62011CC0435
STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA
NILSE WAHLA
přednesené dne 13. června 2013 (
1
)
Věc C‑435/11
CHS Tour Services GmbH
proti
Team4 Travel GmbH
[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Oberster Gerichtshof (Rakousko)]
„Směrnice 2005/29/ES — Nekalé obchodní praktiky — Klamavé praktiky — Povinnost náležité profesionální péče — Prodejní brožura obsahující nesprávné tvrzení o exkluzivitě“
1.
Jestliže se ukáže, že obchodní praktika uvedla spotřebitele v omyl, je relevantní, zda obchodník učinil vše, co mohl, aby zabránil, aby k tomu došlo? To je otázka, kterou vznáší Oberster Gerichtshof (Nejvyšší soud) (Rakousko).
I – Právní rámec
2.
Článek 5 směrnice 2005/29/ES (dále jen „směrnice“) (
2
) zní:
„1.   Nekalé obchodní praktiky jsou zakázány.
2.   Obchodní praktika je nekalá, pokud
(a)
je v rozporu s požadavky náležité profesionální péče
a
(b)
podstatně narušuje nebo je schopná podstatně narušit ekonomické chování průměrného spotřebitele, který je jejímu působení vystaven nebo kterému je určena, nebo průměrného člena skupiny, pokud se obchodní praktika zaměřuje na určitou skupinu spotřebitelů, ve vztahu k danému produktu.
[…]
4.   Obchodní praktiky jsou nekalé zejména tehdy, jsou‑li:
a)
klamavé ve smyslu článků 6 a 7
nebo
b)
agresivní ve smyslu článků 8 a 9.
5.   V příloze I je uveden výčet obchodních praktik, které jsou považovány za nekalé za všech okolností. Tento jednotný výčet platí ve všech členských státech a může být změněn pouze revizí této směrnice.“
3.
Články 6 a 7 směrnice upravují klamavé obchodní praktiky, zatímco články 8 a 9 se týkají agresivních obchodních praktik. Článek 6 stanoví:
„1.   Obchodní praktika je považována za klamavou, pokud obsahuje nesprávné informace, a je tedy nepravdivá, nebo pokud jakýmkoli způsobem, včetně celkového předvedení, uvádí nebo je schopná uvést průměrného spotřebitele v omyl ve vztahu k jednomu nebo k více z níže uvedených bodů, i když informace jsou věcně správné, což v obou případech vede nebo může vést k rozhodnutí spotřebitele o obchodní transakci, které by jinak neučinil:
[…]
b)
hlavní znaky produktu, jako je jeho dostupnost […]“
II – Skutkový stav, řízení a předběžná otázka
4.
Věc před předkládajícím soudem se týká dvou rakouských cestovních kanceláří, CHS Tour Services GmbH (dále jen „CHS“) a Team4 Travel GmbH (dále jen „Team4 Travel“). CHS i Team4 Travel organizují a zprostředkovávají školní lyžařské kurzy a zimní dovolené v Rakousku pro skupiny žáků ze Spojeného království.
5.
V prodejní brožuře Team4 Travel v angličtině, která byla vydána v polovině září 2010, byl u některých v ní uvedených ubytovacích zařízení umístěn symbol označující „exkluzivní“. Podle brožury se tímto výrazem „exkluzivní“ rozumí „[u]bytování, které je exkluzivně dostupné účastníkům zájezdů [Team4 Travel] o jarních prázdninách nebo o jarních prázdninách a o Velikonocích nebo po celou zimní sezónu“. Předkládající soud v této souvislosti vysvětluje, že použití tohoto výrazu znamenalo, že ubytovací zařízení mělo pevný smluvní vztah s Team4 Travel a že v uvedených termínech nemohly v těchto zařízeních zprostředkovávat ubytování jiné cestovní kanceláře. Podle vyjádření předložených CHS bylo v ceníku Team4 Travel rovněž uvedeno, že „[v]šechny zvýrazněné ceny […] uvádějí, že [Team4 Travel] má v uvedených termínech zarezervována exkluzivně všechna lůžka“.
6.
Pro termíny, které nejsou specifikovány v předkládacím usnesení, v určitých obdobích v roce 2012 uzavřela Team4 Travel s několika ubytovacími zařízeními smlouvy o lůžkových kontingentech. Tyto smlouvy – jejichž znění není v samotném usnesení uvedeno – obsahovaly ustanovení, že vykázané kontingenty pokojů budou k neomezené dispozici Team4 Travel a ubytovací zařízení se bez výslovného písemného souhlasu Team4 Travel nesmí od tohoto ujednání odchýlit. Rezervace se stává závaznou 28 dnů před odpovídajícím příjezdem. Předkládající soud uvádí, že k zajištění exkluzivity sjednala Team4 Travel s ubytovacím zařízením práva na odstoupení od smlouvy a smluvní pokutu.
7.
Ze spisu předloženého Soudnímu dvoru nicméně vyplývá, že i přes výše uvedené smlouvy si CHS rezervovala u stejných ubytovacích zařízení pro stejné termíny jako Team4 Travel rovněž lůžkové kontingenty. Předkládající soud navíc uvádí, že rezervace proběhly poté, co Team4 Travel uzavřela exkluzivní smlouvy. V důsledku toho ubytovací zařízení porušila své smluvní povinnosti vůči Team4 Travel.
8.
Aniž byla v předkládacím usnesení uvedena přesná doba, kdy k tomu došlo, usnesení uvádí, že Team4 Travel obdržela od ubytovacích zařízení informaci, že dosud nebyly provedeny rezervace jinými cestovními kancelářemi. Dále uvádí, že jednatelka Team4 Travel dbala na to, aby z důvodu nedostatku kapacity v ubytovacích zařízeních žádná jiná cestovní kancelář nemohla v hotelech rezervovat ubytování. Jednatelka až do zahájení soudního řízení o jiných rezervacích nevěděla.
9.
Vzhledem k tomu, že se CHS podařilo rovněž zarezervovat všechnu nebo část dostupné ubytovací kapacity v únoru nebo během velikonočních prázdnin v roce 2012, však prohlášení o exkluzivitě považovala za nesprávná a domnívala se, že představují nekalé obchodní praktiky. CHS proto podala u Landesgericht Innsbruck (Zemský soud Innsbruck) (Rakousko) návrh na vydání předběžného opatření, kterým by bylo Team4 Travel zakázáno uvádět, že Team4 Travel nabízí určité ubytování v určitém termínu příjezdu exkluzivně.
10.
Usnesením ze dne 30. listopadu 2010 Landesgericht Innsbruck návrh na vydání předběžného opatření zamítl, když rozhodl, že tvrzení o exkluzivitě bylo pravdivé s ohledem na nevypověditelné rezervační smlouvy dříve uzavřené Team4 Travel.
11.
Dne 13. listopadu 2011 potvrdil Oberlandesgericht Innsbruck (Vrchní zemský soud Innsbruck) (Rakousko) rozhodnutí vydané v prvním stupni z toho důvodu, že Team4 Travel splnila požadavky náležité profesionální péče a mohla legitimně očekávat, že její smluvní partneři dodrží své smluvní povinnosti.
12.
CHS následně podala kasační opravný prostředek k Oberster Gerichtshof.
13.
Předkládající soud se domnívá, že výsledek řízení závisí na správném výkladu čl. 5 odst. 2 směrnice. Zdůrazňuje, že kasačnímu opravnému prostředku nemůže být vyhověno, pokud se Team4 Travel může na obranu dovolávat toho, že nejednala v rozporu s požadavky náležité profesionální péče. Na tomto základě Oberster Gerichtshof předkládá Soudnímu dvoru k posouzení dva různé výklady.
14.
Podle první argumentace je důsledkem odkazu v čl. 5 odst. 4 směrnice na klamavé nebo agresivní praktiky ve smyslu článků 6 až 9, že takové praktiky jsou samy o sobě v rozporu s povinností náležité profesionální péče podle čl. 5 odst. 2. V tomto ohledu předkládající soud uvádí, že články 6 až 9 neuvádějí povinnost náležité profesionální péče podle čl. 5 odst. 2 písm. a).
15.
Podle druhé argumentace, je‑li třeba odkaz v čl. 5 odst. 2 písm. b) směrnice na narušení ekonomického chování spotřebitele chápat tak, že je vyjasněn konkrétnějšími ustanoveními v článcích 6 až 9, použil by se stále čl. 5 odst. 2 písm. a). V důsledku toho by klamavá praktika podle článku 6 vyžadovala navíc porušení povinnosti náležité profesionální péče podle čl. 5 odst. 2 písm. a). Předkládající soud se domnívá, že toto uvažování je podpořeno obecnou strukturou směrnice.
16.
Vzhledem k tomu, že Oberster Gerichtshof měl s přihlédnutím k těmto úvahám pochybnosti ohledně výkladu čl. 5 odst. 2 směrnice, rozhodl se přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující otázku:
„Má být článek 5 [směrnice] vykládán v tom smyslu, že u klamavých obchodních praktik ve smyslu čl. 5 odst. 4 této směrnice je samostatné přezkoumání kritérií stanovených v čl. 5 odst. 2 písm. a) směrnice nepřípustné?“
17.
Písemná vyjádření předložily CHS, Team4 Travel, rakouská, německá, italská, maďarská, polská, švédská a britská vláda a Komise. Ústní jednání se nekonalo.
III – Analýza
18.
V následujícím textu posoudím strukturu, znění, kontext a cíl směrnice a zejména dotčených ustanovení.
A – Relevantnost povinnosti náležité profesionální péče ve vztahu k pojmu
„klamavá obchodní praktika“
19.
Ke struktuře směrnice z judikatury Soudního dvora vyplývá, že pojem „nekalé obchodní praktiky“, které jsou zakázány podle čl. 5 odst. 1, pokrývá tři kategorie: i) praktiky, které splňují dva kumulativní požadavky stanovené v čl. 5 odst. 2; ii) podle čl. 5 odst. 4 klamavé nebo agresivní praktiky ve smyslu článků 6 až 9; a iii) podle čl. 5 odst. 5 praktiky, na které odkazuje příloha I směrnice (dále jen „černá listina“) (
3
). Na rozdíl od prvních dvou kategorií jsou nicméně obchodní praktiky na černé listině automaticky považovány za nekalé, aniž je třeba provádět individuální hodnocení všech relevantních okolností (
4
).
20.
Článek 5 odst. 4 směrnice svým zněním tuto strukturu dále rozvíjí a vyjasňuje. V souladu s tímto ustanovením jsou nekalé „zejména“ obchodní praktiky, které jsou klamavé (články 6 a 7) nebo agresivní (články 8 a 9). Výraz „zejména“ ukazuje nejen, že klamavé a agresivní praktiky jsou zvláštními poddruhy („přesné kategorie“) nekalých obchodních praktik (
5
), ale – co je důležitější – že rovněž samy o sobě představují nekalé obchodní praktiky (
6
).
21.
Na základě systematické i doslovné analýzy tak nesdílím názor, že články 6 a 7 (nebo články 8 a 9) směrnice pouze stanoví zvláštní případy prvku narušení ekonomického chování spotřebitele, na který odkazuje čl. 5 odst. 2 písm. b), s tím důsledkem, že se nadále použije čl. 5 odst. 2 písm. a), jak by vyplývalo z druhého výkladu předloženého vnitrostátním soudem.
22.
Z přezkumu kontextu a cíle směrnice dále vyplývá, že silnou podporu pro výše uvedenou analýzu její struktury a znění lze navíc nalézt v legislativním procesu, který vedl k jejímu přijetí. Vyjádření obsažená v návrhu Komise (
7
), týkající se klamavých a agresivních obchodních praktik, totiž jednoznačně objasňují, že kritérium týkající se náležité profesionální péče podle čl. 5 odst. 2 písm. a) směrnice nehraje samostatnou úlohu. To je v naprostém rozporu se závěry, které, jak se zdá, vyvozuje ze stejného dokumentu polská vláda (
8
).
23.
Na obecnější úrovni by však požadavek, aby byla splněna další kritéria k tomu, aby se uplatnil článek 6, byl v rozporu se samotným zněním ustanovení článku 6. Zdá se totiž, že článek 6 – přinejmenším za určitých okolností – přijímá přístup bez odkazu na zavinění, pokud jde o obchodníka (
9
). Bylo by v rozporu s tímto přístupem, pokud by při neexistenci jakéhokoliv odkazu na čl. 5 odst. 2 písm. a) byli obchodníci oprávněni se na obranu dovolávat toho, že jednali v souladu se svou povinností náležité profesionální péče (
10
). Jak je uvedeno v travaux préparatoires, porušení článku 6 zakládá samo o sobě porušení povinnosti náležité profesionální péče.
24.
Stejně tak umožnit, aby byly na základě článku 6 zohledněny další požadavky, by bylo obtížně slučitelné s duchem a cílem samotné směrnice. Tím by došlo spíše ke snížení než ke zvýšení vysoké úrovně ochrany spotřebitele, které se snaží směrnice dosáhnout (
11
); úrovně, která je, jak je třeba připomenout, v rámci Evropské unie plně harmonizována (
12
).
25.
S přihlédnutím k výše uvedeným úvahám je skutečnost, že obchodník jednal s povinností náležité profesionální péče podle čl. 5 odst. 2 písm. a) směrnice, nerelevantní v případě klamavých (nebo agresivních) obchodních praktik. CHS a rakouská, německá, maďarská, švédská a britská vláda, jakož i Komise sdílejí toto stanovisko; navíc toto stanovisko rovněž odpovídá prvnímu výkladu předloženému vnitrostátním soudem (
13
).
B – Další úvahy
26.
Vzhledem k tomu, že všechny prvky výkladu směřují stejným směrem, zdá se poněkud nepochopitelné, že předkládající soud měl obtíže při použití článků 5 a 6 směrnice na skutkový stav. Zdá se nicméně pravděpodobné, že judikatura Soudního dvora mohla být bohužel v praxi nesprávně vyložena. Toto potvrzuje skutečnost, že se Team4 Travel i polská vláda dovolávají judikatury Soudního dvora k odůvodnění opačných stanovisek.
27.
Team4 Travel tvrdí, že Soudní dvůr rozhodl ve vztahu k obchodní praktice spadající do působnosti směrnice, která však není uvedena na černé listině, že „může být považována za nekalou a být z tohoto důvodu zakázána pouze na základě specifické analýzy, zejména ve světle kritérií uvedených v článcích 5 až 9 směrnice“ (
14
). Tuto pasáž nicméně v případě projednávané věci neshledávám jako relevantní. Týká se požadavku na individuální posouzení zpochybněné obchodní praktiky podle směrnice; požadavku, který – což je nesporné – se vztahuje na článek 6. Naproti tomu Soudní dvůr v tomto bodě neobjasnil vzájemný vztah mezi článkem 5 směrnice a články 6 až 9, o který se jedná v probíhajícím řízení. Ze stejného důvodu na rozdíl od stanoviska zastávaného polskou vládou a Team4 Travel pro posuzovanou věc není relevantní, že Soudní dvůr dříve rozhodl, že „je rovněž nutné ověřit, zda je dotčená praktika v rozporu s požadavky náležité profesionální péče ve smyslu čl. 5 odst. 2 písm. a) směrnice“ (
15
). Toto prohlášení se totiž týká spíše vztahu mezi čl. 5 odst. 2 písm. a) a čl. 5 odst. 2 písm. b) než mezi článkem 5 a články 6 až 9.
28.
Přístup zastávaný polskou vládou, podle kterého „je možné“ v případě klamavých praktik posoudit samostatně kritérium podle čl. 5 odst. 2 písm. a) směrnice, navíc není udržitelný. Taková svoboda volby by totiž byla v rozporu s cílem směrnice, kterým je dosáhnout stejně vysoké úrovně ochrany spotřebitelů v členských státech, jak bylo uvedeno výše.
29.
Skutečnost, že směrnice neposkytuje možnost podmínit použití článku 6 dalším kritériím, přesto neznamená, že neexistuje žádný prostor pro volné uvážení. Jak zdůrazňuje švédská vláda, směrnice nebrání tomu, aby vnitrostátní soud v každém konkrétním případě zaprvé určil, zda zpochybněná obchodní praktika spadá pod případy „klamavé“ nebo „agresivní“ praktiky podle článků 6 až 9 směrnice, a pokud ne, zadruhé, zda jsou splněny obecné podmínky podle čl. 5 odst. 2. Zdá se totiž, že směrnice upřednostňuje „přístup vedený shora dolů“, to znamená posouzení, které začíná u černé listiny, následované ustanoveními o klamavých nebo agresivních praktikách a končící obecným ustanovením. Je-li v rámci některé z prvních fází zjištěna nekalá obchodní praktika, nebude nutné přistoupit k další fázi, jelikož zpochybněná praktika bude muset být v každém případě považována za nekalou.
30.
Závěrem, jsem si vědom skutečnosti, že jednak dva nižší soudy, které věc projednávaly v Rakousku, rozhodly ve prospěch Team4 Travel (
16
), a dále, že podle předkládajícího soudu německý soud rovněž „zkoumal kritérium nedostatku odborné péče bez ohledu na závěr, že existuje nebezpečí klamání spotřebitelů“ (
17
). Na základě výše uvedených poznámek však trvám na svém názoru ohledně správného přístupu, který je třeba přijmout v projednávané věci.
IV – Závěry
31.
S přihlédnutím k výše uvedenému navrhuji, aby Soudní dvůr odpověděl Oberster Gerichtshof (Rakousko) takto:
„Článek 5 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2005/29/ES ze dne 11. května 2005 o nekalých obchodních praktikách vůči spotřebitelům na vnitřním trhu a o změně směrnice Rady 84/450/EHS, směrnic 97/7/ES, 98/27/ES a 2002/65/ES a nařízení (ES) č. 2006/2004 je třeba vykládat v tom smyslu, že spadá-li obchodní praktika do působnosti čl. 5 odst. 4 této směrnice, je nerelevantní, zda jsou rovněž splněna kritéria stanovená v čl. 5 odst. 2 písm. a) nebo v čl. 5 odst. 2 písm. b).“
(
1
) – Původní jazyk: angličtina.
(
2
) – Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2005/29/ES ze dne 11. května 2005 o nekalých obchodních praktikách vůči spotřebitelům na vnitřním trhu a o změně směrnice Rady 84/450/EHS, směrnic 97/7/ES, 98/27/ES a 2002/65/ES a nařízení (ES) č. 2006/2004 (Úř. věst. L 149, s. 22).
(
3
) – Viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 23. dubna 2009, VTB‑VAB a Galatea (spojené věci C-261/07 a C-299/07, Sb. rozh. s. I-2949, body 53 až 56); rozsudek ze dne 14. ledna 2010, Plus Warenhandelsgesellschaft (C-304/08, Sb. rozh. s. I-217, body 42 až 45); a rozsudek ze dne 9. listopadu 2010, Mediaprint Zeitungs- und Zeitschriftenverlag (C-540/08, Sb. rozh. s. I-10909, body 31 až 34).
(
4
) – Viz čl. 5 odst. 5 směrnice, ve spojení s bodem 17 odůvodnění směrnice.
(
5
) – Viz rozsudek Mediaprint Zeitungs- und Zeitschriftenverlag, bod 33.
(
6
) – Většina různých jazykových verzí čl. 5 odst. 4 směrnice obsahuje podobný výraz jako „zejména“. Švédská verze nicméně dokonce vynechává výraz „zejména“, když pouze uvádí, že „[a]ffärsmetoder skall anses otillbörliga om de a) är vilseledande enligt artiklarna 6 och 7, eller b) aggressiva enligt artiklarna 8 och 9“.
(
7
) – Návrh směrnice Evropského Parlamentu a Rady o nekalých obchodních praktikách vůči spotřebitelům na vnitřním trhu a o změně směrnic 84/450/EHS, 97/7/ES a 98/27/ES (směrnice o nekalých obchodních praktikách), COM (2003) 356 final (Úř. věst. C 108, s. 81).
(
8
) – Bod 56 důvodové zprávy k návrhu směrnice – na který odkazuje polská vláda v bodě 12 svého vyjádření na podporu svého stanoviska – uvádí, že „jestliže je obchodní praktika považována za ‚klamavou‘ nebo ‚agresivní‘, bude automaticky považována za nekalou, aniž [je] třeba odkázat na podmínky stanovené v článku 5“. Důvodová zpráva dále v bodě 57 stanoví, že „[u]vedení spotřebitele v omyl nebo zacházení se spotřebiteli agresivně je třeba samo o sobě považovat spíše za narušení chování spotřebitele než za legitimní ovlivňování a jako takové v rozporu s požadavky náležité profesionální péče. Chování, které představuje klamání, obtěžování, nepatřičné ovlivňování nebo donucování, bude vždy porušovat požadavky náležité profesionální péče a výrazně narušovat schopnost spotřebitele učinit informované rozhodnutí. Z tohoto důvodu není učiněn samostatný odkaz na kritérium
náležité profesionální péče nebo na prvek „narušení“ obsažený v definici „podstatného narušení“. Nakonec v bodě 58 uvádí, že „[t]yto zvláštní kategorie nepředjímají samostatné fungování obecného zákazu, který bude nadále platit jako záchranná síť a tedy poskytovat způsob k posouzení nekalého charakteru jakýchkoliv stávajících nebo budoucích praktik, které nespadají ani pod jeden z obou klíčových, výslovně uvedených, druhů“ (kurziva provedena autorem tohoto stanoviska). Měl bych dodat, že návrh směrnice nebyl v průběhu zákonodárného procesu v tomto ohledu změněn.
(
9
) – V tomto ohledu bych zdůraznil, že v souladu s výslovným zněním čl. 6 odst. 1 směrnice se toto ustanovení použije, „i když informace [obsažené v obchodní praktice] jsou věcně správné“.
(
10
) – Podobně v rozsudku ze dne 18. října 2012, Purely Creative a další (C‑428/11), Soudní dvůr při výkladu pojmu „klamný dojem“ použitého v bodě 31 černé listiny v bodě 46 tohoto rozsudku rozhodl, že cíle směrnice „by nebylo dosaženo, kdyby byl bod 31 přílohy I [směrnice] vykládán tak, že obsahuje klamavý prvek odlišný od okolností popsaných v druhé části tohoto ustanovení“ (viz rovněž body 26, 27 a 29 rozsudku, ve spojení se čtvrtou předběžnou otázkou v dané věci). Na rozdíl od praktik uvedených na černé listině nepochybně vyžadují klamavé praktiky podle článku 6 individuální hodnocení všech relevantních okolností. To však nebrání tomu, aby bylo uvažování Soudního dvora v této situaci obdobně stejně relevantní pro článek 6.
(
11
) – Viz usnesení ze dne 15. prosince 2011, INNO (C‑126/11, bod 27 a citovaná judikatura).
(
12
) – Rozsudek Mediaprint Zeitungs- und Zeitschriftenverlag, body 27 a 30 a citovaná judikatura.
(
13
) – Dosud měl Soudní dvůr příležitost zabývat se touto otázkou pouze nepřímo. V rozsudku ze dne 15. března 2012, Pereničová a Perenič (C‑453/10), Soudní dvůr rozhodl – v odpovědi na otázku týkající se dopadu, který by mělo konstatování nekalé obchodní praktiky na hodnocení nekalého charakteru a platnosti smluvního ustanovení podle směrnice Rady 93/13/EHS ze dne 5. dubna 1993 o nepřiměřených podmínkách [zneužívajících klauzulích] ve spotřebitelských smlouvách (Úř. věst. L 95, s. 29; Zvl. vyd. 15/02, s. 288) – že dotčená praktika byla klamavá podle článku 6 směrnice a dále nepokračoval v analýze, pokud jde o otázku, zda došlo rovněž k porušení povinnosti náležité profesionální péče (viz body 40, 41 a 43, a bod 2 výroku tohoto rozsudku). Generální advokátka V. Trstenjak však při několika příležitostech vydala stanovisko podobné mému (viz její stanoviska ve věcech VTB‑VAB a Galatea, body 78 a 79; Plus Warenhandelsgesellschaft, body 73 a 74; Mediaprint Zeitungs- und Zeitschriftenverlag, body 65 a 66; a ve věci Pereničová a Perenič, body 104 až 107).
(
14
) – Rozsudek Mediaprint Zeitungs- und Zeitschriftenverlag, bod 43.
(
15
) – Tamtéž, bod 46.
(
16
) – Měl bych dodat, že se jeví, že se důvody poskytnuté těmito dvěma soudy liší. Zdá se totiž, že hlavním důvodem, proč Landesgericht rozhodl o odmítnutí vyhovět návrhu na vydání předběžného opatření, bylo rozhodnutí tohoto soudu, že tvrzení o exkluzivitě bylo pravdivé. Zdá se tedy, že pouze rozhodnutí vydané Oberlandesgericht Innsbruck je založeno na konstatování, že Team4 Travel neporušila svou povinnost náležité profesionální péče.
(
17
) – Rozhodnutí Oberlandesgericht Jena (Vrchní zemský soud Jena) (Německo) ze dne 8. července 2009, NJOZ [2010] 1216. Nesouhlasím ovšem s tím, jak předkládající soud vyložil tento rozsudek, jelikož se zdá, že se týká pouze otázky, zda jsou splněny podmínky vyžadované pro konstatování klamavé praktiky a důkazního břemene v tomto ohledu. Navíc Oberlandesgericht Jena výslovně zdůrazňuje, že směrnice podle všeho v Německu nebyla provedena.