Vec C‑564/24
Eisenberger Gerüstbau GmbH
proti
JK
(návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Kammergericht Berlin)
Rozsudok Súdneho dvora (piata komora) z 5. marca 2026
„ Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Ochrana spotrebiteľov – Smernica 2011/83/EÚ – Zmluva uzavretá na diaľku medzi spotrebiteľom a obchodníkom – Pojem ‚spotrebiteľ‘ – Nadviazanie kontaktu medzi spotrebiteľom a obchodníkom prostredníctvom iného obchodníka povereného spotrebiteľom – Článok 2 bod 7 – Právo spotrebiteľa na odstúpenie od zmluvy – Článok 9 ods. 1 – Zneužitie práva “
1.        Ochrana spotrebiteľa – Zmluvy uzavreté so spotrebiteľmi – Smernica 2011/83 – Zmluvy uzavreté na diaľku – Kritériá posúdenia – Spotrebiteľ, ktorému pred a pri uzavretí zmluvy medzi týmto spotrebiteľom a obchodníkom, pomáhal iný podnikateľ podľa jeho výberu – Obchodník, ktorý mal vplyv na obsah zmluvy – Relevantnosť týchto kritérií – Neexistencia
[Smernica Európskeho parlamentu a Rady 2011/83, odôvodnenie 20 a článok 2 body 1, 2 a 7; smernica Rady 93/13, článok 2, písm. b)]
(pozri body 44 – 53, bod 1 výroku)
2.        Ochrana spotrebiteľa – Zmluvy uzavreté so spotrebiteľmi – Smernica 2011/83 – Zmluvy uzavreté na diaľku – Pojem – Dodatok k zmluve, ktorá nespadá pod tento pojem týkajúci sa doplnkových plnení – Zahrnutie – Podmienky
(Smernica Európskeho parlamentu a Rady 2011/83, článok 2 body 7 a 15, a článok 15)
(pozri body 55 – 59, bod 2 výroku)
3.        Ochrana spotrebiteľa – Zmluvy uzavreté so spotrebiteľmi – Smernica 2011/83 – Zmluvy na diaľku – Právo na odstúpenie – Lehota na uplatnenie tohto práva – Predĺženie v prípade, že obchodník neposkytol informácie o tomto práve – Zneužitie práva – Podmienky
[Smernica Európskeho parlamentu a Rady 2011/83, odôvodnenia 4, 5 a 7, a článok 6 ods. 1 písm. h), článok 9 ods. 1, článok 10 ods. 1 a článok 14 ods. 1, ods. 4 písm. a) bod i), a ods. 5]
(pozri body 68 – 82, bod 3 výroku)
Zhrnutie
Súdny dvor, na ktorý Kammergericht Berlin (Vyšší krajinský súd Berlín, Nemecko) podal návrh na začatie prejudiciálneho konania, spresnil rozsah pojmu „zmluva uzavretá na diaľku“, ako je stanovený v smernici 2011/83(1), v kontexte zmluvy uzavretej medzi spotrebiteľom a obchodníkom, pri ktorej dojednávaní a uzatváraní bol tento spotrebiteľ zastúpený obchodníkom, ktorý je treťou osobou. Okrem toho sa Súdny dvor vyjadril k podmienkam, za ktorých sa obchodník môže dovolávať nekalej povahy uplatnenia práva spotrebiteľa na odstúpenie od zmluvy po splnení zmluvy bez toho, aby mu boli v tejto súvislosti poskytnuté informácie stanovené v smernici 2011/83.
Eisenberger Gerüstbau, žalobkyňa, je spoločnosť založená podľa nemeckého práva, ktorá prenajíma lešenia. JK, vlastníčka pozemku v Berlíne, na ktorom je postavený viacpodlažný bytový dom, sa rozhodla zvýšiť podkrovie tejto budovy na účely osobného bývania.
Na tento účel JK poverila plánovaním a dozorom nad prácami architekta, ktorý bol tiež poverený zhromažďovaním ponúk od odborných spoločností a vypracovaním návrhov zmlúv. V rámci týchto funkcií tento architekt zaslal žalobkyni súťažné zadanie v oblasti poskytnutia a montáže lešení, ktoré žalobkyňa akceptovala a podpísala. Následne architekt vypracoval návrh zmluvy (ďalej len „predmetná zmluva“) a zaslal ho e‑mailom žalobkyni a JK, ktoré ho podpísali bez toho, aby ho zmenili. Predmetná zmluva neobsahovala nijaký údaj o práve JK odstúpiť od zmluvy.
Dňa 1. januára 2021 žalobkyňa e‑mailom predložila JK návrh na zmenu predmetnej zmluvy týkajúci sa doplnkových plnení, ktoré JK podpísala a zaslala e‑mailom žalobkyni. V januári 2021 začala žalobkyňa montovať lešenie a dala ho k dispozícii JK na vykonanie plánovaných prác.
Listom zo 7. decembra 2021 JK informovala žalobkyňu, že odvoláva svoje prejavy vôle smerujúce k uzavretiu predmetnej zmluvy, ako aj dodatku, a že požaduje vrátenie už zaplatených záloh. V decembri toho istého roku boli všetky stavebné práce, ktoré JK plánovala, dokončené. Na žiadosť JK bolo lešenie 20. decembra 2021 demontované.
Žalobkyňa podala proti JK žalobu na prvostupňový súd, ktorou sa domáhala zaplatenia odmeny, ktorá jej zostávala dlžná na základe predmetnej zmluvy. Tento súd žalobu zamietol a v celom rozsahu vyhovel návrhu JK na vrátenie záloh, ktoré už boli zaplatené na základe tejto zmluvy. Vnútroštátny súd, ktorý rozhoduje o odvolaní podanom proti tomuto rozsudku a ktorý je vnútroštátnym súdom predkladajúcim návrh na začatie prejudiciálneho konania, zastával názor, že na predmetnú zmluvu sa nevzťahuje pojem „zmluva uzavretá na diaľku“ stanovený v článku 2 bode 7 smernice 2011/83, keďže JK sa na účel prípravy predmetnej zmluvy obrátila na architekta, ktorý je obchodníkom. Okrem toho tento súd tiež poznamenal, že spotrebiteľ nemal právo na odstúpenie od zmluvy v rámci zmluvy, ak obchodník, ktorý konal ako sprostredkovateľ rokovania, vymedzil predmet plnenia a prichádzal do kontaktu s obchodníkom, ktorý je druhou stranou zmluvy uzavretej s týmto spotrebiteľom, len s cieľom objasniť určité zmluvné podmienky.
Posúdenie Súdnym dvorom
V prvom rade Súdny dvor konštatoval, že pomoc poskytnutá spotrebiteľovi pred a pri uzavretí zmluvy medzi týmto spotrebiteľom a obchodníkom, zo strany iného obchodníka podľa jeho výberu, ktorý inicioval kontakt medzi spotrebiteľom a prvým uvedeným obchodníkom a ktorý mal vplyv na podstatné prvky obsahu tejto zmluvy, nie je relevantná na účely kvalifikácie uvedenej zmluvy ako „zmluvy uzavretej na diaľku“ v zmysle článku 2 bodu 7 smernice 2011/83.
Na úvod pripomenul tri kumulatívne podmienky, ktoré musí zmluva spĺňať na to, aby mohla byť kvalifikovaná ako „zmluva uzavretá na diaľku“, a to po prvé, aby bola uzavretá medzi spotrebiteľom a obchodníkom, po druhé, aby bola uzavretá v rámci systému predaja alebo poskytovania služieb organizovaného na diaľku, a po tretie, aby bol zmluvný vzťah medzi zmluvnými stranami založený výhradne s využitím jedného alebo viacerých prostriedkov komunikácie na diaľku, a to až do uzavretia zmluvy vrátane tohto okamihu.
Keďže sa Súdny dvor na základe informácií poskytnutých predkladajúcim vnútroštátnym súdom domnieval, že tretia z týchto podmienok je splnená, v prvom rade overil, či sa osoba, akou je JK, má považovať za „spotrebiteľa“, pokiaľ ide o predmetnú zmluvu. Vzhľadom na objektívnu povahu tohto pojmu, ktorá nezávisí od konkrétnych vedomostí, ktoré dotknutá osoba môže mať, alebo od informácií, ktoré táto osoba skutočne má k dispozícii, Súdny dvor spresnil, že pomoc, ktorú spotrebiteľovi poskytol obchodník, v prejednávanej veci architekt, pri vyjednávaní a uzatváraní zmluvy medzi týmto spotrebiteľom a iným obchodníkom nemôže spochybniť znevýhodnené postavenie tohto spotrebiteľa vo vzťahu k tomuto poslednému uvedenému obchodníkovi. Je to tak napriek tomu, že obchodník, ktorý pomáhal uvedenému spotrebiteľovi, inicioval kontakt medzi ním a druhým obchodníkom a že mal vplyv na obsah tejto zmluvy. Okrem toho pomoc zo strany obchodníka nemôže spochybniť postavenie spotrebiteľa a dotknutej zmluve neudeľuje obchodný účel.
Po druhé za predpokladu, že predkladajúci vnútroštátny súd zastáva názor, že JK treba kvalifikovať ako spotrebiteľku, Súdny dvor preskúmal, či sa má predmetná zmluva považovať za uzavretú v rámci systému predaja alebo poskytovania služieb organizovaného na diaľku v zmysle článku 2 bodu 7 smernice 2011/83. Poznamenal, že zo skutkových okolností uvedených predkladajúcim vnútroštátnym súdom vyplýva, že táto zmluva bola uzavretá na základe návrhu zmluvy, ktorý bol pripravený na výhradnú zodpovednosť JK a ktorý špecifikoval konkrétne plnenia, ktoré JK chcela zveriť žalobkyni, pričom tento návrh bol zaslaný e‑mailom žalobkyni, ktorá ho podpísala bez akejkoľvek zmeny. Preto aj za predpokladu, že žalobkyňa disponovala systémom predaja alebo poskytovania služieb organizovaným na diaľku, nezdá sa, že by predmetná zmluva bola uzatvorená prostredníctvom takéhoto systému, čo však prináleží overiť predkladajúcemu súdu.
V druhom rade Súdny dvor konštatoval, že ak zmluvné strany zmluvy, ktorú nemožno kvalifikovať ako „zmluvu uzavretú na diaľku“, uzavrú výlučne prostredníctvom prostriedkov komunikácie na diaľku dodatok k tejto zmluve týkajúci sa doplňujúcich plnení, ktoré majú druhoradý význam vo vzťahu k plneniam stanoveným v uvedenej zmluve, tento dodatok predstavuje „zmluvu uzavretú na diaľku“, pokiaľ sú splnené podmienky stanovené v článku 2 bode 7 smernice 2011/83.
V poslednom rade Súdny dvor preskúmal podmienky, za ktorých sa obchodník môže dovolávať zneužívajúcej povahy výkonu práva spotrebiteľa na odstúpenie od zmluvy stanoveného v článku 9 ods. 1 smernice 2011/83. Rozhodol tak, že ak spotrebiteľ odstúpil od zmluvy uzatvorenej na diaľku na konci lehoty na odstúpenie od zmluvy, predĺženej v súlade s článkom 10 ods. 1 tejto smernice, a v čase, keď už boli poskytnuté plnenia, ktoré sú predmetom tejto zmluvy, pričom tieto plnenia sú povahy, ktorá neumožňuje ich vrátenie, obchodník môže platne tvrdiť, že tento spotrebiteľ z dôvodu svojho vlastného správania uplatnil právo na odstúpenie od zmluvy zneužívajúcim spôsobom. Je to tak, ak zo všetkých okolností vyplýva, že jednak skutočnosť, že spotrebiteľ uplatnil svoje právo na odstúpenie od zmluvy, nezodpovedá cieľom sledovaným uvedenou smernicou, ktoré sa týkajú informovania spotrebiteľa a bezpečnosti pri transakciách s obchodníkom, a jednak spotrebiteľ sa svojím správaním usiluje získať zneužívajúcim spôsobom výhodu na úkor obchodníka.
Súdny dvor po prvé pripomenul, že dôkaz zneužívajúceho konania si vyžaduje tak objektívny, ako aj subjektívny prvok. Pokiaľ ide o existenciu objektívneho prvku odhaľujúceho zneužívajúce konanie, účelom smernice 2011/83 je zabezpečiť vysokú úroveň ochrany spotrebiteľov, a to tak, že sa im v rámci transakcií s obchodníkmi zaručí informovanosť a bezpečnosť, a teda priznáva týmto spotrebiteľom určité práva najmä v oblasti zmlúv uzavretých na diaľku vrátane práva na odstúpenie od zmluvy. Cieľom článku 9 tejto smernice je najmä umožniť spotrebiteľovi odstúpiť od účinkov zmluvy, o ktorej sa po jej uzavretí v rámci lehoty na rozmyslenie stanovenej pre uplatnenie práva na odstúpenie ukáže, že nezodpovedá jeho potrebám. V tomto rámci je cieľom článku 10 ods. 1 uvedenej smernice zabezpečiť, aby spotrebiteľ dostal informácie o podmienkach, lehote a postupoch na uplatnenie práva na odstúpenie od zmluvy, ako aj penalizovať obchodníka, ktorý mu neposkytne tieto informácie.
Súdny dvor tak pripomenul, že pokiaľ ide o právo na odstúpenie od zmluvy stanovené smernicou 2008/48(2), ak obchodník neposkytol informácie uvedené v článku 10 tejto smernice a spotrebiteľ sa rozhodol odstúpiť od zmluvy o úvere neskôr ako v lehote štrnásť dní po uzavretí zmluvy, tento obchodník nemôže vytýkať uvedenému spotrebiteľovi, že zneužil svoje právo na odstúpenie od zmluvy, aj keď je čas, ktorý uplynul medzi uzavretím tejto zmluvy a odstúpením spotrebiteľa od zmluvy, značný. Z podobných dôvodov sa Súdny dvor domnieval, že samotná skutočnosť, že spotrebiteľ uplatní svoje právo na odstúpenie od zmluvy ku koncu lehoty na odstúpenie od zmluvy, ktorá bola predĺžená podľa článku 10 ods. 1 smernice 2011/83, sama osebe nepostačuje na preukázanie objektívneho prvku, ktorý svedčí o zneužívajúcej praktike.
V prejednávanej veci však spotrebiteľ nielenže uplatnil svoje právo na odstúpenie od zmluvy ku koncu takto na dvanásť mesiacov od uplynutia pôvodnej lehoty na odstúpenie predĺženej lehoty, ale aj zmluva bola uzavretá na základe návrhu pripraveného na výhradnú zodpovednosť spotrebiteľa sprostredkovateľom podľa jeho výberu a v súlade s informáciami, ktoré tento sprostredkovateľ formuloval v súvislosti s presnými plneniami očakávanými od obchodníka, a tento návrh následne tento obchodník podpísal bez zmien. V takom prípade sa nezdá byť vylúčené, že skutočnosť, že spotrebiteľ uplatnil svoje právo na odstúpenie od zmluvy, nezodpovedá cieľom smernice 2011/83. Tieto okolnosti svedčia v prospech konštatovania, podľa ktorého existuje objektívny prvok poukazujúci na zneužívajúce konanie zo strany JK. Ak sa toto konštatovanie, ktoré prislúcha predkladajúcemu súdu, preukáže, predkladajúci súd musí overiť tiež existenciu subjektívneho prvku na strane spotrebiteľa, ktorý je napriek pochybnostiam vyjadreným týmto súdom nevyhnutnou podmienkou na konštatovanie zneužívajúceho konania. V tejto súvislosti môžu byť relevantné skutočnosti, ktoré nasvedčujú tomu, že o okamihu, v ktorom bolo toto právo vykonané, výslovne rozhodol spotrebiteľ s jediným cieľom, aby mohol v celom rozsahu využiť plnenie, ktoré obchodník vykonal v plnom rozsahu, alebo takmer v plnom rozsahu, a zároveň sa vyhol povinnosti uhradiť akúkoľvek protihodnotu za toto plnenie.
1      Pozri článok 2 bod 7 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2011/83/EÚ z 25. októbra 2011 o právach spotrebiteľov, ktorou sa mení a dopĺňa smernica Rady 93/13/EHS a smernica Európskeho parlamentu a Rady 1999/44/ES a ktorou sa zrušuje smernica Rady 85/577/EHS a smernica Európskeho parlamentu a Rady 97/7/ES (Ú. v. EÚ L 304, 2011, s. 64).
2      Pozri článok 14 ods. 1 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2008/48/ES z 23. apríla 2008 o zmluvách o spotrebiteľskom úvere a o zrušení smernice Rady 87/102/EHS (Ú. v. EÚ L 133, 2008, s. 66).