62020CJ0391_RES
Sag C-391/20
Cilevičs m.fl.
(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Latvijas Republikas Satversmes tiesa)
Domstolens dom (Store Afdeling) af 7. september 2022
»Præjudiciel forelæggelse – artikel 49 TEUF – etableringsfrihed – restriktion – begrundelse – uddannelsessystemets opbygning – videregående uddannelsesinstitutioner – forpligtelse til at udbyde uddannelsesprogrammer på den pågældende medlemsstats officielle sprog – artikel 4, stk. 2, TEU – en medlemsstats nationale identitet – beskyttelse og fremme af en medlemsstats officielle sprog – proportionalitetsprincippet«
Præjudicielle spørgsmål – Domstolens kompetence – grænser – spørgsmål rejst i forbindelse med en tvist, som kun har tilknytning til én medlemsstat – nationale bestemmelser, der finder anvendelse såvel på nationale statsborgere som på statsborgere fra andre medlemsstater – kompetence henset til den eventuelle udstationering af personer hidrørende fra andre medlemsstater
(Art. 49 TEUF og 267 TEUF)
(jf. præmis 31 og 32)
Etableringsfrihed – fri udveksling af tjenesteydelser – traktatens bestemmelser – respektive anvendelsesområder – undervisning på en videregående uddannelse, der ydes mod betaling, og som foretages på stabil og vedvarende måde – efterprøvelse i lyset af etableringsfriheden
(Art. 49 TEUF og 56 TEUF)
(jf. præmis 50-53)
Fri bevægelighed for personer – etableringsfrihed – restriktioner – efterprøvelse af en restriktion, der er indført ved en national lovgivning, i lyset af etableringsfriheden – omfang – restriktioner for udøvelsen af de rettigheder og friheder, som er fastsat i chartret om grundlæggende rettigheder – omfattet
(Art. 49 TEUF; Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, art. 15-17)
(jf. præmis 56)
Fri bevægelighed for personer – etableringsfrihed – restriktioner – beskyttelse og fremme af en medlemsstats officielle sprog – videregående uddannelsesinstitutioners forpligtelse til udelukkende at udbyde deres programmer på den pågældende medlemsstats officielle sprog – lovlighed – betingelser – begrundelse støttet på hensynet til beskyttelse af den nationale identitet – overholdelse af proportionalitetsprincippet
(Art. 49 TEUF)
(jf. præmis 59, 61-64, 67-70, 75, 76, 81 og 83-87 samt domskonkl.)
Resumé
20 medlemmer af Latvijas Republikas Saeima (parlamentet, Letland) indbragte en sag for Latvijas Republikas Satversmes tiesa (forfatningsdomstol, Letland) med påstand om efterprøvelse af forfatningsmæssigheden af visse bestemmelser i den lettiske lov om videregående uddannelsesinstitutioner.
Formålet med den nævnte lov, som ændret i 2018, er at fremme Republikken Letlands officielle sprog ved at forpligte de videregående uddannelsesinstitutioner til at udbyde deres undervisningsprogrammer på dette sprog. Den nævnte lov fastsætter imidlertid fire undtagelser til denne forpligtelse. For det første kan de studieprogrammer, der i Letland følges af udenlandske studerende, og de studieprogrammer, der er tilrettelagt inden for rammerne af et samarbejde, der er fastsat i EU-programmer og internationale aftaler, udbydes på Den Europæiske Unions officielle sprog. For det andet kan et studieprogram udbydes på Den Europæiske Unions officielle sprog, men ikke mere end en femtedel af studieprogrammets antal af point. For det tredje kan de sproglige og kulturelle studier eller programmer, der er relateret til sprogstudier, udbydes på et fremmedsprog. For det fjerde og sidste kan de fælles studieprogrammer udbydes på Den Europæiske Unions officielle sprog.
Den lettiske lov om videregående uddannelsesinstitutioner finder i øvrigt ikke anvendelse på to private uddannelsesinstitutioner, der fortsat er reguleret ved særlove, og som kan fortsætte med at udbyde undervisningsprogrammer på andre af Den Europæiske Unions officielle sprog.
Med deres søgsmål gjorde sagsøgerne navnlig gældende, at loven ved at skabe en hindring for adgangen til markedet for videregående uddannelse og ved at forhindre statsborgere og virksomheder fra andre medlemsstater i at levere ydelser i form af videregående uddannelser på fremmedsprog bl.a. tilsidesætter etableringsfriheden, der er sikret ved artikel 49 TEUF.
Den lettiske forfatningsdomstol var i tvivl om, hvorvidt en medlemsstats lovgivning, der på området for videregående uddannelser, herunder ved private videregående uddannelsesinstitutioner, pålægger brugen af denne medlemsstats officielle sprog, samtidig med, at den fastsætter visse undtagelser til denne forpligtelse, udgør en restriktion for etableringsfriheden. Den besluttede derfor at anmode Domstolen om en præjudiciel afgørelse med henblik på at kunne træffe afgørelse om, hvorvidt loven om videregående uddannelsesinstitutioner er forenelig med EU-retten.
I sin dom fastslog Domstolen, Store Afdeling, at artikel 49 TEUF ikke er til hinder for en medlemsstats lovgivning, der principielt pålægger videregående uddannelsesinstitutioner en forpligtelse til udelukkende at udbyde deres undervisningsprogrammer på denne medlemsstats officielle sprog. En sådan lovgivning skal imidlertid være begrundet i hensynet til beskyttelsen af denne medlemsstats nationale identitet, dvs. at den skal være nødvendig og stå i et rimeligt forhold til beskyttelsen af det lovligt forfulgte mål.
Domstolens bemærkninger
Indledningsvis bemærkede Domstolen, at Unionen i henhold til artikel 6 TEUF har kompetence til at gennemføre tiltag for at understøtte, koordinere eller supplere medlemsstaternes tiltag på bl.a. uddannelsesområdet. EU-retten gør ganske vist ikke indgreb i denne kompetence for medlemsstaterne hvad angår dels undervisningsindholdet og opbygningen af uddannelsessystemerne samt medlemsstaternes kulturelle og sproglige mangfoldighed, dels undervisningsindholdet og tilrettelæggelsen af erhvervsuddannelserne, men medlemsstaterne skal imidlertid ved udøvelsen af den nævnte kompetence overholde EU-retten, bl.a. bestemmelserne om etableringsfrihed.
I det foreliggende tilfælde bemærkede Domstolen, at selv om statsborgere fra andre medlemsstater kan etablere sig i Letland og udbyde videregående uddannelsesprogrammer, er en sådan mulighed principielt betinget af forpligtelsen til at udbyde disse programmer på denne medlemsstats officielle sprog alene. En sådan forpligtelse kan imidlertid gøre det mindre attraktivt for de nævnte statsborgere at etablere sig i Letland og udgør derfor en restriktion for etableringsfriheden.
I tråd med den fremgangsmåde, der er fastlagt i dens praksis, undersøgte Domstolen derefter, om der forelå en begrundelse for den konstaterede restriktion, og efterprøvede, om proportionalitetsprincippet var blevet overholdt. Hvad angår spørgsmålet om, hvorvidt der forelå et tvingende alment hensyn, har den omhandlede forpligtelse til formål at beskytte og fremme brugen af Republikken Letlands officielle sprog, hvilket udgør et legitimt formål, der principielt kan begrunde indskrænkninger i etableringsfriheden. I henhold til artikel 3, stk. 3, fjerde afsnit, TEU og artikel 22 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder respekterer Unionen nemlig medlemsstaternes rige kulturelle og sproglige mangfoldighed. I henhold til artikel 4, stk. 2, TEU respekterer Unionen ligeledes medlemsstaternes nationale identitet, som også beskyttelsen af den berørte medlemsstats officielle sprog er omfattet af. Det må erkendes, at uddannelsessektoren har stor betydning for opfyldelsen af et sådant formål.
Hvad angår den konstaterede restriktions forholdsmæssighed skal restriktionen for det første være egnet til at sikre opfyldelsen af det formål, der lovligt forfølges med den omhandlede lovgivning. Med henblik herpå kan denne lovgivning kun anses for at kunne sikre formålet om beskyttelse og fremme af det lettiske sprog, hvis den reelt opfylder hensynet om at nå dette formål og gennemføres på en sammenhængende og systematisk måde. Henset til deres begrænsede rækkevidde er undtagelserne til den omhandlede forpligtelse – navnlig for så vidt angår de to videregående uddannelsesinstitutioner, hvis funktionsmåde reguleres ved særlove – ikke af en sådan art, at de er til hinder for opfyldelsen af det nævnte formål. Ved at gøre det muligt for visse videregående uddannelsesinstitutioner at være omfattet af en undtagelsesordning indgår undtagelserne i et særligt internationalt universitetssamarbejde og indebærer derfor ikke, at den omhandlede lovgivning ikke er sammenhængende.
For det andet må restriktionen ikke gå ud over, hvad der er nødvendigt med henblik på at nå det forfulgte mål. Medlemsstaterne kan således principielt indføre en forpligtelse til at bruge deres officielle sprog inden for rammerne af videregående uddannelsesprogrammer, forudsat at en sådan forpligtelse er ledsaget af undtagelser, som sikrer, at et andet sprog end det officielle sprog kan bruges i forbindelse med universitetsuddannelser. I det foreliggende tilfælde bør sådanne undtagelser – for ikke at gå ud over, hvad der er nødvendigt med henblik herpå – gøre det muligt at bruge et andet sprog end lettisk, i det mindste når der er tale om uddannelser, som udbydes inden for rammerne af et europæisk eller internationalt samarbejde, og uddannelser, der vedrører kultur og andre sprog end lettisk.