62022CJ0278
UNIONIN TUOMIOISTUIMEN TUOMIO (viides jaosto)
21 päivänä joulukuuta 2023 (
*1
)
Ennakkoratkaisupyyntö – Sijoittautumisvapaus – Palvelujen tarjoamisen vapaus – Direktiivi 2006/123/EY – 2 artiklan 2 kohdan b alakohta – Soveltamisala – Rahoituspalvelujen jääminen soveltamisalan ulkopuolelle – Pitkäaikainen autonvuokraus – 9 artiklan 1 kohta ja 10 artiklan 1 ja 2 kohta – Palvelut, jotka edellyttävät ennakkolupaa
Asiassa C‑278/22,
jossa on kyse SEUT 267 artiklaan perustuvasta ennakkoratkaisupyynnöstä, jonka Upravni sud u Zagrebu (Zagrebin hallintotuomioistuin, Kroatia) on esittänyt 12.4.2022 tekemällään päätöksellä, joka on saapunut unionin tuomioistuimeen 22.4.2022, saadakseen ennakkoratkaisun asiassa
AUTOTECHNICA FLEET SERVICES d.o.o., aiemmin ANTERRA d.o.o.,
vastaan
Hrvatska agencija za nadzor financijskih usluga,
UNIONIN TUOMIOISTUIN (viides jaosto),
toimien kokoonpanossa: jaoston puheenjohtaja E. Regan, varapresidentti L. Bay Larsen, joka hoitaa viidennen jaoston tuomarin tehtäviä, sekä tuomarit M. Ilešič, I. Jarukaitis ja D. Gratsias (esittelevä tuomari),
julkisasiamies: M. Szpunar,
kirjaaja: hallintovirkamies M. Longar,
ottaen huomioon kirjallisessa käsittelyssä ja 1.3.2023 pidetyssä istunnossa esitetyn,
ottaen huomioon huomautukset, jotka sille ovat esittäneet
–
AUTOTECHNICA FLEET SERVICES d.o.o., edustajinaan G. Božić, odvjetnik, A. Komninos, dikigoros, D. Simeunović, odvjetnica, ja J. Tomas, odvjetnik,
–
Hrvatska agencija za nadzor financijskih usluga, edustajinaan K. Brkljačić ja I. Budiša,
–
Kroatian hallitus, asiamiehenään G. Vidović Mesarek,
–
Alankomaiden hallitus, asiamiehinään M. K. Bulterman ja J. Langer,
–
Euroopan komissio, asiamiehinään C. Auvret, M. Mataija, R. Mrljić, A. Nijenhuis ja D. Triantafyllou,
kuultuaan julkisasiamiehen 11.5.2023 pidetyssä istunnossa esittämän ratkaisuehdotuksen,
on antanut seuraavan
tuomion
1
Ennakkoratkaisupyyntö koskee SEUT 49 artiklan, palveluista sisämarkkinoilla 12.12.2006 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2006/123/EY (EUVL 2006, L 376, s. 36) 2 artiklan 2 kohdan ja luottolaitosten ja sijoituspalveluyritysten vakavaraisuusvaatimuksista ja asetuksen (EU) N:o 648/2012 muuttamisesta 26.6.2013 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) N:o 575/2013 (EUVL 2013, L 176, s. 1) 4 artiklan 1 kohdan 26 alakohdan tulkintaa.
2
Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa asianosaisina ovat AUTOTECHNICA FLEET SERVICES d.o.o., aiemmin ANTERRA d.o.o. (jäljempänä Autotechnica), ja Hrvatska agencija za nadzor financijskih usluga Republike Hrvatske (Kroatian tasavallan rahoituspalvelujen valvontavirasto, jäljempänä virasto) ja joka koskee päätöstä, jolla Autotechnicaa kiellettiin harjoittamasta leasingtoimintaa ilman viraston myöntämää ennakkolupaa.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Unionin oikeus
Direktiivi 2006/123
3
Direktiivin 2006/123 johdanto-osan 18, 33 ja 54 perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”(18)
Rahoituspalvelut olisi jätettävä tämän direktiivin soveltamisalan ulkopuolelle, sillä kyseisiä toimia käsitellään erityisessä yhteisön lainsäädännössä, jonka tarkoituksena on tämän direktiivin tapaan toteuttaa todelliset palvelujen sisämarkkinat. Direktiivin soveltamisalan ulkopuolelle olisi näin ollen jätettävä kaikki rahoituspalvelut, kuten pankki-, luotto-, vakuutus- ja jälleenvakuutuspalvelut, ammatillisiin lisäeläkkeisiin ja yksilöllisiin lisäeläkejärjestelyihin liittyvät palvelut, arvopaperi-, sijoitusrahasto- ja maksupalvelut ja sijoitusneuvonta mukaan luettuina luottolaitosten liiketoiminnan aloittamisesta ja harjoittamisesta 14 päivänä kesäkuuta 2006 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2006/48/EY [(EUVL 2006, L 177, s. 1)] liitteessä I mainitut palvelut.
– –
(33)
Tämän direktiivin kattamat palvelut edustavat laajaa kirjoa jatkuvasti muuttuvia toimia – –. Katettuihin palveluihin kuuluvat myös yrityksille ja kuluttajille suoritetut palvelut, kuten – – autonvuokraus – –
– –
(54)
Palvelutoiminnan aloittamiselle olisi voitava asettaa ehdoksi, että sitä varten saadaan lupa toimivaltaiselta viranomaiselta, vain siinä tapauksessa, että päätös perustuu syrjimättömyyteen, tarpeellisuuteen ja suhteellisuuteen. Tämä tarkoittaa erityisesti sitä, että lupajärjestelmä on hyväksyttävissä vain, jos jälkikäteisvalvonta ei olisi tehokas, koska jälkikäteen olisi mahdotonta havaita kyseisten palvelujen puutteita. Ennakkovalvonnan puuttuessa mahdollisesti syntyvät riskit ja vaarat on otettava asianmukaisesti huomioon. – –”
4
Mainitun direktiivin 1 artiklan 1 kohdan mukaan tässä direktiivissä vahvistetaan yleissäännökset, joiden avulla edistetään palveluntarjoajien sijoittautumisvapautta ja palvelujen vapaata liikkuvuutta niin, että samalla taataan palvelujen korkea laatu.
5
Direktiivin 2 artiklan 1 ja 2 kohdassa säädetään seuraavaa:
”1.   Tätä direktiiviä sovelletaan sellaisten palveluntarjoajien tuottamiin palveluihin, jotka ovat sijoittautuneet johonkin jäsenvaltioon.
2.   Tätä direktiiviä ei sovelleta seuraaviin toimiin:
– –
b)
rahoituspalvelut, kuten pankki-, luotto-, vakuutus- ja jälleenvakuutuspalvelut, ammatillisiin lisäeläkkeisiin ja yksilöllisiin lisäeläkejärjestelyihin liittyvät palvelut, arvopaperi-, sijoitusrahasto- ja maksupalvelut ja sijoitusneuvonta mukaan luettuina direktiivin [2006/48] liitteessä I mainitut palvelut;
– –”
6
Direktiivin 2006/123 4 artiklassa, jonka otsikko on ”Määritelmät”, säädetään seuraavaa:
”Tässä direktiivissä tarkoitetaan:
1)
’palvelulla’ itsenäisenä ammatinharjoittajana suoritettavaa [SEUT 57] artiklassa tarkoitettua taloudellista toimintaa, josta yleensä saadaan korvaus;
– –
6)
’lupajärjestelmällä’ menettelyä, jonka mukaisesti palveluntarjoajan tai vastaanottajan on käännyttävä toimivaltaisen viranomaisen puoleen saadakseen virallisen päätöksen tai hiljaisen päätöksen, joka oikeuttaa palvelutoiminnan aloittamiseen tai harjoittamiseen;
– –
8)
’yleistä etua koskevilla pakottavilla syillä’ syitä, jotka [unionin] tuomioistuimen oikeuskäytännössä on vahvistettu sellaisiksi ja joihin kuuluvat muun muassa seuraavat: yleinen järjestys, yleinen turvallisuus, kansanterveys, sosiaaliturvajärjestelmän rahoituksen tasapainon turvaaminen, kuluttajien, palvelujen vastaanottajien ja työntekijöiden suojelu, liiketoimien rehellisyys, petostentorjunta, ympäristönsuojelu kaupunkiympäristö mukaan luettuna, eläinten terveys, henkisen omaisuuden suojelu, kansallisen historiallisen ja taideperinnön säilyttäminen sekä sosiaali- ja kulttuuripolitiikan tavoitteet;
– –”
7
Direktiivin 2006/123 9 artiklassa, jonka otsikko on ”Lupajärjestelmät”, säädetään seuraavaa:
”1.   Jäsenvaltiot voivat asettaa palvelutoiminnan aloittamisen tai harjoittamisen ehdoksi lupajärjestelmän noudattamisen vain siinä tapauksessa, että seuraavat ehdot täyttyvät:
a)
lupajärjestelmä ei ole ketään palveluntarjoajaa syrjivä;
b)
lupajärjestelmän tarve on perusteltavissa yleiseen etuun liittyvästä pakottavasta syystä;
c)
tavoiteltua päämäärää ei voida saavuttaa vähemmän rajoittavalla toimenpiteellä, etenkin koska jälkikäteisvalvonta tapahtuisi liian myöhään, jotta sillä olisi todellista vaikutusta.
– –
3.   Tätä jaksoa ei sovelleta lupajärjestelmien osa-alueisiin, joita hallinnoidaan suoraan tai epäsuoraan muilla yhteisön välineillä.”
8
Kyseisen direktiivin 10 artiklan, jonka otsikko on ”Luvan myöntämisehdot”, 1 ja 2 kohdassa säädetään seuraavaa:
”1.   Lupajärjestelmien on perustuttava kriteereihin, joilla määritellään toimivaltaisten viranomaisten harkintavallan laajuus, jotta sitä ei käytetä mielivaltaisesti.
2.   Edellä 1 kohdassa tarkoitettujen kriteerien on oltava:
a)
syrjimättömiä;
b)
perusteltuja yleisen edun mukaisin pakottavin syin;
c)
oikeassa suhteessa mainittuun yleiseen etuun liittyvään pakottavaan syyhyn;
d)
selviä ja yksiselitteisiä;
e)
objektiivisia;
f)
yleisesti ennalta tiedossa;
g)
avoimia ja saatavilla.”
9
Mainitun direktiivin 11 artikla koskee luvan voimassaoloaikaa, 12 artikla valintaa useiden ehdokkaiden välillä ja 13 artikla lupamenettelyjä.
Direktiivi 2013/36/EU
10
Direktiivi 2006/48 kumottiin oikeudesta harjoittaa luottolaitostoimintaa ja luottolaitosten ja sijoituspalveluyritysten vakavaraisuusvalvonnasta, direktiivin 2002/87/EY muuttamisesta sekä direktiivien 2006/48/EY ja 2006/49/EY kumoamisesta 26.6.2013 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2013/36/EU (EUVL 2013, L 176, s. 338) 163 artiklan nojalla. Kyseisestä 163 artiklasta, luettuna yhdessä direktiivin 2013/36 liitteen II kanssa, ilmenee, että viittauksia direktiivin 2006/48 liitteeseen I pidetään viittauksina direktiivin 2013/36 liitteeseen I. Mainitun liitteen I otsikko on ”Luettelo vastavuoroisesti tunnustettavista toimista”, ja sen 3 kohdassa mainitaan ”rahoitusleasing”.
Asetus N:o 575/2013
11
Asetuksen N:o 575/2013 1 artikla koskee yhdenmukaisia sääntöjä yleisistä vakavaraisuusvaatimuksista, jotka direktiivin 2013/36 nojalla valvottavien laitosten on täytettävä.
12
Kyseisessä asetuksessa tarkoitetun ”rahoituslaitoksen” käsite määritellään sen 4 artiklan 1 kohdan 26 alakohdassa.
Kroatian oikeus
Kroatian rahoituspalvelujen valvontavirastosta annettu laki
13
Kroatian rahoituspalvelujen valvontavirastosta annetun lain (Zakon o Hrvatskoj agenciji za nadzor financijskih usluga) (Narodne novine, br. 140/05, 154/11 ja 12/12) 15 §:n 1 momentissa säädetään, että virastolla on toimivalta antaa täytäntöönpanosäännöksiä, jotka koskevat muun muassa rahoituspalveluja. Kyseisen 15 §:n 2 momentin mukaan virastolla on toimivalta valvoa kyseisen 15 §:n 1 momentissa vahvistettujen valvonnan kohteena olevien yhteisöjen toimintaa ja määrätä toimenpiteitä todettujen lainvastaisuuksien ja sääntöjenvastaisuuksien korjaamiseksi.
Leasingista annettu laki
14
Leasingista annetun lain (Zakon o leasingu; Narodne novine, br. 141/13) 2 §:n 4 momentin mukaan jäsenvaltion ”leasingyhtiö” on jäsenvaltioon sijoittautunut oikeushenkilö, jolla on tämän jäsenvaltion lainsäädännön mukaisesti oikeus harjoittaa leasingtoimintaa.
15
Kyseisen lain 3 §:n 1 momentissa säädetään, että leasingyhtiö on kaupallinen yhtiö, jonka kotipaikka on Kroatiassa ja joka on rekisteröity kaupparekisteriin sellaisen leasingtoiminnan harjoittamista koskevan luvan perusteella, jonka virasto on antanut tässä laissa säädetyin edellytyksin.
16
Mainitun lain 4 §:n 1 momentissa säädetään, että leasingtoimi on oikeustoimi, jolla leasingsopimuksen vuokralleantaja ostaa leasingin kohteena olevan esineen, jolloin se saa siihen omistusoikeuden, ja antaa vuokralleottajalle oikeuden käyttää kyseistä esinettä tietyn ajan, ja vuokralleottaja sitoutuu maksamaan sen käytöstä korvauksen.
17
Leasingista annetun lain 5 §:n 1 momentissa säädetään, että leasingtoimen sisällöstä ja ominaispiirteistä riippuen leasing voi olla rahoitusleasingia (financijski leasing) tai käyttöleasingia (operativni leasing).
18
Kyseisen 5 §:n 2 momentissa säädetään, että rahoitusleasing on oikeustoimi, jossa leasingsopimuksen vuokralleottaja maksaa vuokralleantajalle rahoitusleasingin kohteena olevan esineen käyttöajalta korvauksen ottaen huomioon tämän esineen kokonaisarvon, vastaa sen arvon alenemiseen liittyvistä kustannuksista ja voi osto-optiolla hankkia omistusoikeuden kyseiseen esineeseen määrätyllä hinnalla, joka on tämän option käyttöhetkellä pienempi kuin esineen todellinen arvo kyseisenä ajankohtana, ja jossa esineen omistusoikeuteen liittyvät riskit ja edut siirtyvät suurelta osin vuokralleottajalle.
19
Kyseisen 5 §:n 3 momentissa säädetään, että käyttöleasing on oikeustoimi, jossa leasingsopimuksen vuokralleottaja maksaa leasingin kohteena olevan esineen käyttöajalta vuokralleantajalle määrätyn maksun, jonka osalta ei oteta huomioon kyseisen esineen kokonaisarvoa. Vuokralleantaja vastaa esineen arvon alenemiseen liittyvistä kustannuksista, eikä vuokralleottajalla ole sopimukseen perustuvaa osto-optiota; leasingin kohteena olevan esineen omistamiseen liittyvät riskit ja edut pysyvät suurelta osin vuokralleantajalla, eli ne eivät siirry vuokralleottajalle.
20
Leasingista annetun lain 6 §:n 1 momentissa säädetään, että leasingtoimintaa voivat harjoittaa tämän lain 3 §:ssä tarkoitettu leasingyhtiö, tämän lain 46 §:ssä tarkoitettu jäsenvaltion leasingyhtiö ja tämän lain 48 §:ssä tarkoitettu kolmannen valtion leasingyhtiön sivuliike.
Pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset
21
Autotechnica on Kroatiassa rekisteröity yhtiö, joka harjoittaa ”moottoriajoneuvojen leasingia”, ”henkilö- ja kuorma-autojen vuokrausta (kuljettajineen tai ilman) ja leasingia” sekä ”polkupyörien, skoottereiden jne. vuokrausta ja leasingia”. Se on sellaisen emoyhtiön tytäryhtiö, joka on sijoittautunut toiseen Euroopan unionin jäsenvaltioon, jossa se tarjoaa samanlaisia palveluja.
22
Virasto totesi Autotechnicaa koskevan tarkastuksen yhteydessä, että kyseinen yhtiö oli tehnyt yhteensä neljän ajoneuvon osalta kolme pitkäaikaista vuokrasopimusta, minkä jälkeen se oli asiakkaidensa nimenomaisesta pyynnöstä ostanut ajoneuvot tavarantoimittajalta, joten se on saanut omistusoikeuden niihin ja antanut ne asiakkaidensa käyttöön.
23
Näiden seikkojen perusteella virasto katsoi, että Autotechnica harjoitti leasingista annetussa laissa tarkoitettua leasingtoimintaa ilman asianmukaista lupaa. Näin ollen se kielsi 14.2.2019 tekemällään päätöksellä Autotechnicaa harjoittamasta tällaista toimintaa.
24
Autotechnica nosti Upravni sud u Zagrebussa (Zagrebin hallintotuomioistuin, Kroatia) kanteen, jossa se vaati kyseisen päätöksen kumoamista. Se väittää, että sen unionin oikeudessa taattuja oikeuksia on loukattu, koska Kroatian tasavalta ei saa rinnastaa käyttöleasingia rahoituspalveluun, ja näin ollen tällaisten palvelujen tarjoaminen pitäisi jättää viraston valvonnan ulkopuolelle.
25
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa, että direktiivin 2013/36 liitteen I kroaatinkielisessä versiossa mainitaan ainoastaan ”financijski lizing” (rahoitusleasing) eikä sen alaan kuulu ”operativni lizing” (käyttöleasing), johon on siis sovellettava vastakohtaispäättelyn nojalla direktiivin 2006/123 säännöksiä. Kyseisen direktiivin johdanto-osan 33 perustelukappaleesta ja 2 artiklasta ilmenee, että tämä direktiivi kattaa laajan valikoiman palveluja, mukaan lukien ajoneuvojen vuokraus, jonka voidaan katsoa vastaavan käyttöleasingia.
26
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin lisää, että pääasiassa kyseessä oleva Kroatian lainsäädäntö on omiaan estämään Autotechnicaa ja muihin jäsenvaltioihin sijoittautuneita henkilöitä, jotka haluavat sijoittautua Kroatiaan, harjoittamasta kaupallista vuokraus- tai käyttöleasingtoimintaa tai saamaan heidät luopumaan tällaisen toiminnan harjoittamisesta, joten kyseinen lainsäädäntö saattaa olla SEUT 49 artiklasta johtuvien vaatimusten vastainen.
27
Upravni sud u Zagrebu on tässä tilanteessa päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)
a)
Kuuluvatko käyttöleasingpalvelut ja/tai pitkäaikaista autonvuokrausta koskevat palvelut [direktiivin 2006/123] soveltamisalaan, sellaisena kuin se mainitaan Euroopan komission sisämarkkinoiden ja palvelujen pääosaston 13.3.2008 julkaisemassa [direktiivin 2006/123] täytäntöönpanokäsikirjassa?
b)
Onko toimijaa, joka harjoittaa käyttöleasingtoimintaa (mutta ei rahoitusleasingtoimintaa) ja/tai pitkäaikaista autonvuokrausta koskevaa toimintaa, pidettävä asetuksen N:o 575/2013 4 artiklan 1 kohdan 26 alakohdassa tarkoitettuna rahoituslaitoksena?
2)
Jos ensimmäisen kysymyksen [ensimmäiseen osaan] vastataan myöntävästi ja toiseen osaan kieltävästi, voidaanko SEUT 49 artiklan, luettuna yhdessä direktiivin 2006/123 9–13 artiklan kanssa, mukaisena pitää sitä, että [virastolle] annetaan toimivalta valvoa leasingista annetun lain 6 §:n 1 momentin nojalla käyttöleasingpalveluja ja/tai pitkäaikaista autonvuokrausta koskevia palveluja ja toimivalta määrätä tällaista toimintaa harjoittavia yrityksiä koskevista ylimääräisistä vaatimuksista ja rajoituksista?
3)
Onko SEUT 49 artiklaa ja direktiivin 2006/123 9–13 artiklaa tilanteessa, josta on kyse nyt käsiteltävässä asiassa ja jossa jäsenvaltiossa sijaitseva emoyhtiö haluaa tytäryhtiön välityksellä tarjota toisessa jäsenvaltiossa samanlaisia palveluja kuin ne, joita emoyhtiö tarjoaa omassa jäsenvaltiossaan, tulkittava siten, että tytäryhtiölle voidaan kansallisella lailla (leasingista annettu laki) asettaa ylimääräisiä vaatimuksia ja rajoituksia ja siten tehdä kyseisen toiminnan harjoittaminen vaikeammaksi ja/tai vähemmän houkuttelevaksi?”
Ennakkoratkaisupyynnön tutkittavaksi ottaminen
28
Virasto ja Kroatian hallitus ovat huomautuksissaan esittäneet epäilyjä siitä, voidaanko ennakkoratkaisupyyntö ottaa tutkittavaksi, koska niiden mukaan kaikki pääasian osatekijät rajoittuvat yhden ainoan jäsenvaltion eli tässä tapauksessa Kroatian tasavallan sisälle.
29
Ensinnäkin SEUT 49 artiklan osalta unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä ilmenee, että siinä vahvistettu sijoittautumisvapaus sisältää SEUT 54 artiklan mukaan niiden jäsenvaltion lainsäädännön mukaisesti perustettujen yhtiöiden, joiden sääntömääräinen kotipaikka, keskushallinto tai päätoimipaikka on unionin alueella, oikeuden harjoittaa toimintaansa muissa jäsenvaltioissa muun muassa tytäryhtiön välityksellä (ks. vastaavasti tuomio 20.1.2021, Lexel, C‑484/19, EU:C:2021:34, 33 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
30
Nyt käsiteltävässä asiassa on kiistatonta, että Autotechnica on muussa jäsenvaltiossa kuin Kroatian tasavallassa perustetun yhtiön tytäryhtiö. Näin ollen ei voida väittää, että kaikki pääasian tosiseikat rajoittuvat yhden ainoan jäsenvaltion sisälle, eikä myöskään, että toinen ja kolmas kysymys olisivat luonteeltaan hypoteettisia siltä osin kuin ne koskevat SEUT 49 artiklaa. Ennakkoratkaisupyyntö voidaan näin ollen ottaa tutkittavaksi siltä osin kuin se koskee SEUT 49 artiklaa.
31
Toiseksi ennakkoratkaisupyyntöä ei voida jättää tutkimatta myöskään siltä osin kuin se koskee direktiiviä 2006/123. Kyseisen direktiivin 9–13 artiklaa, joihin toisessa ja kolmannessa ennakkoratkaisukysymyksessä viitataan, sovelletaan näet joka tapauksessa myös tilanteeseen, jonka kaikki seikat rajoittuvat pelkästään yhden jäsenvaltion sisälle (ks. vastaavasti tuomio 4.7.2019, Kirschstein, C‑393/17, EU:C:2019:563, 24 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
32
Kolmanneksi, jotta unionin tuomioistuin voisi antaa kansalliselle tuomioistuimelle hyödyllisen tulkinnan unionin oikeudesta, ennakkoratkaisupyynnön on unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 94 artiklan c alakohdan mukaan sisällettävä selostus niistä syistä, joiden vuoksi ennakkoratkaisua pyytävä tuomioistuin on ryhtynyt tarkastelemaan kysymystä unionin oikeuden tiettyjen säännösten tulkinnasta tai pätevyydestä, sekä ennakkoratkaisua pyytävän tuomioistuimen toteama yhteys kyseisten säännösten ja pääasian oikeudenkäynnissä sovellettavien kansallisen oikeuden säännösten välillä (tuomio 26.1.2023, Ministerstvo na vatreshnite raboti (Poliisin suorittama biometristen ja geneettisten tietojen rekisteröinti), C‑205/21, EU:C:2023:49, 55 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
33
Nyt käsiteltävässä asiassa ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ei ole noudattanut tätä velvollisuutta ensimmäisen kysymyksen toisessa osassa pyydetyn asetuksen N:o 575/2013 4 artiklan 1 kohdan 26 alakohdan tulkinnan osalta. Kyseinen tuomioistuin ei nimittäin ole mitenkään selittänyt, mikä yhteys sen mukaan on kyseisen säännöksen ja pääasiassa sovellettavan kansallisen lainsäädännön välillä.
34
Tässä yhteydessä on muistutettava, että käsite ”rahoituslaitos” on määritelty asetuksen N:o 575/2013 4 artiklan 1 kohdan 26 alakohdassa kyseisen asetuksen soveltamiseksi ja tässä asetuksessa, kuten sen 1 artiklassa säädetään, vahvistetaan yhdenmukaiset säännöt yleisistä vakavaraisuusvaatimuksista, jotka kaikkien direktiivin 2013/36 nojalla valvottavien laitosten on täytettävä. Ennakkoratkaisupyynnöstä ei kuitenkaan ilmene, että pääasia koskisi tällaisten vaatimusten noudattamista.
35
Tästä seuraa, että ensimmäisen kysymyksen toinen osa on jätettävä tutkimatta.
Ennakkoratkaisukysymysten tarkastelu
Ensimmäisen kysymyksen ensimmäinen osa
36
Siltä osin kuin ensimmäisen kysymyksen ensimmäisessä osassa mainitaan ”käyttöleasingpalvelut ja/tai pitkäaikaista autonvuokrausta koskevat palvelut”, on aluksi todettava, että kuten ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, kansallisessa oikeudessa tehdään ero käyttöleasingin ja rahoitusleasingin välillä. Toisin kuin rahoitusleasing, käyttöleasing on moottoriajoneuvojen erityinen vuokrausmuoto, jolle on ominaista se, että vuokralleantaja hankkii vuokralle annetun esineen vuokralleottajan pyynnöstä ja tarkoituksena antaa esine sille vuokralle sellaisia maksuja vastaan, joissa ei oteta huomioon kyseisen esineen kokonaisarvoa, eikä vuokralleottaja vastaa esineen arvon alenemiseen liittyvistä kustannuksista eikä tällä myöskään ole vuokra-ajan päättyessä osto-oikeutta.
37
Ensimmäisen kysymyksensä ensimmäisellä osalla ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee lähinnä, onko direktiivin 2006/123 2 artiklan 2 kohdan b alakohtaa tulkittava siten, että sellaisten ajoneuvojen, jotka vuokralleantaja on hankkinut vuokralleottajan pyynnöstä tarkoituksena antaa ne vuokralleottajalle vuokralle maksuja vastaan, pitkäaikaista vuokrausta koskevan sopimuksen perusteella suoritetut palvelut ovat kyseisessä säännöksessä tarkoitettuja rahoituspalveluja.
38
Direktiivin 2006/123 2 artiklan 2 kohdan b alakohdasta ilmenee, että tätä direktiiviä ei sovelleta rahoituspalveluihin, kuten luottopalveluihin, mukaan luettuina direktiivin 2006/48 liitteessä I mainitut palvelut.
39
Rahoituspalvelujen käsitteestä on todettava, ettei sitä ole määritelty kyseisessä direktiivissä eikä myöskään epäsuorasti viittaamalla jäsenvaltioiden kansalliseen oikeuteen. Tämän käsitteen on näin ollen katsottava olevan unionin oikeuden itsenäinen käsite, jota on tulkittava yhtenäisesti unionin alueella ottamalla huomioon paitsi direktiivin 2006/123 2 artiklan 2 kohdan b alakohdan sanamuoto myös asiayhteys, johon tämä säännös kuuluu, ja sillä säännöstöllä tavoitellut päämäärät, jonka osa säännös on (ks. vastaavasti tuomio 22.12.2022, EUROAPTIEKA, C‑530/20, EU:C:2022:1014, 31 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
40
Ensinnäkin siltä osin kuin kyseisessä säännöksessä mainitaan siinä lueteltujen esimerkkien joukossa luottopalvelut, on todettava, että direktiiviin 2006/123 ei sisälly termin ”luotto” määritelmää. Yleisessä oikeudellisessa kielessä tällä käsitteellä tarkoitetaan kuitenkin sitä, että luotonantaja antaa luotonottajan käyttöön rahasumman taikka maksuaikaa tai maksuhelpotuksia rahoitusta tai maksun lykkäystä varten, joten luottosopimusta on pidettävä sopimuksena, jonka nojalla luotonantaja myöntää tai lupaa myöntää kuluttajalle luottoa maksuajan, lainan tai muun vastaavan maksuhelpotuksen muodossa (tänään annettu tuomio BMW ym., C‑38/21, C‑47/21 ja C‑232/21, 144 kohta).
41
Tästä seuraa, että luottoon liittyvälle rahoituspalvelusopimukselle on luonteenomaista, että se perustuu rahoitusta tai maksun lykkäystä koskevaan logiikkaan, jossa käytetään elinkeinonharjoittajan kuluttajan käyttöön tätä tarkoitusta varten antamia varoja, maksuaikoja tai maksuhelpotuksia (tänään annettu tuomio BMW ym., C‑38/21, C‑47/21 ja C‑232/21, 145 kohta).
42
Sen määrittämiseksi, onko pitkäaikaista autonvuokrausta koskeva sopimus luottoon liittyvä sopimus ja koskeeko se näin ollen direktiivin 2006/123 2 artiklan 2 kohdan b alakohdassa tarkoitettujen rahoituspalvelujen tarjoamista, on tarkasteltava sopimuksen pääasiallista kohdetta sen selvittämiseksi, onko luottoon liittyvä osatekijä merkittävämpi kuin vuokraukseen liittyvä osatekijä vai päinvastoin (ks. analogisesti tänään annettu tuomio BMW ym., C‑38/21, C‑47/21 ja C‑232/21, 147 kohta).
43
Näin ollen pitkäaikaista autonvuokrausta koskevaa sopimusta, jonka yhteydessä kuluttajan on maksettava vuokraa vastikkeena oikeudesta käyttää ajoneuvoa, ei voida pitää rahoituspalvelusopimuksena, jos siihen ei liity velvollisuutta ostaa ajoneuvoa leasingjakson päättyessä, jos kuluttaja ei vastaa ajoneuvon toimittajalle ajoneuvon hankinnasta aiheutuneiden kustannusten täydestä kuolettamisesta ja jos hän ei vastaa ajoneuvon jäännösarvoon sopimuksen päättyessä liittyvistä riskeistä. Myöskään kuluttajan velvollisuus korvata ajoneuvon arvonmenetys, jos sen palauttamisen yhteydessä todetaan, että ajoneuvon kunto ei vastaa sen ikää tai että sovittu enimmäiskilometrimäärä on ylittynyt, ei mahdollista tämän tyyppisten sopimusten erottamista toisistaan (ks. vastaavasti tänään annettu tuomio BMW ym., C‑38/21, C‑47/21 ja C‑232/21, 148 ja 149 kohta).
44
Toiseksi on otettava huomioon myös direktiivin 2013/36 liite I, johon direktiivin 2006/123 2 artiklan 2 kohdan b alakohdassa viitataan. Kyseisessä liitteessä I olevassa 3 kohdassa mainitaan rahoituspalvelujen joukossa ”rahoitusleasing”.
45
Tältä osin on todettava, ettei direktiivissä 2013/36 määritellä käsitettä ”rahoitusleasing” eikä viitata jäsenvaltioiden oikeuteen määrittää tämän käsitteen merkitys tai ulottuvuus. Näin ollen tämän tuomion 39 kohdassa mainitun oikeuskäytännön mukaisesti kyseistä käsitettä on pidettävä unionin oikeuden itsenäisenä käsitteenä ja sitä on tulkittava yhtenäisesti unionin alueella. Tästä seuraa, että pelkästään se, että pitkäaikaista autonvuokrausta koskeva sopimus ei kuulu pääasiassa kyseessä olevassa kansallisessa lainsäädännössä tarkoitetun rahoitusleasingin käsitteen alaan, ei yksinään sulje pois sitä, etteikö kyseinen sopimus voisi olla direktiivin 2013/36 liitteessä I olevassa 3 kohdassa tarkoitettu rahoitusleasingsopimus ja koskea siten direktiivin 2006/123 2 artiklan 2 kohdan b alakohdassa tarkoitettua rahoituspalvelujen tarjoamista.
46
Direktiivin 2013/36 liitteessä I olevassa 3 kohdassa olevaa käsitettä ”rahoitusleasing” on näin ollen tulkittava siten, että otetaan huomioon kyseisen ilmaisun merkitys yleisessä oikeudellisessa kielessä, jossa leasingsopimuksen käsite kattaa sopimuksen, jolla yksi sopimuspuolista myöntää toiselle sopimuspuolelle luoton sellaisen esineen vuokrakäytön rahoittamiseksi, jonka omistusoikeus säilyy ensin mainitulla sopimuspuolella, ja jossa toinen sopimuspuoli voi sopimuksen päättyessä palauttaa esineen tai ostaa sen, siten, että suurin osa lailliseen omistusoikeuteen liittyvistä eduista ja riskeistä siirtyy tälle toiselle sopimuspuolelle koko sopimuksen voimassaoloajaksi (tänään annettu tuomio BMW ym., C‑38/21, C‑47/21 ja C‑232/21, 134 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
47
Kolmanneksi direktiivin 2006/123 2 artiklan 2 kohdan b alakohdan asiayhteydestä on mainittava kyseisen direktiivin johdanto-osan 33 perustelukappale, josta ilmenee, että autonvuokraus on kyseisen direktiivin soveltamisalaan kuuluva palvelu eikä sitä näin ollen voida luokitella kyseisen direktiivin 2 artiklan 2 kohdan b alakohdassa tarkoitetuksi rahoituspalveluksi.
48
Neljänneksi tavoitteesta, johon pyritään rahoituspalvelujen jättämisellä direktiivin 2006/123 soveltamisalan ulkopuolelle sen 2 artiklan 2 kohdan b alakohdan nojalla, on todettava, että kyseisen direktiivin johdanto-osan 18 perustelukappaleesta ilmenee, että mainittu poissulkeminen on perusteltua sen vuoksi, että kyseisiä toimia käsitellään erityisessä unionin lainsäädännössä. Kyseisessä erityissäännöstössä säädetään – kuten direktiivistä 2013/36 ja asetuksesta N:o 575/2013, jotka ovat osa kyseistä erityissäännöstöä, ilmenee – erityyppisten laitosten rahoituspalvelujen tarjoamisen valvonnasta ja vahvistetaan vakavaraisuusvaatimukset, jotka näiden laitosten on täytettävä.
49
Nyt käsiteltävässä asiassa ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, että kansallisessa oikeudessa leasing, olipa kyseessä käyttö- tai rahoitusleasing, eroaa pelkästä pitkäaikaisesta vuokrasopimuksesta siinä, että vuokralleantaja ei ole vuokralle annetun tavaran alkuperäinen omistaja vaan hankkii sen vuokralleottajan pyynnöstä nimenomaan antaakseen sen tälle vuokralle.
50
On totta, että leasingliiketoimen yhteydessä vuokralleantaja saa omistusoikeuden tavaraan ja antaa sen sitten vuokralle vuokralleottajalle ja leasingsopimuksen perusteella suoritettavat maksut käytetään vuokralleantajan käyttöön antamien varojen takaisinmaksuun.
51
Ei kuitenkaan voida olettaa, että kaikki sellaisten ajoneuvojen, jotka vuokralleantaja on hankkinut vuokralleottajan pyynnöstä antaakseen ne tälle vuokralle, pitkäaikaista vuokrausta koskevat sopimukset ovat välttämättä leasingsopimuksia, joiden kohteena on direktiivin 2006/123 2 artiklan 2 kohdan b alakohdassa tarkoitetun rahoituspalvelun tarjoaminen. Sillä, että vuokralleantaja hankkii ajoneuvon asiakkaansa nimenomaisesta pyynnöstä, ei nimittäin sellaisenaan ole vaikutusta siihen, täyttävätkö kyseisen sopimuksen perusteella tarjotut palvelut jonkin tämän tuomion 43 kohdassa luetelluista merkityksellisistä kriteereistä, jotta niitä voidaan pitää rahoituspalveluina.
52
Kun lisäksi otetaan huomioon tämän tuomion 43 kohdassa esitetyt seikat, on korostettava, ettei sitä, että pitkäaikaista autonvuokrausta koskevaan sopimukseen ei sisälly osto-oikeutta, voida sellaisenaan pitää riittävänä, jotta voitaisiin katsoa, että kyseisen sopimuksen puitteissa suoritetut palvelut eivät ole rahoituspalveluja.
53
Vuokralle annetun tavaran luonteesta ja sen arvon alenemisasteesta riippuen on nimittäin mahdollista, että pitkäaikaisen vuokrauksen jälkeen kyseinen tavara on menettänyt lähes koko arvonsa, jolloin vuokralleottajalla ei ole mitään intressiä tulla sen omistajaksi.
54
Kaiken edellä esitetyn perusteella ensimmäisen kysymyksen ensimmäiseen osaan on vastattava, että direktiivin 2006/123 2 artiklan 2 kohdan b alakohtaa on tulkittava siten, että sellaisten ajoneuvojen, jotka vuokralleantaja on hankkinut vuokralleottajan pyynnöstä antaakseen ne tälle vuokralle maksuja vastaan, pitkäaikaista vuokrausta koskevan sopimuksen perusteella suoritetut palvelut eivät ole kyseisessä säännöksessä tarkoitettuja rahoituspalveluja, paitsi jos
–
vuokrasopimukseen liittyy velvoite ostaa ajoneuvo vuokra-ajan päättyessä
–
vuokralleottajan tämän sopimuksen perusteella maksamilla maksuilla pyritään mahdollistamaan se, että vuokralleantaja voi kokonaan kuolettaa ajoneuvon hankinnasta aiheutuneet kustannukset, tai
–
kyseiseen sopimukseen sisältyy ajoneuvon jäännösarvoon sopimuksen päättyessä liittyvien riskien siirtäminen.
Toinen kysymys
55
Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä ilmenee yhtäältä, että kaikkia kansallisia toimenpiteitä alalla, joka on ollut unionin tasolla täydellisen yhdenmukaistamisen kohteena, on arvioitava suhteessa kyseisen yhdenmukaistamistoimenpiteen säännöksiin eikä suhteessa primaarioikeuden määräyksiin, ja toisaalta, että direktiivin 2006/123 9–13 artiklalla yhdenmukaistetaan tyhjentävästi niiden soveltamisalaan kuuluvat palvelut (tuomio 14.7.2016, Promoimpresa ym., C‑458/14 ja C‑67/15, EU:C:2016:558, 59 ja 61 kohta). Tässä tilanteessa, ja kuten julkisasiamies on pääasiallisesti todennut ratkaisuehdotuksensa 64 kohdassa, toista kysymystä on tarkasteltava kyseisen direktiivin valossa ilman, että on tarpeen tukeutua sijoittautumisvapautta koskevaan SEUT 49 artiklaan.
56
Näin ollen on katsottava, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee toisella kysymyksellään lähinnä, onko direktiivin 2006/123 9 artiklan 1 kohtaa ja 10 artiklan 1 ja 2 kohtaa tulkittava siten, että ne ovat esteenä kansallisen oikeuden säännökselle, jolla otetaan käyttöön kyseisen direktiivin 4 artiklan 6 alakohdassa tarkoitettu lupajärjestelmä pitkäaikaiseen autonvuokraukseen liittyvien palvelujen tarjoamiselle ja annetaan kyseisen järjestelmän hallinnoinnista vastaavalle kansalliselle viranomaiselle toimivalta asettaa vaatimuksia ja rajoituksia tällaisia palveluja tarjoaville yrityksille.
57
Aluksi on täsmennettävä, että toinen kysymys koskee, kuten sen sanamuoto vahvistaa, pitkäaikaiseen autonvuokraukseen liittyvien palvelujen tarjoamista eikä tällaista vuokrausta koskevan sopimuksen perusteella tarjottavia rahoituspalveluja. Viimeksi mainitut palvelut jäävät direktiivin 2006/123 soveltamisalan ulkopuolelle sen 2 artiklan 2 kohdan b alakohdan nojalla.
58
On muistutettava, että direktiivin 2006/123 9 artiklan 1 kohdan mukaan jäsenvaltiot voivat asettaa palvelutoiminnan aloittamisen tai harjoittamisen ehdoksi lupajärjestelmän noudattamisen vain siinä tapauksessa, että kyseinen lupajärjestelmä ei ole syrjivä, se on perusteltavissa yleiseen etuun liittyvästä pakottavasta syystä ja tavoiteltua päämäärää ei voida saavuttaa vähemmän rajoittavalla toimenpiteellä, etenkin koska jälkikäteisvalvonta tapahtuisi liian myöhään, jotta sillä olisi todellista vaikutusta.
59
Nyt käsiteltävässä asiassa ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on arvioitava, täyttyvätkö mainitut edellytykset pääasiassa kyseessä olevan lupajärjestelmän osalta siltä osin kuin se koskee sellaisten pitkäaikaiseen autonvuokraukseen liittyvien palvelujen tarjoamista, jotka eivät ole rahoituspalvelu.
60
Jotta ennakkoratkaisua pyytäneelle tuomioistuimelle voidaan antaa ohjeita sen arvioinnissa, on todettava ensinnäkin, kuten julkisasiamies on todennut ratkaisuehdotuksensa 55 kohdassa, että unionin tuomioistuimen käytettävissä olevaan asiakirja-aineistoon ei sisälly mitään seikkaa, jonka perusteella voitaisiin ajatella, että pääasiassa kyseessä oleva järjestelmä syrjisi Autotechnicaa. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on kuitenkin tehtävä tarvittavat tarkistukset.
61
Toiseksi virasto ja Kroatian hallitus ovat unionin tuomioistuimelle esittämissään huomautuksissa väittäneet, että pääasiassa kyseessä olevan lupajärjestelmän tavoitteena on kuluttajansuoja. Kuten direktiivin 2006/123 4 artiklan 8 alakohdasta ilmenee, kuluttajansuoja on yleistä etua koskeva pakottava syy, johon voidaan vedota lupajärjestelmän oikeuttamiseksi kyseisen direktiivin 9 artiklan 1 kohdan mukaisesti.
62
Ei kuitenkaan vaikuta siltä, että Kroatian oikeudessa asetettaisiin pitkäaikaista autonvuokrausta vastaavan toiminnan harjoittaminen ja erityisesti tällaisten ajoneuvojen lyhytaikainen vuokraus lupajärjestelmän alaiseksi. Tältä osin on todettava, että virasto sen enempää kuin Kroatian hallituskaan eivät ole vedonneet huomautuksissaan sellaisiin syihin, joilla voitaisiin oikeuttaa pelkästään pitkäaikaista autonvuokrausta koskevien palvelujen erityiskohtelu.
63
Lisäksi on todettava, että pääasiassa kyseessä olevaa lupajärjestelmää hallinnoi virasto, jolla on kansallisen oikeuden mukaan toimivalta valvoa rahoitustoimintaa. Virasto ja Kroatian hallitus eivät ole myöskään esittäneet huomautuksissaan perusteita, joilla voitaisiin oikeuttaa se, että tällainen kansallinen viranomainen hallinnoi lupajärjestelmää, joka kattaa muiden kuin rahoituspalvelujen tarjoamisen.
64
Näin ollen ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tehtävänä on selvittää, kun otetaan huomioon se, että pääasiassa kyseessä oleva lupajärjestelmä kattaa ainoastaan pitkäaikaista autonvuokrausta koskevat palvelut eikä muita vastaavia palveluja, sekä se, että kyseistä järjestelmää hallinnoi kansallinen viranomainen, jonka tehtävänä on rahoituspalvelujen valvonta, voidaanko mainitun järjestelmän katsoa olevan oikeutettu kuluttajansuojaa koskevan tavoitteen vuoksi.
65
Kolmanneksi, mikäli näin olisi, on vielä tutkittava, voidaanko kuluttajansuojaa koskeva tavoite nyt käsiteltävässä asiassa saavuttaa, kuten direktiivin 2006/123 9 artiklan 1 kohdan c alakohdassa, luettuna yhdessä sen johdanto-osan 54 perustelukappaleen kanssa, edellytetään, vähemmän rajoittavalla toimenpiteellä, kuten pitkäaikaista autonvuokrausta koskevia palveluja tarjoaville yrityksille säännöllisin väliajoin tehdyillä tarkastuksilla.
66
Neljänneksi, jos osoittautuisi, että pääasiassa kyseessä oleva lupajärjestelmä täyttää direktiivin 2006/123 9 artiklan 1 kohdassa säädetyt edellytykset, ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on vielä tarkistettava, perustuuko kyseinen järjestelmä – kuten kyseisen direktiivin 10 artiklan 1 ja 2 kohdassa edellytetään – kriteereihin, joilla määritellään sen hallinnointiin toimivaltaisen viranomaisen, tässä tapauksessa viraston, harkintavallan laajuus. Näiden kriteerien on oltava selviä ja yksiselitteisiä, avoimia ja saatavilla, yleisesti ennalta tiedossa, objektiivisia, syrjimättömiä, perusteltuja yleisen edun mukaisin pakottavin syin – kuten kuluttajansuojan vuoksi, johon virasto ja Kroatian hallitus ovat vedonneet –, ja oikeassa suhteessa tähän syyhyn.
67
Kaiken edellä esitetyn perusteella toiseen kysymykseen on vastattava, että direktiivin 2006/123 9 artiklan 1 kohtaa ja 10 artiklan 1 ja 2 kohtaa on tulkittava siten, että ne ovat esteenä jäsenvaltion lainsäädännölle, jolla yhtäältä otetaan käyttöön kyseisen direktiivin 4 artiklan 6 alakohdassa tarkoitettu lupajärjestelmä pitkäaikaiseen autonvuokraukseen liittyvien palvelujen tarjoamiselle sellaisen sopimuksen puitteissa, joka ei koske mainitun direktiivin 2 artiklan 2 kohdan b alakohdassa tarkoitettujen rahoituspalvelujen tarjoamista, ja toisaalta annetaan kyseisen järjestelmän hallinnoinnista vastaavalle kansalliselle viranomaiselle toimivalta asettaa vaatimuksia ja rajoituksia tällaisia palveluja tarjoaville yrityksille, paitsi jos mainittu järjestelmä täyttää saman direktiivin 9 artiklan 1 kohdassa ja 10 artiklan 1 ja 2 kohdassa säädetyt vaatimukset.
Kolmas kysymys
68
Kun otetaan huomioon tämän tuomion 55 kohdassa esitetty ja toiseen kysymykseen annettu vastaus, kolmanteen kysymykseen ei ole tarpeen vastata, koska se koskee rajat ylittävää tilannetta, joka kuuluu SEUT 49 artiklan soveltamisalaan.
Oikeudenkäyntikulut
69
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta. Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle, ei voida määrätä korvattaviksi.
Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (viides jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Palveluista sisämarkkinoilla 12.12.2006 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2006/123/EY 2 artiklan 2 kohdan b alakohtaa
on tulkittava siten, että
sellaisten ajoneuvojen, jotka vuokralleantaja on hankkinut vuokralleottajan pyynnöstä antaakseen ne tälle vuokralle maksuja vastaan, pitkäaikaista vuokrausta koskevan sopimuksen perusteella suoritetut palvelut eivät ole kyseisessä säännöksessä tarkoitettuja rahoituspalveluja, paitsi jos
–
vuokrasopimukseen liittyy velvoite ostaa ajoneuvo vuokra-ajan päättyessä
–
vuokralleottajan tämän sopimuksen perusteella maksamilla maksuilla pyritään mahdollistamaan se, että vuokralleantaja voi kokonaan kuolettaa ajoneuvon hankinnasta aiheutuneet kustannukset, tai
–
kyseiseen sopimukseen sisältyy ajoneuvon jäännösarvoon sopimuksen päättyessä liittyvien riskien siirtäminen.
2)
Direktiivin 2006/123 9 artiklan 1 kohtaa ja 10 artiklan 1 ja 2 kohtaa
on tulkittava siten, että
ne ovat esteenä jäsenvaltion lainsäädännölle, jolla yhtäältä otetaan käyttöön kyseisen direktiivin 4 artiklan 6 alakohdassa tarkoitettu lupajärjestelmä pitkäaikaiseen autonvuokraukseen liittyvien palvelujen tarjoamiselle sellaisen sopimuksen puitteissa, joka ei koske mainitun direktiivin 2 artiklan 2 kohdan b alakohdassa tarkoitettujen rahoituspalvelujen tarjoamista, ja toisaalta annetaan kyseisen järjestelmän hallinnoinnista vastaavalle kansalliselle viranomaiselle toimivalta asettaa vaatimuksia ja rajoituksia tällaisia palveluja tarjoaville yrityksille, paitsi jos mainittu järjestelmä täyttää saman direktiivin 9 artiklan 1 kohdassa ja 10 artiklan 1 ja 2 kohdassa säädetyt vaatimukset.
Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: kroaatti.