62013CC0506_SK
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Súdny dvor v prejednávanej veci rozhoduje o odvolaní proti rozsudku Všeobecného súdu Európskej únie z 9. júla 2013, Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro/Komisia(2), ktorým Všeobecný súd na jednej strane zamietol ako neprípustnú žalobu o neplatnosť podanú gynekologickým centrom Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro(3) proti oznámeniu o dlhu vydaným Európskou komisiou, ktorým vydala príkaz na vrátenie súm, ktoré považovala za neoprávnene vyplatené v rámci zmluvy o výskume, a na strane druhej v celom rozsahu uznal vzájomný návrh podaný Komisiou ako odpovede s cieľom dosiahnuť vrátenie sporných súm spolu s úrokmi z omeškania.
2. Všeobecný súd sa v prejednávanom prípade domnieval, že predmetné oznámenie o dlhu nebolo oddeliteľné od zmluvného kontextu, v rámci ktorého bolo vydané, a teda nebolo aktom, ktorý možno napadnúť žalobou podľa článku 263 ZFEÚ.
3. Súdny dvor tak má najprv rozhodnúť o relatívne ustálenej judikatúrnej línii Všeobecného súdu, ktorú zatiaľ nikdy nemal príležitosť preskúmať, podľa ktorej jednostranné akty prijaté inštitúciami v rámci plnenia zmlúv uzatvorených s fyzickými alebo právnickými osobami, akou je predmetné oznámenie o dlhu, nemôžu byť napadnuté žalobou o neplatnosť podľa článku 263 ZFEÚ, pretože nie sú oddeliteľné od svojho zmluvného kontextu, a to aj keby sa prezentovali ako vykonateľné v zmysle článku 299 ZFEÚ, ale musia byť napadnuté žalobou na základe zmluvného dojednania stanoveného v článku 272 ZFEÚ. Následne bude musieť rozhodnúť, či je potrebné túto judikatúru zachovať, vyvrátiť alebo dokonca relativizovať, čo je zásadnou otázkou položenou v prvom odvolacom dôvode odvolateľky.
4. Inými slovami, je potrebné rozhodnúť otázku, či v práve Únie súdna ochrana tých fyzických alebo právnických osôb, ktoré uzatvárajú zmluvy s inštitúciami, orgánmi, úradmi a agentúrami Európskej únie, proti jednostranným aktom prijatými týmito subjektmi v rámci plnení takýchto zmlúv, môže spadať do pôsobnosti súdu príslušného na rozhodovanie o zrušení, a prípadne za akých podmienok, alebo naopak, či je potrebné v rámci systematiky prostriedkov nápravy zriadených ZFEÚ zachovať existenciu prísneho oddelenia sporov týkajúcich sa zmlúv a sporov o neplatnosť, teda toho, čo sa v niektorých vnútroštátnych právnych poriadkoch nazýva výnimka paralelného konania.(4)
5. Po tom, ako Súdny dvor zodpovie tuto zásadnú otázku, bude mať povinnosť tiež preskúmať zostávajúcich deväť odvolacích dôvodov predložených odvolateľkou v jej odvolaní a otázku, či bol v prejednávanom prípade Všeobecný súd oprávnený rozhodnúť o opodstatnenosti žiadosti o vrátenie súm, o ktorých sa tvrdí, že boli neoprávnene vyplatené, a to vrátane úrokov z omeškania.
I – Okolnosti predchádzajúce sporu
6. Z bodov 1 až 8 napadnutého rozsudku, ako aj z písomných pripomienok podaných účastníkmi konania vyplýva, že Lito Maieftiko je pôrodnica, členka konzorcia, ktoré v rámci programu e‑TEN tvorí súčasť politiky transeurópskych sietí, a 12. mája 2004 uzatvorila s Komisiou zmluvu C510743 týkajúcu sa projektu „Ward in Hand“ (WIH)(5), osobitného programu výskumu v oblasti lekárskej spolupráce.
7. Článok 19 všeobecných podmienok uvedených v prílohe II uvedenej zmluvy(6) stanovoval:
„1. Ak dôjde k neoprávnenému vyplateniu akejkoľvek sumy zmluvnej strane alebo ak je vrátenie finančných prostriedkov podľa zmluvných podmienok odôvodnené, zaväzuje sa príjemca vrátiť Komisii príslušnú sumu za podmienok a v lehote určenou Komisiou.
2. V prípade, ak príjemca nezaplatí Komisii sumu v určenej lehote, dôjde k zúročeniu sumy v sadzbe stanovenej v článku [3 ods. 6 všeobecných podmienok]. Úroky z omeškania plynú odo dňa nasledujúceho po dni, keď mala byť suma uhradená, do konca dňa, ku ktorému Komisia prijala celkovú úhradu dlžnej sumy.
Každá čiastková platba sa najprv započítava na náklady a na úroky z omeškania a následne na výšku istiny.“
8. V rámci realizácie tohto projektu, ktorý trval od 1. mája 2004 do 31. januára 2006, získal Lito Maieftiko finančnú pomoc Európskej únie v celkovej výške 99 349,50 eura.
9. Listom z 29. apríla 2009 Komisia oznámila pôrodnici Lito Maieftiko, že bude predmetom finančného auditu pre jej účasť na projekte WIH, a že bude musieť predložiť pracovné výkazy zamestnancov zamestnaných v tejto oblasti, zaznamenávajúce odpracovaný čas, za ktorý žiadala úhradu. Lito Maieftiko nebola schopná tieto výkazy počas auditu, ktorý sa uskutočnil od 4. do 6. augusta 2009, predložiť.
10. Listom z 20. októbra 2009 oznámila Komisia odvolateľke návrh správy o audite, v ktorom sa konštatovala absencia požadovaných pracovných výkazov a vyzvala ju, aby predložila svoje pripomienky.
11. Odvolateľka poslala elektronickými správami z 13. a 16. novembra 2009 svoje pripomienky k návrhu správy o audite spolu s pracovnými výkazmi týkajúcimi sa prác na tomto projekte.
12. Listom z 23. decembra 2009 poslala Komisia záverečnú správu o audite, v ktorej potvrdila závery z návrhu správy.
13. Dňa 25. októbra 2010 poslala Komisia odvolateľke informačný list predchádzajúci konaniu o vymáhaní, v ktorom stanovila sumu na vrátenie vo výške 93 778,90 eura.
14. Vzhľadom na pripomienky predložené odvolateľkou, Komisia listom z 24. mája 2011 znížila sumu na vrátenie na 83 001,09 eura. Listom zo 17. júna 2011 odvolateľka predložila v tejto súvislosti svoje pripomienky.
15. Dňa 16. septembra 2011 poslala Komisia odvolateľke oznámenie o dlhu vydané 9. septembra 2011(7), v ktorom ju vyzvala k úhrade sumy vo výške 83 001,09 eura do 24. októbra 2011.
16. Sporné oznámenie o dlhu v časti „Platobné podmienky“ uvádzalo nasledovné:
„Platobné podmienky:
1. Ste povinná uhradiť všetky bankové poplatky, okrem prípadu, ak by sa na vás neuplatňovala smernica 2007/64/ES o platobných službách na vnútornom trhu.
2. Komisia si vyhradzuje právo po predchádzajúcom oznámení započítať vzájomné pohľadávky, ktoré sú isté, majú pevne stanovenú výšku a sú splatné.
3. Pokiaľ nebude suma pripísaná na účet Komisie k dátumu splatnosti, bude pohľadávka, ktorá bola overená Európskou úniou, úročená sadzbou používanou Európskou centrálnou bankou na hlavné refinančné operácie, ktorá sa uverejňuje v sérii C Úradného vestníka Európskej únie, platnej prvý kalendárny deň mesiaca, v ktorom príde k splatnosti [október 2011 + 3,5 %].
4. Ak na účet Komisie nebola pripísaná platba k dátumu splatnosti, môže Komisia:
– uplatniť všetky finančné záruky na prvé požiadanie,
– pristúpiť k akémukoľvek výkonu rozhodnutia podľa článku [299 ZFEÚ],
– až do úplného zaplatenia zaznamenať neuhradenie do databázy údajov, kde majú prístup správcovia rozpočtu Spoločenstva,
– zverejniť názov dlžníka, ktorému bola uložená povinnosť zaplatiť rozhodnutím súdu.“
17. Listom z 3. novembra 2011 Komisia pripomenula odvolateľke svoju pohľadávku a zdôraznila, že je úročená až do výšky 5 % ročne, čo zodpovedá sume 11,37 eura za každý deň omeškania tak, že k 18. novembru 2011 predstavovali zvýšené úroky 284,25 eura.
II – Konanie pred Všeobecným súdom a napadnutý rozsudok
18. Návrhom podaným do kancelárie Všeobecného súdu 24. októbra 2011 podala odvolateľka žalobu o neplatnosť sporného oznámenia o dlhu.
19. Samostatným návrhom z rovnakého dňa podala Lito Maieftiko aj návrh na odklad výkonu sporného oznámenia o dlhu, pričom tento návrh bol zamietnutý uznesením predsedu Všeobecného súdu zo 14. decembra 2011(8) .
20. Napadnutým rozsudkom Všeobecný súd najprv zamietol žalobu o neplatnosť, ktorú podala Lito Maieftiko z dôvodu neprípustnosti (body 19 až 31 napadnutého rozsudku), keď v podstate rozhodol v súlade s uznesením vydaným v predchádzajúcej veci gynekologického centra Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro/Komisia(9) najmä, že sporné oznámenie o dlhu vychádzajúce z kontextu zmluvy, ktorý ho viaže na Komisiu, sa neuvádza medzi aktmi, ktorých neplatnosti sa možno dožadovať pred súdmi Únie na základe článku 263 ZFEÚ.
21. Všeobecný súd následne preskúmal vzájomný návrh podaný Komisiou na základe článku 272 ZFEÚ, ktorým Komisia navrhla, aby odvolateľke uložil povinnosť zaplatiť sumu 83 944,80 eura, ktorú tvorí 83 001,09 eura ako istina a 943,71 eura ako zvýšených úrokov z omeškania k 15. januáru 2012.
22. Všeobecný súd po preskúmaní prípustnosti tohto vzájomného návrhu a svojej vlastnej právomoci o ňom rozhodnúť (body 35 až 41), vyhovel tomuto návrhu (body 42 až 81). V dôsledku toho uložil povinnosť pôrodnici Lito Maieftiko zaplatiť Komisii sumu 83 001,09 eura ako hlavného dlhu a sumu 11,37 eura denne ako zvýšených úrokov z omeškania od 25. októbra 2011 až do uhradenia istiny. Tiež uložil povinnosť pôrodnici Lito Maieftiko nahradiť všetky trovy konania vrátane trov súvisiacich s konaním o nariadení predbežného opatrenia.
23. Dôvody napadnutého rozsudku budú uvedené v potrebnom rozsahu v rámci skúmania rôznych dôvodov odvolania.
III – Konanie pred Súdnym dvorom a návrhy účastníkov konania
24. Odvolateľka návrhom podaným do kancelárie Súdneho dvora 11. septembra 2013 podala toto odvolanie.
25. Samostatným podaním do kancelárie Súdneho dvora 23. septembra 2013 podala odvolateľka návrh na nariadenie predbežného opatrenia podľa článkov 278 ZFEÚ a 279 ZFEÚ, s cieľom dosiahnuť odklad výkonu napadnutého rozsudku.
26. Uznesením podpredsedu Súdneho dvora z 19. decembra 2013 bol návrh na nariadenie predbežného opatrenia zamietnutý.(10)
27. Odvolateľka navrhuje, aby Súdny dvor:
– zrušil napadnutý rozsudok,
– rozhodol vo veci samej, alebo v opačnom prípade, vrátil vec na rozhodnutie Všeobecnému súdu,
– zamietol v celom rozsahu vzájomný návrh Komisie,
– zrušil sporné oznámenie o dlhu a
– zaviazal Komisiu na náhradu trov konania.
28. Komisia navrhuje, aby Súdny dvor:
– zamietol odvolanie,
– vyhovel vzájomnému návrhu Komisie vo všetkých tvrdeniach,
– zamietol žalobu o neplatnosť sporného oznámenia o dlhu a
– zaviazal odvolateľku na náhradu všetkých trov konania a konania o nariadení predbežného opatrenia.
IV – Úvodné pripomienky
29. Toto odvolanie obsahuje jeden komplexný prvok, ktorý je dôsledkom toho, že v napadnutom rozsudku Všeobecný súd v jedinom súdnom rozhodnutí rozhodol na jednej strane o žalobe o neplatnosť podanej podľa článku 263 ZFEÚ ako súd príslušný na rozhodovanie o neplatnosti, a to tak, že ju vyhlásil za neprípustnú, a na strane druhej o vzájomnom návrhu podanom Komisiou na základe článku 272 ZFEÚ a smerujúcemu k vráteniu tých súm odvolateľkou, ktoré jej boli podľa Komisie vyplatené neoprávnene, ako súd príslušný na rozhodovanie o zmluvách, a to tak, že ho vyhlásil za prípustný a vyhovel mu.
30. Je potrebné zdôrazniť, že Všeobecný súd odmietol, bez toho, aby v tejto súvislosti výslovne rozhodol, čím sa odchýlil od vlastnej judikatúry,(11) vyhovieť návrhu odvolateľky podanému v rámci repliky, ktorú predložila v prvostupňovom konaní,(12) smerujúcemu k prekvalifikovaniu žaloby o neplatnosť na zmluvný opravný prostriedok.
31. Všeobecný súd v prejednávanom prípade uznal svoju právomoc na rozhodovanie o vzájomnom návrhu Komisie(13) s odvolávaním sa na záujem na hospodárnosti konania a uznávanej prednosti súdu, ktorý konal ako prvý,(14) pričom v tomto ohľade odkázal na uznesenie vo veci Komisia/IAMA Consulting(15) .
32. Tento pomerne nezvyčajný postup,(16) ktorému sa snažila odvolateľka neúspešne oponovať vo svojej replike v konaní pred Všeobecným súdom, však nie je v rámci tohto odvolania namietaný.
33. Z uvedeného vyplýva, že dôvody a tvrdenia predložené odvolateľkou v rámci jej odvolania sú zamerané proti časti rozsudku, v ktorej sa zamieta jej žaloba o neplatnosť ako neprípustná, a proti tej časti žaloby, v ktorej bol vyhlásený vzájomný návrh za dôvodný. Aj keď jej prvý odvolací dôvod smeruje jasne a výlučne proti tej časti rozsudku Všeobecného súdu, v ktorej sa zamieta jej žaloba o neplatnosť ako neprípustná, ostatné odvolacie dôvody sú oveľa menej jednoznačné. Hoci majú v podstate za cieľ dosiahnuť zrušenie vecného posúdenia vzájomného návrhu Komisie Všeobecným súdom, niektoré z nich v skutočnosti poukazujú na zamietnutie žaloby o neplatnosť ako neprípustnú a jej následkov, čo komplikuje posúdenie tohto odvolania.
34. Tieto skutočnosti ma vedú k preskúmaniu všetkých dôvodov odvolania, hoci zastávam názor, ak by Súdny dvor rozhodol v súlade s mojím návrhom, že prvý odvolací dôvod odvolateľky má byť prijatý a že rozsudok Všeobecného súdu sa má zrušiť, rozsudok by mal byť zrušený v celom rozsahu, a preto by sa logicky už nemalo rozhodovať o ostaných dôvodoch odvolania.
V – O posúdení prípustnosti žaloby o neplatnosť
A – O kvalifikácii sporného oznámenia o dlhu (prvý odvolací dôvod)
1. Zhrnutie rozsudku Všeobecného súdu
35. Všeobecný súd najprv zdôraznil, že vyzval odvolateľku, aby sa vyjadrila k otázke, či existovali osobitné okolnosti odôvodňujúce, aby posudzoval prípustnosť jej žaloby iným spôsobom, než ako ju posúdil u predchádzajúcej žaloby o neplatnosť podanej vo veci, ktorá mala podobný predmet a v danom prípade bola vyhlásená za neprípustnú uznesením z 12. októbra 2011, Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro/Komisia(17) .
36. S odkazom na toto isté uznesenie Všeobecný súd následne pripomenul svoju vlastnú judikatúru, podľa ktorej súdy Únie kontrolujú v zmysle článku 263 ZFEÚ zákonnosť aktov prijatých inštitúciami, ktoré majú také právne účinky na tretie osoby, že podstatným spôsobom menia ich právne postavenie.(18) Na jednej strane spresnil, že táto právomoc sa týkala len aktov uvedených v článku 288 ZFEÚ, ktorú inštitúcie vydávajú za podmienok uvedených v zmluve o FEÚ za uplatnenia ich verejných právomocí.(19) Na strane druhej dodal, že akty prijaté inštitúciami, ktoré patria do čisto zmluvného rámca, od ktorého sú neoddeliteľné, vzhľadom na svoju povahu nepatria medzi akty uvedené v článku 288 ZFEÚ, ktorých zrušenie možno navrhnúť podľa článku 263 ZFEÚ.(20)
37. Všeobecný súd z toho vyvodil, že nemožno platne podať žalobu na základe článku 263 ZFEÚ, ak sporné oznámenie smerovalo k vzniku právnych účinkov, ktoré idú nad rámec účinkov vyplývajúcich zo zmluvy a uplatňujúcich tak výkon verejných právomocí zverených Komisii ako správnemu orgánu.(21)
38. V tomto prípade najprv konštatoval, že sporné oznámenie o dlhu vychádzalo z kontextu zmluvy, ktorým je Komisia na odvolateľku viazaná, keď bolo jej predmetom vymáhanie pohľadávky, ktorá je založená na dojednaniach tejto zmluvy.(22)
39. Následne rozhodol, že na rozdiel od toho, čo tvrdila odvolateľka, sporné oznámenie o dlhu nie je oddeliteľné od zmluvného kontextu, z ktorého vychádzalo, keď na základe žiadneho poznatku nemožno usúdiť, že Komisia konala v rámci svojich verejných právomocí.(23)
40. Nakoniec dospel k záveru, že inštrukcie uvedené v spornom oznámení o dlhu pod názvom „Platobné podmienky“, nemôžu napriek ich nejasnej povahe viesť k tomu, aby bolo sporné oznámenie o dlhu kvalifikované ako „konečný akt“.(24)
2. Tvrdenia účastníkov konania
41. Odvolateľka tvrdí, že Všeobecný súd sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď v bodoch 28 až 31 napadnutého rozsudku dospel k záveru, že sporné oznámenie o dlhu nebolo vykonateľnej povahy a že v dôsledku toho nemohlo byť predmetom žaloby o neplatnosť podľa článku 263 ZFEÚ. Domnieva sa, že toto oznámenie o dlhu presne zodpovedá vykonateľnému rozhodnutiu, na ktoré si Komisia v súlade s článkom 19 ods. 5 všeobecných podmienok vyhradila právo prijatia.
42. Vykonateľnosť tohto oznámenia o dlhu je potvrdené tým, že jednak jednostranne stanovuje lehotu plynutia splatnosti požadovanej sumy, od ktorej začínajú plynúť úroky z omeškania, a jednak obsahuje výslovný odkaz na možnosť Komisie využiť postup podľa článku 299 ZFEÚ.
43. Komisia v prvom rade uvádza, že tento prvý odvolací dôvod musí byť zamietnutý ako neprípustný, keďže jeho účelom je dosiahnuť opätovné preskúmanie prvostupňového rozhodnutia. Domnieva sa, že je v každom prípade neopodstatnené, že Všeobecný súd rozhodol správne a v súlade s vecou rozhodnutou podľa ustálenej judikatúry,(25) že sporné oznámenie o dlhu bolo prípravným aktom čisto informatívnej povahy v rámci sporu čisto zmluvnej povahy, a nie vykonateľným aktom. Komisia dodáva, že sporné oznámenie o dlhu nie je prejavom verejných právomocí, a preto nemohlo byť považované za oddeliteľné od zmluvného kontextu, z ktorého vychádza.(26)
44. Komisia zdôrazňuje okrem iného, že skutočnosť, že sporné oznámenie o dlhu definuje platobné podmienky a určuje úroky z omeškania, nemôže spochybniť jeho povahu ako „nevykonateľného aktu“.
3. Posúdenie
a) O prípustnosti odvolacieho dôvodu
45. V prvom rade je potrebné uviesť, že na rozdiel od toho, čo tvrdí Komisia, prvý odvolací dôvod odvolateľky nemožno vyhlásiť za neprípustný. Komisia sa v podstate domnieva, že cieľom odvolateľky je v skutočnosti dosiahnuť opätovné preskúmanie rozhodnutia Všeobecného súdu. Odvolateľka však žiada Súdny dvor aby rozhodol, že sa Všeobecný súd dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď rozhodol, že sporné oznámenie o dlhu nepatrí medzi akty, ktorých neplatnosti sa možno dožadovať pred súdmi Únie na základe článku 263 ZFEÚ. Toto posúdenie sa týka právnej kvalifikácie skutkového stavu, predloženého Súdnemu dvoru na kontrolu v rámci odvolania.(27)
b) O dôvodnosti odvolacieho dôvodu
46. Pripomínam, že Všeobecný súd zamietol v prvej časti napadnutého rozsudku žalobu o neplatnosť podanú odvolateľkou ako neprípustnú z dôvodu, že sporné oznámenie o dlhu nie je uvedené medzi aktmi, ktorých neplatnosti sa možno dožadovať pred súdmi Únie na základe článku 263 ZFEÚ.(28)
47. Na úvod chcem uviesť, že zastávam názor, že tento záver vychádza z nesprávneho právneho posúdenia.
48. Je potrebné zdôrazniť, že napadnutý rozsudok je v súlade s ustálenou judikatúrou Všeobecného súdu z minulosti(29) a odvtedy pravidelne používaný,(30) či už niekedy na základe iného odôvodnenia,(31) na žaloby o neplatnosť smerujúce proti aktom vydanými inštitúciami, orgánmi, úradmi a agentúrami Únie v zmluvných kontextoch, akým je ten v prejednávanom prípade, a najmä proti oznámeniam o dlhu vydávanými Komisiou na účely vrátenia súm neoprávnene vyplateným zmluvným partnerom v rámci programu pomoci alebo financovania.(32) Vo všetkých týchto rozhodnutiach(33) sa Všeobecný súd vo všeobecnosti domnieval, že predmetné oznámenia o dlhu nie sú oddeliteľné od zmluvného kontextu, v ktorom boli prijaté, a preto nie sú napadnuteľné žalobou o neplatnosť.
49. Súdny dvor však ešte nikdy predtým nemal príležitosť preskúmať túto judikatúru a jej hlavné návrhy, čo je okolnosť, ktorá plne odôvodňuje, aby ju detailne preskúmal a presnejšie rozhodol o dôvodoch a kritériách, na základe ktorých mohol Všeobecný súd rozhodnúť, že akty, ktoré majú vlastnosti a obsah sporného oznámenia o dlhu, nie sú napadnuteľné žalobou na základe článku 263 ZFEÚ.
50. V spornom oznámení o dlhu Komisia požadovala, aby odvolateľka vrátila sumy, ktoré jej mali byť podľa názoru Komisie neoprávnene vyplatené v rámci projektu WIH a určila lehotu, od uplynutia ktorej začali u týchto súm plynúť úroky z omeškania. Okrem toho sa prezentovala ako vykonávateľ, keďže hrozila odvolateľke výkonom rozhodnutia podľa článku 299 ZFEÚ.(34) Práve týchto skutočností sa dovolávala odvolateľka, aby preukázala, že sporné oznámenie o dlhu je napadnuteľným aktom.
51. V tomto ohľade je potrebné pripomenúť, že v súlade s ustálenou judikatúrou Súdneho dvora musí byť žaloba o neplatnosť dostupn ou možnosťou v prípade všetkých opatrení prijatých inštitúciami, ktoré majú nadobudnúť právne účinky, a to bez ohľadu na ich povahu alebo formu,(35) a presnejšie majú vyvolávať záväzné právne účinky spôsobilé ovplyvniť záujmy odvolateľky tým, že podstatným spôsobom zmenia jej právne postavenie.(36)
52. Na určenie toho, či sa na určitý akt vzťahujú ustanovenia článku 263 ZFEÚ, je v dôsledku toho potrebné vychádzať z jeho podstaty, teda jeho účinkov. Naopak, povaha, forma, právny základ, na základe ktorého bol prijatý, podmienky, za ktorých bol prijatý alebo dokonca kontext, v ktorom bol akt prijatý, sú v podstate na účely kvalifikácie aktu napadnuteľného za neplatnosť(37) nepodstatné.
53. V tejto súvislosti je dôležité zdôrazniť, že takýto ustálený prístup Súdneho dvora je vedený nutnosťou zabezpečiť účinnú súdnu ochranu jednotlivcov proti aktom prijatým inštitúciami,(38) pričom vymožiteľnosť týchto aktov je samotnou podstatou myšlienky práva Únie.(39)
54. Keď Všeobecný súd dospel k záveru, že sporné oznámenie o dlhu nie je napadnuteľným aktom, nezohľadňoval podstatu, t. j. účinky, ktoré malo mať, ale len jeho predmet,(40) a to z kontextu, v akom bolo vydané, a z obsahu použitého zmluvného ustanovenia alebo zmluvného ustanovenia, na základe ktorého bolo prijaté.(41)
55. Všeobecný súd na jednej strane najprv načrtol,(42) že právomoc súdov Únie na kontrolu zákonnosti aktov inštitúcií, orgánov, úradov a agentúr Únie sa týka „len aktov uvedených v článku 288 ZFEÚ“, spresnenie, ktoré je formálne v rozpore s judikatúrou Súdneho dvora(43), a pokiaľ by boli takéto akty prijaté, tak podľa najnovších spresnení v judikatúre Súdneho dvora „za podmienok stanovených v zmluve o FEÚ“ a „za využitia ich verejných právomocí“.
56. Všeobecný súd na druhej strane dodal(44), že akty prijaté inštitúciami v rámci čisto zmluvného rámca, od ktorého sú neoddeliteľné, „sa neuvádzajú z dôvodu ich samotnej povahy, medzi aktmi uvedenými v článku 288 ZFEÚ, ktorých neplatnosti sa možno dožadovať podľa článku 263 ZFEÚ“.
57. To je opäť tvrdením, ktoré je v rozpore s judikatúrou Súdneho dvora,(45) ktorý opakovane rozhodol, že nezáleží na povahe napadnutého aktu, ale na jeho podstate a účinkoch, ktoré má vyvolať voči tretím stranám.
58. Treba predovšetkým konštatovať, že toto tvrdenie uvedené v predpokladoch úvah Všeobecného súdu, je tiež jeho záverom, a že Všeobecný súd nespresňuje, ani v čom je sporné oznámenie o dlhu neoddeliteľné od jeho zmluvného kontextu, ani aké sú a fortiori kritéria neoddeliteľnosti.
59. Tieto dva prvky spoločne vedú Všeobecný súd k „predefinovaniu“ pojmu napadnuteľného aktu uvedeného v bode 24 napadnutého rozsudku.
60. Všeobecný súd uvádza, že žaloba o neplatnosť aktu, akým je sporné oznámenie o dlhu, môže byť vyhlásená za prípustnú, len ak má za cieľ vyvolať záväzné právne účinky, ktoré idú nad rámec účinkov vyplývajúcich zo zmluvy a predpokladajú výkon verejných právomocí zverených Komisii ako správneho orgánu.
61. Domnieva sa, že v prejednávanej veci nejde o takýto prípad z troch dôvodov. Prvým dôvodom je, že sporné sumy boli vyplatené „na základe zmluvy“. Druhým dôvodom je, že žiadosť o vrátenie neoprávnene vyplatených súm je v súlade s právom stanoveným v článku 19 ods. 1 všeobecných podmienok. Tretím dôvodom je, že samotné sporné oznámenie o dlhu požadovalo vrátenie nedôvodne vyplatených súm „v súlade s článkom 19 všeobecných podmienok“. Všeobecný súd dospel k záveru, že cieľom sporného oznámenia o dlhu bolo uplatnenie práv, ktoré Komisia vyvodila z ustanovení zmluvy a nemalo za cieľ vyvolať právne účinky, ktoré by vyplývali z výkonu verejných právomocí uvedenou inštitúciou, ktorá jej je zverená podľa práva Únie.
62. Všeobecný súd v bode 29 napadnutého rozsudku v náznakoch poukazuje, na skutočnosť, že sporné oznámenie o dlhu sa prezentovalo ako vykonateľné tým, že odkazovalo na článok 299 ZFEÚ. V tomto ohľade sa obmedzuje na zdôraznenie, že informácie uvedené v oznámení o dlhu pod názvom „Platobné podmienky“, nemôžu napriek ich nejasnej povahe viesť ku kvalifikácii sporného oznámenia o dlhu ako „konečného aktu“.
63. Je potrebné zdôrazniť, že toto spresnenie je nepatrným, ale zrejmým odkazom na judikatúru IBM(46), podľa ktorej prípravné akty nie sú napadnuteľné a je ťažké mu porozumieť, keďže nemá žiadnu súvislosť s predchádzajúcimi vysvetleniami.
64. Najdôležitejšie však je, že Všeobecný súd v skutočnosti odmietol preskúmať, či by sporné oznámenie o dlhu už svojou podstatou v naznačenom zmysle a najmä pre hrozbu výkonu rozhodnutia, nemalo byť považované za spôsobilé vytvárať samostatné právne účinky a ako také z tohto jediného dôvodu za oddeliteľné od svojho zmluvného kontextu, a preto napadnuteľné za neplatnosť na základe článku 263 ZFEÚ.
65. Všeobecný súd tak zastával názor, že sporné oznámenie o dlhu nebolo napadnuteľné, pretože nebolo oddeliteľné od svojho zmluvného kontextu, hoci vzhľadom na jeho podstatu a najmä na skutočnosť, že sa prezentovalo ako vykonateľné, mal rozhodnúť, že bolo oddeliteľné od svojho zmluvného kontextu a je v dôsledku toho napadnuteľné.
66. Treba totiž konštatovať, že zaslaním oznámenia o dlhu, ktoré sa prezentovalo ako vykonateľné, Komisia nevystupovala ako zmluvná strana, ale ako správny orgán využívajúci svoje verejné právomoci na účely dosiahnutia úhrady súm, ktoré vymáhala.
67. Skutočnosť, že prijatie takéhoto vykonateľného rozhodnutia je presne stanovené v článku 19 ods. 5 všeobecných podmienok, nemôže spochybniť záver, že sporné oznámenie o dlhu treba považovať za napadnuteľný akt. Pokiaľ teda Komisia nemôže byť súdom a zároveň účastníkom v rámci výkonu dotknutej zmluvy, súdna ochrana zmluvného partnera vyžaduje, aby „výsade“, ktorá jej bola takto udelená, zodpovedalo právo na podanie žaloby o neplatnosť.
68. V dôsledku toho sa domnievam, že Všeobecný súd sa konštatovaním, že sporné oznámenie o dlhu nevyvolávalo právne účinky, odklonil od ustálenej judikatúry Súdneho dvora a dopustil sa nesprávneho právneho posúdenia. Prvý odvolací dôvod predložený odvolateľkou je teda dôvodný a napadnutý rozsudok musí byť z tohto dôvodu zrušený.
B – O následkoch zrušenia rozsudku Všeobecného súdu
69. V súlade s článkom 61 prvým odsekom Štatútu Súdneho dvora Európskej únie, ak je odvolanie dôvodné, Súdny dvor môže vydať sám konečné rozhodnutie vo veci, pokiaľ to stav konania dovoľuje, alebo môže vec vrátiť na rozhodnutie Všeobecnému súdu.
70. Keďže Všeobecný súd vyhlásil žalobu o neplatnosť sporného oznámenia o dlhu podaného odvolateľkou za neprípustnú, nepreskúmal ani dôvody, ani tvrdenia týkajúce sa merita veci, ktoré predložila na podporu svojej žaloby, a bolo by teda vhodné vec mu vrátiť tak, aby o nich mohol rozhodnúť.
71. Ako som už vyššie uviedol,(47) zo záveru, ku ktorému som dospel, vyplýva, že by mal byť zrušený napadnutý rozsudok v celom rozsahu, teda vrátane časti, kde Všeobecný súd príslušný pre rozhodovanie vo veciach zmlúv uznal prípustnosť a rozhodol o dôvodnosti vzájomného návrhu Komisie.
72. Za týchto podmienok teda nie je potrebné rozhodnúť o ostatných dôvodoch odvolania, ktoré všetky namietajú všeobecným spôsobom posúdenie dôvodnosti vzájomného návrhu Komisie Všeobecným súdom.
73. Domnievam sa však, že za osobitných okolností predmetnej veci a v prípade, že by Súdny dvor rozhodol, že nebude postupovať podľa mojich návrhov, je vhodné mu poskytnúť celkové objasnenie prejednávanej veci, a teda analýzu ostatných odvolacích dôvodov predložených odvolateľkou.(48)
VI – O posúdení dôvodnosti vzájomného návrhu
74. Svojím druhým, piatym a siedmym odvolacím dôvodom namieta odvolateľka najmä posúdenie dôkazov Všeobecným súdom, ktoré predložila na podporu svojich návrhov smerujúcich k zamietnutiu vzájomného návrhu Komisie ako nedôvodného. Všeobecný súd sa mal, presnejšie povedané, dopustiť nesprávneho uplatnenia pojmu „neoprávnene vyplatené sumy“ (druhý odvolací dôvod). Okrem toho sa mal dopustiť nesprávneho posúdenia právnej povahy pracovných výkazov (piaty odvolací dôvod) a spôsobov posudzovania nákladov (cost models) (siedmy odvolací dôvod).
75. Svojím tretím a šiestym odvolacím dôvodom odvolateľka v podstate tvrdí, že sa Všeobecný súd dopustil porušenia požiadaviek práva na spravodlivý proces, keď nezohľadnil niektoré jej tvrdenia a porušil zásadu dodržania práva na obhajobu a rovnosti zbraní.
76. Svojím ôsmym odvolacím dôvodom odvolateľka tvrdí, že sa Všeobecný súd dopustil nesprávneho posúdenia zneužitia právomoci, ktorého sa mala dopustiť Komisia.
77. Svojim deviatym odvolacím dôvodom odvolateľka namieta, že Všeobecný súd zamietol jej žalobný dôvod z dôvodu vyplývajúceho z nedostatku odôvodnenia sporného oznámenia o dlhu.
78. Desiaty odvolací dôvod je založený na nesprávnom právnom posúdení, ktorého sa Všeobecný súd mal dopustiť pri posudzovaní jej žalobného dôvodu založenom na porušení zásady ochrany legitímnych očakávaní.
79. Komisia sa domnieva, že všetky dôvody odvolania musia byť zamietnuté ako neprípustné, keďže odvolateľka sa vo všeobecnosti usilovala dosiahnuť opätovné preskúmanie veci samej, keď sa obmedzila na prevzatie žalobných dôvodov a tvrdení už predložených Všeobecnému súdu bez toho, aby presne uviedla právne predpisy, ktoré mal Všeobecný súd porušiť, dokonca ani presne neurčila odôvodnenie napadnutého rozsudku, ktoré kritizuje. Komisia však jednotlivé dôvody odvolania, týkajúce sa veci samej, analyzuje,(49) aby dospela k záveru o ich zamietnutí, pretože sú v každom prípade nedôvodné.
A – O nesprávnom posúdení, ktorého sa dopustil Všeobecný súd pri posudzovaní dôkazov týkajúcich sa nedôvodnosti vzájomného návrhu (druhý, piaty a siedmy odvolací dôvod)
1. O druhom odvolacom dôvode založenom na skreslení právneho pojmu „neoprávnene vyplatené sumy“
80. Odvolateľka tvrdí v rámci svojho druhého odvolacieho dôvodu, že Všeobecný súd skreslil právny pojem „neoprávnene vyplatené sumy“ v zmysle § 1376 belgického občianskeho zákonníka, keď v bodoch 26 a 47 až 69 napadnutého rozsudku usúdil, že Komisia jej neoprávnene vyplatila sumu vo výške 83 001,09 eura. Na jednej strane sa domnieva, že v súlade s týmto ustanovením mala byť neoprávnenosť ich vyplatenia k dátumu prijatia tejto sumy už konštatovaná. Na strane druhej sa domnieva, že na to, aby boli podmienky tohto ustanovenia splnené, je potrebné, aby došlo k neoprávnenému čerpaniu, či už úmyselne alebo omylom.
81. Nebolo teda preukázané, že by pracovné výkazy neboli vytvorené počas obdobia realizácie projektu, ktoré bolo jediným obdobím relevantným na posúdenie neoprávnenosti sporných platieb.
82. Tvrdenia predložené odvolateľkou tak nemožno prijať.
83. Všeobecný súd najprv rozhodol, že sa odvolateľke nepodarilo spochybniť zistenia vykonané v rámci záverečnej správy o audite, na základe ktorej Komisia usúdila, že náklady na zamestnancov zaúčtované na projekt WIH neboli uznateľné v zmysle článku 13 ods. 1 a článku 14 ods. 1 písm. a) všeobecných podmienok.(50) V danej správe sa v tomto prípade konštatovalo, že odvolateľka nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývali v zmysle článku 14 ods. 1 písm. a) Všeobecných podmienok, zaznamenávať a overovať aspoň jedenkrát do mesiaca každý odpracovaný čas zaúčtovaný podľa zmluvy.
84. Súvisiace náklady boli v dôsledku toho vyhlásené za neuznateľné a boli Komisiou zamietnuté.
85. Okrem iného z bodu 56 napadnutého rozsudku vyplýva, že Všeobecný súd predsa len preskúmal pracovné výkazy predložené odvolateľkou po audite 13. novembra 2009 a dospel k záveru, že nemohli byť použité ako dôkaz osvedčujúci počet odpracovaných hodín vynaložených v prospech projektu WIH, pretože neboli datované a overené jednou z osôb uvedených v článku 14 ods. 1 písm. a) všeobecných podmienok.
86. Všeobecný súd nezávisle posúdil skutkový stav a dôkazy predložené odvolateľkou na preukázanie toho, že Komisia nesprávne vyhlásila sumy, ktorých vrátenie požadovala, za neuznateľné.
87. Odvolateľka tak nepredložila žiadny dôkaz, ktorý by preukázal, že Všeobecný súd tým skreslil uvedené dôkazy.
88. V dôsledku toho musí byť druhý odvolací dôvod odvolateľky podľa článku 256 ods. 1 ZFEÚ a článku 58 ods. 1 Štatútu Súdneho dvora, a v súlade s ustálenou judikatúrou Súdneho dvora(51) zamietnutý ako neprípustný.
2. O piatom odvolacom dôvode založenom na nesprávnom posúdení povahy pracovných výkazov
89. Svojím piatym odvolacím dôvodom odvolateľka tvrdí, že sa Všeobecný súd dopustil nesprávneho právneho posúdenia pri posudzovaní povahy pracovných výkazov a rozsahu jej povinnosti podávať pravidelné správy. Zdôrazňuje, že tieto pravidelné správy, ktoré musí vypracovávať každá jednotka o čase odpracovanom každým zamestnancom v rámci dotovaného projektu, umožňuje na jednej strane zaznamenávať poskytnutú prácu a na strane druhej vytvára základ na objektívne merateľné hodnotenie, ktoré umožňuje odôvodniť prevádzkové náklady. Domnieva sa tak v podstate, že nedostatočné vedenie pravidelných správ nemohlo s ohľadom na ich účel byť prirovnané k neexistencii všetkých vykonaných prác pre zjavné neprimeranosti. Dopĺňa, že pojem pravidelných správ nie je definovaný v právnych predpisoch ani v judikatúre, takže ich špecifický obsah musí byť určený konkrétne s ohľadom na okolnosti prípadu.
90. V prvom rade treba zdôrazniť, že odvolateľka v podstate prebrala argumentáciu, ktorú predložila v prvostupňovom konaní, ako vyplýva najmä z bodu 43 napadnutého rozsudku.
91. V každom prípade, je potrebné uviesť, že Všeobecný súd konštatoval v bode 59 napadnutého rozsudku, že predmetné pravidelné správy obsahovali len štvrťročné výkazy z celkového počtu hodín zaúčtovaných odvolateľkou na každú časť projektu, a nie mesačné výkazy venovaných projektu jednotlivými zamestnancami. V dôsledku toho rozhodol, že nie sú v súlade s formálnymi požiadavkami uvedenými v článku 14 ods. 1 písm. a) tretieho pododseku všeobecných podmienok a v žiadnom prípade neboli takej povahy, aby mohli z obsahového hľadiska nahradiť pracovné výkazy.
92. Všeobecný súd tým nezávisle posúdil skutkový stav a dôkazy predložené odvolateľkou na preukázanie toho, že Komisia vyhlásila sumy, ktorých úhrady sa dožadovala, za neuznateľné nesprávne.
93. Keďže odvolateľka nepredložila žiadny dôkaz takej povahy, ktorý by preukázal, že Všeobecný súd uvedené dôkazy skreslil, jej piaty odvolací dôvod musí byť v dôsledku toho tiež zamietnutý ako neprípustný podľa článku 256 ods. 1 ZFEÚ a článku 58 ods. 1 Štatútu Súdneho dvora.
3. O siedmom odvolacom dôvode založenom na nesprávnom posúdení právnej povahy metód oceňovania nákladov
94. Svojím siedmym odvolacím dôvodom odvolateľka tvrdí, že Všeobecný súd sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia pri posudzovaní právnej povahy metód oceňovania nákladov („cost models“).
95. Tento odvolací dôvod musí byť zamietnutý ako zjavne neprípustný.
96. Na jednej strane odvolateľka neupresňuje, ktorý bod dôvodov napadnutého rozsudku kritizuje. Na strane druhej odvolateľka nevysvetľuje, čím sa Všeobecný súd v tomto ohľade dopustil nesprávneho právneho posúdenia.
97. Tieto medzery však možno vysvetliť skutočnosťou, že Všeobecný súd o tomto bode nerozhodol pri svojom posudzovaní vzájomného návrhu Komisie.
98. Z bodu 42 napadnutého rozsudku vyplýva, že vzájomný návrh Komisie je na jednej strane založený na nerešpektovaní „povinnosti stanovenej v článku 14 ods. 1 písm. a) všeobecných podmienok, viesť pracovné výkazy a zaznamenávať odpracované hodiny vynaložené jej zamestnancami v prospech projektu“ odvolateľkou, a na strane druhej na skutočnosti, že Komisia „použila nesprávnu ‚metódu celkových nákladov‘ na výpočet nepriamych nákladov pripísaných projektu WIH“.
99. Z napadnutého rozsudku (body 47 až 64) však vyplýva, že Všeobecný súd dospel k záveru o dôvodnosti vzájomného návrhu po konštatovaní, že Komisia správne usúdila, že náklady na zamestnancov pripísané projektu odvolateľkou nepredstavovali uznateľné náklady v zmysle článku 13. ods. 1 všeobecných podmienok. Naopak, nepreskúmal druhý odvolací dôvod predložený Komisiou.
100. Siedmy odvolací dôvod predložený odvolateľkou musí byť v dôsledku toho zamietnutý ako v každom prípade nerelevantný.
B – O nesprávnom posúdení Všeobecného súdu pri skúmaní zneužitia právomoci, ktorého sa dopustila Komisia (ôsmy odvolací dôvod)
101. V rámci svojho ôsmeho odvolacieho dôvodu odvolateľka predovšetkým tvrdí, že konanie Komisie je protiprávne z dôvodu, že požadovala vrátenie sporných súm z jediného dôvodu, že odvolateľka nedodala v stanovených lehotách požadované pracovné výkazy napriek tomu, že jej zamestnanci sa zúčastnili na projekte WIH. Dodanie uvedených výkazov nemalo byť považované za základnú povinnosť vyplývajúcu zo zmluvy, keď jeho predmet spočíval v dodaní výstupov projektu, čo malo byť urobené a osvedčené skutočným zapojením zamestnancov odvolateľky do projektu. Komisia tak protiprávne považovala nedodanie uvedených výkazov za nedodanie výstupov. Všeobecný súd sa tak mal dopustiť nesprávneho právneho posúdenia tým, že zamietol tvrdenie odvolateľky založené na zneužití právomoci.
102. Komisia vysvetľuje, že v prípade zmlúv týkajúcich sa programov, na ktoré sa poskytuje finančná pomoc, má príjemca právnu povinnosť evidovať a preukázať svoje náklady. Povinnosť príjemcu odôvodniť tak uznateľnosť svojich nákladov je úplne nezávislá od povinnosti realizovať alebo dodať projekt.
103. Komisia dodáva, že nikdy nespochybnila riadny priebeh projektu WIH, ale len vyvodila dôsledky z porušení zmluvy, ktorých sa dopustila odvolateľka, keď sa jej nepodarilo dôveryhodným spôsobom preukázať odpracovaný čas účelne vynaložený na projekt WIH svojimi zamestnancami.
104. Domnievam sa, že tento ôsmy odvolací dôvod, za predpokladu, že by mohol uspieť v rámci sporu vyplývajúceho zo zmluvy,(52) musí byť zamietnutý ako zjavne neprípustný. Odvolateľka namietala len zneužitie právomoci bez toho, aby spresnila, v čom malo toto obmedzenie spočívať a bez toho, aby poskytla prinajmenšom informáciu o tom, že by Komisia konala s jediným alebo aspoň rozhodujúcim cieľom dosiahnuť iný ako stanovený účel alebo obísť postup osobitne stanovený Zmluvou tak, aby zodpovedal okolnostiam daného prípadu.(53)
C – O porušení právnych požiadaviek na spravodlivý súdny proces Všeobecným súdom (tretí a šiesty odvolací dôvod)
1. Tvrdenia účastníkov konania
105. Svojím tretím odvolacím dôvodom odvolateľka tvrdí, že Všeobecný súd nezohľadnil tvrdenia odvolateľky, keď v bodoch 73 až 77 napadnutého rozsudku rozhodol o tom, že Komisia mala právo požadovať vrátenie sumy vo výške 83 001,09 eura spolu s úrokmi z omeškania vypočítanými na základe sadzby vo výške 5 % od 25. októbra 2011, čím porušil jej právo na spravodlivý súdny proces zaručené článkom 6 Európskeho dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd podpísaného v Ríme 4. novembra 1950 a všeobecnými zásadami práva Únie.
106. Odvolateľka tvrdila na ústnom pojednávaní pri odpovedi na otázky položené Všeobecným súdom, že pokiaľ bolo sporné oznámenie o dlhu prezentované a pochopené ako prípravný akt, to znamená zmluvný dokument informatívneho charakteru, ktorý nebol spôsobilý zmeniť jej právnu situáciu, tak okamih začiatku plynutia úrokov z omeškania, ktoré sa od nej požadovali, nemohol byť platne stanovený k okamihu uplynutia dátumu stanoveného v tomto oznámení o dlhu, v tomto prípade 25. októbra 2011. Toto tvrdenie však nebolo preskúmané Všeobecným súdom, ktorý neposúdil zákonnosť zmeny, akú by jednoduché upozornenie o oznámení dlhu malo na jej právne postavenie.
107. V rámci svojho šiesteho odvolacieho dôvodu odvolateľka tvrdí, že Všeobecný súd porušil jej právo na spravodlivý súdny proces, presnejšie právo na obhajobu a zásadu rovnosti zbraní, keď na jednej strane v bode 56 napadnutého rozsudku rozhodol, že pracovné výkazy, ktoré predložila, neboli v súlade s požiadavkami stanovenými v zmluve a nemohli byť prijaté ako dôkazy o odpracovaných hodinách v prospech projektu WIH, a na strane druhej, v bode 63 napadnutého rozsudku, že listy, ktoré predložila, neboli spôsobilé preukázať odpracovaný čas účelne vynaložený na tento program jej zamestnancami. Všeobecný súd ju tým zbavil všetkých dôkazných prostriedkov a dopustil sa zjavného porušenia zásady rovnosti zbraní.
108. Odvolateľka dodáva, že zmluva, ktorú uzatvorila s Komisiou, je nekalá, keďže neprimeraným spôsobom obmedzuje prostriedky, ktorými možno preukázať skutočnú účasť jej zamestnancov na projekte WIH.
109. Ďalej tvrdí, že v situácii, o akú ide v tomto prípade, v ktorej Komisia prostredníctvom auditu jednostranne konštatuje nedodržanie zmluvných povinností a následne podáva vzájomný návrh na účely získania neoprávnene čerpaných súm, sa tak Komisia nachádza v pozícii súdu aj strany a získava výhodu, ktorá predstavuje porušovanie zásady rovnosti zbraní.
110. Komisia sa domnieva, že tretí odvolací dôvod predložený odvolateľkou musí byť zamietnutý ako zjavne nedôvodný. Na jednej strane Všeobecný súd v rámci opatrenia na zabezpečenie priebehu konania položil účastníkom konania konkrétnu otázku o úrokovej sadzbe požadovanej v rámci vzájomného návrhu, čím jej dal príležitosť sa v tomto zmysle vyjadriť. Na strane druhej, oneskorená platba a výpočet úrokov z omeškania neboli povinne viazané na vykonateľnosť oznámenia o dlhu.
111. Komisia sa domnieva, že šiesty odvolací dôvod musí byť tiež zamietnutý ako zjavne nedôvodný. V tomto ohľade zdôrazňuje, že odvolateľka od začiatku vedela o všetkých ustanoveniach zmluvy, a najmä o ustanoveniach týkajúcich sa finančných podmienok. Porušenie viacerých zmluvných ustanovení z jej strany nemohlo spôsobiť, že by sa uvedené podmienky stali protiprávnymi alebo neprimeranými.
2. Posúdenie
a) O treťom odvolacom dôvode
112. Z napadnutého rozsudku vyplýva, že Všeobecný súd v tomto prípade rozhodol, že Komisia mala nárok na zaplatenie úrokov z omeškania od 25. októbra 2011,(54) po tom, ako skonštatoval, že podľa článku 19. ods. 2 všeobecných podmienok, v prípade nevrátenia neoprávnene vyplatených súm k dátumu stanovenému Komisiou, sa splatná suma navýši o úroky podľa sadzby stanovenej v článku 3 ods. 6 týchto podmienok.(55)
113. Tým Všeobecný súd jednoducho spôsobil vykonateľnosť ustanovení článku 19 ods. 2 v spojení s článkom 3 ods. 6 všeobecných podmienok, vyvodzujúc tak dôsledky zo svojho posúdenia, podľa ktorého na jednej strane spor medzi účastníkmi bol zmluvnej povahy, a na strane druhej bol vzájomný návrh Komisie dôvodný.
114. Skutočnosť, že formálne nezaujal stanovisko k tvrdeniam odvolateľky, nemohla byť za týchto podmienok považovaná za porušenie jej práva na spravodlivý súdny proces.
115. Odvolateľka vyčíta Všeobecnému súdu v rámci tretieho odvolacieho dôvodu, že nezohľadnil jej tvrdenie, podľa ktorého sporné oznámenie o dlhu nemohlo zároveň stanoviť začiatok plynutia úrokov z omeškania, a tak zmeniť jej právne postavenie a byť prezentované Komisiou len ako prípravný akt. Namieta tak nezohľadnenie vzťahu, ktorý podľa jej názoru preukázala medzi napadnuteľnosťou oznámenia o dlhu a stanovením úrokov z omeškania. Naopak, nikde vo svojej pôvodnej žalobe ani v replike a ani pri zodpovedaní písomných otázok položených Všeobecným súdom, formálne nespochybnila platnosť zmluvných ustanovení uplatňovaných na daný prípad.
116. Tretí odvolací dôvod predložený odvolateľkou nemôže byť za týchto podmienok zamietnutý ako nedôvodný.
b) O šiestom odvolacom dôvode
117. Šiesty odvolací dôvod predložený odvolateľkou v tomto prípade musí byť tiež zamietnutý ako zjavne nedôvodný.
118. Z napadnutého rozsudku totiž vyplýva, že Všeobecný súd preskúmal nielen pracovné výkazy predložené odvolateľkou 13. novembra 2009(56) a pravidelné správy, ktoré zaslala Komisii,(57) ale aj 3 656 strán elektronickej korešpondencie, ktoré predložila na účely preukázania toho, že jej zamestnanci skutočne časť času venovali projektu.(58) Všeobecný súd z toho vyvodil, že tieto rôzne prvky neboli takej povahy, aby spochybnili zistenia uvedené v rámci záverečnej správy o audite.
119. Z toho vyplýva, že Všeobecný súd zďaleka nezbavil odvolateľku všetkých dôkazných prostriedkov, ale naopak, dôsledne preskúmal tvrdenia, ktoré uviedla, a dôkazy, ktoré v tomto ohľade predložila.
120. Je potrebné dodať, že odvolateľka v skutočnosti namieta posúdenie dôkazných prostriedkov Všeobecným súdom. Ako však bolo pripomenuté, posúdenie dôkazných prostriedkov nepredstavuje, s výnimkou prípadov ich skreslenia, právnu otázku, ktorá by ako taká podliehala preskúmaniu Súdnym dvorom v rámci odvolacieho konania.
121. Odvolateľka nemôže Všeobecnému súdu vytýkať, že v rámci posúdenia vzájomného návrhu nekonštatoval nekalú povahu zmluvy, ktorej platnosť okrem iného nespochybnila.
D – O nesprávnom posúdení pri skúmaní nedostatku odôvodnenia oznámenia o dlhu (deviaty odvolací dôvod)
122. V rámci svojho deviateho odvolacieho dôvodu odvolateľka tvrdí, že Všeobecný súd sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia tým, že odmietol tvrdenie vychádzajúce z nedostatku odôvodnenia sporného oznámenia o dlhu, ktoré uviedla v prvostupňovom konaní. V tejto súvislosti upresňuje, že sporné oznámenie o dlhu neobsahuje žiadne odôvodnenie, ktoré by umožnilo overiť vykonané výpočty, pričom odkaz Komisie na jej listy z 24. mája 2011 a 17. augusta 2011 nemožno považovať za dostatočné odôvodnenie.
123. Komisia naproti tomu uvádza, že v rámci postupu predchádzajúcemu vydaniu sporného oznámenia o dlhu, začatým listom z 20. októbra 2009 a najmä vo svojich listoch z 24. mája 2011 a 17. augusta 2011, uvedenými v bode 26 napadnutého rozsudku a v správe o audite, vysvetlila skutkový rámec a dôvody svojho rozhodnutia. Poukazuje na to, že Všeobecný súd v každom prípade v bode 29 napadnutého rozsudku rozhodol tak, že sporné oznámenie o dlhu nebolo konečným aktom a v dôsledku toho odkazuje na tvrdenia uvedené v odpovedi na prvý odvolací dôvod.
124. V tejto súvislosti treba poznamenať, že svojím deviatym odvolacím dôvodom odvolateľka v podstate vytýka Všeobecnému súdu, že nerozhodol o druhom odvolacom dôvode, ktorý uviedla v prvostupňovom konaní pred Všeobecným súdom v rámci svojej žaloby o neplatnosť sporného oznámenia o dlhu.
125. Keďže však žaloba o neplatnosť podaná odvolateľkou týkajúca sa sporného oznámenia o dlhu bola zamietnutá ako neprípustná, je potrebné skutočne konštatovať, že Všeobecný súd uvedený dôvod nepreskúmal a že ani formálne nerozhodol o odôvodnení sporného oznámenia o dlhu v rámci svojho skúmania dôvodnosti vzájomného návrhu Komisie.
126. Z napadnutého rozsudku(59) však vyplýva, že Všeobecný súd preskúmal, na základe informácií poskytnutých Komisiou, o ktorých sa spresnilo, že neboli spochybnené, výpočet sumy 83 000,09 eura, ktorá sa od odvolateľky požadovala.
127. Z napadnutého rozsudku(60) tiež vyplýva, že Všeobecný súd preskúmal, či Komisia spresnila „podmienky vrátenia a dátumu úhrady“ súm požadovaných od odvolateľky. Rozhodol, že tomu tak v d anom prípade bolo a v tomto ohľade odkázal jednak na list z 24. mája 2011 a jednak na informácie poskytnuté v spornom oznámení o dlhu pod názvom „Platobné podmienky“.
128. Deviaty odvolací dôvod odvolateľky musí byť za týchto podmienok zamietnutý ako zjavne nedôvodný.
E – O porušení zásady ochrany legitímnych očakávaní (desiaty odvolací dôvod)
129. Svojím desiatym odvolacím dôvodom odvolateľka tvrdí, že jej nebola vyplatená suma zodpovedajúca poslednej časti programu ani po uplynutí piatich rokov od ukončenia programu, hoci nie je spochybňované, že táto časť sa realizovala a že jej štvrťročné správy boli prijaté. Komisia tým mala porušiť zásadu ochrany legitímnych očakávaní a z tohto dôvodu by mal byť rozsudok Všeobecného súdu tiež zrušený.
130. Treba konštatovať, že ak odvolateľka týmto dôvodom poukazuje na porušenie zásady ochrany legitímnych očakávaní Komisiou, neuvádza, v čom sa mal samotný Všeobecný súd dopustiť porušenia uvedenej zásady. Tento desiaty odvolací dôvod preto musí byť z tohto uhla pohľadu a z tohto dôvodu zamietnutý ako zjavne nedôvodný.
131. Treba však poukázať na to, že tento desiaty odvolací dôvod reprodukuje piaty odvolací dôvod, ktorý odvolateľka predložila v prvostupňovom konaní v rámci svojej žaloby o neplatnosť a o ktorom Všeobecný súd teda nerozhodol. Je však potrebné konštatovať, že návrh, ktorý zahŕňa, hoci sa vzťahuje na plnenie predmetnej zmluvy vo veci, vôbec nesúvisí s predmetom sporného oznámenia o dlhu, a teda so sporom.
132. Desiaty odvolací dôvod musí byť následne zamietnutý ako zjavne neprístupný.
133. Vo svetle vyššie uvedených úvah a pre prípad, že by sa Súdny dvor neriadil mojím hlavným návrhom, zastávam názor, že odvolanie odvolateľky má byť zamietnuté.
VII – O trovách konania
134. Vzhľadom na to, že sa Súdnemu dvoru v prvom rade navrhuje zrušiť napadnutý rozsudok a vrátiť vec Všeobecnému súdu, tiež sa navrhuje rozhodnúť o trovách konania súvisiacich s týmto odvolaním neskôr.
135. V prípade, že by sa Súdny dvor neriadil mojím hlavným návrhom a rozhodol by zamietnuť odvolanie, bude potrebné uložiť odvolateľke povinnosť nahradiť všetky trovy konania podľa ustanovení článku 184 ods. 1 v spojení s článkom 138 ods. 1 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora.
VIII – Návrh
136. So zreteľom na vyššie uvedené úvahy, navrhujem Súdnemu, aby v prvom rade rozhodol takto:
1. Rozsudok Všeobecného súdu Európskej únie vo veci Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro/Komisia (T‑552/11, EU:T:2013:349) sa zrušuje v rozsahu, v akom vyhlasuje za neprípustnú žalobu o neplatnosť podanú odvolateľkou proti oznámeniu o dlhu vydaným Európskou komisiou 9. septembra 2011 a vyžaduje od nej vrátenie sumy vo výške 83 001,09 eura do 24. októbra 2011.
2. Vec sa vracia Všeobecnému súdu Európskej únie, aby rozhodol o odôvodnenosti žaloby.
3. O trovách konania sa rozhodne neskôr.
137. Subsidiárne navrhujem Súdnemu dvoru, aby rozhodol takto:
1. Odvolanie sa zamieta.
2. Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro AE je povinné nahradiť trovy konania.
(1) .
(2)
–	T‑552/11, EU:T:2013:349 (ďalej len „napadnutý rozsudok“).
(3)
– Ďalej len „Lito Maieftiko“.
(4)
–	Pozri najmä v súvislosti s francúzskym správnym právom WACHSMANN, P.: La recevabilité du recours pour excès de pouvoir à l’encontre des contrats – Pour le centenaire de l’arrêt Martin. In: Revue française de droit administratif, č. 1 (2006), s. 24.
(5)
– Ďalej len „projekt WIH“.
(6)
–	Ďalej len „všeobecné podmienky“.
(7)
–	Ďalej len „sporné oznámenie o dlhu“.
(8)
–	T‑552/11 R, EU:T:2011:749.
(9)
–	T‑353/10, EU:T:2011:589.
(10)
–	C‑506/13 P R, EU:C:2013:882.
(11)
–	Pozri najmä rozsudok Lecureur/Komisia (T‑26/00, EU:T:2001:222, bod 38), uznesenia Musée Grévin/Komisia (T‑314/03 a T‑378/03, EU:T:2004:139, bod 88), Helm Düngemittel/Komisia (T‑265/03, EU:T:2005:213, body 54 až 57), rozsudok CEVA/Komisia (T‑428/07 a T‑455/07, EU:T:2010:240, body 57 až 64), uznesenia Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro/Komisia (EU:T:2011:589, body 34 a 35), Technion a Technion Research & Development Foundation/Komisia (T‑546/11, EU:T:2012:303, body 58 a 59), Technion a Technion Research & Development Foundation/Komisia (T‑657/11, EU:T:2012:411, body 54 až 60), rozsudky GRP Security/Dvor audítorov (T‑87/11, EU:T:2013:161, body 31 až 38), ako aj Technische Universität Dresden/Komisia (T‑29/11, EU:T:2014:912, body 42 až 44). K odmietnutiu prekvalifikovania žaloby na základe zmluvného dojednania na žalobu o neplatnosť z dôvodu premlčania pozri rozsudok Helkon Media/Komisia (T‑122/06, EU:T:2008:418, bod 54).
(12)
–	Pozri bod 84 uvedenej repliky.
(13)
–	Bod 40 napadnutého rozsudku.
(14)
–	Pozri bod 39 napadnutého rozsudku.
(15)
–	C‑517/03, EU:C:2004:326, bod 17.
(16)
–	Vzájomný návrh podaný v zmluvnom kontexte nie je samozrejme právu Únie neznámy, Súdny dvor ho už výslovne pripustil: pozri rozsudky Komisia/Zoubek (426/85, EU:C:1986:501, bod 12) a IDE/Komisia (C‑114/94, EU:C:1997:68, body 82 a 83). Nenašiel som však žiadny precedens zodpovedajúci situácii v prejednávanom prípade, kde bol vzájomný návrh podaný v rámci žaloby o neplatnosť preskúmaný a pripustený napriek tomu, že žaloba o neplatnosť, proti ktorej smeroval, bola vyhlásená za prípustnú.
(17)
–	EU:T:2011:589.
(18)
–	Bod 21 napadnutého rozsudku.
(19)
–	Bod 22 napadnutého rozsudku.
(20)
–	Bod 23 napadnutého rozsudku.
(21)
–	Bod 24 napadnutého rozsudku.
(22)
–	Body 25 a 26 napadnutého rozsudku.
(23)
–	Bod 28 napadnutého rozsudku.
(24)
–	Bod 29 napadnutého rozsudku.
(25)
–	Komisia odkazuje na vyššie uvedené uznesenie Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro/Komisia (EU:T:2011:589).
(26)
–	Rozsudok Geotronics/Komisia (C‑395/95 P, EU:C:1997:210).
(27)
–	Pozri najmä uznesenia An Taisce a WWF UK/Komisia (C‑325/94 P, EU:C:1996:293, bod 30), ako aj rozsudok Parlament/Ripa di Meana a i. (C‑470/00 P, EU:C:2004:241, bod 41).
(28)
–	Bod 30 napadnutého rozsudku.
(29)
–	Uznesenie Musée Grévin/Komisia (T‑314/03 a T‑378/03, EU:T:2004:139, body 61 až 89).
(30)
–	Pre rozhodnutia, ktorými sa zamietajú ako neprípustné žaloby o neplatnosť oznámení o dlhu z dôvodu totožného alebo veľmi podobného odôvodneniu, pozri uznesenie Austrian Relief Program/Komisia (T‑235/06, EU:T:2008:411, body 34 až 38), rozsudky ArchiMEDES/Komisia (T‑396/05 a T‑397/05, EU:T:2009:184, body 53 až 58), CEVA/Komisia (T‑428/07 a T‑455/07, EU:T:2010:240, body 51 až 55), uznesenia Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro/Komisia (EU:T:2011:589, body 22 až 32), Groupement Adriano, Jaime Ribeiro, Conduril/Komisia (T‑335/09, EU:T:2011:614, body 22 až 36) a Technion a Technion Research & Development Foundation/Komisia (T‑546/11, EU:T:2012:303, body 30 až 55).
(31)
–	Pre rozhodnutia, ktorými sa zamietajú ako neprípustné žaloby o neplatnosť oznámení o dlhu, ktorá však neobsahovala pôvodne prijaté odôvodnenie, pozri uznesenie Imelios/Komisia (T‑97/07, EU:T:2008:105, body 23 až 30), rozsudok Cestas/Komisia (T‑260/04, EU:T:2008:115, body 67 až 77), uznesenia CPEM/Komisia (T‑106/08, EU:T:2009:228, body 25 až 37), Alisei/Komisia (T‑481/08, EU:T:2010:32, bod 72), ako aj IEM/Komisia (T‑435/10, EU:T:2011:410, body 26, 30 a 31), rozsudok CEVA/Komisia (T‑285/09, EU:T:2011:479, body 45 až 48), ako aj uznesenia EMA/Komisia (T‑116/11, EU:T:2013:634, body 72 až 75) a Maďarsko/Komisia (T‑37/11, EU:T:2012:310, body 35 až 43).
(32)
–	Pre prípady uplatnenia tejto judikatúry po vyhlásení napadnutého rozsudku, pozri uznesenie Evropaïki Dynamiki/Komisia (T‑554/11, EU:T:2013:548, body 30 a 41), rozsudky EMA/Komisia (T‑116/11, EU:T:2013:634, body 71 až 75), ako aj Technische Universität Dresden/Komisia (T‑29/11, EU:T:2014:912, body 29 až 35).
(33)
–	Pre opačné rozhodnutie pozri rozsudok Applied Microengineering/Komisia (T‑387/09, EU:T:2012:501, body 36 až 52). Všeobecný súd tiež zamietol žalobu vo veci samej bez skúmania jej prípustnosti za uplatnenia judikatúry tzv. Boehringer [rozsudok Rada/Boehringer (C‑23/00 P, EU:C:2002:118, body 51 a 52]; pozri rozsudok Berliner Institut für Vergleichende Sozialforschung/Komisia (T‑73/08, EU:T:2013:433, body 47 a 48).
(34)
–	Pozri body 14 a 15 týchto návrhov.
(35)
–	Pozri rozsudok Komisia/Rada (22/70, EU:C:1971:32, bod 42).
(36)
–	Pozri najmä rozsudky IBM/Komisia (60/81, EU:C:1981:264, bod 9), Internationaler Hilfsfonds/Komisia (C‑362/08 P, EU:C:2010:40, bod 29), ako aj uznesenie Mauerhofer/Komisia (C‑433/10 P, EU:C:2011:204, bod 57).
(37)
–	Pozri najmä rozsudok IBM/Komisia (EU:C:1981:264, bod 9) a uznesenie Mauerhofer/Komisia (EU:C:2011:204, bod 58).
(38)
–	Pozri najmä rozsudok Les Verts/Parlament (294/83, EU:C:1986:166, body 24 až 27).
(39)
–	Pozri najmä rozsudky Weber/Parlament (C‑314/91, EU:C:1993:109, body 8 až 12), ako aj Unión de Pequeños Agricultores/Rada (C‑50/00 P, EU:C:2002:462, bod 38).
(40)
–	Bod 25 napadnutého rozsudku.
(41)
–	Bod 26 napadnutého rozsudku.
(42)
–	Bod 22 napadnutého rozsudku.
(43)
–	Pozri rozsudky Komisia/Rada (22/70, EU:C:1971:32, bod 41) a IBM/Komisia (EU:C:1981:264, bod 9).
(44)
–	Bod 23 napadnutého rozsudku.
(45)
–	Rozsudok IBM/Komisia (EU:C:1981:264, bod 9).
(46)
–	EU:C:1981:264, bod 9.
(47)
–	Pozri bod 29 týchto návrhov.
(48)
–	V tomto ohľade však možno konštatovať, že by Súdny dvor iste mohol potvrdiť analýzu Všeobecného súdu, podľa ktorej sporné oznámenie o dlhu nie je oddeliteľné od svojho zmluvného kontextu, ale mohol by sa tiež od tejto analýzy odkloniť a rozhodnúť, nahradením odôvodnenia, že spor medzi zmluvnými stranami patrí výlučne do právomoci súdu príslušného pre spory zo zmlúv a zakotviť tak existenciu možnosti paralelných žalôb v práve Únie.
(49)
–	V tomto ohľade navrhuje, aby boli druhý, štvrtý až piaty a ôsmy dôvod skúmané spoločne.
(50)
–	Pozri predovšetkým bod 54 napadnutého rozsudku.
(51)
–	Pozri analogicky najmä rozsudky Hilti/Komisia (C‑53/92 P, EU:C:1994:77, bod 10), Ismeri Europa/Dvor audítorov (C‑315/99 P, EU:C:2001:391, bod 19), ako aj uznesenie OCVV/Schräder (C‑38/09 P‑DEP, EU:C:2013:679, body 69 až 75).
(52)
–	Ako Súdny dvor rozhodol, pojem zneužitia právomoci má presný rozsah, ktorý odkazuje na použitie ich právomocí správnymi orgánmi s cieľom iným ako je ten, na ktorý im boli zverené, pozri najmä rozsudok O’Hannrachain/Parlament (C‑121/01 P, EU:C:2003:323, bod 46).
(53)
–	K definícii zneužitia právomoci klasicky používanej Súdnym dvorom pozri najmä rozsudky Holandsko/Rada (C‑110/97, EU:C:2001:620), O’Hannrachain/Parlament (EU:C:2003:323, bod 46), Windpark Groothusen/Komisia (C‑48/96 P, EU:C:1998:223, bod 52), ako aj Ramondín a i./Komisia (C‑186/02 P a C‑188/02 P, EU:C:2004:702, bod 44).
(54)
–	Pozri bod 77 napadnutého rozsudku.
(55)
–	Pozri body 75 a 76 napadnutého rozsudku.
(56)
–	Bod 56 napadnutého rozsudku.
(57)
–	Bod 59 napadnutého rozsudku.
(58)
–	Body 60 a 61 napadnutého rozsudku.
(59)
–		Pozri body 65 až 69.
(60)
–	Pozri body 46 a 70 až 72.