62020TJ0678_RES
Věc T‑678/20
Solar Electric Holding a další
v.
Evropská komise
Rozsudek Tribunálu (osmého senátu) ze dne 10. listopadu 2021
„Státní podpory – Trh s elektřinou vyrobenou z obnovitelných zdrojů energie, včetně fotovoltaické energie – Povinnost uložená francouzským zákonem týkající se výkupu elektřiny za vyšší než tržní cenu – Zamítnutí stížnosti – Článek 12 odst. 1 a čl. 24 odst. 2 nařízení (EU) 2015/1589 – Působnost“
Podpory poskytované státy – Přezkum stížností – Povinnosti Komise – Stížnost podaná příjemci neoznámených opatření podpor s cílem získat rozhodnutí nevznášet námitky – Povinnost Komise přezkoumat stížnost – Neexistence
[Nařízení Rady č. 2015/1589, čl. 1 písm. h), čl. 12 odst. 1 a čl. 24 odst. 2]
(viz body 22–39, 43)
Podpory poskytované státy – Pravomoci Komise a pravomoci vnitrostátních soudů – Úloha vnitrostátních soudů – Ochrana práv jednotlivců v případě porušení povinnosti předběžného oznámení – Povinnost vnitrostátních soudů vyvodit z tohoto porušení veškeré důsledky v souladu s vnitrostátním právem – Rozsah
(Články 107 a 108 SFEU)
(viz body 30, 31)
Podpory poskytované státy – Přezkum Komisí – Neoznámená opatření podpor – Povinnost Komise posoudit slučitelnost s vnitřním trhem – Podmínka – Stížnost podaná zúčastněnou stranou a založená na porušení ustanovení ve věci státních podpor
[Nařízení Rady č. 2015/1589, čl. 1 písm. h), čl. 12 odst. 1 a čl. 24 odst. 2]
(viz body 49–54)
Shrnutí
Za účelem podpory rozvoje energie vyrobené z obnovitelných zdrojů na svém území zavedla Francie v roce 2000 zákonnou povinnost pro společnost Électricité de France (EDF) a některé další distributory elektřiny uzavřít na žádost dotčených výrobců smlouvy o výkupu elektřiny vyrobené z obnovitelných zdrojů energie (dále jen „zelená elektřina“). Tyto smlouvy byly uzavřeny na dobu 20 let a stanovily výkup zelené elektřiny za cenu stanovenou ministerskou sazební vyhláškou platnou ke dni, kdy výrobce podal úplnou žádost o připojení k veřejné síti.
V této souvislosti skupina Solar Electric, zapojená do rozvoje, výstavby a provozu fotovoltaických zařízení na Guyaně a Martiniku, uzavřela se společností EDF smlouvy o výkupu zelené elektřiny na základě cen stanovených sazebními vyhláškami ze dne 10. července 2006, 12. ledna 2010 a 31. srpna 2010.
Až do konce roku 2015 se na náklady nesené distributory elektřiny z důvodu povinného výkupu zelené elektřiny vztahoval mechanismus plné náhrady, financovaný z příspěvku vybíraného od spotřebitelů elektřiny. Od roku 2016 jsou tyto náklady kompenzovány ze zvláštního účtu financovaného z daní ze spotřeby energetických produktů.
V roce 2019 rozhodl francouzský Cour de cassation (kasační soud), že opatření založená na sazebních vyhláškách ze dne 10. července 2006 a 12. ledna 2010, kterými se zavádí mechanismus povinného výkupu zelené elektřiny za vyšší než tržní cenu, představují protiprávní státní podpory, jelikož nebyla oznámena Evropské komisi.
Poté, co Solar Electric získala potvrzení Komise, že opatření založená na dotčených sazebních vyhláškách jí nebyla oznámena, podala stížnost týkající se režimů podpor vyplývajících z uvedených sazebních vyhlášek a vyzvala Komisi, aby se výslovně vyjádřila k jejich slučitelnosti s vnitřním trhem.
Tato stížnost byla podána na základě čl. 24 odst. 2 nařízení, kterým se stanoví prováděcí pravidla k článku 108 SFEU (
1
), podle kterého může každá zúčastněná strana podat stížnost s cílem informovat Komisi o jakékoli údajné protiprávní podpoře a o jakémkoli údajném zneužití podpory.
Dopisem ze dne 3. září 2020 Komise zamítla stížnost z důvodu, že její předmět nespadá do působnosti čl. 24 odst. 2 nařízení, kterým se stanoví prováděcí pravidla k čl. 108 SFEU.
Potvrzením tohoto závěru Tribunál zamítá žalobu na neplatnost podanou Solar Electric proti tomuto rozhodnutí.
Závěry Tribunálu
Tribunál nejprve uvádí, že stížnost podaná Solar Electric směřovala k tomu, aby Komise přijala rozhodnutí nevznášet námitky ohledně slučitelnosti opatření provedených francouzskými orgány s vnitřním trhem a založených na sazebních vyhláškách ze dne 10. července 2006, 12. ledna 2010 a 31. srpna 2010.
V této souvislosti její žaloba nastoluje otázku, zda čl. 24 odst. 2 nařízení, kterým se stanoví prováděcí pravidla k článku 108 SFEU, přiznává příjemci nové podpory, která byla vyplacena protiprávně, subjektivní právo podat Komisi stížnost s cílem získat od Komise rozhodnutí prohlašující podporu, která nebyla dotyčným členským státem oznámena, za slučitelnou s vnitřním trhem.
I když přitom doslovný výklad ustanovení nařízení, kterým se stanoví prováděcí pravidla k článku 108 SFEU, směřuje ke zjištění, že příjemci protiprávně vyplacených podpor mohou podat stížnost ke Komisi na základě čl. 24 odst. 2 uvedeného nařízení, takový závěr je nicméně třeba odmítnout z důvodů týkajících se struktury kontroly státních podpor, jakož i struktury mechanismu stížností.
Pokud jde nejprve o strukturu kontroly státních podpor, Tribunál připomíná, že oznamovací povinnost je jedním ze základních prvků systému kontroly státních podpor zavedeného Smlouvou o FEU, který zavádí preventivní kontrolu záměrů nových podpor zavedených čl. 108 odst. 3 SFEU. V tomto rámci ze samotné systematiky čl. 108 odst. 3 SFEU vyplývá, že oznamovací povinnost Komisi mají členské státy. Připustit, že by příjemce protiprávně vyplacené podpory mohl předložit Komisi stížnost, aby konstatovala slučitelnost této podpory s vnitřním trhem, by přitom nemělo jiný účinek než umožnit tomuto příjemci, aby nahradil dotyčný členský stát, který má jako jediný pravomoc oznámit opatření podpory Komisi.
Navíc by taková možnost přiznaná příjemci protiprávně vyplacené podpory obrátit se na Komisi za účelem konstatování slučitelnosti této podpory s vnitřním trhem zpochybnila zásadní a kogentní povahu povinnosti oznámit opatření podpory a zákaz jejich provádění podle čl. 108 odst. 3 SFEU, jak je připomenut judikaturou, jakož i základní sankci spojenou s nesplněním členským státem právě této povinností předchozího oznámení, a sice vrácení této podpory.
Kromě toho se příjemci protiprávní podpory mohou obrátit na vnitrostátní soudy, aby byla uložena sankce za výslovné nebo implicitní odmítnutí státu, který tuto podporu poskytuje, splnit svou oznamovací povinnost. Není tedy namístě jim přiznat právo zahájit prostřednictvím stížnosti zaslané Komisi přezkum slučitelnosti podpory s cílem, aby byla schválena.
Pokud jde dále o systematiku mechanismu stížností zavedeného nařízením, kterým se stanoví prováděcí pravidla k článku 108 SFEU, Tribunál uvádí, že tento mechanismus byl koncipován tak, že směřuje k určení podpor neslučitelných s vnitřním trhem. Z toho vyplývá, že působnost čl. 24 odst. 2 uvedeného nařízení je omezena na stížnosti, jejichž cílem je oznámit protiprávní podpory, které stěžovatelé považují za neslučitelné s vnitřním trhem. Naproti tomu se působnost uvedeného čl. 24 odst. 2 nevztahuje na stížnosti, v nichž stěžovatelé tvrdí, že podpora je slučitelná s vnitřním trhem, a z tohoto důvodu by měla být Komisí schválena.
V důsledku toho příjemci protiprávní podpory nemohou vycházet ze čl. 24 odst. 2 nařízení, kterým se stanoví prováděcí pravidla k článku 108 SFEU, k podání stížnosti týkající se protiprávní podpory, z níž mají přímý či nepřímý prospěch, a to s cílem, aby Komise přijala rozhodnutí konstatující slučitelnost této podpory s vnitřním trhem.
Konečně Tribunál rovněž odmítá argument společnosti Solar Electric, podle něhož nezaujetí stanoviska Komise k její stížnosti vytváří právní vakuum, jemuž mají články 107 až 109 SFEU, jakož i nařízení 2015/1589 zabránit, přičemž připomíná, že unijní právo neukládá Komisi absolutní povinnost vykonat posouzení slučitelnosti neoznámené podpory, jakmile je o ní informována stížností podanou takovým příjemcem, jako je Solar Electric.
(
1
) – Nařízení Rady (EU) 2015/1589 ze dne 13. července 2015, kterým se stanoví prováděcí pravidla k článku 108 Smlouvy o fungování Evropské unie (Úř. věst. 2015, L 248, s. 9) (dále jen „nařízení, kterým se stanoví prováděcí pravidla k článku 108 SFEU“).