62024CJ0018
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (štvrtá komora)
z 22. januára 2026 (
*1
)
„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Sloboda usadiť sa a sloboda poskytovať služby – Jednotný trh s poistením – Smernica 2009/138/ES – Zásada dohľadu domovským členským štátom – Článok 155 – Právomoc orgánov dohľadu hostiteľského členského štátu – Spolupráca s orgánmi domovského členského štátu – Poisťovňa porušujúca právne predpisy platné v hostiteľskom členskom štáte – Dotknuté ustanovenia – Nariadenie (EÚ) č. 1286/2014 – Štrukturalizované retailové investičné produkty a investičné produkty založené na poistení (PRIIP) – Smernica (EÚ) 2016/97 – Distribúcia poistenia – Právomoci orgánov dohľadu hostiteľského členského štátu sankcionovať dotknutú poisťovňu – Rozsah“
Vo veci C‑18/24,
ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Nejvyššího správního soudu (Najvyšší správny súd, Česká republika) z 29. decembra 2023 a doručený Súdnemu dvoru 11. januára 2024, ktorý súvisí s konaním:
NOVIS Insurance Company, NOVIS Versicherungsgesellschaft, NOVIS Compagnia di Assicurazioni, NOVIS Poisťovňa a.s.
proti
České národní bance,
SÚDNY DVOR (štvrtá komora),
v zložení: predseda štvrtej komory I. Jarukaitis (spravodajca), sudcovia M. Condinanzi a N. Jääskinen,
generálny advokát: M. Szpunar,
tajomník: I. Illéssy, referent,
so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní zo 6. marca 2025,
so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
–
NOVIS Insurance Company, NOVIS Versicherungsgesellschaft, NOVIS Compagnia di Assicurazioni, NOVIS Poisťovňa a.s., v zastúpení: A. Börner, Rechtsanwalt, F. Glézl, M. Trenčan, advokáti, a S. Henrich, Rechtsanwältin,
–
Česká národní banka, v zastúpení: L. Jemelka a J. Konupková,
–
česká vláda, v zastúpení: L. Březinová, J. Očková, M. Smolek a J. Vláčil, splnomocnení zástupcovia,
–
talianska vláda, v zastúpení: G. Palmieri, splnomocnená zástupkyňa, za právnej pomoci G. Santini, avvocato dello Stato,
–
slovenská vláda, v zastúpení: E. V. Larišová a S. Ondrášiková, splnomocnené zástupkyne,
–
Európska komisia, v zastúpení: D. Triantafyllou, P. Vanden Heede a K. Walkerová, splnomocnení zástupcovia,
po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní z 5. júna 2025,
vyhlásil tento
Rozsudok
1
Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 155 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2009/138/ES z 25. novembra 2009 o začatí a vykonávaní poistenia a zaistenia (Solventnosť II) (Ú. v. EÚ L 335, 2009, s. 1) (ďalej len „smernica Solventnosť II“).
2
Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi NOVIS Insurance Company, NOVIS Versicherungsgesellschaft, NOVIS Compagnia di Assicurazioni, NOVIS Poisťovňa a.s. (ďalej len „Novis“), životnou poisťovňou so sídlom na Slovensku, a Českou národní bankou (Česká národná banka, Česká republika), ktorá je českým orgánom dohľadu nad poisťovníctvom, vo veci správnej pokuty, ktorú tento orgán uložil Novis za porušenie určitých povinností, ktoré má ako poisťovňa s pobočkou na českom území.
Právny rámec
Právo Únie
Smernica Solventnosť II
3
V odôvodneniach 2, 11, 14, 16 a 24 smernice Solventnosť II sa uvádza:
„(2)
V záujme uľahčenia začatia a vykonávania činnosti poisťovní a zaisťovní je potrebné odstrániť najzávažnejšie rozdiely medzi právnymi predpismi členských štátov týkajúce sa pravidiel, ktoré sa vzťahujú na poisťovne a zaisťovne. Pre poisťovne a zaisťovne by sa mal preto ustanoviť právny rámec pre výkon poisťovacej činnosti na úrovni vnútorného trhu, ktorý uľahčí poisťovniam a zaisťovniam s ústredím v Spoločenstve kryť riziká a záväzky nachádzajúce sa v Spoločenstve.
…
(11)
Vzhľadom na to, že táto smernica predstavuje dôležitý nástroj na dosiahnutie vnútorného trhu, oprávnené poisťovne a zaisťovne vo svojich domovských členských štátoch by mali mať povolené vykonávať na úrovni Spoločenstva ktorúkoľvek alebo všetky svoje činnosti zriaďovaním pobočiek alebo poskytovaním služieb. Je preto vhodné dosiahnuť také zosúladenie, ktoré je nutné a dostatočné na dosiahnutie vzájomného uznávania povolení a systémov dohľadu, a tým aj jednotného povolenia platného na úrovni Spoločenstva, ktoré umožňuje domovskému členskému štátu vykonávať dohľad nad poisťovňou alebo zaisťovňou.
…
(14)
Ochrana poistníkov vyžaduje, aby sa na poisťovne a zaisťovne vzťahovali účinné požiadavky na solventnosť, ktorých výsledkom je efektívna alokácia kapitálu v Európskej únii. Z hľadiska vývoja na trhu súčasný systém už nie je primeraný. Je preto potrebné zaviesť nový regulačný rámec.
…
(16)
Hlavným cieľom regulácie poistenia a zaistenia a dohľadu nad nimi je riadna ochrana poistníkov a oprávnených osôb. Pojem oprávnená osoba by mal zahŕňať každú fyzickú alebo právnickú osobu, ktorá má určité právo v zmysle poistnej zmluvy. Finančná stabilita a objektívne a stabilné trhy sú ďalšími cieľmi regulácie poistenia a zaistenia a dohľadu nad nimi, na ktoré je takisto potrebné prihliadať, ktoré by avšak nemali narušiť hlavný cieľ.
…
(24)
Orgány dohľadu domovského členského štátu by mali byť zodpovedné za monitorovanie finančného zdravia poisťovní a zaisťovní. Na tento účel by mali vykonávať pravidelné skúmania a hodnotenia.“
4
Článok 27 tejto smernice, nazvaný „Hlavné ciele dohľadu“, stanovuje:
„Členské štáty zabezpečia, aby mali orgány dohľadu k dispozícii nevyhnutné prostriedky, zodpovedajúcu odbornosť, kapacity a mandát na dosiahnutie hlavného cieľa dohľadu, ktorým je ochrana poistníkov a oprávnených osôb.“
5
Článok 28 uvedenej smernice, nazvaný „Finančná stabilita a procyklickosť“, v prvom odseku stanovuje:
„Bez toho, aby boli dotknuté hlavné ciele dohľadu stanovené v článku 27, členské štáty zabezpečia, aby orgány dohľadu pri výkone svojich všeobecných úloh náležite zohľadňovali možný vplyv svojich rozhodnutí na stabilitu dotknutých finančných systémov v Európskej únii, najmä v núdzových situáciách, pričom vezmú do úvahy informácie dostupné v danom čase.“
6
Článok 29 smernice Solventnosť II, nazvaný „Všeobecné zásady dohľadu“, v odseku 1 stanovuje:
„Dohľad sa zakladá na prospektívnom a rizikovo orientovanom prístupe. Zahŕňa neustálu kontrolu riadneho vykonávania poisťovacej alebo zaisťovacej činnosti, ako aj dodržiavania pravidiel dohľadu poisťovňami a zaisťovňami.“
7
Článok 30 tejto smernice, nazvaný „Orgány dohľadu a rozsah pôsobnosti dohľadu“, stanovuje:
„1.   Finančný dohľad nad poisťovňami a zaisťovňami vrátane činnosti, ktorú tieto vykonávajú buď prostredníctvom pobočiek, alebo na základe slobody poskytovať služby, patrí do výlučnej pôsobnosti domovského členského štátu.
2.   Finančný dohľad podľa odseku 1 zahŕňa v súvislosti s celou činnosťou poisťovne a zaisťovne preskúmanie jej stavu solventnosti, vytvorenia technických rezerv, jej aktív a použiteľných vlastných zdrojov v súlade s pravidlami stanovenými alebo postupmi dodržiavanými v členskom štáte podľa opatrení prijatých na úrovni Spoločenstva.
…
3.   Ak orgány dohľadu členského štátu, v ktorom je umiestnené riziko alebo členského štátu záväzku, alebo v prípade zaisťovne, orgány dohľadu hostiteľského členského štátu majú dôvod uvažovať tak, že činnosti poisťovne alebo zaisťovne by mohli ovplyvniť jej finančné zdravie, budú informovať orgány dohľadu domovského členského štátu tejto spoločnosti.
Orgány dohľadu domovského členského štátu overia, či podnik dodržuje zásady obozretného podnikania stanovené v tejto smernici.“
8
Článok 36 uvedenej smernice, nazvaný „Kontrolný proces vykonávaný orgánom dohľadu“, stanovuje:
„1.   Členské štáty zabezpečia, aby orgány dohľadu kontrolovali a hodnotili stratégie, procesy a postupy oznamovania, ktoré zaviedli poisťovne a zaisťovne s cieľom dodržiavať zákony, iné právne predpisy a správne opatrenia prijaté podľa tejto smernice.
Táto kontrola a hodnotenie zahŕňajú hodnotenie kvalitatívnych požiadaviek týkajúcich sa systému správy, posúdenie rizík, ktorým príslušné poisťovne a zaisťovne čelia alebo ktorým by mohli čeliť, a posúdenie schopnosti týchto poisťovní a zaisťovní posúdiť tieto riziká vzhľadom na prostredie, v ktorom poisťovne a zaisťovne vykonávajú svoju činnosť.
2.   Orgány dohľadu kontrolujú a hodnotia najmä súlad so:
a)
systémom správy vrátane vlastného posúdenia rizika a solventnosti, ako sa stanovuje v kapitole IV oddiele 2;
b)
technickými ustanoveniami, ako sa stanovujú v kapitole VI oddiele 2;
c)
kapitálovými požiadavkami, ako sa stanovujú v kapitole VI oddieloch 4 a 5;
d)
investičnými pravidlami, ako sa stanovujú v kapitole VI oddiele 6;
e)
kvalitou a kvantitou vlastných zdrojov, ako sa stanovujú v kapitole VI oddiele 3;
f)
pokiaľ poisťovňa alebo zaisťovňa používa úplný alebo čiastočný vnútorný model, priebežný súlad s požiadavkami pre úplný a čiastočný vnútorný model, ako sa stanovujú v kapitole VI oddiele 4 pododdiele 3.
…“
9
Článok 144 smernice Solventnosť II, nazvaný „Odňatie povolenia“, v odseku 1 stanovuje:
„Orgán dohľadu domovského členského štátu môže odobrať povolenie udelené poisťovni alebo zaisťovni v týchto prípadoch:
…
b)
dotknutý podnik prestal spĺňať podmienky pre povolenie;
c)
dotknutý podnik závažným spôsobom porušuje svoje povinnosti podľa právnych predpisov, ktoré sa na neho vzťahujú.
…“
10
Článok 155 tejto smernice, nazvaný „Poisťovne porušujúce právne predpisy“, stanovuje:
„1.   Ak orgány dohľadu hostiteľského členského štátu zistia, že poisťovňa s pobočkou alebo vykonávajúca činnosť na jeho území na základe slobody poskytovať služby nedodržiava právne predpisy, ktoré sa na ňu v tomto členskom štáte vzťahujú, budú požadovať od príslušnej poisťovne, aby napravila tento protiprávny stav.
2.   Ak dotknutá poisťovňa neprijme potrebné opatrenia, orgány dohľadu dotknutého členského štátu o tom informujú orgány dohľadu domovského členského štátu.
Orgány dohľadu domovského členského štátu pri najbližšej príležitosti vykonajú všetky vhodné opatrenia, aby zabezpečili, že príslušná poisťovňa napraví tento protiprávny stav.
Orgány dohľadu domovského členského štátu informujú o prijatých opatreniach orgány dohľadu hostiteľského členského štátu.
3.   Ak napriek opatreniam prijatým domovským členským štátom, alebo ak sa tieto opatrenia ukázali ako neprimerané alebo ak tento štát neprijal žiadne opatrenia, poisťovňa naďalej porušuje právne predpisy platné v hostiteľskom členskom štáte, orgány dohľadu hostiteľského členského štátu môžu po informovaní orgánov dohľadu domovského členského štátu prijať príslušné opatrenia, aby zabránili ďalším nezrovnalostiam alebo za ne uložili sankcie, vrátane ‑ pokiaľ je to bezpodmienečne nevyhnutné ‑ zabránenia tomuto podniku v ďalšom uzatváraní nových poistných zmlúv na území hostiteľského členského štátu.
…
4.   Odsekmi 1, 2 a 3 nie je dotknutá právomoc dotknutých členských štátov, aby prijali vhodné núdzové opatrenia na zabránenie nezrovnalostiam na svojich územiach alebo za ne uložili sankcie. Táto právomoc zahŕňa možnosť zabrániť poisťovniam, aby pokračovali v uzatváraní nových poistných zmlúv na ich územiach.
5.   Odsekmi 1, 2 a 3 nie je dotknutá právomoc členských štátov ukladať sankcie za porušenia na svojich územiach.
6.   Ak poisťovňa, ktorá sa dopustila porušenia, má prevádzku alebo vlastní majetok v dotknutom členskom štáte, orgány dohľadu tohto členského štátu môžu v súlade s vnútroštátnymi právnymi predpismi použiť vnútroštátne správne sankcie predpísané za toto porušenie voči tejto prevádzke alebo tomuto majetku.
7.   Akékoľvek opatrenie prijaté podľa odsekov 2 až 6, zahrnujúce obmedzenia vykonávania poisťovacej činnosti, musia byť riadne odôvodnené a oznámené dotknutej poisťovni.
8.   Poisťovne predložia orgánom dohľadu hostiteľského členského štátu na ich žiadosť všetky požadované dokumenty, ktoré sa od nich požadujú na účely odsekov 1 až 7, v rovnakom rozsahu, ako sú povinné poisťovne s ústredím v tomto členskom štáte.
…“
Nariadenie (EÚ) č. 1286/2014
11
V odôvodnení 24 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 1286/2014 z 26. novembra 2014 o dokumentoch s kľúčovými informáciami pre štrukturalizované retailové investičné produkty a investičné produkty založené na poistení (PRIIP) (Ú. v. EÚ L 352, 2014, s. 1) sa uvádza:
„Týmto nariadením sa nezavádza oprávnenie umožňujúce cezhraničný predaj alebo marketing PRIIP retailovým investorom ani sa nemenia prípadné existujúce režimy oprávnení na cezhraničný predaj alebo marketing PRIIP. Týmto nariadením sa nemení rozdelenie zodpovednosti medzi existujúce príslušné orgány podľa existujúcich režimov oprávnení. Príslušné orgány, ktoré členské štáty určili na účely tohto nariadenia, by preto mali koordinovať svoju činnosť s orgánmi príslušnými pre marketing PRIIP podľa akýchkoľvek existujúcich oprávnení. Za dohľad nad marketingom PRIIP by mal byť zodpovedný príslušný orgán členského štátu, v ktorom sa toto PRIIP ponúka na trhu. Príslušný orgán členského štátu, v ktorom sa produkt ponúka na trhu, by mal mať vždy právo pozastaviť marketing PRIIP na svojom území v prípadoch nedodržania tohto nariadenia.“
12
Článok 3 ods. 2 tohto nariadenia stanovuje:
„Ak sa na tvorcov PRIIP, na ktorých sa vzťahuje toto nariadenie, vzťahuje aj smernica [Solventnosť II], uplatňuje sa tak toto nariadenie, ako aj smernica [Solventnosť II].“
13
Článok 6 ods. 1 uvedeného nariadenia stanovuje:
„Dokument s kľúčovými informáciami predstavuje predzmluvné informácie. Musí byť presný, pravdivý, jasný a nezavádzajúci. Musí poskytovať kľúčové informácie a byť v súlade so všetkými záväznými zmluvnými dokumentmi, s príslušnými časťami ponukových dokumentov a s podmienkami upravujúcimi PRIIP.“
14
Článok 8 ods. 3 písm. c) body i) až iv) nariadenia č. 1286/2014 stanovuje:
„V dokumente s kľúčovými informáciami sa uvádzajú tieto informácie:
...
c)
v oddiele s názvom O aký produkt ide? sa uvádza povaha a hlavné charakteristické znaky PRIIP vrátane:
i)
typu PRIIP;
ii)
jeho cieľov a prostriedkov na ich dosiahnutie…
iii)
opisu typu retailového investora, ktorému sa má PRIIP ponúkať…
iv)
ak PRIIP ponúka poistné plnenia, podrobností o takýchto poistných plneniach, ako aj vrátane okolností, ktoré by zakladali nárok na ich uplatnenie“.
15
Kapitola V tohto nariadenia, nazvaná „Správne sankcie a ďalšie opatrenia“, obsahuje najmä články 22 až 24 tohto nariadenia.
16
Článok 22 uvedeného nariadenia stanovuje:
„1.   Bez toho, aby boli dotknuté právomoci príslušných orgánov v oblasti dohľadu a právo členských štátov ustanovovať a ukladať trestnoprávne sankcie, členské štáty stanovia pravidlá, ktorými sa zavádzajú vhodné správne sankcie a opatrenia uplatniteľné v situáciách porušenia tohto nariadenia, a prijmú všetky potrebné opatrenia na zaistenie ich vykonávania. Uvedené sankcie a opatrenia musia byť účinné, primerané a odrádzajúce.
Členské štáty sa môžu rozhodnúť, že nestanovia pravidlá pre správne sankcie uvedené v prvom pododseku v prípade porušení, ktoré podliehajú trestným sankciám podľa ich vnútroštátneho práva.
…
2.   Príslušné orgány pri vykonávaní svojich právomocí podľa článku 24 úzko spolupracujú s cieľom zaistiť, aby správne sankcie a opatrenia priniesli výsledky sledované týmto nariadením, a koordinujú svoju činnosť, aby sa zabránilo možnej duplicite a prekrývaniu pri uplatňovaní správnych sankcií a opatrení v cezhraničných prípadoch.“
17
Článok 23 rovnakého nariadenia stanovuje:
„Príslušné orgány vykonávajú svoju právomoc ukladať sankcie v súlade s týmto nariadením a vnútroštátnym právom niektorým z týchto spôsobov:
a)
priamo;
b)
v spolupráci s inými orgánmi;
c)
v rámci svojej zodpovednosti delegovaním na takéto orgány;
d)
podaním na príslušné súdne orgány.“
18
Článok 24 ods. 1 až 3 nariadenia č. 1286/2014 stanovuje:
„1.   Tento článok sa uplatňuje na porušenia článku 5 ods. 1, článkov 6 a 7, článku 8 ods. 1 až 3, článku 9, článku 10 ods. 1, článku 13 ods. 1, 3 a 4 a článkov 14 a 19.
2.   Príslušné orgány majú právomoc uložiť v súlade s vnútroštátnym právom aspoň tieto správne sankcie a opatrenia:
a)
zákaz propagácie PRIIP;
b)
pozastavenie propagácie PRIIP;
c)
verejné upozornenie, v ktorom sa uvedie osoba zodpovedná za porušenie a povaha porušenia;
d)
zákaz poskytnúť dokument s kľúčovými informáciami, ktorý nespĺňa požiadavku uvedenú v článkoch 6, 7, 8 alebo 10, a nariadiť zverejnenie novej verzie dokumentu s kľúčovými informáciami;
e)
správne pokuty, a to najmenej:
…
3.   Členské štáty môžu ustanoviť ďalšie sankcie alebo opatrenia a vyššie správne pokuty, než sa ustanovujú v tomto nariadení.“
Smernica (EÚ) 2016/97
19
Smernica Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) 2016/97 z 20. januára 2016 o distribúcii poistenia (Ú. v. EÚ L 26, 2016, s. 19) stanovuje najmä povinnosť sprostredkovateľov poistenia poskytovať poradenstvo a informácie pri navrhovaní uzavretia poistnej zmluvy.
20
V odôvodneniach 5, 6, 8, 21 a 22 tejto smernice sa uvádza:
„(5)
Rôzne kategórie osôb alebo inštitúcií… môžu distribuovať poistné produkty. Rovnosť zaobchádzania medzi distribútormi a ochrana zákazníka si vyžadujú, aby sa na všetky uvedené osoby alebo inštitúcie vzťahovala táto smernica.
(6)
Napriek rozdielom medzi distribučnými kanálmi by sa mala na všetkých spotrebiteľov vzťahovať rovnaká úroveň ochrany. Aby sa zabezpečila rovnaká úroveň ochrany a aby sa na spotrebiteľa vzťahovali porovnateľné normy, najmä v oblasti sprístupňovania informácií, je nevyhnutné zaistiť rovnaké podmienky medzi distribútormi.
…
(8)
S cieľom zaručiť, aby sa rovnaká úroveň ochrany uplatňovala bez ohľadu na kanál, ktorého prostredníctvom si zákazníci kupujú poistný produkt buď priamo od poisťovne, alebo nepriamo od sprostredkovateľa, je potrebné, aby sa rozsah pôsobnosti tejto smernice vzťahoval nielen na poisťovne alebo sprostredkovateľov, ale aj na iných účastníkov trhu, ktorí predávajú poistné produkty v rámci doplnkovej činnosti…
…
(21)
S cieľom zabezpečiť vysokú kvalitu služby a účinnú ochranu spotrebiteľa by domovské a hostiteľské členské štáty mali úzko spolupracovať pri presadzovaní záväzkov stanovených v tejto smernici. Ak sprostredkovatelia poistenia, sprostredkovatelia zaistenia alebo sprostredkovatelia doplnkového poistenia na základe slobody poskytovať služby vykonávajú činnosť v iných členských štátoch, za súlad výkonu činnosti na vnútornom trhu s požiadavkami stanovenými v tejto smernici by mal byť zodpovedný príslušný orgán domovského členského štátu. Ak príslušný orgán hostiteľského členského štátu zistí akékoľvek porušenie povinností na svojom území, mal by informovať príslušný orgán domovského členského štátu, ktorý by mal byť následne povinný vykonať primerané opatrenia. Ide najmä o prípady týkajúce sa porušení pravidiel o dobrom mene, požiadaviek týkajúcich sa odborných znalostí a schopností alebo výkonu činnosti. Príslušný orgán hostiteľského členského štátu by mal byť navyše oprávnený zasiahnuť, ak domovský členský štát neprijme primerané opatrenia alebo prijaté opatrenia nie sú dostatočné.
(22)
V prípade zriadenia pobočky alebo stáleho zastúpenia v inom členskom štáte je vhodné rozdeliť zodpovednosť za presadzovanie medzi domovský a hostiteľský členský štát. Kým zodpovednosť za plnenie povinností, ktoré majú vplyv na celkovú obchodnú činnosť, ako napríklad pravidlá týkajúce sa odborných požiadaviek, by mala zostať na príslušnom orgáne domovského členského štátu rovnako ako v prípade poskytovania služieb, príslušný orgán hostiteľského štátu by mal prebrať zodpovednosť za presadzovanie pravidiel o požiadavkách na informácie a pravidiel výkonu činnosti v súvislosti so službami poskytovanými na jeho území. Ak však príslušný orgán hostiteľského členského štátu zistí na svojom území akékoľvek porušenie povinností, v súvislosti s ktorými sa v tejto smernici neprenáša zodpovednosť na hostiteľský členský štát, mal by upovedomiť príslušný orgán domovského členského štátu, ktorý by mal byť následne povinný vykonať primerané opatrenia. Ide najmä o prípady týkajúce sa porušení pravidiel o dobrom mene, požiadaviek týkajúcich sa odborných znalostí a schopností. Príslušný orgán hostiteľského členského štátu by mal byť navyše oprávnený zasiahnuť, ak domovský členský štát neprijme primerané opatrenia alebo prijaté opatrenia nie sú dostatočné.“
21
Článok 2 ods. 1 uvedenej smernice stanovuje:
„Na účely tejto smernice:
1.
‚distribúcia poistenia‘ sú činnosti spočívajúce v poradenstve, navrhovaní alebo vykonávaní iných prípravných prác vedúcich k uzavretiu zmlúv o poistení, uzatváraní takýchto zmlúv alebo spolupôsobení pri správe a plnení takýchto zmlúv, najmä v prípade poistného nároku vrátane poskytovania informácií o jednej alebo viacerých poistných zmluvách v súlade s kritériami, ktoré si zákazníci zvolia prostredníctvom webového sídla alebo iných médií, ako aj predloženie rebríčka poistných produktov vrátane ceny a porovnania produktov alebo poskytnutie zľavy z ceny poistnej zmluvy, keď zákazník môže na konci procesu priamo alebo nepriamo uzatvoriť zmluvu o poistení prostredníctvom webového sídla alebo iných médií;
…
3.
‚sprostredkovateľ poistenia‘ je každá fyzická alebo právnická osoba s výnimkou poisťovne alebo zaisťovne, alebo ich zamestnancov a s výnimkou sprostredkovateľa doplnkového poistenia, ktorá za odmenu začína vykonávať alebo vykonáva činnosť distribúcie poistenia;
…
8.
‚distribútor poistenia‘ je akýkoľvek sprostredkovateľ poistenia, sprostredkovateľ doplnkového poistenia alebo poisťovňa;
…“
22
Kapitola III smernice 2016/97, nazvaná „Sloboda poskytovať služby a sloboda usadiť sa“, sa uplatňuje na každého distribútora poistenia v zmysle článku 2 ods. 1 bodu 8 tejto smernice s výnimkou poisťovní. Zahŕňa najmä články 5, 7 a 8 uvedenej smernice.
23
Článok 5 smernice 2016/97, nazvaný „Porušenie povinností pri uplatňovaní slobody poskytovať služby“, stanovuje:
„1.   V prípade, že príslušný orgán hostiteľského členského štátu má dôvod sa domnievať, že sprostredkovateľ poistenia, sprostredkovateľ zaistenia alebo sprostredkovateľ doplnkového poistenia konajúci na jeho území na základe slobody poskytovať služby porušuje akúkoľvek povinnosť stanovenú v tejto smernici, informuje o uvedených zisteniach príslušný orgán domovského členského štátu.
Po posúdení informácií získaných podľa prvého pododseku príslušný orgán domovského členského štátu v relevantných prípadoch a pri najbližšej príležitosti prijme primerané opatrenia na nápravu. O všetkých takýchto prijatých opatreniach informuje príslušný orgán hostiteľského členského štátu.
Ak napriek opatreniam prijatým domovským členským štátom alebo ak sa tieto opatrenia ukážu ako neprimerané alebo nedostatočné, sprostredkovateľ poistenia, sprostredkovateľ zaistenia alebo sprostredkovateľ doplnkového poistenia naďalej pokračuje v konaní spôsobom, ktorým sa jasne vo veľkom rozsahu poškodzujú záujmy spotrebiteľov hostiteľského členského štátu alebo riadne fungovanie trhov s poistením a zaistením, príslušný orgán hostiteľského členského štátu po informovaní príslušného orgánu domovského členského štátu prijme primerané opatrenia, aby zabránil vzniku ďalších porušení, a ak je to nevyhnutné, zabráni tiež sprostredkovateľovi v tom, aby ďalej vykonával činnosť na jeho území.
…
2.   Odsek 1 nemá vplyv na právomoc hostiteľského členského štátu prijať primerané opatrenia na zabránenie alebo uloženie sankcie za nezákonné konanie na jeho území, ak je potrebné okamžite zasiahnuť v záujme ochrany práv spotrebiteľov. Táto právomoc zahŕňa možnosť zabrániť sprostredkovateľom poistenia, sprostredkovateľom zaistenia a sprostredkovateľom doplnkového poistenia vo výkone činnosti na jeho území.
…“
24
Článok 7 tejto smernice, nazvaný „Rozdelenie právomocí medzi domovským a hostiteľským členským štátom“, stanovuje:
„1.   Ak sa hlavné miesto výkonu činnosti sprostredkovateľa poistenia, sprostredkovateľa zaistenia alebo sprostredkovateľa doplnkového poistenia nachádza v inom členskom štáte ako domovskom členskom štáte, príslušný orgán tohto iného členského štátu sa môže dohodnúť s príslušným orgánom domovského členského štátu, že bude konať, ako by bol príslušným orgánom domovského členského štátu, pokiaľ ide o ustanovenia kapitoly IV, V, VI a VII…
2.   Príslušný orgán hostiteľského členského štátu nesie zodpovednosť za zabezpečenie toho, že služby poskytované stálym obchodným zastúpením na jeho území sú v súlade s povinnosťami stanovenými v kapitolách V a VI a s opatreniami prijatými na ich základe.
Príslušný orgán hostiteľského členského štátu je oprávnený preskúmať opatrenia stáleho obchodného zastúpenia a požadovať také zmeny, ktoré sú potrebné, aby sa príslušnému orgánu umožnilo presadzovať povinnosti podľa kapitol V a VI a opatrenia prijaté na ich základe, pokiaľ ide o služby alebo činnosti vykonávané stálym obchodným zastúpením na území hostiteľského členského štátu.“
25
Článok 8 tej istej smernice, nazvaný „Porušenie povinností pri uplatňovaní slobody usadiť sa“, stanovuje:
„1.   Ak príslušný orgán hostiteľského členského štátu zistí, že sprostredkovateľ poistenia, sprostredkovateľ zaistenia alebo sprostredkovateľ doplnkového poistenia porušuje právne alebo regulačné ustanovenia prijaté v tomto členskom štáte podľa ustanovení kapitol V a VI, môže tento orgán prijať vhodné opatrenia.
2.   Ak má príslušný orgán hostiteľského členského štátu dôvod domnievať sa, že sprostredkovateľ poistenia, sprostredkovateľ zaistenia alebo sprostredkovateľ doplnkového poistenia konajúci na jeho území prostredníctvom pobočky porušuje akúkoľvek povinnosť stanovenú v tejto smernici, pričom tento príslušný orgán nenesie zodpovednosť v súlade s článkom 7 ods. 2, informuje o uvedených zisteniach príslušný orgán domovského členského štátu. Príslušný orgán domovského členského štátu po posúdení získaných informácií prijme, ak je to vhodné a v tom prípade pri najbližšej príležitosti, vhodné opatrenia na nápravu. O všetkých takýchto prijatých opatreniach informuje príslušný orgán hostiteľského členského štátu.
3.   Ak napriek opatreniam prijatým domovským členským štátom alebo ak sa tieto opatrenia ukážu ako neprimerané alebo nedostatočné, sprostredkovateľ poistenia, sprostredkovateľ zaistenia alebo sprostredkovateľ doplnkového poistenia naďalej pokračuje v konaní spôsobom, ktorým sa jasne vo veľkom rozsahu poškodzujú záujmy spotrebiteľov hostiteľského členského štátu alebo riadne fungovanie trhov s poistením a zaistením, príslušný orgán hostiteľského členského štátu po informovaní príslušného orgánu domovského členského štátu prijme primerané opatrenia, aby zabránil vzniku ďalších porušení, a ak je to nevyhnutné, zabráni tiež sprostredkovateľovi v tom, aby pokračoval v činnosti na jeho území.
…
4.   Odseky 2 a 3 nemajú vplyv na právomoc hostiteľského členského štátu prijať primerané a nediskriminačné opatrenia na prevenciu alebo uloženie sankcie za nezákonné konanie na jeho území, ak je nevyhnutne potrebné okamžite zasiahnuť v záujme ochrany práv spotrebiteľov hostiteľského členského štátu a ak sú podobné opatrenia v domovskom členskom štáte neprimerané alebo nedostatočné. V takýchto situáciách musí mať hostiteľský členský štát možnosť zabrániť príslušnému sprostredkovateľovi poistenia, sprostredkovateľovi zaistenia alebo sprostredkovateľovi doplnkového poistenia pokračovať v novej činnosti na jeho území.
…“
České právo
Zákon č. 277/2009
26
§ 110 zákona č. 277/2009 Sb. o pojišťovnictví (zákon č. 277/2009 o poisťovníctve) implementuje článok 155 smernice Solventnosť II do českého právneho poriadku. Toto ustanovenie stanovuje:
„1.   Ak Česká národní banka zistí, že poisťovňa z iného členského štátu, ktorá vykonáva poisťovaciu alebo zaisťovaciu činnosť v Českej republike na základe práva usadiť sa alebo slobody dočasne poskytovať služby, neplní povinnosti vzťahujúce sa na túto činnosť v Českej republike, uloží tejto poisťovni povinnosť, aby v lehote určenej Českou národní bankou odstránila zistené nedostatky.
2.   Česká národní banka môže pri zisťovaní alebo overovaní skutočností uvedených v odseku 1 požadovať od takejto poisťovne doklady, informácie a potrebné vysvetlenia týkajúce sa jej činnosti na území Českej republiky a poisťovňa je povinná jej vyhovieť.
3.   Ak poisťovňa z iného členského štátu neodstráni nedostatky podľa odseku 1 v stanovenej lehote, Česká národní banka o tejto skutočnosti informuje orgán dohľadu domovského členského štátu.
4.   Ak opatrenia na nápravu uložené orgánom dohľadu domovského členského štátu nevedú k odstráneniu zistených nedostatkov v činnosti poisťovne z iného členského štátu alebo ak neboli uložené žiadne opatrenia na nápravu, Česká národní banka uloží tejto poisťovni pokutu alebo jej zakáže uzatvárať nové poistné zmluvy alebo zaisťovacie zmluvy v Českej republike a rozširovať záväzky z už uzatvorených zmlúv. Česká národní banka informuje o tomto rozhodnutí orgán dohľadu domovského členského štátu. Česká národní banka môže zároveň postúpiť vec Európskemu orgánu dohľadu so žiadosťou o súčinnosť.
5.   Ak vec neznesie odklad, postupuje Česká národní banka podľa odseku 4 bez uplatnenia postupu podľa odsekov 1 až 3.“
Zákon č. 170/2018
27
Zákon č. 170/2018 Sb. o distribuci pojištění a zajištění (zákon č. 170/2018 o distribúcii poistenia a zaistenia) implementuje smernicu 2016/97 do českého právneho poriadku, pričom stanovuje povinnosti poisťovní a zaisťovní, ako aj sprostredkovateľov poistenia.
Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
28
Novis vykonávala v období od 23. apríla 2014 do 5. júna 2023 činnosť na území Českej republiky prostredníctvom pobočky so sídlom v Prahe.
29
Česká národní banka 15. septembra 2020 uznala Novis za vinnú z troch porušení a uložila jej správnu pokutu vo výške 1000000 českých korún (CZK) (približne 39610 eur).
30
Prvé porušenie vytýkané Novis spočívalo v porušení povinností stanovených v článku 6 ods. 1 a článku 8 ods. 3 písm. c) bodoch ii) až iv), ako aj v článku 8 ods. 3 písm. f) nariadenia č. 1286/2014, keďže táto spoločnosť nezabezpečila, aby jednak informácie uvedené v dokumentoch s kľúčovými informáciami, ktoré vypracovala, boli presné, pravdivé, jasné a nezavádzajúce, a aby tiež boli v súlade s akýmikoľvek záväznými zmluvnými dokumentmi, a jednak aby tieto dokumenty obsahovali všetky informácie požadované uplatniteľnou právnou úpravou s požadovanou úrovňou kvality a presnosti.
31
Ďalšie dve porušenia Novis spočívali v porušení dvoch povinností stanovených zákonom č. 170/2018, a to po prvé povinnosti zaviesť, zachovávať a uplatňovať pravidlá kontroly činností vo vzťahu k samostatným sprostredkovateľom, ktorí konajú v jej mene, a po druhé povinnosti poskytovať zákazníkovi poradenstvo pred uzavretím poistnej zmluvy určenej na vytvorenie kapitálu.
32
Novis podala proti rozhodnutiu z 15. septembra 2020 správny opravný prostriedok, v ktorom tvrdila, že Česká národní banka jej nemohla uložiť pokutu bez dodržania postupu stanoveného v § 110 zákona č. 277/2009, ktorý predpokladá predchádzajúce informovanie orgánu dohľadu domovského členského štátu o údajných porušeniach a prenechanie prijatia vhodných opatrení tomuto orgánu. Podľa Novis nedodržanie tohto postupu zbavilo Českú národní banku právomoci sankcionovať ju.
33
Po zamietnutí tohto správneho opravného prostriedku podala Novis žalobu na Městský soud v Praze (Mestský súd Praha, Česká republika), ktorý túto žalobu zamietol rozsudkom z 19. októbra 2022.
34
Novis podala proti tomuto rozsudku kasačnú sťažnosť na Nejvyšší správní soud (Najvyšší správny súd, Česká republika), ktorý podal návrh na začatie prejudiciálneho konania.
35
Tento súd má pochybnosti o tom, či sa postup stanovený v článku 155 smernice Solventnosť II uplatní len vtedy, ak orgán dohľadu členského štátu pobočky alebo poskytovania služieb vykonáva finančný dohľad nad poisťovňami v súlade s článkom 30 tejto smernice, alebo či sa tento postup v širšom rozsahu uplatňuje na overenie dodržiavania všetkých ustanovení práva Únie, ktoré upravujú postavenie a činnosti poisťovní, zo strany tohto orgánu.
36
Vnútroštátny súd sa domnieva, že článok 155 ods. 1 smernice Solventnosť II, ktorý stanovuje zásah orgánov dohľadu hostiteľského členského štátu, ak poisťovňa „nedodržiava právne predpisy, ktoré sa na ňu v tomto členskom štáte vzťahujú“, možno vykladať dvoma rôznymi spôsobmi.
37
Podľa prvého výkladu sú jedinými dotknutými vnútroštátnymi ustanoveniami tie ustanovenia, ktoré preberajú do vnútroštátneho právneho poriadku hmotnoprávne požiadavky vyplývajúce zo smernice Solventnosť II. Z toho vyplýva, že postup stanovený v článku 155 tejto smernice sa neuplatňuje na dohľad nad dodržiavaním povinností vyplývajúcich z iných nástrojov práva Únie, akými sú nariadenie č. 1286/2014 alebo smernica 2016/97.
38
Tento výklad je podporený kontextom, do ktorého patrí článok 155 smernice Solventnosť II, najmä ustanoveniami článku 30 tejto smernice, ktorý upravuje rozsah dohľadu. Tento článok v odseku 1 spresňuje, že ide o „finančný“ dohľad, a v odseku 2 uvádza, že tento dohľad zahŕňa „v súvislosti s celou činnosťou poisťovne a zaisťovne preskúmanie jej stavu solventnosti, vytvorenia technických rezerv, jej aktív a použiteľných vlastných zdrojov“. Článok 36 tej istej smernice tiež svedčí v prospech tohto výkladu, pretože vo svojom odseku 1 stanovuje, že dohľad sa týka stratégií, procesov a postupov oznamovania, ktoré zaviedli poisťovne a zaisťovne s cieľom dodržiavať „zákony, iné právne predpisy a správne opatrenia prijaté podľa tejto smernice“. Pokiaľ ide o odsek 2 tohto článku 36, tento odsek vymenúva súbor požiadaviek, v súvislosti s ktorými sa má vykonávať dohľad a ktoré sa všetky týkajú finančného zdravia poisťovní alebo zaisťovní. Články 27 a 28, ako aj článok 29 ods. 1 smernice Solventnosť II tiež potvrdzujú takýto výklad, keďže uvádzajú, že hlavným cieľom dohľadu je „ochrana poistníkov a oprávnených osôb“, že bez toho, aby bol dotknutý tento hlavný cieľ, orgány dohľadu zohľadňujú možný vplyv svojich rozhodnutí na „stabilitu dotknutých finančných systémov v Európskej únii“ a že dohľad sa zakladá na „prospektívnom a rizikovo orientovanom prístupe“.
39
Napokon uvedený výklad potvrdzuje preambula smernice Solventnosť II, najmä jej odôvodnenie 14, ktoré uvádza, že ochrana poistníkov si vyžaduje, aby sa na poisťovne a zaisťovne vzťahovali účinné požiadavky na solventnosť, ako aj odôvodnenie 24 tejto smernice, ktoré spresňuje, že orgány dohľadu domovského členského štátu by mali byť zodpovedné za monitorovanie finančného zdravia týchto podnikov.
40
Vnútroštátny súd sa však domnieva, že nemožno vylúčiť druhý výklad, podľa ktorého znenie článku 155 ods. 1 smernice Solventnosť II neodkazuje len na vnútroštátne ustanovenia preberajúce túto smernicu, ale na všetky ustanovenia týkajúce sa postavenia a činností poisťovní, vrátane ustanovení vyplývajúcich z iných právnych predpisov Únie, akými sú nariadenie č. 1286/2014 alebo smernica 2016/97. Podľa tohto výkladu sa postup stanovený v článku 155 smernice Solventnosť II uplatňuje na všetky činnosti dohľadu vykonávané vnútroštátnymi orgánmi nad poisťovňami a zaisťovňami.
41
Takýto výklad je podporený odôvodnením 11 smernice Solventnosť II, v ktorom sa uvádza, že táto smernica predstavuje dôležitý nástroj na dosiahnutie vnútorného trhu a že je vhodné dosiahnuť také zosúladenie, aby sa zabezpečilo vzájomné uznávanie povolení a systémov dohľadu, a teda aby sa zaviedlo jednotné povolenie platné v celej Únii, ktoré umožňuje domovskému členskému štátu vykonávať dohľad nad poisťovňou alebo zaisťovňou.
42
Vnútroštátny súd spresňuje, že je mu známy rozsudok z 28. apríla 2009, Komisia/Taliansko (C‑518/06, EU:C:2009:270), v ktorom Súdny dvor v bode 115 konštatoval, že zásada dohľadu zo strany domovského členského štátu „sa vzťahuje iba na finančný dohľad nad poisťovňami“. Podľa neho však riešenie uvedené v tomto rozsudku, pokiaľ ide o výklad smernice Rady 92/49/EHS z 18. júna 1992 o koordinácii zákonov, iných právnych predpisov a správnych opatrení týkajúcich sa priameho poistenia s výnimkou životného poistenia a o zmene a doplnení smerníc 73/239/EHS a 88/357/EHS (tretia smernica o neživotnom poistení) (Ú. v. ES L 228, 1992, s. 1; Mim. vyd. 06/001, s. 346), nemožno uplatniť v kontexte smernice Solventnosť II.
43
Za predpokladu, že by Súdny dvor dospel k záveru, že článok 155 smernice Solventnosť II sa týka aj dohľadu nad dodržiavaním povinností, ktoré stanovuje nariadenie č. 1286/2014 alebo ktoré vyplývajú zo smernice 2016/97, sa vnútroštátny súd subsidiárne pýta, či v prípade, ak má orgán hostiteľského členského štátu v úmysle uložiť sankcie za porušenia, ku ktorým došlo na území tohto členského štátu, ako mu to umožňujú odseky 5 a 6 tohto článku, je tento orgán oprávnený konať priamo bez toho, aby najprv uplatnil postup uvedený v odsekoch 1 až 3 uvedeného článku, alebo či je naopak uvedený orgán povinný najprv uplatniť tento postup, a to najmä informovaním príslušného orgánu domovského členského štátu, aby tento orgán prijal vhodné opatrenia.
44
Tento súd na podporu tohto druhého výkladu poukazuje na to, že v odseku 3 článku 155 smernice Solventnosť II sa uvádza prijatie príslušných opatrení „aby“ orgány dohľadu hostiteľského členského štátu „zabránili… nezrovnalostiam alebo za ne uložili sankcie“, čo naznačuje, že postup stanovený v odsekoch 1 až 3 tohto článku sa uplatňuje nielen na prijatie preventívnych opatrení, ale aj na prijatie represívnych opatrení.
45
Uvedený súd však poznamenáva, že znenie článku 155 ods. 5 a 6 smernice Solventnosť II svedčí v prospech prvého výkladu, pretože odsek 5 tohto článku spresňuje, že odsekmi 1 až 3 uvedeného článku „nie je dotknutá právomoc členských štátov ukladať sankcie za porušenia na svojich územiach“ a odsek 6 toho istého článku stanovuje, že orgány dohľadu hostiteľského členského štátu môžu „použiť vnútroštátne správne sankcie“ stanovené za porušenie, ktorého sa dopustila poisťovňa, ktorá má prevádzku alebo vlastní majetok v tomto členskom štáte.
46
Vnútroštátny súd sa domnieva, že tento posledný uvedený výklad je podporený riešením, ktoré Súdny dvor prijal v bode 120 rozsudku z 28. apríla 2009, Komisia/Taliansko (C‑518/06, EU:C:2009:270), pokiaľ ide o článok 40 ods. 7 smernice 92/49. Súdny dvor totiž potvrdil právomoc hostiteľského členského štátu sankcionovať porušenia, ku ktorým došlo na jeho území, pričom výkon tejto právomoci nepodmienil predchádzajúcim vyčerpaním informačného a nápravného postupu stanoveného v článku 40 ods. 3 až 5 tejto smernice. Naopak, domnieva sa, že rozsudok z 27. apríla 2017, Onix Asigurări (C‑559/15, EU:C:2017:316), neposkytuje v tejto súvislosti odpoveď, pretože tento rozsudok sa týka výlučne možnosti dotknutých členských štátov prijať v naliehavých prípadoch ochranné opatrenia na základe článku 40 ods. 6 smernice 92/49.
47
Za týchto podmienok Nejvyšší správní soud (Najvyšší správny súd) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
„1.
Má sa článok 155 smernice [Solventnosť II] vykladať v tom zmysle, že sa vzťahuje aj na prípady dohľadu orgánu dohľadu hostiteľského štátu nad tým, či poisťovňa z iného členského štátu dodržiava povinnosti stanovené nariadením č. 1286/2014 alebo na základe smernice 2016/97?
2.
Ak áno, vyplýva z článku 155 smernice Solventnosť II, že orgán dohľadu domovského štátu má prednostné právomoci a že orgán dohľadu hostiteľského štátu je povinný najprv vyčerpať informačné a nápravné postupy podľa odsekov 1, 2 a 3 tohto článku… aj v prípade ukladania správnych sankcií v zmysle odsekov 5 a 6 [uvedeného] článku…?“
O prejudiciálnych otázkach
O prvej otázke
48
Svojou prvou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 155 smernice Solventnosť II vykladať v tom zmysle, že postup spolupráce medzi orgánom dohľadu hostiteľského členského štátu a orgánom dohľadu domovského členského štátu stanovený v tomto článku sa uplatňuje na situáciu, keď orgán dohľadu hostiteľského členského štátu zistí, že poisťovňa vykonávajúca svoju činnosť na jeho území buď prostredníctvom pobočky, alebo na základe slobody poskytovať služby, nedodržiava povinnosti, ktoré jej vyplývajú z nariadenia č. 1286/2014 alebo z vnútroštátnych ustanovení, ktorými sa preberá smernica 2016/97 do právneho poriadku tohto členského štátu.
49
Podľa ustálenej judikatúry je pri výklade ustanovenia práva Únie potrebné zohľadniť nielen jeho znenie, ale aj jeho kontext a ciele sledované právnou úpravou, ktorej je súčasťou (rozsudky zo 17. novembra 1983, Merck, 292/82, EU:C:1983:335, bod 12, a z 10. júla 2025, Sánchez Romero Carvajal Jabugo, C‑322/24, EU:C:2025:556, bod 35, ako aj citovaná judikatúra).
50
Pokiaľ ide o znenie článku 155 smernice Solventnosť II, ktorý vymedzuje príslušné právomoci a povinnosti orgánov dohľadu hostiteľského členského štátu a orgánov dohľadu domovského členského štátu, ak poisťovne, ktoré majú pobočku alebo vykonávajú činnosť na základe slobody poskytovať služby na území tohto členského štátu, neplnia svoje povinnosti, z odseku 1 tohto článku vyplýva, že povinnosť orgánov dohľadu hostiteľského členského štátu vyžadovať, aby dotknutá poisťovňa napravila zistený protiprávny stav, sa uplatňuje, ak táto poisťovňa nedodržiava „právne predpisy, ktoré sa na ňu v tomto členskom štáte vzťahujú“. Okrem toho odsek 3 uvedeného článku, ktorý týmto orgánom dohľadu umožňuje prijať príslušné opatrenia, ak domovský členský štát neprijme opatrenia alebo ak sa opatrenia, ktoré prijme, ukážu ako neprimerané, sa uplatní v prípade, že poisťovňa naďalej porušuje „právne predpisy platné v hostiteľskom členskom štáte“.
51
Treba teda najprv uviesť, že tak odsek 1, ako aj odsek 3 článku 155 smernice Solventnosť II odkazujú vo všeobecnosti na všetky vnútroštátne predpisy, ktoré sa na poisťovne vzťahujú v hostiteľskom členskom štáte, takže z odsekov 1 a 3 tohto článku nemožno vyvodiť, že normotvorca Únie zamýšľal obmedziť pôsobnosť postupu spolupráce medzi orgánmi dohľadu upraveného v uvedenom článku len na prípady porušenia vnútroštátnych predpisov, ktorými sa vykonáva smernica Solventnosť II.
52
Ďalej treba konštatovať, že rovnaká všeobecná formulácia sa nachádza v ostatných jazykových verziách článku 155 tejto smernice a najmä, pokiaľ ide o odsek 1 tohto článku, v španielskom jazyku („las disposiciones legales de este Estado miembro que le sean aplicables“), v nemeckom jazyku („in diesem Mitgliedstaat für das Versicherungsunternehmen geltenden Vorschriften“), v anglickom jazyku („the legal provisions applicable to it in that Member State“), v talianskom jazyku („le norme di diritto dello stesso ad essa applicabili“), v litovskom jazyku („jai toje valstybėje narėje taikomų teisinių nuostatų“), vo fínskom jazyku („tässä jäsenvaltiossa siihen sovellettavia säännöksiä“) a vo švédskom jazyku („de rättsregler som är tillämpliga på företaget i denna medlemsstat“).
53
Tento doslovný výklad je podporený tak kontextom, do ktorého patrí článok 155 tejto smernice, ako aj cieľmi sledovanými právnou úpravou, ktorej súčasťou je toto ustanovenie.
54
Pokiaľ ide o kontext, do ktorého patrí uvedené ustanovenie, treba po prvé poznamenať, že je súčasťou kapitoly VIII s názvom „Právo usadiť sa a sloboda poskytovať služby“ hlavy I smernice Solventnosť II. Táto kapitola obsahuje ustanovenia, ktoré špecificky upravujú podmienky vykonávania činností poisťovní alebo zaisťovní na základe slobody usadiť sa alebo slobody poskytovať služby.
55
Vykonávanie poisťovacej činnosti na základe slobody usadiť sa alebo slobody poskytovať služby je však uvedené aj v článku 30 smernice Solventnosť II, ktorý sa nachádza v kapitole III s názvom „Orgány dohľadu a všeobecné pravidlá“ hlavy I tejto smernice. Odsek 1 tohto článku stanovuje, že finančný dohľad nad poisťovňami a zaisťovňami vrátane činnosti, ktorú tieto vykonávajú buď prostredníctvom pobočiek, alebo na základe slobody poskytovať služby, patrí do výlučnej pôsobnosti domovského členského štátu. Okrem toho odsek 3 uvedeného článku spresňuje, že ak orgány dohľadu členského štátu, v ktorom je umiestnené riziko alebo členského štátu záväzku, alebo v prípade zaisťovne, orgány dohľadu hostiteľského členského štátu majú dôvod domnievať sa, že činnosti poisťovne alebo zaisťovne by mohli ovplyvniť jej finančné zdravie, budú informovať orgány dohľadu domovského členského štátu tejto spoločnosti, ktoré overia, či táto spoločnosť dodržuje zásady obozretného podnikania stanovené v tejto smernici.
56
Za týchto podmienok treba konštatovať, ako v podstate uviedol generálny advokát v bode 44 svojich návrhov, že článok 30 ods. 1 a 3 a článok 155 smernice Solventnosť II majú rovnaký cieľ, ktorý spočíva vo vymedzení právomocí a povinností každého z dotknutých orgánov dohľadu v prípade cezhraničnej činnosti v oblasti poisťovníctva, čo umožňuje považovať tieto ustanovenia za ustanovenia s odlišnou pôsobnosťou, aby sa zabránilo tomu, že jeden a ten istý právny akt bude obsahovať ustanovenia, ktoré upravujú tú istú otázku odlišným spôsobom. Z článku 30 ods. 1 smernice Solventnosť II pritom výslovne vyplýva, že tento článok sa uplatňuje len na „finančný dohľad“ nad poisťovňami, ktorý patrí do výlučnej právomoci domovského členského štátu, čo znamená, že článok 155 má širšiu pôsobnosť.
57
Po druhé treba uviesť, že kým článok 30 ods. 1 smernice Solventnosť II zavádza zásadu, podľa ktorej finančný dohľad nad poisťovňami a zaisťovňami patrí do výlučnej právomoci domovského členského štátu, článok 29 ods. 1 tejto smernice vo všeobecnosti uvádza, že dohľad nad týmito spoločnosťami zahŕňa neustálu kontrolu riadneho vykonávania poisťovacej činnosti. Okrem toho článok 144 ods. 1 písm. b) a c) uvedenej smernice umožňuje orgánu dohľadu domovského členského štátu odňať povolenie udelené poisťovni alebo zaisťovni nielen vtedy, ak dotknutý podnik prestal spĺňať podmienky udelenia povolenia, ale aj vtedy, ak závažným spôsobom porušuje svoje povinnosti „podľa právnych predpisov, ktoré sa na neho vzťahujú“.
58
Z týchto ustanovení na jednej strane vyplýva, že tá istá smernica tak uprednostňuje zásadu dohľadu domovského členského štátu nad poisťovňami, ako už Súdny dvor rozhodol, pokiaľ ide o smernicu 92/49, ktorú nahradila smernica Solventnosť II (rozsudok z 27. apríla 2017, Onix Asigurări, C‑559/15, EU:C:2017:316, bod 52). Na druhej strane široký výklad článku 29 ods. 1 smernice Solventnosť II, ktorý vychádza zo všeobecného znenia tohto ustanovenia, vedie k tomu, že orgánom dohľadu domovského členského štátu sa priznáva nielen výlučná právomoc na zabezpečenie finančného dohľadu nad poisťovňami, ale aj právomoc vykonávaná spoločne s orgánmi dohľadu hostiteľského členského štátu s cieľom zabezpečiť v širšom rozsahu v súlade s uvedeným ustanovením dohľad nad riadnym vykonávaním poisťovacej alebo zaisťovacej činnosti.
59
Pokiaľ ide o ciele smernice Solventnosť II, z odôvodnení 2 a 11 tejto smernice vyplýva, že jej cieľom je uľahčiť začatie a vykonávanie činnosti poisťovní a zaisťovní, pričom zavádza právny rámec umožňujúci poisťovniam, ktorým bolo udelené povolenie v ich domovskom členskom štáte, vykonávať svoju činnosť na celom vnútornom trhu zriaďovaním pobočiek alebo poskytovaním služieb.
60
Okrem toho smernica Solventnosť II, ako vyplýva z jej odôvodnení 14 a 16, má za cieľ zabezpečiť primeranú ochranu poistníkov a oprávnených osôb, ktorá, ako spresňuje toto posledné uvedené odôvodnenie, je „hlavným cieľom“ regulácie poistenia a zaistenia a dohľadu nad nimi, pričom treba takisto prihliadať na finančnú stabilitu, ako aj na objektívne a stabilné trhy predstavujúce ďalšie ciele, „ktoré by avšak nemali narušiť hlavný cieľ“. Význam tohto cieľa navyše potvrdzuje článok 27 tejto smernice, ktorý stanovuje ochranu poistníkov a oprávnených osôb za „hlavný cieľ“ dohľadu nad poisťovňami.
61
Na jednej strane cieľ spočívajúci v uľahčení prístupu k poisťovacím činnostiam a ich výkonu v celej Únii v rámci režimu slobody usadiť sa alebo slobody poskytovať služby, ako je uvedený v bode 59 tohto rozsudku, by pritom mohol byť ohrozený, ak by orgány dohľadu hostiteľského členského štátu mohli v prípade, keď zistia, že došlo zo strany poisťovne k porušeniu právnych predpisov, ktoré sa na ňu vzťahujú, prijať proti tejto poisťovni akékoľvek opatrenie bez akejkoľvek koordinácie s orgánom dohľadu domovského členského štátu, ktorý udelil predchádzajúce povolenie, ktoré uvedenej poisťovni v zásade umožňuje vykonávať jej činnosť v celej Únii.
62
Na druhej strane je v súlade s cieľom primeranej ochrany poistníkov a oprávnených osôb, ako je uvedený v bode 60 tohto rozsudku, stanoviť mechanizmus spolupráce umožňujúci orgánu dohľadu domovského členského štátu byť informovaný, ak poisťovňa, ktorá vykonáva svoju činnosť na území tohto hostiteľského členského štátu prostredníctvom pobočky alebo v rámci slobody poskytovať služby, porušuje svoje povinnosti podľa právnych predpisov, ktoré sa na ňu vzťahujú. Ak totiž poisťovňa vykonávajúca svoju činnosť vo viacerých členských štátoch závažným spôsobom porušuje svoje povinnosti, iba orgán dohľadu domovského členského štátu je podľa článku 144 ods. 1 písm. c) smernice Solventnosť II oprávnený odňať povolenie, ktoré jej vydal, a tým zabezpečiť primeranú ochranu poistníkov a oprávnených osôb v celej Únii.
63
Tak zo znenia článku 155 smernice Solventnosť II, ako aj z jeho kontextu a cieľov sledovaných touto smernicou teda vyplýva, že pojem „právne predpisy hostiteľského členského štátu“, ktorých dodržiavanie môže orgán dohľadu hostiteľského členského štátu overiť len v rámci postupu spolupráce medzi orgánmi upraveného v tomto článku, nemožno vykladať reštriktívne, čím by sa jeho rozsah obmedzil len na vnútroštátne ustanovenia preberajúce do vnútroštátneho právneho poriadku požiadavky vyplývajúce z tejto smernice.
64
Tento široký výklad pôsobnosti postupu spolupráce medzi orgánom dohľadu hostiteľského členského štátu a orgánom dohľadu domovského členského štátu stanovený v článku 155 smernice Solventnosť II nie je spochybnený judikatúrou vyplývajúcou z rozsudku z 28. apríla 2009, Komisia/Taliansko (C‑518/06, EU:C:2009:270). Hoci totiž Súdny dvor v bode 115 uvedeného rozsudku vydaného v rámci žaloby o nesplnenie povinnosti počas účinnosti smernice 92/49 uviedol, že zásada výlučného dohľadu domovským členským štátom sa vzťahuje len na finančný dohľad nad poisťovňami, z bodu 120 tohto rozsudku vyplýva, že Súdny dvor okrem iného konštatoval, pokiaľ ide o článok 40 tejto smernice, ktorého ustanovenia boli v takmer identickom znení prevzaté do článku 155 smernice Solventnosť II, že Európska komisia nevytýkala Talianskej republike, že porušila povinnosti stanovené v odsekoch 3 až 5 tohto článku 40. Súdny dvor preto dospel k záveru, že na to, aby mohol rozhodnúť o žalobe o nesplnenie povinnosti, nie je povinný rozhodnúť o pôsobnosti týchto ustanovení. Okrem toho v tom istom bode 120 uvedeného rozsudku pre úplnosť konštatoval, že článok 40 ods. 7 uvedenej smernice potvrdzuje právomoc hostiteľského členského štátu sankcionovať porušenia, ku ktorým došlo na jeho území.
65
Z toho vyplýva, že článok 155 smernice Solventnosť II sa má vykladať v tom zmysle, že sa v zásade uplatňuje na každú situáciu, keď orgán dohľadu hostiteľského členského štátu zistí, že poisťovňa, ktorá má pobočku alebo vykonáva činnosť na základe slobody poskytovať služby na jeho území, porušuje svoje povinnosti, a to aj v prípade, že tieto povinnosti vyplývajú z iných ustanovení, než sú ustanovenia tejto smernice, s výnimkou toho, že by sa iné ustanovenie práva Únie výslovne odchyľovalo od pravidiel rozdelenia právomocí a spolupráce medzi príslušnými orgánmi stanovených v tomto článku.
66
V rozsahu, v akom sa vnútroštátny súd pýta na výklad uvedeného článku v kontexte porušenia ustanovení nariadenia č. 1286/2014 a ustanovení prijatých na základe smernice 2016/97 zo strany poisťovne, treba overiť, či toto nariadenie a táto smernica obsahujú ustanovenia, ktoré sa výslovne odchyľujú od článku 155 smernice Solventnosť II.
67
Pokiaľ ide po prvé o nariadenie č. 1286/2014, Komisia na pojednávaní tvrdila, že toto nariadenie sa odchyľuje od uplatnenia článku 155 smernice Solventnosť II. Na podporu tohto prístupu uviedla, že v odôvodnení 24 tohto nariadenia sa uvádza, že za dohľad nad marketingom štrukturalizovaných retailových investičných produktov a investičných produktov založených na poistení by mal byť zodpovedný príslušný orgán členského štátu, v ktorom sa tieto produkty ponúkajú na trhu.
68
Na jednej strane však treba konštatovať, že obsah odôvodnenia 24 nariadenia č. 1286/2014 nebol prevzatý do žiadneho z ustanovení tohto nariadenia, takže z tohto odôvodnenia nemožno vyvodiť žiaden úmysel normotvorcu Únie odchýliť sa od uplatnenia článku 155 smernice Solventnosť II. V každom prípade treba pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry platí, že hoci preambula aktu Únie môže spresniť obsah ustanovení tohto aktu a poskytuje výkladové prvky, ktoré môžu objasniť vôľu autora uvedeného aktu, nemá právnu záväznosť a nemožno sa jej dovolávať ani na účely odchýlenia sa od vlastných ustanovení dotknutého aktu, ani s cieľom výkladu týchto ustanovení, ktorý je v rozpore s ich znením (rozsudok z 21. marca 2024, LEA, C‑10/22, EU:C:2024:254, bod 51 a citovaná judikatúra).
69
Na druhej strane článok 3 ods. 2 nariadenia č. 1286/2014 výslovne stanovuje, že ak sa na tvorcov štrukturalizovaných retailových investičných produktov a investičných produktov založených na poistení, na ktoré sa vzťahuje toto nariadenie, vzťahuje aj smernica Solventnosť II, uplatnia sa oba tieto legislatívne akty. Nariadenie č. 1286/2014 pritom neobsahuje žiadne ustanovenie, ktoré by sa výslovne odchyľovalo od tejto zásady kumulatívneho uplatnenia, pokiaľ ide o článok 155 smernice Solventnosť II. V tejto súvislosti treba konštatovať, že článok 22 ods. 1 tohto nariadenia stanovuje len to, že „bez toho, aby boli dotknuté právomoci príslušných orgánov v oblasti dohľadu a právo členských štátov ustanovovať a ukladať trestnoprávne sankcie“, členské štáty musia stanovia pravidlá, ktorými sa zavádzajú vhodné správne sankcie a opatrenia uplatniteľné v situáciách porušenia uvedeného nariadenia. Okrem toho článok 23 nariadenia č. 1286/2014 stanovuje viacero spôsobov výkonu právomocí príslušných orgánov ukladať sankcie vymedzené v článku 24 tohto nariadenia bez toho, aby sa osobitne zameriaval na výkon činností marketingu štrukturalizovaných retailových investičných produktov a investičných produktov založených na poistení v rámci slobody poskytovať služby alebo slobody usadiť sa a v každom prípade bez toho, aby osobitne stanovoval možnosť spolupráce medzi príslušnými orgánmi.
70
Pokiaľ ide po druhé o smernicu 2016/97, treba konštatovať, že kapitola III tejto smernice obsahuje ustanovenia, ktoré určujú podmienky výkonu činností sprostredkovania v rámci slobody poskytovať služby a slobody usadiť sa. Spomedzi týchto ustanovení články 5, 7 a 8 uvedenej smernice vymedzujú právomoci, oprávnenia a povinnosti príslušných orgánov hostiteľského členského štátu a príslušných orgánov domovského členského štátu v prípade zistenia porušenia povinností stanovených touto smernicou. Ustanovenia tejto kapitoly sa však uplatňujú len na sprostredkovateľov poistenia, sprostredkovateľov zaistenia alebo sprostredkovateľov doplnkového poistenia s výnimkou poisťovní, na ktoré sa teda, pokiaľ nie je výslovne stanovené inak, vzťahujú ustanovenia smernice Solventnosť II a najmä ustanovenia článku 155 tejto smernice, a to aj vtedy, keď vykonávajú činnosti distribúcie poistenia, ako sú vymedzené v článku 2 ods. 1 bode 1 smernice 2016/97.
71
V tomto kontexte by neuplatnenie postupu spolupráce stanoveného v článku 155 smernice Solventnosť II v prípade, že poisťovňa porušuje povinnosti vyplývajúce zo smernice 2016/97, malo za následok, že by tieto orgány boli zbavené akejkoľvek povinnosti spolupráce pri dohľade nad činnosťami distribúcie poistenia, ktoré vykonáva poisťovňa, hoci takáto povinnosť prislúcha uvedeným orgánom, keď vykonávajú dohľad nad činnosťami sprostredkovateľov poistenia v zmysle článku 2 ods. 1 bodu 3 uvedenej smernice. Takýto rozdiel v spôsoboch dohľadu nad činnosťami distribúcie poistenia, bez ohľadu na distribučný kanál, sa nezdá byť v súlade s cieľmi rovnosti zaobchádzania s hospodárskymi subjektmi a ochrany spotrebiteľov, uvedenými v odôvodneniach 5, 6 a 8 smernice 2016/97, ani so všeobecným cieľom úzkej spolupráce a rozdelenia zodpovednosti medzi príslušnými orgánmi, ako je opísaný v jej odôvodneniach 21 a 22.
72
Vzhľadom na predchádzajúce úvahy treba na prvú otázku odpovedať tak, že článok 155 smernice Solventnosť II sa má vykladať v tom zmysle, že postup spolupráce medzi orgánom dohľadu hostiteľského členského štátu a orgánom dohľadu domovského členského štátu stanovený v tomto článku sa uplatňuje na situáciu, keď orgán dohľadu hostiteľského členského štátu zistí, že poisťovňa vykonávajúca svoju činnosť na jeho území buď prostredníctvom pobočky, alebo na základe slobody poskytovať služby, nedodržiava povinnosti, ktoré jej vyplývajú z nariadenia č. 1286/2014 alebo z vnútroštátnych ustanovení, ktorými sa preberá smernica 2016/97 do právneho poriadku tohto členského štátu.
O druhej otázke
73
Svojou druhou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 155 smernice Solventnosť II vykladať v tom zmysle, že orgány dohľadu hostiteľského členského štátu sú povinné dodržať postup stanovený v odsekoch 1 až 3 tohto článku, keď podľa odsekov 5 a 6 uvedeného článku ukladajú sankcie poisťovni, ktorá vykonáva svoju činnosť na území tohto členského štátu buď prostredníctvom pobočky, alebo na základe slobody poskytovať služby.
74
Touto otázkou sa vnútroštátny súd snaží zistiť, či je uloženie správnych finančných sankcií, akými sú sankcie uložené v konaní vo veci samej Českou národní bankou spoločnosti Novis z dôvodu porušenia nariadenia č. 1286/2014 a vnútroštátnych ustanovení prijatých na základe smernice 2016/97, podmienené predchádzajúcim uplatnením postupu stanoveného v článku 155 ods. 1 až 3 smernice Solventnosť II, alebo či tieto sankcie môžu uložiť priamo príslušné orgány hostiteľského členského štátu.
75
Na účely odpovede na túto otázku je potrebné vyložiť slovné spojenie „odsekmi 1, 2 a 3 nie je dotknutá právomoc členských štátov“, ktoré sa nachádza v tomto článku 155 ods. 5, pričom treba konštatovať, že táto formulácia je totožná s formuláciou, ktorou sa začína odsek 4 uvedeného článku. V rámci výkladu článku 40 ods. 6 smernice 92/49, ktorého znenie bolo prevzaté do článku 155 ods. 4 smernice Solventnosť II, Súdny dvor rozhodol, že túto formuláciu treba chápať ako odchýlku od riadneho postupu uvedeného v tomto článku 40 ods. 4 a 5, ktorá zbavuje dotknutý členský štát poskytovania služieb povinnosti informovať príslušné orgány domovského členského štátu a povinnosti oznámiť im svoj zámer prijať primerané opatrenia (pozri v tomto zmysle rozsudok z 27. apríla 2017, Onix Asigurări, C‑559/15, EU:C:2017:316, bod 47). Aj keď právomoc priznanú členským štátom podľa článku 155 ods. 5 smernice Solventnosť II nemožno zamieňať s právomocou, ktorú im priznáva odsek 4 toho istého článku iba v núdzových prípadoch, nie je dôvod vykladať tieto dve ustanovenia, ktoré začínajú rovnakou formuláciou, odlišným spôsobom. Preto treba konštatovať, že článok 155 ods. 5 smernice Solventnosť II sa odchyľuje od riadneho postupu upraveného v tomto článku 155 ods. 1 až 3, keďže príslušné orgány hostiteľského členského štátu pri ukladaní sankcií za porušenia, ku ktorým došlo na jeho území, zbavuje povinnosti informovať orgány domovského členského štátu a v prípade ich nečinnosti alebo neprimeranosti prijatých opatrení povinnosti oznámiť im svoj zámer prijať primerané opatrenia.
76
Opačný výklad navrhovaný Komisiou, podľa ktorého článok 155 ods. 5 smernice Solventnosť II nepredstavuje odchýlku od postupu spolupráce, ale iba potvrdzuje právomoc členských štátov, bez rozlišovania medzi hostiteľským členským štátom a domovským členským štátom, ukladať sankcie za porušenia, ku ktorým došlo na ich území, pod podmienkou dodržania postupu spolupráce upraveného v tomto článku 155 ods. 1 až 3, by mal za následok, že ustanovenia tohto článku 155 ods. 5 by boli zbavené akéhokoľvek normatívneho účinku. Ak by normotvorca Únie zamýšľal podmieniť možnosť hostiteľského členského štátu uložiť sankcie poisťovni, ktorá porušila svoje povinnosti, dodržaním tohto postupu, mohol to výslovne stanoviť tým, že by v uvedenom článku 155 ods. 5 uviedol, že odseky 1 až 3 tohto článku sa uplatňujú aj vtedy, keď hostiteľský členský štát vykonáva svoju právomoc ukladať sankcie za porušenia, ku ktorým došlo na jeho území.
77
Okrem toho, keďže postup stanovený v článku 155 ods. 1 až 3 tejto smernice sa začína na podnet orgánov dohľadu hostiteľského členského štátu v prípade, že poisťovňa nedodržiava povinnosti platné v tomto členskom štáte, nemôže mať za cieľ upravovať výkon právomocí domovského členského štátu ukladať sankcie voči poisťovni, ktorá porušuje povinnosti, ktoré sa na ňu vzťahujú v tomto členskom štáte. Preto na rozdiel od toho, čo tvrdí Komisia, sa článok 155 ods. 5 uvedenej smernice nemôže týkať právomocí domovského členského štátu ukladať sankcie.
78
V dôsledku toho treba článok 155 ods. 5 smernice Solventnosť II vykladať v tom zmysle, že toto ustanovenie umožňuje hostiteľskému členskému štátu ukladať sankcie za porušenia, ku ktorým došlo na jeho území bez toho, aby bolo potrebné najprv vyčerpať postup uvedený v odsekoch 1 až 3 uvedeného článku.
79
Tento výklad potvrdzuje článok 155 ods. 6 tejto smernice, ktorý stanovuje možnosť orgánov dohľadu dotknutého členského štátu použiť vnútroštátne správne sankcie voči prevádzke, ktorú má poisťovňa v tomto členskom štáte, alebo majetku, ktorý v uvedenom členskom štáte vlastní.
80
Článok 155 ods. 5 uvedenej smernice však nemožno vykladať tak, že umožňuje hostiteľskému členskému štátu odchýliť sa od výlučnej právomoci domovského členského štátu rozhodnúť o tom, či poisťovňa spĺňa podmienky udelenia povolenia, dohľad nad ktorých dodržaním patrí do výlučnej právomoci domovského členského štátu (pozri v tomto zmysle rozsudok z 27. apríla 2017, Onix Asigurări, C‑559/15, EU:C:2017:316, bod 49).
81
Z toho na jednej strane vyplýva, že výnimka zakotvená v uvedenom článku sa má vykladať v tom zmysle, že sa nemôže uplatňovať na porušenia podmienok udelenia povolenia zo strany poisťovne, ktorých sankcionovanie patrí do výlučnej právomoci domovského členského štátu.
82
Na druhej strane, hoci z článku 155 ods. 7 smernice Solventnosť II vyplýva, že opatrenie prijaté najmä na základe tohto článku ods. 5 a 6 môže obsahovať obmedzenia vykonávania poisťovacej činnosti, nič to nemení na tom, že výlučná právomoc domovského členského štátu udeliť alebo odňať povolenie znamená, že sankcie uložené hostiteľským členským štátom poisťovni nemôžu mať rovnaký rozsah ako odňatie povolenia v tomto členskom štáte. Z toho vyplýva, že cieľom alebo účinkom týchto opatrení nemôže byť zbaviť dotknutú poisťovňu akéhokoľvek práva vykonávať svoju činnosť na území uvedeného členského štátu.
83
Vzhľadom na všetky predchádzajúce úvahy treba na druhú otázku odpovedať tak, že článok 155 smernice Solventnosť II sa má vykladať v tom zmysle, že orgány dohľadu hostiteľského členského štátu nie sú povinné dodržať postup stanovený v odsekoch 1 až 3 tohto článku, ak na základe odsekov 5 a 6 uvedeného článku ukladajú sankcie poisťovni vykonávajúcej svoju činnosť na území tohto členského štátu, buď prostredníctvom pobočky, alebo na základe slobody poskytovať služby, pokiaľ účelom sankcií, ktoré uvedený štát uložil tejto poisťovni, nie je postihovať nedodržanie podmienok udelenia povolenia a cieľom ani účinkom týchto sankcii nie je zbaviť uvedenú poisťovňu jej práva vykonávať svoju činnosť na území tohto členského štátu.
O trovách
84
Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.
Z týchto dôvodov Súdny dvor (štvrtá komora) rozhodol takto:
1.
Článok 155 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2009/138/ES z 25. novembra 2009 o začatí a vykonávaní poistenia a zaistenia (Solventnosť II)
sa má vykladať v tom zmysle, že:
postup spolupráce medzi orgánom dohľadu hostiteľského členského štátu a orgánom dohľadu domovského členského štátu stanovený v tomto článku sa uplatňuje na situáciu, keď orgán dohľadu hostiteľského členského štátu zistí, že poisťovňa vykonávajúca svoju činnosť na jeho území buď prostredníctvom pobočky, alebo na základe slobody poskytovať služby, nedodržiava povinnosti, ktoré jej vyplývajú z nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 1286/2014 z 26. novembra 2014 o dokumentoch s kľúčovými informáciami pre štrukturalizované retailové investičné produkty a investičné produkty založené na poistení (PRIIP) alebo z vnútroštátnych ustanovení, ktorými sa preberá smernica Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) 2016/97 z 20. januára 2016 o distribúcii poistenia do právneho poriadku tohto členského štátu.
2.
Článok 155 smernice 2009/138
sa má vykladať v tom zmysle, že:
orgány dohľadu hostiteľského členského štátu nie sú povinné dodržať postup stanovený v odsekoch 1 až 3 tohto článku, ak na základe odsekov 5 a 6 uvedeného článku ukladajú sankcie poisťovni vykonávajúcej svoju činnosť na území tohto členského štátu buď prostredníctvom pobočky, alebo na základe slobody poskytovať služby, pokiaľ účelom sankcií, ktoré uvedený štát uložil tejto poisťovni, nie je postihovať nedodržanie podmienok udelenia povolenia a cieľom ani účinkom týchto sankcii nie je zbaviť uvedenú poisťovňu jej práva vykonávať svoju činnosť na území tohto členského štátu.
Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: čeština.