62024CC0045
NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA
RIMVYDAS NORKUS
prednesené 19. júna 2025 (
1
)
Vec C‑45/24
Verein für Konsumenteninformation
proti
Koninklijke Luchtvaart Maatschappij NV
[návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Oberster Gerichtshof (Najvyšší súd, Rakúsko)]
„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Letecká doprava – Nariadenie (ES) č. 261/2004 – Článok 8 ods. 1 – Náhrada ceny letenky v prípade zrušenia letu – Provízia vyberaná osobou, ktorá koná pri nákupe letenky ako sprostredkovateľ medzi cestujúcim a leteckým dopravcom – Podmienky zahrnutia – Výška provízie údajne stanovená bez vedomia leteckého dopravcu – Dôkazné bremeno“
I. Úvod
1.
Tento návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Oberster Gerichtshof (Najvyšší súd, Rakúsko) podľa článku 267 ZFEÚ, sa týka výkladu nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 261/2004 z 11. februára 2004, ktorým sa ustanovujú spoločné pravidlá systému náhrad a pomoci cestujúcim pri odmietnutí nástupu do lietadla, v prípade zrušenia alebo veľkého meškania letov a ktorým sa zrušuje nariadenie (EHS) č. 295/91 (
2
), a najmä článku 8 ods. 1 písm. a) tohto nariadenia.
2.
Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi Verein für Konsumenteninformation, rakúskym združením na ochranu spotrebiteľov (ďalej len „VKI“), a Koninklijke Luchtvaart Maatschappij NV (ďalej len „KLM“), leteckou spoločnosťou, vo veci náhrady provízie, ktorú cestujúci, ktorí si rezervovali letenky na webovom sídle online cestovnej kancelárie Opodo a ktorých let bol zrušený, zaplatili tejto cestovnej kancelárii. Títo cestujúci postúpili svoj prípadný nárok na náhradu tejto provízie vo výške 95,14 eura združeniu VKI, ktoré sa svojou žalobou domáha jej zaplatenia spolu s úrokmi od spoločnosti KLM na základe článku 8 ods. 1 písm. a) nariadenia č. 261/2004. KLM spochybňuje dôvodnosť tejto žaloby a tvrdí, že medzi ňou a agentúrou Opodo neexistuje žiadna dohoda o tejto provízii a že nepovolila jej stanovenie.
3.
Prejednávaná vec poskytuje Súdnemu dvoru príležitosť spresniť svoju judikatúru týkajúcu sa povinnosti leteckého dopravcu nahradiť cestujúcemu províziu, ktorú zaplatil tretej osobe, ktorá pri kúpe letenky pôsobila ako sprostredkovateľ. Predovšetkým bude potrebné objasniť, aké podmienky musí spĺňať vzťah medzi sprostredkovateľom a leteckým dopravcom na to, aby sa žaloba podaná priamo proti leteckému dopravcovi na základe článku 8 ods. 1 písm. a) nariadenia č. 261/2004 považovala za odôvodnenú. S podporou judikatúry Súdneho dvora preukážem, že rozhodujúce je, aby letecký dopravca aspoň implicitne povolil činnosť sprostredkovateľa. Vysvetlím tiež, prečo prístup, ktorý zvolil Súdny dvor, najlepšie chráni práva cestujúcich, avšak nestráca zo zreteľa ani záujmy leteckých dopravcov.
II. Právny rámec
4.
V odôvodneniach 1, 13 a 22 nariadenia č. 261/2004 sa uvádza:
„(1)
Konanie spoločenstva v oblasti leteckej dopravy by sa malo, okrem iných vecí, zamerať na zabezpečenie vysokej úrovne ochrany cestujúcich; okrem toho by sa mal vo všeobecnosti brať plný zreteľ na požiadavky ochrany spotrebiteľa;
…
(13)
cestujúci, ktorých lety boli zrušené, by mali mať možnosť buď získať úhradu ceny letenky alebo presmerovanie letu za uspokojivých podmienok a mala by im byť počas čakania na neskorší let poskytnutá primeraná starostlivosť;
…
(22)
členské štáty by mali zabezpečiť a dohliadať nad všeobecným dodržiavaním ustanovení tohto nariadenia zo strany svojich leteckých dopravcov a mali by určiť orgán, ktorý by plnil také vynucovacie úlohy; dohľad by nemal mať vplyv na práva cestujúcich a leteckých dopravcov, ktorí žiadajú zákonné odškodnenie pred súdmi podľa vnútroštátnych právnych postupov.“
5.
Podľa článku 2 tohto nariadenia, nazvaného „Definície“:
„Na účely tohto nariadenia:
…
f)
‚letenka‘ znamená platný dokument oprávňujúci na prepravu, alebo rovnocenné oprávnenie v nepapierovej forme, vrátane elektronickej formy, vydaný alebo povolený leteckým dopravcom alebo jeho splnomocneným zástupcom;
g)
‚rezervácia‘ znamená skutočnosť, že cestujúci má letenku alebo iný dôkaz, z ktorého vyplýva, že rezervácia bola potvrdená a zaregistrovaná leteckým dopravcom alebo cestovnou kanceláriou;
…“
6.
Článok 5 uvedeného nariadenia s názvom „Zrušenie“ stanovuje:
„1.   V prípade zrušenia letu príslušným cestujúcim:
a)
prevádzkujúci letecký dopravca ponúkne pomoc v súlade s článkom 8;
…“
7.
V článku 8 toho istého nariadenia, nazvanom „Právo na náhradu alebo presmerovanie“, sa v odseku 1 uvádza:
„Keď sa uvádza odkaz na tento článok, cestujúcim sa ponúkne možnosť vybrať si medzi:
a)
–
úhradou úplných nákladov na letenku v cene, za ktorú bola kúpená, za časť alebo časti nevykonanej cesty a za časť alebo časti už vykonanej cesty, ak let už naďalej neslúži účelu vo vzťahu k pôvodnému cestovnému plánu cestujúceho alebo v spojení s ním, do siedmich dní prostriedkami uvedenými v článku 7 ods. 3,
–
spiatočným letom do prvého miesta odletu pri najbližšej príležitosti;
b)
presmerovaním za porovnateľných prepravných podmienok na ich konečné cieľové miesto pri najbližšej príležitosti; alebo,
c)
presmerovaním za porovnateľných prepravných podmienok na ich konečné cieľové miesto v neskoršom dátume podľa želania cestujúceho, za predpokladu voľných miest.“
8.
Podľa článku 13 nariadenia č. 261/2004, nazvaného „Právo na odškodnenie“:
„V prípadoch keď prevádzkujúci letecký dopravca platí náhradu alebo plní iné záväzky vyplývajúce z tohto nariadenia, nemôže sa žiadne ustanovenie tohto nariadenia vykladať tak, ako by obmedzovalo jeho právo na uplatňovanie nároku na náhradu od ktorejkoľvek osoby, vrátane tretích osôb, v súlade s platným právom. Toto nariadenie nesmie najmä v žiadnom prípade obmedzovať právo prevádzkujúceho leteckého dopravcu v jeho snahe o dosiahnutie náhrady od cestovnej kancelárie alebo inej osoby, s ktorou má prevádzkujúci letecký dopravca zmluvu. Podobne sa žiadne ustanovenie tohto nariadenia nemôže vykladať tak, ako by obmedzovalo právo cestovnej kancelárie alebo tretej osoby, inej než je cestujúci, s ktorou má prevádzkujúci letecký dopravca zmluvu, v ich snahe o dosiahnutie odškodnenia alebo náhrady od prevádzkujúceho leteckého dopravcu v súlade s použiteľným príslušným právom.“
III. Skutkové okolnosti sporu, konanie vo veci samej a prejudiciálne otázky
9.
Cestujúci si kúpili letenky na lety prevádzkované spoločnosťou KLM na rezervačnom portáli cestovnej kancelárie Opodo akreditovanej Medzinárodným združením leteckých prepravcov (IATA) a oprávnenej vydávať letenky pre túto leteckú spoločnosť. Spoločnosti Opodo zaplatili celkovú sumu 2053,48 eura. Z dôvodu zrušenia ich letov bola týmto cestujúcim vrátená cena letenky vo výške 1958,34 eura. Rozdiel vo výške 95,14 eura, ktorý nebol nahradený, zodpovedá provízii za sprostredkovanie spoločnosti Opodo.
10.
V čase kúpy leteniek, o ktoré ide vo veci samej, spoločnosti KLM a Opodo spolupracovali už najmenej desať rokov a mali zmluvu nazvanú „Global Incentive“, podľa ktorej sa spoločnosti Opodo vyplácali určité odmeny podľa počtu predaných leteniek spoločnosti KLM. Ani zmluvy IATA, ani tzv. Incentive zmluvy však neupravovali možnosť účtovania sprostredkovateľskej provízie spoločnosťou Opodo cestujúcim, takže sa v nich neuvádzala ani výška takejto provízie. V prejednávanej veci tak KLM tvrdí, že nepoznala výšku provízie za sprostredkovanie, ktorú Opodo účtuje cestujúcim.
11.
VKI, ktorému cestujúci postúpili svoje pohľadávky na náhradu ceny leteniek, sa svojou žalobou domáha zaplatenia sumy 95,14 eura spolu s úrokmi. Súd prvej inštancie vyhovel žalobe združenia VKI, zatiaľ čo odvolací súd ju zamietol. V dôsledku toho VKI podalo proti rozsudku odvolacieho súdu opravný prostriedok „Revision“ na Oberster Gerichtshof (Najvyšší súd), vnútroštátny súd, ktorý podal návrh na začatie prejudiciálneho konania.
12.
Vnútroštátny súd uvádza, že Súdny dvor už preskúmal rozsah práva cestujúcich na náhradu v rozsudku z 12. septembra 2018, Harms (C‑601/17, ďalej len „rozsudok Harms, EU:C:2018:702), v ktorom rozhodol, že provízia za sprostredkovanie sa má zahrnúť do náhrady podľa článku 8 ods. 1 nariadenia č. 261/2004, okrem prípadu, ak bola táto provízia stanovená bez vedomia leteckého dopravcu. Výnimku, ktorú Súdny dvor sformuloval v závislosti od toho, či tento dopravca vie alebo nevie o provízii, však možno podľa vnútroštátneho súdu vykladať rôznymi spôsobmi. Vzniká tak na jednej strane otázka, ako má byť letecký dopravca konkrétne informovaný o existencii provízie a prípadne o jej výške, a na druhej strane, kto nesie v tomto ohľade dôkazné bremeno.
13.
Aj keď vnútroštátne súdy uplatňujú judikatúru vyplývajúcu z rozsudku Harms odlišne, vnútroštátny súd sa domnieva, že letecký dopravca nemôže argumentovať tým, že nepoznal presnú výšku provízie, pokiaľ nie je nezvyčajne vysoká, čo by musel preukázať. V tejto súvislosti musí letecký dopravca vychádzať z toho, že sprostredkovateľ za bežných okolností pracuje len za províziu za sprostredkovanie.
14.
Za týchto podmienok Oberster Gerichtshof (Najvyšší súd) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
„1.
Má sa [nariadenie č. 261/2004] a najmä jeho článok 8 ods. 1 písm. a) vykladať v tom zmysle, že cena letenky, ktorá sa má zohľadniť pri stanovení výšky náhrady, ktorú má letecký dopravca vyplatiť cestujúcemu v prípade zrušenia letu, zahŕňa aj rozdiel medzi sumou, ktorú zaplatil cestujúci, a sumou, ktorú dostal letecký dopravca, zodpovedajúci výške provízie získanej podnikom vystupujúcim ako sprostredkovateľ, ak letecký dopravca síce vie, že tento podnik si za sprostredkovanie účtuje províziu (poplatok za sprostredkovanie), nepozná však jej presnú výšku v konkrétnom prípade?
2.
Má cestujúci, ktorý žiada náhradu, predložiť dôkazy o tom, že letecký dopravca musel vedieť o provízií, alebo má letecký dopravca preukázať, že o tejto provízii nevedel?“
IV. Konanie na Súdnom dvore
15.
Návrh na začatie prejudiciálneho konania z 23. novembra 2023 bol doručený do kancelárie Súdneho dvora v ten istý deň.
16.
Účastníci konania vo veci samej a Európska komisia predložili písomné pripomienky v lehote stanovenej v článku 23 Štatútu Súdneho dvora Európskej únie.
17.
V súlade s článkom 76 ods. 2 rokovacieho poriadku Súdny dvor nenariadil pojednávanie.
V. Právna analýza
A.
Úvodné poznámky
18.
Náhrada ceny letenky leteckou spoločnosťou je jednou z kľúčových otázok práva v oblasti osobnej leteckej dopravy. Menej pozornosti sa už venuje otázke náhrady poplatku zaplateného tretím osobám za rezerváciu letu. Poskytovatelia služieb, ako sú cestovné kancelárie či online portály, však zohrávajú čoraz väčšiu úlohu v expandujúcom odvetví leteckej dopravy. Toto odvetvie prechádzalo neustálymi zmenami spôsobenými liberalizáciou trhu cestovného ruchu, nástupom nízkonákladových dopravcov a technologickým rozvojom. V dôsledku týchto zmien prebieha kontakt medzi spotrebiteľmi a leteckými spoločnosťami čoraz častejšie nepriamo, pričom doň vstupujú aj poskytovatelia sprostredkovateľských služieb, čím vzniká trojstranný vzťah, z ktorého v prípade zrušenia letu pramení množstvo právnych otázok. (
3
)
19.
Hoci nariadenie č. 261/2004 výslovne upravuje uhradenie kúpnej ceny letenky, a to podľa článku 8 ods. 1 písm. a) v spojení s článkom 5 ods. 1 písm. a) tohto nariadenia („[úhrada] úplných nákladov na letenku v cene, za ktorú bola zakúpená,“) (
4
), otázka, či táto cena zahŕňa aj provízie, ktoré cestujúci zaplatili sprostredkovateľom, ostávala dlho nezodpovedaná. Táto situácia sa zmenila po vydaní rozsudku Harms, v ktorom Súdny dvor uznal povinnosť leteckého dopravcu nahradiť tento druh provízie. Túto povinnosť odôvodnil v podstate tým, že provízia vyberaná sprostredkovateľom od cestujúceho sa musí považovať za „súčasť“ kúpnej ceny letenky. (
5
) Tento výklad je presvedčivý najmä preto, lebo rezerváciu u sprostredkovateľa treba považovať za súčasť jednej transakcie, v rámci ktorej je zaplatenie provízie nevyhnutnou podmienkou kúpy letenky.
20.
Súdny dvor však podmienil tento právny následok tým, že jednotlivé zložky takejto letenky vrátane jej ceny musia byť „povolené“ leteckým dopravcom, pretože nemôžu byť „stanovené bez jeho vedomia“. (
6
)
21.
Ako vyplýva z návrhu na začatie prejudiciálneho konania, zdá sa, že viaceré vnútroštátne súdy túto podmienku pochopili ako podmienku predstavujúcu subjektívny prvok, a to „vedomosť“ leteckého dopravcu o obchodnej činnosti sprostredkovateľa, a konkrétne o tom, že sprostredkovateľ si za poskytnuté služby pýta províziu. Z právneho hľadiska ide o podmienku, ktorá sa osobitne týka vzťahu medzi leteckým dopravcom a „jeho splnomocneným zástupcom“ podľa článku 2 úvodnej časti a písm. f) nariadenia č. 261/2004.
22.
Práve tohto aspektu sa týkajú otázky položené vnútroštátnym súdom, keďže ich cieľom je predovšetkým určiť po prvé, či letecký dopravca musí mať vedomosť o presnej výške provízie, a po druhé, kto nesie dôkazné bremeno za preukázanie tejto vedomosti. Tieto otázky preskúmam v takom istom poradí.
B.
O prvej prejudiciálnej otázke
23.
Svojou prvou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate usiluje zistiť, či cena letenky, ktorú je letecký dopravca povinný nahradiť cestujúcim, zahŕňa aj províziu vyberanú sprostredkovateľom, ak tento letecký dopravca vie, že tento sprostredkovateľ si za svoje služby zväčša účtuje províziu, nepozná však jej presnú výšku v konkrétnom prípade.
1. O subjektívnom kritériu stanovenom Súdnym dvorom v rozsudku Harms
24.
V tejto súvislosti vnútroštátny súd chce, aby Súdny dvor bližšie objasnil rozsudok Harms, pokiaľ ide o požadovaný stupeň vedomosti leteckého dopravcu o výške provízie zaplatenej sprostredkovateľovi na to, aby ju bolo možné zahrnúť do ceny letenky, ktorej náhradu si možno nárokovať. Vnútroštátny súd svojou otázkou odkazuje na subjektívny prvok, ktorý som spomenul v úvodných poznámkach a ktorý Súdny dvor považuje za základnú podmienku na to, aby bol letecký dopravca povinný nahradiť províziu akú súčasť kúpnej ceny letenky, aj keď táto provízia v skutočnosti zodpovedá odmene za službu poskytnutú treťou osobou.
25.
Na úvod považujem za vhodné upozorniť, že – ako vyplýva z výkladu rozsudku Harms – takáto povinnosť závisí predovšetkým od vôle leteckého dopravcu, ktorým podľa Súdneho dvora museli byť jednotlivé zložky takejto letenky vrátane provízie „povolené“. (
7
) Tento výklad vychádza z vymedzenia pojmu „letenka“ v článku 2 písm. f) nariadenia č. 261/2004, podľa ktorého ide o dokument oprávňujúci na prepravu, ktorý je nielen vydaný, ale aj „povolený leteckým dopravcom“ alebo jeho splnomocneným zástupcom. Súdny dvor z toho vyvodil, že toto povolenie dopravcu sa vzťahuje na jednotlivé zložky, z ktorých sa skladá cena takejto letenky. Súdny dvor tak konštatuje, že úhrada nákladov leteckým dopravcom je zjavne odôvodnená v rozsahu, v akom tento dopravca prijal vedomé a informované rozhodnutie, ktoré potvrdzuje zahrnutie tejto zložky do ceny letenky. V každom prípade to zo sémantického hľadiska vyplýva z pojmu „povolenie“. (
8
) V rozsudku Harms sa však skutočnosť, že uvedená zložka nie je stanovená bez vedomia leteckého dopravcu, považuje za „povolenie“, takže vedomosť dopravcu o stanovení provízie zo strany sprostredkovateľa postačuje na konštatovanie, že tento dopravca ju aj povolil.
26.
Rozsudok Harms vychádza v podstate zo zásady, že letecký dopravca je povinný nahradiť províziu, ak vedome využíva služby tretej strany na plnenie svojich úloh. Preto keď Súdny dvor vyhlásil, že jednotlivé zložky ceny letenky nemožno určiť „bez vedomia“ tohto dopravcu, toto vyhlásenie treba chápať v tom zmysle, že dopravca nemôže byť povinný nahradiť provízie, o ktorých nevedel a s ktorými v dôsledku toho nesúhlasil.
27.
Okrem toho sa podľa výkladu Súdneho dvora (
9
) provízia „povolená“ leteckým dopravcom a zaplatená sprostredkovateľovi považuje za „nevyhnutnú“ v zmysle rozsudku Mennens (
10
) a tento dopravca ju musí nahradiť. Na „nevyhnutnosti“ tejto zložky ceny podľa môjho názoru nič nemení ani možnosť kúpiť si letenku bez sprostredkovateľa, a tak sa vyhnúť platbe provízie. „Nevyhnutnosť“ provízie, ktorú cestujúci zaplatil, chápem totiž ako neodmysliteľnú zložku ceny letenky, pokiaľ cestujúci využije služby sprostredkovateľa, ktorý je zasa „splnomocneným zástupcom“ tohto leteckého dopravcu. Na tejto „nevyhnutnosti“ nič nemení ani skutočnosť, že cestujúci pri kúpe letenky súhlasí so všeobecnými obchodnými podmienkami sprostredkovateľa a s platbou provízie. Na rozdiel od doplnkových fakultatívnych služieb ponúkaných sprostredkovateľom, ako je napríklad cestovné poistenie, nemožno platbu provízie v procese nákupu nezvoliť. Preto ju nemožno považovať za „oddeliteľnú“ od ceny letenky v zmysle článku 8 ods. 1 písm. a) prvej zarážky nariadenia č. 261/2004.
28.
Táto úvaha ma privádza k otázke, ako možno preukázať, že letecký dopravca vie, že sprostredkovateľ v rámci výkonu svojej činnosti vyberá provízie. Tento aspekt je mimoriadne dôležitý, keďže Súdny dvor v rozsudku Harms sám pripúšťa, že môžu existovať situácie, keď letecký dopravca nevie o obchodných praktikách sprostredkovateľov. Len v takýchto situáciách je vylúčené právo cestujúceho žiadať od leteckého dopravcu náhradu provízie.
29.
Existuje viacero argumentov v prospech širšieho chápania tohto subjektívneho prvku v tom zmysle, že trvalý vzťah medzi leteckým dopravcom a sprostredkovateľom v zásade postačuje na preukázanie vedomosti dopravcu a v dôsledku toho jeho implicitného súhlasu s výberom provízie. V prvom rade z vymedzenia pojmu „letenka“ v článku 2 úvodnej časti a písm. f) nariadenia č. 261/2004 vyplýva, že letenka je dokumentom, ktorý môže byť vydaný alebo povolený iba samotným leteckým dopravcom alebo „jeho splnomocneným zástupcom“. Skutočnosť, že každý sprostredkovateľ, ktorý predáva letenky, sa považuje za splnomocneného zástupcu leteckého dopravcu, odôvodňuje domnienku vedomosti a „povolenia“ v zmysle rozsudku Harms (
11
), založenú na súhlase s vydávaním leteniek týmto zástupcom. Považoval by som totiž za nelogické sa domnievať, že letecký dopravca môže povoliť predaj leteniek a súhlasiť s ním bez toho, aby zároveň nesúhlasil s obchodnou praktikou svojho splnomocneného zástupcu, spočívajúcou vo výbere provízie. Takýto prístup by znamenal „vyberanie hrozienok z koláča“ („cherry picking“), vďaka čomu by dopravca v rámci toho istého obchodného vzťahu so svojím splnomocneným zástupcom využil podľa svojej ľubovôle to, čo je preňho obchodne výhodné, a odmietol to, čo mu nevyhovuje. Ďalej je zjavne nevyhnutné chrániť dôveru cestujúceho v regulárnosť procesu nákupu leteniek tým skôr, že nemusí poznať povahu obchodného vzťahu medzi sprostredkovateľom a leteckým dopravcom. (
12
) Nebolo by tiež primerané požadovať od cestujúceho, aby si v tejto súvislosti robil prieskum. Napokon je pri kúpe letenky u sprostredkovateľa legitímne predpokladať, že letecký dopravca povolil jednotlivé zložky ceny letenky, a preto o nich v každom prípade vie.
30.
Je totiž potrebné mať na pamäti, že letecký dopravca si môže slobodne nastaviť vzťah so sprostredkovateľom tak, aby mohol odmietnuť určité obchodné praktiky. Ak letecký dopravca využíva sieť sprostredkovateľov vo vlastnom záujme – či už s cieľom rozšíriť svoju klientelu alebo znížiť administratívne náklady súvisiace s predajom leteniek –, možno vo všeobecnosti predpokladať, že vie o ich obchodných praktikách a že teda „povolil“ účtovanie provízie v zmysle článku 2 úvodnej časti a písm. f) nariadenia č. 261/2004. Zdá sa, že v takom prípade z toho možno oprávnene vyvodiť, že letecký dopravca výslovne neodmietol účtovanie provízie sprostredkovateľom.
31.
Podobne, ak sa letecký dopravca rozhodne spolupracovať so zástupcom pre komerčný predaj leteniek, je primerané predpokladať, že tento dopravca chce vo vlastnom záujme ťažiť z príslušných marketingových príležitostí. Keď tento dopravca súhlasí s tým, aby jeho splnomocnený zástupca vydával letenky v zmysle článku 2 úvodnej časti a písm. f) nariadenia č. 261/2004, a to aj v prípade neexistencie výslovnej zmluvy so sprostredkovateľom, oprávňuje ho účtovať zákazníkom províziu. Naopak, ak ten istý letecký dopravca chce zabrániť tomu, aby si tretia osoba účtovala takúto províziu z dôvodov súvisiacich napríklad s jeho dobrým menom alebo firemnou politikou, je na ňom, aby s takouto treťou osobou nenadviazal obchodné vzťahy alebo aby ich ukončil.
32.
Letecký dopravca je teda zbavený zodpovednosti len vo výnimočnom prípade, keď sprostredkovateľ koná z vlastnej iniciatívy, bez akejkoľvek účasti, povolenia alebo vedomosti zo strany dopravcu. To zahŕňa situáciu, ktorú Komisia spomína v písomných pripomienkach, keď sprostredkovateľ ponúka služby tzv. „screen scrapingu“ (
13
), keď je jeho obchodný model založený na automatickej extrakcii údajov z webových sídel leteckých dopravcov bez toho, aby získal ich súhlas. Účtovanie provízie za sprostredkovateľské služby sprostredkovateľom za takýchto okolností nemožno v zmysle judikatúry považovať za „povolené“ leteckým dopravcom.
33.
Z tohto hľadiska sa zdá, že prvok povolenia, ktorý zaviedol Súdny dvor, je užitočným ukazovateľom umožňujúcim určiť, či medzi leteckým dopravcom a sprostredkovateľom existuje dostatočná väzba. Okrem toho predstavuje relatívne jednoduché kritérium, ktoré možno použiť bez ohľadu na právnu povahu ich vzťahu. Keďže letecký dopravca môže slobodne vstúpiť do obchodného vzťahu so sprostredkovateľom podľa vlastného výberu, nemôže sa odvolávať na svoju údajnú nevedomosť alebo pasivitu, aby sa vyhol zodpovednosti za náhradu provízie, ktorú cestujúci zaplatil sprostredkovateľovi. V každom prípade je rozhodujúcim faktorom vedomosť dopravcu o riadení obchodnej činnosti obchodného partnera, ktorá sa rovná výslovnému alebo tichému súhlasu s týmto riadením.
34.
Navyše je potrebné pripomenúť, že – ako sa Súdny dvor vyjadril v rozsudku Harms – uplatnenie kritéria povolenia je vhodným prostriedkom na dosiahnutie cieľov sledovaných nariadením č. 261/2004, a to zabezpečiť vysokú úroveň ochrany cestujúcich a zaručiť vyváženie záujmov týchto cestujúcich so záujmami leteckých dopravcov. (
14
) Toto konštatovanie je ešte zjavnejšie, keď sa vezmú do úvahy nasledujúce aspekty týkajúce sa jeho praktického uplatnenia.
35.
Možnosť cestujúceho vymáhať províziu uplatnením práva na náhradu zakotveného v práve Únie zohľadňuje záujmy ochrany spotrebiteľa (
15
), keďže v takomto prípade má tento cestujúci proti sebe jediného dlžníka. Inak by bol nútený žalobou na súde vymáhať od leteckého dopravcu cenu letenky a od sprostredkovateľa zasa províziu. Podobný prístup by nielenže viedol k dodatočným nákladom, ale pre cestujúceho by priniesol aj značné riziko, lebo právny vzťah medzi leteckým dopravcom a sprostredkovateľom môže byť štruktúrovaný rôzne v závislosti od zmluvy a právneho poriadku predmetného členského štátu. Uznanie jednotného práva na náhradu založeného na práve Únie, konkrétne článku 8 ods. 1 písm. a) v spojení s článkom 5 ods. 1 písm. a) nariadenia č. 261/2004 (
16
), teda prináša výrazné zlepšenie jeho právneho postavenia.
36.
Použitím kritéria vymedzeného v práve Únie a určeného na jednotné uplatňovanie, ako je kritérium sformulované Súdnym dvorom v rozsudku Harms, sa podľa môjho názoru akákoľvek diskusia o konkrétnej povahe odmeny vyplácanej sprostredkovateľovi stáva bezpredmetnou. Pripomienky spoločnosti KLM v tejto súvislosti jasne dokazujú, že použitá terminológia a ekonomické rozdelenie týchto nákladov sa menia podľa príslušného právneho vzťahu sprostredkovania a niekedy aj v rámci takéhoto vzťahu v závislosti od uplatniteľných zmluvných dojednaní medzi stranami. (
17
) Právna istota by bola ohrozená, ak by sa mal vzťah medzi leteckým dopravcom a treťou osobou zakaždým skúmať z ekonomického a právneho hľadiska s cieľom určiť, ktoré zložky ceny má letecký dopravca nahradiť. Preto je potrebné vymedziť jednoducho použiteľné kritérium, napríklad kritérium „povolenia“, ktoré sa uplatňuje bez ohľadu na vnútroštátne právo.
37.
Subjektívnym kritériom sformulovaným v judikatúre vo veci Harms sa má do určitej miery obmedziť zodpovednosť leteckého dopravcu, aby sa zohľadnili aj jeho záujmy. Ako som už uviedol v týchto návrhoch, letecký dopravca zodpovedá za riadenie obchodnej činnosti svojich zástupcov, iba ak ho povolil, hoci len konkludentne (
18
), čo musí byť preukázané podľa pravidiel rozdelenia dôkazného bremena, ktoré budú preskúmané v rámci druhej prejudiciálnej otázky. Toto kritérium tak bráni akémukoľvek neprimeranému rozšíreniu zodpovednosti leteckého dopravcu na okolnosti, ktoré nemôže ovplyvniť.
38.
Okrem toho je dôležité poznamenať, že letecký dopravca nie je nijako znevýhodnený v dôsledku prevzatia zodpovednosti vyplývajúcej z jeho obchodného vzťahu so sprostredkovateľom, keďže má možnosť uplatniť si voči nemu regresný nárok. V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že v rozsudku Airhelp Súdny dvor rozhodol, že splnením povinností podľa nariadenia č. 261/2004 nie je dotknuté právo leteckého dopravcu požadovať podľa uplatniteľného vnútroštátneho práva od akejkoľvek osoby, ktorá spôsobila nesplnenie povinnosti tohto dopravcu, vrátane tretích osôb, odškodnenie, ako to stanovuje článok 13 tohto nariadenia. Podľa Súdneho dvora toto nariadenie nepodmieňuje toto právo požadovať náhradu škody existenciou zmluvy, ktorá spája leteckého dopravcu so sprostredkovateľom, na ktorého sa cestujúci obrátil s rezerváciou svojho letu. (
19
)
39.
Hoci sa spomenutý rozsudok týka iba jedného konkrétneho prípadu, a to porušenia povinnosti leteckého dopravcu sprostredkovateľom, nazdávam sa, že článok 13 nariadenia č. 261/2004 sa má vykladať v tom zmysle, že sa vzťahuje aj na iné formy náhrady upravené vo vnútroštátnom práve vrátane regresných nárokov. (
20
) Z tohto hľadiska toto ustanovenie podľa môjho názoru zakotvuje zásadu, že vnútroštátne právo dopĺňa toto nariadenie s cieľom vyvážiť záujmy strán.
2. O požiadavke, aby letecký dopravca poznal presnú výšku provízie zaplatenej sprostredkovateľovi
40.
So zreteľom na tieto úvahy je potrebné preskúmať vecnú otázku, ktorú položil vnútroštátny súd, a to či je nevyhnutné, aby na účely náhrady podľa článku 8 ods. 1 písm. a) nariadenia č. 261/2004 letecký dopravca poznal presnú výšku provízie účtovanej sprostredkovateľom. Ako vysvetlím ďalej, príliš veľké požiadavky v súvislosti s týmto subjektívnym prvkom by podľa môjho názoru spôsobovali viacero ťažkostí.
41.
Po prvé, keď Súdny dvor v bode 20 rozsudku Harms vyjadril výhradu „okrem prípadu, ak bola táto provízia stanovená bez vedomia uvedeného leteckého dopravcu“, zjavne tým zdôraznil len to, že na to, aby bol letecký dopravca oslobodený od náhrady provízie, nemôže vedieť o jej stanovení, pričom netrval na neznalosti jej výšky. Zdá sa mi to logické, lebo pokiaľ letecký dopravca vo všeobecnosti vie o výbere provízie, môže sa u svojho splnomocneného zástupcu informovať na jej presnú výšku. Naproti tomu podmienením náhrady provízie faktorom, ako je vedomosť dopravcu o jej výške, by nebolo možné zaručiť dostatočnú mieru predvídateľnosti pre cestujúceho a mohlo by narušiť jeho dôveru v proces nákupu leteniek.
42.
Po druhé, ak by sa na účely vrátenia peňazí cestujúcemu požadovalo, aby letecký dopravca poznal presnú výšku provízie vyberanej sprostredkovateľom, tento dopravca by mohol byť v pokušení nedobromyseľne sa vyhnúť povinnosti náhrady stanovenej v článku 8 ods. 1 písm. a) nariadenia č. 261/2004 tým, že by sa o tejto sume neinformoval. Mohol by tiež tvrdiť, že vôbec nevedel o obchodných praktikách sprostredkovateľa, a najmä o výbere provízie, čo by na vnútroštátnych súdoch vyvolávalo zložité otázky dokazovania. V rámci konaní by vznikala otázka pravdivosti týchto tvrdení bez ohľadu na skutočnosť, že podľa môjho názoru je úplne legitímne požadovať od leteckej spoločnosti, aby sa dostatočne podrobne informovala o obchodných praktikách svojich partnerov. Tento aspekt, ktorý je dôležitý z praktického hľadiska, bude preskúmaný v rámci analýzy druhej prejudiciálnej otázky.
43.
V dôsledku toho, ak letecký dopravca vie o činnosti sprostredkovateľa, prípadne ju dokonca podporuje, stanovením požiadavky, aby poznal presnú výšku provízie vyberanej sprostredkovateľom, by v konečnom dôsledku dostal možnosť sám určiť, do akej miery je povinný platiť náhradu podľa článku 8 ods. 1 písm. a) nariadenia č. 261/2004. Toto ustanovenie by potom stratilo sčasti zmysel v prospech cestujúcich.
44.
Po tretie požiadavka, aby mal letecký dopravca vysokú úroveň vedomosti o obchodných praktikách sprostredkovateľa, najmä o jeho praxi v súvislosti s vyberanou províziou, môže mať za následok, že cestujúci sa vzdá možnosti využiť sprostredkovateľa a uprednostní priamu rezerváciu u leteckého dopravcu napriek výhodnejšej cene leteniek, ktorú by sprostredkovatelia ponúkali. Takáto zmena v nákupnom správaní cestujúcich by mohla hospodársky škodiť činnosti sprostredkovateľov, hoci sprostredkovatelia plnia na trhu pozitívnu funkciu tým, že diverzifikujú ponuky cestovania pre spotrebiteľov a rozširujú v ich prospech klientelu leteckých spoločností. (
21
)
45.
Po štvrté a nakoniec požiadavka, aby letecký dopravca poznal presnú výšku provízie, by s najväčšou pravdepodobnosťou viedla k jeho oslobodeniu od povinnosti nahradiť cestujúcemu províziu, čo by cestujúceho nútilo podať žalobu proti sprostredkovateľovi, aby prostredníctvom potenciálne nákladných konaní získal náhradu. Ako sa ukazuje v prejednávanej veci, sporná suma, teda provízia, býva pritom pomerne nízka. To by bolo zjavne v rozpore s cieľom zabezpečiť vysokú úroveň ochrany cestujúcich, stanoveným v odôvodnení 1 nariadenia č. 261/2004, a so zjednodušením postupov na získanie náhrady, ktoré zaviedlo toto nariadenie. Z dôvodov vysvetlených v predchádzajúcich bodoch sa domnievam, že pokiaľ ide o „vedomosť“ v zmysle rozsudku Harms, postačuje, aby letecký dopravca vedel o úlohe sprostredkovateľa a aby súhlasil s jeho činnosťami vykonávanými za províziu, pričom nemusí poznať jej presnú výšku v konkrétnom prípade.
C.
O druhej prejudiciálnej otázke
46.
Svojou druhou prejudiciálnou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate usiluje zistiť, či v súvislosti s právom na náhradu podľa článku 8 ods. 1 písm. a) nariadenia č. 261/2004 nesie dôkazné bremeno o tom, že letecký dopravca vedel o provízii za sprostredkovanie, cestujúci, ktorý žiada od leteckého dopravcu jej náhradu.
47.
Ak by Súdny dvor odpovedal na prvú prejudiciálnu otázku v tom zmysle, ako som navrhol, na účely vyriešenia sporu vo veci samej nebude zjavne potrebné odpovedať na druhú otázku. V prejednávanej veci je totiž nesporné, že KLM vedela, že ako sprostredkovateľ si Opodo účtuje províziu. Sprostredkovanie bolo okrem toho súčasťou spolupráce upravenej zmluvou medzi žalovanou a spoločnosťou Opodo. Navyše nie je sporné, že KLM vedela o riadení obchodnej činnosti sprostredkovateľa, a preto v zásade súhlasila s platbou provízie.
48.
Keďže v prejednávanej veci je preukázaná „vedomosť“ leteckého dopravcu, ktorú požaduje rozsudok Harms, v konaní vo veci samej už nie je rozhodujúce určiť, kto v tejto súvislosti nesie dôkazné bremeno. Len pre úplnosť preto uvediem niekoľko úvah o rozdelení dôkazného bremena v kontexte „bežnej situácie“, keď sa cestujúci domáha náhrady ceny letenky.
49.
Najprv je potrebné pripomenúť, že cestujúci a leteckí dopravcovia si musia uplatniť svoje práva na odškodnenie na súdoch členských štátov podľa vnútroštátnych právnych postupov, ako to vyplýva najmä z odôvodnenia 22 nariadenia č. 261/2004. Pravidlá týkajúce sa dôkazného bremena vo veciach občianskoprávnej zodpovednosti sú v zásade upravené týmito vnútroštátnymi postupmi.
50.
Odchylne od tejto zásady nariadenie č. 261/2004 stanovuje rad ustanovení, ktoré sa výslovne týkajú dôkazného bremena, a to s cieľom zabezpečiť dodržiavanie práv cestujúcich. Platí to najmä v prípade ustanovení uvedených v odsekoch 3 a 4 článku 5 tohto nariadenia, ktoré ukladajú leteckému dopravcovi určité povinnosti v prípade zrušenia letu a prenášajú naňho aj dôkazné bremeno, pokiaľ ide o splnenie týchto povinností. Pravidlá týkajúce sa rozloženia dôkazného bremena možno okrem toho vyvodiť aj z výkladu ustanovení tohto nariadenia, čo napokon potvrdila aj judikatúra.
51.
Súdny dvor tak už v tomto zmysle rozhodol, že zodpovednosť za ponúknutie a organizovanie presmerovania letu podľa článku 8 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 261/2004, ktorú má dotknutý letecký dopravca, ukladá povinnosť preukázať, že takto organizované presmerovanie letu sa uskutočnilo pri najbližšej príležitosti. (
22
) Vzhľadom na tieto úvahy je potrebné poskytnúť výklad relevantných ustanovení tohto nariadenia, keďže v tomto nariadení neexistuje nijaké výslovné ustanovenie alebo v rozsudku Harms sa neponúka nijaké výslovné spresnenie Súdneho dvora.
52.
V tomto kontexte je potrebné pripomenúť, že článok 8 ods. 1 písm. a) nariadenia č. 261/2004 ukladá leteckému dopravcovi povinnosť nahradiť cenu letenky bez ohľadu na príčinu zrušenia letu. V rozpore s povinnosťou odškodniť cestujúcich podľa článku 7 tohto nariadenia sa na povinnosť náhrady nevzťahuje nijaká výnimka spojená s existenciou mimoriadnych okolností. (
23
) Zdá sa teda, že povinnosť nahradiť cenu letenky sa uplatňuje v širšom rozsahu ako povinnosť odškodniť cestujúcich. Z tohto hľadiska povinnosť leteckého dopravcu uhradiť náklady na letenku v cene, za ktorú bola kúpená, zahŕňa podľa môjho názoru aj povinnosť preukázať – ak je to relevantné –, že niektoré zložky tejto ceny by sa nemali uhradiť.
53.
Tento záver je o to presvedčivejší, že sprostredkovateľ koná ako splnomocnený zástupca leteckého dopravcu, čo odôvodňuje predpoklad vedomosti o obchodných praktikách tohto zástupcu. (
24
) Letecký dopravca je totiž najlepšie oboznámený s praktikami svojich sprostredkovateľov. Ako som uviedol v týchto návrhoch (
25
), letecký dopravca je aj v najlepšej pozícii na to, aby sa postavil proti ich praktike v súvislosti s províziou, a preto sa predpokladá, že súhlasil s účtovaním takejto provízie cestujúcim, zatiaľ čo cestujúci nemôžu túto situáciu nijako ovplyvniť. (
26
) Naproti tomu je zrejmé, že prenesenie dôkazného bremena na cestujúceho by mu spôsobilo značné ťažkosti, čo by neprispelo k dosiahnutiu cieľa zabezpečiť vysokú úroveň ochrany cestujúcich.
54.
Nakoniec sa nazdávam, že rozsudok Harms poskytuje niekoľko indícií v prospech výkladu, podľa ktorého dôkazné bremeno nesie letecký dopravca. Súdny dvor totiž konštatoval, že okrem prípadu, ak letecký dopravca nemal potrebnú vedomosť o provízii účtovanej sprostredkovateľom, vzťahuje sa na ňu povinnosť náhrady, ktorou je viazaný tento letecký dopravca podľa ustanovení článku 8 ods. 1 písm. a) v spojení s ustanoveniami článku 5 ods. 1 nariadenia č. 261/2004. V dôsledku toho z toho možno vyvodiť, že nevedomosť leteckého dopravcu o provízii predstavuje výnimku z pravidla. Zavedením tohto vzťahu medzi výnimkou a pravidlom Súdny dvor implicitne stanovil pravidlo o dôkaznom bremene, podľa ktorého je letecký dopravca povinný preukázať, že nemal náležitú vedomosť o činnostiach sprostredkovateľa a že nesúhlasil s výkonom takýchto činností za províziu. (
27
)
55.
Napriek tomu mi nie je ľahostajné tvrdenie Komisie, že je potrebné vyhnúť sa rozdeleniu dôkazného bremena v neprospech leteckého dopravcu, keďže toto rozdelenie by od neho vyžadovalo, aby preukázal neexistenciu skutočnosti. (
28
) Letecký dopravca by bol v takom prípade povinný preukázať „negatívnu skutočnosť“, čo je prakticky nemožné (
29
), tým skôr, že by to zahŕňalo jeho vnútorné presvedčenie (forum internum). S cieľom vyhnúť sa takémuto nežiaducemu dôsledku a primerane zohľadniť záujmy leteckého dopravcu by požiadavky týkajúce sa prenesenia dôkazného bremena nemali byť príliš prísne.
56.
Z tohto dôvodu sa domnievam – tak ako Komisia –, že leteckí dopravcovia unesú dôkazné bremeno už tým, keď hodnoverným predložením všetkých relevantných kontextových okolností preukážu, že nevedeli o tom, že sprostredkovateľ pri výkone svojej činnosti vyberá provízie, a že s tým nesúhlasili. Keby to bolo tak, potom by musel cestujúci odôvodneným spôsobom preukázať, že spolupráca medzi leteckým dopravcom a sprostredkovateľom bola koncipovaná tak, že dopravca musel vedieť o tom, že sprostredkovateľ vyberá pri predaji jeho leteniek províziu, a že s tým súhlasil.
57.
Tento výklad podľa môjho názoru najlepšie odráža cieľ vyvážiť záujmy cestujúcich a záujmy leteckých dopravcov, ktorý chcel normotvorca Únie sledovať prijatím nariadenia č. 261/2004. (
30
) Navrhujem preto odpovedať vnútroštátnemu súdu v tom zmysle, že na to, aby bol letecký dopravca oslobodený od povinnosti nahradiť príslušnú províziu, musí preukázať, že nevedel o výbere provízie pri výkone činností sprostredkovateľa a že s ním nesúhlasil. Letecký dopravca unesie dôkazné bremeno už tým, keď hodnoverne uvedie všetky relevantné kontextové okolnosti.
VI. Návrh
58.
Vzhľadom na všetky vyššie uvedené úvahy navrhujem, aby Súdny dvor odpovedal na otázky, ktoré mu položil Oberster Gerichtshof (Najvyšší súd, Rakúsko), takto:
Článok 8 ods. 1 písm. a) v spojení s článkom 5 ods. 1 písm. a) nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 261/2004 z 11. februára 2004, ktorým sa ustanovujú spoločné pravidlá systému náhrad a pomoci cestujúcim pri odmietnutí nástupu do lietadla, v prípade zrušenia alebo veľkého meškania letov a ktorým sa zrušuje nariadenie (EHS) č. 295/91,
sa má vykladať v tom zmysle, že:
–
cena letenky, ktorú treba zohľadniť pri stanovení výšky náhrady, ktorú má letecký dopravca vyplatiť cestujúcemu v prípade zrušenia letu, zahŕňa rozdiel medzi sumou zaplatenou týmto cestujúcim a sumou prijatou týmto leteckým dopravcom, ktorý zodpovedá provízii získanej podnikom vystupujúcim ako sprostredkovateľ, pričom sa nevyžaduje, aby letecký dopravca poznal presnú výšku tejto provízie,
–
na to, aby bol letecký dopravca oslobodený od povinnosti nahradiť vyššie uvedenú províziu, musí preukázať, že nevedel o výbere provízie pri výkone činností sprostredkovateľa a že s ním nesúhlasil. Letecký dopravca unesie dôkazné bremeno už tým, keď hodnoverne uvedie všetky relevantné kontextové okolnosti.
(
1
)	Jazyk prednesu: francúzština.
(
2
)	Ú. v. EÚ L 46, 2004, s. 1; Mim. vyd. 07/008, s. 10.
(
3
)	Pozri rozsudok z 21. decembra 2021, Airhelp (C‑263/20, EU:C:2021:1039), v súvislosti s povinnosťami, ktoré nariadenie č. 261/2004 ukladá leteckému dopravcovi v prípade, ak bola zmluva o doprave uzavretá prostredníctvom online rezervačnej platformy.
(
4
)	Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
(
5
)	Pozri rozsudok Harms (bod 16).
(
6
)	Pozri rozsudok Harms (bod 17).
(
7
)	Rozsudok Harms (bod 17).
(
8
)	Takto sa to chápe vo všetkých jazykových verziách rozsudku, do ktorých som v rámci svojej analýzy nahliadol. Pozri verzie v španielskom („deben haber sido autorizados“), dánskom („skal være autoriseret“), nemeckom („genehmigt werden müssen“), anglickom („must… be authorised“), talianskom („devono… essere… autorizzato“), litovskom („turi būti gautas jo sutikimas“), holandskom („worden toegestaan“) a portugalskom jazyku („devem… ser autorizados“).
(
9
)	Rozsudok Harms (bod 18).
(
10
)	Rozsudok z 22. júna 2016, Mennens (C‑255/15, EU:C:2016:472, bod 36). Súdny dvor v tomto rozsudku konštatoval, že čiastočná náhrada „ceny letenky“ podľa článku 10 ods. 2 písm. a) až c) nariadenia č. 261/2004 v prípade umiestnenia cestujúceho do triedy nižšej, než na ktorú si zakúpil letenku, sa vypočíta výlučne na základe „nevyhnutných“ zložiek tejto ceny, teda takých, ktoré musí cestujúci zaplatiť, aby za to získal služby ponúkané leteckým dopravcom.
(
11
)	Rozsudok Harms (bod 17).
(
12
)	Pozri DEJONCKHEERE, J.: Reimbursement of commissions charged by intermediaries after flight cancellation. A legal analysis of the Harms Case (C‑601/17) and its impact on the objectives of Regulation (EC) No 261/2004, In: Air & Space Law, 2019, 44, č. 1, s. 114. Tento autor sa zamýšľa nad tým, ako má cestujúci vedieť, aký percentuálny podiel z ceny letenky sa odvádza leteckej spoločnosti a či letecká spoločnosť vie, aká je výška provízie stanovená sprostredkovateľom.
(
13
)	Pozri rozsudok z 15. januára 2015, Ryanair (C‑30/14, EU:C:2015:10, bod 16).
(
14
)	Pozri rozsudok Harms (bod 15).
(
15
)	Potreba brať plný zreteľ na požiadavky ochrany spotrebiteľa v oblasti leteckej dopravy sa uznáva v odôvodnení 1 nariadenia č. 261/2004.
(
16
)	Pozri bod 19 vyššie.
(
17
)	V každom prípade rozlíšenie, ktoré KLM uvádza vo svojich pripomienkach, medzi „províziou za sprostredkovanie“, ktorú hradí dopravca, a „poplatkom za sprostredkovanie“, ktoré hradí cestujúci, nemá na účely týchto návrhov nijaký právny význam. Prejednávaná vec sa týka iba náhrady sumy, ktorú cestujúci zaplatil sprostredkovateľovi, a to za rovnakých skutkových okolností, aké viedli k rozsudku Harms.
(
18
)	Pozri body 26 a 33 vyššie.
(
19
)	Pozri rozsudok z 21. decembra 2021, Airhelp (C‑263/20, EU:C:2021:1039, body 54 a 55).
(
20
)	Pozri v tomto zmysle MARUHN, J. in: SCHMIDT, R. (ed.): BeckOK Fluggastrechte‑Verordnung., 33. ed., Münich, 2025, článok 13, bod 1 a nasl., ktorý sa domnieva, že článkom 13 nariadenia č. 261/2004 sa neobmedzuje právo leteckého dopravcu na regresnú náhradu. Podľa názoru autora toto ustanovenie samo osebe nezavádza regresný nárok, no predpokladá ho. Takýto regres môže vyplývať buď z relevantnej zmluvy, alebo zo zásad správy cudzích záležitostí bez poverenia (negotiorum gestio).
(
21
)	Pozri SEYFFERT, W., CONRADT, L., LAIB, S.: Flugbuchung über Dritte – warum Online‑Reiseportale unter dem (Haftungs)‑Radar fliegen, In: Neue Zeitschrift für Verkehrsrecht, 2021, č. 11, s. 563. Títo autori uvádzajú, že používanie online portálov je v záujme spotrebiteľov, aby mohli ľahšie porovnať ponuky letov, ale prospech z nich majú aj letecké spoločnosti.
(
22
)	Rozsudok z 29. júla 2019, Rusu (C‑354/18, EU:C:2019:637, bod 61).
(
23
)	Pozri rozsudok z 8. júna 2023, Austrian Airlines (Repatriačný let) (C‑49/22, EU:C:2023:454, bod 45).
(
24
)	Pozri bod 29 vyššie.
(
25
)	Pozri bod 30 vyššie.
(
26
)	Pozri bod 27 vyššie.
(
27
)	Pozri v tomto zmysle DEGOTT, P., SCHMIDT, R.: BeckOK Fluggastrechte‑Verordnung. Mníchov: C.H. Beck, článok 8, bod 4b.
(
28
)	Pozri DEJONCKHEERE, J.: Reimbursement of commissions charged by intermediaries after flight cancellation. A legal analysis of the Harms Case (C‑601/17) and its impact on the objectives of Regulation (EC) No 261/2004, c. d. Tento autor poukazuje na ťažkosti súvisiace so spravodlivým rozdelením dôkazného bremena. Autor sa na jednej strane nazdáva, že cestujúci by nemal znášať dôkazné bremeno. Na druhej strane sa domnieva, že zákonná domnienka, že letecký dopravca bol informovaný o provízii, by neprimerane poškodzovala záujmy leteckých spoločností.
(
29
)	Ako Súdny dvor konštantne rozhoduje, normy práva Únie nevyžadujú predloženie dôkazu o negatívnej skutočnosti [pozri rozsudky z 24. marca 1988, Komisia/Taliansko (104/86, EU:C:1988:171, bod 11), a zo 4. júla 2024, EUIPO/KD (C‑5/23 P, EU:C:2024:575, bod 47)].
(
30
)	Pozri rozsudky z 19. novembra 2009, Sturgeon a i. (C‑402/07 a C‑432/07, EU:C:2009:716, bod 67), a z 22. apríla 2021, Austrian Airlines (C‑826/19, EU:C:2021:318, bod 39).