62025CJ0132
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (osmého senátu)
23. dubna 2026 (
*1
)
„Řízení o předběžné otázce – Duševní vlastnictví – Směrnice 2004/48/ES – Dodržování práv duševního vlastnictví – Článek 9 odst. 5 – Předběžná opatření – Nezahájení řízení vedoucího k rozhodnutí ve věci samé – Vnitrostátní právní úprava, která stanoví zachování účinků předběžných opatření, jež mají předjímat účinky rozhodnutí ve věci samé“
Ve věci C‑132/25,
jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná na základě článku 267 SFEU rozhodnutím Corte suprema di cassazione (Nejvyšší kasační soud, Itálie) ze dne 10. února 2025, došlým Soudnímu dvoru téhož dne, v řízení
M. M. Ristorazione Srl
proti
Villa Ramazzini Srl,
SOUDNÍ DVŮR (osmý senát),
ve složení: O. Spineanu-Matei (zpravodajka), předsedkyně senátu, S. Rodin a N. Piçarra, soudci,
generální advokátka: T. Ćapeta,
za soudní kancelář: A. Calot Escobar, vedoucí,
s přihlédnutím k písemné části řízení,
s ohledem na vyjádření, která předložili:
–
za M. M. Ristorazione Srl: B. Pasanisi, avvocato,
–
za Villa Ramazzini Srl: M. Machetta, avvocato,
–
za italskou vládu: S. Fiorentino, jako zmocněnec, ve spolupráci s: F. Montanaro, avvocato dello Stato, a I. Fresu, procuratore dello Stato,
–
za nizozemskou vládu: A. Hanje a J. Langer, jako zmocněnci,
–
za Evropskou komisi: C. Biz, J. Samnadda a J. Szczodrowski, jako zmocněnci,
s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generální advokátky, rozhodnout věc bez stanoviska,
vydává tento
Rozsudek
1
Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 9 odst. 5 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2004/48/ES ze dne 29. dubna 2004 o dodržování práv duševního vlastnictví (Úř. věst. 2004, L 157, s. 45; Zvl. vyd. 17/02, s. 32).
2
Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi společností M. M. Ristorazione Srl a společností Villa Ramazzini Srl, která je vlastníkem obrazové ochranné známky Mò Mò, ve věci návrhu společnosti M. M. Ristorazione směřujícího k prohlášení neúčinnosti usnesení o předběžném opatření, které jí zakazuje užívat rozlišovací označení „Mò Mò Pizza, Sapori e Salute“, jakož i jakékoli jiné rozlišovací označení obsahující ochrannou známku Mò Mò.
Právní rámec
Mezinárodní právo
3
Dohoda o obchodních aspektech práv k duševnímu vlastnictví je přílohou 1 C Dohody o zřízení Světové obchodní organizace (WTO) podepsané v Marrákeši dne 15. dubna 1994 a schválené rozhodnutím Rady 94/800/ES ze dne 22. prosince 1994 o uzavření dohod jménem Evropského společenství s ohledem na oblasti, které jsou v jeho pravomoci, v rámci Uruguayského kola mnohostranných jednání (1986–1994) (Úř. věst. 1994, L 336, s. 1; Zvl. vyd. 11/21, s. 80, dále jen „Dohoda TRIPS“). Smluvními stranami Dohody TRIPS jsou členové WTO, včetně všech členských států Evropské unie, jakož i samotná Unie.
4
Článek 50 této dohody, který patří do její části III, stanoví:
„1.   Soudní orgány budou mít pravomoc nařídit okamžitá a účinná opatření za účelem:
a)
zabránit, aby nedošlo k porušení jakéhokoliv práva k duševnímu vlastnictví, a zvláště zabránit propuštění zboží, včetně dovezeného zboží ihned po proclení, do obchodní sítě podléhající jejich pravomoci;
b)
zajistit příslušný důkaz o údajném porušení.
2.   Soudní orgány budou mít pravomoc, bude-li to na místě, přijmout prozatímní opatření bez slyšení druhé strany, zvláště když by jakýkoliv odklad pravděpodobně způsobil nenapravitelné poškození majiteli práva, nebo když hrozí prokazatelné nebezpečí, že důkaz bude zničen.
[…]
6.   Aniž by tím bylo dotčeno ustanovení odstavce 4, budou prozatímní opatření, provedená na základě odstavců 1 a 2, na žádost odpůrce zrušena nebo pozbydou jinak účinnosti, jestliže řízení vedoucí k rozhodnutí ve věci nebudou zahájena v přiměřené lhůtě, která má být stanovena soudním orgánem nařizujícím tato opatření tam, kde to právo Člena dovoluje, nebo jestliže k takovému stanovení lhůty nedošlo, nejpozději do 20 pracovních či 31 kalendářních dní podle toho, která doba je delší.
[…]“
Unijní právo
5
Body 4, 5 a 22 odůvodnění směrnice 2004/48 uvádějí:
„(4)
Na mezinárodní úrovni jsou všechny členské státy i samo [Evropské] [s]polečenství v záležitostech spadajících do jejich pravomoci vázány [Dohodou TRIPS] […]
(5)
Dohoda TRIPS obsahuje zejména ustanovení o prostředcích k dodržování práv duševního vlastnictví, které tvoří společná pravidla použitelná na mezinárodní úrovni a prováděná ve všech členských státech. Touto směrnicí by neměly být dotčeny mezinárodní závazky členských států, včetně závazků vyplývajících z [Dohody TRIPS].
[…]
(22)
Je také nezbytné stanovit prozatímní opatření k okamžitému ukončení porušování práv [duševního vlastnictví], bez čekání na rozhodnutí ve věci samé, při zajištění práva na obhajobu, přiměřenosti prozatímních opatření s ohledem na zvláštní okolnosti dotyčného případu a poskytnutím záruky úhrady nákladů a škody způsobené žalovanému neoprávněným návrhem. Taková opatření jsou zvlášť oprávněná tam, kde by prodlení způsobilo nenapravitelnou újmu nositeli práva duševního vlastnictví.“
6
Článek 2 této směrnice, nadepsaný „Oblast působnosti“, v odstavci 1 stanoví:
„Aniž jsou dotčeny prostředky stanovené právními předpisy Společenství nebo vnitrostátními právními předpisy, které jsou nebo mohou být pro nositele práv výhodnější, použijí se opatření, řízení a nápravná opatření stanovená touto směrnicí v souladu s článkem 3 na jakékoli porušení práv duševního vlastnictví stanovené právem Společenství nebo vnitrostátním právem dotyčného členského státu.“
7
Článek 3 uvedené směrnice, nadepsaný „Obecná povinnost“, stanoví:
„1.   Členské státy stanoví opatření, řízení a nápravná opatření potřebná k zajištění dodržování práv duševního vlastnictví, na něž se vztahuje tato směrnice. Tato opatření, řízení a nápravná opatření musí být spravedlivá a nestranná a nesmějí být nadměrně složitá nebo nákladná, nesmějí obsahovat nerozumné lhůty ani nesmějí mít za následek bezdůvodná zdržení.
2.   Tato opatření, řízení a nápravná opatření musí být rovněž účinná, přiměřená a odrazující a musí být používána způsobem, který zabraňuje vzniku překážek právně dovoleného obchodu a poskytuje záruky proti jejich zneužití.“
8
Článek 9 této směrnice, nadepsaný „Předběžná a zajišťovací opatření“, zní:
„1.   Členské státy zajistí, aby soudní orgány na žádost navrhovatele mohly:
a)
vydat vůči údajnému porušovateli práv prozatímní soudní zákaz s cílem zamezit hrozící porušení práva duševního vlastnictví nebo prozatímně zakázat, případně pod penále, pokud to vnitrostátní právo umožňuje, pokračování v údajném porušování tohoto práva, nebo podmínit takové pokračování složením záruky k zajištění odškodnění nositele práva; prozatímní soudní zákaz lze vydat za stejných podmínek i vůči zprostředkovateli, jehož služeb využívá třetí osoba k porušování práv duševního vlastnictví; soudní zákazy vůči zprostředkovatelům, jejichž služeb využívá třetí osoba k porušování práva autorského a práv s ním souvisejících, upravuje směrnice [Evropského parlamentu a Rady] 2001/29/ES [ze dne 22. května 2001 o harmonizaci určitých aspektů autorského práva a práv s ním souvisejících v informační společnosti (Úř. věst. 2001, L 167, s. 10; Zvl. vyd. 17/01, s. 230)];
b)
nařídit zabavení nebo vydání zboží, u kterého je podezření, že jsou jím porušována práva duševního vlastnictví, aby se zabránilo jeho vstupu do obchodních kanálů nebo oběhu v nich.
2.   V případě porušení, ke kterému došlo v obchodním měřítku, zajistí členské státy, prokáže-li poškozený okolnosti, které by mohly ohrozit náhradu škody, že soudní orgány mohou nařídit předběžné zabavení movitého a nemovitého majetku údajného porušovatele práv, včetně zmrazení jeho bankovních účtů nebo jiného majetku. K tomuto účelu mohou příslušné orgány nařídit předání bankovních, finančních nebo obchodních dokladů nebo přiměřený přístup k souvisejícím informacím.
3.   Soudní orgány jsou oprávněny požadovat, pokud jde o opatření uvedená v odstavci 1 a 2, aby navrhovatel poskytl obvykle dostupné důkazy, které je s dostatečnou jistotou přesvědčí, že je navrhovatel nositelem práv a že navrhovatelovo právo je porušováno nebo že takové porušení hrozí.
4.   Členské státy zajistí, aby předběžná opatření uvedená v odstavci 1 a 2 mohla být ve vhodných případech přijata i bez slyšení žalovaného, zejména v případě, že by prodlení způsobilo nositeli práv nenapravitelnou škodu. V takovém případě jsou o tom strany informovány nejpozději ihned po provedení opatření.
Na žádost žalovaného se provede přezkum umožňující výkon práva být slyšen za účelem rozhodnutí v přiměřené lhůtě po oznámení o změně, zrušení nebo potvrzení těchto opatření.
5.   Členské státy zajistí, aby předběžná opatření uvedená v odstavci 1 a 2 byla na žádost žalovaného zrušena nebo aby byla ukončena jejich použitelnost, jestliže navrhovatel nezahájí v přiměřené lhůtě řízení před příslušným soudním orgánem vedoucí k rozhodnutí ve věci samé, přičemž tuto lhůtu určí soudní orgán nařizující tato opatření, pokud to právo členského státu povoluje, při jejich nařízení, nebo neurčí-li ji, ve lhůtě nejvýše 20 pracovních dnů nebo 31 kalendářních dnů, přičemž platí delší lhůta.
[…]“
Italské právo
CPI
9
Článek 131 decreto legislativo n. 30 – Codice della proprietà industriale, a norma dell’articolo 15 della legge 12 dicembre 2002, n. 273 (legislativní nařízení č. 30 ze dne 10. února 2005, kterým se schvaluje zákoník průmyslového vlastnictví v souladu s článkem 15 zákona č. 273 ze dne 12. prosince 2002) (GURI č. 52 ze dne 4. března 2005, běžný dodatek č. 28), ve znění použitelném na skutkové okolnosti sporu v původním řízení (dále jen „CPI“), nadepsaný „Soudní zákaz“, stanoví:
„1.   Nositel práva průmyslového vlastnictví může podat návrh na vydání soudního zákazu proti hrozícímu porušení svého práva a proti pokračujícímu nebo opakovanému porušování práv. Může zejména podat návrh na soudní zákaz výroby, uvádění na trh a užívání výrobků porušujících práva duševního vlastnictví a na vydání příkazu ke stažení těchto výrobků z trhu vůči jakékoli osobě, která tyto výrobky vlastní nebo k nim má jinak přístup, v souladu s ustanoveními občanského soudního řádu [(dále jen ‚CPC‘)] týkajícími se řízení o zajišťovacích opatřeních.
Návrh na vydání soudního zákazu a příkazu ke stažení těchto výrobků lze ze stejných důvodů podat vůči jakékoli osobě, jejíž služby jsou využívány k porušování práva průmyslového vlastnictví.
2.   Při vydání zákazu může soud stanovit splatnou částku za každé následně zjištěné porušení nebo nesplnění a za každé prodlení při plnění opatření.“
10
Článek 132 CPI, nadepsaný „Předběžné poskytnutí ochrany v rámci řízení o předběžných opatřeních a vztah mezi řízením o předběžných opatřeních a řízením ve věci samé“, stanoví:
„1.   Opatření uvedená v článcích 126, 128, 129, 131 a 133 mohou být nařízena i v průběhu řízení o udělení patentu nebo zápisu, pokud byla přihláška zpřístupněna veřejnosti nebo osobám, kterým byla oznámena.
2.   Neurčí-li soud, který předběžné opatření nařídil, lhůtu pro zahájení řízení ve věci samé účastníky řízení, musí být toto řízení zahájeno do dvaceti pracovních dnů nebo do třiceti jednoho kalendářního dne, je-li tato lhůta delší. Lhůta běží od vyhlášení usnesení, je-li vydáno na jednání, nebo není-li vydáno, ode dne jeho doručení. Jsou-li současně s návrhem na zajištění důkazů nebo podpůrně k němu navrhována předběžná opatření, zohledňuje se při počítání běhu lhůty usnesení příslušného soudu, který rovněž rozhoduje o těchto doplňujících opatřeních.
3.   Pokud řízení ve věci samé nebylo zahájeno v závazné lhůtě stanovené v odstavci 2 nebo pokud je po zahájení řízení ukončeno, pozbývá předběžné opatření účinků.
4.   Odstavec 3 se nevztahuje na naléhavá opatření přijatá podle článku 700 [CPC] ani na jiná předběžná opatření, jejichž cílem je předjímat účinky rozhodnutí ve věci samé [(dále jen ‚předjímající opatření‘)]. V takovém případě může každý účastník řízení zahájit řízení ve věci samé.
[…]“
CPC
11
Článek 700 CPC stanoví:
„Kromě případů upravených v předchozích oddílech této kapitoly se každá osoba, která má oprávněný důvod se obávat, že během doby nezbytné k uplatnění jejího práva běžným způsobem hrozí tomuto právu bezprostřední a nenapravitelná újma, může obrátit na soud, aby nařídil naléhavá opatření, která podle daných okolností považuje za nejvhodnější k dočasnému zajištění účinků rozhodnutí ve věci samé.“
Spor v původním řízení a předběžná otázka
12
Villa Ramazzini, společnost se sídlem v Itálii, je vlastníkem obrazové ochranné známky Mò Mò.
13
M. M. Ristorazione, společnost rovněž se sídlem v Itálii, užívala rozlišovací označení „Mò Mò Pizza, Sapori e Salute“.
14
Usnesením o předběžném opatření ze dne 22. března 2018 vyhověl Tribunale di Roma (soud prvního stupně v Římě, Itálie) návrhu na poskytnutí ochrany v rámci řízení o předběžných opatřeních, který podala společnost Villa Ramazzini. Konkrétně tento soud zakázal společnosti M. M. Ristorazione užívat označení „Mò Mò Pizza, Sapori e Salute“, jakož i jakékoli jiné rozlišovací označení obsahující ochrannou známku Mò Mò, nařídil odstranění tohoto označení z vývěsního štítu společnosti M. M. Ristorazione a uložil posledně uvedené penále za každý den prodlení se splněním povinností vyplývajících z jeho rozhodnutí, a to ode dne doručení tohoto rozhodnutí ve formě exekučního titulu.
15
Společnost M. M. Ristorazione podala k Tribunale di Roma (soud prvního stupně v Římě) návrh na prohlášení neplatnosti usnesení o předběžném opatření ze dne 22. března 2018. Tvrdila, že toto usnesení pozbylo účinků podle čl. 132 odst. 3 CPI a čl. 9 odst. 5 směrnice 2004/48, neboť společnost Villa Ramazzini nezahájila řízení ve věci samé za účelem určení svého nároku.
16
Rozsudkem ze dne 8. července 2020 Tribunale di Roma (soud prvního stupně v Římě) tento návrh na prohlášení neúčinnosti zamítl na základě čl. 132 odst. 4 CPI, podle kterého se sankce v podobě zrušení předběžného opatření z důvodu, že nebylo včas zahájeno řízení ve věci samé, nevztahuje na taková předjímající opatření, jako je podle tohoto soudu příkaz zdržet se jednání vydaný vůči společnosti M. M. Ristorazione. Podle uvedeného soudu se článek 9 směrnice 2004/48 týká výlučně předběžných opatření jako takových, a nikoli těch, která mohou předjímat účinky rozhodnutí ve věci samé.
17
Společnost M. M. Ristorazione podala proti tomuto rozsudku odvolání ke Corte d’appello di Roma (odvolací soud v Římě, Itálie), který rozsudek vydaný v prvním stupni potvrdil. Poté, co odvolací soud kvalifikoval příkazy zdržet se jednání uvedené v článku 131 CPI jako předjímající opatření, měl za to, že pokud se tato opatření stala konečnými, mohou sama o sobě s konečnou platností chránit právo navrhovatele. V tomto ohledu je třeba uvedená opatření odlišovat od opatření stanovených v článku 9 směrnice 2004/48, která se vyznačují úmyslem zachovat stávající stav, aby hlavní rozhodnutí mohlo vyvolávat účinky v budoucnu. Podle uvedeného soudu má právní úprava předjímajících opatření za cíl dodržení zásady hospodárnosti řízení, která je upravena v článku 3 této směrnice.
18
Společnost M. M. Ristorazione podala kasační opravný prostředek ke Corte suprema di cassazione (Nejvyšší kasační soud, Itálie), který je předkládajícím soudem. Na podporu kasačního opravného prostředku uplatňuje dva důvody, z nichž první vychází zejména z porušení článku 9 směrnice 2004/48 a článku 132 CPI. Podle společnosti M. M. Ristorazione zahrnuje tento článek 9 taková předjímající opatření, jako jsou soudní zákazy směřující k zabránění porušování nebo k jeho ukončení. Článek 3 této směrnice navíc nebrání tomu, aby předjímající opatření mohla pozbýt účinků.
19
Předkládající soud zaprvé uvádí, že i když čl. 132 odst. 3 CPI stanoví obecné pravidlo, podle kterého předběžné opatření pozbývá účinnosti, není-li řízení ve věci samé zahájeno ve stanovené lhůtě, čl. 132 odst. 4 CPI nicméně stanoví, že se toto pravidlo nepoužije na naléhavá opatření přijatá podle článku 700 CPC a na jiná předběžná opatření, jejichž cílem je předjímat účinky rozhodnutí ve věci samé, přičemž každý účastník řízení může zahájit řízení ve věci samé.
20
Tento soud dodává, že z čl. 9 odst. 5 směrnice 2004/48 vyplývá, že předběžná opatření uvedená v odstavcích 1 a 2 tohoto článku musí být na žádost žalovaného zrušena nebo jejich použitelnost ukončena, jestliže navrhovatel nezahájí v přiměřené lhůtě řízení vedoucí k rozhodnutí ve věci samé.
21
Uvedený soud upřesňuje, že podle judikatury Soudního dvora patří opatření uvedená v čl. 9 odst. 5 směrnice 2004/48 mezi právní nástroje stanovené unijním normotvůrcem, které umožňují celkově zmírnit riziko, že žalovanému v důsledku předběžných opatření vznikne újma, a tak jej chránit.
22
Tentýž soud poznamenává, že k opatřením uvedeným v čl. 9 odst. 1 písm. a) směrnice 2004/48 patří mezitímní soudní zákaz, který se shoduje s příkazem zdržet se jednání stanoveným v čl. 131 odst. 1 CPI, a zaplacení penále, které odpovídá stanovení „částky splatné za každé následně zjištěné porušení nebo nedodržení a za každé prodlení při plnění opatření“, stanovené v čl. 131 odst. 2 CPI.
23
Zadruhé předkládající soud uvádí, že na vnitrostátní úrovni judikatura ani právní nauka neumožňují jednoznačně odpovědět na otázku, zda čl. 132 odst. 4 CPI porušuje ustanovení směrnice 2004/48.
24
Za těchto podmínek se Corte suprema di cassazione (Nejvyšší kasační soud) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
„Musí být čl. 9 odst. 5 směrnice [2004/48] vykládán v tom smyslu, že brání vnitrostátnímu ustanovení obsaženému v čl. 132 odst. 4 [CPI], podle kterého se pravidlo neúčinnosti předběžného opatření v případě nezahájení řízení ve věci samé ve stanovené závazné lhůtě, stanovené v čl. 132 odst. 3 CPI, nepoužije na naléhavá opatření přijatá podle článku 700 [CPC] a na jiná předběžná opatření, jejichž cílem je předjímat účinky rozhodnutí ve věci samé, přičemž však každý z účastníků řízení má v těchto případech možnost zahájit řízení ve věci samé?“
K předběžné otázce
25
Podstatou jediné otázky předkládajícího soudu je, zda musí být čl. 9 odst. 5 směrnice 2004/48 vykládán v tom smyslu, že brání použití vnitrostátního ustanovení, které umožňuje zachování některých předběžných opatření, jako jsou předběžná opatření, jejichž cílem je předjímat účinky rozhodnutí ve věci samé, přestože navrhovatel nezahájil řízení vedoucí k takovému rozhodnutí ve lhůtě stanovené v tomto čl. 9 odst. 5 a žalovaný žádá o zrušení těchto předběžných opatření nebo ukončení jejich použitelnosti.
26
Úvodem je třeba připomenout, že Dohoda TRIPS, která je nedílnou součástí unijního právního řádu, je pro Unii závazná, a tudíž má přednost před akty unijního sekundárního práva, které musí být vykládány v co největším možném rozsahu v souladu s ustanoveními této Dohody (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 27. února 2024, EUIPO v. The KaiKai Company Jaeger Wichmann, C‑382/21 P, EU:C:2024:172, bod 70 a citovaná judikatura).
27
V tomto ohledu body 4 a 5 odůvodnění směrnice 2004/48 uvádějí, že touto směrnicí by neměly být dotčeny závazky členských států vyplývající z Dohody TRIPS, kterou jsou vázány všechny členské státy i sama Unie. Kromě toho článek 9 uvedené směrnice odráží znění článku 50 této Dohody. Z toho vyplývá, že tato směrnice musí být vykládána v co největším možném rozsahu v souladu s mezinárodními závazky Unie vyplývajícími z uvedené Dohody.
28
Dále podle ustálené judikatury vyžaduje výklad ustanovení unijního práva, aby bylo zohledněno nejen znění takového ustanovení, ale i kontext, do něhož je zasazeno, jakož i cíle a účel, které sleduje akt, jehož je součástí (viz rozsudky ze dne 17. listopadu 1983, Merck, 292/82, EU:C:1983:335, bod 12, a ze dne 19. června 2025, CeramTec, C‑17/24, EU:C:2025:455, bod 33 a citovaná judikatura).
29
Zaprvé čl. 9 odst. 5 směrnice 2004/48 ukládá členským státům povinnost zajistit, aby předběžná opatření uvedená v odstavcích 1 a 2 tohoto článku 9 byla na žádost žalovaného zrušena nebo byla ukončena jejich použitelnost, jestliže navrhovatel nezahájí řízení před příslušným soudním orgánem vedoucí k rozhodnutí ve věci samé ve lhůtě určené tímto orgánem, nebo neurčí-li ji, ve lhůtě nejvýše 20 pracovních dnů nebo 31 kalendářních dnů, přičemž platí delší lhůta.
30
Ze znění čl. 9 odst. 5 směrnice 2004/48 vyplývá, že jde především o předběžná opatření podle čl. 9 odst. 1 písm. a) této směrnice. Cílem těchto opatření je zejména zabránit prozatímním soudním zákazem hrozícímu porušení práva duševního vlastnictví, prozatímně zakázat případně pod penále, pokud to vnitrostátní právo umožňuje, pokračování v údajném porušování tohoto práva nebo podmínit takové pokračování složením záruky k zajištění odškodnění nositele práva.
31
Dále jde o předběžná opatření podle čl. 9 odst. 1 písm. b) uvedené směrnice, a sice opatření nařizující zabavení nebo vydání zboží, u kterého je podezření, že jsou jím porušována práva duševního vlastnictví, aby se zabránilo jeho vstupu do obchodních kanálů nebo oběhu v nich.
32
Konečně jde o předběžná opatření podle čl. 9 odst. 2 téže směrnice, jejichž cílem je nařídit předběžné zabavení movitého a nemovitého majetku údajného porušovatele práv, včetně zmrazení jeho bankovních účtů nebo jiného majetku.
33
Znění čl. 9 odst. 5 směrnice 2004/48 ve spojení s odstavci 1 a 2 tohoto článku zahrnuje široké spektrum předběžných opatření a nevylučuje předběžná opatření, jejichž cílem je předjímat účinky rozhodnutí ve věci samé.
34
Zadruhé z kontextu čl. 9 odst. 5 směrnice 2004/48 vyplývá, že cílem tohoto ustanovení je přiznat žalovanému, jemuž je určeno předběžné opatření, právo ukončit použitelnost tohoto opatření, ukáže-li se, že navrhovatel ve sporu nepokračuje zahájením řízení vedoucího k rozhodnutí ve věci samé ve stanovené lhůtě (obdobně viz rozsudek ze dne 13. září 2001, Schieving-Nijstad a další, C‑89/99, EU:C:2001:438, bod 42).
35
Článek 9 odst. 5 směrnice 2004/48 totiž neukládá členským státům povinnost stanovit automatické ukončení použitelnosti předmětných předběžných opatření z důvodu uplynutí lhůty stanovené navrhovateli pro zahájení řízení vedoucího k rozhodnutí ve věci samé, jelikož toto ustanovení výslovně stanoví, že je k tomu vyžadována žádost žalovaného (obdobně viz rozsudek ze dne 13. září 2001, Schieving-Nijstad a další, C‑89/99, EU:C:2001:438, bod 60).
36
Kromě toho čl. 9 odst. 4 této směrnice stanoví, že i když byla předběžná opatření nařízena bez slyšení žalovaného, jejich přezkum se provede pouze na žádost žalovaného.
37
Pokud jde zatřetí o cíle a účel směrnice 2004/48, je třeba podotknout, že jejím účelem je upravit aspekty práv duševního vlastnictví, které se týkají dodržování těchto práv a jejich porušování, a to stanovením povinnosti zavést účinné právní prostředky k předcházení, ukončení nebo nápravě jakéhokoli porušení existujícího práva duševního vlastnictví (rozsudek ze dne 28. dubna 2022, Phoenix Contact, C‑44/21, EU:C:2022:309, bod 39 a citovaná judikatura). Podle čl. 3 odst. 1 této směrnice musí být opatření, řízení a nápravná opatření nezbytná k zajištění dodržování těchto práv zejména spravedlivá a nestranná.
38
Dále čl. 3 odst. 2 uvedené směrnice zdůrazňuje, že tato opatření, řízení a nápravná opatření musí být účinná, přiměřená a odrazující a musí být používána způsobem, který zabraňuje vzniku překážek právně dovoleného obchodu a poskytuje záruky proti jejich zneužití. Toto ustanovení členským státům a v konečném důsledku vnitrostátním soudům ukládá povinnost poskytnout záruky spočívající zejména v tom, že opatření a řízení uvedená v článku 9 směrnice 2004/48 nebudou zneužita (rozsudek ze dne 28. dubna 2022, Phoenix Contact, C‑44/21, EU:C:2022:309, bod 43 a citovaná judikatura).
39
Kromě toho cílem sledovaným článkem 9 odst. 5 směrnice 2004/48, jak vyplývá rovněž z bodu 22 jejího odůvodnění, je zajistit, aby dotčená předběžná opatření nezůstala v platnosti po neomezenou dobu, aniž by bylo rozhodnuto ve věci samé. Cílem tohoto čl. 9 odst. 5 ve spojení s článkem 3 uvedené směrnice je tedy zabránit nepřiměřenému nebo zneužívajícímu používání předběžných opatření a zamezit vzniku překážek právně dovoleného obchodu tím, že žalovanému zaručuje možnost požádat o jejich zrušení, pokud navrhovatel nezahájí řízení ve věci samé.
40
Článek 9 odst. 5 směrnice 2004/48, který nestanoví žádnou výjimku z pravidla, které zakotvuje, představuje jednu ze záruk ve prospěch žalovaného, které unijní normotvůrce považoval za nezbytné stanovit jako protihodnotu rychlým a účinným předběžným opatřením, jejichž existenci stanovil a která poškozují zájmy žalovaného (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 28. dubna 2022, Phoenix Contact, C‑44/21, EU:C:2022:309, body 43 až 48).
41
Zachování platnosti některých předběžných opatření, aniž by navrhovatel musel zahájit řízení ve věci samé, přitom může vést k situacím, kdy by se předběžné opatření, které se jeví jako odůvodněné v rámci naléhavého řízení, ale následně by se mohlo ukázat jako neodůvodněné, nadále dotýkalo žalovaného bez soudního přezkumu věci samé a mohlo by při uplatňování opatření k zajištění dodržování práv duševního vlastnictví porušit cíl sledovaný článkem 9 odst. 5 směrnice 2004/48, jakož i zásadu proporcionality uvedenou v čl. 3 odst. 2 této směrnice.
42
Kromě toho zásada hospodárnosti řízení, na kterou se odvolává předkládající soud, nemůže převážit nad výslovnými ustanoveními sekundárního unijního práva, která ukládají zavedení záruk umožňujících ochranu práva na obhajobu, jak je uvedeno v článcích 3 a 9 směrnice 2004/48, vykládaného ve světle článku 50 Dohody TRIPS, jakož i článků 47 a 48 Listiny základních práv Evropské unie.
43
Konečně čl. 2 odst. 1 směrnice 2004/48, z něhož vyplývá, že touto směrnicí nejsou dotčeny prostředky stanovené zejména vnitrostátními právními předpisy, které jsou nebo mohou být pro nositele práv výhodnější (rozsudek ze dne 28. dubna 2022, Phoenix Contact, C‑44/21, EU:C:2022:309, bod 37 a citovaná judikatura), nelze vykládat v tom smyslu, že umožňuje zachování platnosti některých předběžných opatření, aniž je navrhovatel, který se dovolává práva duševního vlastnictví, povinen zahájit řízení ve věci samé. I když by vnitrostátní pravidlo, které takové zachování stanoví, mohlo být pro nositele práv duševního vlastnictví příznivější, unijní normotvůrce stanovil podmínky pro použití předběžných opatření v článcích 3 a 9 uvedené směrnice, a to v souladu s článkem 50 Dohody TRIPS, přičemž dbal na zajištění rovnováhy mezi právy nositele práv duševního vlastnictví a právem na obhajobu podle článků 47 a 48 Listiny základních práv. Takové podmínky pro použití tedy nespadají do procesní autonomie členských států.
44
Začtvrté předkládající soud uvádí, že podle části právní nauky nespadají předjímající opatření stanovená v čl. 132 odst. 4 CPI mezi předběžná opatření uvedená v čl. 9 odst. 5 směrnice 2004/48. Tato opatření jsou na rozdíl od předběžných opatření v užším slova smyslu považována za opatření směřující k ochraně práv duševního vlastnictví stejným způsobem jako konečné rozhodnutí. Vzhledem k tomu, že předjímají rozhodnutí ve věci samé, představují atypická předběžná opatření.
45
V tomto ohledu přísluší vnitrostátnímu soudu, aby určil, zda předjímající opatření přijatá ve věci v původním řízení představují předběžná opatření ve smyslu čl. 9 odst. 1 písm. a) směrnice 2004/48.
46
Lze však podotknout, že je nesporné, že jak navrhovatel, tak žalovaný mohou zahájit řízení ve věci samé, takže taková předjímající opatření nejsou normotvůrcem podle všeho koncipována jako konečná z právního hlediska, neboť je sám kvalifikoval jako předběžná opatření (obdobně viz rozsudek ze dne 16. června 1998, Hermès, C‑53/96, EU:C:1998:292, bod 38).
47
Dále je třeba připomenout, že z judikatury Soudního dvora vyplývá, že „případná vůle stran přijmout rozhodnutí o předběžném opatření jako ‚konečné‘ řešení jejich sporu nemůže změnit právní povahu opatření kvalifikovaného jako ‚prozatímní‘ ve smyslu článku 50 [Dohody TRIPS]“ (rozsudek ze dne 16. června 1998, Hermès, C‑53/96, EU:C:1998:292, bod 44).
48
S ohledem na všechny tyto úvahy je třeba na položenou otázku odpovědět tak, že čl. 9 odst. 5 směrnice 2004/48 musí být vykládán v tom smyslu, že brání použití vnitrostátního ustanovení, které umožňuje zachování některých předběžných opatření, jako jsou předběžná opatření, jejichž cílem je předjímat účinky rozhodnutí ve věci samé, přestože navrhovatel nezahájil řízení vedoucí k takovému rozhodnutí ve lhůtě stanovené v tomto čl. 9 odst. 5 a žalovaný žádá o zrušení těchto předběžných opatření nebo ukončení jejich použitelnosti.
K nákladům řízení
49
Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.
Z těchto důvodů Soudní dvůr (osmý senát) rozhodl takto:
Článek 9 odst. 5 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2004/48/ES ze dne 29. dubna 2004 o dodržování práv duševního vlastnictví
musí být vykládán v tom smyslu, že
že brání použití vnitrostátního ustanovení, které umožňuje zachování některých předběžných opatření, jako jsou předběžná opatření, jejichž cílem je předjímat účinky rozhodnutí ve věci samé, přestože navrhovatel nezahájil řízení vedoucí k takovému rozhodnutí ve lhůtě stanovené v tomto čl. 9 odst. 5 a žalovaný žádá o zrušení těchto předběžných opatření nebo ukončení jejich použitelnosti.
Podpisy
(
*1
) – Jednací jazyk: italština.