmterminaler er et af 20 (
5
)»datterdirektiver« (
6
), der er vedtaget i henhold til artikel 16, stk. 1, i direktiv 89/391/EØF (
7
) (rammedirektivet).
16.
På samme måde som en mor påvirker sit barns syn på livet, har det overordnede formål med rammedirektivet haft indflydelse på direktivet om skærmterminaler, herunder på det konkrete område vedrørende arbejde ved skærmterminaler (
8
). Der er derfor behov for en kort præsentation af rammedirektivet.
17.
Rammedirektivet blev vedtaget med hjemmel i EF-traktatens artikel 118A (nu artikel 153 TEUF), der udgør det retlige grundlag for foranstaltninger på socialområdet (
9
). Domstolen har tilkendegivet, at bestemmelsen foreskriver en vid kompetence for Unionen med hensyn til vedtagelse af foranstaltninger til beskyttelse af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed (
10
).
18.
Med ikrafttrædelsen af Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (herefter »chartret«) blev sikkerhed og sundhed for arbejdstagere fastsat som en grundlæggende rettighed, der anerkendes i EU-retten. Chartrets artikel 31, stk. 1, foreskriver, at »[e]nhver arbejdstager har ret til sunde, sikre og værdige arbejdsforhold«. Det er bemærkelsesværdigt, at det i forklaringerne til chartret anføres, at artikel 31, stk. 1, er inspireret af rammedirektivet (
11
). Det kan således konkluderes, at direktivet fra dets vedtagelse har fastsat en grundlæggende rettighed, der alene blev kodificeret ved ikrafttrædelsen af chartret.
19.
Domstolen har i overensstemmelse med ovennævnte bekræftet, at direktivets bestemmelser og dets anvendelsesområde skal fortolkes vidt (
12
). Samtidig skal undtagelserne til direktivets anvendelsesområde samt til anvendelsesområdet for øvrige direktiver, der har til formål at sikre arbejdstageres sikkerhed og sundhed, fortolkes strengt (
13
).
20.
Mens rammedirektivet har det klare formål at medvirke til forbedring af sundheds- og sikkerhedsvilkår på arbejdspladsen (
14
), skal formålet opnås gennem to typer foranstaltninger i medfør af »datterdirektiverne«: foranstaltninger med henblik på beskyttelse af arbejdstagernes sundhed i forbindelse med farligt arbejde (
15
) og foranstaltninger, der til formål at forbedre sundheds- og sikkerhedsvilkårene for specifikke grupper af arbejdstagere (
16
).
21.
Artikel 9 i direktivet om skærmterminaler skal fortolkes (
17
) i lyset af dette samlede mål om forbedring af vilkår og forebyggelse af skader med hensyn til arbejdstageres sikkerhed og sundhed (
18
).
B.
Om fortolkningen af begrebet »specielt synskorrigerende hjælpemiddel«
22.
I overensstemmelse med den lovgivningsmæssige ramme, som direktivet indgår i, er behovet for at beskytte arbejdstageres sikkerhed og sundhed ved at identificere og korrigere deres synsproblemer en del af direktivets mål.
23.
I direktivets artikel 9 omskrives det grundlæggende beskyttelsesformål til rettigheder for arbejdstageren. Disse rettigheder omfatter retten til diagnostiske undersøgelser og til specielle synskorrigerende hjælpemidler, når der er behov herfor.
24.
Artikel 9, stk. 1, foreskriver således indledningsvis, at arbejdstagere, der anvender skærmterminaler, har ret til en passende undersøgelse af øjne og syn, inden de påbegynder, og mens de udfører, arbejde ved skærmterminalen (
19
). Arbejdstagere har herefter i henhold til artikel 9, stk. 2, ret til en øjenundersøgelse hos en speciallæge, hvis dette er nødvendigt. Hvis resultatet af disse undersøgelser viser, at det er nødvendigt, og hvis normale briller, kontaktlinser eller lignende ikke kan anvendes, har arbejdstagerne ret til, jf. artikel 9, stk. 3, at få udleveret specielle synskorrigerende hjælpemidler uden nogen form for betaling (
20
).
25.
Den forelæggende ret anmoder med sit første spørgsmål om svar på, hvorvidt begrebet »specielle synskorrigerende hjælpemidler« tillige omfatter synskorrigerende briller.
26.
Den lovgivningsmæssige historie bag direktivet om skærmterminaler kan indledningsvis kaste et vist lyst over spørgsmålet. Som Kommissionen har påpeget i sit skriftlige indlæg, anvendte man udtrykket »briller« i det første forslag til direktivet, men det blev dog efterfølgende erstattet af den bredere betegnelse »synskorrigerende hjælpemidler« (
21
). Denne betegnelse omfatter således ikke alene briller, men angiveligt tillige andre typer hjælpemidler, der kan afhjælpe synsproblemer eller modvirke skader på synet (som f.eks. skærmfiltre med blåt lys).
27.
Selv om direktivet om skærmterminaler således sondrer mellem »normale« og »specielle« former for »synskorrigerende hjælpemidler«, omfatter begge betegnelser briller. Da hverken »specielle« synskorrigerende hjælpemidler eller endog »specielle« briller defineres, må betydningen fastlægges gennem fortolkning. Jeg vil herefter foretage denne fortolkning.
28.
Man kan udlede klare kriterier for definitionen af »normale« briller gennem Sondringen mellem »normale« og »specielle« synskorrigerende hjælpemidler, såvel som ordningen i artikel 9 – der alene giver ret til »specielle« synskorrigerende hjælpemidler efter at behovet herfor er fastslået gennem undersøgelser i henhold til stk. 1 og 2, når »normale« synskorrigerende hjælpemidler ikke opfylder dette behov – indeholder klare kriterier for vurderingen af, hvilke former for briller kan anses for omfattet af begrebet »specielle« synskorrigerende hjælpemidler.
29.
Det følger af disse kriterier, at »normale« synskorrigerende hjælpemidler ikke kan anvendes, samt at det »specielle« synskorrigerende hjælpemiddel skal være »beregnet til det pågældende arbejde«.
30.
For så vidt angår det første kriterium fremgår det af en modsætningsslutning fra artikel 9, stk. 3, i direktivet om skærmterminaler, at »normale« synskorrigerende hjælpemidler er sådanne, der anvendes i dagliglivet uden for arbejdsstedet og ikke har nogen særlig tilknytning til arbejde med skærmterminaler. En sædvanlig årlig udskiftning af glas for en person, der allerede bruger briller, og som har været nærsynet siden barndommen, vil således høre under kategorien et »normalt synskorrigerende hjælpemiddel.«
31.
Ifølge det andet led af det første kriterium, hvorefter normale synskorrigerende hjælpemidler »ikke kan anvendes«, er det en forudsætning for et »specielt synskorrigerende hjælpemiddel«, at det har større effekt end et normalt synskorrigerende hjælpemiddel i hverdagen, og at det som udgangspunkt afhjælper synsproblemer, der hæmmer det pågældende arbejde. Et synskorrigerende hjælpemiddel, som en læge eller speciallæge har ordineret med henblik på afhjælpning af generelle øjen- eller synsproblemer, der samtidig kan anvendes under arbejde med visuelle displayenheder, selv om hjælpemidlet ikke er ordineret med henblik på det arbejde, er at anse for et »normalt synskorrigerende hjælpemiddel«. Såkaldte »skærmbriller«, der er ordineret som følge af arbejdet ved en skærmterminal, er derimod at anse for »specielle synskorrigerende hjælpemidler« (
22
).
32.
Det andet kriterium, der kan udledes af udtrykket »som er beregnet til det pågældende arbejde« i artikel 9, stk. 3, i direktivet om skærmterminaler, hvor det følger umiddelbart efter betegnelsen »specielt synskorrigerende hjælpemiddel«, medfører, at det »specielle synskorrigerende hjælpemiddel« efter undersøgelserne i medfør af direktivets artikel 9, stk. 1 og 2, skal være ordineret som et nødvendigt hjælpemiddel med henblik på at afhjælpe de konstaterede synsproblemer. Der skal være behov for hjælpemidlet, inden arbejdet ved skærmterminalen påbegyndes, mens arbejdet ved skærmterminalen udføres, eller for at undgå yderligere skade på synet. Det specielle synskorrigerende hjælpemiddel er således netop nødvendigt, fordi det giver en person mulighed for at udføre arbejde ved en skærmterminal. Hvis den pågældende person ikke arbejdede ved en skærmterminal, ville andre briller være tilstrækkelige.
33.
Det er ikke, som sagsøgte i hovedsagen har anført, en forudsætning for at opnå ret til specielle synskorrigerende hjælpemidler, at det ville være umuligt at udføre arbejde ved en skærmterminal uden sådanne hjælpemidler. En sådan fortolkning af bestemmelsen ville være i strid med såvel det forebyggende som korrigerende formål med lovgivningen vedrørende arbejdstageres sikkerhed og sundhed.
34.
Det vil endvidere være i strid med de formål og den vide fortolkning, som Domstolen har lagt til grund vedrørende lovgivningen om arbejdstageres sikkerhed og sundhed (
23
), hvis det anses for en forudsætning for at opnå ret til specielle synskorrigerende hjælpemidler, at synet er skadet som følge af arbejde ved en skærmterminal.
35.
En sådan årsagssammenhæng synes umiddelbart at kunne udledes af præmis 28 i dom af 24. oktober 2002, Kommissionen mod Italien (C-455/00, EU:C:2002:612). Domstolen bemærkede i denne sammenhæng, at de »specielle synskorrigerende hjælpemidler« som omhandlet i artikel 9, stk. 3, i direktiv 90/270 vedrører »udbedring af allerede eksisterende skader«. Denne præmis i dommen skal dog læses i sagens sammenhæng. Dommen er afsagt i en traktatbrudssag, som Kommissionen anlagde mod Den Italienske Republik som følge af ukorrekt gennemførelse af artikel 9 i direktivet om skærmterminaler. I sagen blev det bl.a. gjort gældende, at Den Italienske Republik ikke havde gennemført netop de betingelser korrekt, som er fastsat i artikel 9, stk. 3, i direktivet om skærmterminaler, hvorefter arbejdsgivere skal stille specielle synskorrigerende hjælpemidler til rådighed.
36.
Domstolen behandlede i præmis 28 den italienske regerings anbringende om, at de bestemmelser i italiensk ret, hvorved artikel 9 i direktivet om skærmterminaler blev gennemført, skal fortolkes i sammenhæng med reguleringen af »personlige værnemidler« i samme nationale lovgivning, hvori betingelserne for arbejdsgiverens forpligtelse til at stille personlige værnemidler til rådighed var foreskrevet. Anvendelsen af betegnelsen »skade« synes at bero på Domstolens sammenligning i samme præmis af specielle synskorrigerende hjælpemidler og personlige værnemidler, og den skade som sidstnævnte skal forhindre. Denne opfattelse bestyrkes af den nævnte doms præmis 29, hvori Domstolen atter præciserede forskellen mellem specielle synskorrigerende hjælpemidler og personlige værnemidler, og de risici, som sidstnævnte har til formål at hindre (
24
), med henblik på at afvise den italienske regerings sammenblanding af de to. Den nævnte doms præmis 28 skal således læses i ud fra denne synsvinkel.
37.
Selv om Domstolen i den pågældende dom anvendte begrebet »skader« (der ikke anvendes i direktivet om skærmterminaler), fastslog Domstolen ikke, at skaderne skulle være forårsaget af arbejde ved skærmterminaler. Domstolen syntes snarere generelt at give udtryk for, at sådanne synskorrigerende hjælpemidler skal afhjælpe en »eksisterende« skade. Det er da også en forudsætning for retten til specielle synskorrigerende hjælpemidler for at kunne udføre arbejde ved en skærm eller for at undgå yderligere skade på synet, at der foreligger synsproblemer (hvilket er den betegnelse, der anvendes i direktivet om skærmterminaler). Synsproblemerne skal dog ikke nødvendigvis være forårsaget af arbejdet ved skærmterminaler.
38.
Det synes også at følge af selve ordningen i medfør af artikel 9, at retten til specielle synskorrigerende hjælpemidler ikke nødvendigvis forudsætter, at synsproblemerne skyldes arbejde ved en skærm. Selv om det direkte nævnes i direktivets artikel 9, stk. 1, tredje led, at synsproblemer, der kan skyldes arbejdet ved en skærmterminal, medfører ret til en øjenundersøgelse hos en speciallæge og eventuelt herefter ret til udlevering af specielle synskorrigerende hjælpemidler i medfør af direktivets artikel 9, stk. 3, kan samme proces tillige indledes inden arbejdet ved skærmterminalen påbegyndes eller med jævne mellemrum herefter i henhold til artikel 9, stk. 1, første henholdsvis andet led, i direktivet om skærmterminaler (
25
).
39.
Ingen af disse led forudsætter en årsagsforbindelse mellem de potentielle synsproblemer og arbejdet ved skærmterminaler. Alle tre led i artikel 9, stk. 1, i direktivet om skærmterminaler kan dog medføre en ret til specielle synskorrigerende hjælpemidler i medfør af direktivets artikel 9, stk. 3, såfremt en forbindelse til »det pågældende arbejde« i henhold til samme artikel kan påvises.
40.
Skal de briller, som sagsøgeren har anskaffet sig i den foreliggende sag, med udgangspunkt i de to ovennævnte kriterier, anses for at være omfattet af sagsøgtes forpligtelse i medfør af artikel 9, stk. 3?
41.
Selv om det i sidste ende påhviler den nationale ret at foretage den vurdering, er det min opfattelse, at spørgsmålet bør besvares bekræftende.
42.
For det første har den forelæggende ret anført, at sagsøgeren i hovedsagen faktisk søgte råd hos en speciallæge som følge af den væsentlige forværring af dennes syn. De alternative forudsætninger i henhold til artikel 9, stk. 1 og 2, i direktivet om skærmterminaler synes således opfyldt. For det andet blev sagsøgeren i forbindelse med konsultationen rådet til at ændre sine briller. For det tredje kan det udledes af behovet for andre briller, at de briller, som sagsøgeren i hovedsagen allerede anvendte, ikke længere var tilstrækkelige med henblik på forbedring af hans syn, hvilket især skyldtes hans hypermetropi og presbyopi, i forbindelse med arbejdet ved skærmterminaler.
43.
I lyset af det ovenstående synes betingelserne for forpligtelsen i medfør af artikel 9, stk. 3, i direktivet om skærmterminaler at være opfyldt: Sagsøgte skal sørge for udlevering til sagsøgeren af briller, der kan afhjælpe sagsøgerens forværrede syn og give denne mulighed for at fortsætte arbejdet ved skærmterminaler.
V. Forslag til afgørelse
44.
I lyset af de foregående betragtninger foreslår jeg, at Domstolen besvarer det af Curtea de Apel Cluj (appeldomstolen i Cluj, Rumænien) første forelagte spørgsmål således:
»Udtrykket »specielt synskorrigerende hjælpemiddel« i artikel 9 i Rådets direktiv 90/270/EØF af 29. maj 1990 om minimumsforskrifter for sikkerhed og sundhed i forbindelse med arbejde ved skærmterminaler (femte særdirektiv i henhold til artikel 16, stk. 1, i direktiv 89/391/EØF) skal fortolkes således, at det omfatter briller med synskorrigerende glas, hvis formålet med brillerne er at udbedre specifikke synsproblemer, så arbejdet ved skærmterminalen kan udføres.
Det tilkommer den nationale ret at afgøre, hvorvidt brillerne i denne sag opfylder disse betingelser.«
(
1
) – Originalsprog: engelsk.
(
2
) – Rådets direktiv af 29.5.1990 om minimumsforskrifter for sikkerhed og sundhed i forbindelse med arbejde ved skærmterminaler (femte særdirektiv i henhold til artikel 16, stk. 1, i direktiv 89/391/EØF) (EFT 1990, L 156, s. 14).
(
3
) – Ibidem, artikel 1, stk. 3.
(
4
) – Den nationale ret henviser til artikel 14 i Hotărârea Guvernului nr. 1028/2006, privind cerințele minime de securitate și sănătate în muncă referitoare la utilizarea echipamentelor cu ecran de vizualizare (regeringsdekret nr. 1028/2006 om minimumsforskrifter for sikkerhed og sundhed i forbindelse med arbejde ved skærmterminaler).
(
5
) – Det Europæiske Arbejdsmiljøagentur præsenterer en udtømmende liste over disse direktiver. Jf. https://oshwiki.eu/wiki/General_principles_of_EU_OSH_legislation
(
6
) – Om rammedirektivet om sikkerhed og sundhed på arbejdspladsen som en »ramme«, jf. dom af 12.11.1996, Det Forenede Kongerige mod Rådet (C-84/94, EU:C:1996:431, præmis 65), generaladvokat Légers forslag til afgørelse Det Forenede Kongerige mod Rådet (C-84/94, EU:C:1996:93, punkt 65 og den tilhørende fodnote 28), generaladvokat Ruiz-Jarabo Colomers forslag til afgørelse Kommissionen mod Tyskland (C-103/01, EU:C:2002:738, punkt 31) og generaladvokat Saugmandsgaard Øes forslag til afgørelse Ministrstvo za obrambo (C-742/19, EU:C:2021:77, punkt 25). Jf. tillige B. Bercusson, European Labour Law, 2. udg. red., CUP, Cambridge, 2009, s. 58; og C. Barnard, EU Employment Law, 4. udg., OUP, Oxford, 2012, s. 511.
(
7
) – Rådets direktiv af 12.6.1989 om iværksættelse af foranstaltninger til forbedring af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed under arbejdet (EFT 1989, L 183, s. 1).
(
8
) – Jf. navnlig fjerde betragtning til direktivet om skærmterminaler (»overholdelse af minimumsforskrifter, der kan sikre et højere niveau for sikkerhed på arbejdspladser, hvor der anvendes skærmterminaler, er bydende nødvendig for at varetage arbejdstagernes sikkerhed og sundhed«) og direktivets artikel 1 (fastsættelse af minimumsforskrifter for sikkerhed og sundhed i forbindelse med arbejde ved skærmterminaler). Jf. tillige dom af 6.7.2000, Dietrich (C-11/99, EU:C:2000:368, præmis 36) (overholdelse af minimumsforskrifter, der kan sikre et højere niveau for sikkerhed på arbejdspladser, hvor der anvendes skærmterminaler, er ifølge fjerde betragtning til direktivet bydende nødvendig for at varetage arbejdstagernes sikkerhed og sundhed).
(
9
) – Jf. i denne sammenhæng generaladvokat Pitruzzellas forslag til afgørelse Academia de Studii Economice din Bucureşti (C-585/19, EU:C:2020:899, punkt 27) (hvorefter formålet om beskyttelse gennem minimumsforskrifter af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed er et nøgleelement i Unionens sociallovgivning).
(
10
) – Jf. dom af 12.11.1996, Det Forenede Kongerige mod Rådet (C-84/94, EU:C:1996:431, præmis 15), hvor Domstolen fastslog, at de begreber, der er indeholdt i EF-traktatens artikel 118 A, særligt »sætningsleddet »navnlig arbejdsmiljøet« taler for en vid fortolkning af den kompetence, som er tillagt Rådet i [EF-traktatens] artikel 118 A med hensyn til beskyttelse af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed. Jf. tillige generaladvokat Légers forslag til afgørelse Det Forenede Kongerige mod Rådet (C-84/94, EU:C:1996:93, punkt 39-62), hvor generaladvokaten argumenterer for, at både oprindelsen for de begreber, der er indeholdt i traktatbestemmelsen, og det høje beskyttelsesniveau for arbejdstagere, der tilstræbes gennem de formuleringer, der anvendes i disse begreber, berettiger en vid fortolkning af anvendelsesområdet for EF-traktatens artikel 118A.
(
11
) – Følgende anføres i forklaring ad chartrets artikel 31: »Stk. 1 i denne artikel er baseret på direktiv 89/391/EØF om iværksættelse af foranstaltninger til forbedring af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed under arbejdet.«
(
12
) – Jf. i denne retning dom af 3.10.2000, Simap (C-303/98, EU:C:2000:528, præmis 34), og af 5.10.2004, Pfeiffer m.fl. (C-397/01 – C-403/01, EU:C:2004:584, præmis 52), samt generaladvokat Geelhoeds forslag til afgørelse Kommissionen mod Tyskland (C-5/00, EU:C:2001:365, punkt 47 og 48).
(
13
) – Hvorved der sker en begrænsning af de »specifikke aktiviteter i den offentlige tjeneste, f.eks. i de væbnede styrker eller inden for politiet, eller […] visse specifikke aktiviteter i civilbeskyttelsestjenesterne«, som omhandlet i rammedirektivets artikel 2, stk. 2. Jf. i denne retning dom af 5.10.2004, Pfeiffer m.fl. (C-397/01 – C-403/01, EU:C:2004:584, præmis 54), af 20.11.2018, Sindicatul Familia Constanţa m.fl. (C-147/17, EU:C:2018:926, præmis 53), og af 15.7.2021, Ministrstvo za obrambo (C-742/19, EU:C:2021:597, præmis 55 og 56).
(
14
) – Jf. direktivets artikel 1. Jf. tillige T. Klindt og T. Schucht, »Art. 1 Ziel der Richtlinie«, i M. Franzen, I. Gallner og H. Oetker, Kommentar zum europäischen Arbeitsrecht, 4. udg., C.H. Beck, München, 2022, s. 410, første afsnit samt henvisninger; hvor forfatterne omtaler direktivet som »forfatningen« for sikkerhed og sundhed for arbejdstagere i EU-retten.
(
15
) – Jf. f.eks. Rådets direktiv 90/269/EØF af 29.5.1990 om minimumsforskrifter for sikkerhed og sundhed i forbindelse med manuel håndtering af byrder, som kan medføre risiko for især ryg- og lændeskader hos arbejdstagerne (fjerde særdirektiv i henhold til artikel 16, stk. 1, i direktiv 89/391/EØF) (EFT 1990, L 156, p. 9); Rådets direktiv 98/24/EF af 7.4.1998 om beskyttelse af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed under arbejdet mod risici i forbindelse med kemiske agenser (fjortende særdirektiv i henhold til artikel 16, stk. 1, i direktiv 89/391/EØF)) (EFT 1998, L 131, s. 11).
(
16
) – Jf. f.eks. Rådets direktiv 92/85/EØF af 19.10.1992 om iværksættelse af foranstaltninger til forbedring af sikkerheden og sundheden under arbejdet for arbejdstagere som er gravide, som lige har født, eller som ammer (tiende særdirektiv i henhold til artikel 16, stk. 1, i direktiv 89/391/EØF) (EFT 1992, L 348, s. 1).
(
17
) – Jf. i denne sammenhæng dom af 6.7.2000, Dietrich (C-11/99, EU:C:2000:368, præmis 37 og 38), hvori Domstolen forklarede, at en indskrænkende fortolkning af artikel 2, litra a), i direktivet om skærmterminaler, »således at skærmterminaler til fremvisning af filmoptagelser udelukkes fra dennes anvendelsesområde, [ville] have til følge, at et betydeligt antal arbejdstagere ikke kunne drage fordel af den ved direktivet indførte beskyttelse«, hvorved der ville »blive gjort et alvorligt indgreb i direktivets effektive virkning«.
(
18
) – Jf. rammedirektivets artikel 1, stk. 2, artikel 6 og 7 samt 10. betragtning hertil (med henvisning til behovet for at iværksætte forebyggende foranstaltninger) og 11. betragtning til direktivet (med henvisning til behovet for at mindske eller fjerne risici for arbejdstageres sikkerhed og sundhed). Jf. tillige dom af 22.5.2003, Kommissionen mod Nederlandene (C-441/01, EU:C:2003:308, præmis 38) (hvor Domstolen definerer disse mål og tilføjer, at EU-lovgiver har anset visse midler for egnede til at nå de fastsatte mål).
(
19
) – Bestemmelsen er således udtryk for den forebyggende og risikobaserede tilgang til arbejdstageres sikkerhed og sundhed, der er vedtaget i medfør af rammedirektivets artikel 6.
(
20
) – Generaladvokat Ruiz-Jarabo Colomers forslag til afgørelse Kommissionen mod Italien (C-455/00, EU:C:2002:211, punkt 18).
(
21
) – Jf. artikel 9 i forslag til Rådets direktiv om minimumsforskrifter for sikkerhed og sundhed i forbindelse med arbejde ved skærmterminaler (KOM(88) 77 endelig) (EFT 1988, C 113, s. 7).
(
22
) – Nogle studier tyder på, at presbyopi i forbindelse med anvendelsen af digitalt udstyr ved visse arbejdsafstande kan afhjælpes gennem skærmbriller med progressive glas frem for en almindelig korrektion af dioptrier. Jf. f.eks. A. Sheppard og J. Wolffsohn, »Digital eye strain: prevalence, measurement and amelioration«, BMJ Open Ophthalmology, bind 3(1), BMJ, 2018, s. 6, og den heri citerede forskning.
(
23
) – Jf. punkt 17, 19 og 20 i det foreliggende forslag til afgørelse.
(
24
) –
(
25
) – Som Kommissionen har bemærket i sit svar på det skriftlige spørgsmål i den foreliggende sag, synes anvendelsen af konditionalis i artikel 9, stk. 1, tredje led, i direktivet om skærmterminaler (»der kan skyldes«) også at tyde på, at synsproblemer, der er forårsaget af arbejde ved skærmterminaler, kan være en begrundelse for behovet for at stille specielle synskorrigerende hjælpemidler til rådighed, men den er ikke nødvendigvis den eneste begrundelse.