Ideiglenes változat
LAILA MEDINA
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2026. január 15.(1)
C‑801/24. P. sz. ügy
NKO AO National Settlement Depository (NSD)
kontra
az Európai Unió Tanácsa
„ Fellebbezés – Közös kül‑ és biztonságpolitika – Az Ukrajna területi integritását, szuverenitását és függetlenségét aláásó vagy fenyegető intézkedések miatt hozott korlátozó intézkedések – A pénzeszközök befagyasztása – A fellebbező nevének az érintett személyek, szervezetek és szervek jegyzékeibe való felvétele és a jegyzéken való további szerepeltetése – A 2014/145/KKBP határozat 2. cikke (1) bekezdésének f) pontja – Az »Oroszországi Föderáció kormánya részére anyagi vagy pénzügyi támogatást nyújtó« fogalma – A vállalkozás szabadsága – A tulajdonhoz való jog – Arányosság ”
I.      Bevezetés
1.        A jelen indítvány az NKO AO National Settlement Depository (NSD)(2) által a 2024. szeptember 11‑i NSD kontra Tanács ítélet (T‑494/22, EU:T:2024:607)(3) hatályon kívül helyezése iránt benyújtott fellebbezéssel kapcsolatos. Ítéletében a Törvényszék elutasította a fellebbező arra irányuló keresetét, hogy az EUMSZ 263. cikk alapján semmisítse meg:
–        az Ukrajna területi integritását, szuverenitását és függetlenségét aláásó vagy fenyegető intézkedések miatti korlátozó intézkedésekről szóló 2014/145/KKBP határozat módosításáról szóló, 2022. június 3‑i (KKBP) 2022/883 tanácsi határozatot (HL 2022. L 153., 92. o.) és az Ukrajna területi integritását, szuverenitását és függetlenségét aláásó vagy fenyegető intézkedések miatti korlátozó intézkedésekről szóló 269/2014/EU rendelet végrehajtásáról szóló, 2022. június 3‑i (EU) 2022/878 tanácsi végrehajtási rendeletet (HL 2022. L 153., 15. o.);(4)
–        az Ukrajna területi integritását, szuverenitását és függetlenségét aláásó vagy fenyegető intézkedések miatti korlátozó intézkedésekről szóló 2014/145/KKBP határozat módosításáról szóló, 2023. március 13‑i (KKBP) 2023/572 tanácsi határozatot (HL 2023. L 75I., 134. o.) és az Ukrajna területi integritását, szuverenitását és függetlenségét aláásó vagy fenyegető intézkedések miatti korlátozó intézkedésekről szóló 269/2014/EU rendelet végrehajtásáról szóló, 2023. március 13‑i (EU) 2023/571 tanácsi végrehajtási rendeletet (HL 2023. L 75I., 1. o.);(5) valamint
–        az Ukrajna területi integritását, szuverenitását és függetlenségét aláásó vagy fenyegető intézkedések miatti korlátozó intézkedésekről szóló 2014/145/KKBP határozat módosításáról szóló, 2023. szeptember 13‑i (KKBP) 2023/1767 tanácsi határozatot (HL 2023. L 226., 104. o.) és az Ukrajna területi integritását, szuverenitását és függetlenségét aláásó vagy fenyegető intézkedések miatti korlátozó intézkedésekről szóló 269/2014/EU rendelet végrehajtásáról szóló, 2023. szeptember 13‑i (EU) 2023/1765 tanácsi végrehajtási rendeletet (HL 2023. L 226., 3. o.),(6)
amennyiben ezek a jogi aktusok felveszik a fellebbező nevét az azokhoz csatolt jegyzékbe. Az említett jogi aktusokkal az Európai Unió Tanácsa befagyasztotta a fellebbező valamennyi pénzeszközét és gazdasági erőforrását a tagállamok területén.
2.        A jelen ügy az Oroszországi Föderáció fegyveres erőinek Ukrajna elleni invázióját követően a Tanács által 2022‑ben elfogadott korlátozó intézkedésekkel kapcsolatban a Bírósághoz benyújtott fellebbezések egyikére vonatkozik.(7) A Bíróságnak lehetősége van arra, hogy a (KKBP) 2022/329 határozattal(8) módosított 2014/145/KKBP határozat(9) 2. cikke (1) bekezdésének f) pontjában, valamint az (EU) 2022/330 rendelettel(10) módosított 269/2014/EU rendelet(11) 3. cikke (1) bekezdésének f) pontjában foglalt jegyzékbevételi kritérium értelmezését megállapítsa. E kritérium, amelyet általában „f) kritériumként” emlegetnek, előírja többek között az Oroszországi Föderáció kormánya részére anyagi vagy pénzügyi támogatást nyújtó jogi személyek és szervezetek jegyzékbe vételét. A Bíróságnak lehetősége nyílik továbbá annak tisztázására, hogy egy pénzügyi szolgáltatásokat nyújtó társaság hivatkozhat‑e az arányosság általános elvének megsértésére az uniós korlátozó intézkedés ügyfeleire gyakorolt hatásai miatt.
II.    A tényállás és az eljárás
A.      A jogvita előzményei
3.        A jogvita előzményeit a megtámadott ítélet 2–20. pontja ismerteti. A jelen indítvány szempontjából ezek az előzmények a következő, nem vitatott tényekre hivatkozással foglalhatók össze.
4.        A fellebbező orosz jog szerinti társaság, amely engedéllyel rendelkező letétkezelő intézmény, és amely központi értéktárként értékpapírok
nyilvántartásával és letéti őrzésével kapcsolatos szolgáltatásokat, valamint – többek között banki kiegyenlítési szolgáltatások nyújtására jogosító engedéllyel rendelkező, banknak nem minősülő hitelintézetként – pénzügyi szolgáltatásokat is nyújt.
5.        2014. március 17‑én a Tanács az EUSZ 29. cikk alapján elfogadta a 2014/145 határozatot. Ugyanezen a napon a Tanács az EUMSZ 215. cikk (2) bekezdése alapján eljárva elfogadta a 269/2014 rendeletet. Mindkét jogi aktus az Ukrajna területi integritását, szuverenitását és függetlenségét aláásó vagy fenyegető intézkedések miatti korlátozó intézkedésekre vonatkozott.
6.        2022. február 25‑én az ukrajnai helyzet súlyosságára tekintettel a Tanács elfogadta egyrészt a 2014/145 határozat módosításáról szóló 2022/329 határozatot, másrészt pedig a 269/2014 rendelet módosításáról szóló 2022/330 rendeletet többek között azon kritériumok módosítása érdekében, amelyek alapján természetes vagy jogi személyek, szervezetek vagy szervek a szóban forgó korlátozó intézkedések hatálya alá vonhatók.
7.        A 2022/329 határozattal módosított 2014/145 határozat(12) 2. cikkének (1) és (2) bekezdése a következőket írja elő:
„(1)      Be kell fagyasztani az alábbiakhoz tartozó vagy a tulajdonukat képező, általuk birtokolt vagy ellenőrzött valamennyi pénzeszközt és gazdasági erőforrást:
[…]
f)      a Krím annektálásáért és Ukrajna destabilizálásáért felelős Oroszországi Föderáció kormánya részére anyagi vagy pénzügyi támogatást nyújtó, illetve általa előnyökhöz jutó természetes vagy jogi személyek, szervezetek vagy szervek; […]
[…]
(2)      A mellékletben felsorolt természetes vagy jogi személyek, szervezetek és szervek rendelkezésére vagy javára – sem közvetlenül, sem közvetve – nem bocsátható pénzeszköz vagy gazdasági erőforrás.”
8.        A pénzeszközök e befagyasztásának részletes szabályait a módosított 2014/145 határozat 2. cikkének következő bekezdései határozzák meg.
9.        A 2022/330 rendelettel módosított 269/2014 rendelet(13) előírja a pénzeszközök befagyasztására vonatkozó intézkedések elfogadását, és e befagyasztás részletes szabályait a módosított 2014/145 határozattal lényegében azonos feltételekkel határozza meg. E rendelet 3. cikke (1) bekezdésének f) pontja lényegében átveszi az említett határozat 2. cikke (1) bekezdésének f) pontját.
10.      2022. június 3‑án a Tanács, tekintettel arra, hogy az Oroszországi Föderáció folytatta az Ukrajna elleni agressziós háborúját, elfogadta az eredeti jogi aktusokat. A fellebbező nevét felvették a módosított 2014/145 határozathoz mellékelt jegyzékbe, illetve a módosított 269/2014 rendelet I. mellékletében szereplő jegyzékbe(14) a következő indokok alapján:
„A [fellebbező] egy banknak nem minősülő orosz pénzügyi intézmény, és egyben Oroszország központi értéktára. Piaci értékét és az általa tartott, hitelviszonyt megtestesítő értékpapírok értékét tekintve [a fellebbező] Oroszország legnagyobb értéktára, és az egyetlen olyan orosz értéktár, amely hozzáfér a nemzetközi pénzügyi rendszerhez.
Oroszország kormánya és az Orosz Központi Bank [a fellebbezőt] rendszerszinten jelentős orosz pénzügyi intézménynek ismeri el. [A fellebbező] alapvető fontosságú szerepet tölt be Oroszország pénzügyi rendszerének működésében és annak a nemzetközi pénzügyi rendszerhez való kapcsolódásában, ezáltal pedig közvetlenül és közvetve is lehetővé teszi az orosz kormány számára tevékenységeinek és politikáinak gyakorlását és forrásokhoz való hozzáférését.
[A fellebbező] szinte teljes mértékben a Moszkvai Tőzsde (Moscow Exchange) tulajdonában van, amelynek feladata, hogy kimerítő jellegű hozzáférést biztosítson az orosz pénzügyi piacokhoz. A Moszkvai Tőzsde pedig – szerepe és részvényesei révén – az orosz kormány magas szintű ellenőrzése alatt áll. Ennélfogva [a fellebbező] egy olyan szervezet vagy szerv, amely az Oroszországi Föderáció Krím annektálásáért és Ukrajna destabilizálásáért felelős kormánya részére anyagi vagy pénzügyi támogatást nyújt.”
11.      A fellebbezővel szemben az eredeti jogi aktusokban elfogadott intézkedéseket, amelyeket 2023. március 15‑ig kellett alkalmazni, először a fenntartásról szóló 2023. márciusi jogi aktusok 2023. szeptember 15‑ig, majd a fenntartásról szóló 2023. szeptemberi jogi aktusok 2024. március 15‑ig meghosszabbították, anélkül, hogy módosították volna azon indokokat, amelyek alapján a fellebbező nevét felvették a vitatott jegyzékekbe.
B.      A Törvényszék előtti eljárás és a megtámadott ítélet
12.      A Törvényszék Hivatalához 2022. augusztus 12‑én benyújtott keresetlevelében a fellebbező a vitatott jogi aktusok megsemmisítése iránti keresetet terjesztett elő.
13.      Megsemmisítés iránti keresetének alátámasztására a fellebbező négy jogalapra hivatkozott, amelyek közül az első az indokolási kötelezettség megsértésén, a második nyilvánvaló értékelési hibán, a harmadik az alapvető jogok aránytalan megsértésén, a negyedik pedig a bizonyítékok elégtelenségén alapult.
14.      A megtámadott ítéletben a Törvényszék teljes egészében elutasította a fellebbező keresetét, és úgy határozott, hogy a fellebbező maga viseli saját költségeit, valamint köteles viselni a Tanács részéről felmerült költségeket.
15.      Először is, ami az indokolási kötelezettség megsértésére alapított jogalapot illeti, a Törvényszék úgy vélte, hogy mind az eredeti jogi aktusok, mind pedig a fenntartásról szóló 2023. márciusi és 2023. szeptemberi jogi aktusok pontosítják a kontextust, valamint azokat a jogalapokat, amelyek alapján azokat elfogadták. Ezenkívül a ténybeli körülményeknek a Tanács által a fellebbező számára történő felsorolása kellően egyértelmű és pontos indokolásnak minősül ahhoz, hogy lehetővé tegye a fellebbező számára azon indokok megértését, amelyek miatt a nevét felvették a vitatott jegyzékekbe, majd fenntartották azokon, valamint a Törvényszék számára a felülvizsgálat gyakorlását. Ami a fellebbező arra alapított érvét illeti, hogy a Tanács nem fejtette ki azokat az indokokat, amelyek miatt a szóban forgó korlátozó intézkedések a fellebbező ügyfelei pénzeszközeinek befagyasztásával jártak, a Törvényszék megállapította, hogy az indokolási kötelezettség nem jár azzal a kötelezettséggel, hogy a megtámadott jogi aktus elfogadásának más személyekre gyakorolt valamennyi következményét ki kellene fejteni, és nem kötelezi a Tanácsot arra, hogy azonosítson minden olyan személyt, akit a korlátozó intézkedések közvetetten érinthetnek.
16.      Másodszor, ami a nyilvánvaló értékelési hibára és a bizonyítékok elégtelenségére alapított – a Törvényszék által együtt vizsgált – jogalapokat illeti, a Törvényszék arra a következtetésre jutott, hogy a fellebbező nem bizonyította, hogy a Tanács tévesen állapította meg, hogy a fellebbező rendszerszinten jelentős pénzügyi intézmény, amely alapvető fontosságú szerepet tölt be Oroszország pénzügyi rendszerének működésében. A Tanács nem követett el továbbá értékelési hibát, amikor megállapította, hogy a fellebbező lehetővé tette az orosz kormány számára tevékenységeinek és politikáinak gyakorlását és a forrásokhoz való hozzáférést. Tekintettel a fellebbező által mind az említett kormány, mind pedig az Oroszországi Föderáció központi bankja részére nyújtott pénzügyi szolgáltatások jelentőségére, valamint az orosz pénzügyi rendszer megfelelő működéséhez való általánosabb hozzájárulására a Tanács joggal vélhette úgy, hogy a fellebbező mennyiségi és minőségi szempontból jelentős anyagi vagy pénzügyi támogatást nyújtott az Oroszországi Föderáció kormányának, amely lehetővé tette ez utóbbi számára a pénzügyi forrásokhoz való hozzáférést az Ukrajnát destabilizáló tevékenységeinek folytatása érdekében. A fellebbező által előadott konkrét érvekre válaszul a Törvényszék megjegyezte továbbá, hogy a módosított 2014/145 határozat 2. cikke (1) bekezdésének f) pontjában előírt kritérium nem teszi szükségessé annak bizonyítását, hogy az Oroszországi Föderáció kormánya ellenőrzést gyakorol a részére támogatást nyújtó személy, szervezet vagy szerv felett. E rendelkezés annak bizonyítását sem teszi szükségessé, hogy a jegyzékbevételi kritérium által előírt anyagi vagy pénzügyi támogatáson túlmutató kapcsolat, mégpedig a fellebbező és az Oroszországi Föderáció közötti kapcsolat áll fenn.
17.      Harmadszor, ami az alapvető jogok aránytalan megsértésére alapított jogalapot illeti, a Törvényszék megvizsgálta egyrészt azt az érvelést, amellyel a fellebbező arra hivatkozott, hogy a vele szemben hozott korlátozó intézkedések az ügyfelei pénzeszközeinek vagy gazdasági erőforrásainak befagyasztását eredményezték, így az említett intézkedések sértik az említett ügyfelek tulajdonhoz való jogát. E tekintetben a Törvényszék rámutatott arra, hogy a fellebbező a megsemmisítés iránti keresete alátámasztására nem hivatkozhat olyan tulajdonjogra, amelynek nem jogosultja, az ítélkezési gyakorlata szerint ugyanis valamely alanyi jog megsértésére főszabály szerint csak az a személy hivatkozhat, akinek a jogát állítólagosan megsértették, harmadik személy azonban nem. A fellebbező ügyfelei jogorvoslati lehetőségekkel rendelkeznek a nemzeti bíróságok előtt, amelyek előtt hivatkozhatnak többek között az Európai Unió Alapjogi Chartájának(15) 17. cikkében biztosított tulajdonhoz való joguk megsértésére. Ezenkívül a fellebbező azon érvét illetően, amely szerint a módosított 2014/145 határozatban és a módosított 269/2014 rendeletben előírt eltérés a nemzeti hatóságok tétlensége vagy az említett hatóságok által előírt túlzottan korlátozó feltételek miatt nem tette lehetővé ügyfelei számára pénzeszközeik vagy gazdasági erőforrásaik felszabadításának elérését, a Törvényszék megállapította, hogy ezzel az érvvel a fellebbező valójában a nemzeti hatóságok által ezen eltérés végrehajtása keretében elfogadott intézkedések jogszerűségét vitatja, amelynek felülvizsgálatára csak a nemzeti bíróságok rendelkeznek hatáskörrel. A fellebbező azon ügyfelei tekintetében, akikre nem vonatkozik korlátozó intézkedés, és akiknek a pénzeszközeit vagy gazdasági erőforrásait a fellebbezővel szemben elfogadott korlátozó intézkedések miatt befagyasztották, a nemzeti hatóságok feladata meggyőződni arról, hogy az ezen ügyfelek tulajdonhoz való jogába való beavatkozás tiszteletben tartja a Chartát.
18.      Másodszor, a fellebbező azon érvelését illetően, amely szerint a vele szemben elfogadott korlátozó intézkedések beavatkoztak alapvető jogaiba, nevezetesen vállalkozási szabadságába és tulajdonhoz való jogába, a Törvényszék a Charta 52. cikkében előírt feltételek értékelését követően elutasította a fellebbező érveit. A Törvényszék megállapította különösen, hogy a vitatott jogi aktusok által a fellebbező jogaiba való beavatkozás nem tekinthető aránytalannak. A fellebbező más konkrét érveire válaszul a Törvényszék megjegyezte továbbá, hogy a vitatott jogi aktusok elfogadásának időpontjában a módosított 2014/145 határozatban és a módosított 269/2014 rendeletben foglalt eltérések lehetővé tették a nemzeti hatóságok számára, hogy engedélyezzék a fellebbező pénzeszközeinek vagy gazdasági erőforrásainak felszabadítását annak érdekében, hogy lehetővé tegyék számára az ügyfelei azon értékpapírjainak visszaszolgáltatása formájában megjelenő fizetés teljesítését, amelyeket a fellebbező az Unióban letelepedett értéktáraknál vezetett, befagyasztott számláin tartott.
III. A felek kérelmei és a Bíróság előtti eljárás
19.      A Bírósághoz 2024. november 20‑án benyújtott fellebbezésében a fellebbező azt kéri, hogy a Bíróság:
–        helyezze hatályon kívül a megtámadott ítéletet;
–        semmisítse meg a vitatott jogi aktusokat;
–        a Tanácsot kötelezze a költségek viselésére.
20.      2025. február 3‑án benyújtott válaszában az Európai Bizottság által támogatott Tanács azt kérte a Bíróságtól, hogy utasítsa el a fellebbezést, és kötelezze a fellebbezőt a költségek viselésére.
IV.    Értékelés
21.      Fellebbezésének alátámasztására a fellebbező három jogalapra hivatkozik, amelyek három téves jogalkalmazásra vonatkoznak egyrészt a Tanács indokolási kötelezettségét, másrészt a módosított 2014/145 határozat 2. cikke (1) bekezdése f) pontjának értelmezését, harmadrészt pedig az arányosság elvének értékelését illetően.
22.      A Bíróság a módosított 2014/145 határozat 2. cikke (1) bekezdése f) pontjának értelmezésére vonatkozó konkrét érvek vizsgálatát kérte, amelyek lényegében a második jogalapot érintik. Emellett a Bíróság a fellebbezőnek a harmadik jogalap keretében előadott, az arányosság elvére vonatkozó érveinek értékelését kérte. Értékelésem tehát e fő kérdésekre fog összpontosítani.
A.      A második jogalapról
23.      Második jogalapjában a fellebbező azt állítja, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot a módosított 2014/145 határozat 2. cikke (1) bekezdése f) pontjának értelmezése során.
24.      E jogalap két részből áll: egyrészt arra hivatkozik, hogy a Törvényszék tévesen értelmezte a módosított 2014/145 határozat 2. cikke (1) bekezdésének f) pontjában szereplő, az „Oroszországi Föderáció kormánya részére anyagi vagy pénzügyi támogatást nyújtó” kifejezést, másrészt pedig arra, hogy a Törvényszék nem megfelelő bizonyítási szintet alkalmazott.
1.      A második jogalap első részéről
25.      A második jogalap első részében a fellebbező azt állítja, hogy a Törvényszék tágan, homályosan és tévesen értelmezte a módosított 2014/145 határozat 2. cikke (1) bekezdésének f) pontját. E tekintetben két fő érvet hoz fel.
26.      Először is, a fellebbező azt állítja, hogy a módosított 2014/145 határozat 2. cikke (1) bekezdésének f) pontjában szereplő kritériumot megszorítóan kell értelmezni, és az csak az érintett személy vagy szervezet pénzügyi forrásainak felhasználásával az orosz kormány részére történő közvetlen áruszállítás vagy pénzátutalás formájában nyújtott támogatásra vonatkozik. E tekintetben a fellebbező azt állítja, hogy a módosított 2014/145 határozat 2. cikke (1) bekezdésének f) pontjában szereplő „anyagi vagy pénzügyi támogatás” fogalmát a 833/2014/EU rendelet(16) 4. cikke (3) bekezdésének b) pontjában szereplő „pénzügyi támogatás” fogalmával összhangban álló módon kell értelmezni; ilyennek minősül az említett rendelet definíciója szerint bármely olyan intézkedés, amelynek révén az érintett személy vagy szervezet saját pénzeszközeit vagy gazdasági erőforrásait rendelkezésre bocsátja.
27.      Másodszor, a fellebbező azzal érvel, hogy központi értéktárként pusztán az állampapír‑kibocsátások megszervezéséhez szükséges technikai eszközöket biztosítja. Feladata semmiképpen nem tekinthető a módosított 2014/145 határozat 2. cikke (1) bekezdésének f) pontja értelmében vett „pénzügyi támogatás” fogalma alá tartozónak. A fellebbező hangsúlyozza, hogy a megtámadott ítélet egyáltalán nem utal arra, hogy – konkrétan bevételeinek az állam részére történő átadása formájában – közvetlen pénzügyi támogatást nyújtana az orosz kormánynak.
28.      A Tanács és a Bizottság vitatja ezeket az érveket.
29.      Amint az a jelen indítvány 7. pontjából kitűnik, a módosított 2014/145 határozat 2. cikke (1) bekezdésének f) pontja előírja „a Krím annektálásáért és Ukrajna destabilizálásáért felelős Oroszországi Föderáció kormánya részére anyagi vagy pénzügyi támogatást nyújtó, illetve általa előnyökhöz jutó természetes vagy jogi személyek[hez], szervezetek[hez] vagy szervek[hez]” tartozó vagy a tulajdonukat képező, általuk birtokolt vagy ellenőrzött valamennyi pénzeszköz és gazdasági erőforrás befagyasztását.
30.      Ezenfelül a megtámadott ítélet 57. pontjában a Törvényszék rámutatott arra, hogy a módosított 2014/145 határozat 2. cikke (1) bekezdésének f) pontjában szereplő, az orosz kormánynak nyújtott anyagi vagy pénzügyi támogatás kritériuma nem követeli meg, hogy az érintett személyek vagy szervezetek olyan támogatást nyújtsanak. amely közvetlenül vagy közvetve kapcsolódik a Krím annektálásához vagy Ukrajna destabilizálásához. A Törvényszék a Bíróság 2016. április 7‑i Central Bank of Iran kontra Tanács ítéletére (C‑266/15 P, EU:C:2016:208)(17) hivatkozva megállapította továbbá, hogy az e kritérium értelmében vett anyagi vagy pénzügyi támogatást úgy kell értelmezni, mint minden olyan támogatást, amely mennyiségi vagy minőségi jelentőségénél fogva alkalmas arra, hogy olyan erőforrásokat vagy anyagi vagy pénzügyi támogatást nyújtson az említett kormánynak, amely lehetővé teszi számára az Ukrajna destabilizálására irányuló tevékenységek folytatását.
31.      Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint valamely uniós jogi rendelkezés értelmezése szempontjából nemcsak annak szövegét, hanem jogi környezetét és annak a szabályozásnak a célkitűzéseit is figyelembe kell venni, amelynek az a részét képezi. Ez különösen akkor áll fenn, ha az uniós jog érintett rendelkezésének szövege nem utal kifejezetten a tagállamok jogára a rendelkezés jelentésének és hatályának meghatározása céljából, ami a jelen ügyben a módosított 2014/145 határozat 2. cikke (1) bekezdésének f) pontját illetően fennáll.(18)
32.      Ami a szó szerinti értelmezést illeti, megjegyzem, hogy a módosított 2014/145 határozat 2. cikke (1) bekezdésének f) pontja nem határozza meg a „támogatást nyújtó” fogalmát. Ezért e fogalom jelentését és hatályát a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlatának megfelelően azon általános szövegkörnyezetet figyelembe véve kell meghatározni, amelyben azt használják, az általános nyelvhasználatban elfogadott szokásos jelentését alapul véve.(19)
33.      E tekintetben a módosított 2014/145 határozat 2. cikke (1) bekezdésének f) pontjában szereplő „támogatást nyújtó” kifejezés a „támogatást nyújtani” kifejezés folyamatos melléknévi igenévi alakja. A „támogatást nyújt” kifejezés többféleképpen határozható meg. Először is, meghatározható úgy, mint „valaki segítségnyújtásával megerősíteni [valaminek] a helyzetét”. Másodszor, meghatározható úgy, mint „forrásokat biztosítani [valaminek] a fenntartásához”.(20) A „támogatást nyújt” kifejezéshez hasonló kifejezéseket tartalmaz a módosított 2014/145 határozat 2. cikke (1) bekezdése f) pontjának többi nyelvi változata is.(21) Továbbá, mivel a „támogatást nyújt” kifejezésben szereplő „támogatás” szót az „anyagi vagy pénzügyi” minősítő jelzők előzik meg, e kifejezés úgy értelmezhető, hogy az vagy egy helyzet anyagi vagy pénzügyi segítségnyújtással történő megerősítésére, vagy pedig anyagi vagy pénzügyi források biztosítására vonatkozik.
34.      Fontos megjegyezni, hogy a „támogatást nyújt” kifejezésnek tulajdonított első jelentés a módosított 2014/145 határozat 2. cikke (1) bekezdése f) pontjának a Tanács és a Bizottság által javasolt értelmezését tűnik alátámasztani, amely összhangban áll a Törvényszéknek a megtámadott ítéletben szereplő értelmezésével. Lényegében mindkét intézmény azzal érvel, hogy az „Oroszországi Föderáció kormánya részére anyagi vagy pénzügyi támogatást nyújtó” kifejezés olyan személyekre vagy szervezetekre vonatkozik, akik, illetve amelyek minőségi vagy mennyiségi szempontból elősegítik az orosz kormány Ukrajna elleni katonai lépéseit, anélkül, hogy bizonyítani kellene forrásoknak e kormány részére történő közvetlen átadását. Ezzel szemben úgy tűnik, hogy a „támogatást nyújt” kifejezésnek tulajdonított második jelentés inkább a fellebbező által képviselt értelmezéssel áll összhangban, amely szerint a módosított 2014/145 határozat 2. cikke (1) bekezdésének f) pontjában szereplő jegyzékbevételi kritériumnak azon egyénekre vagy szervezetekre kell korlátozódnia, akik, illetve amelyek közvetlen pénzügyi támogatást vagy anyagi forrásokat nyújtanak az orosz kormánynak utóbbi Ukrajna elleni lépéseihez.
35.      Ebből következik, hogy a szó szerinti értelmezés szempontjából a módosított 2014/145 határozat 2. cikke (1) bekezdése f) pontjának szövege önmagában nem meghatározó annak megállapítása szempontjából, hogy a Tanács és a Bizottság által javasolt értelmezést vagy a fellebbező által javasolt értelmezést kell‑e elfogadni. E kérdést ezért azon jogi környezetre tekintettel kell megválaszolni, amelybe a módosított 2014/145 határozat 2. cikke (1) bekezdésének f) pontja illeszkedik, figyelembe véve e rendelkezés fő célkitűzéseit.
36.      Ami a rendszertani értelmezést illeti, – a Mazepin kontra Tanács ügyre vonatkozó indítványomban (C‑35/24 P, EU:C:2025:412)(22) foglaltakhoz hasonlóan – rámutatok arra, hogy a módosított 2014/145 határozat 2. cikke (1) bekezdésének f) pontjában szereplő jegyzékbevételi kritériumot először a 2022/329 határozat vezette be.(23) Ez utóbbi határozatot 2022. február 25‑én fogadták el, azaz egy nappal azt követően, hogy az Oroszországi Föderáció elnöke Ukrajnában folytatandó katonai műveletet jelentett be, és orosz fegyveres erők támadást indítottak Ukrajna ellen.(24) Amint azt a Tanács helyesen megjegyzi, e határozat kiterjesztette az Oroszországi Föderációval szemben elfogadott egyedi korlátozó intézkedések hatályát az érintett személyek és szervezetek körének – különösen új jegyzékbevételi kritériumok bevezetése útján történő – kibővítésével.(25)
37.      Emellett fontos megjegyezni, hogy a 2014/145 határozat 2. cikkének (1) bekezdése a 2022/329 határozattal történő módosítását megelőzően már tartalmazott egy olyan jegyzékbevételi kritériumot, amely lehetővé tette, hogy az orosz kormánynak a Krím annektálására vagy Ukrajna destabilizálására irányuló intézkedéseihez közvetlen anyagi vagy pénzügyi támogatást nyújtani képes jogi személyeket vegyenek célba. Ez konkrétabban a 2014/145 határozat 2. cikke (1) bekezdésének b) pontját jelentette, amely „azon jogi személyek[re], szervezetek[re] vagy szervek[re vonatkozott], amelyek anyagi vagy pénzügyi eszközökkel támogatják az Ukrajna területi integritását, szuverenitását és függetlenségét aláásó vagy fenyegető intézkedéseket”. Ez a kritérium a módosított 2014/145 határozatban is megmaradt, ami számomra azt sugallja, hogy a 2014/145 határozat 2. cikke (1) bekezdése f) pontjának olyan értelmezése, amely szerint az az Oroszországi Föderáció kormánya részére nyújtott közvetlen finanszírozás vagy az e kormány részére történő áruszállítás, illetve szolgáltatásnyújtás formájában nyújtott támogatás bizonyítását követeli meg, ahogyan azt a fellebbező lényegében állítja, egyszerűen felesleges és rendszertani szempontból nem következetes, mivel hatástalanná teszi a 2014/145 határozat 2022/329 határozat általi módosítását.
38.      A fellebbező mindazonáltal azt állítja, hogy a rendszertani következetesség fenntartása érdekében a módosított 2014/145 határozat 2. cikke (1) bekezdésének f) pontjában szereplő „anyagi vagy pénzügyi támogatás” fogalmát ugyanúgy kell meghatározni, mint a 833/2014 rendelet 4. cikke (3) bekezdésének b) pontjában szereplő „pénzügyi támogatás” fogalmát. E fogalom ugyanezen rendelet 1. cikkének o) pontjában „pénzügyi segítségnyújtásként” szerepel, és az e rendelkezésben foglalt meghatározás szerint a pénzügyi segítségnyújtás pénzeszközöknek vagy gazdasági erőforrásoknak az érintett személy vagy szervezet általi rendelkezésre bocsátását vagy az érintett személy vagy szervezet erre vonatkozó kötelezettségvállalását igényli.
39.      Amint azonban arra a Bizottság lényegében rámutat, egyrészt a 833/2014 rendelet 4. cikke (3) bekezdése b) pontjának, másrészt a módosított 2014/145 határozat 2. cikke (1) bekezdése f) pontjának teljesen eltérő a tárgyi hatálya. Konkrétan,
e rendelkezések közül az első kifejezetten az 833/2014 rendelet II. mellékletében felsorolt technológiákra vonatkozik, amelyek tekintetében finanszírozásnak vagy pénzügyi segítségnyújtásnak oroszországi személyek, szervezetek vagy szervek számára történő biztosításához – bár ez nem kifejezetten tiltott(26) – a kijelölt hatáskörrel rendelkező hatóság előzetes engedélye szükséges. Ezzel szemben, amint azt már kifejtettem, az említett rendelkezések közül a második a jegyzékbevételi kritériumok egyikét határozza meg, amely az érintett személy vagy szervezet pénzeszközeinek vagy gazdasági erőforrásainak befagyasztásához vezet. Mivel nyilvánvalóan nem áll fenn tárgyi kapcsolat a 833/2014 rendelet 4. cikke (3) bekezdésének b) pontja és a módosított 2014/145 határozat 2. cikke (1) bekezdésének f) pontjából eredő jegyzékbevételi kritérium között, véleményem szerint a két rendelkezésnek nincs értelmezési szempontból releváns közös eleme. Ugyanezen okból, a fellebbező érvelésével ellentétben, nem bír jelentőséggel a „pénzügyi támogatás” kifejezésnek a Bíróság által a 2017. március 28‑i Rosneft ítéletében (C‑72/15, EU:C:2017:236) elvégzett értelmezése.
40.      Ebből következik, hogy a módosított 2014/145 határozat 2. cikke (1) bekezdése f) pontjának rendszertani értékelése a Tanács és a Bizottság által képviselt, a fenti 34. pontban ismertetett értelmezést tűnik alátámasztani, amely alapvetően megegyezik a Törvényszék által a megtámadott ítéletben alkalmazott értelmezéssel.
41.      Ami a teleologikus értelmezést illeti, a Mazepin kontra Tanács ügyre vonatkozó indítványomban is rámutattam arra, hogy a módosított 2014/145 határozat 2. cikkének (1) bekezdésében szereplő kritériumok egy olyan jogi keret részét képezik, amely olyan példátlan korlátozó intézkedéseket vezetett be, amelyek célja – amint azt a Törvényszék a megtámadott ítélet 56. pontjában helyesen megjegyezte –, hogy a lehető legnagyobb nyomást gyakorolják az orosz hatóságokra és az Oroszországi Föderáció gazdaságára. E jogi keret végső célja, hogy gyengítse az orosz kormány pénzügyi kapacitását, és ezáltal véget vessen az e kormány által Ukrajnában elkövetett katonai agressziónak.(27) Arra a kérdésre kell választ adni, hogy ez az alapvető fontosságú cél a módosított 2014/145 határozat 2. cikke (1) bekezdése f) pontjának a Tanács és a Bizottság által javasolt értelmezése vagy a fellebbező által javasolt értelmezés elfogadása esetén tekinthető‑e hatékonyabban elérhetőnek. E tekintetben figyelembe kell venni, hogy a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint azt az értelmezést kell előnyben részesíteni, amely alkalmas az érintett jogi aktus hatékony érvényesülésének biztosítására.(28)
42.      Véleményem szerint nyilvánvaló, hogy amennyiben a módosított 2014/145 határozat 2. cikke (1) bekezdésének f) pontját úgy értelmeznénk, hogy az csak az orosz kormány részére nyújtott közvetlen finanszírozás vagy anyagi források e kormány részére történő közvetlen biztosítása formájában nyújtott támogatást foglalja magában, ahogyan azt a fellebbező állítja, az – amint azt már kifejtettem(29) – nemcsak következetlen lenne rendszertani szempontból, hanem jelentősen korlátozná az említett rendelkezésben szereplő kritérium hatékonyságát is, mivel nem tenné lehetővé az orosz hatóságokra gyakorolható nyomás annak érdekében történő maximalizálását, hogy véget vessenek Ukrajnában folytatott tevékenységüknek és politikájuknak. Ez az értelmezés végül is ahelyett, hogy gyengítené az Oroszországi Föderáció kormányának pénzügyi kapacitását, a legjobb esetben is fenntartaná azt a pénzügyi kapacitást, amellyel e kormány a módosított 2014/145 határozat 2. cikke (1) bekezdése f) pontjának elfogadása előtt rendelkezett.
43.      Ezzel szemben, ha a módosított 2014/145 határozat 2. cikke (1) bekezdésének f) pontját úgy kellene értelmezni, hogy az minden olyan támogatásra vonatkozik, amely mennyiségi vagy minőségi jelentőségénél fogva alkalmas arra, hogy olyan erőforrásokat vagy támogatást nyújtson az orosz kormánynak, amely lehetővé teszi számára az Ukrajna destabilizálására irányuló tevékenységek folytatását, függetlenül attól, hogy e támogatás közvetlen vagy közvetett kapcsolatban áll‑e a célzott tevékenységekkel, ez az értelmezés közvetlenül összhangban állna azon jogi keret céljaival, amelynek a módosított 2014/145 határozat a részét képezi, és e célok következésképpen észszerűen hatékonyabban elérhetők lennének.
44.      A fellebbező vitatja az előző következtetést azzal érvelve, hogy ezt az értelmezést, amely lényegében a Central Bank of Iran ítéletből ered, a Bíróság az egyedi korlátozó intézkedések egy másik rendszere, pontosabban egy, a módosított 2014/145 határozat 2. cikke (1) bekezdésének f) pontja szerinti jegyzékbevételi kritériumtól eltérően megfogalmazott jegyzékbevételi kritérium tekintetében fogadta el. A Central Bank of Iran ítéletben vizsgált kritérium(30) és a jelen ügyben érintett kritérium megfogalmazása közötti különbségek ellenére azonban mindkét kritériumot azonos értelmezési szempontból kell megközelíteni. Végül is, amint azt a Timchenko kontra Tanács ügyre vonatkozó indítványomban (C‑702/23 P, EU:C:2025:273)(31) megjegyeztem, a Bíróság ítélkezés gyakorlata(32) esetében a ratio decidendi a szóban forgó korlátozó intézkedések által célzott tevékenységek megszüntetése esélyének növelése különösen az e célból rendelkezésre álló anyagi és pénzügyi források csökkentése révén, függetlenül attól, hogy az érintett jogi személy közvetlen vagy közvetett kapcsolatban áll‑e e tevékenységekkel.
45.      A fenti megfontolásokra tekintettel arra a következtetésre jutok, hogy sem a módosított 2014/145 határozat 2. cikke (1) bekezdése f) pontjának rendszertani értelmezése, sem e rendelkezés teleologikus értelmezése nem követeli meg – a fellebbező állításával ellentétben – annak megállapítását, hogy az érintett személy vagy szervezet az Oroszországi Föderáció kormánya részére történő közvetlen áruszállítás vagy pénzátutalás formájában nyújt anyagi és pénzügyi támogatást. Ellenkezőleg, az említett rendelkezés csak azt követeli meg, hogy az adott személy vagy szervezet mennyiségi vagy minőségi szempontból képes legyen elősegíteni az orosz kormány Ukrajnában folytatott tevékenységeit.
46.      Ebből következik, hogy amennyiben a Törvényszék a megtámadott ítélet 57. pontjában ezen értelmezésre alapozta a vitatott jogi aktusok jogszerűségének értékelését, e bíróság nem alkalmazta tévesen a jogot.
47.      Ami a módosított 2014/145 határozat 2. cikke (1) bekezdése f) pontjának a fellebbezőre való alkalmazását illeti, fontos rámutatni arra, hogy a központi értéktárak minden ország tőkepiacán és pénzügyi rendszerében központi szerepet játszanak, mivel olyan infrastruktúrát működtetnek, amely lehetővé teszi az értékpapírok – például részvények vagy kötvények – pénzügyi piacokon történő kiegyenlítését.(33) A Törvényszék ezért helyesen állapította meg a megtámadott ítélet 88. pontjában, hogy a fellebbezőhöz hasonló központi értéktárak rendszerszinten jelentős szervezetek, amelyek alapvető fontosságúak többek között a monetáris politika hatékony végrehajtása, az államadósság‑kezelési program hitelessége, a fedezetkezelés, valamint az értékpapírpiacok biztonsága és hatékonysága szempontjából. Ezenfelül a módosított 2014/145 határozat 2. cikke (1) bekezdésének f) pontja e központi értéktárak tevékenységének befolyásolásával valószínűleg csökkenteni fogja az Oroszországi Föderáció kormányának az állampapírok kibocsátásából származó pénzügyi forrásait, ezáltal növelve katonai akcióinak költségeit, és korlátozva azon képességét, hogy aláássa Ukrajna területi integritását, szuverenitását és függetlenségét.(34)
48.      Véleményem szerint ezért a Törvényszék helyesen állapította meg a megtámadott ítélet 106. pontjában téves jogalkalmazás nélkül, hogy tekintettel a fellebbező által mind az orosz kormány, mind pedig az Oroszországi Föderáció központi bankja részére nyújtott pénzügyi szolgáltatások jelentőségére, valamint az orosz pénzügyi rendszer megfelelő működéséhez való általánosabb hozzájárulására, a fellebbező mennyiségi és minőségi szempontból jelentős anyagi vagy pénzügyi támogatást nyújtott az Oroszországi Föderáció kormányának a módosított 2014/145 határozat 2. cikke (1) bekezdésének f) pontja értelmében. A fellebbező érveivel ellentétben e következtetés annak vizsgálata nélkül is levonható, hogy az orosz kormány rendelkezett‑e közvetlen vagy közvetett részesedéssel a fellebbező társaságban, mivel a módosított 2014/145 határozat 2. cikke (1) bekezdése f) pontjának javasolt értelmezése szerint ez egyszerűen nem olyan elem, amelynek teljesülnie kell az említett rendelkezésben szereplő kritérium alkalmazhatóságához.
49.      A fentiekre tekintettel, és mivel – amint azt a jelen indítvány 46. és 48. pontjában kifejtettem – a Törvényszék nem alkalmazta tévesen a jogot a 2014/145 határozat 2. cikke (1) bekezdése f) pontjának értelmezése során, és amikor úgy vélte, hogy a fellebbező az e rendelkezésből eredő „anyagi vagy pénzügyi támogatás” fogalma alá tartozhat, a második jogalap első részét el kell utasítani.
2.      A második jogalap második részéről
50.      A második jogalap második részében a fellebbező a Törvényszék által annak értékelése érdekében alkalmazott bizonyítási szintet kifogásolja, hogy alá voltak‑e támasztva a vitatott jogi aktusokban szereplő indokok. A fellebbező azzal érvel, hogy kifejezett jogi rendelkezés hiányában – amely körülmény a jelen ügyben nem áll fenn – a Tanács nem lehet köteles csupán „kellően konkrét, pontosan meghatározott és egybevágó valószínűsítő körülmények együttesének” bemutatására.
51.      A Bizottság álláspontja szerint a második jogalap e része elfogadhatatlan a Törvényszék által a fellebbező állítása szerint elkövetett téves jogalkalmazással kapcsolatos egyértelműség hiánya miatt. Érdemi szempontból mind a Tanács, mind a Bizottság azt állítja, hogy a Törvényszék helyesen alkalmazta a Bíróságnak a korlátozó intézkedések területén alkalmazandó bizonyítási szintre vonatkozó állandó ítélkezési gyakorlatát.
52.      Először is, az elfogadhatóságot illetően emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint ahhoz, hogy valamely jogalap vagy annak valamely része az érdemét illetően elfogadható legyen, annak két feltételnek kell megfelelnie.(35) Egyrészt pontosan meg kell jelölni a hatályon kívül helyezni kért ítélet kifogásolt részeit. Másrészt elengedhetetlen a valamely jogalapot vagy annak valamely részét konkrétan alátámasztó jogi érvek kellően egyértelmű és pontos megjelölése. Ha e két feltétel bármelyike nem teljesül, a Bíróság nem tudja elvégezni a jogszerűség vizsgálatát, és a szóban forgó jogalapot vagy annak érintett részét ezért elfogadhatatlannak kell nyilvánítani.(36)
53.      A jelen ügyben mindazonáltal a fellebbező írásbeli észrevételeiből kitűnik, hogy a második jogalap második részében a fellebbező a megtámadott ítélet 50. pontját vitatja. A fellebbezés ezért megfelel annak az elfogadhatósági feltételnek, amely szerint pontosan meg kell jelölni a hatályon kívül helyezni kért ítélet kifogásolt részét. Ami a jogalapját alátámasztó jogi érvek megjelölését illeti, a fellebbező írásbeli észrevételei azt is konkretizálják, hogy a fellebbező nem ért egyet a Törvényszék által a jelen ügyben alkalmazott bizonyítási szinttel. A fellebbező érvelése szerint e bizonyítási szint csak akkor fogadható el, ha azt a jog kifejezetten előírja. A fellebbező érvei – tömör megfogalmazásuk ellenére – kellően egyértelműek és pontosak ahhoz, hogy érthető legyen azok terjedelme és tartalma.
54.      Ebből következik, hogy a második jogalap második része megfelel a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlatában meghatározott két feltételnek, és így a Bíróság elvégezheti a jogszerűség vizsgálatát. Következésképpen el kell utasítani a Bizottság azon érvét, hogy e részt elfogadhatatlannak kell nyilvánítani.
55.      Ami a második jogalap második részének érdemét illeti, a megtámadott ítélet 50. pontjában a Törvényszék megállapította azt a bizonyítási szintet, amelynek a Tanács köteles megfelelni annak megállapításához, hogy a fellebbezővel szemben elfogadott és később fenntartott korlátozó intézkedések kellően biztos ténybeli alapon nyugodtak.(37) A Törvényszék szerint a Tanács akkor tesz eleget a rá háruló bizonyítási tehernek, ha az uniós bíróság előtt kellően konkrét, pontosan meghatározott és egybevágó valószínűsítő körülmények olyan együttesét mutatja be, amely lehetővé teszi a pénzeszközeinek befagyasztására vonatkozó intézkedéssel érintett személy vagy szervezet és az e személyre vagy szervezetre alkalmazott jegyzékbevételi kritérium közötti elégséges kapcsolat fennállásának megállapítását.
56.      A „bizonyítási szint” fogalma a valamely tény bizonyításához szükséges bizonyítékok mennyiségére és fajtájára vonatkozik. A korlátozó intézkedések területén az egyedi jegyzékbevétel közvetlen bizonyítékokkal – azaz olyan bizonyítékokkal, amelyek önmagukban képesek bizonyítani a Tanács indokolásában szereplő ténybeli állításokat(38) – vagy szintén meglehetősen gyakran közvetett bizonyítékokkal, például vélelmekkel vagy úgynevezett valószínűsítő körülmények együttesével is alátámasztható.(39) Az utóbbi esetben a Törvényszék értékelése nem a Tanács által bemutatott egyes bizonyítékok külön értékelésén alapul. Az értékelés ehelyett a bizonyítékok összességének vizsgálatán alapul, elismerve, hogy bár az egyes bizonyítékok nem feltétlenül rendelkeznek kellő súllyal ahhoz, hogy kellően biztos ténybeli alapot biztosítsanak az alátámasztandó indokoláshoz, a bizonyítékok összességének kumulatív hatása megfelelhet a szükséges bizonyítási szintnek.
57.      A jelen ügyben a Törvényszék által a megtámadott ítéletben meghatározott bizonyítási szint – amint az az említett ítélet 50. pontjában szereplő hivatkozásokból is kitűnik – a Törvényszék állandó ítélkezési gyakorlatán alapul. A Törvényszék következetesen alkalmazta e bizonyítási szintet,(40) mióta a Bíróság eredetileg megfogalmazta azt a 2015. április 21‑i Anbouba kontra Tanács ítéletében (C‑605/13 P, EU:C:2015:248).(41) Az említett ítéletben a nagytanácsban eljáró Bíróság megállapította, hogy valamely személy korlátozó intézkedésekkel érintett személyek jegyzékeire való felvétele megalapozottnak tekinthető, ha az olyan valószínűsítő körülmények együttesén alapul, amelyek például az adott személy azon rezsim kontextusában fennálló helyzetére, feladataira és kapcsolataira vonatkoznak, amelyhez e személy tartozik.(42) A Bíróság később ugyanezt a bizonyítási szintet alkalmazta ítélkezési gyakorlatában,(43) többek között a közelmúltban is, az ukrajnai helyzetre tekintettel hozott korlátozó intézkedésekkel kapcsolatban.(44)
58.      Következésképpen nem tekinthető úgy, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, mivel valószínűsítő körülmények együttesén alapuló bizonyítási szintre támaszkodhatott annak értékelése során, hogy a Tanács fellebbezővel kapcsolatos indokolása kellően biztos ténybeli alapon nyugodott‑e. Annak ellenére, hogy erre vonatkozóan nincs kifejezett uniós jogi rendelkezés, elegendő rámutatni arra, hogy e bizonyítási szint a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlatán alapul. Írásbeli észrevételeiben a fellebbező nem ad átfogó magyarázatot azzal kapcsolatban, hogy e körülmény állítólagosan milyen konkrét jogi szabályt vagy általános jogelvet sért.
59.      A második jogalap második részét és ennélfogva e jogalapot teljes egészében el kell utasítani.
B.      A harmadik jogalapról
60.      Harmadik jogalapjában a fellebbező lényegében azzal érvel, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot az arányosság elvének értékelése során.
61.      E jogalap két részből áll. Az első részben a fellebbező azt kifogásolja, hogy a Törvényszék nem értékelte a fellebbező ügyfeleinek tulajdonhoz való joga szempontjából azt a jogalapot, amelyben a fellebbező alapvető jogainak megsértésére hivatkozott, a második részben pedig a fellebbező megkérdőjelezi a Törvényszék azon megállapítását, hogy a vitatott jogi aktusok megfeleltek az arányosság elvének.
1.      A harmadik jogalap első részéről
62.      Harmadik jogalapjának első részében a fellebbező azt állítja, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor megállapította, hogy az alapvető jogok fellebbező által állított megsértésének értékelése nem teszi szükségessé a vitatott jogi aktusok által a fellebbező ügyfeleinek tulajdonhoz való alapvető jogára gyakorolt hatások figyelembevételét. Véleménye szerint az arányosság elvének tiszteletben tartását a Törvényszéknek nem egy rendes alanyi jog gyakorlásaként kellett volna elemeznie, hanem egy alapelv tiszteletben tartásának ellenőrzéseként, amely magában foglalja valamely intézkedés hatásainak teljes körű figyelembevételét. A fellebbező hangsúlyozza, hogy az uniós piacokon fő feladata a központi értéktári szerep betöltése és központi értéktárként az orosz szervezetek és egyének értékpapírjainak névleges tulajdonosaként való fellépés. A fellebbező szankcionálása ezért egyet jelent felhasználóinak, azaz az orosz pénzügyi intézmények köztes és végső ügyfeleinek szankcionálásával.
63.      A Tanács vitatja a harmadik jogalap jelen részének elfogadhatóságát. Azzal érvel, hogy a jelen részben a fellebbező azt kérdőjelezi meg, hogy a vitatott jogi aktusok megfeleltek az arányosság általános elvének, nem pedig azt, hogy a Törvényszék hogyan értékelte ezt az elvet a fellebbező alapvető jogai megsértésének értékelése során. Ez új jogalap, amelyet első fokon nem terjesztettek elő. A kérdés érdemét illetően mind a Tanács, mind a Bizottság vitatja a fellebbező által felhozott érveket.
64.      Először is, ami a harmadik jogalap első részének elfogadhatóságát illeti, emlékeztetek arra, hogy a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint, ha valamely félnek megengednék, hogy először a Bíróság előtt hozzon fel olyan jogalapot és érveket, amelyeket a Törvényszéknél nem terjesztett elő, az azt jelentené, hogy a Törvényszék által eldöntött jogvitán túlterjedő jogvitával fordulhatna a Bírósághoz, amelynek a hatásköre korlátozott a fellebbezési eljárásban. A fellebbezési eljárás keretében ugyanis a Bíróság hatásköre az első fokon megvitatott jogalapok és érvek tekintetében hozott jogi döntés értékelésére korlátozódik.(45) Ez azonban nem zárja ki annak lehetőségét, hogy a fellebbező a megtámadott ítéletből következő olyan jogalapokat hozzon fel, amelyek az előbbi jogi megalapozottságának kifogásolását célozzák.(46)
65.      A jelen esetben a megtámadott ítéletből kitűnik,(47) hogy a fellebbező a Törvényszék előtt felhozott egy, az alapvető jogok aránytalan megsértésére hivatkozó jogalapot. E jogalapban a fellebbező azzal érvelt, hogy a vele szemben hozott korlátozó intézkedések az ügyfelei pénzeszközeinek vagy gazdasági erőforrásainak befagyasztását eredményezték, így az említett intézkedések az említett ügyfelek tulajdonhoz való jogát is sértették. A Törvényszék megvizsgálta ezt az érvelést, és a megtámadott ítélet 129. pontjában arra a következtetésre jutott, hogy a fellebbező a megsemmisítés iránti keresete alátámasztására nem hivatkozhat olyan tulajdonjogra, amelynek nem jogosultja. Az ítélkezési gyakorlat szerint ugyanis valamely alanyi jog megsértésére főszabály szerint csak az a személy hivatkozhat, akinek a jogát állítólagosan megsértették, harmadik személy azonban nem. A Törvényszék kifejtette továbbá, hogy a fellebbező ügyfelei jogorvoslati lehetőségekkel rendelkeznek a nemzeti bíróságok előtt, amelyek előtt hivatkozhatnak többek között a Charta 17. cikkében biztosított tulajdonhoz való joguk megsértésére.
66.      Ebből következik, hogy a fellebbező által a harmadik jogalap első részében előterjesztett érvek a Törvényszék által a megtámadott ítéletben végzett értékeléshez, különösen az első fokon felhozott, az alapvető jogok megsértésére hivatkozó jogalaphoz kapcsolódnak. Következésképpen – a Bíróság által a jelen ügyben adandó válasz sérelme nélkül – a szóban forgó első rész nem képez olyan új érvcsoportot, amely megváltoztatná a Bíróság előtt folyamatban lévő jogvita tárgyát. Ezért azt javaslom, hogy a Bíróság a Tanács által emelt kifogás ellenére nyilvánítsa elfogadhatónak a harmadik jogalap első részét.
67.      Másodszor, ami a harmadik jogalap első részének érdemét illeti, a fellebbező vitatja a megtámadott ítéletben hivatkozott azon ítélkezési gyakorlat releváns voltát, amely szerint – amint azt már említettem – a felperes a megsemmisítés iránti keresete alátámasztására nem hivatkozhat egy harmadik személy alanyi jogának megsértésére. Véleménye szerint ez az ítélkezési gyakorlat nem korlátozó intézkedésekkel vagy az arányosság elvének tiszteletben tartásával összefüggésben alakult ki.
68.      Megjegyzem, hogy a megtámadott ítélet 129. pontjában a Törvényszék érvelésének alátámasztása érdekében két, általa egyrészt a gazdaság‑ és monetáris politika, másrészt a dömpingellenes intézkedések területén hozott ítéletre(48) hivatkozik. Bár ezen ítéletek egyike sem a korlátozó intézkedések területére tartozik, azok összhangban állnak a Bíróság azon ítélkezési gyakorlatával, amely szerint lényegében az alanyi joggal rendelkező felek feladata e jog tényleges gyakorlása,(49) függetlenül az őket érintő eljárás jellegétől.(50) A Törvényszék tehát helyesen állapította meg, hogy valamely alanyi jog megsértésére csak az a személy hivatkozhat, akinek a jogát állítólagosan megsértették, harmadik személy azonban nem.(51)
69.      Ezen túlmenően fontos megjegyezni, hogy – amint azt a Törvényszék a megtámadott ítélet 152. pontjában kifejtette – az eredeti jogi aktusok elfogadásának időpontjában a 2014/145 határozat és a 269/2014 rendelet eltérési eljárást írt elő, amely lehetővé tette a fellebbező ügyfelei számára, hogy a hatáskörrel és illetékességgel rendelkező nemzeti hatóságoktól a fellebbező jegyzékbe vétele folytán befagyasztott pénzeszközök felszabadítását kérjék.(52) Amint az a megtámadott ítélet 156. és 159. pontjából is kitűnik, ezen eltérési eljárás később további módosításokon esett át a módosított 2014/145 határozatban és a módosított 269/2014 rendeletben annak érdekében, hogy megkönnyítsék azon értékpapíroknak a fellebbező ügyfelei részére történő visszaszolgáltatását, amelyeket a fellebbező az Unióban letelepedett értéktáraknál vezetett, befagyasztott számláin tartott.(53)
70.      Ebből következik, hogy a módosított 2014/145 határozat és a módosított 269/2014 rendelet olyan keretet hozott létre, amely különbséget tett egyrészt a fellebbező mint központi értéktár, másrészt a fellebbező ügyfeleinek jogi helyzete között. Azon ügyfelek tekintetében, akikre nem vonatkozik korlátozó intézkedés, és akiknek a pénzeszközeit vagy gazdasági erőforrásait a fellebbezővel szemben elfogadott korlátozó intézkedések miatt befagyasztották, a nemzeti hatóságok feladata határozatot hozni e pénzeszközök vagy erőforrások felszabadításáról. A Törvényszék helyesen állapította meg tehát, hogy mivel ez az eljárás az uniós jog végrehajtását jelenti, e hatóságoknak tiszteletben kell tartaniuk a Chartát annak 51. cikkének (1) bekezdése alapján. A Törvényszék szintén helyesen hangsúlyozta, hogy az említett eltérések alkalmazásából eredő bármely jogvita összefüggésében a fellebbező ügyfelei jogorvoslati lehetőségekkel rendelkeznek a nemzeti bíróságok előtt, amelyek előtt hivatkozhatnak többek között a Charta 17. cikkében biztosított tulajdonhoz való joguk megsértésére.(54) Nem zárható ki, hogy ezen eljárásokban előzetes döntéshozatal iránti kérelem terjeszthető a Bíróság elé a 269/2014 rendeletben meghatározott eltérések uniós joggal való összeegyeztethetőségére vonatkozóan.(55)
71.      Következésképpen nem kifogásolható, hogy a Törvényszék úgy vélte, hogy az alapvető jogok fellebbező által állított megsértésének értékelése során nem kell figyelembe venni a vitatott jogi aktusok által a fellebbező ügyfeleinek tulajdonhoz való alapvető jogára gyakorolt hatásokat.
72.      A harmadik jogalap első részét véleményem szerint el kell utasítani.
2.      A harmadik jogalap második részéről
73.      A harmadik jogalap második részében a fellebbező lényegében a Charta 52. cikkének (1) bekezdésében meghatározott feltételeknek a vállalkozási szabadságával és a tulajdonhoz való jogával kapcsolatban a Törvényszék által elvégzett értékelését kifogásolja.
74.      A Tanács és a Bizottság vitatja ezen érveket.
75.      Amint arra a jelen indítvány 18. pontjában rámutattam, a megtámadott ítélet 134–146. pontjában a Törvényszék elutasította a fellebbező azon érvét, hogy a vele szemben elfogadott korlátozó intézkedések aránytalanul beavatkoztak alapvető jogaiba, nevezetesen vállalkozási szabadságába és tulajdonhoz való jogába. A Törvényszék úgy vélte különösen, hogy a fellebbezővel szemben elfogadott korlátozó intézkedések általi beavatkozás nem tekinthető aránytalannak, mivel:
–        ezen intézkedések megfelelőek voltak a nemzetközi közösség számára olyan alapvető fontosságú, általános érdekű célkitűzésekre tekintettel, mint a béke és a nemzetközi biztonság fenntartása;
–        a fellebbező nem hivatkozott semmilyen kevésbé korlátozó alternatív intézkedésre, és nem bizonyította, hogy a Tanács megfontolhatta volna kevésbé korlátozó intézkedések elfogadását, amelyek ugyanolyan megfelelőek, mint a vitatott jogi aktusokban foglalt intézkedések;
–        a szóban forgó érdekek mérlegelése azt mutatta, hogy a korlátozó intézkedések által a fellebbező számára okozott hátrányok nem aránytalanok, tekintettel a béke és a nemzetközi biztonság fenntartásának elsődleges jelentőségére;
–        a korlátozó intézkedések hatásai az Unió területére korlátozódtak, így a fellebbező saját pénzeszközeinek vagy a hozzá tartozó gazdasági erőforrásoknak legfeljebb egy részét érintették;
–        a szóban forgó korlátozó intézkedések nem fosztották meg a fellebbezőt attól a jogától, hogy befagyasztott számlái tekintetében, amelyeken az említett pénzeszközöket és erőforrásokat elhelyezték, a 2014/145 határozat 2. cikke (6) bekezdése a) pontjának és a 269/2014 rendelet 7. cikke (2) bekezdése a) pontjának megfelelően kamatokban vagy egyéb hozamban részesüljön, amennyiben minden ilyen kamatot és egyéb hozamot szintén befagyasztanak; valamint
–        az említett intézkedések lehetővé tették a befagyasztott pénzeszközök vagy gazdasági erőforrások felhasználásának engedélyezését a vitatott jegyzékekben szereplő jogi személyek, szervezetek vagy szervek alapvető kiadásainak fedezése érdekében.
76.      Ami először is a fellebbező azon érvét illeti, hogy a szóban forgó korlátozó intézkedések nem ideiglenes, hanem állandó jellegűek, mivel több mint két éve hatályban vannak, elegendő megjegyezni, hogy a módosított 2014/145 határozat 6. cikke szerint a vitatott jogi aktusok korlátozott ideig voltak alkalmazandók a fellebbezőre. Ezen intézkedéseket emellett folyamatosan felül kellett vizsgálni. Ezenkívül, bár a fellebbező kifogásolja, hogy a Törvényszék „elméleti megfontolásokra, nem pedig konkrét érvényesülésre alapozta” értékelését, ezt az érvet – amint arra a Tanács rámutat – nem támasztotta alá konkrét indokokkal.
77.      Másodszor, amennyiben a fellebbező azt állítja, hogy a Törvényszék a vitatott jogi aktusok arányosságának értékelése során nem vette figyelembe az ügyfeleire gyakorolt hatásokat, már megjegyeztem, hogy a Törvényszék ténylegesen hivatkozott a módosított 2014/145 határozatban előírt eltérésekre, amelyek a fellebbezővel szemben korlátozó intézkedéseket elrendelő eredeti jogi aktusok elfogadásától kezdve lehetővé tették a nemzeti hatóságok számára, hogy engedélyezzék a fellebbező pénzeszközeinek vagy gazdasági erőforrásainak felszabadítását annak érdekében, hogy lehetővé tegyék számára az ügyfelei azon értékpapírjainak visszaszolgáltatása formájában megjelenő fizetés teljesítését, amelyeket a fellebbező az Unióban letelepedett értéktáraknál vezetett, befagyasztott számláin tartott. Ezen túlmenően, bár a fellebbező azt állítja, hogy ügyfeleinek „semmi közük nem volt az ukrajnai konfliktushoz”, elegendő emlékeztetni arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a korlátozó intézkedések fogalmilag kárt okozhatnak azon feleknek, akiknek semmilyen felelősségük nincs az ezen intézkedések elfogadásához vezető helyzetet illetően.(56)
78.      Harmadszor, ami a fellebbező azon érvét illeti, hogy a vitatott jogi aktusokban szereplő jegyzékekbe való felvételével a Tanács ténylegesen az összes orosz befektető pénzeszközeit kívánta befagyasztani anélkül, hogy egyenként felsorolta és megfelelően azonosította volna őket, megjegyzem, hogy e konkrét érvet először a fellebbezés szakaszában hozták fel. A már a jelen indítvány 64. pontjában hivatkozott állandó ítélkezési gyakorlat szerint ezt az érvet mint elfogadhatatlant el kell utasítani.
79.      A fentiekre tekintettel úgy vélem, hogy a Törvényszék nem alkalmazta tévesen a jogot annak értékelése során, hogy a vitatott jogi aktusok megfelelnek‑e az arányosság elvének.
80.      A harmadik jogalap második részét és ennélfogva a harmadik jogalapot teljes egészében el kell utasítani.
V.      Végkövetkeztetés
81.      A jelen indítványban kifejtett elemzés alapján azt javaslom, hogy a Bíróság utasítsa el a fellebbezést a második és a harmadik jogalap tekintetében.
82.      Nem foglalok állást a fellebbező által előterjesztett többi jogalapot illetően, sem pedig arról, hogy a Bíróság eljárási szabályzata 184. cikkének (2) bekezdése alapján melyik felet kell a költségek viselésére kötelezni.
1      Eredeti nyelv: angol.
2      A továbbiakban: fellebbező.
3      A továbbiakban: megtámadott ítélet.
4      A továbbiakban együtt: eredeti jogi aktusok.
5      A továbbiakban együtt: a fenntartásról szóló 2023. márciusi jogi aktusok.
6      A továbbiakban együtt: a fenntartásról szóló 2023. szeptemberi jogi aktusok; a továbbiakban az eredeti jogi aktusokkal és a fenntartásról szóló 2023. márciusi jogi aktusokkal együtt: vitatott jogi aktusok.
7      Lásd még: 2025. március 13‑i Shuvalov kontra Tanács ítélet (C‑271/24 P, EU:C:2025:180); 2025. augusztus 1‑jei Timchenko kontra Tanács ítélet (C‑702/23 P, EU:C:2025:605); 2025. augusztus 1‑jei Timchenko kontra Tanács ítélet (C‑703/23 P, EU:C:2025:608); 2025. október 16‑i Timchenko kontra Tanács ítélet (C‑805/24 P, EU:C:2025:792).
8      A 2014/145 határozat módosításáról szóló, 2022. február 25‑i tanácsi határozat (HL 2022. L 50., 1. o.).
9      Az Ukrajna területi integritását, szuverenitását és függetlenségét aláásó vagy fenyegető intézkedések miatti korlátozó intézkedésekről szóló, 2014. március 17‑i tanácsi határozat (HL 2014. L 78., 16. o.; helyesbítés: HL 2014. L 263., 35. o.).
10      A 269/2014 rendelet módosításáról szóló, 2022. február 25‑i tanácsi rendelet (HL 2022. L 51., 1. o.).
11      Az Ukrajna területi integritását, szuverenitását és függetlenségét aláásó vagy fenyegető intézkedések miatti korlátozó intézkedésekről szóló, 2014. március 17‑i tanácsi rendelet (HL 2014. L 78., 6. o.; helyesbítések: HL 2014. L 121., 60. o.; HL 2014. L 294., 50. o.).
12      A továbbiakban: módosított 2014/145 határozat.
13      A továbbiakban: módosított 269/2014 rendelet.
14      A továbbiakban: vitatott jegyzékek.
15 A továbbiakban: Charta.
16      Az ukrajnai helyzetet destabilizáló orosz intézkedések miatt hozott korlátozó intézkedésekről szóló, 2014. július 31‑i tanácsi rendelet (HL 2014. L 229., 1. o.; helyesbítések: HL 2014. L 246., 59. o.; HL 2022. L 114., 214. o.; HL 2022. L 210., 20. o.).
17      A továbbiakban: Central Bank of Iran ítélet. Lásd különösen ezen ítélet 44. és 45. pontját.
18      2025. augusztus 1‑jei Tradeinn Retail Services ítélet (C‑76/24, EU:C:2025:593, 25. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
19      Lásd többek között: 2025. május 8‑i Zimir ítélet (C‑662/23, EU:C:2025:326, 34. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
20      Angol nyelven lásd többek között az Oxford English Dictionary fogalommeghatározását, amely a következő címen érhető el: https://www.oed.com/dictionary/support_v?tl=true.
21      Lásd például a francia „soutenir” igének a Le Robert szótárban szereplő meghatározását, amely a következő címen érhető el: https://dictionnaire.lerobert.com/definition/soutenir; a német „unterstützen” igének a Duden szótárban szereplő meghatározását, amely a következő címen érhető el: https://www.duden.de/rechtschreibung/unterstuetzen_unterstuetzt; az olasz „supportare” igének a Treccani szótárban szereplő meghatározását, amely a következő címen érhető el: https://www.treccani.it/vocabolario/supportare/; valamint a spanyol „apoyar” igének a Real Academia Española szótárban szereplő meghatározását, amely a következő címen érhető el: https://dle.rae.es/apoyar.
22      A továbbiakban: a Mazepin kontra Tanács ügyre vonatkozó indítványom, különösen a 42–44. pont. Az ügy még folyamatban van a Bíróság előtt.
23      Lásd még: a Pumpyanskiy kontra Tanács ügyre vonatkozó indítványom (C‑696/23 P, EU:C:2025:409, 39–41. pont); a Khudaverdyan kontra Tanács ügyre vonatkozó indítványom (C‑704/23 P, EU:C:2025:410, 43–45. pont); a Rashnikov kontra Tanács ügyre vonatkozó indítványom (C‑711/23 P, EU:C:2025:411, 45–47. pont); a Khan kontra Tanács ügyre vonatkozó indítványom (C‑111/24 P, EU:C:2025:413, 41–43. pont). Ezen ügyek még folyamatban vannak a Bíróság előtt.
24      Lásd a 2022/329 határozat (9) preambulumbekezdését.
25      Lásd a 2022/329 határozat (11) preambulumbekezdését.
26      Lásd a 833/2014 rendelet 4. cikkének (1) és (2) bekezdését, amely tiltja többek között bizonyos termékeknek és technológiáknak bármilyen oroszországi természetes vagy jogi személy, szervezet vagy szerv részére vagy oroszországi felhasználásra történő rendelkezésre bocsátását, illetve szolgáltatásoknak az említettek részére vagy az említett felhasználásra történő nyújtását.
27      Lásd ebben az értelemben: 2017. március 28‑i Rosneft ítélet (C‑72/15, EU:C:2017:236, 123. pont); 2020. június 25‑i VTB Bank kontra Tanács ítélet (C‑729/18 P, EU:C:2020:499, 59. pont).
28      2009. november 19‑i Sturgeon és társai ítélet (C‑402/07 és C‑432/07, EU:C:2009:716, 47. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
29      Lásd a jelen indítvány 37. pontját.
30      Lásd a 2012. október 15‑i 2012/635/KKBP tanácsi határozattal (HL 2012. L 282., 58. o.) módosított, az Iránnal szembeni korlátozó intézkedésekről és a 2007/140/KKBP közös álláspont hatályon kívül helyezéséről szóló, 2010. július 26‑i tanácsi határozatot (HL 2010. L 195., 39. o.; helyesbítések: HL 2010. L 197., 19. o.; HL 2022. L 187., 58. o.), amely egy, a következőkre alkalmazandó jegyzékbevételi kritériumot határozott meg: „azok az egyéb személyek, szervezetek és szervek, akik támogatást, így például anyagi, logisztikai vagy pénzügyi támogatást nyújtanak az iráni kormánynak, valamint az azokhoz kapcsolódó személyek és szervezetek”. Lásd még az Iránnal szembeni korlátozó intézkedésekről és a 961/2010/EU rendelet hatályon kívül helyezéséről szóló, 2012. március 23‑i 267/2012/EU tanácsi rendelet (HL 2012. L 88., 1. o.; helyesbítések: HL 2012. L 332., 31. o.; HL 2014. L 93., 85. o.; HL 2019. L 297., 8. o.) 23. cikke (2) bekezdésének d) pontját.
31      Lásd különösen az említett indítvány 52. pontját.
32      Lásd még: 2016. március 1‑jei National Iranian Oil Company kontra Tanács ítélet (C‑440/14 P, EU:C:2016:128, 79–83. pont).
33      A központi értéktárak uniós jogi szempontból fennálló rendszerszintű jelentőségét illetően lásd az Európai Unión belüli értékpapír‑kiegyenlítés javításáról és a központi értéktárakról, valamint a 98/26/EK és a 2014/65/EU irányelv, valamint a 236/2012/EU rendelet módosításáról szóló, 2014. július 23‑i 909/2014/EU európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL 2014. L 257., 1. o.; helyesbítés: HL 2016. L 349., 39. o.) (2), (4), (6), (35), (48) és (69) preambulumbekezdését, valamint 19. és 22. cikkét. Lásd még: Európai Bizottság, „Central securities depositories (CSDs)” („Központi értéktárak”), elérhető a következő címen: https://finance.ec.europa.eu/capital‑markets‑union‑and‑financial‑markets/financial‑markets/post‑trade‑services/central‑securities‑depositories‑csds_en.
34      Lásd analógia útján: a Mazepin kontra Tanács ügyre vonatkozó indítványom, 47. pont.
35      Lásd az EUMSZ 256. cikk (1) bekezdésének második albekezdését, az Európai Unió Bírósága alapokmánya 58. cikkének első bekezdését és a Bíróság eljárási szabályzata 168. cikke (1) bekezdésének d) pontját.
36      Lásd többek között: 2025. március 13‑i Shuvalov kontra Tanács ítélet (C‑271/24 P, EU:C:2025:180, 33. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat); 2025. június 26‑i EVH és társai kontra Bizottság ítélet (C‑464/23 P, C‑465/23 P, C‑467/23 P, C‑468/23 P és C‑470/23 P, EU:C:2025:478, 43. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
37      Lásd a megtámadott ítélet 49. pontját. Lásd még e tekintetben: 2013. július 18‑i Bizottság és társai kontra Kadi ítélet (C‑584/10 P, C‑593/10 P és C‑595/10 P, EU:C:2013:518, 119. pont).
38      Lásd e tekintetben: 2013. július 18‑i Bizottság és társai kontra Kadi ítélet (C‑584/10 P, C‑593/10 P és C‑595/10 P, EU:C:2013:518, 124. pont).
39      Lásd: Filpo, F., „Evidence standards in the judicial review of restrictive measures”, ERA Forum, 20. sz., 2020, 620. és 621. o.
40      Legújabb ítélkezési gyakorlatát illetően lásd például: 2024. május 15‑i Anbouba kontra Tanács ítélet (T‑471/22, EU:T:2024:315, 54. pont); 2024. június 12‑i Shammout kontra Tanács ítélet (T‑649/22, EU:T:2024:376, 64. pont); 2024. december 18‑i Mironovich Shor kontra Tanács ítélet (T‑489/23, EU:T:2024:912, 139. pont); 2024. december 18‑i Tauber kontra Tanács ítélet (T‑493/23, EU:T:2024:913, 133. pont).
41      A továbbiakban: Anbouba ítélet.
42      Lásd különösen: Anbouba ítélet, 52. és 54. pont. Lásd még: Bot főtanácsnok Anbouba kontra Tanács ügyre vonatkozó indítványa (C‑605/13 P és C‑630/13 P, EU:C:2015:2, 208. pont).
43      Lásd: 2016. július 28‑i Tomana és társai kontra Tanács és Bizottság ítélet (C‑330/15 P, EU:C:2016:601, 82. pont); 2016. szeptember 21‑i Bizottság kontra Spanyolország ítélet (C‑139/15 P, EU:C:2016:707, 60. és 61. pont).
44      2025. augusztus 1‑jei Timchenko kontra Tanács ítélet (C‑702/23 P, EU:C:2025:605, 39. pont).
45      Lásd többek között: 2024. október 17‑i PT Pelita Agung Agrindustri és PT Permata Hijau Palm Oleo kontra Bizottság ítélet (C‑112/23 P, EU:C:2024:899, 67. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
46      Lásd többek között: 2014. április 10‑i Bizottság kontra Siemens Österreich és társai és Siemens Transmission & Distribution és társai kontra Bizottság ítélet (C‑231/11 P–C‑233/11 P, EU:C:2014:256, 102. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
47      Lásd a jelen indítvány 13. és 17. pontját.
48      Lásd: 2019. szeptember 19‑i Zhejiang Jndia Pipeline Industry kontra Bizottság ítélet (T‑228/17, EU:T:2019:619); 2022. június 22‑i Anglo Austrian AAB és Belegging‑Maatschappij „Far‑East” kontra EKB ítélet (T‑797/19, EU:T:2022:389, 285. pont).
49      Lásd többek között: 2015. szeptember 10‑i Fliesen‑Zentrum Deutschland ítélet (C‑687/13, EU:C:2015:573, 73. pont); 2023. szeptember 21‑i China Chamber of Commerce for Import and Export of Machinery and Electronic Products és társai kontra Bizottság ítélet (C‑478/21 P, EU:C:2023:685, 223. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
50      2021. szeptember 9‑i Adler Real Estate és társai ítélet (C‑546/18, EU:C:2021:711, 59. pont). Igaz, hogy az utóbbi ítélkezési gyakorlat a védelemhez való joggal kapcsolatban alakult ki, nem pedig más alapvető jogokkal, például a jelen ügyben érintett vállalkozás szabadságával vagy tulajdonhoz való joggal kapcsolatban. A Bíróság ítélkezési gyakorlata mindazonáltal kifejezetten és általános jelleggel „anyagi jellegű” jogokra hivatkozik, ami véleményem szerint azt jelenti, hogy ez az ítélkezési gyakorlat teljes mértékben alkalmazható valamely alapvető jog állítólagos megsértésével kapcsolatos ügyben, mint például a jelen esetben.
51      Amint arra a Tanács helyesen rámutat, a Bíróság és a Törvényszék által az ítélkezési gyakorlatukban alkalmazott megközelítést analógia útján az Emberi Jogok Európai Bíróságának az emberi jogok és alapvető szabadságok védelméről szóló, Rómában, 1950. november 4‑én aláírt egyezmény (kihirdette: az 1993. évi XXXI. törvény) 34. cikkével, különösen a részvényesi jogok valamely társaság általi gyakorlásával kapcsolatos ítélkezési gyakorlata is alátámasztja. Az említett bíróság szerint a társaságok részvényesei főszabály szerint nem tekinthetők a társaságukat érintő cselekményeknek és intézkedéseknek az említett egyezmény 34. cikke értelmében vett „áldozatainak”.
52      Lásd különösen a 2014/145 határozat 2. cikkének (5) bekezdését és a 269/2014 rendelet 6. cikkének (1) bekezdését.
53      Lásd különösen a módosított 2014/145 határozat 2. cikkének (19) és (25) bekezdését, valamint a módosított 269/2014 rendelet 6b. cikkének (5) és (5a) bekezdését.
54      Lásd különösen a megtámadott ítélet 131–133., 155. és 158. pontját.
55      Lásd e tekintetben: 1986. április 23‑i Les Verts kontra Parlament ítélet (294/83, EU:C:1986:166, 23. pont).
56      Lásd ebben az értelemben: 2017. március 28‑i Rosneft ítélet (C‑72/15, EU:C:2017:236, 149. pont); 2020. június 25‑i VTB Bank kontra Tanács ítélet (C‑729/18 P, EU:C:2020:499, 81. pont).