61997TJ0195_DA
Dommens præmisser
Afgørelse om sagsomkostninger
Afgørelse
Dommens præmisser
De relevante retsforskrifter
1 Artikel 20, stk. 1, i Raadets forordning (EOEF) nr. 2913/92 af 12. oktober 1992 om indfoerelse af en EF-toldkodeks (EFT L 302, s. 1, herefter »toldkodeksen«) bestemmer: »Hvis der opstaar toldskyld, er grundlaget for de efter lovgivningen skyldige afgifter De Europaeiske Faellesskabers toldtarif«. I samme artikels stk. 3 bestemmes det naermere, at »De Europaeiske Faellesskabers toldtarif bestaar af: ... d) de praeferencetoldforanstaltninger, der er fastsat i aftaler, som Faellesskabet har indgaaet med tredjelande eller grupper af lande, og hvorved der indroemmes praeferencetoldbehandling; e) de praeferencetoldforanstaltninger, der vedtages ensidigt af Faellesskabet til fordel for visse lande, landegrupper eller omraader ...«
2 Artikel 66 i Kommissionens forordning (EOEF) nr. 2454/93 af 2. juli 1993 om visse gennemfoerelsesbestemmelser til Raadets forordning (EOEF) nr. 2913/92 om indfoerelse af en EF-toldkodeks (EFT 1993 L 253, s. 1, herefter »gennemfoerelsesforordningen«) har foelgende ordlyd: »Ved anvendelse af bestemmelserne om de generelle toldpraeferencer, der indroemmes af Faellesskabet for visse varer med oprindelse i udviklingslande, anses nedenstaaende varer for at have oprindelse i et land, der er omfattet af disse praeferencer ... forudsat at varerne er forsendt direkte til Faellesskabet som omhandlet i artikel 75: a) varer, der fuldt ud er fremstillet i det paagaeldende land ...«
3 Gennemfoerelsesforordningens artikel 75 bestemmer, at »foelgende varer anses for at vaere forsendt direkte fra det praeferenceberettigede udfoerselsland til Faellesskabet: a) varer, hvis transport foregaar uden passage af noget andet lands territorium, eller hvis artikel 70 finder anvendelse, kun med passage gennem et andet land inden for samme regionale sammenslutning; b) varer, hvis transport foregaar gennem andre landes territorier end det praeferenceberettigede udfoerselslands territorium - eller, hvis artikel 70 finder anvendelse, gennem andre landes territorier end de oevrige lande inden for samme regionale sammenslutning - med eller uden omladning eller midlertidig oplagring i disse lande, forudsat at transporten gennem disse lande har vaeret noedvendig af geografiske grunde eller udelukkende af hensyn til transportvilkaarene, og forudsat at varerne ... er forblevet under tilsyn af toldmyndighederne i transit- eller oplagringslandet ... og ikke er bragt i handelen eller overgaaet til frit forbrug dér, eller i givet fald ikke har undergaaet andre behandlinger end losning og ladning eller enhver anden behandling, der skal sikre, at deres tilstand ikke forringes ...«
4 Ifoelge gennemfoerelsesforordningens artikel 76, stk. 2, gaelder det, at: »Hvis varer med oprindelsesstatus, der er udfoert fra det praeferenceberettigede land til et andet land, genindfoeres dertil, anses de som varer uden oprindelsesstatus, medmindre det over for de kompetente myndigheder kan godtgoeres ... at de genindfoerte varer er de samme varer som dem, der blev udfoert, og ... at de ikke har undergaaet behandlinger, ud over hvad der var noedvendigt for, at deres tilstand ikke blev forringet, medens de befandt sig i det paagaeldende land.«
5 Artikel 77, stk. 1, i Kommissionens forordning (EF) nr. 3254/94 af 19. december 1994 om aendring af forordning (EOEF) nr. 2454/93 om visse gennemfoerelsesbestemmelser til Raadets forordning (EOEF) nr. 2913/92 om indfoerelse af en EF-toldkodeks (EFT L 346, s. 1, herefter »forordning nr. 3254/94«) bestemmer, at »varer med oprindelsesstatus i denne afdelings forstand kan, for saa vidt de er blevet transporteret direkte ind i Faellesskabet efter artikel 78, indfoeres i Faellesskabet med ... toldpraeferencefordele«.
6 Artikel 78, stk. 1, i samme forordning har foelgende ordlyd: »Som direkte transport[eret] fra det eksporterende praeferenceberettigede land til Faellesskabet ... anses ... b) varer, der udgoer en enkelt forsendelse, og som under deres transport fra det eksporterende praeferenceberettigede land har passeret andre landes territorier, eventuelt med omladning eller midlertidig oplagring i disse lande, for saa vidt varerne er forblevet under kontrol af toldmyndighederne i transit- eller oplagringslandet, og de ikke er underkastet andre behandlinger end losning og ladning eller enhver anden behandling med henblik paa at sikre, at deres tilstand ikke forringes ...«
7 I toldkodeksens artikel 235-242 fastsaettes betingelserne for, at der kan ydes godtgoerelse af eller fritagelse for importafgifter.
8 Toldkodeksens artikel 236, stk. 1, bestemmer: »Godtgoerelse af importafgifter ... ydes, hvis det godtgoeres, at det paagaeldende beloeb paa betalingstidspunktet ikke var skyldigt efter lovgivningen ...« Ifoelge den samme artikels stk. 2 gaelder det, at: »Godtgoerelse af ... importafgifter ... indroemmes, hvis der fremsaettes anmodning herom over for det paagaeldende toldsted inden tre aar regnet fra datoen for underretning af debitor om de paagaeldende afgifter.« I toldkodeksens artikel 235, litra a), defineres »godtgoerelse« som »hel eller delvis tilbagebetaling af importafgifter ... der er blevet betalt«.
9 I toldkodeksens artikel 239, stk. 1, bestemmes det, at: »Godtgoerelse af ... importafgifter ... kan indroemmes i andre situationer end dem, der er omhandlet i artikel 236, 237 og 238 ... som fastlaegges efter udvalgsproceduren ... og som skyldes omstaendigheder, hvor den berettigede ikke har gjort sig skyldig i urigtigheder eller aabenbar forsoemmelighed. De situationer, hvor denne bestemmelse finder anvendelse, samt de naermere procedureregler herfor fastlaegges efter udvalgsproceduren. Godtgoerelsen eller fritagelsen kan undergives saerlige betingelser.« Ifoelge artikel 239, stk. 2, til denne artikel skal der i disse tilfaelde begaeres godtgoerelse inden tolv maaneder fra datoen for underretningen af debitor om de naevnte afgifter.
10 Gennemfoerelsesforordningens artikel 899 giver den besluttende nationale toldmyndighed, der har faaet forelagt en ansoegning om godtgoerelse, hjemmel til at yde godtgoerelse, naar den konstaterer, at de betingelser, der er fastsat i lovgivningen om godtgoerelse, er opfyldt. I artikel 905 i samme forordning tilfoejes det, at: »Naar den besluttende toldmyndighed, der har faaet forelagt en godtgoerelses- eller fritagelsesansoegning i medfoer af toldkodeksens artikel 239, stk. 2, ikke er i stand til paa grundlag af bestemmelserne i artikel 899 at traeffe afgoerelse, og ansoegningen indeholder begrundelser, der kan udgoere en saerlig situation, som skyldes omstaendigheder, hvor den berettigede ikke har begaaet urigtigheder eller gjort sig skyldig i aabenbar forsoemmelighed, forelaegger den medlemsstat, hvorunder den paagaeldende myndighed hoerer, sagen for Kommissionen, for at der kan traeffes beslutning efter den i artikel 906-909 fastlagte procedure.«
11 Ifoelge gennemfoerelsesforordningens artikel 906 skal Kommissionen snarest muligt optage sagen paa dagsordenen for et moede i toldkodeksudvalget. Artikel 907 i samme forordning bestemmer, at: »Efter at have hoert en ekspertgruppe bestaaende af repraesentanter for alle medlemsstaterne, forsamlet i udvalget med henblik paa at behandle den foreliggende sag, traeffer Kommissionen beslutning om, hvorvidt den saerlige situation, der er til behandling, berettiger eller ikke berettiger til at indroemme godtgoerelse ... Denne beslutning skal traeffes senest seks maaneder efter Kommissionens modtagelse af de i artikel 905, stk. 2, omhandlede sagsakter. Saafremt Kommissionen har vaeret noedt til at anmode medlemsstaten om supplerende oplysninger for at kunne traeffe beslutning, forlaenges fristen med tidsrummet fra Kommissionens anmodning om supplerende oplysninger til dens modtagelse heraf.«
12 Ifoelge gennemfoerelsesforordningens artikel 908, stk. 2, »[traeffer] den besluttende toldmyndighed ... afgoerelse om ansoegningen paa grundlag af Kommissionens beslutning, der er meddelt ...«
13 Toldkodeksens artikel 243 bestemmer, at enhver person kan indgive klage mod afgoerelser, der traeffes af toldmyndighederne om anvendelse af toldforskrifterne, og som beroerer den paagaeldende umiddelbart og individuelt, og at klagen skal indgives i den medlemsstat, hvor afgoerelsen er truffet.
Sagens faktiske omstaendigheder
14 Sagsoegeren Kia Motors Nederland distribuerer Kia-motorkoeretoejer af koreansk oprindelse i Kongeriget Nederlandene. Sagsoegeren Broekman Motorships er en toldklarerer, der foretager angivelser paa vegne sine kunder, som forpligter sig til at betale den told, som selskabet indbetaler for dem.
15 Det er ikke bestridt mellem parterne, at der paa tidspunktet for de faktiske omstaendigheder, der gav anledning til naervaerende sag, var truffet praeferenceforanstaltninger som omhandlet i toldkodeksens artikel 20 for import af motorkoeretoejer fra Sydkorea til Faellesskabet.
16 I foraaret 1994 bestilte en importoer i Tyrkiet, IHLAS Industry and Foreign Trade (herefter »IHLAS«), et parti paa 300 erhvervskoeretoejer hos Kia Motors Corporation (herefter »Kia Motors«), som er en sydkoreansk automobilproducent. Foer koeretoejerne ankom, meddelte IHLAS imidlertid, at koeretoejerne ikke kunne saelges i Tyrkiet paa grund af de daarlige oekonomiske konjunkturer. Ved koeretoejernes ankomst anbragte IHLAS dem under tilsyn hos toldmyndighederne og tog kontakt til Kia Motors med henblik paa at finde en loesning. Koeretoejerne forblev under toldmyndighedernes tilsyn og blev saaledes ikke fortoldet i Tyrkiet.
17 Da Kia Motors Nederland fik kendskab til denne situation, udtrykte selskabet interesse for at afsaette de paagaeldende koeretoejer i Nederlandene og indgik aftale om koeb af koeretoejerne. Af praktiske aarsager blev koeretoejerne ikke fysisk taget tilbage af Kia Motors, foer de blev leveret til Kia Motors Nederland, men blev sendt direkte fra Tyrkiet til Nederlandene den 1. juli 1994. Broekman Motorship paatog sig at foretage importangivelsen for Kia Motors Nederland. I angivelsen, som er dateret den 18. juli 1994, angav selskabet den praeferencesats, som fandt anvendelse paa motorkoeretoejer med oprindelse i Sydkorea. Broekman Motorship fremlagde i den forbindelse et oprindelsescertifikat udstedt af de sydkoreanske myndigheder.
18 Den 5. oktober 1994 paalagde de nederlandske toldmyndigheder Broekman Motorships at betale importafgifter for varer uden toldpraeferencefordele. Disse afgifter udgjorde 474 584,30 NLG. Myndighederne afviste at anvende praeferencesatsen med den begrundelse, at koeretoejerne ikke havde vaeret genstand for en direkte forsendelse i den forstand, hvori udtrykket anvendes i gennemfoerelsesforordningens artikel 75, stk. 1. Kia Motors Nederland betalte det opkraevede beloeb til Broekman Motorships, som indbetalte det til toldmyndighederne.
19 Den 10. juli 1995 indgav Kia Motors Nederland en ansoegning til Inspecteur van de Belastingsdienst/Douane district Rotterdam (herefter »toldmyndigheden«)
om godtgoerelse paa grundlag af toldkodeksens artikel 239 og gennemfoerelsesforordningens artikel 899 ff. I ansoegningen anfoerte selskabet, at koeretoejerne hverken var blevet fortoldet eller var undergaaet nogen som helst forarbejdning i Tyrkiet. Det fremhaevede ligeledes, at koeretoejernes sydkoreanske oprindelse ikke kunne anfaegtes, og at de var blevet transporteret direkte fra Tyrkiet til Nederlandene med det aabenbare formaal at undgaa overfloedige transportomkostninger. Selskabet gjorde gaeldende, at kravet om »direkte forsendelse« under de givne omstaendigheder og under hensyn til formaalet med praeferenceforanstaltningerne maatte anses for at vaere opfyldt, selv om koeretoejerne rent formelt ikke var blevet transporteret direkte fra Sydkorea til Nederlandene, og at der derfor forelaa en saerlig situation, som berettigede til godtgoerelse af importafgifterne.
20 Ved skrivelse af 30. november 1995 anmodede toldmyndigheden om yderligere oplysninger med henblik paa at forelaegge sagen for Kommissionen i medfoer af toldkodeksens artikel 239 og gennemfoerelsesforordningens artikel 905. Toldmyndigheden anmodede navnlig om, at der blev fremlagt et dokument fra de tyrkiske toldmyndigheder, hvoraf det fremgik, at koeretoejerne ikke var undergaaet nogen forandring, mens de befandt sig i Tyrkiet. Toldmyndigheden tog endvidere visse forbehold med hensyn til det oprindelsescertifikat, der var vedlagt ansoegningen om godtgoerelse, idet den vaerdi af partiet, der var angivet paa certifikatet, var en anden end den, der var angivet paa fakturaerne fra IHLAS. Toldmyndigheden fastsatte en frist paa tre maaneder for besvarelsen af sin skrivelse.
21 Ved brev af 28. marts 1996 modtog toldmyndigheden yderligere dokumenter, herunder nogle attester fra toldvaesenet, hvoraf det fremgik, at koeretoejerne ikke var blevet fortoldet i Tyrkiet, og en erklaering fra Kia Motors om, at oprindelsescertifikatet vedroerte de 300 koeretoejer, der var blevet transporteret til Rotterdam fra Tyrkiet. AEgtheden og rigtigheden af oprindelsescertifikatet blev ligeledes bekraeftet af Seoul Metropolitan Government. IHLAS erklaerede skriftligt, at koeretoejerne ikke var undergaaet nogen forandring i Tyrkiet.
22 Ved skrivelse dateret den 1. oktober 1996 fremsendte toldmyndigheden i Rotterdam sagsoegernes ansoegning om godtgoerelse til Kommissionen i medfoer af toldkodeksens artikel 239 og gennemfoerelsesforordningens artikel 905.
23 Ved beslutning af 8. april 1997 rettet til Kongeriget Nederlandene (herefter »den anfaegtede beslutning«) afgjorde Kommissionen, at en godtgoerelse af importafgifterne ikke var berettiget. Den anfaegtede beslutning blev truffet, efter at Kommissionen havde hoert »en ekspertgruppe bestaaende af repraesentanter fra alle medlemsstaterne«. I beslutningen anfoerte Kommissionen indledningsvis, at Kongeriget Nederlandene havde anmodet den om at tage stilling til den paagaeldende ansoegning om godtgoerelse, og at den havde modtaget ansoegningen den 14. oktober 1996. Kommissionen erklaerede derefter, at praeferencesatsen ikke kunne finde anvendelse paa den omtvistede import, idet »de paagaeldende produkter blev transporteret via Tyrkiet«, og at »praeferencebehandling ikke kunne indroemmes, eftersom transporten gennem dette land ikke har vaeret noedvendig af geografiske grunde eller udelukkende af hensyn til transportvilkaarene som omhandlet i [gennemfoerelses]forordningens artikel 75, stk. 1«. Kommissionen tilfoejede endelig, at det ikke kunne foere til andet resultat, at forordning nr. 3254/94 var traadt i kraft kort tid efter importen af koeretoejerne til Nederlandene, da forordningen ikke havde tilbagevirkende kraft.
24 Ved skrivelse af 9. april 1997 meddelte Kommissionen den anfaegtede beslutning til Kongeriget Nederlandenes faste repraesentation ved Den Europaeiske Union. Paa grundlag af Kommissionens beslutning traf toldmyndigheden i Rotterdam den 28. april 1997 afgoerelse om at afvise Kia Motors Nederland's krav. Som bilag til denne afgoerelse var vedlagt en kopi af Kommissionens beslutning.
Retsforhandlinger og parternes paastande
25 Herefter har sagsoegerne ved staevning, indgivet til Rettens Justitssekretaer den 27. juni 1997, anlagt naervaerende sag.
26 Paa grundlag af den refererende dommers rapport har Retten besluttet at indlede den mundtlige forhandling uden forudgaaende bevisoptagelse. Parterne har afgivet mundtlige indlaeg og svaret paa Rettens mundtlige spoergsmaal under retsmoedet, der har fundet sted den 12. maj 1998.
27 Sagsoegerne har nedlagt foelgende paastande:
- Den anfaegtede beslutning annulleres.
- Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.
28 Kommissionen har nedlagt foelgende paastande:
- Frifindelse.
- Sagsoegerne tilpligtes at betale sagens omkostninger.
Sagens retlige omstaendigheder
29 Sagsoegerne har paaberaabt sig fire anbringender til stoette for deres paastande. Det foerste anbringende vedroerer en overtraedelse af traktatens artikel 190. Det andet anbringende omhandler en overtraedelse af gennemfoerelsesforordningens artikel 75. Det tredje anbringende vedroerer en overtraedelse af gennemfoerelsesforordningens artikel 76. Det fjerde anbringende vedroerer en overtraedelse af toldkodeksens artikel 239.
Det foerste anbringende vedroerende en overtraedelse af traktatens artikel 190
Parternes argumenter
30 Sagsoegerne har gjort gaeldende, at den anfaegtede beslutning udelukkende er baseret paa, at kravene i gennemfoerelsesforordningens artikel 75 ikke var opfyldt. Kommissionen har dermed navnlig paa grundlag af de dokumenter, som var vedlagt ansoegningen om godtgoerelse, undladt at undersoege, om der forelaa saerlige omstaendigheder, der kunne begrunde en godtgoerelse. Sagsoegerne har herom anfoert, at ifoelge Domstolens faste praksis paahviler det Kommissionen i hvert enkelt tilfaelde at undersoege, om der foreligger saadanne omstaendigheder, og at begrunde sin beslutning herom (Domstolens dom af 13.11.1984, forenede sager 98/83 og 230/83, Van Gend & Loos mod Kommissionen, Sml. s. 3763).
31 Kommissionen har anfoert, at den anfaegtede beslutning opfylder de krav til begrundelsen, som er fastlagt i retspraksis. Navnlig har Kommissionen angivet alle de faktiske og retlige forhold, som den baserede sin vurdering paa. Den har i sin beslutning saerlig angivet, at de paagaeldende varer ikke var gjort til genstand for en »direkte forsendelse« i den forstand, hvori udtrykket anvendes i gennemfoerelsesforordningens artikel 75, eftersom de var blevet transporteret via Tyrkiet, uden at dette havde vaeret noedvendigt af geografiske grunde eller af hensyn til krav, der fulgte af denne transport. Kommissionen har anfoert, at sagsoegerne under disse omstaendigheder har haft mulighed for at goere sig bekendt med begrundelsen for beslutningen og for at varetage deres rettigheder.
32 Endvidere har Kommissionen fremhaevet, at beslutningen svarer ganske praecist til godtgoerelsesansoegningen, som denne var formuleret af toldmyndigheden i Rotterdam. Den har specielt anfoert, at den argumentation, der blev angivet i ansoegningen, drejede sig om de nederlandske toldmyndigheders anvendelse af gennemfoerelsesforordningens artikel 75.
Rettens bemaerkninger
33 Indledningsvis bemaerkes, at toldkodeksens artikel 239 er en »generel billighedsklausul« i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i retspraksis om den tilsvarende bestemmelse, der tidligere var gaeldende, nemlig artikel 13, stk. 1, i Raadets forordning (EOEF) nr. 1430/79 af 2. juli 1979 om godtgoerelse af eller fritagelse for import- eller eksportafgifter (EFT L 175, s. 1, herefter »forordning nr. 1430/79«), som aendret ved artikel 1, stk. 6, i Raadets forordning (EOEF) nr. 3069/86 af 7. oktober 1986 om aendring af forordning (EOEF) nr. 1430/79 om godtgoerelse af eller fritagelse for import- eller eksportafgifter (EFT L 286, s. 1). Heri var det bestemt, at: »Godtgoerelse af eller fritagelse for importafgifter kan indroemmes, naar der foreligger andre saerlige forhold end dem, der er omhandlet i afdeling A til D, og der ikke er begaaet urigtigheder eller aabenlys forsoemmelse af den berettigede« (jf. om denne retspraksis Domstolens dom af 26.3.1987, sag 58/86, Coopérative agricole d'approvisionnement des Avirons, Sml. s. 1525, praemis 22, og senest Rettens dom af 19.2.1998, sag T-42/96, Eyckeler og Malt mod Kommissionen, Sml. II, s. 401, praemis 132). Ligheden mellem toldkodeksens artikel 239 og artikel 13 i forordning nr. 1430/79 fremgaar navnlig af, at den foerstnaevnte bestemmelse gaelder for »andre situationer end dem, der er omhandlet i artikel 236, 237 og 238 [i toldkodeksen]«, som ifoelge gennemfoerelsesforordningens artikel 905 skal forstaas som »saerlig[e] situation[er]«. Endvidere har parterne i naervaerende sag gjort gaeldende, at der boer anlaegges den samme fortolkning af toldkodeksens artikel 239 som af artikel 13 i forordning nr. 1430/79.
34 Dernaest bemaerkes, at ifoelge fast praksis skal den begrundelse, som kraeves i henhold til traktatens artikel 190, klart og utvetydigt angive de betragtninger, som den institution, der har udstedt den anfaegtede retsakt, har lagt til grund, saaledes at de beroerte parter kan faa kendskab til grundlaget for den trufne foranstaltning, og saaledes at Faellesskabernes retsinstanser kan udoeve deres proevelsesret. Det foelger i oevrigt af denne praksis, at det ikke kraeves, at begrundelsen angiver alle de forskellige relevante faktiske og retlige forhold, da spoergsmaalet, om en retsakts begrundelse opfylder kravene efter traktatens artikel 190, ikke blot skal vurderes i forhold til ordlyden, men ligeledes til den sammenhaeng, hvori den indgaar, samt under hensyn til alle de retsregler, som gaelder paa det paagaeldende omraade (jf. bl.a. Domstolens dom af 29.2.1996, sag C-56/93, Belgien mod Kommissionen, Sml. I, s. 723, praemis 86, og Rettens dom af 30.4.1998, sag T-214/95, Vlaams Gewest mod Kommissionen, Sml. II, s. 717, praemis 62 og 63).
35 Det maa konstateres, at blandt de retsregler, der regulerer godtgoerelse af importafgifter (jf. ovenfor i praemis 1-13), er det alene artikel 905, der giver Kommissionen beslutningskompetence. Denne bestemmelse giver Kommissionen hjemmel til at tage stilling til ansoegninger om godtgoerelse, der er indgivet i medfoer af toldkodeksens artikel 239, og som er fremsendt af de nationale toldmyndigheder. Som Domstolen har udtalt i forbindelse med procedurerne i henhold til artikel 13 i forordning nr. 1430/79, paahviler det Kommissionen at angive for hver godtgoerelsesansoegning, som er indgivet til behandling, om der foreligger saerlige omstaendigheder i denne bestemmelses forstand, og at begrunde sin beslutning i saa henseende (jf. dommen i sagen Van Gend & Loos mod Kommissionen, a.st., praemis 18).
36 Det maa konstateres, at Kommissionen har lagt til grund, at der ikke forelaa saerlige omstaendigheder i naervaerende sag, uden at den dog har anfoert nogen begrundelse herfor. I sin beslutning konstaterede Kommissionen, at den paagaeldende import ikke opfyldte betingelserne for en direkte forsendelse, som defineret i gennemfoerelsesforordningens artikel 75, og at ansoegningen saaledes ikke kunne imoedekommes. Som Kommissionen selv har fremhaevet i sine processkrifter, vedroerer ansoegninger, der fremsendes til Kommissionen i medfoer af toldkodeksens artikel 239, jf. gennemfoerelsesforordningens artikel 905, imidlertid ikke spoergsmaalet om, hvorvidt bestemmelser inden for den materielle toldret, herunder gennemfoerelsesforordningens artikel 75, er blevet anvendt korrekt af de nationale toldmyndigheder. Et saadant spoergsmaal er i henhold til toldkodeksens artikel 236 undergivet de nationale toldmyndigheders enekompetence, og disse myndigheders afgoerelser kan i medfoer af toldkodeksens artikel 243 indbringes for de nationale domstole, som kan forelaegge spoergsmaal for EF-Domstolen i medfoer af traktatens artikel 177.
37 Under den mundtlige forhandling blev der stillet spoergsmaal til Kommissionen om, hvorvidt der - uanset sagsoegernes manglende opfyldelse af de tekniske betingelser, som er opstillet i gennemfoerelsesforordningens artikel 75 - forelaa saerlige omstaendigheder, som ud fra et billighedssynspunkt kunne berettige en godtgoerelse. Kommissionen blev ogsaa spurgt, hvilket standpunkt den havde indtaget til dette spoergsmaal i den anfaegtede afgoerelse. I sit svar har Kommissionen henvist til en betragtning til den naevnte beslutning, ifoelge hvilken »det forhold, at der nogle maaneder efter den paagaeldende import, der fandt sted den 18. juli 1994, traadte nogle mere fleksible regler i kraft med forordning (EOEF) nr. 3254/94 om aendring af forordning (EOEF) nr. 2454/93, [ikke] medfoerer, at der bestaar en saerlig situation som angivet i forordning (EOEF) nr. 2319/92, idet disse bestemmelser alene er udtryk for en ny handelspolitik fra Faellesskabets side over for de stater, der er omfattet af den generelle praeferenceordning. Denne nye handelspolitik har ikke tilbagevirkende kraft, og den politik, der blev fulgt af faellesskabsmyndighederne indtil den nye politiks ikrafttraeden, er ikke paavirket heraf.« Retten finder, at Kommissionen med denne betragtning alene har villet fremhaeve, at de tekniske betingelser i gennemfoerelsesforordningens artikel 75 skulle anvendes paa den paagaeldende import, uanset at andre, mere fleksible krav, var traadt i kraft paa et senere tidspunkt (jf. om disse krav ovenfor i praemis 6). Denne del af den anfaegtede beslutnings begrundelse vedroerer saaledes, som de oevrige dele af beslutningen, spoergsmaalet, om importen af de paagaeldende koeretoejer til Nederlandene opfyldte kravet om en »direkte forsendelse«. Det bemaerkes, at dette spoergsmaal ikke falder ind under toldkodeksens artikel 239.
38 Det fremgaar heraf, at Kommissionen i den anfaegtede beslutnings begrundelse i realiteten har soegt at forklare, hvorfor den fandt, at de importafgifter, der var paalagt sagsoegerne af de nederlandske toldmyndigheder, skulle betales ifoelge de gaeldende bestemmelser, mens beslutningens konklusion, hvori ansoegningen paa grundlag af toldkodeksen artikel 239 blev afvist, angik spoergsmaalet om, hvorvidt den omstaendighed, at koeretoejerne var under tilsyn hos de tyrkiske toldmyndigheder og saaledes hele tiden var af koreansk oprindelse fra deres indfoersel til Nederlandene, gjorde det muligt i henhold til den generelle billighedsklausul at fritage sagsoegerne fra betaling af de afgifter, der skulle betales i henhold til de tekniske retsregler (jf. herom Domstolens dom af 12.3.1987, forenede sager 244/85 og 245/85, Cerealmangimi og Italgrani mod Kommissionen, Sml. s. 1303, praemis 11). Som foelge heraf maa det konkluderes, at Kommissionen, naar der henses til hele det kompleks af retsregler, der gaelder for de paagaeldende sagsforhold, ikke har begrundet sin beslutning.
39 Det kan ikke foere til andet resultat, at Kommissionen har anfoert, at den anfaegtede beslutning var tilstraekkeligt begrundet, fordi den argumentation, der blev fremfoert i godtgoerelsesansoegningen, ogsaa angik gennemfoerelsesforordningens artikel 75. Det skal i den forbindelse bemaerkes, at en beslutnings begrundelse altid skal vaere af en saadan karakter, at Faellesskabets retsinstanser er i stand til at efterproeve lovligheden. Denne betingelse er ikke opfyldt i naervaerende sag. Kommissionen har baseret sin beslutning om afvisning af godtgoerelsesansoegningen paa et raesonnement, som Retten ikke kan efterproeve. Kommissionen har under den skriftlige forhandling selv fremhaevet, at det ikke tilkommer Retten at udtale sig om de spoergsmaal, der vedroerer kravet om »direkte forsendelse«, idet beslutninger vedroerende fortolkningen og anvendelsen af gennemfoerelsesforordningens artikel 75 er undergivet national proevelsesadgang.
40 Det foelger af ovenstaaende, at der maa gives medhold i anbringendet om, at traktatens artikel 190 er overtraadt. Idet det saaledes ikke er noedvendigt til at tage stilling til de oevrige anbringender, maa den anfaegtede beslutning annulleres.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
41 I medfoer af procesreglementets artikel 87, stk. 2, paalaegges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt paastand herom. Kommissionen har tabt sagen, og da sagsoegerne har nedlagt paastand om, at Kommissionen skal betale sagens omkostninger, tilpligtes Kommissionen at betale disse.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
udtaler og bestemmer
RETTEN
(Tredje Afdeling)
30 Kommissionens beslutning af 8. april 1997, der er rettet til Kongeriget Nederlandene, og som vedroerer en ansoegning om godtgoerelse af importafgifter, annulleres.
31 Kommissionen betaler sagens omkostninger.