62022CC0261
GENERALINĖS ADVOKATĖS
TAMARA ĆAPETA IŠVADA,
pateikta 2023 m. liepos 13 d. (
1
)
Byla C‑261/22
GN
dalyvaujant
Procuratore generale presso la Corte di appello di Bologna
(Corte suprema di cassazione (Kasacinis teismas, Italija) prašymas priimti prejudicinį sprendimą)
„Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Europos arešto orderis – Pagrindų sprendimas 2002/584/TVR – Perdavimo tarp valstybių narių procedūros – Privataus ir šeimos gyvenimo gerbimas – Vaiko teisės – Motinos, gyvenančios su nepilnamečiais vaikais – Perdavimo nevykdymo ar atidėjimo priežastys“
I. Įžanga
1.
Motinos taip pat patenka į kalėjimą.
2.
Kartais gali būti nuteista ir mažamečių vaikų motina. Pirmą kartą Teisingumo Teisme tenka nagrinėti situaciją, kai Europos arešto orderis (toliau – EAO) buvo išduotas siekiant įvykdyti laisvės atėmimo bausmę tokiai motinai. Ar vaiko interesai yra svarbūs vykdant tokį EAO?
3.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas Corte suprema di cassazione (Kasacinis teismas, Italija) prašo išaiškinti Pagrindų sprendimą dėl EAO: (
2
) ar galima atsisakyti vykdyti EAO arba atidėti jo vykdymą, jei prašomas perduoti asmuo yra motina, gyvenanti su savo nepilnamečiais vaikais?
II. Bylos aplinkybės, pateikti klausimai ir procesas Teisingumo Teisme
4.
2020 m. birželio 26 d. Belgijos teisminė institucija išdavė EAO dėl GN, kad jai būtų įvykdyta penkerių metų laisvės atėmimo bausmė už nusikaltimus, susijusius su prekyba žmonėmis ir dalyvavimą padedant nelegaliai imigracijai. GN buvo nuteista in absentia ir pagal Belgijos teisę jai buvo tinkamai pranešta apie procesą.
5.
2021 m. rugsėjo 2 d. GN buvo sulaikyta Bolonijoje (Italija). Sulaikymo metu jos nepilnametis sūnus, kuris iki tol buvo su ja, buvo perduotas socialinių tarnybų globai. Kadangi GN nesutiko būti perduota, ji buvo laikoma suimta, vėliau kardomoji priemonė pakeista į namų areštą, ir tada ji vėl ėmė gyventi su sūnumi.
6.
Per 2021 m. rugsėjo 17 d. teismo posėdį Corte d’appello di Bologna (Bolonijos apeliacinis teismas, Italija) kreipėsi į išduodančiąją teisminę instituciją su prašymu pateikti informaciją pagal Pagrindų sprendimo dėl EAO 15 straipsnio 2 dalį. Jam kilo klausimas dėl bausmės vykdymo Belgijoje procedūrų, taikomų motinoms, gyvenančioms su nepilnamečiais vaikais, kokia tvarka GN atliks laisvės atėmimo bausmę kalėjime, priemonių, kurių bus imtasi dėl jos sūnaus ir galimybės nagrinėti bylą iš naujo, nes procesas, per kurį GN buvo nuteista, buvo vykdomas in absentia. Antverpeno karališkoji prokuratūra atsakė, kad į pateiktus klausimus gali atsakyti Belgijos federalinė viešoji (teisingumo) tarnyba. Po šio atsakymo abi teisminės institucijos daugiau nekomunikavo tarpusavyje.
7.
2021 m. spalio 15 d. sprendimu Corte d’appello di Bologna (Bolonijos apeliacinis teismas) atsisakė perduoti GN išduodančiajai teisminei institucijai, nes ji yra jaunesnio nei trejų metų amžiaus vaiko, kuris sulaikymo metu gyveno tik su ja viena, motina, ir nurodė nedelsiant ją paleisti. Šio teismo teigimu, neturint išduodančiosios teisminės institucijos atsakymo, nėra aišku, ar pagal Belgijos teisę pripažįstama globos tvarka panaši į Italijoje taikomą tvarką, pagal kurią saugoma motinos teisė neprarasti ryšio su vaikais ir užtikrinti, kad vaikai gautų būtiną pagalbą, teikiamą motinoms ir šeimos nariams, kaip užtikrinama Italijos Konstitucijoje, Vaiko teisių konvencijos (
3
) 3 straipsnyje ir Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos (toliau – Chartija) 24 straipsnyje.
8.
Procuratore generale presso la Corte di appello di Bologna (generalinis prokuroras prie Bolonijos apeliacinio teismo, Italija) ir GN atskirai apskundė tokį teismo sprendimą. Gavęs kasacinį skundą, Corte suprema di cassazione (Kasacinis teismas) nusprendė pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.
Ar [Pagrindų sprendimo dėl EAO] 1 straipsnio 2 ir 3 dalys, 3 ir 4 straipsniai turi būti aiškinami taip, kad pagal juos vykdančioji teisminė institucija negali atsisakyti perduoti motinos, turinčios kartu gyvenančių nepilnamečių vaikų, arba šį perdavimą atidėti?
2.
Jei atsakymas į pirmąjį klausimą būtų teigiamas, ar [Pagrindų sprendimo dėl EAO] 1 straipsnio 2 ir 3 dalys, 3 ir 4 straipsniai yra suderinami su [Chartijos] 7 straipsniu ir 24 straipsnio 3 dalimi, taip pat atsižvelgiant į Europos Žmogaus Teisių Teismo jurisprudenciją dėl [1950 m. lapkričio 4 d. Romoje pasirašytos] [Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos (EŽTK)] 8 straipsnio ir valstybėms narėms bendras konstitucines tradicijas, tiek, kiek pagal juos, neatsižvelgiant į vaiko interesus, reikalaujama perduoti motiną, taip nutraukiant ryšius su kartu gyvenančiais nepilnamečiais vaikais?“
9.
Rašytines pastabas pateikė GN, generalinis prokuroras prie Bolonijos apeliacinio teismo, Italijos, Vengrijos ir Nyderlandų vyriausybės, Europos Sąjungos Taryba ir Europos Komisija. 2023 m. kovo 28 d. įvyko teismo posėdis, per kurį GN, Italijos ir Nyderlandų vyriausybės, Taryba ir Europos Komisija pateikė žodines pastabas.
III. Analizė
10.
Siekiant pateikti Teisingumo Teismui naudingą atsakymą, siūlau performuluoti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimus. Minėtas teismas siekia išsiaiškinti, pirma, ar jis turi teisę atsisakyti vykdyti EAO, jeigu dėl tokio perdavimo gali būti pažeistos motinos, kurią prašoma perduoti, pagrindinės teisės ir su ja gyvenančių nepilnamečių vaikų pagrindinės teisės. Papildomai prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kyla klausimas, ar jis galėtų atidėti tokį perdavimą. Šioje byloje nagrinėjama: teisė į šeimos gyvenimą, užtikrinama pagal Chartijos 7 straipsnį, ir vaiko interesai, užtikrinami pagal Chartijos 24 straipsnį.
11.
Antruoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia išsiaiškinti, ar Pagrindų sprendimas dėl EAO suderinamas su dviem nagrinėjamomis pagrindinėmis teisėmis, jeigu jį reikėtų aiškinti taip, kad pagal jį draudžiama atsisakyti vykdyti EAO arba atidėti jo vykdymą pagrindinės bylos aplinkybėmis. Taigi šis klausimas tampa svarbus tik tuo atveju, jei Teisingumo Teismas nepripažintų galimybės atsisakyti vykdyti EAO. Atsižvelgiant į atsakymą į pirmąjį klausimą, kurį siūlysiu Teisingumo Teismui, į antrąjį klausimą atsakyti nereikės.
12.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo iškelta problema yra kartu ir standartinė, ir nauja. Ji standartinė, nes tai tik dar vienas iš daugelio prašymų priimti prejudicinį sprendimą, kuriais siekiama išsiaiškinti, ar pagrindinės teisės pažeidimo pavojus gali būti pagrindas atsisakyti vykdyti EAO, kai nekalbama apie privalomus arba neprivalomus nevykdymo pagrindus, aiškiai numatytus Pagrindų sprendimo dėl EAO 3, 4 ir 4a straipsniuose (
4
).
13.
Vis dėlto ši problema kartu ir visiškai nauja, nes pirmą kartą nevykdymas galėtų būti grindžiamas ne (tik) prašomo perduoti asmens, bet (ir) trečiojo asmens – motinos, kurią prašoma perduoti, nepilnamečio vaiko galimu pagrindinių teisių pažeidimu.
14.
Mano nuomone, šiuos du klausimus reikėtų atskirti. Taigi pirmiausia nagrinėsiu sąlygas, kuriomis pagal Chartijos 7 straipsnį užtikrinama motinos teisė į šeimos gyvenimą gali pateisinti atsisakymą ją perduoti. Atsakymas į šį klausimą gali būti pateiktas remiantis jau suformuota jurisprudencija, kurioje aiškinama Pagrindų sprendimo dėl EAO 1 straipsnio 3 dalis. Tada išnagrinėsiu pasekmes, kurių vykdančiajai institucijai kyla dėl pareigos veikti atsižvelgiant į vaiko interesus, kaip to reikalaujama pagal Chartijos 24 straipsnį. Teigsiu, kad vaiko teisės galėtų pateisinti atsisakymą perduoti. Galiausiai atskirai išnagrinėsiu galimybę atidėti perdavimą.
A.
Pavojus pažeisti motinos teisę į šeimos gyvenimą ir „dviejų etapų testas“
15.
Tik 2016 m. priimtame Sprendime Aranyosi ir Căldăraru Teisingumo Teismas pripažino galimybę atsisakyti vykdyti EAO remiantis pačiame Pagrindų sprendime dėl EAO aiškiai nenumatytu pagrindu (
5
).
16.
Toje byloje Teisingumo Teismas nusprendė, kad rimtas nežmoniško ir žeminančio elgesio draudimo, t. y. Chartijos 4 straipsnyje garantuojamos absoliučios pagrindinės teisės pažeidimo pavojus gali būti pagrindas atsisakyti perduoti asmenį. Teisingumo Teismas rėmėsi Pagrindų sprendimo dėl EAO 1 straipsnio 3 dalimi ir nusprendė, kad atsisakymas priklauso nuo reikalavimo, jog vykdančioji institucija, pirma, patvirtintų, kad išduodančiojoje valstybėje narėje esama sisteminių ar bendrų trūkumų, susijusių su Chartijos 4 straipsnio laikymusi, ir, antra, kad gali būti pažeista konkretaus asmens teisė (
6
).
17.
Tai yra vadinamasis „dviejų etapų testas“ (
7
). Keliose vėlesnėse bylose, kuriose Teisingumo Teismo iš esmės buvo prašoma paaiškinti vykdančiosios teisminės institucijos vykdytino tyrimo apimtį taikant šį testą, Teisingumo Teismas patvirtino savo poziciją, kurios laikėsi Sprendime Aranyosi ir Căldăraru (
8
).
18.
Kitose bylose, grindžiamose tais pačiais argumentais kaip ir Sprendimas Aranyosi ir Căldăraru, Teisingumo Teismas konstatavo, kad atsisakymas perduoti asmenį „dviejų etapų testo“ sąlygomis taip pat pateisinamas, kai kalbama apie galimybę, kad bus pažeista prašomo perduoti asmens teisė į teisingą bylos nagrinėjimą, užtikrinamą Chartijos 47 straipsnyje. Taip buvo konstatuota Sprendime LM (
9
) ir vėliau patvirtinta daugelyje paskesnių bylų (
10
).
19.
Visose tose bylose be išimties buvo nagrinėjama prašomo perduoti asmens pagrindinė teisė. Šioje byloje būtų keliamas panašus klausimas kaip ir pirmesniuose punktuose nurodytose bylose, jei Teisingumo Teismo būtų klausiama, ar GN gali remtis savo teise į šeimos gyvenimą, įtvirtinta Chartijos 7 straipsnyje, siekdama prieštarauti perdavimui.
20.
Galimybė nukrypti nuo pareigos vykdyti EAO iki šiol buvo patvirtinta tik dėl dviejų pagrindinių teisių, užtikrinamų pagal Chartijos 4 ir 47 straipsnius (
11
). Vis dėlto nematau jokios esminės priežasties, dėl kurios tas pats nebūtų taikoma, jei būtų įtariama esant sisteminių ar bendrų kitos pagrindinės teisės apsaugos trūkumų (
12
), pavyzdžiui, teisės į šeimos gyvenimą, kaip šioje byloje.
21.
Šio tyrimo atspirties taškas yra tas, kad laisvės atėmimo bausmės skyrimas, kaip Komisija teisingai pažymėjo per teismo posėdį, neišvengiamai riboja GN teisę į šeimos gyvenimą. Vis dėlto šis ribojimas iš esmės laikomas būtinu siekiant užtikrinti kitą visuomeninį interesą – išvengti nusikaltimus padariusių asmenų nebaudžiamumo (
13
). Tačiau įgyvendindamos prievartos įgaliojimus privačių asmenų atžvilgiu, valstybės narės privalo laikytis proporcingumo principo. Taigi jos privalo kuo mažiau apriboti kalinčių motinų teisę į šeimos gyvenimą. Vis dėlto jos turi diskreciją pasirinkti, kaip jos leis įgyvendinti šią teisę (
14
).
22.
Taigi laikausi nuomonės, kad, siekdama pateisinti EAO nevykdymą, GN galėtų remtis savo teise į šeimos gyvenimą tik tuo atveju, jei vykdančioji institucija turėtų priežasčių įtarti, kad išduodančioji valstybė nepaisys jos teisės į šeimos gyvenimą.
23.
Kaip yra ne kartą patvirtinęs Teisingumo Teismas (
15
), EAO mechanizmas grindžiamas prielaida, kad valstybės narės gerbia pagrindines teises.
24.
Taigi Pagrindų sprendimo dėl EAO 1 straipsnio 3 dalį atitinkanti pradinė pozicija yra ta, kad išduodančioji valstybė narė pagal savo teisinę sistemą ir praktiką turi priemonių, kuriomis nėra neproporcingai apribojama įkalintų asmenų teisė palaikyti ryšius su šeima. Ši prezumpcija gali būti paneigta tik tuo atveju, jei vykdančiajai institucijai yra žinoma (
16
) apie sisteminius ar bendrus trūkumus užtikrinant išduodančiojoje valstybėje įkalintų asmenų teisę į šeimos gyvenimą.
25.
Svarbu tai, kad ši išvada negali būti grindžiama žinojimu, kad, kiek tai susiję su įkalintų asmenų šeimos gyvenimo apsauga, išduodančioji valstybė narė priėmė kitokį teisėkūros sprendimą nei vykdančioji valstybė narė.
26.
Visais be išimties Pagrindų sprendimo dėl EAO 1 straipsnio 3 dalies aiškinimo atvejais, tam, kad būtų galima atsisakyti perduoti, „dviejų etapų testo“ taikymo pagrindas buvo tai, kad vykdančioji institucija žinojo apie galimus atitinkamos pagrindinės teisės apsaugos sisteminius ar bendrus trūkumus išduodančiojoje valstybėje. Tik tokiu atveju vykdančiajai institucijai buvo leista nukrypti nuo tarpusavio pasitikėjimo principo ir kvestionuoti pagrindinių teisių apsaugą išduodančiojoje valstybėje taikant dviejų etapų testą.
27.
Šioje byloje nagrinėjamu atveju nėra jokio pagrindo taikyti dviejų etapų testą. Būtino priežastinio veiksnio – įtarimo, kad Belgija nuolat pažeidžia laisvės atėmimo bausmes atliekančių motinų teisę į šeimos gyvenimą, nėra.
28.
Tokiomis aplinkybėmis vykdančioji institucija negali atsisakyti vykdyti EAO remdamasi galimu GN teisės į šeimos gyvenimą pažeidimu.
29.
Vis dėlto dar galima pagrįstai kelti klausimą, ar GN teisės galėtų būti pernelyg apribotos (pavyzdžiui, hipotetiniu atveju, kai pagal įkalinimo įstaigos, kurioje ji atlieka bausmę, taisykles šeimos vizitai būtų leidžiami tik kartą per savaitę). Be abejo, visais atvejais neįmanoma atmesti individualaus pažeidimo galimybės.
30.
Vis dėlto tarpusavio pripažinimo sistema, kuria grindžiamas EAO ir kitos panašios Sąjungos teisės priemonės (
17
), nėra pagrįsta (neįtikimu) lūkesčiu, kad pagrindinės teisės niekada nebus pažeistos. Ji kaip tik grindžiama prezumpcija, kad dėl individualaus pagrindinės teisės pažeidimo bus imtasi veiksmų. Vis dėlto už tai atsakinga išduodančioji valstybė (
18
). Atskirus pagrindinių teisių pažeidimo atvejus turi spręsti išduodančioji, o ne vykdančioji valstybė narė, be kita ko, užtikrindama galimybę kreiptis į jos teismus (
19
).
31.
Be to, nors negalima atmesti individualių pažeidimų galimybės, vykdančioji institucija negalėtų nuspėti tokių pažeidimų, nebent būtų požymių, kad išduodančiojoje valstybėje narėje jie daromi sistemingai.
32.
Šioje byloje nagrinėjamu atveju, neturint jokių duomenų apie sisteminius ar bendrus Belgijoje kalinamų asmenų šeimos gyvenimo garantijų trūkumus, manau, kad vykdančioji institucija negali atsisakyti perduoti šiuo pagrindu (
20
).
33.
Jei būtų nuspręsta kitaip, tarpusavio pasitikėjimo principas, kuriuo grindžiamas tarpusavio pripažinimas, netektų prasmės.
B.
Vaiko interesai
34.
Kitas asmuo (arba asmenys, kadangi buvo pranešta, kad po EAO išdavimo GN pagimdė antrą vaiką), kurio pagrindinės teisės nagrinėjamos šioje byloje, yra GN vaikai.
35.
GN vaikai taip pat turi teisę į šeimos gyvenimą. Be to, kalbant apie vaikus, jų teisė į šeimos gyvenimą visada turi būti aiškinama atsižvelgiant į kitą Chartijos nuostatą, konkrečiai – į jos 24 straipsnį (
21
).
36.
Chartijos 24 straipsniu saugomos vaiko teisės. Jo 2 dalis yra ypač svarbi šiai bylai. Joje numatyta: „visuose valstybės ar privačių institucijų veiksmuose, susijusiuose su vaikais, pirmiausia turi būti vadovaujamasi vaiko interesais.“ Be to, jo 3 dalyje nurodyta: „kiekvienas vaikas turi teisę reguliariai palaikyti asmeninius santykius ir tiesiogiai bendrauti su abiem savo tėvais, jei tai neprieštarauja vaiko interesams“ (
22
).
37.
Galimas GN vaikų pagrindinių teisių pažeidimas susijęs su EAO tik netiesiogiai: jos vaikai gali netiesiogiai nukentėti nuo EAO vykdymo, dėl kurio jų motina turi būti perduota.
38.
Vis dėlto Chartijos 24 straipsnis taikomas visiems veiksmams, vykdomiems taikant Sąjungos teisę, net jeigu jie nėra tiesiogiai susiję su vaiku, bet sukelia jam reikšmingų padarinių (
23
).
39.
Taigi įtakos sprendimui, ar vykdyti EAO, gali turėti rūpestis atsižvelgti į vaiko interesus.
40.
Vis dėlto, kadangi vaikai tik netiesiogiai susiję su EAO vykdymu (
24
), jų teisių apsaugos klausimas skiriasi nuo klausimo, nagrinėto ankstesnėse bylose, susijusiose su Pagrindų sprendimo dėl EAO 1 straipsnio 3 dalimi.
41.
Galimas EAO nevykdymas siekiant apsaugoti vaiko interesus nėra tarpusavio pasitikėjimo klausimas. Į vaiko interesus būtina atsižvelgti net ir tuo atveju, kai išduodančioji valstybė narė užtikrina aukštą vaikų, kurių motinos kali kalėjime, apsaugos lygį.
42.
Siekiant apsaugoti šį interesą, neišvengiamai būtina atlikti kitokį vertinimą: pradedant bet kokią analizę reikia atsižvelgti į konkrečią atitinkamo vaiko situaciją, o ne sąlygas išduodančiojoje valstybėje narėje. Tai, kaip išduodančioji valstybė elgiasi su mažamečių vaikų turinčiais kaliniais, turi reikšmės vykdančiosios institucijos sprendimui ne dėl nepasitikėjimo išduodančiąja valstybe nare, o kaip veiksnys sprendžiant, koks sprendimas yra geriausias konkrečiam vaikui.
43.
Šiuo klausimu „dviejų etapų testas“, kaip tarpusavio pasitikėjimo principo garantas, neturi reikšmės atsakant į klausimą, ar galima atsisakyti vykdyti EAO siekiant apsaugoti vaiko interesus (
25
).
44.
Prieš nagrinėdama klausimą, ar atsisakymą perduoti asmenį būtų galima pateisinti vaiko interesais ir tai, kokių veiksmų šiuo klausimu turėtų imtis vykdančiosios ir išduodančios institucijos, pirmiausia glaustai apžvelgsiu, kaip ši pagrindinė teisė buvo nagrinėjama Teisingumo Teismo jurisprudencijoje.
1. Vaiko interesai Teisingumo Teismo jurisprudencijoje
45.
Doktrinoje vaiko interesai apibūdinami kaip „viena iš amorfiškiausių ir mažiausiai suprantamų teisinių sąvokų“ (
26
). Kiti autoriai nagrinėjo, koks yra tikslus iš Chartijos 24 straipsnio kylančių įpareigojimų pobūdis (
27
), ir pabrėžė būtinybę patikslinti, kaip šis straipsnis turėtų būti taikomas Sąjungos teisėje (
28
). Kas yra žinoma apie vaiko interesus iš Teisingumo Teismo jurisprudencijos?
46.
Teisingumo Teismo sprendimas byloje Piotrowski yra vienintelis, konkrečiai susijęs su EAO sistema (
29
). Toje byloje buvo nagrinėjama galimybė vykdyti EAO, kai prašomas perduoti asmuo buvo nepilnametis. Teisingumo Teismas pabrėžė, kad Direktyva 2016/800 (
30
) buvo priimta siekiant apsaugoti vaiko teises tokiais atvejais. Joje nustatytos būtiniausios taisyklės, konkrečiai susijusios su vaikų, dėl kurių išduotas EAO, procesinėmis teisėmis (
31
). Nėra pagrindo automatiškai atsisakyti vykdyti EAO, jeigu prašomas perduoti asmuo yra nepilnametis, nebent šis asmuo dar nėra sulaukęs amžiaus, nuo kurio jis gali būti traukiamas baudžiamojon atsakomybėn (
32
).
47.
Vis dėlto, mano nuomone, minėtas sprendimas mažai naudingas tokiais atvejais, kaip nagrinėjamasis šioje byloje, kai vaikas, dėl kurio teisių kyla klausimų, pats nėra prašomas perduoti asmuo.
48.
Vis dėlto tame sprendime Teisingumo Teismas pabrėžė būtinybę konkrečiai įvertinti konkretaus vaiko situaciją. Tas pats buvo pabrėžta ir kitose Sąjungos teisės srityse. Pavyzdžiui, nagrinėdamas nelydimo nepilnamečio grąžinimą prieglobsčio srityje, Teisingumo Teismas nusprendė, kad „tik atlikus bendrą ir išsamų atitinkamo nelydimo nepilnamečio padėties vertinimą bus galima nustatyti „vaiko interesus“ (
33
).
49.
Be to, nagrinėdamas sprendimą grąžinti nepilnametės dukters tėvą, Teisingumo Teismas išvardijo labai konkrečias aplinkybes, į kurias reikia atsižvelgti priimant sprendimą grąžinti. Tai, be kita ko, yra vaiko amžius, fizinis ir emocinis išsivystymas, emocinio ryšio su kiekvienu iš tėvų laipsnis ir grėsmė, kurią išsiskyrimas su vienu iš tėvų keltų šio vaiko raidai (
34
).
50.
Teisingumo Teismas taip pat yra nusprendęs, kiek tai susiję su trečiųjų šalių piliečių šeimos susijungimu, kad vertinant individualų sprendimą, kuris gali turėti įtakos vaikui, reikia atsižvelgti į tai, kad jis turi reguliariai palaikyti asmeninius santykius su abiem tėvais (
35
). Institucija, priimanti sprendimą, turintį įtakos vaikui, taip pat turi atsižvelgti į tai, ar jo asmeniniai santykiai su globėjais yra artimi, ir į vaiko priklausymo nuo jo globėjų laipsnį, nes jie vykdo tėvų valdžią ir teisiškai bei finansiškai atsako už vaiką (
36
).
51.
Kitas svarbus aspektas yra vieno iš tėvų gebėjimas prisiimti visą atsakomybę už vaiką (
37
) ir vaiko priklausymas nuo vieno iš tėvų (
38
).
52.
Šiems sprendimams bendra tai, kad, vertinant vaiko interesus, jo situacijos nustatymas visada yra pirmas žingsnis priimant bet kokį sprendimą, o nustatyti reikia konkrečią vaiko situaciją (
39
).
53.
Tai kai ką pasako apie Chartijos 24 straipsnio 2 dalyje nurodytą reikalavimą, pagal kurį pirmiausia reikia atsižvelgti į vaiko interesus: kai tik situacija susijusi su vaikais, pirmiausia reikia įvertinti jų interesus ir tai turėtų būti visada daroma atsižvelgiant į konkrečią vaiko situaciją (
40
).
54.
Tik atlikusi tokį vertinimą, kompetentinga institucija gauna pakankamai informacijos, kad galėtų priimti atitinkamą sprendimą – šiuo atveju vykdyti EAO arba jo nevykdyti.
55.
Ar pirmiausia atsižvelgimas į vaiko interesus reiškia ir tai, kad bet koks valdžios institucijos sprendimas, kuriuo kišamasi į šiuos interesus, yra iš karto draudžiamas? O gal dėl vaiko interesų būtina, kad jie būtų derinami su kitais svarbiais viešaisiais interesais, iškylančiais konkrečioje byloje? (
41
)
56.
Kaip parodysiu kitoje šios išvados dalyje, manau, kad vaiko interesai a priori nėra absoliuti kliūtis vykdyti EAO. Vis dėlto tai gana didelis barjeras: kaip siūlau, šioje byloje vykdančiajai teisminei institucijai, turinčiai priimti sprendimą dėl EAO, tai yra pernelyg didelis barjeras.
2. Į ką turėtų atsižvelgti vykdančioji teisminė institucija, spręsdama, kas labiausiai atitinka vaiko interesus?
57.
Visų pirma Pagrindų sprendimo dėl EAO 1 straipsnio 3 dalis taikoma ne tik prašomiems perduoti asmenims, bet ir visiems kitiems asmenims, kuriems EAO gali turėti poveikį (
42
). Nėra jokių požymių, kad šia nuostata saugomi tik prašomi perduoti asmenys nuo jų pagrindinių teisių pažeidimo. Be to, net jei Pagrindų sprendime dėl EAO nebūtų 1 straipsnio 3 dalies, kai taikoma Sąjungos teisė, taikomos ir Chartijoje įtvirtintos pagrindinės teisės (
43
).
58.
Taigi vykdančioji teisminė institucija neabejotinai yra įpareigota priimti sprendimą, kuriuo būtų apsaugoti GN vaikų interesai.
59.
Bet kuriuo atveju pirmasis etapas, susijęs su vaiko teisėmis, turi būti konkretus ir išsamus atitinkamo vaiko individualios situacijos įvertinimas (
44
). Atlikdama šį vertinimą, vykdančioji teisminė institucija turi atsižvelgti į visą reikšmingą informaciją.
60.
EAO veikimui labai svarbu, kad renkant tokią informaciją (
45
) būtų bendraujama su išduodančiąja teismine institucija pagal Pagrindų sprendimo dėl EAO 15 straipsnio 2 dalį (
46
).
61.
Nagrinėjamu atveju vykdančioji teisminė institucija faktiškai išsiuntė išduodančiajai teisminei institucijai prašymą pateikti papildomos informacijos pagal Pagrindų sprendimo dėl EAO 15 straipsnio 2 dalį. Ji iškėlė klausimą dėl mažų vaikų turinčių motinų kalinimo Belgijoje sąlygų. Išduodančioji teisminė institucija neatsakė į šį klausimą, bet nukreipė vykdančiąją teisminę instituciją į Belgijos federalinę viešąją (teisingumo) tarnybą, atsakingą už šiuos klausimus. Vykdančioji teisminė institucija dėl to nepateikė jokių tolesnių klausimų.
62.
Ar taip buvo tinkamai pasinaudota Pagrindų sprendimo dėl EAO 15 straipsnio 2 dalyje numatytu bendravimo mechanizmu?
63.
Greičiausiai, kad ne.
64.
Teisingumo Teismas yra ne kartą pabrėžęs abiejų teisminių institucijų tarpusavio bendravimo mechanizmo svarbą vykdant EAO. Jis yra patikslinęs, kad taip išreiškiama lojalaus bendradarbiavimo pareiga, pagal kurią „valstybės narės turi gerbti [viena kitą] ir padėti [<…>] vykdyti savo pareigas pagal Sutartis“ (
47
).
65.
Dėl to Teisingumo Teismas padarė išvadą, kad abi teisminės institucijos privalo visapusiškai naudotis Pagrindų sprendime dėl EAO numatytomis priemonėmis (
48
), pavyzdžiui, Pagrindų sprendimo dėl EAO 15 straipsnio 2 dalyje numatytu bendravimo mechanizmu.
66.
Nagrinėjamu atveju tai reiškia, kad atitinkamos teisminės institucijos privalo pasinaudoti Pagrindų sprendimo dėl EAO 15 straipsnio 2 dalimi tam, kad vykdančioji teisminė institucija būtų pakankamai informuota apie tai, kokia padėtis lauktų GN ir jos vaikų Belgijoje.
67.
Galima įsivaizduoti, kad per tokį bendravimo procesą išduodančioji teisminė institucija pateiks informaciją apie mažamečių vaikų turinčių motinų kalinimo sąlygas arba apie esamas alternatyvas. Vis dėlto gali būti ir taip, kad ji atsisakys priimti GN vaikus. Galimybių yra begalė. Visa ši informacija yra svarbi nustatant, ar dėl GN išduoto EAO vykdymas atitinka jos vaikų interesus.
68.
Vykdančiosios teisminės institucijos požiūriu, ypač tokiu atveju, kaip nagrinėjamas šioje byloje, svarbu žinoti, kokių pasekmių kiltų, jei išduodančioji teisminė institucija neatsižvelgtų į prašymą pateikti informaciją. Ar dėl to EAO turėtų būti automatiškai nevykdomas?
69.
Per teismo posėdį Komisija teigė, kad tokia ir turėtų būti pasekmė, jeigu per pagrįstą terminą nepateikiamas atsakymas (
49
).
70.
Nesutinku su tuo, kad Pagrindų sprendime dėl EAO numatyta automatiška EAO nevykdymo pasekmė, kai išduodančioji teisminė institucija neduoda atsakymo.
71.
Vis dėlto čia konkrečią išraišką įgyja pirmiausia atsižvelgimas į vaiko interesus. Jeigu vykdančioji institucija negauna pakankamai informacijos, kad galėtų būti visiškai tikra, jog EAO vykdymas neprieštaraus vaiko interesams, ji turėtų atsisakyti perduoti asmenį.
72.
Tokiu atveju vaiko interesai išties būtų pernelyg didelė kliūtis vykdančiajai teisminei institucijai.
3. EAO pagrindų sprendime įtvirtintos priemonės, skirtos nebaudžiamumo prevencijai
73.
Didelė dalis jurisprudencijos, kurioje paaiškinama vaiko interesų prasmė ir poveikis, suformuota prieglobsčio ir migracijos srityje. Nors ši teisės sritis naudinga nustatant kriterijus, susijusius su vaiko interesais, šioje teisės srityje nebaudžiamumo pavojaus nekyla.
74.
Taigi šioje byloje Teisingumo Teismo prašoma tikslą užtikrinti vaiko interesus, į kuriuos reikia atsižvelgti pirmiausia, suderinti su tikslu išvengti nebaudžiamumo, t. y. vienu iš pagrindinių EAO sistemos tikslų (
50
).
75.
Šios bylos dalyviai savo rašytinėse pastabose ir per teismo posėdį aptarė kitas galimybes spręsti vaiko interesų klausimą. Šių diskusijų tikslas buvo rasti atsisakymo vykdyti EAO alternatyvą (ir taip išvengti GN nebaudžiamumo), kartu užtikrinant, kad būtų apsaugoti vaiko interesai.
76.
Nors bet kokio naujo sprendimo priėmimas priklauso Sąjungos teisės aktų leidėjo, o ne Teisingumo Teismo kompetencijai, manau, kad Pagrindų sprendime dėl EAO numatytos tam tikros naudingos priemonės spręsti tokias situacijas, kaip nagrinėjamoji šioje byloje. Mano nuomone, jos gali sumažinti nebaudžiamumo riziką, kai siekiama apsaugoti vaiko interesus. Tarp šių nuostatų yra būtent Pagrindų sprendimo dėl EAO 23 straipsnio 4 dalis, taip pat jo 4 straipsnio 6 dalis ir 5 straipsnio 3 dalis.
a) Perdavimo atidėjimas: Pagrindų sprendimo dėl EAO 23 straipsnio 4 dalis
77.
Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia ne tik to, ar galima atsisakyti vykdyti EAO, bet ir alternatyviai, ar jo vykdymas gali būti atidėtas.
78.
Per Teisingumo Teismo posėdį pagrindinės bylos dalyviai aptarė galimybę šioje byloje taikyti Pagrindų sprendimo dėl EAO 23 straipsnio 4 dalį. Ši nuostata suformuluota taip: „išimtiniais atvejais perdavimas gali būti laikinai sustabdytas dėl rimtų humanitarinio pobūdžio priežasčių, pavyzdžiui, jei yra rimto pagrindo manyti, kad dėl to akivaizdžiai kils pavojus prašomo perduoti asmens gyvybei ar sveikatai. [EAO] įvykdomas, kai tik išnyksta tokios priežastys. Vykdančioji teisminė institucija nedelsdama apie tai praneša išduodančiajai teisminei institucijai ir susitaria dėl naujos perdavimo datos. Tokiu atveju perdavimas turi įvykti per 10 dienų nuo naujai suderintos datos.“
79.
Generalinis prokuroras prie Bolonijos apeliacinio teismo laikosi nuomonės (tokią pat nuomonę per teismo posėdį taip pat išreiškė Italijos vyriausybė), kad bet kuriuo atveju, užuot atsisakius vykdyti EAO, jo vykdymas tiesiog turėtų būti atidėtas pagal Pagrindų sprendimo dėl EAO 23 straipsnio 4 dalį, iki kol vaikas pasieks aukštesnį brandos lygį. Taryba siūlė, kad rimtas pavojus vaikui tam tikrais atvejais galėtų būti laikomas svarbia humanitarine priežastimi, pateisinančia Pagrindų sprendimo dėl EAO 23 straipsnio 4 dalies taikymą.
80.
Per teismo posėdį Komisija pareiškė nesutinkanti su tuo ir pridūrė, kad ši nuostata galėtų būti taikoma tik faktiškai priėmus sprendimą dėl vykdymo.
81.
Be to, kad Pagrindų sprendimo dėl EAO 23 straipsnio 4 dalyje daroma nuoroda būtent į prašomą perduoti asmenį, mano nuomone, šios nuostatos neįmanoma naudoti tokiu atveju, kaip nagrinėjamas šioje byloje. Pačiame jos tekste nurodomos rimtos humanitarinio pobūdžio priežastys ir pateikiamas akivaizdaus pavojaus prašomo perduoti asmens (o ne trečiojo asmens) sveikatai pavyzdys.
82.
Sprendime E. D. L. Teisingumo Teismas konstatavo, kad Pagrindų sprendimo dėl EAO 23 straipsnio 4 dalis gali būti taikoma, kai vykdančioji teisminė institucija turi svarių ir pagrįstų priežasčių manyti, kad „perdavus sunkia liga sergantį asmenį kils realus pavojus, jog reikšmingai sumažės tikėtina jo gyvenimo trukmė arba greitai, reikšmingai ir nepataisomai pablogės jo sveikatos būklė“ (
51
).
83.
Manau, toks požiūris tikrai tinka prašomam perduoti asmeniui: nors pagrindo atsisakyti vykdyti EAO nebūtų, jo vykdymą būtina atidėti dėl prašomo perduoti asmens būklės.
84.
Šioje byloje nagrinėjamu atveju vaiko interesai yra aplinkybė, į kurią būtina atsižvelgti kito asmens nei pats prašomas perduoti asmuo, t. y. jo vaikų labui. Jei kyla pavojus, kad jų motinos perdavimas keltų rimtą pavojų vaikams (pavyzdžiui, jų sveikatai ar emocinei raidai), mano nuomone, tai jau turėjo būti svarbi aplinkybė, į kurią turi būti atsižvelgta prieš priimant sprendimą dėl perdavimo.
85.
Net nežiūrint vien į Pagrindų sprendimo dėl EAO 23 straipsnio 4 dalies tekstą ir įsivaizduojant, kad šią nuostatą būtų galima taikyti prašomo perduoti asmens vaikams, laukimas, kol vaikas sulauks brandesnio amžiaus, kaip siūlė Italijos vyriausybė, neatitiktų humanitarinių priežasčių standarto, kaip Teisingumo Teismas jį yra išaiškinęs Sprendime E.D.L.
86.
Mano nuomone, taip būtų iškreiptas Pagrindų sprendimo dėl EAO 23 straipsnio 4 dalies tikslas.
87.
Taigi tokiu atveju remtis Pagrindų sprendimo dėl EAO 23 straipsnio 4 dalimi netikslinga.
b) Pagrindų sprendimo dėl EAO 4 straipsnio 6 dalis
88.
Pagrindų sprendimo dėl EAO 4 straipsnio 6 dalis yra kita galimybė, kuria galėtų pasinaudoti vykdančiosios teisminės institucijos, nustačiusios, kad dėl vaiko interesų tiek motina, tiek vaikas turėtų likti vykdančiojoje valstybėje narėje.
89.
Toje nuostatoje vykdančiajai teisminei institucijai numatyta galimybė nevykdyti EAO, išduoto siekiant įvykdyti laisvės atėmimo bausmę arba sprendimą dėl įkalinimo, kai prašomas perduoti asmuo yra vykdančiojoje valstybėje narėje arba yra jos pilietis ar gyventojas, ir toji valstybė imasi vykdyti laisvės atėmimo bausmę arba sprendimą dėl įkalinimo.
90.
Pagrindinis šios nuostatos tikslas – leisti vykdančiajai teisminei institucijai suteikti ypatingą reikšmę galimybei padidinti prašomo perduoti asmens galimybes reintegruotis į visuomenę atlikus paskirtą bausmę (
52
).
91.
Vis dėlto niekas nedraudžia taikyti šios nuostatos ir siekiant apsaugoti vaiko interesus, kartu išvengiant nebaudžiamumo. Taikyti Pagrindų sprendimo dėl EAO 4 straipsnio 6 dalį galėtų būti geriausias pasirinkimas, jei dėl kokios nors priežasties, susijusios su aptariamu vaiku, neišvykimas iš vykdančiosios valstybės narės geriausiai atitiktų jo interesus, tačiau tuo pat metu būtų svarbu, kad jis dažnai bendrautų su savo motina ir palaikytų glaudų ryšį su ja (pavyzdžiui, tuo atveju, kai kitas iš tėvų arba platesnė šeima gyvena vykdančiojoje valstybėje narėje).
92.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo teigimu, Italija perkėlė Pagrindų sprendimo dėl EAO 4 straipsnio 6 dalį į savo teisę, nustačiusi sąlygą, pagal kurią prašomas perduoti asmuo turi būti gyvenęs Italijoje bent penkerius metus, kad jam būtų galima taikyti šią nuostatą.
93.
Teisingumo Teismas nusprendė, kad Pagrindų sprendimo dėl EAO 4 straipsnio 6 dalyje vartojamos sąvokos „yra“ ir „yra gyventojas“ yra savarankiškos Sąjungos teisės sąvokos, kurių negali apibrėžti valstybės narės (
53
). Dėl to šios sąvokos „atitinkamai skirtos situacijoms, kai asmuo, kurio atžvilgiu išduotas Europos arešto orderis, įsteigė faktinę gyvenamąją vietą vykdančiojoje valstybėje narėje arba dėl nuolatinio buvimo tam tikrą laiką šioje valstybėje įgijo ryšių su šia valstybe, panašių į tuos, kurie įgyjami įsteigus gyvenamąją vietą“ (
54
).
94.
Dėl to prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui tenka pareiga aiškinti savo nacionalinę teisę taip, kad ji atitiktų Teisingumo Teismo pateiktą savarankišką šių sąvokų aiškinimą, pagal kurį nenustatyta pareiga gyventi valstybėje penkerius metus.
95.
Pagal Pagrindų sprendimo dėl EAO 4 straipsnio 6 dalį vykdančiajai teisminei institucijai išties suteikiama galimybė ir nenustatoma pareiga vykdyti laisvės atėmimo bausmę vykdančiojoje valstybėje narėje. Vis dėlto, kai siekiama apsaugoti vaiko interesus, ši galimybė gali tapti pareiga, jei vykdančioji teisminė institucija nustato, kad vaiko interesus atitiktų neišvykimas iš vykdančiosios valstybės narės (
55
).
96.
Taigi, mano nuomone, šioje nuostatoje numatyta kita procesinė priemonė, kurią pasitelkdama vykdančioji teisminė institucija gali sumažinti nebaudžiamumo riziką ir suderinti ją su vaiko interesais.
c) Pagrindų sprendimo dėl EAO 5 straipsnio 3 dalis
97.
Pagrindų sprendimo dėl EAO 5 straipsnio 3 dalyje numatyta, kad kai EAO išduodamas vykdančiosios valstybės narės piliečio arba gyventojo (
56
) baudžiamojo persekiojimo tikslais, perdavimui gali būti taikomas reikalavimas, kad apklausus asmenį, jis būtų grąžintas vykdančiajai valstybei narei ir ten atliktų išduodančiojoje valstybėje narėje jam skirtą laisvės atėmimo bausmę arba kad joje būtų įvykdytas šioje valstybėje narėje priimtas sprendimas dėl įkalinimo.
98.
Galima sakyti, kad ši nuostata yra išvirkščioji Pagrindų sprendimo dėl EAO 4 straipsnio 6 dalies pusė: nesvarbu, ar EAO išduotas baudžiamojo persekiojimo tikslais (kaip yra 5 straipsnio 3 dalies atveju), ar siekiant įvykdyti bausmę (4 straipsnio 6 dalis), vykdančiosios valstybės gyventojai gali atlikti bausmę savo gyvenamosios vietos valstybėje narėje.
99.
5 straipsnio 3 dalis susijusi su atvejais, kai EAO išduodamas baudžiamojo persekiojimo tikslais, o šioje byloje, be abejo, taip nėra. GN buvo nuteista Belgijoje, o EAO buvo išduotas aiškiu tikslu įvykdyti laisvės atėmimo bausmę.
100.
Vis dėlto per teismo posėdį GN ir Komisija paaiškino, jog dėl to, kad GN buvo nuteista in absentia, yra galimybė iš naujo nagrinėti bylą Belgijoje, o tai, jų teigimu, reikštų, kad šis EAO taip pat būtų laikomas išduotu baudžiamojo persekiojimo tikslais.
101.
Tokiu atveju pagal Pagrindų sprendimo dėl EAO 5 straipsnio 3 dalį vykdančiajai teisminei institucijai būtų leidžiama asmenų, kurie yra vykdančiosios valstybės narės piliečiai ar gyventojai, perdavimą susieti su vėlesniu jų grąžinimu atlikti laisvės atėmimo bausmę arba įvykdyti sprendimą dėl įkalinimo toje valstybėje narėje.
102.
Pirma, šios bylos faktinės aplinkybės verčia abejoti tuo, kad GN yra Italijos gyventoja. Vis dėlto šią faktinę aplinkybę turi išsiaiškinti nacionalinis teismas.
103.
Antra, Pagrindų sprendimo dėl EAO 5 straipsnio pirmame sakinyje numatyta, kad vykdančioji institucija gali pasinaudoti šia galimybe. Taigi Pagrindų sprendimo dėl EAO 5 straipsnio 3 dalyje numatyta dar viena galimybė, kuria vykdančiosios teisminės institucijos gali pasinaudoti nustatydamos, kad vaiko interesus atitiktų motinos ir vaiko palikimas vykdančiojoje valstybėje narėje.
104.
Vis dėlto, kadangi EAO dėl GN yra aiškiai išduotas siekiant įvykdyti laisvės atėmimo bausmę, manau, kad šioje byloje nagrinėjamu atveju šia nuostata negalima pasinaudoti.
IV. Išvada
105.
Atsižvelgdama į tai, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui taip atsakyti į Corte suprema di cassazione (Kasacinis teismas, Italija) pateiktus prejudicinius klausimus:
1.
2002 m. birželio 13 d. Tarybos pagrindų sprendimo 2002/584/TVR dėl Europos arešto orderio ir perdavimo tarp valstybių narių tvarkos 1 straipsnio 3 dalimi iš esmės nedraudžiama atsisakyti vykdyti EAO, išduotą dėl mažamečių vaikų motinos, jei tai labiausiai atitinka vaiko interesus.
2.
Toks atsisakymas galimas tik tuo atveju, jei, nustačiusi konkrečią vaiko situaciją ir pasinaudojusi Pagrindų sprendimo dėl EAO 15 straipsnio 2 dalyje numatytu bendravimo mechanizmu, vykdančioji institucija neturi pakankamai informacijos, kuri leistų jai būti visiškai tikra dėl to, kad EAO vykdymas neprieštaraus vaiko interesams.
3.
Negalima laikinai atidėti perdavimo pagal Pagrindų sprendimo dėl EAO 23 straipsnio 4 dalį asmeniui, kuris nėra prašomas perduoti asmuo, ir jei nėra rimtų humanitarinių priežasčių, pavyzdžiui, kai kyla akivaizdus pavojus prašomo perduoti asmens gyvybei ar sveikatai.
(
1
)	Originalo kalba: anglų.
(
2
)	2002 m. birželio 13 d. Tarybos pagrindų sprendimas 2002/584/TVR dėl Europos arešto orderio ir perdavimo tarp valstybių narių tvarkos (OL L 190, 2002, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 6 t., p. 34), iš dalies pakeistas 2009 m. vasario 26 d. Tarybos pamatiniu sprendimu 2009/299/TVR, iš dalies keičiančiu Pamatinius sprendimus 2002/584/TVR, 2005/214/TVR, 2006/783/TVR, 2008/909/TVR ir 2008/947/TVR ir stiprinančiu asmenų procesines teises bei skatinančiu tarpusavio pripažinimo principo taikymą sprendimams, priimtiems atitinkamam asmeniui asmeniškai nedalyvavus teisminiame nagrinėjime (OL L 81, 2009, p. 24, toliau – Pagrindų sprendimas dėl EAO).
(
3
)	Priimta Jungtinių Tautų Generalinės Asamblėjos 1989 m. lapkričio 20 d. (Jungtinių Tautų sutarčių serija, 1577 t., p. 3).
(
4
)	2016 m. balandžio 5 d. Sprendime Aranyosi ir Căldăraru (C‑404/15 ir C‑659/15 PPU, EU:C:2016:198) Teisingumo Teismas numatė galimybę atsisakyti vykdyti EAO kitais nei Pagrindų sprendimo dėl EAO 3, 4 ir 4a straipsniuose numatytais atvejais.
(
5
)	Dar prieš priimant Sprendimą Aranyosi ir Căldăraru nacionaliniai teismai buvo susirūpinę dėl to, kad vykdant EAO jiems kilo grėsmė pažeisti pagrindines prašomo perduoti asmens teises, saugomas pagal EŽTK, todėl jie ne kartą kreipėsi į Teisingumo Teismą su prejudiciniais klausimais. Vis dėlto tose ankstesnėse bylose Teisingumo Teismas nusprendė, kad nebūtina nustatyti papildomų galimybių atsisakyti perduoti asmenį. Pavyzdžiui, žr. 2007 m. gegužės 3 d. Sprendimą Advocaten voor de Wereld (C‑303/05, EU:C:2007:261); 2013 m. vasario 26 d. Sprendimą Melloni (C‑399/11, EU:C:2013:107) ir 2013 m. gegužės 30 d. Sprendimą F. (C‑168/13 PPU, EU:C:2013:358).
(
6
)	2016 m. balandžio 5 d. Sprendimas Aranyosi ir Căldăraru (C‑404/15 ir C‑659/15 PPU, EU:C:2016:198, 93 ir 94 punktai).
(
7
)	Reikėtų pateikti pastabą dėl nomenklatūros: sąvoka „dviejų etapų testas“ buvo pavartota generalinio advokato M. Bobek išvadoje byloje Gavanozov (C‑852/19, EU:C:2021:346, 42 išnaša). Teisingumo Teismas dar yra pavadinęs šį testą „dviejų etapų nagrinėjimu“2020 m. gruodžio 17 d. Sprendime Openbaar Ministerie(Išduodančiosios teisminės institucijos nepriklausomumas) (C‑354/20 PPU ir C‑412/20 PPU, EU:C:2020:1033, 53 punktas); 2022 m. vasario 22 d. Sprendime Openbaar Ministerie (Išduodančiojoje valstybėje narėje pagal įstatymą įsteigtas teismas) (C‑562/21 PPU ir C‑563/21 PPU, EU:C:2022:100, 52, 54, 55, 62 ir 66 punktai) ir 2023 m. sausio 31 d. Sprendimą Puig Gordi ir kt. (C‑158/21, EU:C:2023:57, 98 ir 101 punktai). Ta pati sąvoka buvo pavartota generalinio advokato A. Rantos išvadoje sujungtose bylose Openbaar Ministerie (Išduodančiojoje valstybėje narėje pagal įstatymą įsteigtas teismas) (C‑562/21 PPU ir C‑563/21 PPU, EU:C:2021:1019, 37, 38, 42 punktai ir 41 išnaša); generalinio advokato J. Richard de la Tour išvadoje byloje Puig Gordi ir kt. (C‑158/21, EU:C:2022:573, 7, 88, 90, 92, 93, 97, 106, 108 punktai ir 57 išnaša) ir generalinio advokato N. Emiliou išvadoje byloje M. D. (C‑819/21, EU:C:2023:386, 3, 23, 26, 32, 33, 51, 67, 70 ir 88 punktai ir rezoliucinė dalis). Generalinio advokato M. Campos Sánchez-Bordona išvadoje byloje E. D. L. (Liga grindžiamas atsisakymo perduoti pagrindas) (C‑699/21, EU:C:2022:955, 35 ir 39 punktai) šis testas galiausiai taip pat buvo pavadintas „dviejų etapų nagrinėjimu“.
(
8
)	Šiuo klausimu žr. 2018 m. liepos 25 d. Sprendimą Generalstaatsanwaltschaft (Kalinimo sąlygos Vengrijoje) (C‑220/18 PPU, EU:C:2018:589, 62 punktas); 2018 m. rugsėjo 19 d. Sprendimą RO (C‑327/18 PPU, EU:C:2018:733, 42 punktas) ir 2019 m. spalio 15 d. Sprendimą Dorobantu (C‑128/18, EU:C:2019:857, 52 ir 55 punktai).
(
9
)	2018 m. liepos 25 d. Sprendimas Minister for Justice and Equality (Teisingumo sistemos trūkumai) (C‑216/18 PPU, EU:C:2018:586, 61 ir 68 punktai).
(
10
)	2020 m. gruodžio 17 d. Sprendimas Openbaar Ministerie (Išduodančiosios teisminės institucijos nepriklausomumas) (C‑354/20 PPU ir C‑412/20 PPU, EU:C:2020:1033, 52 punktas); 2022 m. vasario 22 d. Sprendimas Openbaar Ministerie (Išduodančiojoje valstybėje narėje pagal įstatymą įsteigtas teismas) (C‑562/21 PPU ir C‑563/21 PPU, EU:C:2022:100, 50–53 punktai) ir 2023 m. sausio 31 d. Sprendimas Puig Gordi ir kt. (C‑158/21, EU:C:2023:57, 97–98 punktai).
(
11
)	Neseniai nagrinėtoje byloje Teisingumo Teismo buvo klausiama dėl galimybės atsisakyti perduoti asmenį dėl galimo teisės į asmens neliečiamybę ir teisės į sveikatą pažeidimo (Chartijos 3 ir 35 straipsniai). Vis dėlto ta byla buvo susijusi su kitokia situacija, kai šiai teisei iškilo pavojus ne dėl sisteminių ar bendrų išduodančiosios valstybės trūkumų, susijusių su kalinamų asmenų teise į sveikatą, o veikiau dėl galimybės, kad pats perdavimas pablogintų prašomo perduoti asmens sveikatos būklę. Tokiomis aplinkybėmis Teisingumo Teismas nemanė esant būtina aiškinti Pagrindų sprendimo dėl EAO 1 straipsnio 3 dalį atsižvelgiant į Chartijos 3 ir 35 straipsnius. Žr. 2023 m. balandžio 18 d. Sprendimą E. D. L. (Liga grindžiamas atsisakymo perduoti pagrindas) (C‑699/21, EU:C:2023:295, 54 punktas).
(
12
)	Tą pačią išvadą taip pat galima padaryti remiantis generalinio advokato M. Campos Sánchez-Bordona pozicija: jis konstatavo, kad nors prašomo perduoti asmens atžvilgiu galėjo būti taikomas Chartijos 3 straipsnis (teisė į asmens neliečiamybę), atsisakymas perduoti asmenį būtų pateisinamas tik pagal „dviejų etapų analizę“. Žr. generalinio advokato M. Campos Sánchez-Bordona išvadą byloje E. D. L. (Liga grindžiamas atsisakymo perduoti pagrindas) (C‑699/21, EU:C:2022:955, 58 ir 59 punktai).
(
13
)	Dėl šio principo patvirtinimo žr. generalinio advokato M. Campos Sánchez-Bordona išvadą byloje Presidente del Consiglio dei Ministri ir kt. (Dėl trečiosios valstybės piliečio išduotas EAO) (C‑700/21, EU:C:2022:995, 55 ir 56 punktai) (šioje išvadoje jis teigia, kad teisė į šeimos gyvenimą negali būti viršesnė už laisvės atėmimo bausmės vykdymą). Be to, neramumų ar nusikalstamumo prevencija yra vienas iš galimų viešųjų interesų, galinčių pateisinti teisės į šeimos gyvenimą, numatytos Europos žmogaus teisių konvencijos (toliau – EŽTK) 8 straipsnio 2 dalyje, apribojimą. Pavyzdžiui, Europos Žmogaus Teisių Teismas (toliau – EŽTT) 2014 m. spalio 23 d. Sprendime Vintman prieš Ukrainą (CE:ECHR:2014:1023JUD002840305, 78 punktas) yra pripažinęs, kad kalinamo asmens atskyrimas nuo šeimos yra neišvengiama jų įkalinimo pasekmė. Savo ruožtu EŽTK 8 straipsnio pažeidimas buvo konstatuotas tuo atveju, kai kaliniai buvo siunčiami į koloniją, kuri nutolusi nuo jų šeimos tūkstančius kilometrų. Žr. 2013 m. liepos 25 d. EŽTT sprendimą Khodorkovskiy ir Lebedev
prieš Rusiją (CE:ECHR:2013:0725JUD001108206, 850 punktas).
(
14
)	Žr. Chartijos 52 straipsnio 1 dalį. Taip pat žr., pavyzdžiui, 2022 m. rugsėjo 27 d. EŽTT sprendimą Ortite prieš Jungtinę Karalystę (CE:ECHR:2022:0927JUD001833919, 39 punktas) (šiame sprendime EŽTT konstatavo, kad vertinant, ar EŽTK 8 straipsniu saugomos teisės ribojimas yra būtinas demokratinėje visuomenėje ir proporcingas siekiamam teisėtam tikslui, susitariančiosios valstybės turi tam tikrą diskreciją).
(
15
)	Standartinė formuluotė, kurią Teisingumo Teismas vartoja visuose savo sprendimuose, kuriuose aiškinamas EAO mechanizmas, yra tokia: „pagal tarpusavio pasitikėjimo principą, be kita ko, reikalaujama, kad, kiek tai susiję su laisvės, saugumo ir teisingumo erdve, kiekviena iš valstybių laikytų, jog, išskyrus atvejus, kai yra išimtinių aplinkybių, visos kitos valstybės narės paiso Sąjungos teisės ir ypač šioje teisėje įtvirtintų pagrindinių teisių“. Žr., pavyzdžiui, 2018 m. liepos 25 d. Sprendimą Generalstaatsanwaltschaft (Kalinimo sąlygos Vengrijoje) (C‑220/18 PPU, EU:C:2018:589, 49 punktas); 2018 m. liepos 25 d. Sprendimą Minister for Justice and Equality (Teismų sistemos trūkumai) (C‑216/18 PPU, EU:C:2018:586, 36 punktas); 2019 m. spalio 15 d. Sprendimą Dorobantu (C‑128/18, EU:C:2019:857, 46 punktas); 2022 m. vasario 22 d. Sprendimą Openbaar Ministerie(Išduodančiojoje valstybėje narėje pagal įstatymą įsteigtas teismas) (C‑562/21 PPU ir C‑563/21 PPU, EU:C:2022:100, 40 punktas); 2023 m. sausio 31 d. Sprendimą Puig Gordi ir kt. (C‑158/21, EU:C:2023:57, 93 punktas) ir 2023 m. balandžio 18 d. Sprendimą E. D. L. (Liga grindžiamas atsisakymo perduoti pagrindas) (C‑699/21, EU:C:2023:295, 30 punktas).
(
16
)	Teismo dėmesį į šią informaciją gali atkreipti perdavimui prieštaraujantis asmuo arba teismas jau gali turėti tokią informaciją, pavyzdžiui, jeigu ją yra nustačiusios kitos institucijos. Pavyzdžiui, byloje Aranyosi ir Căldăraru vykdančioji institucija turėjo įtarimų dėl kalinimo sąlygų Vengrijoje ir Rumunijoje, remdamasi ankstesnėmis EŽTT išvadomis ir Europos komiteto prieš kankinimą ir kitokį žiaurų, nežmonišką ar žeminantį elgesį ir baudimą ataskaita. Žr. 2016 m. balandžio 5 d. Sprendimą Aranyosi ir Căldăraru (C‑404/15 ir C‑659/15 PPU, EU:C:2016:198, 43, 44 ir 59–61 punktai).
(
17
)	Žr., pavyzdžiui, 2008 m. lapkričio 27 d. Tarybos pamatinį sprendimą 2008/947/TVR dėl teismo sprendimų ir sprendimų dėl lygtinio nuteisimo tarpusavio pripažinimo principo taikymo siekiant užtikrinti lygtinio atleidimo priemonių ir alternatyvių sankcijų priežiūrą (OL L 337, 2008, p. 102); 2014 m. balandžio 3 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvą 2014/41/ES dėl Europos tyrimo orderio baudžiamosiose bylose (OL L 130, 2014, p. 1).
(
18
)	2021 m. sausio 13 d. Sprendimas MM (C‑414/20 PPU, EU:C:2021:4, 61 punktas).
(
19
)	Žr., pavyzdžiui, 2020 m. gruodžio 17 d. Sprendimą Generalstaatsanwaltschaft Hamburg (C‑416/20 PPU, EU:C:2020:1042, 55 punktas) (jame Teisingumo Teismas konstatavo, kad po perdavimo atitinkamas asmuo gali išduodančiosios valstybės narės teismuose remtis galimais Sąjungos teisės pažeidimais, nagrinėjamu atveju – asmens procesinių teisių baudžiamajame procese pažeidimais). Tą patį punktą jau nurodžiau generalinės advokatės T. Ćapeta išvadoje sujungtose bylose Minister for Justice and Equality (Atidėjimo atšaukimas) (C‑514/21 ir C‑515/21, EU:C:2022:848, 117 ir 135 punktai).
(
20
)	Įdomu pažymėti, kaip per teismo posėdį Teisingumo Teisme priminė Taryba, kad P. Aranyosi taip pat buvo nepilnamečio vaiko tėvas. Vis dėlto jo perdavimas niekada nebuvo kvestionuojamas remiantis galimu jo teisės į šeimos gyvenimą pažeidimu, ir buvo grindžiamas tik galimu nežmoniško ir žeminančio elgesio draudimo pažeidimu.
(
21
)	2019 m. kovo 26 d. Sprendimas SM (Pagal Alžyro kafalos sistemą globojamas vaikas) (C‑129/18, EU:C:2019:248, 67 punktas).
(
22
)	Remiantis Su [Europos Sąjungos] pagrindinių teisių chartija susijusiais išaiškinimais (OL C 303, 2007, p. 17), Chartijos 24 straipsnis grindžiamas 1989 m. lapkričio 20 d. pasirašyta ir visų valstybių narių ratifikuota Niujorko vaiko teisių konvencija, ypač jos 3, 9, 12 ir 13 straipsniais. Vadinasi, ši konvencija yra svarbi aiškinant Chartijos 24 straipsnį. Šiuo klausimu žr. 2021 m. gruodžio 14 d. Sprendimą Stolichna obshtina, rayon Pancharevo (C‑490/20, EU:C:2021:1008, 63 punktas). Vaiko teisės taip pat paminėtos ESS 3 straipsnio 3 dalyje kaip vienas iš Sąjungos puoselėjamų siekių.
(
23
)	2021 m. kovo 11 d. Sprendimas État belge (Vieno iš nepilnamečio tėvų grąžinimas) (C‑112/20, EU:C:2021:197, 36 ir 38 punktai).
(
24
)	Išskyrus atvejus, kai jie patys yra perduodami, o tai įmanoma tik tuo atveju, kai jie sulaukia tokio amžiaus, nuo kurio galima jų baudžiamoji atsakomybė. Tokia situacija buvo nagrinėjama 2018 m. sausio 23 d. Sprendime Piotrowski (C‑367/16, EU:C:2018:27).
(
25
)	Visi šio proceso dalyviai, išskyrus Vengrijos vyriausybę ir Tarybą, taip pat laikėsi nuomonės, kad į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo pirmąjį klausimą reikėtų atsakyti šiek tiek nukrypstant nuo „dviejų etapų testo“.
(
26
)	Smyth, C., „The best interests of the child in the expulsion and first-entry jurisprudence of the European Court of Human Rights: How principled is the Court’s use of the principle?“, European Journal of Migration and Law, vol. 17(1), 2015, p. 70, p. 71.
(
27
)	Goldner-Lang, I., „Chapter 31: The child’s best interests as a gap filler and expander of ES law in internal situations“, Ziegler, K. S., Neuvonen, P. J., Moreno-Lax, V., (red.) „Research Handbook on General Principles in ES Law. Constructing Legal Orders in Europe“, Edward Elgar Publishing, Cheltenham, 2022.
(
28
)	Klaassen M., ir Rodrigues, P., „The best interests of the child in ES family reunification law: A plea for more guidance on the role of Article 24(2) of the Charter“, European Journal of Migration and Law, vol. 19(2), 2017, p. 191.
(
29
)	2018 m. sausio 23 d. Sprendimas Piotrowski (C‑367/16, EU:C:2018:27).
(
30
)	2016 m. gegužės 11 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva (ES) 2016/800 dėl procesinių garantijų vaikams, kurie baudžiamajame procese yra įtariamieji ar kaltinamieji (OL L 132, 2016, p. 1).
(
31
)	Konkrečiai kalbant, šios direktyvos 17 straipsnyje numatyta, kad vaikų, kurie yra įtariamieji ar kaltinamieji nacionaliniame baudžiamajame procese, teisės turėtų būti taikomos mutatis mutandis vaikams, dėl kurių išduotas EAO, po jų sulaikymo vykdančiojoje valstybėje narėje. 2018 m. sausio 23 d. Sprendimas Piotrowski (C‑367/16, EU:C:2018:27, 36 punktas).
(
32
)	2018 m. sausio 23 d. Sprendimas Piotrowski (C‑367/16, EU:C:2018:27, 38 punktas). Reikia pridurti, kad amžiaus riba, nuo kada atsiranda baudžiamoji atsakomybė, bet kuriuo atveju yra privalomas EAO nevykdymo pagrindas pagal Pagrindų sprendimo dėl EAO 3 straipsnio 3 dalį.
(
33
)	2021 m. sausio 14 d. Sprendimas Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Nelydimo nepilnamečio grąžinimas) (C‑441/19, EU:C:2021:9, 46 punktas).
(
34
)	2021 m. kovo 11 d. Sprendimas État belge (Vieno iš nepilnamečio tėvų grąžinimas) (C‑112/20, EU:C:2021:197, 27 punktas); 2017 m. gegužės 10 d. Sprendimas Chavez-Vilchez ir kt. (C‑133/15, EU:C:2017:354, 70 ir 71 punktai).
(
35
)	Žr. 2020 m. liepos 16 d. Sprendimą État belge (Šeimos susijungimas – Nepilnametis vaikas) (C‑133/19, C‑136/19 ir C‑137/19, EU:C:2020:577, 34 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija). Taip pat žr. 2012 m. gruodžio 6 d. Sprendimą O. ir kt. (C‑356/11 ir C‑357/11, EU:C:2012:776, 76 punktas).
(
36
)	2019 m. kovo 26 d. Sprendimas SM (Pagal Alžyro kafalos sistemą globojamas vaikas) (C‑129/18, EU:C:2019:248, 69 punktas).
(
37
)	Generalinio advokato M. Szpunar išvada byloje Chavez-Vilchez ir kt. (C‑133/15, EU:C:2016:659, 101 punktas).
(
38
)	2017 m. gegužės 10 d. Sprendimas Chavez-Vilchez ir kt. (C‑133/15, EU:C:2017:354, 70 punktas).
(
39
)	Tai papildomas argumentas, kodėl negalima taikyti „dviejų etapų testo“. Jis yra netinkamas, nes pirmuoju etapu nebūtų konkrečiai vertinami vaiko interesai ir daugiausia dėmesio būtų skiriama sisteminiams arba bendriems trūkumams išduodančiojoje valstybėje narėje. Nustačiusi, kad tokių trūkumų nėra, o taip aiškiai yra nagrinėjamu atveju, vykdančioji teisminė institucija niekaip negalėtų įvertinti konkrečios vaiko situacijos. Būtent šis vertinimas yra svarbiausias nustatant vaiko interesus.
(
40
)	Kaip pažymi |J. Cardona Llorens, vaiko interesai yra neapibrėžta, bet ne diskrecinė sąvoka: „For the same decision, the assessment and determination of the best interests of five different children should prompt us to make five different determinations (given that no two children are alike in the same circumstances and in the same situation). But the assessment and determination of one child’s best interests made by five adults individually in the adoption of a decision should arrive at the same result“ („priimant tą patį sprendimą, penkių skirtingų vaikų interesų įvertinimui reikėtų priimti penkis skirtingus sprendimus (turint omenyje tai, kad tokiomis pat aplinkybėmis ir tokioje pačioje situacijoje nėra dviejų vienodų vaikų). Tačiau vieno vaiko interesų įvertinimas ir nustatymas, kai, priimdami sprendimą, tai individualiai daro penki suaugusieji, turėtų duoti tą patį rezultatą“). Žr. Cardona Llorens, J., „Presentation of General Comment No. 14: strengths and limitations, points of consensus and dissent emerging in the drafting in the best interests of the child – A dialogue between theory and practice (Europos Taryba 2016), p. 12. Skelbiama adresu https://rm.coe.int/1680657e56>.
(
41
)	Dėl šio klausimo aptarimo žr. Lonardo, L., „The best interests of the child in the case-law of the Court of Justice of the European Union“, Maastricht Journal of European and Comparative Law, vol. 29(5), 2022, p. 596, p. 598. Dėl vaiko interesų kaip „apsauginio principo“, į kurį atsižvelgiant turėtų būti aiškinami kiti Sąjungos teisės aktai, aptarimo žr. Frasca, E., ir Carlier, J.Y., „The best interests of the child in ECJ asylum and migration case-law: Towards a safeguard principle for the genuine enjoyment of the substance of children’s rights?“, Common Market Law Review, vol. 60, 2023, p. 345.
(
42
)	Tokios pozicijos per teismo posėdį laikėsi ir Komisija.
(
43
)	2013 m. vasario 26 d. Sprendimas Åkerberg Fransson (C‑617/10, EU:C:2013:105, 21 punktas). Atsižvelgiant į Chartijos 24 straipsnį žr. 2013 m. birželio 6 d. Sprendimą MA ir kt. (C‑648/11, EU:C:2013:367, 59 punktas).
(
44
)	Ir Italijos vyriausybė, ir Komisija per teismo posėdį pabrėžė, kad tam taip pat gali prireikti įtraukti socialines tarnybas vykdančiojoje valstybėje narėje arba bendrauti su išduodančiosios valstybės narės socialinėmis tarnybomis.
(
45
)	Vykdančioji teisminė institucija turi surinkti visą kitą svarbią informaciją, pavyzdžiui, apie kitus vaiko ryšius su šeima, visų pirma su kitu iš tėvų, ir gali apimti socialinių tarnybų ar kitų atitinkamų institucijų, turinčių informacijos apie konkretų vaiką, dalyvavimą.
(
46
)	Iš tikrųjų iš bylos faktinių aplinkybių matyti, jog išduodančioji teisminė institucija net nežinojo, kad tuo metu, kai ji išdavė EAO, GN turėjo vaiką.
(
47
)	Pavyzdžiui, 2022 m. vasario 22 d. Sprendime Openbaar Ministerie (Išduodančiojoje valstybėje narėje pagal įstatymą įsteigtas teismas) (C‑562/21 PPU ir C‑563/21 PPU, EU:C:2022:100, 48 punktas); 2023 m. sausio 31 d. Sprendime Puig Gordi ir kt. (C‑158/21, EU:C:2023:57, 131 punktas) ir 2023 m. balandžio 18 d. Sprendime E. D. L. (Liga grindžiamas atsisakymo perduoti pagrindas) (C‑699/21, EU:C:2023:295, 46 punktas).
(
48
)	2023 m. balandžio 18 d. Sprendimas E.D.L. (Liga grindžiamas atsisakymo perduoti pagrindas) (C‑699/21, EU:C:2023:295, 46 punktas).
(
49
)	Taip teigė generalinis prokuroras prie Bolonijos apeliacinio teismo, taip pat Italijos ir Nyderlandų vyriausybės.
(
50
)	Žr., be kita ko, 2008 m. lapkričio 27 d. Tarybos pamatinio sprendimo 2008/909/TVR dėl nuosprendžių baudžiamosiose bylose tarpusavio pripažinimo principo taikymo skiriant laisvės atėmimo bausmes ar su laisvės atėmimu susijusias priemones, siekiant jas vykdyti Europos Sąjungoje (OL L 327, 2008, p. 27) (toliau – Pamatinis sprendimas 2008/909/TVR), 25 straipsnį. Taip pat žr. 2023 m. sausio 31 d. Sprendimą Puig Gordiir kt. (C‑158/21, EU:C:2023:57, 141 punktas).
(
51
)	2023 m. balandžio 18 d. Sprendimas E.D.L. (Liga grindžiamas atsisakymo perduoti pagrindas) (C‑699/21, EU:C:2023:295, 42 punktas).
(
52
)	2017 m. birželio 29 d. Sprendimas Popławski (C‑579/15, EU:C:2017:503, 21 punktas) ir 2012 m. rugsėjo 5 d. Sprendimas Lopes Da Silva Jorge (C‑42/11, EU:C:2012:517, 32 punktas).
(
53
)	2008 m. liepos 17 d. Sprendimas Kozlowski (C‑66/08, EU:C:2008:437, 41 ir 43 punktai). Tame sprendime Teisingumo Teismas neleido valstybėms narėms suteikti šioms sąvokoms platesnės reikšmės nei ta, kuri numatyta pagal Sąjungos teisę.
(
54
)	2008 m. liepos 17 d. Sprendimas Kozlowski (C‑66/08, EU:C:2008:437, 46 punktas).
(
55
)	Reikėtų pridurti, kad šia galimybe valstybės narės taip pat gali pasinaudoti pagal Tarybos pamatinį sprendimą 2008/909/TVR.
(
56
)	Pažymėtina, kad, priešingai nei Pagrindų sprendimo dėl EAO 4 straipsnio 6 dalis, ši nuostata neapima asmenų, likusių vykdančiojoje valstybėje narėje.