Laikina versija
GENERALINIO ADVOKATO
NICHOLAS EMILIOU IŠVADA,
pateikta 2025 m. gegužės 15 d.(1)
Byla C‑209/23
FT,
RRC Sports GmbH
prieš
Fédération internationale de football association (FIFA)
(Landgericht Mainz (Mainco apygardos teismas, Vokietija) pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą)
„ Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Konkurencija – Vidaus rinka – Tarptautinių sporto asociacijų nustatytos taisyklės – Profesionalusis futbolas – Pasaulio sporto asociacija – Futbolo agentų reglamentas – SESV 101 straipsnio 1 dalis – Antikonkurencinio tikslo sąvoka – Meca-Medina jurisprudencija – SESV 101 straipsnio 3 dalis – SESV 102 straipsnis – Piktnaudžiavimas dominuojančia padėtimi – Piktnaudžiavimas išnaudojant – Piktnaudžiavimas išstumiant – SESV 56 straipsnis – Laisvės teikti paslaugas apribojimai – Asmens duomenų apsauga – Reglamento (ES) 2016/679 6 straipsnio 1 dalies f punktas “
I.      Įvadas
1.        Keliose neseniai nagrinėtose bylose, t. y.
ISU(2), Superleague(3), Royal Antwerp(4) ir FIFA(5), Teisingumo Teismas turėjo patikrinti tam tikrų tarptautinių ar nacionalinių sporto asociacijų priimtų reglamentų suderinamumą su Sąjungos konkurencijos ir vidaus rinkos nuostatomis.
2.        Ši byla yra natūralus tų bylų tęsinys. Ginčas pagrindinėje byloje susijęs su tarptautinės sporto asociacijos reglamentu (toliau – ginčijamas reglamentas), reglamentuojančiomis žaidėjų agentų (toliau – agentai) veiklą. Savo klausimais prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės prašo Teisingumo Teismo pateikti papildomų gairių įvairiais aiškinimo klausimais, kylančiais iš Sąjungos konkurencijos, vidaus rinkos ir duomenų apsaugos nuostatų.
3.        Labai panašūs klausimai keliami ir kituose dviejuose prašymuose priimti prejudicinį sprendimą – byloje ROGON ir kt.  (C‑428/23)(6) ir byloje CD Tondela ir kt.  (C‑133/24)(7), kuriose šiandien pateiksiu savo išvadą. Taigi ši išvada turėtų būti siejama su tose bylose pateiktomis išvadomis. Teismo proceso ekonomiškumo sumetimais ir siekdamas padėti skaitytojams pasistengsiu išvengti nereikalingų pasikartojimų trijose išvadose ir šiuo tikslu pateiksiu kelias kryžmines nuorodas į jas.
II.    Teisinis pagrindas
4.        2016 m. balandžio 27 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (ES) 2016/679 dėl fizinių asmenų apsaugos tvarkant asmens duomenis ir dėl laisvo tokių duomenų judėjimo ir kuriuo panaikinama Direktyva 95/46/EB (Bendrasis duomenų apsaugos reglamentas) (toliau – BDAR)(8) 6 straipsnyje „Tvarkymo teisėtumas“ nustatyta:
„1.      Duomenų tvarkymas yra teisėtas tik tuo atveju, jeigu taikoma bent viena iš šių sąlygų, ir tik tokiu mastu, kokiu ji yra taikoma:
<…>
f)       tvarkyti duomenis būtina siekiant teisėtų duomenų valdytojo arba trečiosios šalies interesų, išskyrus atvejus, kai tokie duomenų subjekto interesai arba pagrindinės teisės ir laisvės, dėl kurių būtina užtikrinti asmens duomenų apsaugą, yra už juos viršesni <…>
<...>“.
III. Faktinės aplinkybės, procesas ir prejudicinis klausimas
5.        Ieškovai pagrindinėje byloje yra žaidėjų agentas ir žaidėjų agentų asociacijos „Football Forum“ pirmininko pavaduotojas FT ir Vokietijoje įsteigta bendrovė RRC Sports, kuri taip pat veikia kaip žaidėjų agentė, o FT vadovauja šiai bendrovei. Atsakovė Fédération internationale de football association (Tarptautinė futbolo asociacijų federacija (FIFA)) yra pagal Šveicarijos teisę įsteigta ne pelno asociacija, kurios buveinė yra Ciuriche (Šveicarija). Ji taip pat yra pasaulinis futbolo valdymo organas, prižiūrintis 211 jai priklausančių nacionalinių asociacijų, įskaitant Deutscher Fußball-Bund (Vokietijos futbolo asociacija).
6.        Pagal FIFA įstatų 11 straipsnio 4 dalį ir 14 straipsnį asociacijos narės privalo laikytis FIFA reglamentų ir pripažinti jos sprendimus.
7.        2022 m. gruodžio 16 d. FIFA taryba priėmė FIFA futbolo agentų reglamentą (toliau – FFAR), jis
buvo paskelbtos 2023 m. sausio 6 d. Šiame reglamente, be kita ko, reglamentuojamas žaidėjų agentų atlyginimas, veikla ir elgesys. FFAR 1–10 ir 22–27 straipsniai įsigaliojo 2023 m. sausio 9 d. Kitos nuostatos turėjo įsigalioti 2023 m. spalio 1 d. Be kitų taisyklių, FFAR nustatyti žaidėjų agentų įkainių apribojimai ir nustatytos kitos taisyklės, susijusios su interesų konfliktais ir sutarčių sąlygomis.
8.        Ieškovai pagrindinėje byloje kreipėsi į Landgericht Mainz (Mainco apygardos teismas, Vokietija) su ieškiniu dėl veiksmų nutraukimo, siekdami, kad būtų uždrausta taikyti tam tikras FFAR taisykles(9) (toliau – ginčijamos taisyklės), motyvuodami tuo, kad jomis pažeidžiamas
SESV 56 straipsnis, SESV 101 ir 102 straipsniai ir BDAR 6 straipsnis. FIFA savo ruožtu teigia, kad FFAR nustatytos taisyklės yra teisėtos ir būtinos futbolo vientisumui, solidarumui tarp profesionaliojo ir bazinio lygmens skatinti, taip pat skaidrumui ir etikos standartams užtikrinti.
9.        Kilus abejonių dėl atitinkamų Sąjungos teisės nuostatų aiškinimo, Landgericht Mainz (Mainco apygardos teismas) nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:
„Ar [SESV] 101 straipsnis (draudimas sudaryti kartelius), SESV 102 straipsnis (draudimas piktnaudžiauti dominuojančia padėtimi) ir SESV 56 straipsnis (laisvė teikti paslaugas) ir [BDAR] 6 straipsnis turi būti aiškinami taip, kad pagal juos draudžiamos taisyklės, nustatytos pasaulinės sporto organizacijos (šiuo atveju – FIFA), kuriai priklauso 211 nacionalinių atitinkamos sporto šakos (šiuo atveju – futbolo) asociacijų ir kurios nustatytos taisyklės dėl to bet kuriuo atveju privalomos didelei daliai nacionalinėse atitinkamos sporto šakos profesionalų lygose veikiančių subjektų (šiuo atveju – klubų (taip pat kapitalo bendrovės struktūros futbolo klubų), žaidėjų (kurie yra klubo nariai) ir žaidėjų agentų), kai nustatytų taisyklių turinys yra toks:
1)      draudžiama nustatyti arba mokėti žaidėjų agentams atlygį, viršijantį procentine išraiška pagal žaidėjo perkėlimo sumą arba jo metinį atlyginimą apskaičiuotą viršutinę ribą, kaip nustatyta FFAR 15 straipsnio 2 dalyje;
2)      draudžiama, kad pagal tarpininkavimo žaidėjams sutartį mokėtiną atlygį žaidėjo agento sutarties šaliai sumokėtų tretieji asmenys, kaip nustatyta FFAR 14 straipsnio 2 ir 3 dalyse;
3)      draudžiama, kad tokiais atvejais, kai žaidėjų agentas dirba priimančiajam klubui ir žaidėjui, klubas už žaidėjų agento paslaugas sumokėtų daugiau kaip 50 % viso žaidėjo ir klubo mokėtino atlygio, kaip nustatyta FFAR 14 straipsnio 10 dalyje;
4)      žaidėjų agento licencija, kuri yra tarpininkavimo žaidėjams paslaugų teikimo sąlyga, suteikiama tik jei kandidatas sutinka, kad jam būtų taikomos pasaulinės sporto organizacijos vidaus reglamentai (šiuo atveju – FFAR, FIFA įstatai, FIFA drausmės kodeksas, FIFA etikos kodeksas, [FIFA RSTP]
ir valdymo organų įstatai, reglamentai, potvarkiai ir sprendimai), taip pat šios organizacijos jurisdikcija ir konfederacijų bei narių asociacijų jurisdikcija, kaip nustatyta FFAR 4 straipsnio 2 dalyje, 16 straipsnio 2 dalies b punkte ir 20 straipsnyje, siejamuose su FIFA įstatų 8 straipsnio 3 dalimi, 57 straipsnio 1 dalimi, 58 straipsnio 1 ir 2 dalimis, FIFA drausmės kodekso 5 straipsnio a punkte, 49 straipsnyje ir 53 straipsnio 3 dalyje ir FIFA etikos kodekso 4 straipsnio 2 dalyje ir 82 straipsnio 1 dalyje;
5)      nustatomos žaidėjų agento licencijos išdavimo sąlygos, pagal kurias tokiu atveju, kai buvo priimtas apkaltinamasis nuosprendis ar taikos susitarimas baudžiamojoje byloje arba institucija ar sporto organizacija ne trumpesniam kaip dvejų metų laikotarpiui suspendavo asmenį, sustabdė jo turimo leidimo galiojimą ar jį panaikino arba nustatė kitokią asmens diskvalifikavimo priemonę, visiškai nebegalima išduoti licencijos, nenumatant galimybės ją išduoti kada nors vėliau, kaip nustatyta FFAR 5 straipsnio 1 dalies a punkto ii ir iii papunkčiuose;
6)      žaidėjų agentams draudžiama sudarius žaidėjo perkėlimo susitarimą ir (arba) darbo sutartį teikti tarpininkavimo žaidėjams paslaugas arba kitas paslaugas: a) perduodančiajam ir priimančiajam klubams; b) perduodančiajam klubui ir žaidėjui; c) visoms dalyvaujančioms šalims (perduodančiajam klubui, priimančiajam klubui ir žaidėjui ir gauti iš jų atlygį, kaip nustatyta atitinkamai FFAR 12 straipsnio 8 ir 9 dalyse; ir
6a)      žaidėjų agentams draudžiama sudarius žaidėjo perkėlimo susitarimą ir (arba) darbo sutartį kartu su susijusiu žaidėjų agentu teikti tarpininkavimo žaidėjams paslaugas arba kitas paslaugas: a) perduodančiajam ir priimančiajam klubams; b) perduodančiajam klubui ir žaidėjui; c) visoms dalyvaujančioms šalims (perduodančiajam klubui, priimančiajam klubui ir žaidėjui) ir gauti iš jų atlygį, kai sąvoka „susijęs žaidėjų agentas“ apima bendradarbiavimą pagal FFAR pateiktą sąvokos Connected Football Agent apibrėžtį (FFAR [ketvirta] apibrėžtis, p. 6), kaip nustatyta FFAR 12 straipsnio 10 dalyje, siejamoje su sąvoka Connected Footbal Agent (FFAR) [ketvirta] apibrėžtis, p. 6);
7)      žaidėjų agentams draudžiama užmegzti kontaktą arba sudaryti tarpininkavimo sutartį su klubu, žaidėju, pasaulinės sporto organizacijos narių asociacija ar vadinamąją Single Entity League (vieno subjekto lyga) valdančiu juridiniu asmeniu, kurie gali samdyti žaidėjų agentus ir yra sudarę išimtinę sutartį su kitu žaidėjų agentu, kaip nustatyta FFAR 16 straipsnio 1 dalies b ir c punktuose;
8)      visų žaidėjų agentų vardai ir pavardės ir išsami informacija apie juos, klientų, kuriems jie atstovauja, vardai ir pavardės, tarpininkavimo žaidėjams paslaugos pagal konkrečius užsakovus ir (arba) išsami informacija apie sandorius, kuriuose dalyvauja žaidėjų agentai, įskaitant žaidėjų agentams mokėtino atlygio sumą, turi būti nurodoma pasaulinės sporto organizacijos platformoje, kad ši informacija būtų iš dalies prieinama kitiems klubams, žaidėjams ir žaidėjų agentams, kaip nustatyta FFAR 19 straipsnyje;
9)      draudžiama atlygį už tarpininkavimo žaidėjams paslaugas nustatyti kitaip nei tik pagal žaidėjo atlyginimą arba perkėlimo sumą, kaip nustatyta FFAR 15 straipsnio 1 dalyje;
10)      preziumuojama, kad kitos paslaugos, kurias žaidėjų agentas arba su juo susijęs žaidėjų agentas suteikė per 24 mėnesius iki arba po tarpininkavimo žaidėjams paslaugos suteikimo klientui, susijusiam su sandoriu, dėl kurio buvo suteiktos tarpininkavimo žaidėjams paslaugos, yra tarpininkavimo žaidėjams paslaugų dalis, ir, jei ši prezumpcija nepaneigiama, atlygis už kitas paslaugas laikomas atlygio už tarpininkavimo žaidėjams paslaugas dalimi, kaip nustatyta FFAR 15 straipsnio 3 ir 4 dalyse;
11)      procentine išraiška apskaičiuotino atlygio žaidėjų agentui dydis turi būti nustatomas tik pagal faktiškai žaidėjui sumokėtą atlyginimą, kaip nustatyta FFAR 14 straipsnio 7 ir 12 dalyse;
12)      žaidėjų agentai privalo pasaulinei sporto organizacijai pateikti šią informaciją:
a)      per 14 dienų nuo susitarimo sudarymo: informaciją apie bet kokį su klientu sudarytą susitarimą, kuris nėra atstovavimo susitarimas, įskaitant susitarimus dėl kitų paslaugų, bet jais neapsiribojant, ir platformoje reikalaujamą informaciją;
b)      per 14 dienų nuo atlygio sumokėjimo: platformoje reikalaujamą informaciją;
c)      per 14 dienų nuo atlygio pagal bet kokį su klientu sudarytą susitarimą, kuris nėra atstovavimo susitarimas, sumokėjimo: platformoje reikalaujamą informaciją;
d)      per 14 dienų nuo sutarties sudarymo: informaciją apie bet kokią žaidėjų agentų tarpusavio sutartį arba kitokį susitarimą dėl bendradarbiavimo teikiant bet kokias paslaugas arba dalijantis pajamas ar pelną už bet kokią jų suteiktų tarpininkavimo žaidėjams paslaugų dalį;
e)      jei žaidėjų agentai sandorius vykdo naudodamiesi agentūros paslaugomis, per 14 dienų nuo pirmo sandorio dalyvaujant agentūrai: žaidėjų agentų, kurie sandorius vykdo naudodamiesi tos pačios agentūros paslaugomis, skaičių ir visų susijusių asmenų vardus ir pavardes, kaip nustatyta FFAR 16 straipsnio 2 dalies j punkto ii–v papunkčiuose ir k punkto ii papunktyje;
13)      klubams draudžiama susitarti su žaidėjų agentais dėl atlygio už tarpininkavimą dėl žaidėjo perkėlimo ar tokio atlygio dalių arba mokėti jiems tokį atlygį ar atlygio dalis, kurių apskaičiavimo pagrindas priklausytų (ir) nuo būsimų kompensacijų už perkėlimą, kurias klubas gautų už tolesnį žaidėjo perkėlimą, kaip nustatyta [FIFA RSTP] 18ter straipsnio 1 dalies pirmoje alternatyvoje ir FFAR 16 straipsnio 3 dalies e punkte?“
10.      Rašytines pastabas pateikė FT, FIFA, Graikijos, Prancūzijos ir Vengrijos vyriausybės, taip pat Europos Komisija.
11.      2024 m. kovo 5 d. raštu Teisingumo Teismas, remdamasis Teisingumo Teismo procedūros reglamento 62 straipsnio 1 dalimi, paprašė suinteresuotųjų šalių pateikti pastabas dėl sprendimų ISU, Superleague ir Royal Antwerp poveikio atsakymui į šioje byloje pateiktą klausimą. FT, FIFA, Graikijos, Prancūzijos ir Vengrijos vyriausybės, taip pat Komisija įvykdė šį prašymą.
12.      Per 2025 m. vasario 12 d. teismo posėdį FT, FIFA, Vengrijos vyriausybė ir Komisija pateikė žodines pastabas.
IV.    Analizė
13.      Savo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas prašo Teisingumo Teismo įvertinti, ar su Sąjungos teise suderinamos pasaulinės sporto asociacijos priimti
reglamentai, kaip antai FFAR, susiję su sportininkų agentų veikla. Prejudicinis klausimas susijęs su tinkamu keturių Sąjungos teisės nuostatų aiškinimu ir jame keliama daug teisės klausimų, kuriuos reikėtų nagrinėti atskirai.
14.      Prieš pradėdamas vertinti šiuos klausimus (C, D, E ir F) pirmiausia norėčiau pateikti kelias įžangines sisteminio (A) ir metodologinio pobūdžio pastabas (B).
A.      Įžanginės sisteminės pastabos (I)
15.      Manau, kad iš pradžių būtų naudinga pateikti tris įžangines pastabas šios išvados skaitytojams (jos taip pat gali būti svarbios kitų dviejų šios išvados 3 punkte paminėtų išvadų skaitytojams).
16.      Pirma, norėčiau priminti, kad pagal suformuotą jurisprudenciją tiek, kiek sporto veikla yra ekonominė veikla, ją reglamentuoja tokiai veiklai taikomos Sąjungos teisės nuostatos(10). Taigi į Sąjungos nuostatų dėl laisvo judėjimo taikymo sritį gali patekti sporto asociacijų priimamos taisyklės, reglamentuojančios profesionalių ar pusiau profesionalių žaidėjų apmokamą darbą ar paslaugų teikimą, ir apskritai taisyklės, kurios formaliai nereglamentuoja tokio darbo ar paslaugų teikimo, tačiau turi jiems netiesioginį poveikį. Be to, tokios taisyklės ir apskritai jas priėmusių asociacijų elgesys patenka į Sąjungos konkurencijos nuostatų taikymo sritį, jeigu tenkinamos atitinkamos sąlygos, nes šios asociacijos gali būti laikomos „įmonių asociacijomis“, o nagrinėjamos taisyklės – „įmonių asociacijų sprendimais“, kaip tai suprantama pagal SESV 101 ir (arba) 102 straipsnius(11).
17.      Vis dėlto Teisingumo Teismas yra ne kartą konstatavęs, kad tam tikros konkrečios taisyklės, priimtos išimtinai dėl neekonominių motyvų ir susijusios tik su klausimais, turinčiais reikšmės tik pačiam sportui, turi būti laikomos nesusijusiomis su jokia ekonomine veikla. Tai konkrečiai taikoma taisyklėms dėl užsienio valstybių žaidėjų neįtraukimo į komandų, dalyvaujančių jų šalims atstovaujančių rinktinių varžybose, sudėtį arba dėl reitingo kriterijų, taikomų atrenkant individualiai varžybose dalyvaujančius sportininkus, nustatymo(12).
18.      Mano nuomone, ši „sporto išimtis“, nustatyta dar Sprendime Walrave(13) ir dažnai kritikuojama doktrinoje(14), turėtų būti aiškinama siaurai(15). Teisingumo Teismas nuosekliai konstatuoja, kad tai, jog taisyklė yra išimtinai sportinio pobūdžio arba taikoma tik sportui, nereiškia, kad ši taisyklė ir a fortiori veikla, su kuria ji susijusi, automatiškai nepatenka į Sutarties taikymo sritį(16).
19.      Iš tiesų „sporto išimtis“ visai nėra tikroji nagrinėjamų Sąjungos nuostatų taikymo išimtis, ji tiesiog reiškia dviejų nusistovėjusių principų taikymą.
20.      Pirmasis iš šių principų yra tas, kad Sąjungos nuostatos dėl laisvo judėjimo ir konkurencijos iš esmės susijusios su ekonomine veikla ir prekyba Sąjungoje(17). Pavyzdžiui, pagal suformuotą jurisprudenciją veikla, susijusi su viešosios valdžios įgaliojimų vykdymu, nėra ekonominio pobūdžio(18), arba veikla, vykdoma dėl solidarumo ir nesusijusi su prekių ar paslaugų siūlymu rinkoje už atlygį, gali nepatekti į Sąjungos konkurencijos teisės nuostatų taikymo sritį(19). Taip yra, nepaisant to, kad dėl jos gali atsirasti tam tikras šalutinis konkurencijos apribojimas(20). Be to, Teisingumo Teismas yra paaiškinęs, kad vidaus rinkos nuostatos iš esmės neturi poveikio priemonėms, kurios daro įtaką tik neekonominiams Sąjungos piliečių gyvenimo aspektams(21).
21.      Pagal antrąjį principą, net jei negalima a priori atmesti tam tikro netiesioginio poveikio ekonominės veiklos vykdymui ar prekybai Sąjungoje, jis išlieka nesvarbus, jeigu jį galima laikyti de minimis. Pagal Teisingumo Teismo suformuotą jurisprudenciją priemonės, kurių poveikis Sąjungos vidaus prekybai yra pernelyg neapibrėžtas, netiesioginis, neaiškus, menkas, spekuliatyvus ar hipotetinis, negali būti laikomos „apribojimais“, kaip tai suprantama pagal Sąjungos teisės nuostatas dėl laisvo judėjimo(22). Sąvoka „apribojimas“, be abejonės, yra plati, bet jos negalima išplėsti taip, kad ji apimtų kiekvieną menkiausią trukdį įmonėms veikti(23). Taip pat yra nusistovėję, kad įmonių elgesio būdams, neturintiems reikšmingo poveikio rinkai(24), pavyzdžiui, dėl to, kad bet kokia įtaka parametrams, dėl kurių vyksta konkurencija, yra nedidelė ir netiesioginė(25), netaikomi Sąjungos antimonopolinėse taisyklėse nustatyti draudimai.
22.      Mano nuomone, „sporto išimtis“ apskritai apima pagrindines „žaidimo taisykles“ ir kai kuriuos organizacinius neekonominio pobūdžio aspektus, pavyzdžiui, tai, kaip vyksta rungtynės (žaidėjų skaičius, rungtynių trukmė, leistinas ar neleistinas elgesys žaidimo aikštelėje, sportininkų aprangos reikalavimai ir t. t.) ir kaip organizuojami turnyrai (dalyvaujančių komandų skaičius, rungtynių skaičius per turnyrą, rungtynių tvarkaraštis ir t. t.)(26).
23.      Neginčijama, kad tokių taisyklių taikymas hipotetiškai galėtų turėti tam tikrą poveikį įmonių tarpusavio prekybai ir (arba) konkurencijai vidaus rinkoje(27).
24.      Galima būtų pateikti keletą pavyzdžių, kurie, aišku, yra kraštutiniai: negalima būtų teigti, jog tai, kad futbolo komandoms leidžiama rungtyniauti turint tik 11 žaidėjų (o ne, pavyzdžiui, 12 ar 15), nedaro jokios įtakos laisvam darbuotojų judėjimui. Galima būtų daryti prielaidą, kad, leidus daugiau žaidėjų žaidimo aikštelėje, padidėtų futbolo žaidėjų judumas Sąjungoje(28). Taip pat būtų galima teigti netgi tai, kad draudimas žaidėjams dėvėti viską, kas pavojinga (pavyzdžiui, juvelyrinius dirbinius), arba draudimas futbolo rungtynių žiūrovams patekti į patalpas būnant apsvaigus nuo alkoholio ir neštis su savimi bei uždegti pirotechniką galėtų atgrasyti tam tikrus asmenis nuo šių gaminių pirkimo ir taip neigiamai paveikti importą iš kitų valstybių narių(29).
25.      Be to, sprendimais apriboti futbolo lygoje dalyvaujančių komandų skaičių iki konkretaus iš anksto nustatyto skaičiaus (pavyzdžiui, Bundesliga – 18 komandų) ir kad prie pirmojo diviziono sezono pabaigoje galėtų prisijungti tik kelios naujos komandos taikant perkėlimo į aukštesnį divizioną ir perkėlimo į žemesnį divizioną sistemą, de facto sukuriama labai didelių kliūčių patekti į rinkas, kuriose veikia šios komandos. Savo ruožtu taisyklės dėl didžiausio skaičiaus žaidėjų, kuriuos gali įdarbinti komanda (šiuo metu Bundesliga yra 25), galėtų neigiamai paveikti tam tikras komandas (pavyzdžiui, turinčias daugiau finansinių išteklių arba labiau išvystytas jaunimo akademijas) ir taip apriboti jų galimybes konkuruoti su kitomis komandomis. Dar būtų galima teigti, kad tokia priemonė gali riboti laisvą kapitalo judėjimą.
26.      Vis dėlto tai nėra tokie apribojimai, kuriems taikomos Sąjungos nuostatos dėl laisvo judėjimo ir konkurencijos(30). Šiomis nuostatomis nesiekiama apsaugoti ekonominės veiklos vykdytojų, kad jie galėtų netrukdomai verstis veikla, ar panaikinti bendrą rinkų reguliavimą(31). Jomis veikiau siekiama užtikrinti, kad vidaus rinka veiktų laikantis atviros rinkos ekonomikos principo, pagal kurį laisvas ir neiškraipytas prekių, paslaugų ir gamybos veiksnių srautas užtikrina veiksmingą išteklių paskirstymą(32) ir taip prisideda prie Europos Sąjungoje gyvenančių žmonių gerovės(33).
27.      Kai nėra jokio poveikio, kurį būtų galima nustatyti, Sąjungos teisės reglamentuojamiems klausimams (nagrinėjamu atveju – Sąjungos vidaus prekybai ir (arba) konkurencijai), negali būti jokio pagrindo, kuris pateisintų Sąjungos teisės kišimąsi į profesinių ar sporto asociacijų priimamus
reglamentus(34) (jie dažnai vadinami
lex sportiva)(35), nes jais turėtų būti užtikrinama tam tikra vidinė autonomija(36) ir jų veiklos apsauga pagal Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos (toliau – Chartija) 12 straipsnio 1 dalį, kurioje įtvirtinta susirinkimų ir asociacijų laisvė(37).
28.      Atsižvelgiant į tai, vien to, kad taisyklė yra išimtinai sportinio pobūdžio, t. y. kad ji buvo priimta dėl sporto priežasčių ir kad ja reglamentuojami neekonominiai veiklos aspektai, kaip paaiškinta pirma, nepakanka, kad ji būtų apsaugota nuo patikros. Galimybė taikyti atitinkamas Sąjungos laisvo judėjimo ir konkurencijos nuostatas tokioms taisyklėms turėtų būti vertinama kiekvienu konkrečiu atveju.
29.      Antra, suprantu, jog kai kuriems stebėtojams gali atrodyti keista, kad toms pačioms priemonėms galbūt net kumuliatyviai taikomos ir Sąjungos nuostatos dėl laisvo judėjimo, ir konkurencijos taisyklės. Bent jau teoriškai Sąjungos laisvo judėjimo nuostatos taikomos prekybos apribojimams, atsirandantiems dėl valstybės kišimosi, o konkurencijos taisyklės skirtos rinkos iškraipymams, atsirandantiems dėl privačių įmonių elgesio(38).
30.      Vis dėlto tokia neįprasta situacija susiklostė dėl to, kad tam tikrose srityse (Sąjungos ir (arba) nacionalinės) institucijos gali nuspręsti nereguliuoti tam tikrų konkrečios ekonominės veiklos aspektų ir leisti atitinkamiems rinkos dalyviams, veikiantiems per nepriklausomus savivaldos subjektus, profesines federacijas ar atstovaujamąsias asociacijas, nustatyti būtinas taisykles ir prireikus užtikrinti jų vykdymą bei spręsti galimus ginčus(39). Taip neabejotinai yra sporte – turi būti tam tikra savivaldos institucija, kuri, be kita ko, nustato bendras sporto taisykles, nusprendžia, kada rengti turnyrus,
ir juos organizuoja. Neįsivaizduojama, kad valstybė ar tokia organizacija, kaip Europos Sąjunga, galėtų sprendimais reguliuoti įvairių sporto šakų detales, pavyzdžiui, „nuošalės“ taisykles futbole, krepšinio lankų aukštį ar nustatytų vienokią ar kitokią tinklinio taškų skaičiavimo sistemą („side-out scoring“ ar „rally point“).
31.      Tokiomis aplinkybėmis ekonominės veiklos vykdytojai rinkoje gali „sėdėti ant dviejų kėdžių“: veikti kaip įmonės (konkuruodamos su kitomis rinkoje veikiančiomis įmonėmis) ir kaip reguliavimo institucijos (formuodamos konkurencijos taisykles). Tokiu atveju priemonių, kurių imasi šie rinkos dalyviai, suderinamumas su Sąjungos teise prireikus gali būti nagrinėjamas dvejopai – atsižvelgiant į vidaus rinkos teisę ir į konkurencijos teisę(40).
32.      Trečia, Sprendime Superleague Teisingumo Teismas patikslino, kad SESV 165 straipsnis, susijęs su Sąjungos veiksmais sporto srityje, nėra nuostata, kuria galima remtis siekiant pateisinti priemones, kuriomis pažeidžiamos Sąjungos teisės nuostatos laisvo judėjimo ar konkurencijos srityje. Vis dėlto jis taip pat pridūrė, kad į ypatingas sporto savybes, pripažintas SESV 165 straipsnyje, „gali būti atsižvelgiama kaip į kitus aspektus, jeigu jos turi reikšmės taikant [Sąjungos nuostatas dėl laisvo judėjimo ir konkurencijos]“(41).
33.      Tai reiškia, kad pats SESV 165 straipsnis negali būti pagrindas remtis tokių Sąjungos teisės nuostatų išimtimi. Visgi į toje nuostatoje įtvirtintus interesus, žinoma, galima atsižvelgti, kai yra įvykdytos kitose Sąjungos teisės normose, kuriose numatytos išimtys arba leidžiančios nukrypti nuostatos, nurodytos sąlygos: pavyzdžiui, susijusios su laisvo judėjimo apribojimų pateisinimais, teisėtais bendrojo intereso tikslais pagal Meca-Medina jurisprudenciją, arba atvejai, kai gali būti taikoma SESV 101 straipsnio 3 dalyje numatyta išimtis. Galų gale, jeigu Europos Sąjungos veiksmais šioje srityje turėtų būti skatinamos būtent tokios vertybės, būtų absurdiška jas laikyti nereikšmingomis Sąjungos teisės tikslais, kai pačios sporto asociacijos laiko jas reikšmingomis.
34.      Tai patikslinęs dabar galiu paaiškinti metodologiją, kurią taikysiu atlikdamas šioje byloje pateiktame prejudiciniame klausime iškeltų problemų teisinę analizę. Šiuo klausimu norėčiau pateikti tris pastabas.
B.      Įžanginės metodologinės pastabos (II)
35.      Pirma, šioje byloje prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas prašo Teisingumo Teismo išaiškinti keturias atskiras Sąjungos teisės nuostatas, atsižvelgiant į gana išsamų pasaulinės sporto asociacijos priimtų reglamentų rinkinį, o iš jų išskirta
14 konkrečių taisyklių.
36.      Atsižvelgdamas į gana sudėtingą šių reglamentų teisinį ir ekonominį kontekstą labai abejoju, ar bus atliktas aiškus ir galutinis šių priemonių suderinamumo su Sąjungos teise vertinimas. Man atrodo, kad šalys prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme turi išsiaiškinti tam tikras teisines ir faktines aplinkybes, kad galėtų visapusiškai suprasti FFAR nustatytus teisinius mechanizmus ir jų poveikį atitinkamų rinkos dalyvių (in primis futbolo agentų ir futbolo klubų) ekonominei veiklai.
37.      Dėl to norėčiau priminti, kad vykstant SESV 267 straipsnyje numatytam procesui, grindžiamam aiškiu nacionalinių teismų ir Teisingumo Teismo funkcijų atskyrimu, Teisingumo Teismo vaidmuo iš esmės apsiriboja jam pateiktų Sąjungos teisės nuostatų išaiškinimu. Taigi apskritai ne Teisingumo Teismas, o prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, turi taikyti tas nuostatas savo nagrinėjamam ginčui.
38.      Vis dėlto spręsdamas dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą Teisingumo Teismas, remdamasis turimais bylos duomenimis, žinoma, gali pateikti paaiškinimų, kurie nacionaliniam teismui padėtų atlikti savąjį vertinimą ir išspręsti ginčą. Tai, kad Teisingumo Teismas tam tikrais atvejais yra pasirengęs plačiau atlikti pagal SESV 267 straipsnį jam tenkantį vaidmenį, kad kuo geriau padėtų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiems teismams, arba tiesiog todėl, kad mato poreikį priimti precedentinį sprendimą ir sutinka pateikti atsakymą, atsižvelgdamas į bylos faktines aplinkybes, negali būti laikoma rodikliu, kad Teisingumo Teismas dažniausiai taip ir darys ar juo labiau kad jis privalo taip pasielgti(42). Kitaip tariant, Teisingumo Teismas gali pateikti atsakymus dėl konkrečių bylų baigties, bet neprivalo to daryti. Kaip jau paaiškinau, manau, kad ši byla nėra tokia, kurioje būtų galima „pasiekti rezultatą“(43).
39.      Antra, man atrodo, kad, siekiant palengvinti teisinį vertinimą, tokias taisykles, kaip nurodytos pateiktame klausime, galima suskirstyti į toliau nurodytas penkias kategorijas, atsižvelgiant į jų dalyką ir tikslą:
–        taisykles dėl agentų atlygio, pavyzdžiui, „atlygio viršutinės ribos“ taisyklę, taisyklę „klientas moka“, „50 % mokėjimo“ taisyklę, „viršutinės ribos apskaičiavimo“ taisyklę, „prezumpcijos“ taisyklę, „faktiškai gauto darbo užmokesčio“ taisyklę ir „būsimo perkėlimo“ taisyklę (klausimo 1, 2, 3, 9, 10, 11 ir 13 punktai),
–        agento licencijos taisykles, t. y. „atitikties“ taisyklę ir „reikalavimų“ taisyklę (klausimo 4 ir 5 punktai),
–        taisykles, susijusias su keleriopu atstovavimu (klausimo 6 ir 6a punktai),
–        kontakto užmezgimo taisyklę (klausimo 7 punktas) ir
–        taisykles, susijusias su informacijos pateikimu ir atskleidimu, t. y. „skaidrumo“ taisyklę ir „atskleidimo“ taisyklę (klausimo 8 ir 12 punktai).
40.      Trečia, proceso ekonomiškumo sumetimais nenagrinėsiu klausimų, į kuriuos, remiantis suformuota jurisprudencija, mano nuomone, gana paprasta atsakyti. Visų pirma manau, kad toks
reglamentas, kaip nagrinėjamas šioje byloje: i) atsižvelgiant į jo dalyką, tikslus ir poveikį agentų, klubų ir žaidėjų ekonominei veiklai, negali būti laikomas patenkančiu į minėtos „sporto išimties“ taikymo sritį(44); ii) yra „įmonių asociacijų sprendimas“, kaip tai suprantama pagal SESV 101 straipsnio 1 dalį(45); ir iii) gali daryti poveikį Sąjungos vidaus prekybai pagal Sąjungos nuostatas dėl laisvo judėjimo ir konkurencijos(46).
41.      Be to, kai kurios šalys savo pastabose iškėlė tam tikrus gana sudėtingus klausimus, nors jie nebuvo iškelti prašyme priimti prejudicinį sprendimą ir (arba) neatrodo labai svarbūs prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamai bylai išspręsti. Dėl tų klausimų pateiksiu kelias pastabas, kurios, manau, galėtų būti naudingos prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui, tačiau nesiimsiu jų išsamiai nagrinėti, kad neperžengčiau šios bylos ribų.
42.      Būtent atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, dabar įvertinsiu tokio
reglamento, kaip nagrinėjamas šioje byloje, suderinamumą su prejudiciniame klausime nurodytomis Sąjungos teisės nuostatomis.
C.      Dėl SESV 101 straipsnio
43.      Pirmoji nuostata, kurią nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą aptaria prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, yra SESV 101 straipsnis. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, jog iš pirmo žvilgsnio atrodo, kad kai kurios FFAR taisyklės gali riboti konkurenciją tarp agentų ar futbolo klubų ir, atrodo, patenka į šios Sutarties nuostatos taikymo sritį.
44.      Sutinku su tuo. Man gana aišku, kad kai kurios iš šių taisyklių (pavyzdžiui, susijusios su atlyginimu ar licencijų reikalavimais) iš esmės gali turėti tam tikrą ribojamąjį poveikį atitinkamose rinkose, užkirsdamos kelią futbolo agentams ir (arba) klubams laisvai konkuruoti tam tikrais aspektais.
45.      Taigi siekdamas nustatyti, ar tokios taisyklės draudžiamos pagal SESV 101 straipsnį, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turės glaustai išnagrinėti toliau nurodytus klausimus.
1.      Analizės struktūra
46.      Pirma, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turėtų patikrinti, ar tos taisyklės riboja konkurenciją „dėl tikslo“. Jei prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas prieitų prie išvados, kad riboja, jam nereikėtų nagrinėti tikro ar galimo šių taisyklių poveikio rinkai. Šios taisyklės būtų draudžiamos, nebent joms būtų taikoma išimtis pagal SESV 101 straipsnio 3 dalį.
47.      Savo išvados byloje CD Tondela 23–45 punktuose išsamiai nagrinėjau ribojimo „dėl tikslo“ sąvoką ir kaip toks ribojimas turėtų būti nustatytas (t. y. analizei svarbius aspektus ir kokio požiūrio reikėtų laikytis šiuo klausimu). Proceso ekonomiškumo sumetimais skaitytojams pateikiu
nuorodą į tuos punktus.
48.      Antra, jeigu nagrinėjamų taisyklių tikslas nėra antikonkurencinis, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turėtų išnagrinėti, ar jos vis dėlto turi antikonkurencinį poveikį, o jei taip, tai ar šis poveikis gali būti pateisinamas remiantis Meca-Medina jurisprudencija.
49.      Primintina, kad tokia Teisingumo Teismo jurisprudencija, pradedant Sprendimu Wouters, anksčiau buvo taikoma su sportu susijusiai veiklai, pirmiausia byloje Meca-Medina, o vėliau neseniai nurodyta sprendimuose ISU, Superleague ir Royal Antwerp, taip pat kai kuriuose vėlesniuose sprendimuose(47). Iš esmės Meca‑Medina jurisprudencijoje išaiškinta, kad susitarimams, kuriais ribojama dalyvaujančių įmonių veiksmų laisvė, netaikomas SESV 101 straipsnio 1 dalyje nustatytas draudimas, jeigu: i) juos galima pateisinti tuo, kad siekiama vieno ar kelių teisėtų bendrojo intereso tikslų, kurie savaime neprieštarauja konkurencijai; ii) konkrečios priemonės, kurių imtasi siekiant tų tikslų, iš tikrųjų yra tam reikalingos; ir iii) net paaiškėjus, kad tomis priemonėmis daromas joms būdingas poveikis bent potencialiai riboti ar iškraipyti konkurenciją, tas būdingas poveikis neviršija to, kas reikalinga, ypač pašalinant bet kokią konkurenciją.
50.      Savo išvados byloje ROGON 21–53 punktuose išsamiai aptariau tokios jurisprudencijos kilmę, logiką ir taikymo sritį. Siekdamas proceso ekonomiškumo, ir šiuo atveju skaitytojams pateikiu nuorodą į tuos punktus.
51.      Trečia, jeigu nagrinėjamos taisyklės yra ribojimas „dėl tikslo“ arba jeigu jos negali būti pateisinamos remiantis Meca‑Medina jurisprudencija, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turėtų nustatyti, ar šioms taisyklėms gali būti taikoma išimtis pagal SESV 101 straipsnio 3 dalį. Pagal šią nuostatą SESV 101 straipsnio 1 dalyje įtvirtintas draudimas gali būti pripažintas netaikytinu, kai tam tikri veiksmai padeda tobulinti prekių gamybą ar paskirstymą arba skatinti technikos ar ekonomikos pažangą, kartu sudarydami sąlygas vartotojams sąžiningai dalytis gaunama nauda, jei tenkinamos tam tikros sąlygos.
52.      Kaip nurodyta šios išvados 35–37 punktuose, šiuos vertinimus turės atlikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas. Vis dėlto siekdamas padėti šiam teismui aptarsiu kiekvieną iš tų analizės etapų, atsižvelgdamas į nagrinėjamas taisykles.
2.      Taisyklės dėl agentų atlyginimo
53.      Nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą nurodytose penkiose taisyklėse dėl agentų atlyginimo iš esmės nustatyta sistema, pagal kurią: i) už paslaugas, susijusias su žaidėjų perėjimu iš vieno klubo į kitą, agentams negali būti mokama daugiau už maksimalią ribą, apskaičiuojamą kaip perkėlimo mokesčio arba agentui faktiškai sumokėto metinio darbo užmokesčio procentinė dalis; ii) agentams turėtų atlyginti tik juos samdantys žaidėjai ar klubai; iii) klubai negali mokėti daugiau kaip 50 % viso žaidėjo ir klubo mokėtino atlyginimo, kai agentas veikia įdarbinančio klubo ir žaidėjo vardu; iv) preziumuojama (iuris tantum), kad kitos to paties agento arba susijusio agento paslaugos, suteiktos per 24 mėnesius iki pagrindinių paslaugų teikimo arba po jo, yra šių pagrindinių paslaugų dalis, todėl atlygis už kitas paslaugas yra atlygio, mokamo už agento pagrindines paslaugas, dalis.
54.      Pirmiausia turiu patikslinti, kad tarp nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą nurodytų taisyklių, susijusių su agentų atlygiu, gali būti tos, kurias prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi išnagrinėti nuodugniausiai ir išsamiausiai. Dabar paaiškinsiu to priežastis.
55.      Pirma, išnagrinėsiu, ar tos taisyklės turėtų būti laikomos ribojančiomis „dėl tikslo“, kaip tai suprantama pagal SESV 101 straipsnį.
56.      Gerai žinoma, kad konkurentų susitarimai(48) dėl kainų paprastai laikomi vienais žalingiausių konkurencijos požiūriu. Vis dėlto, be akivaizdžios aplinkybės, kad, kaip gerai parodo bylos DLG, Budapest Bank ir Super Bock(49), net kai susitarimas patenka į šią (gana plačią) kategoriją, norint jį laikyti antikonkurenciniu, reikia atlikti konkretų vertinimą atsižvelgiant į jo turinį, teisinį ir ekonominį kontekstą ir tikslus, šioje byloje reikia išnagrinėti kai ką daugiau. Nors nagrinėjamos taisyklės išties galėtų turėti dvejopą poveikį, t. y. konkurencijai tarp agentų ir konkurencijai tarp futbolo klubų, nė vienu atveju šio poveikio pobūdis ir mastas nėra akivaizdus. Tokį požiūrį patvirtina kelios priežastys.
57.      Pirma, matyt nė nereikia priminti, kad konkurentų susitarimai dėl kainų negali būti laikomi pakankamai vienarūše kategorija pagal SESV 101 straipsnio 1 dalį(50). Toks priskyrimas būtų pernelyg platus ir apimtų daug įvairių susitarimų, kurių poveikis konkurencijai anaiptol nėra panašus. Šiuo klausimu svarbu pabrėžti, kad nagrinėjamos taisyklės nenustato, nerekomenduoja fiksuotų ar minimalių kainų ar bet kuriuo atveju nėra susijusios su jomis(51). Iš tiesų jomis nustatomas mechanizmas, turintis įtakos įkainių, kuriuos agentai gali imti už tam tikrų rūšių paslaugas, maksimalaus dydžio apskaičiavimui.
58.      Tai yra svarbus aspektas. Visų pirma žala vartotojams nėra tokia akivaizdi, nes konkurencija tarp agentų mažinant kainas (žinoma, viena veiksmingiausių jos formų) išlieka visiškai įmanoma(52). Be to, sistema, pagal kurią leidžiama apskaičiuoti už konkrečią paslaugą mokėtinus maksimalius įkainius, tam tikrais atvejais galėtų ištaisyti situaciją, kai tarp kompleksinių paslaugų susitarimo šalių yra didelė ekspertinių žinių ir informacijos asimetrija(53). Matau, kad administracinėje ir teisminėje praktikoje(54), taip pat teisinėje ir ekonominėje doktrinoje(55) tikrai nėra vieningos nuomonės dėl savaime žalingo susitarimų, turinčių įtakos maksimalioms kainoms, pobūdžio.
59.      Tiesa, kartais gali pasitaikyti atvejų, kai dėl tokių susitarimų paslaugų teikėjas gali apriboti savo gamybą ir (arba) investicijas į mokslo tyrimus, inovacijas ar kokybės gerinimą. Be to, negalima atmesti galimybės, kad susitarimai dėl maksimalių kainų de facto gali lemti (aiškų ar numanomą) susitarimą dėl minimalių ar fiksuotų kainų. Vis dėlto negalima daryti prielaidos, kad tokios situacijos gali susiklostyti daugeliu atvejų ar juo labiau visais atvejais. Šioje byloje nematau jokios informacijos bylos medžiagoje, kuri šiuo etapu galėtų patvirtinti tokią išvadą dėl agentų.
60.      Be to, taip pat nebūčiau linkęs pritarti Komisijos pozicijai, kad tos taisyklės futbolo klubų atveju prilygsta „pirkėjų karteliui“. Norėčiau, kad būtų aišku: tikrai neginčiju, kad tam tikri susitarimai tarp konkurentų, kurie, turėdami didelę įtaką rinkoje, nusprendžia bendradarbiauti,
siekdami išnaudoti savo tiekėjus (kurie paprastai yra mažesni ar finansiškai silpnesni), gali turėti antikonkurencinį tikslą. Tai matyti iš paties SESV 101 ir 102 straipsnių teksto(56). Atrodo, kad tokią poziciją patvirtina tiek Sąjungos teismų(57), tiek užsienio teismų suformuota jurisprudencija(58).
61.      Vis dėlto daugeliu atvejų taip nebūtinai yra. Tam tikromis aplinkybėmis „antimonopolinė bendruomenė“ (jei galiu taip sakyti) yra laikiusis nuomonės, kad pirkėjų susitarimai „naudingi visuomenei [pavyzdžiui, kai] smulkesnių pirkėjų susitarimai dėl bendro pirkimo [leidžia] jiems sutaupyti sąnaudų, ir jie perkelia šią naudą vartotojams taikydami mažesnes kainas“(59). Apskritai naujausiame EBPO pranešime šiuo klausimu nurodyta, kad „[kontrolės institucijos] gana skeptiškai vertina tai, kad [perkamoji galia] kenkia vartotojams ar ekonominiam efektyvumui“, kad „kartais teigiama, jog perkamoji galia yra palanki konkurencijai, ypač koncentracijų kontrolės srityje“, ir kad „šiuo metu diskutuojama dėl tinkamo lygmens vykdymo užtikrinimo prieš perkamąją galią“(60).
62.      Dar svarbiau yra tai, kad tipinis „pirkėjo kartelis“ – bent jau tas, kurį Komisija laiko ribojimu dėl tikslo – yra susitarimas, kuriuo siekiama „suspausti“ tiekėjus, kurie atskirai derasi su įvairiais pirkėjais, o šie paprastai nežino, kad derybos nevyksta nepriklausomai ir sąžiningai ir kad buvo pasitelkta slapto pirkėjų susitarimo gudrybė(61). Šioje byloje nagrinėjamos taisyklės yra viešos ir skaidrios ir jomis, atrodo, nesiekiama pakenkti rinkoje vykstančioms individualioms deryboms. Atrodo, kad pačios nagrinėjamos taisyklės yra kažkiek panašesnės į tipinę „bendro pirkimo sutartį“, kurioje „tiekėjams aiškiai nurodoma, kad derybos vedamos jos narių vardu ir kad nariams bus privalomos sutartos jų individualiems pirkimams taikomos sąlygos“(62). Kaip suprantu, per procedūrą, per kurią buvo priimtos FFAR, FIFA išklausė nemažai agentų ir agentų asociacijų. Atsižvelgiant į konkrečias bylos aplinkybes, bendro pirkimo sutartys gali kelti arba nekelti problemų pagal konkurencijos teisę(63).
63.      Be to, ir tai, mano nuomone, yra svarbiausia, kad nagrinėjamose taisyklėse nenustatyta konkretaus maksimalaus privalomo įkainių dydžio. Nėra nurodytos ir maksimalios sumos, kurios negali viršyti agentų įkainiai. Pagal nagrinėjamas taisykles reikalaujama tik to, kad įkainiai būtų susiję su perkėlimo išlaidomis arba agento padedamo žaidėjo užmokesčiu, nustatant maksimalią procentinę ribą. Kadangi nėra maksimalios šių dviejų parametrų ribos ir kadangi futbolo klubai gali konkuruoti ir konkuruoja dėl naujų žaidėjų samdymo, siūlydami klubams, iš kurių žaidėjas ateina, mokėti daugiau už perėjimą, o atitinkamiems žaidėjams – didesnį užmokestį, dėl to gali padidėti ir agentų įkainiai, ir jų neriboja viršutinė riba. Todėl šioje byloje kai kurios šalys teigė, kad FFAR nustatyta viršutinė riba yra maksimali dinaminė kaina.
64.      Taigi manau, kad nagrinėjamų taisyklių negalima taip lengvai laikyti ribojančiomis dėl jų tikslo, susiejant jas su tam tikros kategorijos susitarimais, kurie, kaip rodo patirtis, paprastai laikomi savaime žalingais konkurencijai. Dėl tokios išvados prireikus reikėtų atlikti išsamesnę taisyklių specifikos, teisinio ir ekonominio konteksto, kuriam esant jos taikomos, ir – o tai ne mažiau svarbu – pačių šiomis taisyklėmis siekiamų tikslų analizę(64). Jei būtų prieinami atitinkami FIFA arba jos narių (vieši ar vidaus) dokumentai, iš jų galbūt irgi būtų galima sužinoti daugiau tiek apie nagrinėjamų taisyklių ekonominę logiką, tiek apie jomis siekiamą subjektyvų ketinimą(65). Konkrečiai kalbant, tikslas išvengti įkainių, kuriuos FIFA arba jos nariai laiko neteisingais ar nepagrįstais(66), vertinamas atskirai, iš pirmo žvilgsnio atrodytų probleminis. Kita vertus, tikrasis tikslas išvengti interesų konfliktų ar agentų piktnaudžiavimo galėtų užkirsti kelią antikonkurenciniam tikslui.
65.      Dėl realaus ar potencialaus tokių taisyklių poveikio preliminariai manau, kad negalima atmesti tam tikro poveikio konkurencijai tarp agentų ir (arba) tarp klubų. Taigi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turėtų atlikti priešingos padėties analizę: iš esmės įvertinti, ar, nesant nagrinėjamų taisyklių, konkurencija tarp agentų ir (arba) futbolo klubų būtų intensyvesnė. Kitaip tariant, ar šios taisyklės labai riboja šių rinkos dalyvių galimybes ir paskatas konkuruoti su savo konkurentais?
66.      Kalbant apie konkurenciją tarp agentų, reikėtų pažymėti, kad minėtam teismui visų pirma gali reikėti patikrinti, ar tikėtina, kad dėl nagrinėjamų taisyklių daug agentų gali būti skatinami riboti savo paslaugas (pavyzdžiui, vengti atstovauti žaidėjams, kurie nėra pakankamai pelningi dėl mažesnio perėjimo mokesčio ar mažesnio atlyginimo) arba sumažinti investicijas į mokslo tyrimų ir inovacijų veiklą, kuri gali būti svarbi jų profesijai. Šiomis aplinkybėmis man atrodo svarbu nepamiršti, kad nagrinėjamos taisyklės taikomos tik vienos rūšies paslaugai, kurią teikia agentai. Dėl atlygio už paslaugas, susijusias su kita agentų vykdoma konsultavimo ir atstovavimo veikla, abi šalys gali laisvai derėtis, nes jis nepatenka į FFAR taikymo sritį. Nemanau, kad FFAR 15 straipsnio 3 ir 4 dalyse įtvirtinta prezumpcijos taisyklė šiuo klausimu yra reali kliūtis, nes, atsižvelgiant į FIFA pateiktus paaiškinimus, ji atrodo lengvai nuginčijama.
67.      Kalbant apie konkurenciją tarp futbolo klubų, pažymėtina, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas galėtų svarstyti, ar tai, kad dėl nagrinėjamų taisyklių klubai negali, pavyzdžiui: i) pasiūlyti didesnių honorarų žaidėjo agentui; arba ii) jeigu agentas dirba ir klubui, ir žaidėjui, pasiūlyti sumokėti didesnę nei 50 % honoraro dalį, gali turėti reikšmingą poveikį konkurencijai(67).
68.      Jeigu tas teismas nuspręstų, kad tokios taisyklės gali turėti tam tikrą realų ar potencialų antikonkurencinį poveikį konkurencijai tarp klubų ir (arba) tarp agentų, jis turėtų patikrinti, ar jos gali būti pateisinamos remiantis Meca-Medina jurisprudencija. Dėl priežasčių, kurias išdėsčiau savo išvadoje byloje ROGON, laikausi nuomonės, kad nacionalinė ar tarptautinė sporto asociacija (kaip antai FIFA) iš esmės turėtų būti laikoma turinčia teisę priimti reglamentus, galinčius daryti poveikį agentų veiklai, jeigu jais siekiama bendrojo intereso tikslo(68). Atsižvelgiant į tai, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, žinoma, turėtų išsiaiškinti, ar šioje byloje kiekvienos taisyklės ar taisyklių rinkinio atveju yra įvykdytos toje jurisprudencijoje nustatytos sąlygos.
69.      Taikydamas tokį testą, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš pradžių turėtų patikrinti, kokių konkrečių tikslų siekiama nagrinėjamomis taisyklėmis ir ar šie tikslai turi būti saugomi pagal Sąjungos teisę. Šiuo klausimu turiu pažymėti, kad šioje byloje FIFA nurodo daugybę interesų, kuriuos tariamai saugo FFAR. Vis dėlto svarbu tai, kaip kiekviena taisyklė ar taisyklių rinkinys iš tikrųjų prisideda prie vieno ar kelių konkrečių interesų, kuriais remiamasi, apsaugos.
70.      Be to, nors kai kurie iš nurodytų interesų aiškiai patenka į sąvoką „teisėti bendrojo intereso tikslai“, kitų interesų atveju, mano nuomone, tai nėra taip aišku. Vien rinkos dalyvių (pačios asociacijos, futbolo klubų, sportininkų ar agentų) ekonominis interesas savaime negali pateisinti galimų konkurencijos apribojimų pagal Meca-Medina jurisprudenciją. Turi būti neekonominis bendrasis interesas, sutampantis su rinkos dalyvių privačiu ekonominiu interesu arba saugomas kartu su šiuo interesu. Pavyzdžiui, sportininkų sveikatos apsauga arba piktnaudžiavimo, sukčiavimo ar neetiškos praktikos (įskaitant interesų konfliktus) sportininkų (ypač jaunimo) atžvilgiu prevencija neabejotinai yra bendrojo intereso tikslas.
71.      Be to, kadangi tariamai saugomi interesai leidžia sporto „ekosistemai“ veikti pagal SESV 165 straipsnyje įtvirtintus principus, gali būti pripažintas ir bendrojo intereso tikslas. Pavyzdžiui, sutarčių stabilumo išsaugojimas tam tikromis aplinkybėmis gali būti vienas iš tokių tikslų(69). Vis dėlto tikriausiai reikėtų išsamaus paaiškinimo, kodėl šiek tiek neapibrėžtai suformuluoti tikslai (pavyzdžiui, „užtikrinti paslaugų, kurias žaidėjų agentai teikia savo klientams, kokybę“) arba tikslai, kurie tam tikrais aspektais gali būti probleminiai (pavyzdžiui, „padidinti finansinį ir administracinį skaidrumą“)(70), turėtų būti pripažinti bendrojo intereso tikslais.
72.      Toliau taikydamas tą patį testą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas visų pirma turėtų patikrinti, ar nagrinėjamos taisyklės iš tikrųjų buvo būtinos siekiant apsaugoti nurodytą bendrąjį interesą. Tam iš esmės reikėtų patikrinti tris glaudžiai tarpusavyje susijusius aspektus, t. y. ar nagrinėjamos taisyklės: i) buvo priimtos atsižvelgiant į objektyvų poreikį siekti tam tikrų tikslų; ii) tikrai atitinka siekį užtikrinti nuoseklų šių tikslų įgyvendinimą; ir iii) yra tinkamos šiems tikslams pasiekti, o tai reiškia, jog atrodo, kad jos gali reikšmingai prisidėti prie šių tikslų įgyvendinimo.
73.      Pavyzdžiui, jeigu nagrinėjamos taisyklės būtų pagrįstai būtinos(71) siekiant užtikrinti, kad agentai teiktų savo paslaugas kuo labiau atsižvelgdami į savo klientų interesus (ir todėl pasiūlymai, kuriais jie yra finansiškai suinteresuoti, bet kurie nebūtinai atitinka jų klientų interesus, nedarytų jiems nepagrįstos įtakos) arba kažkiek vienodas sąlygas komandoms samdant naujus žaidėjus (taip išvengiant pernelyg didelės turtingiausių komandų „pirkėjo“ įtakos), manau, kad tos taisyklės būtų priimtinos. Žinoma, taip nebūtų, jeigu šiomis taisyklėmis visų pirma būtų siekiama apriboti išlaidas, kurių klubai turi patirti dėl agentų paslaugų.
74.      Taikant trečią ir paskutinę Meca-Medina testo dalį prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui gali tekti sutelkti dėmesį į du aspektus: i) ar yra kitų priemonių, kurios, nors vienodai tinkamos numatytam tikslui pasiekti, bet mažiau riboja konkurenciją; ir ii) nagrinėjamos taisyklės turi pernelyg didelį poveikį agentų ekonominėms laisvėms.
75.      Jeigu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nuspręstų, kad nagrinėjamomis taisyklėmis arba siekiama antikonkurencinio tikslo, arba jos turi ribojamąjį poveikį ir neatitinka Meca-Medina testo, tada kiltų klausimas, ar išimtis pagal SESV 101 straipsnio 3 dalį gali būti taikoma daliai šių taisyklių arba joms visoms. Pagal SESV 101 straipsnio 3 dalį turi būti įvykdytos keturios kumuliacinės sąlygos(72).
76.      Pirma, turi būti įrodyta, kad pakankamai tikėtina, jog atitinkamas susitarimas leidžia padidinti veiksmingumą, prisidedant arba prie atitinkamų prekių ar paslaugų geresnės gamybos ar paskirstymo, arba prie technikos ar ekonomikos pažangos skatinimo. Antra, taip pat turi būti vienodai patikimai įrodyta, kad teisinga dėl didesnio veiksmingumo gaunamos naudos dalis skiriama naudotojams. Trečia, nagrinėjamas susitarimas dalyvaujančioms įmonėms neturi nustatyti apribojimų, kurie nėra būtini tokiam didesniam veiksmingumui pasiekti. Ketvirta, tokiu susitarimu dalyvaujančioms įmonėms neturi būti suteikta galimybė panaikinti bet kokią veiksmingą konkurenciją dėl didžiosios atitinkamų prekių ar paslaugų dalies.
77.      Kadangi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nekelia jokio konkretaus klausimo pagal SESV 101 straipsnio 3 dalį, ją trumpai išnagrinėsiu ir pateiksiu dvi pastabas.
78.      Mano pirma pastaba susijusi su įvairiomis sąlygomis, kurias turi atitikti susitarimas pagal Meca-Medina jurisprudenciją ir SESV 101 straipsnio 3 dalį. Visavertė diskusija šiuo įstabiu, bet sudėtingu klausimu būtų ilga, o tai šioje byloje atrodo nereikalinga. Taigi tik pasidalysiu toliau nurodytomis mintimis.
79.      Viena vertus, Meca-Medina jurisprudencijos materialinė taikymo sritis yra siauresnė nei SESV 101 straipsnio 3 dalies: susitarimas gali būti pateisinamas pagal šią jurisprudenciją tik jeigu juo siekiama teisėto bendrojo intereso tikslo ir jeigu dėl jo susitarta profesinėje ar sporto asociacijoje, kurios savireguliacijos veiklą pripažįsta valdžios institucijos, o
SESV 101 straipsnio 3 dalyje tokių reikalavimų nėra. Taigi ši nuostata taip pat taikoma įmonių susitarimams, kuriais siekiama tik ekonominio ir privataus pobūdžio tikslų(73).
80.      Tai paaiškina, kodėl SESV 101 straipsnio 3 dalyje nustatytos griežtesnės sąlygos, kurios turi būti įvykdytos, o su tuo susiję įrodinėjimo reikalavimai tam tikrais aspektais yra griežtesni(74). Nesant su nagrinėjamu susitarimu susijusio bendrojo intereso, konkurencijos susilpnėjimas rinkoje gali būti pateisinamas, tik jeigu atitinkamos įmonės pakankamai įrodo, be kita ko, veiksmingumo padidėjimą ir kad dalis taip gautos naudos perkeliama naudotojams.
81.      Šioje byloje tai reiškia, kad FIFA galėtų remtis SESV 101 straipsnio 3 dalimi dėl FFAR taisyklių, kurios, kaip paaiškinta šios išvados 70 punkte, nepatenka į Meca-Medina išimties taikymo sritį, nes siekiami tikslai atitinka tik atitinkamų rinkos dalyvių interesus.
82.      Mano antroji pastaba susijusi su tam tikrais SESV 101 straipsnio 3 dalyje nustatytais reikalavimais, dėl kurių negaliu visiškai pritarti Komisijos pozicijai.
83.      Pirma, toje nuostatoje nurodyta, kad išimtis gali būti taikoma, kai susitarimas „padeda tobulinti prekių gamybą ar paskirstymą arba skatinti technikos ar ekonomikos pažangą“. Šioje byloje tai reiškia, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turėtų patikrinti, ar nagrinėjamos taisyklės: i) didina veiksmingumą rinkoje, pavyzdžiui, leidžia futbolo klubams siekti sinergijos arba sutaupyti sąnaudų, kurių teisinga dalis vėliau perkeliama naudotojams; arba ii) užtikrina tinkamą turnyrų ir rungtynių eigą suteikiant tiesioginę naudą vartotojams, kurie gali mėgautis geresnės kokybės sporto renginiais(75).
84.      Vis dėlto Komisijai kilo tam tikrų abejonių dėl to, ar pagal SESV 101 straipsnio 3 dalį gali būti atsižvelgta į tam tikrą veiksmingumo padidėjimą, kurį gali sukelti nagrinėjamos taisyklės, nes jo būtų beveik neįmanoma „kiekybiškai įvertinti“, kaip to reikalaujama pagal Sprendimo Superleague 196 punktą. Šiuo tikslu Komisija taip pat daro nuorodą į savo 2004 m. gaires, atspindinčias tam tikrą pokytį dėl to, kaip ši institucija aiškina naudą, kuria gali būti pateisinama išimtis pagal SESV 101 straipsnio 3 dalį. Nors prieš konkurencijos procedūros taisyklių „modernizavimą“ Komisija nuosekliai pripažindavo, kad ši nuostata galėtų būti taikoma neekonominei naudai(76), 2004 m. ji nusprendė, kad tai nebeįmanoma ir kad, bent kaip aš tai suprantu, nuo tol būtų priimtina tik tiesioginė ekonominė nauda.
85.      Šiuo klausimu manau, kad: i) Komisija klaidingai aiškina Sprendimo Superleague 196 punktą; ir ii) jos 2004 m. gairėse išdėstytas požiūris gali būti pernelyg griežtas.
86.      Pirma, man atrodo, kad Komisija sąvoką „kiekybiškai įvertinama“ aiškina neatsižvelgdama į jos kontekstą. Ta sprendimo ištrauka nereiškia, kad įmonės, kurios remiasi veiksmingumo padidėjimu, turėtų turėti galimybę jį tiksliai apskaičiuoti (pavyzdžiui, pinigine verte). Tai dažnai gali būti sunku ar net neįmanoma. Tam tikro prekių ar paslaugų gamybos ar paskirstymo pagerėjimo būsimos ekonominės vertės nustatymas kartais gali būti sunkiai nuspėjamas, taigi spekuliatyvus. A fortiori, kai veiksmingumas padidėja dėl priemonių, skatinančių technikos ar ekonomikos pažangą, gali būti visiškai neįmanoma šios pažangos paversti konkrečia pinigine verte.
87.      Kaip suprantu, toje Sprendimo Superleague ištraukoje Teisingumo Teismas norėjo pasakyti, kad negalima sutikti su neaiškiais, nepagrįstais ar tiesiog spekuliatyviais teiginiais dėl didesnio veiksmingumo. Šalys turėtų pakankamai tiksliai nustatyti, kokios rūšies veiksmingumas padidėjo, paaiškinti, kaip jis pagerins rinką, ir, remdamosi tinkamais motyvais ir (arba) įrodymais, nustatyti, kad šis padidėjimas yra realus ir reikšmingo masto(77). Šiuo klausimu yra suformuota jurisprudencija(78) ir Komisija pati savo gairėse nurodo, kad atitinkamos įmonės turi įrodyti, kad nurodytas veiksmingumo padidėjimas yra „objektyvus, konkretus ir patikrinamas“(79). Priešingu atveju nesuprantu, kaip kompetentingos institucijos galėtų atlikti SESV 101 straipsnio 3 dalyje reikalaujamą palyginimą. Nors šis palyginimas nėra vien aritmetinė ar finansinė apskaita, tam reikia palyginti įvairią naudą, kuri apskritai turi tam tikrą ekonominio pobūdžio aspektą.
88.      Manęs taip pat neįtikina Komisijos pozicija dėl to, kokia nauda gali būti priimtina pagal SESV 101 straipsnio 3 dalį. Man atrodo, kad toks požiūris prieštarauja ne tik jos ankstesnei praktikai, bet visų pirma Sutarties tekstui ir nusistovėjusiai Teisingumo Teismo jurisprudencijai šioje srityje.
89.      SESV 101 straipsnio 3 dalyje yra atskirai išskirtas
„prekių gamybos ar paskirstymo [tobulinimas]“ ir „technikos ar ekonomikos pažangos [skatinimas]“. SESV 101 straipsnio 3 dalyje vartojamas žodžių junginys „ekonomikos pažanga“ negali būti suprantamas kaip „ekonominio augimo“ arba „turto“ sinonimas. ESS 3 straipsnio 3 dalyje nurodytas Sąjungos tikslas – „sukur[ti] vidaus rinką <...> kurioje [Europos] vystymasis būtų tvarus, pagrįstas subalansuotu ekonomikos augimu ir stabiliomis kainomis, didelio konkurencingumo socialine rinkos ekonomika, kuria siekiama visiško užimtumo ir socialinės pažangos, bei aukšto lygio aplinkos apsauga ir aplinkos kokybės gerinimu. Ji skatina mokslo ir technikos pažangą“(80). Pasitelkdamas paprastą metaforą, sakyčiau, kad vidaus rinkos ir konkurencijos požiūriu „pažanga“ yra ne tik pyrago padidinimas, bet ir jo kokybės pagerinimas, teisingesnis pyrago padalijimas ar užtikrinimas, kad netolimoje ateityje taip pat būtų galima iškepti tokį pat skanų pyragą.
90.      Be to, Komisijos požiūris atrodo nesuderinamas su Sutarčių rengėjų požiūriu laisvo judėjimo srityje(81) ir su Teisingumo Teismo pateiktu tų nuostatų išaiškinimu(82). Nors iš esmės draudžiami laisvo judėjimo apribojimai gali būti pateisinami neekonominiais pagrindais, būtų absurdiška, jei konkurencijos apribojimai niekada negalėtų būti pateisinami tais pačiais pagrindais. Šiuo klausimu nereikėtų pamiršti, kad, kaip nurodyta Protokole (Nr. 27) dėl vidaus rinkos ir konkurencijos, ESS 3 straipsnyje apibrėžta vidaus rinka apima sistemą, užtikrinančią, kad konkurencija nebūtų iškraipoma. Taigi, nors kiekvienas iš šių dviejų taisyklių rinkinių turi savo tikslą ir konkrečias taikymo sąlygas(83), tai yra dvi to paties teisinio projekto sudedamosios dalys(84), taigi būtų logiška turėti panašią analizės sistemą, kad konkrečiais atvejais būtų galima išvengti paradoksalaus rezultato(85).
91.      Visiškai sutinku su teigiančiais, kad konkurencijos teisės analize nereikėtų manipuliuoti siekiant politinių tikslų (pvz., pramonės politikos tikslų) ir į ją nereikėtų įtraukti neekonominių priežasčių (pvz., sąžiningo įmonių elgesio). Taip būtų nepaisoma šių teisės aktų logikos ir teisinė analizė taptų nenuspėjama, neįmanoma ir neskaidri, o gal net apskritai šališka. Vis dėlto pripažinimas, kad tikslas užtikrinti laisvą ir neiškraipytą konkurenciją egzistuoja kartu ir turi būti derinamas su kitais vienodos vertės tikslais Sąjungos teisės sistemoje, yra visai kas kita. Jeigu tenkinamos griežtos
SESV 101 straipsnio 3 dalyje nustatytos sąlygos, iš kurių pagal vieną, kaip paaiškinta, reikalaujama tam tikro teigiamo ekonominio poveikio atitinkamai rinkai (arba susijusioms rinkoms), valdžios institucijos turėtų galėti atlikti palyginimą, nepaisant aptariamos naudos pobūdžio.
92.      Siauras Komisijos požiūris taip pat atrodo nesuderinamas su suformuota jurisprudencija. Gerai žinomoje byloje Metro
Teisingumo Teismas gana aiškiai nurodė, kad „pagal [SESV 101 straipsnio 3 dalį] Komisijai suteikti įgaliojimai rodo, kad reikalavimai išlaikyti veiksmingą konkurenciją gali būti suderinti su kitokio pobūdžio tikslų apsauga ir kad šiuo tikslu leidžiami tam tikri konkurencijos apribojimai <...>“(86). Neįžvelgiu, kad kurioje nors naujesnėje Teisingumo Teismo jurisprudencijoje būtų paneigtas šis aiškus principinis teiginys(87).
93.      Vėlgi,
neatrodo, kad šį klausimą būtina išsamiai nagrinėti šioje išvadoje. Pirma išdėstytais argumentais siekiama paaiškinti, kodėl manau, kad neekonominio pobūdžio nauda, jeigu ji daro apčiuopiamą teigiamą poveikį atitinkamoms rinkoms arba su jomis glaudžiai susijusioms rinkoms(88), taip pat gali būti reikšminga pagal SESV 101 straipsnio 3 dalį.
94.      Taigi manau, kad, pavyzdžiui, tikslai užkirsti kelią sukčiavimui, interesų konfliktui ar nesąžiningam jaunųjų sportininkų išnaudojimui, neabejotinai prisideda prie bendro futbolo ekosistemos veikimo gerinimo ir daro teigiamą poveikį atitinkamoms prekių ar paslaugų rinkoms. Akivaizdu, kad sąžiningumas ir atskaitomybė pastaruoju metu tapo itin svarbiu klausimu, keliančiu susirūpinimą sporto pramonei(89), ir kad dažni skandalai smarkiai pakenkė sporto asociacijų įvaizdžiui(90). Būtų naivu manyti, kad tokie įvykiai neturi jokios įtakos vartotojų, sirgalių ir transliuotojų suinteresuotumui ir norui finansuoti sportą(91).
95.      Galiausiai, kalbant apie SESV 101 straipsnio 3 dalyje vartojamą sąvoką „vartotojai“, pažymėtina, kad šioje byloje ši sąvoka natūraliai pirmiausia turėtų reikšti sirgalius: tuos, kurie galiausiai finansuoja sistemą, visų pirma pirkdami rungtynių bilietus, oficialią atributiką ar kitas futbolo klubų teikiamas paslaugas, taip pat transliavimo paslaugas. Vis dėlto šios sąvokos negalima aiškinti pernelyg siaurai, kaip reiškiančios tik galutinius vartotojus(92). Savo jurisprudencijoje, susijusioje su SESV 101 straipsnio 3 dalimi, Teisingumo Teismas dažnai nurodo „naudotojus“, pavyzdžiui, pabrėždamas, kad šalys, kurios remiasi šia nuostata, turi įrodyti, kad nagrinėjamos priemonės suteikia pastebimą objektyvią naudą skirtingoms atitinkamų naudotojų kategorijoms, taip kompensuojant konkurencijos keliamus nepatogumus atitinkamose rinkose. Pavyzdžiui, Sprendime Superleague Teisingumo Teismas nurodė, kad naudotojai, tai, „be kita ko, nacionalinė[s] futbolo asociacijo[s], profesionalų ar mėgėjų kluba[i], profesional[ūs] žaidėja[i] ar mėgėj[ai], jaun[i] žaidėj[ai], taip pat, žvelgiant plačiau, vartotoja[i], t. y. tiesioginių varžybų žiūrova[i] ir televizijos žiūrova[i]“(93). Šiuo tikslu nauda įvairių rūšių naudotojams gali būti vertinama kartu, lyginant ją su sukeliamu ribojamuoju poveikiu(94).
3.      Taisyklės dėl agentų licencijų
96.      Dėl taisyklių, susijusių su agentų licencijomis, vertinimo pagal SESV 101 straipsnį toliau pateiksiu tokias pastabas.
97.      Visų pirma neginčijama, kad šiuolaikinėje visuomenėje daug įvairių profesijų reikalauja, kad paslaugų teikėjai gautų licenciją arba sertifikatą iš savivaldžios profesinės organizacijos (ji gali būti viešoji arba privačioji). Kad ją gautų, kandidatas turi įrodyti, kad atitinka tam tikrus kriterijus, ir (arba) dalyvauti ad hoc mokymuose ir (arba) išlaikyti konkretų egzaminą ar testą. Taip pat gana įprasta, kad tokiomis aplinkybėmis paslaugų teikėjas įsipareigoja laikytis asociacijos nustatytų taisyklių ir už šių taisyklių nesilaikymą jam taikomos tam tikros sankcijos(95). Taip yra su sąlyga, kad šios sankcijos yra objektyvios, proporcingos ir nediskriminacinės ir kad jų skyrimui gali būti taikoma veiksminga teisminė kontrolė(96).
98.      Naujame EBPO politikos dokumente pabrėžiama, kad neseniai išplėstas profesijų, kurioms reikalinga licencija, spektras ir kai kuriose jurisdikcijose jos gali sudaryti iki 30 % visų darbo vietų. Licencijų reikalavimai dažnai nustatomi teisės aktais arba kitais viešaisiais norminiais aktais. Vis dėlto pačių privačių asociacijų vykdoma savireguliacijos veikla taip pat atlieka svarbų vaidmenį šioje srityje. Tokias sistemas pagrindžiančios priežastys daugiausia susijusios su informacijos asimetrija (t. y. dauguma klientų negali įvertinti paslaugos, kurios prašoma iš paslaugų teikėjo, kokybės), išorinių veiksnių poveikiu (t. y. atitinkamos paslaugos teikimas gali sukelti neigiamą išorinį poveikį tretiesiems asmenims, kurio reikia vengti arba kurį reikia kuo labiau sumažinti) arba viešųjų gėrybių apsauga (t. y. paslaugos turi tam tikrą bendrąjį interesą arba daro poveikį tam tikram bendrajam interesui, kuriam reikia užtikrinti tam tikrą pasiūlos kokybę ir kiekį)(97).
99.      Kadangi licencijų reikalavimai kyla iš privačių profesinių ar sporto asociacijų priimtų reglamentų (taigi jie nepriskirtini valstybei), man atrodo gana aišku, kad tam tikrais atvejais šie reikalavimai gali turėti ribojamąjį poveikį konkurencijai, nes jais ribojamas patekimas į rinką. Taip yra, nebent reglamentuose reikalaujama minimalių pastangų ir išlaidų licencijoms gauti, ir jie taikomi atvirai, skaidriai ir nediskriminuojant. Tokiais atvejais būtų galima teigti, kad poveikis konkurencijai nėra didelis.
100. Atsižvelgiant į tai, ar panašūs
reglamentai galėtų būti laikomi turinčiais ir antikonkurencinį tikslą? Mano nuomone, šis klausimas yra sudėtingesnis iš esmės dėl dviejų priežasčių: i) kaip paaiškinta pirma, tokių reglamentų
loginis pagrindas dažnai yra pašalinti tam tikrus rinkos trūkumus, siekiant apsaugoti vartotojus, visuomenės saugumą ar tam tikras bendras gėrybes; ir ii) jų gebėjimas daryti reikšmingą poveikį patekimui į rinką (ir kokiu mastu tai gali įvykti) labai skiriasi, daugiausia atsižvelgiant į tai, kokie yra licencijos reikalavimai ir kaip veikia licencijos gavimo procesas(98).
101. 2004 m. Konkurencijos laisvųjų profesijų srityje ataskaitoje Komisija visų pirma rašė: i) „kokybiniai atvykimo apribojimai kartu su rezervuotomis teisėmis užtikrina, kad tam tikras užduotis galėtų atlikti tik tinkamos kvalifikacijos ir įgūdžių turintys specialistai [ir] todėl jie gali svariai prisidėti užtikrinant profesionalų teikiamų paslaugų kokybę“; ii) „pernelyg griežtas licencijų reglamentavimas gali sumažinti paslaugų teikėjų pasiūlą, o tai turėtų neigiamų pasekmių konkurencijai ir paslaugų kokybei“; iii) „licencijas reglamentuojančios taisyklės tam tikrais atvejais gali būti pernelyg ribojančios ir <...> esamų taisyklių sušvelninimas galėtų būti naudingas vartotojams“; ir iv) „gali būti įmanoma sušvelninti patekimo į rinką sąlygas tais atvejais, kai jos atrodo neproporcingos, atsižvelgiant į profesijos užduočių sudėtingumą“(99).
102. Manau, kad tokie argumentai, kurie, atrodo, yra gana pagrįsti, iš esmės atitinka Sąjungos teismų išvadas, kai jie turėjo peržiūrėti privačias taisykles, pagal kurias, taikant reikalavimus licencijoms ar kitas lygiavertes priemones, galėjo būti apribotos galimybės patekti į paslaugų rinką(100). Jurisprudencijoje nurodyta, kad antikonkurencinis tokių sistemų pobūdis iš esmės priklauso nuo jų konkretaus tikslo ir koncepcijos. Ar yra tikra ir objektyvi (o ne per se antikonkurencinė) priežastis, dėl kurios licencijavimo sistema yra būtina norint verstis tam tikra profesija? Ar sistema veikia atvirai, skaidriai ir nediskriminuojant? Ar sistema akivaizdžiai viršija tai, kas būtina atitinkamiems interesams apsaugoti? Tai yra klausimai, kuriems Sąjungos teismai tose bylose skyrė daugiausia dėmesio. Žinoma, vertinti reikia atsargiau, kai pati asociacija siūlo prekes ar paslaugas rinkoje, kurioje ji saugo patekimą į rinką. Tokiu atveju asociacijos savo taisyklėmis gali pasilikti didelę rinkos dalį, arba jomis gali būti diskriminuojami esami ar potencialūs konkurentai, taip apsaugant jų faktinį monopolį(101).
103. Taigi nemanau, kad kiekvieną privačių taisyklių, kuriomis įpareigojama išduoti licenciją verstis tam tikra profesija, rinkinį prima facie galima laikyti turinčiu antikonkurencinį tikslą. Viskas priklauso nuo įdiegtos sistemos turinio, konteksto ir tikslų. Kitaip tariant, neįžvelgiu aiškios ir aiškiai apibrėžtos kategorijos licencijų išdavimo taisyklių, kurių kenksmingas pobūdis būtų gerai žinomas ar visuotinai pripažįstamas. Arba bet kuriuo atveju negaliu nagrinėjamų taisyklių priskirti prie konkrečios ir vienarūšės elgesio kategorijos, dėl kurios patirtis rodytų, kad ji iš esmės yra antikonkurencinė. Todėl preliminariai manau, kad nagrinėjamos taisyklės neturi antikonkurencinio tikslo.
104. Vis dėlto būtų kitaip, jei prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nustatytų, kad šios taisyklės akivaizdžiai nebūtinos, nes nebuvo jokio bendrojo intereso, dėl kurio tikrai reikėjo tokio lygio apsaugos(102), ir kad jų priėmimą buvo galima paaiškinti (vien tik arba daugiausia) dalyvaujančių rinkos dalyvių (futbolo klubų ir (arba) pačių agentų) noru apriboti agentų paslaugų rinkoje veikiančių specialistų skaičių.
105. Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, jeigu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas padarytų išvadą, kad nagrinėjamų taisyklių tikslas nėra antikonkurencinis ir kad jos gali turėti tam tikrą ribojamąjį poveikį atitinkamoje rinkoje, tas teismas turėtų patikrinti, ar šios taisyklės gali būti pateisinamos atsižvelgiant į Meca‑Medina jurisprudenciją. Bet kuriuo atveju nagrinėjamos taisyklės taip pat galėtų būti įvertintos pagal SESV 101 straipsnio 3 dalį.
106. Kiek tai susiję su šiais dviem analizės etapais, nelabai turiu ko daugiau pridurti greta to, ką jau minėjau. Tik priminsiu, kad tarp FIFA (tuo metu galiojusių) žaidėjų agentų reglamento taisyklių, kurias Bendrasis Teismas turėjo patikrinti byloje Piau, buvo taisyklė, pagal kurią agentai privalėjo gauti kompetentingos nacionalinės asociacijos išduotą licenciją. Šiuo klausimu Bendrasis Teismas iš esmės konstatavo, kad: i) tokia taisykle konkurencija buvo ribojama „dėl poveikio“ pagal (dabartinę) SESV 101 straipsnio 1 dalį; ir ii) Komisija nepadarė jokios akivaizdžios vertinimo klaidos, kai nusprendė, kad ji atitinka išimties taikymo sąlygas pagal SESV 101 straipsnio 3 dalį. Konkrečiai kalbant, Bendrasis Teismas nusprendė, kad licencijų sistema nepanaikina konkurencijos nagrinėjamoje rinkoje. Tokia sistema buvo sukurtas mechanizmas, kuris, Bendrojo Teismo nuomone, daugiau susijęs su „kokybine atranka, kuria siekiama padaryti žaidėjų agentų veiklą profesionalią, nei nustatyti kiekybinius apribojimus užsiimti šia veikla“(103). Remdamasis bylos medžiaga, neatmesčiau galimybės, kad panašūs argumentai mutatis mutandis galėtų būti taikomi ir šioje byloje.
4.      Keleriopo atstovavimo taisyklės
107. Kaip suprantu, keleriopo atstovavimo taisyklėmis, pagal kurias sandoriuose neleidžiamas trejopas agentų atstovavimas (žaidėjo, samdančiojo klubo ir perduodančiojo klubo) ir tam tikras dvejopas atstovavimas (žaidėjo ir perduodančiojo klubo arba perduodančiojo klubo ir priimančiojo klubo), regis, siekiama išvengti interesų konfliktų, galinčių pakenkti suinteresuotiesiems asmenims, visų pirma sportininkams, kurie gali būti mažiau informuoti ir budrūs nei futbolo klubai. Tai rodo, kad nagrinėjamos taisyklės iš pirmo žvilgsnio neriboja konkurencijos dėl tikslo, o jeigu jos būtų ribojančios dėl savo poveikio (o tai išties įmanoma)(104), tikriausiai galėtų būti pateisinamos pagal Meca-Medina jurisprudenciją arba, jei tenkinamos atitinkamos sąlygos, joms galėtų būti taikoma išimtis pagal SESV 101 straipsnio 3 dalį.
108. Manau, kad abiem atvejais prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui bus svarbiausia patikrinti, ar esama alternatyvių, mažiau konkurenciją ribojančių, bet vienodai veiksmingų priemonių (pavyzdžiui, agentams taikomi skaidrumo ir informavimo įpareigojimai ir įpareigojimas gauti aptariamų šalių rašytinį sutikimą). Atrodo, kad šis klausimas yra diskusinis(105). Jei būtų nuspręsta, kad abiejų šalių argumentai yra vienodai svarbūs, dėl priežasčių, nurodytų mano išvados byloje ROGON 35–37 punktuose (dėl Meca-Medina jurisprudencijos) ir šios išvados 83–94 punktuose (dėl SESV 101 straipsnio 3 dalies), būčiau linkęs suteikti tam tikrą veiksmų laisvę sporto asociacijoms.
5.      Taisyklė dėl kontakto užmezgimo
109. Dėl kontakto užmezgimo taisyklės man atrodo, kad, kaip teigia ieškovai pagrindinėje byloje ir Komisija, ji yra iš prigimties antikonkurencinė. Ja siekiama neleisti agentams siūlyti savo paslaugų tam tikrų kategorijų galimiems naujiems klientams: tiems, kurie jau pasamdė kitą agentą išimtinumo pagrindu, nebent iki esamos sutarties pabaigos liko du mėnesiai.
110. Nemanau, kad galėtų kilti daug abejonių dėl tokios taisyklės tikslo ir poveikio antikonkurencinio pobūdžio. Taip pat neišgirdau iš šalių įtikinamų paaiškinimų, kodėl tokia taisyklė galėtų būti pateisinama pagal Meca-Medina jurisprudenciją arba kodėl jai galėtų būti taikoma išimtis pagal SESV 101 straipsnio 3 dalį.
111. Kad ir kaip būtų, neįžvelgiu jokio teisėto bendrojo intereso tikslo, kurio būtų siekiama nagrinėjama taisykle. Siekdama pateisinti šią taisyklę FIFA remiasi būtinybe stiprinti sutarčių stabilumą. Vis dėlto man atrodo, kad tai yra ekonominio ir visiškai privataus pobūdžio interesas. Nors tam tikras žaidėjų ir klubų sutarčių stabilumas yra būtinas siekiant užtikrinti turnyrų reguliarumą(106), abejoju, ar ta pati logika galėtų būti taikoma agentų ir žaidėjų ar klubų sutartims. Be to, nesuprantu, kaip dėl tokios taisyklės rinkoje padidėtų veiksmingumas, kuris galėtų kompensuoti sukeltą antikonkurencinį poveikį.
6.      Informacijos teikimo ir atskleidimo taisyklės
112. Neatrodo, kad pačios taisyklės dėl informacijos pateikimo ir atskleidimo keltų didelių problemų konkurencijos požiūriu, nebent prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas išsiaiškintų, kaip paaiškinta šios išvados 171 ir 187 punktuose, kad dėl komercinės informacijos, kuria dalijasi realūs ar potencialūs konkurentai, pobūdžio jie galėtų sudaryti tam tikrą slaptą susitarimą(107).
113. Darant išvadą dėl SESV 101 straipsnio, iš to, kas išdėstyta, matyti, kad nagrinėjamų taisyklių suderinamumas su šia nuostata iš esmės priklausys nuo to, ar koks nors reikšmingas šių taisyklių antikonkurencinis poveikis gali būti pateisinamas pagal Meca-Medina jurisprudenciją arba ar jam gali būti taikoma išimtis pagal SESV 101 straipsnio 3 dalį.
D.      Dėl SESV 102 straipsnio
114. Antroji prejudiciniame klausime iškelta problema susijusi su tokių reglamentų, kaip FFAR, suderinamumu su SESV 102 straipsniu.
115. Sprendime Superleague Teisingumo Teismas priminė suformuotą jurisprudenciją, pagal kurią SESV 102 straipsnis „taikom[as] visiems ūkinę veiklą vykdantiems subjektams, kurie turi būti kvalifikuojami kaip įmonės, neatsižvelgiant į jų teisinę formą ir finansavimo būdus“. Taigi ši nuostata taip pat taikoma „subjektams, kurie įsteigti kaip asociacijos, turinčios tikslą, remiantis jų įstatais, organizuoti ir kontroliuoti tam tikrą sporto šaką, nes tie subjektai vykdo su ta sporto šaka susijusią ūkinę veiklą ir siūlo prekes ar paslaugas ir dėl to turi būti kvalifikuojami kaip „įmonės“(108). Toliau Teisingumo Teismas konstatavo, kad FIFA „užima dominuojančią padėtį tarpklubinių futbolo varžybų organizavimo ir komercinio eksploatavimo Sąjungos teritorijoje, taip pat su tomis varžybomis susijusių įvairių teisių eksploatavimo rinkoje“ (toliau – rinkos, kuriose dominuojama)(109).
116. Iš Sprendimo Superleague ir suformuotos jurisprudencijos taip pat matyti, kad pagal SESV 102 straipsnį įmonėms draudžiama piktnaudžiauti savo įtaka rinkoje ne tik tose rinkose, kuriose dominuoja, ar kitose rinkose, kuriose gali veikti, bet ir kitose susijusiose ar gretimose rinkose, kuriose jos nevykdo veiklos(110), pavyzdžiui, žemesnės ar aukštesnės grandies rinkose, palyginti su tomis, kuriose dominuojama(111).
117. Šiomis aplinkybėmis man atrodo pakankamai aišku, kad priimdama tokius
reglamentus, kaip FFAR, FIFA gali pasinaudoti įtaka dominuojamose rinkose, kad paveiktų konkurenciją dviejose su jomis susijusiose rinkose: agentų paslaugų rinkoje (kurioje konkuruoja agentai) ir žaidėjų perėjimo iš vieno klubo į kitą rinkoje (kurioje konkuruoja futbolo klubai) (toliau – susijusios rinkos).
118. Visų pirma FFAR nustatyta, kas patenka į agentų paslaugų rinką (taikant licencijavimo taisykles) ir kaip agentai gali ir negali konkuruoti tarpusavyje (pavyzdžiui, kada jie gali imtis veiksmų naujiems klientams pritraukti). Be to, agentų veiklos reguliavimas neišvengiamai daro poveikį žaidėjų perkėlimo žemesnės grandies rinkai, nes pagrindiniai šios rinkos veikėjai yra agentai, galintys daryti didelę įtaką žaidėjų perėjimui iš vieno klubo į kitą ir tokio perėjimo būdui.
119. Atsižvelgiant į tai, ar dėl nagrinėjamų taisyklių atsiranda galimas piktnaudžiavimas? Mano nuomone, galutinį atsakymą į šį klausimą iš esmės turėtų pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas. Vis dėlto siekdamas padėti tam teismui atlikti vertinimą dabar pateiksiu kelis argumentus šiuo klausimu.
120. Pirmiausia reikėtų patikslinti, kad man atrodo gana sunku atlikti pakankamai išsamų vertinimą, ar dėl skirtingų nagrinėjamų taisyklių galėtų būti piktnaudžiaujama dominuojančia padėtimi, nes nurodomų piktnaudžiavimų sukeliamos žalos teorija kartais lieka neaiški. Iš esmės prašyme priimti prejudicinį sprendimą pateikti klausimai pagal SESV 102 straipsnį ir klausimai, kuriuos šalys aptarė savo rašytinėse ir žodinėse pastabose, atitinka klausimus, iškeltus ir aptartus pagal SESV 101 straipsnį. Dėl to man taip pat kyla klausimas, kokia galėtų būti nagrinėjamų taisyklių vertinimo pagal SESV 102 straipsnį pridėtinė vertė.
121. Bet kuriuo atveju man atrodo, kad ieškovai pagrindinėje byloje laikosi nuomonės, jog nagrinėjamos taisyklės turi ir tam tikrą išnaudojimo, ir tam tikrą išstūmimo poveikį. Jeigu teisingai suprantu jų argumentus, nurodomas antikonkurencinis nagrinėjamų taisyklių poveikis atsižvelgiant į SESV 102 straipsnį būtų toks, kaip nurodyta toliau.
122. Išnaudojimo poveikis rastųsi dėl to, kad kai kuriose iš nagrinėjamų taisyklių (pavyzdžiui, susijusių su atlyginimu, taip pat informacijos pateikimu ir atskleidimu) ieškovams nustatomos nesąžiningos verslo sąlygos. Konkrečiai kalbant, ieškovai teigia, kad jei padėtis būtų palikta vystytis įprastomis konkurencijos sąlygomis, agentai galėtų savo klientams taikyti didesnius įkainius arba juos apskaičiuoti pagal skirtingus parametrus. Ieškovų nuomone, dėl nagrinėjamų taisyklių pernelyg nukenčia agentai, nes jomis nepakankamai atsižvelgiama į jų teikiamų paslaugų kokybę ir svarbą.
123. Kita vertus išstūmimo iš rinkos poveikį lemtų tai, kad kai kuriomis iš nagrinėjamų taisyklių ribojamas agentų galimybės patekti į savo paslaugų rinką ir vėliau joje konkuruoti būdas (pavyzdžiui, licencijavimo, keleriopo atstovavimo ir kontakto užmezgimo taisyklės), o kitomis taisyklėmis ribojama klubų konkurencija perėjimo iš vieno klubo į kitą rinkoje (pavyzdžiui, taisyklės dėl agentų atlyginimo).
124. Piktnaudžiavimas išnaudojant ir piktnaudžiavimas išstumiant šiek tiek skiriasi pagal savo pobūdį ir pagal tai, kaip jis kenkia vartotojams.
1.      Piktnaudžiavimas išnaudojant
125. Dėl piktnaudžiavimo išnaudojant pirmiausia norėčiau pabrėžti, kad dėl jo reikėtų atlikti ypač atsargią analizę(112). Laisvose ir atvirose rinkose toks piktnaudžiavimas labai mažai tikėtinas, nes paprastai jis savaime susireguliuotų. Vis dėlto kitaip galėtų būti tais atvejais, kai yra didelių patekimo į rinką kliūčių arba kai dominuojančią padėtį užimanti įmonė turi de jure ar de facto monopolį(113).
126. Remdamasis esama Teisingumo Teismo jurisprudencija, manau, kad pagrindinis piktnaudžiavimo išnaudojant kriterijus yra tas, ar dominuojanti įmonė nustato savo klientams arba tiekėjams komercines sąlygas, kurios neturi jokio pagrįsto ryšio su sandorio pobūdžiu ir (arba) prekės ar paslaugos, kuria prekiaujama, verte(114). Tokį vertinimą sudaro du pagrindiniai analizės etapai.
127. Pirmiausia reikėtų patikrinti, ar yra skirtumas tarp dominuojančią padėtį užimančios įmonės nustatytų komercinių sąlygų ir sąlygų, kurios būtų taikomos, jei rinkoje būtų buvusi veiksminga konkurencija. Šis skirtumas turi turėti tam tikrą reikšmę ir neigiamai paveikti atitinkamus klientus ar tiekėjus(115).
128. Jei toks skirtumas yra, antruoju analizės etapu reikėtų nustatyti, ar dominuojančių įmonių taikomos komercinės sąlygos yra „nesąžiningos“ arba savaime, arba lyginant su konkuruojančiomis prekėmis ar paslaugomis, kuriomis prekiaujama. Būtent šiuo antruoju analizės etapu įgyja prasmę poreikis patikrinti, ar tarp nagrinėjamų komercinių sąlygų ir atitinkamo ekonominio sandorio yra pagrįstas ekonominis ryšys. Ar dominuojančią padėtį užimančiai įmonei buvo būtina (arba pagrįsta) įtraukti tokią sąlygą, kad būtų siekiama tam tikro teisėto komercinio intereso? Ar ta sąlyga buvo teisinga tuo požiūriu, kad jos poveikis atitinkamo kliento ar tiekėjo padėčiai yra proporcingas dominuojančią padėtį užimančios įmonės siekiamam tikslui? Paprastai tai yra keli iš klausimų, kuriuos galima nagrinėti šiomis aplinkybėmis(116). Visiškai paprastai tariant, kai neįmanoma nustatyti jokio teisėto ir racionalaus paaiškinimo dėl komercinių sąlygų, kurios dominuojančią padėtį užimančios įmonės klientams ar tiekėjams atrodo perteklinės ar pernelyg apsunkinančios, įtraukimo, pagal SESV 102 straipsnį šios sąlygos gali būti laikomos „nesąžiningomis“, taigi piktnaudžiaujamojo pobūdžio(117).
129. Dėl šios bylos norėčiau pateikti dvi pastabas.
130. Viena vertus, sunku ginčyti, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamai situacijai būdingos dvi ypatybės, kurios, kaip jau nurodžiau, paprastai laikomos leidžiančiomis piktnaudžiauti išnaudojant(118). Pirma, yra labai didelių kliūčių patekti į rinkas, kuriose veikia sporto asociacijos (pavyzdžiui, FIFA)(119). Be to, jų de facto monopolinį statusą tokiose rinkose tik nedaug lemia didesnis veiksmingumas, investicijos ar inovacijos. Tokią jų padėtį iš esmės lemia Sąjungos sporto pramonės piramidinė struktūra. Šį monopolinį statusą dar labiau sustiprina asociacijų atliekamas visą ekosistemą (kurioje centrinį vaidmenį atlieka rinkos, kuriose dominuojama(120)) reguliuojančio subjekto vaidmuo, o tai tampa įmanoma dėl aiškaus ar numanomo Sąjungos ir nacionalinių valdžios institucijų pritarimo(121).
131. Vis dėlto, kita vertus, atsižvelgiant į gana išimtinį piktnaudžiavimo išnaudojant pobūdį, pripažinimui, kad dominuojančią padėtį užimančios įmonės nustatyta sutarties sąlyga yra nesąžininga, kaip tai suprantama pagal SESV 102 straipsnį, turėtų būti užkelta gana aukšta kartelė. Sąlyga nėra nesąžininga vien dėl to, kad dominuojančią padėtį užimančios įmonės klientai ar tiekėjai su ja nebūtų sutikę, jei ši įmonė nebūtų galėjusi jos primesti dėl savo monopolinės padėties. Ne kiekvienas sutarčių laisvės apribojimas yra antikonkurencinis. Kaip paaiškinta pirma, reikia kai ko daugiau. Remdamasis bylos medžiagoje pateikta (ribota) informacija, nesu tikras, ar kuri nors iš nagrinėjamų taisyklių, atsižvelgiant į jų logiką, agentams būtų akivaizdžiai perteklinė arba pernelyg apsunkinanti. Bet kuriuo atveju tai yra klausimas, kurį turi išspręsti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.
2.      Piktnaudžiavimas išstumiant iš rinkos
132. Sprendimas Superleague(122), taip pat kiti per tą patį laikotarpį priimti sprendimai (kaip antai, be kita ko, SEN, Unilever, Google Shopping ir Alphabet(123)) taip pat suteikė daugiau aiškumo dėl sąvokos „piktnaudžiavimas išstumiant iš rinkos“, kaip tai suprantama pagal SESV 102 straipsnį. Konkrečiai kalbant, Teisingumo Teismas pabrėžė du analizės aspektus, susijusius su dominuojančią padėtį užimančia įmone: ar toks elgesys atitinka „konkuravimą pranašumais“ (arba „taikant kitas priemones nei reguliuojančias įmonių konkurenciją kokybiniais pranašumais“) ir ar jis gali sukelti išstūmimo poveikį.
133. Išsami diskusija dėl tikslaus tokių aspektų pobūdžio ir jų santykio išeitų už šios išvados ribų. Šioje byloje pakanka pažymėti, kad vargu ar sporto asociacijų galėjimas priimti taisykles, darančias poveikį konkurencijai tam tikrose atitinkamose rinkose, gali būti laikomas „konkuravimo pranašumais“ išraiška. Kaip jau paaiškinta, tokią galią iš esmės lemia sporto asociacijų de facto monopolis rinkose, kuriose jos dominuoja, ir jų, kaip visą ekosistemą, kurioje centrinį vaidmenį atlieka rinkos, kuriose dominuojama, faktiškai reguliuojančio subjekto vaidmuo.
134. Žinoma, tai nereiškia, kad sporto asociacijų priimti
reglamentai turėtų būti laikomi įtartinais ir juo labiau reikėtų preziumuoti, kad jie
yra nesąžiningi. Tai reiškia tik tai, kad jų suderinamumas su SESV 102 straipsniu turėtų būti vertinamas kiekvienu konkrečiu atveju, kaip ir kitų formų (vienašalis) dominuojančią padėtį užimančių įmonių elgesys. Kaip ir kalbant apie daugiašalio elgesio formas, patenkančias į SESV 101 straipsnio 1 dalies taikymo sritį, taip ir vienašalio elgesio formų atveju jų antikonkurencinis pobūdis galėtų būti nustatomas nagrinėjant elgesio tikslą ar poveikį(124).
135. Aišku, priešingai nei byloje Superleague, sporto asociacija, reguliuodama susietas rinkas, nesusiduria su galimu interesų konfliktu. Gana akivaizdu, kad FFAR taisyklės nesuteikia FIFA jokio pranašumo prieš įmones, kurios yra realios ar potencialios konkurentės.
136. Vis dėlto tai, kad FIFA neveikia (ir neketina veikti) nė vienoje iš susijusių rinkų(125) ir yra pelno nesiekiantis subjektas(126), šiuo atveju neturi reikšmės. Taip pat būtų netikslu teigti, kad FIFA neturi jokio ekonominio intereso. FIFA gali būti netiesiogiai suinteresuota reguliuoti konkurenciją tose rinkose, nes ji yra asociacija, kuriai priklauso nacionalinės futbolo asociacijos, kurios pačios, kaip narės ar kaip susiję asmenys, turi tokių subjektų, kaip futbolo klubai(127). Kaip paaiškinau, futbolo klubai yra įmonės, konkuruojančios vienoje iš susietųjų rinkų, ir kaip pirkėjai – kitoje susietojoje rinkoje.
137. Mano nuomone, kai įmonė teisiškai arba faktiškai gali atlikti reguliavimo vaidmenį nustatydama sąlygas, kuriomis įmonės gali patekti į tam tikrą rinką, ir formuodama sąlygas, kuriomis šios įmonės vėliau gali konkuruoti, tokios galios turėtų būti griežtai apibrėžtos ir jomis turėtų būti naudojamasi atsargiai, neatsižvelgiant į tai, ar ši įmonė pati veikia tokioje rinkoje(128).
138. Tai paaiškinus, turint omenyje tai, kad, kaip nurodyta šios išvados 120 punkte, prašyme priimti prejudicinį sprendimą pagal SESV 102 straipsnį iškelti klausimai ir klausimai, kuriuos šalys aptarė savo rašytinėse ir žodinėse pastabose, iš esmės sutampa su klausimais, iškeltais ir aptartais pagal SESV 101 straipsnį, šioje išvadoje pateikti argumentai dėl pastarosios nuostatos mutatis mutandis gali būti svarbūs atliekant vertinimą pagal pirmąją nuostatą.
139. Kaip Teisingumo Teismas priminė Sprendime Superleague, dėl to paties elgesio gali būti pažeistas ir SESV 101 straipsnis, ir SESV 102 straipsnis, net jei šiomis nuostatomis siekiama papildomų tikslų ir skiriasi jų taikymo sritys. Taigi SESV 101 ir 102 straipsniai gali būti taikomi vienu metu, jeigu tenkinamos atitinkamos jų taikymo sąlygos. Atsižvelgdamas į tai, Teisingumo Teismas taip pat pabrėžė, kad šios nuostatos turi būti aiškinamos ir taikomos nuosekliai, nors ir paisant kiekvienai jų būdingų savybių(129).
140. Šiuo klausimu reikėtų paminėti svarbų aspektą: Sprendimo Superleague 182–209 ir 231–240 punktuose Teisingumo Teismas paaiškino, kad įvairius SESV 101 straipsnio 1 dalyje ir SESV 102 straipsnyje nustatytų draudimų pateisinimus ir išimtis reikia aiškinti darniai. Juk priešinga išvada teisiniu ir ekonominiu požiūriu neturėtų jokios prasmės. Taigi, jeigu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas konstatuotų, kad kai kurios iš nagrinėjamų taisyklių nepatenka į SESV 101 straipsnio 1 dalies taikymo sritį (nes, pavyzdžiui, taikoma Meca-Medina jurisprudencija) arba kad joms gali būti taikoma išimtis pagal SESV 101 straipsnio 3 dalį, jis turėtų į tai atsižvelgti ir padaryti iš to atitinkamas išvadas, vertindamas, ar tas pats elgesys galėtų būti laikomas pateisinamu pagal SESV 102 straipsnį.
141. Pagal suformuotą jurisprudenciją dominuojančią padėtį užimanti įmonė gali pateisinti savo elgesį, kuriam gali būti taikomas SESV 102 straipsnyje nustatytas draudimas. Konkrečiai kalbant, įmonė šiuo tikslu gali įrodyti arba tai, kad jos elgesys yra objektyviai būtinas, arba tai, kad jos daromą išstūmimo iš rinkos poveikį gali kompensuoti ar net viršyti dėl padidėjusio veiksmingumo atsiradusi nauda, kuri taip pat naudinga vartotojui(130).
142. Taigi, kalbant apie nagrinėjamų taisyklių suderinamumą su SESV 102 straipsniu, pažymėtina, kad vienas iš esminių vertinimo, kurį turi atlikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, aspektų yra tas, ar šiomis taisyklėmis iš tikrųjų siekiama teisėto tikslo ir ar jos yra būtinos ir proporcingos šiam tikslui, o gal padarytą antikonkurencinį poveikį kompensuoja arba nusveria veiksmingumo teikiama nauda paveiktose rinkose, kuri taip pat naudinga vartotojui.
E.      Dėl SESV 56 straipsnio
143. Trečioji prejudiciniame klausime iškelta problema susijusi su tokių reglamentų, kaip FFAR, suderinamumu su SESV 56 straipsniu.
144. Toje nuostatoje įtvirtinta tiek tokių paslaugų teikėjų, tiek gavėjų laisvė teikti paslaugas. Šiuo tikslu pagal ją draudžiamos bet kokios, net visiems vienodai taikomos, priemonės, kurios kliudo naudotis ta laisve drausdamos, varžydamos ar darydamos mažiau patrauklią tų teikėjų veiklą kitose valstybėse narėse, nei jie yra įsisteigę(131).
145. Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad šis draudimas taip pat taikomas, kai grupė ar organizacija turi tam tikrų galių privatiems asmenims ir gali jiems nustatyti sąlygas, trukdančias naudotis Sutarties garantuojamomis pagrindinėmis laisvėmis(132). Šiuo tikslu draudimas taikomas ne tik nacionalinėms priemonėms, bet ir privačioms taisyklėms ar praktikai, įskaitant tas, kurias priėmė sporto federacijos(133).
146. Vis dėlto privatinės teisės normos gali būti leidžiamos, net jeigu jomis ribojama laisvė teikti paslaugas, jeigu įrodoma, kad jų priėmimas pateisinamas teisėtu bendrojo intereso tikslu, kuris nėra vien ekonominio pobūdžio, ir kad laikomasi proporcingumo principo, o tai reiškia, kad jos turi būti tinkamos tam tikslui pasiekti ir neviršyti to, kas būtina jam pasiekti. Priemonę nustačiusi šalis turi įrodyti, kad šios sąlygos įvykdytos(134).
147. Iš esmės prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi nuspręsti, ar pagrindinėje byloje nagrinėjamomis taisyklėmis ribojama prekyba Sąjungoje, ir, jei taip, ar jos galėtų būti pateisinamos, atsižvelgiant į šalių pateiktus argumentus ir įrodymus(135). Atsižvelgdamas į tai, vis dėlto norėčiau pažymėti štai ką.
148. Pirma, nagrinėjamomis taisyklėmis tam tikru mastu išties siekiama Europos lygmeniu suderinti agento veiklos vykdymo sąlygas. Tam tikra prasme šios taisyklės sudaro palankias sąlygas laisvam paslaugų judėjimui, nes vienoje valstybėje narėje įsisteigę agentai gali beveik automatiškai teikti savo paslaugas kaip agentai bet kurioje kitoje valstybėje narėje(136). Nors kai kurios valstybės narės yra priėmusios teisės aktus, kuriais nukrypstama nuo FFAR (ir atitinkamos nacionalinės futbolo asociacijos įpareigojamos priimti taisykles, kuriomis iš dalies papildomos arba pakeičiamos FFAR(137)), suprantu, kad pagrindinės FFAR taisyklės taikomos visoje Sąjungoje.
149. Vis dėlto negalima paneigti, kad dėl kai kurių iš nagrinėjamų taisyklių, kai jos buvo priimtos, kai kuriose valstybėse narėse (kuriose agento veikla nebuvo reguliuojama arba buvo reguliuojama tik minimaliai) įsisteigusiems agentams tapo sunkiau vykdyti veiklą užsienyje. Dabar šie agentai turi gauti licenciją ir laikytis tam tikrų taisyklių (jomis reglamentuojama, be kita ko, kam jie gali atstovauti ir kaip gali pritraukti naujus klientus), priešingu atveju taikomos sankcijos.
150. Taigi manau, kad sporto asociacijos taisyklės, kaip antai licencijavimo, keleriopo atstovavimo ir kontakto užmezgimo taisyklės, gali būti laisvės teikti paslaugas apribojimas, kaip tai suprantama pagal SESV 56 straipsnį.
151. Vis dėlto nesu tikras, ar panašią išvadą galima daryti dėl taisyklių, susijusių su agentų atlyginimu ir informacijos pateikimu bei atskleidimu. Kiek tai susiję su šia kategorija, Teisingumo Teismo išvados dėl Italijos teisės aktų dėl advokatų maksimalių įkainių man atrodo mutatis mutandis taikytinos pagrindinėje byloje nagrinėjamam ginčui(138). Dėl taisyklių, susijusių su informavimu, pirmiausia laikausi nuomonės, kad bet koks neigiamas poveikis, kurį šios taisyklės galėtų turėti agentų gebėjimui ir paskatoms vykdyti tarpvalstybinę veiklą, būtų pernelyg neapibrėžtas ir netiesioginis, kad būtų galima taikyti SESV 56 straipsnį(139).
152. Dėl pateisinimo
pažymiu, kad jau paaiškinau, kodėl tam tikri FIFA nurodyti tikslai iš esmės gali būti laikomi teisėtais ir atitinkančiais bendrąjį interesą. Vis dėlto, kalbant apie kitus tikslus, kuriais remiamasi, situacija nėra tokia aiški. Mano argumentai šiuo klausimu taip pat tinka šiame kontekste.
153. Vis dėlto prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turėtų patikrinti, ar nagrinėjami teisės aktai yra tinkami nurodytiems tikslams pasiekti. Visų pirma jis turėtų įvertinti, ar tomis taisyklėmis tikrai nuosekliai ir sistemingai siekiama tokių tikslų(140).
154. Mano nuomone, tai labai svarbus analizės etapas. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turėtų nustatyti, ar nagrinėjamomis taisyklėmis tikrai siekiama FIFA nurodytų tikslų, todėl nėra paslėpto jų priėmimo pagrindo. Kaip nurodžiau savo išvados byloje ROGON 50 punkte, tikrai įtariu, kad beveik dėl visų sporto federacijos nustatytų priemonių ex post gali būti nustatytas koks nors tariamai siekiamas bendro pobūdžio interesas, jei paaiškėja, kad priemonę būtina pateisinti. Be to, savaime suprantama, kad vargu ar priemonę galima laikyti tokia, kuria tikrai siekiama tam tikro bendrojo intereso, nebent ji reikšmingai prisidėtų prie šio intereso siekimo.
155. Galiausiai prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi patikrinti, ar nagrinėjamomis taisyklėmis neviršijama tai, kas būtina aptariamiems tikslams pasiekti. Šis etapas visų pirma reiškia, kad reikia patikrinti, ar tokio paties lygio interesų apsauga negali būti pasiekta mažiau agentų ekonomines laisves ribojančiomis priemonėmis. Galiausiai prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas taip pat turėtų įsitikinti, kad nagrinėjamos taisyklės būtų proporcingos stricto sensu, t. y. kad jomis būtų užtikrinta tinkama interesų, kuriuos FIFA siekia apsaugoti, ir agentų, kuriems jos turi neigiamos įtakos, interesų pusiausvyra. Taip nebūtų, pavyzdžiui, tuo atveju, kai taisykle iš tikrųjų būtų siekiama teisėto ir pagrįsto intereso, tačiau, neatsižvelgiant į tai, ar esama alternatyvių priemonių, agentams šiuo tikslu tenkanti našta bet kuriuo atveju būtų nepagrįsta ir per didelė.
156. Taigi pagal SESV 56 straipsnį prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turės patikrinti, ar taisyklės, kuriomis ribojama laisvė teikti paslaugas, pateisinamos teisėtu bendrojo intereso tikslu, kuris nėra vien ekonominio pobūdžio, ir ar jos atitinka proporcingumo principą – yra tinkamos šiam tikslui pasiekti ir neviršija to, kas būtina jam pasiekti.
F.      Dėl BDAR 6 straipsnio
157. Ketvirtoji ir paskutinė prejudiciniame klausime iškelta problema susijusi su tokių reglamentų, kaip FFAR, suderinamumu su BDAR 6 straipsniu. Nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą jį pateikęs teismas pažymi FFAR 16 straipsnio 2 dalies j punkto ii–v papunkčiuose, k punkto ii papunktyje bei FFAR 19 straipsnyje numatytą duomenų tvarkymą.
158. Iš esmės pagal FFAR 16 straipsnio 2 dalies j punkto ii–v papunktį ir k punkto ii papunktį reikalaujama, kad agentai per 14 dienų įkeltų išsamią informaciją apie klientų sutartis, atlyginimą ir bendradarbiavimą į FIFA valdomą platformą. Be to, FFAR 19 straipsnyje agentai įpareigojami atskleisti FIFA asmens duomenis, įskaitant informaciją apie klientus, paslaugas ir sandorius, su kuriais vėliau gali susipažinti tam tikri suinteresuotieji subjektai, kad būtų galima stebėti atitiktį FFAR materialinėms nuostatoms.
159. BDAR 6 straipsnio 1 dalyje pateiktas išsamus ir baigtinis sąrašas atvejų, kai asmens duomenų tvarkymas gali būti laikomas teisėtu. Nors prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nenurodė, kokį duomenų tvarkymo atvejį pagal šią nuostatą jis laiko svarbiu pagrindinei bylai, iš nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą pateiktos informacijos ir nagrinėjamų FFAR taisyklių pobūdžio matyti, kad šiomis aplinkybėmis svarbus 6 straipsnio 1 dalies f punktas.
160. BDAR 6 straipsnio 1 dalies f punkte numatyta, kad asmens duomenų tvarkymas yra teisėtas, jeigu „tvarkyti duomenis būtina siekiant teisėtų duomenų valdytojo arba trečiosios šalies interesų, išskyrus atvejus, kai tokie duomenų subjekto interesai arba pagrindinės teisės ir laisvės, dėl kurių būtina užtikrinti asmens duomenų apsaugą, yra už juos viršesni <...>“.
161. Pagal suformuotą jurisprudenciją toje nuostatoje numatytos trys kumuliacinės sąlygos tam, kad šioje nuostatoje numatytas asmens duomenų tvarkymas būtų teisėtas. Pirma, duomenų valdytojas arba trečioji šalis turi siekti teisėto intereso. Antra, asmens duomenų tvarkymas turi būti būtinas šiam interesui įgyvendinti. Trečia, asmens, kurio asmens duomenys turi būti apsaugoti, interesai ar pagrindinės laisvės bei teisės neturi būti viršesni už duomenų valdytojo ar trečiojo asmens teisėtą interesą(141).
162. Nors galiausiai prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi įvertinti, ar, kiek tai susiję su pagrindinėje byloje nagrinėjamu asmens duomenų tvarkymu, minėtos trys sąlygos įvykdytos, Teisingumo Teismas, priimdamas prejudicinį sprendimą, gali pateikti paaiškinimų, kurie padėtų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui atlikti šį vertinimą(142). Todėl tolesnėse šios išvados dalyse pabandysiu pateikti tam tikras gaires dėl to, kaip prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turėtų patikrinti, ar pirmesniame punkte nurodytos trys kumuliacinės sąlygos galėtų būti taikomos tokiems reglamentams, kaip FFAR.
163. Vis dėlto prieš tęsiant reikėtų įspėti: pagal BDAR 1 straipsnio 1 dalį šiuo reglamentu apsauga suteikiama tik tvarkant fizinių asmenų duomenis. Taigi, kaip nurodyta BDAR 14 konstatuojamojoje dalyje, jis neapima „juridinių asmenų ir visų pirma su juridinio asmens statusą turinčių įmonių duomenų, įskaitant juridinio asmens pavadinimą, teisinę formą ir kontaktinius duomenis, tvarkymo“. Taigi, jeigu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nuspręstų, kad nagrinėjamos taisyklės nesuderinamos su BDAR 6 straipsniu, ši išvada būtų taikoma tik agentų, kurie yra fiziniai asmenys, futbolo žaidėjų arba tam tikrais atvejais kitų asmenų (pavyzdžiui, dalyvaujančių futbolo klubų arba agentūrų, per kurias agentai gali vykdyti savo komercinę veiklą, darbuotojų), (asmens) duomenims.
1.      FFAR ir teisėti interesai
164. Dėl pirmosios sąlygos, susijusios su teisėto intereso siekimu, reikėtų priminti, kad pagal BDAR 13 straipsnio 1 dalies d punktą duomenų valdytojas, rinkdamas iš duomenų subjekto asmens duomenis, privalo jį informuoti apie teisėtą interesą, kurio siekiama, kai toks duomenų tvarkymas grindžiamas šio reglamento 6 straipsnio 1 dalies f punktu. Taigi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pirmiausia turės išsiaiškinti, ar FIFA laikėsi šios pareigos, tiesiogiai informuodama agentus apie teisėtą interesą, kurio siekta renkant duomenis.
165. Jei šios pareigos nesilaikyta, duomenų rinkimas negali būti pateisinamas remiantis BDAR 6 straipsnio 1 dalies f punktu.
166. Atsižvelgiant į tai, reikėtų pažymėti, kad, BDAR nesant sąvokos „teisėtas interesas“ apibrėžties, įvairūs interesai iš esmės galėtų būti laikomi teisėtais. Kaip matyti iš BDAR 47 konstatuojamosios dalies, ši sąvoka neapsiriboja įstatyme įtvirtintais ir apibrėžtais interesais, nes ekonominiai interesai taip pat gali būti teisėti. Teisėtas interesas gali būti, pavyzdžiui, kai duomenų subjektą ir duomenų valdytoją sieja atitinkamas reikšmingas ryšys, – kai duomenų subjektas yra duomenų valdytojo klientas arba jam teikia paslaugas, arba net tiesioginės rinkodaros atveju(143).
167. Nagrinėjamu atveju FIFA ir agentų santykiai nepanašūs į įprastus kliento ir paslaugų teikėjo santykius, nurodytus BDAR 47 konstatuojamojoje dalyje. Vis dėlto, kaip paaiškinau ir savo išvados byloje ROGON 57, 58 ir 65 punktuose, agentų veikla glaudžiai susijusi su FIFA reguliavimo sistema. Agentai yra FIFA registruoti akredituoti specialistai, įgalioti atstovauti suinteresuotiesiems subjektams futbolo pramonės ekosistemoje ir konsultuoti, laikantis šio valdymo organo nustatytų taisyklių. Taigi atrodo, kad juos sieja atitinkamas reikšmingas ir glaudus ryšys.
168. Be to, ir tai ypač svarbu šioje byloje, FFAR 1 straipsnio 2 dalyje nurodyta, kad šios taisyklės parengtos siekiant užtikrinti, kad agentų elgesys atitiktų pagrindinius futbolo perėjimo į kitą klubą sistemos ir kitus tikslus, tarp kurių, kaip teigia FIFA, yra agentų klientams teikiamų paslaugų už sąžiningus ir pagrįstus įkainius kokybės išlaikymas, interesų konfliktų ribojimas, finansinio ir administracinio skaidrumo didinimas ir piktnaudžiavimo prevencija. Be to, savo rašytinėse pastabose FIFA aiškina, kad FFAR 16 straipsnio 2 dalies j punkto ii–v papunkčiuose ir k punkto ii papunktyje, taip pat FFAR 19 straipsnyje pirmiausia garantuojamas skaidrumas ir užtikrinama FFAR materialinių nuostatų kontrolė ir laikymasis.
169. Šiuo klausimu norėčiau pateikti tris pastabas.
170. Pirma, mano nuomone, interesų konfliktų ribojimas ir piktnaudžiavimo prevencija aiškiai yra teisėti interesai, kaip tai suprantama pagal BDAR 6 straipsnį. Be to, suteikimas FIFA galimybės stebėti FFAR materialinių taisyklių laikymąsi ir užtikrinti jų vykdymą taip pat yra iš esmės priimtinas tikslas, jeigu, jau nė nereikia pridurti, nagrinėjamomis materialinėmis normomis nepažeidžiama jokia Sąjungos teisės nuostata.
171. Antra, turiu pasakyti, kad „skaidrumas“ tikrai gali būti laikomas savaime apsaugos verta vertybe, kai jis susijęs su valdžios institucijų veikla, nes tarp demokratijos ir skaidrumo (arba atvirumo) viešojo administravimo srityje yra akivaizdus ryšys(144). Vis dėlto privačių asmenų ekonominės veiklos atveju padėtis nėra tokia aiški. Skaidrumas turi būti derinamas su privatumu. Be to, asmens ekonominės ir finansinės informacijos skaidrumas gali turėti tam tikrų nepageidaujamų pasekmių (prie šio aspekto grįšiu vėliau), pavyzdžiui, sudaryti palankesnes sąlygas konkurentų slaptiems susitarimams arba leisti vykdyti nesąžiningos konkurencijos veiksmus. Taigi šiuo klausimu manau, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas dėl kiekvienos informacijos, kuri turi būti pateikta dėl (tariamų) skaidrumo priežasčių, turėtų kelti tokį klausimą: kokiu tikslu turi būti užtikrintas skaidrumas?
172. Trečia, taip pat šiek tiek abejoju dėl tikslo „palaikyti agentų klientams teikiamų paslaugų kokybę taikant sąžiningus ir pagrįstus įkainius“(145). Žodžiai „sąžiningas“ ir „pagrįstas“ yra du būdvardžiai, kuriuos neišvengiamai reikia įvertinti subjektyviai. Akivaizdu, kad tai, ar kai kurie įkainiai yra „sąžiningi ir pagrįsti“, ar ne, priklauso nuo požiūrio, kurio laikomasi svarstant tokius įkainius. Esu gana tikras, kad futbolo komandos ir agentai dažnai gali su tuo nesutikti. Be to, man kyla klausimas, ar įmonių asociacija (šiuo atveju – FIFA) gali pagrįstai teigti turinti teisėtą interesą, kai prašo, kad tam tikri prekybos partneriai (šiuo atveju – agentai) atskleistų konfidencialią ekonominę ir finansinę informaciją, kad galėtų „gauti geresnį pasiūlymą“ (šiuo atveju – mažesnius honorarus) nei tuo atveju, jei tam būtų taikomos įprastos konkurencijos sąlygos. Vis dėlto gali būti kitaip, jei, kaip paaiškinta pirma, tam tikras įkainių nustatymo mechanizmas būtų laikomas būtinu siekiant užtikrinti minimalų konkurencingumą ir sąžiningumą turnyruose arba apsaugoti kitus susijusius rinkos dalyvius (pvz., sportininkus, ypač jaunimą) nuo interesų konfliktų, piktnaudžiavimo ar sukčiavimo.
2.      FFAR ir būtinumas
173. Dėl antrosios sąlygos, susijusios su būtinumu, pažymėtina, jog prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turėtų patikrinti, ar teisėtas interesas, kurio siekiama tvarkant duomenis, gali būti tinkamai ir taip pat veiksmingai pasiektas kitomis priemonėmis, kurios mažiau ribotų duomenų subjektų pagrindines teises ir laisves, ypač Chartijos 7 ir 8 straipsniuose garantuojamas teises į privataus gyvenimo gerbimą ir asmens duomenų apsaugą(146).
174. Taip pat reikėtų priminti, kad sąlyga, susijusi su duomenų tvarkymo būtinumu, turi būti nagrinėjama kartu su BDAR 5 straipsnio 1 dalies c punkte įtvirtintu „duomenų kiekio mažinimo“ principu, pagal kurį asmens duomenys turi būti „adekvatūs, tinkami ir tik tokie, kurių reikia siekiant tikslų, dėl kurių jie tvarkomi“(147).
175. Atsižvelgiant į tai, siekiant nustatyti, ar tam tikras duomenų tvarkymas yra „būtinas“, kaip tai suprantama pagal BDAR 6 straipsnio 1 dalies f punktą, be kita ko, reikia patikrinti, ar tokį tvarkymą numatančios priemonės: i) iš tikrųjų apsaugo bendrą interesą, kuriuo remiamasi (t. y. už jų nėra paslėpto motyvo); ii) buvo nustatytos atsižvelgiant į objektyvų poreikį siekti šio tikslo; iii) yra tinkamos šiems tikslams pasiekti (t. y. jos gali reikšmingai prisidėti prie jų įgyvendinimo); ir iv) jas būtų galima pakeisti kitomis priemonėmis, kurios mažiau riboja susijusių fizinių asmenų privatumą.
176. Šiuo atveju FIFA tvirtina, kad pagal tas nuostatas reikalaujama pateikti tik esminę informaciją ir užtikrinama, kad ji būtų prieinama šalims, kurioms prieiga prie tokių duomenų yra gyvybiškai svarbi jų ekonominei veiklai vykdyti.
177. Vis dėlto pažymiu, jog pagal nagrinėjamas FFAR nuostatas reikalaujama, kad agentai pateiktų FIFA pakankamai didelį kiekį duomenų (tiek pagal rūšį, tiek pagal kiekį)(148). Tai yra ne tik asmeninė informacija, susijusi su agento profiliu, klientų sąrašu ir suteiktomis paslaugomis, bet ir išsami informacija apie susitarimus, finansinius sandorius ir atlygį. Pagal tas nuostatas taip pat numatyta, kad dalis tokios informacijos galėtų būti padaryta prieinamos potencialiai gana plačiam fizinių ir juridinių asmenų ratui: kitiems klubams, žaidėjams ir žaidėjų agentams.
178. Jei yra taip, mano nuomone, vienas iš esminių dalykų, kuriuos turės išspręsti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, yra tas, ar FIFA teiktinų duomenų apimtis ir tretiesiems asmenims atskleistinų duomenų apimtis galėtų būti įtikinamai apribota ir (arba) būtų tokios pat veiksmingos, bet mažiau ribojančios alternatyvos.
179. Šiuo tikslu manau, kad FIFA turėtų paaiškinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme, kodėl, kiek tai susiję su kiekviena informacijos rūšimi, negalima atsisakyti to, kad agentai ją pateiktų ir prireikus atskleistų suinteresuotiesiems subjektams, nes dėl to FIFA taptų neįmanoma arba pernelyg sudėtinga apsaugoti teisėtus interesus.
3.      FFAR ir duomenų subjektų viršesni interesai
180. Galiausiai, kalbant apie trečiąją sąlygą, reikėtų nustatyti, ar duomenų subjekto interesai arba pagrindinės teisės ir laisvės yra viršesnės už teisėtus duomenų valdytojo ar trečiojo asmens interesus. Šiuo klausimu Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad ši sąlyga reiškia nagrinėjamų priešingų teisių ir interesų palyginimą, o tai iš esmės priklauso nuo konkrečių konkretaus atvejo aplinkybių.
181. Nors tokį palyginimą turi atlikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, o tam reikia gana išsamių žinių apie konkuruojančius interesus(149), kad padėčiau jam atlikti vertinimą, pateiksiu toliau nurodytas pastabas.
182. Tokia sąlyga iš esmės reiškia, kad reikia patikrinti, ar, darant prielaidą, kad tvarkant duomenis iš tikrųjų siekiama teisėto ir būtino intereso, duomenų tvarkymu vis dėlto nenueinama pernelyg toli, nes dėl jo duomenų subjektams užkraunama nepakeliama našta? Kitaip tariant, ar duomenų subjektų interesų paaukojimas yra tiesiog perteklinis, atsižvelgiant į duomenų tvarkymo priežastis ir būdus?
183. Šiuo klausimu Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad derinant nagrinėjamas priešingas teises ypatingas dėmesys turi būti skiriamas duomenų subjekto pagrįstiems lūkesčiams, duomenų tvarkymo mastui ir jo poveikiui atitinkamam fiziniam asmeniui(150). Iš BDAR 47 konstatuojamosios dalies matyti, kad duomenų subjekto interesai ir pagrindinės teisės gali būti viršesni, be kita ko, už duomenų valdytojo interesus, kai asmens duomenys tvarkomi tokiomis aplinkybėmis, kai duomenų subjektai pagrįstai nesitiki tokio duomenų tvarkymo.
184. Konkrečiomis šios bylos aplinkybėmis, kai agentai veikia pagal tokią reguliavimo sistemą, kaip FFAR, atrodytų pagrįsta tikėtis, kad šią sistemą sukūrusi reguliavimo institucija tvarkys jų duomenis. Konkrečiai kalbant, negavus prieigos prie aktualios informacijos apie agentus ir jų paslaugas būtų neįmanoma veiksmingai stebėti ir užtikrinti, kad FIFA laikytųsi taisyklių.
185. Vis dėlto ir tokiomis aplinkybėmis gali kilti klausimų, ar agentai galėtų pagrįstai tikėtis, kad visi arba kai kurie tokių duomenų aspektai būtų atskleisti kitoms šalims nei futbolo reguliavimo organas. Neaišku, kaip agentų duomenų atskleidimas klubams, žaidėjams ir kitiems agentams atitinka teisėtą interesą, dėl kurio FIFA tvarko duomenis, t. y. vykdyti savo reguliavimo įgaliojimus siekiant FFAR tikslų.
186. Agentai veikia labai konkurencingoje rinkoje, kurioje informacija apie klientus ir susitarimus yra vertinga komercinė informacija. Jei tokia informacija būtų prieinama konkurentams (konkuruojantiems agentams) arba potencialiems klientams (žaidėjams ir klubams), tai galėtų, viena vertus, paveikti konkurencinę rinkos struktūrą ir, kita vertus, taip pat padaryti didelę finansinę žalą agentams.
187. Kaip nurodyta šios išvados 171 punkte, agentų ekonominių ir finansinių duomenų atskleidimas konkurentams gali paskatinti slaptą susitarimą rinkoje. Tai taip pat galėtų lemti nesąžiningą konkuravimo praktiką, kuri leistų konkuruojantiems agentams kištis į būsimas derybas. Be to, tai galėtų pakenkti pasitikėjimui agentų ir klientų tarpusavio santykiais, nes grėsmė, kad bus atskleista jautri sutarties ir finansinė informacija, gali atgrasyti nuo skaidrių derybų ir galiausiai susilpninti pasitikėjimą reguliavimo sistema. Kadangi FIFA vykdo reguliavimo veiksmus agentų atžvilgiu, jie turi turėti tam tikrą pasitikėjimą, kad ši organizacija gali atsižvelgti į jų teisėtus interesus, susijusius su privatumu ir konfidencialumu. Teisinis pagrindas negali būti grindžiamas vien klubų ir žaidėjų interesais, kad ir kokie teisėti jie būtų.
188. Taigi toli siekianti pareiga pateikti duomenis ir galimybė, kad su jais susipažins tretieji asmenys, gali ne tik riboti agentų teises į privatų gyvenimą ir asmens duomenų apsaugą (Chartijos 7 ir 8 straipsniai), bet ir galbūt agentų laisvę užsiimti verslu (Chartijos 16 straipsnis).
189. Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, negalima atmesti galimybės, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamas asmens duomenų tvarkymas bent iš dalies gali nebūti pateisinamas kaip būtinas siekiant teisėtų interesų, kaip tai suprantama pagal BDAR 6 straipsnio 1 dalies f punktą, nes, be kita ko, tam tikra ekonominio ir finansinio pobūdžio informacija pateikiama kitoms šalims nei FIFA ir jos organai bei padaliniai.
190. Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į ketvirtą prejudicinio klausimo dalį reikėtų atsakyti, kad sporto asociacijų priimti
reglamentai, susiję su fizinių asmenų asmens duomenų pateikimu ir jų atskleidimu tretiesiems asmenims, atitinka BDAR 6 straipsnio 1 dalį, jeigu, be kita ko, tais reglamentais:
i) iš tikrųjų siekiama apsaugos verto intereso; ii) neviršijama to, kas griežtai būtina šiam tikslui pasiekti; ir iii) duomenų subjektams neužkraunama nepakeliama našta, susijusi su jų teise į privatumą ir finansinius interesus.
V.      Išvada
191. Apibendrindamas siūlau Teisingumo Teismui į Landgericht Mainz (Mainco apygardos teismas, Vokietija) pateiktą prejudicinį klausimą atsakyti taip, kad sporto asociacijos priimtų
reglamentų, susijusių su futbolo agentų veikla, taisyklės nėra draudžiamos:
–        pagal SESV 101 straipsnį, jei bet koks reikšmingas antikonkurencinis poveikis, kurį gali sukelti šios taisyklės, gali būti pateisinamas pagal Meca-Medina jurisprudenciją arba jam gali būti taikoma išimtis pagal SESV 101 straipsnio 3 dalį,
–        pagal SESV 102 straipsnį, jeigu šiomis taisyklėmis iš tikrųjų siekiama teisėto tikslo ir jos yra būtinos ir proporcingos šiam tikslui, arba jeigu sukeliamą antikonkurencinį poveikį kompensuoja ar nusveria veiksmingumo teikiama nauda paveiktose rinkose, kuri taip pat naudinga vartotojui,
–        pagal SESV 56 straipsnį, jeigu tokios taisyklės, kuriomis ribojama laisvė teikti paslaugas, pateisinamos teisėtu bendrojo intereso tikslu, kuris nėra vien ekonominio pobūdžio, ir atitinka proporcingumo principą – yra tinkamos šiam tikslui pasiekti ir neviršija to, kas būtina jam pasiekti, ir
–        pagal 2016 m. balandžio 27 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (ES) 2016/679 dėl fizinių asmenų apsaugos tvarkant asmens duomenis ir dėl laisvo tokių duomenų judėjimo ir kuriuo panaikinama Direktyva 95/46/EB (Bendrasis duomenų apsaugos reglamentas) 6 straipsnį, jeigu nuostatomis dėl fizinių asmenų asmens duomenų pateikimo ir jų atskleidimo tretiesiems asmenims, iš tikrųjų siekiama apsaugos vertų interesų, jos susijusios tik su tuo tikslu būtinais duomenimis ir jomis duomenų subjektams neužkraunama nepakeliama našta, susijusi su jų teise į privatumą ir finansinius interesus.
1      Originalo kalba: anglų.
2      2023 m. gruodžio 21 d. Sprendimas International Skating Union / Komisija (C‑124/21 P, EU:C:2023:1012; toliau – Sprendimas ISU).
3      2023 m. gruodžio 21 d. Sprendimas European Superleague Company (C‑333/21, EU:C:2023:1011; toliau – Sprendimas Superleague).
4      2023 m. gruodžio 21 d. Sprendimas Royal Antwerp Football Club (C‑680/21, EU:C:2023:1010; toliau – Sprendimas Royal Antwerp).
5      2024 m. spalio 4 d. Sprendimas FIFA (C‑650/22, EU:C:2024:824; toliau – Sprendimas FIFA).
6      C‑428/23 (toliau – išvada byloje ROGON).
7      EU:C:2025:.. C‑133/24 (toliau – išvada byloje CD Tondela).
8      OL L 119, 2016, p. 1.
9      Prireikus jos taikomos kartu su kitomis FIFA priimtomis taisyklėmis, kaip antai FIFA reglamento dėl žaidėjų statuso ir perkėlimo (toliau – FIFA RSTP) 18ter straipsniu, FIFA darbo su tarpininkais reglamento 7 straipsniu, 2021 m. FIFA įstatų 8, 14, 57 ir 58 straipsniais, 2019 m. FIFA elgesio kodekso 5, 49 ir 53 straipsniais ir 2020 m. FIFA etikos kodekso 4 ir 82 straipsniais.
10      Žr. Sprendimo Superleague 83 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją.
11      Ten pat, 85–87 punktai ir juose nurodyta jurisprudencija.
12      Ten pat, 84 punktas.
13      1974 m. gruodžio 12 d. Sprendimas Walrave ir Koch (36/74, EU:C:1974:140, 8 punktas; toliau – Sprendimas Walrave). Vėliau patvirtinta, be kita ko, 1995 m. gruodžio 15 d. Sprendime Bosman (C‑415/93, EU:C:1995:463, 76 punktas; toliau – Sprendimas Bosman) ir 2000 m. balandžio 11 d. Sprendime Deliège (C‑51/96 ir C‑191/97, EU:C:2000:199, 43 punktas; toliau – Sprendimas Deliège).
14      Žr. su papildomomis nuorodomis Parrish, R. ir Miettinen, S., „The Sporting Exception in European Union Law“, TMC Asser Press, 2008; Weatherill, S., „The impact of the rulings of 21 December 2023 on the structure of EU sports law“, The International Sports Law Journal, Vol. 23, 2023, p. 414.
15      Žr., pavyzdžiui, Sprendimo Walrave 9 punktą; 1976 m. liepos 14 d. Sprendimą Donà (13/76, EU:C:1976:115, 15 punktas); 2003 m. gegužės 8 d. Sprendimą Deutscher Handballbund (C‑438/00, EU:C:2003:255, 54–56 punktai) ir 2006 m. liepos 18 d. Sprendimą Meca-Medina ir Majcen / Komisija (C‑519/04 P, EU:C:2006:492, 26 punktas; toliau – Sprendimas Meca-Medina). Doktrinoje taip pat žr. Ibáñez Colomo, P., „Competition Law and Sports Governance: Disentangling a Complex Relationship“, World Competition, Vol. 45, 3-iasis leid., 2022, p. 331–334.
16      Žr., be kita ko, 2019 m. birželio 13 d. Sprendimą TopFit ir Biffi (C‑22/18, EU:C:2019:497, 49 ir 53 punktai; toliau – Sprendimas TopFit) ir Sprendimo FIFA 79 punktą.
17      Šiuo klausimu žr. 2002 m. vasario 19 d. Sprendimą Wouters ir kt. (C‑309/99, EU:C:2002:98, 57 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija; toliau – Sprendimas Wouters). Taip pat apskritai žr. generalinio advokato M. Poiares Maduro išvadą byloje FENIN / Komisija (C‑205/03 P, EU:C:2005:666, 15 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
18      Žr., pavyzdžiui, 2008 m. liepos 1 d. Sprendimą MOTOE (C‑49/07, EU:C:2008:376, 24 punktas; toliau – Sprendimas MOTOE) ir 2024 m. sausio 18 d. Sprendimą Lietuvos notarų rūmai ir kt. (C‑128/21, EU:C:2024:49, 61 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
19      Žr., be kita ko, 2020 m. birželio 11 d. Sprendimą Komisija ir Slovakijos Respublika / Dôvera zdravotná poist'ovňa (C‑262/18 P ir C‑271/18 P, EU:C:2020:450, 26–52 punktai ir juose nurodyta jurisprudencija).
20      Žr., be kita ko, 1999 m. rugsėjo 21 d. Sprendimą Albany (C‑67/96, EU:C:1999:430, 59 ir 60 punktai). Taip pat žr. generalinio advokato F. G. Jacobs išvadą byloje Albany (C‑67/96, EU:C:1999:28, 182 punktas) ir generalinio advokato N. Wahl išvadą byloje FNV Kunsten Informatie en Media (C‑413/13, EU:C:2014:2215, 31–35 punktai).
21      Žr., pavyzdžiui, 1988 m. spalio 5 d. Sprendimą Steymann (196/87, EU:C:1988:475, 9 punktas) ir 1989 m. gegužės 31 d. Sprendimą Bettray (344/87, EU:C:1989:226, 17–20 punktai).
22      Žr., be kita ko, 1990 m. kovo 7 d. Sprendimą Krantz (C‑69/88, EU:C:1990:97, 11 punktas); 1992 m. gruodžio 16 d. Sprendimą B & Q (C‑169/91, EU:C:1992:519, 15 punktas); 1994 m. liepos 14 d. Sprendimą Peralta (C‑379/92, EU:C:1994:296, 24 punktas); taip pat 2005 m. gegužės 26 d. Sprendimą Burmanjer ir kt. (C‑20/03, EU:C:2005:307, 31 punktas).
23      Žr. mano išvadą byloje Fastweb ir kt. (Sąskaitų faktūrų išrašymo laikotarpis) (C‑468/20, EU:C:2022:996, 50 punktas).
24      Šiuo klausimu žr. neseniai priimtus 2024 m. gruodžio 5 d. Sprendimą Tallinna Kaubamaja GTO ir KIA Auto (C‑606/23, EU:C:2024:1004, 28 ir 32–34 punktai) ir Sprendimo ISU 109 punktą. Taip pat žr. 2012 m. gruodžio 13 d. Sprendimą Expedia (C‑226/11, EU:C:2012:795, 16 ir 17 punktai).
25      Žr., pavyzdžiui, 2000 m. rugsėjo 12 d. Sprendimą Pavlov ir kt. (C‑180/98–C‑184/98, EU:C:2000:428, 90–97 punktai).
26      Šiuo klausimu žr. 1999 m. gruodžio 10 d. Komisijos ataskaitą Europos Vadovų Tarybai siekiant išsaugoti dabartines sporto struktūras ir išlaikyti socialinę sporto funkciją Bendrijoje (Helsinkio ataskaita dėl sporto) (COM(1999) 644 final), 4.2.1.1 punktas.
27      Kaip ir tinkamumas ir (arba) atrinkimas žaisti nacionalinėje rinktinėje gali turėti tam tikrą poveikį žaidėjų karjerai, taigi ir jų futbolo klubų viešam įvaizdžiui.
28      Žr., pavyzdžiui, 1989 m. lapkričio 23 d. Sprendime B & Q (C‑145/88, EU:C:1989:593, 7 punktas) pateiktą argumentą.
29      Žr. mutatis mutandis generalinės advokatės J. Kokott išvadą byloje Mickelsson ir Roos (C‑142/05, EU:C:2006:782, 45 punktas).
30      Taip pat žr. Sprendimo Deliège 64–66 punktus, kuriuose Teisingumo Teismas rėmėsi sporto asociacijos taisyklėmis, dėl kurių „neišvengiamai ribojamas turnyro dalyvių skaičius“, tačiau šis poveikis „būdingas aukšto lygio tarptautinių sporto renginių eigai, o tai neišvengiamai reiškia, kad turi būti priimtos tam tikros atrankos taisyklės ar kriterijai“. Išskirta mano.
31      Žr., pavyzdžiui, generalinio advokato G. Tesauro išvadą byloje Hünermund ir kt.
(C‑292/92, EU:C:1993:863, 1 ir 28 punktai) ir generalinio advokato A. Tizzano išvadą byloje CaixaBank France (C‑442/02, EU:C:2004:187, 63 punktas).
32      Žr. SESV 120 ir 199 straipsnius ir Protokolą (Nr. 27) dėl vidaus rinkos ir konkurencijos. Taip pat žr. generalinio advokato C. Gulmann išvadą byloje Schindler (C‑275/92, EU:C:1993:944, 123 punktas) ir generalinio advokato M. Szpunar išvadą sujungtose bylose X ir Visser (C‑360/15 ir C‑31/16, EU:C:2017:397, 1 punktas).
33      Žr., be kita ko, ESS 3 straipsnio 1 ir 3 dalis. Taip pat žr. generalinio advokato N. Wahl išvadą byloje AC-Treuhand / Komisija (C‑194/14 P, EU:C:2015:350, 45 punktas).
34      Šiuo klausimu žr. Sprendimo Deliège 67 ir 68 punktus; taip pat Sprendimo TopFit 60 punktą.
35      Dėl sąvokos „lex sportiva“ žr., pavyzdžiui, Anderson, J. „Modern Sports Law:  A Textbook“, Hart Publishing, 2010, p. 20–23; ir Parrish, R., „Lex Sportiva and EU Sports Law“, European Law Review, Vol. 37, 6-asis leid., 2012, 37, p. 716.
36      Žr., pavyzdžiui, peržiūrėtos Europos Tarybos Europos sporto chartijos (2022) 4 straipsnį: „Sporto judėjimo organizacijos visapusiškai naudojasi Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijoje [(toliau – EŽTK)] įtvirtinta asociacijų laisve. Jų sprendimų priėmimo procesai yra autonomiški ir jos turėtų demokratiškai pasirinkti savo vadovus pagal gero valdymo principus“.
37      Teisingumo Teismo teigimu, Chartijos 12 straipsnio 1 dalis, kuri atitinka EŽTK 11 straipsnio 1 dalį, „yra vienas iš esminių demokratinės ir pliuralistinės visuomenės pagrindų, nes leidžia piliečiams veikti kartu bendro intereso srityse ir taip prisidėti prie gero viešojo gyvenimo veikimo“. Ši teisė apima ne tik laisvę steigti ar likviduoti asociaciją, bet ir šios asociacijos galimybę per tą laiką veikti, o tai, be kita ko, reiškia, kad ji gali tęsti savo veiklą ir veikti be nepagrįsto valstybės kišimosi. Žr. su nuorodomis į reikšmingą Europos Žmogaus Teisių Teismo jurisprudenciją 2020 m. birželio 18 d. Sprendimą Komisija / Vengrija (Asociacijų skaidrumas) (C‑78/18, EU:C:2020:476, 110–113 punktai).
38      Žr., pavyzdžiui, 1984 m. balandžio 5 d. Sprendimą van de Haar ir Kaveka De Meern (177/82 ir 178/82, EU:C:1984:144, 11 ir 12 punktai).
39      Žr., pavyzdžiui, 2002 m. vasario 19 d. Sprendimą Arduino (C‑35/99, EU:C:2002:97, 43 punktas).
40      Šiuo klausimu taip pat žr. kelis papildomus argumentus generalinio advokato M. Szpunar išvadoje byloje FIFA (C‑650/22, EU:C:2024:375, 31–34 punktai).
41      Žr. Sprendimo Superleague 95–106 punktus ir juose nurodytą jurisprudenciją.
42      Žr. mano išvadą byloje KUBERA (C‑144/23, EU:C:2024:522, 104 ir 105 punktai ir juose nurodyta jurisprudencija).
43      Dėl šios sąvokos doktrinoje žr., pavyzdžiui, T. Tridimas „Constitutional review of Member State action: The Veres and vices of a lacunary Jurisdiction“, International Journal of Constitutional Law, Vol. 9, 3–4-asis leid., 2011, p. 737–756.
44      Šiuo klausimu žr. 2005 m. sausio 26 d. Sprendimą Piau / Komisija (T‑193/02, EU:T:2005:22, 73 punktas; toliau – Sprendimas Piau).
45      Žr., be kita ko, Sprendimo Piau 69–75 punktus ir Sprendimo FIFA 117–120 punktus. Taip pat žr. šios išvados 16 punktą.
46      Šiuo klausimu žr. Sprendimo FIFA 122 ir 123 punktus ir juose nurodytą jurisprudenciją.
47      Žr. 2024 m. sausio 18 d. Sprendimą Lietuvos notarų rūmai ir kt. (C‑128/21, EU:C:2024:49, 97–105 punktai) ir 2024 m. sausio 25 d. Sprendimą Em akaunt BG (C‑438/22, EU:C:2024:71, 21–35 punktai ir 42–54 punktai).
48      Vartodamas sąvoką „susitarimai“ turiu omenyje visus veiksmus, patenkančius į SESV 101 straipsnio taikymo sritį: „įmonių susitarimai, įmonių asociacijų sprendimai ir suderinti veiksmai“.
49      1994 m. gruodžio 15 d. Sprendimas DLG (C‑250/92, EU:C:1994:413); 2020 m. balandžio 2 d. Sprendimas Budapest Bank ir kt. (C‑228/18, EU:C:2020:265) ir 2023 m. birželio 29 d. Sprendimas Super Bock Bebidas (C‑211/22, EU:C:2023:529).
50      Šiuo klausimu žr. mano išvados byloje CD Tondela 41 ir 42 punktus.
51      Dėl šių susitarimų žr., be kita ko, 2024 m. sausio 18 d. Sprendimą Lietuvos notarų rūmai ir kt. (C‑128/21, EU:C:2024:49, 91 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija) ir 2024 m. sausio 25 d. Sprendimą Em akaunt BG (C‑438/22, EU:C:2024:71, 50–53 punktai).
52      Vien į vartotojus orientuotos gerovės požiūriu taisyklės dėl maksimalių kainų pradinės grandies rinkose gali būti netgi naudingos, nes konkurencija siūlant prekes ar paslaugas mažiau už maksimalią kainą galėtų sumažinti bendras galutinės grandies prekės ar paslaugos sąnaudas. Šiuo atveju patirdami mažiau išlaidų agentams futbolo klubai hipotetiškai galėtų skirti daugiau išteklių kitoms sritims ir sutaupyti lėšų, o ši nauda vėliau galėtų būti iš dalies perkelta vartotojams (pavyzdžiui, sumažinant rungtynių bilietų kainą). Šiuo klausimu reikėtų pažymėti, kad Komisija savo komunikate „Konkurencijos laisvųjų profesijų srityje ataskaita“ (COM/2004/83 final) rašė: i) „fiksuotos arba minimalios kainos yra reguliavimo priemonės, kurios gali turėti žalingiausią poveikį konkurencijai, nes panaikina arba labai sumažina naudą, kurią konkurencingos rinkos teikia vartotojams“ (31 punktas); ir ii) „maksimali kaina gali apsaugoti vartotojus nuo pernelyg didelių kainų rinkose, kurioms būdingos didelės patekimo kliūtys ir veiksmingos konkurencijos stoka. Vis dėlto neatrodo, kad taip yra daugumos ES profesijų atveju“ (35 punktas). Išskirta mano.
53      Šiuo klausimu žr. 2019 m. liepos 4 d. Sprendimą Komisija / Vokietija (C‑377/17, EU:C:2019:562, 77, 80 ir 94 punktai) ir generalinio advokato J. Mazak išvadą byloje Komisija / Italija (C‑565/08, EU:C:2010:403, 34 punktas).
54      Manau, kad šiuo klausimu yra labai įdomi JAV teismų praktika. Pavyzdžiui, byloje State Oil Co. v. Khan (522 U.S. 3, 1997) Supreme Court
of the United States (JAV Aukščiausiasis Teismas), paneigdamas ankstesnius precedentus, iš esmės nusprendė, kad maksimalios kainos nustatymas savaime neturėtų būti laikomas neteisėtu, todėl turėtų būti vertinamas atsižvelgiant į „protingumo taisyklę“, pagal kurią reikia analizuoti realų veiksmų poveikį konkurencijai konkrečiomis rinkos aplinkybėmis. Be to, byloje NCAA v. Alston and Others (375, F. Supp.3d 1058, District Court, 2019), United States Court of Appeals for the Ninth Circuit (JAV devintosios apygardos apeliacinis teismas) nagrinėjo National Collegiate Athletic Association studentams sportininkams nustatytas kompensacijos ribas, kurių taikymą turėjo užtikrinti šiai asociacijai priklausančios mokyklos. Vis dėlto teismas nagrinėjo apribojimus taikydamas „protingumo taisyklę“, remdamasis, be kita ko, tuo, kad atitinkamoje rinkoje būtinas tam tikras bendradarbiavimo lygis. Apygardos teismo sprendimą patvirtino Supreme Court of the United States
(JAV Aukščiausiasis Teismas) 2021 m. birželio 21 d. nuomonėje (141 S. Ct. 2141 (2021)). Dėl šios nuomonės taip pat žr. mano išvados byloje ROGON 61 išnašą.
55      Žr. su papildomomis nuorodomis Easterbrook, F. H., „Maximum price fixing“, The University of Chicago Law Review, Vol. 48(4), 1981, p. 886–910; Whish, R. ir Bailey, D., „Horizontal guidelines on purchasing agreements: Delineation between by object and by effect restrictions – Final Report“, kurias Europos Komisija paskelbė 2022 m.
56      SESV 101 straipsnio 1 dalies a ir c punktuose kaip draudžiamų susitarimų pavyzdžiai minimi tokie susitarimai, kuriais „tiesiogiai ar netiesiogiai nustatomos pirkimo ar pardavimo kainos arba kokios nors kitos prekybos sąlygos“ ir „dalijamasi rinkomis arba tiekimo šaltiniais“. Savo ruožtu piktnaudžiavimas pagal SESV 102 straipsnį apima, be kita ko, „nesąžiningų pirkimo ar pardavimo kainų ar kitų nesąžiningų prekybos sąlygų tiesiogin[į] ar netiesiogin[į] nustatym[ą]“. Išskirta mano.
57      Žr., pavyzdžiui, 2009 m. birželio 4 d. Sprendimą T-Mobile Netherlands ir kt. (C‑8/08, EU:C:2009:343, 37 punktas) ir 2019 m. lapkričio 7 d. Sprendimą Campine ir Campine Recycling / Komisija (T‑240/17, EU:T:2019:778, 297 punktas).
58      Kaip pavyzdį žr. Supreme Court of the United States, Mandeville Island Farms, Inc. v. American Crystal Sugar Co., 334 U.S. 219 (1948).
59      Žr. EBPO „Purchasing power and buyers' cartels“, EBPO competition policy roundtable background note, Paryžius, 2022, p. 6 ir 7.
60      Ten pat. Taip pat žr. EBPO „Purchasing power and buyers cartels – Summaries of contributions“, Paryžius, 2022 m. birželio 20 d.; ir Khemani, R. S., United Nations Conference on Trade and Development, „Application of competition law: Exemptions and exceptions“, 2002, p. 29.
61      Šiomis aplinkybėmis norėčiau pažymėti, kad JAV teismai paprastai nepritaria tam, kad sporto lygos turėtų būti laikomos „karteliais“. Vis dėlto JAV doktrinoje nėra vieningos nuomonės dėl to, kaip būtų geriausia nagrinėti sporto asociacijų veiksmus pagal kartelių teisę. Su nuorodomis į teismų praktiką ir doktriną žr. Roberts, G. R., „The Antitrust Status of Sports Leagues Revisited“, Tulane Law Review, Vol. 64, 1-asis leid., 1989, p. 117; Ross S. F. ir Szymanski, S., „Antitrust and inefficient joint ventures: Why sports leagues should look more like McDonald’s and less like the United Nations“, Marquette Sports Law Review, Vol. 16, 2-asis leid., 2006, p. 213; Dabscheck, B., „The Sporting Cartel in History“, Sport in History, Vol. 28, 2-asis leid., 2008, p. 329.
62      Komisijos komunikato „[SESV] 101 straipsnio taikymo horizontaliesiems bendradarbiavimo susitarimams gairės“ (OL C 259, 2023, p. 1) 278–304 punktai.
63      Žr. 1994 m. gruodžio 15 d. Sprendimą DLG (C‑250/92, EU:C:1994:413, 28–45 punktai).
64      Žr. mano išvadą minėtoje byloje CD Tondela (43–45 punktai).
65      Ten pat, 29 ir 38 punktai.
66      Šiuo klausimu žr. FFAR 1 straipsnio 2 dalies b punktą.
67      Trumpai norėčiau pridurti, kad jeigu (ir tiek, kiek) tokiomis taisyklėmis siekiama užtikrinti, kad agentai veiktų kuo labiau atsižvelgdami į savo klientų interesus, vengdami interesų konfliktų, šios taisyklės galėtų būti pateisinamos pagal Meca-Medina jurisprudenciją arba joms būtų taikoma išimtis pagal SESV 101 straipsnio 3 dalį. Papildomai žr. toliau.
68      Žr. tos išvados 56–74 punktus.
69      Žr. Sprendimo FIFA 100–102 punktus ir juose nurodytą jurisprudenciją.
70      Šiuo klausimu žr. šios išvados 171 punktą.
71      Šiuo klausimu žr. mano išvados byloje ROGON 35–37 punktus.
72      Žr., be kita ko, Sprendimo FIFA 154 ir 155 punktus ir juose nurodytą jurisprudenciją.
73      Šiuo klausimu apskritai žr. Monti, G., „Article 81 EC and public policy“, Common Market Law Review, Vol. 39, 5-asis leid., 2002, p. 1057.
74      Šiuo klausimu žr. Sprendimo FIFA 153 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją.
75      Šiuo klausimu žr. Komisijos komunikato „[EB] 81 straipsnio 3 dalies taikymo gairės“ (OL C 101, 2004, p. 97; toliau – 2004 m. gairės) 102–104 punktus.
76      Plačiau žr. Brook, O., „Struggling with Article 101(3) TFEU: Diverging approaches of the Commission, EU Courts, and five competition authorities“, Common Market Law Review, Vol. 56, 1-asis leid., 2019, p. 121–156.
77      Žr., pavyzdžiui, Sprendimo Superleague 237 ir 238 punktus.
78      Žr. Sprendimo Royal Antwerp 120 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją.
79      Žr., pavyzdžiui, 62 išnašoje minėtų gairių 341 ir 559 punktus ir 2004 m. gairių 56 punktą.
80      Išskirta mano.
81      Žr., be kita ko, SESV 36 straipsnį, 45 straipsnio 3 dalį, 52 straipsnio 1 dalį ir 65 straipsnio 1 dalį.
82      Šiuo klausimu turbūt nė nereikia priminti suformuotos jurisprudencijos, susijusios su „privalomaisiais reikalavimais“ arba „privalomaisiais bendrojo intereso pagrindais“, kuriais galima pateisinti laisvo judėjimo taisyklių apribojimus, nustatytus istoriniame Sprendime Cassis de Dijon: 1979 m. vasario 20 d. Sprendimas Rewe-Zentral (120/78, EU:C:1979:42, 8 punktas).
83      Žr. Sprendimo FIFA 83 punktą.
84      Šiuo klausimu žr., pavyzdžiui, 2022 m. gegužės 12 d. Sprendimą Servizio Elettrico Nazionale ir kt. (C‑377/20, EU:C:2022:379, 42 ir 43 punktai ir juose nurodyta jurisprudencija; toliau – Sprendimas SEN).
85      Žr. generalinio advokato M. Szpunar pateiktą pavyzdį išvadoje byloje FIFA (C‑650/22, EU:C:2024:375, 35 punktas).
86      Žr., be kita ko, 1977 m. spalio 25 d. Sprendimą Metro SB-Großmärkte / Komisija (26/76, EU:C:1977:167, 21 punktas) (išskirta mano). Doktrinoje žr., be kita ko, Lugard, P. ir Hancher, L., „Honey, I shrunk the article! A critical assessment of the Commission’s Notice on Article 81(3) of the EC Treaty“, European Competition Law Review, Vol. 25, 7-asis leid., 2004, p. 410; Bourgeois, J. H. J. ir Bocken, J., „Guidelines on the application of Article 81(3) of the EC Treaty of how to restrict a restriction“, Legal Issues of Economic Integration, Vol. 32, 2-asis leid., 2005, p. 111–121.
87      Žinoma, pastaraisiais metais nebuvo daug jurisprudencijos dėl SESV 101 straipsnio 3 dalies. Mano nuomone, svarbiausi šiuo klausimu yra 2009 m. spalio 6 d. Sprendimas GlaxoSmithKline Services ir kt. / Komisija ir kt. (C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P ir C‑519/06 P, EU:C:2009:610; toliau – Sprendimas GlaxoSmithKline) ir 2014 m. rugsėjo 11 d. Sprendimas MasterCard ir kt. / Komisija (C‑382/12 P, EU:C:2014:2201; toliau – Sprendimas MasterCard).
88      Futbolo ekosistemoje, kurioje įvairių paslaugų teikimas yra persipynęs, vertinant gaunamą naudą reikia atsižvelgti į visą sistemą, kuriai taikomos nagrinėjamos taisyklės, prireikus įskaitant bet kokią iš jų kylančią objektyvią naudą ne tik rinkose, kuriose buvo nustatytas apribojimas (šiuo atveju tose, kuriose konkuruoja agentai ir (arba) klubai), bet ir kitose rinkose, su kuriomis jos sąveikauja. Šiuo klausimu žr. Sprendimo MasterCard 236 ir 237 punktus.
89      Žr., pavyzdžiui, 2011 m. sausio 18 d. Komisijos komunikato „ES lygmens veiksmų sporto sektoriuje svarbos didinimas“, COM(2011) 12 final, 41.1 skirsnį.
90      Pavyzdžiui, žr. Jungtinių Tautų narkotikų kontrolės ir nusikalstamumo prevencijos biuro leidinį „Global Report on corruption in sport“, 2022 (prieinama internete), p. 3.
91      Taip pat žr. mano išvadą minėtoje byloje ROGON (49 punktas).
92      Žr., be kita ko, 2006 m. lapkričio 23 d. Sprendimą Asnef-Equifax ir Administración del Estado (C‑238/05, EU:C:2006:734, 64–71 punktai).
93      Sprendimo 195 punktas. Taip pat žr. Sprendimo GlaxoSmithKline 92 punktą; Sprendimo Royal Antwerp 121 ir 122 punktus ir Sprendimo FIFA 154 punktą.
94      Šiuo klausimu žr. Sprendimo MasterCard 241 punktą.
95      Pagal analogiją žr. Sprendimo Superleague 144–146 punktus. Taip pat žr. Sprendimo Piau 92 punktą.
96      Šiuo klausimu žr. Sprendimo ISU 133–139 punktus; Sprendimo Superleague ir kt. 146–152 punktus ir Sprendimo FIFA 111 punktą.
97      Bendrai žr. šios išvados 52 išnašoje minėtą Europos Komisijos konkurencijos laisvųjų profesijų srityje ataskaitą (COM (2005) 405 final), visų pirma p. 9 ir 10; Komisijos komunikatą „Laisvosios profesijos – Didesnių reformų galimybė – 2004 m. vasario 9 d. Konkurencijos laisvųjų profesijų srityje ataskaita“ (COM(2005) 405 final), ypač 10–13 ir 33 punktus; ir EBPO leidinį „Competition and regulation in professions and occupations“, EBPO apskritojo stalo diskusijos dėl konkurencijos politikos dokumentų, 2024 m., visų pirma p. 6, 13, 14, 29, 31 ir 47.
98      Žr. pirmesnėse išnašose nurodytus dokumentus. Taip pat dėl kitų jurisdikcijų žr. Canadian Competition Bureau „Self-regulated professions, balancing competition and regulation“, ataskaita, 2007 m. gruodžio 11 d.; ir Australian Competition and Consumer Commission, „Regulation, competition and the professions“, 2001 m. liepos 13 d. Su abiem dokumentais galima susipažinti internete.
99      Nurodyta šios išvados 52 ir 97 išnašose, 49–53 punktai.
100      Žr., pavyzdžiui, 2013 m. vasario 28 d. Sprendimą Ordem dos Técnicos Oficiais de Contas (C‑1/12, EU:C:2013:127, 68, 69 ir 82 punktai; toliau – Sprendimas OTOC).
101      Šiuo klausimu žr. Sprendimo MOTOE 51 ir 52 punktus; Sprendimo OTOC 62 ir 88–92 punktus; Sprendimo ISU 144–146 punktus ir Sprendimo Superleague 176 punktą. Taip pat žr. 2006 m. vasario 23 d. Nutartį Piau / Komisija (C‑171/05 P, EU:C:2006:149, 38 punktas).
102      Šiuo klausimu gali būti įdomu pažymėti, jog kai kurios pastaraisiais metais Europos Komisijos užsakytos ataskaitos, regis, leidžia manyti, kad licencijų sistema gali būti reikalinga siekiant užtikrinti gerą valdymą futbolo agentų pramonės sektoriuje. Pavyzdžiui, žr. „Study on sports agents in the European Union“, 2009 m. lapkričio mėn., p. 7, 84–91 ir 107–132; ir Parrish, R., et al., „Promoting and Supporting Good Governance in the European Football Agents Industry – Final Report“, 2019, p. 56–70 (toliau – Parrish ataskaita). Be to, Europos Parlamentas savo 2010 m. birželio 17 d. rezoliucijoje dėl sporto žaidėjų agentų (2011/C 236 E/14) taip pat nurodė, kad būtina sukurti futbolo agentų licencijavimo sistemą.
103      Žr. Sprendimo Piau 100–104 punktus. Dėl apeliacinio skundo žr. 2006 m. vasario 23 d. Nutartį Piau / Komisija (C‑171/05 P, EU:C:2006:149, 38 punktas).
104      Pavyzdžiui, be nagrinėjamų taisyklių, agentai galėtų siūlyti šalims taikyti mažesnius įkainius pro quota, jeigu jie būtų pasirinkti atstovauti daugiau negu vienai sandorio šaliai.
105      Šiuo klausimu žr. Parrish ataskaitos p. 78–84.
106      Šiuo klausimu su nuorodomis į jurisprudenciją žr. mano išvadą byloje CD Tondela (58 ir 79 punktai).
107      Dėl šioje srityje nusistovėjusių principų žr., be kita ko, 2023 m. sausio 12 d. Sprendimą HSBC Holdings ir kt. / Komisija (C‑883/19 P, EU:C:2023:11, 113 ir 114 punktai ir juose nurodyta jurisprudencija).
108      Sprendimo 112 ir 113 punktai.
109      Ten pat, 117 punktas.
110      Žr., pavyzdžiui, Sprendimo Superleague 129 punktą ir naujesnį 2025 m. vasario 25 d. Sprendimą Alphabet ir kt. (C‑233/23, EU:C:2025:110, 54 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija; toliau – Sprendimas Alphabet).
111      Dėl šio klausimo žr. 2018 m. balandžio 19 d. Sprendimą MEO – Serviços de Comunicações e Multimedia (C‑525/16, EU:C:2018:270, 24 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
112      Pavyzdžiui, žr. generalinio advokato N. Wahl išvadą byloje Autortiesību un komunicēšanās konsultāciju aģentūra – Latvijas Autoru apvienība (C‑177/16, EU:C:2017:286, 36–54 punktai; toliau – išvada byloje AKKA-LAA).
113      Ten pat, 3 ir 4 punktai. Taip pat žr. generalinio advokato G. Pitruzzella išvadą byloje SABAM (C‑372/19, EU:C:2020:598, 23–25 punktai).
114      Šiuo klausimu žr. 1978 m. vasario 14 d. Sprendimą United Brands ir United Brands Continentaal / Komisija (27/76, EU:C:1978:22); 2017 m. rugsėjo 14 d. Sprendimą Autortiesību un komunicēšanās konsultāciju ato entūra / Latvijas Autoru apvienība (C‑177/16, EU:C:2017:689, 35 punktas; toliau – Sprendimas AKKA-LAA) ir 2020 m. lapkričio 25 d. Sprendimą SABAM (C‑372/19, EU:C:2020:959, 28 punktas; toliau – Sprendimas SABAM).
115      Šiuo klausimu žr. Sprendimo AKKA-LAA 56–58 punktus.
116      Žr., pavyzdžiui, 1974 m. sausio 30 d. Sprendimą BRT ir Société belge des auteurs, compositeurs et éditeurs (127/73, EU:C:1974:6, 10–15 punktai); 1994 m. spalio 6 d. Sprendimą Tetra Pak / Komisija (T‑83/91, EU:T:1994:246, 140 punktas) ir 2001 m. lapkričio 22 d. Sprendimą AAMS / Komisija (T‑139/98, EU:T:2001:272, 79 punktas).
117      Šiuo klausimu žr. Sprendimo AKKA-LAA 36 punktą. Taip pat žr. Sprendimo SABAM 31 punktą. Žr. generalinio advokato N. Wahl išvados byloje AKKA-LAA 131 punktą.
118      Doktrinoje su papildomomis nuorodomis žr. Lianos, I., Korah V. ir Siciliani, P., „Competition Law – Analysis, Cases, & Materials“, Oxford University Press, 2019, p. 1228; O’Donoghue, R. ir Padilla, J., „The Law and Economics of Article 102 TFEU“, 3-iasis leid., Hart Publishing, 2020, p. 294–315.
119      Žr. Sprendimo Superleague 36 punktą.
120      Šiuo klausimu žr. Sprendimo Superleague 149 punktą.
121      Taip pat žr. mano išvados byloje CD Tondela 80 punktą.
122      Žr., be kita ko, jo 124–126 ir 131 punktus.
123      Sprendimo SEN 44–48 ir 65–77 punktai; 2023 m. sausio 19 d. Sprendimas Unilever Italia Mkt.
Operations (C‑680/20, EU:C:2023:33, 39 punktas); 2024 m. rugsėjo 10 d. Sprendimas Google ir Alphabet / Komisija (Google Shopping) (C‑48/22 P, EU:C:2024:726, 165–167 punktai; toliau – Sprendimas Google Shopping); taip pat Sprendimo Alphabet 37, 38 ir 54–58 punktai.
124      Šiuo klausimu žr. Sprendimo Superleague 131 punktą ir Sprendimo Google Shopping 167 punktą. Taip pat žr. mano išvadą sujungtose bylose Illumina ir Grail / Komisija (C‑611/22 P ir C‑625/22 P, EU:C:2024:264, 230 punktas).
125      Tai matyti iš šios išvados 116 punkte nurodytos jurisprudencijos. Taip pat pagal analogiją žr. 2015 m. spalio 22 d. Sprendimą AC-Treuhand / Komisija (C‑194/14 P, EU:C:2015:717, 27 ir 34–36 punktai).
126      Tai dar viena reikšmės neturinti aplinkybė. Šiuo klausimu žr. Sprendimo MOTOE 27 punktą ir Sprendimo OTOC 56 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją.
127      Žr. Sprendimo FIFA 118 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją.
128      Šiuo klausimu žr. Sprendimo Superleague 135–137 punktus ir juose nurodytą jurisprudenciją.
129      Sprendimo 119 punktas.
130      Žr. neseniai priimto Sprendimo Alphabet 70 ir 71 punktus ir juose nurodytą jurisprudenciją.
131      Žr., be kita ko, Sprendimo Superleague 247 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją.
132      Žr., pavyzdžiui, Sprendimo TopFit 39 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją.
133      Ten pat, 49 punktas.
134      Žr. Sprendimo Superleague 251 ir 252 punktus ir juose nurodytą jurisprudenciją.
135      Šiuo klausimu žr. Sprendimo Royal Antwerp 143 punktą.
136      Žr., be kita ko, FFAR 2 straipsnį.
137      Žr. FFAR 3 straipsnio 3 dalį.
138      2011 m. kovo 29 d. Sprendimas Komisija / Italija (C‑565/08, EU:C:2011:188, 47–54 punktai).
139      Pagal analogiją žr. 2022 m. gruodžio 22 d. Sprendimą Airbnb Ireland ir Airbnb Payments UK (C‑83/21, EU:C:2022:1018, 45, 50 ir 51 punktai).
140      Šiuo klausimu žr. Sprendimo FIFA 95 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją.
141      2025 m. sausio 9 d. Sprendimas Mousse (C‑394/23, EU:C:2025:2, 45 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
142      Ten pat, 51 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija.
143      Ten pat, 46 ir 47 punktai ir juose nurodyta jurisprudencija. Taip pat žr. BDAR 47 konstatuojamąją dalį.
144      Žr., be kita ko, SESV 15 straipsnio 1 dalį, pagal kurią, „siekdamos skatinti tinkamą valdymą ir užtikrinti pilietinės visuomenės dalyvavimą, Sąjungos institucijos, įstaigos ir organai veikia kiek įmanoma gerbdami atvirumo principą“ (išskirta mano). Taip pat žr. SESV 15 straipsnio 2 ir 3 dalis ir ESS 11 straipsnio 1–3 dalis.
145      Išskirta mano.
146      2024 m. spalio 4 d. Sprendimas Koninklijke Nederlandse Lawn Tennisbond (C‑621/22, EU:C:2024:858, 42 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
147      Ten pat, 43 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija.
148      Beje, remiantis FIFA 2024 m. futbolo agentų ataskaita, nuo 2024 m. gruodžio 5 d. iš viso 7 558 asmenys turėjo futbolo agento licenciją. Tai reiškia didelį potencialaus duomenų tvarkymo mastą, atitinkantį sąvoką „didelės apimties“, kaip ji suprantama pagal BDAR 91 konstatuojamąją dalį, kurioje kalbama apie asmens duomenų, galinčių turėti įtakos dideliam duomenų subjektų skaičiui, „didelio kiekio“ tvarkymą. Šis skirstymas į kategorijas sukelia tam tikrų pasekmių pagal BDAR nuostatas.
149      Sprendimo Mousse 50 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija.
150      Žr., be kita ko, 2023 m. liepos 4 d. Sprendimą Meta Platforms ir kt. (Bendrosios socialinio tinklo naudojimo sąlygos) (C‑252/21, EU:C:2023:537, 116 punktas).