62003CO0552_FI
Asianosaiset
Tuomion perustelut
Päätöksen päätösosa
Asianosaiset
Asiassa C-552/03 P,
jossa on kyse yhteisöjen tuomioistuimen perussäännön 56 artiklaan perustuvasta valituksesta, joka on pantu vireille 24.12.2003,
Unilever Bestfoods (Ireland) Ltd, aiemmin Van den Bergh Foods Ltd, kotipaikka Dublin (Irlanti), edustajinaan solicitor M. Nicholson ja solicitor M. Rowe, avustajinaan advocaat M. Biesheuvel ja advocaat M. De Grave, prosessiosoite Luxemburgissa,
valittajana,
ja jossa valittajan vastapuolena ja muina osapuolina ovat
Euroopan yhteisöjen komissio, asiamiehinään W. Wils, B. Doherty ja A. Whelan, prosessiosoite Luxemburgissa,
vastaajana ensimmäisessä oikeusasteessa,
Masterfoods Ltd, kotipaikka Dublin, edustajinaan solicitor P. Collins ja solicitor M. Levitt, ja
Richmond Ice Cream Ltd, aikaisemmin Richmond Frozen Confectionery Ltd, kotipaikka Northallerton (Yhdistynyt kuningaskunta), edustajanaan I. Forrester, QC, prosessiosoite Luxemburgissa,
väliintulijoina ensimmäisessä oikeusasteessa,
YHTEISÖJEN TUOMIOISTUIN (kuudes jaosto),
toimien kokoonpanossa: jaoston puheenjohtaja J. Malenovský sekä tuomarit J.‑P. Puissochet (esittelevä tuomari) ja U. Lõhmus,
julkisasiamies: J. Kokott,
kirjaaja: R. Grass,
kuultuaan julkisasiamiestä,
on antanut seuraavan
määräyksen
Tuomion perustelut
1. Unilever Bestfoods (Irlanti) Ltd, aikaisemmin Van den Bergh Foods Ltd ja sitä ennen HB Ice Cream Ltd (jäljempänä HB), vaatii muutoksenhaullaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen asiassa T-65/98, Van den Bergh Foods vastaan komissio, 23.10.2003 antaman tuomion (Kok. 2003, s. II-4653; jäljempänä valituksenalainen tuomio) kumoamista; tällä tuomiolla ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin hylkäsi sen kanteen, jolla se vaati EY:n perustamissopimuksen 85 ja 86 artiklaan liittyvästä menettelystä (Asiat N:o IV/34.073, IV/34.395 ja IV/35.436 – Van den Bergh Foods Limited) 11 päivänä maaliskuuta 1998 tehdyn komission päätöksen 98/531/EY (EYVL L 246, s. 1; jäljempänä riidanalainen päätös) kumoamista. HB vaatii myös yhteisöjen tuomioistuinta ensisijaisesti kumoamaan riidanalaisen päätöksen tai toissijaisesti palauttamaan asian ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen käsiteltäväksi.
Kanteen perustana olevat tosiseikat
2. Kanteen perustana olevat tosiseikat ja riidanalainen päätös, menettely ja vaatimukset ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa on esitetty valituksenalaisen tuomion 2–40 kohdassa, joihin viitataan. Asian ydin ilmenee mainitun tuomion seuraavista kohdista:
”2 [HB] on Unilever-konsernin kokonaan omistama tytäryhtiö ja Irlannin suurin jäätelönvalmistaja, erityisesti yksittäispakattujen heräteostosjäätelöjen osalta. HB on useita vuosia toimittanut jäätelön vähittäiskauppiaille joko veloituksetta tai nimellistä vuokraa vastaan pakastesäilyttimiä, joiden omistusoikeuden se pidättää itsellään, sillä edellytyksellä, että niissä pidetään yksinomaan HB:n valmistamia jäätelöitä (jäljempänä yksinoikeuslauseke). Pakastesäilyttimiä koskevien vakiosopimusten ehdoista ilmenee, että sopimuspuoli voi irtisanoa sopimuksen milloin tahansa kahden kuukauden irtisanomisajalla. HB vastaa pakastesäilyttimien kunnossapidosta omalla kustannuksellaan paitsi silloin, kun kyseessä on vähittäiskauppiaan huolimattomuus.
3 Masterfoods Ltd (jäljempänä Mars), joka on amerikkalaisen yhtiön Mars Inc:n tytäryhtiö, tuli Irlannin jäätelömarkkinoille vuonna 1989.
4 Kesästä 1989 lähtien useat vähittäiskauppiaat, joilla oli HB:n toimittamia pakastesäilyttimiä, alkoivat säilyttää ja pitää kaupan niissä Marsin tuotteita, minkä vuoksi HB on vaatinut yksinoikeuslausekkeen noudattamista.”
3. Tästä seurasi Marsin ja HB:n välinen riita-asia, joka saatettiin irlantilaisten tuomioistuinten käsiteltäväksi ja joka muun muassa johti Supreme Courtin (Irlanti) esittämän ennakkoratkaisupyynnön takia yhteisöjen tuomioistuimen asiassa C-344/98, Masterfoods ja HB, 14.12.2000 antamaan tuomioon (Kok. 2000, s. I-11369).
4. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on valituksenalaisessa tuomiossa todennut myös seuraavaa:
”9 Samanaikaisesti näiden irlantilaisissa tuomioistuimissa vireillä olevien oikeudenkäyntimenettelyjen kanssa Mars kanteli 18.9.1991 HB:stä Euroopan yhteisöjen komissiolle 6 päivänä helmikuuta 1962 annetun neuvoston asetuksen N:o 17 (perustamissopimuksen 85 ja 86 artiklan ensimmäinen täytäntöönpanoasetus; EYVL 1962, 13, s. 204) 3 artiklan nojalla. Kyseinen kantelu koski sitä, että HB toimitti useille vähittäiskauppiaille pakastesäilyttimiä, joissa sai pitää yksinomaan kyseistä tuotemerkkiä olevia tuotteita.
10 Valley Ice Cream (Ireland) Ltd teki myös komissiolle 22.7.1992 kantelun HB:tä vastaan.
11 Komissio katsoi 29.7.1993 HB:lle lähettämässään väitetiedoksiannossa, että tämän jakelujärjestelmä oli perustamissopimuksen 85 ja 86 artiklan [joista on tullut EY 81 ja EY 82 artikla] vastainen – – .
12 Komission kanssa käydyissä keskusteluissa HB kiisti komission näkökannat ja se ehdotti erityisesti jakelujärjestelmäänsä koskevia muutoksia saadakseen perustamissopimuksen 85 artiklan 3 kohdan mukaisen poikkeusluvan. Näistä muutoksista ilmoitettiin 8.3.1995 komissiolle, joka 10.3.1995 julkaistussa lehdistötiedotteessa katsoi, että ensi näkemältä HB:lle voitaisiin myöntää poikkeuslupa. Euroopan yhteisöjen virallisessa lehdessä julkaistiin 15.8.1995 asetuksen N:o 17 19 artiklan 3 kohdan mukainen tiivistelmä (EYVL C 211, s. 4).
13 Komissio lähetti kuitenkin 22.1.1997 HB:lle uuden väitetiedoksiannon – –, jossa se katsoi, että muutoksilla ei ollut toivotulla tavalla vapautettu pääsyä myyntipisteisiin. HB ilmaisi kantansa esitettyihin väitteisiin.
14 Komissio teki 11.3.1998 riidanalaisen päätöksen.
– –
15 Komissio katsoo riidanalaisessa päätöksessään, että HB:n jälleenmyyntisopimukset, jotka sisältävät yksinoikeuslausekkeen, eivät ole yhteensoveltuvia perustamissopimuksen 85 ja 86 artiklan kanssa. Se määrittelee asian käsittelyn kannalta relevanteiksi tuotemarkkinoiksi yksittäispakattujen heräteostosjäätelötuotteiden markkinat ja asian käsittelyn kannalta relevanteiksi maantieteellisiksi markkinoiksi Irlannin (138 ja 140 perustelukappale). Komissio toteaa, että HB:n asema kyseessä olevilla markkinoilla on erityisen vahva, mitä osoittaa muun muassa sen markkinaosuus useiden vuosien ajalta (ks. jäljempänä 21 kohta). Tätä vahvaa asemaa kuvaa edelleen HB:n kyseessä olevien tuotteiden numeerinen (79 prosenttia) ja painotettu jakautuma vuoden 1995 elo- ja syyskuussa samoin kuin tuotemerkin vahvuus ja sen tuotevalikoiman laajuus ja suosittu asema. HB:n asemaa näillä markkinoilla lujittaa edelleen Unileverin vahva asema sekä Irlannin muilla jäätelömarkkinoilla (kotipakkausjäätelön ja tarjoilujäätelön markkinoilla) että kansainvälisillä jäätelömarkkinoilla ja yleensä pakaste-elintarvikkeiden ja kulutushyödykkeiden markkinoilla (141 perustelukappale).
16 Komissio toteaa, että myyntipisteisiin asennettavia pakastesäilyttimiä koskevien HB:n jakelusopimusmääräysten vaikutuksesta sopimuspuolina olevien vähittäiskauppiaiden mahdollisuus pitää varastossa ja tarjota myytäväksi liikkeissään kilpailevien toimittajien heräteostostuotteita rajoittuu olosuhteissa, joissa myyntipisteessä heräteostosjäätelön varastoimiseen oleva ainoa pakastesäilytin tai siellä olevat ainoat pakastesäilyttimet ovat HB:n toimittamia, koska on epätodennäköistä, että nykyisiä HB:n pakastesäilyttimiä korvattaisiin vähittäiskauppiaan omistamilla tai kilpailijan pakastesäilyttimillä, eikä ole taloudellisesti kannattavaa uhrata tilaa lisäsäilyttimen asentamiseen. Komissio katsoo, että tämän rajoituksen seurauksena kilpailevilla toimittajilla ei ole mahdollisuutta myydä tuotteitaan näihin myyntipisteisiin, mikä näin ollen rajoittaa toimittajien välistä kilpailua kyseisillä markkinoilla (143 perustelukappale). – – Tätä rajoittavaa vaikutusta on arvioitu sitä taustaa vasten, miten muiden jäätelöntoimittajien vastaavat pakastesäilytinsopimukset vaikuttavat kyseisillä markkinoilla sekä muiden olennaisten markkinaolojen perusteella (144 ja 145 perustelukappale).
17 Tämän jälkeen komissio on luokitellut HB:n jakelusopimusten rajoittavat vaikutukset niiden merkityksen osoittamiseksi. Tältä osin se toteaa, että yksinomaan toimittajan tuotteiden säilyttämiseksi tarkoitettuja säilyttimiä koskevien säilytinsopimusverkkojen seurauksena ovat myyntitiloja välttämättä koskevat rajoitukset. – –
18 Komissio toteaa, että Lansdownen tutkimuksen mukaan vain pienellä osalla eli 17 prosentilla Irlannin vähittäiskauppiaista oli säilyttimet, joita ei koskenut yksinoikeusehto. – – Muiden myyntipisteiden osalta, eli Lansdownen tutkimuksen mukaan myyntipisteistä 83 prosentissa, joihin toimittajat ovat asentaneet säilyttimiä, komissio arvioi, että muut toimittajat eivät pääse niihin suoraan myymään tuotteitaan ylittämättä ensin huomattavia esteitä. Se toteaa, että ’uusilta tulokkailta on estetty pääsy myyntipisteisiin’ ja että ’vaikka tämä este ei ole ehdoton siinä mielessä, että vähittäiskauppiasta ei ole sopimuksella kielletty myymästä toisten toimittajien tuotteita, myyntipistettä voidaan sanoa suljetuksi, koska kilpailevien toimittajien pääsy sinne on tehty hyvin vaikeaksi’ (149 perustelukappale).
19 Komissio toteaa, että Irlannin markkinoiden kaikista myyntipisteistä noin 40 prosentin osalta HB on toimittanut ainoan pakastesäilyttimen tai ainoat pakastesäilyttimet heräteostosjäätelön varastoimiseksi (156 perustelukappale). Se katsoo, että ’toimittaja, joka haluaa päästä myymään heräteostosjäätelöä vähittäismyyntipisteessä (eli myyntipisteen uusi tulokas), jossa on ainakin yksi toimittajan yksinoikeuden alainen pakastesäilytin, voi tehdä näin vain, jos tuossa myyntipisteessä on muita kuin yksinoikeuslausekkeen alaisia säilyttimiä – – tai jos hän voi taivuttaa vähittäiskauppiaan joko korvaamaan entisen toimittajan yksinoikeussäilyttimen tai asentamaan lisäpakastesäilyttimen myyntipisteessä jo olevan toimittajan yksinoikeussäilyttimen tai -säilyttimien lisäksi’ (157 perustelukappale). Se arvioi Lansdownen tutkimuksen perusteella (158–183 perustelukappale), ettei ole todennäköistä, että vähittäiskauppiaat toteuttavat jommankumman näistä toimenpiteistä, jos niillä on yksi tai useampia HB:n toimittamia pakastesäilyttimiä, ja se päättelee, että 40 prosenttia kyseessä olevista myyntipisteistä ovat sitoutuneet HB:hen (184 perustelukappale). Näin ollen kilpailevilta toimittajilta on suljettu pääsy näihin myyntipisteisiin perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdan vastaisesti.
20 Riidanalaisessa päätöksessä todetaan myös, että yksinmyyntilausekkeen sisältäviä sopimuksia ei voida vapauttaa perustamissopimuksen 85 artiklan 3 kohdan nojalla, koska niillä ei tehosteta tuotteiden jakelua (222–238 perustelukappale), koska niillä ei jätetä kuluttajille kohtuullista osuutta näin saatavasta hyödystä (239 ja 240 perustelukappale), koska ne eivät ole välttämättömiä mainittujen etujen saavuttamiseksi (241 perustelukappale) ja koska niillä annetaan HB:lle mahdollisuus poistaa kilpailu kyseisten markkinoiden merkittävältä osalta (242–246 perustelukappale).
21 Perustamissopimuksen 86 artiklan soveltamisen osalta komissio katsoo, että HB:llä on määräävä markkina-asema kyseisillä markkinoilla erityisesti, koska sillä on pitkään ollut kyseisistä markkinoista määrällisesti ja arvolla mitattuna yli 75 prosentin osuus (259 ja 261 perustelukappale).
22 Komissio katsoo, että ’HB käyttää väärin määräävää asemaansa kyseisillä markkinoilla – – taivuttamalla vähittäiskauppiaat –, joilla ei ole joko itse hankkimiaan tai toisen jäätelöntoimittajan kuin HB:n toimittamia pakastesäilyttimiä heräteostosjäätelön varastointiin, solmimaan yksinoikeusehdon sisältävät pakastesäilytinsopimukset’, ja että ’tämä taivuttelu tapahtuu tarjoutumalla toimittamaan vähittäiskauppiaille pakastesäilyttimet ja huoltamaan ne ilman vähittäiskauppiaalta perittävää suoraa veloitusta’ (263 perustelukappale).”
Valituksenalainen tuomio
5. HB esittää valituksenalaisen tuomion 41 kohdassa riidanalaista päätöstä vastaan seitsemän kumoamisperustetta, ”jotka koskevat ensinnäkin ilmeisiä tosiseikkojen arviointivirheitä, jotka johtavat oikeudellisiin virheisiin, toiseksi perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdan rikkomista, kolmanneksi perustamissopimuksen 85 artiklan 3 kohdan rikkomista, neljänneksi perustamissopimuksen 86 artiklan rikkomista, viidenneksi sitä, että omaisuudensuojaa ei ole kunnioitettu yleisten oikeusperiaatteiden ja perustamissopimuksen 222 artiklan edellyttämällä tavalla, kuudenneksi EY:n perustamissopimuksen 190 artiklan (josta on tullut EY 253 artikla) rikkomista ja seitsemänneksi yhteisön oikeuden perusperiaatteiden ja olennaisten menettelymääräysten noudattamatta jättämistä”.
6. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on tutkinut yhdessä HB:n esittämää kahta ensimmäistä kanneperustetta, joilla viimeksi mainittu väittää, että komissio on tehnyt joukon ilmeisiä virheitä analysoidessaan tämän yhtiön Irlantiin sijoittautuneiden vähittäiskauppiaiden kanssa tekemistä jälleenmyyntisopimuksista (jäljempänä jälleenmyyntisopimukset) johtuvan viitemarkkinoiden eristämisen tosiasiallisuutta ja astetta.
7. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on katsonut valituksenalaisen tuomion 80 kohdassa, että sen olisi tutkittava ensinnäkin sitä, onko komissio näyttänyt riittävän selvästi toteen relevanttien markkinoiden erityisolosuhteet huomioon ottaen, että pakastesäilyttimiä koskeva yksinoikeuslauseke toimii tosiasiallisesti tietyille myyntipisteille asetettuna yksinoikeusehtona, ja onko se määritellyt oikein tästä johtuvan markkinoiden eristämisasteen. Se on täsmentänyt, että toiseksi olisi tarkistettava, onko markkinoiden eristäminen riittävän suurta, jotta sillä rikottaisiin perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohtaa. Tältä osin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on mainitun tuomion 82 kohdassa katsonut, ettei tutkintaa voida rajoittaa yksinoikeuslausekkeen erikseen tarkasteltuihin vaikutuksiin ja viitata ainoastaan niihin sopimukseen perustuviin rajoituksiin, jotka jälleenmyyntisopimuksilla on asetettu. Saman tuomion 83 kohdassa se toteaa seuraavaa:
” – – on tutkittava aikaisemman oikeuskäytännön mukaisesti sitä, onko kaikkien relevantteja markkinoita koskevien vastaavanlaisten sopimusten ja kyseisiin sopimuksiin liittyvien taloudellisten ja oikeudellisten seikkojen perusteella ilmeistä, että sopimusten yhteisvaikutuksena uudet kansalliset ja ulkomaiset kilpailijat eivät voi aloittaa toimintaansa näillä markkinoilla. Jos on selvää, että näin ei ole, yksittäiset sopimukset, joista muodostuu sopimusten ryhmä, eivät haittaa kilpailua perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla. Jos toisaalta näyttää siltä, että markkinoille pääsy on vaikeutunut, on seuraavaksi tutkittava, mikä on kanteen kohteena olevien sopimusten osuus todetussa yhteisvaikutuksessa, ja tällöin on otettava huomioon, että kiellettyjä ovat ainoastaan sopimukset, jotka ovat merkittävästi vaikuttaneet markkinoiden mahdolliseen eristämiseen (ks. – – asia [C-234/89], Delimitis, [tuomio 28.2.1991, Kok. 1991, s. I-935], – – 23 ja 24 kohta ja – – asia [T-7/93], Langnese-Iglo v. komissio, [tuomio 8.6.1995, Kok. 1995, s. II-1533], – – 99 kohta).”
8. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin nojautui komission tukenaan käyttämiin tutkimustietoihin, joita ei ollut kiistetty, ja se totesi valituksenalaisen tuomion 86 kohdassa, että vain 17 prosenttia heräteostosjäätelöiden myyntipisteistä oli varustettu vähittäiskauppiaille kuuluvilla pakastesäilyttimillä, joissa voitiin pitää varastossa minkä tahansa toimittajan jäätelöitä. Muissa myyntipisteissä, jotka edustivat 83:a prosenttia niiden kokonaismäärästä, pakastesäilyttimet olivat jäätelönvalmistajien omaisuutta ja niissä saatiin pitää varastossa ainoastaan toimittajan jäätelömerkkejä. Lisäksi asiakirjassa, johon ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin perusti päätelmänsä, todettiin, että HB omisti yli 60 prosenttia toimittajalle kuuluvista pakastesäilyttimistä.
9. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on myös todennut valituksenalaisen tuomion 87 kohdassa, että heräteostosjäätelön kannalta tärkeimmät myyntipisteet ovat yleensä kooltaan pieniä, ja niihin voidaan niiden rajoitettujen tilojen vuoksi asentaa toinen pakastesäilytin vain suurin vaikeuksin. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin hylkäsi tältä osin HB:n väitteet, joiden tarkoituksena oli osoittaa, että komissio oli yliarvioinut tilarajoitteet. Se vahvisti mainitun tuomion 89 ja 90 kohdassa komission näkemyksen siitä, että pakastesäilyttimen käyttöön luovuttaminen ”veloituksetta”, HB:n jäätelöiden ilmeinen suosio, sen tuotevalikoiman laajuus ja sen tuotteiden myyntiin liittyvät edut eivät kannustaneet vähittäismyyjiä, joilla oli vain yksi tai useampi HB:n pakastesäilytin, muuttamaan tilannettaan, ja se korosti tältä osin tämän yhtiön määräävää asemaa markkinoilla.
10. Sen vahvistamiseksi, että yksinoikeuslauseke rajoittaa kilpailua, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin tukeutui valituksenalaisen tuomion 93–98 kohdassa eri tosiseikkoja koskeviin tekijöihin, erityisesti siihen, että Mars oli saavuttanut vuonna, jona vähittäismyyjät eivät juurikaan olleet noudattaneet kyseistä sopimusehtoa, 42 prosentin osuuden markkinoista, mutta sen seurauksena, että High Court (Irlanti) antoi vuonna 1990 Marsille vastaisen välitoimimääräyksen, jolla sitä kiellettiin kehottamasta vähittäiskauppiaita varastoimaan sen jäätelöitä HB:n pakastesäilyttimiin, sen osuus laski alle 20 prosenttiin. Se totesi näin ollen mainitussa 98 kohdassa seuraavaa:
” – – komissio on perustellusti katsonut, että kyseessä olevien tuotteiden erityisominaisuudet ja nyt esillä olevan asian taloudellisen asiayhteyden huomioon ottaen HB:n jakelusopimusverkolla ja pakastesäilyttimien toimittamisella ’veloituksetta’ yksinoikeuslauseketta käyttäen on merkittävä vaikutus vähittäiskauppiaiden haluttomuuteen asentaa oma taikka toisen valmistajan pakastesäilytin ja että ne näin ollen tosiasiallisesti toimivat yhdyssiteenä sellaisiin myyntipisteisiin, joilla on käytössään yksinomaan HB:n pakastesäilyttimiä, toisin sanoen relevanttien markkinoiden myyntipisteistä 40 prosenttiin. Huolimatta siitä, että vähittäiskauppiailla, joilla on käytettävissään vain HB:n pakastesäilytin, on teoreettisesti mahdollisuus myydä muiden valmistajien jäätelöitä, yksinoikeuslauseke rajoittaa vähittäiskauppiaiden kaupallista vapautta valita niiden myyntipisteissä myytävät tuotteet.”
11. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on lisäksi valituksenalaisen tuomion 99–104 kohdassa hylännyt HB:n eri väitteet, joiden tarkoituksena on osoittaa, että muiden kuin HB:n jäätelöiden kilpailulta suljettujen myyntipisteiden osuus ei ollut 40 prosenttia, kuten komissio on arvioinut riidanalaisessa päätöksessään, vaan ainoastaan 6 prosenttia, eikä se rajoita tuntuvasti kilpailua relevanteilla markkinoilla.
12. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on lisännyt saman tuomion 105 kohdassa seuraavaa:
”Siitä HB:n väitteestä, jonka mukaan yksinoikeuslausekkeesta johtuvaa pakastesäilyttimeen kohdistuvaa yksinoikeutta ei voida pitää myyntipisteitä velvoittavana yksinoikeutena, koska vähittäiskauppiailla on mahdollisuus milloin tahansa irtisanoa HB:n kanssa tehdyt jakelusopimukset, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin toteaa, että tämä mahdollisuus ei millään tavoin estä kyseessä olevien sopimusten tehokasta soveltamista niin kauan kuin sitä ei käytetä. Näin ollen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen on jakelusopimusten vaikutusten arvioimiseksi relevanteilla markkinoilla otettava huomioon niiden tosiasiallinen voimassaolo (ks. vastaavasti em. asiassa Langnese-Iglo v. komissio annetun tuomion 111 kohta). – – kuten komissio on osoittanut, – – HB:n jakelusopimukset irtisanotaan keskimäärin kahdeksan vuoden välein. Tästä seuraa, että HB:n jakelusopimusten irtisanomismahdollisuutta koskeva argumentti ei ole vakuuttava, koska tämä mahdollisuus ei tosiasiassa vaikuta mitenkään relevanttien markkinoiden eristämisasteen pienentämiseen.”
13. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on myös hylännyt HB:n väitteen siitä, että perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdan rikkominen voidaan todeta vasta, kun on tarkistettu, että rule of reason ‑periaatteen mukaan vähittäiskauppiaiden toiminnan vapauden mahdollinen rajoittaminen muodostaa todellakin kilpailunrajoituksen.
14. Lisäksi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on todennut valituksenalaisen tuomion 108–111 kohdassa, että sen lisäksi, että jälleenmyyntisopimusverkon tiedossa oleva osa koskisi noin 40:tä prosenttia kaikista markkinoiden myyntipisteistä, muiden jäätelöntoimittajien kuin HB:n relevanteilla markkinoilla luomat sopimusverkot eristävät myös markkinat, koska niissä sovelletaan vähittäiskauppiaisiin samankaltaisia edellytyksiä, vaikkei näillä toimittajilla olekaan relevanteilla markkinoilla samaa asemaa ja suosiota kuin HB:llä. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on päätellyt tästä, että relevanteille markkinoille luodut sopimusverkot koskevat 83:a prosenttia markkinoiden myyntipisteistä.
15. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on myös katsonut valituksenalaisen tuomion 113–118 kohdassa, että jälleenmyyntisopimusverkosta johtuvan sidonnaisuusasteen lisäksi se taloudellinen ja oikeudellinen toimintaympäristö, jossa sopimusverkkoa on tarkasteltava, kuten ne kustannukset, joita aiheutuu lukuisten pakastesäilyttimien hankkimisesta niiden asentamiseksi myyntipisteisiin, millä huolehditaan siitä, että toimittajan tuotteet voivat saavuttaa kannattavan jakelutason, ja se, että muilla heräteostosjäätelön valmistajilla on hallussaan vain hyvin rajoitettu osa relevanteista markkinoista, osoittaa, että jälleenmyyntisopimukset voivat vaikuttaa tuntuvasti kilpailuun perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla ja että ne vaikuttavat merkittävästi relevanttien markkinoiden eristämiseen.
16. Näin ollen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on hylännyt HB:n kanteensa tueksi esittämät kaksi ensimmäistä perustetta.
17. HB:n esittämästä kolmannesta kanneperusteesta, joka koskee perustamissopimuksen 85 artiklan 3 kohdan soveltamisessa tapahtuneita oikeudellisia virheitä, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on todennut valituksenalaisen tuomion 138 kohdassa, että komissio on analysoinut jälleenmyyntisopimuksia perustamissopimuksen 85 artiklan 3 kohdassa mainittujen kunkin neljän edellytyksen valossa.
18. Näistä edellytyksistä ensimmäisestä, jonka mukaan sopimukset, jotka voidaan vapauttaa perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdassa mainitusta kiellosta, ovat niitä, ”jotka tehostavat tuotantoa tai tuotteiden jakelua taikka edistävät teknistä tai taloudellista kehitystä”, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on palauttanut mieleen valituksenalaisen tuomion 139 kohdassa seuraavaa:
”– – [mitä tahansa hyötyä,] jonka osapuolet saavat sopimuksesta tuotannon tai jakelun osalta, [ei voida pitää tällaisena tehostamisena]. Tämän parantamisen on aiheutettava sellaisia merkittäviä objektiivisia etuja, jotka saattavat kompensoida sopimuksen aiheuttamia kilpailuhaittoja (ks. yhdistetyt asiat 56/64 ja 58/64, Consten ja Grundig v. komissio, tuomio 13.7.1966, Kok. 1966, s. 429 ja 502, Kok. Ep. I, s. 275 ja em. asia Langnese-Iglo v. komissio, tuomion 180 kohta).”
19. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on katsonut valituksenalaisen tuomion 140 ja 141 kohdassa, että komissio on perustellusti ottanut huomioon yksinoikeuslausekkeen aiheuttamat esteet relevanteille markkinoille pääsylle ja näin ollen tästä johtuvan kilpailun heikkenemisen arvioidakseen jälleenmyyntisopimuksia perustamissopimuksen 85 artiklan 3 kohdan ensimmäisen edellytyksen valossa. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on korostanut mainitun tuomion 142 kohdassa, että näistä sopimuksista aiheutuvat hyödyt johtuvat siitä, että vähittäiskauppiaiden käyttöön annetaan ”veloituksetta” pakastesäilyttimiä, ja ne voidaan toteuttaa myös ilman yksinoikeuslauseketta.
20. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on valituksenalaisen tuomion 143 kohdassa katsonut myös, että komission väitteeseen siitä, että on epätodennäköistä, että HB lakkaisi kokonaan tarjoamasta pakastesäilyttimiä vähittäiskauppiaille, jos rajoitettaisiin sen mahdollisuutta asettaa näitä säilyttimiä koskeva yksinoikeusehto, ei sisälly ilmeistä arviointivirhettä.
21. Näin ollen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on valituksenalaisen tuomion 144 kohdassa katsonut, että perustamissopimuksen 85 artiklan 3 kohdassa mainittu ensimmäinen edellytys ei täyty, ja se on hylännyt HB:n kanteensa tueksi esittämän kolmannen kanneperusteen.
22. HB:n esittämästä neljännestä kanneperusteesta, joka koskee perustamissopimuksen 86 artiklan soveltamista koskevia oikeudellisia virheitä, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on valituksenalaisen tuomion 156 kohdassa vahvistanut komission päätelmän, jonka mukaan HB on monille relevanttien markkinoiden vähittäiskauppiaille väistämätön sopimuskumppani ja että sillä on määräävä asema näillä markkinoilla. Näin ollen se on palauttanut mieliin mainitun tuomion 158 kohdassa, että HB:llä on erityinen velvollisuus olla käyttäytymisellään rajoittamatta todellista ja vääristymätöntä kilpailua yhteismarkkinoilla.
23. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on katsonut valituksenalaisen tuomion 159 kohdassa, että vaikka pakastesäilyttimien käyttöön antaminen yksinoikeusehdolla on relevanteilla markkinoilla normaali käytäntö, jota ei voida kieltää normaalitilanteessa kilpailuun perustuvilla markkinoilla, toisin on silloin, kun kilpailu on jo rajoitettua juuri yhden toimijan määräävän markkina-aseman vuoksi. Näin ollen se on katsonut, että komissio on perustellusti todennut, että HB on käyttänyt väärin määräävää asemaansa relevanteilla markkinoilla, koska se on kannustanut vähittäiskauppiaita hyväksymään yksinoikeuslausekkeen sisältävän pakastesäilytinsopimuksen.
24. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on valituksenalaisen tuomion 161 kohdassa hylännyt väitteet, jotka koskevat julkisasiamies Jacobsin esittämää ratkaisuehdotusta asiassa C-7/97, Bronner, tuomio 26.11.1998 (Kok. 1998, s. I-7791), sillä komissio ei ole riidanalaisessa päätöksessään väittänyt, että HB:n pakastesäilyttimet olisivat ”olennaisia toimintaedellytyksiä”, eikä tämän päätöksen mukaan ole välttämätöntä, että HB luovuttaa omaisuuttaan taikka että se tekee sopimuksia henkilöiden kanssa, joita se ei ole valinnut sopimuspuolikseen.
25. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on valituksenalaisen tuomion 162 kohdassa myös hylännyt HB:n väitteen, jonka mukaan komissio on perustamissopimuksen 86 artiklaa analysoidessaan ainoastaan ”kierrättänyt” perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdan rikkomista muodostavia tosiseikkoja.
26. Viidennestä kanneperusteesta, joka koskee sitä, että komissio on tehnyt oikeudellisia virheitä, koska se ei ole kunnioittanut omistusoikeutta ja se on rikkonut perustamissopimuksen 222 artiklaa, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on todennut valituksenalaisen tuomion 171 kohdassa, että riidanalaisella päätöksellä ei riistetä HB:n omistusoikeutta sen pakastesäilytinkantaan eikä sitä estetä käyttämästä omaisuuttaan, kun se vuokraa sitä kaupallisin ehdoin, eikä siinä myöskään rajoiteta asiattomasti HB:n omistusoikeutta.
27. Lisäksi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on valituksenalaisen tuomion 172 kohdassa hylännyt HB:n väitteen, joka koskee sitä, että erillisen vuokran periminen tälle yhtiölle kuuluvista pakastesäilyttimistä aiheuttaa haittoja. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on myös hylännyt HB:n väitteen, jonka mukaan se olisi huonommassa asemassa suhteessa kilpailijoihinsa, jotka voisivat edelleen antaa pakastesäilyttimiä vähittäiskauppiaiden käyttöön veloituksetta, ja se on korostanut, että erona HB:n kilpailijoiden jälleenmyyntisopimuksiin sen jälleenmyyntisopimukset johtavat merkittävällä tavalla relevanttien markkinoiden eristämiseen, ja sillä on lisäksi määräävä asema näillä markkinoilla.
28. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on hylännyt HB:n kanteensa tueksi esittämän kuudennen kanneperusteen, joka koskee perustamissopimuksen 190 artiklan rikkomista. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on korostanut erityisesti valituksenalaisen tuomion 178 kohdassa, että komissio on perustellut riittävästi päätöstään tarkistaa alkuperäistä myönteistä kantaansa, joka sisältyi 15.8.1995 annettuun tiedonantoon, siitä syystä, että HB:n ehdottamilla muutoksilla jälleenmyyntijärjestelmään ei saatu odotettuja tuloksia jälleenmyyntipisteisiin pääsyn suhteen.
29. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on hylännyt myös HB:n kanteensa tueksi esittämän seitsemännen perusteen, joka koskee yhteisön oikeuden perustavanlaatuisten periaatteiden huomioon ottamatta jättämistä.
30. Tältä osin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on valituksenalaisen tuomion 193 ja 194 kohdassa aluksi hylännyt HB:n väitteen, joka koskee luottamuksensuojan periaatteen loukkaamista, ja se on korostanut erityisesti, että komissio ei ole antanut HB:lle täsmällisiä vakuutteluja 8.3.1995 päivätyssä kirjeessä ilmoitettujen sitoumusten osalta ja että 15.8.1995 annettu tiedonanto on vain komission alustava kanta, jota se voi muuttaa erityisesti kolmansien esittämien huomautusten perusteella.
31. Valituksenalaisten tuomion 197–200 kohdassa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on myös hylännyt HB:n kanneperusteet, jotka koskevat toissijaisuusperiaatteen, lojaalin yhteistyön periaatteen ja oikeusvarmuuden periaatteen loukkaamista.
32. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on katsonut valituksenalaisen tuomion 202 kohdassa, että riidanalaisella päätöksellä ei rajoiteta perusteettomasti taikka suhteettomasti HB:n omistusoikeutta pakastesäilyttimiinsä, eikä sillä myöskään mielivaltaisesti tai syrjivästi loukata HB:n kykyä kilpailla muiden toimittajien kanssa. Mainitun tuomion 205 kohdassa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on myös hylännyt HB:n väitteen siitä, että riidanalaisen päätöksen 4 artikla, jossa kehotetaan tätä yhtiötä heti lopettamaan todettu rikkominen ja pidättäytymään kaikista toimenpiteistä, joilla on sama tarkoitus tai vaikutus, olisi suhteeton.
33. Lopuksi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on valituksenalaisen tuomion 207 kohdassa hylännyt HB:n väitteen, joka koskee olennaisten menettelymääräysten rikkomista ja perustelujen riittämättömyyttä, sekä väitteen, joka koskee tarvetta pidentää neuvotteluja ratkaisun löytämiseksi ”vuoden 1995 markkinoiden” tappiolle.
34. Näin ollen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on hylännyt HB:n kanteen kokonaisuudessaan ja velvoittanut sen korvaamaan komissiolle aiheutuneet oikeudenkäyntikulut. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on myös velvoittanut Marsin ja Richmond Ice Cream Ltd:n (jäljempänä Richmond) vastaamaan omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Asianosaisten vaatimukset
35. HB vaatii valituksellaan, että yhteisöjen tuomioistuin
– kumoaa kokonaan tai osittain valituksenalaisen tuomion lukuun ottamatta tuomiolauselman 3 kohtaa, jossa Mars ja Richmond velvoitetaan vastaamaan omista oikeudenkäyntikuluistaan
– kumoaa kokonaan tai osittain komission päätöksen tai toissijaisesti palauttaa asian ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimeen
– velvoittaa komission korvaamaan molemmissa oikeusasteissa aiheutuneet oikeudenkäyntikulut.
36. Komissio vaatii, että valitus jätetään tutkimatta ja hylätään ja HB velvoitetaan korvaamaan yhteisöjen tuomioistuimessa syntyneet oikeudenkäyntikulut.
37. Mars ja Richmond vaativat myös, että valitus hylätään ja HB velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Valitus
38. Yhteisöjen tuomioistuimen työjärjestyksen 119 artiklan mukaan on niin, että jos valituksen tutkittavaksi ottamisen edellytykset selvästi puuttuvat tai jos valitus kokonaan tai osittain on selvästi perusteeton, yhteisöjen tuomioistuin voi milloin tahansa esittelevän tuomarin kertomuksen perusteella julkisasiamiestä kuultuaan hylätä valituksen perustellulla määräyksellä.
Ensimmäinen valitusperuste, joka koskee perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdan rikkomista
39. Ensimmäisellä valitusperusteellaan HB riitauttaa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arvioinnin, jonka mukaan yksinoikeuslauseke voi vaikuttaa tuntuvasti kilpailuun ja edistää relevanttien markkinoiden eristämistä. Tämä peruste sisältää kaksi osaa. Ensimmäisellä osalla HB väittää, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi yksinoikeuslausekkeen vaikutuksesta kilpailuun on virheellinen ja että valituksenalainen tuomio on tältä osin riittämättömästi perusteltu. Mainitun perusteen toisella osalla se väittää, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on tehnyt virheen arvioidessaan HB:n kilpailijoiden osuutta markkinoiden eristämiseen.
Ensimmäisen valitusperusteen ensimmäinen osa
– Asianosaisten lausumat
40. HB kiistää ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen analyysin siitä, että yksinoikeuslauseke johtaa vähittäiskauppiaiden valinnan vääristymiseen.
41. HB väittää, että se tosiseikka, että vähittäiskauppiaat ovat käyttäneet mahdollisuuttaan irtisanoa jälleenmyyntisopimuksia käytännössä harvoin, on merkityksetön yksinoikeuslausekkeen kilpailua rajoittavan vaikutuksen tutkimisen kannalta. Se viittaa tältä osin muun muassa edellä mainitussa asiassa Delimitis annettuun tuomioon.
42. HB kiistää ne ”objektiiviset ja täsmälliset merkit”, joihin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on valituksenalaisen tuomion 93–95 kohdassa tukeutunut osoittaakseen, että Irlannissa on kysyntää muiden valmistajien jäätelöille, kun niitä on saatavilla, ja sen mainitun tuomion 97 kohdassa mainitun seikan, että huomattava osa vähittäiskauppiaista on halukkaita ottamaan varastoihinsa useampien valmistajien heräteostosjäätelöitä edellyttäen, että ne voivat varastoida ne yhteen pakastesäilyttimeen. HB väittää myös, että perustelut puuttuvat tältä osin. Se korostaa myös, että Richmondin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa pidetyssä istunnossa esittämät todisteet sen kokemuksista Yhdistyneen kuningaskunnan markkinoilla on esitetty myöhässä ja että tämän vuoksi sen lisäksi, että ne on jätettävä tutkimatta, ne ovat myös epätäsmällisiä ja merkityksettömiä relevanttien markkinoiden analysoimisen kannalta.
43. HB vetoaa myös ristiriitaisuuteen, joka sisältyy valituksenalaisen tuomion 92 kohtaan, jossa täsmennetään, että vähittäiskauppiaat varastoivat muunmerkkisiä jäätelöitä HB:n jäätelöiden rinnalle samaan pakastesäilyttimeen silloin, kun ne katsovat, että niillä on vapaus tehdä tämä, ja saman tuomion 94 kohtaan, jossa viitataan tutkimukseen, jonka mukaan lähes 40 prosenttia vähittäiskauppiaista pitäisi varastossa muita kuin HB:n jäätelöitä, jos yksinoikeuslauseketta ei enää sisällytettäisi jälleenmyyntisopimuksiin, joten sen mukaan 60 prosenttia vähittäiskauppiaista on ilmoittanut, etteivät ne olisi valmiita varastoimaan muiden valmistajien kuin HB:n jäätelöitä, jos yksinoikeuslauseketta ei olisi.
44. HB väittää, ettei yksinoikeuslausekkeiden irtisanominen mitenkään merkitse kyseisten vähittäiskauppiaiden kanssa tehtyjen jälleenmyynti- tai toimitussopimusten irtisanomista, kuten ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin antaa ymmärtää valituksenalaisen tuomion 89 ja 111 kohdassa.
45. HB väittää lisäksi, että valituksenalainen tuomio ei ole riittävän perusteltu siitä syystä, ettei ole tutkittu palkkiojärjestelmää, jota se soveltaa vähittäiskauppiaisiin, joilla on oma pakastesäilytin (jäljempänä palkkiojärjestelmä). Se väittää vastauksessaan, että tätä palkkiojärjestelmän olemassaoloa ei ole esitetty erillisenä perusteena, vaan osana riidanalaista päätöstä vastaan esitettyä laajempaa perustetta, jonka mukaan komissio ja ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin eivät ole oikein ottaneet huomioon kilpailijoiden mahdollisuuksia päästä markkinoille. HB korostaa tämän väitteen merkitystä mainitussa vastauksessaan ja ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa pidetyssä istunnossa.
46. Komissio, Mars ja Richmond katsovat, että HB:n väitteet koskevat vain tosiseikkoja ja ne on näin ollen jätettävä tutkimatta, minkä lisäksi ne ovat myös perusteettomia.
47. Mars ja Richmond huomattavat, että edellä mainitussa asiassa Delimitis annetun tuomion mukaan perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdan mukaisesti on arvioitava jälleenmyyntisopimusten tosiasiallista kestoa. Richmond korostaa myös, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei ole tyytynyt vain toteamaan vähittäiskauppiaiden teoreettista mahdollisuutta varastoida kilpailevia tuotteita myyntipisteissään, vaan se on analysoinut perustellusti niitä tosiasiallisia ja konkreettisia mahdollisuuksia, joita kilpailijoilla on relevanteille markkinoille pääsemiseksi.
48. Richmond väittää, että sen markkinaosuus Yhdistyneessä kuningaskunnassa on oikein laskettu.
49. Komissio palauttaa mieliin, että palkkiojärjestelmää on sovellettu sen aloitteesta vuodesta 1995 lähtien, koska se oli vastustanut sitä, että HB laskuttaa pakastesäilytinkustannukset kaikilta vähittäiskauppiailtaan tekemättä eroa sen mukaan, käyttävätkö ne tälle yhtiölle kuuluvia säilyttimiä vai eivät.
50. Komissio ja Richmond väittävät, että tähän menettelyn vaiheeseen asti HB ei ole koskaan vedonnut palkkiojärjestelmään tekijänä, joka itsessään oikeuttaisi riidanalaisen päätöksen kumoamisen, ja että tällainen väite on vastaavasti jätettävä tutkimatta. Komissio lisää, että HB on käyttänyt tämän palkkiojärjestelmän olemassaoloa ainoastaan tukeakseen väitettään siitä, että HB ei sido jäätelöiden toimittamista pakastesäilyttimien toimittamiseen; ensi mmäisen oikeusasteen tuomioistuin on tutkinut tätä väitettä valituksenalaisen tuomion 113 ja 114 kohdassa. Mars huomauttaa, että HB:n tekemät viittaukset mainittuun päätökseen ja kanteeseen koskevat yksinomaan palkkiojärjestelmän tosiasiallista toimivuutta eivätkä ne sisällä mitään oikeudellista argumenttia.
51. Komissio ja Richmond korostavat, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei ole velvollinen vastaamaan kokonaisuudessaan kaikkiin kunkin asianosaisen esittämiin väitteisiin. Komissio viittaa tältä osin asiassa C-221/97 P, Schröder ym. v. komissio, 10.12.1998 annettuun tuomioon (Kok. 1998, s. I-8255, 24 kohta) ja asiassa C-274/99 P, Connolly v. komissio, 6.3.2001 annettuun tuomioon (Kok. 2001, s. I-1611, 121 kohta).
52. Mars väittää lisäksi, että palkkiojärjestelmällä ei ole HB:n väittämää vaikutusta relevanttien markkinoiden avautumisen suhteen ja että edellä mainitussa asiassa Delimitis annetussa tuomiossa ei vaadita, että komissio tai yhteisöjen tuomioistuin tutkivat tilannetta niiden myyntipisteiden osalta, jotka eivät ole suljettuja. Richmond katsoo myös, että tämän järjestelmän yhteydessä myönnetty palkkio oli riittämätön kannustamaan vähittäiskauppiaita oman pakastesäilyttimen hankkimiseen.
– Yhteisöjen tuomioistuimen arviointi asiasta
53. Sopimuksen vaikutukset kilpailuun on arvioitava ottaen huomioon se taloudellinen ja oikeudellinen asiayhteys, johon ne sijoittuvat ja jossa niillä yhdessä muiden sopimusten kanssa voi olla kumulatiivinen vaikutus kilpailuun (ks. mm. asia 23/67, Brasserie de Haecht, tuomio 12.12.1967, Kok. 1967, s. 525 ja 537 ja em. asia Delimitis, tuomion 14 kohta).
54. Tästä seuraa, kuten ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin täsmentää valituksenalaisen tuomion 84 kohdassa, että vähittäiskauppiaille asetettuja sopimukseen perustuvia rajoituksia on tutkittava paitsi pelkästään muodollisesti juridiselta kannalta myös ottamalla huomioon jälleenmyyntisopimusten erityinen taloudellinen asiayhteys.
55. Näin ollen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei tehnyt oikeudellista virhettä katsoessaan valituksenalaisen tuomion 105 kohdassa, että siltä osin kuin mahdollisuus irtisanoa jälleenmyyntisopimukset ei millään tavoin estä kyseessä olevien sopimusten tehokasta soveltamista niin kauan kuin sitä ei käytetä, on näiden sopimusten vaikutusten arvioimiseksi relevanteilla markkinoilla otettava huomioon niiden tosiasiallinen voimassaolo.
56. Tätä koskeva HB:n väite on näin ollen selvästi perusteeton.
57. Yhteisöjen tuomioistuimella ei myöskään ole valituksen yhteydessä toimivaltaa lausua ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen suorittamasta asiaan liittyvien tosiseikkojen ja selvitysaineiston arvioinnista lukuun ottamatta tilanteita, joissa mainitut tosiseikat tai selvitysaineisto on otettu huomioon ilmeisen vääristyneellä tavalla (ks. vastaavasti erityisesti asia C-470/00 P, parlamentti v. Ripa di Meana ym., tuomio 29.4.2004, Kok. 2004, s. I-4167, 40 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
58. Kun HB riitauttaa ne eri tosiasioita koskevat seikat, joihin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin tukeutuu valituksenalaisen tuomion 93–95 kohdassa yksinoikeuslausekkeen vaikutusten määrittämiseksi relevanteilla markkinoilla, se kyseenalaistaa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen suorittaman tosiseikkoja koskevan arvioinnin osoittamatta kuitenkaan, että viimeksi mainittu olisi arvioinut tosiseikat virheellisesti tai ottanut selvitysaineiston huomioon tältä osin vääristyneellä tavalla.
59. Kysymys siitä, merkitseekö yksinoikeuslausekkeen irtisanominen käytännössä jälleenmyyntisopimusten irtisanomista, on myös tosiseikkoja koskeva kysymys.
60. Tästä seuraa, että HB:n tätä koskevien väitteiden tutkittavaksi ottamisen edellytykset selvästi puuttuvat.
61. HB ei myöskään esitä vakavia perusteita, joiden avulla voitaisiin todeta ristiriita valituksenalaisen tuomion 92 kohdan, jossa todetaan, että vähittäiskauppiaat pitävät varastossa muita kuin HB:n jäätelömerkkejä, jos niillä on mahdollisuus tähän, ja saman tuomion 94 kohdan välillä, jossa tämä väite perustuu erityisesti siihen toteamukseen, että B & A:n tutkimus osoittaa myös, että merkittävä osuus eli melkein 40 prosenttia vähittäiskauppiaista ilmoitti haluavansa pitää varastossa laajempaa tuotevalikoimaa, jos yksinoikeuslausekkeet poistettaisiin.
62. Tästä seuraa, että tämä HB:n väite on selvästi perusteeton.
63. Lopuksi siitä HB:n väitteestä, joka koskee sitä, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei ole tutkinut palkkiojärjestelmää, on palautettava mieliin, että kuten komissio on perustellusti muistuttanut, viimeksi mainitulla ei ole velvollisuutta vastata yksityiskohtaisesti kaikkiin asianosaisten esittämiin väitteisiin varsinkaan silloin, kun nämä väitteet eivät ole riittävän selviä ja täsmällisiä ja kun ne eivät perustu yksityiskohtaiseen näyttöön (ks. mm. em. asia Connolly v. komissio, tuomion 121 kohta).
64. Tältä osin asiakirja-aineistosta ei ilmene, että palkkiojärjestelmä muodostaisi HB:n ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa esittämän olennaisen väitteen sen osoittamiseksi, että yksinoikeuslausekkeen vaikutukset eivät ole kilpailunvastaisia.
65. Lisäksi siltä osin kuin HB vetoaa vähittäiskauppiaisiin, joilla on oma pakastesäilytin, sovellettavan palkkiojärjestelmän merkitykseen, se ei esitä sellaisia täsmällisiä seikkoja, joilla voitaisiin osoittaa, että tämän järjestelmän olemassaolo olisi voinut muuttaa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointia yksinoikeuslausekkeen vaikutuksesta relevanteilla markkinoilla.
66. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuinta ei siis voida moittia siitä, ettei se ole vastannut täsmällisemmin väitteeseen, jota on pidettävä vaikutuksettomana, kun otetaan huomioon ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen analyysi yksinoikeuslausekkeen vaikutuksesta vähittäiskauppiaiden kaupalliseen vapauteen valita ne tuotteet, joita ne myyvät myyntipisteissään.
67. Näin ollen tämän väitteen tutkittavaksi ottamisen edellytykset selvästi puuttuvat.
68. Tästä seuraa, että ensimmäisen valitusperusteen ensimmäinen osa on hylättävä, koska osittain sen tutkittavaksi ottamisen edellytykset selvästi puuttuvat ja osittain se on perusteeton.
Ensimmäisen valitusperusteen toinen osa
– Asianosaisten lausumat
69. HB väittää, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on arvioinut virheellisesti HB:n kilpailijoiden tekemien jälleenmyyntisopimusten vaikutusta relevanttien markkinoiden eristämiseen. HB:n mukaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei voinut päätellä, että käyttöön otettu jälleenmyyntisopimusverkko koskee 83:a prosenttia myyntipisteistä, koska 27 prosenttia niistä ei ole objektiivisesti katsoen suljettuja siltä osin kuin vähittäiskauppiaat ovat päättäneet ottaa useammalle kuin yhdelle valmistajalle kuuluvia pakastesäilyttimiä. HB korostaa myös, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei voi rinnastaa sen jälleenmyyntisopimuksia ja sen kilpailijoiden sopimuksia, koska viimeksi mainituilla ei ole samaa asemaa eivätkä ne ole yhtä suosittuja markkinoilla. HB katsoo, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen olisi pitänyt tutkia mainittujen sopimusten kesto sopimusten mukaan ja käytännössä. HB kiistää myös väitteen, jonka mukaan se olisi myöntänyt, että 83 prosenttia Irlannin vähittäiskaupoista oli suljettuja.
70. HB väittää vastauksessaan, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen huomattava liioittelu jälleenmyyntisopimusverkosta johtuvan kyseisten markkinoiden eristämisen kumulatiivisista vaikutuksista vastaa todistusaineiston vääristämistä.
71. HB riitauttaa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen toteamuksen, joka koskee sitä, että pakastesäilyttimien yksinoikeuteen perustuvan käytön ja heräteostosjäätelön toimittamisen välillä ei ole objektiivista yhteyttä. Se katsoo, että tämä toteamus on ristiriidassa valituksenalaisen tuomion 143 kohdassa olevan toteamuksen kanssa, jonka mukaan näiden pakastesäilyttimien toimittamista maantieteelliset markkinat kokonaisuudessaan kattavalle erittäin suurelle määrälle myyntipisteitä voidaan pitää objektiivisena etuna. HB väittää, että käytäntö laskuttaa vuokraa vähittäiskauppiailta, jotka käyttävät sen säilyttimiä Pohjois-Irlannissa, merkitsee nimellisen summan maksamista, jota useimmiten ei edes peritä, eikä näin ollen tämä käytäntö voi tukea ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen analyysiä, jonka mukaan tämä yhtiö voisi vaatia samalla tavalla Irlantiin sijoittautuneilta vähittäiskauppiailta vuokraa, jolla voitaisiin kattaa pakastesäilyttimen käyttöön antamisesta ja huollosta aiheutuvat kustannukset.
72. HB riitauttaa myös ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion 113 kohdassa esittämän toteamuksen siitä, että relevanteilla markkinoilla toimittajan täytyy olla valmis tarjoamaan veloituksetta pakastesäilytin ja varmistamaan sen kunnossapito, ja se korostaa, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei ota riittävästi huomioon yhtäältä sitä, että myyntipisteistä 17 prosentissa vähittäiskauppiailla on oma säilytin, ja toisaalta sitä, että on olemassa palkkiojärjestelmä, jota sovelletaan irlantilaisiin vähittäiskauppiaisiin, jotka varastoivat HB:n valmistamia jäätelöitä mutta jotka eivät käytä tälle yhtiölle kuuluvia säilyttimiä.
73. Lopuksi HB väittää, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei ole riittävästi näyttänyt toteen, että sen kilpailijoiden hallussa olevat pienet markkinaosuudet johtuvat osittain yksinoikeuslausekkeesta, ja että se on myös tehnyt oikeudellisen virheen katsoessaan, että HB:lle kuuluvien pakastesäilyttimien yksinomaista käyttöä koskeva politiikka aiheuttaa esteen mainittujen kilpailijoiden markkinoille pääsylle.
74. Komissio katsoo, että HB:n väitteet perustuvat tosiseikkojen arviointiin ja ne on jätettävä tutkimatta. Se lisää, että ne ovat joka tapauksessa perusteettomia.
75. Komissio väittää, että ensimmäisen oikeusasteen valituksenalaisen tuomion 111 kohdassa tekemä toteamus siitä, että relevanteille markkinoille luotu sopimusverkko koskee 83:a prosenttia markkinoiden myyntipisteistä, heijastaa sitä tosiseikkaa, että vain 17 prosenttia vähittäiskauppiasta omistaa oman pakastesäilyttimensä, mikä on merkittävä tekijä markkinoille pääsyn esteen olemassaolon kannalta.
76. Komissio kiistää objektiivisen yhteyden HB:lle kuuluvan pakastesäilyttimen yksinoikeuteen perustuvan käytön ja jäätelöiden toimittamisen välillä ja katsoo, että HB:n esitys on epäyhtenäinen siltä osin kuin se väittää, että tämä yksinoikeuteen perustuva käyttö on keskeistä, ja myöntää samalla, että jäätelöiden toimittaminen on mahdollista ilman tätä yksinoikeuslauseketta. Komissio korostaa, että heräteostosjäätelöiden suuresta saatavuudesta muodostuvat edut johtuvat pakastesäilyttimen käyttöön antamisesta eivätkä mainitusta yksinoikeuslausekkeesta. Se katsoo myös, ettei ole uskottavaa väittää, että HB:n kaltainen yritys ei voisi velvoittaa vähittäiskauppiaitaan maksamaan taloudellisesti perusteltua vuokraa säilyttimiensä käytöstä.
77. Komissio katsoo, että riidanalaisella päätöksellä on todettu yksinoikeuslausekkeen ja HB:n kilpailijoiden heikon osuuden välinen syy-yhteys relevanteilla markkinoilla. Se viittaa tältä osin erityisesti kyseisen päätöksen 143–184 ja 185–200 perustelukappaleeseen.
78. Mars ja Richmond esittävät keskeisiltä osin komission väitteiden kanssa samanlaiset väitteet.
79. Mars korostaa myös, että HB ei osoita, että huolimatta tälle yhtiölle kuuluvien pakastesäilyttimien yksinoikeuteen perustuvaa käyttöä koskevasta jälleenmyyntisopimusverkosta, joka kattaa 83 prosenttia relevanttien markkinoiden myyntipisteistä, toimittajilla on olemassa tosiasialliset ja konkreettiset mahdollisuudet päästä näille markkinoille tai parantaa asemaansa siellä.
80. Mars kiistää HB:n esittämän analyysin, jonka mukaan yksinoikeuslausekkeen ja jäätelöiden toimittamisen välisen objektiivisen yhteyden perusteella voidaan katsoa, että tämä lauseke ei ole este kilpailijoiden pääsylle näille markkinoille. Se väittää, että heräteostosjäätelöiden suuremmasta saatavuudesta johtuvia kaikkia mahdollisia etuja on arvioitava tutkittaessa jälleenmyyntisopimusverkon yleistä vaikutusta.
81. Mars katsoo, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen päätelmä HB:n kilpailijoiden hallussa olevista heikoista markkinaosuuksista johtuu valituksenalaisessa tuomiossa tehdystä yksinoikeuslausekkeen haitallisten vaikutusten analysoinnista.
82. Se väittää, että HB ei esitä mitään oikeudellista argumenttia sen väitteen tueksi, jonka mukaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin olisi ottanut todistusaineiston huomioon vääristyneellä tavalla liioittelemalla merkittävästi relevanttien markkinoiden eristymisastetta.
83. Richmond korostaa, että toisin kuin HB väittää, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei ole katsonut, että 83 prosenttia markkinoiden myyntipisteistä oli kilpailulta ”suljettuja”, vaan se on katsonut, että markkinoilla käyttöön otetut jälleenmyyntisopimusverkot ”vaikuttivat” näihin myyntipisteisiin. Se katsoo näin ollen, että tämä väite on hylättävä, koska se on jäänyt vaille kohdetta. Se väittää myös, että se, että muut toimittajat eivät ole yhtä suosittuja kuin HB relevanteilla markkinoilla, ei merkitse välttämättä, että niihin vaikuttava eristämistaso olisi pienempi.
– Yhteisöjen tuomioistuimen arviointi asiasta
84. Sopimuksen vaikutukset kilpailuun on arvioitava ottaen huomioon se taloudellinen ja oikeudellinen asiayhteys, johon ne sijoittuvat ja jossa niillä yhdessä muiden sopimusten kanssa voi olla kumulatiivinen vaikutus kilpailuun (em. asia Brasserie de Haecht, tuomion 537 kohta ja em. asia Delimits, tuomion 14 kohta).
85. Sen arvioimiseksi, rajoittavatko useat sopimukset pääsyä kyseisille markkinoille, on määriteltävä kaikkien niiden samankaltaisten sopimusten luonne ja merkitys, jotka sitovat useita kansallisia tuottajia ja huomattavan määrän myyntipisteitä toisiinsa. Näiden sopimusverkkojen vaikutus markkinoille pääsyyn riippuu erityisesti tuottajiin näin sidoksissa olevien myyntipisteiden määrästä verrattuina niihin, jotka eivät ole tällä tavoin sidoksissa, tehtyjen sopimusten kestosta sekä niiden tuotteiden määristä, joita nämä sitoumukset koskevat (ks. vastaavasti em. asia Delimitis, tuomion 19 kohta).
86. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on katsonut valituksenalaisen tuomion 111 kohdassa, että komissio oli mahdollisen kumulatiivisen vaikutuksen tutkimiseksi perustellusti ottanut huomioon HB:n jälleenmyyntisopimuksista kilpailulle aiheutuvien vaikutusten lisäksi myös yksinoikeuslausekkeen alaisia pakastesäilyttimiä koskevat eri sopimukset, joita muut toimittajat Irlannissa olivat tehneet. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen mukaan sen perusteella, että nämä toimittajat antavat pakastesäilyttimiä vähittäiskauppiaiden käyttöön samanlaisissa olosuhteissa kuin HB ja samoin tilarajoittein, voidaan katsoa, että ainoastaan HB:n pakastesäilyttimellä varustettujen myyntipisteiden osalta vaikeudet suostutella vähittäiskauppiaat korvaamaan niillä olevat HB:n säilyttimet taikka asentamaan lisäsäilyttimen koskevat myös kaikkia muita yksinoikeuslausekkeen kattamia pakastesäilyttimiä, vaikka muilla toimittajilla ei olekaan relevanteilla markkinoilla samaa asemaa ja samaa suosiota kuin tällä yhtiöllä.
87. Kun HB kiistää tämän arvioinnin, se haluaa tosiasiassa kyseenalaistaa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen suorittaman tosiseikkoja koskevan arvioinnin. Se ei myöskään esitä seikkoja, joiden avulla voitaisiin osoittaa, että viimeksi mainittu olisi ottanut vääristyneellä tavalla huomioon muiden toimittajien kuin HB:n tekemien sopimusten ominaispiirteitä koskevia tosiseikkoja ja todistusaineistoa.
88. Tästä seuraa, että HB:n ensimmäisen valitusperusteen toisen osan tutkittavaksi ottamisen edellytykset selvästi puuttuvat.
89. HB ei lisäksi esitä täsmällisiä seikkoja, joiden avulla voitaisiin osoittaa, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on tehnyt oikeudellisen virheen katsoessaan, että erillisen vuokran periminen pakastesäilyttimien toimittamisesta Pohjois-Irlantiin sijoittautuneille vähittäiskauppiaille muodostaa merkittävän tekijän arvioitaessa mahdollisuutta periä vuokraa HB:n Irlantiin sijoittautuneiden vähittäiskauppiaiden kanssa tekemien samanlaisten sopimusten yhteydessä. Lisäksi on todettava, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei muutoinkaan ole nojautunut ainoastaan HB:n Pohjois-Irlannissa noudattamaan käytäntöön, vaan se on myös todennut valituksenalaisen tuomion 114 kohdassa, että HB ei ole esittänyt riittävää oikeudellista näyttöä siitä, että käytäntönä ei ole periä erillistä vuokraa pakastesäilyttimien toimittamisesta Irlantiin, eikä HB kiistä tätä.
90. HB ei myöskään esitä seikkoja, joilla voitaisiin kyseenalaistaa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion 113 kohdassa esittämä arviointi siitä, että relevanttien markkinoiden yhteydessä toimittajan täytyy olla valmis tarjoamaan veloituksetta pakastesäilytin ja varmistamaan sen kunnossapito. Missään tapauksessa se HB:n esiin tuoma tosiseikka, että myyntipisteistä 17 prosentissa vähittäiskauppiailla on oma pakastesäilytin, ei ole omiaan osoittamaan sitä, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimelle tältä osin esitettyjä tosiseikkoja ja todisteaineistoa olisi otettu vääristyneellä tavalla huomioon. HB viittaakin ainoastaan palkkiojärjestelmän olemassaoloon esittämättä seikkoja, joiden avulla voitaisiin osoittaa, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on tehnyt oikeudellisen virheen, kun se ei ota tätä huomioon tarkastelussaan tältä osin.
91. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on lopuksi perustellut analyysiään siitä, että HB:n kilpailijoiden hallussa olevat heikot markkinaosuudet johtuvat ainakin osittain viimeksi mainitun käytännöstä antaa pakastesäilyttimiään vähittäiskauppiaiden käyttöön yksinoikeuslausekkeen avulla, toteamalla, että sekä Marsin että Valley- ja Leadmore-yhtiöiden markkinaosuudet olivat vähentyneet riidanalaisen päätöksen tekemistä edeltäneinä vuosina. HB ei kuitenkaan esitä seikkoja, joiden avulla voitaisiin osoittaa, että se, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei mainitse täsmällisiä tietoja yksinoikeuslausekkeen ja tämän yhtiön kilpailijoiden heikon markkinaosuuden välisestä syy-yhteydestä eikä muista mahdollisista tekijöistä, jotka voisivat selittää näiden markkinaosuuksien vähäisyyden, muodostaisi oikeudellisen virheen.
92. Näillä eri väitteillään HB pyrkii tosiasiallisesti kyseenalaistamaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen suorittaman tosiseikkoja koskevan arvioinnin.
93. Tästä seuraa, että HB:n valituksensa tueksi esittämän ensimmäisen perusteen toisen osan tutkittavaksi ottamisen edellytykset selvästi puuttuvat ja näin ollen tämä peruste on hylättävä kokonaisuudessaan.
Toinen valitusperuste, joka koskee perustamissopimuksen 85 artiklan 3 kohdan rikkomista
Asianosaisten ja muiden osapuolten lausumat
94. HB väittää, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on tehnyt oikeudellisen virheen perustamissopimuksen 85 artiklan 3 kohdassa mainitun ensimmäisen edellytyksen soveltamisessa, kun se on soveltanut virheellisesti todistustaakkasääntöjä.
95. HB katsoo osoittaneensa, että yksinoikeuslauseke tuottaa vähittäiskauppiaille etua, joka muodostuu heräteostosjäätelöiden suuremmasta maantieteellisestä saatavuudesta, ja että tätä etua ei enää saataisi samassa määrin, jos mainittu lauseke kiellettäisiin.
96. HB katsoo, että tässä tilanteessa on komission tehtävä näyttää toteen, että jälleenmyyntisopimusten objektiivinen etu kompensoituu niiden kielteisillä vaikutuksilla kilpailuun, ja että komissio voi tukeutua ainoastaan riittävän täsmällisiin ja yhtäpitäviin todisteisiin.
97. HB kiistää erityisesti komission arvioinnin siitä, että vaikka yksinoikeuslauseke kiellettäisiin, vain joitakin tapauksia lukuun ottamatta ei ole kovin todennäköistä, että tämä yhtiö lakkaisi toimittamasta pakastesäilyttimiä asiakkailleen. Tältä osin se väittää, että valituksenalainen tuomio on myös riittämättömästi perusteltu.
98. Komissio väittää, että tällä valitusperusteella riitautetaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen suorittama tosiseikkoja koskeva arviointi siitä tavasta, jolla HB menettelisi, jos yksinoikeuslauseke kiellettäisiin, ja että se on näin ollen jätettävä tutkimatta.
99. Komissio väittää, että kyseinen peruste on lisäksi perusteeton. Se korostaa, että yrityksen, joka vaatii perustamissopimuksen 85 artiklan 3 kohdan mukaista poikkeusta, on osoitettava, että kaikkia tässä määräyksessä määrättyjä edellytyksiä on noudatettu, ja ettei vapautuksen myöntämiseksi riitä, että todetaan tiettyjen etujen olemassaolo, sillä oikeuskäytännössä vaaditaan, että osoitetaan, että sopimuksesta saadut edut ovat suuremmat kuin siitä aiheutuvat haitat. Se siteeraa tältä osin edellä mainitussa asiassa Consten ja Grundig vastaan komissio annettua tuomiota. Komission mukaan HB:n pitäisi näin ollen näyttää toteen, että jälleenmyyntisopimuksilla asetetut rajoitukset olivat ennakkoedellytys saaduille eduille ja että edut olivat kilpailun suhteen suuremmat kuin haitat. Komissio katsoo, että HB ei ole täyttänyt tätä todistusvelvollisuuttaan.
100. Komissio viittaa myös riidanalaisen päätöksen 222–247 perustelukappaleeseen, joissa analysoidaan perustamissopimuksen 85 artiklan 3 kohdassa mainittuja kumulatiivisia edellytyksiä, ja se korostaa, että HB ei ole kiistänyt arviointia siitä, että mainituissa sopimuksissa ei myönnetä käyttäjille kohtuullista osaa niistä johtuvista voitoista.
101. Mars ja Richmond tukeutuvat pääasiallisesti samanlaisiin väitteisiin kuin komissio.
Yhteisöjen tuomioistuimen arviointi asiasta
102. Kuten ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on perustellusti palauttanut mieliin valituksenalaisen tuomion 136 kohdassa, silloin, kun haetaan perustamissopimuksen 85 artiklan 3 kohdan mukaista poikkeusta, yritysten, joita asia koskee, on ensinnäkin esitettävä komissiolle sellaisia todisteita, joista käy ilmi, että sopimus täyttää perustamissopimuksen 85 artiklan 3 kohdan edellytykset (ks. mm. yhdistetyt asiat 43/82 ja 63/82, VBVB ja VBBB v. komissio, tuomio 17.1.1984, Kok. 1984, s. 19, 52 kohta).
103. HB:llä oli siis todistustaakka sen osoittamiseksi, että yksinoikeuslauseke täytti perustamissopimuksen 85 artiklan 3 kohdassa määrätyt kumulatiiviset edellytykset. Näistä edellytyksistä ensimmäisen osalta HB:n oli muun muassa näytettävä toteen, että yksinoikeuslauseke tehostaa kyseessä olevien tuotteiden tuotantoa tai jakelua niin, että jos tätä mahdollisuutta panna tämä lauseke täytäntöön rajoitettaisiin, tällaista tehostusta ei enää voitaisi toteuttaa.
104. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on myöntänyt valituksenalaisen tuomion 143 kohdassa, että heräteostosjäätelön myyntiin tarkoitettuja pakastesäilyttimiä, joita on koko maantieteelliset markkinat kattavalla erittäin suurella osalla myyntipisteistä ja jotka ovat suurelta osin peräisin HB:n pakastesäilytinverkostosta, voidaan pitää objektiivisena etuna näiden tuotteiden jakelualalla. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on kuitenkin myös katsonut, että on epätodennäköistä, että HB lakkaisi kokonaan tarjoamasta pakastesäilyttimiä vähittäiskauppiaille, jos rajoitettaisiin sen mahdollisuutta asettaa näitä säilyttimiä koskeva yksinoikeuslauseke, joitakin hyvin harvoja tapauksia lukuun ottamatta. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on korostanut muun muassa, että HB ei ole osoittanut, että komissio olisi tehnyt ilmeisen virheen katsoessaan, että HB:n kaltaisen yhtiön, joka haluaa säilyttää vahvan markkina-asemansa, taloudellinen todellisuus on, että se pyrkii saamaan tuotteensa mahdollisimman moneen myyntipaikkaan. Se on myös korostanut, että toisin kuin HB väittää, komissio ei ole pelkästään olettanut, että HB jatkaisi pakastesäilytinten toimittamista relevanteille markkinoille, vaan se on tehnyt ennakoivan analyysin näiden markkinoiden toimimisesta riidanalaisen päätöksen tekemisen jälkeen.
105. Valituksenalaisesta tuomiosta ilmenee näin ollen, että komissio on esittänyt täsmällisiä seikkoja sen osoittamiseksi, että yksinoikeuslauseke ei edesauta heräteostosjäätelön tuotannon tai jakelun tehostamista, ja että HB ei ole onnistunut näyttämään toteen, että perustamissopimuksen 85 artiklan 3 kohdassa mainittu ensimmäinen edellytys täyttyy.
106. Tästä seuraa, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei ole soveltanut todistustaakkasääntöjä epäasianmukaisesti ja että perustamissopimuksen 85 artiklan 3 kohdan virheellistä soveltamista koskeva valitusperuste on ilmeisen perusteeton.
Kolmas valitusperuste, joka koskee perustamissopimuksen 86 artiklan rikkomista
Asianosaisten lausumat
107. HB väittää, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen suorittama arviointi on ristiriitainen siltä osin kuin se myöntää, että yksinoikeuslausekkeen tavoitteena ei ole kilpailun rajoittaminen (valituksenalaisen tuomion 80 kohta), että se muodostaa yleisen käytännön relevanteilla markkinoilla (mainitun tuomion 159 kohta) ja että se on otettu käyttöön vähittäiskauppiaiden pyynnöstä (saman tuomion 160 kohta), ja toteaa tämän jälkeen, että kyseessä on perustamissopimuksen 86 artiklassa tarkoitettu määräävän markkina-aseman väärinkäyttö. HB katsoo myös, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei ole riittävästi perustellut syitä, joiden vuoksi se päätyy eri päätelmään kuin High Court, joka on myöntänyt, että yksinoikeuslauseke oli kaupallisesti perusteltu.
108. HB väittää myös, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on tehnyt kaksi oikeudellista virhettä soveltaessaan perustamissopimuksen 86 artiklaa ja että sen arviointi on näin ollen myös riittämättömästi perusteltu.
109. Yhtäältä HB katsoo, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei selitä syitä analyysilleen, jonka mukaan yksinoikeuslauseke luo vääristymiä vähittäiskauppiaiden valinnassa, ja että tämä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen näkemys ”johtuu” sen perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdan osalta tekemistä päätelmistä. HB väittää, että yksinoikeuslauseke muodostaa tavanomaisen kaupallisen käytännön, joka ei itsessään ole kilpailua rajoittava eikä väärinkäyttävä ja jota ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on itse asiassa vastustanut vain sen relevantteihin markkinoihin kohdistuvien väitettyjen eristämisvaikutusten perusteella, joten asiassa keskeisen valvontaperusteen pitäisi olla yksinomaan perustamissopimuksen 85 artikla eikä sen 86 artikla.
110. HB lisää, että siltä osin kuin pakastesäilyttimen toimittaminen luo heräteostosjäätelöiden myynnille mahdollisuuden, jota ei tällaisen toimittamisen puuttuessa olisi, on virheellistä päätellä, että tämä menettely olisi väärinkäyttöä.
111. HB katsoo, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimelle esitettyjen todisteiden perusteella ei voida olettaa, että jälleenmyyntisopimukset estäisivät vähittäiskauppiaita käyttämästä valinnanvapauttaan niin, että ne joutuisivat hylkäämään kilpailijoiden tuotteet.
112. Se väittää, että valituksenalaisessa tuomiossa on ristiriita, koska sen 108 kohdassa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on todennut, että siitä, että jälleenmyyntisopimukset koskevat noin 40:tä prosenttia markkinoiden myyntipisteistä, ei voida varmasti päätellä, että kilpailu vääristyy, kun taas mainitun tuomion 160 kohdassa se on todennut, että HB on erityistä vastuutaan rikkomalla tosiasiallisesti aiheuttanut kilpailun vääristymän sitomalla itseensä 40 prosenttia myyntipisteistä.
113. Toisaalta HB katsoo, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on tehnyt oikeudellisen virheen päätellessään, että edellä mainitussa asiassa Bonner annetun tuomion ulottuvuus rajoittuisi olennaisiin toimintaedellytyksiin. Se katsoo tältä osin, että vaikka tästä tuomiosta johtuukin, että omistajalla voi olla velvollisuus antaa pääsy kolmannelle vain silloin, kun jakelujärjestelmää voidaan pitää olennaisen toimintaedellytyksen muodostavana, siitä johtuu myös, että siinä tapauksessa, että tällainen järjestelmä ei ole olennainen toimintaedellytys, omistajan velvollisuuden helpottaa kilpailua sallimalla kolmansien pääsy tähän järjestelmään on oltava vähemmän sitova. HB katsoo, että komissio ei näin ollen voi asettaa tälle yhtiölle, jonka pakastesäilytinkantaa pidetään sellaisena, että se ei muodosta olennaista toimintaedellytystä, sellaista velvoitetta edistää kilpailua ja helpottaa kolmansien pääsyä, joka olisi ainakin sama kuin olennaisten toimintaedellytysten omistajille asetettu velvoite, sallimalla sen kilpailijoille pääsy merkittävään osaan sen pakastesäilytinkannasta.
114. HB väittää myös, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on tehnyt valituksenalaisen tuomion 161 kohdassa oikeudellisen virheen päätellessään, että riidanalaisen päätöksen soveltaminen ei edellytä, että tämä yhtiö luovuttaa omaisuuttaan tai tekee sopimuksia sellaisten henkilöiden kanssa, joita se ei ole valinnut sopimuskumppaneikseen, koska sitä on vaadittu luovuttamaan omaisuuttaan eli pakastesäilyttimiä sellaisten kilpailijoiden käyttöön, joita se ei ole valinnut sopimuskumppaneikseen.
115. HB väittää lisäksi, että valituksenalainen tuomio on tältä osin riittämättömästi perusteltu.
116. Komissio väittää, että nämä väitteet ovat osittain perusteettomia ja osittain ne on jätettävä tutkimatta.
117. Se korostaa aluksi, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tehtävä on valvoa riidanalaisen päätöksen laillisuutta sen perustelujen valossa sekä asianosaisten väitteitä ja että kansallisen tuomioistuimen ratkaisu ei sido sitä.
118. Komissio katsoo tämän jälkeen, että HB ei täsmennä niitä syitä, joiden vuoksi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin olisi tehnyt virheen katsoessaan, että riidanalaisessa päätöksessä perustamissopimuksen 86 artiklan analysoinnissa ainoastaan ”kierrätetään” sen 85 artiklaa koskevaa analyysiä.
119. Komissio lisää lopuksi, että siltä osin kuin tällä väitteellä pyritään osoittamaan, että tavanomaisia kaupallisia menetelmiä, jotka aiheuttavat relevanttien markkinoiden merkittävän osan lukittumisen, kun ne ovat hallitsevan yrityksen käyttämiä, voidaan analysoida vain perustamissopimuksen 85 artiklaan nähden mutta ei sen 86 artiklaan nähden, kyseessä on uusi peruste, joka näin ollen on jätettävä tutkimatta, ja sen lisäksi se on selvästi perusteeton.
120. Komissio väittää, että HB:n väitteet, jotka yhtäältä koskevat sitä, että pakastesäilyttimien toimittaminen luo myyntimahdollisuuksia, ja toisaalta ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tekemän arvioinnin ristiriitaisuutta, on jätettävä tutkimatta, koska ne tarkoittavat tosiseikkojen taloudellisen arvioinnin valvontaa.
121. Se korostaa myös, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei ole katsonut, että määräävässä markkina-asemassa olevan yrityksen toimintatapa, joka johtaa yksinoikeuslausekkeen soveltamiseen 40 prosentissa myyntipisteitä, ei voisi muodostaa sellaisenaan väärinkäytöstä, mutta että ilmeistä väärinkäytöstä on, että tällainen yritys yrittää vahvistaa tuotteidensa yksinomaisuuden käytettävissä olevien myyntipisteiden näin merkittävässä osuudessa, joka vastaa kyseisten tuotteiden kokonaismyynnin samankaltaista osuutta. Näin ollen HB:n väite on perusteeton.
122. Komissio katsoo, että HB:n väite, joka koskee ”olennaisia toimintaedellytyksiä”, on ilmeisen perusteeton siltä osin kuin tämän yhtiön tuotteita myyvät riippumattomat vähittäiskauppiaat, joille se toimittaa pakastesäilyttimiä vastiketta vastaan. Tässä yhteydessä komissio korostaa, että kyseessä ei ole varallisuus, jota HB säilyttää omaa käyttöään varten, ja että väärinkäytös johtuu sen yrityksestä valvoa riippumattomien vähittäiskauppiaiden tapaa käyttää pakastesäilyttimiä. Se lisää, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on huomauttanut perustellusti, että riidanalaisessa päätöksessä ei velvoiteta HB:tä luovuttamaan omaisuuttaan eikä tekemään sopimuksia sellaisten henkilöiden kanssa, joita se ei ole valinnut sopimuskumppaneikseen.
123. Komission mukaan perustamissopimuksen 86 artiklassa kielletään toimintatapa, joka johtuu määräävässä markkina-asemassa olevan yrityksen tuotteiden tai palvelujen myyntitavasta, kun mainitun toimintatavan tavoitteena on poistaa tai rajoittaa ostajan valintamahdollisuutta hankintalähteiden osalta ja estää markkinoilla olemassa olevan kilpailuasteen säilyttäminen tai tämän kilpailun kehittyminen tai kun on olemassa kilpailijoiden eliminoinnin vaara. Se siteeraa erityisesti tältä osin asiassa 85/76, Hoffman-La Roche vastaan komissio, 13.2.1979 annettua tuomiota (Kok. 1979, s. 461, Kok. Ep. IV, s. 341) ja asiassa C-333/94 P, Tetra Pak vastaan komissio, 14.11.1996 annettua tuomiota (Kok. 1996, s. I-5951, 44 kohta).
124. Mars korostaa, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on myöntänyt valituksenalaisen tuomion 96 kohdassa, että kuten komissiokin oli todennut, Unilever-ryhmä, johon kuuluu HB:n emoyhtiö, katsoi, että pakastesäilyttimien käyttämistä koskeva yksinoikeuslauseke oli ratkaisevaa HB:n kaupallisen menestyksen kannalta ja että sen tavoitteena oli kilpailun rajoittaminen. Tältä osin se viittaa riidanalaisen päätöksen 65–68 perustelukappaleessa mainittuihin asiakirjoihin, joihin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin viittaa valituksenalaisen tuomion 96 kohdassa.
125. Mars väittää myös, että se, että toimintatapa on tavanomaista markkinoilla tai että yksinoikeuslauseke on tehty vähittäiskauppiaiden pyynnöstä, ei sulje pois sitä, että kyseessä on perustamissopimuksen 86 artiklassa tarkoitettu määräävän markkina-aseman väärinkäyttö. Tältä osin se viittaa edellä 89 kohdassa mainitussa asiassa Hoffman-La Roche vastaan komissio annettuun tuomioon sekä asiassa C-62/86, AKZO vastaan komissio, 3.7.1991 annettuun tuomioon (Kok. 1991, s. I-3359, Kok. Ep. XI, s. I-261, 149 kohta) ja asiassa C-310/93 P, BPB Industries ja British Gypsum vastaan komissio, 6.4.1995 annettuun tuomioon (Kok. 1995, s. I-865).
126. Mars katsoo, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on riittävästi perustellut arviointiaan siitä, että yksinoikeuslauseke vääristää vähittäiskauppiaiden valintaa, ja se viittaa tältä osin erityisesti valituksenalaisen tuomion 92, 102 ja 160 kohtaan. Se väittää lisäksi, ettei voi olla olemassa ristiriitaa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen perustamissopimuksen 86 artiklan osalta tekemän analyysin ja mainitun tuomion 108 kohdan välillä, koska tämä kohta sijaitsee perustamissopimuksen 85 artiklan itsenäisen ja riippumattoman analyysin yhteydessä.
127. Mars ja Richmond väittävät, että edellä mainitussa asiassa Bronner annettu tuomio on nyt esillä olevassa asiassa vailla merkitystä, koska kyseessä ei ole asia, joka koskee kolmansien pääsyä ”olennaisiin toimintaedellytyksiin”. Richmond korostaa myös, että riidanalaisessa päätöksessä todettu väärinkäyttö on erilainen, koska se koskee HB:n toteuttamia toimintatapoja vähittäiskauppiaiden kannustamiseksi käyttämään sen pakastesäilyttimiä eikä sitä, että vähittäiskauppiaat, jotka eivät ole hyväksyneet yksinoikeuslauseketta, eivät voi käyttää näitä pakastesäilyttimiä. Lisäksi Mars ja Richmond katsovat, että mainitussa päätöksessä ei velvoiteta HB:tä luovuttamaan omaisuuttaan eikä tekemään sopimuksia sellaisten henkilöiden kanssa, joita tämä yhtiö ei ole valinnut sopimuskumppaneikseen. Richmond lisää, että komissiolla on toimivalta määrätä kaikista toimenpiteistä, jotka ovat välttämättömiä rikkomisen lopettamiseksi.
Yhteisöjen tuomioistuimen arviointi asiasta
128. On todettava, että yhteisöjen tuomioistuimet eivät ole sidottuja kansallisen tuomioistuimen tekemään arviointiin yksinoikeuslausekkeen yhteensoveltuvuudesta yhteisön oikeuden kanssa.
129. Määräävän markkina-aseman väärinkäytön käsite on objektiivinen käsite, joka tarkoittaa määräävässä asemassa olevan yrityksen käyttäytymistä, joka on omiaan vaikuttamaan sellaisten markkinoiden rakenteeseen, joilla juuri kyseessä olevan yrityksen olemassaolon vuoksi kilpailuaste on jo heikentynyt, ja jonka vaikutuksena on estää markkinoilla vielä olemassa olevan kilpailuasteen säilyminen ja tämän kilpailun kehittyminen sen vuoksi, että tämä yritys käyttää muita kuin niitä keinoja, joita taloudellisten toimijoiden suoritteisiin perustuvassa (competition on merits) tuotteiden tai palvelujen tavallisessa kilpailussa käytetään (em. asia Hoffmann-La Roche v. komissio, tuomion 91 kohta). Tältä osin yhteisöjen tuomioistuin on katsonut, että se, että sopimukset on tehty määräävässä markkina-asemassa olevan yrityksen sopimuskumppaneiden pyynnöstä, ei estä tämän menettelyn luokittelua perustamissopimuksen 86 artiklassa tarkoitetuksi määräävän markkina-aseman väärinkäytöksi (ks. mm. em. asia Hoffmann-La Roche v. komissio, tuomion 89 kohta).
130. On myös täsmennettävä, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioi stuin ei ole katsonut valituksenalaisen tuomion 80 kohdassa, että yksinoikeuslausekkeen kohteena ei ole kilpailun rajoittaminen relevanteilla markkinoilla, vaan täsmällisemmin ilmaistuna, että se ei ”muodollisesti” ole yksinostovelvollisuus, jolla on tällainen tavoite.
131. Näin ollen HB:n väite, joka koskee valituksenalaisen tuomion ristiriitaisuutta, on hylättävä selvästi perusteettomana.
132. Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan valituksessa on ilmoitettava täsmällisesti kaikki ne tuomion kohdat, joiden kumoamista vaaditaan, sekä oikeudelliset perustelut, joilla tätä vaatimusta tuetaan (ks. mm. asia C-19/95 P, San Marco v. komissio, määräys 17.9.1996, Kok. 1996, s. I-4435, 37 kohta).
133. Tältä osin HB:n väite siitä, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen analyysi, jonka mukaan jälleenmyyntisopimukset luovat vääristymiä vähittäiskauppiaiden valinnassa, ”johtuisi” tosiasiallisesti niistä päätelmistä, jotka tämä tuomioistuin on tehnyt perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdan yhteydessä, joten sillä ei olisi minkäänlaista itsenäistä ulottuvuutta tai kohdetta, ei ole edellisessä kohdassa esitettyjen edellytysten mukainen. Tällaisen väitteen perusteella ei erityisesti voida saada tietää selvästi, haluaako HB väittää, että valituksenalainen tuomio ei ole riittävän perusteltu tai että kyseessä on perustamissopimuksen 85 artiklan analysoinnin ”kierrätys”, vai kiistääkö se itse perustamissopimuksen 86 artiklan soveltamisen nyt esillä olevassa asiassa. HB ei myöskään esitä kahden viimeksi mainitun olettaman osalta oikeudellisia väitteitä, jotka tukisivat erityisellä tavalla tätä vaatimusta.
134. On siis katsottava, että HB:n mainitun väitteen tutkittavaksi ottamisen edellytykset selvästi puuttuvat.
135. HB:n väite siitä, että yksinoikeuslauseke ei ole perustamissopimuksen 86 artiklassa tarkoitettua väärinkäyttöä, koska sillä luodaan jäätelöiden myyntimahdollisuus, jota tämän lausekkeen puuttuessa ei olisi, johtaa siihen, että yhteisöjen tuomioistuinta pyydetään arvioimaan uudelleen tosiseikkoja, ja näin ollen on katsottava, että tutkittavaksi ottamisen edellytykset selvästi puuttuvat.
136. Valituksenalaisen tuomion 108 ja 160 kohdan välillä ei myöskään ole ristiriitaa siltä osin kuin ne koskevat eri analyysejä, joista toinen liittyy perustamissopimuksen 85 artiklaan ja toinen sen 86 artiklaan. Lisäksi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen mainitun tuomion 160 kohdassa esittämä arviointi on ymmärrettävä asiayhteydessään, erityisesti yhdessä saman tuomion 158 ja 159 kohdan kanssa, joissa korostetaan määräävässä markkina-asemassa olevan yrityksen erityistä vastuuta ja sitä, että kilpailu on relevanteilla markkinoilla jo rajoitettua tämän määräävän markkina-aseman vuoksi. Tästä seuraa, että tämä HB:n väite on myös selvästi perusteeton.
137. Lopuksi HB:n väite, joka koskee edellä mainitussa asiassa Bronner annetussa tuomiossa mainittujen oikeudellisten periaatteiden virheellistä soveltamista, on selvästi perusteeton siltä osin kuin riidanalaisessa päätöksessä ei missään tapauksessa velvoiteta HB:tä luovuttamaan omaisuuttaan tai tekemään sopimuksia henkilöiden kanssa, joita tämä yhtiö ei ole valinnut sopimuskumppaneikseen, kuten ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on todennut valituksenalaisen tuomion 161 kohdassa. Kuten komissio on korostanut, erona edellä mainitussa asiassa Bronner annettuun tuomioon liittyviin tosiseikkoihin, pakastesäilyttimet eivät ole omaisuutta, jota HB säilyttää omaa käyttöään varten, vaan ne on annettu vapaaehtoisesti riippumattomien yritysten käyttöön, jotka maksavat niiden käyttämisestä. Siten HB:n väite siitä, että kyseisessä päätöksessä asetetaan sille velvollisuus, joka on ainakin yhtä sitova kuin se, jota sovelletaan olennaisen toimintaedellytyksen omistajaan, on selvästi perusteeton. Tältä osin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei perustanut analyysiaan ainoastaan olennaisen toimintaedellytyksen puuttumisen toteamiseen eikä se ole perustellut valituksenalaista tuomiota tältä osin riittämättömästi.
138. Tästä seuraa, että osittain kolmannen perusteen tutkittavaksi ottamisen edellytykset selvästi puuttuvat ja osittain se on selvästi perusteeton ja se on hylättävä.
Neljäs valitusperuste, joka koskee olennaisten menettelymääräysten rikkomista
Asianosaisten ja muiden osapuolten lausumat
139. HB väittää aluksi, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on rikkonut työjärjestyksensä 48 artiklan 1 kohtaa sekä loukannut oikeutta oikeudenmukaiseen oikeudenkäyntiin, kun se on hyväksynyt vain sellaisia todisteita, jotka liittyvät Richmondin kokemuksiin Yhdistyneessä kuningaskunnassa ja jotka on esitetty tämän yhtiön kuulemistilaisuudessa ilman, että HB:llä olisi ollut mahdollisuutta kommentoida, ja ilman, että Richmond olisi esittänyt selityksiä tälle viivästyneelle todisteiden esittämiselle.
140. HB korostaa tämän jälkeen sitä, että se, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on perustanut tuomionsa tämän yhtiön toimintatapaan, joka muodostuu vuokran perimisestä pakastesäilyttimien toimittamisesta Pohjois-Irlantiin sijoittautuneille vähittäiskauppiaille, loukkaa sen oikeutta oikeudenmukaiseen oikeudenkäyntiin siltä osin kuin tällä väitteellä ei tähän asti ollut ollut erityistä merkitystä riidanalaisessa päätöksessä eikä komission ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimelle esittämässä vastauksessa.
141. HB väittää lopuksi, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on soveltanut virheellisesti todistustaakkaa koskevia sääntöjä analysoidessaan perustamissopimuksen 85 artiklan 3 kohdan täytäntöönpanon edellytyksiä.
142. Richmondin toimittamista todisteista komissio väittää, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 48 artiklan 1 kohtaa ei sovelleta väliintulijoiden esittämiin todisteisiin. Se katsoo, että kyseisen työjärjestyksen 116 artiklan 6 kohta, jonka nojalla viimeksi mainitut voivat esittää ainoastaan suullisia huomautuksia, menettäisi merkityksensä, jos väliintulijat eivät saisi esittää todisteita huomautustensa yhteydessä.
143. Komissio väittää, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 48 artiklan 1 kohdassa joka tapauksessa säädetään vain perusteluvelvollisuudesta silloin, kun näyttö on mahdollisesti esitetty myöhässä, eikä siinä säädetä yleisestä kiellosta esittää näyttöä niin, että vaikka tätä säännöstä olisikin sovellettava väliintulijoihin, sen takia ei nyt esillä olevassa asiassa ole kyse mistään säännöstenvastaisuudesta, koska todisteet esitti väliintulija, joka kääntyi ensimmäisen kerran ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen puoleen.
144. Komissio ja Mars korostavat, että HB:llä on ollut mahdollisuus vastata istunnossa Richmondin esittämiin todisteisiin ja että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen toteamus siitä, että lukuisat vähittäiskauppiaat olisivat valmiita varastoimaan muita kuin HB:n jäätelömerkkejä samaan pakastesäilyttimeen, jos niillä olisi mahdollisuus tehdä se, on riittävän perusteltu muiden ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimelle esitettyjen seikkojen nojalla.
145. Siitä seikasta, että HB perii vuokraa pakastesäilyttimien toimittamisesta Pohjois-Irlantiin sijoittautuneille vähittäiskauppiaille, komissio väittää yhtäältä, että tämä yhtiö ei ole kiistänyt missään oikeudenkäynnin vaiheessa tähän toimintatapaan liittyviä tietoja, jotka mainitaan riidanalaisen päätöksen 127 perustelukappaleessa. Komissio korostaa, että tämän päätöksen 219 perustelukappaleessa mainitaan myös HB:n mahdollisuus periä vuokraa Irlantiin sijoittautuneilta vähittäiskauppiailta ja että mahdollisuudesta saada korvaus pakastesäilyttimen käyttämisestä on keskusteltu perusteellisesti asianosaisten välillä. Se katsoo lisäksi, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimella ei ole velvollisuutta ilmoittaa ennalta, mihin päätelmään se päätyy, tai niitä asiakirja-aineiston erityisiä seikkoja, joihin se perustaa päätelmänsä.
146. Mars katsoo, että HB:n noudattamalla toimintatavalla, joka muodostuu vuokran laskuttamisesta Pohjois-Irlantiin sijoittautuneilta vähittäiskauppiailta, ei ole mitään vaikutusta valituksenalaisen tuomion pääasiaan, koska riidanalainen päätös on tältä osin täysin ja oikein perusteltu. Se katsoo myös, että HB:n väite siitä, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on rikkonut todistustaakkaa koskevia sääntöjä perustamissopimuksen 85 artiklan 3 kohdan yhteydessä, on perusteeton.
147. Richmond väittää, että sen asemaa brittiläisillä markkinoilla koskevia seikkoja ei voida pitää uusina todisteina ja että ne on esitetty vain kuvaamaan ja vahvistamaan väitettä siitä, että merkittävä määrä vähittäiskauppiaita haluaisi varastoida muun merkkisiä jäätelöitä samaan pakastesäilyttimeen, jos ne voisivat sen tehdä. Se korostaa, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tehtävänä on arvioida sille esitetyn selvityksen näyttöarvoa, lukuun ottamatta tapausta, jossa selvitys on otettu huomioon vääristyneellä tavalla. Tältä osin Richmond siteeraa asiassa C-7/95 P, Deere vastaan komissio, 28.5.1998 annettua tuomiota (Kok. 1998, s. I-3111, 118 kohta). Se katsoo, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 116 artiklassa annetaan väliintulijoille lupa tukea väitteitään todisteiden avulla sekä kirjallisessa menettelyssä että suullisessa menettelyssä ja että HB ei ole riitauttanut niitä todisteita, jotka se on esittänyt istunnossa.
Yhteisöjen tuomioistuimen arviointi asiasta
148. Yhteisöjen tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan silloin, kun yksi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen esittämistä perusteluista on riittävä sen antaman tuomion tuomiolauselman perustelemiseksi, kyseessä olevassa tuomiossa esitetyssä muussa perustelussa mahdollisesti olevat virheet ovat joka tapauksessa merkityksettömiä mainitun tuomiolauselman kannalta siten, että valitusperuste, jossa vedotaan näihin virheisiin, on tehoton ja se on hylättävä (ks. mm. asia C-496/99 P, komissio v. CAS Succhi di Frutta, tuomio 29.4.2004, Kok. 2004, s. I-3801, 68 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
149. Valituksenalaisessa tuomiossa toteamus, joka koskee Richmondin kokemuksia Yhdistyneessä kuningaskunnassa, on vain yksi toteamus niiden muiden joukossa, jotka on tarkoitettu tukemaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen analyysiä siitä, että merkittävä määrä vähittäiskauppiaita varastoisi samaan säilyttimeen muita kuin HB:n jäätelömerkkejä, jos niillä olisi mahdollisuus tehdä se.
150. Tämä toteamus vaikuttaa olevan riittävästi vahvistettu niillä muilla tosiseikoilla, joihin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on nojautunut valituksenalaisen tuomion 93–97 kohdassa.
151. Tämä HB:n väite on näin ollen hylättävä tehottomana.
152. Kuten komissio korostaa, se seikka, että HB laskuttaa Pohjois-Irlantiin sijoittautuneilta vähittäiskauppiailta vuokraa pakastesäilyttimien käytöstä, oli jo otettu esiin riidanalaisen päätöksen perustelujen 127 kohdassa, ja yleinen kysymys tämän yhtiön mahdollisuudesta kantaa vuokraa vähittäiskauppiailta, jotka käyttävät sen pakastesäilyttimiä, on ollut asianosaisten käymän runsaan vuoropuhelun kohteena. Lisäksi, kuten tämän määräyksen 89 kohdassa täsmennetään, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei ole tukeutunut ainoastaan HB:n Pohjois-Irlannissa noudattamaan toimintatapaan tarkastellakseen tämän yhtiön mahdollisuutta periä vuokraa vähittäiskauppiailta, jotka käyttävät sen pakastesäilyttimiä relevanteilla markkinoilla, vaan se on myös todennut valituksenalaisen tuomion 114 kohdassa, että mainittu yhtiö ei ole oikeudellisesti riittävästi osoittanut, ettei ole käytäntönä periä erillistä vuokraa pakastesäilyttimien toimittamisesta Irlantiin, mitä HB ei ole kiistänyt.
153. Näin ollen tämä HB:n väite on hylättävä selvästi perusteettomana.
154. Koska yhteisöjen tuomioistuin on tämän määräyksen 106 kohdassa hylännyt HB:n väitteen, joka koskee sitä, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin olisi kääntänyt todistustaakan perustamissopimuksen 85 artiklan 3 kohdan yhteydessä, sitä ei ole tarpeen tutkia uudelleen.
155. Neljäs valitusperuste on näin ollen hylättävä selvästi perusteettomana.
156. Koska mikään HB:n valituksensa tueksi esittämistä perusteista ei voi menestyä, valitus on hylättävä.
Oikeudenkäyntikulut
157. Yhteisöjen tuomioistuimen työjärjestyksen 69 artiklan 2 kohdan mukaan, jota 118 artiklan nojalla sovelletaan muutoksenhakuun, asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska komissio, Mars ja Richmond ovat vaatineet HB:n velvoittamista korvaamaan oikeudenkäyntikulut ja tämä on hävinnyt asian, se on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Päätöksen päätösosa
Näillä perusteilla yhteisöjen tuomioistuin (kuudes jaosto) on määrännyt seuraavaa:
1) Valitus hylätään.
2) Unilever Bestfoods (Ireland) Ltd velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.