Byla C‑221/24 ir C‑222/24
Naturvårdsverket prieš UQ
ir
IC
(Svea hovrätt, Patent- och marknadsöverdomstolen prašymai priimti prejudicinį sprendimą)
2025 m. spalio 23 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas
„ Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Aplinka – Atliekos – Reglamentas (EB) Nr. 1013/2006 – 24 straipsnio 2 dalis – Vežimas – Neteisėtai vežamų atliekų atsiėmimas – Siunčiančiosios kompetentingos institucijos atsiimamos atliekos – Šios institucijos pareiga ar teisė naudoti ar šalinti atliekas, nepaisant pirminio siuntėjo prieštaravimo – Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 17 straipsnio 1 dalis – Teisė į nuosavybę – Galiojimas “
1.        Aplinka – Atliekos – Vežimas – Reglamentas Nr. 1013/2006 – Neteisėtas vežimas – Išsiuntimo šalies kompetentingai institucijai tenkančios pareigos – Iš išsiuntimo šalies išvežtos atliekos – Pareiga priimti atliekas – Atliekos, kurios niekada nebuvo išvežtos iš išsiuntimo šalies arba jau buvo atgabentos į paskirties šalį – Pareiga naudoti arba šalinti atliekas paskirties arba išsiuntimo šalyje
(Europos Parlamento ir Tarybos reglamento 1013/2006 24 straipsnio 2 dalies pirmos pastraipos c ir d punktai)
(žr. 36–42 punktus, rezoliucinės dalies 1 punktą)
2.        Europos Sąjungos teisė – Aiškinimas – Tekstai keliomis kalbomis – Vienodas aiškinimas – Skirtumai tarp skirtingų kalbinių versijų – Atsižvelgimas į nagrinėjamo teisės akto bendrą struktūrą ir tikslus
(Europos Parlamento ir Tarybos reglamento Nr. 1013/2006 24 straipsnio 2 dalies pirmos pastraipos d punktas)
(žr. 44 ir 45 punktus)
3.        Aplinka – Atliekos – Vežimas – Reglamentas Nr. 1013/2006 – Neteisėtas vežimas – Išsiuntimo šalies kompetentingai institucijai tenkančios pareigos – Iš išsiuntimo šalies išvežtos atliekos – Pareiga atsiimti atliekas – Pareiga naudoti arba šalinti atliekas, nepaisant pirminio siuntėjo prieštaravimo – Teisės į nuosavybę pažeidimas – Nebuvimas
(Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 17 straipsnio 1 dalis; Europos Parlamento ir Tarybos reglamento Nr. 1013/2006 24 straipsnio 2 dalies pirmos pastraipos c punktas)
(žr. 46–55, 59–75 punktus, rezoliucinės dalies 1 ir 2 punktus)
Santrauka
Gavęs Svea hovrätt, Mark-och miljööverdomstolen (Svea apeliaciniame teisme posėdžiaujantis Apeliacinis žemės ir aplinkos teismas, Švedija) prašymą priimti prejudicinį sprendimą Teisingumo Teismas nusprendė, kad tuo atveju, kai išsiuntimo šalies kompetentinga institucija nustato neteisėtą atliekų vežimą ir nusprendžia jas atsiimti pagal Reglamento Nr. 1013/2006(1) 24 straipsnio 2 dalies pirmos pastraipos c punktą, pagal šią nuostatą ji privalo šias atliekas naudoti ar šalinti.
UQ ir IC yra du siuntėjai, kurie norėjo pervežti konteinerius iš Švedijos į Kamerūną per Belgiją ir Kongo Demokratinę Respubliką per Vokietiją.
Manydama, kad konteineriuose buvo atliekų, įskaitant pavojingas atliekas, Naturvårdsverket (Aplinkos apsaugos agentūra, Švedija) (toliau – agentūra) padarė išvadą, kad UQ ir IC neteisėtai vežė atliekas į trečiąsias šalis, ir informavo, kad abu konteineriai turi būti grąžinti į Švediją.
Kadangi UQ ir IC negalėjo užtikrinti konteinerių grąžinimo į Švediją, agentūra nusprendė pati jį organizuoti. Siekdama grąžinti konteinerius į Švediją, agentūra pranešė apie atliekų vežimą pagal Reglamento Nr. 1013/2006 24 straipsnio 2 dalies trečią pastraipą. Šiuose pranešimuose pati agentūra buvo nurodyta kaip pranešėja ir atsakinga už atliekų vežimą, o Švedijoje įgaliota atliekų priėmimo įstaiga buvo nurodyta kaip atliekų gavėja. Sprendime taip pat buvo nurodyta, kad atliekos bus vežamos siekiant jas naudoti.
Šiomis aplinkybėmis UQ ir IC pateikė skundus pirmosios instancijos teismui dėl agentūros sprendimų. Iš dalies patenkinęs abu skundus šis teismas paaiškino, kad tiek, kiek šiuose sprendimuose numatyta, jog konteinerių turinį tvarkys agentūra, jais pažeidžiama teisė į nuosavybę, nors nėra jokio teisinio pagrindo, kuriuo remdamasi agentūra galėtų taip elgtis. Iš tiesų Reglamento Nr. 1013/2006 nuostatose nėra nieko, kas leistų agentūrai nuspręsti, kad UQ ir IC priklausantis turtas, kurį agentūra laiko atliekomis, prieš jų valią grąžinus jį į Švediją, turi būti panaudotas.
Agentūra dėl šių sprendimų pateikė apeliacinį skundą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui, tvirtindama, kad jeigu Reglamento Nr. 1013/2006 24 straipsnio 2 dalies pirmos pastraipos c punktas turėtų būti aiškinamas taip, kad pagal jį išsiuntimo šalies kompetentingai institucijai neleidžiama naudoti atliekų išsiuntimo šalyje, jeigu eksportuotojas jų neatsiėmė ir laikomas negalinčiu jų tinkamai tvarkyti, šio reglamento 24 straipsnio 2 dalies pirmos pastraipos d punktas, kuriame numatytas atliekų, kurios yra neteisėtai vežamos, naudojimas ar šalinimas „alternatyviu būdu“ būtų tinkamas teisinis šio tikslo pagrindas.
Šiomis aplinkybėmis prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kilo klausimas, pirma, ar Reglamento Nr. 1013/2006 24 straipsnio 2 dalies pirmos pastraipos c ir d punktai taikomi alternatyviai, ir, antra, ar atliekų atsiėmimas pagal c punktą reiškia, kad agentūra privalo ar tik gali jas šalinti arba naudoti. Be to, jam kilo klausimas dėl tokio poveikio suderinamumo su teise į nuosavybę.
Teisingumo Teismo vertinimas
Pirmiausia Teisingumo Teismas nagrinėjo, ar Reglamento Nr. 1013/2006 24 straipsnio 2 dalies pirmos pastraipos c punktas ir tos pačios nuostatos d punktas taikomi alternatyviai.
Šio reglamento 24 straipsnio 2 dalies pirmoje pastraipoje, vadovaujantis atitinkamai a–c punktuose nustatyta prioritetų tvarka, nurodytos institucijos ir fiziniai bei juridiniai asmenys, kurie eilės tvarka privalo atsiimti atliekas neteisėto vežimo atveju. Pirma, tai asmuo, kuris pateikė pranešimą apie vežimą, vadinamasis „pranešėjas de facto“, antra, asmuo, kuris turėjo pateikti šį pranešimą, bet to nepadarė, vadinamas „pranešėjas de jure“, ir galiausiai, jei pastarasis negali atsiimti atliekų, jo atstovas arba išsiuntimo šalies kompetentinga institucija.
Savo ruožtu d punkte numatyta, kad išsiuntimo šalies kompetentinga institucija „alternatyviu būdu“ naudoja ar šalina atliekas paskirties arba išsiuntimo šalyje. Kaip matyti iš žodžių junginio, jungiančio c ir d punktus, t. y. „arba, jei tai neįvykdoma“, d punktas gali būti taikomas tik tuo atveju, jei išsiuntimo šalies kompetentinga institucija negrąžina atliekų pagal šios nuostatos c punktą.
Be to, minėtos nuostatos d punkte numatytas atvejis susijęs su kitokia situacija nei ta, kuri numatyta tos pačios nuostatos a–c punktuose. Tie punktai susiję su situacija, kai nagrinėjamos atliekos buvo išvežtos iš išsiuntimo šalies, ir tai reiškia „grąžinimą“ arba „pakartotinį įvežimą“ į šią šalį, o d punktas susijęs su atvejais, kai atliekos niekada nebuvo išvežtos iš išsiuntimo šalies, jau buvo atvežtos į paskirties šalį arba dar yra kitoje šalyje, tačiau negali būti grąžintos į išsiuntimo šalį. Tokiu atveju atliekos turi būti panaudotos arba pašalintos šalyje, kurioje yra.
Taigi, esant tokioms situacijoms, kaip nagrinėjamos pagrindinėje byloje, kai atliekos buvo išvežtos iš išsiuntimo šalies, yra neteisėtai vežamos tranzitu per valstybę narę ir jų siuntėjai jų neatsiėmė, turi būti taikomas Reglamento Nr. 1013/2006 24 straipsnio 2 dalies pirmos pastraipos c punktas.
Toliau Teisingumo Teismas nagrinėjo Reglamento Nr. 1013/2006 24 straipsnio 2 dalies pirmos pastraipos c punkto taikymo pasekmes, visų pirma tai, ar išsiuntimo šalies kompetentingos institucijos atsiimamos atliekos neišvengiamai apima jų naudojimą arba šalinimą.
Šiuo klausimu Teisingumo Teismas pažymėjo, pirma, kad, skirtingai nei, be kita ko, Reglamento Nr. 1013/2006 24 straipsnio 2 dalies pirmos pastraipos d punkto versijose ispanų, prancūzų ir italų kalbomis, versijose vokiečių ir anglų kalbomis žodžių junginys „alternatyviu būdu“ gali būti suprantamas kaip susijęs su atliekų naudojimu ar šalinimu pagal procedūrą, kuri neapima jų išankstinio atsiėmimo. Taigi minėta nuostata reiškia, kad naudojimas ir šalinimas visada turi vykti po atsiėmimo, tačiau papildomai gali būti atliekamas prieš tai neatsiėmus atliekų, jei paaiškėja, kad toks atsiėmimas neįmanomas.
Kadangi visoms Sąjungos teisės akto kalbinėms versijoms iš principo turi būti suteikta vienoda reikšmė, nagrinėjama nuostata, esant neatitikimų tarp šių versijų, turi būti aiškinama atsižvelgiant į teisės akto, kurio dalis ji yra, bendrą struktūrą ir tikslą.
Antra, šiuo tikslu Teisingumo Teismas konstatavo, kad priimdamas Reglamentą Nr. 1013/2006 Sąjungos teisės aktų leidėjas nustatė atliekų vežimo ribojimo ir kontrolės taisykles, siekdamas, be kita ko, suderinti esamą Bendrijos sistemą atliekų pervežimų priežiūros ir kontrolės srityje su Bazelio konvencijos(2), kurios šalis yra Sąjunga, reikalavimais.
Bazelio konvencijos 9 straipsnio 2 dalies a ir b punktuose atitinkamai minimas atliekų atsiėmimas arba, jei tai neįmanoma, jų šalinimas „alternatyviu būdu“. Tokia formuluotė, kaip ir Reglamento Nr. 1013/2006 24 straipsnio 2 dalies pirmos pastraipos d punkto versijos vokiečių ir anglų kalbomis, leidžia manyti, kad pareiga atsiimti savaime reiškia atitinkamų atliekų šalinimą ir kad, jei tai neįmanoma, jos gali būti šalinamos „alternatyviu būdu“. Todėl atliekų šalinimas ar naudojimas yra tikslas, kurį reikia pasiekti konstatavus neteisėtą atliekų vežimą po to, kai atliekos atsiimamos, ar jos šalinamos ar naudojamos „alternatyviu būdu“, kai toks atsiėmimas neįmanomas.
Trečia, taip aiškinti pareigą atsiimti taip pat reikia atsižvelgiant į pagrindinį Reglamentu Nr. 1013/2006 siekiamą tikslą, t. y. apsaugoti aplinką ir žmonių sveikatą, taip pat į su juo susijusį atliekų tvarkymą aplinkai saugiu būdu.
Iš tiesų, jeigu po neteisėtai vežamų atliekų vežimo kitu maršrutu kompetentinga institucija jas perduotų jų savininkui, kiltų pavojus, kad jos vėl bus vežamos neteisėtai ir bet kuriuo atveju neapdorojus, o tai pakenktų atliekų tvarkymo aplinkai saugiu būdu tikslui ir reikalavimui sumažinti jų vežimus iki minimumo, suderinamo su veiksmingu ir aplinkai saugiu jų tvarkymu, numatytu Bazelio konvencijoje ir primintu Reglamento Nr. 1013/2006 8 konstatuojamojoje dalyje.
Taigi 24 straipsnio 2 dalies pirmos pastraipos c punktas turi būti aiškinamas taip, kad pagal jį išsiuntimo šalies kompetentinga institucija, nustačiusi neteisėtą vežimą, įpareigojama naudoti ar šalinti po tokio vežimo atsiimtas atliekas.
Galiausiai Teisingumo Teismas atsakė į klausimą, ar, nepaisant pirminio siuntėjo prieštaravimo, pareiga naudoti arba šalinti išsiuntimo šalies kompetentingos institucijos atsiimtas atliekas galioja atsižvelgiant į Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos (toliau – Chartija) 17 straipsnio 1 dalyje įtvirtintą teisės į nuosavybę apsaugą.
Iš paties Reglamento Nr. 1013/2006 24 straipsnio 2 dalies pirmos pastraipos c punkto teksto matyti, kad išsiuntimo šalies kompetentingos institucijos vykdomas neteisėtai vežamų atliekų, siekiant jas naudoti ar šalinti, grąžinimas taikomas subsidiariai, nes ši institucija imasi veiksmų tik tuo atveju, kai už neteisėtą atliekų vežimą atsakingas pranešėjas ir jis šių atliekų negrąžino ir a fortiori neįrodė savo noro ar gebėjimo jas tvarkyti aplinkai saugiu būdu arba gali vėl bandyti jas neteisėtai vežti.
Taigi, atsižvelgiant į tai, kad kompetentingos institucijos įsikišimas yra subsidiarus, tai, kad ji atsiima atliekas, nereiškia nuosavybės atėmimo, kaip tai suprantama pagal Chartijos 17 straipsnio 1 dalį. Vis dėlto tokia priemonė yra naudojimosi teise į nuosavybę, kuriai taikomas turto naudojimo reglamentavimas, kaip tai suprantama pagal Chartijos 17 straipsnio 1 dalies trečią sakinį, apribojimas, nes šių atliekų paskirtis būtinai turi būti jų naudojimas ar šalinimas.
Šiuo klausimu reikia priminti, kad Chartijos 17 straipsnio 1 dalyje garantuojama teisė į nuosavybę nėra absoliuti ir jos įgyvendinimui Chartijos 52 straipsnio 1 dalyje numatytomis sąlygomis gali būti taikomi apribojimai, pateisinami Sąjungos siekiamais bendrojo intereso tikslais.
Nagrinėjamu atveju, pirma, Chartijos 52 straipsnio 1 dalyje numatytas reikalavimas, kad naudojimosi teise į nuosavybę apribojimai turi būti „nustatyti įstatymo“, yra įvykdytas, nes Reglamento Nr. 1013/2006 24 straipsnio 2 dalies pirmos pastraipos c punktas turi būti aiškinamas taip, kad pagal jį išsiuntimo šalies kompetentinga institucija įpareigojama naudoti ar šalinti atliekas, o tai gali apriboti jų savininkų nuosavybės teisę.
Antra, aplinkos ir žmonių sveikatos apsauga – pagrindinis Reglamento Nr. 1013/2006 tikslas – yra vienas iš bendrojo intereso tikslų, galinčių pateisinti galimus teisės į nuosavybę apribojimus.
Trečia, tai, kad išsiuntimo šalies kompetentinga institucija priima atliekas panaudoti ar šalinti po neteisėto vežimo, tiek, kiek ji užtikrina šių atliekų apdorojimą, atitinka proporcingumo principą. Iš tiesų, pirma, toks perėmimas gali apsaugoti aplinkos ir žmonių sveikatos apsaugos tikslą ir, antra, sukelti nepatogumai, t. y. šiuo atveju teisės į nuosavybę apribojimai, nėra neproporcingi šiam tikslui.
Taigi Teisingumo Teismo pateiktas Reglamento Nr. 1013/2006 24 straipsnio 2 dalies pirmos pastraipos aiškinimas leidžia užtikrinti aukštą aplinkos ir žmonių sveikatos apsaugos lygį, kurio taip pat siekiama Chartija, todėl atitinka Chartijos 17 straipsnio 1 dalį.
1      2006 m. birželio 14 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (EB) Nr. 1013/2006 dėl atliekų vežimo (OL L 190, 2006, p. 1).
2      Konvencija dėl pavojingų atliekų tarpvalstybinių pervežimų bei jų tvarkymo kontrolės, pasirašyta Bazelyje 1989 m. kovo 22 d., patvirtinta Europos Bendrijos vardu 1993 m. vasario 1 d. Tarybos sprendimu 93/98/EEB (OL L 39, 1993, p. 1; toliau – Bazelio konvencija).