GENERALINIO ADVOKATO
NICHOLAS EMILIOU IŠVADA,
pateikta 2025 m. liepos 10 d.(1)
Byla C‑48/24
VšĮ „Vilniaus tarptautinė mokykla“
prieš
Valstybinę kalbos inspekciją
(Lietuvos vyriausiojo administracinio teismo (Lietuva) prašymas priimti prejudicinį sprendimą)
„ Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – SESV 49 straipsnis – Įsisteigimo laisvė – Apribojimas – Nacionalinės teisės nuostatos, pagal kurias privačios ugdymo įstaigos darbuotojai privalo mokėti oficialiąją valstybinę kalbą – Pateisinimas – Nacionalinis savitumas – Proporcingumas – Direktyva 2005/36/EB – 53 straipsnis – Kalbos, būtinos norint užsiimti reglamentuojama profesija, mokėjimas “
I.      Įžanga
1.        Kalba yra ne tik bendravimo priemonė, bet ir kultūros bei tapatybės šaltinis(2). Sąjungos sutartyse pripažįstamas esminis kalbos vaidmuo;
ESS 3 straipsnio 3 dalies ketvirtoje pastraipoje ir Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 22 straipsnyje numatyta, kad Sąjunga gerbia savo kalbų įvairovę. Be to, pagal ESS 4 straipsnio 2 dalį Sąjunga taip pat gerbia valstybių narių nacionalinį savitumą, kurio dalis, kaip konstatavo Teisingumo Teismas, yra jų oficialiųjų kalbų apsauga(3).
2.        Esant šioms aplinkybėms, Teisingumo Teismo ne kartą buvo prašoma išnagrinėti valstybių narių oficialiųjų kalbų apsaugos ir pagarbos Sąjungos pagrindinėms laisvėms sąveiką(4). Šiame Lietuvos vyriausiojo administracinio teismo (toliau – prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas) pateiktame prašyme priimti prejudicinį sprendimą keliamas panašus klausimas ir juo Teisingumo Teismui suteikta galimybė toliau plėtoti susijusią jurisprudenciją.
3.        Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimai kilo nagrinėjant ginčą tarp Valstybinės kalbos inspekcijos (toliau – Inspekcija) ir Vilniaus tarptautinės mokyklos (toliau – Mokykla), privačios ugdymo įstaigos, siūlančios ugdymo programas tik anglų kalba. Ginčas kilo dėl Mokyklos mokytojams ir administracijos darbuotojams nustatyto nacionalinio reikalavimo mokėti lietuvių kalbą vidutiniu lygiu – jis taikomas darbuotojams, užimantiems tam tikras pareigas, susijusias su bendravimu su visuomene (toliau – kalbos reikalavimas). Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas prašo išaiškinti, ar tas kalbos reikalavimas suderinamas su įsisteigimo laisve pagal SESV 49 straipsnį, taip pat su Direktyvos 2005/36/EB (toliau – Pripažinimo direktyva)(5) 53 straipsniu dėl reglamentuojamų profesijų atstovams taikomų kalbos reikalavimų.
II.    Teisinis pagrindas
A.      Europos Sąjungos teisė
4.        Pripažinimo direktyvos 53 straipsnyje „Kalbų mokėjimas“ nustatyta:
„1.      Specialistai, kurių profesinė kvalifikacija pripažinta, turi mokėti kalbas, būtinas užsiimti profesine veikla priimančiojoje valstybėje narėje.
<...>
3.      [1 dalyje nustatytos pareigos laikymosi] tikrinimas gali būti paskirtas tuo atveju, jei profesija, kuria bus užsiimama, daro poveikį pacientų saugumui. Tikrinimas gali būti paskirtas ir kitų profesijų atžvilgiu, kai yra didelių ir konkrečių abejonių dėl tinkamo specialisto kalbos mokėjimo jam siekiant užsiimti pageidaujama profesine veikla. <...>
4.      Kalbos mokėjimo tikrinimas turi būti proporcingas veiklai, kuria ketinama užsiimti. <...>“
B.      Lietuvos teisė
5.        Lietuvos Respublikos Konstitucijos 14 straipsnyje nustatyta, kad valstybinė kalba yra lietuvių kalba (toliau – valstybinė kalba).
6.        Lietuvos Respublikos valstybinės kalbos įstatymo (toliau – Valstybinės kalbos įstatymas) 6 straipsnyje įtvirtinta, kad „[g]yventojų aptarnavimo įstaigų vadovai, tarnautojai ir pareigūnai turi mokėti valstybinę kalbą pagal Lietuvos Respublikos Vyriausybės nustatytas kalbos mokėjimo kategorijas“.
7.        Vadovaudamasi tuo 6 straipsniu, 2003 m. gruodžio 24 d.
Lietuvos Respublikos vyriausybė priėmė nutarimą Nr. 1688 (toliau – Nutarimas Nr. 1688), juo patvirtino Valstybinės kalbos mokėjimo kategorijų nustatymo ir jų taikymo tvarkos aprašą (toliau – Aprašas), pateiktą jo priede.
8.        Aprašo 6 punkte nustatytos trys valstybinės kalbos mokėjimo kategorijos (pirmoji kategorija yra žemiausia, o trečioji – aukščiausia). Pagal Aprašo 6.2 papunktį antroji kategorija atitinka lietuvių kalbos mokėjimo B1 lygį(6). Aprašo 8 punkte įtvirtinta, kad antroji valstybinės kalbos mokėjimo kategorija taikoma, be kita ko, švietimo, kultūros, sveikatos priežiūros ir socialinės apsaugos sričių darbuotojams (išskyrus mokytojus, ugdančius valstybine kalba), jeigu jie darbo reikalais turi nuolat bendrauti su asmenimis ir (arba) pildyti tipinių dokumentų formas.
III. Faktinės aplinkybės, procesas nacionaliniuose teismuose ir prejudiciniai klausimai
9.        Apeliantė pagrindinėje byloje, Mokykla, yra privati ugdymo įstaiga, įregistruota ir veikianti Lietuvoje nuo 2004 m. Ją įsteigė Lietuvos pilietė, o šiuo metu yra trys jos dalininkės: Suomijos pilietė (jai priklauso 49,96 %
įnašų), Danijos pilietė (atitinkamai 25,02 %
įnašų) ir Jungtinių Valstijų pilietė (jai priklauso likusieji 25,02 %
įnašų).
10.      Mokykla yra gavusi reikiamus Lietuvos Respublikos nacionalinių institucijų leidimus vykdyti ugdymo programas ne lietuvių kalba – ši galimybė numatyta nacionalinės teisės aktuose(7). Konkrečiai Mokykla vykdo tarptautinę Kembridžo vidurinio ugdymo AS/A lygio programą ir tarptautinio bakalaureato pradinio ir pagrindinio ugdymo programas, kurios visos dėstomos anglų kalba (toliau – anglų kalba dėstomos programos).
11.      2022 m. gegužės 19 ir 25 d. Inspekcija atliko tikrinimą, kaip mokykla laikosi Valstybinės kalbos įstatymo ir Nutarimo Nr. 1688. Ji padarė išvadą, kad 18 mokyklos darbuotojų, iš kurių penki yra Sąjungos piliečiai, o kiti – trečiųjų šalių piliečiai, nėra išlaikę egzamino pagal antros valstybinės kalbos mokėjimo kategoriją (arba nėra pateikę atitinkamo pažymėjimo), kaip to pagal Nutarimą Nr. 1688 reikalaujama iš švietimo srities darbuotojų, kurie turi nuolat bendrauti su asmenimis arba pildyti tipinių dokumentų formas(8).
12.      Inspekcija, remdamasi šiuo tikrinimu, 2022 m. gegužės 26 d. priėmė nurodymą, juo pareikalavo, kad 18 minėtų darbuotojų, tarp kurių buvo ir mokytojų, ir administracijos darbuotojų (konkrečiai – Mokyklos direktorė ir jos pavaduotoja), iki 2023 m. vasario 2 d. išlaikytų atitinkamą valstybinės kalbos egzaminą (toliau – ginčijamas nurodymas). Atsižvelgiant į tai, kad pagal nacionalinės teisės aktus(9) tokie subjektai, kaip Mokykla, turi užtikrinti atitinkamų teisės aktų, įskaitant nuostatas dėl kalbos reikalavimo, laikymąsi, ginčijamas nurodymas buvo skirtas Mokyklai ir jame buvo numatyta, kad jo neįvykdžiusi Mokykla bus nubausta.
13.      Mokykla kreipėsi į Vilniaus apygardos administracinį teismą (Lietuva), prašydama panaikinti ginčijamą nurodymą. 2022 m. lapkričio 17 d. sprendimu šis skundas buvo atmestas, o Mokykla vėliau pateikė apeliacinį skundą Lietuvos vyriausiajam administraciniam teismui, o šis pateikė prašymą priimti prejudicinį sprendimą.
14.      Esant šioms aplinkybėms ir kilus abejonių dėl kalbos reikalavimo atitikties SESV 49 straipsniui bei Pripažinimo direktyvos 53 straipsniui, šis teismas nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokius prejudicinius klausimus:
„1. Ar [SESV] 49 straipsnį reikia aiškinti taip, kad į jo reglamentavimo sritį patenka nacionalinėje teisėje nustatytas reikalavimas mokėti valstybinę kalbą, taikomas tarptautinę vidurinio ugdymo programą, tarptautinio bakalaureato pagrindinio ir pradinio ugdymo programas vykdančios privataus fizinio asmens įsteigtos ugdymo įstaigos administracijos darbuotojams ir mokytojams?
2. Jei į pirmąjį klausimą būtų atsakyta teigiamai, ar [SESV] 49 straipsnis aiškintinas taip, kad juo draudžiamas toks, kaip pagrindinėje byloje taikytinas nacionalinis teisinis reguliavimas, pagal kurį reikalavimas mokėti valstybinę kalbą yra taikomas be jokių išimčių, pirma, visiems mokytojams, dirbantiems privataus fizinio asmens įsteigtoje tarptautinę vidurinio ugdymo programą, tarptautinio bakalaureato pagrindinio ir pradinio ugdymo programas vykdančioje ugdymo įstaigoje, ir, antra, tokios ugdymo įstaigos administracijos darbuotojams, neatsižvelgiant į jokias atitinkamos ugdymo įstaigos veiklos specifiškumą lemiančias aplinkybes[?]
3. Ar [Pripažinimo direktyvos] 53 straipsnis aiškintinas taip, kad pagal jį draudžiamas toks, kaip pagrindinėje byloje nacionalinis teisinis reguliavimas, pagal kurį reikalavimas mokėti valstybinę kalbą yra taikomas be jokių išimčių visiems mokytojams, dirbantiems privataus fizinio asmens įsteigtoje tarptautinę vidurinio ugdymo programą, tarptautinio bakalaureato pagrindinio ir pradinio ugdymo programas vykdančioje ugdymo įstaigoje, neatsižvelgiant į jokias atitinkamos ugdymo įstaigos veiklos specifiškumą lemiančias aplinkybes[?]“
15.      Lietuvos, Latvijos ir Nyderlandų vyriausybės, taip pat Europos Komisija pateikė rašytines pastabas. Teismo posėdžio nebuvo surengta.
IV.    Analizė
16.      Šiais trimis klausimais prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar kalbos reikalavimas suderinamas su įsisteigimo laisve (1 ir 2 klausimai) ir su Pripažinimo direktyvos 53 straipsniu (3 klausimas). Toliau pateiktoje analizėje kartu išnagrinėsiu pirmuosius du klausimus (B skirsnis), o vėliau pereisiu prie trečiojo klausimo (C skirsnis). Vis dėlto prieš pradėdamas iš esmės nagrinėti pateiktus klausimus turiu atsakyti į Lietuvos vyriausybės pateiktą prieštaravimą dėl šio prašymo priimti prejudicinį sprendimą priimtinumo (A skirsnis).
A.      Priimtinumas
17.      Lietuvos vyriausybė pareiškė, kad prašymas priimti prejudicinį sprendimą turi būti atmestas kaip nepriimtinas, teigdama, kad prašomas Sąjungos teisės išaiškinimas neturi jokio ryšio su pagrindinės bylos faktinėmis aplinkybėmis arba dalyku.
18.      Lietuvos vyriausybė, be kita ko, tvirtina, kad kalbos reikalavimas netaikomas mokytojams(10), dirbantiems mokyklose, kaip antai aptariamoje šiuo atveju, kurios vykdo užsienio valstybių ar tarptautinių organizacijų švietimo programas. Vadinasi, šios vyriausybės nuomone, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi panaikinti ginčijamą nurodymą kaip prieštaraujantį nacionalinei teisei, taigi, pateikti klausimai nėra reikalingi sprendimui pagrindinėje byloje priimti.
19.      Tuo atžvilgiu pakanka priminti, kad pagal suformuotą jurisprudenciją tik prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi išaiškinti pagrindinėje byloje taikytiną nacionalinę teisę. Teisingumo Teismas, laikydamasis Europos Sąjungos ir nacionalinių teismų kompetencijos paskirstymo, turi atsižvelgti į faktinį ir teisinį prašyme priimti prejudicinį sprendimą suformuluotų prejudicinių klausimų kontekstą. Taigi, nepaisant vyriausybės pateikto kitokio nacionalinės teisės aiškinimo, prašymas priimti prejudicinį sprendimą turi būti nagrinėjamas atsižvelgiant į jį
pateikusio teismo pateiktą nacionalinės teisės aiškinimą(11).
20.      Šioje byloje prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, gavęs atitinkamą Teisingumo Teismo prašymą pateikti paaiškinimus, patikslino, kad nesutinka su Lietuvos vyriausybės pateiktu aiškinimu. Jis veikiau patvirtino, kad pagal nagrinėjamoms faktinėms aplinkybėms taikytinus teisės aktus laikytina, jog kalbos reikalavimas taikomas tiek Mokyklos mokytojams, tiek administracijos darbuotojams, tad atsakymas į pateiktus klausimus turi esminę reikšmę nagrinėjamai bylai.
21.      Taigi, mano nuomone, prašymas priimti prejudicinį sprendimą pripažintinas priimtinu.
B.      Kalbos reikalavimo suderinamumas su įsisteigimo laisve (1 ir 2 klausimai)
22.      Pirmaisiais dviem klausimais prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar nagrinėjama situacija patenka į SESV 49 straipsnio, įtvirtinančio įsisteigimo laisvę, taikymo sritį, taigi, ar pagal šią nuostatą draudžiamos nacionalinės teisės nuostatos, kuriose be išimties nustatomas kalbos reikalavimas tiek privačios ugdymo įstaigos, vykdančios anglų kalba dėstomas programas, mokytojams, tiek jos administracijos darbuotojams.
23.      Vis dėlto atsižvelgiant į Nyderlandų vyriausybės išdėstytą su tuo susijusį argumentą reikia pateikti tam tikras pirmines pastabas dėl vertinimo pagal įsisteigimo laisvę aktualumo šiai bylai. Toliau paeiliui išnagrinėsiu SESV 49 straipsnio taikytinumo ir taikymo nagrinėjamoms aplinkybėms klausimus.
1.      Pirminės pastabos
24.      Pagal suformuotą jurisprudenciją, kai nacionalinė priemonė yra vienu metu susijusi su keliomis pagrindinėmis laisvėmis, Teisingumo Teismas ją iš esmės vertina tik vienos iš šių laisvių atžvilgiu, jei paaiškėja, kad bylos aplinkybėmis kitos laisvės iš tikrųjų tik papildo pirmąją ir gali būti su ja susietos. Šiuo tikslu, siekiant nustatyti svarbiausią pagrindinę laisvę, reikia atsižvelgti į atitinkamų teisės nuostatų dalyką(12).
25.      Dėl to Nyderlandų vyriausybė teigia, kad kalbos reikalavimas turėtų būti vertinamas atsižvelgiant ne į įsisteigimo laisvę, o į laisvo darbuotojų judėjimo taisykles, nes reikalavimas mokėti valstybinę kalbą nustatytas Mokyklos darbuotojams.
26.      Nepritariu šiai nuomonei. Iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad nagrinėjamas nacionalinis teisinis reguliavimas, bent jau taip, kaip jis taikomas šioje byloje, visų pirma skirtas Mokyklai, kaip ugdymo įstaigai. Ginčijamas nurodymas buvo skirtas Mokyklai dėl to, kad ji neužtikrino kalbos reikalavimo laikymosi, taigi, Mokykla yra pareiškėja ir apeliantė pagrindinėje byloje. Tai iš tiesų yra šios bylos specifika, palyginti su ankstesne susijusia jurisprudencija, kai reikalavimas mokėti kalbą buvo tiesiogiai taikomas darbuotojams arba savarankiškai dirbantiems asmenims(13). O nagrinėjamu atveju reikalavimas taikomas darbdaviui (įstaigai), nors jis susijęs su jo darbuotojų kalbos įgūdžiais.
27.      Be to, pažymėtina, kad kalbos reikalavimo vertinimas atsižvelgiant į darbuotojų judėjimo laisvę būtų aktualus išimtinai tik dėl kelių Mokyklos darbuotojų, kurie yra Sąjungos piliečiai. O įsisteigimo laisve galima remtis, nepaisant atitinkamų darbuotojų pilietybės.
28.      Remdamasis tuo, kas išdėstyta, manau, kad svarbiausia pagrindinė laisvė, į kurią atsižvelgiant turėtų būti vertinamas kalbos reikalavimas, yra įsisteigimo laisvė. Tai nereiškia, kad Mokyklos atveju nesvarbi darbuotojų judėjimo laisvė. Priešingai, kaip nusprendė Teisingumo Teismas, darbdavys turi turėti galimybę remtis savo darbuotojų teisėmis laisvai judėti, kad šios teisės būtų tikrai veiksmingos(14). Vis dėlto nagrinėjamu atveju ši laisvė turi būti vertinama tik kaip papildanti įsisteigimo laisvę(15). Bet kuriuo atveju atliekant vertinimą darbuotojų judėjimo laisvės požiūriu, mano nuomone, iš esmės būtų padaryta ta pati išvada – tai bus aptarta nagrinėjant trečiąjį klausimą, susijusį su Mokyklos mokytojų teise laisvai judėti.
29.      Išaiškinęs šį klausimą, pereinu prie pateiktų klausimų esmės.
2.      SESV 49 straipsnio taikytinumas
30.      Pagal suformuotą jurisprudenciją įsisteigimo laisvė reiškia, kad, pirma, atitinkamas (fizinis ar juridinis) asmuo faktiškai vykdo ekonominę veiklą ir, antra, kad yra tarpvalstybinis elementas, t. y. nagrinėjama situacija susijusi su daugiau nei viena valstybe nare(16). Paeiliui išnagrinėsiu abu šiuos aspektus, kiek jie susiję su šia byla.
a)      Ekonominės veiklos vykdymas
31.      Dėl pirmojo aspekto pažymėtina, kad Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, jog studijų organizavimas už atlygį yra į SESV trečiosios dalies IV antraštinės dalies 2 skyriaus, skirto įsisteigimo teisei, taikymo sritį patenkanti ekonominė veikla, jeigu ją nuolat ir nepertraukiamai(17) vykdo vienos valstybės narės pilietis kitoje valstybėje narėje per savo pagrindinę ar antrinę buveinę priimančiojoje valstybėje narėje(18).
32.      Vis dėlto prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kilo abejonių dėl to, ar Mokyklos veikla gali būti laikoma ekonomine; jis pažymi, kad pirma minėtoje Teisingumo Teismo jurisprudencijoje kalbama apie aukštojo mokslo studijų organizavimą, o Mokykla vykdo pradinio ir vidurinio ugdymo programas.
33.      Vis dėlto manau, kad teikiamo išsilavinimo lygis neturi reikšmės nustatant vykdomos veiklos ekonominį pobūdį. Pagal Teisingumo Teismo jurisprudenciją lemiamą reikšmę veikiau turi tai, ar pamokas kaip atlygintiną paslaugą teikia įstaiga, daugiausia finansuojama iš privačių lėšų (pavyzdžiui, iš mokinių ir jų tėvų mokamų mokesčių už mokslą). O pamokos, kurias valstybės visiškai ar daugiausia finansuojama teikia viešojo švietimo sistemai priklausanti įstaiga, atlikdama socialinę, kultūrinę ir švietimo funkciją savo visuomenės atžvilgiu, nėra ekonominė veikla(19).
34.      Remiantis nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą pateikta informacija (ją dar turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas), Mokykla laikytina privačia, su valstybe nesusijusia ugdymo įstaiga, kurioje už mokestį dėstomos pamokos privatiems asmenims. Taigi turi būti laikoma, kad ji vykdo ekonominę veiklą.
b)      Tarpvalstybinis elementas
35.      Iš Teisingumo Teismo suformuotos jurisprudencijos matyti, kad SESV 49 straipsnis netaikytinas veiklai, susijusiai su viena valstybe nare (išimtinai vidaus situacijos) ir neturinčiai sąsajos su kokia nors iš Sąjungos teisėje nurodytų situacijų(20).
36.      Pirmiausia reikia priminti, kad pagal SESV 54 straipsnį SESV 49 straipsnis taikomas juridiniams asmenims, jeigu jie: i) įsteigti laikantis valstybės narės teisės; ii) siekia pelno; ir iii) turi savo registruotą buveinę, centrinę administraciją ar pagrindinę verslo vietą Sąjungoje(21). Pagal suformuotą jurisprudenciją juridinių asmenų registruotos buveinės, centrinės administracijos ar pagrindinė verslo vieta padeda nustatyti, kaip ir fizinių asmenų pilietybės atveju, sąsają su valstybės teisės sistema(22).
37.      Iš prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo pateiktos informacijos matyti, kad Mokykla, įregistruota Lietuvoje pagal Lietuvos teisę, turi būti laikoma Lietuvos juridiniu asmeniu, kaip tai suprantama pagal SESV 49 straipsnį. Taigi prima facie atrodo, kad tai yra išimtinai vidaus situacija (Lietuvoje įsteigtas Lietuvos juridinis asmuo), kuri iš esmės nepatenka į to straipsnio taikymo sritį(23).
38.      Vis dėlto, mano nuomone, negalima nepaisyti Mokyklos nuosavybės (ir kontrolės) aspekto. Atvirkščiai, manau, kad klausimą, ar nagrinėjamu atveju aktuali įsisteigimo laisvė, reikėtų nagrinėti ir Sąjungos piliečių, turinčių Mokyklos įnašų, požiūriu.
39.      Šiuo atžvilgiu pažymėtina, kad Teisingumo Teismas yra nusprendęs, jog situacija, kai vienos valstybės narės pilietis įsigyja kitoje valstybėje narėje įsteigtos bendrovės kapitalo dalių, kurios jam leidžia daryti aiškią įtaką šios bendrovės sprendimams ir nulemti jos veiklą, patenka į SESV 49 straipsnio taikymo sritį. Taigi, Teisingumo Teismas pripažino, kad net jeigu pagrindinės bylos šalis yra toje šalyje įsteigta bendrovė, pagrindinio akcininko turima Sąjungos valstybės narės pilietybė gali būti svarbi sprendžiant, ar taikoma įsisteigimo laisvė(24).
40.      Nagrinėjamu atveju, remiantis turima informacija, atrodo, kad Sąjungos (Suomijos ir Danijos) pilietės, kartu valdančios 74,98 % Mokyklos įnašų, daro tokią aiškią įtaką jos sprendimams, valdymui ir veiklai. Taigi turi būti laikoma, kad jos įgyvendina teisę „steigti ir valdyti įmon[ę]“ (t. y. Mokyklą), kaip tai suprantama pagal SESV 49 straipsnio antrą pastraipą, kaip pagrindinę buveinę. Akivaizdu, kad nacionalinė priemonė, susijusi su Mokyklos veikla, kaip antai kalbos reikalavimas, gali turėti įtakos naudojimuisi šia teise. Mano nuomone, šis poveikis Mokyklos įnašus valdančioms Sąjungos pilietėms yra svarbus tarpvalstybinis elementas, taigi nagrinėjama situacija negali būti laikoma išimtinai vidaus situacija.
3.      SESV 49 straipsnio taikymas
41.      Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, lieka nustatyti, ar kalbos reikalavimas yra įsisteigimo laisvės apribojimas, ir, jei taip, ar toks apribojimas gali būti pateisinamas.
a)      Apribojimo buvimas
42.      Pagal suformuotą jurisprudenciją šios laisvės apribojimu laikomos visos priemonės, kurios draudžia, daro mažiau patrauklų įsisteigimo laisvės įgyvendinimą arba trukdo ją įgyvendinti, net jeigu jos taikomos nediskriminuojant(25).
43.      Nagrinėjamu atveju kalbos reikalavimas akivaizdžiai apriboja galimų kandidatų ratą, atsižvelgiant į tai, kad, kaip paaiškino prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, jau įdarbinimo metu ir neatsižvelgiant į darbo sutarties trukmę reikalaujama mokėti lietuvių kalbą vidutiniu lygiu. Manau, kad iš esmės dėl šio reikalavimo yra sudėtingiau ir mažiau patrauklu steigti, aprūpinti darbuotojais ir valdyti anglų kalba dėstomas programas vykdančią įstaigą Lietuvoje. Taigi kalbos reikalavimas turi būti laikomas įsisteigimo laisvės apribojimu pagal SESV 49 straipsnį.
b)      Apribojimo pateisinimas
44.      Kaip matyti iš suformuotos jurisprudencijos, įsisteigimo laisvės apribojimas vis dėlto leidžiamas, jeigu jis atitinka privalomuosius bendrojo intereso pagrindus ir proporcingumo principą(26).
1)      Privalomojo bendrojo intereso pagrindo buvimas
45.      Nors prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas aiškiai nenurodė nacionalinės teisės akto, kuriame nustatytas kalbos reikalavimas, tikslo, iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti,
kad siekiama tikslo puoselėti ir saugoti Lietuvos oficialiąją kalbą (bet tai turi patvirtinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas).
46.      Tuo atžvilgiu pakanka priminti, kad Teisingumo Teismas nuosekliai (ypač švietimo srityje) pripažįsta, jog valstybės narės oficialiosios kalbos, kaip nacionalinio savitumo išraiškos, puoselėjimas ir apsauga yra teisėtas tikslas ir privalomasis bendrojo intereso pagrindas, kuriuo remiantis iš esmės galima pateisinti SESV įtvirtintų pagrindinių laisvių, įskaitant įsisteigimo laisvę, apribojimą(27).
47.      Be to, kas jau išdėstyta, verta atkreipti dėmesį ir į tai, kad atitinkamose nacionalinės teisės nuostatose kalbos reikalavimas numatytas būtent darbuotojams, dirbantiems įstaigose, kurios teikia paslaugas gyventojams, pavyzdžiui, švietimo ir sveikatos priežiūros srityse, jeigu jie nuolat bendrauja su visuomene arba turi pildyti tipinių dokumentų formas. Mano nuomone, tai rodo, kad priemonė visų pirma siejama ne su tuo, ar patys darbuotojai vartoja valstybinę kalbą – ja veikiau siekiama užtikrinti, kad visuomenė, su kuria jie bendrauja, galėtų naudotis paslaugomis šia kalba ir kad atitinkamos įstaigos galėtų veiksmingai vykdyti savo funkcijas. Šis konkretus funkcinis pagrindas, akcentuojantis praktinę valstybinės kalbos vartojimo reikšmę, mano nuomone, sustiprina siekiamo tikslo teisėtumą ir juo remiantis apribojimas tampa dar labiau pateisinamas.
2)      Apribojimo proporcingumas
48.      Nepaisant pirma išdėstytų argumentų, bet koks įsisteigimo laisvės apribojimas taip pat turi atitikti proporcingumo principą. Tai reiškia, kad nagrinėjama nacionaline priemone turi būti nuosekliai ir sistemiškai užtikrinamas siekiamo tikslo įgyvendinimas ir neviršijama to, kas būtina tam tikslui pasiekti. Be to, priemonė turi būti proporcinga siaurąja prasme – ji turi užtikrinti teisingą interesų (būtent nagrinėjama priemone siekiamų valstybės interesų ir asmenų interesų, kuriems ji kenkia) pusiausvyrą(28).
49.      Galiausiai nacionaliniai teismai turi nustatyti, ar nacionalinė priemonė atitinka proporcingumo reikalavimus, nes jie gali daug geriau įvertinti faktines ir teisines bylos aplinkybes, ypač tokiose bylose, kaip ši, susijusiose su valstybės narės oficialiosios kalbos, kaip nacionalinio savitumo išraiškos, vartojimu(29). Vis dėlto Teisingumo Teismas, gavęs prašymą pateikti naudingus atsakymus prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui, gali pateikti nacionaliniam teismui tam tikrus išaiškinimus. Taigi pateiksiu kelias pastabas dėl kiekvieno iš trijų proporcingumo aspektų.
i)      Tinkamumas
50.      Pirma, dėl tinkamumo aspekto reikia įvertinti, ar kalbos reikalavimas yra tinkamas valstybinei kalbai apsaugoti arba jos vartojimui skatinti konkrečiai bendraujant su valdžios institucijomis arba visuomene apskritai.
51.      Mano nuomone, šis kriterijus akivaizdžiai tenkinamas, kiek tai susiję su Mokyklos administracijos darbuotojais (konkrečiai – su jos direktore ir direktorės pavaduotoja ugdymui, su kuriomis siejamas ginčijamas nurodymas)(30), kurių funkcijos neišvengiamai apima bendravimą tiek su valdžios institucijomis, tiek su esamų ar būsimų mokinių tėvais, taip pat galiojančių teisinių įpareigojimų laikymosi užtikrinimą.
52.      Ši išvada nėra tokia akivaizdi, kalbant apie Mokyklos mokytojus, kurių užduotis yra dėstyti anglų kalba. Vis dėlto, kaip jau anksčiau pažymėjo Teisingumo Teismas(31), mokytojų vaidmuo yra ne tik mokyti. Esant tam tikroms aplinkybėms, jie taip pat gali konsultuoti mokinius arba teikti jiems pagalbą (tam gali būti naudinga gebėti bendrauti jų gimtąja kalba tam tikru lygiu), taip pat bendrauti su mokinių tėvais (kurie, nors ir pasirinkę anglų kalba dėstomą programą savo vaikams, patys gali nemokėti šios kalbos). Be to, užtikrinant mokinių saugumą, mokytojams taip pat gali tekti reaguoti į ekstremaliąsias situacijas, kurioms susiklosčius reikia bendrauti su Lietuvos pagalbos tarnybomis. Taigi atrodo, kad Mokyklos mokytojams, kaip ir administracijos darbuotojams, skirtas kalbos reikalavimas yra tinkama priemonė siekiamam tikslui įgyvendinti.
53.      Vis dėlto pažymėtina, kad nacionalinę priemonę galima laikyti tinkama tikslui pasiekti, tik jeigu ja iš tikrųjų norima jį pasiekti ir jeigu ji įgyvendinama nuosekliai ir sistemingai(32). Remiantis turima informacija, nėra nieko, kas leistų manyti, kad iš tiesų nėra tokio noro arba kad kalbos reikalavimas įgyvendinamas nenuosekliai. Atvirkščiai, iš bylos medžiagos matyti, kad šis reikalavimas plačiai ir nuosekliai taikomas ne tik visoms Lietuvos mokykloms, bet apskritai visoms pareigybėms, susijusioms su bendravimu su visuomene (ir tipinių dokumentų formų pildymu) gyventojų aptarnavimo įstaigose.
ii)    Būtinumas
54.      Dabar pereisiu prie būtinumo kriterijaus, pagal kurį reikia nustatyti, ar mažiau ribojančiomis priemonėmis būtų galima taip pat veiksmingai pasiekti siekiamą tikslą. Nors neabejotinai galima rasti ne tokių apsunkinančių alternatyvų plačiam kalbos reikalavimui, kaip paaiškinsiu toliau, tokios alternatyvos iš esmės būtų susijusios su nacionalinės teisės aktuose numatyto bendro valstybinės kalbos vartojimo išimčių nustatymu. Vadinasi, tos alternatyvos negarantuotų stricto sensu visiškai lygiaverčio veiksmingumo lygio siekiant užsibrėžto tikslo. Taigi manau, kad kalbos reikalavimas atitinka „būtinumo kriterijų“.
55.      Vis dėlto vienas elementas, kuris, mano nuomone, neatitinka šio kriterijaus, yra būdas, kuriuo turi būti įrodytas kalbos reikalavimo įvykdymas. Kaip patikslino prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, vienintelis priimtinas B1 lygio lietuvių kalbos mokėjimo įrodymas yra pažymėjimas apie sėkmingai išlaikytą specialų valstybinį egzaminą. Mano nuomone, siekiamą tikslą būtų galima lygiai taip pat įgyvendinti, jeigu valstybinės kalbos mokėjimą būtų galima įrodyti kitomis priemonėmis. Iš tiesų Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, jog tai, kad neįmanoma pateikti kitokio reikalaujamų kalbos žinių įrodymo, pavyzdžiui, lygiavertės kitose valstybėse narėse įgytos kvalifikacijos įrodymo, turi būti laikoma neproporcingu reikalavimu(33).
iii) Proporcingumas „stricto sensu“
56.      Kiek tai susiję su proporcingumu stricto sensu, reikia įvertinti, ar nacionalinėmis nuostatomis, kuriose numatytas kalbos reikalavimas, užtikrinta teisinga pusiausvyra tarp, pirma, valstybinės kalbos puoselėjimo ir apsaugos tikslo ir, antra, pagarbos Sąjungos teisės saugomoms teisėms, kurioms šis reikalavimas daro poveikį.
57.      Dėl to aspekto Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad nors valstybės narės turi plačią diskreciją rinktis priemones, kuriomis galima pasiekti savo oficialiosios kalbos apsaugos politikos tikslų (nes tokia politika išreiškia nacionalinį savitumą, kaip tai suprantama pagal ESS 4 straipsnio 2 dalį), ši diskrecija nepateisina rimto asmenų teisių, numatytų jų pagrindines laisves įtvirtinančiose sutarčių nuostatose, suvaržymo(34).
58.      Norint suformuluoti šio klausimo analizės dalyką, pažymėtina, kad pagal kalbos reikalavimą asmenys turi mokėti valstybinę kalbą vidutiniu (B1) lygiu, kuris viršija pagrindines žinias, bet nesiekia meistriškumo ribos. Be to, kaip jau minėta, šis reikalavimas taikomas tik darbuotojams, kurie nuolat bendrauja su visuomene arba kuriems pavesta pildyti tipinių dokumentų formas. Vis dėlto, kaip pabrėžė prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, šiems darbuotojams šis reikalavimas taikomas be jokių išimčių.
59.      Tuo atžvilgiu, kiek tai susiję su Mokyklos mokytojais, man atrodo, kad toks bendras reikalavimas visiems anglų kalba dėstantiems mokytojams mokėti valstybinę kalbą B1 lygiu neužtikrina teisingos pusiausvyros tarp siekiamo tikslo ir tenkančios naštos. Pirma, mano nuomone, privačios įstaigos, kurios tikslas iš esmės yra teikti mokymo paslaugas anglų kalba, t. y. pagal nacionalinę teisę aiškiai leidžiamas ir mokinių (tiksliau, jų tėvų) sąmoningai pasirenkamas paslaugas, atveju prie teisėto viešojo intereso tikslo prisidedama ribotai(35). Žinoma, net ir esant šioms aplinkybėms gali būti pagrįsta reikalauti mokytojų turėti tam tikrų valstybinės kalbos žinių atsižvelgiant į šios išvados 52 punkte nurodytus aspektus. Vis dėlto, mano nuomone, šios žinios nebūtinai turi būti B1 lygio ir reikalavimas jų turėti neturi būti nustatytas be jokių išimčių.
60.      Iš tiesų, nenumačius jokių išimčių, kalbos reikalavimas atrodo gerokai per platus, nes pagal jį jau įdarbinimo momentu reikalaujama mokėti valstybinę kalbą vidutiniu lygiu(36), nepaisant dėstomosios kalbos ir mokytojo darbo sutarties termino. Manau, kad tai sudaro didelių kliūčių įdarbinti tinkamos kvalifikacijos darbuotojus, tad labai kenkia įsisteigimo laisvei(37). Mano nuomone, būtų galima numatyti bendrojo reikalavimo išimčių, nepakenkiant siekiamam tikslui ir sušvelninant poveikį Mokyklai bei jos mokytojams (o kartu ir mokiniams). Jos galėtų apimti, pavyzdžiui, žemesnio mokėjimo lygio reikalavimą; leidimą laipsniškai užtikrinti reikalavimo laikymąsi arba taikyti pereinamąjį laikotarpį po įdarbinimo reikiamam lygiui pasiekti; reikalavimo susiejimą su numatoma mokytojo darbo Lietuvoje trukme; leidimą taikyti ad hoc išimtis, kai nėra kito kvalifikuoto kandidato(38); arba reikalavimo nustatymą tik tam tikrai daliai darbuotojų, su sąlyga, kad visa įstaiga ir toliau gali vykdyti savo teisinius ir administracinius įsipareigojimus.
61.      Atsižvelgdamas į iš esmės kitokį administracijos darbuotojų užduočių pobūdį, palyginti su mokytojų užduotimis, manau, kad svarstyklės galėtų pakrypti į kitą pusę. Viena vertus, kaip nurodyta šios išvados 51 punkte, administracijos darbuotojų (konkrečiai – Mokyklos direktorės ir direktorės pavaduotojos ugdymui, su kuriomis siejamas ginčijamas nurodymas) vaidmuo gali būti suprantamas taip, kad joms visų pirma tenka bendrauti su tėvais ir kitais suinteresuotaisiais trečiaisiais asmenimis, taip pat bendradarbiauti su nacionalinėmis valdžios institucijomis, siekiant įvykdyti teisės aktuose nustatytas ir administracines pareigas. Šias dvi konkrečias pareigybes iš tiesų galima laikyti Mokyklos „viešuoju veidu“. Todėl reikalavimas mokėti valstybinę kalbą vidutiniu lygiu, atsižvelgiant į siekiamą tikslą, iš esmės atrodo pagrįstas ir būtinas.
62.      Kita vertus, mano nuomone, poveikis įsisteigimo laisvei nėra toks didelis kaip mokytojų atveju. Iš tiesų, bent jau įdarbinimo požiūriu, man atrodo, kad sunkiau rasti mokytojų, kurie būtų kvalifikuoti dėstyti pagal tam tikras specifines tarptautines mokymo programas anglų kalba ir taip pat mokėtų lietuvių kalbą B1 lygiu, nei rasti tinkamų lietuvių kalbą vidutiniu lygiu mokančių administracijos darbuotojų, kurių pareigoms nereikia nei specialios pedagoginės kvalifikacijos, nei, ko gero, puikių anglų kalbos žinių. Be to, galima daryti pagrįstą prielaidą, kad konkrečios direktorės ir direktorės pavaduotojos pareigos, tikėtina, yra susijusios su ilgalaikiais įsipareigojimais, kuriuos prisiėmus išmokti valstybinę kalbą vidutiniu lygiu atrodo ir įmanoma, ir ne pernelyg sunku.
63.      Atsižvelgdamas į visus išdėstytus argumentus ir primindamas, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi įvertinti priemonės proporcingumą susiklosčius konkrečioms bylos aplinkybėms, siūlau Teisingumo Teismui į pirmuosius du klausimus atsakyti taip, kad SESV 49 straipsniu nedraudžiamos nacionalinės teisės nuostatos, pagal kurias reikalaujama, kad privačios ugdymo įstaigos, vykdančios anglų kalba dėstomas programas, mokytojai ir administracijos darbuotojai mokėtų oficialiąją kalbą vidutiniu lygiu, jeigu šios teisės nuostatos pateisinamos remiantis tikslu puoselėti ir apsaugoti šią kalbą, yra tinkamos ir būtinos šiam tikslui pasiekti ir kartu užtikrina teisingą atitinkamų interesų pusiausvyrą.
C.      Kalbos reikalavimo suderinamumas su Pripažinimo direktyvos 53 straipsniu (3 klausimas)
64.      Trečiuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar pagal Pripažinimo direktyvos 53 straipsnį draudžiamas toks kalbos reikalavimas, koks nagrinėjamas šiuo atveju, kuris be išimties taikomas visiems privačios ugdymo įstaigos, vykdančios tik anglų kalba dėstomas programas, mokytojams.
65.      Pripažinimo direktyvoje nustatytos profesinės kvalifikacijos abipusio pripažinimo valstybėse narėse taisyklės, kuriomis siekiama palengvinti ir savarankiškai, ir (tai aktualiausia Mokyklos mokytojų atveju) pagal darbo sutartį dirbantiems specialistams
laisvai judėti
Europos Sąjungoje. Pagal Pripažinimo direktyvos 2 straipsnio 1 dalį tos
direktyvos nuostatos taikomos visiems valstybės narės piliečiams, pageidaujantiems užsiimti reglamentuojama profesija kitoje valstybėje narėje nei ta, kurioje jie įgijo savo profesinę kvalifikaciją.
66.      Kaip pažymėjo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, Lietuvoje mokytojo profesija yra reglamentuojama profesija. Taigi nagrinėjamu atveju Pripažinimo direktyva gali būti svarbi, tačiau tik dėl tų kelių iš 18 Mokyklos mokytojų, patenkančių į ginčijamo nurodymo taikymo sritį, kurie yra ir mokytojai, ir kitos Sąjungos valstybės narės piliečiai. Vis dėlto nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą nenurodyta, ar šie asmenys įgijo profesinę kvalifikaciją valstybėje narėje (ne Lietuvoje)(39), taigi, ar jie patenka į direktyvos taikymo sritį pagal jos 2 straipsnio 1 dalį. Toliau pateiktoje analizėje daroma prielaida, kad ši byla tikrai iš dalies patenka į tos direktyvos taikymo sritį, bet tai dar turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.
67.      Visų pirma atkreipiu dėmesį, kad pagal Pripažinimo direktyvos 53 straipsnį iš esmės leidžiama nustatyti reikalavimą kvalifikuotiems specialistams mokėti kalbas, „būtinas užsiimti [reglamentuojama] profesine veikla priimančiojoje valstybėje narėje“. Teisingumo Teismas jau yra konkrečiai nusprendęs, kad reikalavimas pakankamai gerai mokėti oficialiąją valstybinę kalbą turi būti laikomas būtinu dėl mokytojo pareigybės pobūdžio, net jeigu šis mokytojas dėsto kita kalba(40). Taip yra todėl, kad, kaip paaiškinta šios išvados 52 punkte, mokytojo vaidmuo yra ne tik mokyti, taigi, jo gali būti reikalaujama mokėti ne vien dėstomąją kalbą. Vadinasi, kalbos reikalavimas laikytinas iš esmės leistinu pagal Pripažinimo direktyvos 53 straipsnį.
68.      Vis dėlto 53 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad atitiktų SESV įtvirtintas pagrindines laisves. Taigi, kaip teisingai pabrėžė Komisija ir Nyderlandų vyriausybė, bet koks kalbos reikalavimas, kurį galima nustatyti pagal tą 53 straipsnį, neturi pažeisti laisvo darbuotojų judėjimo pagal SESV 45 straipsnį.
69.      Mano nuomone, kalbos reikalavimo nagrinėjimas SESV 45 straipsnio požiūriu iš esmės mutatis mutandis atitiktų šioje išvadoje pagal SESV 49 straipsnį pateiktą analizę.
70.      Siekiant proceso ekonomiškumo, labai trumpai pažymėtina, kad kalbos reikalavimas, mano nuomone, turi būti laikomas darbuotojų judėjimo laisvės apribojimu ir, ko gero, tam tikra netiesiogine diskriminacija. Taip yra todėl, kad, nors laikoma, kad šis reikalavimas vienodai taikomas ir Lietuvos piliečiams, ir darbuotojams migrantams, jis dėl savo pobūdžio gali labiau paveikti antruosius nei pirmuosius, nes jį gali lengviau įvykdyti piliečiai, taigi darbuotojai migrantai patenka į ypač nepalankią padėtį(41). Vis dėlto toks apribojimas galėtų būti pateisinamas remiantis privalomuoju bendrojo intereso pagrindu, pavyzdžiui, valstybinės kalbos apsauga ir puoselėjimu, su sąlyga, kad jis atitinka proporcingumo principą. Galiausiai prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi atlikti konkretų proporcingumo vertinimą, kuriam pagrįsti, mano nuomone, mutatis mutandis būtų taikytini šios išvados 48 ir paskesniuose punktuose išdėstyti argumentai, susiję su įsisteigimo laisve.
71.      Atsižvelgdamas į visa tai, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui į trečiąjį klausimą atsakyti taip, kad pagal Pripažinimo direktyvos 53 straipsnį leidžiama nustatyti tokį reikalavimą, koks nagrinėjamas šioje byloje, pagal kurį privačios ugdymo įstaigos, vykdančios anglų kalba dėstomas programas, mokytojai privalo mokėti oficialiąją valstybinę kalbą vidutiniu lygiu, jeigu šios teisės nuostatos pateisinamos remiantis tikslu puoselėti ir apsaugoti šią kalbą, yra tinkamos ir būtinos šiam tikslui pasiekti ir kartu užtikrina teisingą atitinkamų interesų pusiausvyrą.
72.      Nepaisant to, kas išdėstyta, ir siekiant išsamumo verta pažymėti, kad pagal Pripažinimo direktyvos 53 straipsnio 3 ir 4 dalis (siejamas su Direktyvos 2013/55/ES(42), kuria šios nuostatos įtrauktos į Pripažinimo direktyvą, 26 konstatuojamąja dalimi) draudžiama sistemingai tikrinti specialistų kalbų mokėjimą. Toks tikrinimas gali būti paskirtas tik tuomet, kai yra „didelių ir konkrečių abejonių“ dėl specialisto tinkamo kalbos mokėjimo, ir jis turi būti proporcingas vykdomai veiklai.
V.      Išvada
73.      Atsižvelgdamas į visus išdėstytus argumentus, siūlau Teisingumo Teismui taip atsakyti į Lietuvos vyriausiojo administracinio teismo pateiktus klausimus:
1.      SESV 49 straipsniu nedraudžiamos nacionalinės teisės nuostatos, pagal kurias reikalaujama, kad privačios ugdymo įstaigos, vykdančios anglų kalba dėstomas programas, mokytojai ir administracijos darbuotojai mokėtų oficialiąją valstybinę kalbą vidutiniu lygiu, jeigu šios teisės nuostatos pateisinamos remiantis tikslu puoselėti ir apsaugoti šią kalbą, yra tinkamos ir būtinos šiam tikslui pasiekti ir kartu užtikrina teisingą atitinkamų interesų pusiausvyrą.
2.      Pagal Pripažinimo direktyvos 53 straipsnį leidžiama nustatyti tokį reikalavimą, koks nagrinėjamas šioje byloje, pagal kurį privačios ugdymo įstaigos, vykdančios anglų kalba dėstomas programas, mokytojai privalo mokėti oficialiąją kalbą vidutiniu lygiu, jeigu šios teisės nuostatos pateisinamos remiantis tikslu puoselėti ir apsaugoti šią kalbą, yra tinkamos ir būtinos šiam tikslui pasiekti ir kartu užtikrina teisingą atitinkamų interesų pusiausvyrą.
1      Originalo kalba: anglų.
2      Žr., be kita ko, Friend, J. W., „Carriers of identity“ leidinyje Stateless Nations, Palgrave Macmillan, London, 2012, p. 155–161.
3      Žr. 2022 m. rugsėjo 7 d. Sprendimą Cilevičs ir kt. (C‑391/20, EU:C:2022:638, 68 punktas; toliau – Sprendimas Cilevičs).
4      Žr. visų pirma Sprendimą Cilevičs, taip pat 1989 m. lapkričio 28 d. Sprendimą Groener (C‑379/87, EU:C:1989:599; toliau – Sprendimas Groener), 2000 m. liepos 4 d. Sprendimą Haim (C‑24/97, EU:C:2000:357) ir 2013 m. balandžio 16 d. Sprendimą Las (C‑202/11, EU:C:2013:239).
5      2005 m. rugsėjo 7 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva dėl profesinių kvalifikacijų pripažinimo (OL L 255, 2005, p. 22).
6      Vadovaujantis Bendraisiais Europos kalbų mokymosi, mokymo ir vertinimo metmenimis, Aprašo 5.3 papunktyje B1 lygis apibrėžtas taip: „Slenkstis“ (savarankiškas vartotojas). Asmuo geba <...> kalbėti įvairiomis kasdienio gyvenimo ir darbo temomis, <...> pildyti tipinių dokumentų formas, rašyti trumpus tekstus kasdienio gyvenimo ir darbo temomis <...>. Taip pat geba suprasti sakytinę kalbą, rašytinį tekstą ir bendrauti“.
7      Lietuvos Respublikos švietimo įstatymo 72 straipsnis.
8      Pažymėtina, kad tuo metu, kai klostėsi pagrindinės bylos aplinkybės, konkrečiai mokytojams kalbos reikalavimas buvo taikomas ir pagal kitas nacionalinės teisės nuostatas, reglamentuojančias mokytojo profesiją Lietuvoje (kurios vėliau buvo iš dalies pakeistos, siekiant netaikyti kalbos reikalavimo mokytojams, dirbantiems užsienio valstybių ar tarptautinių organizacijų programas vykdančiose įstaigose, kaip antai Mokykloje). Vis dėlto ginčijamas nurodymas buvo grindžiamas ne šiomis nuostatomis, o tiesiogiai Nutarimu Nr. 1688.
9      2012 m. birželio 6 d.
Nutarimo Nr. 649 dėl Sutikimo vykdyti užsienio valstybių ir tarptautinių organizacijų švietimo programas (išskyrus aukštojo mokslo studijų programas) išdavimo, galiojimo sustabdymo ir galiojimo panaikinimo tvarkos aprašo patvirtinimo 26 punktas.
10      Atrodo, kad Lietuvos vyriausybės prieštaravimas dėl priimtinumo susijęs tik su pateiktų klausimų svarba tiek, kiek juose kalbama apie Mokyklos mokytojus, nes jame neužsiminta apie jos administracijos darbuotojus. Vadinasi, jis gali būti aiškinamas tik kaip prieštaravimas dėl dalinio priimtinumo.
11      Žr., be kita ko, 2022 m. spalio 20 d. Sprendimą Centre public d’action sociale de Liège (Sprendimo grąžinti panaikinimas arba galiojimo sustabdymas) (C‑825/21, EU:C:2022:810, 37 ir 38 punktai).
12      Žr. Sprendimo Cilevičs 50 ir 51 punktus ir juose nurodytą jurisprudenciją.
13      Žr. visų pirma šios išvados 4 išnašoje nurodytą jurisprudenciją.
14      1998 m. gegužės 7 d. Sprendimas Clean Car Autoservice (C‑350/96, EU:C:1998:205, 19–21 punktai).
15      Pažymiu, kad ginčijamą nacionalinį reglamentavimą būtų galima nagrinėti ir laisvo kapitalo judėjimo požiūriu; vis dėlto atrodo, kad jis taip pat tik papildo įsisteigimo laisvę.
16      Žr., be kita ko, 2024 m. spalio 4 d. Sprendimą Lietuva ir kt. / Parlamentas ir Taryba (Judumo paketas) (C‑541/20–C‑555/20, EU:C:2024:818, 363 ir 364 punktai) ir Sprendimo Cilevičs 31 punktą bei jame nurodytą jurisprudenciją.
17      Atrodo neginčijama, kad Mokykla yra nuolat ir ilgą laiką įsisteigusi Lietuvoje, nuolat ir nepertraukiamai vykdo veiklą šioje šalyje nuo 2004 m., ir ši aplinkybė yra svarbi siekiant nustatyti, kad situacija patenka į įsisteigimo laisvės, o ne į laisvės teikti paslaugas, taikymo sritį.
18      Žr. Sprendimo Cilevičs 52 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją.
19      Žr. 2017 m. birželio 27 d. Sprendimą
Congregación de Escuelas Pías Provincia Betania (C‑74/16, EU:C:2017:496, 48–50 punktai) ir 2023 m. vasario 2 d. Sprendimą
Freikirche der Siebenten-Tags-Adventisten in Deutschland (C‑372/21, EU:C:2023:59, 21 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
20      2014 m. vasario 13 d. Sprendimas Crono Service ir kt. (C‑419/12 ir C‑420/12, EU:C:2014:81, 36 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
21      2017 m. spalio 25 d. Sprendimas Polbud – Wykonawstwo (C‑106/16, EU:C:2017:804, 32 punktas). Pažymėtina, kad nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą pateiktos faktinės ir teisinės aplinkybės, kuriomis turi remtis Teisingumo Teismas, leidžia manyti, kad Mokykla atitinka šiuos kriterijus, tačiau tai, žinoma, turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.
22      2023 m. liepos 13 d. Sprendimas Xella Magyarország (C‑106/22, EU:C:2023:568, 45 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
23      Taigi nagrinėjama situacija yra „vidaus“ dėl pačios Mokyklos „pilietybės“ (nacionalinės priklausomybės), o ne dėl jos steigėjos Lietuvos pilietybės – atrodo, kad būtent į antrąją atsižvelgė prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.
24      Žr. 2016 m. gruodžio 21 d. Sprendimą AGET Iraklis (C‑201/15, EU:C:2016:972, 46 ir 47 punktai).
25      Žr. Sprendimo Cilevičs 61 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją.
26      Ten pat, 65 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija.
27      Ten pat, 67–70 punktai ir juose nurodyta jurisprudencija.
28      Ten pat, 65 punktas; taip pat žr. 2023 m. gruodžio 5 d. Sprendimą Nordic Info (C‑128/22, EU:C:2023:951, 77 punktas) ir mano išvadą toje byloje (C‑128/22, EU:C:2023:645, 91 ir paskesni punktai).
29      Žr. Sprendimo Cilevičs 72 ir 73 punktus ir mano išvadą toje byloje (C‑391/20, EU:C:2022:166, 91–93 punktai).
30      Iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad vieninteliai administracijos darbuotojai, kuriems taikomas ginčijamas nurodymas, yra asmenys, einantys šias konkrečias dvejas pareigas. Ši analizė taip pat būtų svarbi, kiek tai galėtų būti susiję ir su kitais administracijos darbuotojais, atsižvelgiant į tai, kad kalbos reikalavimas jiems būtų taikomas tik jeigu vykdydami pareigas jie nuolat bendrauja su visuomene ir (arba) pildo tipinių dokumentų formas.
31      Žr. Sprendimo Groener 20 punktą.
32      Žr. Sprendimo Cilevičs 75 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją.
33      Žr. 2000 m. birželio 6 d. Sprendimą Angonese (C‑281/98, EU:C:2000:296, 44 punktas) ir 2015 m. vasario 5 d. Sprendimą Komisija / Belgija (C‑317/14, EU:C:2015:63, 28 punktas).
34      Žr. Sprendimo Cilevičs 83 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją.
35      Tai iš esmės skiriasi nuo Sprendime Groener išnagrinėtos situacijos, kai viešoji švietimo įstaiga teikė švietimo paslaugas valstybės oficialiąja (‑osiomis) kalba (‑omis).
36      Vienintelė su tuo susijusi išimtis numatyta asmenims, kurie naudojasi tarptautine apsauga – jie yra atleisti nuo kalbos reikalavimo dvejus metus nuo jų statuso pripažinimo. Vis dėlto taip pat pažymėtina, kad Inspekcija faktiškai suteikė maždaug aštuonių mėnesių atidėjimo laikotarpį, per kurį buvo galima įrodyti, kad laikomasi kalbos reikalavimo.
37      Žr. šios išvados 43 punktą.
38      Sprendime Groener išnagrinėtu atveju nacionalinės teisės nuostatose buvo numatyta galimybė taikyti būtent tokią išimtį, į kurią atsižvelgta pripažįstant reikalavimą proporcingu.
39      Arba pagal Pripažinimo direktyvos 3 straipsnio 3 dalį trejus metus dirbo valstybėje narėje, kuri pripažino jų trečiojoje šalyje įgytą profesinę kvalifikaciją.
40      Žr. Sprendimo Groener 21 punktą, nors atkreiptinas dėmesys į tai, kad šiame sprendime kalbama apie neterminuotą mokytojo darbą viešojoje ugdymo įstaigoje.
41      Žr. 2017 m. birželio 22 d. Sprendimą Bechtel (C‑20/16, EU:C:2017:488, 39 punktas).
42      2013 m. lapkričio 20 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos, kuria iš dalies keičiama Direktyva 2005/36/EB ir Reglamentas (ES) Nr. 1024/2012 dėl administracinio bendradarbiavimo per Vidaus rinkos informacijos sistemą (OL L 354, 2013, p. 132), 26 konstatuojamojoje dalyje, be kita ko, nurodyta: „Vis dėlto kalbos įgūdžių kontrolė turėtų būti pagrįsta ir būtina aptariamoms profesijoms ir ja neturėtų būti siekiama neįleisti specialistų iš kitų valstybių narių į priimančiosios valstybės narės darbo rinką“.