61974C0004(01)
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT A. TRABUCCHI
FREMSAT DEN 26. JUNI 1975 (
1
)
Høje Ret.
1.
I forlængelse af mit tidligere forslag til afgørelse i denne sag, står der nu efter forhandlingernes genåbning tilbage at tage stilling til realiteten i sag 4/74.
Klagen angår afgørelsen om forflyttelse af nr. Scuppa inden for rammerne af hans institution. Mens klagen oprindeligt principalt sigtede på at få annulleret denne afgørelse og sagsøgte idømt skadeserstatning, har sagsøgeren under sagen ændret rækkefølgen af sine påstande og forlanger principalt erstatning for den økonomiske og ideelle skade, som efter hans opfattelse er forvoldt ved den anfægtede afgørelse. Af de grunde, jeg har beskrevet i mit første forslag til afgørelse, vil jeg her begrænse mig til at behandle spørgsmålet om det ideelle tab.
Ideelt tab. Det kan ikke benægtes, at tjenestemanden i sit arbejdsforhold har krav på respekt for sin person. En tilsidesættelse af dette krav må få følger, selv ud over en eventuel erstatning for økonomisk tab, og endda selv om betingelserne for annullation af den retsakt, som krænker ham, ikke er opfyldt Det er indlysende, at det ikke drejer sig om en sag om erstatning uden for kontraktsforhold, som ifølge EØF-traktatens artikel 215 kun kan gennemføres efter en forudgående undersøgelse af tilstedeværelsen af en retsgrundsætning, som er fælles for medlemsstaternes retssystemer; vi nærmer os snarere den almindelige ordning for ansvar i kontraktsforhold, som omtales i samme artikels stk. 1. Men hvad arbejdsforhold angår, er det de særlige regler i tjenestemandsvedtægten, som finder anvendelse. Når artikel 24 i denne tekst beskytter tjenestemanden mod de mulige krænkelser, som kan ramme ham udefra, må beskyttelsen af ham så meget mere været sikret inden for den institution, som han er afhængig af. Med hensyn til arbejdsforholdet tillægges der i hvert fald i vedtægten Domstolen fuld prøvelsesret, inden for hvis grænser ret og rimelighed kræver, at man søger at erstatte enhver eventuel krænkelse af netop de rettigheder, der er knyttet til det menneskelige og faglige omdømme. Lige fra starten har det ligget Domstolen på sinde at fastslå denne beskyttelse af tjenestemandens ideelle retigheder. Vi finder en dom i de forenede sager 7/56 og 3-7/57 af 12. juli 1957, hvori det udtrykkeligt erklæres: »Den uro, som er forvoldt ved denne holdning (den sagsøgte institutions), den forstyrrelse og ængstelse, som den har medført for de pågældende, har således påført sagsøgerne en ideel skade, som disse kan forlange erstatning for« (Recueil 1957, bind III, s. 130). I sin praksis har Domstolen til stadighed bekræftet denne særlige form for beskyttelse, for hvilken det ikke er nødvendigt at godtgøre ulovligheden af den krænkede foranstaltning (jf. dommene i de forenede sager 43, 45 og 48/59 af 15. juli 1960, Recueil 1960, bind IV, s. 956; 19 og 65/63, Recueil 1965, bind XI, s. 703; 84/63, 87/63 og 93/63, Recueil 1964, bind X, s. 660, 950 og 1001; 25/60, Recueil 1962, bind VIII, s. 59-60). Domstolen har endvidere for nylig i dom af 12. juli 1973 i de forenede sager 10 og 47/72 (Die Pillo, Sml. 1973, bind XIX, s. 772) bekræftet muligheden af at tilkende erstatning for den af en tjenestemand lidte skade, selv uafhængigt af den anfægtede afgørelses ulovlighed.
Der er således ingen tvivl om, at den konkrete beskyttelse af et forhold vedrørende tjenestemandens person ligeledes kan ske ved således at anerkende en erstatning for eventuel ideel skade.
2.
Jeg kan derfor gå over til at undersøge, om betingelsen i det foreliggende tilfælde er opfyldt, dvs. om der forelå en retsstridig adfærd hos den, som havde fuldmagt dl at handle for Kommissionen.
I den afgørelse, hvorved sagsøgeren blev forflyttet fra afdelingen for »landbrugets sociale strukturer og spørgsmål om ejendomsforhold« til en afdeling med mere begrænsede opgaver og med en funktion, som man kan anse for mindre betydningsfuld på det almindelige plan for landbrugspolitikkens udvikling, nemlig afdelingen for tobak- og humlesektorerne, ser han en manøvre, som skulle tilskynde ham til frivilligt at forlade Kommissionens tjeneste i forbindelse med de særlige regler om frivillig udtræden; i det mindste henfører han foranstaltningen til virkeliggørelsen af en plan, hvorefter han skulle fjernes fra stillingen i den vigtigste afdeling, som han havde overtaget ansvaret for i starten af 1969.
I betragtning af de her omhandlede afdelingers forskellige kompetenceområder, sagsøgerens interesser og betydningen af den afdeling, som han igennem nogle år havde været leder af, i hvilken egenskab han endda havde opnået fortræffelige bedømmelser i alle forhold i november 1969 og i januar 1972, er der ingen tvivl om, at hans forflyttelse til den anden afdeling, især når man bedømmer den i sammenhæng med de faktiske forhold, som lå forud for denne afgørelse, kunne forvolde ideel skade, og måske også skade udviklingen af hans faglige karriere.
De forskellige episoder, som sagsøgeren anfører for at bevise den fjendtlighed, han hævder at have været offer for fra sin umiddelbart overordnedes side i en form, der har givet sig udtryk i en sand boykot af den virksomhed, som han skulle udøve, (disse anbringender er, hvad angår den faktiske eksistens af de anførte omstændigheder, i det store og hele uimodsagt) forklarer Kommissionen alle som en reaktion mod sagsøgerens adfærd, som havde været præget af en ånd, der systematisk gik imod at acceptere, hvad der var nødvendigt for tjenestens interesse og gode funktion. Sagsøgte erklærer, at hensynet til tjenesten på det tidspunkt, hvor man skulle iværksætte Mansholt-planen om en ændring i landbrugets strukturer, krævede, at særlige ansvarsområder og koordinationsopgaver blev tillagt chefen for afdeling E/l, som fik til opgave at fastlægge den generelle kurs i visse arbejdsopgaver for andre afdelinger, hvis arbejdsområder havde snæver forbindelse med denne reforms krav. Sagsøgeren reagerede ifølge Kommissionen negativt på denne tilrettelæggelse af tjenesten, idet han nægtede at acceptere en situation, som i forhold til chefen for afdeling E/l også var fælles for de andre afdelingschefer i hans direktorat, og som han betragtede som et ulovligt underordnelsesforhold, der var uforeneligt med hans lønklasse og stilling. Ifølge sagsøgte udgør denne nægtelse baggrunden for de forskellige hændelser, som sagsøgeren anfører.
Det fremgår af aktmappen, at chefen for afdeling E/l løbende gav sagsøgeren ordrer, idet han anmodede denne om inden for en bestemt frist at fremkomme med oplysninger, skrivelser og undersøgelser vedrørende spørgsmål om afdeling E/l's kompetence. Det fremgår til gengæld ikke, at Scuppa nogen sinde har undladt punktligt at levere alt det, som man har anmodet ham om. Sagsøgte har ikke nærmere angivet nogen konkret omstændighed, der kan tjene som bevis for, at sagsøgeren har tilsidesat sine faglige forpligtelser. Det ser tværtimod ud til, at han nærede stor hengivenhed til tjenesten. Under disse omstændigheder kan man ikke rette bebrejdelser mod ham, blot fordi han ikke så velvilligt på, at han de facto blev underlagt en kollega. I en institution, hvor den hierakiske ånd notorisk er blevet udviklet, som det synes at være tilfældet i Kommissionens tjenestegrene, er det i overensstemmelse med respekten for selve de beføjelser, som er tillagt enhver tjenestemand, at ordrerne om det arbejde, han skal udføre, gives ham af hans overordnede og ikke af en tjenestemand i samme lønklasse og med samme betegnelse.
Kommissionen gør gældende, at vanskelighederne, som siden førte dl de omstændigheder, der danner baggrund for nærværende sag, opstod som følge af sagsøgerens vrangvillige indstilling til den nævnte situation. Jeg kan imidlertid ikke forstå, hvordan en protesterende holdning, som er holdt i ærbødige vendinger over for myndigheden og således, at den ikke strider mod den samarbejdspligt, som påhvilede sagsøgeren inden for tjenestens rammer, har kunnet berettige, at han i stigende grad blev afskåret fra reelt at udøve sine funktioner som afdelingschef, og at man over for ham indtog en modvillig holdning, som alene kan være granden til visse pludselige reaktioner, fulgt af ganske uberettigede bebrejdelser fra direktøren, hans umiddelbart overordnede.
3.
Det fremgår af en undersøgelse af sagsøgerens personlige aktsamling, at han har gennemløbet en forbilledlig karriere i Kommissionens tjeneste. Han tiltrådte tjenesten i maj 1959 som ekspeditionssekretær for at bistå chefen for afdeling IV og derefter for afdeling III i forbindelserne med Rådet og de faste repræsentanters komité, og han løste sine opgaver på en sådan måde, at han adskillige gange gjorde sig fortjent til den største anerkendelse fra sine overordnedes side.
Da sagsøgeren i begyndelsen af 1969 blev udnævnt til afdelingschef med tilknytning til afdeling E/3 i generaldirektoratet for landbrug, opnåede han lige fra det første år, han gjorde tjeneste i denne nye egenskab, fortræffelige bedømmelser i alle henseender. I den udtalelse, der blev udarbejdet i november 1969, fremhæver man hans hurtige opfattelsesevne, hans store arbejdsvilje og -kapacitet, hans hengivenhed over for tjenesten og hans myndighed og lederevner, som gør ham skikket til at overtage ansvaret for en afdeling.
Også den anden udtalelse om hans arbejde som afdelingschef, udfærdiget af sagsøgerens umiddelbart overordnede den 28. januar 1972, bekræfter hans fortræffelighed, både hvad angår kvalifikationer, tjensdige indsats og adfærd. Den fremhæver endvidere hans store ansvarsfølelse.
Det fremgår imidlertid af nogle skrivelser, som er fremlagt i sagen, at Scuppa fra 1970, omend på respektfuld måde, begyndte at gøre opmærksom på, at man forhindrede ham i fuldt ud at deltage i det arbejde, som vedrørte hans afdelings arbejdsopgaver og interesseområde, hvilket f.eks. ses af, at han blev holdt uden for visse møder, som fandt sted inden for generaldirektoratet for landbrug om problemer, der direkte angik hans afdeling.
Bemærkninger af denne art om forskellige vanskeligheder og hindringer i den fulde udøvelse af funktionerne fulgte og blev hyppigere og hyppigere i de følgende ar, uden at de dog medførte reaktioner fra den kompetente direktør, som sagsøgeren bestandig henvendte sig til i tillidsfulde vendinger. I denne sammenhæng kunne sidstnævntes ovenfor gengivne udtalelse om den »store ansvarsfølelse«, som han havde bemærket hos Scuppa, antage et latterligt skær. Men at tolke den således ville maske være at tillægge dens forfatter en ikke-eksisterende hensigt: den skal snarere opfattes i bogstavelig Torstand. I så fald bliver det imidlertid vanskeligt at forklare den negative holdning, som til stadighed blev indtaget over for den ansvarlige for en afdeling af største betydning inden for rammerne af det direktorat, som var betroet ham.
På grund af denne sags karakter bliver jeg nødt til at gå i detaljer, for kun en omhyggelig undersøgelse kan give et konkret billede af den situation, hvor sagsøgeren har udført sine opgaver, og på samme tid kaste lys over betydningen af den forflyttelsesafgørelse, på, grund af hvilken sagsøgeren forlanger erstatning for den ideelle og økonomiske skade, som følger heraf.
4.
Scuppa anfører en hel række omstændigheder, som indtrådte efter, at han var tiltrådt sin stilling som chef for afdeling E/3, til støtte for, at han har været udsat for forfølgelser af enhver art, efter at han er blevet placeret i et reelt, faktisk underordnelsesforhold til en tjenestemand i samme lønklasse — den ansvarlige for afdeling E/l — dvs. i en situation, som kravene til sidstnævntes udførelse af rent koordinerende funktioner med hensyn til de forskellige afdelingers arbejdsopgaver inden for et og samme direktorat ikke kunne berettige: han blev systematisk udelukket fra møder, som havde snæver forbindelse med hans afdelings virksomhed, og han blev holdt i uvidenhed om Kommissionens arbejde samt om oplysninger og informationer, som ligeledes angik hans afdeling; de tjenestemænd, som stod umiddelbart under ham, modtog instruktioner, ikke blot fra hans direktør (jf. bilag 19 til den administrative klage af 14. februar 1973), men fra hans egen kollega, chefen for afdeling E/l, endda uden at han fik oplysning herom; han var nægtet enhver direkte kontakt med sine overordnede, som systematisk afslog at modtage ham og besvare hans anmodninger om forklaringer og forsøg på at fjerne eventuelle misforståelser; han modtog bryske svar og uberettigede beskyldninger i tilslutning til sine yderst korrekt formulerede forespørgsler om kravene til tjenestens funktion.
Jeg henviser til særlige forhold, som sagsøgeren på det tidspunkt, hvor de opstod, tog stilling til i nogle skrivelser til sin umiddelbart overordnede, og hvis faktiske eksistens Kommissionen ikke bestrider. Jeg må især bemærke, at beslutningen om at tillægge afdeling E/l hvervet med at afstikke en generel kurs for arbejdsopgaverne vedrørende en hel række vigtige beføjelser for sagsøgerens og andre afdelinger i samme direktorat, som det fremgår af skrivelse nr. 1641/VI/69 af 10. februar 1969 (bilag nr. 5 til den administrative klage), udgjorde en foranstaltning, der var almindelig i direktoratet og ganske uafhængig af sagsøgeren, som påbegyndte sin tjeneste som afdelingschef efter dette tidspunkt Ikke desto mindre bemærker sagsøgeren allerede i begyndelsen af september 1969, at chefen for afdeling E/l ikke indskrænkede sig til at fastlægge en generel kurs af politisk karakter for arbejdet i afdelingen, men at han også forlangte nærmere angivne ydelser af sin kollega, chefen for afdeling E/3, og som allerede anført henvendte han sig også direkte til dennes underordnede, idet han gav dem ganske klare ordrer og instruktioner vedrørende arbejdsopgaverne og fastsatte frist for deres udførelse. Over for kendsgerninger af denne art, som uden tvivl udgjorde en indblanding, der var lidet forenelig med de hierarkiske regler, og som ikke henhørte under de opgaver vedrørende den generelle kurs, som var tillagt chefen for afdeling E/l, kan man ikke bebrejde Scuppa, at han udtrykte faste og præcise forbehold, lige fra han tiltrådte tjenesten som afdelingschef (jf. skrivelse af 6. oktober 1969 til Rencki, chef for afdeling E/l, med kopi til direktøren, bilag 6 til den nævnte klage).
Væsentlige ændringer i sagsøgerens ansvarsområder blev meddelt ham i sidste øjeblik uden forudgående høring, og efter at hans underordnede allerede var blevet informeret (jf. bilag 17 til den ovennævnte administrative klage).
Bilag 20 indeholder en skrivelse af 5. juni 1972 til direktør Craps, hvori sagsøgeren beklagede sig over hele tiden at mangle de for arbejdet i hans afdeling nødvendige oplysninger eller at have fået underretning for sent til at kunne udføre sine opgaver hensigtsmæssigt. En anden bemærkning i samme retning angående et nærmere angivet tilfælde fremgår af bilag 21 vedrørende en skrivelse af 15. juni 1972.
Det fremgår ikke, at den overordnede, til hvem sagsøgerens ærbødige, men klare og præcise bemærkninger var stilet, nogen sinde har reageret herpå. Alle Scuppas bestræbelser pa at klargøre eventuelle misforståelser og fjerne vanskelighederne blev forbigået i tavshed. Allerede i skrivelsen af 18. februar 1972 havde han over for sin direktør fremstillet de forskellige problemer, som han mødte under udførelsen af sine opgaver som afdelingschef. Det drejer sig om en skrivelse på 18 sider fyldt med forhold, hvis genstand var klart angivet i overskriften i følgende vendinger:
»anmodning om forsikringer angående respekten:
—
for min pligt (og min ret) til effektivt at opfyldt min kontrakt med Kommissionen uden fremtidige hindringer med hensyn til mit ansvar og min myndighed, samt de muligheder for kontakt og oplysning, som jeg bør have som chef for afdeling VI-E/3;
—
for mit faglige og menneskelige omdømme«.
Sagsøgeren sluttede denne skrivelse, som indeholdt en udførlig fremstilling af beklagelserne, med at bede sin direktør om at få lov til åbent og konstruktivt at diskutere de nævnte vanskeligheder med ham med henblik på at rydde en række overflødige problemer af vejen.
I sin administrative klage besværede Scuppa sig over den totale mangel på reaktion fra direktørens side selv på denne skrivelse: sagsøgte har ikke bestridt denne påstand.
Direktørens nægtelse af enhver direkte kontakt fremgår endvidere af de skrivelser, som blev tilstillet sidstnævnte den 16. og den 21. marts 1973 (bilag 2-9 til den administrative klage). De fuldstændig ubegrundede beskyldninger, der brutalt blev fremsat over for sagsøgeren i svarskrivelsen af 21. marts 1973 (bilag 8), leder snarere tanken hen på en manglende objektivitet og ligevægt hos den overordnede i forhold til hans afdelingschef. Heller ikke den — næsten militære — måde, hvorpå samme direktør under et møde med Rådet giver ham ordre til at forlade salen for at give plads for en anden tjenestemand (i øvrigt i en lavere lønklasse, se bilag 4), synes at kunne bidrage til harmonien i de menneskelige forhold inden for tjenestens rammer.
5.
De mangler vedrørende den tjenstlige adfærd, som fremgår af denne række oplysninger, synes ikke at kunne tilskrives sagsøgeren, som adskillige gange har givet udtryk for, at han var fuldstændig rede til at fjerne enhver mulig årsag til uenighed eller misforståelse, som kunne bestå mellem ham og hans umiddelbart overordnede. Jeg beklager her især passiviteten over for de gentagne anmodninger om en samtale med henblik på en aben diskussion af de problemer, som utvivlsomt var opstået. En sådan holdning er hverken forenelig med de effektivitetskriterier eller med den respekt for individets person, som gælder i en moderne forvaltning.
Som sagsøgte har fastslået, er baggrunden for alle disse vanskeligheder bl.a. sagsøgerens negative reaktion (som dog kun er kommet til udtryk munddigt) på de direkte indblandinger i hans afdelings virksomhed, som med hans overordnedes samtykke blev foretaget af en af hans kolleger, selv på det rent udøvende plan.
Jeg anfægter ikke her det hensigtsmæssige i at tillægge afdeling E/l opgaver angående koordinationen af arbejdet i andre afdelinger med henblik på en bedre funktion i forbindelse med behovet for iværksættelsen af Mansholt-planen. Men efter min opfattelse kan en tjenestemand ikke, selv ikke en tjenestemand i den højeste lønklasse, som generaldirektøren for landbrug (såfremt den oven for beskrevne situation er blevet hidført med hans samtykke), udstrække en af Kommissionen besluttet ændring af tjenestens interne tilrettelæggelse så langt, at den i det væsentlige fører til en faktisk udhuling af funktionerne for den underordnede, som Kommissionen har overdraget ansvaret for en afdeling, således at denne afdeling underlægges andre.
På denne måde risikerer man at sammenblande opgaver og ansvar og bringe uorden i den interne kompetencefordeling, som Kommissionen selv har ønsket; endvidere krænker man retten for en tjenestemand, som man udtrykkeligt har betegnet som fortræffelig, til fuldt ud at udøve sine funktioner; man skader hans omdømme, og man nedbryder den respekt, han nyder hos sine egne undergivne.
Forflyttelsesafgørelsen, som oprindeligt var den principale genstand for sag 4/74, udgør afslutningen på den proces, der bestod i en ulovlig faktisk afskæreise af sagsøgerens muligheder for at udøve sine funktioner som chef for afdeling E/3. I lyset af de kendsgerninger, som gik forud, kan den opfattes som et nådestød.
Det er muligt, at sagsøgeren kan have haft en opfattelse af sine funktioner, som gik ud over de beføjelser, der tilkommer en afdelingschef. Det kan også være, at den omstændighed, at han ikke har skjult denne personlige opfattelse, kan have været baggrunden for vanskelighederne i forholdet til hans overordnede. Måske har han også givet udtryk for en overdreven ømfindtlighed hvad angår prærogativerne for hans stilling og respekten for de forskellige beføjelser. Men alt dette kunne have berettiget, at man kaldte ham til orden, og at man udtrykkeligt fastlagde grænserne for hans funktioner, men ikke at han af andre tjenestemænd, selv ikke i den højeste lønklasse, faktisk blev afskåret fra funktioner og ansvar, som påhvilede ham ifølge beslutning fra Kommissionen.
I forbindelse med de ovenfor angivne omstændigheder kan forflyttelsesafgørelsen objektivt opfattes som en godkendelse af den af sagsøgerens overordnede foretagne handlinger og som en desavouering af ham selv. Det ser imidlertid ikke ud til, at de årsager, der kunne være til uoverensstemmelsen mellem sagsøgeren og hans overordnede, har været genstand for en særlig undersøgelse fra Kommissionens side (hvilket i øvrigt ville have krævet, at man ligeledes havde hørt den berørte direktør vedrørende dette punkt). Da sagsøgeren ikke selv er blevet hørt, må jeg formode, at de der traf afgørelsen, ikke klart så sammenhængen i de omstændigheder, hvorunder beslutningen blev truffet, og at de ikke har villet tillægge retsakten en sådan betydning. Men det endte altså med, at de traf en beslutning, der i lyset af de forudgående omstændigheder — med eller uden deres vidende — fremtræder som en tilsidesættelse af en tjenestemand, som har indlagt sig fortjeneste: en afgørelse, som skader ham på det faglige og menneskelige niveau.
6.
Judex judicare debet secumdum alligata et probata, og hvis der findes en garanti, der skal respekteres i alles, tjenestemænds eller borgeres, interesse, består den deri, at man i enhver proces må anvende det gamle retsprincip strengt.
Vi står over for en række alvorlige, præcise og samstemmende beviser på en behandling, som strider mod den offentlige tjenestes regler og hensyn. I de menneskelige relationer er der altid en sammenhæng, og man kunne derfor også tænke sig ja måske endog antage, at nævnte behandling, som er særlig nedvurderende og udtryk for usædvanlig foragt for respekten for personlige rettigheder, skyldes tilsvarende forseelser begået af den pågældende tjenestemand. Men man kan ikke ud fra en almindelig følgeslutning af denne art, som på ingen måde er bekræftet og heller ikke påberåbes af sagsøgte, afvise tjenestemandens forlangende om, at hans personlige rettigheder beskyttes.
Hvis administrationen tilfældigvis fandt, at tavshed var det bedste middel til at imødegå tjenestemandens eventuelle overtrædelser, vil Domstolens dom klart give udtryk for, at det ikke var den metode, der skulle følges. Hvis f.eks. de chefer, som sagsøgeren var underordnet, har villet indrette sig efter en rundhåndet praksis med uddeling af lovprisninger til tjenestemanden, uden at denne fortjente det, for derefter at ramme ham personligt i et gunstigt øjeblik, vil Domstolens dom klart give udtryk for, at det ikke er gennem forsædig mangel på oprigtighed, at mennesker ledes under et styre, som skal være eksemplarisk gennem sin saglighed, og som især skal bekræfte respekten for menneskets person.
Domstolens dom kan derfor komme til at danne skade: således at man ikke skal tro, at Domstolen bifalder, at ledelsen af mennesker overlades dl de overordnedes vilkårlige afgørelse, endda uden at de underordnede tjenestemænd sættes i stand til at forstå baggrunden for de foranstaltninger, som berører væsentlige aspekter af deres liv.
Ansættelsesmyndigheden kan ganske vist på ethvert tidspunkt beslutte at forflytte en tjenestemand i tjenestens interesse. Men når afgørelsen, set i sammenhæng med omstændighederne ved dens tilblivelse, objektivt antager karakter af en afsluttende retsakt i forhold til en samlet adfærd, der er uforenelig med de grundlæggende principper, som gælder for forvaltningens virksomhed, kan den på sin side være smittet deraf; og dette selv bortset fra den usædvanlige procedure, som tilsyneladende er fulgt, og som måske kunne forklares ud fra de særlige behov i den periode, hvori afgørelsen blev truffet. Sagsøgte har i øvrigt selv erkendt, at de vanskeligheder, som prægede forholdet mellem sagsøgeren og andre tjenestemænd i direktoratet E, ikke var helt uden forbindelse med hans forflyttelse til et andet direktorat: sagsøgte anerkender således en forbindelse mellem den ovenfor kritiserede situation og den anfægtede afgørelse, i hvert fald for så vidt angår hensigterne hos de ansvarlige tjenestemænd, som havde skabt den.
Uden at det er nødvendigt at behandle den subsidiære påstand om annullation af nævnte afgørelse, foreslår jeg Dem derfor, at Kommissionen dømmes til at erstatte de skader, som er forvoldt sagsøgerens person i egenskab af tjenestemand, idet jeg overlader det til Deres skøn at fastsætte den sum, som efter Deres mening svarer til den ideelle betydning, som man forventer af Deres afgørelse.
Under alle omstændigheder foreslår jeg, at sagsøgte i sag 4/74 dømmes til at bære omkostningerne.
(
1
) – Oversat fra italiensk.