Laikina versija
GENERALINIO ADVOKATO
NICHOLAS EMILIOU IŠVADA,
pateikta 2025 m. birželio 26 d.(1)
Sujungtos bylos C‑50/24–C‑56/24 (Danané)(i)
X (C‑50/24)
X (C‑51/24)
X (C‑52/24)
X (C‑53/24)
X (C‑54/24)
X (C‑55/24)
X (C‑56/24)
prieš
Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides
(Conseil du Contentieux des Étrangers (Užsieniečių ginčų taryba, Belgija) prašymas priimti prejudicinį sprendimą)
„ Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Sienų kontrolė, prieglobstis ir imigracija – Tarptautinės apsaugos suteikimo procedūros – Pasienio procedūros – Direktyva 2013/32/ES – 43 straipsnis – Laikymo vieta per pasienio procedūrą – Tolesnis laikymas pasibaigus pasienio procedūroms numatytam keturių savaičių laikotarpiui – Tarptautinės apsaugos prašymo nagrinėjimas pirmenybės tvarka – Pasienio procedūros tęsimas kaip įprastos procedūros – Nacionalinio teismo ex officio įgaliojimai “
I.      Įžanga
1.        Dažnai aptariama priešprieša tarp tarptautinės apsaugos prašytojų fizinio buvimo valstybės narės teritorijoje ir teisinės fikcijos, kad jie formaliai nėra į ją atvykę, kartu su dažnai kritikuojamu sulaikymo taikymu per pasienio procedūras yra šių sujungtų bylų, kurias Teisingumo Teismas nagrinėja vykstant bendros Europos prieglobsčio sistemos teisės aktų reformai, pagrindas.
2.        Šiuo prašymu priimti prejudicinį sprendimą Conseil du contentieux des étrangers (Užsieniečių ginčų taryba, Belgija; toliau – prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas) prašo Teisingumo Teismo išaiškinti Direktyvos 2013/32/ES(2) (toliau – Procedūrų direktyva) 43 straipsnyje numatytos pasienio procedūros taikymo sritį ir pasekmes, kylančias pasibaigus keturių savaičių laikotarpiui, per kurį ši procedūra turi būti užbaigta.
3.        Pateiktų klausimų esmė – ar siekiant atlikti pasienio procedūrą prieglobsčio prašytojas gali būti sulaikytas centre, kuris geografiškai nėra „pasienyje arba tranzito zonoje“, ir ar jis gali būti toliau laikomas pagal Direktyvą 2013/33/ES(3) (toliau – Priėmimo direktyva) geografiniu požiūriu tame pačiame centre, pasibaigus pasienio procedūrai atlikti skirtam keturių savaičių laikotarpiui.
II.    Teisinis pagrindas
A.      Europos Sąjungos teisė
1.      Procedūrų direktyva
4.        Šios direktyvos 31 straipsnio „Nagrinėjimo procedūra“ 7 ir 8 dalyse nustatyta:
„7.      Valstybės narės gali suteikti pirmenybę tarptautinės apsaugos prašymo nagrinėjimui pagal II skyriaus pagrindinius principus ir garantijas visų pirma:
a)      kai tikėtina, kad prašymas yra visiškai pagrįstas;
b)      kai prašytojas yra pažeidžiamas, kaip apibrėžta [Direktyvos 2013/33] 22 straipsnyje, arba jam reikia specialių procesinių garantijų, visų pirma nelydimų nepilnamečių atveju.
8.      Valstybės narės gali nustatyti, kad nagrinėjimo procedūra pagal II skyriaus pagrindinius principus ir garantijas gali būti paspartinta ir (arba) pagal 43 straipsnį vykdoma pasienyje arba tranzito zonose, jeigu:
a)      prašytojas, pateikdamas savo prašymą ir nurodydamas faktus, iškėlė tik tokius klausimus, kurie nėra svarbūs nagrinėjant, ar jis priskirtinas prie tarptautinės apsaugos gavėjų remiantis [2011 m. gruodžio 13 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2011/95 dėl trečiųjų šalių piliečių ar asmenų be pilietybės priskyrimo prie tarptautinės apsaugos gavėjų, vienodo statuso pabėgėliams arba papildomą apsaugą galintiems gauti asmenims ir suteikiamos apsaugos pobūdžio reikalavimų (OL L 337, 2011, p. 9)]; <...>
<...>“
5.        Procedūrų direktyvos 43 straipsnyje „Pasienio procedūros“ įtvirtinta:
„1.      Pagal II skyriaus pagrindinius principus ir garantijas valstybės narės gali numatyti procedūras, siekdamos priimti sprendimus valstybių narių pasienyje arba tranzito zonose dėl:
a)      tokiose vietose pateikto prašymo priimtinumo pagal 33 straipsnį; ir (arba)
b)      prašymo esmės vykdant procedūrą pagal 31 straipsnio 8 dalį.
2.      Valstybės narės užtikrina, kad sprendimas pagal 1 dalyje numatytas procedūras būtų priimtas per pagrįstą laikotarpį. Jeigu sprendimas nebuvo priimtas per keturias savaites, prašytojui turi būti leista atvykti į valstybės narės teritoriją, kad jo prašymas galėtų būtų nagrinėjamas pagal kitas šios direktyvos nuostatas.
3. Kai atvyksta didelė trečiosios šalies piliečių arba asmenų be pilietybės grupė ir pateikia tarptautinės apsaugos prašymus pasienyje arba tranzito zonoje, ir dėl to 1 dalies nuostatų taikymas tampa praktiškai neįmanomas, tos procedūros gali taip pat būti taikomos tuo atveju ir iki to laiko, kol šie trečiosios šalies piliečiai arba asmenys be pilietybės yra normaliai apgyvendinti vietovėse, esančiose arti pasienio arba tranzito zonos.“
6.        Šios direktyvos 46 straipsnio „Teisė į veiksmingą teisių gynimo priemonę“ 1 ir 3 dalyse nustatyta:
„1.      Valstybės narės užtikrina, kad prašytojai turėtų teisę į veiksmingą teisių gynimo priemonę, kuria galėtų naudotis teisme, kad galėtų apskųsti:
a)      sprendimą, priimtą dėl tarptautinės apsaugos prašymo, įskaitant sprendimą:
i)      laikyti prašymą nepagrįstu, kad būtų suteiktas pabėgėlio statusas ir (arba) papildomos apsaugos statusas;
ii)      laikyti prašymą nepriimtinu pagal 33 straipsnio 2 dalį;
iii)      priimtą valstybės narės pasienyje arba tranzito zonose, kaip aprašyta 43 straipsnio 1 dalyje;
<...>
3.      Kad būtų laikomasi 1 dalies, valstybės narės užtikrina, jog taikant veiksmingą teisių gynimo priemonę būtų numatytas išsamus ir ex nunc faktinis ir teisinis tarptautinės apsaugos poreikių nagrinėjimas, įskaitant, atitinkamais atvejais, nagrinėjimą pagal Direktyvą 2011/95/ES, bent vykdant apeliacines procedūras pirmosios instancijos teisme.“
2.      Priėmimo direktyva
7.        Priėmimo direktyvos 8 straipsnyje „Sulaikymas“ nustatyta:
„1.      Valstybės narės negali sulaikyti asmens vien dėl to, kad jis yra prašytojas pagal [Procedūrų direktyvą].
2.      Įrodžiusios, kad tai būtina, ir kiekvieną atvejį vertindamos individualiai, valstybės narės gali sulaikyti prašytoją, jeigu neįmanoma veiksmingai taikyti kitų švelnesnių alternatyvių priemonių.
3.      Prašytoją galima sulaikyti tik šiais atvejais:
<...>
b)      siekiant nustatyti tuos elementus, kuriais grindžiamas jo tarptautinės apsaugos prašymas, kurie asmens nesulaikius negalėtų būti gauti, ypač jei yra pavojus, kad prašytojas pasislėps;
c)      siekiant procedūros metu priimti sprendimą dėl prašytojo teisės atvykti į teritoriją;
<...>“
B.      Belgijos teisė
1.      1980 m. gruodžio 15 d. įstatymas
8.        The loi du 15 décembre 1980 sur l’accès au territoire, le séjour, l’établissement et l’éloignement des étrangers (1980 m. gruodžio 15 d. Įstatymas dėl užsieniečių patekimo į šalies teritoriją, gyvenimo, įsisteigimo joje ir išsiuntimo; toliau – 1980 m. gruodžio 15 d. įstatymas)(4) į Belgijos teisę perkeltos Procedūrų ir Priėmimo direktyvų nuostatos, kurios yra reikšmingos nagrinėjamoms byloms.
9.        Konkrečiai kalbant, šio įstatymo 57/6/4 straipsniu į nacionalinę teisę perkeltos Procedūrų direktyvos 43 straipsnio 1 ir 2 dalys, be kita ko, numatant, kad Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides (Pabėgėlių ir asmenų be pilietybės reikalų generalinis komisaras, Belgija; toliau – CGRA) yra kompetentingas pripažinti pasienyje pateiktą prašymą nepriimtinu arba tam tikrais nurodytais atvejais (atitinkančiais Procedūrų direktyvos 31 straipsnio 8 dalyje numatytus atvejus) priimti sprendimą dėl prašymo esmės. Pagal šią nuostatą, siejamą su to paties įstatymo 74/5 straipsnio 4 dalies 5 punktu, jei CGRA nepriima sprendimo dėl tarptautinės apsaugos prašymo per keturias savaites, prašytojui leidžiama atvykti į šalies teritoriją.
10.      Dėl sulaikymo šio įstatymo 74/5 straipsnyje nustatyta, kad užsieniečiai, kurie netenkina atvykimo į šalies teritoriją sąlygų arba kurie pateikia tarptautinės apsaugos prašymą pasienyje, „gali būti laikomi tam tikroje pasienyje esančioje vietoje“. Be to, šiame straipsnyje numatyta, kad „Karalius gali nurodyti kitas [Belgijos] Karalystėje esančias vietas, kurios laikomos lygiavertėmis [tam tikrai pasienyje esančiai vietai]“, kuriose laikomi asmenys negali būti vertinami kaip gavę leidimą atvykti į šalies teritoriją.
11.      Galiausiai 1980 m. gruodžio 15 d. įstatymo 74/6 straipsnio 1 dalies 2 punkte įtvirtinta, kad tarptautinės apsaugos prašytojas gali būti sulaikytas „tam tikroje Karalystėje esančioje vietoje“, remiantis, be kita ko, Priėmimo direktyvos 8 straipsnio 3 dalies b punkte nurodytu pagrindu.
2.      2009 m. gegužės 14 d. ir 2012 m. vasario 17 d. Karaliaus dekretai
12.      2009 m. gegužės 14 d. Karaliaus dekretu(5) (toliau – 2009 m. Karaliaus dekretas) tam tikri apgyvendinimo centrai, kaip antai esantis Sint-Gillis-Waas, pripažinti „tam tikromis pasienyje esančiomis vietomis“.
13.      2012 m. vasario 17 d. Karaliaus dekretu(6) (toliau – 2012 m. Karaliaus dekretas) Belgijos teritorijoje esantis „Caricole tranzito centras“ taip pat pripažintas „tam tikra pasienyje esančia vieta“.
III. Ginčo aplinkybės ir prejudiciniai klausimai
14.      Septynios sujungtos bylos, kurias nagrinėjant pateiktas šis prašymas priimti prejudicinį sprendimą, iškeltos dėl labai panašių faktinių aplinkybių, kurias galima apibendrinti taip, kaip nurodyta toliau.
15.      Visi pareiškėjai pagrindinėse bylose yra trečiųjų šalių piliečiai, kurie 2023 m. rugsėjo–spalio mėn. lėktuvais atvyko į Briuselio oro uostą (Belgija). Kiekvienas pareiškėjas tik atvykęs arba kitą dieną pasienyje pateikė tarptautinės apsaugos prašymą. Taigi pagal 1980 m. gruodžio 15 d. įstatymo 57/6/4
straipsnį, kuriuo į nacionalinę teisę perkeltos Procedūrų direktyvos 43 straipsnio 1 ir 2 dalys, jų prašymai buvo perduoti kompetentingai sprendžiančiajai institucijai, t. y. CGRA, įvertinti taikant „pasienio procedūrą“.
16.      Paskui kiekvienam pareiškėjui buvo įteikti du sprendimai: pirma, sprendimas atsisakyti leisti atvykti į Belgijos teritoriją(7) ir, antra, ministre de l'Asile et de la Migration (prieglobsčio ir migracijos ministras, Belgija; toliau – ministras) sprendimas, kuriuo nurodyta pareiškėjus „laikyti tam tikroje pasienyje esančioje vietoje“ (toliau – pirmasis sprendimas dėl sulaikymo)(8).
17.      Bylose C‑50/24–C‑53/24 nagrinėjamais atvejais pareiškėjų laikymo vieta buvo Caricole tranzito centras, esantis šalia Briuselio oro uosto (o šis yra Sąjungos išorės siena)(9), nutolęs nuo jo apie dviejų kilometrų atstumu tiesia linija. Bylose C‑54/24–C‑56/24 nagrinėjamais atvejais pareiškėjai buvo laikomi Sint-Gillis-Waas apgyvendinimo centre(10), daugiau kaip 40 kilometrų nutolusiame nuo Briuselio oro uosto. Taigi, nors abi vietos nėra „pasienyje“ tikrąja to žodžio prasme, pagal atitinkamai 2012 m. ir 2009 m. Karaliaus dekretus jos buvo prilygintos „tam tikroms pasienyje esančioms vietoms“.
18.      Nė vienu iš septynių atvejų sprendimas dėl tarptautinės apsaugos prašymo nebuvo priimtas per Procedūrų direktyvos 43 straipsnio 2 dalyje, perkeltoje į nacionalinę teisę 1980 m. gruodžio 15 d. įstatymo 57/6/4 straipsniu, nustatytą keturių savaičių laikotarpį (toliau – keturių savaičių laikotarpis).
19.      Visais šiais atvejais pasibaigus šiam laikotarpiui dėl kiekvieno pareiškėjo buvo priimtas naujas ministro sprendimas, kuriuo nurodyta „laikyti asmenį tam tikroje nustatytoje vietoje“ (t. y. nebe „pasienyje“, kaip nurodyta pirmajame sprendime dėl sulaikymo, o šalies teritorijoje). Šiame sprendime, toliau vadinamame antruoju sprendimu dėl sulaikymo, nurodyta, jog, atsižvelgiant į tai, kad baigėsi keturių savaičių laikotarpis, pripažįstama, kad pareiškėjui leidžiama atvykti į šalies teritoriją. Vis dėlto šiame sprendime buvo nurodyta, kad būtina pratęsti pareiškėjo (‑s) sulaikymą remiantis 1980 m. gruodžio 15 d. įstatymo 74/6 straipsnio 1 dalies 2 punktu, „siekiant nustatyti tuos elementus, kuriais grindžiamas jo tarptautinės apsaugos prašymas ir kurie, asmens nesulaikius, negalėtų būti gauti, ypač jei yra pavojus, kad prašytojas pasislėps“.
20.      Priėmus antrąjį sprendimą dėl sulaikymo pareiškėjų laikymo vieta fiziškai nepasikeitė: jie ir toliau buvo laikomi tose pačiose vietose kaip ir anksčiau (atitinkamai Caricole tranzito centre ir Sint‑Gillis‑Waas apgyvendinimo centre). Vis dėlto nacionalinės valdžios institucijos nusprendė, kad teisinė fikcija, pagal kurią šios vietos laikomos esančiomis „pasienyje“, pasibaigus keturių savaičių laikotarpiui nebetaikoma ir kad nuo šiol jos, kaip ir yra iš tikrųjų, pripažįstamos laikymo vietomis šalies teritorijoje. Kitaip tariant, nors pareiškėjų sulaikymo teisinis pagrindas ir laikymo vietos teisinis kvalifikavimas pasikeitė, prašytojų laikymo vieta iš tikrųjų fiziškai nepasikeitė.
21.      Tuo metu CGRA, kaip sprendžiančioji institucija, kompetentinga nagrinėti tarptautinės apsaugos prašymus, surengė asmeninius pokalbius su kiekvienu pareiškėju. Bylose C‑51/24 ir C‑53/24 nagrinėjamais atvejais pokalbiai įvyko keturių savaičių laikotarpiu, t. y. prieš priimant antrąjį sprendimą dėl sulaikymo. Visais kitais atvejais pareiškėjai buvo apklausti pasibaigus keturių savaičių laikotarpiui ir priėmus antrąjį sprendimą dėl sulaikymo.
22.      2023 m. lapkričio–gruodžio mėn. CGRA, priėmė sprendimus pagal prioritetinę procedūrą(11) – atmetė kiekvieną tarptautinės apsaugos prašymą. Konkrečiai kalbant, byloje C‑51/24 nagrinėjamu atveju CGRA atmetė prašymą kaip nepriimtiną, o kitais šešiais atvejais CGRA priėmė sprendimus iš esmės nesuteikti pabėgėlio statuso ir papildomos apsaugos statuso.
23.      Pareiškėjai apskundė šiuos sprendimus atmesti atitinkamus jų tarptautinės apsaugos prašymus prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui.
24.      Esant šioms aplinkybėms, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, abejodamas dėl taikytos procedūros suderinamumo su Sąjungos teise, būtent su Procedūrų direktyvos 43 straipsniu, nusprendė sustabdyti septynių bylų nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.      Ar tarptautinės apsaugos prašymo, kurį pasienyje arba tranzito zonoje pateikė prašytojas, kuris per šią procedūrą laikomas geografiškai [šalies] teritorijoje esančioje vietoje, pagal norminį aktą prilygintoje pasienyje esančiai vietai, nagrinėjimo procedūra patenka į [Procedūrų direktyvos] 43 straipsnio taikymo sritį?
2.      Ar tokio prašytojo, kuris po [Procedūrų direktyvos] 43 straipsnio 2 dalyje numatyto keturių savaičių termino pagal nacionalinę teisę buvo įleistas į teritoriją, bet pagal naują sprendimą dėl sulaikymo lieka sulaikytas toje pačioje laikymo vietoje, kuri iš pradžių buvo laikoma pasienio vieta, o dabar valdžios institucijų pripažįstama [šalies] teritorijos vieta, tarptautinės apsaugos prašymo nagrinėjimas vis dar patenka į [Procedūrų direktyvos] 43 straipsnio taikymo sritį?
–        Ar ta pati sulaikymo vieta, vykdant tą pačią tarptautinės apsaugos procedūrą, pagal norminį aktą iš pradžių gali būti prilyginama pasienyje esančiai vietai, paskui, kai prašytojui buvo leista atvykti į [šalies] teritoriją, pasibaigus keturių savaičių laikotarpiui arba priėmus vėlesnį sprendimą dėl nagrinėjimo, gali būti laikoma vieta [šalies] teritorijoje?
–        Kokią reikšmę sprendžiančiosios institucijos laikinajai ir materialinei kompetencijai turi prašytojo laikymas toje pačioje vietoje, kuri geografiniu požiūriu yra [šalies] teritorijoje, bet iš pradžių buvo laikoma pasienio vieta, o vėliau Belgijos institucijos ją kvalifikavo kaip laikymo [šalies] teritorijoje vietą, nes pasibaigė keturių savaičių terminas?
3.1.      Ar sprendžiančioji institucija, kuri pradėjo nagrinėti tarptautinės apsaugos prašymą pagal pasienio procedūrą ir praleido [Procedūrų direktyvos] 43 straipsnio 2 dalyje nustatytą keturių savaičių terminą sprendimui dėl to prašymo priimti arba kuri iš anksto priėmė sprendimą dėl tolesnio nagrinėjimo, nors visi tyrimo veiksmai, įskaitant asmeninį pokalbį, buvo atlikti prieš pasibaigiant šiam terminui, gali toliau nagrinėti šį prašymą remdamasi šios direktyvos 31 straipsnio 7 dalyje numatyta pirmenybės tvarka, kai prašytojas, remiantis kitos institucijos sprendimu, toliau laikomas toje pačioje laikymo vietoje, iš pradžių prilygintoje pasienio vietai, motyvuojant tuo, kad jo tolesnis laikymas būtinas „siekiant nustatyti tuos elementus, kuriais grindžiamas jo tarptautinės apsaugos prašymas ir kurie, asmens nesulaikius, negalėtų būti gauti, ypač jei yra pavojus, kad prašytojas pasislėps“?
3.2.      Ar sprendžiančioji institucija, kuri pradėjo nagrinėti tarptautinės apsaugos prašymą pagal pasienio procedūrą ir praleido [Procedūrų direktyvos] 43 straipsnio 2 dalyje nustatytą keturių savaičių terminą sprendimui dėl to prašymo priimti arba kuri iš anksto priėmė sprendimą dėl tolesnio nagrinėjimo, prieš tai nesurengusi asmeninio pokalbio su prašytoju per šį laikotarpį, gali toliau nagrinėti šį prašymą remdamasi šios direktyvos 31 straipsnio 7 dalyje numatyta pirmenybės tvarka, kai prašytojas, remiantis kitos institucijos sprendimu, toliau laikomas toje pačioje laikymo vietoje, iš pradžių prilygintoje pasienio vietai, motyvuojant tuo, kad jo tolesnis laikymas būtinas „siekiant nustatyti tuos elementus, kuriais grindžiamas jo tarptautinės apsaugos prašymas ir kurie asmens nesulaikius negalėtų būti gauti, ypač jei yra pavojus, kad prašytojas pasislėps“?
4.      Ar toks nacionalinės teisės aktų taikymas suderinamas su išimtiniu prašytojo laikymo pobūdžiu, grindžiamu [Priėmimo direktyvos] 8 straipsniu ir [Procedūrų direktyvos] bendruoju tikslu?
5.      Ar [Procedūrų direktyvos] 31 straipsnio 7 dalis, 31 straipsnio 8 dalis ir 43 bei 46 straipsniai, siejami su [Europos Sąjungos pagrindinių teisių Chartijos (toliau – Chartija)] 47 straipsniu, turi būti aiškinami taip, kad [prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas], gav[ęs] skundą dėl sprendimo, priimto vykdant pasienio procedūrą, panaikinimo, automatiškai turi atsižvelgti į praleistą keturių savaičių terminą?“
IV.    Procesas Teisingumo Teisme
25.      2024 m. sausio 26 d. Teisingumo Teismo kanceliarija gavo prašymus priimti prejudicinį sprendimą. 2024 m. kovo 14 d. sprendimu septynios bylos buvo sujungtos, kad būtų bendrai vykdoma rašytinė ir žodinė proceso dalys ir priimtas sprendimas.
26.      Rašytines pastabas pateikė Belgijos, Vokietijos, Čekijos ir Italijos vyriausybės, taip pat Europos Komisija ir pareiškėjas byloje C‑53/24. Per 2025 m. vasario 27 d. teismo posėdį buvo išklausytos Belgijos, Čekijos, Vokietijos vyriausybės ir Komisija, taip pat pareiškėjai bylose C‑51/24 ir C‑52/24.
V.      Analizė
27.      Visi pateikti klausimai susiję su Procedūrų direktyvos 43 straipsnyje numatyta pasienio procedūra. Šiuos klausimus nagrinėsiu iš eilės tokia tvarka, kokia juos pateikė prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas. Vis dėlto manau, kad prieš tai tikslinga trumpai apžvelgti pagrindinius pasienio procedūros požymius, atsižvelgiant į reikšmingą Teisingumo Teismo jurisprudenciją – šio teismo jau anksčiau buvo prašoma išaiškinti šią nuostatą(12).
A.      Pagrindiniai pasienio procedūros požymiai
28.      Kaip pažymi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, Procedūrų direktyvos 43 straipsnyje valstybėms narėms suteikta galimybė numatyti specialias procedūras, vadinamąsias „pasienio procedūras“ savo pasienyje arba tranzito zonose, siekiant priimti sprendimus dėl: i) tokiose vietose pateiktų tarptautinės apsaugos prašymų priimtinumo; ir (arba) ii) jų esmės, esant aplinkybėms, išsamiai išvardytoms šios direktyvos 31 straipsnio 8 dalyje. Šios aplinkybės iš esmės susijusios su situacijomis, kai prašytojo elgesys ar pareiškimai rodo, kad jo prašymas yra akivaizdžiai nepagrįstas ir juo piktnaudžiaujama(13).
29.      Be to, kaip pažymėjo Teisingumo Teismas, iš Procedūrų direktyvos 38 konstatuojamosios dalies matyti, kad pasienio procedūros skirtos tam, kad valstybės narės galėtų priimti sprendimą dėl tarptautinės apsaugos prašymų, pateiktų prie sienos arba tranzito zonos, „kol nepriimtas sprendimas dėl prašytojų atvykimo“ į šalies teritoriją(14). Tai, kad prašytojams nėra oficialiai leista atvykti į šalies teritoriją, yra skiriamasis pasienio procedūros požymis. Ji visų pirma leidžia valstybėms narėms grąžinti tuos prašytojus, kurių prašymai buvo atmesti, nesilaikant visų Direktyvoje 2008/115/EB (toliau – Grąžinimo direktyva) numatytų apsaugos priemonių(15).
30.      Vis dėlto pagal Procedūrų direktyvos 43 straipsnio 2 dalį prašytojui turi būti leista atvykti į šalies teritoriją, jei sprendimas dėl jo tarptautinės apsaugos prašymo nebuvo priimtas per keturias savaites nuo jo pateikimo dienos. Taigi, siekiant, kad sprendimas būtų priimtas per tą keturių savaičių laikotarpį, pasienio procedūroms paprastai taikomi trumpesni procesiniai terminai(16).
31.      Galiausiai, nors Procedūrų direktyvos 43 straipsnyje nėra aiškiai numatyta sulaikymo, Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad pagal jį, siejamą su Priėmimo direktyvos 8 straipsnio 3 dalies c punktu, valstybėms narėms leidžiama sulaikyti prašytojus, kuriems taikoma pasienio procedūra, ne ilgesniam kaip keturių savaičių laikotarpiui(17).
B.      Pirmasis klausimas – pasienio procedūros taikymas sulaikymo vietoje, kuri geografiškai nėra „pasienyje“, atveju
32.      Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia išsiaiškinti, ar pasienyje arba tranzito zonoje pateikto tarptautinės apsaugos prašymo nagrinėjimo procedūra yra „pasienio procedūra“, kaip tai suprantama pagal Procedūrų direktyvos 43 straipsnį, jeigu prašytojas sulaikomas centre, kuris geografiškai yra šalies teritorijoje, tačiau pagal nacionalinę teisę prilygintas pasienyje esančiai vietai(18). Taigi iš esmės klausiama, ar prašytojo laikymas centre, kuris geografiniu požiūriu iš tikrųjų nėra „pasienyje arba tranzito zonoje“, yra kliūtis taikyti pasienio procedūrą.
33.      Šiuo klausimu pirmiausia pažymiu, kad Procedūrų direktyvos 43 straipsnio tekste nėra aiškių nuorodų į sulaikymą, taigi, konkrečiai kalbant, į galimo sulaikymo vietą vykdant pasienio procedūrą. Šioje nuostatoje veikiau kalbama tik apie „sprendimus <...> pasienyje arba tranzito zonose“ ir apie „tokiose vietose pateikt[us]“ prašymus.
34.      Vis dėlto šios direktyvos 31 straipsnio 8 dalyje (į kurią 43 straipsnyje daroma nuoroda tik tiek, kiek tai susiję su sprendimais dėl prašymo esmės) kalbama apie „pasienyje arba tranzito zonose [vykdomas procedūras]“. Tai galėtų reikšti (galbūt būtų galima taip teigti), kad prašytojai turi per visą procedūrą likti (ir prireikus būti laikomi) būtent pasienyje arba tranzito zonose. Kita vertus, taip pat pažymėtina, kad nei Priėmimo direktyvos 8 straipsnio 3 dalies c punkte, pagal kurį leidžiama sulaikyti asmenis vykdant pasienio procedūras, nei tos pačios direktyvos 18 straipsnio 1 dalies a punkte, reglamentuojančiame prašytojų apgyvendinimą nagrinėjant pasienyje arba tranzito zonose pateiktą prašymą, nėra nuorodos į prašytojų buvimo vietą vykdant pasienio procedūrą.
35.      Iš tikrųjų valstybės narės paprasčiausiai ir dažniausiai įgyvendina pasienio procedūras sulaikydamos prašytojus pasienyje arba tranzito zonose(19). Būtent tokiais atvejais Teisingumo Teismas kalbėjo apie sulaikymą „pasienyje arba tranzito zonose“ vykdant pasienio procedūras.
36.      Vis dėlto nemanau, kad taip būtinai turi būti. Mano nuomone, 43 straipsnio formuluotė neleidžia daryti vienareikšmiškos išvados, kad, norint taikyti pasienio procedūrą, prašytojų laikymo vieta geografiškai turi būti būtent pasienyje arba tranzito zonoje(20).
37.      Be to, man neatrodo, kad toks siauras aiškinimas, kuriam pritaria Komisija, išplaukia iš 43 straipsnio tikslo arba iš jo konteksto, ir manau, kad jį taikant būtų nepaisoma tiek valstybių narių, tiek prašytojų, kuriems taikomos pasienio procedūros, interesų.
38.      Kalbant, pirma, apie Procedūrų direktyvos 43 straipsnio tikslą (žr. šios išvados 28 ir 29 punktus), pažymėtina, kad pasienio procedūra siekiama suteikti galimybę atlikti tarptautinės apsaugos prašymų pirminę atranką prieš oficialiai leidžiant atvykti į šalies teritoriją tik tiems prašytojams, kurių prašymai nebuvo atmesti(21). Šio tikslo įgyvendinimui neturi jokios įtakos fizinė prašytojo buvimo vieta nagrinėjant jo prašymą, taip pat nėra būtina, kad prašymas būtų nagrinėjamas tik pasienyje arba tranzito zonoje.
39.      Atvirkščiai, griežtai reikalaujant, kad asmuo būtų laikomas geografiškai pasienyje arba tranzito zonoje, galėtų būti pakenkta šiam tikslui ir Procedūrų direktyvos 43 straipsnis prarastų veiksmingumą, nelygu valstybių narių geografiniai bei infrastruktūros ypatumai. Kaip pažymėjo Italijos vyriausybė, dėl tokio siauro 43 straipsnio aiškinimo kai kurioms valstybėms narėms, pavyzdžiui, turinčioms ilgas jūrų sienas, galėtų būti pernelyg sudėtinga taikyti pasienio procedūras, visapusiškai laikantis Procedūrų direktyvos II skyriuje įtvirtintų pagrindinių principų ir garantijų, taip pat Priėmimo direktyvos 9–11 straipsniuose numatytų sulaikymo garantijų.
40.      Jeigu būtų primygtinai reikalaujama laikyti asmenis pasienyje arba tranzito zonose, kuriose galėtų būti struktūrinių ir erdvės apribojimų, valstybės narės galbūt naudotų ne pačias tinkamiausias patalpas tik tam, kad galėtų taikyti pasienio procedūras, net jei labiau į šalies gilumą nutolusiose vietose būtų galima užtikrinti geresnes prašytojų laikymo sąlygas. Mano nuomone, akivaizdu, kad toks formalus požiūris neatitiktų vykdant pasienio procedūrą sulaikytų prašytojų interesų.
41.      Šis argumentas ypač svarbus nagrinėjant šias bylas. Kaip pažymėjo ir prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, ir Belgijos vyriausybė, šiuo metu Belgijoje nėra jokių sulaikymo centrų, esančių pasienyje arba tranzito zonose, nes anksčiau Briuselio oro uoste buvusios patalpos buvo uždarytos dėl netinkamos infrastruktūros. Iš tiesų Caricole tranzito centras buvo pastatytas būtent siekiant pakeisti šias netinkamas patalpas, kad tarptautinės apsaugos prašytojams būtų sudarytos geresnės laikymo sąlygos.
42.      Kalbant apie Procedūrų direktyvos 43 straipsnio kontekstą, pažymėtina, kad pasienio procedūros vykdomos remiantis keliomis teisinėmis fikcijomis. Pirmoji iš jų – vadinamoji „neatvykimo fikcija“(22): sieną kirtę ir todėl fiziškai šalies teritorijoje esantys prašytojai, taikant pasienio procedūrą, teisiniu požiūriu laikomi neatvykusiais į šalies teritoriją, taigi jie turi laukti, kol bus priimtas sprendimas dėl jų atvykimo.
43.      Antra, atvykimo uostai, visų pirma tarptautiniai oro uostai, kaip antai Briuselio oro uostas, taip pat remiantis teisine fikcija(23) laikomi „sienomis“, nors jie geografiškai yra valstybių narių teritorijoje. Taigi tiek Procedūrų direktyvoje, tiek Priėmimo direktyvoje tranzito zonos iš esmės prilyginamos sienoms, nors geografiškai yra už sienos perėjimo punkto, vadinasi, valstybės teritorijoje(24).
44.      Manau, kad šios nustatytos teisinės fikcijos rodo, jog geografinė tikrovė, t. y. prašytojo buvimas šalies teritorijoje, netrukdo taikyti pasienio procedūros.
45.      Mano nuomone, iš viso to, kas išdėstyta, matyti, kad pagal Procedūrų direktyvos 43 straipsnį siekiant taikyti pasienio procedūras negali būti griežtai reikalaujama, kad asmuo būtų laikomas pasienyje. Vis dėlto turiu patikslinti, kad, mano nuomone, tai nereiškia, jog valstybės narės gali savavališkai ir ad hoc perkelti prašytojus iš jų atvykimo vietos į bet kurį šalies viduje esantį centrą, taip sukeldamos netikrumo jausmą ir be reikalo juos perkėlinėdamos. Atsižvelgdamas į teisinio saugumo poreikį, veikiau manau, kad, siekiant užtikrinti tinkamiausias sąlygas prašytojams, gali būti leidžiama iš anksto ir bendrai nustatyti sulaikymo vykdant pasienio procedūrą vietas(25), kurios gali būti ir šalies gilumoje.
46.      Pažymėtina, kad ši išvada taikoma, nepaisant to, ar nustatyta sulaikymo vieta yra už dviejų kilometrų nuo sienos (kaip antai Caricole tranzito centras), ar giliau šalies teritorijoje (pavyzdžiui, Sint-Gillis-Waas apgyvendinimo centras).
47.      Priešingą Komisijos teiginį, t. y. kad valstybės narių diskrecija nustatyti sulaikymo vietą vykdant pasienio procedūras bet kuriuo atveju turėtų būti ribota ir įgyvendinama tik „pakankamai netoli“ sienos esančiose teritorijose(26), būtų sudėtinga taikyti užtikrinant teisinį saugumą ir nuoseklumą. Viena vertus, griežtas reikalavimas nenutolti nuo sienos turėtų skirtingą poveikį valstybėms narėms, atsižvelgiant į jų dydį ir geografiją. Kita vertus, taikant šį reikalavimą kiltų klasikinis sorito paradoksas: kuriame tiksliai taške „pakankamai netoli“ nebėra „pakankamai netoli“?
48.      Siekdamas išsamumo taip pat pažymiu, kad šios išvados 45 punkte padarytos išvados nepaneigia argumentas, kurį Komisija pateikė remdamasi Procedūrų direktyvos 43 straipsnio 3 dalimi. Toje nuostatoje įtvirtinta, kad, vykstant masiniam tarptautinės apsaugos prašytojų antplūdžiui, pasienio procedūros gali būti taikomos „tuo atveju ir iki to laiko, kol šie [prašytojai] yra normaliai apgyvendinti vietovėse, esančiose arti pasienio arba tranzito zonos“. Atsižvelgdama į šią formuluotę, Komisija iš esmės suformulavo a contrario argumentą, padarydama išvadą, kad, išskyrus išimtines masinio antplūdžio situacijas, pasienio procedūra negali būti vykdoma „arti“ sienos (ir juo labiau toliau į šalies gilumą), o turi būti vykdoma būtent „pasienyje arba tranzito zonoje“.
49.      Vis dėlto Teisingumo Teismas patikslino, kad 43 straipsnio 3 dalimi veikiau siekiama išimtinėmis aplinkybėmis išplėsti pasienio procedūros taikymo sritį laiko atžvilgiu taip, kad ji būtų taikoma ilgiau nei keturias savaites („iki to laiko, kol“), ir tokiu atveju prašytojai nebūtų sulaikyti, o veikiau būtų „normaliai apgyvendinti“(27). Taigi, mano nuomone, šia nuostata negali būti remiamasi siekiant apriboti įprastomis aplinkybėmis taikomos pasienio procedūros taikymo sritį, apribojant galimybę pasirinkti priimtiną sulaikymo centrų vietą tais atvejais, kai prašytojai sulaikomi keturių savaičių laikotarpiu.
50.      Galiausiai pažymėtina, kad šios išvados 45 punkte padaryta išvada atitinka požiūrį, kuriuo aiškiai remiamasi naujajame Prieglobsčio procedūros reglamente(28), turinčiame įsigalioti ir pakeisti Procedūrų direktyvą nuo 2026 m. birželio 12 d.
Pagal šį reglamentą valstybėms narėms tiesiogiai leidžiama savo nuožiūra nustatyti vietas, kuriose prašytojai gali būti sulaikyti per pasienio procedūrą, ir aiškiai nustatyta, jog „reikalauja[ma], kad prašytojai gyventų įprastai prie išorės sienos ar tranzito zonose arba netoli jų, arba kitose jų teritorijoje paskirtose vietovėse, visapusiškai atsižvelgiant į konkrečias tos valstybės narės geografines aplinkybes“(29). Nors Komisija teigia, kad šis naujajame reglamente aiškiai įtvirtintas lankstumas reiškia, jog tokio lankstumo nėra pagal dabartinį teisinį reglamentavimą, tokio aiškinimo nepatvirtina nei reglamento preambulė, nei jo parengiamieji darbai.
51.      Atsižvelgdamas į visa tai, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui į pirmąjį klausimą atsakyti taip, kad pagal Procedūrų direktyvos 43 straipsnį nedraudžiama pagal pasienio procedūrą nagrinėti tarptautinės apsaugos prašymo, pateikto pasienyje arba tranzito zonoje, kai prašytojas laikomas geografiškai šalies gilumoje esančiame centre.
C.      Antrasis klausimas – keturių savaičių laikotarpio pasibaigimo pasekmės
1.      Ar pasienio procedūra taikoma pratęsus sulaikymą pasibaigus keturių savaičių laikotarpiui?
52.      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo antrąjį klausimą sudaro trys dalys. Pirmoje klausimo dalyje prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar pasienio procedūra, kaip tai suprantama pagal Procedūrų direktyvos 43 straipsnį, vis dar taikoma pasibaigus keturių savaičių laikotarpiui, kai atitinkamas prašytojas lieka sulaikytas toje pačioje laikymo vietoje, kuri iki šio laikotarpio pabaigos buvo prilyginta pasienio vietai, bet vėliau pripažinta šalies teritorijoje esančia vieta.
53.      Mano nuomone, atsakymas į šį klausimą aiškiai išplaukia iš Procedūrų direktyvos 43 straipsnio 2 dalies, kurioje nustatyta, kad jeigu per keturias savaites nepriimamas sprendimas dėl tarptautinės apsaugos prašymo, prašytojui leidžiama atvykti į šalies teritoriją, „kad jo prašymas galėtų būti nagrinėjamas pagal kitas šios direktyvos nuostatas“. Teisingumo Teismas jau yra išaiškinęs, kad tai reiškia, jog praėjus keturioms savaitėms tarptautinis apsaugos prašymas turi būti nagrinėjamas įprasta tvarka(30), t. y. Procedūrų direktyvos 31 straipsnyje nustatyta bendra tvarka. Taigi pagal šios direktyvos 43 straipsnio 2 dalį pasienio procedūra nebegali būti taikoma pasibaigus keturių savaičių laikotarpiui.
54.      Mano nuomone, aplinkybė, kad tam tikras prašytojas ir toliau gali likti sulaikytas (nesvarbu – pasienyje ar šalies teritorijoje) pasibaigus šiam laikotarpiui, neturi jokios įtakos šiai vienareikšmei išvadai. Kaip pažymėjo Teisingumo Teismas, pagal Procedūrų direktyvos 43 straipsnio 2 dalį, po keturių savaičių pasibaigus pasienio procedūrai, paskesnis sulaikymas nebegali būti pateisinamas remiantis šia procedūra(31). Taigi pasibaigus keturių savaičių laikotarpiui vykdoma procedūra negalėtų tapti „pasienio procedūra“ dėl galimo tolesnio sulaikymo, net jei asmuo laikomas pasienyje arba tranzito zonoje.
55.      Vadinasi, sulaikymo vietos teisinis kvalifikavimas (kaip esančios pasienyje arba šalies teritorijoje) pasibaigus keturių savaičių laikotarpiui neturi reikšmės taikomos procedūros rūšiai – ji bet kuriuo atveju nebegali būti „pasienio procedūra“. Tokia išvada darytina, nepaisant požiūrio, kurio laikomasi dėl pirmojo klausimo, ir juo labiau jeigu, kaip jau nurodžiau šioje išvadoje, būtų nuspręsta, kad asmens sulaikymo vieta neturi lemiamos reikšmės taikomos procedūros rūšiai net per keturių savaičių laikotarpį.
56.      Jeigu būtų pritarta pirma išdėstytam požiūriui, remiantis prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo išdėstytais argumentais(32) būtų galima daryti išvadą, kad likusios antrojo klausimo dalys iš esmės yra neaktualios sprendžiant ginčus pagrindinėse bylose. Vis dėlto siekdamas atlikti išsamų antrojo klausimo vertinimą dabar išnagrinėsiu šias klausimo dalis.
2.      Ar tą pačią sulaikymo vietą galima pripažinti „pasienyje“, o vėliau – „teritorijoje“ esančia vieta?
57.      Antroje klausimo dalyje prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar ta pati laikymo vieta iš pradžių gali būti prilyginta pasienio vietai, o pasibaigus keturių savaičių laikotarpiui(33) – būti pripažinta vieta šalies teritorijoje, kaip geografiniu požiūriu iš tiesų ir yra.
58.      Mano nuomone, tokiam požiūriui neprieštarauja jokia Procedūrų direktyvos ar Priėmimo direktyvos nuostata. Kaip jau minėta, nė vienoje iš šių direktyvų nenustatyta konkrečios geografinės laikymo vietos. Veikiau iš esmės reikalaujama, kad būtų visiškai užtikrintos Priėmimo direktyvos 9–11 straipsniuose nustatytos sulaikytų prašytojų sulaikymo sąlygos ir garantijos(34). Kaip pažymėjo Belgijos vyriausybė, šios sąlygos ir garantijos nesiskiria atsižvelgiant į laikymo vietos geografinę padėtį ar teisinį kvalifikavimą.
59.      Be to, manau, kad reikšmingas ir Belgijos vyriausybės argumentas, jog šis požiūris, esant tokioms aplinkybėms, kokios susiklostė nagrinėjamais atvejais, leistų padidinti visos procedūros veiksmingumą ir spartą. Šis požiūris, be kita ko, padėtų išvengti būtinybės perkelti prašytoją į kitą vietą, jeigu jo sulaikymą ketinama pratęsti.
60.      Visa tai neabejotinai reiškia, kad tolesnis prašytojo sulaikymas yra pateisinamas remiantis vienu iš kitų savarankiškų(35) sulaikymo pagrindų, numatytų Priėmimo direktyvos 8 straipsnyje, taigi priimamas naujas sprendimas dėl sulaikymo. Be to, mano nuomone, labai svarbu, kad prašytojas būtų tinkamai informuotas apie pasikeitusią jo teisinę padėtį, t. y. kad jam leista atvykti į šalies teritoriją, net jei šiame etape šis teisinis pokytis neturi fizinės išraiškos.
3.      Kokį poveikį sprendžiančiosios institucijos kompetencijai daro tolesnis sulaikymas pasibaigus keturių savaičių laikotarpiui?
61.      Dabar pereisiu prie klausimo trečios dalies, kurioje prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas prašo išaiškinti, kokį poveikį sprendžiančiosios institucijos kompetencijai laiko ir materialiniu atžvilgiais daro tolesnis prašytojo laikymas toje pačioje vietoje (iš pradžių laikytoje pasienyje esančia vieta, o pasibaigus keturių savaičių laikotarpiui – šalies teritorijoje esančia vieta).
62.      Atsižvelgdamas į savo ankstesnes pastabas manau, kad tolesnis laikymas ir laikymo vietos teisinio kvalifikavimo pakeitimas praėjus keturioms savaitėms savaime neturi jokios įtakos sprendžiančiosios institucijos, t. y. institucijos, kurią valstybė narė paskyrė atsakinga už tarptautinės apsaugos prašymų nagrinėjimą ir sprendimų dėl jų priėmimą, kompetencijai(36).
63.      Ko gero, veikiau šios institucijos kompetencijai gali turėti įtakos pasibaigęs keturių savaičių laikotarpis, nes jam pasibaigus nuo pasienio procedūros pereinama prie įprastos procedūros. Vis dėlto pažymiu, kad Belgijos atveju sprendžiančioji institucija yra ta pati, t. y. CGRA, kompetentingas priimti sprendimą dėl tarptautinės apsaugos prašymų pagal abi procedūras, žinoma, laikydamasis atitinkamų taisyklių ir skirtingų kiekvienos procedūros terminų.
64.      Atrodo, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia išsiaiškinti būtent tai(37), ar, perėjus nuo specialiosios pasienio procedūros prie bendrosios įprastos procedūros, sprendžiančiosios institucijos kompetencijai ir toliau taikomi terminų ir apimties apribojimai(38), kurie jai buvo taikomi vykdant pasienio procedūrą. Manau, kad taip nėra. Iš Procedūrų direktyvos 43 straipsnio 2 dalies matyti, kad pasibaigus keturių savaičių laikotarpiui prašymas nagrinėjamas pagal kitas šios direktyvos nuostatas, taigi nagrinėjimui nebetaikomi nuostatų, reglamentuojančių pasienio procedūrą, materialiniai ir laiko apribojimai(39).
65.      Atsižvelgdamas į visa tai, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui į antrąjį klausimą atsakyti taip, kad pasibaigus keturių savaičių laikotarpiui tarptautinės apsaugos prašymo nagrinėjimas nepatenka į Procedūrų direktyvos 43 straipsnio taikymo sritį, nepaisant prašytojo galimo tolesnio sulaikymo ir šio sulaikymo vietos teisinio kvalifikavimo kaip esančios pasienyje arba šalies teritorijoje.
D.      Trečiasis klausimas – prašymų nagrinėjimas pasibaigus keturių savaičių laikotarpiui
66.      Trečiuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia išsiaiškinti, ar tarptautinės apsaugos prašymas, iš pradžių nagrinėtas pagal pasienio procedūrą, pasibaigus keturių savaičių laikotarpiui gali būti nagrinėjamas pirmenybės tvarka, kaip tai suprantama pagal Procedūrų direktyvos 31 straipsnio 7 dalį, nors prašytojas lieka sulaikytas (dabar jau pagal Priėmimo direktyvos 8 straipsnio 3 dalies b punktą) tame pačiame centre, kai: i) visi „tyrimo veiksmai“, įskaitant asmeninį pokalbį, buvo atlikti per keturių savaičių laikotarpį; arba ii) asmeninis pokalbis nebuvo surengtas per keturių savaičių laikotarpį. Kaip suprantu, šis klausimas turi du aspektus, kuriuos reikia išnagrinėti.
1.      Ar prašymai gali būti nagrinėjami pirmenybės tvarka praėjus keturių savaičių laikotarpiui?
67.      Pirmasis nagrinėtinas aspektas – ar tarptautinės apsaugos prašymo nagrinėjimui, pradėtam pagal pasienio procedūrą ir tęsiamam pagal įprastą procedūrą, gali būti teikiama „pirmenybė“, kaip tai suprantama pagal Procedūrų direktyvos 31 straipsnio 7 dalį, pasibaigus keturių savaičių laikotarpiui.
68.      Manau, kad atsakymas į šį klausimą yra gana paprastas. Procedūrų direktyvos 31 straipsnio 7 dalyje valstybėms narėms suteikiama tam tikro lankstumo, kad jos galėtų išnagrinėti tarptautinės apsaugos prašymą pirmenybės tvarka, prieš kitus įprastai taikomus procesinius terminus, pagal įprastai taikomus proceso principus ir procesines garantijas. Šioje nuostatoje išsamiai neišvardytos situacijos, kai prašymo nagrinėjimui gali būti teikiama pirmenybė, o tik kaip pavyzdžiai nurodytos kai kurios iš jų. Taigi pagal Procedūrų direktyvos 19 konstatuojamąją dalį valstybės narės gali „teikti pirmenybę bet kurio prašymo nagrinėjimui“ (išskirta papildomai), su sąlyga, kad laikomasi direktyvos II skyriuje nurodytų pagrindinių principų ir garantijų.
69.      Vadinasi, šioms byloms taikytinas Belgijos teisės aktų leidėjo sprendimas teikti pirmenybę prašymų nagrinėjimui, kai atitinkami prašytojai yra sulaikyti, iš esmės atitinka Procedūrų direktyvos 31 straipsnio 7 dalį. Pridurčiau, kad taikant šį požiūrį taip pat prisidedama prie greitos ir veiksmingos procedūros pagal Procedūrų direktyvos 18 konstatuojamąją dalį(40) ir užtikrinama, kad sulaikymas būtų taikomas kuo trumpesnį būtiną laikotarpį pagal Priėmimo direktyvos reikalavimus(41).
2.      Ar pasibaigus keturių savaičių laikotarpiui galima remtis tyrimo veiksmais, atliktais pagal pasienio procedūrą?
70.      Antra, galima suprasti, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas taip pat siekia išsiaiškinti, ar per pasienio procedūrą atliktais tyrimo veiksmais galima remtis priimant sprendimą pasibaigus keturių savaičių laikotarpiui, t. y. per įprastą procedūrą.
71.      Mano nuomone, tai ir yra prašymo nagrinėjimo tęsimas pereinant nuo pasienio procedūros prie įprastos procedūros pagal Procedūrų direktyvos 43 straipsnio 2 dalį. Reikalavimas, kad sprendžiančioji institucija pradėtų nagrinėti prašymą de novo ir neatsižvelgtų į anksčiau atliktus tyrimo veiksmus, prieštarautų poreikiui užtikrinti veiksmingą ir greitą procedūrą.
72.      Nepaisydamas to, kas išdėstyta, negaliu neatsižvelgti į šio klausimo kontekstą, kurį prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas apibūdino taip: „Praktiškai dėl trumpų terminų ir sulaikymo pasienyje [kurie būdingi Belgijos pasienio procedūrai] gali būti pažeisti [Procedūrų direktyvos] II skyriuje nustatyti pagrindiniai principai ir garantijos (įskaitant galimybę turėti advokatą arba laiką, reikalingą visiems prašymui pagrįsti reikalingiems dokumentams surinkti <...>)“(42).
73.      Mano nuomone, taip prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nori pasakyti, kad pagal pasienio procedūrą atlikti tyrimo veiksmai gali būti prastesnės kokybės, taigi jais neturėtų būti remiamasi per įprastą procedūrą. Dėl šio aspekto galiu tik pažymėti, kad tyrimo veiksmais, kurie neatitinka Procedūrų direktyvos II skyriuje nustatytų pagrindinių principų ir garantijų reikalavimų, negalima remtis priimant sprendimą nei pagal įprastą, nei pagal pasienio procedūrą. Šių pagrindinių principų ir garantijų laikymasis yra esminė ir aiški visų Procedūrų direktyvoje numatytų procedūrų, įskaitant pasienio procedūrą, taikymo sąlyga(43). Taigi nacionalinis teismas, nagrinėdamas bylas, turi įvertinti, ar šių pagrindinių principų ir garantijų buvo laikomasi per visas taikytas procedūras.
74.      Bet kuriuo atveju turiu paaiškinti, kad remiantis tyrimo veiksmais, atliktais pagal pasienio procedūrą, neturėtų būti pažeistos prašytojo teisės, pirma, pateikti papildomų nusiskundimų, pateikiant bet kokios naujos informacijos, kurios jis praktiškai negalėjo pateikti anksčiau(44), ir, antra, pasinaudoti visomis papildomomis apsaugos priemonėmis, kurios gali būti taikomos tik pagal įprastą procedūrą, pavyzdžiui, galimybe gauti ataskaitos arba asmeninio pokalbio stenogramos kopiją prieš priimant sprendimą(45).
75.      Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui į trečiąjį klausimą atsakyti, kad Procedūrų direktyvos 43 straipsnis turi būti aiškinamas taip: pagal jį sprendžiančiajai institucijai leidžiama pasibaigus toje nuostatoje nustatytam keturių savaičių laikotarpiui toliau pirmenybės tvarka nagrinėti tarptautinės apsaugos prašymą, pradėtą nagrinėti pagal pasienio procedūrą, ir remtis tyrimo veiksmais, atliktais pagal šią procedūrą, esant tokioms aplinkybėms, kokios nagrinėjamos šiose bylose, jeigu laikomasi Procedūrų direktyvos II skyriuje įtvirtintų pagrindinių principų ir garantijų, taikomų kiekviename proceso etape.
E.      Ketvirtasis klausimas – nacionalinės praktikos suderinamumas su Priėmimo ir Procedūrų direktyvomis
76.      Ketvirtuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia išsiaiškinti, ar „toks nacionalinės teisės aktų taikymas“ suderinamas su išimtiniu prašytojo sulaikymo pobūdžiu, grindžiamu Priėmimo direktyvos 8 straipsniu ir Procedūrų direktyvos bendruoju tikslu.
77.      Kadangi klausime daroma nuoroda į „tok[į] nacionalinės teisės aktų taikym[ą]“ yra gana neaiški, galiu ją suprasti tik kaip apimančią visą veiksmų, kuriuos atliko Belgijos valdžios institucijos, seką visais septyniais nagrinėjamais atvejais, ypač akcentuojant pareiškėjų sulaikymą. Nuoroda į Procedūrų direktyvos bendrąjį tikslą esant šioms aplinkybėms taip pat atrodo neaiški, nes pagrindinis šios direktyvos tikslas, kaip matyti iš jos 12 konstatuojamosios dalies, yra „nustatyti papildomus tarptautinės apsaugos suteikimo ir panaikinimo tvarkos valstybėse narėse reikalavimus, siekiant Sąjungoje sukurti bendrą prieglobsčio suteikimo tvarką“. Veikiau galima suprasti, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas remiasi dar vienu direktyvos tikslu, nurodytu jos 60 konstatuojamojoje dalyje, „užtikrinti visišką pagarbą žmogaus orumui ir skatinti įgyvendinti [tam tikras Chartijoje įtvirtintas pagrindines teises]“, įskaitant visų pirma pagarbą žmogaus orumui, kankinimo ir nežmoniško ar žeminamo elgesio uždraudimą ir teisę į prieglobstį.
78.      Atsižvelgdamas į šias akcentuojamas aplinkybes, pažymiu, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas aiškiai nurodė, kad neturi jurisdikcijos tikrinti sprendimų dėl prašytojų sulaikymo ir kad jo nagrinėjami ginčai susiję tik su sprendimais atmesti tarptautinės apsaugos prašymus kaip nepagrįstus arba nepriimtinus. Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, kaip ir Belgijos vyriausybė, turiu pripažinti, kad man kyla tam tikrų abejonių dėl šio klausimo reikšmės nagrinėjant pagrindines bylas, taigi ir dėl jo priimtinumo.
79.      Vis dėlto reikia pripažinti, kad prejudiciniame klausime, kaip jį suprantu ir analizuosiu toliau, yra keli aspektai, kurių negalima vienareikšmiškai laikyti nereikšmingais nagrinėjant pagrindines bylas. Taigi, taip pat atsižvelgdamas į prejudicinių klausimų svarbos prezumpciją(46), manau, kad tikslinga išnagrinėti šį klausimą, nes galima suprasti, kad, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nuomone, požiūris, kuriuo vadovaujasi nacionalinės valdžios institucijos, gali turėti įtakos taikomos procedūros teisėtumui.
80.      Atsižvelgdamas į visą prašymą priimti prejudicinį sprendimą, jį pateikusio teismo klausimą suprantu taip: teismui kyla abejonių dėl to, ar su Procedūrų ir Priėmimo direktyvomis suderinama Belgijos valdžios institucijų praktika, kai: i) prašymas pradedamas nagrinėti pagal pasienio procedūrą, o prašytojas sulaikomas pagal Priėmimo direktyvos 8 straipsnio 3 dalies c punktą šalies gilumoje esančioje sulaikymo vietoje, prilygintoje pasienyje esančiai vietai; ii) ir, pasibaigus keturių savaičių laikotarpiui, priimamas naujas sprendimas dėl sulaikymo; iii) pratęsiamas prašytojo sulaikymas tame pačiame centre, kuris nebelaikomas pasienyje esančia vieta; iv) jos pagrindžia toliau taikomą sulaikymą remiantis kitu pagrindu, t. y. Priėmimo direktyvos 8 straipsnio 3 dalies b punktu, „siekiant nustatyti tuos elementus, kuriais grindžiamas jo tarptautinės apsaugos prašymas ir kurie asmens nesulaikius negalėtų būti gauti“, nepaisant to, ar buvo atlikti visi tyrimo veiksmai, visų pirma surengtas asmeninis pokalbis.
81.      Pradėsiu nuo iv papunkčio, t. y. vienintelio aspekto, kuris dar nebuvo išnagrinėtas nagrinėjant ankstesnius klausimus ir apie kurį prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas jau yra užsiminęs trečiajame klausime. Dėl šio papunkčio turiu pripažinti, kad nesuprantu, kokią papildomą informaciją, kuria grindžiamas tarptautinės apsaugos prašymas, dar reikia gauti atlikus visus tyrimo veiksmus, įskaitant visų pirma asmeninį pokalbį. Man iš esmės atrodo, kad atlikus paskutinį tyrimo veiksmą Priėmimo direktyvos 8 straipsnio 3 dalies b punkte nurodytas pagrindas nebetaikomas. Dėl šio aspekto taip pat pažymiu, kad šios direktyvos 9 straipsnio 1 dalyje įtvirtinta, jog prašytojas sulaikomas „tik kuo trumpiau [ir] tik tol, kol taikomi 8 straipsnio 3 dalyje nustatyti pagrindai“(47). Atsižvelgdamas į tai manau, kad, kai visi tyrimo veiksmai yra atlikti, t. y. valdžios institucijos surinko visą vertinimui atlikti reikalingą informaciją ir nenumatyta jokių papildomų veiksmų, prašytojo sulaikymo nebegalima tęsti remiantis Priėmimo direktyvos 8 straipsnio 3 dalies b punktu.
82.      O kiek tai susiję su i–iii papunkčiais, analizuodamas ankstesnius klausimus jau išdėsčiau savo nuomonę, kad iš esmės nekyla abejonių dėl jų suderinamumo su Sąjungos teise.
83.      Vis dėlto būtų aplaidu nepridurti, kad beveik identiška etapų seka visais septyniais atvejais galėtų reikšti, kad, kaip nurodo pareiškėjai, tai yra požiūris, kuriuo sistemingai vadovaujasi nacionalinės valdžios institucijos. Manau, kad tai, kartu su šios išvados 81 punkte aptartu klausimu, galėtų kelti susirūpinimą dėl suderinamumo su Sąjungos teise, visų pirma su Priėmimo direktyvos 8 straipsniu ir Procedūrų direktyvos 43 straipsniu, siejamais su Procedūrų direktyvos tikslu skatinti užtikrinti prašytojų pagrindines teises ir jas išsaugoti (žr. šios išvados 77 punktą).
84.      Konkrečiai kalbant, sistemingas šios išvados 80 punkte išdėstyto požiūrio taikymas reikštų, kad sulaikymas tiek per pasienio procedūrą, tiek per įprastą procedūrą taikomas beveik automatiškai, o ne kaip išimtinė kraštutinė priemonė, dėl kurios sprendžiama individualiai kiekvienu konkrečiu atveju įvertinus jo proporcingumą ir būtinumą, kaip reikalaujama pagal Priėmimo direktyvos 8 straipsnio 2 dalį(48). Tokiu atveju sistemingas pasienio procedūros taikymas tarptautinės apsaugos prašymams, nepaisant numatomų sunkumų laikytis keturių savaičių termino, paliekant prašytojus sulaikytus remiantis dirbtinai pakeistu sulaikymo pagrindu, galėtų reikšti piktnaudžiavimą pasienio procedūra ir Procedūrų direktyvos 43 straipsnio 2 dalyje numatyto keturių savaičių apribojimo apėjimą.
85.      Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui į ketvirtąjį klausimą atsakyti taip, kad pagal Priėmimo ir Procedūrų direktyvas nedraudžiama tokia praktika, kokia nagrinėjama pagrindinėje byloje – kai iš esmės prašytojas, kurio prašymas iš pradžių buvo nagrinėjamas pagal pasienio procedūrą, laikomas ilgiau nei keturias savaites toje pačioje fizinėje vietoje, remiantis kitu sulaikymo pagrindu, – su sąlyga, kad visos sulaikymo priemonės buvo tinkamai taikomos remiantis individualiu būtinumo ir proporcingumo vertinimu ir kad jos taikomos tik tol, kol taikomas atitinkamas sulaikymo pagrindas.
F.      Penktasis klausimas – nacionalinio teismo ex officio atliekama teisminė kontrolė
86.      Penktuoju ir paskutiniu klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Procedūrų direktyvos 31 straipsnio 7 ir 8 dalys, 43 ir 46 straipsniai, siejami su Chartijos 47 straipsniu, turi būti aiškinami taip, kad gavęs skundą dėl sprendimo, priimto vykdant pasienio procedūrą, jis turi savo iniciatyva kelti klausimą dėl to, kad sprendimas nebuvo priimtas per Procedūrų direktyvos 43 straipsnio 2 dalyje numatytą keturių savaičių laikotarpį(49). Iš bylų medžiagos matyti, kad šis klausimas, ko gero, svarbus tik dėl pareiškėjų dviejose iš septynių bylų, kurie, atrodo, nesirėmė šiuo priimtinu pagrindu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme(50).
87.      Atsižvelgiant į mano poziciją dėl ankstesnių klausimų, man atrodo, kad į šį klausimą nebereikia atsakyti, nes jis iš esmės tapo neaktualus. Iš tiesų, atsižvelgiant į pirmiau pateiktą analizę ir konkrečias faktines bylų aplinkybes, be kita ko, į tai, kad ta pati sprendžiančioji institucija turi kompetenciją tiek per pasienio procedūrą, tiek pagal įprastą procedūrą, sunku suprasti, kaip atsakymas į šį klausimą galėtų turėti įtakos pagrindinių bylų baigčiai.
88.      Jeigu Teisingumo Teismas vis dėlto manytų, kad reikia atsakyti į šį klausimą, ir laikytųsi kitokio požiūrio dėl ankstesnių klausimų(51), pateikiu toliau nurodytas pastabas.
89.      Pirma, pagal Teisingumo Teismo suformuotą jurisprudenciją pagal Sąjungos teisę nereikalaujama, kad nacionaliniai teismai savo iniciatyva nurodytų Sąjungos teisės nuostatų pažeidimu grindžiamus pagrindus, jeigu šių pagrindų nagrinėjimas įpareigotų peržengti šalių apibrėžtas ginčo ribas(52).
90.      Nepaisant to, kas išdėstyta, Teisingumo Teismas taip pat pažymėjo, kad pagal Direktyvos 2013/32 46 straipsnio 3 dalį, siejamą su Chartijos 47 straipsniu, pagal kurį prašytojams užtikrinama teisė į veiksmingą teisinę gynybą, reikalaujama, kad nacionalinis teismas, kuriam apskųstas sprendimas dėl tarptautinės apsaugos prašymo, atliktų „išsam[ų] ir ex nunc [faktinių ir teisinių aplinkybių] nagrinėjim[ą]“. Teisingumo Teismas nusprendė, kad atliekant tokį išsamų ir ex nunc nagrinėjimą turi būti ex officio patikrinti tam tikri procedūriniai aspektai (tiek, kiek jie buvo nurodyti nacionaliniam teismui), kurie gali turėti įtakos šių prašymų nagrinėjimo procedūrai(53).
91.      Mano nuomone, iš esmės pasibaigęs keturių savaičių laikotarpis nepriėmus sprendimo dėl tarptautinės apsaugos prašymo yra toks procedūrinis aspektas, nes lemia perėjimą nuo pasienio procedūros prie įprastos procedūros, taigi ir taikomos nagrinėjimo procedūros pakeitimą(54). Manau, kad ankstesniame punkte nurodyta jurisprudencija taikytina nagrinėjamoms aplinkybėms ir kad iš principo nacionalinis teismas turi ex proprio motu patikrinti, ar per keturių savaičių laikotarpį nebuvo priimtas sprendimas.
92.      Taigi, jeigu Teisingumo Teismas nuspręstų atsakyti į penktąjį klausimą, siūlau jam atsakyti, kad Procedūrų direktyvos 46 straipsnio 3 dalis, siejama su Chartijos 47 straipsniu, turi būti aiškinama taip, kad, kai nacionaliniam teismui pateikiamas skundas dėl sprendimo atmesti tarptautinės apsaugos prašymą, kuris iš pradžių buvo nagrinėjamas pagal 43 straipsnyje numatytą pasienio procedūrą, šis teismas, atlikdamas išsamų ir ex nunc patikrinimą, remdamasis per jame vykstantį procesą jam pateikta informacija, turi savo iniciatyva išnagrinėti, ar nebuvo priimtas sprendimas per Procedūrų direktyvos 43 straipsnio 2 dalyje numatytą keturių savaičių laikotarpį.
VI.    Išvada
93.      Atsižvelgdamas į visa tai, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui taip atsakyti į Conseil du contentieux des étrangers (Užsieniečių ginčų taryba, Belgija) pateiktus prejudicinius klausimus:
1.      Pagal 2013 m. birželio 26 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos dėl tarptautinės apsaugos suteikimo ir panaikinimo bendros tvarkos (Procedūrų direktyvos) 43 straipsnį
nedraudžiama pagal pasienio procedūrą nagrinėti tarptautinės apsaugos prašymo, pateikto pasienyje arba tranzito zonoje, kai prašytojas laikomas geografiškai šalies gilumoje esančiame centre.
2.      Tarptautinės apsaugos prašymo nagrinėjimas nepatenka į Procedūrų direktyvos 43 straipsnio taikymo sritį pasibaigus šioje nuostatoje numatytam keturių savaičių laikotarpiui, nepaisant prašytojo galimo tolesnio sulaikymo ir šio sulaikymo vietos teisinio kvalifikavimo kaip esančios pasienyje arba šalies teritorijoje.
3.      Procedūrų direktyvos 43 straipsnis
turi būti aiškinamas taip, kad pagal jį sprendžiančiajai institucijai leidžiama pasibaigus šioje nuostatoje numatytam keturių savaičių laikotarpiui toliau pirmenybės tvarka nagrinėti tarptautinės apsaugos prašymą, pradėtą nagrinėti pagal pasienio procedūrą, ir remtis tyrimo veiksmais, atliktais pagal šią procedūrą, esant tokioms aplinkybėms, kokios nagrinėjamos šiose bylose, jeigu laikomasi Procedūrų direktyvos II skyriuje įtvirtintų pagrindinių principų ir garantijų, taikomų kiekviename proceso etape.
4.      Pagal 2013 m. birželio 26 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvą, kuria nustatomos normos dėl tarptautinės apsaugos prašytojų priėmimo,
taip pat Procedūrų direktyvą
nedraudžiama tokia praktika, kokia nagrinėjama pagrindinėje byloje – kai iš esmės prašytojas, kurio prašymas iš pradžių buvo nagrinėjamas pagal pasienio procedūrą, laikomas ilgiau nei keturias savaites toje pačioje fizinėje vietoje, remiantis kitu sulaikymo pagrindu, – su sąlyga, kad visos sulaikymo priemonės buvo tinkamai taikomos remiantis individualiu būtinumo ir proporcingumo vertinimu ir kad jos taikomos tik tol, kol taikomas atitinkamas sulaikymo pagrindas.
5.      Procedūrų direktyvos 46 straipsnio 3 dalis, siejama su Europos Sąjungos Pagrindinių Teisių Chartijos 47 straipsniu, turi būti aiškinama taip, kad
kai nacionaliniam teismui pateikiamas skundas dėl sprendimo atmesti tarptautinės apsaugos prašymą, kuris iš pradžių buvo nagrinėjamas pagal 43 straipsnyje numatytą pasienio procedūrą, šis teismas, atlikdamas išsamų ir ex nunc patikrinimą, remdamasis per jame vykstantį procesą jam pateikta informacija turi savo iniciatyva išnagrinėti, ar nebuvo priimtas sprendimas per Procedūrų direktyvos 43 straipsnio 2 dalyje numatytą keturių savaičių laikotarpį.
1      Originalo kalba: anglų.
i      Šios bylos pavadinimas išgalvotas. Jis neatitinka jokios bylos šalies tikrojo vardo, pavardės ar pavadinimo.
2      2013 m. birželio 26 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva dėl tarptautinės apsaugos suteikimo ir panaikinimo bendros tvarkos (OL L 180, 2013, p. 60).
3      2013 m. birželio 26 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva, kuria nustatomos normos dėl tarptautinės apsaugos prašytojų priėmimo (OL L 180, 2013, p. 96).
4      Moniteur belge, 1980 m. gruodžio 31 d., p. 14584.
5      Arrêté royal du 14 mai 2009 fixant le régime et les règles de fonctionnement applicables aux lieux d’hébergement au sens de l’article 74/8, § 1er, de la loi du 15 décembre 1980 (2009 m. gegužės 14 d. Karaliaus įsakymas, kuriuo nustatoma apgyvendinimo centrų sistema ir veiklos taisyklės, taikomos pagal 1980 m. gruodžio 15 d. įstatymo 74/8 straipsnio 1 dalyje apibrėžtą sąvoką), Moniteur belge, 2009 m. gegužės 27 d., p. 38857.
6      Arrêté royal du 17 février 2012 déterminant un lieu visé par l’article 74/8, § 2, de la loi du 15 décembre 1980 (2012 m. vasario 17 d. Karaliaus įsakymas, kuriuo nustatomos vietos, nurodytos 1980 m. gruodžio 15 d. įstatymo 74/8 straipsnio 2 dalyje), Moniteur belge, 2012 m. kovo 15 d., p. 15767.
7      Remiantis tuo, kad pareiškėjai neatitiko 1980 m. gruodžio 15 d. įstatyme numatytų atvykimo sąlygų (įskaitant, pavyzdžiui, dėl galiojančios vizos turėjimo).
8      Remiantis 1980 m. gruodžio 15 d. įstatymo 74/5 straipsnio 1 dalies 2 punktu, kuris atitinka Priėmimo direktyvos 8 straipsnio 3 dalies c punkte nurodytą sulaikymo pagrindą, t. y. siekiant per pasienio procedūrą priimti sprendimą dėl prašytojo teisės atvykti į teritoriją.
9      Žr. 2016 m. kovo 9 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (ES) 2016/399 dėl taisyklių, reglamentuojančių asmenų judėjimą per sienas, Sąjungos kodekso (Šengeno sienų kodeksas) (OL L 77, 2016, p. 1) 2 straipsnio 2 punktą, kuriame išorės sienos apibrėžtos kaip „valstybių narių sausumos sienos, įskaitant upių, ežerų bei jūrų sienas ir jų oro uostus, upių uostus, jūrų uostus bei ežerų uostus, jei tai nėra vidaus sienos“.
10      Ir prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, ir Belgijos vyriausybė yra nurodžiusios, kad šis apgyvendinimo centras yra atitinkamų pareiškėjų laikymo vieta.
11      Pagal 1980 m. gruodžio 15 d. įstatymo 57/6 straipsnio 2 dalį, kai prašytojas laikomas tam tikroje vietoje šalies teritorijoje arba pasienyje, CGRA sprendimas turi būti priimtas pirmenybės tvarka; taip pat žr. Procedūrų direktyvos 31 straipsnio 7 dalį.
12      Žr. 2020 m. gegužės 14 d. Sprendimą Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság Dél-alföldi Regionális Igazgatóság (C‑924/19 PPU ir C‑925/19 PPU, EU:C:2020:367; toliau – Sprendimas FMS ir kt.); 2020 m. gruodžio 17 d. Sprendimą Komisija / Vengrija (Tarptautinės apsaugos prašytojų priėmimas) (C‑808/18, EU:C:2020:1029; toliau – Sprendimas Komisija / Vengrija) ir 2022 m. birželio 30 d. Sprendimą Valstybės sienos apsaugos tarnyba ir kt. (C‑72/22 PPU, EU:C:2022:505; toliau – Sprendimas byloje C‑72/22 PPU).
13      Žr. Sprendimo byloje C‑72/22 PPU 74 punktą ir mano išvadą toje pačioje byloje (EU:C:2022:431, 126 punktas; toliau – „mano išvada byloje C‑72/22 PPU“).
14      Žr. Sprendimo FMS ir kt. 236 punktą.
15      2008 m. gruodžio 16 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2008/115/EB dėl bendrų nelegaliai esančių trečiųjų šalių piliečių grąžinimo standartų ir tvarkos valstybėse narėse (OL L 348, 2008, p. 98); žr. jos 2 straipsnio 2 dalies a punktą ir 4 straipsnio 4 dalį.
16      Žr., pavyzdžiui, Europos Parlamento tyrimų tarnyba, Asylum procedures at the border – European implementation assessment („Prieglobsčio procedūros pasienyje – Europos įgyvendinimo vertinimas“), PE 654.201, 2020 m. lapkričio mėn. (toliau – EPRS ataskaita).
17      Žr. Sprendimo FMS ir kt. 239 punktą.
18      Pažymėtina, kad nors sąvoką „siena“ galima suprasti remiantis Šengeno sienų kodeksu (žr. šios išvados 9 išnašą), nei Procedūrų direktyvoje, nei kituose susijusiuose teisės aktuose nėra pateikta sąvokos „tranzito zona“ teisinės apibrėžties. Vis dėlto įprastai bendrinėje kalboje sąvoka „tranzito zonos“ suprantama kaip zonos, paprastai esančios tarptautiniuose oro uostuose ir jūrų uostuose šalia sienos perėjimo punktų arba netoli jų (nors tikslią šios sąvokos apimtį nustato atitinkama valstybė), kur sieną kirtę asmenys laikinai lieka laukti tolesnės kelionės arba leidimo atvykti į valstybę.
Taip pat pažymėtina, kad 1980 m. gruodžio 15 d. įstatymo nuostatose, kuriose numatytos pasienio procedūros įgyvendinant Procedūrų direktyvos 43 straipsnyje suteiktą diskreciją, kalbama tik apie „sienas“ ir neminimos „tranzito zonos“. Vis dėlto čia analizuojamos abi šios sąvokos, kartu vartojamos 43 straipsnyje.
19      Žr., pavyzdžiui, lyginamuosius tyrimus: Europos prieglobsčio paramos biuras (EASO), Border Procedures for Asylum Applications in EU+ countries („Pasienio procedūros, susijusios su prieglobsčio prašymais ES ir kitose šalyse“), 2020 m. rugsėjo mėn., ir EPRS ataskaitą, op. cit. 16 išnašoje.
20      Taigi, konkrečiai kalbant, vietose prie sienos perėjimo punktų, atsižvelgiant į tai, kad asmuo negali būti laikomas tiesiog pasienio juostoje.
21      Šiuo klausimu žr. mano išvados byloje C‑72/22 PPU 127 punktą.
22      Žr., pavyzdžiui, 2021 m. vasario 10 d. Europos Parlamento rezoliuciją dėl [Direktyvos 2013/32] dėl tarptautinės apsaugos suteikimo ir panaikinimo bendros tvarkos 43 straipsnio įgyvendinimo (OL C 465, 2021, p. 47).
23      Pagal Sąjungos teisę aiškiai įtvirtintą Šengeno sienų kodekse; žr. šios išvados 9 išnašą.
24      Taip pat žr. 1996 m. birželio 25 d. EŽTT sprendimo Amuur prieš Prancūziją, CE:ECHR:1996:0625JUD001977692, 52 punktą, kuriame pagrindinis dėmesys skiriamas šiose zonose taikomai teisei.
25      Užuot tiesiogiai nurodžius sulaikymo vykdant pasienio procedūras vietą, Belgijos teisės aktuose tas pats rezultatas pasiekiamas taikant dviejų etapų metodą: pirmiausia taikomas reikalavimas sulaikyti asmenį „pasienyje esančioje vietoje“, o paskui, remiantis teisine fikcija, nurodoma, kurios vietos pripažįstamos tokiomis. Vis dėlto šis požiūris nekeičia šios analizės esmės.
26      Komisijos argumentas pateiktas pripažįstant, kad valstybės narės turi diskreciją nustatyti tikslią tranzito zonų vietą ir jų dydį; žr. šios išvados 18 išnašą.
27      Žr. Sprendimo FMS ir kt. 242 ir paskesnius punktus ir Sprendimo Komisija / Vengrija 181 punktą.
28      2024 m. gegužės 14 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentas (ES) 2024/1348, kuriuo Sąjungoje nustatoma bendra tarptautinės apsaugos procedūra ir panaikinama [Direktyva 2013/32] (OL L,
2024/1348).
29      Žr. Prieglobsčio procedūros reglamento 54 straipsnį.
30      Žr. Sprendimo FMS ir kt. 235 punktą.
31      Ten pat, 241 punktas.
32      Visų pirma žr. prašymo priimti prejudicinį sprendimą 3.1.1 papunktyje nurodytą nacionalinių teismų jurisprudenciją.
33      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas taip pat kalba (šiame, taip pat trečiajame klausime) apie situaciją, kai priimamas sprendimas dėl tolesnio nagrinėjimo, t. y. tarpinis sprendimas, kuriame daroma išvada, kad būtina atlikti tolesnį nagrinėjimą. Pagal Belgijos teisę tokio sprendimo pasekmė yra tokia pati kaip ir keturių savaičių termino pasibaigimo – jį priėmus prašytojui leidžiama atvykti į šalies teritoriją. Kaip suprantu, sprendimas dėl tolesnio nagrinėjimo buvo priimtas bylose C‑54/24–C‑56/24, tačiau tai neturėjo jokio poveikio atitinkamų prašytojų statusui, nes jiems jau buvo leista atvykti į šalies teritoriją pasibaigus keturių savaičių laikotarpiui. Iš esmės nereikia konkrečiai įvertinti situacijos, kiek tai susiję su sprendimais dėl tolesnio nagrinėjimo.
34      Žr. Procedūrų direktyvos 26 straipsnio 1 dalį, kurioje dėl to daroma nuoroda į Priėmimo direktyvą.
35      Žr. sprendimo byloje C‑72/22 PPU 83 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją.
36      Žr. Procedūrų direktyvos 2 straipsnio f punktą ir 4 straipsnio 1 dalį.
37      Šiuo klausimu žr. prašymo priimti prejudicinį sprendimą 4.3 punkto b papunkčio ii dalį.
38      Primintina, kad vykdant pasienio procedūrą sprendimas dėl bylos esmės gali būti priimtas tik esant Procedūrų direktyvos 31 straipsnio 8 dalyje išsamiai išvardytoms aplinkybėms.
39      Vis dėlto, jeigu po pasienio procedūros būtų vykdoma paspartinta procedūra, per abi šias procedūras sprendimas dėl esmės neišvengiamai galėtų būti priimtas tik dėl aplinkybių, išsamiai nurodytų Procedūrų direktyvos 31 straipsnio 8 dalyje.
40      Procedūrų direktyvos 18 konstatuojamojoje dalyje nurodyta: „tiek valstybės narės, tiek tarptautinės apsaugos prašytojai yra suinteresuoti, kad sprendimai dėl tarptautinės apsaugos prašymų būtų priimami kuo skubiau, nedarant poveikio tinkamo ir išsamaus nagrinėjimo atlikimui“.
41      Žr. Procedūrų direktyvos 9 straipsnį ir 16 konstatuojamąją dalį.
42      Žr. prašymo priimti prejudicinį sprendimą 4.3 punkto b papunkčio iv dalį.
43      Žr. Procedūrų direktyvos 31 straipsnio 1, 7 ir 8 dalis bei 43 straipsnio 1 dalį.
44      Pagal Procedūrų direktyvos 40 straipsnį.
45      Šiuo atžvilgiu žr. Procedūrų direktyvos 17 straipsnio 5 dalį.
46      Žr. 2022 m. lapkričio 8 d. Sprendimą Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Teismo iniciatyva atliekama sulaikymo patikra) (C‑704/20 ir C‑39/21, EU:C:2022:858 (toliau – sprendimas bylose C‑704/20 ir C‑39/21), 61 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
47      Be to, Priėmimo direktyvos 9 straipsnio 1 dalies antroje pastraipoje nustatyta: „Su 8 straipsnio 3 dalyje nustatytais sulaikymo pagrindais susijusios administracinės procedūros vykdomos deramai kruopščiai. Sulaikymo trukmės pratęsimo negalima pateisinti ne dėl prašytojo kaltės ilgai trunkančiomis administracinėmis procedūromis“. Be to, šios direktyvos 16 konstatuojamojoje dalyje taip pat nurodyta, kad sulaikymas „neturi trukti ilgiau, nei to pagrįstai reikia atitinkamoms procedūroms atlikti“.
48      Žr. 2020 m. birželio 25 d. Sprendimą Ministerio
Fiscal (Institucija, galinti gauti tarptautinės apsaugos prašymą) (C‑36/20 PPU, EU:C:2020:495, 101–105 punktai ir juose nurodyta jurisprudencija); taip pat žr. Priėmimo direktyvos 15 konstatuojamąją dalį.
49      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas kalba plačiau apie „praleistą keturių savaičių terminą“. Kadangi: a) šis teismas neturi jurisdikcijos nagrinėti sulaikymo klausimą; ir b) visais atvejais prašytojams buvo oficialiai leista atvykti į šalies teritoriją, nurodytas pažeidimas gali būti suprantamas tik kaip susijęs su sprendimo nepriėmimu per šį keturių savaičių laikotarpį.
50      Konkrečiai kalbant, kitaip nei kiti pareiškėjai, pareiškėjai bylose C‑52/24 ir C‑53/24 pradiniuose skunduose nenurodė 1980 m. gruodžio 15 d. įstatymo 57/6/4 straipsnio, kuriuo į nacionalinę teisę perkeltas Procedūrų direktyvos 43 straipsnis, pažeidimu grindžiamo pagrindo. Nors vėliau per teismo posėdį pareiškėjai rėmėsi šiuo tariamu pažeidimu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodė, kad pagrindai, kurie nebuvo nurodyti pateikiant pradinį skundą, iš esmės yra nepriimtini.
51      Pavyzdžiui, jei Teisingumo Teismas manytų, kad pasibaigus keturių savaičių laikotarpiui negalima atsižvelgti į tyrimo veiksmus, atliktus per šį keturių savaičių laikotarpį (atmesdamas mano nuomonę, išdėstytą šios išvados 71–75 punktuose).
52      Žr. sprendimo bylose C‑704/20 ir C‑39/21 91 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją.
53      2024 m. spalio 4 d. Sprendimas Ministerstvo vnitra České republiky, Odbor azylové a migrační politiky (C‑406/22, EU:C:2024:841).
54      Nagrinėjamose bylose pareiškėjai, kurie nenurodė atitinkamo pagrindo pradiniame skunde, neabejotinai atkreipė prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo dėmesį į šį klausimą, be kita ko, iškeldami jį bylos nagrinėjimo etape; žr. šios išvados 50 išnašą.