62001CJ0216_SK
Účastníci konania
Odôvodnenie
Výrok
Účastníci konania
Vo veci C‑216/01,
ktorej predmetom je návrh podaný podľa článku 234 ES, ktorým Handelsgericht Wien (Rakúsko) navrhuje, aby Súdny dvor v súvislosti s konaním pred týmto vnútroštátnym súdom medzi
Budějovický Budvar, národní podnik,
a
Rudolf Ammersin GmbH,
rozhodol v prejudiciálnom konaní o výklade článkov 28 ES, 30 ES a 307 ES, ako aj nariadenia Rady (EHS) č. 2081/92 zo 14. júla 1992 o ochrane zemepisných označení a označení pôvodu poľnohospodárskych výrobkov a potravín (Ú. v. ES L 208, s. 1; Mim. vyd. 03/013, s. 4), ktoré bolo zmenené a doplnené nariadením Rady (ES) č. 535/97 zo 17. marca 1997 (Ú. v. ES L 83, s. 3; Mim. vyd. 03/020, s. 352),
SÚDNY DVOR,
v zložení: predseda V. Skouris, predsedovia komôr P. Jann, C. W. A. Timmermans (spravodajca), C. Gulmann a J. N. Cunha Rodrigues, sudcovia D. A. O. Edward, A. La Pergola, J.‑P. Puissochet, R. Schintgen, N. Colneric a S. von Bahr,
generálny advokát: A. Tizzano,
tajomník: H. von Holstein, zástupca tajomníka,
so zreteľom na písomné pripomienky, ktoré predložili:
– Budějovický Budvar, národní podnik, v zastúpení: S. Kommar, Rechtsanwalt,
– Rudolf Ammersin GmbH, v zastúpení: C. Hauer, Rechtsanwalt,
– rakúska vláda, v zastúpení: C. Pesendorfer, splnomocnená zástupkyňa,
– nemecká vláda, v zastúpení: W.‑D. Plessing a A. Dittrich, splnomocnení zástupcovia,
– francúzska vláda, v zastúpení: G. de Bergues a L. Bernheim, splnomocnení zástupcovia,
– Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: A.‑M. Rouchaud, splnomocnená zástupkyňa, za právnej pomoci B. Wägenbaur, Rechtsanwalt,
so zreteľom na správu pre pojednávanie,
po vypočutí ústnych pripomienok, ktoré predniesli Budějovický Budvar, národní podnik, v zastúpení: S. Kommar, Rudolf Ammersin GmbH, v zastúpení: C. Hauer, D. Ohlgart a B. Goebel, Rechtsanwälte, a Komisia, v zastúpení: A.‑M. Rouchaud, za právnej pomoci B. Wägenbaur, na pojednávaní 19. novembra 2002,
po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 22. mája 2003,
vyhlásil tento
Rozsudok
Odôvodnenie
1. Uznesením z 26. februára 2001, ktoré bolo doručené Súdnemu dvoru 25. mája 2001, Handelsgericht Wien položil na základe článku 234 ES štyri prejudiciálne otázky týkajúce sa výkladu článkov 28 ES, 30 ES a 307 ES, ako aj nariadenia Rady (EHS) č. 2081/92 zo 14. júla 1992 o ochrane zemepisných označení a označení pôvodu poľnohospodárskych výrobkov a potravín (Ú. v. ES L 208, s. 1; Mim. vyd. 03/013, s. 4), ktoré bolo zmenené a doplnené nariadením Rady (ES) č. 535/97 zo 17. marca 1997 (Ú. v. ES L 83, s. 3; Mim. vyd. 03/020, s. 352, ďalej len „nariadenie č. 2081/92“).
2. Tieto otázky boli vznesené v rámci sporu medzi spoločnosťou Budějovický Budvar, národní podnik (ďalej len „Budvar“), pivovarom so sídlom v Českých Budějoviciach (Česká republika), a spoločnosťou Rudolf Ammersin GmbH (ďalej len „Ammersin“) so sídlom vo Viedni (Rakúsko), ktorá podniká v oblasti distribúcie nápojov, pričom tento spor sa týka návrhu spoločnosti Budvar, aby bolo spoločnosti Ammersin zakázané uvádzať pod ochrannou známkou American Bud pivo vyrobené v pivovare Anheuser-Busch Inc. (ďalej len „Anheuser-Busch“) so sídlom v Saint Louis (Spojené štáty), keďže podľa dvojstranných zmlúv medzi Českou republikou a Rakúskou republikou je používanie názvu „Bud“ v Rakúskej republike vyhradené pre pivo vyrobené v Českej republike.
Právny rámec
Medzinárodné právo
3. Článok 34 ods. 1 Viedenského dohovoru o sukcesii štátov vo vzťahu k zmluvám z 23. augusta 1978 stanovuje:
„Ak sa časť alebo časti územia štátu oddelia, aby vytvorili jeden štát alebo viac štátov bez ohľadu na to, či štát predchodca naďalej existuje alebo nie:
a) každá zmluva platná k dátumu sukcesie štátov vo vzťahu k celému územiu štátu predchodcu zostáva v platnosti vo vzťahu k štátu nástupcovi, ktorý takto vznikol;
b) každá zmluva platná k dátumu sukcesie štátov iba vo vzťahu k tej časti územia štátu predchodcu, ktorá sa stala štátom nástupcom, zostáva v platnosti iba pre tento štát nástupcu.“
Právo Spoločenstva
4. Podľa článku 307 prvého a druhého odseku ES:
„Ustanovenia tejto zmluvy neovplyvnia práva a povinnosti vyplývajúce z dohôd uzavretých pred 1. januárom 1958 alebo pre pristupujúce štáty pred dňom ich prístupu medzi jedným alebo viacerými členskými štátmi na jednej strane a jedným alebo viacerými tretími krajinami [tretími štátmi – neoficiálny preklad ] na strane druhej.
V prípade, že tieto dohody sú nezlučiteľné s touto zmluvou, členský štát alebo dotknuté členské štáty [dotknutý členský štát alebo členské štáty – neoficiálny preklad ] podniknú vhodné opatrenia [všetky vhodné opatrenia – neoficiálny preklad ] na odstránenie zistených nezlučiteľností. Ak je to potrebné, členské štáty si na dosiahnutie tohto cieľa môžu poskytnúť vzájomnú pomoc a zaujať spoločný postoj.“
5. Siedme odôvodnenie nariadenia č. 2081/92 stanovuje: „keďže však existuje rôznorodosť v uvádzaní registrovaných označení pôvodu a zemepisných označení; keďže sa musí pripraviť systém pravidiel spoločenstva [spoločný prístup Spoločenstva – neoficiálny preklad ]; keďže systém pravidiel spoločenstva na ochranu [systém pravidiel Spoločenstva týkajúcich sa ochrany – neoficiálny preklad ] umožní rozšírenie [rozvoj – neoficiálny preklad ] zemepisných označení a označení pôvodu zavedením jednotného prístupu [vzhľadom na to, že zavedením jednotnejšieho prístupu – neoficiálny preklad ] takýto systém zabezpečí spravodlivú súťaž medzi výrobcami výrobkov, ktoré budú mať takéto označenia, a bude posilňovať dôveryhodnosť takýchto výrobkov v očiach spotrebiteľa“.
6. Článok 1 ods. 1 a 2 nariadenia č. 2081/92 stanovuje:
„1. Toto nariadenie ustanovuje pravidlá na ochranu označení pôvodu a zemepisných označení poľnohospodárskych výrobkov pre ľudskú výživu, bližšie uvedených v prílohe II zmluvy, potravín, bližšie uvedených v prílohe I tohto nariadenia, a poľnohospodárskych výrobkov uvedených v prílohe II tohto nariadenia.
…
2. Toto nariadenie sa bude uplatňovať bez ohľadu na [bez toho, aby boli dotknuté – neoficiálny preklad ] ďalšie špecifické ustanovenia spoločenstva.“
7. V prílohe I uvedeného nariadenia s názvom „Potraviny uvedené v článku 1 (1)“ je „pivo“ uvedené v prvej zarážke tejto prílohy.
8. Podľa článku 2 ods. 1 a 2 nariadenia č. 2081/92:
„1. Označenia pôvodu a zemepisné označenia poľnohospodárskych výrobkov a potravín budú v spoločenstve chránené v súlade s týmto nariadením.
2. Na účely tohto nariadenia:
a) označenie pôvodu : predstavuje názov oblasti, určitého miesta alebo vo výnimočných prípadoch krajiny, používaný na označenie poľnohospodárskeho výrobku alebo potraviny, ktorá:
– pochádza z tejto oblasti, určitého miesta alebo krajiny a
– má kvalitu alebo vlastnosti, za ktoré podstatne alebo výlučne vďačí daným zemepisným podmienkam vrátane prírodných a ľudských faktorov a ktorá sa vyrába, spracováva a pripravuje vo vymedzenej zemepisnej oblasti,
b) zemepisné označenie : je názov oblasti, určitého miesta alebo vo výnimočných prípadoch krajiny, ktorý sa používa na označenie poľnohospodárskeho výrobku alebo potraviny, ktorá:
– pochádza z tejto oblasti, určitého miesta alebo krajiny a
– má zvláštnu kvalitu, povesť alebo vlastnosti, ktoré možno pripísať zemepisnému pôvodu a výrobe a/alebo spracovaniu a/alebo príprave, ktoré sa uskutočňujú vo vymedzenej zemepisnej oblasti.“
9. Články 5 až 7 nariadenia č. 2081/92 stanovujú postup registrácie zemepisných označení a označení pôvodu uvedených v článku 2 tohto nariadenia, pričom tento postup sa nazýva „riadnym postupom“. Podľa článku 5 ods. 4 tohto nariadenia je žiadosť potrebné odoslať členskému štátu, v ktorom sa zemepisná oblasť nachádza. Tento štát podľa článku 5 ods. 5 prvého pododseku uvedeného nariadenia skontroluje oprávnenosť žiadosti a postúpi ju Komisii Európskych spoločenstiev.
10. Vzhľadom na to, že preskúmanie žiadosti o registráciu Komisiou si vyžaduje istý čas a počas rozhodovania o registrácii názvu je potrebné pripustiť priznanie prechodnej vnútroštátnej ochrany zo strany členského štátu, zaviedlo nariadenie č. 535/97 do článku 5 ods. 5 nariadenia č. 2081/92 po prvom pododseku nasledujúci text:
„Tento členský štát môže len na prechodnom základe poskytnúť na národnej úrovni v zmysle tohto nariadenia ochranu názvu zaslaného predpísaným spôsobom, a keď je to vhodné, upraviť aj adaptačné obdobie, a to od dátumu tohto odoslania;…
Takáto prechodná vnútroštátna ochrana sa skončí dňom prijatia rozhodnutia o registrácii podľa tohto nariadenia. …
Ak názov nie je zaregistrovaný podľa tohto nariadenia, bude za dôsledky takejto vnútroštátnej ochrany zodpovedný výlučne príslušný členský štát.
Opatrenia prijaté členskými štátmi podľa druhého pododseku budú účinné len na národnej úrovni; na obchod vo vnútri spoločenstva nebudú mať nijaký vplyv.“
11. Podľa článku 12 nariadenia č. 2081/92:
„1. Bez ohľadu na medzinárodné dohody sa toto nariadenie môže uplatniť na poľnohospodársky výrobok alebo potravinu z tretej krajiny, ak:
– tretia krajina poskytne podobné alebo také isté záruky ako tie, ktoré sú uvedené v článku 4,
– tretia dotknutá krajina má inšpekčné opatrenia zhodné s tými, ktoré sú ustanovené v článku 10,
– tretia dotknutá krajina je pripravená poskytnúť poľnohospodárskym výrobkom a potravinám pochádzajúcim zo spoločenstva ochranu na rovnakej úrovni, ako je tá, ktorú poskytuje spoločenstvo.
2. Ak je chránené označenie tretej krajiny rovnaké ako chránené označenie spoločenstva, registrácia sa udelí s ohľadom na miestne a tradičné použitie a na skutočné riziko uvedenia do omylu [skutočnú pravdepodobnosť zámeny – neoficiálny preklad ].
Užívanie [používanie – neoficiálny preklad ] takýchto označení sa povolí iba vtedy, ak bude krajina pôvodu výrobku na etikete zreteľne a viditeľne uvedená.“
12. Článok 17 nariadenia č. 2081/92 upravuje postup registrácie uplatňovaný na registráciu názvov, ktoré už v čase nadobudnutia účinnosti tohto nariadenia existovali, pričom tento postup sa nazýva „zjednodušeným postupom“. Uvedené ustanovenie najmä uvádza, že členské štáty v lehote šiestich mesiacov od nadobudnutia účinnosti nariadenia č. 2081/92 oznámia Komisii názvy, ktoré si želajú na tomto základe registrovať.
13. Nariadením č. 535/97, ktoré nadobudlo účinnosť 28. marca 1997, sa najmä s cieľom zohľadniť skutočnosť, že prvý návrh registrácie zemepisných označení a označení pôvodu, ktorý mala Komisia vypracovať na základe článku 17 ods. 2 nariadenia č. 2081/92, bol Rade Európskej únie predložený až v marci 1996, hoci veľká časť prechodného obdobia piatich rokov stanoveného v článku 13 ods. 2 tohto nariadenia už uplynula, nahradil tento posledný uvedený odsek nasledujúcim textom:
„Odchýlením sa od odseku 1 písm. a) a b) môžu členské štáty zachovať národné systémy, ktoré povoľujú používanie názvov zaregistrovaných podľa článku 17 počas obdobia nie dlhšieho ako 5 rokov od dátumu uverejnenia registrácie, pod podmienkou, že:
– pri použití týchto názvov sa s výrobkami legálne obchodovalo nepretržite aspoň 5 rokov pred dátumom uverejnenia tohto nariadenia,
– podniky legálne obchodovali s príslušnými výrobkami, pričom nepretržite používali tieto názvy počas obdobia uvedeného v prvej zarážke,
– etiketa zreteľne uvádza skutočný pôvod výrobku.
Toto odchýlenie však nesmie viesť k voľnému obchodovaniu s výrobkami na území členského štátu, kde boli takéto názvy zakázané.“
Vnútroštátne právo
14. Dňa 11. júna 1976 uzavreli Rakúska republika a Československá socialistická republika Zmluvu o ochrane údajov o pôvode, označení pôvodu a iných označení poľnohospodárskych a priemyselných výrobkov odkazujúcich na pôvod (ďalej len „dvojstranný dohovor“).
15. Po pristúpení k dvojstrannému dohovoru a jeho ratifikácii bol tento dohovor zverejnený v Bundesgesetzblatt für die Republik Österreich
z 19. februára 1981 (BGBl. 75/1981). Podľa jeho článku 16 ods. 2 vstúpil do platnosti 26. februára 1981 na neobmedzené obdobie.
16. Článok 1 dvojstranného dohovoru stanovuje:
„Každý zo zmluvných štátov sa zaväzuje urobiť všetky opatrenia potrebné na to, aby účinným spôsobom chránil proti nekalej súťaži v obchodnom styku údaje o pôvode, označenia pôvodu a iné označenia poľnohospodárskych a priemyselných výrobkov odkazujúce na pôvod, ktoré patria do skupín uvedených v článku 5 a sú bližšie označené v dohode podľa článku 6, ako aj mená a vyobrazenia spomínané v článkoch 3, 4 a 8 v odseku 2.“
17. Podľa článku 2 dvojstranného dohovoru:
„Pod údajmi o pôvode, označeniami pôvodu a inými označeniami odkazujúcimi na pôvod sa podľa tohto dohovoru rozumejú všetky odkazy, ktoré sa priamo alebo nepriamo vzťahujú na pôvod výrobku. Taký odkaz tvorí v zásade zemepisné označenie. Môžu ho tvoriť aj iné údaje, ak príslušné obchodné kruhy krajiny pôvodu v nich vidia v súvislosti s takto označeným výrobkom odkaz na krajinu, v ktorej bol výrobok zhotovený. Uvedené označenia môžu popri odkaze na pôvod z určitej zemepisnej oblasti obsahovať aj údaje o akosti príslušného výrobku. Tieto osobitné vlastnosti výrobkov sú výhradne alebo prevažne podmienené zemepisnými alebo ľudskými činiteľmi.“
18. Článok 3 ods. 1 dvojstranného dohovoru uvádza:
„… československé označenia uvedené v dohode podľa článku 6 sa vyhradzujú v Rakúskej republike výlučne československým výrobkom.“
19. Článok 5 ods. 1 časť B bod 2 dvojstranného dohovoru zmieňuje medzi kategóriami predmetných českých výrobkov, na ktoré sa vzťahuje ochrana stanovená dohovorom, pivá.
20. Podľa článku 6 dvojstranného dohovoru:
„Označenia výrobkov, na ktoré sa uplatňujú podmienky článkov 2 a 5 a ktoré požívajú ochranu podľa tejto zmluvy a nie sú teda označeniami druhu, budú uvedené v dohode, ktorú uzavrú vlády oboch zmluvných štátov.“
21. Článok 7 dvojstranného dohovoru znie:
„1. Ak sú mená a označenia chránené podľa článkov 3, 4, 6 a článku 8 ods. 2 tejto zmluvy používané v rozpore s týmito ustanoveniami v rámci obchodnej činnosti na účely označenia výrobkov, najmä pokiaľ ide o ich prezentáciu alebo ich obal, alebo ak sú používané na faktúrach, zmluvách o preprave alebo iných obchodných dokumentoch alebo v rámci reklamy, uplatnia sa všetky súdne a správne opatrenia, ktoré sú podľa právnej úpravy zmluvného štátu, v ktorom je požadovaná ochrana, k dispozícii s cieľom boja proti nekalej súťaži alebo s cieľom inak odstrániť nezákonné označenia za podmienok stanovených v tejto právnej úprave a pri zohľadnení článku 9.
2. Ak v rámci obchodnej činnosti hrozí pravdepodobnosť zámeny, odsek 1 sa uplatní aj vtedy, ak sa chránené označenia v zmysle zmluvy používajú v upravenej forme alebo pre iné výrobky, ako sú tie, ktorým sú pridelené v zmysle dohody podľa článku 6.
3. Odsek 1 sa uplatňuje aj ak sa označenia chránené v zmysle zmluvy používajú vo forme prekladu alebo so skutočným údajom o pôvode alebo ak sú sprevádzané s vyjadreniami ako ‚druh‘, ‚typ‘, ‚ako sa vyrába v‘, ‚napodobenina‘ a podobne.
4. Odsek 1 sa neuplatňuje na preklady označení jedného zmluvného štátu, ak je preklad hovorovým výrazom v druhom zmluvnom štáte.“
22. Článok 16 ods. 3 dvojstranného dohovoru stanovuje, že každý zo zmluvných štátov ho môže vypovedať v lehote aspoň jedného roka písomne diplomatickou cestou.
23. Podľa článku 6 dvojstranného dohovoru bola 7. júna 1979 uzavretá dohoda, ktorou sa tento dohovor vykonáva (ďalej len „dvojstranná dohoda“). Podľa článku 2 ods. 1 táto dohoda vstúpila do platnosti v rovnakom čase ako dvojstranný dohovor, teda 26. februára 1981. Bola uverejnená v Bundesgesetzblatt für die Republik Österreich
z 19. februára 1981 (BGBl. 1981/76).
24. Príloha B dvojstrannej dohody stanovuje:
„Československé označenia pre poľnohospodárske a priemyselné výrobky
…
B Potraviny a poľnohospodárstvo (okrem vín)
…
2. Pivo
Česká socialistická republika
…
Bud
Budĕjovické pivo
Budějovické pivo Budvar
Budějovický Budvar
…“
25. Dňa 17. decembra 1992 Česká národná rada vyhlásila, že v súlade s platnými zásadami medzinárodného práva a v rozsahu stanovenom medzinárodným právom je Česká republika od 1. januára 1993 viazaná mnohostrannými a dvojstrannými zmluvami, ktorých zmluvnou stranou bola k tomuto dňu Česká a Slovenská Federatívna Republika.
26. Ústavným zákonom č. 4/1993 z 15. decembra 1992 Česká republika potvrdila, že preberá práva a záväzky existujúce podľa medzinárodného práva pre Českú a Slovenskú Federatívnu Republiku ku dňu jej zániku.
27. Oznámenie spolkového kancelára týkajúce sa dvojstranných zmlúv platných medzi Rakúskou republikou a Českou republikou (BGBl. III 1997/123, ďalej len „oznámenie spolkového kancelára“) stanovuje:
„Na základe spoločného preskúmania dvojstranných zmlúv medzi Rakúskou republikou a Českou republikou príslušnými orgánmi oboch štátov sme dospeli k záveru, že na základe všeobecne uznaných pravidiel medzinárodného práva verejného boli vo vzťahoch medzi Rakúskou republikou a Českou republikou k 1. januáru 1993, ktorý je dňom sukcesie Českej republiky na príslušnom území bývalej Českej a Slovenskej Federatívnej Republiky, v platnosti ďalej uvedené dvojstranné zmluvy, ktoré od tohto dňa príslušné orgány uplatňujú v rámci právnych poriadkov oboch štátov:
…
19. Zmluva medzi Rakúskou republikou a Československou socialistickou republikou o ochrane údajov o pôvode, označení pôvodu a iných označení poľnohospodárskych a priemyselných výrobkov odkazujúcich na pôvod, ako aj protokol z 30. novembra 1977
Viedeň 11. júna 1976 (BGBl. č. 75/1981)
…
26. Dohoda o uplatňovaní Zmluvy medzi Rakúskou republikou a Československou socialistickou republikou o ochrane údajov o pôvode, označení pôvodu a iných označení poľnohospodárskych a priemyselných výrobkov odkazujúcich na pôvod
Praha 7. júna 1979 (BGBl. č. 76/1981)
…“
Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
28. Spoločnosť Budvar uvádza na trh pivo, najmä pod ochrannou známkou Budějovický Budvar a Budweiser Budvar, a vyváža pivo s názvom „Budweiser Budvar“, predovšetkým do Rakúska.
29. Spoločnosť Ammersin uvádza na trh najmä pivo s názvom „American Bud“ vyrábané v pivovare Anheuser-Busch, pričom toto pivo kupuje od spoločnosti Josef Sigl KG (ďalej len „Josef Sigl“) so sídlom v Obertrume (Rakúsko), ktorá je výlučným dovozcom uvedeného piva do Rakúska.
30. Návrhom na začatie konania podaným 22. júla 1999 požiadala spoločnosť Budvar vnútroštátny súd, aby spoločnosti Ammersin nariadil nepoužívať na rakúskom území v rámci jej obchodnej činnosti označenie Bud alebo podobné označenia vyvolávajúce pravdepodobnosť zámeny v súvislosti s pivom alebo podobnými výrobkami, alebo vo vzťahu k týmto výrobkom okrem prípadu, že ide o výrobky spoločnosti Budvar. Táto spoločnosť okrem toho navrhla zrušenie všetkých označení, ktoré sú v rozpore s uvedeným zákazom, ako aj predloženie účtov a zverejnenie rozsudku. Súčasťou žaloby bol aj návrh na vydanie predbežných opatrení.
31. Žaloba spoločnosti Budvar v konaní vo veci samej vo svojej podstate spočíva na dvoch samostatných právnych základoch.
32. Po prvé spoločnosť Budvar tvrdí, že ochranná známka American Bud zapísaná ako ochranná známka spoločnosti Anheuser-Busch je podobná jej vlastným prioritným ochranným známkam, ktoré požívajú v Rakúsku ochranu, teda ochranným známkam Budweiser, Budweiser Budvar a Bud, čo vedie k pravdepodobnosti zámeny v zmysle právnej úpravy proti nekalej súťaži.
33. Po druhé spoločnosť Budvar uvádza, že používanie označenia American Bud pre pivo pochádzajúce z iného štátu, ako je Česká republika, je v rozpore s ustanoveniami dvojstranného dohovoru, lebo označenie Bud uvedené v prílohe B dvojstrannej dohody predstavuje podľa článku 6 uvedeného dohovoru chránené označenie, ktoré je z tohto dôvodu vyhradené českým výrobkom.
34. Vnútroštátny súd nariadil 15. októbra 1999 predbežné opatrenia, ktoré navrhovala spoločnosť Budvar.
35. Oberlandesgericht Wien (Rakúsko) nevyhovel odvolaniu, ktoré spoločnosť Ammersin podala proti týmto opatreniam, a dovolanie podané na Oberster Gerichtshof (Rakúsko) bolo zamietnuté. Keďže konanie o nariadení predbežného opatrenia sa skončilo, v súčasnosti o veci samej rozhoduje Handelsgericht Wien.
36. Vnútroštátny súd poukazuje na to, že spoločnosť Budvar ešte pred podaním žaloby vo veci samej podala na Landesgericht Salzburg (Rakúsko) z hľadiska predmetu aj právneho základu rovnakú žalobu, ale proti spoločnosti Josef Sigl.
37. V tejto paralelnej veci Landesgericht Salzburg uznesením nariadil navrhované predbežné opatrenia, pričom Oberlandesgericht Linz (Rakúsko) nevyhovel odvolaniu, ktoré bolo proti tomuto uzneseniu podané. Uznesením z 1. februára 2000 Oberster Gerichtshof zamietol opravný prostriedok „Revision“ proti uzneseniu vydanému v odvolacom konaní a potvrdil predbežné opatrenia.
38. Vnútroštátny súd poukazuje na to, že uvedené uznesenie, ktoré vydal Oberster Gerichtshof, je vo svojej podstate založené na nasledujúcich úvahách.
39. Oberster Gerichtshof, ktorý svoje preskúmanie obmedzil na dôvod založený na dvojstrannom dohovore, usúdil, že zákaz navrhovaný v súvislosti so žalovanou spoločnosťou Josef Sigl môže predstavovať prekážku voľného pohybu tovaru v zmysle článku 28 ES.
40. Dospel však k záveru, že táto prekážka je v súlade s článkom 28 ES, lebo ochrana označenia Bud, tak ako vyplýva z dvojstranného dohovoru, spadá do pôsobnosti ochrany priemyselného a obchodného vlastníctva v zmysle článku 30 ES.
41. Podľa vnútroštátneho súdu Oberster Gerichtshof rozhodol, že označenie Bud je „jednoduchým zemepisným označením alebo nepriamym údajom o pôvode“, teda označením, ktoré nepredpokladá, že sú dodržiavané záruky spájané s označením pôvodu, akými sú dodržiavanie noriem kvality alebo zhotovenia pri výrobe, ktoré sú stanovené a kontrolované príslušnými orgánmi, alebo osobitné vlastnosti výrobku. Označeniu Bud okrem toho prináleží „absolútna ochrana“, teda ochrana bez ohľadu na akúkoľvek pravdepodobnosť zámeny alebo uvedenia do omylu.
42. Vnútroštátny súd s ohľadom na tvrdenia prednesené pred ním usúdil, že existuje dôvodná pochybnosť, pokiaľ ide o odpovede na otázky práva Spoločenstva vyplývajúce z veci samej, a to najmä preto, lebo judikatúra Súdneho dvora neumožňuje určiť, či údaje o zemepisnom pôvode nazývané „jednoduché“, z ktorých nevyplýva nebezpečenstvo uvedenia do omylu, spadajú tiež do pôsobnosti ochrany priemyselného a obchodného vlastníctva v zmysle článku 30 ES.
43. Handelsgericht Wien za týchto okolností rozhodol prerušiť konanie a položil Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
„1. Je uplatňovanie ustanovenia dvojstrannej zmluvy uzatvorenej medzi členským štátom a treťou krajinou, v zmysle ktorého je jednoduchému/nepriamemu zemepisnému označeniu, ktoré v krajine pôvodu nie je názvom oblasti ani názvom miesta alebo krajiny, poskytovaná absolútna ochrana kvalifikovaného zemepisného označenia v zmysle nariadenia č. 2081/92, ktorá je nezávislá od akéhokoľvek nebezpečenstva uvedenia do omylu, zlučiteľné s článkom 28 ES a/alebo s nariadením č. 2081/92, ak uplatňovanie tohto ustanovenia umožňuje zabrániť dovozu tovaru, s ktorým sa legálne obchoduje v inom členskom štáte?
2. Platí to aj v prípade, ak zemepisné označenie, ktoré v krajine pôvodu nie je názvom oblasti ani názvom miesta alebo krajiny, sa v krajine pôvodu nepovažuje za zemepisný názov určitého výrobku, a ani za jednoduché alebo nepriame zemepisné označenie?
3. Platia odpovede na prvú a druhú otázku aj v prípade, ak je táto dvojstranná zmluva zmluvou, ktorú členský štát uzatvoril pred pristúpením k Európskej únii a ktorú po pristúpení k Európskej únii vyhlásením spolkovej vlády ponechal v platnosti vo vzťahu k štátu, ktorý sa stal právnym nástupcom pôvodnej druhej zmluvnej strany?
4. Ukladá článok 307 druhý odsek ES členskému štátu povinnosť vykladať takýto dvojstranný dohovor uzatvorený pred pristúpením tohto členského štátu k Európskej únii medzi týmto členským štátom a treťou krajinou v súlade s právom Spoločenstva v zmysle článku 28 ES a/alebo nariadenia č. 2081/92 tak, že ochrana, ktorú tento dohovor poskytuje jednoduchému/nepriamemu zemepisnému označeniu, ktoré v krajine pôvodu nie je názvom oblasti ani názvom miesta alebo krajiny, zahŕňa iba ochranu proti nebezpečenstvu uvedenia do omylu, ale nie absolútnu ochranu kvalifikovaného zemepisného označenia v zmysle nariadenia č. 2081/92?“
O prejudiciálnych otázkach
O prípustnosti návrhu na začatie prejudiciálneho konania
Pripomienky predložené Súdnemu dvoru
44. Spoločnosť Budvar tvrdí, že v prípade, ktorý je predmetom konania vo veci samej, ide o ustanovenia dvojstrannej zmluvy uzatvorenej medzi členským štátom a treťou krajinou, na ktoré sa na základe článku 307 prvého odseku ES právo Spoločenstva nevzťahuje. Výklad týchto ustanovení teda prináleží výlučne vnútroštátnemu súdu. Za týchto okolností by rozhodnutie o prejudiciálnych otázkach nebolo ani potrebné, ani prípustné.
45. Podľa rakúskej vlády je časť prvej otázky týkajúca sa zlučiteľnosti ochrany poskytovanej dvojstranným dohovorom s nariadením č. 2081/92 neprípustná. Ide totiž o hypotetickú otázku, keďže návrh na začatie prejudiciálneho konania neobsahuje žiadny údaj o tom, že existuje alebo sa navrhuje registrácia pre jeden z dotknutých výrobkov v zmysle tohto nariadenia.
46. Komisia tvrdí, že je otázne, či majú prejudiciálne otázky hypotetický charakter, a preto sú neprípustné, najmä vzhľadom na to, že vnútroštátny súd sa v prvom rade zjavne nestotožňuje s výkladom dvojstranného dohovoru, ktorý uviedol Oberster Gerichtshof vo svojom uznesení z 1. februára 2000 týkajúcom sa nariadenia predbežných opatrení, pokiaľ ide o absolútny charakter ochrany poskytovanej týmto dohovorom, po druhé, že neuvádza, o aký druh ochrany podľa jeho názoru ide v prípade názvu, ktorý je predmetom konania vo veci samej, a po tretie, že neuvádza, či je týmto výkladom viazaný.
Posúdenie Súdnym dvorom
47. Podľa ustálenej judikatúry v rámci spolupráce medzi Súdnym dvorom a vnútroštátnymi súdmi, ktorá je založená na článku 234 ES, prislúcha výlučne vnútroštátnemu súdu, ktorý vec prejednáva a ktorý musí prevziať zodpovednosť za rozhodnutie sporu, aby s prihliadnutím na osobitosti konkrétneho prípadu posúdil potrebu prejudiciálneho rozhodnutia na vydanie svojho rozhodnutia, ako aj relevantnosť otázok položených Súdnemu dvoru. Preto pokiaľ sa predložené otázky týkajú výkladu práva Spoločenstva, Súdny dvor je v zásade povinný rozhodnúť. Súdny dvor môže odmietnuť rozhodnúť o prejudiciálnej otázke položenej vnútroštátnym súdom len vtedy, ak je zjavné, že požadovaný výklad práva Spoločenstva nemá nijakú súvislosť s existenciou alebo predmetom sporu vo veci samej, pokiaľ ide o hypotetický problém, alebo ak Súdny dvor nedisponuje skutkovými ani právnymi okolnosťami potrebnými na užitočnú odpoveď na otázky, ktoré mu boli položené (pozri najmä rozsudok z 13. marca 2001, PreussenElektra, C‑379/98, Zb. s. I‑2099, body 38 a 39).
48. Podľa spoločnosti Budvar prejudiciálne otázky nie sú prípustné, keďže konanie vo veci samej sa vzhľadom na pôsobnosť článku 307 prvého odseku ES týka iba výkladu noriem vnútroštátneho práva, a to dvojstranného dohovoru a dvojstrannej dohody (ďalej len „predmetné dvojstranné zmluvy“), pričom právo Spoločenstva ako celok sa na túto vec nevzťahuje.
49. V tejto súvislosti treba na úvod poznamenať, že tretia a štvrtá otázka sa týka práve výkladu článku 307 ES so zreteľom na okolnosti predmetu konania vo veci samej, zatiaľ čo prvá a druhá otázka sa týka výkladu ustanovení práva Spoločenstva, a to článkov 28 ES a 30 ES, ako aj nariadenia č. 2081/92, aby mohol vnútroštátny súd posúdiť zlučiteľnosť predmetných vnútroštátnych noriem s právom Spoločenstva. Je nepochybné, že takéto posúdenie je z hľadiska prípadnej aplikácie článku 307 ES na uvedenú vec relevantné.
50. Pokiaľ ide o tvrdenie rakúskej vlády, že časť prvej otázky týkajúca sa nariadenia č. 2081/92 je hypotetická, je potrebné uviesť, že konanie vo veci samej sa týka uplatnenia práva spoločnosti Budvar zakázať spoločnosti Ammersin uvádzať na trh určitý tovar pod chráneným označením, ktorého zlučiteľnosť so systémom vytvoreným nariadením č. 2081/92 sa spochybňuje bez ohľadu na prípadnú registráciu podľa uvedeného nariadenia. Táto otázka teda určite nie je hypotetická.
51. Napokon, pokiaľ ide o tvrdenia Komisie, treba uviesť, že hypotézy rozlíšené vnútroštátnym súdom týkajúce sa povahy označenia, ktoré je predmetom konania vo veci samej, predstavujú len východiská, na ktorých sú založené otázky položené Súdnemu dvoru, a Súdnemu dvoru neprináleží overovať ich vecnú správnosť.
52. Z toho vyplýva, že návrh na začatie prejudiciálneho konania je prípustný.
O veci samej
O prvej otázke
53. Svojou prvou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či nariadenie č. 2081/92 alebo článok 28 ES bráni uplatňovaniu ustanovenia dvojstrannej zmluvy uzatvorenej medzi členským štátom a treťou krajinou, ktoré poskytuje jednoduchému a nepriamemu údaju o zemepisnom pôvode pochádzajúcemu z tejto tretej krajiny v dovážajúcom členskom štáte ochranu, ktorá je nezávislá od akéhokoľvek nebezpečenstva uvedenia do omylu a ktorá umožňuje zabrániť dovozu tovaru, s ktorým sa legálne obchoduje v inom členskom štáte.
54. Táto otázka sa týka hypotézy, podľa ktorej názov „Bud“ predstavuje jednoduchý a nepriamy údaj o zemepisnom pôvode, teda názov, pri ktorom neexistuje priama spojitosť medzi určitou kvalitou, povesťou alebo inou vlastnosťou výrobku na jednej strane a jeho konkrétnym zemepisným pôvodom na strane druhej a ktorý preto nepatrí do pôsobnosti článku 2 ods. 2 písm. b) nariadenia č. 2081/92 (pozri rozsudok zo 7. novembra 2000, Warsteiner Brauerei, C‑312/98, Zb. s. I‑9187, body 43 a 44), pričom ide o názov, ktorý okrem toho nie je ako taký zemepisným názvom, ale je aspoň spôsobilý informovať spotrebiteľa o tom, že výrobok, na ktorom je uvedený, pochádza z určitého miesta, oblasti alebo krajiny (pozri rozsudok z 10. novembra 1992, Exportur, C‑3/91, Zb. s. I‑5529, bod 11).
– O nariadení č. 2081/92
Pripomienky predložené Súdnemu dvoru
55. Spoločnosť Budvar tvrdí, že názov „Bud“ je skráteným názvom mesta Budweis, ktorého český názov je České Budějovice, odkiaľ jej pivo pochádza, a preto zahŕňa zemepisný údaj, ktorý súvisí s pivovarníckou tradíciou tohto mesta a poukazuje najmä na celosvetovú povesť piva vyrábaného v tomto meste vďaka jeho vysokej kvalite.
56. Podľa spoločnosti Budvar názov „Bud“ – ktorý je v Rakúsku chránený na základe dvojstranného dohovoru – teda predstavuje kvalifikované zemepisné označenie alebo označenie pôvodu, teda označenie, ktoré môže byť predmetom registrácie podľa nariadenia č. 2081/92.
57. V tejto súvislosti spoločnosť Budvar tvrdí, že z judikatúry Súdneho dvora (rozsudok Warsteiner Brauerei, už citovaný, bod 47) vyplýva, že nariadenie č. 2081/92 nebráni takému vnútroštátnemu systému ochrany kvalifikovaného zemepisného označenia alebo označenia pôvodu, ako je „Bud“, ktorý je podobný systému vyplývajúcemu z dvojstranného dohovoru.
58. Spoločnosť Budvar okrem toho tvrdí, že v prípade, ak názov „Bud“ chránený dvojstranným dohovorom je iba jednoduchým údajom o zemepisnom pôvode – teda údajom o zemepisnom pôvode, v prípade ktorého neexistuje nijaká súvislosť medzi vlastnosťami výrobku a jeho zemepisným pôvodom –, z už citovaného rozsudku Warsteiner Brauerei, najmä z jeho bodu 54, o to skôr vyplýva, že nariadenie č. 2081/92 nebráni uplatňovaniu tejto vnútroštátnej ochrany, keďže takéto údaje zjavne nepatria do pôsobnosti uvedeného nariadenia.
59. Podľa spoločnosti Budvar nariadenie č. 2081/92 upravuje iba ochranu označení, na ktoré sa vzťahuje, na úrovni Spoločenstva. Z toho vyplýva, že z hľadiska výlučne vnútroštátnej ochrany založenej na dvojstrannom dohovore rozlišovanie medzi jednoduchými údajmi o zemepisnom pôvode a kvalifikovanými označeniami zo strany vnútroštátneho súdu nie je relevantné. Vzhľadom na už citovaný rozsudok Warsteiner Brauerei, najmä na jeho body 43 a 44, sa toto riešenie uplatňuje aj bez ohľadu na akékoľvek nebezpečenstvo uvedenia do omylu.
60. Spoločnosť Ammersin tvrdí, že už citovaný rozsudok Warsteiner Brauerei neposkytuje odpoveď na otázku, ktorá je predmetom konania vo veci samej, teda či sa na úrovni členských štátov môže poskytovať absolútna ochrana vyhradená nariadením č. 2081/92 kvalifikovaným zemepisným označeniam a označeniam pôvodu súbežne so systémom vytvoreným týmto nariadením.
61. Na túto otázku treba odpovedať záporne, keďže z predmetu, cieľa a štruktúry nariadenia č. 2081/92 vyplýva, že toto nariadenie taxatívne určuje rozsah absolútnej ochrany. Spoločnosť Ammersin poukazuje jednak na to, že toto nariadenie stanovuje prísne podmienky ochrany názvu, podľa ktorých musí byť tento názov názvom miesta alebo musí existovať priama súvislosť medzi kvalitou predmetného výrobku a miestom, odkiaľ tento výrobok pochádza (článok 2 ods. 2 uvedeného nariadenia), a jednak na to, že táto ochrana sa poskytuje až po obligatórnom oznamovacom, overovacom a registračnom postupe, ktorý vyžaduje najmä podrobnú kontrolu týkajúcu sa súladu so špecifikáciou (článok 4 a nasl. tohto nariadenia).
62. Z toho podľa spoločnosti Ammersin vyplýva, že nariadenie č. 2081/92 bráni vnútroštátnym systémom ochrany, ktoré poskytujú absolútnu ochranu zemepisným označeniam alebo označeniam pôvodu, v prípade ktorých nie je zaručené, že tiež spĺňajú prísne požiadavky stanovené uvedeným nariadením.
63. Tento výklad potvrdzuje článok 17 nariadenia č. 2081/92, z ktorého vyplýva, že vnútroštátne systémy ochrany kvalifikovaných údajov o zemepisnom pôvode, vrátane tých, ktoré sú založené na dvojstranných dohovoroch, možno uplatňovať po uplynutí lehoty šiestich mesiacov uvedenej v tomto ustanovení iba v prípade, ak boli v tejto lehote oznámené Komisii.
64. Údaje o pôvode chránené na základe dvojstranného dohovoru, najmä názov „Bud“, však neboli oznámené v tejto lehote, ktorá pre Rakúsku republiku uplynula 30. júna 1999. Preto im už nemožno poskytovať ochranu.
65. Rakúska vláda tvrdí, že za predpokladu, že názov posudzovaný v konaní vo veci samej je len jednoduchým údajom o zemepisnom pôvode, z judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že ochrana, ktorú poskytuje dvojstranný dohovor, je zlučiteľná s nariadením č. 2081/92.
66. Táto vláda navyše tvrdí, že z judikatúry Súdneho dvora tiež vyplýva, že nariadenie č. 2081/92 nebráni ani uplatňovaniu vnútroštátnej úpravy, ktorá poskytuje ochranu názvom, ktoré by mohli byť predmetom registrácie podľa uvedeného nariadenia.
67. Nemecká vláda tvrdí, že ak ide o jednoduchý údaj o zemepisnom pôvode, ochrana názvu „Bud“ upravená dvojstranným dohovorom je zlučiteľná s nariadením č. 2081/92, keďže toto nariadenie sa vzťahuje len na kvalifikované údaje o zemepisnom pôvode, teda na údaje, ktoré sú nevyhnutne spojené s vlastnosťami alebo kvalitou daného výrobku.
68. Ak však v konaní vo veci samej ide o kvalifikovaný údaj o pôvode, podľa tejto vlády je potrebné prihliadať na skutočnosť, že nariadenie č. 2081/92 upravuje len registráciu údajov o pôvode pochádzajúcich z členských štátov (pozri článok 5 ods. 4 a 5 uvedeného nariadenia). Z odôvodnení tohto nariadenia vyplýva, že toto nariadenie vychádza z toho, že systém upravený týmto nariadením bude doplnený spoluprácou s tretími krajinami. V súčasnosti však neexistuje dohovor medzi Európskou úniou a Českou republikou.
69. Ochrana poskytovaná dvojstranným dohovorom teda nie je sporná, pokiaľ kvalifikované údaje o pôvode upravené týmto dohovorom z hľadiska obsahu zodpovedajú požiadavkám stanoveným nariadením č. 2081/92.
70. Francúzska vláda tvrdí, že článok 12 ods. 1 nariadenia č. 2081/92 umožňuje zachovanie medzinárodných dohôd uzatvorených pred nadobudnutím účinnosti tohto nariadenia.
71. Nie je teda sporné, že ochrana, ktorú poskytuje dvojstranný dohovor názvu „Bud“, nie je v rozpore s nariadením č. 2081/92, a to najmä preto, že tento názov bol kvalifikovaný ako chránené označenie pôvodu v rámci Lisabonskej dohody z 31. októbra 1958 o ochrane označení pôvodu a ich medzinárodnom zápise a bol takto zaregistrovaný Svetovou organizáciou duševného vlastníctva v roku 1975.
72. Komisia tvrdí, že podľa judikatúry nariadenie č. 2081/92 nebráni tomu, aby dvojstranný dohovor, prípadne v spojení s inými vnútroštátnymi právnymi aktmi, poskytoval zemepisnému označeniu, ako je označenie posudzované v konaní vo veci samej, v prípade ktorého neexistuje nijaká súvislosť medzi vlastnosťami výrobku a jeho zemepisným pôvodom, absolútnu ochranu, teda ochranu, ktorá je nezávislá od akéhokoľvek používania zahŕňajúceho nebezpečenstvo uvedenia do omylu.
Odpoveď Súdneho dvora
73. Súdny dvor už rozhodol, že zo žiadneho ustanovenia nariadenia č. 2081/92 nevyplýva, že by jednoduché údaje o zemepisnom pôvode nemohli byť chránené na základe vnútroštátnej právnej úpravy členského štátu (pozri rozsudok Warsteiner Brauerei, už citovaný, bod 45).
74. Cieľom nariadenia č. 2081/92 je zabezpečiť v Spoločenstve jednotnú ochranu zemepisných názvov, ktorých sa týka, pričom toto nariadenie zaviedlo povinnosť registrácie zemepisných názvov na úrovni Spoločenstva, aby mohli požívať ochranu v každom členskom štáte, zatiaľ čo vnútroštátna ochrana, ktorú poskytuje členský štát zemepisným názvom, ktoré nespĺňajú podmienky registrácie podľa nariadenia č. 2081/92, je upravená vnútroštátnym právom tohto členského štátu a je obmedzená na územie tohto členského štátu (pozri rozsudok Warsteiner Brauerei, už citovaný, bod 50).
75. Na tomto výklade nič nemení skutočnosť, že vnútroštátny systém ochrany údajov o zemepisnom pôvode posudzovaný v konaní vo veci samej stanovuje absolútnu ochranu, teda ochranu nezávislú od akéhokoľvek nebezpečenstva uvedenia do omylu.
76. Rozsah pôsobnosti nariadenia č. 2081/92 sa totiž neurčuje v závislosti od takejto skutočnosti, ale závisí predovšetkým od povahy názvu v tom zmysle, že sa obmedzuje na označenia výrobku, pri ktorom existuje osobitná spojitosť medzi jeho vlastnosťami a jeho zemepisným pôvodom, ako aj od rozsahu poskytovanej ochrany v rámci celého Spoločenstva.
77. Je nesporné, že na účely hypotézy uvedenej v prvej otázke názov posudzovaný v konaní vo veci samej nepatrí medzi označenia, na ktoré sa vzťahuje nariadenie č. 2081/92. Okrem toho ochrana, ktorú tomuto názvu poskytujú predmetné dvojstranné zmluvy, je obmedzená na územie Rakúskej republiky.
78. Vzhľadom na vyššie uvedené je potrebné na prvú otázku, pokiaľ sa týka nariadenia č. 2081/92, odpovedať tak, že toto nariadenie nebráni uplatňovaniu ustanovenia dvojstrannej zmluvy uzatvorenej medzi členským štátom a treťou krajinou, ktoré jednoduchému a nepriamemu údaju o zemepisnom pôvode pochádzajúcemu z tejto tretej krajiny poskytuje ochranu v dovážajúcom členskom štáte, ktorá je nezávislá od akéhokoľvek nebezpečenstva uvedenia do omylu a ktorá umožňuje zabrániť dovozu tovaru, s ktorým sa legálne obchoduje v inom členskom štáte.
– O článkoch 28 ES a 30 ES
Pripomienky predložené Súdnemu dvoru
79. Spoločnosť Budvar v prvom rade uvádza, že konanie vo veci samej sa týka iba priamych dovozov do Rakúska pochádzajúcich z tretej krajiny, a to zo Spojených štátov, a teda sa netýka prekážky obchodu v rámci Spoločenstva. Preto nesúvisí s vnútorným trhom a nespadá do pôsobnosti článku 28 ES.
80. Spoločnosť Budvar okrem toho tvrdí, že podľa judikatúry Súdneho dvora články 28 ES a 30 ES nebránia uplatňovaniu noriem ustanovených medzinárodným dohovorom medzi členskými štátmi, ktoré sa týkajú ochrany údajov o pôvode a označení pôvodu, pokiaľ sa chránené názvy v štáte pôvodu ku dňu vstupu tohto dohovoru do platnosti alebo neskôr nestali druhovými označeniami.
81. Podľa spoločnosti Budvar sa táto judikatúra o to viac vzťahuje na prípad, ktorý sa rovnako ako v konaní vo veci samej týka dohovoru uzatvoreného medzi členským štátom a treťou krajinou, ktorý poskytuje takúto ochranu, najmä preto, že je nesporné – a to na základe článku 6 dvojstranného dohovoru, ktorý to výslovne potvrdzuje – že označenie „Bud“ nie je a nikdy nebolo druhovým označením.
82. Spoločnosť Ammersin tvrdí, že z judikatúry Súdneho dvora nevyplýva, že absolútna ochrana názvu, ako je „Bud“, by bola z hľadiska článku 30 ES odôvodnená. Odôvodnená je len ochrana jednoduchých údajov o zemepisnom pôvode – teda predovšetkým názvov miest – ktoré požívajú značné dobré meno a pre výrobcov, ktorí sídlia v označených miestach, predstavujú základný nástroj na získanie klientely. Názov „Bud“ nie je názvom miesta a ani nepožíva dobré meno medzi spotrebiteľmi.
83. Spoločnosť Ammersin okrem toho tvrdí, že ochrana názvu „Bud“ nemôže byť odôvodnená ani na základe článku 28 ES, teda naliehavým dôvodom všeobecného záujmu, najmä dôvodom týkajúcim sa ochrany spotrebiteľov alebo poctivého obchodného styku. Na dosiahnutie týchto cieľov totiž postačuje ochrana pred nebezpečenstvom uvedenia do omylu. Za týchto okolností je absolútna ochrana zjavne neprimeraná.
84. Rakúska vláda tvrdí, že podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora článok 28 ES nebráni obmedzeniam dovozu a vývozu, ktoré sú odôvodnené dôvodmi ochrany priemyselného a obchodného vlastníctva v zmysle článku 30 ES, pokiaľ sú takéto obmedzenia odôvodnené ochranou práv, ktoré sú konkrétnym predmetom tohto vlastníctva.
85. Toto odôvodnenie sa vzťahuje rovnako na jednoduché údaje o zemepisnom pôvode a nepriame údaje o zemepisnom pôvode.
86. Táto vláda tvrdí, že názvy chránené dvojstranným dohovorom – aj keď nie sú kvalifikovanými zemepisnými označeniami alebo označeniami pôvodu, na ktoré sa môže vzťahovať nariadenie č. 2081/92 – majú osobitné dobré meno, ktoré môže odôvodniť obmedzenia voľného pohybu tovaru.
87. Tieto názvy boli uvedené v prílohách dvojstrannej dohody na návrh zainteresovaných vnútroštátnych subjektov na základe očakávaní spotrebiteľov a v úzkej spolupráci s príslušnými záujmovými združeniami a orgánmi verejnej správy.
88. Cieľom dvojstranného dohovoru bolo zabrániť tomu, aby sa chránené označenia používali neoprávnene a stali sa druhovými označeniami.
89. Nemecká vláda tvrdí, že ochrana, ktorú poskytuje dvojstranný dohovor jednoduchým údajom o zemepisnom pôvode, je opatrením s účinkom rovnocenným množstevnému obmedzeniu v zmysle článku 28 ES, ktorá je však odôvodnená podľa článku 30 ES na základe ochrany priemyselného a obchodného vlastníctva, alebo subsidiárne podľa článku 28 ES na základe naliehavého dôvodu všeobecného záujmu týkajúceho sa najmä poctivosti obchodného styku alebo ochrany spotrebiteľov.
90. Pokiaľ ide o článok 30 ES, nemecká vláda tvrdí, že podľa judikatúry Súdneho dvora zákaz používať názov „Bud“ vyplývajúci z dvojstranného dohovoru chráni obchodné vlastníctvo k označeniam pôvodu v zmysle tohto článku, a preto môže odôvodňovať prekážku zakázanú článkom 28 ES.
91. V prípade konštatovania, že názov posudzovaný v konaní vo veci samej je jednoduchým údajom o pôvode, by tento bol chránený pred nebezpečenstvom využívania jeho dobrého mena neoprávnenými osobami. Bolo by navyše irelevantné, či tento údaj skutočne má určité dobré meno alebo či neoprávnená osoba uvádzaním svojich výrobkov na trh skutočne parazitovala na dobrom mene údaja o pôvode.
92. Nemecká vláda subsidiárne tvrdí, že naliehavé dôvody všeobecného záujmu, najmä dôvody týkajúce sa poctivosti obchodného styku a ochrany spotrebiteľov, oprávňujú členské štáty, aby prijali vnútroštátne predpisy v oblasti používania klamlivých označení, pričom nevyžadujú, aby skutočne došlo k uvedeniu spotrebiteľov do omylu. Tento záver navyše potvrdzujú viaceré smernice.
93. Komisia tvrdí, že zákaz uvádzania piva pod názvom „American Bud“ na trh v Rakúsku, ktorý vyplýva z dvojstranného dohovoru, je opatrením s účinkom rovnocenným množstevnému obmedzeniu dovozu v zmysle článku 28 ES, ktoré je odôvodnené, pretože sa týka ochrany priemyselného a obchodného vlastníctva v zmysle čl ánku 30 ES.
94. V tejto súvislosti Komisia uvádza, že podľa judikatúry Súdneho dvora je ochrana zemepisných názvov, ako je „Bud“, ktoré požívajú absolútnu ochranu na základe medzinárodného dohovoru, aj keď medzi vlastnosťami predmetných výrobkov a ich zemepisným pôvodom neexistuje spojitosť, odôvodnená ochranou priemyselného a obchodného vlastníctva v zmysle článku 30 ES.
Odpoveď Súdneho dvora
95. Je potrebné pripomenúť, že články 28 ES a 30 ES sa uplatňujú rovnako na výrobky pochádzajúce zo Spoločenstva a na výrobky, ktoré boli uvedené do voľného obehu v ktoromkoľvek z členských štátov, bez ohľadu na to, odkiaľ tieto výrobky pôvodne pochádzajú. Pokiaľ ide o pivo značky „American Bud“, ktoré je predmetom konania vo veci samej, uvedené články sa uplatňujú s týmito obmedzeniami (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 7. novembra 1989, Nijman, 125/88, Zb. s. 3533, bod 11).
96. V konaní vo veci samej zákaz uvádzať pivo pochádzajúce z iných krajín, ako je Česká republika, na trh v Rakúsku pod názvom „Bud“, ktorý vyplýva z dvojstranného dohovoru, je spôsobilý ovplyvniť dovozy predmetného výrobku pod týmto názvom z iných členských štátov, a teda môže predstavovať prekážku obchodu vo vnútri Spoločenstva. Takáto právna úprava z tohto dôvodu predstavuje opatrenie s účinkom rovnocenným množstevnému obmedzeniu v zmysle článku 28 ES (pozri v tomto zmysle rozsudky Nijman, už citovaný, bod 12, a Exportur, už citovaný, body 19 a 20).
97. Vnútroštátne právne predpisy, ktoré zakazujú používanie zemepisného názvu v prípade tovaru, ktorý pochádza z tretej krajiny a ktorý je uvedený do voľného obehu v iných členských štátoch, kde sa s ním legálne obchoduje, určite úplne nevylučujú dovoz týchto výrobkov do predmetného členského štátu. Môžu však sťažiť ich uvádzanie na trh a v dôsledku toho prekážať obchodu medzi členskými štátmi (pozri v tomto zmysle rozsudok z 5. decembra 2000, Guimont, C‑448/98, Zb. s. I‑10663, bod 26).
98. Je teda potrebné skúmať, či toto obmedzenie voľného pohybu tovaru môže byť z hľadiska práva Spoločenstva odôvodnené.
99. V súvislosti s absolútnou ochranou údaja o pôvode poskytovanou dvojstranným dohovorom, ktorý je v podstate rovnakej povahy ako dohovor vo veci samej, Súdny dvor už rozhodol, že cieľ takéhoto dohovoru spočívajúci v zabránení výrobcom zmluvného štátu používať zemepisné názvy iného štátu a využívať tak dobré meno, ktoré sa viaže na výrobky podnikov so sídlom v oblastiach alebo na miestach, ktoré tieto názvy označujú, je zameraný na zabezpečenie poctivej hospodárskej súťaže. Takýto cieľ možno považovať za cieľ spadajúci pod ochranu priemyselného a obchodného vlastníctva v zmysle článku 30 ES za predpokladu, že dotknuté názvy nenadobudli v čase vstupu tohto dohovoru do platnosti alebo neskôr v štáte pôvodu druhovú povahu (pozri rozsudky Exportur, už citovaný, bod 37, a zo 4. marca 1999, Consorzio per la tutela del formaggio Gorgonzola, C‑87/97, Zb. s. I‑1301, bod 20).
100. Ako vyplýva najmä z článkov 1, 2 a 6 dvojstranného dohovoru, takýto cieľ predstavuje základ systému ochrany vytvoreného predmetnými dvojstrannými zmluvami.
101. Ak teda z overení vnútroštátneho súdu vyplynie, že podľa skutkových okolností a vnímania, ktoré v Českej republike prevláda, označuje názov „Bud“ oblasť alebo miesto na území tohto štátu a že jeho ochrana je tam odôvodnená s ohľadom na kritériá článku 30 ES, tento článok nebráni ani tomu, aby sa táto ochrana rozšírila na územie členského štátu, teda v prejednávanej veci na územie Rakúskej republiky (pozri v tomto zmysle rozsudok Expotur, už citovaný, bod 38).
102. Vzhľadom na vyššie uvedené je potrebné odpovedať na prvú otázku v súvislosti s článkami 28 ES a 30 ES tak, že tieto články nebránia uplatňovaniu ustanovenia dvojstrannej zmluvy uzatvorenej medzi členským štátom a treťou krajinou, ktoré jednoduchému a nepriamemu údaju o zemepisnom pôvode pochádzajúcemu z tejto tretej krajiny poskytuje ochranu v dotknutom členskom štáte, ktorá je nezávislá od akéhokoľvek nebezpečenstva uvedenia do omylu a ktorá umožňuje zabrániť dovozu tovaru, s ktorým sa legálne obchoduje v inom členskom štáte, pokiaľ tento chránený názov nenadobudol v čase vstupu tejto zmluvy do platnosti alebo neskôr v štáte pôvodu druhovú povahu (pozri rozsudok Exportur, už citovaný, bod 39).
103. Preto je na prvú otázku potrebné odpovedať tak, že článok 28 ES a nariadenie č. 2081/92 nebránia uplatňovaniu ustanovenia dvojstrannej zmluvy uzatvorenej medzi členským štátom a treťou krajinou, ktoré jednoduchému a nepriamemu údaju o zemepisnom pôvode pochádzajúcemu z tejto tretej krajiny poskytuje v dovážajúcom členskom štáte ochranu, ktorá je nezávislá od akéhokoľvek nebezpečenstva uvedenia do omylu a ktorá umožňuje zabrániť dovozu tovaru, ktorý sa legálne uvádza na trh v inom členskom štáte.
O druhej otázke
104. Svojou druhou prejudiciálnou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či nariadenie č. 2081/92 alebo článok 28 ES bráni uplatňovaniu ustanovenia dvojstrannej zmluvy uzatvorenej medzi členským štátom a treťou krajinou, ktoré poskytuje názvu, ktorý sa v tretej krajine nevzťahuje priamo, ani nepriamo na zemepisný pôvod výrobku, v dotknutom členskom štáte ochranu, ktorá je nezávislá od akéhokoľvek nebezpečenstva uvedenia do omylu a ktorá umožňuje zabrániť dovozu tovaru, s ktorým sa legálne obchoduje v inom členskom štáte.
Pripomienky predložené Súdnemu dvoru
105. Spoločnosť Budvar tvrdí, že ochrana, ktorú dvojstranný dohovor poskytuje názvu „Bud“, by bola nezlučiteľná s článkom 28 ES, iba ak by v dotknutom členskom štáte, ako aj v tretej krajine, bola úplne vylúčená myšlienková asociácia medzi chráneným údajom, ktorý je modifikovanou formou úplného názvu miesta výroby chráneného výrobku, na jednej strane a výrobkom chráneným týmto údajom, pokiaľ ide o jeho konkrétne označenie a miesto jeho výroby, na druhej strane. Uplatňovanie takejto ochrany by bolo zlučiteľné s nariadením č. 2081/92, aj keby takáto myšlienková asociácia bola úplne vylúčená.
106. Spoločnosť Ammersin a nemecká vláda tvrdia, že ak sa názov „Bud“ nepovažuje v krajine pôvodu za zemepisný názov pre konkrétny výrobok, ani za jednoduché alebo nepriame zemepisné označenie, ochranu tohto názvu nemožno odôvodniť na základe ochrany priemyselného a obchodného vlastníctva v zmysle článku 30 ES.
Odpoveď Súdneho dvora
107. Ak z overení vnútroštátneho súdu vyplynie, že podľa skutkových okolností a vnímania, ktoré prevláda v Českej republike, názov „Bud“ priamo alebo nepriamo neoznačuje nijakú oblasť ani miesto na území tohto štátu, treba skúmať, či absolútna ochrana tohto názvu poskytovaná dvojstranným dohovorom, ktorá predstavuje prekážku voľného pohybu tovaru (pozri body 96 a 97 tohto rozsudku), môže byť v práve Spoločenstva odôvodnená na základe článku 30 ES alebo z iného dôvodu.
108. V takom prípade bez toho, aby bola dotknutá prípadná ochrana na základe osobitných práv, ako sú práva z ochranných známok, ochranu uvedeného názvu nemožno odôvodniť na základe ochrany priemyselného a obchodného vlastníctva v zmysle článku 30 ES (pozri v tomto zmysle rozsudky Exportur, už citovaný, bod 37, a zo 7. mája 1997, Pistre a i., C‑321/94 až C‑324/94, Zb. s. I‑2343, bod 53).
109. Za týchto podmienok je potrebné skúmať, či táto prekážka môže byť odôvodnená na základe naliehavej požiadavky všeobecného záujmu, ako je požiadavka týkajúca sa poctivého obchodného styku a ochrany spotrebiteľa.
110. Ak by sa preukázalo, že názov „Bud“ neodkazuje na zemepisný pôvod výrobkov, ktoré označuje, bolo by treba konštatovať, že z údajov, ktoré Súdnemu dvoru predložil vnútroštátny súd, nevyplýva, že ochrana tohto názvu by mohla zabrániť tomu, aby hospodárske subjekty získali neoprávnenú výhodu alebo aby spotrebitelia boli uvedení do omylu v súvislosti s vlastnosťami uvedených výrobkov.
111. Preto je potrebné odpovedať na druhú otázku tak, že článok 28 ES bráni uplatňovaniu ustanovenia medzinárodnej zmluvy uzatvorenej medzi členským štátom a treťou krajinou, v zmysle ktorého je názvu, ktorý v tejto krajine priamo ani nepriamo neodkazuje na zemepisný pôvod výrobku, ktorý označuje, poskytovaná v dovážajúcom členskom štáte ochrana, ktorá je nezávislá od akéhokoľvek nebezpečenstva uvedenia do omylu a ktorá umožňuje zabrániť dovozu tovaru, s ktorým sa legálne obchoduje v inom členskom štáte.
O tretej a štvrtej otázke
112. Svojou treťou a štvrtou otázkou, ktoré je potrebné skúmať spoločne, sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa článok 307 prvý odsek ES má vykladať v tom zmysle, že súdu členského štátu umožňuje uplatniť ustanovenia dvojstranných zmlúv, ako sú tie vo veci samej, uzatvorených medzi týmto štátom a treťou krajinou, ktoré zakotvujú ochranu názvu pochádzajúceho z tejto tretej krajiny, aj v prípade, ak sa preukáže, že tieto ustanovenia sú v rozpore s ustanoveniami Zmluvy, pretože ide o záväzok vyplývajúci z dohovorov uzatvorených pred pristúpením dotknutého členského štátu k Európskej únii, a či druhý odsek uvedeného článku ukladá tomuto vnútroštátnemu súdu povinnosť vykladať uvedené ustanovenia v súlade s právom Spoločenstva.
Pripomienky predložené Súdnemu dvoru
113. Spoločnosť Budvar uvádza, že dvojstranný dohovor uzavrela Rakúska republika pred jej pristúpením k Európskej únii 1. januára 1995 a že oznámenie spolkového kancelára vydané v roku 1997, teda po tomto pristúpení, má podľa jeho znenia výlučne deklaratórnu povahu. Podľa spoločnosti Budvar dvojstranný dohovor nebol uvedeným vyhlásením ponechaný v platnosti, ale zostal v platnosti po rozdelení Českej a Slovenskej Federatívnej republiky 1. januára 1993 na základe pravidiel medzinárodného práva verejného týkajúcich sa sukcesie štátov.
114. Za týchto podmienok spoločnosť Budvar tvrdí, že Rakúska republika na základe článku 307 prvého odseku ES podľa výkladu tohto článku Súdnym dvorom mohla, či podľa medzinárodného práva verejného dokonca bola povinná, prijať všetky potrebné opatrenia na zabezpečenie ochrany názvu „Bud“ zakotvenej v dvojstrannom dohovore bez ohľadu na akékoľvek ustanovenie práva Spoločenstva.
115. Spoločnosť Budvar tvrdí, že aj za predpokladu, že by v súvislosti s ochranou zakotvenou v dvojstrannom dohovore existoval rozpor medzi týmto dohovorom a právom Spoločenstva, inštitúcie Spoločenstva by na základe článku 307 prvého odseku ES nemohli aplikovať všetky normy primárneho a sekundárneho práva Spoločenstva až do vyriešenia tohto rozporu prípadným vypovedaním dvojstranného dohovoru.
116. Primeranými prostriedkami na odstránenie prípadných rozporov medzi dohovorom uzatvoreným pred pristúpením členského štátu k Európskej únii a Zmluvou podľa spoločnosti Budvar môžu byť iba prostriedky, ktoré pripúšťa medzinárodné právo verejné, ako je opätovné prerokovanie tohto dohovoru alebo jeho výklad v súlade s právom Spoločenstva.
117. Opätovné prerokovanie dvojstranného dohovoru sa však nepredpokladá. Zo znenia článku 7 ods. 1 tohto dohovoru, pričom toto ustanovenie je z tohto hľadiska jednoznačné, navyše vyplýva, že ochrana poskytovaná týmto dohovorom danému názvu je nezávislá od nebezpečenstva zámeny alebo uvedenia do omylu.
118. Spoločnosť Ammersin uvádza, že článok 307 prvý odsek ES nemožno uplatniť v konaní vo veci samej, pretože Rakúskej republike ku dňu jej pristúpenia k Európskej únii nevyplýval z dvojstranného dohovoru žiadny záväzok.
119. Rakúska republika nebola viazaná medzinárodnoprávnym záväzkom pred oznámením spolkového kancelára, teda ani ku dňu jej pristúpenia k Európskej únii. V oblasti sukcesie štátov navyše neexistovala žiadna medzinárodnoprávna obyčaj, na základe ktorej by predmetné dvojstranné zmluvy zostali v platnosti po rozdelení Českej a Slovenskej Federatívnej Republiky.
120. Záväzky vyplývajúce z dvojstranného dohovoru vo vzťahu k Českej republike tak Rakúska republika prevzala až oznámením spolkového kancelára. Toto oznámenie malo teda napriek jeho zneniu konštitutívnu povahu.
121. Dvojstranný dohovor pripúšťa výklad, ktorý je v súlade s právom Spoločenstva, v tom zmysle, že názov „Bud“ je chránený na základe tohto dohovoru iba proti skutočnému uvedeniu do omylu. Článok 7 ods. 1 tohto dohovoru totiž nezakotvuje absolútnu ochranu, ale stanovuje uplatnenie „súdnych a správnych opatrení, ktoré sú… k dispozícii s cieľom boja proti nekalej súťaži alebo s cieľom inak odstrániť nezákonné označenia“.
122. Rakúske právo a osobitne jeho právna úprava nekalej súťaže podmieňujú akékoľvek negatórne nároky týkajúce sa názvov klamlivým používaním týchto názvov.
123. Okrem toho podľa spoločnosti Ammersin sa má v konaní vo veci samej uplatniť článok 7 ods. 2 dvojstranného dohovoru, keďže názov „American Bud“, ktorý sa používa ako zapísaná ochranná známka, je modifikovanou formou chráneného označenia v zmysle tohto ustanovenia. Táto ochranná známka sa totiž podstatne odlišuje od chráneného označenia „Bud“ – osobitne vo forme používanej ako fľašková etiketa – a spotrebiteľ ju vníma ako samostatnú ochrannú známku.
124. V tejto súvislosti spoločnosť Ammersin uvádza, že článok 307 druhý odsek ES upresňuje ustanovenie článku 10 ES, ktoré ukladá členským štátom všeobecnú povinnosť lojality vo vzťahu k Spoločenstvu. Z ustálenej judikatúry týkajúcej sa druhého citovaného článku vyplýva, že pri uplatňovaní vnútroštátneho práva vnútroštátny súd, ktorý je povolaný na jeho výklad, ho musí v čo najväčšej miere vykladať v zmysle znenia a účelu ustanovení práva Spoločenstva vyššej právnej sily s cieľom dosiahnuť výsledky, ktoré sleduje Zmluva, a tak dodržať nariadenie č. 2081/92 a článok 28 ES.
125. Rakúska vláda uvádza, že Rakúska republika a Česká republika sa stotožňujú s prevládajúcim názorom, podľa ktorého sú štáty viazané zmluvami uzatvorenými štátmi, ktoré sú ich právnymi predchodcami. Zásada kontinuity v prípadoch, ako je ten, ktorý je predmetom konania vo veci samej, je vyjadrená v článku 34 ods. 1 Viedenského dohovoru o sukcesii štátov vo vzťahu k zmluvám. Táto zásada je navyše v súlade s medzinárodným obyčajovým právom. Po rozdelení štátu, ktorého je Česká republika právnym nástupcom, platnosť predmetných dvojstranných zmlúv nebola nijako dotknutá ich uplatňovaním v dvojstranných vzťahoch medzi Rakúskou republikou a Českou republikou.
126. Podľa uvedenej vlády teda oznámenie spolkového kancelára má iba deklaratórnu povahu.
127. Rakúska vláda navyše poukazuje na to, že podľa článku 31 ods. 1 Viedenského dohovoru o zmluvnom práve z 23. mája 1969 „zmluva sa musí vykladať dobromyseľne, v súlade s obvyklým významom, ktorý sa dáva výrazom v zmluve v ich celkovej súvislosti, a takisto s prihliadnutím na predmet a účel zmluvy“.
128. Podľa tejto vlády s prihliadnutím na význam, ktorý sa dáva relevantným ustanoveniam dvojstranného dohovoru v ich celkovej súvislosti, a na predmet a cieľ tohto dohovoru tieto ustanovenia nepripúšťajú výklad, podľa ktorého by bol názov „Bud“ ako jednoduchý alebo nepriamy údaj o zemepisnom pôvode chránený iba proti nebezpečenstvu uvedenia do omylu a nepožíval by absolútnu ochranu. Takýto výklad je teda apriórne vylúčený.
129. Podľa nemeckej vlády dvojstranný dohovor zahŕňa práva a povinnosti, ktoré vznikli Rakúskej republike pred jej pristúpením k Európskej únii. Podľa článku 307 prvého odseku ES takýto dohovor nie je dotknutý právom Spoločenstva, a teda jeho uplatňovanie má prednosť pred právom Spoločenstva.
130. Skutočnosť, že tretia krajina, ktorá uzavrela dvojstranný dohovor, teda Československá socialistická republika, už neexistuje, na tomto výklade nič nemení. Rakúska republika – rovnako ako Spolková republika Nemecko a podľa poznatkov nemeckej vlády iné členské štáty – uznala časovo neobmedzenú platnosť väčšiny medzinárodných zmlúv, a teda postupovala v súlade s obvyklou praxou medzi štátmi.
131. Výklad v prospech práva Spoločenstva by mal mať podľa uvedenej vlády podobu zmeny dvojstranného dohovoru po opätovnom prerokovaní s týmto cieľom na dvojstrannej úrovni a v prípade neúspechu týchto rokovaní by mal viesť k vypovedaniu alebo pozastaveniu účinnosti tohto dohovoru. Dovtedy sú však vnútroštátne súdy oprávnené chrániť dotknuté práva, aj keď odporujú právu Spoločenstva. Táto vláda tvrdí, že vnútroštátny súd navyše neuviedol, či uvedený dohovor možno vypovedať.
132. Francúzska vláda tvrdí, že z oznámenia spolkového kancelára vyplýva, že predmetné dvojstranné zmluvy zostali nepretržite v platnosti medzi Rakúskou republikou a Českou republikou od 1. januára 1993, teda odo dňa, ktorý predchádza pristúpeniu Rakúskej republiky k Európskej únii. Toto oznámenie neobsahuje rozhodnutie o ponechaní dvojstranného dohovoru v platnosti od roku 1997, ale len konštatovanie tejto skutočnosti, o ktorej informuje jednotlivcov. Tieto zmluvy sú preto jednoznačne medzinárodnými aktmi uzatvorenými pred pristúpením Rakúskej republiky, na ktoré sa vzťahuje článok 307 ES.
133. Z judikatúry Súdneho dvora navyše vyplýva, že v súlade so zásadami medzinárodného práva môže mať pred normami práva Spoločenstva – v tomto prípade pred článkom 28 ES a príslušnými ustanoveniami nariadenia č. 2081/92 – prednosť skôr uzatvorený medzinárodný dohovor – v tomto prípade dvojstranný dohovor – ak tento dohovor ukladá dotknutému členskému štátu povinnosti, ktorých plnenie môže naďalej vyžadovať tretia krajina, ktorá je jeho zmluvnou stranou.
134. Podľa uvedenej vlády z tejto judikatúry vyplýva, že aplikovateľnosť takéhoto dohovoru musí overiť vnútroštátny súd, ktorému tiež prináleží identifikovať p redmetné povinnosti s cieľom určiť, do akej miery odporujú článku 28 ES alebo nariadeniu č. 2081/92.
135. Francúzska vláda tvrdí, že výklad, ktorý navrhuje vnútroštátny súd, by v prípade, ktorý je predmetom konania vo veci samej, viedol k porušeniu dvojstranného dohovoru, a nebol by teda prijateľným prostriedkom medzinárodného práva na vyriešenie prípadného rozporu medzi uvedeným dohovorom a právom Spoločenstva v zmysle článku 307 druhého odseku ES podľa jeho výkladu Súdnym dvorom.
136. Podľa uvedenej vlády zo znenia článku 7 ods. 1 dvojstranného dohovoru, ktoré je jednoznačné, vyplýva, že je apriórne vylúčený výklad tohto ustanovenia, podľa ktorého je názov „Bud“ chránený ako jednoduchý a nepriamy údaj o zemepisnom pôvode iba proti nebezpečenstvu uvedenia do omylu, a teda nepožíva absolútnu ochranu. Preto tento výklad nemožno považovať za výklad, ktorý je v súlade s právom Spoločenstva.
137. Komisia tvrdí, že článok 307 ES sa vzťahuje na dvojstranný dohovor, pretože tento dohovor má priamy vplyv na uplatňovanie Zmluvy a navyše ho uzatvorila Rakúska republika s treťou krajinou dávno pred pristúpením uvedeného členského štátu k Európskej únii.
138. Je však namieste otázka, či sa článok 307 prvý odsek ES vzťahuje aj na dohovor, ktorý, rovnako ako v prípade, ktorý je predmetom konania vo veci samej, zostal v platnosti vo vzťahu k štátu, ktorý je právnym nástupcom pôvodnej tretej krajiny, na základe vyhlásenia orgánov členského štátu po jeho pristúpení.
139. Táto otázka tiež vedie k otázke, či má predmetné vyhlásenie konštitutívnu povahu.
140. Komisia tvrdí, že oznámenie spolkového kancelára má podľa medzinárodného práva iba deklaratórny účinok, pričom zmluva zostáva v platnosti, ak zo správania zmluvných strán možno vyvodiť ich vzájomný súhlas s ponechaním tejto zmluvy v platnosti.
141. Ide o skutkovú otázku, ktorú musí posúdiť vnútroštátny súd. Komisia tvrdí, že zo spisu nevyplýva, že zmluvné strany nechceli ponechať predmetné dvojstranné zmluvy v platnosti.
142. Komisia na základe toho dospela k záveru, že článok 307 prvý odsek ES sa vzťahuje na prípad, ktorý je predmetom konania vo veci samej, a preto práva ani povinnosti vyplývajúce z dvojstranného dohovoru nie sú Zmluvou dotknuté.
Odpoveď Súdneho dvora
143. Na túto otázku je potrebné odpovedať, keďže z odpovede na druhú otázku vyplýva, že v prípade, ak názov „Bud“ nemožno považovať za názov, ktorý odkazuje priamo alebo nepriamo na zemepisný pôvod výrobkov, ktoré označuje, článok 28 ES bráni ochrane, ktorú uvedenému názvu poskytujú predmetné dvojstranné zmluvy.
144. Z článku 307 prvého odseku ES vyplýva, že práva a povinnosti vyplývajúce z dohovoru uzavretého pred dňom pristúpenia členského štátu medzi týmto štátom a tretím štátom nie sú dotknuté ustanoveniami Zmluvy.
145. Cieľom tohto ustanovenia je v súlade so zásadami medzinárodného práva špecifikovať, že uplatňovaním Zmluvy ES nie je dotknutý záväzok daného členského štátu dbať na práva tretích krajín vyplývajúce zo skôr uzatvoreného dohovoru a plniť si príslušné povinnosti (pozri najmä rozsudok zo 4. júla 2000, Komisia/Portugalsko, C‑84/98, Zb. s. I‑5215, bod 53).
146. Preto je na stanovenie, či pôsobenie právnej normy Spoločenstva môže mariť skôr uzatvorený medzinárodný dohovor, nevyhnutné skúmať, či tento dohovor ukladá danému členskému štátu povinnosti, ktorých plnenie môže tretia krajina, ktorá je stranou dohovoru, naďalej vyžadovať (pozri v tomto zmysle najmä rozsudok z 10. marca 1998, T. Port, C‑364/95 a C‑365/95, Zb. s. I‑1023, bod 60).
147. V danom prípade je nesporné, že ochranu názvu „Bud“ zakotvujú predmetné dvojstranné zmluvy, ktoré boli uzatvorené medzi Československou socialistickou republikou a Rakúskou republikou dávno pred pristúpením Rakúskej republiky k Európskej únii.
148. Z predmetných medzinárodných zmlúv, najmä z článku 7 ods. 1 dvojstranného dohovoru, vyplýva, že tieto zmluvy obsahujú povinnosti pre Rakúsku republiku, ktorých plnenie mohla vyžadovať Československá socialistická republika.
149. Je však otázne, či Českej republike vyplývajú z uvedených zmlúv práva, ktorých rešpektovanie môže naďalej vyžadovať od Rakúskej republiky.
150. Je totiž potrebné pripomenúť, že Česká a Slovenská Federatívna Republika, ktorá bola právnym nástupcom Československej socialistickej republiky, po svojom rozdelení 1. januára 1993 prestala existovať a jej právnymi nástupcami na príslušných častiach jej územia sa stali dva nezávislé štáty, a to Česká republika a Slovenská republika.
151. Preto treba skúmať, či v rámci tejto sukcesie štátov predmetné dvojstranné zmluvy uzatvorené Československou socialistickou republikou zostali v platnosti po rozdelení Českej a Slovenskej Federatívnej Republiky, najmä pokiaľ ide o práva, ktoré z nej vyplývajú Českej republike, ako sú práva posudzované v konaní vo veci samej, v dôsledku čoho tieto práva a im zodpovedajúce povinnosti Rakúskej republiky zostali po tomto rozdelení zachované, a preto boli ku dňu pristúpenia Rakúskej republiky k Európskej únii naďalej v platnosti.
152. Je nesporné, že ku dňu uvedeného rozdelenia existovala medzinárodne všeobecne uznávaná prax založená na zásade kontinuity zmlúv. Z tejto praxe vyplýva, že pokiaľ jeden zo štátov, ktoré sú zmluvnými stranami dvojstrannej zmluvy, neprejavil vôľu túto zmluvu opätovne prerokovať alebo ju vypovedať, platí, že táto zmluva zostáva v zásade v platnosti vo vzťahu k štátom, ktoré sú právnymi nástupcami rozdeleného štátu.
153. Je zrejmé, že takto koncipovaná zásada kontinuity zmlúv predstavuje, prinajmenšom pokiaľ ide o osobitný prípad úplného rozdelenia štátov, bez ohľadu na možnosť vypovedania alebo opätovného prerokovania zmlúv, základnú zásadu, ktorá bola v čase predmetného rozdelenia všeobecne uznávaná.
154. V každom prípade bez toho, aby sa Súdny dvor musel vyjadriť k otázke, či táto zásada kontinuity zmlúv predstavovala v čase rozdelenia Českej a Slovenskej Federatívnej Republiky obyčajové pravidlo medzinárodného práva, je nesporné, že uplatňovanie tejto zásady v medzinárodnej praxi zmluvného práva bolo v tejto dobe v úplnom súlade s medzinárodným právom.
155. Za týchto podmienok je potrebné skúmať, či Rakúska republika, ako aj Česká republika skutočne zamýšľali uplatniť túto zásadu kontinuity zmlúv na predmetné dvojstranné zmluvy a či existujú dôkazy, ktoré by preukazovali takýto zámer a týkali by sa obdobia od uvedeného rozdelenia do pristúpenia Rakúskej republiky k Európskej únii.
156. Ako vyplýva najmä z uznesenia Českej národnej rady zo 17. decembra 1992 a z článku 5 ústavného zákona č. 4/1993 (pozri body 25 a 26 tohto rozsudku), Česká republika výslovne akceptovala zásadu automatickej kontinuity zmlúv.
157. Pokiaľ ide o stanovisko Rakúskej republiky, je zrejmé, že tento štát tradične uplatňoval zásadu tabula rasa, podľa ktorej, pokiaľ nejde o zmluvy územnej povahy alebo pokiaľ neexistuje dohoda, ktorá by stanovovala opak, sukcesia nového štátu vo vzťahu k štátu, ktorý je zmluvnou stranou, znamená automaticky koniec platnosti zmlúv uzatvorených štátom, ktorý je zmluvnou stranou.
158. Je však otázne, či v prípade sukcesie štátov, ako je sukcesia štátov vyplývajúca z úplného rozdelenia bývalého štátu, najmä pokiaľ ide o predmetné dvojstranné zmluvy, Rakúska republika zamýšľala uplatniť zásadu uvedenú v predchádzajúcom bode.
159. V tejto súvislosti, ako uviedol generálny advokát v bodoch 141 a 142 svojich návrhov, je zrejmé, že jednak z judikatúry rakúskych súdov a jednak zo skutočnosti, že osobitne vo vzťahu k Českej republike Rakúska republika vypovedala, avšak len do budúcnosti, určité zmluvy uzatvorené s Československou socialistickou republikou, vyplýva, že prax tohto členského štátu, a to aj počas obdobia od rozdelenia Českej a Slovenskej Federatívnej Republiky do pristúpenia Rakúskej republiky k Európskej únii, nasvedčuje tomu, že sa odchýlil od uplatňovania zásady tabula rasa .
160. Prax Rakúskej republiky vo vzťahu k nástupníckym štátom Českej a Slovenskej Federatívnej Republiky je zrejme založená na pragmatickom prístupe, podľa ktorého sa dvojstranné zmluvy uplatňujú naďalej, pokiaľ ich jedna zo zmluvných strán nevypovedala. Takáto prax vedie k výsledkom, ktoré sú veľmi podobné výsledkom uplatňovania zásady kontinuity zmlúv.
161. V tejto súvislosti prináleží vnútroštátnemu súdu overiť, či Rakúska republika kedykoľvek počas obdobia od rozdelenia Českej a Slovenskej Federatívnej Republiky 1. januára 1993 do vydania oznámenia spolkového kancelára v roku 1997 neprejavila zámer opätovne prerokovať alebo vypovedať predmetné dvojstranné zmluvy.
162. Ak by sa preukázalo, že takáto skutočnosť nastala, malo by to osobitný význam, pretože, ako je uvedené v bode 156 tohto rozsudku, Česká republika v čase rozdelenia štátu, ktorý bol jej právnym predchodcom, výslovne deklarovala, že zmluvy uzatvorené s týmto štátom zostávajú v platnosti. Česká republika si teda výslovne vyhradila právo domáhať sa vo vzťahu k Rakúskej republike svojich práv vyplývajúcich z predmetných dvojstranných zmlúv ako nástupnícky štát.
163. Význam tejto skutočnosti potvrdzuje aj účel článku 307 prvého odseku ES, ktorého cieľom je umožniť členskému štátu, aby rešpektoval práva, ktoré môžu uplatniť tretie krajiny na základe dohovoru uzatvoreného pred pristúpením tohto štátu k Európskej únii v prípadoch, ako je prípad posudzovaný v konaní vo veci samej (pozri bod 145 tohto rozsudku).
164. Je úlohou vnútroštátneho súdu, aby overil, či v prípade, ktorý je predmetom konania vo veci samej, Rakúska republika, ako aj Česká republika skutočne chceli uplatniť na predmetné dvojstranné zmluvy zásadu kontinuity zmlúv.
165. Pokiaľ ide o Rakúsku republiku, je ďalej potrebné uviesť, že nemožno apriórne vylúčiť, že by sa prejav vôle urobený v tejto súvislosti, aj keď s určitým odstupom, teda až v roku 1997, nemohol brať do úvahy na účely definitívneho určenia zámeru tohto členského štátu akceptovať Českú republiku ako zmluvnú stranu predmetných dvojstranných zmlúv a konštatovania, že v danom prípade sa na uplatňovanie týchto zmlúv vzťahuje článok 307 prvý odsek ES.
166. Iná situácia by nastala, ak by Rakúska republika kedykoľvek pred oznámením spolkového kancelára jasne vyjadrila svoju opačnú vôľu.
167. Ak by vnútroštátny súd na základe ním uskutočneného overenia najmä z hľadiska úvah uvedených v tomto rozsudku dospel k záveru, že ku dňu pristúpenia Rakúskej republiky k Európskej únii bol tento členský štát viazaný predmetnými dvojstrannými zmluvami vo vzťahu k Českej republike, uvedené zmluvy by sa mohli považovať za akty uzavreté pred týmto pristúpením v zmysle článku 307 prvého odseku ES.
168. Je potrebné dodať, že druhý odsek tohto ustanovenia zaväzuje členské štáty, aby prijali všetky vhodné opatrenia na odstránenie nezlučiteľností medzi dohovorom uzavretým pred pristúpením členského štátu a Zmluvou.
169. Z uvedeného vyplýva, že vnútroštátny súd je povinný overiť, či možno prípadnú nezlučiteľnosť medzi Zmluvou a dvojstranným dohovorom odstrániť výkladom tohto dohovoru v súlade s právom Spoločenstva, a to v najväčšej možnej miere a v súlade s medzinárodným právom.
170. Ak sa preukáže nemožnosť výkladu dohovoru uzatvoreného pred pristúpením členského štátu k Európskej únii v súlade s právom Spoločenstva, tento štát môže v rámci článku 307 ES prijať vhodné opatrenia, avšak je povinný odstrániť nezlučiteľnosti medzi skôr uzatvoreným dohovorom a Zmluvou. Ak tento členský štát narazí na ťažkosti, ktoré znemožňujú úpravu dohody, nemožno vylúčiť jeho povinnosť vypovedať túto dohodu (pozri rozsudok Komisia/Portugalsko, už citovaný, bod 58).
171. V tejto súvislosti treba zdôrazniť, že článok 16 ods. 3 dvojstranného dohovoru stanovuje, že každá zo zmluvných strán ho môže vypovedať v lehote aspoň jedného roka písomne diplomatickou cestou.
172. Kým jeden zo spôsobov uvedených v článku 307 druhom odseku ES neumožní odstrániť prípadné nezlučiteľnosti medzi dohovorom uzavretým pred pristúpením daného členského štátu k Európskej únii a Zmluvou, prvý odsek tohto článku umožňuje tomuto štátu pokračovať v uplatňovaní takéhoto dohovoru, pokiaľ obsahuje záväzky, ktorými je uvedený štát v zmysle medzinárodného práva viazaný.
173. Vzhľadom na vyššie uvedené je potrebné odpovedať na tretiu a štvrtú otázku tak, že článok 307 prvý odsek ES sa má vykladať v tom zmysle, že súdu členského štátu umožňuje – za predpokladu overenia, ktoré musí vykonať najmä s ohľadom na okolnosti, ktoré vyplývajú z tohto rozsudku – uplatniť ustanovenia dvojstranných zmlúv, ako sú tie vo veci samej, uzatvorených medzi týmto štátom a treťou krajinou, ktoré zahŕňajú ochranu názvu pochádzajúceho z tejto tretej krajiny, a to aj v prípade, ak sa preukáže, že tieto ustanovenia sú v rozpore s ustanoveniami Zmluvy, pretože ide o povinnosť vyplývajúcu z dohovorov uzatvorených pred pristúpením dotknutého členského štátu k Európskej únii. Kým jeden zo spôsobov uvedených v článku 307 druhom odseku ES neumožní odstrániť prípadné nezlučiteľnosti medzi dohovorom uzavretým pred uvedeným pristúpením a uvedenou Zmluvou, prvý odsek tohto článku umožňuje tomuto štátu pokračovať v uplatňovaní takéhoto dohovoru, pokiaľ obsahuje záväzky, ktorými je uvedený štát v zmysle medzinárodného práva viazaný.
O trovách
174. Rakúska, nemecká a francúzska vláda ani Komisia nemajú právo na náhradu trov konania, ktoré im vznikli v súvislosti s pripomienkami, ktoré podali Súdnemu dvoru. Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
Výrok
Z týchto dôvodov
SÚDNY DVOR
o otázkach, ktoré mu položil Handelsgericht Wien uznesením z 26. februára 2001, rozhodol takto:
1. Článok 28 ES a nariadenie Rady (EHS) č. 2081/92 zo 14. júla 1992 o ochrane zemepisných označení a označení pôvodu poľnohospodárskych výrobkov a potravín, zmenené a doplnené nariadením Rady (ES) č. 535/97 zo 17. marca 1997, nebránia uplatňovaniu ustanovenia dvojstrannej zmluvy uzatvorenej medzi členským štátom a treťou krajinou, ktoré poskytuje jednoduchému a nepriamemu údaju o zemepisnom pôvode pochádzajúcemu z tejto tretej krajiny v dovážajúcom členskom štáte ochranu, ktorá je nezávislá od akéhokoľvek nebezpečenstva uvedenia do omylu a ktorá umožňuje zabrániť dovozu tovaru, s ktorým sa legálne obchoduje v inom členskom štáte.
2. Článok 28 ES bráni uplatňovaniu ustanovenia dvojstrannej zmluvy uzatvorenej medzi členským štátom a treťou krajinou, ktoré názvu, ktorý sa v tretej krajine nevzťahuje priamo, ani nepriamo na zemepisný pôvod ním označeného výrobku, poskytuje v dovážajúcom členskom štáte ochranu, ktorá je nezávislá od akéhokoľvek nebezpečenstva uvedenia do omylu a ktorá umožňuje zabrániť dovozu tovaru, s ktorým sa legálne obchoduje v inom členskom štáte.
3. Článok 307 prvý odsek ES sa má vykladať v tom zmysle, že súdu členského štátu umožňuje – za predpokladu overenia, ktoré musí vykonať najmä s ohľadom na okolnosti, ktoré vyplývajú z tohto rozsudku – uplatniť ustanovenia dvojstranných zmlúv, ako sú tie vo veci samej, uzatvorených medzi týmto štátom a treťou krajinou, ktoré zahŕňajú ochranu názvu pochádzajúceho z tejto tretej krajiny, a to aj v prípade, ak sa preukáže, že tieto ustanovenia sú v rozpore so Zmluvou, pretože ide o povinnosť vyplývajúcu z dohôd uzatvorených pred pristúpením dotknutého členského štátu k Európskej únii. Kým jeden zo spôsobov uvedených v článku 307 druhom odseku ES neumožní odstrániť prípadné nezlučiteľnosti medzi dohovorom uzavretým pred uvedeným pristúpením a uvedenou Zmluvou, prvý odsek tohto článku umožňuje tomuto štátu pokračovať v uplatňovaní takéhoto dohovoru, pokiaľ obsahuje záväzky, ktorými je uvedený štát v zmysle medzinárodného práva viazaný.