62023CC0395
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
J. RICHARD DE LA TOUR
fremsat den 28. november 2024 (
1
)
Sag C-395/23 [Anikovi] (
i
)
E.M.A.,
E.M.A.,
M.I.A.
(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Sofiyski rayonen sad (kredsdomstolen i Sofia, Bulgarien))
»Præjudiciel forelæggelse – retligt samarbejde på det civilretlige område – forordning (EU) 2019/1111 – anvendelsesområde – retlig godkendelse af salg af fast ejendom, der ejes af mindreårige – bilateral aftale mellem Republikken Bulgarien og Den Russiske Føderation – retternes kompetence«
I. Indledning
1.
Anmodningen om præjudiciel afgørelse fra Sofiyski rayonen sad (kredsdomstolen i Sofia, Bulgarien) er indgivet som led i en sag under den frivillige retspleje anlagt af to mindreårige russiske statsborgere bosiddende i Tyskland, der handler med deres mors samtykke, med henblik på at opnå godkendelse til salg af de andele i tre ejendomme beliggende i Bulgarien, som de hver især ejer.
2.
Den forelæggende ret ønsker oplyst, om dens internationale kompetence er knyttet til det sted, hvor denne faste ejendom er beliggende, navnlig på grundlag af aftalen mellem Folkerepublikken Bulgarien og Unionen af Socialistiske Sovjetrepublikker om retshjælp i civil-, familie- og straffesager (
2
), der blev indgået før Republikken Bulgariens tiltrædelse af Den Europæiske Union. Den forelæggende ret ønsker oplyst, hvordan forholdet er mellem denne aftale og EU-retten, navnlig forordning (EU) 2019/1111 (
3
), såfremt hovedsagen anses for at henhøre under forældreansvarsområdet.
3.
Domstolen har allerede afgrænset begrebet forældreansvar på formueområdet i tilknytning til mindreårige. Den har derimod endnu ikke haft lejlighed til at tage stilling til virkningerne af bilaterale aftaler, som medlemsstaterne har indgået med tredjelande på det samme område før deres tiltrædelse af Unionen, idet forholdet mellem Bruxelles IIb-forordningen og sådanne aftaler ikke er genstand for særlige bestemmelser i denne forordning.
4.
Henset til både antallet af medlemsstater, der fortsat er bundet af aftaler, hvis indhold svarer til indholdet af aftalen mellem Rusland og Bulgarien, og de situationer, i hvilke formuegoder tilhørende russiske mindreårige beliggende i Bulgarien igen vil kunne opstå, har spørgsmålet om, hvorvidt disse aftaler er undtaget fra Bruxelles IIb-forordningen, og i bekræftende fald på hvilke vilkår, væsentlig betydning.
5.
Den foreliggende sag giver således Domstolen lejlighed til at tydeliggøre, at principperne i artikel 351 TEUF finder anvendelse på forholdet mellem medlemsstaterne og tredjelande. I denne forbindelse skal spørgsmålet om uforeneligheden mellem en kompetenceregel i en bilateral aftale og en regel i Bruxelles IIb-forordningen dermed vurderes på grundlag af kriterier, som endnu ikke er fastlagt. Jeg vil redegøre for, hvordan disse kriterier kan følge af en fortolkning svarende til den, som Domstolen har anlagt i sin praksis om visse forordninger om samarbejde på det civilretlige område, hvori grænserne for ikkeanvendelse af disse forordninger er, at der i tilfælde af en sådan ikkeanvendelse ville ske en tilsidesættelse af de principper, der ligger til grund for dette samarbejde.
II. Retsforskrifter
A.
EU-retten
1. EUF-traktaten
6.
Artikel 351, stk. 1 og 2, TEUF bestemmer:
»De rettigheder og forpligtelser, der følger af konventioner, som før den 1. januar 1958 eller før tiltrædelsesdatoen for tiltrædende medlemsstaters vedkommende er indgået mellem på den ene side en eller flere medlemsstater og på den anden side et eller flere tredjelande, berøres ikke af bestemmelserne i traktaterne.
I det omfang disse konventioner er uforenelige med traktaterne, bringer den eller de pågældende medlemsstater alle egnede midler i anvendelse med henblik på at fjerne de konstaterede uoverensstemmelser. Om fornødent bistår medlemsstaterne hinanden i dette øjemed og indtager i påkommende tilfælde en fælles holdning.«
2. Bruxelles IIb-forordningen
7.
Følgende fremgår af 91. betragtning til Bruxelles IIb-forordningen:
»Der erindres om, at for så vidt angår aftaler med et eller flere tredjelande, som er indgået af en medlemsstat inden datoen for dens tiltrædelse af Unionen, finder artikel 351 i TEUF anvendelse.«
8.
Forordningens artikel 1 med overskriften »Anvendelsesområde« bestemmer i stk. 1, litra b), og stk. 2, litra e), at forordningen finder anvendelse på civile sager vedrørende tilkendelse, udøvelse, delegation samt hel eller delvis frakendelse af forældreansvar, idet dette område navnlig omfatter foranstaltninger til beskyttelse af et barn i tilknytning til forvaltning eller bevarelse af et barns formue eller disponering herover.
9.
Nævnte forordnings artikel 7 med overskriften »Generel kompetence« fastsætter i stk. 1:
»Kompetence til at træffe afgørelse i sager vedrørende forældreansvar over for et barn ligger hos retterne i den medlemsstat, hvor barnet har sit sædvanlige opholdssted på det tidspunkt, hvor sagen anlægges.«
10.
Kapitel VIII i Bruxelles IIb-forordningen, der omfatter artikel 94-99, fastlægger forholdet mellem denne forordning og andre instrumenter.
11.
Forordningens artikel 94, stk. 2, omhandler konventionen af 6. februar 1931 indeholdende international-privatretlige bestemmelser om ægteskab, adoption og værgemål, med tilhørende slutprotokol mellem visse medlemsstater (Kongeriget Danmark (
4
), Republikken Finland samt Kongeriget Sverige) og tredjelande (Republikken Island og Kongeriget Norge).
12.
Artikel 98, stk. 2, i Bruxelles IIb-forordningen med overskriften »Virkningens omfang« er affattet således:
»De konventioner, som der henvises til i denne forordnings artikel 95-97, navnlig Haagerkonventionen af 1980[ (
5
)] og af 1996[ (
6
)], har fortsat virkning mellem de medlemsstater, der er kontraherende parter deri, under iagttagelse af denne forordnings artikel 95-97.«
13.
Forordningens artikel 99 omhandler forholdet mellem denne og de bilaterale aftaler, som nogle EU-medlemsstater (Kongeriget Spanien, Den Italienske Republik, Republikken Malta og Den Portugisiske Republik) har indgået med Pavestolen.
B.
Aftalen mellem Rusland og Bulgarien
14.
Artikel 25 i aftalen mellem Rusland og Bulgarien bestemmer:
»1.   Retsforhold mellem forældre og børn fastlægges efter lovgivningen i den kontraherende stat, på hvis område de har deres fælles bopæl.
[...]
6.   Organerne i den kontraherende stat, hvor barnet er statsborger, eller i det område, hvor barnet har bopæl eller opholdssted, er kompetente til at træffe afgørelser om de i stk. 1-5 nævnte retsforhold.«
15.
Aftalens artikel 30 med overskriften »Kontrakternes form« bestemmer følgende i stk. 2:
»Formen af en retshandel vedrørende fast ejendom fastlægges efter lovgivningen i den kontraherende stat, på hvis område den faste ejendom er beliggende.«
C.
Bulgarsk ret
16.
Artikel 18 i Zakon za zadalzheniata i dogovorite (lov om forpligtelser og kontrakter) (
7
) er affattet således:
»Kontrakter om overdragelse af ejendom eller stiftelse af tinglige rettigheder over fast ejendom kræver oprettelse for en notar.«
17.
Artikel 586, stk. 1, i Grazhdanski protsesualen kodeks (den civile retsplejelov) (
8
) bestemmer:
»Når et notardokument om ejendomsret eller stiftelse, overdragelse, ændring eller ophævelse af en anden tinglig rettighed over fast ejendom oprettes for en notar, skal notaren kontrollere, om den person, der overdrager rettigheden, ejer den faste ejendom, og om de særlige betingelser for retshandlen er opfyldt.«
18.
Artikel 130, stk. 3, i Semeen kodeks (familieloven) (
9
) har følgende ordlyd:
»Der kan disponeres over fast ejendom, løsøre i forbindelse med en formel retshandling, investeringer og værdipapirer, som tilhører barnet, med godkendelse fra kredsdomstolen i den retskreds, hvor barnet har sin nuværende bopæl, såfremt dispositionen ikke er til skade for barnets interesser.«
III. De faktiske omstændigheder i hovedsagen og de præjudicielle spørgsmål
19.
To mindreårige (
10
) med russisk statsborgerskab, der har sædvanligt opholdssted i Tyskland, ønsker med deres mors samtykke at sælge de ideelle anparter i tre ejendomme beliggende i Bulgarien, som tilhører dem, idet salgsprisen skal indsættes på to tyske bankkonti tilhørende børnene.
20.
Sofiyski rayonen sad (kredsdomstolen i Sofia), der i en sag under den frivillige retspleje skal godkende eller give afslag på godkendelse af denne overdragelse af ejendom, således at den kan godkendes ved notarialakt, ønsker oplyst, om den har international kompetence.
21.
Denne ret har anført, at Varhoven kasatsionen sad (øverste domstol i forvaltningsretlige sager, Bulgarien) under tilsvarende omstændigheder har baseret den kompetence, som de bulgarske domstole med tilknytning til det sted, hvor ejendommen er beliggende, har, på lovvalgsbestemmelser ved erhvervelse af tinglige rettigheder, nemlig artikel 65, stk. 1, i Kodeks na mezhdunarodnoto chastno pravo (lov om international privatret) (
11
) samt artikel 30, stk. 2 i aftalen mellem Rusland og Bulgarien. Den har tilføjet, at Sofiyski gradski sad (byretten i Sofia) i samme retning og netop i hovedsagen anvendte dette kompetencekriterium og fastslog, at Bruxelles IIb-forordningen ikke fandt anvendelse med henvisning til artikel 4, stk. 1, litra c), i forordning (EF) nr. 593/2008 (
12
). Den forelæggende ret er dog af den opfattelse, at for så vidt som denne bestemmelse fastlægger lovvalget og ikke den internationale kompetence til at tage stilling til tvisten, er denne afgørelse baseret på artikel 24, nr. 1), i forordning (EU) nr. 1215/2012 (
13
).
22.
Derfor ønsker den forelæggende ret nærmere oplysninger om denne bestemmelses anvendelsesområde og om anvendelsesområdet for Bruxelles IIb-forordningen vedrørende forældreansvar samt om virkningerne af aftalen mellem Rusland og Bulgarien, der ikke er nævnt i Bruxelles IIb-forordningen som en undtagelse herfra.
23.
På denne baggrund har Sofijski Rajonen sad (kredsdomstolen i Sofia) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»1)
Omfatter anvendelsesområdet for artikel 1, stk. 2, litra e), i [Bruxelles IIb-forordningen] også sager henhørende under den frivillige retspleje angående en rets meddelelse af en godkendelse til at træffe dispositioner, f.eks. et salg, over fast ejendom eller ideelle anparter i fast ejendom, som tilhører et barn?
2)
Efter hvilken forordnings bestemmelser skal den internationale kompetence for en ret i en medlemsstat i Den Europæiske Union fastlægges i sager henhørende under den frivillige retspleje angående en rets meddelelse af en godkendelse til at træffe dispositioner, f.eks. et salg, over fast ejendom eller ideelle anparter i fast ejendom, som tilhører et barn: efter artikel 7, stk. 1, i [Bruxelles IIb-forordningen] – retten på det sted, hvor barnet har sit sædvanlige opholdssted – eller efter artikel 4, stk. 1, litra c), i [Rom I-forordningen] henholdsvis artikel 24, nr. 1), i forordning [nr. 1215/2012] – retten på det sted, hvor ejendommen er beliggende?
3)
Fortrænges bestemmelserne i [Bruxelles IIb-forordningen] af en bilateral international aftale mellem en medlemsstat ([Republikken] Bulgarien) og et tredjeland (Sovjetunionen, henholdsvis Den Russiske Føderation), som blev indgået før medlemsstatens tiltrædelse af Den Europæiske Union, når denne internationale aftale ikke er anført i [denne forordnings] kapitel VIII [...]?«
24.
Sagsøgerne i hovedsagen, den spanske og den ungarske regering samt Europa-Kommissionen har indgivet skriftlige indlæg.
25.
Den forelæggende ret har i forlængelse af Kommissionens indgivelse af sine skriftlige indlæg suppleret sin anmodning om præjudiciel afgørelse med en præcisering af, at såfremt situationen i hovedsagen er omfattet af Bruxelles IIb-forordningen, kan dens artikel 16 ikke finde anvendelse med den begrundelse, at hovedsagen, der kræver en godkendelse til at disponere over de berørte mindreårige børns ejendom, føres af en notar.
26.
I retsmødet, der blev afholdt den 12. september 2024, har sagsøgerne i hovedsagen, den spanske regering samt Kommissionen fremsat deres mundtlige bemærkninger og besvaret de spørgsmål til mundtlig besvarelse, som Domstolen har stillet.
IV. Bedømmelse
27.
I den sag, der er anlagt ved den bulgarske forelæggende ret, ønsker denne nærmere bestemt oplyst, om der på området for international kompetence findes en normativ uoverensstemmelse mellem EU-retten og aftalen mellem Rusland og Bulgarien, som Republikken Bulgarien indgik før sin tiltrædelse af Unionen. I bekræftende fald ønsker den oplyst, hvordan forholdet mellem dem er.
28.
Jeg foreslår således, at Domstolen undersøger det første og det andet præjudicielle spørgsmål samlet, idet de begge handler om, hvilken forordning (nr. 1215/2012 eller Bruxelles IIb) der finder anvendelse på den foreliggende sag, med henblik på at udpege den ret, der har international kompetence, inden den går over til at behandle det tredje spørgsmål, der vedrører forholdet mellem Bruxelles IIb-forordningen og andre bilaterale instrumenter end dem, den nævner.
29.
Først vil jeg, eftersom sagen er indbragt for Domstolen som led i en sag under den frivillige retspleje præcisere, hvad der kan begrunde fjernelsen af en eventuel tvivl om formaliteten vedrørende anmodningen om præjudiciel afgørelse.
A.
Om forelæggelsesafgørelsens formalitet i en sag under den frivillige retspleje
30.
Den forelæggende ret skal tage stilling til en anmodning om godkendelse til salg af formuegoder tilhørende mindreårige inden for rammerne af en sag under den frivillige retspleje.
31.
Der er ganske vist ikke tale om en tvist mellem parter (
14
), hverken i første instans, henset til anmodningens genstand, eller som følge af en appel af en afgørelse truffet i en sag under den frivillige retspleje (
15
).
32.
Som det er blevet bekræftet i retsmødet, udøver denne ret imidlertid retslige funktioner, for så vidt som sagen ikke blot er blevet indbragt for den med det formål at registrere en aftale mellem parterne (
16
), og den skal foretage en vurdering i en afgørelse, der kan påklages (
17
).
33.
For det første skal den forelæggende ret tage stilling til en anmodning om godkendelse af salg af ejendomme tilhørende mindreårige i henhold til familielovens artikel 130, stk. 3, i overensstemmelse med deres interesser (
18
) med henblik på udarbejdelse af en notarialakt om salg, således som det bestemmes i artikel 18 i lov om forpligtelser og kontrakter.
34.
Desuden skal der tages hensyn til, at en afgørelse i en sag under den frivillige retspleje er omfattet af anvendelsesområdet for kapitel IV i Bruxelles IIb-forordningen, eftersom den ikke udtrykkeligt er udelukket fra definitionen af ordet »afgørelse« i forordningens artikel 2, stk. 1, og denne omfatter afgørelser, der ikke har fået retskraft (
19
).
35.
Som Hélène Gaudemet-Tallon og Marie-Élodie Ancel har anført vedrørende den tilsvarende definition af ordet »afgørelse« i artikel 2, litra a), i forordning 1215/2012, skal der sondres mellem to typer af akter under den frivillige retspleje, nemlig »akter, der blot skal forkyndes«, og »afgørelser, som ikke afgør en tvist«, i hvilke retten »uden at skulle afgøre »en tvist mellem parterne«, dog giver udtryk for sin holdning« (
20
).
36.
For det andet skal det anføres, at Domstolen i tidligere sager om mindreåriges arv har besvaret anmodninger om præjudiciel afgørelse vedrørende international kompetence i sager under den frivillige retspleje svarende til anmodningen i den foreliggende sag (
21
).
37.
Jeg er derfor af den opfattelse, at anmodningen fra den forelæggende ret, der træffer afgørelse i en sag under den frivillige retspleje, og som ønsker oplyst, om den har international kompetence, kan antages til realitetsbehandling på de samme vilkår, som Domstolen allerede har tilladt.
38.
For en besvarelse af denne anmodning om præjudiciel afgørelse, hvormed den forelæggende ret ønsker oplyst, hvordan forholdet er mellem aftalen mellem Rusland og Bulgarien og EU-retten, er det derfor hensigtsmæssigt at begynde med at fjerne enhver tvivl om, hvilken forordning om kompetence der finder anvendelse (
22
).
B.
Spørgsmålet, om Bruxelles IIb-forordningen finder anvendelse
39.
Som svar på den forelæggende rets spørgsmål, der alene er støttet på dom af 6. oktober 2015, Matoušková (
23
), foreslår jeg Domstolen, at den ved analogi anvender den principielle løsning, som den nåede frem til i Schneider-dommen.
40.
I den sag, der gav anledning til denne dom, var der blevet indgivet en anmodning om godkendelse til salg af en fast ejendom tilhørende en person under samværgemål i fælleseje for den forelæggende bulgarske ret (
24
). Domstolen fastslog, at denne retlige godkendelse fra en retsinstans er en foranstaltning, der skal beskytte den person, som er sat under samværgemål, hvilket er påkrævet i loven som følge af, at denne person ikke længere har ret til selv at disponere over sine faste ejendomme, og at en sådan godkendelse kun gives i tilfælde, hvor afhændelsen af den omhandlede faste ejendom gennemføres i den beskyttede persons interesse (
25
).
41.
Domstolen har heraf udledt, at anmodningen om godkendelse direkte vedrører den berørte fysiske persons retlige status som omhandlet i artikel 1, stk. 2, litra a), i forordning (EF) nr. 44/2001 (
26
), der udelukker dette spørgsmål fra forordningens materielle anvendelsesområde. Domstolen har fremhævet den sondring, der skal foretages mellem en sådan procedure og en procedure, der vedrører »rettigheder over fast ejendom, som omhandlet i artikel 22, nr. 1), i forordning (EF) nr. 44/2001«, idet denne bl.a. tager sigte på at tage stilling til en fast ejendoms udstrækning og bestanddele og ejendommens ejer- og besiddelsesforhold (
27
).
42.
De samme bestemmelser findes i artikel 1, stk. 2, litra a), og artikel 24, nr. 1), i forordning nr. 1215/2012.
43.
I forlængelse af Schneider-dommen har Domstolen fastslået, at den retslige godkendelse, som en mindreårigs retlige repræsentanter anmoder om i forbindelse med en arvesag, udgør en foranstaltning til beskyttelse af et barn i tilknytning til forvaltning eller bevarelse af dets formue eller disponering herover som led i udøvelsen af forældreansvar som omhandlet i artikel 1, stk. 1, litra b), og artikel 1, stk. 2, litra e), i forordning (EF) nr. 2201/2003 (
28
). De samme bestemmelser findes i Bruxelles IIb-forordningen, hvormed denne forordning blev ophævet.
44.
I den foreliggende sag finder dette grundlag anvendelse i hovedsagen med den begrundelse, at de mindreårige ansøgere har sædvanligt opholdssted i Tyskland, og spørgsmålet om kompetence har en grænseoverskridende karakter, eftersom det omfatter en tysk ret og en bulgarsk ret.
45.
Jeg foreslår derfor Domstolen, at den svarer den forelæggende ret, der ønsker, at dens internationale kompetence skal knyttes til det sted, hvor den faste ejendom, der skal sælges, er beliggende, at det er udelukket, at artikel 24, nr. 1), i forordning nr. 1215/2012 finder anvendelse.
46.
Eftersom den sag, der er indbragt for den forelæggende ret, er omfattet af anvendelsesområdet for Bruxelles IIb-forordningen, og denne ikke har kompetence som følge af det sted, hvor de mindreårige, der er ansøgere i hovedsagen, har opholdssted, der er det kriterium, der er fastsat i denne forordnings artikel 7, stk. 1, tilkommer det nævnte ret at sikre sig, at dens kompetence kan følge af anvendelsen af andre bestemmelser i nævne forordning (
29
). En sådan kontrol skal bekræfte eller afkræfte eksistensen af en normkonflikt, der følger af aftalen mellem Rusland og Bulgarien, således som den er blevet fortolket af Varhoven kasatsionen sad (øverste kassationsdomstol) (
30
).
47.
Kommissionen er i denne henseende af den opfattelse, at den forelæggende rets kompetence kan baseres på Bruxelles IIb-forordningens artikel 16, stk. 1, såfremt den træffer afgørelse efter indsigelse (
31
). Den forelæggende ret har imidlertid informeret Domstolen om, at dette ikke er tilfældet (
32
). Jeg kan således konstatere, at den eneste sag, der er indledt, er den, der er indledt ved denne ret (
33
). Eftersom ingen af de betingelser, som EU-lovgiver har opstillet, er opfyldt (
34
), deler jeg således de forbehold med hensyn til anvendelsen af denne artikel 16, som den spanske regering har givet udtryk for i retsmødet.
48.
Efter min opfattelse skal det til gengæld undersøges, om anvendelsen af andre bestemmelser i Bruxelles IIb-forordningen gør det muligt at undgå enhver uoverensstemmelse med aftalen mellem Rusland og Bulgarien, på grundlag af hvilken den forelæggende ret har international kompetence.
49.
I denne henseende skal det anføres, at både artikel 1, stk. 2, i aftalen mellem Rusland og Bulgarien, og artikel 10 i Bruxelles IIb-forordningen bestemmer, at en rets kompetence kan baseres på det valg, som de parter, der har indbragt sagen for den, har truffet (
35
).
50.
Det skal således påpeges, at der i den afgørelse truffet af Varhoven kasatsionen sad (øverste kassationsdomstol), som den forelæggende ret har nævnt, og som er tilført de sagsakter, som Domstolen er i besiddelse af, som begrundelse for den pågældende bulgarske rets kompetence henvises til denne artikel 1, stk. 2, i henhold til hvilken statsborgere i en af de kontraherende stater har ret til frit og uden hindringer at indbringe en sag for retsinstanser i den anden kontraherende stat, der har kompetence på det civil-, familie- og strafferetlige område. Disse statsborgere kan give møde for dem og indgive ansøgning og anlægge søgsmål på de samme vilkår som statsborgere i denne kontraherende stat. Det blev i retsmødet bekræftet, at mange bulgarske retsinstanser anvender dette kompetencekriterium.
51.
Det er således på grundlag af den antagelse, at den forelæggende ret konstaterer en uoverensstemmelse mellem aftalen mellem Rusland og Bulgarien, der ifølge Varhoven kasatsionen sad (øverste kassationsdomstol) ligger til grund for dens kompetence, og Bruxelles IIb-forordningen, at Domstolen skal præcisere, om og på hvilke vilkår de rettigheder og forpligtelser, der følger af aftalen, berøres af forordningen.
C.
Det tredje spørgsmål om den bulgarske rets kompetence på grundlag af en bilateral aftale indgået med et tredjeland
52.
Det skal fremhæves, at dette spørgsmål, der vedrører bestemmelse af de vilkår, på hvilke aftalen mellem Rusland og Bulgarien ikke fortrænges af Bruxelles IIb-forordningen, er baseret på følgende to konstateringer:
–
Ifølge national retspraksis, og i henhold navnlig til bestemmelserne i denne aftale, er den bulgarske ret, der har international kompetence, og til hvilken der er indgivet en anmodning om beskyttelse af en mindreårigs formuegoder, ikke retten på det sted, hvor barnet har sædvanligt opholdssted.
–
Bruxelles IIb-forordningens kapitel VIII indeholder ingen bestemmelser om virkningerne af bilaterale aftaler, som medlemsstater har indgået med andre tredjelande end Pavestolen før deres tiltrædelse af Unionen.
53.
Hvad angår den første konstatering skal det anføres, at den forelæggende ret har henvist til afgørelse af 2. juni 2015 afsagt af Varhoven kasatsionen sad (øverste kassationsdomstol) i en sag vedrørende russiske mindreårige (
36
). Da der ikke findes nogen udtrykkelig bestemmelse i aftalen mellem Rusland og Bulgarien om beskyttelse af en mindreårigs formuegoder, skal det kriterium, der ligger til grund for udpegelsen af den ret, der har international kompetence, udledes af den lov, der finder anvendelse på retshandlernes form. Ved at sammenholde anvendelsen af familielovens artikel 130, stk. 3, med den civile retsplejelovs artikel 586, stk. 1, samt artikel 30 i aftalen mellem Rusland og Bulgarien, der fastsætter værneting til det sted, hvor ejendommen er beliggende, samt artikel 65, stk. 1, i lov om international privatret (
37
), baserede Varhoven kasatsionen sad (øverste kassationsdomstol) sin afgørelse på denne særlige nationale lovgivning, der bestemmer, at notaren for at kunne udarbejde en akt om disposition over en mindreårigs formuegoder skal indhente en rets forudgående godkendelse. Det er med andre ord blevet fastslået, at disse særlige lovkrav begrunder en undtagelse fra den almindelige kompetenceregel om, at retten på barnets sædvanlige opholdssted har kompetence, der er fastsat i national ret (
38
), og som er sammenfaldende med den lov, der finder anvendelse på forholdet mellem forældre og børn i henhold til artikel 25, stk. 1, i aftalen mellem Rusland og Bulgarien. Der sikres således en sammenhæng mellem den lovgivning, der finder anvendelse på salg af fast ejendom, og den internationale kompetence.
54.
Hvad angår den anden konstatering skal det anføres, at den forelæggende ret hverken har henvist til 91. betragtning til Bruxelles IIb-forordningen, hvori der erindres om, »at for så vidt angår aftaler med et eller flere tredjelande, som er indgået af en medlemsstat inden datoen for dens tiltrædelse af Unionen, finder artikel 351 […] TEUF anvendelse« (
39
), eller til nogen problemer med at analysere Domstolens praksis på området.
55.
Domstolen kunne således blot i overensstemmelse med denne artikels første afsnit svare, at de rettigheder og forpligtelser, der følger af aftalen mellem Rusland og Bulgarien, ikke fortrænges af Bruxelles IIb-forordningen.
56.
Selv om den forelæggende ret formelt har begrænset sine spørgsmål alene til fortolkningen af visse EU-retlige bestemmelser, er en sådan omstændighed imidlertid ikke til hinder for, at Domstolen oplyser den om alle de momenter angående fortolkningen af denne ret, som kan være til nytte ved afgørelsen af den sag, som verserer for den, uanset om den henviser til dem i sit spørgsmål. Det tilkommer i denne henseende Domstolen af samtlige de oplysninger, der er fremlagt af nævnte ret, navnlig af forelæggelsesafgørelsens præmisser, at udlede de EU-retlige elementer, som det under hensyn til hovedsagens genstand er nødvendigt at fortolke (
40
).
57.
Under disse omstændigheder, og som det blev bekræftet under drøftelserne i retsmødet, har en detaljeret analyse af anvendelsen af artikel 351 TEUF (
41
) vist sig at være nødvendig.
58.
Det skal indledningsvis fremhæves, at artikel 351 TEUF ikke var nævnt i de instrumenter, der gik forud for Bruxelles IIb-forordningen (
42
), selv om der, ligesom i denne, ikke fandtes nogen bestemmelser om bilaterale aftaler indgået af medlemsstaterne med tredjelande (med undtagelse af Pavestolen) før deres tiltrædelse af Unionen. Dette kan ikke begrunde, at Domstolen ikke skulle tage stilling hertil. Jeg er således af den opfattelse, at en sådan påmindelse ikke er uundværlig som følge af retsreglernes rangorden (
43
) og den meget klare affattelse af denne artikel.
59.
Undersøgelsen i forhold til artikel 351 TEUF (
44
) af spørgsmålet om forholdet mellem aftalen mellem Rusland og Bulgarien og Bruxelles IIb-forordningen forudsætter således, at to betingelser er opfyldt.
60.
For det første skal aftalen mellem Rusland og Bulgarien omhandle et område, der er omfattet af denne forordning. Dette er tilfældet, for så vidt som denne aftale i den foreliggende sag anvendes til at bestemme den kompetente ret (
45
), og det tilknytningskriterium, som er valgt i den af den forelæggende ret nævnte nationale retspraksis, i en sag som den i hovedsagen omhandlede er det sted, hvor den ejendom, som tilhører en eller flere mindreårige russiske statsborgere, er beliggende, og ikke deres sædvanlige opholdssted, idet dette kriterium finder anvendelse i henhold til Bruxelles IIb-forordningen.
61.
I denne henseende skal det under hensyntagen til Ungarns modsatte opfattelse i forbindelse med den samme form for aftale anføres, at anvendelsen af aftalen mellem Rusland og Bulgarien i en situation, hvor mindreårige russiske statsborgere ikke har sædvanligt opholdssted i Bulgarien, men i en anden medlemsstat, ikke indebærer nogen særlige vanskeligheder (
46
), idet ejendommens beliggenhed er det eneste tilknytningskriterium, der drøftes i anmodningen om præjudiciel afgørelse angående russiske statsborgere.
62.
Desuden er dette kriterium, som Varhoven kasatsionen sad (øverste kassationsdomstol) har lagt til grund uden nogen henvisning til den berørte mindreåriges opholdssted (
47
), netop blevet anvendt i hovedsagen af Sofiyski gradski sad (byretten i Sofia) i kendelse af 14. juni 2023. Denne afgørelse, der er nævnt i anmodningen om præjudiciel afgørelse og tilført de sagsakter, der er overdraget til Domstolen, bekræfter klart de russiske statsborgeres valg af en bulgarsk ret med henblik på at opnå den i bulgarsk lovgivning krævede godkendelse til udarbejdelse af en notarialakt om overdragelse af deres ejendomsrettigheder. Denne ret, der har støttet sin afgørelse på gældende ret om ideelle rettigheder, har ligeledes henvist til artikel 4, stk. 1, litra c), i Rom I-forordningen (
48
).
63.
For det andet skal det for at kunne fortsætte bedømmelsen af spørgsmålet om forholdet mellem Bruxelles IIb-forordningen og aftalen mellem Rusland og Bulgarien undersøges, om aftalen pålægger den pågældende medlemsstat forpligtelser, som det pågældende tredjeland, der er part i aftalen, stadig kan kræve opfyldt (
49
).
64.
Med andre ord er det princip, der ligger til grund for bedømmelsen i forholdet til et tredjeland, overholdelsen af en ret, som dette land kan påberåbe sig i forholdet til den medlemsstat, med hvilken det har indgået en aftale før dennes tiltrædelse af Unionen. Gennemførelsen af den berørte internationale aftale skal således baseres på en logik om gensidighed (
50
).
65.
I den foreliggende sag må det uden nærmere præciseringer fra den forelæggende ret antages, at de russiske myndigheder ville fortolke denne aftale på samme måde for så vidt angår de russiske retsinstansers kompetence på det sted, hvor ejendommen er beliggende (
51
), og at overholdelsen af dette kriterium forudsætter anerkendelse af afgørelser truffet af bulgarske domstole vedrørende russiske statsborgere (
52
).
66.
I denne henseende understøtter de forbehold, som Den Russiske Føderation og Republikken Bulgarien gav udtryk for i forbindelse med deres tiltrædelse af Haagerkonventionen af 1996 vedrørende grundlaget for artikel 55, stk. 1, heri (
53
), eksistensen af en fælles holdning til den fortrinsstilling, som kriteriet om ejendommens beliggenhed har, således at enhver henvisning til den berørte mindreåriges opholdssted er udeladt.
67.
Under disse omstændigheder må det konstateres, at aftalen mellem Rusland og Bulgarien for så vidt angår den internationale kompetence for de retter, for hvilke en anmodning om godkendelse til salg af en ejendom tilhørende en russisk mindreårig verserer, pålægger Republikken Bulgarien forpligtelser, som denne medlemsstat skal overholde over for et tredjeland, nemlig Den Russiske Føderation, der med rette kan påberåbe sig denne over for den nævnte medlemsstat, jf. artikel 351, stk. 1, TEUF.
68.
Som følge af bekræftelsen af denne forpligtelse til at anvende et kompetencekriterium, der følger af aftalen mellem Rusland og Bulgarien (
54
), og som er forskelligt fra det, der findes i EU-retten, skal det supplerende spørgsmål angående Republikken Bulgariens forpligtelse i henhold til artikel 351, stk. 2, TEUF til at bringe alle egnede midler i anvendelse med henblik på at fjerne de konstaterede uoverensstemmelser mellem aftalen mellem Rusland og Bulgarien og EU-retten behandles (
55
).
69.
Følgelig skal det i første omgang afgøres, om den omstændighed, at der findes konkurrerende kompetencekriterier, der følger af anvendelsen af Bruxelles IIb-forordningen og af aftalen mellem Rusland og Bulgarien, betyder, at kompetencereglen i denne aftale er uforenelig med reglen i EU-retten som omhandlet i artikel 351, stk. 2, TEUF.
70.
Jeg er ligesom Kommissionen af den opfattelse, at valget af forskellige kompetencekriterier ikke i sig selv skaber nogen større problemer. De bilaterale aftaler er netop indgået med henblik på nemt at kunne identificere den kompetente ret på grundlag af særlige betingelser, som almindeligvis vedrører de berørte personers nationalitet eller deres sædvanlige opholdssted i hver af de lande, der er parter i aftalen, i forbindelse med personspørgsmål eller det sted, hvor formuegoderne befinder sig, i forbindelse med økonomiske spørgsmål. Den modsatte analyse ville desuden så tvivl om det princip, der er opstillet i artikel 351, stk. 1, TEUF.
71.
Omvendt kan det heller ikke udelukkes, at artikel 351, stk. 2, TEUF finder anvendelse. I den foreliggende sag er spørgsmålet ikke rent teoretisk, henset til bestemmelserne i flere forordninger på familieområdet om retternes kompetence under hensyntagen til barnets interesser.
72.
Som det blev bekræftet under drøftelserne i retsmødet, er spørgsmålet i forbindelse med det retlige samarbejde i civile sager, hvad der kan udledes af Domstolens praksis om forholdet mellem visse regler, der finder anvendelse på dette område, og aftaler, som medlemsstaterne er parter i, og navnlig af dom af 4. maj 2010, TNT Express Nederland (
56
), og af 12. oktober 2023, OP (Valg af et tredjelands lovgivning i arvesager) (
57
).
73.
I den sag, der gav anledning til TNT-dommen, vedrørte tvisten fuldbyrdelse i en medlemsstat af en retsafgørelse afsagt i en anden medlemsstat. Den forelæggende ret ønskede nærmere bestemt oplyst, om artikel 71 i forordning nr. 44/2001 i en sag som den i hovedsagen omhandlede skulle fortolkes således, at reglerne om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse, der er fastsat i en specialkonvention, såsom litispendens-reglen i artikel 31, stk. 2, i konventionen om fragtaftaler ved international godsbefordring ad landevej (
58
), og den i denne konventions artikel 31, stk. 3, angivne regel om eksigibilitet finder anvendelse (
59
). Domstolen fastslog i denne doms præmis 49, at selv om det i denne artikel 71 »bestemmes, at på områder, der er reguleret af specialkonventioner, anvendes disse, kan denne anvendelse dog ikke medføre en tilsidesættelse af principperne, der ligger bag det retlige samarbejde på det civil- og handelsretlige område inden for Unionen«. I nævnte doms præmis 55 udledte Domstolen helt konkret heraf, at »CMR’s artikel 31, stk. 3, kan derfor kun anvendes inden for Unionen, hvis den gør det muligt at virkeliggøre målene om fri bevægelighed for retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område og om gensidig tillid til retsplejen inden for Unionen på betingelser, der er mindst lige så gunstige som dem, der følger af anvendelsen af forordning nr. 44/2001«.
74.
Den sag, der gav anledning til OP-dommen, handlede om gennemførelsen af denne retspraksis i forholdet til et tredjeland (
60
). Domstolen henviste til TNT-dommen og fastslog, at »ordningen i forordning [(EU)] nr. 650/2012 [ (
61
)] ikke er til hinder for, at det i henhold til en bilateral aftale, der er indgået mellem en medlemsstat og en tredjestat inden vedtagelsen af denne forordning, og henset til den undtagelse, der er fastsat i nævnte forordnings artikel 75, stk. 1, ikke er muligt for en statsborger i denne tredjestat, der er bosiddende i den medlemsstat, som er bundet af denne bilaterale aftale, at vælge den lov, der finder anvendelse på arven efter vedkommende« (
62
).
75.
Ud fra et metodemæssigt synspunkt kan betingelserne for, at en international kompetenceregel, der er fastsat i en aftale indgået med et tredjeland, er uforenelig med EU-retten, efter min opfattelse udledes af disse afgørelser.
76.
To aspekter, der skal tages i betragtning, nemlig de manglende bestemmelser i Bruxelles IIb-forordningen vedrørende forholdet mellem denne og visse internationale instrumenter og rækkevidden af Domstolens praksis siden TNT-dommen, således som den er blevet udvidet til at omfatte forholdet med et tredjeland i OP-dommen, er således ikke til hinder for et sådant forslag.
77.
I TNT-dommen og OP-dommen er det ganske vist de særlige bestemmelser i de pågældende forordninger (
63
), der i det væsentlige bestemmer, at de ikke berører de konventioner, som medlemsstaterne er parter i, og som vedrører de samme emner, der fortolkes (
64
).
78.
Den omstændighed, at disse forordninger til forskel fra Bruxelles IIb-forordningen indeholder en generel regel, i henhold til hvilken de ikke berører anvendelsen af internationale konventioner, hvori en eller flere medlemsstater er parter, eller endog særlige bestemmelser i tilknytning til konventioner og bilaterale aftaler, der er indgået mellem et tredjeland og en medlemsstat (
65
), har dog efter min opfattelse ikke nogen indvirkning på bedømmelsen af rækkevidden af retspraksis, i henhold til hvilken EU-lovgiver har bestemt, at disse konventioner skal finde anvendelse i tilfælde af regelkollision (
66
).
79.
Disse særlige bestemmelser er blevet fortolket således, at de kræver, at nævnte konventioner anvendes »inden for Unionen« (
67
). Med forbehold for visse tilpasninger (
68
) udvides anvendelsen af folkeretlige principper vedrørende anvendelsen af traktater som bl.a. princippet »pacta sunt servanda« (
69
) vedrørende forbindelserne til tredjelande, til at omfatte artikel 351, stk. 1, TEUF.
80.
Det skal desuden påpeges, at Domstolen i TNT-dommen (
70
) fastsatte en grænse for anvendelsen af bilaterale konventioner eller aftaler, nemlig at de medfører en tilsidesættelse af de principper, der ligger bag det retlige samarbejde på det civil- og handelsretlige område inden for Unionen (
71
). Domstolen har fremhævet, at den herved har lagt sig i forlængelse af sin praksis om anvendelse af konventioner, der er indgået af medlemsstaterne med tredjelande, der ikke kan anvendes i forholdet mellem medlemsstaterne til skade for EU-rettens formål (
72
).
81.
Domstolen har anvendt denne samme grænse vedrørende de principper, der finder anvendelse inden for Unionen i domme afsagt efter TNT-dommen, i hvilke der heller ikke var tale om et tredjelands rettigheder. De vedrørte således spørgsmål om anerkendelse eller fuldbyrdelse af afgørelser truffet i medlemsstaterne. Der er tale om dom af 19. december 2013, Nipponka Insurance (
73
), og i en sag om konflikt mellem forordning nr. 1215/2012 og CMR, dom af 21. marts 2024, Gjensidige (
74
).
82.
Domstolen har ligeledes med den samme formulering henvist til retspraksis om de principper, der ligger til grund for det retlige samarbejde inden for Unionen i dom af 4. september 2014, Nickel & Goeldner Spedition (
75
), der vedrørte anvendelsen af reglerne om retternes kompetence, der er fastsat i CMR’s artikel 31, stk. 1, der giver sagsøgeren en større valgfrihed end den, der var omhandlet i artikel 5, nr. 1), litra b), andet led, i forordning nr. 44/2001 (
76
). Domstolen har fastslået, at en medlemsstat i henhold til denne forordnings artikel 71, stk. 1, kan anvende de pågældende regler om retternes kompetence, der er fastsat i CMR (
77
).
83.
Alle disse domme vedrører anvendelsen af bestemmelser i CMR, der er bindende for en eller flere medlemsstater.
84.
I en sag om anvendelse af en bilateral konvention indgået med et tredjeland har denne retspraksis imidlertid fundet tilsvarende anvendelse. Spørgsmålet om lovvalg i arvesager (
78
) har givet Domstolen lejlighed til at udtale sig om forholdet mellem forordning nr. 650/2012 og aftalen, der forud for landets tiltrædelse af Unionen forpligtede Polen over for Ukraine. Denne aftale fastsætter gældende lovgivning i arvesager, men fastsætter ikke udtrykkeligt muligheden for at vælge en anden (
79
).
85.
I OP-dommen fastslog Domstolen, at artikel 75 i forordning nr. 650/2012, »der i den pågældende EU-retsakt regulerer[ (
80
)] forholdet mellem denne retsakt og de internationale konventioner, ikke kan gives en rækkevidde, der er i strid med de principper, der ligger til grund for den lovgivning, som den er en del af (jf. i denne retning [TNT-dommen], præmis 51)« (
81
).
86.
Domstolen har dernæst undersøgt nævnte bilaterale aftales forenelighed med EU-retten ved at undersøge betydningen af bestemmelsen i den pågældende forordning (
82
).
87.
Ved at afslutte denne undersøgelse af artikel 75, stk. 1, i forordning nr. 650/2012 med en henvisning til artikel 351, stk. 1, TEUF, understregede Domstolen efter min opfattelse den nødvendige kombination af disse bestemmelser i det særlige tilfælde, hvor der er tale om forholdet til tredjelande (
83
).
88.
Generelt kan jeg heraf udlede, at i en situation, i hvilken retten i tredjelande principielt har forrang for en bilateral konvention (
84
), har Domstolen implicit givet udtryk for det omfang, i hvilket en bestemmelse i en sådan konvention kan anses for at være uforenelig med EU-retten, i overensstemmelse med den regel, der er fastsat i artikel 351, stk. 2, TEUF.
89.
Domstolen har med andre ord ved at udtale sig i forlængelse af TNT-dommen (
85
) i en sag om forholdet mellem en medlemsstat og et tredjeland vedrørende gældende lovgivning valgt en systemisk fremgangsmåde med henblik på at undgå, at der for hurtigt sås tvivl om en bilateral aftale, der i princippet i medfør af artikel 351, stk. 1, TEUF har forrang for EU-retten (
86
).
90.
Jeg vil bedømme denne tilgang således, at den, når der er tale om samarbejde på det civilretlige område inden for Unionen, går ud på at udlede det princip, der ligger til grund for bestemmelsen i den pågældende forordning, med henblik på at vurdere dets betydning. Det drejer sig således i den foreliggende sag om at afgøre, om bestemmelsen i aftalen mellem Rusland og Bulgarien er i konflikt med et grundlæggende mål, der forfølges med Bruxelles IIb-forordningen.
91.
Først når denne vurdering af, om der findes en uforenelighed, er foretaget, opstår spørgsmålet i anden omgang om gennemførelsen eller ej af bestemmelserne i artikel 351, stk. 2, TEUF, i forholdet mellem en eller flere medlemsstater og et eller flere tredjelande (
87
).
92.
På grund af retsreglernes rangfølge er anvendelsen af denne bestemmelse således ikke forbeholdt de forordninger, i hvilke en særlig bestemmelse regulerer forholdet mellem disse forordninger og internationale konventioner indgået med tredjelande.
93.
Der er således en lang række mål, der skal opfyldes. Det drejer sig om at sikre tredjelandes rettigheder i overensstemmelse med artikel 351, stk. 1, TEUF (
88
) og om at finde en løsning, der er i overensstemmelse med principperne om forudsigelighed med hensyn til, hvilke retter der har kompetence, og retssikkerhed for borgerne. Disse principper, der begrunder indførelsen af kompetenceregler i internationale konventioner, sikrer anerkendelse og gennemførelse af afgørelser (
89
).
94.
Derfor bør følgende spørgsmål undersøges i den foreliggende sag svarende til den metode, der blev anvendt i OP-dommen (
90
): Berører aftalen mellem Rusland og Bulgarien, i henhold til hvilken den kompetente ret, der kan tillade salg af en ejendom tilhørende en mindreårig, er retten på det sted, hvor ejendommen er beliggende, det princip, der ligger til grund for det retlige samarbejde om forældreansvar i Unionen, der tillægger domstolene på det sted, hvor barnet har opholdssted, kompetence?
95.
Det mener jeg ikke.
96.
Selv om kompetencekriteriet i lyset af kravet om barnets bedste generelt er det sted, hvor barnet har sædvanligt opholdssted (
91
), har EU-lovgiver fastsat flere tilpasninger med henblik på at opfylde det samme krav og forekomsten af særlige omstændigheder. Dette gælder således muligheden for valg af værneting (
92
), og nærmere bestemt overførsel af kompetence til den ret, der er bedst egnet til at bedømme barnets bedste (
93
).
97.
Desuden har denne lovgiver udtrykkeligt fastsat bestemmelse om det tilfælde, hvor barnets formue befinder sig i en medlemsstat, der ikke er den medlemsstat, hvor barnet har sit sædvanlige opholdssted, og sagen vedrører foranstaltninger til beskyttelse af barnet i tilknytning til forvaltning eller bevarelse af denne formue eller disponering herover (
94
).
98.
I denne retning er Bruxelles IIb-forordningen også i overensstemmelse med artikel 8 og 9 i Haagerkonventionen af 1996.
99.
Det følger heraf, at værnetingsreglen i aftalen mellem Rusland og Bulgarien kan anvendes i Unionen, for så vidt som den opfylder kravet i 19. betragtning til Bruxelles IIb-forordningen og tager hensyn til barnets bedste (
95
).
100.
Følgelig er det i den foreliggende sag ufornødent at tage stilling til spørgsmålet, ifølge hvilket medlemsstaterne i henhold til artikel 351, stk. 2, TEUF »bringer alle egnede midler i anvendelse med henblik på at fjerne eksisterende uoverensstemmelser«.
101.
For fuldstændighedens skyld kan jeg tilføje, at det, såfremt Domstolen alligevel skulle anse anvendelsen af aftalen mellem Rusland og Bulgarien for at resultere i en modstrid med EU-retten, tilkommer den forelæggende ret at efterprøve, om denne uforenelighed kan undgås ved så vidt muligt og under overholdelse af folkeretten at fortolke denne aftale i overensstemmelse med EU-retten (
96
). Er dette ikke tilfældet, er Republikken Bulgarien forpligtet til at træffe de foranstaltninger, der er nødvendige for at fjerne uoverensstemmelsen mellem denne aftale og EU-retten, i givet fald ved at opsige aftalen. Indtil en sådan opsigelse er foretaget, tillader artikel 351, stk. 1, TEUF imidlertid Bulgarien at fortsætte med at anvende aftalen mellem Rusland og Bulgarien (
97
).
V. Forslag til afgørelse
102.
På baggrund af de ovenfor anførte betragtninger foreslår jeg Domstolen at besvare de præjudicielle spørgsmål, der er forelagt af Sofiyski rayonen sad (kredsdomstolen i Sofia, Bulgarien), således:
»Rådets forordning (EU) 2019/1111 af 25. juni 2019 om kompetence, anerkendelse og fuldbyrdelse af afgørelser i ægteskabssager og i sager vedrørende forældreansvar og om internationale børnebortførelser
skal fortolkes således, at
denne forordning i overensstemmelse med artikel 351, stk. 1, TEUF ikke berører anvendelsen af en bilateral aftale, som en medlemsstat har indgået med et tredjeland før sin tiltrædelse af Den Europæiske Union, og i henhold til hvilken alene domstolene i den medlemsstat, hvor ejendommen er beliggende, har kompetence til at tage stilling til en anmodning om godkendelse til salg af en ejendom tilhørende en mindreårig, idet disse domstole skal tage hensyn til barnets bedste.«
(
1
) – Originalsprog: fransk.
(
i
) – Den foreliggende sags navn er et vedtaget navn. Det svarer ikke til nogen af sagens parters rigtige navne.
(
2
) – Aftale ratificeret ved dekret nr. 784 fra Durzhavniya suvet (statsrådet, Bulgarien) af 15.4.1975 (DV nr. 33 af 25.4.1975) og offentliggjort i DV nr. 12, af 10.2.1976 (berigtiget i DV nr. 17 af 28.2.2014), der knytter Republikken Bulgarien til Den Russiske Føderation (herefter »aftalen mellem Rusland og Bulgarien«).
(
3
) – Rådets forordning af 25.6.2019 om kompetence, anerkendelse og fuldbyrdelse af afgørelser i ægteskabssager og i sager vedrørende forældreansvar og om internationale børnebortførelser (EUT 2019, L 178, s. 1, og berigtiget i EUT 2020, L 347, s. 52, herefter »Bruxelles IIb-forordningen«).
(
4
) – Kongeriget Danmark deltager ikke i Bruxelles IIb-forordningen (jf. 96. betragtning til forordningen).
(
5
) – Konvention om de civilretlige virkninger af internationale børnebortførelser, udfærdiget i Haag den 25.10.1980.
(
6
) – Konvention om kompetence, lovvalg, anerkendelse, fuldbyrdelse og samarbejde vedrørende forældreansvar og foranstaltninger til beskyttelse af børn, undertegnet i Haag den 19.10.1996 (herefter »Haagerkonventionen af 1996«).
(
7
) – DV nr. 275 af 22.11.1950.
(
8
) – DV nr. 59 af 20.7.2007.
(
9
) – DV nr. 47 af 23.6.2009.
(
10
) – Født i henholdsvis 2005 og 2008, den ene af dem er nu blevet myndig, som det blev præciseret i retsmødet.
(
11
) – DV nr. 42 af 17.5.2005.
(
12
) – Europa-Parlamentets og Rådets forordning af 17.6.2008 om lovvalgsregler for kontraktlige forpligtelser (Rom I) (EUT 2008, L 177, s. 6, herefter »Rom I-forordningen«).
(
13
) – Europa-Parlamentets og Rådets forordning af 12.12.2012 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område (EUT 2012, L 351, s. 1).
(
14
) – Det fremgår af Domstolens faste praksis, at de nationale retter kun kan forelægge spørgsmål for Domstolen, hvis der verserer en tvist for dem, og de skal træffe afgørelse i en sag, der skal afsluttes med en retsafgørelse. Jf. dom af 26.9.2024, Fautromb (C-368/23, EU:C:2024:789, præmis 36 og den deri nævnte retspraksis).
(
15
) – Jf. i en sådan sag dom af 3.10.2013, Schneider (C-386/12, herefter »Schneider-dommen«, EU:C:2013:633, præmis 10-12). I den sag, der gav anledning til denne dom, der vedrører salg af et formuegode tilhørende en myndig person under samværgemål, svarede den sag, der blev anlagt, til hovedsagen. Jf. fodnote 24 i dette forslag til afgørelse.
(
16
) – Jf. dom af 2.6.1994, Solo Kleinmotoren (C-414/92, EU:C:1994:221, præmis 17 og 18).
(
17
) – Hvad angår eksistensen af klageadgang, bl.a. i forbindelse med afgørelser om kompetence, jf. den af den forelæggende ret nævnte nationale retspraksis, og navnlig den afgørelse, der tidligere er truffet i den foreliggende sag (jf. punkt 21 i dette forslag til afgørelse). Jf. også Schneider-dommen, præmis 12.
(
18
) – Den forelæggende ret har udtrykkeligt henvist til denne betingelse i et notat stilet til Domstolen efter Kommissionens indgivelse af skriftlige indlæg vedrørende anvendelsen af Bruxelles IIb-forordningens artikel 16. Jf. endvidere vedrørende de ting, der skal undersøges, fodnote 95 i dette forslag til afgørelse. Jf. også vedrørende situationen i den foreliggende sag, i hvilken de mindreåriges interesser kan være forskellige fra deres retlige repræsentants, punkt 19 i dette forslag til afgørelse.
(
19
) – Jf. Bruxelles IIb-forordningens artikel 2, stk. 1, andet afsnit, litra b). Med henblik på kapitel IV er foreløbige, herunder sikrende, foranstaltninger, der er truffet af en sådan ret, uden at sagsøgte forinden er blevet indkaldt til at give møde, derimod udelukket, såfremt den afgørelse, som indeholder foranstaltningen, ikke er forkyndt for sagsøgte inden fuldbyrdelsen.
(
20
) – Jf. Compétence et exécution des jugements en Europe, Règlements 44/2001 et 1215/2012, Conventions de Bruxelles (1968) et de Lugano (1988 og 2007), 7. udg., Librairie générale de droit et de jurisprudence, samling »Droit des affaires«, Paris, 2024, punkt 425 (s. 636 og 637).
(
21
) – Jf. dom af 6.10.2015, Matoušková (C-404/14, EU:C:2015:653, præmis 20), og af 19.4.2018, Saponaro og Xylina (C-565/16, EU:C:2018:265, præmis 10). Jf. desuden dom af 30.3.2023, M.Ya, M. (Afkald på arv afgivet af en medarving) (C-651/21, EU:C:2023:277, præmis 15 og 16, hvori der redegøres for de bulgarske procedureregler i forbindelse med afvikling af en sag under den frivillige retspleje).
(
22
) – Den forelæggende ret har i det første og det andet spørgsmål henvist til Bruxelles IIb-forordningen, Rom I-forordningen og forordning nr. 1215/2012. Jeg har i min bedømmelse set bort fra Rom I-forordningen, der ikke vedrører international kompetence. Jf. i denne henseende fodnote 48 i dette forslag til afgørelse.
(
23
) – C-404/14 (EU:C:2015:653).
(
24
) – Jf. Schneider-dommen, præmis 23. Sagen var blevet indbragt for Sofiyski gradski sad (byretten i Sofia) i henhold til bestemmelser svarende til de bestemmelser, der finder anvendelse på den foreliggende sag. I henhold til disse bestemmelser, sammenholdt med familielovens artikel 168, stk. 2, artikel 165, stk. 4, og artikel 130, stk. 3, kan formuedispositioner, der omhandler ejendomme tilhørende personer, der er erklæret delvist umyndige, gennemføres med godkendelse fra Rayonen sad (regional ret) på det område, hvor disse personer er bosat, hvis formuedispositionen ikke strider imod deres interesser (jf. Schneider-dommen, præmis 7).
(
25
) – Jf. Schneider-dommen, præmis 25.
(
26
) – Rådets forordning (EF) af 22.12.2000 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område (EFT 2001, L 12, s. 1).
(
27
) – Jf. Schneider-dommen, præmis 26, 28 og 31.
(
28
) – Rådets forordning (EF) af 27.11.2003 om kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i ægteskabssager og i sager vedrørende forældreansvar og om ophævelse af forordning (EF) nr. 1347/2000 (EUT 2003, L 338, s. 1). Jf. dom af 6.10.2015, Matoušková (C-404/14, EU:C:2015:653, præmis 29 og 31), i en sag om anmodning om værgemålsrettens godkendelse af en aftale om fordeling af arv, der er indgået på vegne af mindreårige børn. Med henvisning til denne afgørelse blev den samme løsning vedtaget i dom af 19.4.2018, Saponaro og Xylina (C-565/16, EU:C:2018:265, præmis 17-19), om anmodning om en retslig tilladelse til afkald på en arv, der var blevet indgivet af forældrene på vegne af et mindreårigt barn.
(
29
) – Jf. eksempelvis analogt dom af 6.10.2015, Matoušková (C-404/14, EU:C:2015:653, præmis 37), og af 19.4.2018, Saponaro og Xylina (C-565/16, EU:C:2018:265, præmis 20).
(
30
) – Jf. punkt 53 i dette forslag til afgørelse.
(
31
) – Det fremgår af denne bestemmelse, at »[h]vis afgørelsen af en sag, der ikke hører ind under denne forordnings anvendelsesområde, ved en ret i en medlemsstat afhænger af afgørelsen af et bispørgsmål vedrørende forældreansvar, kan en ret i denne medlemsstat afgøre dette spørgsmål i forbindelse med sagen, selv hvis denne medlemsstat ikke har kompetence i henhold til denne forordning«.
(
32
) – Jf. punkt 25 i dette forslag til afgørelse.
(
33
) – Jf. punkt 30 i dette forslag til afgørelse.
(
34
) – Jf. også 32. betragtning til Bruxelles IIb-forordningen vedrørende de konkrete forklaringer, der er anført som eksempler. Det skal præciseres, at denne forordnings artikel 16, stk. 3, bestemmer, at »[h]vis gyldigheden af en retlig handling, der foretages eller skal foretages på vegne af et barn i en arvesag ved en ret i en medlemsstat, kræver en rets tilladelse eller godkendelse, kan en ret i denne medlemsstat afgøre, om den skal tillade eller godkende en sådan retlig handling, selv hvis den ikke har kompetence i henhold til denne forordning«. På grund af den særlige situation, som denne bestemmelse omhandler (jf. 33. betragtning til forordningen), skal den fortolkes snævert.
(
35
) – Jf. kommentar til denne bestemmelse af F. Jault-Seseke, S. Corneloup, E. Gallant, V. Égéa, og F. Jault-Seseke, Divorce, responsabilité parentale, enlèvement international; Commentaire du règlement 2019/1111 du 25 juin 2019 (Bruxelles II ter), Bruylant, Bruxelles, 2023, s. 219-231, bl.a. s. 221 ff. samt særlig punkt 10 og 13. Jf. også T. Garber, »Article 10 – Choice of court«, i U. Magnus, og P. Mankowski, European Commentaries on Private International Law, Brussels II ter Regulation, Otto Schmidt, Köln, 2023, s. 169-184, særlig punkt 9, 10, 16, 17, 18 og 22 (s. 173-176). Efter min opfattelse kan denne artikel 10 fortolkes således, at den finder anvendelse, når alene den eller de berørte person/personer i en sag under den frivillige retspleje har foretaget et valg, særlig når valget er truffet af barnets retlige repræsentant. Jf. i denne henseende vedrørende konstateringerne i hovedsagen punkt 62 i dette forslag til afgørelse samt de løsninger, som Domstolen nåede frem til i dom af 6.10.2015, Matoušková (C-404/14, EU:C:2015:653, præmis 35-37), og af 19.4.2018, Saponaro og Xylina (C-565/16, EU:C:2018:265, præmis 40), på grundlag af artikel 12, stk. 3, i forordning nr. 2201/2003, der kan overføres på grund af dennes overensstemmelse med Bruxelles IIb-forordningens artikel 10 og i en sag, hvor en eneforælder er børnenes retlige repræsentant.
(
36
) – Som den forelæggende ret har præciseret, kan denne afgørelse findes på den pågældende rets websted.
(
37
) – Varhoven kasatsionen sad (øverste kassationsdomstol) har i sin afgørelse i overensstemmelse med artikel 65, stk. 1, i loven om international privatret præciseret, at erhvervelse og bortfald af ideelle rettigheder og ejendom er omfattet af loven i det land, hvor formuegodet befinder sig. Den forelæggende ret har ikke nævnt denne bestemmelse.
(
38
) – Jf. desuden bestemmelserne om kompetence i artikel 25, stk. 6, i aftalen mellem Rusland og Bulgarien, der bestemmer, at myndighederne i den kontraherende part, hvor barnet er statsborger, har kompetence.
(
39
) – Jf. også Kommissionens holdning i dens praktiske vejledning i anvendelsen af Bruxelles IIb-forordningen, offentliggjort i 2023, punkt 9.2 (s. 208): »[Bruxelles IIb-forordningen] berører ikke bilaterale konventioner, der er indgået mellem en medlemsstat og et tredjeland om spørgsmål, der falder ind under forordningens materielle anvendelsesområde. Det samme gælder multilaterale konventioner, for så vidt forordningens særlige regler i artikel 95-99 ikke bestemmer andet. Dette resultat skyldes de internationale forpligtelser, som den pågældende medlemsstat tidligere har påtaget sig (jf. betragtning 91 og artikel 351 […] TEUF).«
(
40
) – Jf. i denne retning dom af 26.9.2024, Energotehnica (C-792/22, EU:C:2024:788, præmis 42).
(
41
) – For så vidt som denne artikel erstattede artikel 307 EF, der erstattede bestemmelserne i artikel 234 EØF, gælder Domstolens fortolkning af disse ifølge dens faste praksis også de gældende bestemmelser, der svarer hertil.
(
42
) – I andre konventioner og forordninger om civilretligt samarbejde, har EU-lovgiver besluttet noget andet. Jf. i denne henseende generaladvokat Campos Sánchez-Bordonas forslag til afgørelse OP (Valg af et tredjelands lovgivning i arvesager) (C-21/22, EU:C:2023:247, punkt 30).
(
43
) – Jf. i denne retning generaladvokat Campos Sánchez-Bordonas forslag til afgørelse OP (Valg af et tredjelands lovgivning i arvesager) (C-21/22, EU:C:2023:247, fodnote 20).
(
44
) – Jf. som en påmindelse om, at artikel 351, stk. 1, TEUF udgør en regel, som, når betingelserne for at anvende denne er opfyldt, kan tillade undtagelser fra anvendelsen af EU-retten, herunder primærretten, dom af 14.3.2024, Kommissionen mod Det Forenede Kongerige (Dom afsagt af Supreme Court) (C-516/22, EU:C:2024:231, præmis 59 og 78 og den deri nævnte retspraksis).
(
45
) – Den ungarske regering har præciseret, at »Ungarn, ligesom Bulgarien, har indgået talrige bilaterale aftaler om retligt samarbejde med de tidligere socialistiske lande, som stadig er gældende i dag. Der er tale om generelle aftaler, der på alle civilretlige områder fastlægger værneting, lovvalg, anerkendelse og fuldbyrdelse af afgørelser samt forkyndelse af akter og bevisoptagelse, og som endog ofte omfatter samarbejde i straffesager«. Til forskel fra disse aftaler indeholder Bruxelles IIb-forordningen ingen bestemmelser om lovvalg i forbindelse med forældreansvar (jf. 92. betragtning til forordningen vedrørende henvisningen til bestemmelserne i kapitel III i Haagerkonventionen af 1996).
(
46
) – I henhold til Domstolens faste praksis skal der således tages hensyn til de oplysninger, som den forelæggende ret har fremlagt. Jf. ligeledes punkt 50 i dette forslag til afgørelse vedrørende oplysninger om aftalen mellem Rusland og Bulgarien, hvortil kan tilføjes, at statsborgere i en af de kontraherende parter på den anden kontraherende parts område i henhold til artikel 1, stk. 1, i aftalen nyder den samme retsbeskyttelse som statsborgere i denne kontraherende part for så vidt angår deres personlige og økonomiske rettigheder. Jf. desuden punkt 66 og fodnote 53 i dette forslag til afgørelse om Haagerkonventionen af 1996.
(
47
) – Jf. punkt 53 i dette forslag til afgørelse.
(
48
) – Denne artikel bestemmer, at »[h]ar parterne ikke aftalt lovvalg i overensstemmelse med artikel 3, bestemmes den lov, der finder anvendelse på aftalen, som følger, jf. dog artikel 5-8: [...] aftaler vedrørende en tinglig rettighed over fast ejendom eller leje eller forpagtning af fast ejendom er underlagt loven i det land, hvor ejendommen er beliggende«. Henvisningen til denne artikel kan fortolkes således, at den støtter begrundelsen baseret på gældende lovgivning i henhold til EU-retten. Den forelæggende ret har imidlertid præciseret, at denne henvisning var fejlagtig (jf. punkt 21 i dette forslag til afgørelse).
(
49
) – Vedrørende denne anden betingelse for gennemførelse af artikel 351 TEUF, jf. dom af 14.3.2024, Kommissionen mod Det Forenede Kongerige (Dom afsagt af Supreme Court) (C-516/22, EU:C:2024:231, præmis 63 og 64).
(
50
) – Jf. i denne retning dom af 21.1.2010, Kommissionen mod Tyskland (C-546/07, EU:C:2010:25, præmis 43), og kendelse af 5.9.2019, Caisse pour l’avenir des enfants (C-801/18, EU:C:2019:684, præmis 41 og den deri nævnte retspraksis).
(
51
) – Det skal påpeges, at det ikke henhører under Domstolens kompetence i forbindelse med en præjudiciel forelæggelse, men derimod under den nationale rets kompetence at tage stilling til, hvilke forpligtelser der påhviler den pågældende medlemsstat i henhold til en tidligere international konvention og nærmere at afgrænse dem, således at det kan afgøres, i hvilket omfang disse forpligtelser er til hinder for anvendelsen af den pågældende EU-ret. Jf. dom af 2.8.1993, Oberle (C-158/91, EU:C:1993:332, præmis 21).
(
52
) – Jf. vedrørende anvendelsesområdet for aftalen mellem Rusland og Bulgarien fodnote 46 i dette forslag til afgørelse.
(
53
) – Denne konvention trådte i kraft i Bulgarien den 1.2.2007 og i Rusland den 1.6.2013 (jf. vedrørende denne præcisering angående Rusland dom af 14.7.2022, CC (Flytning af et barns sædvanlige opholdssted til et tredjeland), C-572/21, EU:C:2022:562, præmis 3). Følgende fremgår af nævnte konventions artikel 55, stk. 1: »En kontraherende stat kan i overensstemmelse med artikel 60: a) forbeholde sig sine myndigheders kompetence til at træffe foranstaltninger til beskyttelse af et barns formue, der befinder sig på dens område; b) forbeholde sig ret til ikke at anerkende et forældreansvar eller en foranstaltning, der er uforenelig med en foranstaltning, der er truffet af dens myndigheder vedrørende den pågældende formue.« Det skal anføres, at f.eks. Republikken Polen har givet udtryk for de samme forbehold. Dette er ikke tilfældet med anvendelsen af konventionen, der trådte i kraft i Ungarn den 1.5.2006.
(
54
) – Tilnærmes til punkt 55 i dette forslag til afgørelse.
(
55
) – Jf. dom af 28.10.2022, Generalstaatsanwaltschaft München (Udlevering og ne bis in idem) (C-435/22 PPU, EU:C:2022:852, præmis 122 og den deri nævnte retspraksis).
(
56
) – C-533/08 (herefter »TNT-dommen«) (EU:C:2010:243).
(
57
) – C-21/22 (herefter »OP-dommen«) (EU:C:2023:766).
(
58
) – Denne multilaterale konvention blev undertegnet i Genève den 19.5.1956. Den blev ændret ved protokol undertegnet i Genève den 5.7.1978 (herefter »CMR«).
(
59
) – Jf. TNT-dommen, præmis 41.
(
60
) – Jf. generaladvokat Campos Sánchez-Bordonas forslag til afgørelse OP (Valg af et tredjelands lovgivning i arvesager) (C-21/22, EU:C:2023:247, punkt 40, 41, 43 og 49).
(
61
) – Europa-Parlamentets og Rådets forordning af 4.7.2012 om kompetence, lovvalg, anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser vedrørende arv, og om accept og fuldbyrdelse af officielt bekræftede dokumenter vedrørende arv og om indførelse af et europæisk arvebevis (EUT 2012, L 201, s. 107).
(
62
) – OP-dommen, præmis 37. Jf. i samme retning generaladvokat Campos Sánchez-Bordonas forslag til afgørelse OP (Valg af et tredjelands lovgivning i arvesager) (C-21/22, EU:C:2023:247, punkt 63 og 79).
(
63
) – I TNT-dommen er der tale om forordning nr. 44/2001. For så vidt som forordning nr. 1215/2012 blev ophævet og erstattet med denne forordning, der selv erstattede konventionen om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handelssager, undertegnet i Bruxelles den 27.9.1968 (EFT 1972, L 299, s. 32), som ændret ved de efterfølgende konventioner om de nye medlemsstaters tiltrædelse af denne konvention (EFT 1998, C 27, s. 1), gælder Domstolens fortolkning af bestemmelserne i en af disse retsakter, ligeledes for de øvrige retsakter, når disse bestemmelser kan betegnes som ækvivalente. Jf. navnlig dom af 21.3.2024, Gjensidige (C-90/22, EU:C:2024:252, præmis 40). I OP-dommen er der tale om forordning nr. 650/2012.
(
64
) – Artikel 71, stk. 1, i hver af disse forordninger nr. 44/2001 og nr. 1215/2012, omhandler konventioner, »som på særlige områder fastsætter regler for retternes kompetence samt for anerkendelse eller fuldbyrdelse af retsafgørelser«. I artikel 75 i forordning nr. 650/2012 henvises der til internationale konventioner, som vedrører områder, der er omfattet af denne forordning«. Vedrørende konstateringen af overensstemmelsen mellem disse bestemmelser, der også findes i andre EU-retsakter om retligt samarbejde, jf. OP-dommen, præmis 28.
(
65
) – Jf. artikel 73, stk. 3, i forordning nr. 1215/2012, der ikke findes tilsvarende i forordning nr. 44/2001, og som vedrører konventioner og bilaterale aftaler, der er indgået mellem et tredjeland og en medlemsstat, inden datoen for denne forordnings ikrafttræden.
(
66
) – Jf. TNT-dommen, præmis 46, hvori Domstolen har henvist analogt til OP-dommen, præmis 26, og senest dom af 21.3.2024, Gjensidige (C-90/22, EU:C:2024:252, præmis 41).
(
67
) – Jf. TNT-dommen, præmis 47, hvoraf det fremgår, at »at uanset forklaringen 25. betragtning [til forordning nr. 44/2001], hvorefter specialkonventioner ikke berøres for at respektere medlemsstaternes internationale forpligtelser over for tredjelande, har lovgiver også ved forordningens artikel 71 villet, at specialkonventioner skulle anvendes inden for selve Unionen«.
(
68
) – De tilpasninger, der findes i den afledte ret, kan kun finde anvendelse på forholdet mellem medlemsstater. Jf. i denne henseende dom af 14.3.2024, Kommissionen mod Det Forenede Kongerige (Dom afsagt af Supreme Court) (C-516/22, EU:C:2024:231, præmis 61).
(
69
) – Jf. som en påmindelse generaladvokat Emilious forslag til afgørelse Kommissionen mod Det Forenede Kongerige (Dom afsagt af Supreme Court) (C-516/22, EU:C:2023:857, punkt 114).
(
70
) – Jf. denne doms præmis 49 vedrørende en sag om konflikt mellem forordning nr. 44/2001 og CMR.
(
71
) – Domstolen minder om »[principperne] om fri bevægelighed for retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område, forudsigelighed med hensyn til, hvilke retter der har kompetence, og dermed retssikkerhed for borgerne, god retspleje, størst mulig mindskelse af risikoen for parallelle retssager og gensidig tillid til retsplejen inden for Unionen«.
(
72
) – Jf. TNT-dommen, præmis 52 og den deri nævnte retspraksis. Jf. også som en påmindelse om dette princip, dom af 14.3.2024, Kommissionen mod Det Forenede Kongerige (Dom afsagt af Supreme Court) (C-516/22, EU:C:2024:231, præmis 61).
(
73
) – C-452/12 (EU:C:2013:858, præmis 24, 40, 36 og 41).
(
74
) – C-90/22 (EU:C:2024:252, præmis 37 og 45).
(
75
) – C-157/13 (EU:C:2014:2145, præmis 38).
(
76
) – Jf. dom af 4.9.2014, Nickel & Goeldner Spedition (C-157/13, EU:C:2014:2145, præmis 41).
(
77
) – Jf. dom af 4.9.2014, Nickel & Goeldner Spedition (C-157/13, EU:C:2014:2145, præmis 42).
(
78
) – Skal tilnærmes de spørgsmål, som de øvrige domme, der er nævnt i punkt 81 og 82 i dette forslag til afgørelse, vedrører.
(
79
) – Jf. OP-dommen, præmis 11 og 25.
(
80
) – Min fremhævelse. Mig bekendt er dette udtryk nyt i Domstolens praksis. Jf. til sammenligning de domme, der er nævnt i punkt 80-82 i dette forslag til afgørelse.
(
81
) – OP-dommen, præmis 29.
(
82
) – Jf. OP-dommen, præmis 30-36.
(
83
) – Jf. OP-dommen, præmis 37. Domstolen skulle ikke tage stilling til betingelserne for anvendelse af artikel 351, stk. 1, TEUF med den begrundelse, at den fandt, at hverken muligheden for at følge den lovgivning, der finder anvendelse på vedkommendes arvesag, eller den manglende overensstemmelse mellem retternes kompetence og den gældende lovgivning er i konflikt med et princip, der ligger til grund for forordning nr. 650/2012 (jf. denne doms præmis 33 og 34).
(
84
) – Jf. OP-dommen, præmis 26 og 27 vedrørende det princip, der er fastsat i artikel 75, stk. 1, i forordning nr. 650/2012, der endnu en gang bekræfter det princip, der er opstillet i artikel 351, stk. 1, TEUF for så vidt angår tredjelande. Jf. også punkt 79 i dette forslag til afgørelse.
(
85
) – Jf. OP-dommen, præmis 28 og 29.
(
86
) – Jf. i denne retning generaladvokat Campos Sánchez-Bordonas forslag til afgørelse OP (Anvendelse af et tredjelands lov i en arvesag) (C-21/22, EU:C:2023:247, punkt 48 og 49).
(
87
) – I OP-dommen besvarede Domstolen dette spørgsmål benægtende. Denne bestemmelse finder ikke anvendelse på forholdet mellem medlemsstaterne. Jf. navnlig vedrørende de betingelser, der er opstillet i TNT-dommen vedrørende anvendelse af CMR’s artikel 31, stk. 2 og 3, denne doms præmis 56.
(
88
) – Jf. dom af 14.3.2024, Kommissionen mod Det Forenede Kongerige (Dom afsagt af Supreme Court) (C-516/22, EU:C:2024:231, præmis 60).
(
89
) – Generaladvokat Campos Sánchez-Bordona fremhævede dette afgørende element i sit forslag til afgørelse OP (Valg af et tredjelands lovgivning i arvesager) (i sag C-21/22, EU:C:2023:247, præmis 48 og fodnote 37 findes en illustration af problematikken). På samme måde er jeg af den opfattelse, at spørgsmålet i den foreliggende sag, forudsat at de russiske retsinstanser anlægger den samme fortolkning som Varhoven kasatsionen sad (øverste kassationsdomstol), rent konkret kan se således ud: Hvordan kan det begrundes, at russiske statsborgere, der ejer ejendomme i Bulgarien, alene på grund af deres opholdssted i en medlemsstat ikke kan påberåbe sig den retssikkerhed, de har i medfør af aftalen mellem Rusland og Bulgarien, i henhold til hvilken den kompetente ret er retten på det sted, hvor ejendommen er beliggende, og gældende lovgivning er lovgivningen på det sted, hvor denne ret er beliggende? Hvordan kan det inden for rammerne af de samme regler, men vedrørende bulgarske statsborgere, der ejer ejendomme i Rusland, og som er bosiddende i en medlemsstat, begrundes, at en afgørelse, der er truffet i Rusland i henhold til russisk ret, ikke skulle anerkendes i Bulgarien?
(
90
) – Jf. også vedrørende et spørgsmål om kompetence inden for Unionen dom af 4.9.2014, Nickel & Goeldner Spedition (C-157/13, EU:C:2014:2145, præmis 41).
(
91
) – Jf. 19. og 20. betragtning til Bruxelles IIb-forordningen og artikel 7 heri. Jf. ligeledes kommentar til denne artikel af F. Jault-Seseke, i. S. Corneloup, E. Gallant, V. Égéa, og F. Jault-Seseke, op.cit., s. 193-201, særligt s. 194 og 195.
(
92
) – Jf. artikel 10 i Bruxelles IIb-forordningen og punkt 49 i dette forslag til afgørelse.
(
93
) – Jf. artikel 12 i Bruxelles IIb-forordningen. Den fastsætter betingelserne for overførsel af kompetence fra en ret i en medlemsstat til en ret i en anden medlemsstat, som barnet har særlig tilknytning til. I denne artikels stk. 4 præciseres dette begreb »særlig tilknytning«. Dette stykkes litra e) omhandler tilfælde, »hvis barnets formue befinder sig i den pågældende medlemsstat, og sagen vedrører foranstaltninger til beskyttelse af barnet i tilknytning til forvaltning eller bevarelse af denne formue eller disponering herover«. Jf. også forordningens artikel 13. I henhold til denne artikel kan en ret i en medlemsstat, der ikke er kompetent i henhold til denne forordning, men som et barn har særlig tilknytning til i henhold til artikel 12, stk. 4, anmode om overførsel af kompetence fra retten i den medlemsstat, hvor barnet har sit sædvanlige opholdssted, hvis den finder, at den er bedre egnet til at vurdere barnets bedste i den pågældende sag.
(
94
) – Jf. artikel 12, stk. 4, litra e), i Bruxelles IIb-forordningen og fodnote 93 i dette forslag til afgørelse. Ved anvendelse af denne bestemmelse, sammenholdt med forordningens artikel 13, har domstolene i den medlemsstat, i hvilken formuegoder tilhørende en mindreårig befinder sig, mulighed for at gøre krav på kompetence, uden at det kræves, at der indledes en sag ved en domstol i denne medlemsstat. Jf. i denne henseende F. Jault-Seseke, »Article 13 – Demande de transfert de compétence par une juridiction d’un État membre qui n’est pas compétente«, i S. Corneloup, E. Gallant, V. Égéa og F. Jault-Seseke, op.cit., s. 249-251, særlig punkt 3 og 4 (s. 250), T. Garber, »Article 13 – Request for transfer of jurisdiction by a court of a Member State not having jurisdiction«, i U. Magnus, og P. Mankowski, op.cit., s. 211-213, særlig punkt 6 (s. 213), samt Kommissionens praktiske vejledning i anvendelsen af Bruxelles IIa-forordningen, 2023, punkt 3.3.1 (s. 74).
(
95
) – I denne henseende har sagsøgerne i hovedsagen i deres skriftlige bemærkninger gjort gældende, at retten i det land, hvor ejendommen er beliggende, er bedst egnet til at træffe afgørelse under hensyntagen til børnenes interesser på grund af nærheden, eftersom bl.a. deres ejendomsret eller deres ideelle anpart i den pågældende ejendom, dennes særlige kendetegn i henhold til skødet, samt plantegninger og værdiansættelse af ejendommen på markedet skal kontrolleres, idet der i givet fald kræves en sagkyndig erklæring. Godkendelse til salg gives på den betingelse, at salgsprisen ikke er lavere end markedsprisen. Ifølge den forelæggende ret anvendes ejendomsskattevurderingen som et minimumsgrundlag i stævningen.
(
96
) – Jf. i denne retning dom af 22.10.2020, Ferrari (C-720/18 og C-721/18, EU:C:2020:854, præmis 68).
(
97
) – Jf. i denne retning dom af 22.10.2020, Ferrari (C-720/18 og C-721/18, EU:C:2020:854, præmis 69).