Predbežné znenie
NÁVRHY
GENERÁLNEHO
ADVOKÁTA
JEAN
RICHARD
DE
LA
TOUR
prednesené
12. marca 2026(1)
Vec C‑790/24 P
International Management Group (IMG)
proti
Európskej komisii
„ Odvolanie – Rozpočtové
pravidlá
Európskej
únie – Rozvojová
spolupráca – Plnenie
rozpočtu
Únie v rámci
spoločného
alebo
nepriameho
hospodárenia
medzinárodnou
organizáciou – Rozhodnutie,
ktorým
sa
so
spätným
účinkom
zamieta
priznanie
postavenia
medzinárodnej
organizácie
určitému
subjektu – Pojem
‚medzinárodná
organizácia‘ – Základné
znaky – Výklad
medzinárodnej
dohody,
ktorou
je
organizácia
zriadená – Viedenský
dohovor o zmluvnom
práve – Články 31 a 32 “
Obsah
I.
Úvod
II.
Právny rámec
A.
Viedenský dohovor
B.
Návrh článkov
III.
Okolnosti predchádzajúce sporu
IV.
Konanie na Všeobecnom súde a napadnutý rozsudok
V.
Konanie na Súdnom dvore a návrhy účastníkov konania
VI.
Analýza zameraná na piaty odvolací dôvod, založený na nesprávnom posúdení právneho postavenia odvolateľky
A.
O prvej časti, založenej na nesprávnom právnom posúdení, ktorým je postihnutá definícia pojmu „medzinárodná organizácia“
1.
O prvom tvrdení, založenom na nesprávnom právnom posúdení, pokiaľ ide o požiadavku preukázať úmysel zmluvných strán založiť medzinárodnú organizáciu
a)
Napadnutý rozsudok
b)
Tvrdenia účastníkov konania
c)
Posúdenie
2.
O druhom tvrdení, založenom na nesprávnom právnom posúdení, pokiaľ ide o požiadavku preukázať právne záväzný charakter medzinárodnej dohody
a)
Napadnutý rozsudok
b)
Tvrdenia účastníkov konania
c)
Posúdenie
3.
O treťom tvrdení založenom na nesprávnom právnom posúdení, pokiaľ ide o posúdenie kritéria týkajúceho sa medzinárodnej právnej subjektivity
a)
O prvej výhrade, založenej na existencii „právnej subjektivity“
1)
Napadnutý rozsudok
2)
Tvrdenia účastníkov konania
3)
Posúdenie
b)
O druhej výhrade, založenej na zárukách stability, kontinuity a účinnosti, ktoré sú subjektu poskytnuté na plnenie jeho úloh
1)
Napadnutý rozsudok
2)
Tvrdenia účastníkov konania
3)
Posúdenie
B.
O druhej časti, založenej na nesprávnom právnom posúdení, ktorým je postihnutý výklad zakladajúcej listiny odvolateľky
1.
O prvom tvrdení, založenom na nesprávnom právnom posúdení, pokiaľ ide o výklad pojmu „medzinárodná organizácia“
a)
Napadnutý rozsudok
b)
Tvrdenia účastníkov konania
c)
Posúdenie
2.
O druhom tvrdení, založenom na nesprávnom uplatnení pravidiel výkladu medzinárodnej dohody stanovených v článkoch 31 a 32 Viedenského dohovoru
a)
O prvej výhrade, založenej na nesprávnom určení medzinárodnej dohody, ktorú treba vykladať
1)
Napadnutý rozsudok
2)
Tvrdenia účastníkov konania
3)
Posúdenie
b)
O druhej výhrade, založenej na neprimeranom formalizme pri výklade podmienok rezolúcie z 25. novembra 1994
1)
Napadnutý rozsudok
2)
Tvrdenia účastníkov konania
3)
Posúdenie
c)
O tretej výhrade, založenej na nesprávnom posúdení pôvodných stanov odvolateľky z hľadiska relevantného „kontextu“
1)
Napadnutý rozsudok
2)
Tvrdenia účastníkov konania
3)
Posúdenie
d)
O štvrtej výhrade, založenej na nesprávnom posúdení pôvodných a neskorších stanov odvolateľky ako „neskoršej praxe“
1)
Napadnutý rozsudok
2)
Tvrdenia účastníkov konania
3)
Posúdenie
i)
O údajnom nesprávnom právnom posúdení, ktorým je postihnuté uplatnenie článku 31 ods. 3 písm. b) Viedenského dohovoru, ktorý sa týka všeobecného pravidla výkladu
ii)
O údajnom nesprávnom právnom posúdení, ktorým je postihnuté uplatnenie článku 32 Viedenského dohovoru týkajúceho sa „doplnkových prostriedkov výkladu“
3.
O treťom tvrdení, založenom na nesprávnom právnom posúdení, pokiaľ ide o dôsledky, ktoré treba vyvodiť z uzatvorenia dohôd o sídle so štátmi a dohôd o delegovaní v rámci spoločného alebo nepriameho hospodárenia s Komisiou
a)
Napadnutý rozsudok
b)
Tvrdenia účastníkov konania
c)
Posúdenie
C.
O tretej časti, založenej na nesprávnom právnom posúdení, ktorého sa dopustil Všeobecný súd pri skúmaní odpovedí Belgického kráľovstva a Rakúskej republiky na otázky Komisie
1.
O prvej výhrade, založenej na nesprávnom posúdení odpovedí rakúskych orgánov
a)
Napadnutý rozsudok
b)
Tvrdenia účastníkov konania
c)
Posúdenie
2.
O druhej výhrade, založenej na nesprávnom posúdení odpovedí belgických orgánov
a)
Napadnutý rozsudok
b)
Tvrdenia účastníkov konania
c)
Posúdenie
D.
O štvrtej časti, založenej na nesprávnom právnom posúdení pri určovaní členov odvolateľky
1.
Napadnutý rozsudok
2.
Tvrdenia účastníkov konania
3.
Posúdenie
E.
O piatej časti, založenej na nesprávnom právnom posúdení, pokiaľ ide o formálne požiadavky na účely uzavretia rezolúcie z 25. novembra 1994
1.
Napadnutý rozsudok
2.
Tvrdenia účastníkov konania
3.
Posúdenie
F.
O šiestej časti, založenej na nezohľadnení skutočnosti, že odvolateľka nebola zrušená
1.
Napadnutý rozsudok
2.
Tvrdenia účastníkov konania
3.
Posúdenie
VII.
Návrh
I.      Úvod
1.        Toto
odvolanie,
ktoré
je
podané
proti
rozsudku
Všeobecného
súdu
Európskej
únie
zo
4. septembra
2024,
IMG/Komisia,(2) vyvoláva
otázku
zásad,
na
základe
ktorých
môže
byť
subjekt
uznaný
ako
medzinárodná
organizácia v zmysle
rozpočtových
pravidiel
Európskej
únie a pravidiel
medzinárodného
práva
verejného,
ktorými
sa
riadi
výklad
zakladajúcej
listiny
takejto
organizácie.
2.        Toto
odvolanie
je
súčasťou
dlhého
radu
sporov,(3) v ktorých
International
Management
Group
(IMG),
subjekt
zameraný
na
obnovu
štátov
po
ukončení
konfliktov,
spochybňuje
skutočnosť,
že
Európska
komisia
bola
oprávnená
odmietnuť
mu
rozhodnutím z 8. júna
2021
priznať
postavenie
medzinárodnej
organizácie
so
spätnou
účinnosťou
od
16. decembra
2014
(ďalej
len
„sporné
rozhodnutie“),
hoci
táto
inštitúcia
ho
ako
medzinárodnú
organizáciu
poverila
realizáciou
programov
financovaných z rozpočtu
Únie.
Všeobecný
súd
napadnutým
rozsudkom
potvrdil
zákonnosť
tohto
rozhodnutia.
3.        V súlade
so
žiadosťou
Súdneho
dvora
sa
tieto
návrhy
obmedzia
na
analýzu
hlavnej
novej
právnej
otázky,
ktorá
vzniká v prejednávanej
veci, a to
otázky
vyplývajúcej z piateho
odvolacieho
dôvodu,
založeného
na
nesprávnom
právnom
posúdení,
ktorého
sa
Všeobecný
súd
údajne
dopustil
na
jednej
strane,
pokiaľ
ide o definíciu
základných
znakov
„medzinárodnej
organizácie“, a na
druhej
strane,
pokiaľ
ide o výklad
podmienok
medzinárodnej
dohody,
ktorou
bola
IMG
zriadená, z hľadiska článkov 31 a 32
Viedenského
dohovoru o zmluvnom
práve.(4)
4.        V týchto
návrhoch
navrhnem,
aby
Súdny
dvor
vyhovel
piatemu
odvolaciemu
dôvodu.
5.        Hoci
uznávam,
že
môže
byť
ťažké
rozpoznať v podmienkach
medzinárodnej
dohody,
ktorou
bola
IMG
zriadená,
zakladajúcu
listinu
medzinárodnej
organizácie,
nesúhlasím s mimoriadne
reštriktívnym
výkladom
tejto
dohody,
ktorý
prijal
Všeobecný
súd.
Podľa
môjho
názoru
Všeobecný
súd
tým,
že
priznal
rozhodujúcu
váhu
medzerám v znení
tejto
dohody,
hoci
bola
uzavretá
za
osobitných
okolností
súvisiacich s naliehavosťou
situácie,
že
odmietol
priznať
akúkoľvek
výkladovú
hodnotu
rozhodnutiam o prijatí
stanov
IMG,
prijatým
10. marca 1995,(5) hoci
svojou
podstatou
aj
funkciou
boli
súčasťou
procesu
jej
vzniku, a nakoniec
že
odmietol
zohľadniť
rozhodnutia o prijatí
jej
stanov z rokov
2008 a 2012,(6) hoci
svedčili o vývoji a postupnej
transformácii
tohto
subjektu,
porušil
pravidlá
výkladu
stanovené v článkoch 31 a 32
Viedenského
dohovoru.
6.        Navyše,
hoci
je
pravda,
že
postavenie
odvolateľky
jasne
nevyplýva z medzinárodnej
dohody,
ktorou
bola
zriadená,
pripomínam,
že
od
svojho
zriadenia
Komisiou a aktérmi
medzinárodnej
scény
bola
považovaná
za
medzinárodnú
organizáciu,
keďže
niektoré
štáty s ňou
uzavreli
dohody o sídle a Komisia
jej
zverila
úlohy
súvisiace s plnením
rozpočtu v tomto
postavení
počas
relatívne
dlhého
obdobia
(1995 – 2014).
Komisia
to
napokon
výslovne
uznáva.
Za
týchto
okolností
som
dosť
zmätený z názoru,
podľa
ktorého
po
takmer
20
rokoch,
počas
ktorých
bol
tento
subjekt
implicitne
alebo
dokonca
výslovne
uznaný
za
medzinárodnú
organizáciu,
mu
môže
byť
odopreté
toto
postavenie a všetky s ním
spojené
práva
spätne
od
16. decembra
2014,
teda
od
dátumu,
keď
sa
Komisia
rozhodla
poveriť
realizáciou
programu
rozvoja
obchodu
pre
Mjanmarsko/Barmu v rámci
nepriameho
hospodárenia
inú
organizáciu,
než
je
IMG.
II.    Právny rámec
A.      Viedenský dohovor
7.        Článok 2 ods. 1
Viedenského
dohovoru
stanovuje:
„Na
účely
tohto
dohovoru:
a)      ‚zmluva‘
je
medzinárodná
dohoda
uzavretá
medzi
štátmi
písomnou
formou,
spravujúca
sa
medzinárodným
právom,
spísaná v jedinej
alebo
vo
dvoch
alebo
viacerých
súvisiacich
listinách,
nech
je
jej
názov
akýkoľvek;
…
i)      ‚medzinárodná
organizácia‘
je
medzivládna
organizácia.“
8.        Článok 5 tohto
dohovoru
stanovuje,
že
dohovor
„sa
vzťahuje
na
každú
zmluvu,
ktorá
je
zakladajúcou
listinou
medzinárodnej
organizácie…
bez
ujmy
všetkých
príslušných
pravidiel
danej
organizácie“.
9.        Článok 31
tohto
dohovoru,
nazvaný
„Všeobecné
pravidlo
výkladu“,
stanovuje:
„1.      Zmluva sa musí vykladať dobromyseľne, v súlade s obvyklým významom, ktorý sa dáva výrazom v zmluve v ich celkovej súvislosti, a takisto s prihliadnutím na predmet a účel zmluvy.
2.      Na účely výkladu zmluvy sa okrem textu, včítane preambuly a príloh, celkovou súvislosťou rozumie:
a)      každá dohoda vzťahujúca sa na zmluvu, ku ktorej došlo medzi všetkými stranami v súvislosti s uzavretím zmluvy;
b)      každá listina vyhotovená jednou alebo viacerými stranami v súvislosti s uzavretím zmluvy a prijatá ostatnými stranami ako listina vzťahujúca sa na zmluvu.
3.      Spolu s celkovou súvislosťou bude sa brať zreteľ:
a)      na každú neskoršiu dohodu týkajúcu sa výkladu zmluvy alebo vykonávania jej ustanovení, ku ktorej došlo medzi stranami;
b)      na akúkoľvek neskoršiu prax pri vykonávaní zmluvy, ktorá založila dohodu strán týkajúcu sa jej výkladu;
…
4.      Výraz sa bude chápať v osobitnom zmysle, ak sa potvrdí, že to bolo úmyslom strán.“
10.      Článok 32
tohto
dohovoru,
nazvaný
„Doplnkové
prostriedky
výkladu“,
znie
takto:
„Doplnkové
prostriedky
výkladu,
včítane
prípravných
materiálov
na
zmluve a okolností,
za
ktorých
sa
zmluva
uzavrela,
možno
použiť
buď
pre
potvrdenie
významu,
ktorý
vyplýva z použitia článku 31,
alebo
pre
určenie
významu,
keď
výklad
urobený
podľa článku 31:
a)      buď
ponecháva
význam
nejednoznačným
alebo
nejasným;
alebo
b)      vedie k výsledku,
ktorý
je
zrejme
protizmyselný
alebo
nerozumný.“
B.      Návrh článkov
11.      Návrh
článkov o zodpovednosti
medzinárodných
organizácií
(ďalej
len
„návrh
článkov“)
prijala
Komisia
pre
medzinárodné
právo
Organizácie
spojených
národov
(ďalej
len
„KMP“) v priebehu
roku
2011.(7)
12.      Podľa článku 2 písm. a)
tohto
návrhu
článkov
výraz
„medzinárodná
organizácia“
označuje
akúkoľvek
organizáciu
založenú
zmluvou
alebo
inou
listinou
upravenou
medzinárodným
právom,
ktorá
má
vlastnú
právnu
subjektivitu, a okrem
štátov
môže
medzinárodná
organizácia
zahŕňať
medzi
svojich
členov
aj
iné
subjekty
ako
štáty.
III. Okolnosti predchádzajúce sporu(8)
13.      Odvolateľku
IMG, s pôvodným
názvom
International
Management
Group – Infrastructure for Bosnia and
Herzegovina (IMG‑IBH),
zriadila
Medzinárodná
konferencia
pre
bývalú
Juhosláviu
(ICFY)
pod
záštitou
Vysokého
komisára
OSN
pre
utečencov
(UNHCR)
16. júla
1993.(9) Dokumentom z 25. novembra
1994
týkajúcim
sa
založenia
IMG‑IBH
(ďalej
len
„rezolúcia z 25. novembra
1994“)
jej
zmluvné
štáty
chceli
poskytnúť
inštitucionálnu
štruktúru s cieľom
umožniť
štátom a medzinárodným
organizáciám
zúčastňujúcim
sa
na
obnove
Bosny a Hercegoviny
mať
na
tento
účel
určený
subjekt.(10) Odvtedy
IMG
postupne
rozširovala
svoje
činnosti v oblasti
obnovy a rozvoja.
14.      V nadväznosti
na
vyšetrovanie
Európskeho
úradu
pre
boj
proti
podvodom
(OLAF), v ktorom
bolo
spochybnené
postavenie
odvolateľky
ako
medzinárodnej
organizácie v zmysle
rozpočtových
pravidiel
Únie,
sa
Komisia
16. decembra
2014
rozhodla
zveriť
vykonávanie
ročného
akčného
programu
pre
Mjanmarsko/Barmu
inej
organizácii,
než
je
IMG, a následne
8. mája
2015
informovala
odvolateľku o svojom
rozhodnutí
neuzatvoriť s ňou
novú
dohodu o delegovaní v rámci
nepriameho
hospodárenia s medzinárodnou
organizáciou,
kým
nebude
existovať
absolútna
istota,
pokiaľ
ide o jej
právne
postavenie.
Súdny
dvor
konštatoval
protiprávnosť
týchto
dvoch
rozhodnutí
vo
svojom
rozsudku z 31. januára
2019,
International
Management
Group/Komisia,(11) keďže
uvedené rozhodnutia
nie
sú
odôvodnené
právne
ani
fakticky v dôsledku
toho,
že
tri skutočnosti, na ktorých sú založené, nie sú spôsobilé spochybniť postavenie IMG ako medzinárodnej organizácie v zmysle rozpočtových pravidiel Únie.(12) V uznesení z 9. júna
2020,
International
Management
Group/Komisia,(13) Súdny
dvor
spresnil,
že
nerozhodol o tom,
či
IMG
na
základe
analýzy
všetkých
relevantných
skutočností
má
alebo
nemá
postavenie
medzinárodnej
organizácie.
15.      Na
účely
vykonania
rozsudku z 31. januára
2019,
International
Management
Group/Komisia,(14) Komisia
vykonala
konečné
posúdenie
právneho
postavenia
odvolateľky.
Na
tento
účel
sa
opýtala
štátov,
ktoré
IMG
označila
za
svojich
členov,
či
je
IMG
medzinárodnou
organizáciou,
či
sú
jej
členmi a či
podpísali
medzinárodnú
alebo
medzivládnu
dohodu o založení
IMG
ako
medzinárodnej
organizácie.
16.      Listom z 19. februára
2021
Komisia
informovala
odvolateľku,
že
má v úmysle
prijať
rozhodnutie,
ktorým
jej
odmietne
priznať
postavenie
medzinárodnej
organizácie, a vyzvala
ju,
aby
predložila
pripomienky. Dňa
8. júna
2021
Komisia
prijala
sporné
rozhodnutie,
ktorým
jej
so
spätnou
účinnosťou
od
16. decembra
2014
odmietla
priznať
postavenie
medzinárodnej
organizácie
upravené v rozpočtových
pravidlách
Únie
na
účely
použitia
finančných
prostriedkov
Únie v rámci
nepriameho
hospodárenia.(15)
17.      V rozsudku z 22. septembra
2022,
IMG/Komisia,(16) Súdny
dvor
nakoniec
pripomenul,
že
Komisia
má
povinnosť
uistiť
sa,
že
subjekty,
ktorým
zverila
alebo
plánuje
zveriť
úlohy
plnenia
rozpočtu v zmysle
ustanovení
týkajúcich
sa
nepriameho
hospodárenia s rozpočtom
Únie
medzinárodnými
organizáciami,
majú
takéto
postavenie.
Ďalej
poukázal
na
to,
že
táto
inštitúcia
má v prípade
pochybností v tejto
súvislosti
povinnosť
odstrániť
tieto
pochybnosti,
ako
aj
zhromaždiť
všetky
skutočnosti
potrebné
na
odôvodnenie
jej
rozhodnutia z právneho i skutkového
hľadiska
vzhľadom
na
právne
dôsledky
tohto
rozhodnutia
pre
dotknutý
subjekt.(17)
IV.    Konanie na Všeobecnom súde a napadnutý rozsudok
18.      Návrhom
doručeným
do
kancelárie
Všeobecného
súdu
18. augusta
2021
podala
odvolateľka
žalobu,
ktorou
sa
domáhala
zrušenia
sporného
rozhodnutia a náhrady
utrpenej
ujmy.
Po
vecnom
preskúmaní
tejto
žaloby a z dôvodov
uvedených v bodoch 62
až
417
napadnutého
rozsudku
Všeobecný
súd
konštatoval,
že
ani
jeden
zo
žalobných
dôvodov
nie
je
dôvodný, a žalobu
zamietol.(18) Okrem
toho z dôvodov
uvedených v bodoch 418
až
447
tohto
rozsudku
Všeobecný
súd
zamietol
návrh
IMG
na
náhradu
škody a následne
jej
uložil
povinnosť
nahradiť
trovy
konania.
V.      Konanie na Súdnom dvore a návrhy účastníkov konania
19.      Návrhom
doručeným
do
kancelárie
Súdneho
dvora
14. novembra
2024
IMG
podala
toto
odvolanie,
ktorým
navrhuje,
aby
Súdny
dvor
zrušil
napadnutý
rozsudok,
rozhodol o jej
žalobe,
vyhovel
jej a uložil
Komisii
povinnosť
nahradiť
trovy
konania
na
Všeobecnom
súde,
ako
aj
na
Súdnom
dvore.
20.      Komisia
navrhuje,
aby
Súdny
dvor
zamietol
odvolanie a uložil
odvolateľke
povinnosť
nahradiť
trovy
konania.
21.      Na
pojednávaní,
ktoré
sa
konalo
11. decembra
2025,
IMG a Komisia
predniesli
ústne
pripomienky,
pričom
sa v súlade
so
žiadosťou
Súdneho
dvora
zamerali
na
piaty
odvolací
dôvod.
VI.    Analýza zameraná na piaty odvolací dôvod, založený na nesprávnom posúdení právneho postavenia odvolateľky
22.      Piaty
odvolací
dôvod,
na
ktorý
sú
zamerané
tieto
návrhy,
sa
usiluje
spochybniť
odôvodnenie
prijaté
Všeobecným
súdom v bodoch 190
až
370
napadnutého
rozsudku,
pokiaľ
ide o to,
či
bola
odvolateľka
od
16. decembra
2014
ako
medzinárodná
organizácia
oprávnená
na
plnenie
rozpočtu
Únie v rámci
spoločného
alebo
nepriameho
hospodárenia.
23.      Pre
jasnosť a konzistenciu
som
sa
rozhodol
rozdeliť
tento
odvolací
dôvod
na
šesť
častí a analyzovať
ich v inom
poradí,
než
aké
uvádza
odvolateľka.
Svoju
analýzu
zameriam
na
prvé
tri
časti,
ktoré
si
podľa
môjho
názoru
zaslúžia
podrobné
preskúmanie.
A.      O prvej časti, založenej na nesprávnom právnom posúdení, ktorým je postihnutá definícia pojmu „medzinárodná organizácia“
24.      Prvou
časťou
tohto
odvolacieho
dôvodu,
ktorá
smeruje
proti bodom 206
až
212
napadnutého
rozsudku,
sa
odvolateľka
usiluje
spochybniť
odôvodnenie
Všeobecného
súdu,
pokiaľ
ide o rozsah
požiadaviek,
ktoré
treba
splniť
na
účely
zriadenia
medzinárodnej
organizácie a z hľadiska
ktorých v súlade s pravidlami
výkladu
zakotvenými v článkoch 31 a 32
Viedenského
dohovoru(19) v bodoch 265 a 306
až
312
tohto
rozsudku
posúdil,
či
má
odvolateľka
postavenie
medzinárodnej
organizácie.
1.      O prvom tvrdení, založenom na nesprávnom právnom posúdení, pokiaľ ide o požiadavku preukázať úmysel zmluvných strán založiť medzinárodnú organizáciu
25.      Toto
tvrdenie
sa
týka
podstatného
prvku
práva
medzinárodných
organizácií, a preto
ho
podľa
môjho
názoru
treba
preskúmať
ako
prvé.
a)      Napadnutý rozsudok
26.      V bode 203
napadnutého
rozsudku
Všeobecný
súd v prvom
rade
citoval článok 2 písm. a)
návrhu
článkov,
ktorý
stanovuje,
že
pojem
„medzinárodná
organizácia“
označuje
„akúkoľvek
organizáciu
založenú
zmluvou
alebo
inou
listinou
upravenou
medzinárodným
právom a ktorá
má
vlastnú
právnu
subjektivitu“.
27.      V bode 204
tohto
rozsudku
následne
pripomenul,
že
podľa článku 2 ods. 1 písm. a) Viedenského dohovoru pojem „zmluva“ sa vzťahuje na „medzinárodnú dohodu uzavretú medzi štátmi písomnou formou a spravujúcu sa medzinárodným právom, spísanú v jedinej alebo vo dvoch alebo viacerých súvisiacich listinách, nech je jej názov akýkoľvek“.(20)
28.      Nakoniec v bode 302
napadnutého
rozsudku
Všeobecný
súd
rozhodol,
že
„na
to,
aby
žalobkyňa
mohla
využívať
plnenie
rozpočtu
Únie
spôsobom
nepriameho
hospodárenia
stanoveného v prospech
medzinárodných
organizácií,
musela
byť
založená
medzinárodnou
dohodou,
ktorej
účelom
bolo
zriadiť
ju
ako
medzinárodnú
organizáciu“, a v dôsledku
toho v bodoch 304
až
319
tohto
rozsudku
preskúmal,
či
je
to
naozaj
tak z hľadiska
výkladu
jej
zakladajúcej
listiny.
b)      Tvrdenia účastníkov konania
29.      Odvolateľka
tvrdí,
že
Všeobecný
súd
sa
odchýlil
od
objektívnych
kritérií
stanovených v medzinárodnom
práve
na
účely
založenia
medzinárodnej
organizácie,
keď v bode 302
napadnutého
rozsudku
požadoval,
aby
bol
dotknutý
subjekt
založený
medzinárodnou
dohodou,
ktorá
má
za
cieľ
zriadiť
ho
ako
medzinárodnú
organizáciu.
Všeobecný
súd
tak
pridal
tretiu
podmienku – týkajúcu
sa
úmyslu
zmluvných
strán
medzinárodnej
dohody
založiť
medzinárodnú
organizáciu
–,
ktorá
sa
nenachádza v definícii
pojmu
„medzinárodná
organizácia“,
ktorú
uviedol v bode 203
tohto
rozsudku.
30.      Komisia
spochybňuje
tieto
tvrdenia.
c)      Posúdenie
31.      Navrhujem,
aby
Súdny
dvor
toto
prvé
tvrdenie
zamietol
ako
nedôvodné.
32.      Vychádza
totiž
zo
zámeny
medzi
základnými
znakmi
„medzinárodnej
organizácie“,
ktorých
naplnenie
musí
súd
preukázať v súlade s článkom 2 písma.
a)
návrhu
článkov, a preskúmaním
úmyslu
zmluvných
strán,
ktoré
je
hlavnou
úlohou
súdu
pri
výklade
„medzinárodnej
dohody“ v súlade s článkami 31 a 32
Viedenského
dohovoru. V rozsudku z 23. marca 2004,
Francúzsko/Komisia,(21) v ktorom
mal
určiť
právne
záväzný
charakter
dohody
uzavretej
medzi
Komisiou a Spojenými
štátmi
americkými,
sa
tak
Súdny
dvor
zameral
na
preukázanie
úmyslu
zmluvných
strán
ako
„rozhodujúcej
podmienky“.
33.      V medzinárodnom
práve
verejnom
je
nesporné,
že
účelom
výkladu
zmluvy
je
čo
najobjektívnejšie a najrozumnejšie
určiť
spoločný
úmysel a vôľu
strán,
pričom
toto
pravidlo
vyplýva z dvojitého
rešpektovania
zvrchovanosti
štátov a zásady
pacta sunt servanda.
Článok 31 ods. 4
Viedenského
dohovoru
teda
stanovuje,
že
„výraz
sa
bude
chápať v osobitnom
zmysle,
ak
sa
potvrdí,
že
to
bolo
úmyslom
strán“.(22) V rozsudku z 19. mája
2025, Vymedzenie pozemných a námorných hraníc a zvrchovanosť ostrovov (Gabon/Rovníková Guinea), tak MSD zdôraznil, že na posúdenie toho, či listina predstavuje zmluvu, musí súd predovšetkým v znení listiny, v osobitných okolnostiach jej vyhotovenia alebo v následnom správaní strán hľadať skutočnosti naznačujúce, či mali strany v úmysle byť listinou právne viazané,(23) či
už
je
tento
úmysel
vyjadrený
alebo
vyvodený.(24)
34.      V dôsledku
toho
sa
Všeobecný
súd v bode 302
napadnutého
rozsudku
nedopustil
nesprávneho
právneho
posúdenia,
keď
požadoval
preukázanie
toho,
že
strany
rezolúcie z 25. novembra
1994
mali v úmysle
založiť
IMG
ako
medzinárodnú
organizáciu, a keď v bodoch 304
až
319
tohto
rozsudku
preskúmal,
či
je
to
naozaj
tak z hľadiska
výkladu
jej
zakladajúcej
listiny.
2.      O druhom tvrdení, založenom na nesprávnom právnom posúdení, pokiaľ ide o požiadavku preukázať právne záväzný charakter medzinárodnej dohody
35.      Toto tvrdenie smeruje proti bodom 206 a 265 napadnutého rozsudku. Týka
sa
toho,
či
Všeobecný súd neprimerane obmedzil pôsobnosť pojmu „medzinárodná dohoda“, ako je definovaný v článku 2 ods. 1 písm. a)
Viedenského
dohovoru, a tým
viac
pôsobnosť
pojmu
„medzinárodná
organizácia“,
upraveného v článku 2 písm. a)
návrhu
článkov,
keď
požadoval,
aby
takáto
dohoda
obsahovala
ustanovenia,
ktoré
sú
pre
strany
právne
záväzné.
a)      Napadnutý rozsudok
36.      Všeobecný súd v bode 204 napadnutého rozsudku pripomenul definíciu pojmu „zmluva“ a následne v bodoch 206 a 265 tohto rozsudku spresnil, že „dokument podpísaný štátmi nemôže predstavovať medzinárodnú dohodu, pokiaľ neobsahuje žiadne ustanovenie zakladajúce práva alebo povinnosti, s ktorými tieto štáty súhlasili“,
pričom
sa v tomto
smere
odvolal
na
rozsudok
MSD z 1. októbra
2018,
Povinnosť
rokovať o prístupe do Tichého oceánu (Bolívia v. Čile),(25) a analogicky
na
rozsudok
zo
6. novembra
2008,
Grécko/Komisia.(26)
b)      Tvrdenia účastníkov konania
37.      Odvolateľka
tvrdí,
že
Všeobecný
súd
sa
odchýlil
od
klasickej
definície
pojmu
„zmluva“
alebo
„medzinárodná
dohoda“
tým,
že
sa
odvolával
na
judikatúru,
ktorá
nie
je
relevantná.
38.      Komisia
spochybňuje
tieto
tvrdenia.
Predovšetkým
tvrdí,
že
odkazom
na
rozsudok
MSD z 1. októbra
2018,
Povinnosť
rokovať o prístupe
do
Tichého
oceánu
(Bolívia v. Čile),(27) chcel
Všeobecný
súd zdôrazniť
rozdiel
medzi
nezáväzným
medzinárodným
právnym
nástrojom a medzinárodnou
dohodou v zmysle
Viedenského
dohovoru,
ktorá
si
vyžaduje
súhlas
strán s tým,
že
ňou
budú
viazané.
c)      Posúdenie
39.      Domnievam
sa,
že
toto
druhé
tvrdenie
je
neúčinné.
40.      Po
preskúmaní
obsahu a pôsobnosti
rezolúcie z 25. novembra
1994 z hľadiska
kritéria
založeného
na
právne
záväznej
povahe
medzinárodnej
dohody
totiž
Všeobecný
súd
dospel k záveru
priaznivému
pre
odvolateľku, o čom
svedčia body 274,
289 a 301
napadnutého
rozsudku. V bodoch 266 a 274
tohto
rozsudku v podstate
konštatoval,
že
táto
rezolúcia
obsahuje
aspoň
jeden
právne
záväzný
záväzok
pre
svojich
signatárov, a preto
rozhodol,
že
sporné
rozhodnutie
je
postihnuté
nesprávnym
právnym
posúdením,
keďže
Komisia
nesprávne
považovala
tento
dokument
za
záväzok
výlučne
politického
charakteru.
41.      Odvolateľka v bode 89
svojho
odvolania
výslovne
uznáva,
že
nie
je
potrebné
vracať
sa k tomuto
konštatovaniu
Všeobecného
súdu.
42.      V každom
prípade
MSD v rozsudku z 19. mája 2025, Vymedzenie pozemných a námorných hraníc a zvrchovanosť ostrovov (Gabon/Rovníková Guinea), všeobecne pripomenul, že na posúdenie toho, či listina predstavuje zmluvu, musí súd hľadať skutočnosti naznačujúce, či mali strany v úmysle byť listinou právne viazané.(28)
3.      O treťom tvrdení založenom na nesprávnom právnom posúdení, pokiaľ ide o posúdenie kritéria týkajúceho sa medzinárodnej právnej subjektivity
43.      Toto
tvrdenie
sa
týka
preskúmania,
ktoré
vykonal
Všeobecný
súd v bodoch 207
až
212
napadnutého
rozsudku,
pokiaľ
ide o zásady a kritériá,
na
základe
ktorých
môže
byť
organizácia
považovaná
za
subjekt s vlastnou
medzinárodnou
právnou
subjektivitou.
Ako
vyplýva z bodu 213
tohto
rozsudku,
práve z hľadiska
týchto
zásad a kritérií v bodoch 306
až
319
uvedeného
rozsudku
posúdil,
či
bolo
cieľom
alebo
účinkom
rezolúcie z 25. novembra
1994
udeliť
odvolateľke
postavenie
medzinárodnej
organizácie.
44.      Odvolateľka
má
výhrady
voči
spôsobu,
akým
Všeobecný
súd
vymedzil
dve
kritériá z hľadiska
medzinárodnej
judikatúry a následne
ich
uplatnil v bodoch 307
až
312
napadnutého
rozsudku.
a)      O prvej výhrade, založenej na existencii „právnej subjektivity“
1)      Napadnutý rozsudok
45.      V bodoch 207 a 208
napadnutého
rozsudku
Všeobecný
súd
poukázal
na
to,
že
podľa
medzinárodnej
judikatúry
je
uznanie
medzinárodnej
organizácie
podmienené
tým,
že
táto
organizácia
má
„právnu
subjektivitu“.
Všeobecný
súd
zdôraznil,
že
ak
to
tak
nie
je,
subjekt
zriadený
štátmi a prípadne
jednou
alebo
viacerými
medzinárodnými
organizáciami
je
orgánom
závislým
buď
od
štátov,
ktoré
ho
vytvorili – pričom
Všeobecný
súd
odkázal
na
rozsudok
MSD z 26. júna
1992,
Niektoré
fosfátové
pozemky v Nauru
(Nauru v. Austrália),
predbežné
námietky(29) –,
alebo
od
medzinárodnej
organizácie, v rámci
ktorej
sa
tento
subjekt
nachádza – pričom
odkázal
na
poradné
stanovisko MSD z 1. februára
2012,
Rozsudok č. 2867
Administratívneho
súdu
Medzinárodnej
organizácie
práce o žalobe
proti
Medzinárodnému
fondu
pre
rozvoj
poľnohospodárstva.(30)
2)      Tvrdenia účastníkov konania
46.      Odvolateľka
tvrdí, že judikatúra
citovaná v predchádzajúcom
bode
týchto
návrhov
nemá
nič
spoločné s „vlastnou
právnou
subjektivitou“
medzinárodnej
organizácie. Navyše
táto
judikatúra v rozsahu, v akom
sa
týka
situácií, v ktorých
dotknutému
subjektu
nebola
priznaná
právna
subjektivita
ani
spôsobilosť
uzatvárať
právne
dojednania,
neodôvodňuje
analógiu,
ktorú
Všeobecný
súd
vytvoril s jej
situáciou
vo
vzťahu
so
zmluvnými
štátmi
alebo
Komisiou,
keďže
jej
vlastné
stanovy
jej
priznávajú
právnu
subjektivitu,
ako
aj
spôsobilosť
uzatvárať
zmluvy.
47.      Komisia
spochybňuje tieto tvrdenia.
Podľa
jej
názoru
má
odkaz
na
medzinárodnú
judikatúru
citovanú v bode 208
napadnutého
rozsudku
poukázať
na
určité
prvky,
ktoré
odlišujú
jednu
medzinárodnú
organizáciu
od
inej.
3)      Posúdenie
48.      Domnievam
sa,
že
táto
prvá
výhrada
nie
je
dôvodná.
49.      Na
jednej
strane
chcem
poukázať
na
to,
že body 207 a 208
napadnutého
rozsudku
sú
venované
výlučne
uvedeniu
všeobecných
zásad
súvisiacich s tým,
kedy
má
subjekt
medzinárodnú
právnu
subjektivitu,
ktoré
odvolateľka
nespochybňuje.
50.      V tejto
súvislosti
rozsudok
MSD z 26. júna
1992,
Niektoré
fosfátové
pozemky v Nauru
(Nauru v. Austrália),
predbežné
námietky,(31) v bode 47,
ako
aj
poradné
stanovisko
MSD z 1. februára
2012, Rozsudok č. 2867
Administratívneho
súdu
Medzinárodnej
organizácie
práce o žalobe
proti
Medzinárodnému
fondu
pre
rozvoj
poľnohospodárstva,(32) v bodoch 57,
58,
60 a 61
svedčia o zásadnom
význame
tejto
podmienky
na
účely
uznania
postavenia
medzinárodnej
organizácie. V bodoch 207 a 208
napadnutého
rozsudku
Všeobecný
súd
nevyvodil
nijakú
paralelu
medzi
situáciou
odvolateľky a subjektov,
ktorých
sa
táto
judikatúra
MSD
týka, a následne
preskúmal
túto
konkrétnu
situáciu v bode 307
tohto
rozsudku.
51.      Na
druhej
strane
je
tvrdenie
odvolateľky
založené
na
zámene
medzi
pojmami
„medzinárodná
právna
subjektivita“ a „vnútroštátna
právna
subjektivita“,
čo
sú
dva
odlišné
právne
pojmy.
Ustanovenia
stanov,
na
ktoré
sa
odvoláva,
jej
totiž
udeľujú
právnu
spôsobilosť
uzatvárať
zmluvy,
nadobúdať
nehnuteľný
majetok a nakladať s ním,
ako
aj
procesnú
spôsobilosť,(33) čo
zodpovedá
atribútom
právnej
subjektivity
podľa
vnútroštátneho
práva,
ktorá
jej
dáva
spôsobilosť
na
právne
úkony v rámci
vnútroštátneho
právneho
poriadku.
Pripomienky,
ktoré
uviedla
Komisia v bode 127
vyjadrenia k odvolaniu(34) a Všeobecný
súd v bode 307
napadnutého
rozsudku,
vychádzajú z rovnakej
zámeny.
52.      Hoci
sa
však
tieto
pojmy
navzájom
dopĺňajú,
treba
medzi
nimi
rozlišovať,
lebo
nevychádzajú z rovnakého
právneho
poriadku a nevyvolávajú
rovnaké
účinky.(35) Medzinárodná
právna
subjektivita
umožňuje,
aby
bol
subjekt,
ktorému
je
priznaná,
považovaný
za
samostatný
právny
subjekt
na
medzinárodnej
scéne,
odlišný
od
svojich
členov,
spôsobilý
byť
nositeľom
vlastných
práv a povinností v medzinárodnom
právnom
poriadku a procesne
spôsobilý
(spôsobilosť
mať
práva a povinnosti a spôsobilosť
na
právne
úkony,
napríklad
uzatváranie
medzinárodných
dohôd
atď.).(36) Keďže
Všeobecný
súd
sa
svojou
analýzou
usiloval
určiť,
či
má
IMG
postavenie
medzinárodnej
organizácie v zmysle článku 2 písm. a)
návrhu
článkov
(bod 203
napadnutého
rozsudku),
išlo
práve o otázku
medzinárodnej
právnej
subjektivity
odvolateľky.
b)      O druhej výhrade, založenej na zárukách stability, kontinuity a účinnosti, ktoré sú subjektu poskytnuté na plnenie jeho úloh
53.      Táto
výhrada
smeruje
proti bodu 212
napadnutého
rozsudku.
1)      Napadnutý rozsudok
54.      Všeobecný
súd v bode 211
tohto
rozsudku
definoval
zásadu
špeciality a v nasledujúcom
bode
uviedol:
„Medzinárodnú
organizáciu
teda
nemožno
obmedziť
len
na
fakultatívny
mechanizmus
poskytnutý
stranám,
ktorý
môže
každá z nich
využiť
podľa
vlastného
uváženia.[(37)]
Vytvorením
medzinárodnej
organizácie a poskytnutím
všetkých
prostriedkov
potrebných
na
jej
fungovanie
totiž
jej
zakladatelia
prejavujú
svoj
úmysel
poskytnúť
čo
najlepšie
záruky
stability,
kontinuity a účinnosti
výkonu
úloh
zverených
tejto
organizácii,
takže
nemôžu
kedykoľvek
podľa
vlastného
uváženia
jednostranne
opustiť
tento
rámec,
ani
ho
nahradiť
inými
komunikačnými
kanálmi.“
Všeobecný
súd v tomto
smere
odkázal
na body 90 a 91
rozsudku
MSD z 20. apríla
2010,
Celulózka
na rieke Uruguaj (Argentína v. Uruguaj).(38)
2)      Tvrdenia účastníkov konania
55.      Podľa
odvolateľky
sa
Všeobecný
súd v bode 212
napadnutého
rozsudku
dopustil
nesprávneho
právneho
posúdenia,
keď
ako
zásadu
práva
medzinárodných
organizácií
určil
potrebu,
aby
dotknutému
subjektu
boli
poskytnuté
„záruky
stability,
kontinuity a účinnosti
na
plnenie
jeho
úloh“,
hoci
toto
kritérium
nie
je
stanovené v práve
ani v praxi
medzinárodných
organizácií a nemožno
ho
vyvodiť z rozsudku
MSD z 20. apríla
2010,
Celulózka
na
rieke
Uruguaj
(Argentína v. Uruguaj).(39) Odvolateľka z toho
vyvodzuje,
že
záver,
ku
ktorému
dospel
Všeobecný
súd v bode 309
napadnutého
rozsudku a podľa
ktorého
predstavuje
fakultatívny
mechanizmus,
je
teda
nesprávny.
56.      Komisia
spochybňuje tieto tvrdenia. Okrem
iného
tvrdí,
že
Všeobecný
súd
dôvodne
pripomenul,
že v súlade s medzinárodným
právom
medzinárodnú
organizáciu
nemožno
obmedziť
len
na
fakultatívny
mechanizmus
poskytnutý
stranám,
pričom
odkaz
na
rozsudok
MSD z 20. apríla
2010,
Celulózka
na
rieke
Uruguaj
(Argentína v. Uruguaj),(40)je v tomto
ohľade o to
relevantnejšia,
že v rezolúcii z 25. novembra
1994
je
odvolateľka
jasne
definovaná
ako
dočasná
inštitúcia
bez
„skutočnej
povinnosti
podieľať
sa
na
rozpočte
alebo
prevádzke
inštitúcie“.
3)      Posúdenie
57.      Domnievam
sa,
že
táto
druhá
výhrada
nie
je
dôvodná.
58.      Ako
totiž
vyplýva
zo
znenia a členenia bodov 207
až
212
napadnutého
rozsudku,
Všeobecný
súd
nepokladal
„záruky
stability,
kontinuity a účinnosti“
poskytnuté
dotknutému
subjektu
na
plnenie
jeho
úloh
za
všeobecnú
zásadu
práva
medzinárodných
organizácií,
ale
za
kritérium,
na
základe
ktorého
musí
súd
posúdiť,
či
strany
skutočne
mali v úmysle
vytvoriť
samostatný a autonómny
právny
subjekt
na
medzinárodnej
scéne
tým,
že
mu
poskytnú
všetky
prostriedky
potrebné
na
jeho
fungovanie.
59.      Chcem
poukázať
na
to,
že v bode 212
napadnutého
rozsudku
odkazu
na body 90 a 91
rozsudku
MSD z 20. apríla
2010,
Celulózka
na
rieke
Uruguaj
(Argentína v. Uruguaj),(41) predchádza
výraz
„pozri v tomto
zmysle“.
Svedčí
to o tom,
že
Všeobecný
súd
sa
chcel
odvolať
na
zásadu,
ktorú
stanovil
MSD, a zároveň
ju
osobitne
uplatniť.
Hoci
mu
možno
vytknúť,
že v identickej
podobe
prebral
znenie,
ktoré
použil
MSD v súvislosti s osobitnou
úlohou
Administratívnej
komisie
pre
rieku
Uruguaj
(ďalej
len
„CARU“),(42) nedopustil
sa
odkazom
na
túto
medzinárodnú
judikatúru
nesprávneho
právneho
posúdenia.
60.      V rámci
sporu
medzi
Uruguajom a Argentínou o postavenie
CARU(43) MSD v bodoch 87
až
91
rozsudku z 20. apríla
2010,
Celulózka
na
rieke
Uruguaj
(Argentína v. Uruguaj),(44) preskúmal
sériu
skutočností
organizačnej a vecnej
povahy s cieľom
určiť,
či
má
tento
subjekt
plnú
autonómiu a je
spôsobilý
vykonávať
právomoci,
ktoré
mu
boli
výslovne
alebo
implicitne
zverené v medzinárodnom
právnom
poriadku.
MSD
zohľadnil
povahu
jeho
funkcií,
ako
aj
zdroje a vybavenie,
ktoré
mu
zverili
zmluvné
strany,
jeho
vlastnú a trvalú
existenciu,
ustanovenia,
ktoré
mu
priznávajú
právnu
subjektivitu,
práva a povinnosti,
ktoré
má v oblasti
právomocí,
ktoré
mu
boli
zverené v súlade
so
zásadou
špeciality,
existenciu
sekretariátu,
ktorého
zamestnanci
majú
výsady a imunity, a skutočnosť,
že
môže
decentralizovať
svoje
funkcie
prostredníctvom
zriadenia
podriadených
orgánov.
Práve v tejto
súvislosti
MSD bode 90
tohto
rozsudku
rozhodol:
„Keďže
CARU
slúži
ako
rámec
pre
konzultácie
medzi
stranami…,
ani
jedna z nich
nemôže
jednostranne
tento
rámec
opustiť v čase,
ktorý
považuje
za
vhodný, a nahradiť
ho
inými
komunikačnými
kanálmi.
Zriadením
CARU a poskytnutím
všetkých
potrebných
prostriedkov
na
jej
fungovanie
mali
strany v úmysle
poskytnúť
čo
najlepšie
záruky
stability,
kontinuity a účinnosti
svojej
vôli
spolupracovať
na
‚rozumnom a optimálnom
využívaní
rieky‘.“
61.      Uvedený
rozsudok
teda
svedčí o dôležitosti,
ktorú
MSD
pripisuje
prostriedkom,
ktorými
je
subjekt
vybavený
na
účely
svojho
fungovania,
pričom
tieto
prostriedky
zároveň
predstavujú
objektívne
ukazovatele
autonómie,
ktorú
mu
strany
udeľujú, a ich
vôle
angažovať
sa
nepretržite,
stabilne a účinne
pri
napĺňaní
poslania,
na
ktoré
ho
vytvorili.
62.      Všeobecný
súd
sa
teda
mohol
oprávnene
odvolať
na
tieto
„záruky
stability,
kontinuity a účinnosti“
ako
na
relevantné
kritérium
na
určenie,
či
je
odvolateľka
právnym
subjektom,
ktorý
je
odlišný a nezávislý
od
svojich
členov.
63.      Vzhľadom
na
všetky
tieto
úvahy
je
podľa
môjho
názoru
potrebné
zamietnuť
pre
nedôvodnosť druhú
výhradu
tretieho
tvrdenia a všeobecnejšie
prvú
časť
piateho
odvolacieho
dôvodu,
založenú
na
nesprávnom
právnom
posúdení,
ktorým
je
postihnutá
definícia
pojmu
„medzinárodná
organizácia“.
B.      O druhej časti, založenej na nesprávnom právnom posúdení, ktorým je postihnutý výklad zakladajúcej listiny odvolateľky
64.      Druhou
časťou
tohto
odvolacieho
dôvodu
odvolateľka
tvrdí,
že
Všeobecný
súd
nesprávne
vykladal
jej
zakladajúcu
listinu
okrem
iného v dôsledku
nesprávneho
uplatnenia
pravidiel
výkladu
medzinárodnej
dohody
uvedených v článkoch 31 a 32
Viedenského
dohovoru.
65.      Na
podporu
tejto
časti
odvolateľka
uvádza
tri
tvrdenia.
1.      O prvom tvrdení, založenom na nesprávnom právnom posúdení, pokiaľ ide o výklad pojmu „medzinárodná organizácia“
a)      Napadnutý rozsudok
66.      V bode 197
napadnutého
rozsudku
Všeobecný
súd
poukázal
na
to,
že
pojem
„medzinárodná
organizácia“ v zmysle
relevantných
rozpočtových
pravidiel
Únie
sa
vzťahuje
na
„organizácie
podľa
medzinárodného
práva
verejného,
vytvorené
na
základe
medzinárodných
dohôd“.(45) Keďže
pojmy
„medzinárodná
organizácia“ a „medzinárodná
dohoda“
nie
sú
bližšie
definované,
Všeobecný
súd z dôvodov
uvedených v bodoch 198 a 199,
ako
aj
201 a 202
tohto
rozsudku
rozhodol,
že
tieto
pojmy
zodpovedajú
pojmom
medzinárodného
práva
verejného a treba
ich
vykladať s ohľadom
na
obyčajové
zásady
medzinárodného
práva
verejného,
obsiahnuté
najmä
vo
Viedenskom
dohovore a v návrhu
článkov.
67.      V bode 200
uvedeného
rozsudku
Všeobecný
súd
zdôraznil,
že
„keďže
sú
[tieto pojmy] použité v rozpočtových
pravidlách Únie
na
špecifický
účel
plnenia
jej
rozpočtu,
musia
byť
predmetom
reštriktívneho
výkladu, a to
na
účely
ochrany
finančných
záujmov
Únie“.
Pri
tomto
tvrdení
Všeobecný
súd
analogicky
odkázal
na
rozsudky z 2. júla
2015,
Demmer,(46) a z 20. decembra
2017,
Erzeugerorganisation Tiefkühlgemüse.(47)
b)      Tvrdenia účastníkov konania
68.      Odvolateľka
sa
domnieva,
že
Všeobecný
súd
nesprávne
vykladal
pojmy
„medzinárodná
organizácia“ a „medzinárodná
dohoda“
používané v rozpočtových
pravidlách
Únie,
keď
sa
odchýlil
od
tradičnej
definície
týchto
pojmov v medzinárodnom
práve
verejnom a opieral
sa o irelevantnú
judikatúru.
c)      Posúdenie
69.      S výhradami
odvolateľky
súhlasím.
70.      Po
prvé
tvrdenie,
že
pojmy
„medzinárodná
organizácia“ a „medzinárodná
dohoda“
treba
vykladať
reštriktívne z dôvodu
nevyhnutnosti
ochrany
finančných
záujmov
Únie,
nie
je
podložené
judikatúrou.
71.      Všeobecný
súd
síce
vytvoril
analógiu
so
zásadami,
ktoré
Súdny
dvor
stanovil v rozsudkoch z 2. júla
2015,
Demmer,(48) a z 20. decembra
2017,
Erzeugerorganisation Tiefkühlgemüse,(49)táto
analógia
je
však
irelevantná,
lebo
veci, v ktorých
boli
vydané
tieto
rozsudky, a prejednávaná vec
nemajú
rovnakú
príčinu a predmet.
Ani
jeden z týchto
rozsudkov
sa
totiž
netýka
výkladu
pojmu
medzinárodného
práva
verejného. V prvom
rozsudku
Súdny
dvor
vykladal
pôsobnosť
výnimky z povinnosti
vrátiť
neoprávnené
platby
stanovenej
nariadením
(ES) č. 796/2004,(50) zatiaľ
čo v druhom
určil
pôsobnosť
výrazu
„v podnikoch
a/alebo
priestoroch
organizácie
výrobcov“
uvedeného v prílohe IX bode 23
vykonávacieho
nariadenia
(EÚ) č. 543/2011.(51)
72.      Po
druhé,
ak
by
Súdny
dvor
prijal
zásadu
stanovenú
Všeobecným
súdom,
viedlo
by
to k premenlivej
definícii
pojmu
medzinárodného
práva
verejného v závislosti
od
kontextu, v ktorom
sa
používa,
hoci
by
sa
mal
vykladať
jednotne
bez
ohľadu
na
to,
či
sa
používa v kontexte
humanitárnej
pomoci,
ochrany
osobných
údajov
alebo
napríklad
plnenia
rozpočtu.
Medzinárodná
organizácia
ako
právnická
osoba a subjekt
medzinárodného
práva
má
špecifickú
vlastnosť,
ktorá
ju
odlišuje
od
akejkoľvek
inej
formy
medzinárodnej
spolupráce a od
všetkých
ostatných
organizácií, s ktorými
môže
Komisia
uzatvárať
dohody o delegovaní. Preto
je
podľa
môjho
názoru
potrebné
posúdiť,
či
má
subjekt
postavenie medzinárodnej organizácie, len z hľadiska
podmienok
stanovených v medzinárodnom
práve
verejnom.
73.      Chcem
teda
poukázať
na
to,
že v rozsudku z 24. januára
2008,
Adam/Komisia,(52) sa
Súdny
dvor
odvolával
výlučne
na
koncepciu a definíciu
pojmu
„štát“ v medzinárodnom
práve
verejnom a odmietol
prijať
širší
výklad
zohľadňujúci
inštitucionálnu
architektúru
každého
členského
štátu.(53)
74.      Rovnako v rozsudku
zo
16. októbra
2012,
Maďarsko/Slovensko,(54) mal
Súdny
dvor
určiť,
do
akej
miery
môže
status
„hlavy
štátu“
predstavovať
obmedzenie
práva
na
voľný
pohyb,
ktoré článok 21 ZFEÚ priznáva
každému
občanovi
Únie,
pričom
rozhodol,
že
na
základe
obyčajových
pravidiel
všeobecného
medzinárodného
práva,
ako
aj
pravidiel
mnohostranných
dohôd
sa
status
hlavy
štátu
vyznačuje
„špecifikom“
vyplývajúcim
zo
skutočnosti,
že
ho
upravuje
medzinárodné
právo, v dôsledku
čoho
konanie
hlavy
štátu z medzinárodného
hľadiska
podlieha
tomuto
právu a táto
osoba
sa
odlišuje
od
všetkých
ostatných
občanov
Únie,
takže
na
vstup
tejto
osoby
na
územie
iného
členského
štátu
sa
nevzťahujú
tie
isté
podmienky
ako
podmienky
uplatniteľné
na
ostatných
občanov.(55) Práve
vzhľadom
na
tieto
konkrétne
normy
medzinárodného
práva,
ktoré
definujú
ochranu
alebo
výhody
poskytované
hlavám
štátov, a nie
vzhľadom
na
špecifiká
práva
Únie
Súdny
dvor
pripustil
obmedzenie
osobnej
pôsobnosti
smernice
2004/38/ES.(56)
75.      Nakoniec, po tretie, je síce pravda, že v rozsudku z 22. septembra
2022,
IMG/Komisia,(57) Súdny
dvor
rozhodol,
že
finančné
ustanovenia
upravujúce
uzatváranie
dohôd o delegovaní v rámci
spoločného
alebo
nepriameho
hospodárenia s medzinárodnou
organizáciou
treba
chápať
vzhľadom
na
zásadu
riadneho
finančného
hospodárenia
uvedenú v článku 310
ods. 5 a článku 317
prvom
odseku
ZFEÚ,(58) podľa
môjho
názoru
to
však
neznamená,
že
uznanie
postavenia
medzinárodnej
organizácie
treba
obmedziť
na
splnenie
ďalších
podmienok,
ktorých
dodržiavanie
nepožaduje
medzinárodné
právo
obyčajové
ani
MSD,
ale
skôr
to
znamená,
že
uzatváranie
týchto
dohôd
podlieha
špecifickým
požiadavkám
potrebným
na
plnenie
príslušných
rozpočtových
úloh,
najmä
audítorským a kontrolným
postupom,
ktoré
sú
výslovne
stanovené
na
ochranu
finančných
záujmov
Únie.
76.      Prvé tvrdenie druhej časti treba preto podľa môjho názoru prijať.
2.      O druhom tvrdení, založenom na nesprávnom uplatnení pravidiel výkladu medzinárodnej dohody stanovených v článkoch 31 a 32 Viedenského dohovoru
77.      Druhým
tvrdením
odvolateľka
tvrdí,
záver
Všeobecného
súdu,
podľa
ktorého
strany
nemali v úmysle
priznať
jej
postavenie
medzinárodnej
organizácie,
vychádza z nesprávneho
výkladu
jej
zakladajúcej
listiny
vyplývajúceho z nesprávneho
uplatnenia
pravidiel
výkladu
medzinárodnej
dohody
zakotvených v článkoch 31 a 32
Viedenského
dohovoru.
78.      Zdôrazňujem,
že
záver
Všeobecného
súdu
nie
je
založený
na
skutkových
zisteniach,
ale
na
právnom
výklade
zakladajúcej
listiny
IMG,
ktorý
vykonal
na
základe
týchto
ustanovení. Z rozsudku z 21. decembra
2016,
Rada/Front
Polisario,(59) totiž
vyplýva,
že
aby
mohol
Všeobecný
súd
vyvodiť
správne
právne
závery z ustanovení
medzinárodnej
dohody v rámci
jej
výkladu,
musí
dodržiavať
nielen
pravidlá
výkladu v dobrej
viere
uvedené v článku 31 ods. 1,
Viedenského
dohovoru,
ale
aj
pravidlá
stanovené v ostatných
odsekoch
toho
článku.(60)
a)      O prvej výhrade, založenej na nesprávnom určení medzinárodnej dohody, ktorú treba vykladať
79.      Táto
výhrada
vyvoláva
zásadnú
otázku
týkajúcu
sa
zakladajúcej
listiny
IMG a následne
znenia
tohto
dokumentu,
ktorého
ustanovenia
mal
Všeobecný
súd
vykladať v súlade s článkami 31 a 32
Viedenského
dohovoru,
aby
určil
právne
postavenie
odvolateľky.
1)      Napadnutý rozsudok
80.      Na
určenie
právneho
postavenia
odvolateľky
Všeobecný
súd v bodoch 305
až
312
napadnutého
rozsudku
preskúmal
podmienky
rezolúcie z 25. novembra
1994.
Vychádzal z predpokladu,
že
táto
rezolúcia
predstavuje
zakladajúcu
listinu
odvolateľky,
ktorej
ustanovenia
treba
vykladať v súlade s článkom 31 ods. 1
Viedenského
dohovoru.
Na
konci
svojej
analýzy
Všeobecný
súd v bode 313
tohto
rozsudku
dospel k záveru,
že
vzhľadom
na
podmienky a účel
tejto
rezolúcie
zmluvné
strany
nemali v úmysle
zriadiť
odvolateľku
ako
medzinárodnú
organizáciu.
2)      Tvrdenia účastníkov konania
81.      Odvolateľka
tvrdí,
že
napadnutý
rozsudok
je
postihnutý
nesprávnym
právnym
posúdením v rozsahu, v akom
Všeobecný
súd
nesprávne
určil
jej
zakladajúcu
listinu.
Prijal
reštriktívny
prístup
tým,
že
samostatne
preskúmal
podmienky
rezolúcie z 25. novembra
1994 a podmienky
jej
pôvodných
stanov,
ktoré
boli
prijaté
10. marca 1995 a obsahovali
mnohé
informácie
týkajúce
sa
jej
právnej
subjektivity,
inštitucionálnej
štruktúry a úloh. S odkazom
na
rozsudok
MSD z 25. septembra
1997,
Projekt
Gabčíkovo‑Nagymaros(Maďarsko v. Slovensko),(61) odvolateľka
tvrdí,
že
tieto
dokumenty
tvoria
„súbor
dohôd“,
ktorý
predstavuje
„zakladajúcu
chartu
organizácie“, z hľadiska
ktorých
mal
Všeobecný
súd
určiť
jej
právne
postavenie.
3)      Posúdenie
82.      Domnievam
sa,
že
Všeobecný
súd
sa
nedopustil
nesprávneho
právneho
posúdenia
konštatovaním,
že
medzinárodnou
dohodou,
ktorej
podmienky
má
vykladať,
je
rezolúcia z 25. novembra
1994, a nie
pôvodné
stanovy
odvolateľky.
83.      Pripomínam,
že
podľa článku 2 ods. 1 písm. a)
Viedenského
dohovoru,
na
ktorý
Všeobecný
súd
odkazuje v bode 204
napadnutého
rozsudku,
je
zmluva
vymedzená
ako
„medzinárodná
dohoda
uzavretá
medzi
štátmi
písomnou
formou,
spravujúca
sa
medzinárodným
právom,
spísaná v jedinej
alebo
vo
dvoch
alebo
viacerých
súvisiacich
listinách,
nech
je
jej
názov
akýkoľvek“.
Podľa článku 5 tohto
dohovoru
sa
táto
definícia
vzťahuje
na
akúkoľvek
zmluvu,
ktorá
je
zakladajúcou
listinou
medzinárodnej
organizácie.
MSD
teda
pripúšťa,
že
akákoľvek
dohoda o výklade
ustanovenia
dosiahnutá
po
uzavretí
zmluvy
musí
byť
považovaná
za
začlenenú
do
zmluvy
na
účely
jej
výkladu.(62)
84.      Pokiaľ
ide o Súdny
dvor, v stanoviskách
1/75
(Dojednanie
OECD – Norma
pre
miestne
výdavky) z 11. novembra
1975(63) a 2/92
(Tretie
revidované
rozhodnutie
OECD o vnútroštátnom
zaobchádzaní) z 24. marca 1995(64) rozhodol,
že
pojem
„dohoda“
sa
vzťahuje
na
akýkoľvek
záväzok
prijatý
subjektmi
medzinárodného
práva,
ktorý
je
záväzný. V súlade s týmito
stanoviskami
Súdny
dvor
poskytol
výklad
pojmu
„súvisiace
listiny“
vo
svojom
stanovisku
1/13
(Pristúpenie
tretích
štátov k Haagskemu
dohovoru),
zo
14. októbra
2014,(65) keď
konštatoval,
že
hoci
sa
každá z dvoch
listín
vykonáva
prostredníctvom
samostatného
nástroja,
tieto
dve
listiny
sú
súvisiace, a preto
tvoria
medzinárodnú
dohodu,
ak
ako
celok
vyjadrujú
súhlasný
prejav
vôle
dvoch
alebo
viacerých
subjektov
medzinárodného
práva.(66)
85.      V prejednávanej
veci
však
rezolúcia z 25. novembra
1994 a pôvodné
stanovy
odvolateľky
predstavujú
akty,
ktoré
sa
navzájom
líšia
nielen
formou,
ale
aj
predmetom a účelom.
Rezolúcia
predstavuje v súlade
so
záverom
Všeobecného
súdu
uvedeným v bode 301
napadnutého
rozsudku
medzinárodnú
dohodu,
ktorá
svedčí o úmysle
zmluvných
strán
vytvoriť
nový
právny
subjekt.
Stanovy
zas
predstavujú
jednostranný
akt,
ktorý
prijal
kolegiálny
orgán
tohto
subjektu
po
odhlasovaní
požadovanou
dvojtretinovou
väčšinou
svojich
členov – teda
na
konci
postupu,
ktorý
sa
výrazne
líši
od
postupu
umožňujúceho
uzavretie
zmluvy – a ktorého
účelom
je
definovať
postavenie a podmienky
fungovania
tohto
subjektu.
86.      Všeobecný
súd
bol
teda
oprávnený
konštatovať,
že
rezolúcia z 25. novembra
1994
predstavuje
zakladajúcu
listinu
IMG,
ktorej
znenie
treba
vykladať v jej
kontexte, z hľadiska
jej
predmetu a účelu,
ako
aj
neskoršej
relevantnej
praxe.
87.      Rozsudok
MSD z 25. septembra
1997,
Projekt
Gabčíkovo‑Nagymaros (Maďarsko v. Slovensko),(67) na
ktorý
sa
odvoláva
odvolateľka, sa
mi v tomto
ohľade
nezdá
byť
rozhodujúci. V tomto
rozsudku
totiž
MSD
len
konštatoval,
že
strany
na
účely
posúdenia
povahy a rozsahu
svojich
povinností
rozšírili
svoje
tvrdenia
na
listiny
týkajúce
sa
dotknutej
zmluvy
„tým,
že
ich
považovali
za
doplnkové
prvky
súboru
dohôd,
ktorých
osud
je v zásade
spojený s osudom
hlavného
prvku
tvoreného
zmluvou“.(68)
88.      Vzhľadom
na
tieto
skutočnosti
navrhujem
zamietnuť
túto
prvú
výhradu,
založenú
na
nesprávnom
určení
medzinárodnej
dohody,
ktorú
treba
vykladať,
ako
nedôvodnú.
b)      O druhej výhrade, založenej na neprimeranom formalizme pri výklade podmienok rezolúcie z 25. novembra 1994
1)      Napadnutý rozsudok
89.      V bodoch 306
až
312
napadnutého
rozsudku
Všeobecný
súd
preskúmal
podmienky
tejto
rezolúcie z hľadiska
kritérií a zásad,
ktoré
správne
uviedol v bodoch 203
až
212
tohto
rozsudku. V bode 313
uvedeného
rozsudku
konštatoval,
že
vzhľadom
na
podmienky a účel
tejto
rezolúcie
„jej
autori
pri
založení
žalobkyne
nemali v úmysle
založiť
medzinárodnú
organizáciu“.
2)      Tvrdenia účastníkov konania
90.      Odvolateľka
tvrdí,
že
Všeobecný
súd
pri
výklade
podmienok
rezolúcie z 25. novembra
1994
uplatnil
neprimeraný
formalizmus, v dôsledku
čoho
je
jeho
analýza
úmyslu
strán
založiť
ju
ako
medzinárodnú
organizáciu
postihnutá
nesprávnym
právnym
posúdením.
91.      Po
prvé
spochybňuje
posúdenie
Všeobecného
súdu
uvedené v bode 306
napadnutého
rozsudku,
podľa
ktorého
ju
táto
rezolúcia
nekvalifikuje
ako
„medzinárodnú
organizáciu“
ani
nedefinuje
jej
právne
postavenie.
Podľa
odvolateľky
mal
Všeobecný
súd
na
účely
jej
právnej
klasifikácie
zohľadniť
uvedenú
rezolúciu,
vysvetlenú v zápisnici
zo
zasadnutia z toho
istého
dňa,
ktoré
sa
týkalo
budúceho
postavenia
„organizácie“, a rozhodnutia o prijatí
jej
pôvodných a neskorších
stanov.
92.      Po
druhé
odvolateľka
tvrdí,
že
konštatovanie
Všeobecného
súdu v bode 307
napadnutého
rozsudku,
podľa
ktorého
rezolúcia z 25. novembra
1994
neobsahuje
nijaké
ustanovenie,
ktoré
by
jej
udeľovalo
právnu
subjektivitu,
„nemá
základ v práve a praxi
medzinárodných
organizácií“. V tomto
ohľade
poukazuje
na
to,
že
MSD v poradnom
stanovisku z 11. apríla
1949,
Náhrada
škody
utrpenej v službách
OSN,(69) uznal
právnu
subjektivitu
OSN
ako
„objektívnu
subjektivitu“, a nielen
subjektivitu
uznanú
výlučne
zakladajúcimi
štátmi
OSN. V tomto
ohľade
bola
odvolateľka
zapísaná
ako
medzinárodná
organizácia
orgánmi
Bosny a Hercegoviny,
Srbska a Severného
Macedónska a podpísala
dohody s Belgickým
kráľovstvom a Mjanmarskom/Barmou,
aby
sa
mohla
usadiť
na
ich
území,
čo
potvrdzuje,
že
má
postavenie
medzinárodnej
organizácie v medzinárodnom
poriadku.
93.      Po
tretie odvolateľka tvrdí, že tvrdenie uvedené v bode 308 napadnutého rozsudku, podľa ktorého rezolúcia z 25. novembra 1994 nestanovila,
že
odvolateľka
môže
využívať
imunity
na
výkon
svojej
činnosti,
je
nepresné,
lebo takéto
imunity
sú
stanovené v článku 19
jej
pôvodných
stanov,
prijatých
na
základe
tejto
rezolúcie.
94.      Po
štvrté
odvolateľka
spochybňuje
záver
Všeobecného
súdu
uvedený v bode 309
napadnutého
rozsudku,
podľa
ktorého
ju
táto
rezolúcia
nevybavila
„všetkými
prostriedkami
potrebnými
na
jej
fungovanie a s najlepšími
zárukami
stability,
kontinuity a účinnosti
na
plnenie
jej
úloh“,
takže
zmluvné
strany
nemali v úmysle
založiť
medzinárodnú
organizáciu,
ale
skôr
fakultatívny
mechanizmus
spoločného
financovania,
ktorý
by
mohli
využívať
podľa
vlastného
uváženia.
Podľa
odvolateľky
ju
však
skutočnosť,
že
je v súlade
so
zásadou
špeciality
operačnou
organizáciou
na
obnovu
štátov
po
ukončení
konfliktov,
neobmedzuje
len
na
fakultatívny
alebo
dočasný
mechanizmus.
Tento
záver
je
navyše v rozpore s prijatím
jej
pôvodných a neskorších
stanov.
95.      V tejto
súvislosti
odvolateľka
tvrdí,
že
na
rozdiel
od
konštatovania
Všeobecného
súdu v bode 310
napadnutého
rozsudku
ustanovenia,
ktoré
umožňujú
prehodnotenie
jej
činností
každých
šesť
mesiacov a v prípade
potreby
ich
začlenenie
do
globálnejšieho
rámca
alebo
ukončenie
týchto
činností,
nesvedčia o nedostatočnej
stabilite a kontinuite
úloh,
ktoré
sú
jej
zverené,
ale,
naopak, o ich
efektivite.
Úloha
zverená
kolegiálnym
orgánom článkom 3 rezolúcie z 25. novembra
1994,
čo
sa
týka
kontroly
činnosti
IMG,
svedčí o tom,
že
strany
mali v úmysle
zabezpečiť
prevádzkovú
efektívnosť
tejto
organizácie
zriadenej v núdzovej
situácii a za
vojnových
okolností,
ako
aj
jej
stabilitu.
96.      Odvolateľka
ďalej
uvádza,
že
prístup
Všeobecného
súdu v bode 311
napadnutého
rozsudku,
čo
sa
týka
povahy
príspevkov
jej
členov,
zodpovedá
tradičnému
prístupu k veľkým
medzinárodným
organizáciám,
ktorý
neplatí
pre
operatívne
medzinárodné
organizácie,
ktorých
prostriedky
sú
špecificky
financované
dobrovoľnými
príspevkami.
97.      Nakoniec
po
piate
odvolateľka
spochybňuje
posúdenie
Všeobecného
súdu
uvedené v bode 312
napadnutého
rozsudku,
podľa
ktorého
rezolúcia z 25. novembra
1994
nestanovila
povinný
prenos
právomocí
zo
strán
na
odvolateľku.
98.      Komisia
spochybňuje
tieto
tvrdenia.
Okrem
iného
odpovedá,
že
právna
subjektivita
OSN
vychádza z článku 104
jej
Charty,
ktorá
je
doplnená
Dohovorom o výsadách a imunitách,
ktorého článok 1 výslovne
priznáva
OSN
právnu
subjektivitu.(70) Rezolúcia z 25. novembra
1994
neobsahuje
nijaké
obdobné
ustanovenie.
Na
druhej
strane
tvrdí,
že
na
rozdiel
od
tvrdení
odvolateľky
podmienka
uznania
subjektu
ako
medzinárodnej
organizácie,
ktorá
spočíva v tom,
že
tento
subjekt
musí
mať k dispozícii
všetky
prostriedky
potrebné
na
svoje
fungovanie,
ako
aj
čo
najlepšie
záruky
stability,
kontinuity a účinnosti
na
plnenie
svojich
úloh,
skutočne
vyplýva z judikatúry
citovanej v bode 212
napadnutého
rozsudku.
Komisia
ďalej
uvádza,
že
zo
znenia
tejto
rezolúcie,
najmä z bodov 4 a 5,
je
zrejmé,
že
účasť v odvolateľke
je
dobrovoľná a že
spočiatku
predstavovala
dočasný
mechanizmus,
ktorý
sa
mal
obnovovať
každých
šesť
mesiacov.
3)      Posúdenie
99.      Myslím
si,
že
reštriktívny
výklad
znenia
rezolúcie z 25. novembra
1994,
ktorý
prijal
Všeobecný
súd,
je
nesprávny v rozsahu, v akom
má
tendenciu
redukovať
otázku
právneho
postavenia
odvolateľky
na
obsah
tejto
rezolúcie.(71)
100. Samotná
skutočnosť,
že
táto
rezolúcia
neobsahuje
výslovné
ustanovenia
týkajúce
sa
právneho
postavenia
odvolateľky a uznania
jej
vlastnej
medzinárodnej
právnej
subjektivity,
preto
nie
je
rozhodujúcim a dostatočným
dôkazom
na
preukázanie,
že
strany
nemali v úmysle
udeliť
jej
postavenie
medzinárodnej
organizácie.
101. Po
prvé
mnohé
zakladajúce
listiny
medzinárodných
organizácií
neobsahujú
ustanovenie,
ktorým
by
zmluvné
strany
výslovne
priznávali
dotknutému
subjektu
toto
postavenie.(72) Takáto
požiadavka
by
nebrala
do
úvahy
vyvíjajúcu
sa
povahu
organizácie.
102. Po
druhé
prax
aj
judikatúra
pripúšťa,
že
medzinárodná
organizácia
má
medzinárodnú
právnu
subjektivitu
buď
preto,
že
jej
ju
výslovne
priznáva
jej
zakladajúca
listina,(73) alebo
jej
ju
výslovne
priznáva
vedľajší
akt k zakladajúcej
listine,
alebo
sa
pripúšťa,
že
má
právnu
subjektivitu
implicitne,
keďže v listinách
nie
je v tomto
smere
nič
uvedené.(74) Popri
sebe
teda
existujú
dva
prístupy.(75) Prvý
prístup,
ktorý
uplatnil
MSD v poradnom
stanovisku z 11. apríla
1949,
Náhrada
škody
utrpenej v službách
OSN,(76) má
tendenciu
vyvodzovať
medzinárodnú
právnu
subjektivitu
zo
súboru
objektívnych
dôkazov,
pričom
cieľom
je
preskúmať,
či
je
organizácia
určená
na
výkon a užívanie
funkcií a práv,
ktoré
možno
vysvetliť
iba
tým,
že
má
takú
právnu
subjektivitu.(77) Druhý
prístup
má
tendenciu
vyvodzovať
túto
subjektivitu
priamo z medzinárodného
právneho
poriadku,
pričom
zakladajúca
listina
je
len
výslovným
alebo
implicitným
prejavom
vôle
strán
vytvoriť
„nový
právny
subjekt“,
ktorý
sa
od
nich
odlišuje,
ako
zdôraznil
MSD v poradnom
stanovisku z 8. júla
1996,
Legálnosť
použitia
jadrových
zbraní
štátom v ozbrojenom
konflikte.(78)
103. Po
tretie
rovnako
skutočnosť,
že
zakladajúca
listina
neobsahuje
výslovné
ustanovenia
týkajúce
sa
udelenia
imunity,
neznamená,
že
dotknutý
subjekt
nemá
postavenie
medzinárodnej
organizácie.(79)bode 210
napadnutého
rozsudku
Všeobecný
súd
zdôraznil,
že
imunity
medzinárodných
organizácií
sú
„v zásade“
priznané
zakladajúcimi
zmluvami
týchto
organizácií.
Najznámejším
príkladom
je článok 105
Charty
OSN.
Ide o ustanovenie
všeobecnej
povahy,
ktoré
je
doplnené
dodatkovým
protokolom.
Zdá
sa
však,
že
pokiaľ
ide o pomerne
skromnejšie
organizácie
než
OSN,
zakladajúce
listiny
neobsahujú v tomto
smere
nijaké
ustanovenia a udelenie
výsad a imunít
je
potom
predmetom
osobitných
multilaterálnych
dohovorov(80) alebo
bilaterálnych
dohovorov,
medzi
ktoré
patria v prvom
rade
dohody o sídle
alebo
dohody
týkajúce
sa
činností
operačného
charakteru.(81) Treba
teda
konštatovať,
že v bode 330
napadnutého
rozsudku
Všeobecný
súd
poukázal
na
to,
že
„pôvodné
stanovy
[odvolateľky]
[článok 19 ods. 2]…
stanovili,
že
niektorí
jej
zamestnanci
budú
požívať
režim
imunít,
ktorý
požíva
UNHCR“.
Ďalej
chcem
uviesť,
že článok 19 ods. 1
týchto
stanov
zároveň
stanovuje,
že
správne
vykonávanie
funkcií
zverených
subjektu a dosiahnutie
pridelených
cieľov
„si
vyžaduje,
aby
organizácia
mala
všetky
potrebné
výsady a imunity“.(82)
104. Samotná
skutočnosť,
že
rezolúcia z 25. novembra
1994
neobsahuje
výslovné
ustanovenia,
teda
podľa
môjho
názoru
neumožňuje
spochybniť
udelenie
takých
imunít
odvolateľke.
105. Nakoniec
po
štvrté
nesúhlasím
so
záverom
Všeobecného
súdu
uvedeným v bode 309
napadnutého
rozsudku,
podľa
ktorého z podmienok
tejto
rezolúcie
vyplýva,
že
zmluvné
strany
nemali v úmysle
vytvoriť
organizáciu
vybavenú
všetkými
prostriedkami
potrebnými
na
jej
fungovanie a najlepšími
zárukami
stability,
kontinuity a účinnosti
na
plnenie
jej
úloh,
ale
fakultatívny
mechanizmus,
ktorý
by
bol
daný k dispozícii
zmluvným
stranám a ktorý
by
každá z nich
mohla
využívať
podľa
vlastného
uváženia.
106. Na
jednej
strane
Všeobecný
súd
nevykonal
celkové
posúdenie
skutočností
organizačnej a vecnej
povahy
uvedených v rezolúcii z 25. novembra
1994 v rozpore s tým,
čo
podľa
všetkého
požaduje
medzinárodná
judikatúra, o ktorú
sa
výslovne
opieral v bode 212
napadnutého
rozsudku.
Nič
nenaznačuje,
že
všetky
prostriedky
potrebné
na
fungovanie
organizácie
musia
byť
uvedené v zakladajúcej
listine.
Preto
sa
pripúšťa,
že
hoci
právomoci
udelené
medzinárodným
organizáciám
sú
zvyčajne
výslovne
formulované v ich
zakladajúcej
listine,
tieto
právomoci
môžu
napriek
tomu
vychádzať z menej
formálnych
základov
alebo
byť
odvodené
podľa
teórie
implicitných
právomocí.
Je
to
spôsobené
špecifickou
povahou
zakladajúcich
listín
medzinárodných
organizácií,
ktorú
MSD
uznáva
vo
svojej
judikatúre a na
ktorú
sa
Všeobecný
súd
výslovne
odvoláva v bode 211
tohto
rozsudku,
najmä v dôsledku
ich
hybridnej
povahy,
„zmluvnej a zároveň
inštitucionálnej“.(83)
107. Na
druhej
strane
pri
posudzovaní
týchto
záruk
stability,
kontinuity a účinnosti
na
plnenie
úloh
odvolateľky
Všeobecný
súd
nezohľadnil
úlohu
pridelenú
organizácii,
povahu
jej
poslania
ani
rozsah
jej
pôsobnosti.
Zmluvné
strany
však
nemôžu
poskytovať
rovnaké
záruky v závislosti
od
toho,
či
má
dotknutá
organizácia
všeobecné
alebo
univerzálne,
alebo
naopak
špeciálne
či
regionálne
poslanie, a podľa
toho,
či
sú
úlohy,
ktoré
jej
boli
pridelené,
trvalé
alebo
dočasné.(84)
108. Pokiaľ
ide o subjekt,
akým
je
IMG,
založený
počas
vojny v Bosne a Hercegovine,
ktorého
mandátom
bolo
podieľať
sa
na
obnove a sanácii
tohto
štátu,
teda
skutočnosť,
že
rezolúcia z 25. novembra
1994
stanovuje
prehodnotenie,
začlenenie
alebo
ukončenie
jeho
činnosti,
ako
zdôraznil
Všeobecný
súd v bode 310
napadnutého
rozsudku,
podľa
môjho
názoru
nevyhnutne
neznamená,
že
tomuto
subjektu
sú
odopreté
najlepšie
záruky
stability a kontinuity
na
plnenie
jeho
úloh. V bode 367
tohto
rozsudku
Všeobecný
súd
napokon
uznal,
že
signatári
tejto
rezolúcie
mali
pri
prijímaní
neskorších
stanov v úmysle
zabezpečiť
odvolateľke
určitú
stabilitu a zveriť
jej
osobitné
úlohy v oblasti
obnovy a rozvoja
aj
mimo
územia
uvedeného
štátu.
109. Domnievam
sa
teda,
že
na
to,
aby
mal
subjekt
postavenie
medzinárodnej
organizácie,
netreba
požadovať,
aby
úlohy,
pre
ktoré
bol
zriadený,
boli
stabilné a kontinuálne,
lebo v opačnom
prípade
by
išlo o nezohľadnenie
hlbokej
rozmanitosti
medzinárodných
organizácií,
ich
vyvíjajúcej
sa
povahy a povahy
úloh,
ktoré
sú
im
zverené.(85)
110. Vzhľadom
na
tieto
skutočnosti
navrhujem
vyhovieť
tejto
druhej
výhrade,
založenej
na
neprimeranom
formalizme
pri
výklade
podmienok
rezolúcie z 25. novembra
1994.
c)      O tretej výhrade, založenej na nesprávnom posúdení pôvodných stanov odvolateľky z hľadiska relevantného „kontextu“
111. Ak
Súdny
dvor
potvrdí
posúdenie
Všeobecného
súdu,
podľa
ktorého
relevantnú
medzinárodnú
dohodu
tvorí
iba
rezolúcia z 25. novembra
1994,
je
potrebné
určiť,
či
správne
vykladal
podmienky
tejto
dohody s prihliadnutím
na
kontext,
ktorého
je
dohoda
súčasťou, v súlade s článkom 31 ods. 1 a 2
Viedenského
dohovoru.
1)      Napadnutý rozsudok
112. V bodoch 313
až
318
napadnutého
rozsudku
Všeobecný
súd
preskúmal
kontext, v ktorom
bola
prijatá
rezolúcia z 25. novembra
1994, a v tejto
súvislosti
odkázal
na
niekoľko
dokumentov,
konkrétne
na
zápisnicu z 29. novembra
1994
(bod 314
tohto
rozsudku),
špecifikácie
IMG‑IBH
(body 315 a 316
uvedeného
rozsudku),
osvedčenie
zo
14. decembra
1994
vypracované
koordinátorom
špeciálnej
operácie
UNHCR v bývalej
Juhoslávii,
ktorý
predsedal
zasadnutiu z 25. novembra
1994,
na
ktorom
bola
prijatá
rezolúcia z toho
istého
dňa
(bod 317
rozsudku), a nakoniec
pozvánku
na
toto
zasadnutie
(bod 318
napadnutého
rozsudku).
113. Ako
vplýva z bodov 313 a 319
tohto
rozsudku,
Všeobecný
súd
rozhodol,
že
tieto
súvislosti
potvrdzujú
výklad
pojmov a účelu
rezolúcie z 25. novembra
1994,
podľa
ktorého
tento
akt
nemal
za
cieľ
ani
za
následok
priznať
odvolateľke
postavenie
medzinárodnej
organizácie.
2)      Tvrdenia účastníkov konania
114. Odvolateľka
tvrdí,
že
Všeobecný
súd
nesprávne
definoval
relevantný
kontext, v ktorom
bola
prijatá
rezolúcia z 25. novembra
1994,
keď
vylúčil
zohľadnenie
jej
pôvodných
stanov a radšej
sa
odvolával
na
jej
špecifikácie,
pripojené k tejto
rezolúcii, a na
pochybnosti
vyjadrené
niektorými
účastníkmi
zasadnutia z 25. novembra
1994.
115. Komisia
spochybňuje
tieto
tvrdenia.
3)      Posúdenie
116. Domnievam
sa,
že
Všeobecný
súd
porušil
pôsobnosť
všeobecného
pravidla
výkladu
uvedeného v článku 31
Viedenského
dohovoru,
keď
oddelil
znenie
rezolúcie z 25. novembra
1994
od
bezprostredného
kontextu
tejto
listiny a najmä
od
pôvodných
stanov
odvolateľky.
117. Podľa článku 31 ods. 1
Viedenského
dohovoru
„zmluva
sa
musí
vykladať
dobromyseľne, v súlade s obvyklým
významom,
ktorý
sa
dáva
výrazom v zmluve v ich
celkovej
súvislosti, a takisto s prihliadnutím
na
predmet a účel
zmluvy“. V poradnom
stanovisku z 23. júla
2025,
Povinnosti
štátov v súvislosti
so
zmenou
klímy,
tak
MSD
pripomenul,
že
každý z týchto
prostriedkov
výkladu
treba
zohľadniť
„v rámci
tej
istej
zložitej
operácie“.(86) Tieto
spôsoby
výkladu
treba
posudzovať
nie
samostatne,
ale
spoločne, a ich
„použiteľnosť
závisí v každom
konkrétnom
prípade
od
osobitného
kontextu, v ktorom
bola
zmluva
prijatá, a od
subjektívneho
hodnotenia
meniacich
sa
okolností“.(87) Navyše v komentároch k návrhu
článkov o zmluvnom
práve(88) už
KMP
zdôraznila,
že
jednotlivé
prvky
výkladu
treba
hodiť
„do
taviaceho
kotla“ a výsledok
ich
interakcie
predstavuje
právne
relevantný
výklad.(89)
118. Okrem
toho z článku 31 ods. 2
Viedenského
dohovoru
vyplýva,
že
podmienky
zmluvy
nemožno
oddeliť
od
jej
celkovej
súvislosti,
ktorá
okrem
znenia
zahŕňa
aj
preambulu a prílohy k tejto
zmluve,
najmä
„každ[ú]
listin[u]
vyhotoven[ú]
jednou
alebo
viacerými
stranami v súvislosti s uzavretím
zmluvy a prijat[ú]
ostatnými
stranami
ako
listina
vzťahujúca
sa
na
zmluvu“.(90) Francúzsky
výraz
„à l’occasion de
la
conclusion du traité“
(doslova
„pri
príležitosti
uzavretia
zmluvy“)
je v oficiálnom
anglickom
znení
tohto
dohovoru
preložený
ako
„in
connection with the conclusion of
the treaty“
(po
slovensky
„v súvislosti s uzavretím
zmluvy“),
čo
naznačuje,
že
tento
výraz
má
skôr
príčinný
než
časový
význam.
119. Pôvodné
stanovy,
prijaté
10. marca 1995,
však
boli
svojou
podstatou
aj
funkciou
súčasťou
procesu
zakladania
odvolateľky,
ktorý
dostal
formálnu
podobu v rezolúcii z 25. novembra
1994.
120. Medzi
týmito
dvoma
listinami
totiž
existuje
zjavná
súvislosť.
Ako
zdôraznil
Všeobecný
súd v bodoch 266
až
273
napadnutého
rozsudku,
rezolúcia z 25. novembra
1994
spomína
„dohodu
zástupcov
vlád a medzinárodných
organizácií… o formálnom
založení
žalobkyne“
(bod 266
tohto
rozsudku) v súlade s prílohou k tejto
rezolúcii,
ktorá
sa
týkala
fungovania a činnosti
odvolateľky, a o schválení
„organizačn[ého]
poriad[ku]
[IMG‑IBH]“
(bod 271
uvedeného
rozsudku).
Táto
rezolúcia
vo
svojej
prílohe
prijatej v ten
istý
deň
teda
ako
na
svoj
predmet
výslovne
odkazuje
na
„budúce
stanovy
IMG‑IBH“.
121. Navyše
prejavy
vôle v týchto
dvoch
listinách
sú
súhlasné,
pokiaľ
ide o sledovaný
cieľ,
ktorým
je
zriadenie
autonómneho
orgánu s dostatočnou
odbornosťou
na
účasť
na
obnove
Bosny a Hercegoviny a návrate
vysídlených
osôb.(91) Ako
vyplýva z bodu 332
napadnutého
rozsudku,
prijatiu
pôvodných
stanov
predchádzalo
prípravné
zasadnutie
riadiaceho
výboru z 13. februára
1995,
ktorý
sa v tom
čase
skladal
zo
štátov,
ktoré
všetky
podpísali
rezolúciu z 25. novembra
1994, a práve v súlade s bodom 3 tejto
rezolúcie
uvedený
orgán
schválil
tieto
stanovy
požadovanou
dvojtretinovou
väčšinou
svojich
členov.
122. Pôvodné
stanovy
odvolateľke
formálne
poskytli
inštitucionálnu
štruktúru
vrátane
sídla
organizácie,
jej
kolegiálnych
orgánov a sekretariátu.
Odkazujú
na
úlohy
zverené
odvolateľke,
ktoré
boli
definované v čase
prijatia
tejto
rezolúcie, a opisujú
rozhodovací
proces.
Predovšetkým článok 18
týchto
stanov
odvolateľke
priznáva
vnútroštátnu
právnu
subjektivitu,
vďaka
ktorej
je
spôsobilá
uzatvárať
zmluvy,
nadobúdať a prenajímať
nehnuteľnosti a nakladať s nimi,
ako
aj
prijímať a vynakladať
súkromné a verejné
prostriedky, a nakoniec
má
aj
procesnú
spôsobilosť.
Čo
sa
týka článku 19
týchto
stanov,
udeľuje
jej
výsady a imunity
potrebné
na
výkon
jej
úloh.
123. Zdá
sa
mi
teda,
že
pôvodné
stanovy
boli
kľúčovým
článkom
pri
uplatňovaní
od
základov
konsenzuálnej
logiky,
na
ktorej
bola
založená
rezolúcia z 25. novembra
1994, a boli
súčasťou
relevantného
kontextu
oveľa
viac
než
prípravné
materiály, z ktorých
Všeobecný
súd
vychádzal v bode 318
napadnutého
rozsudku.
124. V tomto
smere
chcem
poukázať
na
to,
že
hoci
prípravné
materiály
môžu
odrážať
úmysel
strán,
patria
do
veľmi
špecifického
rámca
postupov
medzinárodného
vyjednávania, a preto
predstavujú
len
doplnkový
prostriedok
výkladu
zmluvy,
na
ktorý
sa
nevzťahuje článok 31
Viedenského
dohovoru,
ale
jeho článok 32.(92) Všeobecný
súd
to
napokon
správne
pripomína v bode 325
napadnutého
rozsudku.
125. Vzhľadom
na
tieto
skutočnosti
si
myslím,
že
tvrdenie
odvolateľky,
podľa
ktorého
bol
Všeobecný
súd
povinný
zohľadniť
jej
pôvodné
stanovy
ako
relevantné
súvislosti
na
účely
výkladu
rezolúcie z 25. novembra
1994,
treba
prijať,
lebo
Všeobecný
súd
skutočne
porušil
pôsobnosť
všeobecného
pravidla
výkladu
uvedeného v článku 31 ods. 1 a 2
Viedenského
dohovoru.
d)      O štvrtej výhrade, založenej na nesprávnom posúdení pôvodných a neskorších stanov odvolateľky ako „neskoršej praxe“
126. Táto
výhrada
smeruje
proti bodom 321
až
346
napadnutého
rozsudku.
127. Týka
sa
miery,
do
akej
pôvodné a neskoršie
stanovy
odvolateľky
predstavujú
„neskoršiu
prax“
patriacu
buď
do
rámca
všeobecného
pravidla
výkladu
uvedeného v článku 31 ods. 3 písm. b)
Viedenského
dohovoru,
lebo
svedčia o dohode
strán,
pokiaľ
ide o výklad
rezolúcie z 25. novembra
1994,
alebo
do
rámca
doplnkových
prostriedkov
výkladu
uvedených v článku 32
dohovoru,
lebo
svedčia o správaní
jednej
alebo
viacerých
strán
pri
uplatňovaní
tejto
rezolúcie.
Prax
jednej
strany
alebo
niektorých
strán
má
nižšiu
výkladovú
hodnotu
než
súladná
prax
všetkých
strán.(93)
128. Otázka
zohľadnenia
pôvodných
stanov
odvolateľky
ako
neskoršej
dohody
alebo
praxe
vznikne
len v prípade,
že
Súdny
dvor
rozhodne,
že
tieto
stanovy
nepatria
do
kontextu
prijatia
rezolúcie z 25. novembra
1994
(článok 31 ods. 1 a 2
dohovoru).
1)      Napadnutý rozsudok
129. V bodoch 323
až
326
napadnutého
rozsudku
Všeobecný
súd
pripomenul
zásady,
ktorými
sa
riadi
posudzovanie
neskoršej
praxe.
130. V bodoch 323 a 324
tohto
rozsudku
predovšetkým
zdôraznil,
že
podľa článku 31 ods. 3 písm. a) a b)
Viedenského
dohovoru
listiny
nemožno
považovať
za
ustanovujúce
neskoršiu
prax,
pokiaľ
boli
tieto
listiny
prijaté
bez
podpory
všetkých
zmluvných
štátov
danej
zmluvy,
pričom
na
tento
účel
odkázal
na
rozsudok
MSD z 31. marca 2014,
Lov
veľrýb v Antarktíde
(Austrália v. Japonsko;
Nový
Zéland,
vedľajší
účastník
konania).(94)
131. V bodoch 325 a 326
napadnutého
rozsudku
ďalej
uviedol,
že
podľa článku 32
tohto
dohovoru
možno
doplnkové
prostriedky
výkladu
použiť
buď
na
potvrdenie
významu,
ktorý
vyplýva z použitia
všeobecného
pravidla
výkladu – znenie,
súvislosť,
ako
aj
predmet a účel
–,
alebo
vtedy,
keď
je
výsledný
význam
nejednoznačný
alebo
nejasný,
prípadne
vedie k výsledku,
ktorý
je
zjavne
protizmyselný
alebo
nerozumný.
132. Ako
vyplýva z bodu 327
tohto
rozsudku,
práve z hľadiska
týchto
pravidiel
Všeobecný
súd v bodoch 328
až
345
uvedeného
rozsudku
preskúmal,
či
bola
odvolateľka
oprávnená
odvolávať
sa
na
neskoršiu
prax
svojich
členov,
ktorá
vyplýva z jej
pôvodných
stanov a neskorších
stanov.
133. Po
prvé
Všeobecný
súd
vylúčil
uplatnenie článku 32
Viedenského
dohovoru. V bode 328
napadnutého
rozsudku
totiž
poukázal
na
to,
že z hľadiska
jeho
predchádzajúceho
posúdenia
ustanovenia
rezolúcie z 25. novembra
1994
nie
sú
nejasné
alebo
nejednoznačné a nevedú k výkladu,
ktorý
je
zjavne
protizmyselný
alebo
nerozumný v zmysle
tohto článku 32.
Všeobecný
súd v dôsledku
toho v bode 329
tohto
rozsudku
konštatoval,
že
je
potrebné
preukázať,
že
zmeny
výkladu
ustanovení
tejto
rezolúcie,
vykonané
pôvodnými a neskoršími
stanovami,
schválili
„všetci
signatári
tejto
rezolúcie
alebo
prinajmenšom
všetci
členovia
žalobkyne“,
aby
mohli
tieto
stanovy
patriť
do
neskoršej
praxe v zmysle článku 31 ods. 3 písm. b)
tohto
dohovoru.
134. Po
druhé
Všeobecný
súd
vysvetlil
dôvody,
pre
ktoré
táto
podmienka
nie
je
splnená. V bode 346
uvedeného
rozsudku
konštatoval,
že
„neskoršia
prax,
ktorá
nasledovala
po
prijatí
rezolúcie z 25. novembra
1994 a následne
po
prijatí
pôvodných
stanov a stanov z roku
2012,
nepreukazovala
dostatočne
široké a jasné
uznanie
postavenia
žalobkyne
ako
medzinárodnej
organizácie
tak
zo
strany
signatárov
tejto
rezolúcie,
ako
aj
zo
strany
členov
žalobkyne“.
2)      Tvrdenia účastníkov konania
135. Odvolateľka
spochybňuje
odôvodnenie
Všeobecného
súdu
uvedené v bodoch 321
až
346
napadnutého
rozsudku,
podľa
ktorého
jej
pôvodné a neskoršie
stanovy
neodrážajú
neskoršiu
dohodu
medzi
stranami
ani
neskoršiu
prax
strán,
ktorá
by
bola
relevantná
na
účely
výkladu
rezolúcie z 25. novembra
1994.
136. V prvom
rade
tvrdí,
že
Všeobecný
súd
porušil
článok 31 ods. 3 písm. a)
a b)
Viedenského
dohovoru.
137. Po
prvé
sa
Všeobecný
súd v bode 324
napadnutého
rozsudku
dopustil
nesprávneho
právneho
posúdenia tvrdením,
že
ak
má
byť
dotknutá
prax
zohľadnená
pri
výklade
medzinárodnej
dohody,
musia k nej
prispieť
všetky
zmluvné
strany
tejto
dohody.
Rozsudok
MSD z 31. marca 2014,
Lov
veľrýb v Antarktíde
(Austrália v. Japonsko;
Nový
Zéland,
vedľajší
účastník
konania),(95) na
ktorý
Všeobecný
súd
odkázal,
nie
je
relevantný,
lebo
podľa
odvolateľky
sa
tento
rozsudok
týka
odporúčaní,
ktoré
neboli
záväzné a ktoré
boli
prijaté
bez
podpory
všetkých
zmluvných
štátov
dotknutého
dohovoru,
najmä
bez
súhlasu
hlavného
dotknutého
štátu.
138. Odvolateľka
tvrdí,
že
týmto
nesprávnym
právnym
posúdením
je
postihnuté
posúdenie
uvedené v bodoch 329,
331,
336 a 337
napadnutého
rozsudku.
Všeobecný
súd
tak
nemohol
podriadiť
zohľadnenie
neskorších
stanov
odvolateľky
„podmienke,
že…
všetci
[jej]
členovia…
schválili
takúto
zmenu“
(bod 329
tohto
rozsudku),
ani
jej
vytýkať,
že
nepreukázala,
že
jej
pôvodné a neskoršie
stanovy
odrážali
„vôľu
všetkých
signatárov
rezolúcie z 25. novembra
1994
alebo
prinajmenšom
jej
členov
priznať
jej
postavenie
medzinárodnej
organizácie“
(bod 331
uvedeného
rozsudku).
139. Po
druhé
odvolateľka
spochybňuje
posúdenie
Všeobecného
súdu
uvedené v bodoch 322 a 346
napadnutého
rozsudku,
podľa
ktorého
neskoršia
prax
mala
preukázať
„dostatočne
široké a jasné
uznanie
postavenia
žalobkyne
ako
medzinárodnej
organizácie“
na
to,
aby
mohla
byť
zohľadnená.
140. Po
tretie
odvolateľka
tvrdí,
že
za
predpokladu,
že
strany
rezolúcie z 25. novembra
1994
nemali
formálne
vyjadrený
úmysel
založiť
medzinárodnú
organizáciu,
mal
Všeobecný
súd
zohľadniť
neskoršie
stanovy,
keďže
svedčia o vyvíjajúcom
sa
výklade
tejto
rezolúcie.
141. Po
piate
odvolateľka
Všeobecnému
súdu
vytýka,
že v rozpore s ustanovením článku 31 ods. 3 písm. b)
Viedenského
dohovoru
nepreskúmal,
či
prax
Komisie
pri
plnení
rozpočtu
Únie v rámci
spoločného
alebo
nepriameho
hospodárenia
odráža
existenciu
dohody
medzi
Komisiou a odvolateľkou,
ktorá
sa
týka
jej
postavenia
ako
medzinárodnej
organizácie.
142. Po
piate
odvolateľka
tvrdí,
že
Všeobecný
súd
skreslil
dôkazy,
ktoré
predložila v prvostupňovom
konaní,
keď v bode 335
napadnutého
rozsudku
konštatoval,
že
na
pojednávaní
tvrdila,
že
jej
stanovy z roku
2012
podpísala
Francúzska,
Talianska a Fínska
republika,
ako
aj
Švédske a Nórske
kráľovstvo,
hoci z týchto
dôkazov
vyplýva,
že
stanovy
prijal
riadiaci
výbor
jednomyseľne.
Okrem
toho,
čo
sa
týka
listu
od
švédskych
orgánov z 2. júla
2020,
je
irelevantný a Všeobecný
súd v bode 339
tohto
rozsudku
skreslil
jeho
obsah.
143. Po
šieste
odvolateľka
Všeobecnému
súdu
vytýka,
že
sa
odvolával
na
dokumenty
súvisiace
so
správou,
ktorú
vypracoval
OLAF
po
ukončení
vyšetrovania,(96) ktoré
sa
Komisia
výslovne
rozhodla
vylúčiť
na
účely
prijatia
sporného
rozhodnutia.
144. Nakoniec
po
siedme
odvolateľka
tvrdí,
že
Všeobecný
súd
si
nesplnil
povinnosť
odôvodnenia
tým,
že
nevysvetlil
dôvody,
pre
ktoré
vylúčil z posudzovania
dokumenty
týkajúce
sa
Talianskej
republiky a Nórskeho
kráľovstva,
na
ktoré
sa
odvolávala v prvostupňovom
konaní.
145. V druhom
rade
odvolateľka
tvrdí,
že
Všeobecný
súd
nesprávne
uplatnil článok 32
Viedenského
dohovoru.
146. Dopustil
sa
totiž
nesprávneho
právneho
posúdenia,
keď
rozhodol,
že
podmienky
na
uplatnenie
tohto
článku
nie
sú
splnené, a nesprávne
odmietol
vyvodiť
všetky
dôsledky
zo
vzťahu
stanoveného
medzi článkami 31 a 32
Viedenského
dohovoru.
147. Na
rozdiel
od
konštatovania
Všeobecného
súdu v bode 328
napadnutého
rozsudku
výsledok,
ku
ktorému
vedie
výklad
založený
na článku 31
tohto
dohovoru,
by
sa,
naopak,
mal
považovať
za
„protizmyselný a nerozumný“,
keďže
Komisia
jej
uznávala
postavenie
medzinárodnej
organizácie
viac
ako
20
rokov a náhle
jej
toto
postavenie
odoprela. V tejto
súvislosti
odvolateľka
Všeobecnému
súdu
vytýka,
že
nepovažoval
dohody o delegovaní
podpísané
Komisiou v rámci
plnenia
rozpočtu
za
„správani[e]
jednej
alebo
viacerých
strán
pri
uplatňovaní
zmluvy
po
jej
uzavretí“ v zmysle článku 32
tohto
dohovoru,
uvedené v bode 326
tohto
rozsudku.
148. Komisia
spochybňuje
tieto
tvrdenia.
Predovšetkým
tvrdí,
že
odkaz
na
rozsudok
MSD z 31. marca 2014,
Lov
veľrýb v Antarktíde
(Austrália v. Japonsko;
Nový
Zéland,
vedľajší
účastník
konania),(97) ktorý
len
preberá
právne
kritérium
stanovené v článku 31 ods. 3
Viedenského
dohovoru,
je
relevantný.
Ďalej
uvádza,
že
Všeobecný
súd
skutočne
zohľadnil
„vyvíjajúci
sa
výklad“
medzinárodnej
dohody,
pričom v tejto
súvislosti
pripomína,
že
odvolateľku
považovala
za
medzinárodnú
organizáciu,
až
kým v dôsledku
neistoty
súvisiacej s týmto
postavením
nebola
nútená
uzavrieť s ňou
nové
dohody o delegovaní.
3)      Posúdenie
149. Na
úvod
zdôrazňujem,
že
na
rozdiel
od
toho,
čo
podľa
všetkého
predpokladá
odvolateľka
na
podporu
svojej
argumentácie,
jej
pôvodné a neskoršie
stanovy
nemožno
chápať z pohľadu článku 31 ods. 3 písm. a)
Viedenského
dohovoru,
ktorý
sa
vzťahuje
na
„každú
neskoršiu
dohodu…
ku
ktorej
došlo
medzi
stranami“.
Tieto
stanovy
boli
totiž
prijaté
rozhodnutím
kolegiálneho
orgánu
odvolateľky,
ktorým
je
riadiaci
výbor,
požadovanou
dvojtretinovou
väčšinou
jeho
členov.
Zmluvné
strany
teda
prijali
tieto
stanovy
ako
členovia
zmluvného
orgánu, a nie
ako
zmluvné
strany
medzinárodnej
dohody.(98) Naopak,
ako
vyplýva z návrhu
záverov,
prax
organizácie
skutočne
patrí
pod
pojem
„neskoršia
prax“.(99)
i)      O údajnom nesprávnom právnom posúdení, ktorým je postihnuté uplatnenie článku 31 ods. 3 písm. b) Viedenského dohovoru, ktorý sa týka všeobecného pravidla výkladu
150. Medzinárodnú
judikatúru
týkajúcu
sa
významu a pôsobnosti
pojmu
„neskoršia
prax“
tvorí
séria
poradných
stanovísk
MSD v oblasti
praxe
orgánov
medzinárodných
organizácií.(100) Pred
preskúmaním
jednotlivých
výhrad
odvolateľky
treba
pripomenúť
jej
hlavné
línie.
Rozsudok
MSD z 31. marca 2014,
Lov
veľrýb v Antarktíde
(Austrália v. Japonsko;
Nový
Zéland,
vedľajší
účastník
konania),(101) na
ktorý
Všeobecný
súd
správne
poukázal,
predstavuje
jej
najnovší
vývoj.
151. V prvom
rade
„neskoršia
prax“ v zmysle článku 31 ods. 3 písm. b)
Viedenského
dohovoru
zohráva
zvlášť
dôležitú
úlohu
pri
výklade
zakladajúcich
listín
medzinárodnej
organizácie.
Ako
MSD
konštatoval
už v roku
1949 v súvislosti s OSN,
„práva a povinnosti
subjektu,
akým
je
[OSN],
musia
závisieť
od
jeho
cieľov a funkcií,
ktoré
sú
uvedené
alebo
naznačené v jeho
zakladajúcej
listine a rozvinuté v praxi“.(102)
152. Ďalej
neskoršia
prax
sa
považuje
za
prvok
autentického
výkladu
vôle
strán, a preto
je
relevantná
pre
výklad
medzinárodnej
dohody,
len
do
tej
miery,
do
akej
odráža
spoločné
chápanie
strán,
pokiaľ
ide o význam
tejto
dohody.
Všeobecný
súd
tak
správne
pripomenul
zásadu,
ktorú
stanovil
MSD v rozsudku z 31. marca 2014,
Lov
veľrýb v Antarktíde
(Austrália v. Japonsko;
Nový
Zéland,
vedľajší
účastník
konania),(103) a podľa
ktorej
listiny
nemožno
považovať
za
neskoršiu
prax
zakladajúcu
dohodu
strán o výklade
zmluvy v zmysle článku 31 ods. 3 písm. b)
Viedenského
dohovoru,
ak
boli
tieto
listiny
prijaté
bez
podpory
všetkých
zmluvných
štátov.
153. Výkladová
hodnota
danej
praxe
teda
závisí
od
toho,
či
zmluvné
štáty
uplatňovali
jasné a zhodné
správanie
dostatočne
dlhý
čas,
čo
MSD
zdôraznil v rozsudku z 19. mája
2025,
Vymedzenie
pozemných a námorných
hraníc a zvrchovanosť
ostrovov
(Gabon/Rovníková
Guinea).(104) Podľa
KMP
sú
relevantnými
faktormi
stálosť a rozsah.(105)
154. MSD
však
nepožaduje,
aby
každá
zmluvná
strana
výslovne
súhlasila s dotknutou
praxou.
Je
postačujúce,
že
túto
prax
prijali
všetky
strany
alebo s ňou
ticho
súhlasili,
pričom
ani
jedna z nich
nevzniesla
priamu a explicitnú
námietku. V poradnom
stanovisku z 21. júna
1971,
Právne
dôsledky
pre
štáty,
pokiaľ
ide o pokračujúcu
prítomnosť
Južnej
Afriky v Namíbii
(Juhozápadná
Afrika)
napriek
rezolúcii
Bezpečnostnej
rady
276
(1970),(106) tak
MSD
predpokladal
tichý
súhlas
ostatných
zmluvných
štátov,
lebo
okolnosti
boli
také,
že
nulovú
reakciu
alebo
nulový
odpor
bolo
možné
dôvodne
považovať
za
súhlas.(107) Ako
vysvetľuje
KMP,
nie
je
potrebné,
aby
túto
prax
individuálne
uplatňovala
každá
strana.
Stačí,
že
ju
akceptovala.(108)
155. Rovnako
Súdny
dvor v rozsudku z 11. marca 2015,
Oberto a O’Leary,(109) konštatoval,
že
„judikatúr[u]
Rady
pre
sťažnosti
európskych
škôl…
treba
považovať
za
neskoršiu
prax
pri
vykonávaní
Dohovoru o štatúte
európskych
škôl[(110)] v zmysle
článku 31
ods. 3 písm. b)
Viedenského
dohovoru“.(111) Keďže
„zmluvné
strany
uvedeného
dohovoru
túto
prax
nikdy
nespochybnili[,
n]eexistencia spochybnenia
týmito
stranami…
znamená
ich
tacitný súhlas s touto
praxou“.(112)
156. Nakoniec,
ak
je
nesúhlas
jasne
vyjadrený,
ako
to
bolo
vo
veci, v ktorej
bol
vydaný
rozsudok
MSD z 31. marca 2014,
Lov
veľrýb v Antarktíde
(Austrália v. Japonsko;
Nový
Zéland,
vedľajší
účastník
konania),(113) alebo
ak
bola
listina
prijatá
napriek
odporu
viacerých
štátov,
ako
to
bolo
vo
veci, v ktorej
bolo
vydané
poradné
stanovisko z 8. júla
1996,
Legálnosť
použitia
jadrových
zbraní
štátom v ozbrojenom
konflikte,(114) nejde o dohodu, a teda o neskoršiu
prax v zmysle článku 31 ods. 3 písm. b)
Viedenského
dohovoru.(115) MSD
však
zohľadňuje
kontext, v ktorom
boli
dotknuté
listiny
prijaté.(116) V poradnom
stanovisku z 20. júla
1962,
Určité
výdavky
OSN
(článok 17 ods. 2
Charty),(117) tak
MSD
rozhodol,
že
rezolúcie
orgánu,
akým
je
Valné
zhromaždenie
OSN,
ktoré
prijala
dvojtretinová
väčšina
jeho
členov
napriek
nesúhlasným
hlasom,
majú
stále
výkladovú
váhu.(118)
157. Práve z hľadiska
týchto
zásad
treba
preskúmať
jednotlivé
výhrady
odvolateľky.
158. Po
prvé
je
na
úvod
potrebné
zamietnuť
tvrdenie
odvolateľky,
podľa
ktorého
uzavretie
dohôd o delegovaní v rámci
spoločného
alebo
nepriameho
hospodárenia
odráža
existenciu
dohody
medzi
Komisiou a odvolateľkou,
pokiaľ
ide o jej
postavenie
medzinárodnej
organizácie, a teda
relevantnú
prax v zmysle článku 31 ods. 3 písm. b)
Viedenského
dohovoru.
Komisia
totiž
nie
je
stranou
rezolúcie z 25. novembra
1994 a na
uzavretí
týchto
dohôd
sa
nezúčastnila
ani
jedna
zo
strán
tejto
rezolúcie.(119)
159. Po
druhé
je
potrebné
zamietnuť
aj
tvrdenie
odvolateľky,
podľa
ktorého
rozsudok
MSD z 31. marca 2014,
Lov
veľrýb v Antarktíde
(Austrália v. Japonsko;
Nový
Zéland,
vedľajší
účastník
konania),(120) na
ktorý
odkázal
Všeobecný
súd,
je
irelevantný
na
základe
toho,
že
rozhodnutia o prijatí
jej
stanov
sú
právne
záväzné.
Tento
rozsudok
totiž
jasne
ukazuje,
že
podstatný
prvok
neskoršej
praxe
je
založený
na
vzájomnom
súhlase
zmluvných
štátov s obsahom
dohody, a nie
na
forme
alebo
označení
príslušných
listín a ich
záväznosti.
160. Po
tretie
na
rozdiel
od
tvrdenia
odvolateľky
sa
Všeobecný
súd
ani
nedopustil
nesprávneho
právneho
posúdenia v bodoch 322 a 346
napadnutého
rozsudku,
keď v podstate
požadoval,
aby
dotknutá
prax
preukazovala
„dostatočne
široké a jasné
uznanie
postavenia
[odvolateľky]
ako
medzinárodnej
organizácie“.
161. Naopak,
domnievam
sa,
že
Všeobecný
súd
sa
dopustil
dvoch
nesprávnych
právnych
posúdení, v dôsledku
ktorých
odoprel
akúkoľvek
výkladovú
hodnotu
rozhodnutiam o prijatí
pôvodných a neskorších
stanov
odvolateľky.
162. Po
prvé
Všeobecný
súd
uplatnil
prísnejšie
dôkazné
kritérium,
než
požaduje
medzinárodná
judikatúra.
Nemohol
požadovať,
aby
odvolateľka
preukázala
súhlas
všetkých
signatárov
rezolúcie z 25. novembra
1994
alebo
aspoň
svojich
členov,
pokiaľ
ide o prijatie
týchto
stanov.
163. MSD
totiž
vychádza
zo
zásady,
že
akt
prijatý
orgánom
medzinárodnej
organizácie,
zloženým
zo
zástupcov
zmluvných
štátov,
sa
považuje
za
prijatý
všetkými
stranami,
pokiaľ
sa
nepreukáže,
že v danom
orgáne
došlo k nezhode,
odporu
alebo
zjavnému
nesúhlasu.(121)
164. V prejednávanej
veci
boli
uvedené
stanovy
prijaté v súlade s pravidlami
konania a hlasovania
definovanými
stranami, t. j. zástupcami
zmluvných
štátov
zasadajúcimi v riadiacom
výbore, v rezolúcii z 25. novembra
1994,
požadovanou
dvojtretinovou
väčšinou
jeho
členov
(body 268 a 333
napadnutého
rozsudku).
Nič
nenasvedčuje
tomu,
že
by
títo
zástupcovia
vyjadrili
nesúhlas s pôsobnosťou článkov 18 a 19
pôvodných
stanov,
ktoré
odvolateľke
udelili
právnu
spôsobilosť a imunity,
alebo s obsahom článku 1 stanov z roku
2012,
ktorý
jej
výslovne
priznáva
postavenie
medzinárodnej
organizácie.
Som
zmätený
tvrdením
Všeobecného
súdu v bode 339
napadnutého
rozsudku,
podľa
ktorého
švédske
orgány v roku
2014
po
vyšetrovaní
úradu
OLAF a v roku
2020
po
žiadosti
Komisie o informácie
oznámili,
že
IMG
nie
je
medzinárodná
organizácia,
hoci
švédsky
veľvyslanec v Belehrade
(Srbsko),
ktorý v tom
čase
predsedal
riadiacemu
výboru
IMG,
podpísal
stanovy z roku
2012,
ktoré
odvolateľke
priznali
toto
postavenie.
Výraz
„medzinárodná
organizácia“
je
ustálený.
Keď
sa v zmluve
použije
právnický
výraz,
treba
vychádzať z toho,
že
strany
mu
chceli
pripísať
význam,
aký
má
zvyčajne v medzinárodnom
práve.
Navyše,
je
síce
pravda,
ako
zdôraznil
Všeobecný
súd v bode 333
napadnutého
rozsudku,
že
fínske
orgány
vydali
vyhlásenie
týkajúce
sa
politickej
povahy
pôvodných
stanov,
chcem
však
poukázať
na
to,
že
tieto
stanovy
podpísali a súhlasili s neskoršími
stanovami, v ktorých
bola
odvolateľka
označená
za
„medzinárodnú
organizáciu“.(122)
165. Tiež
si
myslím,
že
stanoviská
vyjadrené
stranami v roku
2014
po
vyšetrovaní
úradu
OLAF, a potom v rokoch
2019 a 2020
po
žiadosti
Komisie o informácie,
na
ktoré
Všeobecný
súd
odkazuje v bodoch 338
až
341
napadnutého
rozsudku,
nemôžu
mať
prevahu
nad
samotným
znením
pôvodných a neskorších
stanov.(123) Ak
strany
nesúhlasili s praxou
odvolateľky,
ak
nemali v úmysle
vytvoriť
medzinárodnú
organizáciu
ani
jej
udeliť
medzinárodnú
právnu
subjektivitu,
bolo
ich
povinnosťou
vyjadriť
nesúhlas,
najmä
keď
sa
zdá,
že
navrhované
zmeny
boli
stranám
predložené
na
prípravnom
zasadnutí,
ako
tvrdí
odvolateľka.
Ako
pripomenul
MSD v poradnom
stanovisku z 20. decembra
1980,
Výklad
dohody z 25. marca 1951
medzi
WHO a Egyptom,(124) samotné
členstvo v organizácii
„zahŕňa
určité
vzájomné
záväzky
spolupráce a dobrej
viery“.(125)
166. Po
druhé
si
myslím,
že
Všeobecný
súd
sa
dopustil
nesprávneho
právneho
posúdenia
tým,
že
nezohľadnil
vyvíjajúcu
sa
povahu
odvolateľky, o ktorej
svedčí
prijatie
neskorších
stanov.
167. Na
rozdiel
od
toho,
čo
Komisia
tvrdila
na
pojednávaní,
sa
mi
zdá,
že
neskoršia
prax
organizácie,
pokiaľ
koná v rámci
výkonu
svojej
právomoci,
môže
viesť k novému
výkladu
podmienok
jej
zakladajúcej
listiny,
pričom
nie
je
potrebné
riadne
uzavrieť
novú
medzinárodnú
dohodu.
168. Pravidlá výkladu definované v článkoch 31 a 32 Viedenského dohovoru umožňujú zohľadniť tieto okolnosti a vyvíjajúcu
sa povahu medzinárodných organizácií.
169. MSD
tak
pripustil,
že
Chartu
Organizácie
Spojených
národov
je
možné
legitímne
vykladať,
nanovo
vykladať a dokonca
pozmeniť
na
základe
praxe
OSN,
pričom
vychádzal z toho,
že
znenie
zakladajúcej
listiny
organizácie
má
zo
svojej
podstaty
vyvíjajúcu
sa
povahu,
ktorá
je
nezlučiteľná s výkladom
kryštalizujúcim
jeho
význam v danom
okamihu.(126)
170. KMP v komentári k článku 2 návrhu
článkov
zároveň
poukázala
na
nevyhnutnosť
„dosiahnuť
rovnováhu
medzi
pravidlami
zakotvenými v zakladajúcej
listine a formálne
prijatými
členmi
na
jednej
strane a potrebou,
aby
sa
organizácia
rozvíjala
ako
inštitúcia,
na
druhej
strane“.(127) V roku
2018 v rámci
svojich
prác
KMP
ďalej
zdôraznila,
že
neskoršia
prax
strán
môže
odrážať
súčasný
aj
vyvíjajúci
sa
výklad
zmluvy,
podľa
potreby a s ohľadom
na
iné
prostriedky
výkladu.(128) Nevylúčila
to,
pokiaľ
ide o neskoršiu
prax
organizácie.
171. Okrem
toho
je
zaujímavé
poukázať
na
úvahu,
ktorú
uviedol
Denys Simon v práci
venovanej
súdnemu
výkladu
zmlúv
medzinárodných
organizácií:(129) „Súd
sa
bude
musieť
usilovať
naplniť
nie
tak
pôvodný
zámer
strán,
ktorý
sa
prejavil
raz a navždy v čase
uzavretia
zmluvy,
ale
skôr
súčasnú
vôľu
členských
štátov,
vyjadrenú
počas
celého
uplatňovania
dohovoru.…
Inými
slovami,
ide o to,
ako
pri
výklade
inštitucionálnych
zmlúv
vyvodiť
dôsledky z plynutia
času,
ktorého…
zásadný
význam
sme
ukázali v samotnej
definícii
zakladajúcich
listín
medzinárodných
organizácií:
zhoda
vôle,
ktorá
viedla k uzavretiu
dohovoru,
nebola
vyčerpaná
pri
formulácii
znenia;
uplatňovanie
takého
dohovoru
nevyhnutne
predpokladá
neustále
obnovovanie
súhlasu
členských
štátov s obsahom
právnych
noriem,
pričom
podpísaný
dokument
je
len
jeho
slávnostným,
ale
svojou
podstatou
efemérnym
vyjadrením.“(130)
172. Napríklad Zmluva o hospodárskej, sociálnej a kultúrnej spolupráci a kolektívnej sebaobrane(131) tak stanovila niekoľko zásad a zriadila jednoduchú poradnú radu. Bolo ťažké vidieť v tom zakladateľskú listinu medzinárodnej organizácie. Práve neskoršou praxou bola skutočne vytvorená medzinárodná organizácia Západná únia. Táto zmluva bola zmenená a doplnená protokolom podpísaným 23. októbra 1954, ktorá znovu založila organizáciu, ktorá sa stala sa Západoeurópskou úniou, čím jej poskytla inštitucionálnu základňu a priznala jej medzinárodnú právnu subjektivitu.(132) Zriadenie medzinárodnej inštitúcie zmluvným aktom je teda silným ukazovateľom, ktorý, pokiaľ je podporený uznaním medzinárodnej právnej subjektivity a finančnej autonómie, vedie k záveru, že bola vytvorená medzinárodná organizácia.
Samotné
zakladateľské
stanovy
medzinárodných
organizácií
môžu
pozostávať z charty a neskorších
dohôd,
ktoré
špecifikujú
štruktúru a funkcie
organizácie.(133)
173. Niektoré
formy
medzinárodnej
spolupráce
sa
časom
vyvíjajú
smerom k medzinárodnej
organizácii
tým,
že
sa
stávajú
viac
štruktúrovanými a inštitucionalizovanými.
Ako
uviedla
odvolateľka v písomných
podaniach
na
Všeobecnom
súde,
ide o bežnú
dynamiku v práve
medzinárodných
organizácií.
174. Vzhľadom
na
všetky
tieto
úvahy
sa
domnievam,
že
Všeobecný
súd
sa
dopustil
nesprávneho
právneho
posúdenia
tým,
že
nesprávne
posúdil
výkladovú
hodnotu
pôvodných a neskorších
stanov
odvolateľky z hľadiska článku 31 ods. 3 písm. b)
Viedenského
dohovoru.
175. Preto
podľa
môjho
názoru
nie
je
potrebné
skúmať
posledné
tri
výhrady
odvolateľky,
ktorými
Všeobecnému
súdu
vytýka
skreslenie
určitých
dôkazov,
odvolávanie
sa
na
dokumenty,
ktoré
sa
Komisia
výslovne
rozhodla
vylúčiť
na
účely
prijatia
sporného
rozhodnutia, a nakoniec
nesplnenie
povinnosti
odôvodnenia.
ii)    O údajnom nesprávnom právnom posúdení, ktorým je postihnuté uplatnenie článku 32 Viedenského dohovoru týkajúceho sa „doplnkových prostriedkov výkladu“
176. Odvolateľka
spochybňuje
dôvodnosť
posúdenia
uvedeného v bodoch 328 a 329
napadnutého
rozsudku. V týchto
bodoch
Všeobecný
súd
rozhodol,
že
podmienky
uplatnenia článku 32
Viedenského
dohovoru
nie
sú
splnené,
takže
nie
je
potrebné
brať
do
úvahy
neskoršie
správanie
niektorých
strán
rezolúcie z 25. novembra
1994,
akým
je
prijatie
stanov
odvolateľky,
uzavretie
dohôd o sídle s určitými
štátmi
alebo
podpísanie
dohôd o delegovaní s Komisiou.
177. Súhlasím
síce s výhradami
odvolateľky,
no
napriek
tomu
chcem
poukázať
na
to,
že
konštatovanie
Všeobecného
súdu v bode 328
tohto
rozsudku,
pokiaľ
ide o podmienky
uplatnenia článku 32
Viedenského
dohovoru,
vychádza z preskúmania
znenia a kontextu
rezolúcie z 25. novembra
1994,
ktoré
vykonal v bodoch 304
až
319
napadnutého
rozsudku a ktoré
považujem
za
nesprávne z dôvodov
uvedených v bodoch 99
až
110 a 116
až
125
vyššie.
178. Preto
podľa
môjho
názoru
nie
je
potrebné
skúmať
tieto
výhrady.
179. Vzhľadom
na
všetky
tieto
úvahy
preto
navrhujem,
aby
Súdny
dvor
rozhodol,
že
druhé
tvrdenie
druhej
časti,
založené
na
nesprávnom
uplatnení
pravidiel
výkladu
medzinárodnej
dohody
stanovených v článkoch 31 a 32
Viedenského
dohovoru,
je
dôvodné,
keďže
Všeobecný
súd
podľa
môjho
názoru
nesprávne
uplatnil
tieto
články,
keď
odmietol
priznať
akúkoľvek
výkladovú
hodnotu
pôvodným a neskorším
stanovám
odvolateľky,
či
už z hľadiska
relevantných
súvislostí
(v zmysle článku 31 ods. 1 a 2
Viedenského
dohovoru), z hľadiska
relevantnej
neskoršej
praxe
[v zmysle článku 31 ods. 3 písm. b)
tohto
dohovoru],
alebo
ako
doplnkovým
prostriedkom
výkladu
(podľa článku 32
dohovoru).
3.      O treťom tvrdení, založenom na nesprávnom právnom posúdení, pokiaľ ide o dôsledky, ktoré treba vyvodiť z uzatvorenia dohôd o sídle so štátmi a dohôd o delegovaní v rámci spoločného alebo nepriameho hospodárenia s Komisiou
180. Toto
tvrdenie
smeruje
proti bodom 348
až
365
napadnutého
rozsudku.
a)      Napadnutý rozsudok
181. Body 348
až
365
napadnutého
rozsudku,
proti
ktorým
smeruje
toto
tvrdenie,
sa
venujú
dvom
otázkam
súvisiacim s uznaním
postavenia
odvolateľky
ako
medzinárodnej
organizácie,
ktoré
vyplýva z uzatvorenia
dohôd o delegovaní v rámci
spoločného
alebo
nepriameho
hospodárenia s Komisiou a z podpísania
dohôd o sídle s určitými
štátmi.
182. Na
jednej
strane v bodoch 349
až
358
tohto
rozsudku
Všeobecný
súd
preskúmal
prvé
tvrdenie,
ktoré v tomto
smere
uviedla
odvolateľka a ktoré
zhrnul
takto:
„Žalobkyňa…
uvádza,
že
uzavretie
dohôd
medzi
ňou a Komisiou v rámci
spoločného
alebo
nepriameho
hospodárenia
nevyhnutne
znamenalo
povinnosť
tejto
inštitúcie
uznať
jej
postavenie
medzinárodnej
organizácie
podľa článkov 27 a 46
Viedenského
dohovoru“
(bod 349
uvedeného
rozsudku).
183. Všeobecný
súd
vylúčil
uplatnenie
tohto
dohovoru z dôvodov
uvedených v bodoch 350 a 351
napadnutého
rozsudku a následne
preskúmal
toto
tvrdenie z hľadiska článku 27 ods. 2 a 3 a článku 46 ods. 2 a 3
Viedenského
dohovoru o zmluvnom
práve
medzi
štátmi a medzinárodnými
organizáciami
alebo
medzi
medzinárodnými
organizáciami,(134) pričom
ho
zamietol
ako
nedôvodné z dôvodov
uvedených v bodoch 353
až
358
tohto
rozsudku.
184. Na
druhej
strane v bodoch 360
až
365
uvedeného
rozsudku
Všeobecný
súd
preskúmal
druhé
tvrdenie
odvolateľky,
podľa
ktorého
sa
Komisia v spornom
rozhodnutí
dopustila
nesprávneho
právneho
posúdenia,
keď
odmietla
zohľadniť
odpovede
Belgického
kráľovstva a Rakúskej
republiky
týkajúce
sa
dohôd o sídle,
ktoré
uzavrela,
keďže
tieto
dohody
vyjadrujú
uznanie
jej
postavenia
medzinárodnej
organizácie
hostiteľskými
štátmi
bez
ohľadu
na
to,
či
sú
alebo
nie
sú
členmi
tejto
organizácie.
185. Všeobecný
súd
odmietol
toto
tvrdenie z dôvodu
uvedeného v bode 364
napadnutého
rozsudku.
Podľa
jeho
názoru
skutočnosť,
že
štáty,
ktoré
nepristúpili k zakladajúcej
dohode
organizácie a ktoré
nie
sú
alebo
už
nie
sú
jej
členmi,
ju
považujú
za
medzinárodnú
organizáciu,
nemôže
viesť k povinnosti
Komisie
priznať
tejto
organizácii
postavenie
medzinárodnej
organizácie,
najmä s cieľom
oprávniť
ju
plniť
rozpočet
Únie v rámci
nepriameho
hospodárenia.
Všeobecný
súd
totiž v bode 363
tohto
rozsudku
rozhodol,
že
uznanie
postavenia
medzinárodnej
organizácie
vyplýva
zo
zhody
vôle
štátov a prípadne
medzinárodných
organizácií,
ktoré
sú
zmluvnými
stranami
zakladajúcej
dohody
príslušnej
organizácie,
pričom
táto
vôľa
musí
jasne
vyplývať
zo
zakladajúcej
dohody
alebo z neskorších
dohôd
či
praxe,
za
predpokladu,
že
neskoršie
dohody a neskoršia
prax
vyjadrujú
takéto
uznanie
všetkých
zmluvných
strán
zakladajúcej
dohody.
b)      Tvrdenia účastníkov konania
186. Odvolateľka
uvádza
tri
výhrady.
187. Pokiaľ
ide o otázku
uznania
postavenia
IMG
ako
medzinárodnej
organizácie z dôvodu
uzavretia
dohôd o delegovaní v rámci
spoločného
alebo
nepriameho
hospodárenia s Komisiou,
odvolateľka
po
prvé
tvrdí,
že
Všeobecný
súd v bode 349
napadnutého
rozsudku
skreslil
jej
argumentáciu.
Odvolateľka
totiž v žalobe
tvrdila,
že
na
základe
skutočnosti,
že
Komisia
uzatvorila
dohody o delegovaní v rámci
spoločného
hospodárenia s medzinárodnou
organizáciou,
možno
predpokladať,
že
ju
považovala
za
medzinárodnú
organizáciu v zmysle
rozpočtových
pravidiel
Únie.
188. Po
druhé
odvolateľka
spochybňuje
posúdenie
Všeobecného
súdu v bode 351
napadnutého
rozsudku,
podľa
ktorého
už
nie
je
možné
odvolávať
sa
na články 27 a 46
Viedenského
dohovoru,
hoci
sa
na
tento
dohovor v uvedenom
rozsudku
niekoľkokrát
odvolal.
Na
jednej
strane
tvrdí,
že
tento
dohovor
sa
vzťahuje
na
zakladajúce
zmluvy
medzinárodných
organizácií, a na
druhej
strane,
že
tieto
ustanovenia,
prebraté
do
Viedenského
dohovoru o zmluvnom
práve
medzi
štátmi a medzinárodnými
organizáciami
alebo
medzi
medzinárodnými
organizáciami,
odrážajú
medzinárodnú
prax a obyčaje, a preto
sa
ako
také
uplatnia.
189. Po
tretie,
pokiaľ
ide o otázku
uznania
postavenia
odvolateľky
ako
medzinárodnej
organizácie z dôvodu
podpísania
dohôd o sídle s určitými
štátmi,
odvolateľka
tvrdí,
že
Všeobecný
súd
sa
dopustil
nesprávneho
právneho
posúdenia,
pokiaľ
ide o chápanie
pojmu
„uznanie“ v medzinárodnom
práve.
Vytýka
mu
najmä
to,
že
zamieňa
na
jednej
strane
akt,
ktorým
je
medzinárodná
organizácia
vytvorená,
ktorý
je
konštitutívny a vyplýva
zo
zhody
vôle
štátov, a na
druhej
strane
akt,
ktorým
štát
uznáva
subjekt
ako
medzinárodnú
organizáciu,
ktorý
je
deklaratívny,
je
výsledkom
jednostranného
právneho
úkonu a je
voči
nemu
vymáhateľný. V tejto
súvislosti
odvolateľka
tvrdí,
že
uzavretie
dohôd o delegovaní v rámci
spoločného
alebo
nepriameho
hospodárenia s medzinárodnou
organizáciou
zo
strany
Komisie
predstavuje
akt
uznania
jej
postavenia
medzinárodnej
organizácie.
Nakoniec
na
základe bodu 51
rozsudku
MSD z 12. októbra
2021,
Vymedzenie
námorných
hraníc v Indickom
oceáne
(Somálsko v. Keňa),(135) odvolateľka
tvrdí,
že
jej
postavenie
medzinárodnej
organizácie
je
vymáhateľné
voči
Komisii a voči
akémukoľvek
štátu
alebo
organizácii,
ktorá
ho
výslovne
alebo
nepriamo
uznala.
c)      Posúdenie
190. Prvá
výhrada,
založená
na
skreslení
tvrdení,
ktoré
odvolateľka
uviedla
na
podporu
svojej
žaloby,
je
podľa
mňa
dôvodná.
191. Odvolateľka
totiž
odkazovala
na články 27,
45 a 46
Viedenského
dohovoru s cieľom
odmietnuť
argumentáciu
Komisie
založenú
na
existencii
porušenia
procesných
pravidiel
stanovených v Zmluve
FEÚ,
zatiaľ
čo
odvolateľka
sa
odvolávala
na
uznanie
svojho
postavenia
ako
medzinárodnej
organizácie z dôvodu,
že
Komisia
uzatvorila
dohody o delegovaní v rámci
spoločného
alebo
nepriameho
hospodárenia v súlade s rozpočtovými
pravidlami
Únie.
192. Vyplýva
to z bodov 189
až
196
jej
žaloby, v ktorých
sa
odvolateľka
skutočne
dotýka
dvoch
rôznych
právnych
otázok,
ktorými
sa
Komisia
zaoberala v spornom
rozhodnutí.
193. Prvá
otázka
sa
týkala
účasti
Komisie
na
vytvorení
IMG
[bod
A.7 písm. a)
sporného
rozhodnutia].
194. Odvolateľka v bodoch 189
až
192
svojej
žaloby
tvrdila,
že
Komisia
nemôže
poprieť
svoju
účasť
na
vytvorení
IMG
na
základe článku 218 ZFEÚ,
ktorý
stanovuje
postup
uzatvárania
dohôd
medzi
Úniou a medzinárodnou
organizáciou. V tomto
ohľade
sa
opierala o tri
ustanovenia
Viedenského
dohovoru: v prvom
rade článok 27,
podľa
ktorého
sa
strana
nemôže
odvolávať
na
ustanovenia
svojho
vnútroštátneho
práva
na
odôvodnenie
neplnenia
zmluvy,
ďalej článok 46,
podľa
ktorého
možno
vadu
súhlasu
uplatniť
len v prípade
zjavného
porušenia
základného
ustanovenia
vnútroštátneho
práva, a nakoniec článok 45,
ktorý
najmä
stanovuje,
že
strana
sa
už
nemôže
dovolávať
dôvodu
neplatnosti
zmluvy,
ak
„musí
sa z [jej]
chovania
usúdiť,
že
mlčky
súhlasil[a] s tým,
že
podľa
okolností
zmluva
je…
platná“.
Odvolateľka v bode 192
svojej
žaloby
tvrdila,
že
neskoršia
prax
Komisie a skutočnosť,
že
Komisia
od
roku
1994
nikdy
nevzniesla
námietku
voči
platnosti
spornej
dohody,
vylučuje
možnosť
odvolávať
sa
na článok 218 ZFEÚ.
195. Druhá
otázka
sa
týkala
uznania
jej
postavenia
medzinárodnej
organizácie
Komisiou
[bod
B.2 písm. c)
sporného
rozhodnutia].
196. Odvolateľka v bodoch 193
až
195
svojej
žaloby
tvrdila,
že
sporné
rozhodnutie
je
postihnuté
nesprávnym
právnym
posúdením,
lebo
skutočnosť,
že
Komisia
uzavrela
dohody o delegovaní v rámci
spoločného
alebo
nepriameho
hospodárenia,
nevyhnutne
znamenala
uznanie
jej
postavenia
medzinárodnej
organizácie, a to
tým
viac,
že
pochybnosti a neistoty,
na
ktorých
Komisia
založila
svoje
rozhodnutia
zo
16. decembra
2014 a 8. mája
2015,
sa
ukázali
ako
neopodstatnené.
197. Vzhľadom
na
tieto
skutočnosti
sa
mi
zdá,
že
formulácia,
akou
Všeobecný
súd
zhrnul
tieto
tvrdenia v bode 349
napadnutého
rozsudku,
nie
je v súlade s tým,
ako
ich
formulovala
odvolateľka
vo
svojej
žalobe.
Všeobecný
súd
zlúčením
týchto
dvoch
otázok,
ktoré
vzniesla
odvolateľka,
postihol
pochybením
analýzu,
ktorú
vykonal v bodoch 351
až
359
napadnutého
rozsudku.
198. Za
týchto
okolností
navrhujem,
aby
Súdny
dvor
tejto
výhrade
vyhovel.
Vzhľadom
na
tento
záver
nie
je
potrebné
skúmať
druhú
výhradu.
199. Pokiaľ
ide o tretiu
výhradu,
ktorá
sa
týka
chápania
pojmu
„uznanie“ v medzinárodnom
práve,
domnievam
sa,
že
Všeobecný
súd
sa
dopustil
nesprávneho
právneho
posúdenia,
keď v bode 363
napadnutého
rozsudku
rozhodol,
že
„uznanie
postavenia
medzinárodnej
organizácie
vyplýva
zo
zhody
vôle
štátov a prípadne
medzinárodných
organizácií,
ktoré
sú
zmluvnými
stranami
zakladajúcej
dohody
príslušnej
organizácie“.
200. Všeobecný
súd
mal
totiž
preskúmať,
do
akej
miery
môže
uzavretie
dohody o sídle
preukázať
uznanie
postavenia
dotknutého
subjektu
ako
medzinárodnej
organizácie
hostiteľským
štátom.(136) Ako
totiž
vyplýva
zo
znenia bodu 363
napadnutého
rozsudku a najmä z odkazu
na body 204
až
212 a 323
až
325
tohto
rozsudku,
Všeobecný
súd
definoval
pojem
„uznanie
postavenia
medzinárodnej
organizácie“
odkazom
na
výraz
„medzinárodná
dohoda o založení
medzinárodnej
organizácie“. V medzinárodnom
práve
verejnom
je
však
uznanie
jednostranný
alebo
kolektívny
akt,
ktorým
jeden
alebo
viaceré
subjekty
medzinárodného
práva,
ktoré
sa
nezúčastnili
na
vytvorení
určitej
situácie
alebo
na
vydaní
aktu,
formálne
uznávajú,
že
subjekt,
akým
je
štát
alebo
vláda,
alebo
situácia,
akou
je
hranica,
spĺňa
kritériá
potrebné
na
tento
účel, a uznávajú,
že
daná
situácia
alebo
akt
sú
voči
nim
vymáhateľné.(137) Napríklad
12. júna
2006
Rada
Európskej
únie
formálne
uznala
Čiernu
Horu.
Tento
proces
je
teda
odlišný
od
vytvorenia
subjektu
medzinárodného
práva
medzinárodnou
dohodou.
201. Vzhľadom
na
tieto
skutočnosti
sa
domnievam,
že
tretie
tvrdenie
druhej
časti,
založené
na
nesprávnom
právnom
posúdení,
pokiaľ
ide o dôsledky,
ktoré
treba
vyvodiť z uzatvorenia
dohôd o sídle
so
štátmi a dohôd o delegovaní v rámci
spoločného
alebo
nepriameho
hospodárenia s Komisiou,
je
dôvodné.
C.      O tretej časti, založenej na nesprávnom právnom posúdení, ktorého sa dopustil Všeobecný súd pri skúmaní odpovedí Belgického kráľovstva a Rakúskej republiky na otázky Komisie
202. Odvolateľka
spochybňuje
analýzu
Všeobecného
súdu v bodoch 233
až
248
napadnutého
rozsudku,
na
základe
ktorej v podstate
rozhodol,
že
Komisia
sa
nedopustila
nesprávneho
právneho
posúdenia
konštatovaním,
že
stanoviská
Belgického
kráľovstva a Rakúskej
republiky,
pokiaľ
ide o právne
postavenie
odvolateľky a ich
členstvo v nej,
nespochybňujú
zákonnosť
sporného
rozhodnutia.
Ako
totiž
vyplýva z bodu 233
tohto
rozsudku,
odvolateľka
na
Všeobecnom
súde
tvrdila,
že
musí
byť
uznaná
ako
medzinárodná
organizácia
na
základe
toho,
že
minimálne
dva
štáty
konzultované
Komisiou, a to
Belgické
kráľovstvo a Rakúska
republika,
na
jednej
strane
uznávajú
jej
postavenie
medzinárodnej
organizácie a na
druhej
strane
sú
alebo
boli
jej
zakladajúcimi
členmi.
203. Táto
časť
odvolacieho
dôvodu
sa
skladá z dvoch
výhrad.
1.      O prvej výhrade, založenej na nesprávnom posúdení odpovedí rakúskych orgánov
204. Táto
výhrada
smeruje
proti bodom 235
až
239
napadnutého
rozsudku.
a)      Napadnutý rozsudok
205. Z bodov 235 a 237
napadnutého
rozsudku
vyplýva,
že v odpovedi z 8. apríla
2020
na
žiadosť
Komisie o konzultáciu
Rakúska
republika
uznala
postavenie
odvolateľky
ako
medzinárodnej
organizácie,
ako
aj
svoje
členstvo v nej.
206. V bodoch 238 a 239
tohto
rozsudku
Všeobecný
súd
rozhodol,
že
táto
odpoveď
nemá
vplyv
na
záver
Komisie,
pokiaľ
ide o právne
postavenie
odvolateľky, z dvoch
dôvodov:
na
jednej
strane
IMG
nebola
zriadená
medzinárodnou
dohodou
ako
medzinárodná
organizácia a na
druhej
strane
neskoršia
prax
nesvedčí o všeobecnom a jednoznačnom
uznaní
jej
postavenia
medzinárodnej
organizácie.
b)      Tvrdenia účastníkov konania
207. Odvolateľka
tvrdí,
že
toto
posúdenie
je
založené
na
nesprávnom
predpoklade
po
prvé z dôvodu,
že
Všeobecný
súd
považoval
rezolúciu z 25. novembra
1994
za
„medzinárodnú
dohodu“,
po
druhé
že
nemohol
požadovať
preukázanie
vôle
strán
vytvoriť
medzinárodnú
organizáciu a nakoniec
po
tretie
že
nezohľadnil
relevantnú
neskoršiu
prax.
208. Komisia
spochybňuje
tieto
tvrdenia.
c)      Posúdenie
209. Navrhujem,
aby
Súdny
dvor
neskúmal
túto
výhradu.
Konštatovanie
Všeobecného
súdu v bode 239
napadnutého
rozsudku
totiž
vychádza z analýzy,
ktorú z dôvodov
uvedených v bodoch 99
až
110,
116
až
125 a 149
až
179
vyššie
považujem
za
chybnú.
2.      O druhej výhrade, založenej na nesprávnom posúdení odpovedí belgických orgánov
210. Táto
výhrada
smeruje
proti bodom 240
až
247
napadnutého
rozsudku.
a)      Napadnutý rozsudok
211. V bode 240
napadnutého
rozsudku
Všeobecný
súd
uviedol
obsah
odpovede
belgických
orgánov z 30. júna
2020
takto:
„…
hoci
tieto
orgány
potvrdili
svoju
účasť
na
stretnutí z 25. novembra
1994,
na
ktorom
bola
žalobkyňa
založená,
Belgicko
sa
však
nepovažovalo
za
člena
organizácie
žalobkyne.
Belgické
orgány
tiež
uviedli,
že
podľa
ich
názoru
žalobkyňu
možno
považovať
za
medzinárodnú
organizáciu a preto
Belgicko a žalobkyňa
podpísali
13. júna
2012
dohodu o sídle,
ktorá
však
žalobkyni
nepriznávala
všetky
daňové
výhody,
ktoré
sa
zvyčajne
poskytujú
medzinárodným
organizáciám.“
212. Podľa
Všeobecného
súdu
bola
Komisia
oprávnená
domnievať
sa,
že
táto
odpoveď
nemá
vplyv
na
sporné
rozhodnutie, a to
najmä z dvoch
dôvodov.
Po
prvé
dohoda o sídle
uzavretá
medzi
Belgickým
kráľovstvom a odvolateľkou v roku
2012
je
irelevantná,
keďže
tento
štát
uviedol,
že
nie
je
členom
tohto
subjektu
(bod 242
napadnutého
rozsudku).
Po
druhé
účasť
belgických
orgánov
na
vytvorení
odvolateľky v roku
1994 a na
zasadnutiach
jej
kolegiálneho
orgánu
až
do
roku
2013
je
rovnako
irelevantná,
lebo
neumožňuje
preukázať,
že
Belgické
kráľovstvo
bolo
členom
tejto
organizácie
ku
dňu
nadobudnutia
účinnosti
sporného
rozhodnutia
16. decembra
2014
(bod 246
tohto
rozsudku).
b)      Tvrdenia účastníkov konania
213. Odvolateľka
tvrdí,
že
táto
analýza
je
postihnutá
nesprávnym
právnym
posúdením.
214. Po
prvé
sa
domnieva,
že
Všeobecný
súd
sa
dopustil
nesprávneho
právneho
posúdenia,
keď
posudzoval
členstvo
Belgického
kráľovstva v odvolateľke
len
ku
16. decembru
2014,
pričom
nezohľadnil
účasť
tohto
štátu
na
vytvorení
odvolateľky a na
zasadnutiach
jej
kolegiálneho
orgánu.
215. Po
druhé
tvrdí,
že
Všeobecný
súd
sa
dopustil
nesprávneho
právneho
posúdenia
tým,
že
nepriznal
nijaký
účinok
dohode o sídle,
ktorú
tento
štát
uzavrel s odvolateľkou,
pričom
skutočnosť,
že
sa
nepovažuje
za
člena
tejto
organizácie,
je
podľa
jej
názoru v tomto
ohľade
irelevantná.
216. Nakoniec
po
tretie
sa
odvolateľka
domnieva,
že
Belgické
kráľovstvo
ju
označilo
za
„medzinárodnú
organizáciu“
na
základe
objektívnych
kritérií a toto
uznanie
pretrvávalo
aj
po
16. decembri
2014,
takže
stanovisko
belgických
orgánov
vyjadrené v rokoch
2019 a 2020,
pokiaľ
ide o ich
členstvo,
je
irelevantné.
217. Komisia
spochybňuje
tieto
tvrdenia.
Podľa
nej
sa
štáty
podpisom
rezolúcie z 25. novembra
1994
nestali
stálymi
členmi
odvolateľky,
keďže
neboli
povinné
prispievať
do
jej
rozpočtu
ani
sa
zúčastňovať
na
jej
činnosti.
Preto
sa
Belgické
kráľovstvo
už
mohlo
oprávnene
nepovažovať
za
člena
odvolateľky.
Okrem
toho
znenie
tejto
rezolúcie
naznačuje
„dočasné
vytvorenie“,
keďže
strany
stanovili
na
každých
šesť
mesiacov
prehodnotenie
potreby
pokračovať v činnosti
odvolateľky a predpokladali
možnosť
jej
začlenenia
do
globálneho
rámca
obnovy
Bosny a Hercegoviny.
c)      Posúdenie
218. Po prvé sa domnievam, že Všeobecný súd sa
skutočne
dopustil
nesprávneho
právneho
posúdenia
konštatovaním, že stanovisko
belgických
orgánov
vyjadrené v rokoch
2019 a 2020,
pokiaľ
ide o ich
členstvo v odvolateľke
ku
16. decembru
1994,
je
relevantným
kritériom
na
posúdenie
úmyslu
strán v čase
podpisu
rezolúcie z 25. novembra
1994.
219. Pripomínam,
že
podľa bodu 302
napadnutého
rozsudku
bolo
potrebné
nájsť
odpoveď
na
otázku,
či
strany
podpisom
tejto
rezolúcie
mali v úmysle
založiť
odvolateľku
ako
medzinárodnú
organizáciu v zmysle článku 2 písm. a) návrhu článkov. Preskúmanie tejto podmienky si vyžadovalo zistenie úmyslu strán, ako vyplýva z podmienok tejto rezolúcie posudzovanej v jej celkovej súvislosti a s prihliadnutím na jej predmet, účel a relevantnú neskoršiu prax, v súlade s pravidlami výkladu stanovenými v článkoch 31 a 32 Viedenského
dohovoru.
220. Domnievam
sa
však,
že
názor
vyjadrený
25
rokov
po
podpise
medzinárodnej
dohody
nemôže
prevážiť
nad
ustálenou
praxou,
ktorú
Belgické
kráľovstvo
neskôr
uplatňovalo
pri
vykonávaní
tohto
dokumentu. Z bodov 242
až
244 a 246
napadnutého
rozsudku
totiž
vyplýva,
že
správanie
tohto
štátu
bolo
jasné a konzistentné
počas
19
rokov,
keďže
po
účasti
na
zasadnutí z 25. novembra
1994,
na
ktorom
bola
odvolateľka
zriadená,
sa
zúčastňoval
zasadnutiach
jej
kolegiálnych
orgánov
až
do
roku
2013
(počas
ktorých
boli
prijaté
jednotlivé
stanovy
IMG) a súbežne s ňou
podpísal
dohody o sídle v rokoch
2009 a 2012
(ktoré
znamenali
uznanie
jej
medzinárodnej
právnej
subjektivity).
Súhlasím
teda s názorom
odvolateľky,
podľa
ktorého
uznanie
jej
postavenia
medzinárodnej
organizácie
zo
strany
Belgického
kráľovstva
pretrvávalo
aj
po
16. decembri
2014.
Keďže
postavenie
medzinárodnej
organizácie
si
vyžaduje,
aby
boli
splnené
špecifické
podmienky
medzinárodného
práva,
domnievam
sa,
že
keď
sú
tieto
podmienky
splnené,
dotknutý
subjekt
má
postavenie
subjektu
medzinárodného
práva a treba
predpokladať
jeho
právnu
existenciu,
pokiaľ
sa
nepreukáže
pomocou
hmotných
dôkazov,
že
právne
zanikol
alebo
sa
stal
zastaraným.
Stanovisko
vyjadrené
Belgickým
kráľovstvom
preto
skôr
svedčilo o tom,
že
ukončilo
svoju
účasť v odvolateľke.(138)
221. V tomto
smere
pripomínam,
že v rozsudku z 18. júla
1966,
Juhozápadná
Afrika,
druhá
fáza,(139) a v poradnom
stanovisku z 21. júna
1971,
Právne
dôsledky
pre
štáty,
pokiaľ
ide o pokračujúcu
prítomnosť
Južnej
Afriky v Namíbii
(Juhozápadná
Afrika)
napriek
rezolúcii
Bezpečnostnej
rady
276
(1970),(140) MSD
stanovil
zásadu,
podľa
ktorej
znenie
zmlúv
treba
vykladať
„v dobovom
kontexte“, a pripomenul
„prvoradú
potrebu
vykladať
danú
listinu v súlade s úmyslami
strán v čase
jej
podpísania“,
pričom
„úmysly,
ktoré
mohli
mať…
keď
sa
oboznámili s určitými
okolnosťami,
ktoré
boli
na
začiatku
úplne
nepredvídateľné…
sú
irelevantné“.(141)
222. Po
druhé
si
myslím,
že
uzavretie
dohody o sídle
medzi
Belgickým
kráľovstvom a odvolateľkou
by
mohlo
byť
nepriamym
dôkazom a predstavovať
doplnkový
prostriedok
výkladu
rezolúcie z 25. novembra
1994 v zmysle článku 32
Viedenského
dohovoru.
Dohoda o sídle
je
všeobecne
definovaná
ako
bilaterálna
dohoda
medzi
hostiteľským
štátom a medzinárodnou
organizáciou a podpisom
dohody o sídle
hostiteľský
štát
nevyhnutne
uznáva,
že
daná
organizácia
má
medzinárodnú
právnu
subjektivitu, a tým,
že
jej
prizná
spôsobilosť
uzatvárať
zmluvy,
spôsobilosť
nadobúdať
majetok a procesnú
spôsobilosť,
má
aj
vnútroštátnu
právnu
subjektivitu.(142)
223. Vzhľadom
na
tieto
skutočnosti
navrhujem,
aby
Súdny
dvor
vyhovel
druhej
výhrade a rozhodol,
že
tretia
časť
odvolacieho
dôvodu,
založená
na
nesprávnom
právnom
posúdení,
ktorého
sa
dopustil
Všeobecný
súd
pri
posudzovaní
odpovedí
Rakúskej
republiky a Belgického
kráľovstva
na
otázky
Komisie,
je
dôvodná.
D.      O štvrtej časti, založenej na nesprávnom právnom posúdení pri určovaní členov odvolateľky
224. Táto
časť
smeruje
proti bodom 218
až
232
napadnutého
rozsudku.
1.      Napadnutý rozsudok
225. V bodoch 215
až
232
napadnutého
rozsudku
Všeobecný
súd
preskúmal
tvrdenie
odvolateľky,
podľa
ktorého
Komisia
nesprávne
určila
jej
členov
tým,
že
umelo
rozlišovala
medzi
zakladajúcimi
štátmi,
prispievateľskými
štátmi a členmi
jej
kolegiálnych
orgánov.
226. V bodoch 216 a 217
tohto
rozsudku
Všeobecný
súd
poukázal
na
to,
že z odôvodnenia
sporného
rozhodnutia
nevyplýva,
že
by
Komisia
vykonala
takéto
formálne
rozlíšenie,
keďže
sa
obmedzila
na
konštatovanie,
že
ani
jeden
zo
štátov,
ktoré
konzultovala v nadväznosti
na
rozsudok z 31. januára
2019,
International
Management
Group/Komisia,(143) s výnimkou
Rakúska
nepriznal,
že
je
od
16. decembra
2014
členom
odvolateľky.
227. V bodoch 218
až
231
napadnutého
rozsudku
Všeobecný
súd
pokračoval v skúmaní
tohto
tvrdenia
„aj
za
predpokladu,
že
by
sa
[toto]
rozhodnutie
mohlo
vykladať
tak,
že
[takto]
rozlišuje“.
Po
preskúmaní
podmienok
rezolúcie z 25. novembra
1994,
stanov
odvolateľky a stanovísk
niektorých
štátov
Všeobecný
súd v bode 232
tohto
rozsudku
zamietol
toto
tvrdenie
ako
nedôvodné.
2.      Tvrdenia účastníkov konania
228. Odvolateľka
spochybňuje
analýzu,
ktorú
Všeobecný
súd
vykonal v bodoch 218
až
232
napadnutého
rozsudku.
Podľa
jej
názoru
Všeobecný
súd
rozhodol
ultra petita a nanovo
vymedzil
tvrdenie,
ktoré
uviedla v prvostupňovom
konaní,
založené
na
nesprávnom
rozlišovaní
medzi
zakladajúcimi
štátmi a darcovskými štátmi
odvolateľky v spornom
rozhodnutí.
3.      Posúdenie
229. Rovnako
ako
Komisia
si
myslím,
že
táto
časť
odvolacieho
dôvodu
je
neúčinná,
keďže
smeruje
proti
dôvodu
napadnutého
rozsudku
uvedenému
pre
úplnosť.
230. Všeobecný
súd
totiž v bode 216
tohto
rozsudku
konštatoval,
že
Komisia
nevykonala
takéto
formálne
rozlíšenie.
Všeobecný
súd
tak
rozhodol o tvrdení
odvolateľky,
pričom
nepozmenil
jeho
znenie a odvolateľka
nespochybnila
tento
záver
ani
nenamietala
skreslenie
dôkazov.
231. Pre
úplnosť a „aj
za
predpokladu,
že“
sporné
rozhodnutie
možno
vykladať
tak,
že
rozlišuje
medzi
štátmi,
Všeobecný
súd
následne
preskúmal, v akom
rozsahu
možno
Komisii
vytýkať,
že
nepovažovala
niektoré
štáty
alebo
medzinárodné
organizácie
za
členov
odvolateľky,
vzhľadom
na
to,
že
zasadali v orgánoch
odvolateľky,
alebo
vzhľadom
na
povahu
ich
príspevkov.
232. Preto
navrhujem,
aby
Súdny
dvor
zamietol
štvrtú
časť,
založenú
na
nesprávnom
právnom
posúdení
pri
určovaní
členov
odvolateľky,
ako
neúčinnú.
E.      O piatej časti, založenej na nesprávnom právnom posúdení, pokiaľ ide o formálne požiadavky na účely uzavretia rezolúcie z 25. novembra 1994
233. Táto
časť
pozostáva z dvoch
tvrdení,
založených
na
nesprávnom
posúdení,
pokiaľ
ide
na
jednej
strane o požiadavku,
aby
rezolúciu z 25. novembra
1994
podpísali
zástupcovia,
ktorí
majú
na
tento
účel
právomoci, a na
druhej
strane o vypracovanie
ratifikačného
dokumentu.
Navrhujem
preskúmať
ich
spoločne,
keďže
sa
mi
zdajú
byť
neúčinné z rovnakých
dôvodov.
1.      Napadnutý rozsudok
234. Pokiaľ
ide o to,
či
sa
Komisia v spornom
rozhodnutí
dopustila
nesprávneho
právneho
posúdenia,
keď
od
štátov,
ktorých
sa
pýtala
na
právne
postavenie
odvolateľky,
požadovala
predložiť
splnomocnenia
oprávňujúce
vyjednávačov
prijať
rezolúciu z 25. novembra
1994,
Všeobecný
súd v bode 286
napadnutého
rozsudku
rozhodol,
že
vzhľadom
na
to,
že
nebola
schválená
všetkými
zástupcami
štátov
akreditovaných
na
ICFY,
nemožno
túto
rezolúciu,
prijatú v rámci
pracovnej
skupiny,
považovať
za
zmluvu
prijatú v rámci
tejto
konferencie v súlade s článkom 7 ods. 2 písm. c)
Viedenského
dohovoru. V bodoch 288 a 289
tohto
rozsudku
však
vysvetlil
dôvody,
pre
ktoré
bol
podpis
tejto
rezolúcie
následne
potvrdený
najmenej
dvoma
štátmi.
Za
týchto
okolností
rozhodol,
že
Komisia
sa
dopustila v tomto
rozhodnutí
nesprávneho
právneho
posúdenia,
keď
odmietla
kvalifikovať
túto
rezolúciu
ako
„medzinárodnú
dohodu“ z dôvodu,
že
účastníci
zasadnutia z toho
istého
dňa
nemali
splnomocnenia.
235. Pokiaľ
ide o to,
či
sa
Komisia v uvedenom
rozhodnutí
dopustila
nesprávneho
právneho
posúdenia,
keď
od
štátov
požadovala
predložiť
dôkaz o podpise
alebo o ratifikácii
rezolúcie z 25. novembra
1994,
Všeobecný
súd v bode 295
napadnutého
rozsudku
rozhodol,
že
to
tak
nie
je. V tejto
súvislosti
Všeobecný
súd
pripomenul,
že v súlade
so
zásadami
stanovenými v článkoch 11 a 12
Viedenského
dohovoru
podpis
dohody
predstavuje
jeden
zo
spôsobov
vyjadrenia
súhlasu
štátu
byť
viazaný
touto
dohodou.
Okrem
toho
Všeobecný
súd v bode 298
tohto
rozsudku
konštatoval,
že
podľa článku 14 ods. 1 písm. b)
až
d)
tohto
dohovoru
vôľa
pristúpiť k ratifikácii
mohla
byť
vyjadrená
počas
rokovaní
alebo
pri
podpise
tejto
rezolúcie.
2.      Tvrdenia účastníkov konania
236. Odvolateľka
spochybňuje
najmä
posúdenie
uvedené v bodoch 285 a 286
napadnutého
rozsudku,
keďže
skutočnosť,
že
rezolúcia z 25. novembra
1994
bola
schválená a podpísaná v rámci
pracovnej
skupiny,
nemá
vplyv
na
otázku
„splnomocnení“.
Okrem
toho
spochybňuje
analýzu,
ktorú
Všeobecný
súd
vykonal v bodoch 291
až
300
tohto
rozsudku a na
základe
ktorej v podstate
konštatoval,
že
Komisia
mohla
požadovať
dôkaz o podpise
zakladajúcej
listiny
alebo
predloženie
ratifikačnej
listiny.
Podľa
nej článok 12 ods. 1
Viedenského
dohovoru
poskytuje
nekonečnú
slobodu,
pokiaľ
ide o spôsob,
akým
štáty
vyjadria
súhlas s tým,
že
budú
viazané. V prejednávanej
veci
je
táto
rezolúcia
dohodou v zjednodušenej
podobe,
ktorú
medzinárodné
právo
pripúšťa,
uzavretou v núdzovej
situácii,
ktorá
neformulovala
nijakú
formálnu
požiadavku. V tejto
súvislosti
skutočnosť,
že
rezolúciu
podpísal
prezident
Bijleveld a pani
Nordtsröm‑Ho,
postačuje
na
to,
aby
sa
považovala
za
autentickú
dohodu.
237. Komisia v podstate
tvrdí,
že
tieto
tvrdenia
sú
neúčinné,
lebo
napriek
neexistencii
týchto
splnomocnení
Všeobecný
súd
na
základe článku 8 Viedenského
dohovoru
konštatoval,
že
rezolúcia z 25. novembra
1994
je
medzinárodnou
dohodou.(144)
3.      Posúdenie
238. Z rovnakých
dôvodov,
aké
uvádza
Komisia,
sa
domnievam,
že
piata
časť
piateho
odvolacieho
dôvodu
je
neúčinná.
Všeobecný
súd
totiž
dospel k priaznivému
záveru
pre
odvolateľku, o čom
svedčia body 274,
289 a 301
napadnutého
rozsudku.
F.      O šiestej časti, založenej na nezohľadnení skutočnosti, že odvolateľka nebola zrušená
239. Táto
časť
smeruje
proti bodom 366
až
369
napadnutého
rozsudku.
1.      Napadnutý rozsudok
240. V uvedených
bodoch
Všeobecný
súd
preskúmal
tvrdenie
odvolateľky,
podľa
ktorého
sa
Komisia v spornom
rozhodnutí
dopustila
nesprávneho
právneho
posúdenia,
keď
nezohľadnila
skutočnosť,
že
zmluvné
strany
ju
nezrušili a že
spĺňa
zásadu
špeciality.
Všeobecný
súd
pripomenul,
že
preskúmanie
výhrad
odvolateľky
neumožnilo
preukázať
existenciu
jednomyseľného
alebo
aspoň
väčšinového
úmyslu
priznať
jej
postavenie
medzinárodnej
organizácie, a následne
toto
tvrdenie
zamietol o odôvodnením,
že
tieto
skutočnosti
nepostačujú
na
preukázanie
takého
úmyslu.
2.      Tvrdenia účastníkov konania
241. Odvolateľka
spochybňuje
analýzu
Všeobecného
súdu
uvedenú v bodoch 367
až
370
napadnutého
rozsudku,
pokiaľ
ide o nezrušenie
subjektu.
Na
rozdiel
od
toho,
čo
tvrdí
Všeobecný
súd v bode 368
tohto
rozsudku,
totiž
rezolúcia z 24. novembra
1994 a pôvodné a neskoršie
stanovy
preukazujú
existenciu
medzinárodnej
organizácie,
ktorá
by
mohla
byť
zrušená
na
základe
ustanovení
stanov,
prípadne
jednomyseľným
rozhodnutím
členov
podľa článku 54
Viedenského
dohovoru.
3.      Posúdenie
242. Myslím
si,
že
túto
časť
nie
je
potrebné
skúmať.
243. Z dôvodov,
ktoré
som
vysvetlil v bodoch 99
až
110,
116
až
125 a 149
až
179
vyššie,
si
totiž
myslím,
že
Všeobecný
súd
sa
dopustil
nesprávneho
právneho
posúdenia
pri
skúmaní
úmyslu
strán
vytvoriť
medzinárodnú
organizáciu,
keď
riadne
nezohľadnil
jednotlivé
prostriedky
výkladu
uvedené v článkoch 31 a 32
Viedenského
dohovoru. V dôsledku
toho
je
týmto
nesprávnym
právnym
posúdením
postihnutý
záver,
ktorý
vyvodil v bode 369
napadnutého
rozsudku.
VII. Návrh
244. Vzhľadom
na
všetky
tieto
úvahy
navrhujem,
aby
Súdny
dvor
vyhovel
piatemu
odvolaciemu
dôvodu,
založenému
na
nesprávnom
posúdení
právneho
postavenia
odvolateľky.
1      Jazyk
prednesu:
francúzština.
2      T‑509/21,
EU:T:2024:590
(ďalej
len
„napadnutý
rozsudok“).
3      Pozri
body 7
až
25
napadnutého
rozsudku.
4      Podpísaný
23. mája
1969
[Zbierka
zmlúv
Organizácie
Spojených
národov,
zv.
1155,
s. 331,
č. 18232
(1980)],
do
platnosti
vstúpil
27. januára
1980
(ďalej
len
„Viedenský
dohovor“).
5      Ďalej
len
„pôvodné
stanovy“.
6      Ďalej
len
„neskoršie
stanovy“.
7      Pozri
správu
KMP
A/66/10 o výsledkoch
práce
63.
zasadnutia
predloženú
Valnému
zhromaždeniu
Organizácie
Spojených
národov,
Ročenka
KMP,
2011,
zv.
II,
druhá
časť,
bod 87,
s. 38.
8      Okolnosti
predchádzajúce
sporu
boli
podrobne
opísané v bodoch 2
až
24
napadnutého
rozsudku.
9      Pozri
osobitnú
správu
Dvora
audítorov
č. 2/97 o humanitárnej
pomoci
Európskej
únie v rokoch
1992
až
1995
doplnenú o odpovede
Komisie
(predložená
podľa
článku 188
C
ods. 4
druhý
pododsek Zmluvy
ES)
(Ú. v. ES C 143,
1997,
s. 1),
časť
3,
nazvaná
„Mobilizácia
humanitárnej
pomoci
Komisiou“,
najmä
bod 3.6 písm. b) v časti
týkajúcej
sa
„mobilizácie
rozpočtových
prostriedkov
(celkové
plány)“
(s. 12), a poznámka
pod
čiarou
33.
10      V diele
À
la
recherche de
la
Bosnie‑Herzégovine,
La
mise
en œuvre de
l’accord de
paix de
Dayton,
Paris:
Presses universitaires de
France,
2003,
kapitola
3
nazvaná
„Les
négociations et
l’accord de
Dayton“
(Rokovania a Daytonská dohoda),
s. 72
až
128,
najmä
bod 76,
Marianne
Ducasse‑Rogier vysvetľuje,
že
nárast
počtu
medzinárodných
organizácií,
najmä
regionálnych,
ktoré
boli
poverené
vykonávaním
Daytonských mierových
dohôd
podpísaných v Paríži
14. decembra
1995,
je
výsledkom
toho,
že
Organizácia
Spojených
národov
(OSN)
bola
pri
uplatňovaní
týchto
dohôd
odsunutá
na
vedľajšiu
koľaj.
Únii,
ktorá
si
ponechala
mandát
na
spravovanie
mesta
Mostar (Bosna a Hercegovina),
boli
zároveň
zverené
právomoci v oblasti
hospodárskej
obnovy
krajiny
(pozri
závery
Konferencie o dosiahnutí
mieru,
ktorá
sa
konala v Londýne
8. a 9. decembra
1995,
bod 41) a spolu
so
Svetovou
bankou
mala
organizovať
konferencie
na
získanie
prostriedkov
na
túto
hospodársku
obnovu.
Pokiaľ
ide o postavenie a úlohu
IMG,
pozri
1.,
2. a 3.
správu
vysokého
predstaviteľa
medzinárodného
spoločenstva v Bosne a Hercegovine
pre
generálneho
tajomníka
OSN o vykonávaní
mierovej
dohody v Bosne,
dostupné
na
tejto
internetovej
adrese:
https://www.ohr.int/cat/hrs‑reports/page/9/.
11      C‑183/17 P a C‑184/17 P,
EU:C:2019:78.
12      Pozri
rozsudok z 31. januára
2019,
International
Management
Group/Komisia
(C‑183/17 P a C‑184/17 P,
EU:C:2019:78,
body 92
až
97 a 104).
13      C‑183/17 P‑INT,
EU:C:2020:507,
bod 23.
14      C‑183/17 P a C‑184/17 P,
EU:C:2019:78.
15      Článok 53 písm. c) a článok 53d
nariadenia
Rady
(ES,
Euratom)
č. 1605/2002 z 25. júna
2002 o rozpočtových
pravidlách,
ktoré
sa
vzťahujú
na
všeobecný
rozpočet
Európskych
spoločenstiev
(Ú. v. ES L 248,
2002,
s. 1;
Mim.
vyd.
01/004,
s. 74),
zmeneného a doplneného
nariadením
Európskeho
parlamentu a Rady
(EÚ,
Euratom)
č.o1081/2010 z 24. novembra
2010
(Ú. v. EÚ L 311,
2010,
s. 9),
ako
aj
článok 58
ods. 1 písm. c)
nariadenia
Európskeho
parlamentu a Rady
(EÚ,
Euratom)
č. 966/2012 z 25. októbra
2012 o rozpočtových
pravidlách,
ktoré
sa
vzťahujú
na
všeobecný
rozpočet
Únie, a zrušení
nariadenia
Rady
(ES,
Euratom)
č. 1605/2002
(Ú. v. EÚ L 298,
2012,
s. 1),
udeľujú
Komisii
zodpovednosť
za
plnenie
rozpočtu
Únie,
pričom
stanovujú
niekoľko
spôsobov
plnenia
tohto
rozpočtu, z ktorých
jeden,
nazvaný
„spoločné
hospodárenie s medzinárodnými
organizáciami“ v nariadení
č. 1605/2002 a „nepriame
hospodárenie“ v nariadení
č. 966/2012,
umožňuje
Komisii
„zveriť
úlohy
súvisiace s plnením
rozpočtu“
takým
organizáciám,
pričom v rámci
tejto
možnosti
má
širokú
právomoc
voľnej
úvahy.
16      C‑619/20 P a C‑620/20 P,
EU:C:2022:722.
17      Pozri
rozsudok z 22. septembra
2022,
IMG/Komisia
(C‑619/20 P a C‑620/20 P,
EU:C:2022:722,
bod 111).
18      Tieto
žalobné
dôvody
sú
uvedené v bodoch 58 a 59
napadnutého
rozsudku.
19      V poradnom
stanovisku z 23. júla
2025,
Povinnosti
štátov v oblasti
zmeny
klímy,
Medzinárodný
súdny
dvor
(MSD)
pripomenul,
že
na
určenie a spresnenie
zmluvných
povinností
by
sa
mali
uplatniť
pravidlá
výkladu
uvedené v článkoch 31
až
33
Viedenského
dohovoru,
ktoré
tiež
odrážajú
medzinárodné
obyčajové
právo
(bod 176 a citovaná
judikatúra).
20      Pozri
tiež
rozsudok
MSD z 2. februára
2017,
Vymedzenie
námorných
hraníc v Indickom
oceáne
(Somálsko
v. Keňa),
predbežné
námietky
(Zbierka
MSD
2017,
s. 3,
bod 42).
21      C‑233/02,
EU:C:2004:173,
body 42
až
44.
22      Pozri
návrh
článkov o zmluvnom
práve,
ktorý
je k dispozícii v správe
KMP o výsledkoch
práce
18.
zasadnutia
predloženej
Valnému
zhromaždeniu
OSN,
Ročenka
KMP,
1966,
zv.
II,
druhá
časť,
najmä
komentár k návrhu
článku 27,
s. 240,
bod 11,
ktorý
sa
neskôr
stal
článkom 31
Viedenského
dohovoru;
DAILLIER,
S.,
FORTEAU, M.,
PELLET,
A.:
Droit international public.
9.
vyd.
Paris:
Librairie générale de
droit et
de
jurisprudence,
2022,
najmä
bod 206,
ako
aj
KAMMERHOFER,
J.:
International
Investment Law and
Legal Theory,
Expropriation and
the Fragmentation of
Sources.
Cambridge:
Cambridge University Press,
2021,
najmä
kapitola
4
nazvaná
„Treaty Interpretation“
(Výklad
zmlúv),
s. 68
až
143,
najmä
s. 114.
23      Pozri
rozsudok
MSD z 19. mája
2025,
Vymedzenie
pozemných a námorných
hraníc a zvrchovanosť
ostrovov
(Gabon/Rovníková
Guinea)
(bod 73).
24      Pozri
rozsudok
MSD z 19. mája
2025,
Vymedzenie
pozemných a námorných
hraníc a zvrchovanosť
ostrovov
(Gabon/Rovníková
Guinea)
(bod 72).
25      Zbierka
MSD
2018,
s. 507.
26      C‑203/07 P,
EU:C:2008:606.
27      Zbierka
MSD
2018,
s. 507.
28      Pozri
rozsudok z 19. mája
2025,
Vymedzenie
pozemných a námorných
hraníc a zvrchovanosť
ostrovov
(Gabon/Rovníková
Guinea)
(bod 73).
Pozri
tiež
právne
stanovisko k stavu
rezolúcie o zriadení
Prípravnej
komisie
pre
Organizáciu
Zmluvy o všeobecnom
zákaze
jadrových
skúšok
(CTBTO),
Právna
ročenka
OSN z roku
2012,
s. 526
až
543,
najmä
bod 5.1.
29      Zbierka
MSD
1992,
s. 240,
bod 47.
30      Zbierka
MSD
2012,
s. 10,
body 57 a 61.
31      Zbierka
MSD
1992,
s. 240.
32      Zbierka
MSD
2012,
s. 10.
33      Pozri
tiež
bod 330
napadnutého
rozsudku.
34      Komisia
sa
odvoláva
na
článok 104
Charty
Organizácie
Spojených
národov,
podpísanej v San
Franciscu
26. júna
1945, a článok 1
Dohovoru o výsadách a imunitách
Organizácie
Spojených
národov,
podpísaného
13. februára
1946
[Zbierka
zmlúv
Organizácie
Spojených
národov,
zv.
1,
s. 15,
č. 4
(1946 – 1947)],
ktorý
vstúpil
do
platnosti
17. septembra
1946,
pričom
obe
tieto
ustanovenia
uznávajú
vnútroštátnu
právnu
subjektivitu
OSN v každom
členskom
štáte.
35      Pozri
MARTIN,
J.‑C.:
La
personnalité juridique interne
de
l’organisation internationale.
In:
LAGRANGE,
É.,
SOREL,
J.‑M.:
Droit des
organisations internationales.
Paris:
Librairie générale de
droit et
de
jurisprudence,
2013,
s. 465
až
488,
najmä
body 915
až
917,
ako
aj
AMERASINGHE,
C. F.:
Principles of
the Institutional Law of
International
Organizations.
Cambridge:
Cambridge University Press,
2009,
najmä
kapitola
3
nazvaná
„Legal Personality“
(Právna
subjektivita),
s. 66
až
104,
najmä
s. 79.
36      V poradnom
stanovisku z 11. apríla
1949,
Náhrada
škody
utrpenej v službách
OSN
(Zbierka
MSD
1949,
s. 174),
MSD
konštatoval,
že
OSN
je
subjektom
medzinárodného
práva s medzinárodnou
právnou
subjektivitou,
lebo
„má
spôsobilosť
byť
držiteľom
medzinárodných
práv a povinností a spôsobilosť
vykonávať
svoje
práva
prostredníctvom
medzinárodných
nárokov“
(p. 179).
Pozri
SCHERMERS,
H.,
G.,
BLOKKER,
N. M.:
International
Institutional Law.
7.
vyd.
Leyde:
Nijhoff,
2025,
najmä
kapitola
11
nazvaná
„Legal Status“
(Právne
postavenie);
COLLINS,
R.:
Beyond Binary Oppositions?
The Elusive Identity
of
the International
Organization in
Contemporary International
Law.
In:
International
Organizations Law Review.
Leyde:
Nijhoff,
2023,
vol.
20,
no
1,
s. 28
až
51,
najmä
s. 43;
D’ARGENT,
S.:
La
personnalité juridique internationale de
l’organisation internationale.
In:
LAGRANGE,
É.,
SOREL,
J.‑M.,
c. d.,
s. 439
až
464,
najmä
s. 441;
GAZZINI,
T.:
Personality of
international organizations.
In:
Research Handbook on
the Law of
International
Organizations.
Cheltenham:
Edward
Elgar Publishing,
2011,
s. 33
až
55,
najmä
s. 34;
AMERASINGHE,
C. F.,
c. d.,
s. 68 a 78,
ako
aj
DAILLIER,
S.,
FORTEAU, M.,
PELLET,
A.,
c. d.,
bod 371.
37      Zásada
špeciality,
ktorú
MSD
označuje
ako
„všeobecnú
zásadu“ a je
základom
práva
medzinárodných
organizácií,
si
vyžaduje,
aby
organizáciám
boli
zverené
„právomoci,
ktorých
hranice
závisia
od
spoločných
záujmov,
ktoré
im
[štáty,
ktoré
ich
zriadili,]
dávajú
za
úlohu
presadzovať“
[poradné
stanovisko z 8. júla 1996,
Legálnosť
použitia
jadrových
zbraní
štátom v ozbrojenom
konflikte
(Zbierka
MSD
1996,
s. 66,
body 25 a 26)].
Táto
zásada
vymedzuje
rozsah
činnosti
medzinárodnej
organizácie a jej
zodpovednosť v medzinárodnom
právnom
poriadku a obmedzuje
jej
schopnosť
konať
na
výkon
právomocí,
ktoré
sú
jej
výslovne
alebo
implicitne
zverené.
38      Zbierka
MSD
2010,
s. 14.
39      Zbierka
MSD
2010,
s. 14.
40      Zbierka
MSD
2010,
s. 14.
41      Zbierka
MSD
2010,
s. 14.
42      Výraz
„komunikačné
kanály“,
ktorý
Všeobecný
súd
použil
trikrát, v bodoch 212,
312 a 343
napadnutého
rozsudku,
totiž
súvisí
so
špeciálnou
úlohou
CARU,
ktorá
bola
rámcom
pre
výmenu a komunikáciu
medzi
Uruguajom a Argentínou.
43      CARU
bola
založená
na
základe
zmluvy
podpísanej
medzi
Uruguajom a Argentínou,
pričom
Uruguaj
sa
domnieval,
že
tento
subjekt
rovnako
ako
akákoľvek
iná
riečna
komisia
nie
je
orgánom s autonómnou
vôľou,
ale
skôr
fakultatívnym
mechanizmom
zriadeným
na
uľahčenie
spolupráce
medzi
stranami
[rozsudok z 20. apríla
2010,
Celulózka
na
rieke
Uruguaj
(Argentína
v. Uruguaj)
(Zbierka
MSD
2010,
s. 14,
bod 84)],
zatiaľ
čo
Argentína
tvrdila,
že
ide o kľúčový
orgán,
ktorý
inštitucionalizuje
trvalú a úzku
spoluprácu a na
ktorý
sa
musia
obrátiť
(bod 85
tohto
rozsudku).
44      Zbierka
MSD
2010,
s. 14.
45      Pozri
tiež
rozsudok z 31. januára
2019,
International
Management
Group/Komisia
(C‑183/17 P a C‑184/17 P,
EU:C:2019:78,
bod 91).
46      C‑684/13,
EU:C:2015:439.
47      C‑516/16,
EU:C:2017:1011.
48      C‑684/13,
EU:C:2015:439.
49      C‑516/16,
EU:C:2017:1011.
50      Nariadenie
Komisie z 21. apríla
2004,
ktoré
ustanovuje
podrobné
pravidlá
na
uplatňovanie
krížového
plnenia,
modulácie a integrovaného
správneho a kontrolného
systému
uvedeného v nariadení
Rady
(ES)
č. 1782/2003,
ktorým
sa
ustanovujú
spoločné
pravidlá
pre
režimy
priamej
podpory v rámci
spoločnej
poľnohospodárskej
politiky a ktorým
sa
zavádzajú
niektoré
režimy
podpory
pre
poľnohospodárov  (Ú. v. EÚ L 141,
2004,
s. 18;
Mim.
vyd.
03/044,
s. 243).
51      Vykonávacie
nariadenie
Komisie
zo
7. júna
2011,
ktorým
sa
ustanovujú
podrobné
pravidlá
uplatňovania
nariadenia
Rady
(ES)
č. 1234/2007,
pokiaľ
ide o sektory
ovocia a zeleniny a spracovaného
ovocia a zeleniny
(Ú. v. EÚ L 157,
2011,
s. 1).
52      C‑211/06 P,
EU:C:2008:34.
Vo
veci, v ktorej
bol
vydaný
tento
rozsudok,
Súdny
dvor
rozhodoval o vyplatení
príspevku
na
expatriáciu úradníkovi
Únie.
53      Pozri
rozsudok z 24. januára
2008,
Adam/Komisia
(C‑211/06 P,
EU:C:2008:34,
body 28 a 44).
54      C‑364/10,
EU:C:2012:630.
55      Pozri
rozsudok
zo
16. októbra
2012,
Maďarsko/Slovensko
(C‑364/10,
EU:C:2012:630,
body 49
až
51).
56      Smernica
Európskeho
parlamentu a Rady z 29. apríla 2004 o práve
občanov
Únie a ich
rodinných
príslušníkov
voľne
sa
pohybovať a zdržiavať
sa v rámci
územia
členských
štátov,
ktorá
mení a dopĺňa
nariadenie
(EHS)
1612/68 a ruší
smernice
64/221/EHS,
68/360/EHS,
72/194/EHS,
73/148/EHS,
75/34/EHS,
75/35/EHS,
90/364/EHS,
90/365/EHS a 93/96/EHS
(Ú. v. EÚ L 158,
2004,
s. 77;
Mim.
vyd.
05/005,
s. 46,
ako
aj
korigendum Ú. v. EÚ L 327,
2011,
s. 70).
57      C‑619/20 P a C‑620/20 P,
EU:C:2022:722.
58      Pozri
rozsudok z 22. septembra
2022,
IMG/Komisia
(C‑619/20 P a C‑620/20 P,
EU:C:2022:722,
bod 150).
59      C‑104/16 P,
EU:C:2016:973.
60      Pozri
rozsudok z 21. decembra
2016,
Rada/Front
Polisario (C‑104/16 P,
EU:C:2016:973,
bod 81 a nasl.).
61      Zbierka
MSD
1997,
s. 7,
bod 26.
62      Pozri
rozsudok
MSD z 13. decembra
1999,
Ostrov
Kasikili/Sedudu (Botswana/Namíbia)
(Zbierka
MSD
1999,
s. 1045,
bod 49,
ktorý
odkazuje
na
Ročenku
KMP,
1966,
zv.
II,
druhú
časť,
s. 241,
bod 14).
63      EU:C:1975:145.
64      EU:C:1995:83.
65      EU:C:2014:2303.
66      Pozri
stanovisko
1/13
(Pristúpenie
tretích
štátov k Haagskemu
dohovoru)
zo
14. októbra
2014
(EU:C:2014:2303,
body 38 a 41). V tomto
stanovisku
Súdny
dvor
konštatoval,
že
vôle
postupne
prejavené v listine o pristúpení k Dohovoru o občianskoprávnych
aspektoch
medzinárodných
únosov
detí
uzavretému v Haagu
25. októbra
1980 a vo
vyhlásení o prijatí
tohto
pristúpenia
sú
zhodné,
pokiaľ
ide o cieľ,
ktorý
sledujú
dotknuté
štáty
(konkrétne
vzájomný
záväzok
podľa
medzinárodného
práva
uplatňovať
tento
dohovor v ich
bilaterálnych
vzťahoch), a rozhodol,
že
aj
keď
sa
tieto
akty
uskutočnili v samostatných
listinách,
ako
celok
predstavujú
súhlasný
prejav
vôle
dotknutých
štátov, a teda
predstavujú
medzinárodnú
dohodu
(body 39 a 41
tohto
stanoviska).
Pokiaľ
ide o právnu
náuku,
pozri
MEHDI,
R.,
NOURRISSAT,
C.:
L’Avis 1/13,
ou comment la
Cour de
justice confirme une conception traditionnellement extensive de
sa
compétence et
privilégie l’efficacité des
règlements de
l’Union sur l’unité des
conventions internationales,
dostupné
na
internetovej
stránke
výskumnej
skupiny
„Réseau Universitaire européen dédié à l’étude du droit de
l’Espace de
liberté,
sécurité et
justice“
(Európska
univerzitná
sieť
venovaná
štúdiu
práva
priestoru
slobody,
bezpečnosti a spravodlivosti),
7. december
2014.
67      Zbierka
MSD
1997,
s. 7.
68      Pozri
rozsudok
MSD z 25. septembra
1997,
Projekt
Gabčíkovo‑Nagymaros (Maďarsko
v. Slovensko)
(Zbierka
MSD
1997,
s. 7,
bod 26).
69      Zbierka
MSD
1949,
s. 174,
najmä
s. 185.
70      Pozri
poznámku
pod
čiarou
34
vyššie.
71      Pozri
D’ARGENT,
S.,
c. d.,
s. 441.
72      Pozri
SCHERMERS,
H. G.,
BLOKKER,
N. M.,
c. d.,
body 1564 a 1565.
73      Zmluvné
strany
sa
môžu
rozhodnúť
výslovne
udeliť
medzinárodnú
právnu
subjektivitu v zakladajúcej
listine
alebo
sa
môžu
rovnakým
spôsobom
rozhodnúť,
že
ju
neudelia
(na
ilustráciu
pozri
článok 2
ods. 2
Zmluvy o vytvorení
funkčného
vzdušného
priestoru
„Europe Central“
medzi
Spolkovou
republikou
Nemecko,
Belgickým
kráľovstvom,
Francúzskou
republikou,
Luxemburským
veľkovojvodstvom,
Holandským
kráľovstvom a Švajčiarskou
konfederáciou,
ktorá
bola
podpísaná v Bruseli
2. decembra
2010 a vstúpila
do
platnosti
1. júna
2013).
74      Pozri
DAILLIER,
S.,
FORTEAU, M.,
PELLET,
A.,
c. d.,
bod 535;
AMERASINGHE,
C. F.,
c. d.,
s. 81;
SCHERMERS,
H. G.,
BLOKKER,
N. M.,
c. d.,
body 1564
až
1566,
ako
aj
SCHMALENBACH,
K.:
International
Organizations or
Institutions,
General
Aspects.
In:
Max
Planck
Encyclopedia of
Public International
Law (online),
2020,
podľa
ktorého
„pretrvávajúce
diskusie v právnej
náuke a praxi
vyplývajú
zo
skutočnosti,
že
väčšina
zakladajúcich
listín
medzinárodných
organizácií
neobsahuje
výslovné
ustanovenia o právnej
subjektivite v medzinárodnom
práve“
(voľný
preklad)
(bod 20).
75      Pozri
AMERASINGHE,
C. F.,
c. d.,
s. 79.
76      Pozri
poradné
stanovisko z 11. apríla
1949,
Náhrada
škody
utrpenej v službách
OSN
(Zbierka
MSD
1949,
s. 174).
77      V tomto
stanovisku
MSD
uznal,
že
napriek
tomu,
že
Charta
OSN v tomto
smere
nič
nestanovuje,
medzinárodná
právna
subjektivita
OSN
vyplýva
implicitne,
ale
nevyhnutne, z úmyslu
zakladateľov, z potrieb
vyjadrených
zakladateľmi v tejto
zakladajúcej
listine a v následnej
praxi
medzinárodného
spoločenstva
(s. 178 a 179).
Pozri
tiež
D’ASPREMONT,
J.:
La
composition des
organes et
le processus décisionnel.
In:
LAGRANGE,
É.,
SOREL,
J.‑M.,
c. d.,
s. 403
až
433,
najmä
s. 431.
78      Zbierka
MSD
1996,
s. 66,
najmä
s. 75.
Pozri
D’ARGENT,
S.,
c. d.,
body 878 a 879,
ako
aj
SCHMALENBACH,
K.,
c. d.,
bod 20 a nasl.
79      Pozri
EL
SAWAH,
S.:
Les
immunités des
États et
des
organisations internationales,
Bruxelles:
Larcier,
2012,
najmä
kapitola
3
nazvaná
„Les
immunités des
organisations internationales“
(Imunity
medzinárodných
organizácií),
s. 203
až
229,
najmä
s. 210 a 211.
Pozri
tiež
FOX,
H.,
WEBB,
S.:
The Law of
State
Immunity.
3.
vyd.
Oxford:
Oxford University Press,
2015,
s. 571 a nasl.;
BLOKKER,
N. M.:
International
Organizations:
the Untouchables?.
In:
International
Organizations Law Review.
Leyde:
Nijhoff,
2013,
vol.
10,
no
2,
s. 259
až
275,
najmä
s. 260,
ako
aj
DOMINICÉ,
C.:
L’immunité de
juridiction et
d’exécution des
organisations internationales.
In:
Recueil des
cours de
l’Académie de
droit international de
La
Haye.
Dordrecht:
Nijhoff,
1984,
vol.
187,
s. 145
až
238,
najmä
s. 163.
80      Pozri
najmä
Dohovor o postavení
Severoatlantickej
aliancie,
zástupcov
štátov a medzinárodného
personálu,
podpísaný v Ottave 20. septembra
1951,
ktorý
definuje
výsady a imunity
tejto
organizácie
namiesto
Severoatlantickej
zmluvy,
podpísanej
vo
Washingtone
4. apríla
1949.
81      Pozri v tomto
smere
kompletnú
štúdiu
DOMINICÉ,
C.,
c. d.,
s. 168 a 169.
Pozri
tiež
SCHERMERS,
H. G.,
BLOKKER,
N. M.,
c. d.,
body 325 a 1606;
PINGEL,
I.:
Les
privilèges et
immunités de
l’organisation internationale.
In:
LAGRANGE,
É.,
SOREL,
J.‑M.,
c. d.,
s. 626
až
656,
najmä
bod 1247,
ako
aj
DAILLIER,
S.,
FORTEAU, M.,
PELLET,
A.,
c. d.,
bod 538.
82      Voľný
preklad.
83      Pozri
poradné
stanovisko z 8. júla
1996,
Legálnosť
použitia
jadrových
zbraní
štátom v ozbrojenom
konflikte
(Zbierka
MSD
1996,
s. 66,
bod 19),
ako
aj
MONACO,
R.:
Le caractère constitutionnel des
actes institutifs d’organisations internationales.
Paris:
Éditions A. Pedone,
1974,
s. 153
až
172.
84      Napríklad
Prípravná
komisia
pre
Organizáciu
Zmluvy o všeobecnom
zákaze
jadrových
skúšok
bola
zriadená
19. novembra
1996
ako
dočasná
medzinárodná
organizácia
(pozri
právne
stanovisko
citované v poznámke
pod
čiarou
28
vyššie).
85      Pokiaľ
ide o rozmanitosť
medzinárodných
organizácií,
pozri
KLABBERS,
J.:
Unity,
Diversity,
Accountability:
The Ambivalent Concept of
International
Organisation.
In:
Melbourne
Journal of
International
Law.
Melbourne:
University of
Melbourne,
2013,
vol.
14,
no
1,
s. 149
až
170.
86      Pozri
poradné
stanovisko
MSD z 23. júla
2025,
Povinnosti
štátov v súvislosti
so
zmenou
klímy
(bod 177).
87      Pozri
Ročenku
KMP,
1966,
zv.
II,
druhú
časť,
s. 238,
bod 5.
Pozri
tiež
DAILLIER,
S.,
FORTEAU, M.,
PELLET,
A.,
c. d.,
bod 206.
88      Pozri
poznámku
pod
čiarou
22
vyššie.
89      Pozri
Ročenku
KMP,
1966,
zv.
II,
druhú
časť,
s. 239,
bod 8.
90      Kurzívou
zvýraznil
generálny
advokát.
91      V právnom
stanovisku
citovanom v poznámke
pod
čiarou
28
vyššie
sekretariát
CTBTO
poukázal
na
to,
že v relevantnom
kontexte
existuje
neoddeliteľné
prepojenie
medzi
dvoma
listinami, a to
rezolúciou z 19. novembra
1996 o zriadení
Prípravnej
komisie
pre
CTBTO a prílohou k tejto
rezolúcii,
ktorá
sa
týka
stanov
uvedenej
komisie a ktorá
je
základným
dokumentom a zakladajúcou
listinou
tejto
komisie
(s. 527,
534 a 542).
92      Tieto
materiálny
sú
často
považované
za
chaotické,
dôverné
alebo
nejednoznačné a môžu
byť
použité
len
na
potvrdenie
výkladu
získaného
inými
prostriedkami,
alebo
ak
tieto
prostriedky
nevyvolávajú
potrebný
účinok. V praxi
sa
dokonca
zdá,
že
prípravné
materiály
sú
vylúčené z výkladu
zakladajúcej
listiny,
lebo
uprednostňujú
víziu
určitých
členov
pred
inými,
čo
nie
je v súlade
so
zásadou
rovnosti
štátov
(pozri
PETERS,
A.:
L’acte constitutif de
l’organisation internationale.
In:
LAGRANGE,
É.,
SOREL,
J.‑M.,
c. d.,
s. 201
až
245,
najmä
body 408 a 409).
93      Pozri
záver
4
nazvaný
„Definícia
neskoršej
dohody a neskoršej
praxe“ v návrhu
záverov o neskorších
dohodách a praxi v kontexte
výkladu
zmlúv a súvisiacich
komentároch
(správa
KMP
A/73/10 o výsledkoch
práce
70.
zasadnutia
predložená
Valnému
zhromaždeniu
OSN,
Ročenka
KMP,
2018,
zv.
II,
druhá
časť)
(ďalej
len
„návrh
záverov“),
ako
aj
komentár
33
(s. 39).
94      Zbierka
MSD
2014,
s. 226.
95      Zbierka
MSD
2014,
s. 226.
96      Pozri
bod 14
vyššie.
97      Zbierka
MSD
2014,
s. 226.
98      Pokiaľ
ide o definíciu
pojmu
„neskoršia
dohoda“ v zmysle
článku 31
ods. 3 písm. a)
Viedenského
dohovoru,
pozri
záver
4
návrhu
záverov,
ako
aj
komentáre k bodu 1
tohto
záveru,
s. 34 a nasl.
99      Článok 31
ods. 3 písm. b)
Viedenského
dohovoru
odkazuje
na
„akúkoľvek…
prax“,
ktorú
výslovne
neobmedzuje
na
prax
strán,
čím
sa
odlišuje
od
znenia
článku 31
ods. 3 písm. a)
tohto
dohovoru,
ktorý
odkazuje
na
„každú
neskoršiu
dohodu…
ku
ktorej
došlo
medzi
stranami“,
pričom
toto
ustanovenie
sa
vzťahuje
na
prax
zmluvných
štátov
bilaterálneho
alebo
multilaterálneho
dohovoru, v rámci
ktorého
sa
štáty
združujú
ako
zmluvné
strany, a nie
ako
členovia
zmluvných
orgánov.
Pozri
záver
12
návrhu
záverov
nazvaný
„Zakladajúce
listiny
medzinárodných
organizácií“,
s. 77 a nasl.
100      Pokiaľ
ide o právnu
náuku,
pozri
KADELBACH,
S.:
International
Law Commission and
role
of
subsequent practice as a means of
interpretation under Articles 31
and
32
VCLT?.
In:
Questions of
International
law (online),
2018;
ARATO,
J.:
Treaty Interpretation and
Constitutional Transformation:
Informal Change
in
International
Organizations.
In:
Yale Journal of
International
Law.
2013,
vol.
38,
no
2,
s. 289
až
357;
RAFFEINER,
S.:
Organ
Practice in
the Whaling Case:
Consensus and
Dissent between Subsequent Practice,
Other Practice and a Duty to
Give Due Regard.
In:
European Journal of
International
Law.
Florence:
European University Institute,
2016,
vol.
27
no
4,
s. 1043
až
1059,
ako
aj
PETERS,
C.:
Subsequent Practice and
Established Practice of
International
Organizations:
Two Sides of
the Same Coin?.
In:
Göttingen Journal of
International
Law.
Göttingen:
Universitätsverlag Göttingen,
2011,
vol.
3,
no
2,
s. 617
až
642.
101      Zbierka
MSD
2014,
s. 226.
102      Pozri
poradné
stanovisko
MSD z 11. apríla
1949,
Náhrada
škody
utrpenej v službách
OSN
(Zbierka
MSD
1949,
s. 174,
najmä
s. 180).
103      Zbierka
MSD
2014,
s. 226.
104      Pozri
rozsudok z 19. mája
2025,
Vymedzenie
pozemných a námorných
hraníc a zvrchovanosť
ostrovov
(Gabon/Rovníková
Guinea)
(body 83
až
91). V tomto
rozsudku
MSD
prikladal
významnú
váhu
jasnému a súhlasnému
správaniu
oboch
strán
počas
mnohoročných
rokovaní,
pričom
úplne
odhliadol
od
Dohovoru o vymedzení
pozemných a námorných
hraníc
Rovníkovej
Guiney a Gabonu
(ďalej
len
„Batský dohovor“)
(bod 91).
105      Pozri
záver
9
návrhu
záverov
nazvaný
„Váha
neskorších
dohôd a neskoršej
praxe
ako
prostriedkov
výkladu“ a komentár
12,
s. 64.
106      Zbierka
MSD
1971,
s. 16.
107      Pozri
poradné
stanovisko z 21. júna
1971,
Právne
dôsledky
pre
štáty,
pokiaľ
ide o pokračujúcu
prítomnosť
Južnej
Afriky v Namíbii
(Juhozápadná
Afrika)
napriek
rezolúcii
Bezpečnostnej
rady
276
(1970)
(Zbierka
MSD
1971,
s. 16,
bod 22).
108      Pozri
Ročenku
KMP,
1966,
zv.
II,
druhá
časť,
s. 242,
bod 15.
Pri
formulovaní
článku 31
ods. 3 písm. b)
Viedenského
dohovoru
táto
komisia
nahradila
výraz
„dohoda
všetkých
strán“
výrazom
„dohoda
strán“,
aby
zdôraznila,
že
nie
všetky
strany
sa
musia
nevyhnutne
aktívne
zúčastňovať
na
neskoršej
praxi.
Pozri
záver
12
návrhu
záverov a komentár
22,
s. 81 a 82.
109      C‑464/13 a C‑465/13,
EU:C:2015:163.
110      Uzavretý v Luxemburgu
21. júna
1994
medzi
členskými
štátmi a Európskymi
spoločenstvami
(Ú. v. ES L 212,
1994,
s. 3;
Mim.
vyd.
16/001,
s. 16).
111      Pozri
rozsudok z 11. marca 2015,
Oberto a O’Leary (C‑464/13 a C‑465/13,
EU:C:2015:163,
bod 65).
112      Pozri
rozsudok z 11. marca 2015,
Oberto a O’Leary (C‑464/13 a C‑465/13,
EU:C:2015:163,
bod 66).
113      Zbierka
MSD
2014,
s. 226. V tomto
rozsudku
teda
MSD
uznal
relevantnosť
rezolúcií,
ktoré
síce
nie
sú
záväzné,
ale
boli
prijaté
konsenzom
alebo
jednomyseľným
hlasovaním
zmluvného
orgánu, a odmietol
tie,
ktoré
boli
prijaté
bez
podpory
všetkých
zmluvných
štátov
dohovoru a za
prítomnosti
rozdielnych
názorov
(body 46 a 83).
114      Zbierka
MSD
1996,
s. 66.
115      Pozri
poradné
stanovisko z 8. júla
1996,
Legálnosť
použitia
jadrových
zbraní
štátom v ozbrojenom
konflikte
(Zbierka
MSD
1996,
s. 66,
bod 27).
116      Pozri
bod 154
vyššie.
117      Zbierka
MSD
1962,
s. 151.
118      Pozri
poradné
stanovisko
MSD z 20. júla
1962,
Určité
výdavky
OSN
(článok 17
ods. 2
Charty)
(Zbierka
MSD
1962,
s. 151,
s. 151
až
174).
119      Tieto
dohody
nemôžu
predstavovať
ani
neskoršie
„správanie“
pri
uplatňovaní
zmluvy,
ktoré
je
relevantné v zmysle
článku 32
Viedenského
dohovoru.
Pozri
záver
4
návrhu
záverov
(s. 33).
120      Zbierka
MSD
2014,
s. 226.
121      Pozri
poznámku
pod
čiarou
113
vyššie.
122      Stranám
nič
nebránilo
vložiť
ustanovenie
stanovujúce,
že
rezolúcia z 25. novembra
1994
nevytvára
medzinárodnú
organizáciu s medzinárodnou
právnou
subjektivitou
(pozri
najmä
článok 2
ods. 2
zmluvy
citovanej v poznámke
pod
čiarou
73
vyššie).
123      V tejto
súvislosti
pripínam,
že v rozsudku z 1. júla
1994,
Vymedzenie
námorných
hraníc a územné
otázky
medzi
Katarom a Bahrajnom,
právomoc a prípustnosť
(Zbierka
MSD
1994,
s. 112,
bod 29),
MSD
odmietol
tvrdenie,
podľa
ktorého
treba
na
jednej
strane
brať
do
úvahy
úmysel
strán
(vyhlásenie
politického
charakteru),
pokiaľ
podpísali
listinu
obsahujúcu
záväzky
prijaté
ich
vládami a takýto
úmysel
nemôže
prevážiť
nad
skutočným
znením
daného
dokumentu, a na
druhej
strane
neskoršie
správanie
strán
(ktoré
svedčí o tom,
že
tento
dokument
nikdy
nepovažovali
za
medzinárodnú
dohodu).
124      Zbierka
MSD
1980,
s. 73.
125      Poradné
stanovisko z 20. decembra
1980,
Výklad
dohody z 25. marca 1951
medzi
WHO a Egyptom
(Zbierka
MSD
1980,
s. 73,
bod 43).
126      Pozri
SIMON,
D.:
L’interprétation judiciaire des
traités d’organisations internationales;
Morphologie des
conventions et
fonction juridictionnelle.
Paris:
éditions A. Pedone,
1981,
s. 384,
ako
aj
SCHERMERS,
H. G.,
BLOKKER,
N. M.,
c. d.,
bod 30.
Pokiaľ
ide o judikatúru,
pozri
poradné
stanoviská z 20. júla
1962,
Určité
výdavky
OSN
(článok 17
ods. 2
Charty)
(Zbierka
MSD
1962,
s. 151,
najmä
s. 160), a z 9. júla
2004,
Právne
dôsledky
výstavby
múru
na
okupovanom
palestínskom
území
(Zbierka
MSD
2004,
s. 136,
bod 88).
127      Pozri v tomto
zmysle
individuálne
stanovisko
sudcu
Lauterpachta pripojené k poradnému
stanovisku
zo
7. júna
1955,
Hlasovací
postup v záležitostiach
týkajúcich
sa
správ a požiadaviek
súvisiacich s územím
Juhozápadnej
Afriky
(Zbierka
MSD
1955,
s. 57),
najmä
s. 106.
128      Pozri
záver
8
návrhu
záverov
nazvaný
„Výklad
podmienok
zmluvy
ako
podliehajúcich
zmenám v čase“ a komentáre
4 a 5
(s. 58),
ako
aj
DAILLIER,
S.,
FORTEAU, M.,
PELLET,
A.,
c. d.,
bod 213.
129      SIMON,
D.,
c. d.
130      SIMON,
D.,
c. d.,
s. 378.
131      Podpísaná v Bruseli 17. marca 1948.
132      Pozri
COULÉE,
F.:
La
fondation de
l’organisation internationale.
In:
LAGRANGE,
É.,
SOREL,
J.‑M.,
c. d.,
s. 147
až
167,
najmä
bod 304.
133      Pozri
BLOKKER,
N. M.:
Constituent Instruments.
In:
COGAN,
J. K.,
HURD,
I.,
JOHNSTONE,
I.:
The Oxford Handbook of
International
Organizations.
Oxford:
Oxford University Press,
2016,
s. 943
až
961.
134      Podpísaný
vo
Viedni
21. marca 1986.
135      Zbierka
MSD
2021,
s. 206.
136      Pozri
BONUCCI,
N.,
COSNARD, M.,
NGANGA
MALONGA,
A.:
Les
rapports entre l’organisation internationale et
l’État hôte.
In:
LAGRANGE,
É.,
SOREL,
J.‑M.,
c. d.,
s. 601
až
625,
najmä
bod 1204.
137      Pozri v tomto
ohľade
rozsudok
MSD z 3. februára
1994,
Územný
spor
(Líbyjská
arabská
džamahírija/Čad)
(Zbierka
MSD
1994,
s. 6), v ktorom
MSD
zdôraznil,
že
„sloveso
‚uznať‘…
znamená,
že
vzniká
právna
povinnosť.
Uznať
hranicu
znamená
predovšetkým
‚prijať‘
túto
hranicu,
teda
vyvodiť
všetky
právne
dôsledky z jej
existencie,
rešpektovať
ju a vzdať
sa
jej
spochybňovania v budúcnosti“
(bod 42).
Pozri
tiež
DAILLIER,
S.,
FORTEAU, M.,
PELLET,
A.,
c. d.,
bod 510.
138      Pozri
BURRIEZ,
D.,
CAHIN
G.,
LAGRANGE,
É.:
Le retrait des
États des
organisations internationales:
actualité récente (UNESCO,
OEA,
CPI…).
In:
Annuaire Français de
droit international.
Paris:
CNRS,
2018,
s. 373
až
382.
Tento
postup
sa
prirovnáva k jednoduchému
vypovedaniu
zakladajúcej
listiny
na
základe
jednostranného a diskrečného aktu
štátu.
139      Zbierka
MSD
1966,
s. 6.
140      Zbierka
MSD
1971,
s. 16.
141      Pozri
rozsudok
MSD z 18. júla
1966,
Juhozápadná
Afrika,
druhá
fáza
(Zbierka
MSD
1966,
s. 6,
body 16 a 17),
ako
aj
poradné
stanovisko z 21. júna
1971,
Právne
dôsledky
pre
štáty,
pokiaľ
ide o pokračujúcu
prítomnosť
Južnej
Afriky v Namíbii
(Juhozápadná
Afrika)
napriek
rezolúcii
Bezpečnostnej
rady
276
(1970)
(Zbierka
MSD
1971,
s. 16,
bod 53).
142      Pozri
DOMINICÉ,
C.,
c. d.,
s. 162.
143      C‑183/17 P a C‑184/17 P,
EU:C:2019:78.
144      Komisia
ďalej
incidenčne uvádza,
že
nechcela
„sťažiť
prejednanie
odvolania
podaním
vzájomného
odvolania
týkajúceho
sa
existencie
medzinárodnej
dohody“,
ale
je
naďalej
„skeptická“,
pokiaľ
ide o dôvody
uvedené v bodoch 276
až
289
napadnutého
rozsudku.