62002CO0023_DA
Parter
Dommens præmisser
Afgørelse om sagsomkostninger
Afgørelse
Parter
I sag C-23/02,
angående en anmodning, som Cour de cassation (Belgien) i medfør af artikel 234 EF har indgivet til Domstolen for i den for nævnte ret verserende sag,
Office national de l'emploi
mod
Mohamed Alami,
at opnå en præjudiciel afgørelse vedrørende fortolkningen af artikel 41 i samarbejdsaftalen mellem Det Europæiske Økonomiske Fællesskab og Kongeriget Marokko, undertegnet i Rabat den 27. april 1976 og godkendt på Fællesskabets vegne ved Rådets forordning (EØF) nr. 2211/78 af 26. september 1978 (EFT L 264, s. 1),
har
DOMSTOLEN (Anden Afdeling)
sammensat af afdelingsformanden, R. Schintgen (refererende dommer), og dommerne V. Skouris og N. Colneric,
generaladvokat: S. Alber
justitssekretær: R. Grass,
efter at den forelæggende ret er blevet underrettet om, at Domstolen har til hensigt at træffe afgørelse ved begrundet kendelse i henhold til procesreglementets artikel 104, stk. 3,
efter at hovedsagens parter, medlemsstaterne og de institutioner, der er nævnt i artikel 20 i EF-statutten for Domstolen, er blevet anmodet om at fremkomme med deres eventuelle bemærkninger hertil,
efter at have hørt generaladvokaten,
afsagt følgende
Kendelse
Dommens præmisser
1 Ved dom af 6. november 2000, indgået til Domstolen den 31. januar 2002, har Cour de cassation i medfør af artikel 234 EF forelagt et præjudicielt spørgsmål vedrørende fortolkningen af artikel 41 i samarbejdsaftalen mellem Det Europæiske Økonomiske Fællesskab og Kongeriget Marokko, undertegnet i Rabat den 27. april 1976 og godkendt på Fællesskabets vegne ved Rådets forordning (EØF) nr. 2211/78 af 26. september 1978 (EFT L 264, s. 1, herefter »samarbejdsaftalen«).
2 Spørgsmålet er blevet rejst i forbindelse med en retssag mellem Office national de l'emploi belge (herefter »ONEM«) og Mohamed Alami, som er marokkansk statsborger, vedrørende et afslag på udbetaling af arbejdsløshedsunderstøttelse til ham.
De relevante retsregler
Samarbejdsaftalen
3 Samarbejdsaftalens artikel 41, som er en del af dens afsnit III, bestemmer følgende:
»1. Med forbehold af bestemmelserne i de følgende stykker skal der over for arbejdstagere med marokkansk statsborgerskab og medlemmer af deres familie, der bor hos dem, anvendes en social sikringsordning, som udelukker enhver forskelsbehandling på grund af nationalitet i forhold til statsborgere i de medlemsstater, hvor de er beskæftiget.
2. For disse arbejdstagere sker der ved beregningen af de pensioner, alders-, invalide- og efterladtepensioner samt den sundhedspleje, som tilkommer dem selv og de medlemmer af deres familie, som bor inden for Fællesskabet, en sammenlægning af de forsikrings-, beskæftigelses- og bopælsperioder, som de har tilbagelagt i de forskellige medlemsstater.
3. Disse arbejdstagere oppebærer familieydelser for de medlemmer af deres familie, som bor inden for Fællesskabet.
4. Disse arbejdstagere har ret til fri overførsel til Marokko af pensioner, aldersrenter, efterladtepensioner, erstatning for arbejdsulykker, erhvervssygdomme eller invaliditet som følge af arbejdsulykker eller erhvervssygdom til de kurser, som anvendes i medfør af den eller de pågældende debitormedlemsstaters lovgivning.
[...]«
National lovgivning
4 I henhold til artikel 126 i kongelig anordning af 25. november 1991 om regler vedrørende arbejdsløshed (Moniteur belge af 31.12.1991, s. 29888, herefter »den kongelige anordning«) forhøjes det i anordningens artikel 114 fastsatte grundbeløb pr. dag for arbejdsløshedsunderstøttelsen med et anciennitetstillæg, hvis den arbejdsløse opfylder visse betingelser.
5 Den berørte skal navnlig
- være helt arbejdsløs
- være fyldt 50 år den sidste dag i den måned, der tages i betragtning, samt
- kunne dokumentere 20 års tidligere beskæftigelse som lønmodtager, jf. den kongelige anordnings artikel 114, stk. 4.
6 Det bestemmes i artikel 70, stk. 1, i den ministerielle bekendtgørelse af 26. november 1991 om gennemførelse af reglerne om arbejdsløshed (Moniteur belge af 25.1.1992, s. 1593):
»Ved anvendelse af artikel 114, stk. 4, i den kongelige anordning skal der ved udtrykket tidligere beskæftigelse som lønmodtager forstås:
1° De arbejdsdage, der er omhandlet i den kongelige anordnings artikel 37 [...]
2° De arbejdsdage, der er ligestillet hermed i medfør af den kongelige anordnings artikel 38, bortset fra hele arbejdsløshedsdage [...]«
7 Afsnit II i den kongelige anordning har overskriften »Arbejdsløshedsforsikring« og indeholder i kapitel II, som vedrører »adgangsbetingelser«, afdeling 1 om »praktik«, underafdeling 3 med overskriften »Arbejdsdage og arbejdsdage, der er ligestillet hermed«, anordningens artikel 37 og 38.
8 Artikel 37, stk. 2, i den kongelige anordning bestemmer følgende:
»Der tages hensyn til arbejde, der er udført i udlandet, såfremt det er udført inden for rammerne af et beskæftigelsesforhold, for hvilket der i Belgien skulle indeholdes bidrag til de sociale sikringsordninger, herunder til arbejdsløshedsforsikringen.«
9 I den kongelige anordnings artikel 38, stk. 2, er følgende bestemt:
»Dage, hvor arbejdstageren har været ude af stand til at udføre sit arbejde i udlandet som følge af en af de situationer, der er omhandlet i stk. 1, tages i betragtning, såfremt disse dage i Belgien anses for at være ligestillet med arbejdsdage.«
10 I det samme afsnits, kapitel II i den kongelige anordning er det i stk. 1 i artikel 43, der udgør afsnit 3, og som har overskriften »Udenlandske arbejdstagere og statsløse«, bl.a. bestemt:
»Artikel 37, stk. 2, og artikel 38, stk. 2 [...] finder [kun] anvendelse [...] inden for rammerne af en international overenskomst.«
Tvisten i hovedsagen og det præjudicielle spørgsmål
11 Det fremgår af hovedsagens akter, at Mohamed Alami er en vandrende arbejdstager fra Marokko, som er bosat i Belgien, hvor han oppebærer arbejdsløshedsunderstøttelse.
12 Eftersom han var mere end 50 år gammel, anmodede han om at blive tillagt et anciennitetstillæg i henhold til artikel 126 i den kongelige anordning.
13 Ved afgørelse af 12. oktober 1993 gav ONEM Mohamed Alami afslag på anmodningen med den begrundelse, at han ikke havde været beskæftiget i 20 år som lønmodtager, jf. den kongelige anordnings artikel 114, stk. 4, og som der stilles krav om efter anordningens artikel 126. Han havde således ikke arbejdet længe nok i Belgien, og den periode, han havde tilbagelagt i Frankrig - ligeledes som lønmodtager - kunne ikke medregnes, da der ikke forelå nogen international overenskomst på området, en betingelse, som udtrykkeligt fremgår af den kongelige anordnings artikel 43, stk. 1.
14 Mohamed Alami indbragte denne afgørelse for Tribunal du travail de Liège (Belgien).
15 Denne ret, som ex officio rejste spørgsmålet, om samarbejdsaftalen fandt anvendelse, gav imidlertid ikke Mohamed Alami medhold i hans påstand. Retten fastslog således i sin dom af 25. maj 1998, at den sammenlægning af forsikrings- og beskæftigelsesperioder på arbejdsløshedsområdet, som ikke er fastsat i samarbejdsaftalens artikel 41, stk. 2, heller ikke kræves ifølge det princip om forbud mod forskelsbehandling på området for social sikring, der er nævnt i samme artikels stk. 1.
16 Mohamed Alami indbragte herefter sagen for Cour du travail de Liège (Belgien), som ved dom af 19. november 1999 ophævede dommen afsagt af førsteinstansen, idet den fastslog, at i en sag som den i hovedsagen foreliggende, hvor arbejdstageren påberåber sig beskæftigelsesperioder, som er tilbagelagt i en anden medlemsstat med henblik på i Belgien at opnå et anciennitetstillæg, kan dette tillæg tildeles alene med hjemmel i samarbejdsaftalens artikel 41, stk. 1, som fortolket af Domstolen i dom af 31. januar 1991, Kziber (sag C-8/90, Sml. I, s. 199). Retten bemærkede, at samarbejdsaftalens artikel 41, stk. 2, ganske vist ikke finder anvendelse på sammenlægningen af forsikrings- eller beskæftigelsesperioder, som er tilbagelagt i forskellige medlemsstater, for så vidt angår ydelser ved arbejdsløshed, men det forbud mod forskelsbehandling på området for social sikring, som fremgår af samme artikels første stykke, er i den foreliggende sag tilstrækkeligt til, at det kan fastslås, at de beskæftigelsesperioder, som Mohamed Alami har tilbagelagt i en anden medlemsstat, tages i betragtning - uanset om der foreligger en international overenskomst herom - med henblik på at blive tildelt anciennitetstillægget under de samme betingelser, som er fastsat for arbejdstagere i værtsmedlemsstaten.
17 Til støtte for kassationsanken, som ONEM iværksatte til prøvelse af ovennævnte afgørelse, blev det i det væsentlige gjort gældende, at anciennitetstillægget i overensstemmelse med den kongelige anordnings artikel 43, stk. 1, kun kan tildeles en udenlandsk arbejdstager, såfremt han har ret til et sådant tillæg i medfør af en international overenskomst. Det er imidlertid ikke tilfældet med samarbejdsaftalen, eftersom dennes artikel 41, stk. 2, ikke har indført en ordning med sammenlægning af forsikringsperioder, der er tilbagelagt i forskellige medlemsstater, i relation til ydelser ved arbejdsløshed. Henset til, at det i denne artikels stk. 1 er fastsat, at denne bestemmelse finder anvendelse »med forbehold af bestemmelserne i de følgende stykker«, og at dette forbehold betyder, at forbuddet mod forskelsbehandling i stk. 1 kun finder anvendelse med de begrænsninger, der er fastsat i artiklens stk. 2 ff., finder forbuddet mod forskelsbehandling af marokkanske arbejdstagere, der er beskæftiget på en medlemsstats område, i forhold til indenlandske arbejdstagere ikke anvendelse på ydelser ved arbejdsløshed. Heraf følger, at den anfægtede dom er i strid med samarbejdsaftalens artikel 41.
18 Under disse omstændigheder besluttede Cour de cassation at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»Er [...] aftalen [...] til hinder for, at en medlemsstat udelukkende tager hensyn til de beskæftigelsesperioder, som en arbejdstager, der er marokkansk statsborger, har tilbagelagt på det nationale område, ved afgørelsen af, om den pågældende har ret til et anciennitetstillæg til arbejdsløshedsunderstøttelsens grundbeløb?«
Det præjudicielle spørgsmål
19 Den forelæggende ret ønsker med det forelagte spørgsmål nærmere bestemt oplyst, om samarbejdsaftalens artikel 41, stk. 1, skal fortolkes således, at den er til hinder for, at værtsmedlemsstaten giver en arbejdstager, der er marokkansk statsborger bosiddende på medlemsstatens område, afslag på et anciennitetstillæg, der forhøjer arbejdsløshedsunderstøttelsens grundbeløb, med den eneste begrundelse, at det ikke fremgår af nogen international overenskomst, at beskæftigelsesperioder, som den berørte har tilbagelagt i en anden medlemsstat, skal tages i betragtning, hvorimod arbejdstagere, der er statsborgere i værtsmedlemsstaten, ikke er underlagt en lignende betingelse.
20 Da besvarelsen af spørgsmålet klart kan udledes af retspraksis, underrettede Domstolen i henhold til procesreglementets artikel 104, stk. 3, den forelæggende ret om, at den havde til hensigt at træffe afgørelse ved begrundet kendelse, ligesom Domstolen anmodede de parter eller andre, der er nævnt i artikel 20 i EF-statutten for Domstolen, om at fremkomme med deres eventuelle bemærkninger hertil.
21 Kun Det Forenede Kongeriges regering og Kommissionen har indleveret deres indlæg inden for den fastsatte frist. De har tilsluttet sig Domstolens hensigt om at træffe afgørelse ved begrundet kendelse.
22 Med henblik på at besvare det forelagte spørgsmål skal det for det første bemærkes, at det fremgår af fast retspraksis, at samarbejdsaftalens artikel 41, stk. 1, har direkte virkning, og at de borgere, der er omfattet af bestemmelsen, kan påberåbe sig den ved de nationale domstole, (jf. Kziber-dommen, præmis 15-23, dom af 20.4.1994, sag C-58/93, Yousfi, Sml. I, s. 1353, præmis 16-19, af 3.10.1996, sag C-126/95, Hallouzi-Choho, Sml. I, s. 4807, præmis 19 og 20, og, analogt, dom af 5.4.1995, sag C-103/94, Krid, Sml. I, s. 719, præmis 21-24, og af 15.1.1998, sag C-113/97, Babahenini, Sml. I, s. 183, præmis 17 og 18, der alle vedrører artikel 39, stk. 1, i samarbejdsaftalen mellem Det Europæiske Økonomiske Fællesskab og Den Demokratiske Folkerepublik Algeriet, undertegnet i Algier den 26.4.1976 og godkendt på Fællesskabets vegne ved Rådets forordning (EØF) nr. 2210/78 af 26.9.1978 (EFT L 263, s. 1), der har samme ordlyd som artikel 41, stk. 1, i samarbejdsaftalen EØF-Marokko).
23 Hvad for det andet angår rækkevidden af samarbejdsaftalens artikel 41, stk. 1, har Domstolen gentagne gange fastslået (Kziber-dommen, præmis 25, Yousfi-dommen, præmis 24, Hallouzi-Choho-dommen, præmis 25, og, analogt, Krid-dommen, præmis 32 og Babahenini-dommen, præmis 26) for det første, at begrebet social sikringsordning i bestemmelsen skal forstås på samme måde som det tilsvarende begreb i Rådets forordning (EØF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger på arbejdstagere, selvstændige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Fællesskabet, som ændret og ajourført ved Rådets forordning (EØF) nr. 2001/83 af 2. juni 1983 (EFT L 230, s. 6, herefter »forordning nr. 1408/71«).
24 Artikel 4 i forordning nr. 1408/71 nævner blandt de sociale sikringsgrene, der er omfattet af forordningens anvendelsesområde, ydelser ved arbejdsløshed, og det i hovedsagen omhandlede anciennitetstillæg er blot accessorisk i forhold til disse ydelser (jf. i denne retning Kziber-dommen, præmis 25).
25 Det forhold, at samarbejdsaftalens artikel 41, stk. 2, i modsætning til forordning nr. 1408/71 ikke nævner ydelser ved arbejdsløshed blandt de former for ydelser, på hvilke princippet om sammenlægning af forsikrings- eller beskæftigelsesperioder finder anvendelse, kan ikke bevirke, at man fra begrebet social sikring i aftalen har villet undtage ydelser ved arbejdsløshed, der traditionelt anses for en social sikringsgren.
26 Heraf følger, at ydelser som de i hovedsagen omhandlede er omfattet af det materielle anvendelsesområde for samarbejdsaftalens artikel 41, stk. 1.
27 Endvidere har Domstolen udtalt, at begrebet arbejdstagere i samarbejdsaftalens artikel 41, stk. 1, omfatter såvel erhvervsaktive arbejdstagere som arbejdstagere, der har forladt arbejdsmarkedet efter at have nået en sådan alder, at de har krav på alderspension, eller efter at være blevet udsat for en af de begivenheder, der giver ret til ydelser inden for andre sociale sikringsgrene (jf. navnlig Kziber-dommen, præmis 27).
28 Det er ubestridt, at Mohamed Alami er en marokkansk statsborger, som senest har arbejdet i Belgien, hvor han for tiden har bopæl, og hvor han modtager arbejdsløshedsunderstøttelse efter at have mistet sit arbejde.
29 En sådan arbejdstager er således blandt dem, der er omfattet af samarbejdsaftalens artikel 41, stk. 1.
30 Endelig fremgår det ligeledes af fast retspraksis, at det i samarbejdsaftalens artikel 41, stk. 1, fastsatte princip om udelukkelse af enhver forskelsbehandling på grund af nationalitet på området for social sikring af vandrende marokkanske arbejdstagere og medlemmer af deres familie, der bor hos dem, i forhold til statsborgere i de medlemsstater, hvor de er eller har været beskæftiget, betyder, at de personer, som er omfattet af denne bestemmelse, skal behandles, som om de var statsborgere i de pågældende medlemsstater (jf. navnlig Hallouzi-Choho-dommen, præmis 35).
31 Dette princip indebærer derfor, at de personer, som henhører under bestemmelsens anvendelsesområde kan gøre krav på sociale sikringsydelser under de samme betingelser som værtsmedlemsstatens statsborgere, og den nationale lovgivning ikke kan pålægge dem supplerende eller strengere betingelser end dem, der finder anvendelse på medlemsstatens egne statsborgere (jf. navnlig Hallouzi-Choho-dommen, præmis 36, og, analogt, Babahenini-dommen, præmis 29, samt dom af 4.5.1999, sag C-262/96, Sürül, Sml. I, s. 2685, præmis 97).
32 Det må derfor anses for uforeneligt med dette princip, såfremt det ikke alene kræves af de personer, der er omfattet af samarbejdsaftalens artikel 41, stk. 1, at de skal opfylde betingelsen om at være statsborgere i den pågældende medlemsstat, men også skal opfylde enhver anden betingelse, som landets egne statsborgere ikke skal opfylde (jf. Hallouzi-Choho-dommen, præmis 37, og, analogt, Babahenini-dommen, præmis 30).
33 I den foreliggende sag ser det imidlertid ud til, at den nationale lovgivning om tildeling af det i hovedsagen omhandlede anciennitetstillæg lader spørgsmålet om, hvorvidt beskæftigelse i udlandet skal tages i betragtning, afhænge af, om der foreligger en international overenskomst udelukkende for »udenlandske arbejdstagere og statsløse«, mens en sådan betingelse ikke gælder for belgiske arbejdstagere, som har haft beskæftigelse i en anden medlemsstat end Kongeriget Belgien.
34 En sådan national lovgivning er derfor uforenelig med det i samarbejdsaftalens artikel 41, stk. 1, fastsatte princip om forbud mod forskelsbehandling, som er til hinder for, at en medlemsstat nægter at tildele en marokkansk statsborger en ydelse såsom et anciennitetstillæg, der forhøjer arbejdsløshedsunderstøttelsens grundbeløb, og som i den nationale lovgivning ydes arbejdsløse, der er over 50 år, og som kan dokumentere, at de har haft 20 års beskæftigelse, såfremt denne ydelse kan tildeles en indenlandsk statsborger, som befinder sig i en tilsvarende situation.
35 ONEM har dog gjort gældende, at Domstolen i Kziber-dommens præmis 18 har fastslået, at samarbejdsaftalens artikel 41, stk. 1, hvorefter det heri nævnte forbud mod forskelsbehandling kun finder anvendelse med forbehold af bestemmelserne i de følgende stykker, indebærer, at for så vidt angår spørgsmålet om sammenlægning af forsikrings-, beskæftigelses- eller bopælsperioder, tilkendelse af familieydelser og overførsel til Marokko af pensioner og aldersrenter mv., gælder forbuddet mod forskelsbehandling med de begrænsninger, der er fastsat i artikel 41, stk. 2, 3 og 4. De begrænsninger, inden for hvilke sammenlægningen kan foretages, fremgår således ifølge ONEM af bestemmelsens stk. 2, hvorefter sammenlægningen af forsikrings-, beskæftigelses- eller bopælsperioderne kun kan foretages for pensioner, renter og sundhedspleje; derimod nævner bestemmelsen intet om ydelser ved arbejdsløshed. Heraf følger efter ONEM's opfattelse, at samarbejdsaftalens forbud mod forskelsbehandling af marokkanske arbejdstagere ikke omfatter disse ydelser.
36 Dette synspunkt kan imidlertid ikke tiltrædes.
37 I denne henseende skal det for det første fastslås, at Kziber-dommens præmis 18, som ONEM støtter sig på, vedrører den del af dommen, der omhandler den direkte virkning af samarbejdsaftalens artikel 41, stk. 1, og at Domstolen i den samme præmis udtrykkeligt har præciseret, at det forbehold, bestemmelsen indeholder, ikke kan fortolkes således, at forbuddet mod forskelsbehandling ikke er ubetinget, for så vidt angår alle spørgsmål vedrørende social sikring, bortset fra dem, der omhandles i bestemmelsens stk. 2, 3 og 4.
38 Som det imidlertid fremgår af nærværende kendelses præmis 33 og 34, vedrører hovedsagen ikke tekniske problemer vedrørende sammenlægningen af beskæftigelsesperioder, der er tilbagelagt i forskellige medlemsstater, men udelukkende anvendelsen af det princip om forbud mod forskelsbehandling på grundlag af nationalitet, som fremgår af samarbejdsaftalens artikel 41, stk. 1, med henblik på, at Mohamed Alami i værtsmedlemsstaten har bopæl og i henhold til dennes lovgivning kan opnå ret til en social sikringsydelse på de samme betingelser som dem, der er fastsat for den pågældende stats statsborgere (jf. analogt Sürül-dommen, præmis 55). Princippet indebærer ganske enkelt, at de personer, der er omfattet af samarbejdsaftalens anvendelsesområde, sidestilles med værtsmedlemsstatens egne statsborgere.
39 Det skal i denne forbindelse endvidere bemærkes, at den af ONEM forfægtede fortolkning ikke alene ville være i strid med, hvad der er fastslået i præmis 25 og 26 i denne kendelse, og som er udledt direkte af Kziber-dommens præmis 26, og hvorefter ydelser ved arbejdsløshed er omfattet af anvendelsesområdet for samarbejdsaftalens artikel 41, stk. 1. Den ville derudover fratage bestemmelsen en væsentlig del af dens effektive virkning.
40 Endelig skal det understreges, at den sag, der gav anledning til Kziber-dommen, i alle henseender kan sammenlignes med den for Cour de cassation verserende sag. I begge sager er der således tale om ydelser ved arbejdsløshed, ligesom det i belgisk lovgivning er fastsat, at udenlandske arbejdstagere og statsløse kun er berettiget til de pågældende ydelser inden for rammerne af en international overenskomst, hvorimod en sådan betingelse ikke gælder for belgiske arbejdstagere. Det følger heraf, at Domstolens løsning i Kziber-dommen ved analogi også skal finde anvendelse på hovedsagen.
41 Herefter skal det forelagte spørgsmål besvares med, at samarbejdsaftalens artikel 41, stk. 1, skal fortolkes således, at den er til hinder for, at værtsmedlemsstaten giver en arbejdstager, der er marokkansk statsborger bosiddende på medlemsstatens område, afslag på et anciennitetstillæg, der forhøjer arbejdsløshedsunderstøttelsens grundbeløb, med den eneste begrundelse, at det ikke fremgår af nogen international overenskomst, at beskæftigelsesperioder, som den berørte har tilbagelagt i en anden medlemsstat, skal tages i betragtning, hvorimod arbejdstagere, der er statsborgere i værtsmedlemsstaten, ikke er underlagt en sådan betingelse.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
42 De udgifter, der er afholdt af Det Forenede Kongeriges regering og af Kommissionen, som har afgivet indlæg for Domstolen, kan ikke erstattes. Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den nationale ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagens omkostninger.
Afgørelse
På grundlag af disse præmisser
kender
DOMSTOLEN (Anden Afdeling)
vedrørende det spørgsmål, der er forelagt af Cour de cassation ved dom af 6. november 2000, for ret:
Artikel 41 i samarbejdsaftalen mellem Det Europæiske Økonomiske Fællesskab og Kongeriget Marokko, undertegnet i Rabat den 27. april 1976 og godkendt på Fællesskabets vegne ved Rådets forordning (EØF) nr. 2211/78 af 26. september 1978, skal fortolkes således, at den er til hinder for, at værtsmedlemsstaten giver en arbejdstager, der er marokkansk statsborger bosiddende på medlemsstatens område, afslag på et anciennitetstillæg, der forhøjer arbejdsløshedsunderstøttelsens grundbeløb, med den eneste begrundelse, at det ikke fremgår af nogen international overenskomst, at beskæftigelsesperioder, som den berørte har tilbagelagt i en anden medlemsstat, skal tages i betragtning, hvorimod arbejdstagere, der er statsborgere i værtsmedlemsstaten, ikke er underlagt en sådan betingelse.