62024CC0048
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
N. EMILIOU
fremsat den 10. juli 2025 (
1
)
Sag C-48/24
VšĮ Vilniaus tarptautinė mokykla
mod
Valstybinė kalbos inspekcija
(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Litauens øverste forvaltningsdomstol))
»Præjudiciel forelæggelse – artikel 49 TEUF – etableringsfrihed – restriktion – national lovgivning, som stiller krav om, at ansatte på en privat uddannelsesinstitution skal være i besiddelse af sprogkundskaber i statens officielle sprog – begrundelse – national identitet – proportionalitet – direktiv 2005/36/EF – artikel 53 – sprogkundskaber i et sprog, der er nødvendigt for at kunne udøve et lovreguleret erhverv«
I. Indledning
1.
Sproget er ikke kun et kommunikationsmiddel, men også bærer af kultur- og identitet (
2
). EU-traktaterne anerkender sprogets centrale rolle; det fremgår både af artikel 3, stk. 3, fjerde afsnit, TEU og artikel 22 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, at Unionen skal respektere dens sproglige mangfoldighed. I henhold til artikel 4, stk. 2, TEU respekterer Unionen desuden medlemsstaternes nationale identitet, som Domstolen har fastslået også omfatter beskyttelsen af deres officielle sprog (
3
).
2.
I denne sammenhæng har Domstolen gentagne gange haft lejlighed til at undersøge samspillet mellem beskyttelsen af medlemsstaternes officielle sprog og overholdelsen af EU’s grundlæggende friheder (
4
). Den foreliggende anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Litauens øverste forvaltningsdomstol) rejser et lignende spørgsmål og giver mulighed for at videreudvikle Domstolens relevante praksis.
3.
Den forelæggende rets spørgsmål er opstået i forbindelse med en tvist mellem Valstybinė kalbos inspekcija (det statslige sproginspektorat, Litauen, herefter »inspektoratet«) og Vilniaus tarptautinė mokykla (den internationale skole i Vilnius, herefter »skolen«), en privat uddannelsesinstitution, der kun tilbyder undervisningsprogrammer på engelsk. Tvisten vedrører det forhold, at skolens undervisnings- og administrationspersonale er blevet pålagt et nationalt krav om beherskelse af det litauiske sprog på let øvet niveau, et krav, der gælder for ansatte i visse stillinger, som indebærer kommunikation med offentligheden (herefter »sprogkravet«). Den forelæggende ret ønsker oplyst, om dette sprogkrav er foreneligt med etableringsfriheden som omhandlet i artikel 49 TEUF og med artikel 53 i direktiv 2005/36/EF (herefter »anerkendelsesdirektivet«) (
5
), som vedrører sprogkrav til lovregulerede erhverv.
II. Retsforskrifter
A. EU-retten
4.
Anerkendelsesdirektivets artikel 53 med overskriften »Sprogkundskaber« bestemmer:
»1.   De erhvervsudøvere, hvis erhvervsmæssige kvalifikationer anerkendes, skal være i besiddelse af de sprogkundskaber, der er nødvendige for at kunne udøve erhvervet i værtsmedlemsstaten.
[…]
3.   Kontrol, der foretages i henhold til stk. 2, kan indføres, såfremt det erhverv, der skal udøves, har konsekvenser for patientsikkerheden. Der kan indføres kontrol i forbindelse med andre erhverv i tilfælde, hvor der hersker alvorlig og konkret tvivl om tilstrækkeligheden af erhvervsudøverens sprogkundskaber i forbindelse med de erhvervsmæssige aktiviteter, den pågældende agter at udøve.
[…]
4.   Sprogkontrollen skal stå i rimeligt forhold til den virksomhed, der skal udøves. […]«
B. Litauisk ret
5.
Artikel 14 i Lietuvos Respublikos Konstitucija (Republikken Litauens forfatning) bestemmer, at litauisk er statens officielle sprog (herefter »statens officielle sprog«).
6.
Artikel 6 i Lietuvos Respublikos valstybinės kalbos to įstatymas (Republikken Litauens lov om statens officielle sprog, herefter »loven om statens officielle sprog«) bestemmer bl.a., at »ledere, ansatte og embedsmænd i [...] institutioner, der leverer tjenesteydelser til befolkningen, skal have kendskab til statens officielle sprog i henhold til de kategorier af sprogkundskaber, der er fastsat af Republikken Litauens regering«.
7.
I overensstemmelse med denne artikel 6 vedtog den litauiske regering nutarimas Nr. 1688 (herefter »resolution nr. 1688«) af 24. december 2003, hvorved den godkendte Valstybinės kalbos mokėjimo kategorijų nustatymo ir jų taikymo tvarkos aprašas (beskrivelse af proceduren for fastlæggelse og anvendelse af færdighedsniveauerne i statens officielle sprog, herefter »beskrivelsen«), som var vedlagt resolutionen.
8.
Punkt 6 i beskrivelsen fastlægger tre færdighedskategorier for beherskelse af statens officielle sprog (den første kategori er den laveste, og den tredje kategori er den højeste). I henhold til punkt 6.2 i beskrivelsen svarer den anden færdighedskategori til beherskelse af litauisk på et let øvet niveau B1 (
6
). I henhold til punkt 8 i beskrivelsen finder denne anden kategori bl.a. anvendelse på ansatte inden for uddannelse, kultur, sundhedspleje og social sikring (undtagen lærere, der underviser på statens officielle sprog), hvis de af hensyn til deres arbejde regelmæssigt skal kommunikere med personer og/eller udfylde standardformularer.
III. De faktiske omstændigheder, retsforhandlingerne i hovedsagen og de præjudicielle spørgsmål
9.
Appellanten i hovedsagen, skolen, er en privat uddannelsesinstitution, der har været registreret og har drevet virksomhed i Litauen siden 2004. Den er stiftet af en litauisk statsborger og ejes nu af en finsk statsborger (som ejer 49,96%), en dansk statsborger (som ejer 25,02%) og en amerikansk statsborger (som ejer de resterende 25,02%).
10.
Skolen har opnået de nødvendige autorisationer fra Republikken Litauens nationale myndigheder til at udbyde uddannelsesprogrammer på et andet sprog end litauisk, en mulighed, der fremgår af den nationale lovgivning (
7
). Skolen udbyder nærmere bestemt Cambridge International AS & A niveau-programmet og International Baccalaureate-grundskoleprogrammerne, hvor al undervisning foregår på engelsk (herefter »de engelsksprogede programmer«).
11.
Den 19. og 25. maj 2022 gennemførte inspektoratet et tilsyn med skolens efterlevelse af loven om statens officielle sprog og resolution nr. 1688. Inspektoratet konkluderede, at 18 af skolens ansatte – hvoraf 5 var EU-borgere, mens de øvrige var tredjelandsstatsborgere – ikke havde bestået prøven for den anden kategori af færdigheder i statens officielle sprog (eller ikke havde fremlagt det krævede bevis), som krævet i henhold til resolution nr. 1688 for ansatte på uddannelsesområdet, som regelmæssigt skal kommunikere med personer eller udfylde standardformularer (
8
).
12.
På grundlag af denne inspektion udstedte inspektoratet et påbud dateret den 26. maj 2022, der krævede, at de pågældende 18 ansatte, der både omfattede lærere og administrativt personale (herunder skolens leder og souschef), skulle bestå den relevante prøve for færdigheder i statens officielle sprog inden den 2. februar 2023 (herefter »det anfægtede påbud«). Eftersom enheder som skolen i henhold til national lovgivning (
9
) skal sikre overholdelsen af de relevante retsakter, herunder bestemmelserne om sprogkrav, blev det anfægtede påbud rettet til skolen og fastsatte sanktioner over for skolen i tilfælde af manglende overholdelse.
13.
Skolen anlagde sag ved Vilniaus apygardos administracinis teismas (den regionale domstol i forvaltningsretlige sager i Vilnius, Litauen) med påstand om annullation af det anfægtede påbud. Inspektoratet blev frifundet i det anlagte søgsmål ved dom af 17. november 2022, og skolen appellerede efterfølgende til Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Litauens øverste forvaltningsdomstol), som er den forelæggende ret.
14.
På denne baggrund, har den forelæggende ret, da den er i tvivl om foreneligheden af sprogkravet med artikel 49 TEUF og artikel 53 i anerkendelsesdirektivet, besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende spørgsmål med henblik på en præjudiciel afgørelse:
»1)
Skal artikel 49 [TEUF] fortolkes således, at dens anvendelsesområde omfatter det i national ret fastsatte krav om beherskelse af statens officielle sprog, som gælder for det administrative personale og lærere ved en uddannelsesinstitution, der er grundlagt af en privatperson, og som gennemfører et internationalt gymnasialt undervisningsprogram og International Baccalaureate-grundskoleprogrammer?
2)
Såfremt det første spørgsmål besvares bekræftende, skal artikel 49 [TEUF] da fortolkes således, at den er til hinder for en national lovgivning som den i hovedsagen omhandlede, hvorefter kravet om at beherske statens sprog uden undtagelse finder anvendelse dels på alle lærere, der arbejder ved en uddannelsesinstitution oprettet af en privatperson, og som udbyder et internationalt gymnasialt uddannelsesprogram og International Baccalaureate-grundskoleprogrammer, dels på det administrative personale ved en sådan uddannelsesinstitution, uanset de særlige forhold, der gør sig gældende for den pågældende uddannelsesinstitutions aktiviteter?
3)
Skal [anerkendelsesdirektivets] artikel 53 […] fortolkes således, at den er til hinder for en national lovgivning som den i hovedsagen omhandlede, hvorefter kravet om at beherske statens sprog uden undtagelse finder anvendelse på alle lærere, der arbejder ved en uddannelsesinstitution, der er oprettet af en privatperson, og som udbyder et internationalt gymnasialt undervisningsprogram og International Baccalaureate-grundskoleprogrammer, uanset de særlige forhold, der gør sig gældende for den pågældende uddannelsesinstitutions aktiviteter?«
15.
Den litauiske, den lettiske og den nederlandske regering samt Europa-Kommissionen har indgivet skriftlige indlæg. Der er ikke afholdt et retsmøde.
IV. Analyse
16.
Med sine tre spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om sprogkravet er foreneligt med etableringsfriheden (det første og det andet spørgsmål) og med anerkendelsesdirektivets artikel 53 (det tredje spørgsmål). I den følgende analyse vil jeg behandle de to første spørgsmål samlet (B) og derefter behandle det tredje spørgsmål (C). Inden jeg behandler realiteten i de præjudicielle spørgsmål, er jeg imidlertid nødt til at behandle en formalitetsindsigelse vedrørende den foreliggende præjudicielle forelæggelse, som den litauiske regering har rejst (A).
A. Formaliteten
17.
Den litauiske regering har gjort gældende, at den præjudicielle forelæggelse skal afvises, idet den har gjort gældende, at den ønskede fortolkning af EU-retten savner enhver forbindelse med realiteten i hovedsagen eller dennes genstand.
18.
Den litauiske regering har navnlig gjort gældende, at sprogkravet ikke finder anvendelse på lærere (
10
), der arbejder på skoler som den i hovedsagen omhandlede, der udbyder fremmede staters eller internationale organisationers uddannelsesprogrammer. Ifølge denne regering skal det anfægtede påbud derfor annulleres af den forelæggende ret som værende i strid med national ret, hvorfor de forelagte spørgsmål ikke er nødvendige for afgørelsen af tvisten i hovedsagen.
19.
I denne henseende er det tilstrækkeligt at erindre om, at det ifølge fast retspraksis alene tilkommer den forelæggende ret at foretage en fortolkning af den nationale ret, der finder anvendelse på tvisten i hovedsagen. Domstolen skal i henhold til kompetencefordelingen mellem Unionens retsinstanser og de nationale retter tage hensyn til de faktiske omstændigheder og retsreglerne, som defineret af den nationale ret i forelæggelsesafgørelsen. Uanset en regerings divergerende fortolkning af national ret skal den præjudicielle forelæggelse derfor undersøges i lyset af den forelæggende rets fortolkning af denne lovgivning (
11
).
20.
I den foreliggende sag har den forelæggende ret efter en relevant anmodning om uddybende oplysninger fra Domstolen præciseret, at den ikke er enig i den litauiske regerings fortolkning. Den har i stedet anført, at sprogkravet i henhold til den lovgivning, der finder anvendelse på de faktiske omstændigheder, skal anses for at finde anvendelse på både skolens undervisnings- og administrationspersonale, og at besvarelsen af de forelagte spørgsmål derfor er af fundamental betydning for afgørelsen i den sag, der er indbragt for den.
21.
Anmodningen om præjudiciel afgørelse kan derfor efter min opfattelse antages til realitetsbehandling.
B. Sprogkravets forenelighed med etableringsfriheden (det første og det andet præjudicielle spørgsmål)
22.
Med de to første spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om den omhandlede situation er omfattet af anvendelsesområdet for artikel 49 TEUF, der fastsætter etableringsfriheden, og følgelig om denne bestemmelse er til hinder for en national lovgivning, der uden undtagelse pålægger såvel lærere som det administrative personale ved en privat uddannelsesinstitution, der tilbyder engelsksprogede programmer, sprogkravet.
23.
Visse indledende betragtninger er imidlertid nødvendige for så vidt angår relevansen af en vurdering i forhold til etableringsfriheden i den foreliggende sag, henset til et argument, som den nederlandske regering har fremført i denne retning. Derefter vil jeg undersøge anvendeligheden og anvendelsen af artikel 49 TEUF på de foreliggende omstændigheder.
1.
Indledende betragtninger
24.
Når en national foranstaltning på én gang vedrører flere grundlæggende friheder, skal Domstolen i henhold til fast praksis i princippet kun undersøge foranstaltningen i lyset af en af disse friheder, hvis det under de foreliggende omstændigheder viser sig, at de andre er helt sekundære i forhold til den første frihed og kan tilknyttes denne. For at afgøre, hvilken frihed der er den mest relevante, er det nødvendigt at inddrage formålet med den pågældende lovgivning (
12
).
25.
Den nederlandske regering har i denne forbindelse gjort gældende, at det omhandlede sprogkrav ikke skal vurderes i forhold til etableringsfriheden, men i forhold til arbejdskraftens frie bevægelighed, eftersom kravet om beherskelse af statens officielle sprog er pålagt skolens medarbejdere.
26.
Jeg er ikke enig i dette. Det fremgår af forelæggelsesafgørelsen, at den omhandlede nationale lovgivning, i det mindste som anvendt i den foreliggende sag, hovedsageligt er rettet mod skolen som en undervisningsinstitution. Det anfægtede påbud blev rettet til skolen, som følge af at den ikke havde sikret overholdelse af sprogkravet, og skolen var således sagsøgeren og appellanten i hovedsagen. Dette er faktisk det særlige ved den foreliggende sag i forhold til tidligere retspraksis på området, hvor et krav om beherskelse af et sprog er blevet pålagt ansatte eller selvstændige erhvervsdrivende direkte (
13
). I den foreliggende sag er forpligtelsen derimod pålagt arbejdsgiveren (institutionen), selv om den vedrører de ansattes (arbejdstagernes) sprogkundskaber.
27.
Desuden skal man huske på, at en vurdering af sprogkravet i henhold til arbejdskraftens frie bevægelighed kun vil være strengt relevant i forhold til de få ansatte ved skolen, der er EU-borgere. Etableringsfriheden kan derimod finde anvendelse uafhængigt af det pågældende personales nationalitet.
28.
På baggrund af det ovenstående er jeg af den opfattelse, at den mest relevante grundlæggende frihed, i forhold til hvilken sprogkravet skal vurderes, er etableringsfriheden. Det betyder ikke, at man skal benægte relevansen af arbejdskraftens frie bevægelighed i skolens tilfælde; tværtimod skal en arbejdsgiver, således som Domstolen har fastslået, kunne påberåbe sig sine ansattes ret til fri bevægelighed, for at disse rettigheder rent faktisk kan være effektive og opfylde deres formål (
14
). I den foreliggende sag skal denne frihed imidlertid anses for at være sekundær i forhold til etableringsfriheden (
15
). Under alle omstændigheder vil en vurdering i lyset af arbejdskraftens frie bevægelighed efter min opfattelse i det væsentlige føre til den samme konklusion som den, der vil blive undersøgt i forbindelse med det tredje spørgsmål, der vedrører retten til fri bevægelighed for lærerne på skolen.
29.
Efter at have afklaret dette spørgsmål vil jeg nu behandle realiteten i de præjudicielle spørgsmål.
2.
Anvendeligheden af artikel 49 TEUF
30.
Ifølge fast retspraksis forudsætter etableringsfriheden dels, at den pågældende (fysiske eller juridiske) person faktisk udøver erhvervsmæssig virksomhed, dels at der foreligger et grænseoverskridende element i den forstand, at den omhandlede situation ikke er begrænset til en enkelt medlemsstat (
16
). Jeg vil behandle disse to punkter hver for sig i forhold til den foreliggende sag.
a)
Udøvelsen af erhvervsmæssig aktivitet
31.
For så vidt angår det første punkt skal det erindres, at Domstolen allerede har fastslået, at ydelse af undervisning på en uddannelse mod betaling udgør erhvervsvirksomhed, som henhører under EUF-traktatens tredje del, afsnit IV, kapitel 2 om etableringsretten, såfremt den foretages på stabil og vedvarende måde (
17
) af en medlemsstats statsborgere i en anden medlemsstat fra en principal eller sekundær etablering i værtsmedlemsstaten (
18
).
32.
Den forelæggende ret har ikke desto mindre udtrykt tvivl om, hvorvidt skolens virksomhed kan anses for at udgøre erhvervsmæssig virksomhed, idet den har anført, at Domstolens ovennævnte praksis vedrører ydelse af undervisning på en videregående uddannelse, mens skolen tilbyder uddannelsesprogrammer på primær- og sekundærtrinnet.
33.
Efter min opfattelse er uddannelsens undervisningsniveau imidlertid ikke relevant for fastlæggelsen af den erhvervsmæssige karakter af den udøvede virksomhed. Ifølge Domstolens praksis er det derimod afgørende, om undervisningen udbydes mod betaling af en institution, der hovedsageligt finansieres af private midler (f.eks. gennem skolepenge, der betales af eleverne og deres forældre). Omvendt udgør undervisning, der udbydes af en institution, der indgår i et offentligt undervisningssystem, og som fuldt eller hovedsageligt finansieres af staten under varetagelsen af dens sociale, kulturelle og uddannelsesmæssige opgaver over for befolkningen, ikke en erhvervsmæssig aktivitet (
19
).
34.
Ifølge oplysningerne i forelæggelsesafgørelsen, som det ikke desto mindre tilkommer den forelæggende ret at efterprøve, er skolen at anse for en privat uddannelsesinstitution uden tilknytning til staten, som tilbyder undervisning til privatpersoner mod betaling. Som sådan skal den anses for at udøve erhvervsmæssig virksomhed.
b)
Grænseoverskridende element
35.
Ifølge Domstolens faste praksis finder artikel 49 TEUF ikke anvendelse på aktiviteter, der udelukkende har tilknytning til én medlemsstat (rent interne situationer), og som ikke har tilknytning til nogen af de situationer, EU-retten gælder for (
20
).
36.
Det skal indledningsvis erindres, at artikel 49 TEUF finder anvendelse på juridiske personer i medfør af artikel 54 TEUF, forudsat at de i) er oprettet i overensstemmelse med en medlemsstats lovgivning, ii) drives med gevinst for øje, og iii) deres vedtægtsmæssige hjemsted, hovedkontor eller hovedvirksomhed er beliggende inden for Den Europæiske Union (
21
). Ifølge fast retspraksis tjener lokaliseringen af den juridiske persons vedtægtsmæssige hjemsted, hovedkontor eller hovedvirksomhed til at fastlægge dens tilknytning til en stats retssystem, på samme måde som det er tilfældet med hensyn til fysiske personers nationalitet (
22
).
37.
Det fremgår af oplysningerne fra den forelæggende ret, at skolen, der er registreret i Litauen i henhold til litauisk ret, skal anses for en litauisk juridisk person som omhandlet i artikel 49 TEUF. Dette synes derfor prima facie at udgøre en rent intern situation (en litauisk juridisk person med hjemsted i Litauen), som i princippet ikke er omfattet af anvendelsesområdet for denne artikel (
23
).
38.
Efter min opfattelse kan der imidlertid ikke ses bort fra elementet af ejerskab og kontrol med skolen. Tværtimod er jeg af den opfattelse, at spørgsmålet om udøvelsen af etableringsfriheden i den foreliggende sag også skal undersøges ud fra synspunktet hos de EU-borgere, der ejer andele af skolen.
39.
Jeg erindrer i denne forbindelse om, at Domstolen har udtalt, at en situation, hvor en statsborger i en medlemsstat erhverver en andel af kapitalen i et selskab med hjemsted i en anden medlemsstat, der giver vedkommende en klar indflydelse på beslutningerne i selskabet, og giver vedkommende mulighed for at træffe afgørelse om dets drift, er omfattet af anvendelsesområdet for artikel 49 TEUF. Domstolen har således anerkendt, at selv når parten i hovedsagen er et indenlandsk selskab, kan hovedaktionærens statsborgerskab i en medlemsstat være relevant for anvendelsen af etableringsfriheden (
24
).
40.
På grundlag af de tilgængelige oplysninger ser det i den foreliggende sag ud til, at EU-borgere (finske og danske), som tilsammen ejer 74,98% af skolen, udøver en sådan klar indflydelse på skolens beslutninger, ledelse og drift. De skal således anses for at udøve deres ret til at »oprette og lede [en virksomhed]« (dvs. skolen) som primær etablering som omhandlet i artikel 49, andet afsnit, TEUF. Det er klart, at udøvelsen af denne ret kan påvirkes af en national foranstaltning vedrørende skolens funktion, såsom sprogkravet. Efter min opfattelse udgør denne virkning for de EU-borgere, som ejer en del af skolen, et relevant grænseoverskridende element, således at den omhandlede situation ikke kan anses for at være rent intern.
3.
Anvendelsen af artikel 49 TEUF
41.
På baggrund af det ovenstående skal det undersøges, om sprogkravet udgør en restriktion for etableringsfriheden, og, i bekræftende fald, om en sådan restriktion kan begrundes.
a)
Spørgsmålet om, hvorvidt der foreligger en restriktion
42.
Ifølge fast retspraksis udgør enhver foranstaltning, der er til hinder for, indebærer ulemper eller gør udøvelsen af etableringsfriheden mindre tiltrækkende, en restriktion for etableringsfriheden, også selv om den anvendes på en ikke-diskriminerende måde (
25
).
43.
I det foreliggende tilfælde begrænser sprogkravet klart puljen af tilgængelige kandidater, eftersom der, således som den forelæggende ret har præciseret, allerede på tidspunktet for ansættelsen og uafhængigt af ansættelseskontraktens varighed kræves beherskelse af det litauiske sprog på let øvet niveau. Som sådan gør dette krav det efter min opfattelse sværere og mindre tiltrækkende at oprette, bemande og drive en institution i Litauen, som udbyder engelsksprogede programmer. Sprogkravet skal derfor anses for at udgøre en restriktion for etableringsfriheden som omhandlet i artikel 49 TEUF.
b)
Begrundelsen for restriktionen
44.
Det følger af fast retspraksis, at en begrænsning af etableringsfriheden ikke desto mindre tillades, hvis den er begrundet ved et tvingende alment hensyn og overholder proportionalitetsprincippet (
26
).
1) Hvorvidt der foreligger et tvingende alment hensyn
45.
Selv om den forelæggende ret ikke udtrykkeligt har præciseret formålet med den nationale lovgivning, der fastsætter sprogkravet, kan det udledes af forelæggelsesafgørelsen (med forbehold af den forelæggende rets bekræftelse), at formålet er at fremme og beskytte Litauens officielle sprog.
46.
I denne henseende er det tilstrækkeligt at påpege, at Domstolen gentagne gange (og navnlig på uddannelsesområdet) har anerkendt, at fremme og beskyttelse af en medlemsstats officielle sprog som et udtryk for dens nationale identitet udgør et legitimt formål og et tvingende alment hensyn, der i princippet kan begrunde indskrænkninger i de grundlæggende friheder, der er sikret ved TEUF, herunder etableringsfriheden (
27
).
47.
Ud over det ovenstående er det også værd at være opmærksom på, at de relevante nationale bestemmelser specifikt pålægger sprogkravet arbejdstagere, der er beskæftiget på institutioner, der leverer tjenesteydelser til befolkningen – inden for områder som uddannelse og sundhedspleje – hvis de regelmæssigt kommunikerer med offentligheden eller skal udfylde standardformularer. Dette tyder efter min opfattelse på, at foranstaltningen ikke primært fokuserer på spørgsmålet om, hvorvidt disse arbejdstagere selv anvender statens sprog som sådan, men snarere på at sikre, at den berørte offentlighed har adgang til tjenesteydelser på dette sprog, og at de berørte virksomheder er i stand til at udføre deres opgaver effektivt. Denne specifikke funktionelle logik, som fremhæver den praktiske betydning af brugen af statens officielle sprog, styrker efter min opfattelse legitimiteten af det forfulgte formål og understøtter yderligere begrundelsen for restriktionen.
2) Restriktionens forholdsmæssighed
48.
Uanset det ovenstående skal enhver restriktion for etableringsfriheden også være i overensstemmelse med proportionalitetsprincippet. Dette betyder, at den pågældende nationale foranstaltning skal være egnet til på en sammenhængende og systematisk måde at sikre virkeliggørelsen af det forfulgte mål og ikke gå videre end nødvendigt for at nå dette mål. Foranstaltningen skal endvidere være forholdsmæssig i snæver forstand, for så vidt som den skal finde en rimelig balance mellem de omhandlede hensyn, dvs. de interesser, der forfølges af staten med den omhandlede foranstaltning, og interesserne hos de personer, som lider skade herved (
28
).
49.
Det tilkommer i sidste ende de nationale retter at afgøre, om en national foranstaltning opfylder disse krav om forholdsmæssighed, da de er bedre i stand til at bedømme de omhandlede faktiske og retlige omstændigheder, navnlig i sager som den foreliggende, der vedrører anvendelsen af en medlemsstats officielle sprog som udtryk for den nationale identitet (
29
). Domstolen, hvis opgave det er at give den forelæggende ret et fyldestgørende svar, er dog kompetent til at vejlede den forelæggende ret. Med henblik herpå vil jeg fremsætte nogle kommentarer om hvert af de tre elementer i proportionalitetsvurderingen:
i) Egnethed
50.
Hvad indledningsvis angår kravet om egnethed skal det vurderes, om sprogkravet er egnet til at beskytte eller fremme anvendelsen af statens officielle sprog i forbindelse med kommunikation med offentlige myndigheder eller offentligheden i almindelighed.
51.
Efter min opfattelse er dette kriterium klart opfyldt for så vidt angår det administrative personale på skolen (og nærmere bestemt uddannelseschefen og viceuddannelseschefen, som det anfægtede påbud vedrører) (
30
), hvis funktioner nødvendigvis indebærer kommunikation med både offentlige myndigheder og forældre til nuværende eller potentielle elever samt sikring af, at gældende retlige forpligtelser overholdes.
52.
Den samme konklusion er ikke så indlysende for så vidt angår skolens undervisningspersonale, hvis opgave det er at afholde kurser på engelsk. Som Domstolen allerede har fastslået (
31
), er lærernes rolle imidlertid ikke begrænset til deres undervisning. Den kan under visse omstændigheder også omfatte rådgivning eller bistand til elever (hvor en vis grad af kommunikation på deres modersmål kan være gavnlig) samt at have kontakt med elevernes forældre (som, selv om de har valgt et engelsksproget program til deres børn, måske ikke selv taler engelsk). Desuden kan lærerne i forbindelse med deres elevers sikkerhed også være nødt til at reagere på nødsituationer, der kræver kommunikation med de litauiske beredskabstjenester. For undervisningspersonalet såvel som for skolens administrative personale synes sprogkravet derfor at være egnet til at nå det forfulgte mål.
53.
Når dette er sagt, skal det fremhæves, at en national foranstaltning kun kan anses for at være egnet til at sikre virkeliggørelsen af et mål, hvis den reelt opfylder hensynet om at nå formålet, og hvis den gennemføres på en sammenhængende og systematisk måde (
32
). På grundlag af de foreliggende oplysninger er der intet, der tyder på, at der ikke foreligger et sådant reelt hensyn, eller at der ikke er sammenhæng i gennemførelsen af sprogkravet. Tværtimod synes det at fremgå af sagsakterne, at kravet finder bred og sammenhængende anvendelse, ikke kun på alle skoler i Litauen, men generelt på alle roller, der indebærer kommunikation med offentligheden (og udfyldelse af standardformularer) i institutioner, der leverer tjenesteydelser til befolkningen.
ii) Nødvendighed
54.
Jeg vil nu forholde mig til nødvendighedskriteriet, som indebærer, at det skal afgøres, om mindre restriktive foranstaltninger kan nå det forfulgte mål lige så effektivt. Selv om mindre indgribende alternativer til det brede sprogkrav bestemt er mulige – som jeg vil redegøre for i det følgende – vil disse alternativer i det væsentlige bestå i at indføre undtagelser fra den generelle anvendelse af statens officielle sprog, som den nationale lovgivning foreskriver. Som følge heraf ville disse alternativer strengt taget ikke sikre en fuldstændig tilsvarende effekt med hensyn til at nå det forfulgte mål. Det er derfor min opfattelse, at sprogkravet opfylder »nødvendighedstesten«.
55.
Et element, der imidlertid ikke opfylder dette kriterium, er efter min opfattelse den måde, hvorpå det skal godtgøres, at sprogkravet er opfyldt. Som den forelæggende ret har præciseret, er det eneste acceptable bevis for beherskelse af litauisk på niveau B1 et bevis på at have bestået en specifik statslig eksamen. Efter min opfattelse kan det forfulgte mål også nås, hvis færdigheder i statens officielle sprog kan godtgøres på anden vis. Som Domstolen allerede har fastslået, må det forhold, at det ikke er muligt at føre bevis for de krævede sprogkundskaber på anden måde – f.eks. ved at godtgøre, at tilsvarende kundskaber er erhvervet i andre medlemsstater – anses for at stå i et misforhold til det tilstræbte mål (
33
).
iii) Proportionalitet i snæver forstand
56.
For så vidt angår proportionalitet i snæver forstand skal det vurderes, om den nationale lovgivning, der fastsætter sprogkravet, skaber en rimelig balance mellem på den ene side formålet om at fremme og beskytte statens officielle sprog og på den anden side overholdelsen af de rettigheder, der er beskyttet ved EU-retten, og som berøres af dette krav.
57.
I denne henseende har Domstolen tidligere udtalt, at selv om medlemsstaterne råder over et vidt skøn ved valget af de foranstaltninger, hvormed målene for deres politik til beskyttelse af det officielle sprog kan realiseres (for så vidt som en sådan politik udgør et udtryk for deres nationale identitet som omhandlet i artikel 4, stk. 2, TEU), kan dette skøn ikke tjene som begrundelse for en alvorlig tilsidesættelse af de rettigheder, som borgerne har i medfør af de traktatbestemmelser, hvori deres grundrettigheder er forankret (
34
).
58.
Med henblik på analysen på dette punkt skal det påpeges, at sprogkravet forudsætter beherskelse af statens officielle sprog på et let øvet niveau B1, hvilket er et højere niveau end grundlæggende kundskab, men ikke når tærsklen for at kunne udtrykke sig flydende i professionelle sammenhænge. Som allerede nævnt ovenfor gælder kravet desuden kun for ansatte, der er i regelmæssig kontakt med offentligheden, eller som har til opgave at udfylde standardformularer. Som den forelæggende ret har fremhævet, finder dette krav imidlertid anvendelse uden undtagelse for disse ansatte.
59.
Hvad i denne henseende angår undervisningspersonalet på den pågældende skole sikrer et sådant generelt krav, hvorefter alle lærere, der underviser på engelsk, skal beherske statens officielle sprog på et let øvet niveau B1, efter min opfattelse ikke en rimelig balance mellem det forfulgte formål og den pålagte byrde. Indledningsvis synes bidraget til det legitime mål af almen interesse efter min opfattelse at være begrænset, når der er tale om en privat uddannelsesinstitution, hvis egentlige formål er at udbyde kurser på engelsk, hvilket er en mulighed, der udtrykkeligt er tilladt i henhold til national ret, og som eleverne (eller snarere deres forældre) bevidst har valgt (
35
). Det er korrekt, at det selv i en sådan sammenhæng kan være rimeligt at kræve, at lærerne har et vist kendskab til statens officielle sprog i lyset af betragtningerne i punkt 52 ovenfor. Efter min opfattelse skal denne viden imidlertid ikke nødvendigvis være på niveau B1 eller påtvinges uden undtagelse.
60.
Uden nogen undtagelser synes sprogkravet nemlig at være betydeligt overdrevet, da det kræver beherskelse af statens officielle sprog på et let øvet niveau allerede på ansættelsestidspunktet (
36
), uafhængigt af undervisningssproget og varigheden af en lærers ansættelseskontrakt. Der er efter min opfattelse tale om væsentlige hindringer for ansættelsen af kvalificeret personale, hvilket udgør et alvorligt indgreb i etableringsfriheden (
37
). Efter min opfattelse kan man forestille sig undtagelser fra det generelle krav uden at bringe det forfulgte mål i fare, samtidig med at indvirkningen på skolen og dens lærere (og dermed også på eleverne) mindskes. Disse kan f.eks. omfatte krav om et lavere færdighedsniveau, mulighed for gradvis opfyldelse eller en overgangsperiode efter ansættelsen med henblik på at nå det krævede niveau, en sammenkædning af kravet og den forventede varighed af lærerens ansættelse i Litauen, mulighed for ad hoc-undtagelser, hvis der ikke er andre kvalificerede ansøgere til rådighed (
38
), eller kun at pålægge en vis del af personalet dette krav, forudsat at institutionen som helhed fortsat er i stand til at opfylde sine retlige og administrative forpligtelser.
61.
For så vidt angår det administrative personale er jeg af den opfattelse, at afvejningen, henset til den fundamentalt forskellige karakter af dette personales opgaver i forhold til lærernes opgaver, kan falde anderledes ud. På den ene side kan den rolle, som det administrative personale spiller (navnlig skolelederen og viceuddannelseschefen, som det omhandlede påbud vedrører), som anført i punkt 51 ovenfor forstås således, at den i særlig grad kræver kommunikation med forældre og andre eksterne interessenter samt kontakt med nationale myndigheder med henblik på overholdelse af lovgivningsmæssige og administrative forpligtelser. Disse to specifikke stillinger kan reelt anses for skolens »ansigt udadtil«. Som sådan forekommer kravet om beherskelse at statens officielle sprog på let øvet niveau derfor rimeligt og vigtigt i forbindelse med det forfulgte mål.
62.
På den anden side er indvirkningen på etableringsfriheden efter min opfattelse ikke lige så alvorlig som i lærernes tilfælde. I det mindste ud fra et rekrutteringssynspunkt forekommer det mig vanskeligere at finde kvalificerede undervisere til at levere visse specifikke internationale undervisningsprogrammer på engelsk, som ligeledes behersker litauisk på niveau B1, end at identificere et passende administrativt personale med et middelgodt kendskab til litauisk, hvis rolle hverken kræver en specifik undervisningskvalifikation eller en perfekt beherskelse af engelsk. Desuden kan det med rimelighed antages, at de specifikke stillinger som chef og vicechef sandsynligvis indebærer en langsigtet forpligtelse, på grundlag af hvilken det forekommer gennemførligt og ikke uforholdsmæssigt byrdefuldt at erhverve let øvede færdigheder i statens officielle sprog.
63.
På baggrund af samtlige ovenstående betragtninger og under henvisning til, at det tilkommer den forelæggende ret at vurdere foranstaltningens forholdsmæssighed under de særlige omstændigheder i den foreliggende sag, foreslår jeg, at Domstolen besvarer de to første spørgsmål med, at artikel 49 TEUF ikke er til hinder for en national lovgivning, der kræver, at lærere og administrativt personale ved en privat uddannelsesinstitution, som udbyder engelsksprogede programmer, behersker statens officielle sprog på let øvet niveau, for så vidt som denne lovgivning er begrundet i et formål om at fremme og beskytte dette sprog, og den er egnet til og nødvendig for at nå dette mål, samtidig med at der sikres en rimelig balance mellem de involverede interesser.
C. Foreneligheden af sprogkravet med anerkendelsesdirektivets artikel 53 (det tredje præjudicielle spørgsmål)
64.
Med det tredje spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om anerkendelsesdirektivets artikel 53 er til hinder for et sprogkrav som det i hovedsagen omhandlede, der uden undtagelse finder anvendelse på alle lærere ved en privat uddannelsesinstitution, der kun udbyder engelsksprogede programmer.
65.
Anerkendelsesdirektivet fastsætter regler for gensidig anerkendelse af erhvervsmæssige kvalifikationer mellem medlemsstaterne og har til formål at lette den frie bevægelighed for både selvstændige og (mest relevant i relation til skolens lærere) ansatte erhvervsudøvere i EU. I henhold til anerkendelsesdirektivets artikel 2, stk. 1, gælder bestemmelserne i dette direktiv for enhver statsborger i en medlemsstat, der ønsker at udøve et lovreguleret erhverv i en anden medlemsstat end den, hvor han har opnået sine erhvervsmæssige kvalifikationer.
66.
Som den forelæggende ret har fremhævet, udgør undervisning et lovreguleret erhverv i Litauen. Anerkendelsesdirektivet kan derfor være relevant i den foreliggende sag, om end kun for så vidt angår de få blandt de 18 ansatte på skolen, der er omfattet af det anfægtede påbud, som både er lærere og statsborgere i en anden EU-medlemsstat. Det fremgår imidlertid ikke af forelæggelsesafgørelsen, om disse personer har erhvervet deres erhvervsmæssige kvalifikationer i en anden medlemsstat (end Litauen) (
39
) og derfor er omfattet af direktivets anvendelsesområde i henhold til dets artikel 2, stk. 1. Med forbehold af den forelæggende rets efterprøvelse vil jeg ikke desto mindre foretage analysen nedenfor ud fra den formodning, at den foreliggende sag i hvert fald delvist falder ind under direktivets anvendelsesområde.
67.
Jeg gør indledningsvis opmærksom på, at anerkendelsesdirektivets artikel 53 i det væsentlige gør det muligt at pålægge kvalificerede erhvervsudøvere sprogkundskaber, »der er nødvendige for at kunne udøve [det lovregulerede erhverv] i værtsmedlemsstaten«. Domstolen har allerede specifikt udtalt, at kravet om et tilstrækkeligt kendskab til statens officielle sprog må anses for nødvendigt af hensyn til den særlige karakter af stillingen som lærer, selv når denne lærer underviser på et andet sprog (
40
). Dette skyldes, som jeg har forklaret i punkt 52 i dette forslag til afgørelse, at en lærers rolle ikke er strengt begrænset til de kurser, som vedkommende afholder, og de sprog, der kræves af læreren, er derfor ikke nødvendigvis begrænset til undervisningssproget. Følgelig må det pågældende sprogkrav i princippet anses for lovligt i henhold til anerkendelsesdirektivets artikel 53.
68.
Artikel 53 skal imidlertid fortolkes i overensstemmelse med de grundlæggende frihedsrettigheder i EUF-traktaten. Som Kommissionen og den nederlandske regering med rette har fremhævet, må ethvert sprogkrav, der er tilladt i henhold til anerkendelsesdirektivets artikel 53, derfor ikke gribe ind i arbejdskraftens frie bevægelighed i henhold til artikel 45 TEUF.
69.
Efter min opfattelse vil en undersøgelse af sprogkravet i lyset af artikel 45 TEUF, i vidt omfang, mutatis mutandis, afspejle den undersøgelse, der er foretaget i henhold til artikel 49 TEUF ovenfor.
70.
Meget kortfattet, af procesøkonomiske hensyn, skal sprogkravet efter min opfattelse betragtes som en begrænsning af arbejdskraftens frie bevægelighed og muligvis som en form for indirekte forskelsbehandling. Dette skyldes, at kravet, selv om reglerne er ens for litauiske statsborgere og vandrende arbejdstagere, efter selve dets karakter i højere grad kan berøre de sidstnævnte end de førstnævnte, eftersom det lettere kan opfyldes af landets egne statsborgere, hvilket således stiller vandrende arbejdstagere ringere (
41
). En sådan restriktion kan imidlertid potentielt være begrundet i et tvingende alment hensyn, såsom beskyttelse og fremme af statens officielle sprog, for så vidt som den overholder proportionalitetsprincippet. Det tilkommer i sidste ende den forelæggende ret at foretage en konkret proportionalitetsvurdering, til støtte for hvilken betragtningerne i punkt 48 ff. i dette forslag til afgørelse vedrørende etableringsfriheden efter min opfattelse finder anvendelse mutatis mutandis.
71.
På baggrund af det ovenstående foreslår jeg, at Domstolen besvarer det tredje spørgsmål med, at anerkendelsesdirektivets artikel 53 tillader et krav som det i hovedsagen omhandlede, der pålægger lærere ved en privat uddannelsesinstitution, som udbyder engelsksprogede programmer, at beherske statens officielle sprog på let øvet niveau, for så vidt som denne lovgivning er begrundet i et formål om at fremme og beskytte dette sprog, og den er egnet til og nødvendig for at nå dette mål, samtidig med at der sikres en rimelig balance mellem de involverede interesser.
72.
Uanset det ovenstående og for fuldstændighedens skyld skal det påpeges, at anerkendelsesdirektivets artikel 53, stk. 3 og 4 (sammenholdt med 26. betragtning til direktiv 2013/55/EU (
42
), som indsatte disse bestemmelser i anerkendelsesdirektivet), er til hinder for systematisk kontrol af erhvervsudøveres sprogkundskaber. En sådan kontrol kan kun indføres i tilfælde af »alvorlig og konkret tvivl« om tilstrækkeligheden af en erhvervsudøvers sprogkundskaber og skal stå i rimeligt forhold til den virksomhed.
V. Forslag til afgørelse
73.
I lyset af det ovenstående foreslår jeg, at Domstolen besvarer de af Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Litauens øverste forvaltningsdomstol) forelagte præjudicielle spørgsmål som følger:
»1)
Artikel 49 TEUF er ikke til hinder for en national lovgivning, der kræver, at lærere og administrativt personale ved en privat uddannelsesinstitution, som udbyder engelsksprogede programmer, behersker statens officielle sprog på let øvet niveau, for så vidt som denne lovgivning er begrundet i et formål om at fremme og beskytte dette sprog, og den er egnet til og nødvendig for at nå dette mål, samtidig med at der sikres en rimelig balance mellem de involverede interesser.
2)
Anerkendelsesdirektivets artikel 53 tillader et krav som det i hovedsagen omhandlede, der pålægger lærere ved en privat uddannelsesinstitution, som udbyder engelsksprogede programmer, at beherske statens officielle sprog på let øvet niveau, for så vidt som denne lovgivning er begrundet i et formål om at fremme og beskytte dette sprog, og den er egnet til og nødvendig for at nå dette mål, samtidig med at der sikres en rimelig balance mellem de involverede interesser.«
(
1
) – Originalsprog: engelsk.
(
2
) – Jf. f.eks. J.W. Friend, »Carriers of identity«, i Stateless Nations, Palgrave Macmillan, London, 2012, s. 155-161.
(
3
) – Jf. dom af 7.9.2022, Cilevičs m.fl. (C-391/20, herefter Cilevičs-dommen, EU:C:2022:638, præmis 68).
(
4
) – Jf. navnlig Cilevičs-dommen samt dom af 28.11.1989, Groener (C-379/87, herefter Groener-dommen, EU:C:1989:599), af 4.7.2000, Haim (C-424/97, EU:C:2000:357), og af 16.4.2013, Las (C-202/11, EU:C:2013:239).
(
5
) – Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2005/36/EF af 7.9.2005 om anerkendelse af erhvervsmæssige kvalifikationer, EUT 2005, L 255, s. 22).
(
6
) – Baseret på den fælles europæiske referenceramme for sprog defineres niveau B1 i punkt 5.3 i beskrivelsen således: »»Tærskel« (uafhængig bruger). En person er i stand til [...] at tale om en bred vifte af dagligdags- og arbejdsrelaterede emner, [...] at udfylde standardformularer, at skrive korte tekster om dagligdags- og arbejdsrelaterede emner [...] Desuden er personen i stand til at forstå det talte og det skrevne sprog samt at kommunikere.«
(
7
) – Artikel 72 i Lietuvos Respublikos Švietimo to įstatymas (Republikken Litauens lov om uddannelse).
(
8
) – Jeg gør opmærksom på, at sprogkravet på tidspunktet for de faktiske omstændigheder i hovedsagen specifikt fandt anvendelse på lærere, også i henhold til andre nationale bestemmelser, der regulerer lærergerningen i Litauen (hvilket siden er blevet ændret for at undtage lærere fra institutioner, såsom skolen, der udbyder fremmede landes eller internationale organisationers programmer, fra sprogkravet). Det anfægtede påbud var imidlertid ikke baseret på disse bestemmelser, men i stedet direkte på resolution nr. 1688.
(
9
) – Punkt 26 i nutarimas Nr. 649 (resolution nr. 649) af 6.6.2012 om godkendelse af beskrivelsen af proceduren for udstedelse, suspension og tilbagekaldelse af samtykke til fremmede landes og internationale organisationers gennemførelse af uddannelsesprogrammer.
(
10
) – Den af den litauiske regering fremsatte formalitetsindsigelse synes kun at vedrøre spørgsmålenes relevans, for så vidt som de omfatter lærerne på skolen, eftersom den ikke henviser til skolens administrative personale. Den kan derfor kun forstås som en indsigelse om delvis afvisning.
(
11
) – Jf. bl.a. dom af 20.10.2022, Centre public d’action sociale de Liège (Tilbagekaldelse eller suspension af en afgørelse om tilbagesendelse) (C-825/21, EU:C:2022:810, præmis 37 og 38).
(
12
) – Jf. Cilevičs-dommen, præmis 50 og 51 og den deri nævnte retspraksis.
(
13
) – Jf. navnlig de domme, der er citeret i fodnote 4 ovenfor.
(
14
) – Dom af 7.5.1998, Clean Car Autoservice (C-350/96, EU:C:1998:205, præmis 19-21).
(
15
) – Jeg gør opmærksom på, at den omhandlede nationale foranstaltning potentielt også ville kunne undersøges i lyset af de frie kapitalbevægelser, som imidlertid også synes at have sekundær betydning i forhold til etableringsfriheden.
(
16
) – Jf. bl.a. dom af 4.10.2024, Litauen m.fl. mod Parlamentet og Rådet (Mobilitetspakken) (C-541/20 – C-555/20, EU:C:2024:818, præmis 363 og 364), og Cilevičs-dommen, præmis 31 og den deri nævnte retspraksis.
(
17
) – Det synes ikke bestridt, at skolen har en fast og varig tilstedeværelse i Litauen, hvor den har udøvet sin virksomhed på stabil og vedvarende vis siden 2004, hvilket er relevant for sondringen mellem, om situationen henhører under etableringsfriheden snarere end den frie udveksling af tjenesteydelser.
(
18
) – Jf. Cilevičs-dommen, præmis 52 og den deri nævnte retspraksis.
(
19
) – Jf. dom af 27.6.2017, Congregación de Escuelas Pías Provincia Betania (C-74/16, EU:C:2017:496, præmis 48-50), og af 2.2.2023, Freikirche der Siebenten-Tags-Adventisten in Deutschland (C-372/21, EU:C:2023:59, præmis 21 og den deri nævnte retspraksis).
(
20
) – Dom af 13.2.2014, Crono Service m.fl. (C-419/12 og C-420/12, EU:C:2014:81, præmis 36 og den deri nævnte retspraksis).
(
21
) – Dom af 25.10.2017, Polbud mod Wykonawstwo (C-106/16, EU:C:2017:804, præmis 32). Jeg noterer mig, at de faktiske og retlige omstændigheder, der er beskrevet i forelæggelsesafgørelsen, og som Domstolen skal lægge til grund, tyder på, at skolen opfylder disse kriterier, hvilket naturligvis er underlagt den forelæggende rets efterprøvelse.
(
22
) – Dom af 13.7.2023, Xella Magyarország (C-106/22, EU:C:2023:568, præmis 45 og den deri nævnte retspraksis).
(
23
) – Det er således selve skolens »nationalitet«, der gør den omhandlede situation »national« snarere end stifterens litauiske statsborgerskab, som den forelæggende ret synes at have lagt til grund.
(
24
) – Jf. dom af 21.12.2016, AGET Iraklis (C-201/15, EU:C:2016:972, præmis 46 og 47).
(
25
) – Jf. Cilevičs-dommen, præmis 61 og den deri nævnte retspraksis.
(
26
) – Ibidem, præmis 65 og den deri nævnte retspraksis.
(
27
) – Ibidem, præmis 67-70 og den deri nævnte retspraksis.
(
28
) – Ibidem, præmis 65; jf. også dom af 5.12.2023, Nordic Info (C-128/22, EU:C:2023:951, præmis 77), og mit forslag til afgørelse i samme sag (C-128/22, EU:C:2023:645, punkt 91 ff.).
(
29
) – Jf. Cilevičs-dommen, præmis 72 og 73, og mit forslag til afgørelse i samme sag (C-391/20, EU:C:2022:166, punkt 91-93).
(
30
) – Det følger af forelæggelsesafgørelsen, at de eneste medlemmer af det administrative personale, som er omfattet af det anfægtede påbud, er de personer, der bestrider disse to specifikke stillinger. I det omfang, andre medlemmer af det administrative personale også kan være berørt, vil denne analyse ligeledes være relevant, da sprogkravet kun vil gælde for dem, hvis deres opgaver omfatter regelmæssig kommunikation med offentligheden og/eller udfyldelse af standardformularer.
(
31
) – Jf. Groener-dommen, præmis 20.
(
32
) – Jf. Cilevičs-dommen, præmis 75 og den deri nævnte retspraksis.
(
33
) – Jf. dom af 6.6.2000, Angonese (C-281/98, EU:C:2000:296, præmis 44), og af 5.2.2015, Kommissionen mod Belgien (C-317/14, EU:C:2015:63, præmis 28).
(
34
) – Jf. Cilevičs-dommen, præmis 83 og den deri nævnte retspraksis.
(
35
) – Dette adskiller sig væsentligt fra situationen i Groener-dommen, som vedrørte en offentlig uddannelsesinstitution, der tilbød undervisning på statens officielle sprog.
(
36
) – Der er i denne henseende kun fastsat én undtagelse for personer med international beskyttelse, som er undtaget fra sprogkravet i to år fra anerkendelsen af deres status. Det skal imidlertid også fremhæves, at inspektoratet i praksis indrømmede en overgangsperiode på ca. otte måneder for at godtgøre, at sprogkravet var opfyldt.
(
37
) – Jf. punkt 43 ovenfor.
(
38
) – I Groener-dommen indeholdt den nationale lovgivning netop en sådan undtagelse, som blev taget i betragtning ved afgørelsen af, om kravet var forholdsmæssigt.
(
39
) – Eller om de, i overensstemmelse med anerkendelsesdirektivets artikel 3, stk. 3, har arbejdet i tre år i en medlemsstat, som har anerkendt deres erhvervsmæssige kvalifikationer opnået i et tredjeland.
(
40
) – Jf. Groener-dommen, præmis 21, selv om man skal være opmærksom på, at denne sag vedrørte en stilling som fastansat lærer ved en offentlig uddannelsesinstitution.
(
41
) – Jf. dom af 22.6.2017, Bechtel (C-20/16, EU:C:2017:488, præmis 39).
(
42
) – Europa-Parlamentets og Rådets direktiv af 20.11.2013 om ændring af direktiv 2005/36 og forordning (EU) nr. 1024/2012 om det administrative samarbejde ved hjælp af informationssystemet for det indre marked (EUT 2013, L 354, s. 132), hvis 26. betragtning bl.a. har følgende ordlyd: »Sprogkontrollen bør dog være rimelig og nødvendig for de pågældende job og bør ikke have til formål at udelukke erhvervsudøvere fra andre medlemsstater fra arbejdsmarkedet i værtsmedlemsstaten.«