62005CC0427
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
JAN MAZÁK
esitatud 8. mail 2007 (
1
)
Kohtuasi C-427/05
Agenzia delle Entrate – Ufficio di Genova 1
versus
Porto Antico di Genova SpA
„Struktuurifondid — Määrus (EMÜ) nr 4253/88 — Artikli 21 lõike 3 teine lõik — Mahaarvamise keeld — Maksustatava tulu arvutamine — Saadud ühenduse toetuse arvesse võtmine”
I. Sissejuhatus
1.
19. novembri 2005. aasta eelotsusetaotlusega esitas Commissione Tributaria Regionale di Genova (Genova provintsi maksukohus) Euroopa Kohtule kaks küsimust nõukogu 19. detsembri 1988. aasta määruse (EMÜ) nr 4253/88, milles nähakse ette sätted määruse (EMÜ) nr 2052/88 rakendamiseks seoses struktuurifondide tegevuse kooskõlastamisega teiste struktuurifondidega ning Euroopa Investeerimispanga ja muude olemasolevate rahastamisvahendite tegevusega, (
2
) artikli 21 lõike 3, mida on muudetud nõukogu 20. juuli 1993. aasta määrusega (EMÜ) nr 2082/93 (
3
) (edaspidi „määrus nr 4253/88” või „määrus”), tõlgendamise kohta.
2.
Küsimused tõstatusid Agenzia della Entrate Ufficio Genova 1 (Itaalia rahandusministeeriumi haldusalas olev maksuhaldur, edaspidi „maksuhaldur”) ja Porto Antico di Genova SpA (edaspidi „Porto Antico”) vahelises menetluses, mis puudutas Porto Antico taotlust sellise maksusumma tagasimaksmiseks, mille arvutamisel oli muu hulgas arvesse võetud ühenduse fondidest ja Liguuria piirkondlikest fondidest saadud toetusi. Nendel asjaoludel soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas määruse nr 4253/88 artikli 21 lõiget 3 tuleb tõlgendada selliselt, et see välistab siseriiklikud maksualased õigusaktid, mis võtavad maksustatava tulu arvutamisel arvesse ühenduse struktuurifondidest saadud summad.
II. Õiguslik raamistik
A. Ühenduse õigus
3.
Määruse nr 4253/88 (
4
) artikkel 21 asub kõnealuse määruse VI peatükis, mille pealkiri on„Finantssätted”, ning artikli enda pealkiri on „Maksed”. Artikli 21 lõike 3 teine lõik sätestab:
„Maksed tuleb teha lõplikele abisaajatele ilma igasuguste mahaarvamiste või kinnipidamisteta, mis võiksid vähendada finantsabi kogusummat, millele neil on õigus.” [mitteametlik tõlge]
B. Asjakohane siseriiklik õigus
4.
Asjakohased tulumaksu arvestamise siseriiklikud õigusnormid sisalduvad Vabariigi Presidendi 22. detsembri 1986. aasta dekreedis nr 917 (edaspidi „dekreet nr 917”). (
5
) Dekreedi nr 917 artikli 55 lõige 3 on käesoleva asja asjaolude ilmnemise ajal kehtinud versioonis – st 2000. aastal – sõnastatud järgmiselt:
„[Järgmisi tululiike] tuleb samuti käsitleda erakorralise tuluna:
[…]
b)
sissemakse või annetusena saadud rahaline või mitterahaline tulu, välja arvatud artikli 53 lõike 1 punktides e ja f viidatud maksed ning maksed amortiseeritava vara ostmise eest, sõltumata kasutatud rahastamisviisist. Saadud tulu võetakse tulumaksuga maksustamisel arvesse sellel maksuaastal, millal nimetatud tulu laekus, või kulumiarvestuse lineaarmeetodil sellel maksuaastal, millal nimetatud tulu laekus, ja sellele järgnevatel maksuaastatel, kuid mitte enam kui järgmisel neljal aastal. […]”
III. Asjaolud, menetlus ja eelotsuse küsimused
5.
Eelotsusetaotlusest ilmneb, et 2000. aasta juriidiliste isikute tulumaksu (IRPEG – Imposta sul Reddito delle Persone Giuridiche) ja ettevõtete piirkondliku maksu (IRAP – Imposta Regionale sulle Attivita Produttive) arvestamiseks lisas Porto Antico nõuetekohaselt 2000. maksuaasta kohta esitatud maksudeklaratsiooni varana Euroopa Regionaalarengu Fondist (edaspidi „ERF”) ja Liguuria piirkondlikest fondidest saadud toetused. Porto Antico tulumaks arvestati selle alusel ja ta tasus määratud maksusumma.
6.
Uskudes, et ta oli neid toetusi maksusumma arvestamise eesmärgil varana näidates eksinud, taotles Porto Antico Amministrazione Finanziaria’lt edutult enammakstud summa tagastamist kogusummas 336989000 Itaalia liiri. Porto Antico tugines seejuures määruse artikli 21 lõikele 3.
7.
Porto Antico esitas Commissione Tributaria Provinciale di Genovale kaebuse Amministrazione Finanziaria otsuse peale, millega tagastamise taotlus jäeti rahuldamata. Eelotsusetaotluse esitanud kohus rahuldas kaebuse 10. aprilli 2003. aasta otsusega.
8.
Maksuhaldur esitas eelotsusetaotluse esitanud kohtule selle otsuse peale apellatsioonkaebuse, väites, et saadud finantsabi ei saa määruse artikli 21 alusel maksust vabastada.
9.
Neil asjaoludel otsustas Commissione Tributaria Regionale di Genova, et kohtuasja lahendamiseks tuleb kõnealune küsimus otsustada eelotsusemenetluses, kuna igasugune avaldus siseriiklike maksualaste õigusnormide vastuolu kohta määrusega nr 4253/88 tähendaks maksuhalduri apellatsioonkaebuse rahuldamata jätmist, ning ta esitas seetõttu Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
Kas 22. detsembri 1986. aasta Vabariigi Presidendi dekreedi nr 917 (2000. aastal kehtinud versioonis) artikkel 55, mille kohaselt võetakse maksustatava tulu arvestamisel arvesse EMÜ abi, on kooskõlas määruse nr 2082/93 artikli 21 lõikega 3, mis sätestab, et „[m]aksed tuleb teha lõplikele abisaajatele ilma igasuguste mahaarvamiste või kinnipidamisteta, mis võiksid vähendada finantsabi kogusummat, millele neil on õigus”?
2.
Kas vastuolu tuvastamise korral puudutab see ainuüksi ühenduse asutuste makstavat abi või ka ühtses programmdokumendis kirjeldatud riiklike ametiasutuste makstavat abi?”
IV. Õiguslik analüüs
A. Esimene eelotsuse küsimus
10.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus soovib esimese küsimusega eelkõige teada, kas määruse nr 4253/88 artikli 21 lõiget 3 tuleb tõlgendada selliselt, et see välistab siseriiklikud maksualased õigusaktid, mis võtavad maksustatava tulu määramisel arvesse ühenduse struktuurifondidest saadud summad.
1. Poolte peamised argumendid
11.
Käesolevas menetluses on kirjalikud märkused esitanud Itaalia, Prantsuse, Iirimaa, Madalmaade, Ühendkuningriigi ja Rootsi valitsused ning komisjon ja Porto Antico. Iirimaa, komisjon ja Porto Antico olid esindatud ka 15. veebruaril 2007 toimunud kohtuistungil.
12.
Kõik menetlusosalised, välja arvatud Porto Antico, on nõus, et määruse artikli 21 lõige 3 ei keela sellisel siseriiklikul õigusaktil nagu dekreet nr 917 sätestada, et struktuurifondidest saadud summasid tuleb võtta arvesse maksustatava tulu arvutamisel, ja et esimesele eelotsuse küsimusele tuleks seepärast vastata eitavalt.
13.
Valitsused ja komisjon väidavad sisuliselt, et igasuguse „mahaarvamise või kinnipidamise” keelamine määruse artikli 21 lõikes 3 – milles nähakse ette vaid makseviis – seondub makse tegemise ajaga ja selle eesmärk on tagada, et abisaaja saab kätte kogu finantsabi, ilma et ta oleks kohustatud maksma selliste toimingute nagu käsitlemine, jaotamine ja haldamine tasusid. See ei laiene siiski käesolevas asjas käsitletavatele maksudele, mis tuleb tavaliselt tasuda hiljem – pärast seda, kui lõplik abisaaja on kogu finantsabi juba kätte saanud.
14.
Nimetatud menetlusosaliste sõnul tuleneb see määruse sõnastusest ning samuti selle reguleerimisalast ja eesmärgist. Tuginedes Euroopa Kohtu praktikale, (
6
) väidavad nad sisuliselt ka seda, et määrusega välistatakse vaid sellised tasud, mis on otseselt ja lahutamatult seotud väljamakstud summadega, millega antud asjas ei ole tegemist. Mõned menetlusosalised tuginevad ka praegu kehtivale nõukogu 21. juuni 1999. aasta määrusele (EÜ) nr 1260/1999, millega nähakse ette üldsätted struktuurifondide kohta, (
7
) millega tunnistati kehtetuks määrus nr 4253/88 ja milles on muu hulgas täpsemalt sätestatud, et „ei rakendata mahaarvamist, kinnipidamist ega lisatasusid, mis vähendaksid neid summasid” (kohtujuristi kursiiv).
15.
Porto Antico rõhutab vastupidi fakti, et kõnealuste maksude kehtestamisel abisumma väheneb ja kui lubada liikmesriikidel selliseid makse kehtestada, kahjustaks see määruse praktilist mõju. Ta märgib, et liikmesriigid on suutelised selliste maksude kogumisega kahjustama neid sotsiaalmajanduslikke eesmärke, mida ühendus rahaliste vahendite eraldamisega taotleb, ja võivad isegi suunata osa finantsabist oma riigieelarvesse. Porto Antico sõnul on lisaks oht, et otseste maksude kehtestamine eri liikmesriikides põhjustab võrdõiguslikkuse põhimõtte rikkumist, kuna otseste maksude ühtlustamata jätmise tagajärjel ühenduses on maksusüsteemid eri liikmesriikides erinevad.
2. Õiguslik hinnang
16.
Esiteks tuleb märkida, et määruse artikli 21 lõike 3 teise lõigu sõnastus iseenesest ei välista selle sätte kohaldamist ka käesolevas asjas käsitletavate maksudega maksustamise suhtes.
17.
Nagu komisjon õigesti märkis, sobivad mõisted „mahaarvamine või kinnipidamine” põhimõtteliselt ka finantsabist maksustamise kaudu tehtavate mahaarvamiste kirjeldamiseks. Käesolevas asjas saab siiski olla asjakohane vaid mõiste „mahaarvamine”, kuna vaidlusalust maksusummat ei peetud kinni mitte abi väljamaksmise hetkel, vaid see nõuti sisse hiljem Porto Anticole määratud tulumaksu kujul.
18.
Tuleb lisada, et määruse preambuli põhjendustes ei märgita, kas igasuguse mahaarvamise keelamine hõlmab ka otsese maksustamise tõttu tehtavaid mahaarvamisi.
19.
Pealegi ei saa väita, et kõnealuse siseriikliku maksuseaduse norm on määruse artikli 21 lõikega 3 välistatud vaid seetõttu, et otsene maksustamine kuulub liikmesriikide pädevusse. Seoses sellega tuleb meenutada, et kuigi otsene maksustamine kuulub liikmesriikide pädevusse, peavad nad väljakujunenud kohtupraktika kohaselt seda pädevust teostama kooskõlas ühenduse õigusega. (
8
) Eelkõige ei tohi kõnealune meede takistada või kahjustada määrusega kehtestatud süsteemi (
9
) ja määrust tuleb tõlgendada selle sõnastust, sisu ja eesmärki silmas pidades. (
10
)
20.
Kohtuasjas komisjon vs. Portugal avanes Euroopa Kohtul seoses summadega, mis eraldati abina Euroopa Põllumajanduse Arendus- ja Tagatisfondi (edaspidi „EPATF”) arendusrahastust, võimalus teha otsus määruse artikli 21 lõike 3 teise lõigu, milles keelatakse abisaajatele antud toetustelt maksu kogumise, tähenduse ja kohaldamisala kohta. (
11
) Enne seda oli Euroopa Kohus teinud otsuse ka EPATF-i tagatisrahastuga seotud sarnaste sätete kohta, mis nõudsid abi täielikku väljamaksmist abisaajale. (
12
)
21.
Euroopa Kohus selgitas kohtuasjas komisjon vs. Portugal, et ta peab põhimõtteid, mis tulenevad ülalnimetatud tagatisrahastu tegevust reguleerivaid norme käsitlevast kohtupraktikast, kohaldatavaks ka määruse nr 4253/88 artikli 21 alusel EPATF-i arendusrahastust antud abi puhul. Euroopa Kohus viitas sellega seoses tagatis- ja arendusrahastu ühisele tunnusele, nimelt sellele, et neid mõlemat rahastatakse ühenduse eelarvest, mis võimaldab neil anda toetuste kujul finantsabi oma pädevuse raamesse jäävate tegevuste jaoks. Euroopa Kohus märkis, et „[e]rineva abi suhtes, mis pärineb ühest ja samast rahastamisallikast, kehtivad samad maksmise eeskirjad, nagu need, mille kohaselt peab abisaaja saadud summa vastama talle määratud summale”. (
13
)
22.
Kuigi käesolev asi puudutab finantsabi teisest struktuurifondist, täpsemalt ERF-ist, ei viita miski sellele, et määruse artikli 21 lõikes 3 sätestatud nõuet, mille kohaselt tuleb abi täielikult välja maksta, ei tuleks käesolevas asjas tõlgendada samade põhimõtete alusel nagu eespool nimetatud kohtupraktikas.
23.
Selle kohtupraktika järgi ei või mahaarvamiste tegemise keeldu tõlgendada pelgalt formaalselt, kohaldades seda vaid väljamaksete tegemise ajal tegelikult tehtavatele mahaarvamistele. Igasuguse mahaarvamise tegemise keeldu tuleb pigem tõlgendada nii, et see laieneb kõikidele summadele, mis on otseselt ja lahutamatult seotud väljamakstavate summadega. (
14
)
24.
Põhiküsimus ei ole seetõttu mitte selles, millises etapis või millisel viisil mahaarvamisi tehniliselt väljamaksetelt tehakse, vaid pigem selles, kas mahaarvamine on konkreetselt seotud väljamakstava finantsabiga. Kõnealuse tingimuse näitlikustamiseks on sobiv meenutada mahaarvamisi, mille osas Euroopa Kohus on leidnud, et need on ühenduse õigusega välistatud.
25.
Nii leidis Euroopa Kohus kohtuotsuses Kellinghusen ja Ketelsen, et nõue, mille kohaselt tuleb maksed teha täies ulatuses, keelab liikmesriikidel muu hulgas nõuda selliste halduslõivude – mida võetakse asjaomase tasandustoetuse taotluse töötlemise eest – tasumist, mis vähendavad abisummat. (
15
)
26.
Kohtuasjas Rootsi vs. komisjon leidis Euroopa Kohus, et kõnealune keeld hõlmab lõivu, mida võeti kaartide väljaandmise eest, mis oli otseselt seotud tasandusabi maksmisega, kuna ühtki abitaotlust ei saanud esitada ilma, et selle lisaks ei oleks olnud riigi ametiasutuste poolt välja antud kaart. (
16
)
27.
Kohtuasjas komisjon vs. Portugal oli IFADAP-i (siseriiklik asutus, mille ülesandeks oli täita EPATF-i arendusrahastu antud finantsabiga seotud juhtimiskohustusi) osutatud teenuste eest kogutud maks otseselt ja lahutamatult seotud väljamakstud summadega, kuna selle maksmise kohustus tekkis abitaotluse esitamise tõttu ning see maks vastas ühele protsendile selle projekti summast, mida rahastati EPATF-i arendusrahastu antud abi raames. (
17
)
28.
Käesolevas asjas on olukord oluliselt teistsugune. Nagu Porto Antico esindaja suulisel kohtuistungil kinnitas, muutus abi äriühingu vara osaks pärast seda, kui asjaomane äriühing oli finantsabi kätte saanud ja suunanud selle oma majandustegevusse, ning nagu iga muud äriühingu tulu ja kulu, võetakse seda tulumaksubaasi arvutamisel arvesse. Finantsabina saadud summasid maksustatakse seega üldise süsteemi kohaselt ja Itaalia tulumaksuseaduses ette nähtud maksumäära järgi.
29.
Seega ei saa väita, et kõnealuse maksuga maksustamine tähendab eespool nimetatud kohtupraktikas käsitletud mahaarvamist, mis on otseselt ja lahutamatult seotud väljamakstud summadega, ja seda isegi siis, kui on võimalik kindlaks teha saadud finantsabi tõttu tasumisele kuuluv maksusumma, nagu väidab Porto Antico. Sellega seoses tuleb eelkõige täheldada, et asjaomane finantsabimakse ei sõltunud – ja loomulikult ei võinud sõltuda – sellest, kas seda võetakse edaspidi arvesse maksustatava tulu arvutamisel.
30.
Porto Antico ei eksi muidugi täielikult, kui ta väidab seoses mahaarvamiste keeluga, et isegi kõnealused otsesed maksud põhjustavad lõpptulemusena abisaaja käsutusse jääva abisumma vähenemist. Kordan siiski, et Euroopa Kohus on piiranud määruse artikli 21 lõike 3 teises lõigus sätestatud mahaarvamiste tegemise keeldu summadega, mis on otseselt ja lahutamatult seotud väljamakstud summadega. Sellised mahaarvamised, millel on asjaomase ühenduse abiga kaudsem seos, nagu käesolevas asjas käsitletud tulumaksu tõttu tehtud mahaarvamised, ei kahjusta seetõttu määruse tõhusat kohaldamist ja ei ole seega ühenduse õigusega välistatud.
31.
Loomulikult tundub ebatõenäoline, nagu mitmed menetlusosalised on väitnud, et õiguslooja nägi ette määruse artiklis 21, milles viidatakse siiski „maksetele”, sätestatud mahaarvamiste tegemise keelu niivõrd ulatuslikku kohaldamist.
32.
Järgmisena tuleb märkida, et abisaaja peab määruse artikli 21 lõike 3 teise lõigu kohaselt täies ulatuses saadud finantsabi kasutama vastavalt asjaomases liikmesriigis valitsevatele majanduslikele ja õiguslikele tingimustele, arvestades muu hulgas mitte ainult maksustamise taset, vaid ka teisi asjaomaseid tegureid, nagu olemasoleva infrastruktuuri kulusid või üldist hinnataset.
33.
See tähendab tõepoolest seda, et abi võib mõnes liikmesriigis olla vähem „väärt” kui teises. Kuid selle põhjuseks on senini liikmesriikides esinevad erinevused nendes valdkondades, eelkõige otseste maksude puhul, mida ühenduse õigusega selle praegusel kujul ei ole veel ühtlustatud.
34.
Vastupidi Porto Antico väidetele ei saa selliseid erinevusi, mis tekivad lihtsalt lubatud erinevuste tõttu liikmesriikide majandus- ja õigussüsteemides, sealhulgas maksusüsteemides, pidada siiski võrdõiguslikkuse põhimõttega vastuolus olevaks. Pealegi tuleb lisada, et ei ole esitatud väidet, nagu oleks dekreet nr 917 ühenduse fondidest saadud abi suhtes diskrimineeriv.
35.
Esitatud põhjendustest lähtudes teen ettepaneku vastata esimesele eelotsuse küsimusele, et määruse artikli 21 lõige 3 ei välista sellist siseriikliku maksuseaduse normi nagu dekreedi nr 917 artikkel 55, mille kohaselt ühenduse struktuurifondidest saadud summasid tuleb võtta arvesse maksustatava tulu arvutamisel.
B. Teine eelotsuse küsimus
36.
Kuna teine küsimus on asjakohane vaid vastuolu tuvastamise korral, ei ole esimesele küsimusele antud vastust arvestades sellele vaja vastata.
V. Ettepanek
37.
Tuginedes eelnevale, teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata eelotsuse küsimustele järgmiselt:
Nõukogu 19. detsembri 1988. aasta määruse (EMÜ) nr 4253/88, milles nähakse ette sätted määruse (EMÜ) nr 2052/88 rakendamiseks seoses struktuurifondide tegevuse kooskõlastamisega teiste struktuurifondidega ning Euroopa Investeerimispanga ja muude olemasolevate rahastamisvahendite tegevusega, artikli 21 lõige 3, mis sätestab, et „[m]aksed tuleb teha lõplikele abisaajatele ilma igasuguste mahaarvamiste või kinnipidamisteta, mis võiksid vähendada finantsabi kogusummat, millele neil on õigus”, ei välista sellist siseriiklikku maksuseaduse normi nagu 22. detsembri 1986. aasta Vabariigi Presidendi dekreedi nr 917 (2000. aastal kehtinud versioonis) artikkel 55, mille kohaselt võetakse ühenduse struktuurifondidest saadud summad arvesse maksustatava tulu arvestamisel.
(
1
)	Algkeel: inglise.
(
2
)	EÜT L 374, lk 1.
(
3
)	Nõukogu määrus, mis muudab määrust (EMÜ) nr 4253/88, milles nähakse ette sätted määruse (EMÜ) nr 2052/88 rakendamiseks seoses struktuurifondide tegevuse kooskõlastamisega teiste struktuurifondidega ning Euroopa Investeerimispanga ja muude olemasolevate rahastamisvahendite tegevusega (EÜT L 193, lk 20).
(
4
)	Eelotsusetaotluse esitanud kohus ja samuti mõned menetlusosalised viitavad oma küsimustes määruse nr 2082/93 artikli 21 lõikele 3. Kuna see on vaid muutev määrus, viitan siiski edaspidi täpsemalt muudetud määruse nr 4253/88 artikli 21 lõikele 3.
(
5
)	Samuti: Testo unico delle imposte sui redditi (tulumaksuseadus), GURI nr 302 regulaarne lisa, 31.12.1986.
(
6
)	Eelkõige 5. oktoobri 2006. aasta otsus kohtuasjas C-84/04: komisjon vs. Portugal (EKL 2006, lk I-9843), 7. oktoobri 2004. aasta otsus kohtuasjas C-312/02: Rootsi vs. komisjon (EKL 2004, lk I-9247), 22. oktoobri 1998. aasta otsus liidetud kohtuasjades C-36/97 ja C-37/97: Kellinghusen ja Ketelsen (EKL 1998, lk I-6337) ja 19. mai 1998. aasta otsus kohtuasjas C-132/95: Bent Jensen ja Korn- og Foderstofkompagniet A/S vs. Landbrugsministeriet (EKL 1998, lk I-2975).
(
7
)	EÜT L 161, lk 1; ELT eriväljaanne 14/01, lk 31.
(
8
)	Vt selle kohta eelkõige 7. septembri 2004. aasta otsus kohtuasjas C-319/02: Manninen (EKL 2004, lk I-7477, punkt 19 ja viidatud kohtupraktika).
(
9
)	Vt selle kohta 10. märtsi 1981. aasta otsus liidetud kohtuasjades 36/80 ja 71/80: Irish Creamery Milk (EKL 1981, lk 735, punkt 15).
(
10
)	Vt selle kohta mh 17. novembri 1983. aasta otsus kohtuasjas 292/82: Merck Hauptzollamt Hamburg-Jonas (EKL 1983, lk 3781, punkt 12).
(
11
)	Viidatud 6. joonealuses märkuses, kohtuotsuse punktid 29 ja 30.
(
12
)	Vt 6. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Kellinghusen ja Ketelsen, 6. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Rootsi vs. komisjon ja 6. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Bent Jensen ja Korn- og Foderstofkompagniet A/S vs. Landbrugsministeriet.
(
13
)	Vt nende põhjenduste kohta 6. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus komisjon vs. Portugal, punktid 31 ja 32.
(
14
)	Vt 6. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus komisjon vs. Portugal, punkt 35, ja 6. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Rootsi vs. komisjon, punkt 22.
(
15
)	Vt 6. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Kellinghusen ja Ketelsen, punkt 21.
(
16
)	Vt 6. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Rootsi vs. komisjon, punktid 24 ja 25.
(
17
)	Vt 6. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus komisjon vs. Portugal, punkt 36.