EUROOPA KOHTU OTSUS13. detsember 1979(*)Uute viinamarjaistanduste rajamise keeldKohtuasjas 44/79_mille
esemeks on Euroopa Kohtule EMÜ asutamislepingu artikli 177 alusel
Neustadt an der Weinstraße Verwaltungsgericht’i (halduskohus) esitatud
eelotsusetaotlus selles kohtus pooleliolevas vaidluses järgmiste poolte
vahel:Liselotte Hauer, elukoht Bad Dürkheim_jaLand Rheinland-Pfalz (Rheinland-Pfalzi liidumaa)_eelotsuse
tegemiseks nõukogu 17. mai 1976. aasta määruse
nr 1162/76, millega kehtestatakse viinamarjakasvatuse potentsiaali
turuvajadustele kohandamise meetmed, muudetud nõukogu 23. novembri
1978. aasta määrusega nr 2776/78, artikli 2 tõlgendamise
kohta seonduvalt Gesetz über Maßnahmen auf dem Gebiete der
Weinwirtschaft – Weinwirtschaftsgesetz’i (viinamarjakasvatuses ja
veinitööstuses rakendatavaid meetmeid käsitlev Saksa seadus)
artikliga 1_EUROOPA KOHUS_koosseisus:
president H. Kutscher, kodade esimehed A. O’Keeffe ja
A. Touffait, kohtunikud J. Mertens de Wilmars,
P. Pescatore, A. J. Mackenzie Stuart, G. Bosco,
T. Koopmans ja O. Due_kohtujurist: F. Capotorti_kohtusekretär: A. Van Houtte_on teinud järgmiseotsuse[…] Õiguslik käsitlus1        Neustadt
an der Weinstraße Verwaltungsgericht esitas 14. detsembri
1978. aasta määrusega, mis saabus Euroopa Kohtusse 20. märtsil
1979, EMÜ asutamislepingu artikli 177 alusel Euroopa Kohtule kaks
eelotsuse küsimust, mis puudutavad nõukogu 17. mai 1976. aasta
määruse nr 1162/76, millega kehtestatakse viinamarjakasvatuse
potentsiaali turuvajadustele kohandamise meetmed (EÜT L 135,
lk 32), muudetud nõukogu 23. novembri 1978. aasta
määrusega nr 2776/78 (EÜT L 333, lk 1), tõlgendamist.2        Kohtutoimikust
selgub, et 6. juunil 1975 taotles põhikohtuasja hageja
Rheinland-Pfalzi liidumaa pädevalt ametiasutuselt luba istutada
viinapuid tema omandis olevale maatükile Bad Dürkheimis. Esialgu
keelduti talle sellist luba andmast põhjendusel, et antud valdkonnas
kohaldatavate Saksa õigusnormide ehk viinamarjakasvatust ja
veinitööstust käsitleva 10. märtsi 1977. aasta seaduse
(Weinwirtschaftsgesetz) järgi ei ole kõnesolev maatükk
viinamarjakasvatuseks sobiv. Huvitatud isik vaidlustas selle otsuse
22. jaanuaril 1976. Sel ajal, kui kaebus oli lahendamisel pädevas
ametiasutuses, võeti vastu 17. mai 1976. aasta määrus
nr 1162/76, mille artikkel 2 keelas 3 aasta jooksul uute
viinapuude istutamise. Sama aasta 21. oktoobril lükkas ametiasutus
kaebuse tagasi, tuues ära kaks põhjendust: esiteks on maatükk selleks
ebasobiv ja teiseks tuleneb ühenduse osutatud määrusest viinamarjade
istutamise keeld.3        Kui
huvitatud isik esitas kaebuse Verwaltungsgericht’ile, nõustus
ametiasutus pärast samas kandis korjatud viinamarjade ekspertiisi ja
kokkulepet mitmete teiste maaomanikega hageja naabruses, et hageja
maatükki võib pidada siseriiklikes õigusaktides kindlaks määratud
miinimumnormide järgi viinamarjakasvatuseks sobivaks. Selle tulemusena
teatas ametiasutus, et on nõus loa andma, kui lõpeb ühenduse
õigusnormidega kehtestatud uute istanduste rajamise keelu periood. Siit
selgub, et vaidlus poolte vahel puudutas sellest hetkest vaid ühenduse
õigusega seotud küsimusi.4        Põhikohtuasja
hageja leiab, et taotletud luba tuleb talle anda, sest määruse
nr 1162/76 sätteid ei saa kohaldada taotluse puhul, mis esitati
hulk aega enne selle määruse jõustumist. Isegi kui eeldada, et määrust
kohaldatakse enne selle jõustumist esitatud taotluste puhul, ei saa
selle sätteid ikkagi kohaldada hageja vastu, sest need rikuvad tema
omandiõigust ja õigust tegutseda vabalt valitud kutsealal, mis on
tagatud Saksamaa Liitvabariigi põhiseaduse artiklitega 12 ja 14.5        Selle
vaidluse lahendamiseks esitas Verwaltungsgericht kaks küsimust, mis
olid sõnastatud järgmiselt:„1.      Kas
nõukogu 17. mai 1976. aasta määrust nr 1162/76, muudetud
nõukogu 23. novembri 1978. aasta määrusega nr 2776/78, tuleb
tõlgendada nii, et selle artikli 2 lõiget 1 kohaldatakse ka
enne nimetatud määruse jõustumist esitatud uute viinamarjaistanduste
rajamise loa taotluste suhtes?2.      Kui vastus esimesele küsimusele on jaatav, kas siis tuleb:määruse
nr 1162/76 artikli 2 lõiget 1 tõlgendada nii, et selles
sätestatud uute viinamarjaistanduste rajamise lubade väljaandmise keeldu
kohaldatakse – välja arvatud määruse artikli 2 lõikes 2 ette
nähtud erandid – üldiselt, st eelkõige sõltumata sellest, kuidas on
Weinwirtschaftsgesetz’i (viinamarjakasvatuses ja veinitööstuses
rakendatavaid meetmeid käsitlev Saksa seadus) § 1 lõike 1
teise lause ja lõike 2 alusel lahendatud maatüki
viinamarjakasvatuseks sobivuse küsimus?” Esimene küsimus (määruse nr 1162/76 ajaline kehtivus)6        Põhikohtuasja
hageja väidab antud küsimustes, et tema taotlus, mille ta esitas
pädevale ametiasutusele 6. juunil 1975, oleks tavapäraselt pidanud
viima talle soodsa otsuseni enne ühenduse määruse jõustumist, kui
haldusmenetluse käik oleks olnud tavapärane ja kui ametiasutus oleks
tunnistanud viivituseta, et siseriikliku seaduse nõuete järgi on tema
maatükk viinamarjakasvatuseks sobiv. Ühenduse määruse kohaldamisel selle
ajalist kehtivust määratledes tuleb seda olukorda arvesse võtta, eriti
seepärast, et kõnesolev viinamarjatoodang ei oleks turutingimusi
märgatavalt mõjutanud, arvestades aega, mis kulub alates viinapuude
istutamisest kuni esimese toodanguni.7        Põhikohtuasja
hageja esitatud argumente ei saa toetada. Määruse nr 1162/76
artikli 2 lõike 1 teises lõigus on sõnaselgelt sätestatud, et
liikmesriigid ei anna enam uute istanduste rajamise lube „alates
käesoleva määruse jõustumise kuupäevast”. Viidates loa andmisele,
välistab see säte võimaluse, et arvesse tuleb aeg, mil taotlus esitati.
See näitab kavatsust jõustada määrus otsekohe sedavõrd, et isegi enne
määruse jõustumist omandatud istutamis- või taasistutamisõigused
peatatakse keeluperioodiks sama määruse artikli 4 alusel.8        Preambuli
kuuenda põhjenduse järgi, mis puudutab viimast sätet, tingib uute
istanduste keelu „vaieldamatu avalik huvi”, mis muudab vajalikuks
piirata veini ületootmist ühenduses, taastada turutasakaal ja hoida ära
strukturaalsete ülejääkide tekkimine. Nõnda selgub, et määruse
nr 1162/76 eesmärk on otsekohe tõkestada viinamarjaistanduste
pindala laiendamine. Seega ei saa teha mingeid erandeid taotlustele, mis
esitati enne määruse jõustumist.9        Seega
tuleb esimesele küsimusele vastata, et nõukogu 17. mai
1976. aasta määrust nr 1162/76, muudetud nõukogu
23. novembri 1978. aasta määrusega nr 2776/78, tuleb
tõlgendada nii, et selle artikli 2 lõiget 1 kohaldatakse ka
uute viinamarjaistanduste rajamise loa taotluste suhtes, mis esitati
enne esimese määruse jõustumist. Teine küsimus (määruse nr 1162/76 sisuline ulatus)10      Teise
küsimusega soovib Verwaltungsgericht Euroopa Kohtult otsust, kas
määruse nr 1162/76 artikli 2 lõikes 1 sätestatud uute
viinamarjaistanduste rajamise lubade väljaandmise keeldu tuleb kohaldada
üldiselt, st kas see käib ka maatükkide kohta, mis on siseriiklike
õigusnormide kriteeriumide järgi tunnistatud viinamarjakasvatuseks
sobivaks.11      Selles
küsimuses on määruse tekst selge, sest artikkel 2 keelab „kõik
uued istandused”, tegemata vahet kõnesoleva maa kvaliteedi järgi. Nii
määruse nr 1162/76 tekstist kui ka taotletavatest eesmärkidest
tuleneb, et keeld peab hõlmama uued istandused sõltumata pinnase
omadustest ja sellest, kuidas seda siseriiklike õigusaktide alusel
liigitatakse. Nagu selgub preambuli teisest põhjendusest, on määruse
tegelik eesmärk teha lõpp viinamarjade ületootmisele Euroopas ja
taastada turutasakaal nii lühemas kui ka pikemas perspektiivis. Vaid
määruse artikli 2 lõige 2 lubab teha mõningaid erandeid sama
artikli lõikes 1 sätestatud üldisest keelust, kuid ei ole
vaidlustatud asjaolu, et ühtki neist eranditest ei saa antud juhul
kohaldada.12      Seega
tuleb teisele küsimusele vastata, et määruse nr 1162/76
artikli 2 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et selles sätestatud
uute viinamarjaistanduste rajamise lubade väljaandmise keeldu
kohaldatakse – välja arvatud määruse artikli 2 lõikes 2
nimetatud erandid – üldiselt, st eelkõige sõltumata sellest, kas maatükk
on siseriikliku seaduse sätete järgi viinamarjakasvatuseks sobiv või
mitte. Küsimus põhiõiguste tagamisest ühenduse õiguskorras13      Verwaltungsgericht
märgib oma eelotsusetaotluses, et juhul, kui määrust nr 1162/76
tuleb tõlgendada nii, et see sätestab üldise ulatusega keelu, mis hõlmab
ka viinamarjakasvatuseks sobiva pinnase, tuleks see õigusnorm võib-olla
Saksamaa Liitvabariigis jätta kohaldamata, sest on kahtlus, kas see on
kooskõlas põhiseaduse artiklitega 12 ja 14 tagatud
põhiõigustega, mis käsitlevad vastavalt omandiõigust ja õigust tegutseda
vabalt valitud kutsealal.14      Nagu
leidis Euroopa Kohus oma 17. detsembri 1970. aasta otsuses
kohtuasjas Internationale Handelsgesellschaft (EKL 1970,
lk 1125), saab küsimust, kas ühenduse institutsiooni vastu võetud
õigusakt võib rikkuda põhiõigusi, hinnata vaid ühenduse õigusest endast
lähtudes. Konkreetse liikmesriigi õigusaktidel või põhiseaduslikul
korral rajanevate eriliste hindamiskriteeriumide kasutuselevõtt, mis
rikub ühenduse õiguse materiaalset terviklikkust ja tõhusust, lõhuks
paratamatult ühisturu terviklikkust ja seaks ohtu ühenduse
ühtekuuluvuse.15      Euroopa
Kohus rõhutas osundatud otsuses ja hiljem 14. mai 1974. aasta
otsuses kohtuasjas Nold (EKL 1974, lk 491), et põhiõigused on
üldiste õiguspõhimõtete, mille järgimise tagab Euroopa Kohus,
lahutamatu osa. Nende õiguste kaitse tagamisel tugineb ta liikmesriikide
ühistele põhiseaduslikele tavadele, nii et ühenduses ei saa lubada
meetmeid, mis on vastuolus liikmesriikide põhiseadustes sätestatud
põhiõigustega. Inimõiguste kaitset puudutavad rahvusvahelised
instrumendid, mille raames liikmesriigid on teinud koostööd või millega
nad on ühinenud, võivad samuti anda juhiseid, mida tuleks ühenduse
õiguse raames arvestada. Seda kontseptsiooni tunnustas hiljem
5. aprilli 1977. aasta assamblee, nõukogu ja komisjoni
ühisdeklaratsioon, mis pärast Euroopa Kohtu praktika meenutamist viitab
ühelt poolt liikmesriikide põhiseadustega tagatud õigustele ja teiselt
poolt 4. novembri 1950. aasta Euroopa inimõiguste ja
põhivabaduste kaitse konventsioonile (EÜT 1977 nr C 103,
lk 1).16      Neil
asjaoludel tuleb Verwaltungsgericht’i väljendatud kahtlust selles, kas
määruse nr 1162/76 sätted on kooskõlas põhiõiguste kaitse
normidega, mõista nii, et see vaidlustab määruse kehtivuse ühenduse
õiguse seisukohast. Selles osas tuleb teha vahet omandiõiguse võimaliku
rikkumise ja kutsevabaduse võimaliku rikkumise vahel. Omandiõiguse küsimus17      Omandiõigus
on ühenduse õiguskorras tagatud kooskõlas liikmesriikide põhiseaduste
ühiste kontseptsioonidega, mida kajastab ka Euroopa inimõiguste kaitse
konventsioonile lisatud protokoll nr 1.18      Selle protokolli artikkel 1 sätestab järgmist:„Igal
füüsilisel või juriidilisel isikul on õigus oma omandit segamatult
kasutada. Kelleltki ei või võtta tema omandit muidu, kui üldistes
huvides ja seaduses ettenähtud tingimustel ning rahvusvahelise õiguse
üldpõhimõtteid järgides.Eelnenud sätted ei
piira siiski mingil viisil riigi õigust vajadusel kehtestada seadusi
vara üldistes huvides kasutamise kontrollimiseks või maksude, maksete
või trahvide tasumise tagamiseks.”19      Olles
kinnitanud vara puutumatust, näeb see säte ette kaht liiki omandiõiguse
riiveid, sõltuvalt sellest, kas riive jättis omaniku tema õigusest ilma
või piiras selle kasutamist. Antud juhul ei ole vaidlust selles, et
uute istanduste rajamise keeldu ei saa vaadelda kui akti, mis toob kaasa
omandist ilmajätmise, sest omanikule jääb õigus vabalt käsutada oma
vara ja kasutada seda muul otstarbel, mis ei ole keelatud. Seevastu ei
ole kahtlust, et see keeld kitsendab omandi kasutamist. Protokolli
artikli 1 teine lõik sisaldab selles küsimuses olulist juhist, sest
tunnistab liikmesriikide õigust „kehtestada seadusi vara üldistes
huvides kasutamise kontrollimiseks”. Nõnda tunnistab protokoll
põhimõtteliselt omandi kasutamisele seatud piirangute seaduslikku
iseloomu, kitsendades neid piiranguid samal ajal nõudega, et need
oleksid riigi hinnangul „üldise huvi” kaitseks „vajalikud”. See
õigusnorm ei võimalda siiski anda piisavalt täpset vastust
Verwaltungsgericht’i tõstatatud küsimusele.20      Sellele
küsimusele vastamiseks tuleb seetõttu kaaluda ka juhiseid, mis
tulenevad üheksa liikmesriigi põhiseaduslikest õigusnormidest ja
tavadest. Esiteks tuleb tõdeda, et need õigusnormid ja tavad võimaldavad
seadusandjal reguleerida eraomandi kasutamist üldistes huvides. Selles
osas viitavad mõned põhiseadused omandiga seotud kohustustele (Saksamaa
põhiseaduse artikli 14 lõike 2 esimene lause), selle
sotsiaalsele funktsioonile (Itaalia põhiseaduse artikli 42
lõige 2), selle kasutamise allutamisele ühise huvi nõuetele
(Saksamaa põhiseaduse artikli 14 lõike 2 teine lause ja
Iirimaa põhiseaduse artikkel 43.2.2°) või sotsiaalsele õiglusele
(Iirimaa põhiseaduse artikkel 43.2.1°). Kõikides liikmesriikides on
mitmed seadusandlikud aktid andnud sellele omandiõiguse sotsiaalsele
funktsioonile konkreetse väljenduse. Nii võib kõikides liikmesriikides
leida õigusakte, mis käsitlevad põllu- ja metsamajandust, veekaitset,
looduskeskkonna kaitset, maakorraldust ja asulaplaneerimist ning mis
piiravad maaomandi kasutamist mõnikord tunduvalt.21      Täpsemalt,
kõikides ühenduse viinamarjakasvatusriikides on kitsendavaid õigusakte,
isegi kui need ei ole ühtviisi ranged, mis puudutavad viinapuude
istutamist, sortide valikut ja põlluharimismeetodeid. Mitte üheski
kõnesolevas riigis ei peeta neid sätteid omandiõigusega põhimõtteliselt
vastuolus olevaks.22      Nii
võib liikmesriikide ühiste põhiseaduslike kontseptsioonide ja kõige
erinevamates valdkondades väljakujunenud seadusandlike tavade põhjal
kinnitada, et määrusega nr 1162/76 kehtestatud uute
viinamarjaistanduste rajamise piiranguid ei saa põhimõtteliselt
vaidlustada. Tegemist on kõikide liikmesriikide põhiseaduslikus korras
täpselt samades või sarnastes vormides tuntud ja õiguspäraseks
tunnistatud piiranguga.23      See
tõdemus ei ammenda siiski Verwaltungsgericht’i tõstatatud probleemi.
Isegi kui põhimõtteliselt ei saa vaidlustada ühenduse võimalust piirata
omandi kasutamist turgude ühise korraldamise raames ja
struktuuripoliitika eesmärgil, tuleb siiski veel teha kindlaks, kas
vaidlustatud õigusnormiga kehtestatud piirangud vastavad tõesti ühenduse
taotletud üldise huvi eesmärkidele ega kujuta endast taotletud eesmärgi
seisukohast liiga suurt ja lubamatut sekkumist omaniku eelisõigustesse,
mis moonutaks omandiõiguse olemust ennast. Selle väite esitab
põhikohtuasja hageja, kes leiab, et seadusandja võib
viinamarjakasvatusmaa omandi kasutamist piirata ainuüksi
kvaliteedipoliitika järgimiseks nii, et alates hetkest, mil
tunnistatakse, et maatükk sobib viinamarjakasvatuseks, oleks hageja
õigus puutumatu. Niisiis tuleb teha kindlaks, milline on vaidlustatud
määruse eesmärk ja hinnata, kas määruses ette nähtud meetmete ja antud
juhul ühenduse taotletava eesmärgi vahel on mõistlik seos.24      Määruse
nr 1162/76 sätteid tuleb vaadelda viinamarja- ja veinituru ühise
korralduse kontekstis, mis on tihedalt seotud ühenduse
struktuuripoliitikaga antud valdkonnas. Need eesmärgid on esile toodud
vaidlustatud määruse aluseks olevas 28. aprilli 1970. aasta
määruses nr 816/70, millega kehtestatakse täiendavad sätted
viinamarja- ja veinituru ühise korralduse kohta (EÜT L 99,
lk 1), samuti 5. veebruari 1979. aasta määruses
nr 337/79 viinamarja- ja veinituru ühise korralduse kohta (EÜT
L 54, lk 1), mis kodifitseerib kõik ühist turukorraldust
reguleerivad sätted. Selle määruse III jaotis, mis käsitleb
„istanduste toodangu- ja arengukontrolli eeskirju”, moodustab praegu
kõnealuse valdkonna õigusliku raamistiku. Veel üks element, mis
võimaldab mõista ühenduse poliitikat antud valdkonnas, on nõukogu
21. aprilli 1975. aasta resolutsioon, mis puudutab uusi
suuniseid, mille eesmärgiks on lauaveinide turu tasakaalustamine (EÜT
C 90, lk 1).25      Kõikidest
nendest õigusaktidest selgub, et ühenduse algatatud ja osaliselt ellu
viidud poliitika seisneb ühises turukorralduses koos viinamarja- ja
veinitootmissektori strukturaalse parandamisega. Selle tegevuse
eesmärgiks on saavutada EMÜ asutamislepingu artikli 39 suuniste
raames kahesugune eesmärk: esiteks püsivalt tasakaalustada veiniturg
tootjatele tasuval ja tarbijate jaoks õiglasel hinnatasemel ning teiseks
parandada kaubanduses müügil oleva veini kvaliteeti. Nende kahe
eesmärgi saavutamiseks, milleks on kvantitatiivne tasakaal ja
kvalitatiivne edasiminek, nägid ühenduse viinamarja- ja veiniturgu
reguleerivad õigusnormid ette terve rea sekkumisi, mida kohaldatakse nii
veini tootmise kui ka turustamise staadiumis.26      Eriti
tuleb selles küsimuses osutada määruse nr 816/70 artikli 17
sätetele, mis edasiarendatud sõnastuses on üle võetud määruse
nr 337/79 artiklisse 31, mis näeb ette, et liikmesriigid
koostavad istutamise ja tootmise prognoosid, mida koordineeritakse
ühenduse siduva kava raames. Selle kava elluviimiseks võib vastu võtta
istutamist, taasistutamist, väljajuurimist ja mahajätmist käsitlevaid
õigusnorme.27      Selles
kontekstis võetigi vastu määrus nr 1162/76. Selle määruse
preambuli ja nende majandustingimuste põhjal, milles see kehtestati ja
mida iseloomustab pidev tootmisjääkide tekkimine alates 1974. aasta
saagist, ilmneb, et määrus täidab kahte ülesannet: esiteks peab see
võimaldama viivitamatult tõrjuda ülejääkide jätkuvat suurenemist,
teiseks jätma ühenduse institutsioonidele aega struktuuripoliitika
ellurakendamiseks, mille eesmärk on soodustada kõrgekvaliteedilist
toodangut, võttes maa-alade ja viinamarjasortide valikul ja
tootmismeetodite reguleerimisel arvesse ühenduse erinevate
viinamarjapiirkondade eripära ja vajadusi.28      Nende
kahe probleemi lahendamiseks kehtestaski nõukogu määrusega
nr 1162/76 üldise uute istanduste rajamise keelu, mis pinnase
kvaliteedist ei sõltunud, välja arvatud mõned täpselt piiritletud
erandid. Tuleb märkida, et kuigi keeld on üldine, on nõukogu võetud
meede samal ajal ajutise iseloomuga. Selle eesmärgiks on viivitamatult
parandada konjunktuuri, mida iseloomustavad ülejäägid, samal ajal kui
valmistatakse ette lõplikke strukturaalseid meetmeid.29      Nii
kavandatuna ei sisalda kritiseeritud meede ühtki omandiõiguse
teostamise alusetut piirangut. Uute viinamarjaistanduste
kasutuselevõtmisel olukorras, mida iseloomustab kestev ületootmine, ei
ole tegelikult muud majanduslikku tagajärge peale ülejäägi suurendamise;
lisaks toob selline laienemine antud staadiumis kaasa ohu, et uue
struktuuripoliitika elluviimine ühenduse tasandil muutub
viinamarjakasvatuse loa andmiseks sobivate alade väljavalimise osas
raskemaks juhul, kui see rajaneb rangematel kriteeriumidel kui praegused
siseriiklikud õigusaktid.30      Tuleb
niisiis järeldada, et piiratud ajaks määrusega nr 1162/76
kehtestatud omandi kasutamise piirang, mis seisneb uute istanduste
rajamise keelus, on õigustatud ühenduse poolt taotletava üldise huvi
eesmärkidega ja see ei kahjusta omandiõiguse olemust niisugusena, nagu
see on ühenduse õiguskorras tunnustatud ja tagatud. Õigus tegutseda vabalt valitud kutsealal31      Põhikohtuasja
hageja leiab veel, et määrusega nr 1162/76 kehtestatud uute
istanduste rajamise keeld rikub tema põhiõigusi, sest selle keelu
tagajärjel piiratakse tema õigust tegutseda vabalt oma valitud
kutsealal, st olla viinamarjakasvataja.32      Euroopa
Kohus märkis juba oma eelmainitud 14. mai 1974. aasta otsuses
kohtuasjas Nold, et kuigi on tõsi, et mitme liikmesriigi põhiseaduslik
kord loob tagatised õiguse tegutseda vabalt valitud kutsealal
teostamiseks, tuleb ka niimoodi tagatud õigust, mis ei ole kaugeltki
absoluutne õigus, vaadelda kaitstud tegevuse sotsiaalsest funktsioonist
lähtudes. Antud juhul tuleb märkida, et vaidlustatud ühenduse meede ei
kahjusta mingil viisil õigust asuda viinamarjakasvatusega tegelema ega
ka õigust sellel kutsealal vabalt tegutseda maa-alal, mida juba
kasutatakse viinamarjakasvatuseks. Selles osas, milles uute istanduste
rajamise keeld riivab õigust tegutseda vabalt viinamarjakasvatuse
kutsealal, on see piirang vaid omandi kasutamise kitsendus, mistõttu see
sulandub viimasega kokku. Kui eeldada, et õigust tegutseda vabalt
viinamarjakasvatuse kutsealal on piiratud, on see õigustatud samadel
põhjustel, mis õigustavad omandi kasutamise piirangut.33      Kõigest
eelnevast järeldub, et määruse nr 1162/76 uurimine
Verwaltungsgericht’i sõnastatud kahtlustest lähtudes ei toonud esile
asjaolusid, mis mõjutaksid selle määruse kehtivust vastuolu tõttu
nõuetega, mis tulenevad põhiõiguste kaitsest ühenduses. KohtukuludEuroopa Kohtule märkusi esitanud Saksa Liitvabariigi valitsuse, Euroopa Ühenduste Nõukogu ja komisjoni kohtukulusid ei hüvitata.Et
põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus Neustadt an der
Weinstraße Verwaltungsgericht’is poolelioleva asja üks staadium,
otsustab kohtukulude jaotuse nimetatud kohus.Esitatud põhjendustest lähtudesEUROOPA KOHUS_vastuseks
Neustadt an der Weinstraße Verwaltungsgericht’i 14. detsembri
1978. aasta määrusega esitatud küsimustele, otsustab:1.      Nõukogu
17. mai 1976. aasta määrust nr 1162/76, millega
kehtestatakse viinamarjakasvatuse potentsiaali turuvajadustele
kohandamise meetmed, muudetud nõukogu 23. novembri 1978. aasta
määrusega nr 2776/78, mis muudab määrust nr 1162/76 teist
korda, tuleb tõlgendada nii, et selle artikli 2 lõiget 1
kohaldatakse ka enne määruse jõustumist esitatud uute
viinamarjaistanduste rajamise loa taotluste suhtes.2.      Määruse
nr 1162/76 artikli 2 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et
selles sätestatud uute viinamarjaistanduste rajamise lubade väljaandmise
keeldu kohaldatakse – välja arvatud määruse artikli 2
lõikes 2 ette nähtud erandid – üldiselt, st eelkõige sõltumata
sellest, kas maatükk on siseriikliku seaduse sätete kohaselt
viinamarjakasvatuseks sobiv või mitte.KutscherO’Keeffe      TouffaitMertens de Wilmars PescatoreMackenzie StuartBosco      KoopmansDueKuulutatud avalikul kohtuistungil 13. detsembril 1979 Luxembourgis.Kohtusekretär       PresidentA. Van Houtte       H. Kutscher* Kohtumenetluse keel: saksa.