61973C0185
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT A. TRABUCCHI
FREMSAT DEN 30. APRIL 1974 (
1
)
Høje Ret,
1.
Den foreliggende sag har sin oprindelse i en retstvist om tariferingen af et alkoholholdigt produkt, der i september 1968 blev indført i forbundsrepublikken Tyskland fra Belgien. Det drejer sig om brændevin, der er fremstillet af melassealkohol, og som ved analysen viste sig at være fuldstændig neutral og kemisk ren og derfor henførtes under position 22.09 A II som ethylalkohol, ikke denatureret, med et alkoholindhold på under 80 rumfangsprocent. Før analysen blev produktet tariferet under position 22.09 C V b, som omfatter alkoholholdige drikkevarer. Som følge af varens tarifering under position 22.09 A II blev der opkrævet en afgift af den, hvilket ikke ville være sket, hvis tariferingen under position 22.09 C V b var blevet bibeholdt.
Ved fortolkningen af disse positioner opstod der nogle væsentlige og komplicerede præliminære spørgsmål vedrørende EØF-traktatens artikel 38, stk. 1 og 3 og vedrørende gyldigheden af en forordning, Rådet havde udstedt i henhold til artikel 38, stk. 3. Jeg tænker på forordning nr. 7 a af 18. december 1959, der dog først blev offentliggjort i Tidende af 30. januar 1961, og i hvilken Rådet med hjemmel i de beføjelser, det har fået tillagt i henhold til ovennævnte stk. 3, yderligere optog tre grupper produkter på den liste over landbrugsvarer, som udgør bilag II til traktaten: sukker, sirup og andre sukkeropløsninger samt melasse, tilsat smagsstoffer eller farvestoffer, fordi disse kan erstatte de tilsvarende rene produkter; ethanol (ethylalkohol) fremstillet af landbrugsprodukter, på grund af den snævre forbindelse med disses udnyttelsesgrad, som den bidrager til at øge; eddike, fordi markedet herfor hverken kan adskilles fra markedet for ethylalkohol eller fra markedet for vin.
Den tyske dommer har ved sit første spørgsmål rejst tvivl om gyldigheden af denne forordning på grund af dens offentliggørelse efter udløbet af den frist, som i traktatens artikel 38 er fastsat for udøvelsen af den i bestemmelsens stk. 3 omhandlede beføjelse til at optage yderligere varer på listen i bilag II.
Det andet spørgsmål, som går ud på, om Rådet var beføjet til uden hensyn til alkoholindholdet at optage ethylalkohol i listen i bilag II, vedrører denne beføjelses materielle indhold. For at besvare dette må det derfor undersøges, hvorledes den i artikel 38, stk. 1 indeholdte definition af landbrugsvarer forholder sig til den liste over varerne, som omtales i samme artikels stk. 3.
Lidt uden for denne sammenhæng er det interessant at bemærke, at Tysklands øverste retsinstans for økonomiske anliggender, da den fik forelagt disse gyldig-hedsspørgsmål, indtog det standpunkt, at den ikke var kompetent til at efterprøve en rådsforordnings gyldighed.
Det tredje spørgsmål, som kun er stillet for det tilfælde, at forordning nr. 7 a ikke bliver erklæret ugyldig, drejer sig om kriteriet for sondringen mellem varerne i den fælles toldtarifs position 22.09 A II og varerne under position 22.09 C V b.
Sammenkædningen af dette rent tarife-ringsmæssige spørgsmål med de øvrige af mere generel karakter har sin forklaring i, at opkrævningen af en told på handel med den omtvistede vare inden for Fællesskabet kun er mulig, hvis denne vare må betragtes som en landbrugsvare, der ikke er omfattet af artikel 1 i Rådets fremskyndelsesbeslutning af 26. juli 1966, ved hvilken staterne blev forpligtet til med virkning fra 1. juli 1968 endeligt at afskaffe de endnu dengang gældende toldsatser for de i traktatens bilag II op tagne varer. Blot fordi tolden på handelen inden for Fællesskabet her undtagelsesvis ikke blev sænket, kunne varer, der hørte under den fælles toldtarifs position 22.09 A II stadig i året 1968 pålægges toldafgifter fra de enkelte staters side, mens varer, der hørte under toldtariffens position 22.09 C V b — da de ikke var landbrugsprodukter — var undtaget herfra.
2.
Under den mundtlige forhandling har Rådet gjort gældende, at Domstolen ikke er kompetent til at tage stilling til gyldigheden af forordning nr. 7 a, fordi tiltrædelsestraktaten af 22. januar 1972 og akterne vedrørende vilkårene for de ny medlemsstaters tiltrædelse af Fællesskabet bevirkede, at også denne forordning fik tillagt samme retlige betydning som traktaten om de nye staters tiltrædelse af Fællesskabet. Rådet understreger, at forordning nr. 7 a udgør en tilføjelse til traktaten (hermed tænkes der måske indirekte på artikel 1 i tiltrædelsestraktaten, ifølge hvilken de 9 medlemsstater tiltræder traktaterne »med de deri foretagne ændringer og tilføjelser«), og at tiltrædelsesaktens artikler 7 og 8, ifølge hvilke de af Fællesskabet vedtagne retsakter bevarer deres juridiske status, ikke berører den omhandlede forordning. Rådet henviser endvidere til protokol nr. 19, som er bilag til disse akter, og ifølge hvis stk. 2 foranstaltninger, der er nødvendige for at lette anvendelsen af korn fra Fællesskabet til fremstilling af alkoholholdige drikkevarer, kan træffes i henhold til den forordning om den fælles markedsordning, der skal oprettes for alkohol. Følgelig ville denne protokol efter Rådets opfattelse miste enhver betydning, hvis forordning nr. 7 a blev erklæret ugyldig.
Uden at det skulle være nødvendigt at tage stilling til holdbarheden af Rådets opfattelse af en mulig ændring i den retlige karakter af de normer, der findes i den pågældende forordning, er det tilstrækkeligt her at henvise til, at hvilken forandring, traktaten og tiltrædelsesakten end kan have bevirket i denne henseende, vil denne først kunne have fået virkning fra det tidspunkt, akterne selv trådte i kraft; for den forudgående periodes vedkommende var det derfor i medfør af artikel 177 stadig muligt at lade et spørgsmål om gyldigheden af en rådsforordning rejst under en sag ved en national retsinstans prøve af Domstolen, uden at denne mulighed kunne anses for stridende mod en ordning, ifølge hvilken forordningens bestemmelser ikke kunne efterprøves, fordi de var blevet en integreret del af en international traktat, der var afsluttet mellem medlemsstaterne. For det tidsrum, som ligger forud for denne hypotetiske forandring af de omhandlede bestemmelser retlige karakter, er det stadig muligt på basis af reglerne i EØF-traktaten at undersøge, om de nævnte bestemmelser i forordningen var behæftet med mangler. I bekræftende fald ville dette medføre, at de ikke kunne anvendes på enkelttilfælde. Dette kunne imidlertid ikke påvirke hele den fælles markedsordning for alkohol, som den nævnte bestemmelse i protokol nr. 19 synes at henvise til.
Derfor finder jeg, at Rådets indsigelse om Domstolens manglende kompetence savner fornødent grundlag.
3.
Besvarelsen af det første spørgsmål kræver en difinition af den beføjelse, der er tillagt Rådet ved artikel 38, stk. 3, både med henblik på dens nærmere gennemførelse og på den nærmere fremgangsmåde ved udøvelsen.
I sin forelæggelseskendelse bemærker den tyske dommer, at forordning nr. 7 a om udvidelse af listen over landbrugsvarer først blev offentliggjort i De Europæiske Fællesskabers Tidende over et år efter udløbet af den hertil fastsatte frist i artikel 38, stk. 3. Den omstændighed, at forordningen skulle træde i kraft den 31. december 1959, dvs. den sidste dag inden for fristen til udstedelse af de i denne bestemmelse fastsatte yderligere foranstaltninger, ændrer ikke problemstillingen. Ved afgørelsen af spørgsmålet, om der er gjort retsmæssigt brug af den i artikel 38, stk. 3 nævnte beføjelse, er tidspunktet for retsaktens ikrafttræden nemlig ikke afgørende. Det kommer derimod an på, om Rådet på tidspunktet for forordningens udstedelse endnu havde en sådan beføjelse. For dette problem spiller det heller ikke nogen rolle, at den omhandlede forordning er dateret den 18. december 1959.
Da forordningerne i henhold til EØF-traktatens artikel 191 skal offentliggøres i De Europæiske Fællesskabers Tidende, betvivler dommeren, at forordning nr. 7 a er gyldigt udstedt, thi offentliggørelsen skulle for disse retsakter være en retsstiftende kendsgerning i den forstand, at forordningen ikke eksisterer retligt, før den er offentliggjort.
Det står imidlertid fast, at Rådet på forslag fra Kommissionen inden for den frist, der er nævnt i artikel 38, stk. 3 efter forskriftsmæssig forhandling og med kvalificeret flertal faktisk har besluttet, at optage alle de i forordning nr. 7 a opregnede varer på listen i bilag II. Det fremgår navnlig af referatet fra Rådets 26. møde af 18. december 1959, at denne beslutning blev truffet. Desuden blev den kort tid senere meddelt pressen i en sådan form, at der ikke kunne bestå nogen tvivl om dens endelige karakter. Det forhold, at denne retsakt fra Rådet endnu ikke udgør nogen forordning, hvis man hertil — som jeg gør det — kræver offentliggørelse i De Europæiske Fællesskabers Tidende, berører ikke i det foreliggende tilfælde spørgsmålet om den i traktatens artikel 38, stk. 3 omhandlede frist er blevet overholdt. Da artikel 38, stk. 3 ikke nærmere fastlægger den retlige form for den akt, hvorved Rådet kunne optage yderligere varer på listen i bilag II, må Rådets afsluttende stillingtagen (vedrørende fastsættelsen af de varer, der yderligere skulle optages) inden for den nævnte frist betragtes som fyldestgørende til dette formål uanset dens form.
Der må nemlig sondres mellem en afgørelses retsstiftende indhold og dens form: afgørelsens indhold må ikke forveksles med en medelelse, selv om en sådan er nødvendig for over for dens adressater at skabe virkninger, som eventuelt først viser sig i fremtiden. Inden for den fastsatte frist skulle der træffes en beslutning, ved hvilken Ministerrådets handlebefø-jelse blev udøvet. Det er med andre ord beføjelsen til at træffe afgørelse, der skal benyttes inden for en fast frist; noget andet er retsaktens virkning, hvor man ikke taler om en frist ad quem men tværtimod om et begyndelsestidspunkt a quo.
Hvis disse virkninger er knyttet til en fællesskabsforordning, kan de først vise sig i fremtiden, dvs. efter offentliggørelsen. Derfor kan forordningen også efterfølgende offentliggøres, fordi dens virkninger først skal indtræde senere, men retsaktens gyldighed afhænger af, om dens normative indhold blev fastlagt før udløbet af den frist, som var blevet sat for udøvelsen af de pågældende beføjelser. Selv om det forhold, at denne afgørelse ikke var blevet offentliggjort i Tidende inden for den nævnte frist, kan have bevirket, at de fælles regler for landbrugsordningen ikke blev anvendt på de omstridte varer, fordi denne anvendelse blev udsat indtil offentliggørelsen af forordning nr. 7 a, der skete et år senere, og med hvilken »afgørelsen« fik gyldighed, forhindrer det imidlertid ikke, at den beføjelse, der er nævnt i traktatens artikel 38, stk. 3 kan betragtes som udøvet inden for den lovlige frist.
4.
Det andet spørgsmål vedrører begrebet »varer, som har undergået en første bearbejdning«, og som direkte er forbundet med jordbrugsprodukter, husdyrbrugsprodukter og fiskeriprodukter. Dette begreb får afgørende betydning ved afgrænsningen af den beføjelse, Rådet har til supplering af denne liste i henhold til artikel 38, stk. 3.
Hvis man går ud fra, at der ikke kan forekomme to forskellige definitioner på landbrugsvarer men blot én, som kan udledes af begrebsbestemmelsen i stk. 1 samt af opregningen i bilag II, som fastlægger dennes konkrete omfang, og hvis samtlige på listen i bilag II opregnede produkter derfor må anses at falde ind under begrebsbestemmelsen i stk. 1, eller såfremt man går ud fra, at listen over de af bilag II omfattede varer, som traktatens fædre selv har opstillet, i det mindste rummer led, der kan præcisere indholdet og rækkevidden af det begreb, som bestemmelsen i stk. 1 henviser til, må man i forbindelse med undersøgelsen af de i bilag II opregnede varer erkende, at definitionen i stk. 1 af landbrugsvarer er særdeles rummelig. Bilag II indeholder nemlig klart varer, som hverken er jordbrugsprodukter, husdyrbrugsprodukter eller fiskeriprodukter, eller som kan anses som produkter, som har undergået en første bearbejdning, hvis man i denne forbindelse lægger en snæver fortolkning til grund. Jeg kan eksempelvis nævne bl.a. stivelse, gluten, hærdede eller raffinerede fedtstoffer, margarine, compound lard; varer af kød, fisk, grønsager og frugter; tilberedt dyrefoder. Det drejer sig her om produkter, som ganske vist fremstilles på grundlag af et landbrugs-produkt, men som dog kræver mere eller mindre komplicerede processer, som almindeligvis ikke indskrænker sig til en enkelt arbejdsgang. Hvis altså det varebegreb, der nævnes i artikel 18, stk. 1, skal fortolkes i lyset af den gruppe varer, der er optaget på listen i bilag II, må man nødvendigvis også tillægge begrebet »varer, der har undergået en første bearbejdning«, en vis betydning, således at det ikke er vanskeligt at henregne det her omhandlede produkt til ovennævnte begreb.
Den tyske dommers betænkeligheder skyldes simpelthen, at Rådet, da det optog etyhalalkohol på listen i bilag II, ikke tog hensyn til dets styrke og følgelig betragtede denne alkohol som en vare, der har undergået en første bearbejdning, selv om destillationsproduktet er fortyndet ved tilsætning af vand.
Herimod hævder de to regeringer, der er indtrådt i sagen, at Rådet ikke i henhold til artikel 38, stk. 3 har beføjelse til at optage etyhalalkohol på den pågældende liste.
De har gjort gældende, at bestemmelsen i artikel 38, stk. 3 kun kan sammenholdes med bestemmelsen i stk. 1 og det dér omhandlede begreb »landbrugsvarer«, der skal betragtes isoleret, og at der ikke må foretages en fortolkning af »varer, der har undergået en første bearbejdning«, der lægger den opregning af varer, som traktatens fædre har foretaget i bilag II, til grund. Disse var i modsætning til Rådet ikke forpligtet til at overholde grænserne for det i stk. 1 fastlagte begreb.
Disse procesdeltagere foreslår en streng fortolkning af begrebet »første bearbejdning«, som de betegner som et enkelt led i en fremstillingsproces, hvor udgangspunktet er et uforarbejdet landbrugsprodukt.
Således antager repræsentanten for den britiske regering, at der, hvor der for eksempel er tale om ethylalkohol, produceret af korn, foreligger to forskellige arbejdsprocesser, nemlig gæringen af det rå landbrugsprodukt og destillationen, således at det herved fremstillede produkt følgeligt må henhøre under produkter, der har undergået to bearbejdninger. Repræsentanten for den irske regering hævder, at der foreligger endnu to forberedende arbejdsprocesser, nemlig blandingen af de forskellige kornsorter og den derpå følgende gæring; herved udelukkes ethylalkoholens »direkte forbindelse« med det uforarbejdede landbrugsprodukt, da det således må betragtes som et produkt, som har undergået 4 bearbejdninger!
Når en god anatom analyserer de enkelte dele, undlader kan ikke at indordne disse i helheden, hvor de hører hjemme, og hvor de får deres egentlige betydning. Jeg har indtryk af, at de regeringer, der er indtrådt i sagen ved deres pinligt nøjagtige dissektion af ethylalkoholens fremstillingsproces har mistet overblikket over denne sag og er kommet frem til resultater, hvis vilkårlighed tydeligt viser sig derved, at den irske repræsentant har foretaget en opdeling af en enkelt fremstillingsproces, som han er kommet frem til takket være anvendelsen af samme metode, som ligger til grund for den britiske regerings opfattelse.
I virkeligheden bevirker hverken det forhold, at kornet udblødes eller gæres, at der er tale om en vare, der har undergået en anden eller tredje bearbejdning; det drejer sig ganske enkelt om en vare, som normalt ikke kan anvendes i denne form. Der er blot tale om en fase på vejen mod det egentlige bearbejdede produkt, som disse arbejdsprocesser tjener til, dvs. alkohol.
Det er uden tvivl vanskeligt at afgrænse begrebet en første bearbejdning. Det hører til den kreds af begreber, som enhve retsorden plejer at benytte sig af, også for at give den udøvende myndighed en vis elastisk margen for indrubricering af faktiske omstændigheder, når der inden for en økonomisk sektor, som ikke har nøjagtige grænser, skal fastsættes kriterier til indbyrdes afgrænsning. Vi ser også, at lovgiveren ikke, når der i de forskellige nationale retssystemer henvises til landbrugserhvervet for at udskille dette fra andre produktionsformer, alene indbefatter produkter, der lige er taget af roden, men også de bearbejdningsformer og den virksomhed, som er rettet imod afsætningen af produktet, og som traditionelt er knyttet til producentens virke, hvis man går ud fra den normale drift af den landbrugsvirksomhed.
I vort tilfælde har fællesskabslovgiveren sikkert haft de traditionelle kriterier til afgrænsning af landbruget over for andre produktive erhverv for øje og har derfor lagt vægt på kriteriet »den første bearbejdning«, der — som sagt — giver et vist fortolkningsspillerum. Men der er her tale om en definition, der ikke — ved hjælp af en konkret bedømmelse — kan anvendes direkte af de berørte parter. Hertil kræves der en nøjere fastlæggelse, en præcisering, som enten kan være givet i selve traktaten i bilag II eller af Rådet inden for den i artikel 38, stk. 3 omhandlede toårsfrist. Hvorledes er denne beføjelse, som er tillagt Rådet? Den kan givet oplyse en del om kriteriets anvendelse; for imidlertid at blive klar over, hvad netop det i stk. 1 fastlagte kriterium rummer, er vi tvunget til at fortolke dets indhold.
Som vi har set, trækker de pågældende stater en klar skillelinje mellem de gennemførelsesbeføjelser, som allerede blev udøvet ved udformningen af bilag II, og de beføjelser, der er indrømmet til supplering af listerne inden for toårsfristen ved hjælp af en gennemførelsesakt fra Rådet. Og med rette. Det er imidlertid ikke korrekt at blive stående ved denne indlysende sondring. Det er en grundlæggende fortolkningsregel, at der tilkommer en retsakt, der regulerer en regels umiddelbare anvendelse, og som er udstedt samtidig med denne regel af samme forfatter, der formulerede det grundlæggende princip, en afgørende fortolkningsværdi. Fortolkningen er som fornuftshandling støttet på logiske sammenhænge, hvorfor en retsakts betydning også kan søges med udgangspunkt i en vurdering af den objektive adfærd, som reglens forfatter lægger for dagen. Hvis traktatens fædre har opstillet en regel og samtidig fastlagt nogle af de tilfælde, hvor den skal finde anvendelse, fortæller disse også, hvilken ordning traktatens fædre har tilstræbt. Den vide udformning, som listerne i bilag II har, er derfor også et kriterium for afgrænsningen af det område, inden for hvilket Rådet var beføjet til at udfylde de uundgåelige huller, som viste sig ved den første anvendelse af traktaten.
I denne forstand synes det givet, at begrebet »varer, der har undergået en første bearbejdning«, hverken kan sidestilles med den første forandring af et basisprodukt eller med nogen som helst kemisk forandring som ændrer dette produkts oprindelige egenskaber. Ellers måtte man udelukke typiske landbrugsprodukter (som for eksempel olivenolie, hvis udvinding forudsætter knusning af olivenen, presning af frugten, filtrering og andre bearbejdninger til ændring af smagen; eller ost, fordi mælken for at blive til ost skal gennemgå forskellige arbejdsprocesser og forandringer), hvilket synes utilfredsstillende i betragtning af det rent abstrakte plan, som den definition af landbrugsprodukter, som forfægtes af de indtrådte regeringer, befinder sig på. Så meget desto mere ville der, ikke blot teoretisk, ske udelukkelse af en række landbrugsprodukter som sukker, sirup og andre sukkeropløsninger samt melasse, tilsat smagsstoffer eller farvestoffer, som ved forordning nr. 7 a blev optaget i bi lag II for at tilgodese ganske klare betingelser, for at den fælles markedsordning for sukker kunne fungere, idet disse produkter kan erstatte de tilsvarende produkter i ren tilstand. Da sukker, sirup og andre sukkeropløsninger samt melasse allerede er forarbejdede produkter, havde man blot kunnet vælge den simple udvej at tilsætte smags- eller farvestoffer for i overensstemmelse med den os foreslåede fortolkning af artikel 38, stk. 1 at fjerne disse varer fra området for landbrugsprodukter, hvilket kunne medføre en række vanskeligheder for sukkermarkedsordningens gnidningsløse funktion. Disse eksempler beviser både i teoretisk og i praktisk henseende allerede til fulde, at man ikke kan følge den fortolkning, de indtrådte regeringer forsvarer. Når således hverken forskellige bearbejdningsprocesser eller ydre og strukturelle forandringer af et basisprodukt i sig selv kan bevirke, at resultatet af en produktionsproces mister sin karakter af et produkt, der har undergået en første bearbejdning, må vi vende os til andre kendetegn for nærmere at beskrive det pågældende begreb og i den forbindelse falde tilbage på ratio i den norm, hvor begrebet findes.
Når artikel 38, stk. 1 udtrykkeligt begrænser de bearbejdede landbrugsprodukter, som omfattes af Fællesskabets landbrugsordning til sådanne, som har undergået en første bearbejdning, og som endnu er direkte forbundet med basislandbrugsprodukterne, angiver dette utvivlsomt, at traktatens fædre har villet begrænse omfanget af de produkter, som kan falde ind under den landbrugsmæssige særordning: der er bestemt ingen grund til at gå helt tilbage til fysiokraterne! Derfor må man principielt udelukke sådanne bearbejdede landbrugsprodukter, som kræver en fremstillingsproces, hvis omkostninger har en sådan størrelse, at prisen på basisproduktet spiller en underordnet rolle. Som det hævdes i teorien (Olmi, Kommentar til EØF-traktaten af Quadri-Monaco-Trabuchhi, bind I, s. 244), ville niveauet for og udsvingene i denne pris ikke i et sådant tildfælde slå afgørende igennem på produktionsomkostningerne, og der ville følgelig ikke ske nogen forskelsbehandling af dette produkt i forhold til andre industriprodukter.
Hvis dette derimod er grunden til, at traktatens fædre kun i begrænset omfang lader bearbejdede produkter være omfattet af landbrugsordningen, må man også erkende, at de landbrugsprodukter, ved hvilke basisproduktets værdi udgør en vigtig prisfaktor, principielt må anses for omfattet af landbrugsordningen; dette må så meget mere gælde, når det drejer sig om bearbejdede produkter, som udgør en vigtig forædlet form af basisland-brugsproduktet, som for eksempel brød i forhold til hvede. Således bemærker den nævnte forfatter også: afhængigheden af basislandbrugsproduktet overfører land-brugsprisernes ubestandighed og uforudseelighed på det forarbejdede produkts produktionsomkostninger, hvilket kræver stabiliseringsforanstaltninger ved grænsen og på selve markedet. Når basislandsbrugsproduktet yderligere hører under en markedsordning, som holder prisen på et højt niveau, mens der for det bearbejdede produkt gælder en liberal ordning, kan forarbejdningsindustrien ikke klare sig over for konkurrencen fra industrier i andre lande, som benytter basislandsbrugsprodukter til lave priser; og på et senere tidspunkt vil krisen i forarbejdningsindustrien også slå igennem i selve produktionssektoren for det baislandsbrugsprodukt, som den forædler.«
Ganske vist har omkostningskriteriet stor betydning (når problemet anskues under en økonomisk synsvinkel, må det være således), men det er ikke det eneste kriterium. Ved siden af dette må endnu ét anses for at være afgørende: det består i, at den normalt rentable måde at markedsføre landbrugsproduktet på er i forarbejdet stand, hvorfor forarbejdningen er en vigtig forudsætning for dets afsætning, uanset om omkostningerne herved skulle overstige salgsprisen på landbrugsproduktet taget i snæver forstand. Sådanne overvejelser gør det forståeligt, at traktatens fædre har været liberalt indstillede ved optagelsen af bearhejdede produkter på listen i bilag II. Lignende overvejelser må få os til at acceptere den heraf følgende vide betydning af »varer, der har undergået en første bearbejdning«. Thi som afgrænsningskriterium til beskrivelse af den beføjelse, Rådet har ifølge artikel 38, stk. 3, skal man ikke så meget lægge vægt på de mere eller mindre sammensatte processer, der er nødvendige for at nå til det bearbejdede produkt, men snarere på, hvilken indflydelse basislandbrugsproduktets pris har på det bearbejdede produkts pris eller dennes betydning for afsætningen af basislandbrugsproduktet. Hvis basisproduktets pris under disse omstændigheder forbliver den dominerende faktor i prisen på det bearbejdede produkt, eller hvis det bearbejdede produkt dog spiller en betydelig økonomisk rolle ved afsætningen af basisproduktet, tillader de fælles land-brugsmarkedsordningers funktion og mål, at det pågældende produkt i henhold til artikel 38, stk. 3 optages i bilag II som en udvidelse af dette.
På grundlag af dette kriterium måtte man kunne nå til det samme resultat, også hvis det — quod non — måtte udelukkes, at listen over de af traktatens fædre i bilag II optagne produkter kunne tjene til præcisering af rækkevidden af begrebet landbrugsprodukter i artikel 38, stk. 1's forstand.
Selv om man må indrømme, at Rådet ikke, som det var muligt for traktatens fædre, kunne have optaget samtlige bearbejdede produkter på samme måde og med samme gavmildhed i listen i bilag II, synes det alligevel vanskeligt at fratage Rådet muligheden for efterfølgende at optage produkter udelukkende af den grund, at deres forarbejdning kræver mere end én arbejdsproces, hvis deres efterfølgende optagelse i bilag II modsvarer den fælles landbrugspolitiks reelle behov i forbindelse med virkeliggørelsen af traktatens mål og stemmer med de resultater, der kan udledes af bilag II. Også selv om man gik ud fra en snæver forståelse af begrebet landbrugsvare i den i artikel 38, stk. 1, forudsatte betydning, ville det ikke være hensigtsmæssigt udelukkende at lægge en strengt bogstavelig fortolkning af bestemmelsen til grund. Herved ville man fratage Rådet enhver mulighed for at tage hensyn til traditionelle opfattelser af landbrugserhvervet og for at lægge vægt på det tidligere nævnte kriterium om betydningen af prisen på landbrugsråproduktet i forhold til prisen på det bearbejdede produkt eller på det kriterium, hvorefter produktet skal udbydes i en økonomisk forsvarlig form, og følgelig at tage hensyn til de heraf følgende objektive krav i overensstemmelse med den beskyttelse, traktatens fædre selv ønskede for basislands-brugsprodukterne.
Hvis man giver Rådet beføjelse til at optage alkohol på listen i biliag II, kan man ikke udelukke en alkohol, hvis oprindelige koncentration er blevet reduceret ved simpel fortynding med vand, da denne tilsætning hverken ændrer alkoholens beskaffenhed eller kemiske egenskaber eller produktets umiddelbare oprindelse fra et basislandsbrugsprodukt.
5.
Det tredje spørgsmål, Bundesfinanz hof stiller, vedrører tariferingen af en va re, som af importøren er betegnet son »brændevin destilleret fra melassealko hol og tilsat smagsstoffer«, og som told myndigheden først anså for en alkohol holdig drikkevare og henførte under den fælles toldtarifs position 22.09 C V b. Først efter at produktet ved en analyse havde vist sig at være helt neutralt og ik ke indeholdt smagsstoffer, blev det be tegnet som ikke denatureret ethylalkoho med et alkoholindhold på under 80 rum fangsprocent og som sådan tariferet un der toldposition 72.09 A II.
Den fælles toldtarif, der var gældende, da de pågældende varer blev toldbehandelt i september 1968, indeholder under position 22.09 C V b»andre alkoholholdige drikkevarer«. Toldposition 22.09 omfatter ikke denatureret ethyalalkohol med et alkoholindhold på under 80 rumfangsprocent samt akvavit, likør og andre alkoholholdige drikkevarer og sammensatte alkoholholdige tilberedninger (såkaldte koncentrerede ekstrakter) til fremstilling af drikkevarer. Litra A i denne toldposition omhandler specielt ikke denatureret ethylalkohol med et alkoholindhold på under 80 rumfangsprocent.
Mens der af varer, som falder ind under toldposition 22.09 C V b ikke — i det omfang de hører ind under den fælles toldtarifs anvendelsesområde — kunne opkræves nogen told inden for Fællesskabet, blev de varer under toldposition 22.09 A II, som ved forordning nr. 7 a var blevet optaget i listen i EØF-traktatens bilag II, som sådanne udelukker fra anvendelsesområdet for forordning (EØF) nr. 950/68, som indførte den fælles toldtarif. De toldsatser, der gjaldt i de enkelte lande, vedblev at være gyldige for disse varer, der betragtedes som landbrugsprodukter. Bevarelsen af toldafgifter i de enkelte lande, som blev opkrævet på indførsler fra andre medlemsstater, var således lovlig. Derfor blev der opkrævet en told på 110,35 DM pr. 100 liter på de pågældende produkter.
For at undgå visse begrebsmæssige og metodiske forviklinger, som åbenbart er opstået under tidligere faser af denne sag, mens den verserede for nationale myndigheder, må det straks påpeges, at det ikke er noget godt princip at støtte sig på begreber eller situationer fra national ret eller på en bestemt stats egen handelspraksis. Derfor bør sondringen mellem begrebet alkoholholdige drikkevarer under position 22.09 C V b og begrebet ikke denatureret ethylalkohol med et alkoholindhold på under 80 rumfangsprocent i samme toldposition udelukkende ske inden for rammerne af fællesskabssystemet, da det drejer sig om begreber, som må have en ensartet betydning inden for hele Fællesskabet.
Det følger af de forklaringer, Kommissionen har afgivet i denne sag og af dens henvisninger til Bruxelles-nomenklaturen og til dennes forklarende bemærkninger, at sondringen mellem de to ovennævnte arter af produkter ikke bygger på den faktiske anvendelse, hvert af dem er bestemt til, men på hvert enkelt produkts objektive egenskaber. Dette stemmer overens med et kriterium, som allerede er anerkendt af Domstolen, og opfylder de krav, der må stilles til den nødvendige garanti for retssikkerheden og til den nødvendige forenkling af administrationen (jeg kan som eksempel nævne dommen i sag nr. 36/71, Henck, Rec. 1972, s. 197). Det fremgår navnlig også af de eksempler på alkoholholdige drikkevarer, som er blevet nævnt til belysning af betydningen af toldposition 22.09 C V, at det drejer sig om drikkevarer, som adskiller sig indbyrdes ved særlig smag eller lugt, som de i almindelighed får ved iblanding af bestanddele under destilleringsprocessen. Det er i det væsentlige ved sådanne elementer, at denne toldpositions produkter adskiller sig fra denatureret eller neutral alkohol, for så vidt disse produkter savner særlige aromatiserende stoffer, som kunne give den en særlig karakter, og derfor hovedsagelig er uden smag eller lugt. Produktet falder ind under underposition 22.09 A uafhængigt af, om det ved tilsætning af vand er blevet drikkeligt.
Jeg foreslår, at Bundesfinanzhofs spørgsmål besvares således:
1.
Den omstændighed, at forordning (EØF) nr. 7 a af 18. december 1959 først blev offentliggjort, efter at den i EØF-traktatens artikel 38 fastsatte frist var udløbet, berører ikke dens gyldighed, forudsat den blev udstedt inden for fristen.
2.
Rådet var berettiget til under udøvelse af den beføjelse, det har fået tillagt ved EØF-traktatens artikel 38, stk. 3, at optage ethylalkohol på listen i traktatens bilag II uden hensyn til alkoholindholdet.
3.
De varer, der er omfattet af toldposition 22.09 A II i den fælles toldtarif, er produkter, som i det væsentlige skal defineres efter deres kemiske grundsammensætning, hvorved de adskiller sig fra varerne under toldposition 22.09 C V b, som på grund af en yderligere bearbejdning opnår særlige egenskaber ved, at de tilsættes særlige smags- eller aromastoffer.
(
1
) – Oversat fra italiensk.