62010CC0089_ET
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I. Sissejuhatus
1. Mõlemad eelotsusetaotlused(2), mille on esitanud Rechtbank van eerste aanleg te Brussel (Belgia), puudutavad liidu õiguse põhimõtete tõlgendamist alusetult saadu tagastamise valdkonnas.
2. Need küsimused esitati loomakaupmehe Q‑Beef NV (edaspidi „Q‑Beef”) ja Belgia riigi vahelises vaidluses ning ühelt poolt põllumajandustootja F. Bosschaert’i ja teiselt poolt esiteks Belgia riigi ning teiseks Vleesgroothandel Georges Goossens en Zonen NV ja Slachthuizen Goossens NV (neid kahte äriühingut nimetatakse edaspidi „Goossensi ettevõtted”) vahelises vaidluses. Need vaidlused puudutavad nõuet tagastada maksed, mille Q‑Beef ja F. Bosschaert tasusid Fonds de la santé et de la production des animaux’le (loomatervishoiu- ja loomakasvatusfond, edaspidi „1987. aasta fond”), kuna need maksed saadi vastuolus liidu õigusega.
3. Sisuliselt puudutavad nendes kohtuasjades esitatud kolm küsimust aegumistähtaja pikkust, selle tähtaja kulgemise algust ning kohtuasjas Bosschaert, milles on võlgniku ja riigi vahel vahendajad, erineva pikkusega aegumistähtaegade mõju. Euroopa Kohus on võrdväärsuse ja tõhususe põhimõtte järgimise osas arendanud välja kohtupraktika, mis on piisavalt külluslik, et anda viiteid esimese ja teise küsimuse kohta; kolmas küsimus aga on minu arvates varem lahendamata ja vajab põhjalikumat analüüsi.
4. Kõigepealt märgin, et need kohtuasjad on seotud kahe maksiimiga, mida tuntakse hästi kõigis õigussüsteemides: esiteks see, et õigus on hoolsate, mitte laiskade poolel ( iura vigilantibus, non dormientibus prosunt ) ning teiseks, et isik ei või tugineda pettusega saadud õigusele ( nemo auditur propriam turpitudinem allegans )(3) . Näib, et olemasolev kohtupraktika annab vastused, mis põhinevad esimesel põhimõttel. Siiski oleks selle lahenduse tagajärg, et Belgia riik võiks tugineda läbimõtlemata lähenemisviisile, mida ta järgis alates 1990. aastate algusest ning mis seisnes selles, et ta ei hüvitanud isikutele oma õigusvastasest tegevusest tulenevaid majanduslikke tagajärgi.
5. Faktilise ja õigusliku raamistiku osas on nendel kahel kohtuasjal teatav sarnasus 1992. aasta kohtuotsustega Lornoy jt, Claeys ning Demoor jt(4) ning 2003. aasta kohtuotsusega van Calster jt(5) .
II. Õiguslik raamistik
A. 1998. aasta seadus ning kohtuotsus van Calster jt (C‑261/01 ja C‑262/01)
6. 23. märtsi 1998. aasta seadus (edaspidi „1998. aasta seadus”)(6) reguleerib loomatervishoiu ning loomade ja loomsete saaduste kvaliteedi eelarvefondi loomist.
7. Selle seadusega asendati 1987. aastal kehtestatud kord ja 1987. aastal asutatud fond. Kõnealune abi ja kohustuslikke makseid reguleeriv segatüüpi kord, millest Euroopa Komisjonile ei teatatud, tunnistati liidu õigusega vastuolus olevaks komisjoni 1991. aasta otsusega ning 1992. aastal Euroopa Kohtu eespool viidatud otsustega Lornoy jt, Claeys ning Demoor jt.
8. Belgia Kuningriik teatas 1995. aasta detsembri ja 1996. aasta mai kirjaga kavast võtta seadusandlikud meetmed, et tunnistada kehtetuks 1987. aasta kord ja asendada see uue korraga. See kava, millest sai 1998. aasta seadus, tunnistati komisjoni 30. juuli 1996. aasta otsusega ühisturuga kokkusobivaks.
9. 1998. aasta seaduse artiklis 5 on sätestatud, et 1998. aasta fond saab oma vahendid muu hulgas loomi kasvatavate või loomseid saadusi tootvate, töötlevate, transportivate, käitlevate, müüvate või turustavate füüsiliste või juriidiliste isikute kohustuslikest maksetest.
10. 1998. aasta seadust ei kohaldata mitte üksnes edasiulatuvalt, vaid see sisaldab ka teatud sätteid, mis tagasiulatuvalt asendavad 1987. aasta korra.
11. 1998. aasta seaduse artiklis 14, mis hakkas kehtima alates 1. jaanuarist 1988(7), on kehtestatud maksete tasumise kohustus tapamajadele ja eksportijatele. Artiklis määratletakse tagasiulatuvalt seitse erinevat ajavahemikku alates 1. jaanuarist 1988, täpsustades neist iga puhul võlgnetavad summad.
12. 1998. aasta seaduse artiklis 15, mis hakkas kehtima alates 1. jaanuarist 1993(8), on omakorda kehtestatud maksete tasumise kohustus sigalate käitamise eest vastutavatele isikutele.
13. 1998. aasta seaduse artikli 17 teise lõigu kohaselt tasaarvestatakse nõuded, mis puudutavad 1987. aasta korra alusel tasutud makseid, automaatselt maksetega, mis tuli tasuda 1998. aasta korra alusel, järgmiselt:
„Vajaduse korral tasaarvestatakse automaatselt ex lege
summad, mis tuleb tasuda artiklite 14, 15 ja 16 alusel, summadega, mis tasuti [1987. aasta määruse] sätete alusel […]”
14. 1998. aasta seaduse artiklis 18 on sätestatud:
„[…]
Kõigis turustamise või tootmise staadiumides, mis eelnevad tapmisele või ekspordile, kogutakse artiklis 14 ette nähtud kohustuslikud maksed tootjalt. See toimub nii loomade müügi korral pooltevahelise hinna kujunemisel kui ka tapamaja või eksportija teenuste osutamisel.
Seda kohustuslikku makset ei märgita arvel ega dokumendil, mida on nimetatud 15. septembri 1970. aasta kuningliku määruse nr 22 põllumajandusettevõtjatele seoses käibemaksuga kohaldatava erikorra kohta artiklis 4.
Need kohustuslikud maksed tasuvad tapamajad hiljemalt selle kalendrikuu viimasel päeval, mis järgneb tapmisele või ametiasutuse saadetud tähitud kirjale. Maksed tasuvad eksportijad ametiasutusele hiljemalt selle kalendrikuu viimasel päeval, mis järgneb selle ametiasutuse saadetud tähitud kirjale.
Artiklis 15 nimetatud kohustuslikud maksed tasutakse kord aastas. Need makstakse ametiasutusele kolmekümne päeva jooksul pärast tähitud kirja teel vastava nõude saamist.
[…]”
15. 1998. aasta seaduse artiklis 21 on sätestatud:
„Käesolevaga tunnistatakse kehtetuks:
1. 24. märtsi 1987. aasta loomatervishoiuseaduse (muudetud 29. detsembri 1990. aasta, 20. juuli 1991. aasta, 6. augusti 1993. aasta, 21. detsembri 1994. aasta ja 20. detsembri 1995. aasta seadusega) artikli 32 lõiked 2 ja 3; […]”.
16. 1998. aasta seaduse artikli 23 kohaselt jõustub see seadus selle avaldamise päeval Monitor belge ’is, välja arvatud eelkõige selle seaduse artiklid 14 ja 15. See seadus avaldati 30. aprillil 1998.
17. Euroopa Kohtule on juba esitatud küsimus 1998. aasta seaduse kohta ning kohus on andnud oma seisukoha EÜ artikli 93 lõike 3 (mis praegu vastab ELTL artikli 108 lõikele 3) tõlgendamise ning komisjoni 1996. aasta otsuse kohta. Kohtuotsuses van Calster jt(9) leidis Euroopa Kohus, et:
– EÜ asutamislepingu artikli 93 lõikega 3 on põhikohtuasjade asjaoludel vastuolus maksete kogumine just sellise abikava rahastamiseks, mis on komisjoni otsusega tunnistatud ühisturuga kokkusobivaks, juhul kui need maksed kehtestatakse tagasiulatuvalt perioodi eest, mis eelneb selle otsuse tegemise päevale;
– komisjoni 1996. aasta otsusega ei ole 1998. aasta seaduse (loomatervishoiu ning loomade ja loomsete saaduste kvaliteedi eelarvefondi asutamise kohta) tagasiulatuv jõud heaks kiidetud.
B. Siseriiklikud õigusnormid alusetult saadu tagastamise ja aegumise kohta
18. Belgia tsiviilseadustiku artikkel 1376 on sõnastatud järgmiselt:
„Isik, kes saab eksimuse tõttu või teadlikult eseme, millele tal puudub õigus, peab selle tagastama isikule, kellelt ta selle alusetult sai.”
19. Tsiviilseadustiku artikli 2262 bis
lõikes 1 on ette nähtud:
„Kõik võlaõiguslikud nõuded aeguvad kümne aasta jooksul.
Erandina esimesest lõigust aeguvad kõik lepinguvälisel vastutusel põhinevad kahju hüvitamise nõuded viie aasta jooksul alates päevast, mis järgneb päevale, mil kannatanu sai teada kahju tekkimisest või suurenemisest ning vastutavast isikust.
[…]”.
20. Eelotsusetaotluse esitanud kohus tõdeb, et see säte viidi tsiviilseadustikku alles 10. juuni 1998. aasta seadusega, millega muudeti aegumist puudutavaid teatud sätteid. Varem kehtis üldnormina kolmekümne aasta pikkune aegumistähtaeg. Enne selle seaduse jõustumist esitatud hagide puhul vähendati seda tähtaega samuti kümnele aastale, arvestades, et selle seaduse artiklis 10 sisalduvates üleminekusätetes on ette nähtud, et see uus tähtaeg hakkab kulgema alles alates selle sätte jõustumisest, mis leidis aset 27. juulil 1998.
21. Tsiviilseadustiku artiklis 2244 on määratletud aegumistähtaja kulgemise katkemise peamised alused:
„Kohtukutse, täitmisteade või vara arestimise akt, mis on kätte toimetatud isikule, kellega seoses soovitakse aegumist vältida, toovad kaasa aegumistähtaja kulgemise katkemise.
Kohtukutse korral katkeb aegumistähtaja kulgemine kuni lõpliku otsuse kuulutamiseni. […]”.
22. Eelotsusetaotluse esitanud kohus leiab, et üldjuhul vähemalt tsiviilseadustiku artiklist 2227 tulenevalt kehtib ametiasutuste puhul üldine aegumistähtaeg:
„Riigi, avalik-õiguslike asutuste ja kohalike omavalitsusüksuste suhtes kehtib aegumine sarnaselt eraõiguslike isikutega ning nad võivad samuti aegumisele tugineda.”
23. Riigi finantshaldust käsitleva 17. juuli 1991. aasta seaduse artiklis 100 on sätestatud:(10)
„Ilma et see piiraks aegumist muude õigus- või haldusnormide või kokkuleppe alusel, on aegunud ja kuuluvad kestvalt riigile:
1) nõuded, mida ei ole õigus- või haldusnormide kohaselt esitatud viie aasta jooksul alates selle eelarveaasta 1. jaanuarist, mille kestel need tekkisid;
2) nõuded, mis on küll esitatud punktis 1 viidatud tähtaja jooksul, kuid mida ei ole ministrid sisse nõudnud viie aasta pikkuse tähtaja jooksul alates selle aasta 1. jaanuarist, mille jooksul need esitati;
3) kõik ülejäänud nõuded, mida ei ole sisse nõutud kümne aasta pikkuse tähtaja jooksul alates selle aasta 1. jaanuarist, mille jooksul need tekkisid.
Siiski jääb kohtuotsustest tulenevate nõuete aegumistähtaja pikkuseks kümme aastat; need nõuded tuleb tasuda hoiukassa kaudu.”
24. Selle seaduse artiklist 101 tuleneb, et „hagi kohtule esitamisel peatub aegumine kuni lõpliku otsuse kuulutamiseni”.
25. Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib, et kui õigusnormides ei ole sätestatud teisiti, kehtib viie aasta pikkune aegumistähtaeg üldjuhul kõikide riigi vastu esitatavate nõuete suhtes. Nii kehtib hagi puhul, mis põhineb tsiviilseadustiku artiklil 1382 ning on esitatud avalik-õigusliku isiku vastu ja milles väidetakse, et ministri määruse vastuvõtmine või täitmine on õigusvastane, viie aasta pikkune aegumistähtaeg.(11)
26. Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib, et riigi finantshalduse kodifitseeritud seaduse artikli 100 punkt 1 on kohaldatav ka õigusliku aluseta tehtud maksetest tulenevatele nõuetele.
27. Eelotsusetaotluse esitanud kohus rõhutab lisaks, et Cour d’arbitrage (konstitutsioonikohus) on mitmes otsuses parlamendi ettevalmistavatele materjalidele tuginedes leidnud, et kui seadusandja kehtestas riigi vastu esitatavate hagide aegumistähtajaks viis aastat, võttis ta meetme, mis ei olnud ebaproportsionaalne taotletava eesmärgiga, mis seisnes raamatupidamiskontode sulgemises mõistliku aja jooksul.
28. Viimaks tuleb veel märkida, et tsiviilseadustiku artikli 2257 lõike 2 kohaselt hakkab tagatise realiseerimise hagi aegumine kulgema alles alates sellest, kui põhinõuet ei ole rahuldatud.
III. Põhikohtuasjad, eelotsuse küsimused ja menetlus Euroopa Kohtus
A. Kohtuasi Q‑Beef (C‑89/10)
29. Q‑Beef on Belgia ettevõtja, kes tegeleb loomakaubandusega. Jaanuarist 1993 kuni aprillini 1998 tegi ta 1987. aasta õigusnormide alusel 1987. aasta fondi loomade ekspordi tõttu mitmeid makseid.
30. Kuna 1998. aasta korraga asendati 1987. aasta kord tagasiulatuvalt, „kinnitati” neid Q‑Beefi tasutud makseid uue korraga ning tasaarvestamine toimus automaatselt alates korra jõustumisest 30. aprillil 1998.(12)
31. Q‑Beef esitas 2. aprillil 2007 Belgia riigi vastu nõude tagastada jaanuarist 1993 kuni aprillini 1998 tasutud maksed, kuna 1998. aasta kord on õigusvastane.
32. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu sõnul hakkas Q‑Beefil Belgia riigi vastu oleva nõude viieaastane aegumistähtaeg riigi finantshalduse kodifitseeritud seaduse artikli 100 punkti 1 kohaselt kulgema selle eelarveaasta 1. jaanuaril, mille vältel nõue tekkis, käesoleval juhul 1998. aasta seaduse jõustumise aastal ehk 1. jaanuaril 1998, ning aegumistähtaeg lõppes 31. detsembri 2002. aasta südaööl. Kuna hagiavalduse sai Belgia riik kätte 2. aprillil 2007, oli Q‑Beefi nõue Belgia riigi vastu Belgia siseriikliku õiguse kohaselt aegunud.(13) Kohus on seisukohal, et eespool viidatud kohtuotsusel van Calster jt on siseriikliku õiguse suhtes üksnes deklaratiivne mõju ning selle tõttu ei hakka aegumine kulgema.
33. Neil asjaoludel otsustas Rechtbank van eerste aanleg te Brussel menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1. Kas liidu õigus takistab siseriiklikul kohtul kohaldada siseriiklikus õiguskorras riigi vastu esitatavate nõuete puhul ette nähtud viieaastast aegumistähtaega hagidele, mis puudutavad selliste maksude tagastamist, mis on liikmesriigile makstud segatüüpi abi- ja maksusüsteemi alusel, mis osutus mitte ainult osaliselt õigusvastaseks, vaid ühtlasi liidu õigusega osaliselt kokkusobimatuks, kusjuures maksud on tasutud enne seda, kui jõustus uus abi- ja kohustuslike maksete süsteem, millega asendati esimene süsteem ja mis tunnistati komisjoni lõpliku otsusega liidu õigusega kokkusobivaks, välja arvatud juhul, kui kõnealused maksed kehtestatakse tagasiulatuvalt perioodi eest, mis eelneb asjaomase otsuse tegemise päevale?
2. Kas liidu õigus takistab liikmesriigil edukalt tuginemast tema jaoks võrreldes siseriiklike üldnormidega eriti soodsatele siseriiklikele aegumistähtaegadele, et kaitsta ennast menetluses, mille tema vastu on isik oma EÜ asutamislepingust tulenevate õiguste kaitseks algatanud sellise juhtumi raames, millele liikmesriigi kohus viitab ja milles eriti soodsad siseriiklikud aegumistähtajad toovad kaasa olukorra, kus selliste maksude tagasinõudmine, mis on tasutud mitte ainult osaliselt õigusvastase, vaid ka liidu õigusega kokkusobimatu segatüüpi abi- ja maksusüsteemi alusel, muutub võimatuks, kuigi vastuolu liidu õigusega tuvastas […] Euroopa […] Kohus alles pärast kõnealuste eriti soodsate siseriiklike aegumistähtaegade möödumist, olenemata sellest, et õigusvastasus oli olemas juba varem?”
B. Kohtuasi Bosschaert (C‑96/10)
34. Frans Bosschaert on elukutselt põllumees, kes kasvatab alates 1970. aastast sigu. 1987. aasta korra kohaselt tegi ta tema nimel tapetud loomade eest ajavahemikus 1989–1996 sissemakseid 1987. aasta fondi. F. Bosschaert tasus maksed Vleesgroothandel Georges Goossens en Zonen NV‑le, kes omakorda edastas need Slachthuizen Goossens NV‑le, kes lõpuks maksis need fondile.
35. Kuna 1998. aasta korraga asendati 1987. aasta kord tagasiulatuvalt, „kinnitati” neid F. Bosschaerti tasutud makseid uue korraga ning tasaarvestamine toimus automaatselt alates korra jõustumisest 30. aprillil 1998.(14)
36. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu sõnul esitas F. Bosschaert 30. ja 31. juuli 2007. aasta kohtukutsetest nähtuvalt Belgia kohtule hagi, et nõuda Belgia riigilt esimese võimalusena ajavahemikus 1989–1996 tasutud maksete tagastamist, sest nende tasumise kohustus pandi talle õigusvastaselt, kuna valdkonda reguleerivad õigusnormid olid vastuolus Euroopa Liidu õigusega.
37. Teise võimalusena, kui osutub võimatuks Belgia riigi vastu hagi esitada, palub hageja kõnealused summad mõista Belgia riigiga solidaarselt ja lahutamatult välja Goossensi ettevõtetelt.
38. Aegumise osas märgib eelotsusetaotluse esitanud kohus sarnaselt kohtuasjaga Q‑Beef, et F. Bosschaerti hagi (esitatud 31. juulil 2007) ja Goossensi ettevõtete hagi (esitatud 21. novembril 2007) Belgia riigi vastu on aegunud finantshalduse kodifitseeritud seaduse artikli 100 punktis 1 ette nähtud erilise viieaastase aegumistähtaja tõttu, mis hakkas kulgema 1. jaanuaril 1998 ning mis lõppes 31. detsembril 2002. Kohus leiab ka, et kohtuotsus van Calster jt on puhtdeklaratiivne ning sellest ei tulene tehtud maksete alusetus, kuna selles on piirdutud tõdemisega, et maksud olid õigusvastased, sest need olid kehtestatud tagasiulatuvalt.
39. Siiski tuleneb eelotsusetaotlusest, et kuna F. Bosschaerti poolt Goossensi ettevõtete vastu esitatud hagid kvalifitseeritakse võlaõiguslikeks, aeguvad need kümne aasta möödudes. See kümneaastane tähtaeg hakkas kulgema alles 27. juulil 1998, kui jõustus 10. juuni 1998. aasta seadus, millega kehtestati see uus kümneaastane tähtaeg eraõiguslike isikute vahelistele vaidlustele. Seega kulges kõnealune tähtaeg kuni 2008. aasta juuli lõpuni ehk tunduvalt kauem kui eespool viidatud kohtuotsuse van Calster jt kuulutamiseni, mistõttu tuleb järeldada, et nende hagide suhtes ei ole võimalik aegumisele tugineda.
40. Tagatise realiseerimise hagid, mille Goossensi ettevõtted esitasid 21. novembril 2007 Belgia riigi vastu, ei ole aegunud, kuna need järgnevad hagidele, mis F. Bosschaert esitas 30. ja 31. juulil 2007.(15)
41. Neil asjaoludel otsustas Rechtbank van eerste aanleg te Brussel menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule kolm eelotsuse küsimust, millest esimene ja kolmas on identsed vastavalt kohtuasjas Q‑Beef esitatud eespool viidatud esimese ja teise küsimusega ning millest teine küsimus on sõnastatud järgmiselt:
„2. Kas olukorras, kus liikmesriik paneb maksude tasumise kohustuse isikule, kes omakorda on kohustatud jätma maksud teiste isikute kanda, kellega ta on kaubandussuhetes valdkonnas, mille jaoks on liikmesriik ette näinud segatüüpi abi- ja maksusüsteemi, mis aga hiljem osutus mitte ainult osaliselt õigusvastaseks, vaid ka liidu õigusega osaliselt kokkusobimatuks, on liidu õigusega vastuolus see, kui siseriiklikes õigusnormides on kõnealuste isikute poolt liikmesriigi vastu liidu õigusega vastuolus olevate maksete tagastamise nõuete aegumisele ette nähtud lühem tähtaeg kui see, mis on ette nähtud samade maksete tagasinõudmiseks vahendajana tegutsenud eraõiguslikult isikult, mistõttu võib see vahendaja sattuda olukorda, milles tema vastu esitatud nõue ei ole aegunud, küll aga on aegunud nõue liikmesriigi vastu ja seega võivad teised turuosalised esitada nõude kõnealuse vahendaja vastu ja ta peab esitama vajaduse korral tagatise realiseerimise nõude liikmesriigi vastu, kuid makseid, mis ta ise tasus vahetult liikmesriigile, ei saa ta liikmesriigilt tagasi nõuda?”
C. Menetlus Euroopa Kohtus
42. Euroopa Kohtu presidendi 6. aprilli 2010. aasta määrusega liideti kohtuasjad C‑89/10 ja C‑96/10 kirjaliku ja suulise menetluse ning kohtuotsuse huvides.
43. Q‑Beef, F. Bosschaert, Goossensi ettevõtted, Belgia valitsus ja Euroopa Komisjon esitasid kirjalikud märkused.
44. Kõik huvitatud isikud olid 3. veebruaril 2011 toimunud kohtuistungil esindatud.
IV. Analüüs
A. Esialgsed märkused
45. Kõigepealt tuleneb alusetult saadu tagastamise osas liidu õiguses väljakujunenud kohtupraktikast, et liikmesriigid on kohustatud üldjuhul tagastama maksusummad, mis on kogutud vastuolus liidu õigusega.(16)
46. Euroopa Kohus on korduvalt tõdenud, et enammakstud maksusumma tagastamise probleemi on eri liikmesriikides ja isegi sama riigi piires lahendatud erinevalt vastavalt sellele, millist liiki maksuga on tegemist.
47. Niisugune siseriiklike süsteemide mitmekesisus tuleneb eelkõige sellest, et alusetult kogutud siseriiklike maksude tagastamise küsimust ei ole liidu tasandil reguleeritud. Sellises olukorras tuleb iga liikmesriigi sisemise õiguskorraga määrata pädevad kohtud ja reguleerida, millises korras saab pöörduda kohtusse, kaitsmaks liidu õigusest tulenevaid subjektiivseid õigusi, tingimusel et esiteks ei ole selline kord ebasoodsam kui analoogsete siseriiklikul õigusel põhinevate kaebuste puhul (võrdväärsuse põhimõte) ning teiseks, et see ei muuda liidu õiguskorra alusel antud subjektiivsete õiguste kasutamist praktiliselt võimatuks või ülemäära keeruliseks (tõhususe põhimõte).(17)
B. Esimene küsimus kohtuasjades Q‑Beef ja Bosschaert
48. Nende küsimustega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus Euroopa Kohtult teada, kas liidu õigusega on kooskõlas siseriiklikus õiguskorras riigi vastu esitatavatele nõuetele ette nähtud viieaastase aegumistähtaja kohaldamine hagidele, mis puudutavad selliste maksude tagastamist, mis on tasutud liidu õigusega vastuolus oleva segatüüpi abi- ja maksusüsteemi alusel.
49. Siseriiklike õigusnormidega sätestatud tähtajad ei tohiks vastavalt tõhususe põhimõttele olla kehtestatud nii, et nende tõttu muutuks hüvitise saamine praktiliselt võimatuks või ülemäära keeruliseks.(18)
50. Seoses viimati nimetatud põhimõttega on Euroopa Kohus tunnistanud liidu õigusega kooskõlas olevaks selle, kui nii maksumaksjat kui ka asjaomast haldusorganit kaitsva õiguskindluse huvides määratakse õiguskaitsevahendile mõistlik aegumistähtaeg.(19) Niisugused tähtajad ei muuda liidu õiguskorra alusel antud subjektiivsete õiguste kasutamist tegelikkuses võimatuks või ülemäära keeruliseks.
51. Tähtaegade mõistlikkuse hindamine toimub juhtumipõhiselt. Nii on Euroopa Kohus tõdenud, et siseriiklik kolme aasta pikkune aegumistähtaeg näib mõistlik.(20) Eespool viidatud kohtuotsusele Recheio – Cash & Carry omastel asjaoludel peeti mõistlikuks isegi 90 päeva pikkust tähtaega.(21)
52. Käesoleval juhul tuleb aegumistähtaega, mis on neli kuni viis aastat olenevalt kuupäevast, millal kohustus tekkis,(22) lugeda piisavalt pikaks, et maksumaksjal oleks kõiki asjaolusid teades võimalik teha otsus tühistamishagi esitamiseks ja koguda selleks kõik vajalikud faktilised ja õiguslikud asjaolud.
53. Seega teen Euroopa Kohtule ettepaneku otsustada, et liidu õigus ei takista põhikohtuasja asjaoludel liikmesriigi kohtul kohaldada siseriiklikus õiguskorras riigi vastu esitatavatele nõuetele ette nähtud viieaastast aegumistähtaega hagidele, mis puudutavad selliste maksude tagastamist, mis on liikmesriigile segatüüpi abi- ja maksusüsteemi alusel õigusvastaselt tasutud.
C. Teine küsimus kohtuasjas Q‑Beef ja kolmas küsimus kohtuasjas Bosschaert
54. Nende küsimustega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas eelotsusetaotluse alusel tehtud kohtuotsuses sisalduv Euroopa Kohtu järeldus, et 1998. aasta seaduse tagasiulatuv jõud on vastuolus liidu õigusega, mõjutab siseriiklikus õiguses ette nähtud aegumistähtaja kulgemise algust liidu õigusega vastuolus olevate maksete tagastamise hagi puhul.
55. Aegumistähtaja kulgemise alguse osas tuleneb väljakujunenud kohtupraktikast, et see küsimus kuulub üldjuhul siseriikliku õiguse kohaldamisalasse. Sellekohased lahendused võivad olla erinevad: tähtaja kulgemise alguse võib kindlaks määrata otseselt makse kuupäevana, lähtuvalt sellest kuupäevast(23) või nagu käesolevas asjas olenevalt uute õigusnormide jõustumisest.
56. Tuleb meenutada, et tõlgendus, mille Euroopa Kohus ELTL artiklist 267 tulenevat pädevust teostades annab liidu õigusnormile, selgitab ja täpsustab vajaduse korral selle normi tähendust ja ulatust, nagu seda tuleb või oleks tulnud mõista ja kohaldada alates selle jõustumise hetkest.(24) Teisisõnu ei ole eelotsusel mitte konstitutiivne, vaid üksnes deklaratiivne väärtus, mistõttu selle mõju avaldub üldjuhul alates tõlgendatud normi jõustumise kuupäevast.(25)
57. Põhikohtuasjas hakkas aegumistähtaeg siseriikliku kohtu sõnul kulgema 1. jaanuaril 1998 ning lõppes 31. detsembril 2002. Tähtaja kulgemise algus jääb küll formaalselt varasemasse aega kui õigusnormide vastuvõtmine, avaldamine ja jõustumine, mis leidsid aset hiljemalt märtsis ja aprillis 1998. See ei muuda hagi esitamise õiguse teostamist siiski võimatuks, nagu nähtub eespool viidatud kohtuasjast van Calster jt. Käesoleval juhul jättis tähtaja veidi tagasiulatuv kehtestamine siiski ajavahemiku, mis on minu hinnangul hagi esitamiseks piisav.
58. Seetõttu ei mõjuta asjaolu, et kohtuotsus eespool viidatud van Calster jt pärineb alles 2003. aastast, iseenesest aegumistähtaja kulgemise algust, milleks siseriikliku kohtu sõnul oli 1. jaanuar 1998.
59. Tuleb meenutada, et Euroopa Kohus on väga harva sekkunud aegumistähtaegade kulgemise alguse küsimusse. Ainult kohtuotsuses Emmott tegi ta seda, määrates aegumistähtaja kulgemise „lubatavaks” alguseks direktiivi täieliku ülevõtmise kuupäeva, kusjuures tuleb täpsustada, et hageja oli täielikult ilma jäetud tõhusast hagi esitamise võimalusest.(26)
60. Siinkohal ei ole selles küsimus, kuna kohtuasjas Emmott aluseks võetud lähenemisviisi on selgelt täpsustatud hilisemas kohtupraktikas, eelkõige kohtuotsuses Fantask jt(27), mida kinnitati hiljuti kohtuotsusega Danske Slagterier(28) ning mille kohaselt hagejad ei võinud tugineda kohtuasjas Emmott leitud lahendusele. Euroopa Kohus ütles selgelt, et kohtuotsuses Emmott leitud lahendus oli õigustatud selle kohtuasja eriliste asjaoludega, sest nõuete esitamise tähtaeg võttis lõpptulemusena põhikohtuasja hagejalt igasuguse võimaluse kaitsta liidu direktiivist tulenevat õigust võrdsele kohtlemisele.(29)
61. Tähtaja kulgemise algus kuulub seega siseriikliku õiguse kohaldamisalasse. Siseriiklikus õiguses on küll võimalik siduda see alguspunkt erinevate sündmustega nagu kohtuotsus, millega on tuvastatud siseriikliku sätte vastuolu liidu õigusega. See lahendus ei ole liidus tundmatu. Euroopa Kohus analüüsis kohtuotsuses Roquette Frères Prantsuse vastavaid õigusnorme ning kinnitas sellist võimalust.(30) Liikmesriik on siiski tavaliselt kohustatud sellise valiku kasuks otsustama ning Belgia Kuningriik ei ole seda käesoleval juhul teinud.
62. Eeltoodut arvestades ja vaatamata asjaolule, et kohtuotsus van Calster jt tehti pärast aegumistähtaja möödumist, teen ma Euroopa Kohtule ettepaneku vastata sellele küsimusele, et liidu õigus ei takista põhikohtuasja asjaoludel liikmesriigil tugineda tema jaoks võrreldes siseriiklike üldnormidega soodsamatele siseriiklikele aegumistähtaegadele, et kaitsta ennast menetluses, mille on isik tema vastu EL toimimise lepingust tulenevate õiguste kaitseks algatanud.
63. Näib siiski vajalik teha veel üks täpsustus, kuna allpool esitatavatel põhjustel ei saa välistada, et erandlikel asjaoludel ei või liikmesriik tugineda soodsale aegumistähtajale, kui siseriiklike ametivõimude tegevus koostoimes aegumistähtaja olemasoluga võib kaasa tuua selle, et isikult võetakse täielikult võimalus oma õigusi siseriiklikes kohtutes kaitsta.(31)
D. Teine küsimus kohtuasjas Bosschaert
1. Analüüs
64. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu kõnealune küsimus puudutab seda, kas liidu õigusega on kooskõlas aegumistähtaeg, mis kehtib liidu õigusega vastuolus olevate maksete tagastamise hagi suhtes ning mis siseriiklike sätete kohaselt on pikem hagi puhul, mis on suunatud eraõigusliku isiku vastu, kui hagi puhul, mis on suunatud liikmesriigi vastu. Vahendajana tegutsenud eraõiguslik isik, kes on teiselt isikult kogunud maksu, mille tasumise kohustuse on riik talle pannud, võib seega sattuda olukorda, kus liidu õigusega vastuolus oleva maksu tagasinõudmise hagi ei ole tema suhtes aegunud, samas kui liikmesriigi suhtes on see aegunud.(32)
65. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu sõnul ei ole eraõiguslikel isikutel käesoleval juhul enam võimalik esitada riigi vastu hagi alusetult saadu tagastamiseks, kuna on möödunud viieaastane tähtaeg, mille kulgemine algas selle eelarveaasta alguses, mille jooksul kohustus tekkis. Seetõttu ei ole siseriiklike õigusnormide kohaselt F. Bosschaertil ega Goossensi ettevõtetel võimalik saavutada alusetult saadu tagastamist otse riigilt.(33)
66. F. Bosschaertil, kes tegi sissemakseid riigile Goossensi ettevõtete vahendusel, peaks siiski olema võimalik need tagasi saada kõnealustelt ettevõtetelt, kuna eraõiguslike isikute vahelistes suhetes alusetult saadu tagastamise korral kohaldatav aegumistähtaeg on kümme aastat.
67. Lisaks, kuigi Goossensi ettevõtteid kohustataks alusetult saadud maksed F. Bosschaertile tagastama, võiksid nad eelotsusetaotluse esitanud kohtu hinnangul need summad riigilt tagasi nõuda, esitades mitte alusetult saadu tagastamise hagi, mis on viie aastaga aegunud, vaid isikliku kohustusega seotud tagatise realiseerimise hagi.
68. Selle olukorra vastavuse osas liidu õigusele tuleb märkida järgmist.
69. Tõhususe põhimõtte osas ei ole „siseriiklike” ja „ühenduse” olukordade erinevat käsitlemist isegi mainitud. Seega näib, et kõnealused õigusnormid vastavad sellele kriteeriumile.
70. Võrdväärsuse põhimõtte osas näib olukord varasemat kohtupraktikat silmas pidades samuti küllaltki selge.
71. Kohtuotsuses Prisco ja CASER leidis Euroopa Kohus, et „ühenduse õigusega ei ole liikmesriigil keelatud tugineda hagide korral, millega nõutakse ühenduse õigusega vastuolus olevate maksete tagastamist, kolmeaastasele siseriiklikule aegumistähtajale, mis kaldub kõrvale eraõiguslike isikute suhtes kehtivast alusetult saadu tagastamise hagi esitamise üldisest korrast, milles on ette nähtud soodsam tähtaeg, kui kõnealune aegumistähtaeg on ühtemoodi kohaldatav nende maksete tagastamise hagidele, mis põhinevad ühenduse õigusel, kui ka neile, mis põhinevad siseriiklikul õigusel”.(34)
72. Seda kohtuotsust silmas pidades tuleb küsimusele vastata nii, et liidu õigusega ei ole liikmesriigil keelatud tugineda hagide korral, millega nõutakse liidu õigusega vastuolus saadud sissemaksete tagastamist, viieaastasele siseriiklikule aegumistähtajale, mis kaldub kõrvale eraõiguslike isikute suhtes kehtivast alusetult saadu tagastamise hagi esitamise üldisest korrast, milles on ette nähtud soodsam tähtaeg, kui kõnealune aegumistähtaeg on ühtemoodi kohaldatav nende sissemaksete tagastamise hagidele, mis põhinevad liidu õigusel, kui ka neile, mis põhinevad siseriiklikul õigusel.
73. Seda lähenemisviisi tuleb siiski täpsustada juhtudel, kus sissemaksed tasuti riigile vahendaja kaudu ja kus eraõiguslike isikute vahelistes suhetes kehtib kümneaastane tähtaeg, samas kui riigi suhtes kohaldatav tähtaeg on viis aastat.
74. Niisugune juhtum oleks liidu õigusega kooskõlas eeldusel, et vahendajale, kes pidi alusetult saadu teisele eraõiguslikule isikule tagastama, on antud mõistlik tähtaeg selleks, et ta saaks riigilt tõhusalt sisse nõuda summad, mis ta on tagastanud. Vastasel juhul ei oleks tähtaegade ebajärjekindlus liidu õigusega kooskõlas, kuna riigile süüks pandavad õigusvastase tegevuse tagajärjed kannaks vahendaja, kellel ei olnud õiguslikku võimalust vältida oma klientidelt maksete kogumist.
75. Käesolevas asjas peaks tagatise realiseerimise hagi esitamine eelotsusetaotluse esitanud kohtu hinnangul olema üldjuhul võimalik ja isegi tulemuslik.
76. Kuna need tingimused on täidetud, olen ma seega seisukohal, et olukord on liidu õigusega kooskõlas.
2. Täiendavad kaalutlused
77. Kuigi ma juba andsin sellele küsimusele vastuse, näib mõningate täiendavate kaalutluste esitamine vajalik.
a) Aegumistähtaja kulgemise algus
78. Ma tegin eespool ettepaneku, et Euroopa Kohus võtaks seisukoha, et liidu õigusega on kooskõlas aegumistähtaeg, mille kulgemine algab selle eelarveaasta alguses, mille jooksul kohustus tekib.
79. Seetõttu välistasin ma selle, et võiks korrata eespool viidatud kohtuotsuses Emmott leitud lahendust ehk nõustuda põhikohtuasja hagejate ettepanekuga, et aegumistähtaeg hakkaks kulgema Euroopa Kohtu otsuse kuulutamisest.
80. Eelotsusemenetluses Euroopa Kohtu tehtud otsusel, milles on selgitatud õiguslikku olukorda, nagu eespool viidatud kohtuotsuses van Calster jt, võib siiski erandlikel juhtudel olla teatud mõju isegi pärast aegumistähtaja möödumist.
81. Belgia riigi vastu esinevate nõuete aegumistähtaegu reguleerivate õigusnormide tagajärjel ei ole 2003. aastal eelotsusemenetluses tehtud eespool viidatud kohtuotsusel van Calster jt erga omnes -mõju, arvestades, et samas õiguslikus olukorras olevate teiste isikute nõuded on aegunud.
82. Euroopa Kohus ise leidis kohtuotsuses van Calster jt, et 1998. aasta seaduse tagasiulatuva jõuga soovis Belgia seadusandja heastada tagajärjed, mis tekkisid 1987. aasta seadusest tuleneva abimeetme eelneva teatamise kohustuse rikkumisest.(35)
83. Belgia valitsus omakorda kaitses kohtuasjas van Calster jt teistsugust seisukohta ja riigi kõrgeim kohus Cour d’arbitrage kiitis 1998. aasta seaduse tagasiulatuva jõu heaks.(36) Kõik huvitatud ettevõtjad peale van Calsteri ja konsortsiumide leidsid ilmselt, et õigusnormide vaidlustamine on kasutu, ega esitanud seetõttu hagi tehtud maksete tagastamiseks.
84. Eespool viidatud kohtuotsuse van Calster jt tulemusel ei püüdnud Belgia Kuningriik omal algatusel kehtivat olukorda heastada selle liidu õigusega vastavusse viimise teel. Vastupidi, aegumistähtaja möödumisele tuginedes ta üksnes kinnitab oma tahet jätta liidu õigust rikkudes saadud maksed endale.
85. Igal juhul oli selge, et Belgia valitsus ei saa maksete tagastamata jätmist kuidagi õigustada.(37)
86. Ma olen seisukohal, et Euroopa Kohtu praktika erga omnes
mõju tagamiseks peaks siseriiklikul kohtul erandkorras, olenemata aegumistähtaja möödumisest, olema võimalik tunnistada alusetult saadu tagastamise nõue vastuvõetavaks, isegi kui see on esitatud pärast kõnealuse tähtaja möödumist, tingimusel et nõue on esitatud mõistliku aja jooksul pärast Euroopa Kohtu otsust vastuolu tuvastamise kohta.
87. See peaks olema võimalik eelkõige juhul, kui liikmesriik on korduvalt aktiivselt püüdnud takistada teostada õigusi, mis tulenevad liidu õigusest, nii nagu Euroopa Kohus on seda tõlgendanud, kuna vastasel juhul võiks liikmesriik oma õigusvastasest tegevusest alusetult kasu saada, mis oleks vastuolus maksiimiga nemo auditur propriam turpitudinem allegans . Märkigem, et Euroopa Kohus on sellist võimalust kaalunud juhul, kui hageja – kelle vastu tuginetakse aegumisele – tegevusetuse põhjustas siseriiklike ametivõimude tahtlikult edastatud ebatäpne teave.(38)
88. Rõhutan, et see võimalus on erandlik. Lisan veel, et tähtaja mõistlikkuse hindamine kuulub siseriikliku kohtu pädevusse, kuid minu hinnangul on tegemist pigem kuude kui aastatega.(39) Olen seisukohal, et käesoleval juhul ei tohiks põhikohtuasja hagejatele sellist erandit teha, arvestades, et nad esitasid oma hagid mitu aastat pärast eespool viidatud kohtuotsuse van Calster jt tegemist.
b) Liikmesriigi võimalik passiivsus olukorras, kus vastuolu on tuvastatud
89. Veel üks küsimus on see, kas liikmesriigil on aususe põhimõttest tulenev kohustus tegutseda selleks, et heastada vastuolu liidu õigusega, kui Euroopa Kohus on selle vastuolu tuvastanud.
90. Alates komisjoni 1991. aasta otsusest(40) oli Belgia Kuningriik tõenäoliselt täiesti teadlik sellest, et 1987. aasta kord on ühenduse õigusega vastuolus osas, mis puudutab eelkõige siseriiklikke tootjaid ja eksportijaid. Belgia ametivõimud näivad olevat püüdnud 1987. aasta korra komisjonile teatamise menetluse järgimata jätmist heastada,(41) nähes ette uue, 1998. aasta korra alusel tasumisele kuuluva maksu tagasiulatuva automaatse tasaarvestamise varem riigile makstud summadega. See tagasiulatuv jõud, mille Euroopa Kohus tunnistas liidu õigusega vastuolus olevaks eespool viidatud kohtuotsuses van Calster jt, tekitab minu hinnangul käesoleval juhul tõsiseid kahtlusi Belgia Kuningriigi hea tahte suhtes.
91. Mulle näib, et Belgia riik ei ole alusetult saadud summade tagastamiseks midagi vabatahtlikult teinud. Sellegipoolest ei takista miski liidu õiguses liikmesriigil aktiivselt tegutseda.
92. Minu meelest ei ole välistatud, et liikmesriik peaks alusetult saadud summade tagastamiseks tegutsema aktiivselt vähemalt juhul, kui õigusvastane summa on selgelt määratletav või seda on võimalik ligikaudu kindlaks määrata, ning samuti juhul, kui huvitatud isikud on suur hulk eraõiguslikke isikuid, kellele tekitatud kahju on väike, mistõttu ei ole õigust atud üksi kanda kohtumenetlusega kaasnevate oluliste kulude riski.(42)
93. Sellist tegevust liidu õigus kindlasti ei takista. Vastupidi, seda peaks julgustama, võib-olla isegi nõudma. Teatud valdkondades on selleks ette nähtud isegi erimenetlused. Loomulikult on selle aluseks olevad eesmärgid erinevad ja menetlused ei ole samad. Siiski on liidu õiguse tõhususe seisukohast sellel küsimusel märkimisväärne tähtsus, eelkõige kui asjassepuutuvad summad võivad olla pigem vähetähtsad ja pärsivad seega tahet esitada paljusid hagisid kohtusse, olemata kindel, et konkreetne tagasimaksmine saavutatakse.(43)
94. Minu hinnangul kohustas aususe põhimõte Belgia riiki tegema eespool viidatud kohtuotsusest van Calster jt kohased järeldused ning hõlbustama selle rakendamist, vajaduse korral liikmesriigi seadusandja sekkumise abil.
95. Märgin lõpuks, et siseriiklikes õigusnormides koheldakse riiki võlgnikuna soodsamalt kui mis tahes muud võlgnikku, sõltumata nõude laadist või mis tahes muust asjaolust. See on väidetavalt õigustatud vajadusega raamatupidamiskontod kiiresti sulgeda.
96. Kohtuotsust Zouboulidis vs.
Kreeka(44) silmas pidades ei piisa aga sellisest põhjendusest, see tähendab huvist riigi kohustused kiiresti täita, riigile lühema aegumistähtaja kehtestamiseks. Euroopa Inimõiguste Kohus tuvastas seoses sellega Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni (EIÕK) esimese lisaprotokolli vara kaitset käsitleva artikli 1 rikkumise. Niisugune järeldus peaks kehtima ka Euroopa Liidu põhiõiguste harta kohaselt.(45)
97. Nelja- kuni viieaastane aegumistähtaeg seoses maksu kinnipidamisega alusetult saadu tagastamise korral näib mulle pigem helde, mitte liiga lühike. Arvestades hindamisruumi, mis liikmesriikidel on EIÕK osalisriikidena, ei tohiks Euroopa Kohus minu hinnangul samuti anda nimetatud hartale tõlgendust, mis välistaks Belgia õigusnormides riigi kohustustele ette nähtud aegumistähtaja kohaldamise.
V. Ettepanek
98. Eespool toodud kaalutlustest lähtudes teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Rechtbank van eerste aanleg te Brusseli esitatud eelotsuse küsimustele järgmiselt:
1. Liidu õigus ei takista põhikohtuasja asjaoludel liikmesriigi kohtul kohaldada siseriiklikus õiguskorras riigi vastu esitatavatele nõuetele ette nähtud viieaastast aegumistähtaega hagidele, mis puudutavad selliste maksude tagastamist, mis on liikmesriigile segatüüpi abi- ja maksusüsteemi alusel õigusvastaselt tasutud.
2. Liidu õigus ei takista põhikohtuasja asjaoludel liikmesriigil tugineda tema jaoks võrreldes siseriiklike üldnormidega soodsamatele siseriiklikele aegumistähtaegadele, et kaitsta ennast menetluses, mille tema vastu on isik EL toimimise lepingust tulenevate õiguste kaitseks algatanud, kuigi kõnealuste siseriiklike sätete vastuolu liidu õigusega tuvastas Euroopa Liidu Kohus alles pärast kõnealuste eriti soodsate siseriiklike aegumistähtaegade möödumist, olenemata sellest, et õigusvastasus oli olemas juba varem.
3. Liidu õigusega ei ole vastuolus see, kui põhikohtuasja asjaoludel olukorras, kus liikmesriik paneb maksude tasumise kohustuse isikule, kes omakorda on kohustatud jätma maksud teiste isikute kanda, kellega ta on kaubandussuhetes, on siseriiklikes õigusnormides kõnealuste isikute poolt liikmesriigi vastu liidu õigusega vastuolus olevate maksete tagastamise nõuete aegumisele ette nähtud lühem tähtaeg kui see, mis on ette nähtud samade maksete tagasinõudmiseks vahendajana tegutsenud eraõiguslikult isikult, mistõttu võib see vahendaja sattuda olukorda, milles tema vastu esitatud nõue ei ole aegunud, küll aga on aegunud nõue liikmesriigi vastu ja seega võivad teised turuosalised esitada nõude kõnealuse vahendaja vastu ja ta peab esitama vajaduse korral tagatise realiseerimise nõude liikmesriigi vastu, kuid makseid, mis ta ise tasus vahetult liikmesriigile, ei saa ta liikmesriigilt tagasi nõuda.
(1) .
(2)  –	Belgia valitsus märgib, et käesolevad kohtuasjad on vaid kaks asja 879 kohtuasjast, mille menetlus on eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli ning mis esitati vastavalt 24. märtsi 1987. aasta loomatervishoiuseadusele ning 23. märtsi 1998. aasta seadusele loomatervishoiu ning loomade ja loomsete saaduste kvaliteedi eelarvefondi loomise kohta. Nendes kohtuasjades nõutavad summad on esialgu kokku 119 miljonit eurot.
(3)  –	Neist esimene, mis puudutab õigluse („equity ” ) mõistet, on tuntud Inglise õiguses kujul vigilantibus non dormientibus aequitas subvenit . Teine neist on Euroopa Kohtule hästi teada. Ühe autori sõnul on see maksiim Euroopa Kohtu ja kohtujuristide poolt kõige rohkem tsiteeritud (vt Masson, A., „Usages et réflexivité du latin à la Cour de justice des Communautés européennes”, Revue trimestrielle de droit européen, 2007, nr 4, lk 609–633).
(4)  –	Vt 16. detsembri 1992. aasta otsus kohtuasjas C‑17/91: Lornoy jt (EKL 1992, lk I‑6523); 16. detsembri 1992. aasta otsus kohtuasjas C‑114/91: Claeys (EKL 1992, lk I‑6559) ning 16. detsembri 1992. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑144/91 ja C‑145/91: Demoor jt (EKL 1992, lk I‑6613).
(5)  –	21. oktoobri 2003. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑261/01 ja C‑262/01: van Calster jt (EKL 2003, lk I‑12249).
(6)  –	Moniteur belge, 30.4.1998, lk 13469.
(7)  –	Vt 1998. aasta seaduse artikkel 23.
(8)  –	Vt 1998. aasta seaduse artikkel 23.
(9)  –	Eespool viidatud (punktid 65 ja 77).
(10)  –	Moniteur belge, 21.8.1991, lk 17960.
(11)  –	Vt mh Cour de cassationi 14. aprilli 2003. aasta otsus.
(12)  –	Vt 1998. aasta seaduse artiklid 14, 17 ja 21.
(13)  –	Kui kohaldatav tähtaeg oleks siiski kümme aastat alates 1998. aasta seaduse jõustumisest ehk 30. aprillist 1998, oleks 2. aprilli 2007. aasta hagi esitatud enne aegumistähtaja möödumist.
(14)  –	Vt 1998. aasta seaduse artiklid 14, 17, 21 ja 23.
(15)  –	Vt käesoleva ettepaneku punkt 28.
(16)  –	Vt 14. jaanuari 1997. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑192/95–C‑218/95: Comateb jt (EKL 1997, lk I‑165, punkt 20) ja 17. juuni 2004. aasta otsus kohtuasjas C‑30/02: Recheio – Cash & Carry (EKL 2004, lk I‑6051, punkt 15).
(17) –	Vt seoses alusetult saadu tagastamisega eelkõige 15. septembri 1998. aasta otsus kohtuasjas C‑231/96: Edis (EKL 1998, lk I‑4951, punkt 34) ja eespool viidatud kohtuotsus Recheio – Cash & Carry, punkt 17, samuti üldiselt
15. aprilli 2008. aasta otsus kohtuasjas C‑268/06: Impact (EKL 2008, lk I‑2483, punkt 46) ja 8. märtsi 2011. aasta otsus kohtuasjas C‑240/09: Lesoochranárske zoskupenie (kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punkt 48).
(18) –	Vt eelkõige 24. märtsi 2009. aasta otsus kohtuasjas C‑445/06: Danske Slagterier (EKL 2009, lk I‑2119, punkt 31 ja seal viidatud kohtupraktika).
(19) –	Vt 17. novembri 1998. aasta otsus kohtuasjas C‑228/96: Aprile (EKL 1998, lk I‑7141, punkt 19 ja seal viidatud kohtupraktika).
(20)  –	Vt eelkõige eespool viidatud kohtuotsus Aprile, punkt 19; 11. juuli 2002. aasta otsus kohtuasjas C‑62/00: Marks & Spencer (EKL 2002, lk I‑6325, punkt 35) ja 15. aprilli 2010. aasta otsus kohtuasjas C‑542/08: Barth (kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punkt 28.
(21)  –	Kohtuotsuse punkt 18.
(22)  –	Määratletud riigi finantshaldust käsitleva seaduse artiklis 100 (mainitud eespool käesoleva ettepaneku punktis 23).
(23)  –	Nagu see on riigi finantshaldust käsitleva seaduse artikli 100 puhul.
(24) –	Vt eelkõige 27. märtsi 1980. aasta otsus kohtuasjas 61/79: Denkavit italiana (EKL 1980, lk 1205, punkt 16); 10. veebruari 2000. aasta otsus kohtuasjas C‑50/96: Deutsche Telekom (EKL 2000, lk I‑743, punkt 43); 13. jaanuari 2004. aasta otsus kohtuasjas C‑453/00: Kühne & Heitz (EKL 2004, lk I‑837, punkt 21) ja 12. veebruari 2008. aasta otsus kohtuasjas C‑2/06: Kempter (EKL 2008, lk I‑411, punkt 35).
(25) –	Vt selle kohta 19. oktoobri 1995. aasta otsus kohtuasjas C‑137/94: Richardson (EKL 1995, lk I‑3407, punkt 33); 6. märtsi 2007. aasta otsus kohtuasjas C‑292/04: Meilicke jt (EKL 2007, lk I‑1835, punkt 34 ja seal viidatud kohtupraktika) ja eespool viidatud kohtuotsus Kempter, punkt 35.
(26)  –	Vt 25. juuli 1991. aasta otsus kohtuasjas C‑208/90: Emmott (EKL 1991, lk I‑4269, punkt 21).
(27) –	Vt 2. detsembri 1997. aasta otsus kohtuasjas C‑188/95: Fantask jt (EKL 1997, lk I‑6783, punkt 51).
(28)  –	Vt eespool viidatud kohtuotsus Danske Slagterier, punkt 54.
(29)  –	Vt samuti 17. juuli 1997. aasta otsus kohtuasjas C‑90/94: Haahr Petroleum (EKL 1997, lk I‑4085, punkt 52) ja 17. juuli 1997. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑114/95 ja C‑115/95: Texaco ja Olieselskabet Danmark (EKL 1997, lk I‑4263, punkt 48).
(30)  –	28. novembri 2000. aasta otsus kohtuasjas C‑88/99: Roquette Frères (EKL 2000, lk I‑10465, punkt 37).
(31)
–	Vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsused Barth, punkt 33, ja Aprile, punktid 43–45.
(32) –	Eelotsusetaotluse esitanud kohus näib leidvat, et kohaldatavad aegumistähtajad on erinevad. Belgia valitsus seevastu kvalifitseeris käesolevad kohtuasjad lepinguvälist vastutust puudutavaks ning esitas kohtuistungil teistsuguse seisukoha: ta väitis, et aegumistähtajad on sama pikad ehk viis aastat, kuigi nende kulgemine algab veidi erineval ajal. Olgu märgitud, et eelotsusetaotluse esitanud kohus kvalifitseeris need kohtuasjad alusetult saadu tagastamist puudutavaks ( condictio indebiti ). Vt kvalifitseerimise küsimuse kohta 12. detsembri 2006. aasta otsus kohtuasjas C‑446/04: Test Claimants in the FII Group Litigation (EKL 2006, lk I‑11753, punkt 201).
(33)  –	Tuleb märkida, et Q‑Beefi, kes tasus sissemaksed otse riigile, see eelotsuse küsimus ei puuduta.
(34)  –	Vt eespool viidatud kohtuotsused Edis, punkt 39; Aprile, punkt 34, ja 10. septembri 2002. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑216/99 ja C‑222/99: Prisco ja CASER (EKL 2002, lk I‑6761, punkt 70).
(35)  –	Eespool viidatud kohtuotsus van Calster jt, punkt 59. Punktis 60 lisas Euroopa Kohus järgmist: „Niisugust õigusloometehnikat ei saa pidada asutamislepingu artikli 93 lõikes 3 kehtestatud teatamiskohustusega kooskõlas olevaks. Kui see oleks lubatav, võiksid liikmesriigid riigiabi kava sellest teatamata kohe rakendada ning teatamata jätmise tagajärgi saaks vältida abimeetme kehtetuks tunnistamise ning selle samaaegse tagasiulatuva jõuga taaskehtestamise teel.”
(36)  –	Vt kohtujurist Jacobsi ettepaneku punkt 16 eespool viidatud kohtuasjas van Calster jt.
(37)  –	20. märtsi 1997. aasta otsus kohtuasjas C‑24/95: Alcan Deutschland (EKL 1997, lk I‑1591).
(38)
–	Vt 1. detsembri 1998. aasta otsus kohtuasjas C‑326/96: Levez (EKL 1998, lk I‑7835, punkt 34) ja eespool viidatud kohtuotsus Barth, punkt 36.
(39)
–	Näitena võib tuua selle, et eespool viidatud kohtuasjas Kühne & Heitz esitas huvitatud äriühing nõude tasuda teatud summa juba paar kuud pärast Euroopa Kohtu otsust, milles anti talle soodne tõlgendus (vt kohtujurist Léger’ ettepanek, punkt 14).
(40)  –	Mida Belgia Kuningriik muide ei vaidlustanud.
(41)  –	Isegi kohtuistungil kvalifitseeris Belgia valitsuse ametnik teatamata jätmise lihtsalt menetlusnormi rikkumiseks. Minu hinnangul on see palju raskem rikkumine: niisugune tegevusetus vastab riigiabi valdkonnas kehtiva põhikohustuse rikkumisele.
(42)  –	Nt on tarvilik mainida tagajärgi, mis olid 7. septembri 2004. aasta otsusel kohtuasjas C‑319/02: Manninen (EKL 2004, lk I‑7477), milles Euroopa Kohus tuvastas Soome õigusnormide vastuolu liidu õigusega. Kui eelotsusetaotluse esitanud kohus oli oma lõpliku otsuse teinud (Korkein hallinto-oikeuse 22. detsembri 2004. aasta otsus kohtuasjas KHO:2004:117), võeti vastu hüvitamisseadus. Selle seaduse ettevalmistavatest materjalidest nähtub, et see võeti vastu tõhusa tagasimaksmise tagamiseks (vt ka valitsuse eelnõu 57/2005).
(43)  –	Nõukogu 22. märtsi 1999. aasta määruse (EÜ) nr 659/1999 – millega kehtestatakse üksikasjalikud eeskirjad EÜ asutamislepingu artikli 93 kohaldamiseks (EÜT L 83, lk 1; ELT eriväljaanne 08/01, lk 339) – põhjenduses 13 on märgitud, et ebaseadusliku abi puhul, mis ei sobi ühisturuga kokku, tuleks taastada tõhus konkurents ning et sel eesmärgil on vaja, et abi, sealhulgas ka intress, tuleb viivitamata tagastada.
(44)  –	Euroopa Inimõiguste Kohtu 25. juuni 2009. aasta otsus kohtuasjas Zouboulidis vs.
Kreeka, punktid 33–37. Selles kohtuasjas oli tegemist nõuetega Kreeka riigi vastu, mis teatud juhtudel aegusid kahe aastaga, samas kui selle riigi enda nõuete aegumistähtaeg oli kaks kuni kümme korda pikem. Euroopa Inimõiguste Kohus leidis, et eeliseid andvad aegumisnormid, mis kehtisid Kreeka riigi suhtes, olid vastuolus 4. novembri 1950. aasta Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni esimese lisaprotokolli artikliga 1.
(45)  –	Vt Euroopa Liidu põhiõiguste harta, artikkel 17, mis käsitleb omandiõigust.