61996CC0132_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
1 Forelaeggelseskendelsen fra Pretura circondariale di Roma vedroerer fortolkningen af artikel 46, stk. 2, litra a), i forordning nr. 1408/71 (herefter »forordningen«) (1).
Faellesskabslovgivning
2 Artikel 46 (2) i forordning nr. 1408/71 indeholder betingelserne for tildeling af ydelser ved alderdom og doedsfald i de tilfaelde, hvor en arbejdstager har vaeret underkastet lovgivningen i to eller flere medlemsstater. Ordningen efter artikel 46 har til formaal at afhjaelpe situationer, hvor lovgivningen i en medlemsstat bevirker, at en arbejdstager i denne situation naegtes ydelserne helt eller delvis, fordi vedkommende ikke har tilbagelagt tilstraekkelige forsikrings- eller bopaelsperioder. Maaden, hvorpaa ordningen gennemfoeres - og dermed ogsaa beregningen af den ydelse, der skal udbetales - afhaenger af lovgivningen i den medlemsstat, der udbetaler ydelsen.
3 Saafremt en person har ret til ydelsen, uden at det er noedvendigt at tage perioder tilbagelagt i andre medlemsstater i betragtning (f.eks. fordi de forsikrings- eller bopaelsperioder, der er tilbagelagt i den medlemsstat, der skal udbetale ydelsen, i sig selv giver ret til ydelsen), finder den i artikel 46, stk. 1, fastsatte beregningsmetode anvendelse (3).
4 Hvis en person derimod ifoelge en medlemsstats lovgivning kun har ret til ydelsen, saafremt forsikringsperioder tilbagelagt i en anden medlemsstat medregnes, finder artikel 46, stk. 2, anvendelse. Bestemmelsen er affattet saaledes:
»a) Den kompetente institution beregner det teoretiske beloeb for den ydelse, som den paagaeldende ville kunne goere krav paa, hvis samtlige forsikrings- og/eller bopaelsperioder, der er tilbagelagt i de medlemsstater, hvis lovgivning arbejdstageren eller den selvstaendige erhvervsdrivende har vaeret omfattet af, havde vaeret tilbagelagt i den omhandlede medlemsstat og efter den lovgivning, der gaelder for den paagaeldende institution paa det tidspunkt, da ydelsen skal fastsaettes. Saafremt ydelsesbeloebet efter naevnte lovgivning er uafhaengigt af laengden af de tilbagelagte perioder, anses dette beloeb for at vaere det i naervaerende litra omhandlede teoretiske beloeb.
b) Den kompetente institution fastsaetter derefter det faktiske beloeb for ydelsen paa grundlag af det i litra a) naevnte teoretiske beloeb efter forholdet mellem laengden af de forsikrings- eller bopaelsperioder, der er tilbagelagt efter den for institutionen gaeldende lovgivning forud for forsikringsbegivenhedens indtraeden, og den samlede laengde af de forsikrings- og bopaelsperioder, der er tilbagelagt efter lovgivningen i alle de beroerte medlemsstater forud for forsikringsbegivenhedens indtraeden.«
5 Hvis en person saaledes har arbejdet i medlemsstat A i 10 aar og i medlemsstat B i 20 aar, vil han, selv om han efter lovgivningen i medlemsstat A ikke kan goere krav paa en pension for en tiaarig forsikringsperiode (f.eks. fordi det i denne medlemsstat kraeves, at ansoegerne har arbejdet der i 15 aar), i medfoer af artikel 46, stk. 2, i medlemsstat A vaere berettiget til en tredjedel af den ydelse, han kunne goere krav paa, saafremt han havde arbejdet der i 30 aar. Det foerste trin af denne procedure [dvs. beregningen af det teoretiske beloeb i henhold til artikel 46, stk. 2, litra a)], gaar under betegnelsen »sammenlaegning«, mens det andet trin [dvs. beregningen af pro rata-ydelsen i henhold til artikel 46, stk. 2, litra b)], kaldes »forholdsmaessig beregning«.
6 Selv om artikel 50 i forordning nr. 1408/71 ikke er naevnt i det praejudicielle spoergsmaal, paaberaabes bestemmelsen af sagsoegte Istituto Nazionale della Previdenza Sociale (herefter »INPS«), den svenske regering og Kommissionen. Artikel 50 omhandler de tilfaelde, hvor arbejdstagerens beskaeftigelsesperioder i de stater, hvis lovgivninger han har vaeret undergivet, har vaeret forholdsvis korte, saaledes at de samlede ydelser, som disse stater skal betale, ikke muliggoer en rimelig levestandard (4). Bestemmelsen er saalydende:
»Der kan ikke i den stat, paa hvis omraade en person, der modtager ydelser i henhold til dette kapitel, er bosat, og efter hvis lovgivning der tilkommer ham en ydelse, ydes ham et beloeb, der er mindre end den minimumsydelse, der i den naevnte lovgivning er fastsat for en forsikringsperiode, som svarer til samtlige de perioder, der efter bestemmelserne i de foregaaende artikler er lagt til grund ved ydelsens fastsaettelse. Den kompetente institution i den paagaeldende stat skal i givet fald for hele det tidsrum, hvor han er bosat paa denne stats omraade, yde ham et tillaeg, der svarer til forskellen mellem summen af de ydelser, der tilkommer ham i medfoer af dette kapitel, og minimumsydelsens beloeb.«
National lovgivning
7 I italiensk lovgivning er der fastsat et minimumsniveau for pensioner. Saafremt den samlede pension, der skal betales (inkl. eventuelle pensioner fra en anden medlemsstat), ligger under dette niveau, skal der udbetales et tillaeg svarende til differencen mellem pensionen og dette minimumsniveau.
8 Forelaeggelseskendelsen indeholder praktisk taget ingen oplysninger om ordningen med minimumspension. Ifoelge kendelsen udbetales minimumspensionen til pensionister, der har indbetalt over 780 ugentlige bidrag. Uden naermere praeciseringer henvises der til artikel 8 i lov nr. 153 af 30. april 1969 og artikel 7 i lov nr. 407 af 29. december 1990.
9 Sagsoegerne har anfoert, at tillaegget er fastsat i artikel 9 i lov nr. 218 af 4. april 1952. Ifoelge denne bestemmelse skal alders-, invalide- og efterladtepensioner forhoejes, saaledes at det samlede pensionsbeloeb kommer til at svare til 45 gange den grundpension, der defineres andetsteds. Artikel 16, hvortil sagsoegerne ogsaa har henvist, bestemmer, at tillaegget skal finansieres af et bidrag fra arbejdstagere, som har en lovpligtig invalide-, alders- og efterladteforsikring, et arbejdsgiverbidrag og et bidrag fra staten.
10 Sagsoegerne har ogsaa henvist til artikel 8 i lov nr. 153 af 30. april 1969, artikel 6 i lov nr. 638 af 11. november 1983 og artikel 7 i lov nr. 407 af 29. december 1990. Ifoelge sagsoegerne har 1983-loven alene til formaal at forhindre overlapning mellem pensionstillaegget og modtagerens anden indkomst. Oprindelig udelukkede lovens artikel 6, at udenlandske indkomster blev medregnet i den indkomst, der udgoer beregningsgrundlaget. Igen ifoelge sagsoegerne blev 1983-loven imidlertid aendret ved lov nr. 407 af 29. december 1990, som bestemte, at indkomst oppebaaret i udlandet af pensionister med bopael dér, skulle indgaa i beregningsgrundlaget. Hvad angaar artikel 8 i 1969-loven har sagsoegerne anfoert, at det deri udtrykkeligt bestemmes, at den pension, som der »er erhvervet ret til ved sammenlaegning af forsikringsperioder og bidrag i henhold til internationale aftaler eller konventioner om socialsikring« suppleres op til minimumspensionen. I den citerede artikel 8 tages der hensyn til de aendringer, der er fastsat ved artikel 7, stk. 1, i lov nr. 407 af 29. december 1990, selv om sagsoegerne ikke har henvist til sidstnaevnte lov.
11 INPS har henvist til artikel 8 i lov nr. 153 af 30. april 1969 og artikel 6 i lov nr. 638 af 11. november 1983. Ifoelge INPS opstiller sidstnaevnte bestemmelse endnu et krav, der skal opfyldes for at opnaa ret til pensionstillaegget, nemlig at der ikke oppebaeres en indkomst, der overstiger det dobbelte beloeb af den aarlige minimumspension. Under retsmoedet blev det paa INPS' vegne oplyst, at de to naevnte bestemmelser var de eneste lovbestemmelser, der havde betydning for pensionstillaegget.
Faktiske omstaendigheder og retsforhandlingerne i hovedsagen
12 Det fremgaar af den noget »tynde« forelaeggelseskendelse, at Stinco og Panfilo begge havde ansoegt INPS om alderspension, og at de begge fra samme tidspunkt havde krav paa alderspension fra en anden medlemsstat (henholdsvis Frankrig og Det Forenede Kongerige). I retsmoedet blev det anfoert, at Stinco havde arbejdet 392 uger i Italien og 1 105 uger i Frankrig. Domstolen fik ingen oplysninger om Panfilo's arbejdsmaessige baggrund.
13 INPS tildelte Stinco og Panfilo pro rata-pension i overensstemmelse med artikel 46, stk. 2, beregnet paa grundlag den teoretiske pension, sagsoegerne ville have oppebaaret, saafremt de havde arbejdet i Italien i hele deres erhvervsaktive liv. Stoerrelsen af den teoretiske pension, der udgjorde beregningsgrundlaget, laa paa et saadant niveau, at saafremt de paagaeldende faktisk havde vaeret berettiget til en italiensk pension af denne stoerrelse, ville de efter italiensk lovgivning have haft ret til tillaegget for at naa op paa minimumspensionen. Stoerrelsen af den teoretiske pension betegnes af sagsoegerne som latterlig, og det blev i retsmoedet anfoert, at pensionen blev udbetalt pro rata med 2 100 ITL (muligvis om maaneden, selv om dette ikke er oplyst) i Stinco's tilfaelde og endnu mindre i Panfilo's tilfaelde. Hvis den teoretiske pension suppleres op til minimumspensionen, vil pro rata-udbetalingen i Stinco's tilfaelde imidlertid ligge paa 502 490 ITL (formentlig om aaret).
14 Den nationale ret bemaerker, at den af sagsoegerne faktisk oppebaarne pension ikke blev forhoejet til det lovfastsatte minimum, fordi den samlede oppebaarne pension i begge tilfaelde - efter hensyntagen til pensioner udbetalt henholdsvis i Frankrig og Det Forenede Kongerige - oversteg det niveau, som udloeser det i italiensk lovgivning hjemlede tillaeg. Selv om det samlede pensionsbeloeb havde ligget under denne graense, er det dog tvivlsomt, om sagsoegerne ville vaere berettiget til at kraeve, at Italien supplerede deres samlede pensioner op til dette niveau. Det blev nemlig i retsmoedet oplyst, at sagsoegerne havde bopael i Frankrig og Det Forenede Kongerige, og som det fremgaar senere, er det italienske pensionstillaeg en ydelse, der ikke kan eksporteres.
15 Begge sagsoegere anfoerte, at den teoretiske pension, der blev benyttet som udgangspunkt for beregningen af deres pro rata-pensioner, burde omfatte tillaegget, saaledes at pensionen naaede op paa det lovfaestede minimumsbeloeb. Sagsoegerne anlagde hver isaer sag med paastand herom, og sagerne blev forenet.
16 Pretura har forelagt Domstolen det spoergsmaal, om INPS ved fastsaettelsen af det italienske pro rata-beloeb som beregningsgrundlag skal anvende den saakaldte »potentielle« eller teoretiske pension slet og ret, eller om institutionen for at fastsaette naevnte beloeb som beregningsgrundlag skal anvende den saakaldte »potentielle« eller teoretiske pension, heri indbefattet det med henblik paa at opnaa minimumsbeloebet fastsatte tillaeg.
17 Der er indgivet skriftlige indlaeg af sagsoegerne, INPS, den svenske regering og Kommissionen. Sagsoegerne, INPS, den spanske og oestrigske regering samt Kommissionen var repraesenteret i retsmoedet.
Er tillaegget omfattet af artikel 46?
18 Spoergsmaalet om, hvorvidt tillaegget er omfattet af ordningen efter artikel 46, er ikke som saadant blevet rejst i nogen af indlaeggene. INPS har dog haevdet, at tillaegget ikke er del af pensionen, formentlig for at kunne konkludere, at tillaegget derfor ikke er omfattet af artikel 46. Pretura og sagsoegerne har anfoert, at tillaegget ikke er en uafhaengig ydelse, men blot er en af pensionens bestanddele. Kommissionen har henvist til en nyligt afsagt afgoerelse fra Italiens Corte di cassazione (5) og anfoert, at det i naevnte sag og angiveligt i flere tidligere sager er fastslaaet, at tillaegget er en uadskillelig del af pensionen, selv om det er undergivet saerlige og saerskilte betingelser. Kommissionens fortolkning af denne dom blev i retsmoedet anfaegtet af INPS' advokat. Af de senere anfoerte grunde finder jeg det dog ikke noedvendigt for Domstolen at blive bekendt med den noejagtige raekkevidde af den italienske dom for at kunne besvare det forelagte spoergsmaal.
19 Selv om tillaegget teoretisk kan adskilles fra den grundpension, der skal betales, vil dette i sig selv efter min opfattelse ikke vaere tilstraekkeligt til at udelukke tillaegget fra artikel 46. Forordningen naevner udtrykkeligt tillaeg i definitionen af udtrykkene »ydelser, pensioner og renter« (6). Domstolen har ved flere lejligheder fastslaaet, at tillaeg med samme karakter som det italienske pensionstillaeg er omfattet af forordning nr. 1408/71, selv om saadanne tillaeg ofte omfatter elementer, der er kendetegnende for saavel den sociale sikring (der ifoelge artikel 4, stk. 1, klart og udtrykkeligt falder ind under forordning nr. 1408/71) som social forsorg (som ved artikel 4, stk. 4, udelukkes fra forordning nr. 1408/71); se f.eks. dommen i Frilli-sagen (7) (Belgiens garanterede indtaegt for aeldre, der ikke har tilstraekkelige midler); i Biason-sagen (8) (ydelse fra Fonds national de solidarité, et fransk tillaeg, der udbetales til modtagere af alders- eller invalidepensioner, der har utilstraekkelige midler); i Piscitello-sagen (9) (Italiens »pensione sociale«, en social ydelse, der udbetales til aeldre, hvis indkomst ligger under et bestemt beloeb); og i Giletti m.fl.-sagen (10) (ydelse fra Fonds national de solidarité). I Levatino-sagen har Domstolen endvidere taget stilling til et saadant tillaeg set i relation til artikel 46 (11).
20 Levatino-sagen vedroerte en garanteret indkomst, nemlig en ydelse uden bidragspligt, der skal sikre aeldre mennesker uden tilstraekkelige midler en mindsteindkomst. Ydelsen, der er trangsbestemt og ikke afhaenger af tilbagelaeggelse af en bestemt forsikringsperiode, udbetales som et tillaeg, der bringer den faktiske indkomst (for saavel ansoegere som aegtefaeller) op paa et bestemt niveau. Sagsoegeren modtog ydelsen som et tillaeg til sin belgiske og italienske pension, som tilsammen laa under minimumsbeloebet. Domstolen fastslog, at en ydelse som den garanterede indkomst er en ydelse ved alderdom i forordningens forstand, saaledes at den berettigedes ret til ydelser skal fastsaettes efter navnlig bestemmelserne i artikel 46 og 51 (12). Jeg havde i mit forslag til afgoerelse anfoert foelgende:
»En ydelse som den garanterede indkomst er omfattet af forordningens afsnit III, kapitel 3, navnlig artikel 46. Efter min opfattelse ville den modsatte loesning vaere i strid med artikel 46's ordlyd og formaal. Det fremgaar klart af Domstolens praksis, at formaalet med forordningen er saa vidt muligt at fremme den frie bevaegelighed for arbejdstagere ... Hvis man antager, at ydelser af den blandede type uden bidragspligt, saasom den garanterede indkomst, ikke er omfattet af artikel 46, ville det betyde en vaesentlig forringelse af den beskyttelse, som forordningens afsnit III, kapitel 3, skal give vandrende arbejdstagere. Medlemsstaterne ville ogsaa have mulighed for at omgaa kapitlets bestemmelser ved at indfoere ydelser uden bidragspligt« (13).
21 Umiddelbart synes det derfor at fremgaa af Levatino-dommen, at tillaegget er omfattet af artikel 46. Den udgave af forordning nr. 1408/71, der var tale om i Levatino-sagen, er imidlertid siden blevet aendret ved forordning nr. 1247/92 (14). De ved forordning nr. 1247/92 indfoerte aendringer er blevet paaberaabt af saavel INPS som den oestrigske regering til stoette for deres anbringende om, at det teoretiske beloeb omhandlet i artikel 46, stk. 2, litra a), ikke boer omfatte tillaegget.
22 Det fremgaar klart af praeamblen til forordning nr. 1247/92, at de ved forordningen gennemfoerte aendringer i hoej grad var inspireret af Domstolens praksis, ifoelge hvilken visse ydelser kan betragtes som baade social sikring og social forsorg (15). Forordningen kan foeres helt tilbage til Biason-dommen (16) fra 1974, hvori Domstolen fastslog, at en medlemsstat i henhold til artikel 10 i forordning nr. 1408/71, som opstiller det generelle princip, at medlemsstater ikke maa goere visse ydelser (herunder alderdoms- og invaliditetsydelser) betinget af, at modtageren har bopael i den stat, der tildeler ydelsen, er forpligtet til at eksportere ydelser omfattet af forordningen, saafremt modtageren flytter til en anden medlemsstat. Den ydelse, der var tale om i Biason-sagen, var et tillaeg fra Frankrigs Fonds national de solidarité, der supplerede en invalidepension, som blev udbetalt i henhold til en forsikringsordning; det var en ydelse af den type, som Domstolen tidligere havde anerkendt som en hybrid ydelse omfattet af forordningen.
23 Trods Domstolens klare afgoerelse naegtede Frankrig, som var betalingsmedlemsstaten, at betale denne til modtagere med bopael i andre medlemsstater, og i 1980 indledte Kommissionen en traktatbrudssag. Dette fik den franske delegation i Raadet til at fremlaegge et forslag om at begraense betalingen af saadanne hybride ydelser til personer, der har bopael i den paagaeldende medlemsstat. Det franske initiativ bevirkede, at Kommissionen afbroed traktatbrudssagen og i sidste ende fremsatte forslag om aendring af forordning nr. 1408/71 (17). Arbejdet med forslaget blev senere bremset, bl.a. fordi Frankrig trods Domstolens klare praksis fortsat naegtede at anerkende, at ydelsen fra Fonds national de solidarité var social sikring i forordningens forstand. Kommissionen genoptog derfor i 1988 traktatbrudssagen, som foerte til en dom, der fastslog, at Frankrig havde tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 10 i forordning nr. 1408/71 (18).
24 Forslaget blev endelig vedtaget som forordning nr. 1247/92, som aendrer forordning nr. 1408/71 paa fire punkter.
25 For det foerste udvides definitionen af udtrykket »familiemedlem« i artikel 1, litra f), for at bringe forordning nr. 1408/71 i overensstemmelse med Domstolens praksis med hensyn til boerns adgang til visse »hybride« ydelser (19).
26 For det andet indfoejes en artikel 4, stk. 2a (20), i forordning nr. 1408/71 for at goere det klart, at visse hybride ydelser er omfattet af forordningen:
»2a. Denne forordning finder ligeledes anvendelse paa saerlige ikke-bidragspligtige ydelser, der er fastsat i en anden lovgivning eller ordning end dem, der er omhandlet i stk. 1 [social sikring] eller udelukket i henhold til stk. 4 [social forsorg], naar disse ydelser har til formaal
a) enten at daekke de risici, der svarer til de i stk. 1, litra a)-h), omhandlede sikringsgrene, i stedet for eller som tillaeg til andre ydelser
b) eller udelukkende at sikre saerlig beskyttelse af handicappede.«
Artikel 4, stk. 1, litra c), omhandler ydelser ved alderdom.
27 For det tredje indfoejedes der ved forordning nr. 1247/92 en artikel 10a (21) og bilag IIa (22) i forordning nr. 1408/71 for at goere det klart, at nogle af de i artikel 4, stk. 2a, beskrevne ydelser kun kan udbetales til personer, der er bosiddende i den paagaeldende medlemsstat. Artikel 10a, stk. 1, bestemmer foelgende:
»Uanset artikel 10 og afsnit III (23) modtager de personer, som er omfattet af denne forordning, udelukkende de i artikel 4, stk. 2a, omhandlede saerlige ikke-bidragspligtige kontantydelser i den medlemsstat, paa hvis omraade de er bosat, og i henhold til dennes lovgivning, saafremt disse ydelser er anfoert i bilag IIa ...«
Resten af artikel 10a (stk. 2, 3 og 4) indeholder regler om sammenlaegning af perioder tilbagelagt i en anden medlemsstat samt bestemmelser uden betydning for den foreliggende sag, som goer det lettere at modtage denne type ydelse.
Bilag IIa indeholder bl.a. foelgende tekst under overskriften »H. ITALIEN«:
»e) Tillaeg til minimumspensionen (lov nr. 218 af 4.4.1952, nr. 638 af 11.11.1983 og nr. 407 af 29.12.1990)«.
Af andre ydelser anfoert i bilag IIa kan naevnes Belgiens garanterede mindsteindtaegt, som var genstand for Frilli- og Levatino-sagerne, Frankrigs supplerende tilskud fra Den Nationale Solidaritetsfond, der var genstand for Biason- og Giletti-sagerne, samt Italiens socialpension, der var genstand for Piscitello-sagen.
28 Endelig indfoejedes der ved forordning nr. 1247/92 en artikel 4, stk. 2b (24), for at goere det klart, at visse andre ikke-bidragspligtige ydelser falder helt uden for forordningens anvendelsesomraade. Medlemsstaterne kan naermere specificere disse ydelser (25), som skal angives i et nyt nr. III i bilag II (26) til forordning nr. 1408/71:
»Denne forordning finder ikke anvendelse paa bestemmelserne i en medlemsstats lovgivning om de saerlige ikke-bidragspligtige ydelser, som er naevnt i bilag II, nr. III, hvis anvendelsesomraade er begraenset til en del af medlemsstatens geografiske omraade.«
29 Det staar saaledes klart, at forordning nr. 1247/92 havde til formaal for det foerste udtrykkeligt at fastslaa, at saerlige ikke-bidragspligtige ydelser er ydelser omfattet af forordning nr. 1408/71, for derved at sikre, at vandrende arbejdstagere ikke laengere behoever at anlaegge sag, hver gang en hybrid ydelses status anfaegtes, og for det andet at begraense retten til saadanne ydelser, hvortil der er erhvervet ret efter lovgivningen i en medlemsstat, til personer, der har bopael i denne medlemsstat (27).
30 Sagsoegerne har efter min opfattelse med rette gjort gaeldende, at forordning nr. 1247/92 ikke aendrede ved de beregninger, der kraeves i henhold til artikel 46.
31 INPS har paaberaabt sig forordning nr. 1247/92, men er ikke saerlig klar i sin argumentation. INPS synes at konkludere, at tillaegget, da det i medfoer af forordning nr. 1247/92 ikke kan eksporteres, ikke kan tages i betragtning ved beregningen af den teoretiske ydelse i henhold til artikel 46, stk. 2, litra a). At INPS anser forordning nr. 1247/92 for at have denne virkning, bekraeftes ogsaa af den udtalelse, der paa sagsoegernes vegne blev fremsat i retsmoedet, og som gik ud paa, at INPS foer forordningens ikrafttraeden havde medregnet tillaegget i det teoretiske beloeb og foerst havde aendret praksis efter ikrafttraedelsen af forordning nr. 1247/92. (Det kan ogsaa udledes af den italienske regerings indlaeg i Valentini-sagen (28), at den italienske regering tidligere var af den opfattelse, at et tillaeg som det pensionstillaeg, der er tale om i den foreliggende sag, var omfattet af artikel 46.)
32 INPS blander dog i sin argumentation betalingen af tillaegget sammen med et andet - beslaegtet - spoergsmaal, nemlig om tillaegget skal medregnes ved fastlaeggelsen af det teoretiske beloeb. Det er rigtigt, at det klart fremgaar af forordning nr. 1247/92, at tillaegget som saadant kun kan udbetales til personer med bopael i Italien, og at sagsoegerne, da de ikke har bopael i Italien, derfor ikke ville have krav paa tillaegget, der skulle supplere deres samlede pensioner op til det minimumsbeloeb, der er fastsat i Italiens lovgivning. Men dette spoergsmaal er den foreliggende sag uvedkommende. Det er klart, at sagsoegerne ikke kraever udbetaling af ydelsen som et supplement til deres pensioner, men alene kraever, at ydelsen skal medregnes ved beregningen af det teoretiske italienske pensionsbeloeb i henhold til artikel 46, stk. 2, litra a).
33 Sondringen mellem tildelingen af ydelser anfoert i bilag IIa, der er begraenset til personer med bopael i den paagaeldende medlemsstat, og tildelingen til en person uden bopael i medlemsstaten af en pro rata-ydelse beregnet paa grundlag af et teoretisk beloeb, hvori ydelsen er medregnet, kan forekomme irrelevant og maaske lidt soegt. Der er imidlertid efter min opfattelse god grund til at foretage denne sondring, som jeg vil illustrere med et eksempel. Lad os antage, at en arbejdstager med korte bidragsperioder i Italien og Frankrig traekker sig tilbage. Hans pension beregnes i henhold til artikel 46, og det italienske pensionstillaeg medregnes i beregningen af det teoretiske beloeb. Han vil modtage pro rata-ydelser svarende til de perioder, hvor han har arbejdet i de to medlemsstater. Hvis de samlede ydelser, der faktisk kommer til udbetaling, er mindre end den i den italienske lovgivning fastsatte minimumspension, kan arbejdstageren, forudsat at han bor i Italien, herudover kraeve det italienske tillaeg, der skal bringe det samlede beloeb op paa minimumsniveauet. Men hvis han vaelger at flytte til en anden medlemsstat, vil han fortsat modtage pro rata-ydelserne, men han vil i medfoer af artikel 10a ikke laengere kunne kraeve tillaegget. Det kan selvfoelgelig taenkes, at han har krav paa et tilsvarende tillaeg i sin nye bopaelsstat, saafremt denne stats lovgivning giver mulighed herfor. Er dette tilfaeldet, kan han paaberaabe sig artikel 50 i forordning nr. 1408/71.
34 Den oestrigske regering har i retsmoedet anfoert, at hverken artikel 46, stk. 2, litra a), eller artikel 50 finder anvendelse, da det italienske pensionstillaeg er anfoert i bilag IIa til forordning nr. 1408/71.
35 For mig er det af mange grunde klart, at artikel 10a ikke udelukker de i bilag IIa anfoerte ydelser fra hele forordningens anvendelsesomraade. Generelt maa det erindres, at artikel 10a, der er en undtagelse fra lovgivning til forbedring af vandrende arbejdstageres situation, kraever en streng fortolkning.
36 For det foerste fremgaar det klart af artikel 4, stk. 2a, hvortil der henvises i artikel 10a, at forordningen i princippet omfatter ydelser som f.eks. det italienske pensionstillaeg.
37 For det andet viser de foerste ord i artikel 10a, »uanset ... afsnit III«, at forordningen som helhed finder anvendelse, og isaer at afsnit III (som omfatter artikel 46) finder anvendelse, medmindre dets bestemmelser maa vige for artikel 10a med hensyn til bopaelskrav for at opnaa specificerede ydelser.
38 For det tredje ville artikel 4, stk. 2b, samt nr. III i bilag II blive overfloedige, saafremt artikel 10a havde den virkning, at ydelserne i bilag IIa blev udelukket fra forordning nr. 1408/71.
39 Jeg skal ogsaa bemaerke, at generaladvokat Tesauro i Krid-sagen (29) gjorde kort proces med det argument, der tilsyneladende var blevet fremfoert af Det Forenede Kongerige, nemlig at de aendringer, som blev indfoert ved forordning nr. 1247/92, »har gjort det endnu klarere, at ikke-bidragspligtige sociale ydelser ikke er omfattet af begrebet social sikring« (30). Generaladvokaten paapegede, at man efter hans opfattelse ikke kunne »vaere i tvivl om, at en national ydelse af den art, som er omfattet i hovedsagen [det supplerende tilskud fra den franske Fonds national de solidarité] ... henhoerer under begrebet social sikring« som defineret i forordningen (31). Domstolen antog dette synspunkt og fastslog, at »[siden ikrafttraedelsen af forordning nr. 1247/92] ... er ydelser af tilsvarende art som det supplerende tilskud fra FNS udtrykkeligt blevet medtaget i det materielle anvendelsesomraade for forordning nr. 1408/71« (32).
40 Jeg er derfor ikke i tvivl om, at forordning nr. 1408/71 som helhed omfatter ydelserne i bilag IIa uanset artikel 10a. Jeg er heller ikke i tvivl om, at artikel 46 fortsat specifikt finder anvendelse paa disse ydelser.
41 For det foerste, hvis hensigten var generelt at udelukke ikke-bidragspligtige ydelser fra artikel 46's anvendelsesomraade, havde det vaeret naturligt at aendre artikel 46, for at tydeliggoere dette. Som det vil fremgaa senere, skete der ikke en saadan tydeliggoerelse, selv om de relevante bestemmelser i artikel 46 blev aendret paa samme tid.
42 For det andet er der intet i ordlyden af artikel 10a, der tyder paa, at artiklen har den virkning, som INPS og den oestrigske regering paastaar. Artikel 10a indeholder blot bestemmelse om, at de ydelser, som artiklen vedroerer, kun kan udbetales i bopaelsstaten. Den oestrigske regering har i retsmoedet anfoert, at henvisningen til afsnit III i indledningen til artikel 10a viser, at afsnit III ikke gaelder for ydelser anfoert i bilag IIa. Jeg kan ikke tiltraede dette argument. Afsnit III har overskriften »Saerlige bestemmelser om de enkelte arter af ydelser« og omfatter 60 artikler fordelt paa otte kapitler, som omhandler sygdom og moderskab, invaliditet, alderdom og doedsfald (pensioner), arbejdsulykker og erhvervssygdomme, ydelser ved doedsfald, arbejdsloeshed, familieydelser samt ydelser til boern, der forsoerges af pensionister eller rentemodtagere, samt til boern der har mistet begge foraeldre eller en af dem. Med mange af disse bestemmelser har man soegt at give personer uden bopael i landet adgang til kontantydelser. Det staar klart, at for saa vidt disse ydelser er anfoert i bilag IIa, har artikel 10a nu ophaevet denne mulighed. Der er dog ingen grund til at gaa ud fra, at artikel 10a udelukker anvendelsen af de resterende bestemmelser i afsnit III, som ikke vedroerer personer uden bopael i landet og disses ret til ydelserne i bilag IIa.
43 For det tredje viser ovenstaaende gennemgang af baggrunden for artikel 10a, at hensigten var at loese de vanskeligheder, som sager som f.eks. Biason- (33) og Piscitello-sagen (34) tilsyneladende gav anledning til, fordi Domstolen havde fastslaaet, at ikke-bidragspligtige kontantydelser fortsat skulle udbetales, selv om modtageren flyttede fra udbetalingsmedlemsstaten til en anden medlemsstat. Formaalet var ikke at loese problemer som det, der blev rejst i Levatino-sagen, som vedroerte beregningen og reguleringen af ydelser ved alderdom, herunder en ydelse i form af et tillaeg til sikring af en mindsteindkomst. Artikel 10a har alene til formaal at lovfaeste en regel om, at en ydelse kun kan udbetales paa den udbetalende medlemsstats omraade, en regel som ellers ville vaere ulovlig i medfoer af artikel 10, saaledes som denne tidligere blev fortolket af Domstolen.
44 Foelgelig er der intet, der tyder paa, at de aendringer, der ved forordning nr. 1247/92 er indfoert i forordning nr. 1408/71, medfoerer, at ydelser som f.eks. det italienske pensionstillaeg udelukkes fra artikel 46's anvendelsesomraade.
45 Som afslutning paa dette afsnit skal jeg derfor bemaerke, at det efter min opfattelse blev fastslaaet i Levatino-dommen, at en ydelse som f.eks. det italienske pensionstillaeg er omfattet af artikel 46, og at dette ikke er blevet aendret af de aendringer, der ved forordning nr. 1247/92 blev foretaget i forordning nr. 1408/71.
Det teoretiske beloeb
46 Antages det, at artikel 46 finder anvendelse paa tillaegget, maa det efter min opfattelse af ordlyden af artikel 46, stk. 2, litra a), saerlig det sidste punktum (35) udledes, at det teoretiske pensionsbeloeb, der skal beregnes, skal inkludere tillaegget. Det maa vaere det, der er meningen med »det teoretiske beloeb for den ydelse, som den paagaeldende ville kunne goere krav paa, hvis samtlige [forsikringsperioder] ... havde vaeret tilbagelagt i den omhandlede medlemsstat«. Hvis sagsoegerne i den foreliggende sag i alle ugerne havde arbejdet i Italien, ville de kunne kraeve latterligt smaa pensioner, som i begge tilfaelde skulle suppleres op til niveauet for minimumspensionen.
47 INPS har anfoert, at naar minimumsydelsen som her er uafhaengig af forsikringsperioder, kan denne minimumsydelse ikke medtages i beregningen af den teoretiske pension, idet ydelsen kun er relevant i relation til artikel 50. Jeg finder ikke, at dette argument kan tages til foelge, jf. ordlyden af artikel 46, stk. 2, litra a), hvor det i sidste punktum udtrykkeligt hedder, at »saafremt ydelsesbeloebet efter naevnte lovgivning er uafhaengigt af laengden af de tilbagelagte perioder, anses dette beloeb for at vaere det i naervaerende litra omhandlede teoretiske beloeb«. Meningen er helt klart, at en ydelse, der er uafhaengig af laengden af de tilbagelagte perioder, ikke herved udelukkes fra det teoretiske beloeb, men derimod udgoer det teoretiske beloeb; dette synes ogsaa at vaere Domstolens holdning i Levatino-sagen (36). Jeg skal bemaerke, at artikel 46 blev aendret ved forordning nr. 1248/92 (37), som blev udstedt samme dag som forordning nr. 1247/92, men at det sidste punktum i artikel 46, stk. 2, litra a), ikke blev fjernet. Det er endvidere hoejst usandsynligt, at dette skyldes en forglemmelse, idet det sidste punktum faktisk blev omformuleret, uden at betydningen blev aendret (38). Dette tyder i hoej grad paa, at bestemmelsen fortsat skulle finde anvendelse.
48 INPS ser endvidere i sin argumentation bort fra afgoerelsen i Levatino-sagen, i hvilken ydelsen ligeledes var uafhaengig af forsikringsperioder, men hvor det ikke desto mindre blev fastslaaet, at ydelsen var omfattet af artikel 46. Jeg skal bemaerke, at Office national de pensions, den belgiske myndighed, i Levatino-sagen gjorde gaeldende, at metoden til beregning af den garanterede indkomst var uforenelig med den ordning med sammenlaegning og forholdsmaessig beregning, der er fastsat i bl.a. artikel 46. Argumentet blev forkastet (39).
49 INPS har haevdet, at saafremt tillaegget medtages i det teoretiske pensionsbeloeb, vil stoerrelsen af den pension, der tildeles efter forholdsmaessig beregning, vaere omvendt proportional med laengden af modtagerens arbejdsliv. INPS har illustreret argumentet med et eksempel: Antages det, at modtageren af pensionen har arbejdet i en kort periode i Italien (f.eks. fem aar), vil den italienske andel af hans samlede pension vaere mindre, jo laengere han har arbejdet i alt (i dette eksempel: jo laengere han har arbejdet uden for Italien). Da dette er hele formaalet med sammenlaegningen og den forholdsmaessige beregning, kan det ikke overraske.
50 INPS har ogsaa anfoert, at sagsoegernes synspunkt foerer til det uantagelige resultat, at den samlede pension, der kommer til udbetaling efter sammenlaegning og forholdsmaessig beregning, under visse omstaendigheder kan overstige den nationale minimumspension. Igen skal jeg anfoere, at dette naeppe kan overraske, da det jo netop ligger i et minimumsbeloebs natur, at det skal overstiges i de fleste tilfaelde.
51 Finder man ikke, at det klart fremgaar af ordlyden af artikel 46, stk. 2, litra a), at det teoretiske pensionsbeloeb skal omfatte tillaegget, kan man finde yderligere stoette for dette argument i Domstolens afgoerelser. Domstolen har i nogle domme fortolket udtrykket »det teoretiske pensionsbeloeb«, men der er ikke noget direkte fortilfaelde, der kan benyttes for at afgoere det specifikke spoergsmaal, der rejses i den foreliggende sag.
52 Menzies-dommen (40) drejede sig om, hvilket grundlag der skulle anvendes ved beregningen af en tysk pension for uarbejdsdygtighed i henhold til artikel 46, stk. 2. Efter tysk lovgivning fik forsikringstagere, som var blevet uarbejdsdygtige inden det fyldte 56. aar, tillagt en supplerende forsikringsperiode. Menzies havde betalt forsikringsbidrag i Tyskland i 24 maaneder og i Det Forenede Kongerige i 248 maaneder. Tillaegsperioden, som i hans tilfaelde var paa 199 maaneder, blev taget i betragtning af den kompetente institution ved beregningen af det teoretiske beloeb efter artikel 46, stk. 2, litra a), men ikke ved beregningen af det faktiske beloeb efter artikel 46, stk. 2, litra b). Den teoretiske ydelse var derfor det beloeb, som Menzies kunne have gjort krav paa i Tyskland som pension for uarbejdsdygtighed, saafremt han havde betalt bidrag i i alt 471 maaneder, nemlig 24 + 248 + 199. Den tyske pro rata-ydelse blev beregnet som 8,82% af det teoretiske beloeb, nemlig 24: (24 + 248). Sagsoegeren haevdede, at tillaegsperioden burde vaere medregnet ved beregningen af det faktiske beloeb, hvilket ville have givet en pro rata-ydelse paa 47,34%, nemlig (24 + 199): (24 + 248 + 199).
53 Dette argument blev forkastet af Domstolen, som fremsatte foelgende bemaerkninger til beregningen af det teoretiske beloeb:
»Det teoretiske beloeb skal, saaledes som det udtrykkeligt foelger af bestemmelserne i artikel 46, stk. 2, litra a), beregnes, som om den forsikredes erhvervsudoevelse udelukkende er foregaaet i den paagaeldende medlemsstat. Hvis det saaledes foelger af den naevnte stats lovbestemmelser, at ydelsen med det formaal at forhoeje denne i tilfaelde af forsikringstagerens tidlige invaliditet eller doed skal beregnes ikke alene i forhold til de af forsikringstageren tilbagelagte forsikringsperioder, men ogsaa i forhold til en tillaegsperiode ... skal denne tillaegsperiode derfor ogsaa tages i betragtning ved beregning af det teoretiske beloeb efter litra a)« (41).
54 Domstolen fastslog foelgende i Di Prinzio-dommen (42):
»Med hensyn til spoergsmaalet om medregning af de fiktive perioder ved fastsaettelsen af det teoretiske ydelsesbeloeb, fremgaar det af ordlyden af artikel 46, stk. 2, litra a), at den kompetente institution skal anvende den i staten gaeldende lovgivning fuldt ud. Skal ydelsen saaledes i henhold til lovgivningen beregnes ikke blot paa grundlag af de faktiske og hermed ligestillede perioder, men ogsaa paa grundlag af et vist antal supplerende fiktive aar, skal denne fiktive periode ogsaa tages i betragtning ved beregningen af det teoretiske ydelsesbeloeb« (43).
55 Det kan af Menzies- og Di Prinzio-dommene konkluderes, at hvis en medlemsstat soeger at naa maalet om en minimumspension ved hjaelp af fiktive forsikringsperioder, der skal afhjaelpe arbejdstagerens problem med korte pensionsperioder, kraeves helt klart, at disse fiktive perioder medregnes ved fastsaettelsen af de teoretiske beloeb. Hvis en anden medlemsstat soeger at naa samme maal ved et pensionstillaeg, vil det virke besynderligt ikke at medregne dette tillaeg.
56 I Besem-dommen (44) opstillede Domstolen en mere generel regel. Sagen vedroerte beregning af en nederlandsk invaliditetsydelse. Ifoelge den relevante nederlandske lovgivning afhang ydelsesbeloebet ikke af laengden af tilbagelagte forsikringsperioder, men byggede paa graden af uarbejdsdygtighed og paa det beloeb, som sagsoegeren ville have tjent, saafremt han ikke var blevet uarbejdsdygtig. Hvis retten til ydelsen alene var opstaaet som foelge af faellesskabsbestemmelserne, skulle den hypotetiske loen reduceres i forhold til de perioder, hvor Besem ikke havde vaeret forsikret. Besem havde vaeret uden forsikring i fem aar ud af en samlet forsikringsperiode paa 44 aar, foer han blev erklaeret uarbejdsdygtig. De nederlandske myndigheder beregnede hans invaliditetsydelse efter artikel 46, stk. 2, paa grundlag af den saaledes reducerede loen. Denne loenreduktion blev anfaegtet.
57 Domstolen fastslog, at reduktionen var ulovlig, og bemaerkede i den forbindelse, at situationen i hovedsagen var:
»fuldt ud ... reguleret i faellesskabsbestemmelserne, som goer det muligt uden videre at fastsaette det teoretiske beloeb ved at sammenholde dem med de nationale bestemmelser om stoerrelsen af de ydelser, som vil blive udbetalt til en arbejdstager, der har ret til dem alene i henhold til den nationale lovgivning.
Det er ikke i overensstemmelse med de naevnte bestemmelser, at en medlemsstat med henblik paa fastsaettelse af ydelsernes stoerrelse i saadanne situationer vedtager bestemmelser, som har til formaal at aendre beregningen af det teoretiske beloeb, saaledes at der sker en nedsaettelse i forhold til det beloeb, der ville foelge af de almindelige bestemmelser i den nationale lovgivning« (45).
58 Paa grundlag af de principper, Domstolen har opstillet i de naevnte sager, kan det konkluderes, at den i artikel 46, stk. 2, litra a), omhandlede beregning skal bygge paa den samlede teoretiske pension, som sagsoegeren ville have krav paa, saafremt han hele sit arbejdsliv havde arbejdet i den paagaeldende medlemsstat. Ikke at medtage et pensionstillaeg i beregningen ville vaere i strid med disse principper.
59 Som et sidste punkt skal jeg naevne de forskellige notater og referater fra moeder i Den Administrative Kommission for Vandrende Arbejdstageres Sociale Sikring, hvortil INPS har henvist til stoette for sine anbringender. Den Administrative Kommission blev oprindelig nedsat ved forordning nr. 3 (46), der var forloeber for forordning nr. 1408/71. Reglerne for Den Administrative Kommission findes i dag i artikel 80 og 81 i forordning nr. 1408/71. Den Administrative Kommissions opgaver gaar bl.a. ud paa at behandle »ethvert administrativt spoergsmaal eller fortolkningsspoergsmaal, der opstaar i forbindelse med« forordning nr. 1408/71, »uden at dette beroerer de paagaeldende myndigheders, institutioners eller enkeltpersoners ret til at benytte sig af de procedurer og domstole, der er fastsat i medlemsstaternes lovgivning, i denne forordning eller i traktaten« (47). Domstolen fastslog imidlertid paa et tidligt tidspunkt, at den tilsvarende bestemmelse i forordning nr. 3 (48) ikke beroerte de kompetente domstoles eller retters befoejelser til at vurdere gyldigheden og indholdet af forordningen, og at Den Administrative Kommissions afgoerelser i den forbindelse kun havde vejledende vaerdi. Det var ifoelge Domstolen den eneste fortolkning, der var i overensstemmelse med traktaten, saerlig artikel 177, der fastlaegger en procedure til sikring af en ensartet retslig fortolkning af faellesskabslovgivningen (49). Foelgelig kan de notater, som INPS har henvist til, ikke betragtes som bindende.
Artikel 50 i forordning nr. 1408/71
60 INPS har naevnt sondringen mellem »det teoretiske beloeb« i artikel 46, stk. 2, litra a), og »minimumsydelsen« i artikel 50: den foerstnaevnte bestemmelse er blot det beregningsgrundlag, som Faellesskabets ordning med sammenlaegning og forholdsmaessig beregning bygger paa, mens sidstnaevnte omhandler en garanteret mindsteindkomst, der er uafhaengig af de forsikringsperioder, som arbejdstageren har tilbagelagt. INPS har konkluderet, at artikel 50 er den eneste bestemmelse i faellesskabslovgivningen, der har til formaal at sikre pensionister en mindsteindkomst. Det er meget muligt, at INPS har ret, men paastanden synes ikke at have direkte relevans for den foreliggende sag, der som naevnt ovenfor ikke drejer sig om at sikre sagsoegerne en mindsteindkomst.
61 INPS har paaberaabt sig Torri- (50) og Browning-dommene (51), selv om det ikke staar klart, hvilke principper INPS soeger at udlede af disse afgoerelser. I Torri-dommen fastslog Domstolen, at artikel 50 ikke finder anvendelse, hvis en medlemsstat ikke specifikt har fastsat en mindstepension i sin lovgivning. I Browning-dommen blev denne regel yderligere praeciseret. Domstolen fastslog, at ydelsen i artikel 50 er en minimumsydelse baseret paa en udtrykkelig garanti i den nationale lovgivning, og ikke de minimumsydelser, som fremkommer ved normal anvendelse af pensionsregler baseret paa forsikringsperioder og bidrag. Muligvis soeger INPS at paaberaabe sig Torri-dommen til stoette for sit anbringende om, at det teoretiske ydelsesbeloeb ikke er det samme som minimumspensionen. I Torri-sagen havde sagsoegeren uden resultat gjort gaeldende, at hvis der i en given medlemsstat ikke findes en lovpligtig mindstepension, kraever artikel 50, at der udbetales en mindsteydelse svarende til det teoretiske beloeb beregnet efter fremgangsmaaden i artikel 46, stk. 2, litra a). Det er dog klart forkert at antage, at det teoretiske beloeb, hvis der ikke findes noget lovpligtigt minimum, ikke kan udgoere en minimumspension i henhold til artikel 50 og heraf konkludere, at det teoretiske beloeb i henhold til artikel 46, stk. 2, litra a), udelukker et lovpligtigt tillaeg, der skal bringe en pension op paa et saadant minimumsniveau.
62 Kommissionen har henvist til den historiske baggrund for artikel 50. I begrundelsen til Kommissionens forslag (52) til en revideret forordning nr. 3 (53), som endeligt blev vedtaget som forordning nr. 1408/71, hedder det i forbindelse med artikel 40, som blev til artikel 50 i forordning nr. 1408/71:
»Lorsque la carrière du travailleur a été assez courte et que le droit aux prestations d'invalidité, de vieillesse ou de survie, n'a pu s'ouvrir, au titre des législations des États auxquelles il a été soumis, qu'en tenant compte de toutes ses périodes d'assurance, il arrive fréquemment que le montant total des prestations dues par ces États n'atteigne pas le niveau du minimum prévu par la législation d'un ou de plusieurs d'entre eux, bien que le montant théorique dont il s'agit à l'article 35 [som blev til artikel 46] ait déjà été porté au niveau de ce minimum« (54).
Bestemmelsen skulle anvendes i de tre medlemsstater, som paa det tidspunkt havde minimumsydelser af den angivne type, nemlig Frankrig, Italien og Luxembourg. Kommissionen har anfoert, at minimumsydelserne i henhold til den franske og luxembourgske lovgivning var faste beloeb. Kommissionen har konkluderet, at det helt klart var hensigten med det teoretiske beloeb i artikel 46, stk. 2, litra a), at det skulle suppleres op til et eventuelt lovpligtigt minimum, enten dette minimum var afhaengigt af forsikringsperioder eller ej.
63 Jeg mener ikke, at Kommissionens forklaringer paa sine forslag til lovgivning ville vaere afgoerende eller have vaesentlig bevisvaerdi, hvis ikke der ogsaa forelaa andre faktorer. Som generaladvokat Warner paapegede i sit forslag til afgoerelse i Torri-sagen (55), er der ikke nogen sikkerhed for den antagelse, at Raadets medlemmer i et og alt deler Kommissionens opfattelse med hensyn til en given bestemmelse. Men naar Kommissionens forklaringer som i den foreliggende sag stemmer overens med den betydning, der tillaegges en bestemmelse - i dette tilfaelde artikel 46, stk. 2, litra a) - paa grundlag af bestemmelsens ordlyd og sammenhaeng samt Domstolens fortolkning af den, finder jeg, at de paagaeldende forklaringer giver nyttige supplerende oplysninger.
Forslag til afgoerelse
64 Foelgelig foreslaar jeg Domstolen at besvare Pretura circondariale di Roma's spoergsmaal som foelger:
»Saafremt i) en medlemsstats lovgivning hjemler ret til et tillaeg til at supplere en alderspension i henhold til afsnit III, kapitel 3 i Raadets forordning (EOEF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger paa arbejdstagere, selvstaendige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Faellesskabet, op til et bestemt minimum, og ii) det pensionsbeloeb, som en person ville have krav paa, saafremt han i denne medlemsstat havde tilbagelagt samtlige forsikrings- og/eller bopaelsperioder, som han har tilbagelagt i andre medlemsstater i henhold til disses lovgivning, er mindre end det fastsatte minimum, saaledes at vedkommende person har krav paa tillaegget, udgoer det teoretiske beloeb efter forordningens artikel 46, stk. 2, litra a), pensionsbeloebet efter suppleringen op til det fastsatte minimum, uanset om tillaegget er anfoert i forordningens bilag IIa.«
(1) - Raadets forordning (EOEF) nr. 1408/71 af 14.6.1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger paa arbejdstagere, selvstaendige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Faellesskabet. Teksten til forordningen, som aendret senest ved Raadets forordning (EF) nr. 3096/95 af 22.12.1995, findes i bilag A, del I, i Raadets forordning (EF) nr. 118/97 af 2.12.1996 om aendring og ajourfoering af forordning (EOEF) nr. 1408/71, EFT 1997 L 28, s. 1.
(2) - Som aendret senest ved Raadets forordning (EOEF) nr. 1248/92 af 30.4.1992, EFT L 136, s. 7.
(3) - Reglerne er kort beskrevet i mit forslag til afgoerelse i sag C-199/88, Cabras, Sml. 1990 I, s. 1023, punkt 11.
(4) - Domstolens dom af 30.11.1977, sag 64/77, Torri, Sml. s. 2299, praemis 5.
(5) - Cassazione, Sez. Lavoro, dom af 9.1.1996, nr. 95, offentliggjort i Il Foro italiano, 1996 I, s. 874.
(6) - Se artikel 1, litra t).
(7) - Dom af 22.6.1972, sag 1/72, Sml. 1972, s. 109, org. ref.: Rec. s. 457. For en grundig analyse af sondringen mellem social sikring og forsorg henvises til generaladvokat Mayras' forslag til afgoerelse.
(8) - Dom af 9.10.1974, sag 24/74, Sml. s. 999.
(9) - Dom af 5.5.1983, sag 139/82, Sml. s. 1427.
(10) - Dom af 24.2.1987, forenede sager 379/85, 380/85, 381/85 og 93/86, Sml. s. 955.
(11) - Dom af 22.4.1993, sag C-65/92, Sml. I, s. 2005.
(12) - Praemis 21 og domskonklusionen.
(13) - Punkt 15. Se ogsaa punkt 13, 14 og 16.
(14) - Raadets forordning (EOEF) nr. 1247/92 af 30.4.1992, EFT L 136, s. 1.
(15) - Anden og tredje betragtning i praeamblen. Se f.eks. de i fodnote 7-10 naevnte sager. Yderligere eksempler findes i generaladvokat Da Cruz Vilaça's forslag til afgoerelse i Giletti-sagen, der er naevnt i fodnote 10, punkt 21-31, samt i sammenfatningen af Det Forenede Kongeriges skriftlige indlaeg indeholdt i retsmoederapporten fra Piscitello-sagen, der er naevnt i fodnote 9, s. 1432-1434.
(16) - Naevnt i fodnote 8.
(17) - EFT 1985 C 240, s. 6; KOM(85) 396 endelig udg.
(18) - Dom af 12.7.1990, sag C-236/88, Kommissionen mod Frankrig, Sml. I, s. 3163. Baggrunden for forordning nr. 1247/92 fremgaar af retsmoederapporten til sagen, s. 3166, resuméet af de skriftlige indlaeg fra Kommissionen i Piscitello-sagen, jf. fodnote 9, s. 1434, og af begrundelsen for Kommissionens forslag, der er omhandlet i fodnote 17.
(19) - Se foerste betragtning i praeamblen og artikel 1, stk. 1, i forordning nr. 1247/92.
(20) - Indfoejet ved artikel 1, stk. 2, i forordning nr. 1247/92.
(21) - Indfoejet ved artikel 1, stk. 4, i forordning nr. 1247/92.
(22) - Indfoejet ved artikel 1, stk. 6, i forordning nr. 1247/92.
(23) - Afsnit III indeholder saerlige bestemmelser om de enkelte arter af ydelser, herunder artikel 44-51 om pensioner.
(24) - Indfoejet ved artikel 1, stk. 2, i forordning nr. 1247/92.
(25) - Artikel 5 i forordning nr. 1408/71 som aendret ved forordning nr. 1247/92; se sidstnaevnte forordnings artikel 1, stk. 3.
(26) - Indfoejet ved artikel 1, stk. 5, i forordning nr. 1247/92.
(27) - Se Domstolens beskrivelse af Kommissionens forslag i sagen Kommissionen mod Frankrig, der er naevnt i fodnote 18, dommens praemis 6, der er affattet i tilsvarende vendinger.
(28) - Dom af 5.7.1983, sag 171/82, Sml. s. 2157, saerlig s. 2165.
(29) - Dom af 5.4.1995, sag C-103/94, Sml. I, s. 719.
(30) - Se punkt 9, 10 og 11 i forslaget til afgoerelse.
(31) - Punkt 11.
(32) - Dommens praemis 36.
(33) - Naevnt i fodnote 8.
(34) - Naevnt i fodnote 9.
(35) - Se punkt 47 nedenfor.
(36) - Naevnt i fodnote 11; se dommens praemis 26.
(37) - Naevnt i fodnote 2.
(38) - Den forrige udgave havde foelgende ordlyd: »Saafremt ydelsens beloeb efter naevnte lovgivning er uafhaengigt af laengden af de tilbagelagte perioder, anses dette beloeb for det i naervaerende litra omhandlede teoretiske beloeb«; se den konsoliderede udgave af forordning nr. 1408/71 i bilag I til Raadets forordning (EOEF) nr. 2001/83 af 2.6.1983, EFT L 230, s. 6.
(39) - Dommens praemis 23-27; se ogsaa punkt 13 og 14 i mit forslag til afgoerelse.
(40) - Dom af 26.6.1980, sag 793/79, Sml. s. 2085.
(41) - Dommens praemis 10.
(42) - Dom af 18.2.1992, sag C-5/91, Sml. I, s. 897.
(43) - Dommens praemis 45.
(44) - Dom af 23.9.1982, sag 274/81, Sml. s. 2995.
(45) - Dommens praemis 12 og 13.
(46) - Raadets forordning nr. 3 af 25.9.1958 om vandrende arbejdstageres sociale sikring, JO 1958, s. 561.
(47) - Artikel 81, litra a).
(48) - Artikel 43.
(49) - Dom af 5.12.1967, sag 19/67, Van der Vecht, Sml. 1965-1968, s. 411, org. ref.: Rec. s. 445.
(50) - Naevnt i fodnote 4.
(51) - Dom af 17.12.1981, sag 22/81, Sml. s. 3357.
(52) - JO 1966, 194, s. 3333; KOM(66) 8 af 6.1.1966.
(53) - Naevnt i fodnote 46.
(54) - S. 52; mine fremhaevelser.
(55) - S. 2309.