62015CC0216
HENRIK SAUGMANDSGAARD ØE
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2016. július 6. (
1
) (
2
)
C‑216/15. sz. ügy
Betriebsrat der Ruhrlandklinik gGmbH
kontra
Ruhrlandklinik gGmbH
(a Bundesarbeitsgericht [szövetségi munkaügyi bíróság, Németország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
„Előzetes döntéshozatal — Szociálpolitika — Munkaerő‑kölcsönzés — 2008/104/EK irányelv — Hatály — Az 1. cikk (1) és (2) bekezdése — A munkavállaló fogalma — A gazdasági tevékenység fogalma — Nonprofit egyesület tagja, aki az egyesülettől részesül díjazásban, és akit az egyesület harmadik személy részére, ez utóbbi utasításainak alárendelve, munkavégzés szolgáltatás nyújtására kikölcsönöz — A harmadik személy által az egyesület részére folyósított díj, amely magában foglalja a munkaerőköltséget és az adminisztrációs költségeket”
I – Bevezetés
1.
A Bundesarbeitsgericht (szövetségi munkaügyi bíróság, Németország) által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem a munkaerő‑kölcsönzés keretében történő munkavégzésről szóló, 2008. november 19‑i 2008/104/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (
3
), pontosabban az ezen aktus hatályát meghatározó 1. cikkének értelmezésére irányul.
2.
Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatot egy fekvőbeteg klinikát működtető vállalkozás és e vállalkozás személyzeti képviseleti szerve közötti peres eljárásban terjesztették elő, mivel ez utóbbi megtagadta a hozzájárulását, hogy egy nonprofit egyesületi tag ápolónőt a vállalkozás és az említett egyesület közötti megállapodás alapján hosszú távon az említett klinika részére kikölcsönözzenek.
3.
Bár csak egy kérdést terjesztettek a Bíróság elé, a kérdést előterjesztő bíróság határozatának indokolásából kitűnik, hogy lényegében két különböző fogalom jelentésére és hatályára kérdez rá. Egyrészt azt kérdezi ugyanis, hogy ha valamely egyesület tagjai szakmai tevékenységüket egy harmadik személy irányítása alatt végzik, ebben az összefüggésben a 2008/104 irányelv 1. cikkének (1) bekezdése értelmében vett „munkavállalónak” kell‑e őket minősíteni, még ha a német jog szerint nem is minősülnek annak, másrészt, hogy az egyesületi tagok harmadik személy által fizetett díjazás ellenében történő kikölcsönzése ugyanezen cikk (2) bekezdése értelmében „gazdasági tevékenységnek” minősül‑e.
II – Jogi háttér
A – Az uniós jog
4.
A 2008/104 irányelvnek az irányelv hatályát meghatározó 1. cikkének (1) és (2) bekezdése szerint:
„(1)   Ez az irányelv a munkaerő‑kölcsönzőkkel kötött munkaszerződéssel rendelkező vagy ott munkaviszonyban álló munkavállalókra vonatkozik, akiket a kölcsönvevő vállalkozásoknál való ideiglenes, az adott vállalkozás felügyelete és irányítása melletti munkavégzésre kölcsönöznek ki.
(2)   Ez az irányelv minden olyan, gazdasági tevékenységet folytató köz‑ és magánvállalkozásra vonatkozik, amely munkaerőt kölcsönöz, illetve kölcsönzött munkaerőt vesz igénybe, függetlenül attól, hogy a vállalkozás nyereségérdekelt‑e.”
5.
A 2008/104 irányelv 2. cikke szerint, ezen irányelv „célja a kölcsönzött munkavállalók védelmének biztosítása és a munkaerő‑kölcsönzés keretében történő munkavégzés minőségének javítása, az 5. cikkben meghatározott egyenlő bánásmód alapelvének a kölcsönzött munkavállalókra való alkalmazása és a munkaerő‑kölcsönzők munkáltatóként való elismerése révén, figyelembe véve, hogy meg kell teremteni a munkaerő‑kölcsönzés keretében történő munkavégzés igénybevételét szabályozó megfelelő kereteket a munkahelyteremtéshez és a rugalmas munkavégzési formák kialakításához való eredményes hozzájárulás érdekében”.
6.
A „Fogalommeghatározások” című 3. cikke a következőképpen fogalmaz:
„(1)   Ezen irányelv alkalmazásában:
a)
»munkavállaló«: olyan személy, akit az adott tagállamban a nemzeti munkajog munkavállalóként véd;
b)
»munkaerő‑kölcsönző«: olyan természetes vagy jogi személy, aki/amely a nemzeti joggal összhangban munkaszerződést köt vagy munkaviszonyt létesít kölcsönzött munkavállalókkal annak céljából, hogy azokat a kölcsönvevő vállalkozásoknál való ideiglenes, az adott vállalkozás felügyelete és irányítása melletti munkavégzésre kölcsönözze ki;
c)
»kölcsönzött munkavállaló«: egy kölcsönvevő vállalkozásnál való ideiglenes, az adott vállalkozás felügyelete és irányítása melletti munkavégzésre történő kikölcsönzés céljából egy munkaerő‑kölcsönzővel kötött munkaszerződéssel rendelkező vagy ott munkaviszonyban álló munkavállaló;
[…]
(2)   Ezt az irányelvet a fizetés, a munkaszerződés, a munkaviszony, illetve a munkavállaló meghatározása tekintetében a nemzeti jog sérelme nélkül kell alkalmazni.
[…]”
B – A német jog
7.
A munkaügyi kapcsolatokról szóló törvény (Betriebsverfassungsgesetz; a továbbiakban: BetrVG) alapügy tényállása megvalósulásának idején hatályos változatának (
4
)„Egyedi személyzeti intézkedésekben való közreműködés” című 99. §‑a szerint:
„(1)   A rendszerint több mint húsz választásra jogosult munkavállalót foglalkoztató vállalkozásokban a munkáltató köteles az üzemi tanácsot minden felvételről […] tájékoztatni, számára a szükséges pályázati anyagokat bemutatni […], a tervezett intézkedés hatásairól felvilágosítást nyújtani és a tervezett intézkedéshez az üzemi tanács hozzájárulását beszerezni. […]
(2)   Az üzemi tanács megtagadhatja a hozzájárulást, ha […] [a] személyzeti intézkedés törvényt […] sértene […]” (
5
)
8.
A 2008/104 irányelvet a 2011. április 28‑i törvénnyel (
6
) módosított, a munkaerő‑kölcsönzésről szóló törvény (Arbeitsnehmerüberlassungsgesetz; a továbbiakban: AÜG) ülteti át a belső jogba. E törvény 1. §‑ának (1) bekezdése kimondja, hogy „[a] munkaerő‑kölcsönzőként harmadik személyek részére (kölcsönvevőknek) munkavállalókat (kölcsönzött munkavállalókat) gazdasági tevékenységük keretében történő munkavégzés céljából kikölcsönözni kívánó munkáltatóknak engedélyre van szükségük”, és hogy „[a] kölcsönvevők részére történő munkaerő‑kölcsönzés ideiglenes”.
III – Az alapügy, az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés és a Bíróság előtti eljárás
9.
A DRK‑Schwesternschaft Essen e. V.‑val (a Német Vöröskereszt esseni ápolónővéri közössége [Németország], a továbbiakban: ápolónői közösség (
7
)) egy bejegyzett nonprofit egyesület, amely a Verband der Schwesternschaften vom Deutschen Roten Kreuz e. V. (a Német Vöröskereszt ápolónői közösségeinek szövetsége) tagja. (
8
) Rendelkezik munkaerő‑kölcsönzési engedéllyel.
10.
Az ápolónői közösség 2003 óta már nem köt munkaszerződést az ápolószemélyzettel, csak tagként lehet csatlakozni. Az egyesület alapszabályának megfelelően tagjainak jogosultsággal kell rendelkezniük egészségügyi ellátási szakmai tevékenység gyakorlására, amelyet vagy az ápolónői közösségnél vagy kikölcsönzési megállapodások (
9
) keretében, egészségügyi ellátási intézményeknél látnak el. Amennyiben az ápolónői közösség tagjait harmadik személyek részére kölcsönzik ki, ez utóbbi szakmai és szervezeti irányítása alatt állnak.
11.
A közösség belső szabályzata értelmében az ápolónői közösség tagjainak az adott tevékenység esetében szokásos kritériumok alapján kiszámított havi díjazást folyósít, kiegészítve az utazással és a költözéssel összefüggő bizonyos költségek megtérítésével. Ezenkívül az említett tagok jogosultak az ágazatban alkalmazandó rendelkezések szerinti fizetett szabadságra, kiegészítő nyugdíjra, valamint betegség vagy baleset miatti munkaképtelenség esetén a díjazás és a kiegészítő hozzájárulások további folyósítására.
12.
A Ruhrlandklinik fekvőbeteg klinikát működtet Essenben. 2010‑ben kikölcsönzési megállapodást kötött az ápolónői közösséggel, mely alapján az említett közösség kötelezettséget vállalt arra, hogy tagjaiból ápolószemélyzetet kölcsönöz számára. A megállapodás értelmében az ápolónői közösség minden egyes kikölcsönzés ellenében díjat kap a munkáltatótól, amely bruttó munkaerőköltségeket és 3%‑os adminisztrációsköltség‑átalányt foglal magában. Az említett közösség Ruhrlandklinik részére kikölcsönzött tagjai ugyanolyan díjazásban részesülnek, mint a Ruhrlandklinik saját munkavállalói, és szinte ugyanazon szabályok és munkafeltételek vonatkoznak rájuk.
13.
K. az ápolónői közösség tagja. 2012. január 1‑jétől kellett volna munkába állnia ápolói munkakörben a Ruhrlandkliniknél, az utóbbi és az említett közösség között megkötött kikölcsönzési megállapodás alapján.
14.
A Betriebsrat der Ruhrlandklinik (
10
) (a Ruhrlandklinik üzemi tanácsa, a továbbiakban: üzemi tanács) 2011. december 2‑i levelében a BetrVG 99. §‑a (1) és (2) bekezdésének alkalmazásával nem járult hozzá ehhez az intézkedéshez, mivel K. kihelyezésére nem ideiglenes céllal került sor, és ezért ellentétes az AÜG 1. §‑ának (1) bekezdésével, amely előírja, hogy a kölcsönvevők részére történő munkaerő‑kölcsönzés ideiglenes jellegű.
15.
A Ruhrlandklinik úgy vélte, hogy a hozzájárulás megtagadása megalapozatlan, mivel a 2008/104 irányelvet átültető AÜG 1. §‑ának (1) bekezdését nem lehet alkalmazni olyan személy felvétele esetén, aki nem munkavállaló, hanem egyesületi tagi jogállással rendelkezik. Úgy döntött tehát, hogy ideiglenesen alkalmazza az érintettet, és keresetet nyújt be annak érdekében, hogy bírósági döntés engedélyezze a tartós alkalmazását. Mivel az alsóbb szintű bíróságok helyt adtak e kérelemnek, az üzemi tanács fellebbezést nyújtott be a Bundesarbeitsgerichthez (szövetségi munkaügyi bíróság).
16.
Ez utóbbi bíróság megjegyzi, hogy ha úgy tekintenénk, hogy az alapügyhöz hasonló helyzetben szerepelnek a 2008/104 irányelv által előírt anyagi jogi elemek, az AÜG 1. §‑ának (1) bekezdését az uniós joggal összhangban álló értelmezési elveknek megfelelően úgy kellene értelmezni, hogy K. igénybevétele egy kölcsönzött munkavállaló nem ideiglenes kikölcsönzését jelenti, ezért a nemzeti jog szerint jogellenes.
17.
A Bundesarbeitsgericht (szövetségi munkaügyi bíróság) 2015. május 12‑én a Bírósághoz érkezett 2015. március 17‑i határozatával az eljárást felfüggesztette, és előzetes döntéshozatal céljából az alábbi kérdést terjesztette a Bíróság elé:
„Alkalmazandó‑e a munkaerő‑kölcsönzés keretében történő munkavégzésről szóló, 2008. november 19‑i 2008/104/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv 1. cikkének (1) és (2) bekezdése valamely egyesületi tagnak egy másik vállalkozásnál való, e másik vállalkozás szakmai és szervezeti irányítása melletti munkavégzésre történő kikölcsönzésére, ha az egyesületi tag az egyesületbe való belépésekor kötelezettséget vállalt arra, hogy teljes munkaerejét harmadik személyek rendelkezésére is bocsátja, amelyért az egyesületi tag az egyesülettől az adott tevékenység esetében szokásos szempontok alapján kiszámított havi díjazásban, az egyesület pedig a kikölcsönzésért az egyesületi tag munkaerőköltségeinek megtérítésében, valamint adminisztrációsköltség‑átalányban részesül?”
18.
Az üzemi tanács, a Ruhrlandklinik, a cseh kormány és az Európai Bizottság írásbeli észrevételt terjesztett elő. Ezenkívül az üzemi tanács, a Ruhrlandklinik és a német kormány írásban válaszolt a Bíróság által az eljárási szabályzata 61. cikke (1) bekezdésének megfelelően feltett kérdésekre. A 2016. április 20‑án megtartott tárgyaláson az üzemi tanács, a Ruhrlandklinik és a Bizottság képviseltette magát.
IV – Elemzés
A – A 2008/104 irányelv 1. cikkének (1) bekezdése értelmében vett
„munkavállaló
” fogalmáról
1. Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés tárgya és összefüggései
19.
A kérdést előterjesztő bíróság lényegében azt kérdezi a Bíróságtól, hogy lehetséges‑e alkalmazni a munkaerő‑kölcsönzés keretében történő munkavégzésről szóló 2008/104 irányelvet az alapügyben szereplőhöz hasonló esetben, amikor egy egyesületi tagot kikölcsönöznek egy kölcsönvevő vállalkozásnak, hogy ez utóbbi irányítása alatt munkát végezzen, amelyért az egyesülettől díjazásban részesül. Más szóval azt szeretné tudni, hogy ilyen körülmények között az említett tag minősíthető‑e ezen irányelv értelmében „munkavállalónak”.
20.
Az előzetes döntéshozatal iránti kérelmének alátámasztása céjából a Bundesarbeitsgericht (szövetségi munkaügyi bíróság) kifejti, hogy az AÜG 1. §‑ának (1) bekezdése, amely alapján a nem ideiglenes jellegű munkaerő‑kölcsönzés tilos, csak egy vállalkozás harmadik személy részére munkát végző „munkavállalóira” vonatkozik.
21.
E bíróság utal arra, hogy ez a fogalom nincs meghatározva a nemzeti jogban, de a saját ítélkezési gyakorlata szerint a német jog alapján az minősül „munkavállalónak”, aki „magánjogi szerződés alapján, más személy részére, utasításainak alárendelve, személyes függőségi viszonyban, más által meghatározott munkát végez” (
11
). Szintén e bíróság ítélkezési gyakorlata alapján, az alapügyben szereplőhöz hasonló ápolónői közösség tagjai a német jog szerint nem minősülnek munkavállalónak, mivel – noha a fent említett egyéb feltételeknek is megfelelnek – nem magánjogi szerződés kapcsolja őket e közösséghez, hanem belépéssel csatlakoztak hozzá. (
12
)
22.
Ebben az összefüggésben a kérdést előterjesztő bíróság tehát azt kérdezi, hogy annak ellenére, hogy az ilyen egyesülethez csatlakozó tag a hatályos nemzeti jog alapján nem minősül „munkavállalónak”, minősíthető‑e mégis így az uniós jog, pontosabban a 2008/104 irányelv 1. cikkének (1) bekezdése szerint?
23.
E tekintetben a Ruhrlandklinik úgy véli egyrészt, hogy a 2008/104 irányelv nem alkalmazható a kölcsönzött munkavállalókra, ha azok a nemzeti jog alapján nem munkavállalók, másrészt, hogy a Német Vöröskereszt tagjaira nem vonatkozik az ezen irányelv által nyújtani szándékozott védelem. Ezzel szemben az üzemi tanács, a cseh kormány és a Bizottság szerint az alapügyben szereplőhöz hasonló egyesület tagjai nem zárhatóak ki a 2008/104 irányelv hatálya alól, és ezen irányelv 1. cikkének (1) bekezdése értelmében vett „munkavállalónak” kell tekinteni őket. (
13
) Én is ez utóbbi véleményen vagyok, a következőkben kifejtett indokok alapján.
2. A javasolt értelmezésről
24.
Mindenekelőtt hangsúlyozom, hogy úgy tűnik, a 2008/104 irányelv 1. cikkének (1) bekezdése, csakúgy, mint 3. cikke (1) bekezdésének c) pontja egy rugalmas, sőt tág „munkavállaló”‑fogalom koncepciójának elfogadását indokolja az irányelv hatályának meghatározása érdekében. E rendelkezések ugyanis kifejezetten úgy szólnak, hogy a munkavállaló és az őt harmadik személy részére történő kikölcsönzés céljából felvevő munkaerő‑kölcsönző jogviszonyának (
14
) jogalapja lehet „munkaszerződés vagy munkaviszony”, amely vagylagos megfogalmazás az említett irányelv egyéb rendelkezéseiben, (
15
) valamint a munkavállalók szociális védelmével kapcsolatos egyéb irányelvekben is szerepel. (
16
)
25.
Emlékeztetek arra, hogy a Bíróság ítélkezési gyakorlatának megfelelően az uniós jogi értelemben vett „munkavállaló” fogalma semmiképpen sem egyértelmű, (
17
) hanem főszabály szerint olyan objektív kritériumok szerint kell meghatározni, amelyek – figyelembe véve az érintett személyek jogait és kötelességeit – a munkaviszonyt jellemzik, annak érdekében, hogy egyenlő védelmet biztosítson a munkavállalóknak a különböző tagállamokban. Többször megállapítást nyert már, hogy e „munkaviszony lényeges jellemzője az a körülmény, hogy valamely személy meghatározott ideig, más javára és irányítása alatt díjazás ellenében szolgáltatást nyújt” (
18
).
26.
Amint azt a Bizottság kiemeli, az uniós jog alapján általában ilyennek minősül, ha teljesülnek az említett feltételek, függetlenül attól a ténytől, hogy az érintett kötött‑e munkaszerződést, vagy hogy a nemzeti jog ahhoz milyen következményeket fűz. (
19
) Márpedig az alapügyben szereplő esetben látszólag az összes feltétel teljesül, mivel az ápolónői közösség tagjai szakmai tevékenységüket azon egészségügyi intézmény javára és irányítása alatt végzik, amely részére ez az egyesület időszakonként kikölcsönzi őket, és amelytől ennek ellentételezéseként díjazásban részesülnek.
27.
Az uniós jog szempontjából tehát, szemben a német joggal, úgy tűnik, nincs különbség az irányelv alkalmazhatóságát illetően abból a szempontból, hogy az érintett felek kötöttek‑e szerződést, vagy sem. (
20
) A kérdést előterjesztő bíróság tehát helyesen jegyzi meg, hogy a 2008/104 irányelv fent említett rendelkezéseinek megfogalmazása szerint úgy tűnik, hogy „a kölcsönbeadó vállalkozás és a munkavégzésre kikölcsönzött személy között fennálló jogviszony jogi jellegének nincsen jelentősége”.
28.
Mindazonáltal a jelen ügyben maradhat kétség, mivel a 2008/104 irányelv szerinti „munkavállaló” minősítés meghatározását illetően a 3. cikk kétszer is utal a tagállamok jogára. E cikk (1) bekezdésének a) pontja ugyanis kimondja, hogy „a »munkavállaló« […] olyan személy, akit az adott tagállamban a nemzeti munkajog munkavállalóként véd” (
21
), míg a (2) bekezdés első albekezdése pontosítja, hogy az említett irányelvet „a munkavállaló meghatározása tekintetében a nemzeti jog sérelme nélkül kell alkalmazni”. (
22
) A Bundesarbeitsgericht (szövetségi munkaügyi bíróság) úgy véli, hogy „a nemzeti jogra történő hivatkozás szerint a belső jogi értelmezésnek a munkavállaló uniós jogi fogalommeghatározásra való alapozásának nincs helye”.
29.
Véleményem szerint azt, hogy az említett 3. cikk rendelkezései megtartják a tagállamok koncepcióját a belső szabályozásuk keretében védendő „munkavállalókkal” kapcsolatban, amely olyan jogkérdés, amelyet – amint e cikk (2) bekezdése jelzi – a 2004/108 irányelv nem kíván harmonizálni, nem lehet úgy értelmezni, hogy az uniós jogalkotó lemondott az ezen irányelv személyi hatályának meghatározására vonatkozó saját hatásköréről.
30.
Ha ugyanis az említett hatály korlátai a különböző nemzeti megközelítések szerint változhatnának, az jelentős jogbizonytalansághoz vezetne, tekintettel arra, hogy ezen irányelv preambuluma hangsúlyozza, hogy „[a]z Európai Unión belül jelentős különbségek állnak fenn a munkaerő‑kölcsönzés keretében történő munkavégzés igénybevétele, valamint a kölcsönzött munkavállalók jogi helyzete, jogállása és munkafeltételei tekintetében” (
23
).
31.
Úgy vélem, hogy a 2008/104 irányelv 3. cikke (1) bekezdésének c) pontjával együttesen értelmezett a) pontja nemhogy nem utalja a tagállami hatóságokhoz a 2008/104 irányelv hatályának meghatározását, hanem maga jelöli ki annak kereteit, pontosan meghatározva, hogy az ezen uniós jogi aktus értelmében vett „munkavállaló” fogalma magában foglal minden olyan személyt, aki munkát végez, és aki emiatt a tevékenység végzése szerinti tagállamban védelemben részesül, akármilyen is legyen a munkaerő‑kölcsönzővel fennálló jogviszony jellege és formája.
32.
Mivel ez a cikk nem csupán egyszerűen visszautal a tagállamok jogára, véleményem szerint, ha a „munkavállaló” fogalma tagállami szinten szűkebb értelmű, és ez az említett irányelv rendelkezéseibe ütközik, akkor az utóbbiaknak kell érvényesülniük. Jelen esetben az a körülmény, hogy a német jog alapján valamely jogalany csak akkor minősül „munkavállalónak”, ha magánjogi szerződést kötött, nem szűkítheti le a 2008/104 irányelv hatályát, hiszen ennek a megfogalmazása éppen arra irányul, hogy egyenlő védelmet nyújtson a munkaszerződéssel és a munkaviszonnyal rendelkező személyeknek.
33.
Ezt az álláspontot támasztja alá az a megállapítás is, hogy – amint arra többek között a kérdést előterjesztő bíróság is utal – a Bíróság már kimondta, hogy amikor a tagállamok mérlegelési jogkörrel rendelkeznek az ilyen, szociális területen elfogadott irányelvben szereplő fogalmak kereteinek meghatározását illetően, ez a lehetőségük nem korlátlan. Úgy látom, hogy ez a minimális munkajogi követelményeket (
24
) – többek között a munkavállalókkal szembeni egyenlő bánásmód alapelvét – is meghatározó egyéb irányelvekkel kapcsolatos ítélkezési gyakorlat, valamint a 2008/104 irányelv (
25
) hasznosan megvilágítja a jelen ügyet. (
26
)
34.
Ebből következően, még ha az uniós jogi rendelkezésekben alkalmazott bizonyos fogalmak meghatározhatóak is a tagállamok hatályos szabályozása és/vagy gyakorlata alapján, (
27
) szükséges, hogy ez utóbbiak biztosítsák egyrészt a kérdéses aktus céljainak védelmét, (
28
) másrészt az uniós jog alapelveinek tiszteletben tartását. (
29
) Különösen, hogy a Bíróság már kimondta, hogy egy tagállam nem zárhatja ki tetszése szerint a vonatkozó jogszabály által védeni kívánt jogosult személyek bizonyos körét, különben ez utóbbi hatékony érvényesülése és az ott kimondott egyenlő bánásmód alapelve sérül, hiszen olyan uniós jogszabályokról van szó, amelyek különösen jelentősek, és amelyek alkalmazására minden munkavállaló jogosult. Az ilyen kizárás nem fogadható el azon az alapon, hogy az említett kategóriák megkülönböztetése objektív okok, többek között a mögöttes munkaviszony különös jellege (
30
) miatt indokolt.
35.
Jelen esetben analógia útján úgy vélem, hogy egy tagállam nem alkalmazhat olyan belső szabályozást, amelynek következményeként veszélyezteti a 2008/104 irányelv (
31
) céljainak megvalósulását, ezáltal megfosztva azt a hatékony érvényesüléstől. Még pontosabban a nemzeti jog által meghatározott „munkavállaló” fogalma nem vezethet ahhoz, hogy objektív indokok nélkül bizonyos szakmai kategóriákat kizárjanak e minősítésből, tehát az említett irányelvből származó védelemhez kapcsolódó kedvezményből.
36.
Annak érdekében, hogy a szóban forgó kizárás ne lehessen önkényes jellegű, a fent említett ítélkezési gyakorlat alapján meg kellene határozni, hogy vajon az ápolónői közösség és a tagjai között fennálló kapcsolat jellegénél fogva „alapvetően eltér”‑e „a nemzeti jog szerinti munkavállalók csoportjába tartozó foglalkoztatottakat a munkáltatóikhoz kötő munkaviszony jellegétől”, és ha igen, mennyiben, amit a kérdést előterjesztő bíróságnak kell meghatározni. (
32
) A Bíróság mindazonáltal hasznos észrevételeket adhat, hogy e bíróság számára megvilágítsa azokat a tényezőket, amelyeket e bíróságnak a mérlegelése során figyelembe kell vennie.
37.
Hangsúlyozom, hogy az előzetes döntéshozatalra utaló határozat maga utal arra, jogosan, hogy az ápolónői közösség tagjait ugyanúgy kötelezi az őket harmadik személy részére, függőségi viszonyban történő munkavégzésre, díjazás ellenében kikölcsönző jogalannyal létesített jogviszony, mint a kikölcsönzött munkavállalókat, és hogy mindkét alkalmazotti kategória alá van rendelve a kölcsönvevő vállalkozások utasításainak. Hozzáteszi még, álláspontom szerint szintén helyesen, hogy ami a munkáltatókat illeti, a jogalanyok tevékenysége vonatkozásában nincs különbség egyrészt a munkaerő‑kölcsönző vállalatok, másrészt más kölcsönzők között. Úgy vélem tehát, hasonlóan az üzemi tanácshoz, a cseh kormányhoz és a Bizottsághoz, hogy mivel az illető egyesület és tagjai között fennálló munkaviszony jellegénél fogva alapvetően nem különbözik azon munkavállalókétól, akik a nemzeti jog értelmében védelemben részesülnek, jelen esetben a 2008/104 irányelv által biztosított védelemre jogosultságból való kizárás nem tűnik indokoltnak.
38.
Véleményem szerint, amint az korábbi ügyekben már hangsúlyt kapott, a szóban forgó foglalkoztatási jogviszony alakisága önmagában nem jellemezhető a helyzetek között fennálló olyan objektív különbségként, amelyet a hivatkozott ítélkezési gyakorlat az eltérő bánásmód igazolásához megkövetel, (
33
) és amely különbségnek álláspontom szerint érdemi és nem formai megfontolásokon kell alapulnia. (
34
) A jelen ügyben valamely személyi kategória kizárása a „munkavállaló” minősítésből, tehát a 2008/104 irányelv hatálya alól, álláspontom szerint – az irányelv hatékony érvényesülésének sérelme nélkül – nem alapozható pusztán arra a német jogon alapuló indokra, hogy az érintettek nem kötöttek magánjogi szerződést. (
35
)
39.
Ezzel szemben a Ruhrlandklinik azt állítja, hogy abban az esetben, ha a 2008/104 irányelv nem lenne alkalmazható az ápolónői közösséghez hasonló egyesület tagjaira a német jogban elfogadott „munkavállaló” fogalommeghatározása miatt, az nem eredményezné azt, hogy ezen irányelv céljait figyelmen kívül hagynák, mivel az érintett foglalkoztatottak védelme nem gyengülne. Ebben az értelemben azt mondja, hogy az említett tagok a gyakorlatban nemhogy kedvezőtlenebb munkafeltételekre és díjazásra jogosultak, hanem épp ellenkezőleg, még kedvezőbbekre, mint amelyek a német jogban a „munkavállalónak” minősülő személyeket – többek között a klinikája által közvetlenül felvett – munkavállalókat megilletik.
40.
Mindenesetre úgy vélem, ez az erre a helyzetre vonatkozó érvelés a 2008/104 irányelv értelmezése kapcsán nem meggyőző, mivel ezen irányelvnek általános hatályt kell tulajdonítani. Még ha feltételezzük is, hogy az egyenlő bánásmód a jelen esetben érvényesül, az mindenesetre nem lenne valamennyi munkavállaló számára következetesen és tartósan biztosítva, úgy, ahogyan azt ezen irányelv ilyen helyzetekre való alkalmazhatóságának kimondása lehetővé tenné. Márpedig pusztán az, hogy az ilyen jellegű védelmi szabályok minden körülmények között alkalmazandóak, már önmagában különösen jelentős jog. (
36
) Egyébiránt nem szabad figyelmen kívül hagyni az ezen irányelv 2. cikkében foglalt célok második, gazdasági jellegű vetületét sem, (
37
) amelyből szerintem különösen az következik, hogy valamennyi, ilyen típusú tevékenységet végző jogalanynak egyenlő versenyhelyzetben (
38
) kellene lennie.
41.
Figyelembe véve ezen tényezőket, úgy vélem, hogy az alapügy összefüggésében az egyesület tagjait a 2004/108 irányelv 1. cikkének (1) bekezdése értelmében vett „munkavállalónak” kell minősíteni, mivel munkavégzés céljából kikölcsönzik őket egy vállalkozásnak, amelynek az ellenőrzése és irányítása alatt állnak, cserébe az egyesülettől díjazásban részesülnek. Az említett tagok nem zárhatóak ki ezen irányelv személyi hatálya alól pusztán azon körülmény miatt, hogy a hatályos nemzeti jog alapján nem minősülnek munkavállalónak mivel nem kötöttek munkaszerződést az egyesülettel.
B – A 2008/104 irányelv 1. cikkének (2) bekezdése szerinti
„gazdasági tevékenységet folytató […] vállalkozás
” fogalmáról
42.
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés második része és ennek indokolása szerint a kérdést előterjesztő bíróság azt kéri a Bíróságtól, hogy döntsön arról, hogy az a tény, hogy az ápolónői közösség kikölcsönözte tagjait a kölcsönvevő vállalkozásnak, amelyért a bruttó munkaerőköltségeket és egy adminisztrációsköltség‑átalányt magában foglaló díjazásban részesül, a 2008/104 irányelv 1. cikkének (2) bekezdése értelmében „gazdasági tevékenységnek” minősül‑e.
43.
E tekintetben megjegyzi, hogy az említett (2) bekezdésből úgy tűnik, hogy az, hogy a kölcsönző vállalkozás nem nyereségérdekelt, nem zárja ki azt, hogy gazdasági tevékenységet végezzen, amiből az következhet, hogy a 2008/104 irányelv még akkor is alkalmazható, ha a munkaerő kikölcsönzését közhasznú szervezet végzi.
44.
A Ruhrlandklinik úgy gondolja, hogy egy olyan tevékenység, mint az ápolónői közösségé, nem tartozik ezen irányelv hatálya alá, míg az üzemi tanácsnak és Bizottságnak ezzel ellentétes az álláspontja. (
39
) Ez utóbbi állásponttal értek egyet, az alábbi okok miatt.
45.
A 2008/104 irányelv 1. cikkének (2) bekezdése szerint ez utóbbi azon jogalanyokat célozza, „amely vállalkozások munkaerőt kölcsönöznek”. A 3. cikk (1) bekezdésének b) pontja álláspontom szerint önálló fogalommeghatározást tartalmaz arra, mit kell érteni ezen irányelv értelmében „munkaerő‑kölcsönzőn”, (
40
) annak érdekében, hogy az irányelv által célzott minimális harmonizációt végrehajtsa. (
41
) Ebből következik, hogy a 2008/104 irányelv arra a munkáltatóra is alkalmazható, amely a tagállam belső joga szerint nem minősülne annak, azzal a feltétellel, hogy az érintett teljesíti az említett 1. és 3. cikk szerinti összes feltételt. (
42
) Ezenkívül e kifejezés jelentése és hatálya szerintem nem azonos szükségszerűen a 96/71/EK irányelvben szereplővel, (
43
) bár a 2008/104 irányelv (
44
) preambuluma összekapcsolja ezt a két jogszabályt.
46.
A 2008/104 irányelv 1. cikke (2) bekezdésének megfogalmazása szerint nincs jelentősége annak, hogy egy munkaerő‑kölcsönzőként működő jogalany egy karitatív egyesület, és annak sem, hogy a kikölcsönzésért cserébe kapott összeg semmilyen nyereségben nem részesül, amint erre a Ruhrlandklinik hivatkozik. (
45
) Az egyetlen feltétel, amely igazán meghatározó lehet az, hogy a kérdéses jogalany – akár a közszférához, akár a magánszférához tartozik – végez‑e gazdasági jellegű tevékenységet. (
46
)
47.
Ez utóbbi fogalom meghatározása ugyanakkor nem tűnik ki egyértelműen sem a 2008/104 irányelv tartalmából, sem az ahhoz kapcsolódó előkészítő munkákból. (
47
) Az a véleményem, hogy azt a Bíróság azon ítélkezési gyakorlatának fényében kellene értelmezni, amelyben az uniós jog más területein körülhatárolta a „gazdasági tevékenység” alkotóelemeit, ahogyan azt az üzemi tanács (
48
) és a Bizottság (
49
) javasolta.
48.
Emlékeztetek arra, hogy a „gazdasági tevékenység” fogalma uniós jogi értelemben, szoros összefüggésben a „vállalkozás” fogalmával, az EUM‑Szerződés belső piaccal kapcsolatos rendelkezései keretében (
50
) – többek között a letelepedés és szolgáltatásnyújtás szabadságára vonatkozó EUMSZ 49. és EUMSZ 56. cikk, valamint a versenyjogi összefüggések alapján – már tisztázott. A Bíróság mindkét fogalmat tágan értelmezte alakította ki, mivel azok célja, hogy meghatározzák a szerződés által biztosított alapvető szabadságok alkalmazási körét. (
51
)
49.
Álláspontom szerint ugyanez vonatkozik a 2008/104 irányelv értelmében vett „gazdasági tevékenység” fogalmára is, nemcsak azért, mert a preambulumában szerepel, hogy ezt az irányelvet „a Szerződésnek a szolgáltatásnyújtás szabadságára és a letelepedés szabadságára vonatkozó rendelkezéseivel összhangban kell végrehajtani” (
52
), hanem azért is, hogy biztosítsa az ezen irányelv által célzott valamennyi cél megvalósítását (
53
) és a tisztességtelen verseny elkerülését. (
54
)
50.
Az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében a vállalkozás fogalma kiterjed „bármely gazdasági tevékenységet folytató jogalanyra, annak jogállásától és finanszírozási módjától függetlenül, és gazdasági tevékenységnek minősül bármely, áru vagy szolgáltatás adott piacon történő nyújtásából álló tevékenység” (
55
). Ezenkívül a Bíróság többször kimondta, hogy „az [EK]‑Szerződés 2. cikke értelmében vett gazdasági tevékenységnek kell tekinteni azt a munkavégzést vagy szolgáltatásnyújtást, amelyért díjazás jár”, azaz egy szolgáltatás, amelyért ellentételezés jár. (
56
)
51.
Ebből elsősorban az tűnik ki, hogy az illető jogalany – jelen esetben egy egyesület – jogállása nem érinti annak lehetőségét, hogy a jogalanyt az uniós jog szerinti „vállalkozásnak” lehessen minősíteni, és nem feltételezi, hogy a tevékenység, amelyet az végez, esetlegesen gazdasági jellegű legyen. A 2008/104 irányelv 3. cikke (1) bekezdése b) pontjának szövege egybecseng ezzel, mivel ezen irányelv értelmében a „munkaerő‑kölcsönző” fogalma (
57
) jogi formájától függetlenül kiterjed „minden természetes vagy jogi személy”‑re, (
58
) amely munkaerő‑kölcsönzéssel kapcsolatos tevékenységet végez, az e rendelkezésben előírt feltételekkel.
52.
Másodsorban a munkaerő‑kölcsönzéssel kapcsolatos gazdasági tevékenységet végző vállalkozás 2008/104 irányelv szerinti minősítését véleményem szerint fenn kell tartani, ha a kérdéses jogalany által nyújtott szolgáltatás abban áll, hogy olyan munkavállalókat kölcsönöz, akikkel csak ő létesített munkaviszonyt éppen azért, hogy harmadik vállalkozásokhoz helyezze ki őket. (
59
) Márpedig ez az eset áll fenn az ápolónői közösségnél. A szóban forgó szereplőhöz kapcsolódó feltételezett szociális cél önmagában nem elegendő annak kizárásához, hogy a tevékenységét gazdasági tevékenységnek minősítsék. (
60
) Továbbá a tevékenységet az adott piacon, a jelen ügyben az egészségügyi ellátási piacon végzik, ahol más szereplők – nevezetesen klasszikus munkaerő‑kölcsönzők – ugyanígy tevékenykednek, és szintén ápolószemélyzetet kölcsönöznek.
53.
A Bizottsághoz hasonlóan az a véleményem, hogy a 2008/104 irányelv szempontjából nincs jelentősége, hogy a szóban forgó jogalany tevékenysége nem korlátozódik csupán a harmadik személy részére történő munkaerő‑kölcsönzésre, (
61
) emlékeztetve, hogy jelen esetben az ápolónői közösség tagjai az alapszabály értelmében közvetlenül is végezhetnek munkát a javára. Álláspontom szerint ugyanis – sem az 1. cikkben, sem a 3. cikk (1) bekezdésének b) pontjában – nem engedi egyetlen kézzelfogható elem sem az irányelv hatályát azokra a vállalkozásokra korlátozni, amelyek tevékenysége kizárólag a kölcsönvevő vállalatok részére történő munkaerő‑kölcsönzésre terjed ki. (
62
)
54.
Harmadszor, a Bíróság ítélkezési gyakorlatának és az EUMSZ 57. cikknek megfelelően minden díjazás ellenében nyújtott szolgáltatásnyújtást gazdasági tevékenységnek (
63
) kell tekinteni, pontosítva, hogy szükséges, de elegendő, ha van ellentételezés. (
64
) Az a körülmény, hogy a szóban forgó tevékenység esetleg nem ugyanolyan nyereséges, mint a mások által nyújtott hasonló szolgáltatások, nem lehet akadálya annak, hogy ez is gazdasági jellegű lehessen. (
65
) Jelen esetben az ápolónői közösség harmadik személyek részére kölcsönöz munkaerőt, cserébe tulajdonképpen gazdasági ellentételezésben részesül ez utóbbiaktól, azaz olyan díjban, amely magában foglalja az ügylettel kapcsolatban felmerülő munkaerő‑ és adminisztrációs költségeket, emlékeztetve, hogy nincs jelentősége annak, hogy ez az ellentételezés számára nem nyereséges.
55.
Végül kiemelem, hogy szemben a Ruhrlandklinik ellenvetéseivel, (
66
) számomra megfelelőnek tűnik, többek között a 2008/104 irányelv teljes hatékony érvényesülésének biztosítása érdekében az, hogy a hatálya ugyanúgy kiterjed a szóban forgó jogalanyokra mint a tevékenységüket üzletszerűen folytató munkaerő‑kölcsönzőkre, mivel ha ez nem így lenne, az előbbieknek kevesebb jogi kötelezettsége lenne, mint az utóbbiaknak, miközben hasonló szolgáltatást nyújtanak ugyanazon a piacon, és ez versenytorzulást okozhatna. Ez az utóbbi aggodalom, amely az előzetes döntéshozatalra utaló határozatban és a cseh kormány észrevételeiben is tükröződik, annál is kevésbé hagyható figyelmen kívül, mivel – mint a jelen esetben is –a munkavállalók jelentős számát érintheti. (
67
)
56.
Következésképpen az a véleményem, hogy az olyan szolgáltatásnyújtás, mint amilyen az alapügyben szerepel, a 2008/104 irányelv 1. cikkének (2) bekezdésében foglalt rendelkezések hatálya alá tartozik, mivel az érintett egyesület a munkaerő‑kölcsönzőkkel azonos szolgáltatást nyújt, amennyiben az egészségügyi‑ellátási piacon harmadik személy részére munkaerőt kölcsönöz, és ezért cserébe díjazásban részesül.
V – Végkövetkeztetések
57.
A fenti megállapításokra tekintettel azt javasolom a Bíróságnak, hogy a Bundesarbeitsgericht (szövetségi munkaügyi bíróság, Németország) által előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdéseket a következőképpen válaszolja meg:
A munkaerő‑kölcsönzés keretében történő munkavégzésről szóló, 2008. november 19‑i 2008/104/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv 1. cikkének (1) és (2) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy ezek a rendelkezések alkalmazandók akkor, amikor valamely nonprofit egyesület egyik tagját pénzügyi ellenszolgáltatás ellenében kikölcsönzi valamely vállalkozásnak abból a célból, hogy e tag e vállalkozás ellenőrzése és irányítása alatt, az egyesület által fizetett díjazásért munkát végezzen.
(
1
)	Eredeti nyelv: francia.
(
2
)	A jelen szöveg 5. lábjegyzetében az első elektronikus közzétételt követően nyelvi módosítás történt.
(
3
)	HL 2008. L 327., 9. o.
(
4
)	2001. szeptember 25‑i változat (BGB1. 2001., I. 2518. o.).
(
5
)	A kérdést előterjesztő bíróság pontosítja, hogy a saját ítélkezési gyakorlata alapján a „felvétel” fogalma az említett 99. § (1) bekezdése értelmében nem írja elő, hogy munkaviszonyt kell létesíteni a kérdéses vállalkozással, elegendő, ha az érintett személy e vállalkozás céljának megfelelően, e vállalkozásnál végzi tevékenységét, és alá van rendelve az utasításainak.
(
6
)	A 2011. december 1-jén hatályba lépett módosító törvény (BGBl. 2011. I., 642. o.)
(
7
)	Az „ápolónő” fogalmát itt átfogóan kell érteni, amely nemcsak a közösség női, hanem férfi tagjaira is utal.
(
8
)	Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy, a Német Vöröskereszt 33 ápolónői közösséggel rendelkezik az ország egész területén és összesen közel 22000 tagja van. A Ruhrlandklinik gGmbH megjegyzi, hogy az esseni közösségnek közel 1650 tagja van.
(
9
)	Észrevételeiben a Ruhrlandklinik azt állítja, hogy az utóbbi változat „messze a leginkább bevett”, és „gyakori, hogy a Német Vöröskereszt ápolói több évig a szerződő partnerek [ilyen típusú közösségek] szolgálatában maradnak”.
(
10
)	A német jogban a „Betriebsrat” egy vállalat alkalmazottainak képviseleti szerve, amely különleges jogokkal rendelkezik, kezdve az egyszerű tájékoztatáshoz való jogától egészen a vállalati döntéshozatalban a törvény által felsorolt területeken való részvételig, ami azt is jelentheti, hogy a munkáltatónak bizonyos döntéseit megelőzően, többek között a BetrVG 99. §‑a alapján a munkavállalók felvételekor be kell szereznie e szerv jóváhagyását.
(
11
)	A Bundesarbeitsgericht hivatkozik az egyik legutóbbi ilyen értelmű határozatára, a 2014. szeptember 17‑ire (10 AZB 43/14, 18. pont).
(
12
)	A Bundesarbeitsgericht az egyik, 1995. július 6‑i határozatában (5 AZB 9/93) pontosítja, hogy a személyes alárendeltségi viszonyban végzett munka jogalapja lehet az egyesületi tagi jogállás, amennyiben nem kerülték meg a munkajogi kötelező védelmi normákat, amely, mivel ápolónői közösségről van szó, nem is valósult meg.
(
13
)	A Bíróság által feltett kérdésekre adott írásbeli válaszokban a német kormány nem nyilatkozott közvetlenül az előzetes döntéshozatal iránti kérelem érdeméről.
(
14
)	E tekintetben emlékeztetek rá, hogy a munkaerő‑kölcsönzési jogviszonyoknak az a sajátossága, hogy háromoldalúak, amennyiben különböző jellegű kapcsolatok állnak fenn egyrészt a munkavállaló és a munkaerő‑kölcsönző között, aki a munkáltatója, másrészt e vállalkozás és a kölcsönvevő vállalkozás között, és végül ez utóbbi és a munkavállaló között, aki munkáját az irányítása alatt végzi. Lásd többek között: 1970. december 17‑iManpower‑ítélet (35/70, EU:C:1970:120, 5. és 6. pont).
(
15
)	Lásd az 1. cikk (3) bekezdését, a 3. cikk (1) bekezdésének b) pontját és (2) bekezdésének második albekezdését, valamint a 6. cikk (2) bekezdésének első albekezdését és (3) bekezdését.
(
16
)	Lásd többek között az UNICE, a CEEP és az ESZSZ által a részmunkaidős foglalkoztatásról kötött keretmegállapodásról szóló, 1997. december 15‑i 97/81/EK tanácsi irányelv (HL 1998. L 14., 9. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 3. kötet, 267. o.) 2. és 3. szakaszát, valamint az ESZSZ, az UNICE és a CEEP által a határozott ideig tartó munkaviszonyról kötött keretmegállapodásról szóló, 1999. június 28‑i 1999/70/EK tanácsi irányelv (HL 1999. L 175., 43. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 3. kötet, 368. o.) 1., 2., 3. és 5. szakaszát.
(
17
)	Lásd különösen: 2012. március 1‑jei O’Brien‑ítélet (C‑393/10, EU:C:2012:110, 30. pont).
(
18
)	Lásd különösen: 2014. február 13‑iBizottság kontra Olaszország ítélet (C‑596/12, EU:C:2014:77, 16. és 17. pont); 2014. december 4‑iFNV Kunsten Informatie en Media ítélet (C‑413/13, EU:C:2014:2411, 34. pont).
(
19
)	Lásd: 2010. november 11‑iDanosa‑ítélet (C‑232/09, EU:C:2010:674, 40. és 42. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
20
)	A szakértői csoport 2011. augusztusi keltezésű, a 2008/104 irányelv átültetéséről szóló, a Bizottság irányításával kidolgozott jelentése (a továbbiakban: 2011‑es jelentés) utal arra, hogy a „»munkaviszony« kifejezés azokat az eseteket is hivatott lefedni, amelyekben a munkaviszony sajátos jellemzői jelen vannak, de hivatalos munkaszerződést nem kötöttek” (14. o.).
(
21
)	Kiemelés tőlem. Megjegyzem, hogy a munkavállalók jogainak a vállalkozások, üzletek vagy ezek részeinek átruházása esetén történő védelmére vonatkozó tagállami jogszabályok közelítéséről szóló, 2001. március 12‑i 2001/23/EK irányelv 2. cikke (1) bekezdésének d) pontja (HL 2001. L 82., 16. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 4. kötet, 98. o.) tartalmaz egy azonos fordulatot, amely lényegében megismétli az említett irányelvet megelőző aktust értelmező, 1985. július 11‑iForeningen af Arbejdsledere i Danmark ítélet (105/84, EU:C:1985:331) 28. pontjában foglaltakat.
(
22
)	Kiemelés tőlem. Megjegyzem, hogy az akkoriban elfogadott 2001/23 irányelv 2. cikkének (2) bekezdéséhez hasonlóan a Bizottság – 2008/104 irányelv elfogadását eredményező – 2001. március 20‑i eredeti javaslata (COM(2002) 149 végleges) 3. cikkének (2) bekezdése kizárólag a „munkaviszony vagy munkaszerződés” fogalommeghatározásánál hivatkozott a nemzeti jogra. Az Európai Parlament bele kívánta foglalni ez utóbbi rendelkezésbe a „díjazás” fogalmát is (első olvasatban 2002. november 21‑én elfogadott álláspont, HL 2004. C 25 E., 368. o.). A Bizottság 2002. november 28‑i módosított javaslata emellett értelmezés nélkül hozzátette a „munkavállaló” fogalmát (COM(2002) 701 végleges).
(
23
)	A 2008/104 irányelv (10) preambulumbekezdése. Lásd szintén a „nemzeti irányadó szabályozások” közötti különbségeket, amelyekről a Bizottság eredeti javaslatának indokolásában fejtett ki (COM(2002) 149 végleges, 2. szakasz, (2) bekezdés).
(
24
)	Lásd többek között: az 1999/70 irányelv értelmezésére irányuló 2007. szeptember 13‑iDel Cerro Alonso ítélet (C‑307/05, EU:C:2007:509, 29. pont); a 97/81 irányelv értelmezésére irányuló 2012. március 1‑jei O’Brien‑ítélet (C‑393/10, EU:C:2012:110, 34. pont).
(
25
)	A 2008/104 irányelv 5. cikke rendelkezik az „egyenlő bánásmód alapelvéről”, amely szerint: „a kölcsönzött munkavállalókra vonatkozó alapvető munka‑ és foglalkoztatási feltételeknek – a kölcsönvevő vállalkozásnál töltött kikölcsönzés időtartamára – legalább olyan szintűnek kell lenniük, mintha az adott állás betöltésére közvetlenül a kölcsönvevő vállalkozás vette volna fel őket”.
(
26
)	Észrevételeiben a Bizottság úgy véli, hogy a Bíróság által a több – többek között strukturális – hasonlóságot mutató összefüggések alapján elfogadott álláspontot a jelen ügyben is alkalmazni lehet. Az 1999/70, a 97/81 és a 2008/104 irányelvek közös pontjairól lásd még Szpunar főtanácsnok AKT‑ügyre vonatkozó indítványát (C‑533/13, EU:C:2014:2392, 33. pont).
(
27
)	Ez a helyzet akkor, ha a vonatkozó uniós jogi aktusnak nem célja a területen alkalmazandó nemzeti szabályok teljes harmonizációja, mint a 2008/104 irányelv esetében (lásd a (23) preambulumbekezdést és a 9. cikket).
(
28
)	Így az 1999/70 (16) preambulumbekezdése és a 97/81 irányelv (17) preambulumbekezdése világosan kimondja, hogy: „[a] keretmegállapodásban használt, de nem pontosan meghatározott kifejezések vonatkozásában, amelyek a megállapodásban nincsenek pontosan meghatározva, ez az irányelv a tagállamokra hagyja e kifejezések meghatározását a nemzeti jognak és gyakorlatnak megfelelően, mint a hasonló kifejezéseket használó, más szociálpolitikai irányelvek esetében is, feltéve, hogy az említett meghatározások összeegyeztethetőek a keretmegállapodással” (kiemelés tőlem).
(
29
)	Lásd többek között: 2012. március 1‑jei O’Brien‑ítélet (C‑393/10, EU:C:2012:110, 31–35. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat; Poiares Maduro főtanácsnok Del Cerro Alonso ügyre vonatkozó indítványa (C‑307/05, EU:C:2007:3, 12–15. pont); Kokott főtanácsnok O’Brien‑ügyre vonatkozó indítványa (C‑393/10, EU:C:2011:74, 34–37. pont).
(
30
)	Lásd: 2007. szeptember 13‑iDel Cerro Alonso ítélet (C‑307/05, EU:C:2007:509, 26–29. pont); 2012. március 1‑jei O’Brien‑ítélet (C‑393/10, EU:C:2012:110, 36–42. pont); 2014. július 3‑iFiamingo és társai ítélet (C‑362/13, C‑363/13 és C‑407/13, EU:C:2014:2044, 31. pont).
(
31
)	Lásd többek között a 2008/104 irányelv (1), (11) és (12) preambulumbekezdését, valamint 2. cikkét, melyek szerint ennek fő célja egyrészt „a kölcsönzött munkavállalók védelmének biztosítása és a munkaerő‑kölcsönzés keretében történő munkavégzés minőségének javítása [és az] egyenlő bánásmód alapelvének a kölcsönzött munkavállalókra való alkalmazása […]”, másrészt „figyelembe [venni], hogy meg kell teremteni a munkaerő‑kölcsönzés keretében történő munkavégzés igénybevételét szabályozó megfelelő kereteket a munkahelyteremtéshez és a rugalmas munkavégzési formák kialakításához való eredményes hozzájárulás érdekében”.
(
32
)	Lásd: 2012. március 1‑jei O’Brien‑ítélet (C‑393/10, EU:C:2012:110, 42. és az azt követő pontok); Kokott főtanácsnok O’Brien‑ügyre vonatkozó indítványa (C‑393/10, EU:C:2011:746, 43. és az azt követő pontok).
(
33
)	Lásd a jelen indítvány 29. lábjegyzetét.
(
34
)	Lásd: Poiares Maduro főtanácsnok Del Cerro Alonso ügyre vonatkozó indítványa (C‑307/05, EU:C:2007:3, 15. pont); Kokott főtanácsnok O’Brien‑ügyre vonatkozó indítványa (C‑393/10, EU:C:2011:746, 44. és az azt követő pontok). A Bíróság is ragaszkodott ahhoz, hogy az eltérő bánásmód igazolásához az szükséges, hogy a szóban forgó munkaviszony jellege „alapvetően eltérő” legyen (lásd: 2012. március 1‑jei O’Brien‑ítélet, C‑393/10, EU:C:2012:110, 42–44. pont).
(
35
)	Ebben az értelemben lásd: Laulom, S., „La directive 2008/104: avancées et limites de la protection des travailleurs intérimaires”, Revue de droit du travail, 2012., 308. és az azt követő oldalak, aki úgy véli, hogy „úgy tűnhet, hogy nem elég, ha a nemzeti jogszabály rögzíti, hogy nincsen munkaszerződés, ahhoz, hogy a védelem hatályának kizárását ne ellenőrizzék”, valamint Moizard, N. „Les intérimaires dans l’Union européenne: les données du débat”, Revue de droit du travail, 2012., 240. és azt követő oldalak, aki, miután felidézte a 2007. január 18‑iConfédération générale du travail és társai ítéletet (C‑385/05, EU:C:2007:37, 35. pont), úgy gondolja, hogy „[a] 2008/104 irányelvben nem pusztán a nemzeti jogokra való egyszerű utalásról van szó”, és hogy „a Bíróságnak vannak még eszközei a tagállamok eltérései feletti felügyelet gyakorlására”.
(
36
)	Lásd ebben az értelemben: 2007. szeptember 13‑iDel Cerro Alonso ítélet (C‑307/05, EU:C:2007:509, 27. pont).
(
37
)	Lásd a jelen indítvány 30. lábjegyzetét. A 2008/104 irányelv két fő céljai – azaz a kölcsönzött munkavállalóként minősülő személyek munkafeltételei egyfelől, és a munkaerő‑kölcsönzés igénybevétele esetén alkalmazandó feltételek másfelől – valamint azok kiegészítő jellege kapcsán lásd Szpunar főtanácsnok AKT‑ügyre vonatkozó indítványát (C‑533/13, EU:C:2014:2392, 30. és az azt követő pontok).
(
38
)	E következtetésekhez lásd még a jelen indítvány 49. és 55. pontját.
(
39
)	A cseh kormány nem nyilatkozott a 2008/104 irányelv értelmében vett „gazdasági tevékenység” fogalmának értelmezéséről.
(
40
)	Hangsúlyozom, hogy az említett b) pont csak érintőlegesen utal a tagállamokra, a következők szerint: „olyan természetes vagy jogi személy, aki/amely a nemzeti joggal összhangban munkaszerződést köt vagy munkaviszonyt létesít kölcsönzött munkavállalókkal […]”. Sőt, ugyanezen 3. cikk (2) bekezdése nem tartja fenn a nemzeti jogi hatályt a „munkaerő‑kölcsönző” fogalmára vonatkozóan.
(
41
)	Lásd a jelen indítvány 26. lábjegyzetét.
(
42
)	Lásd ebben az értelemben 2011‑es jelentést (10. és 17. o.).
(
43
)	A munkavállalók szolgáltatások nyújtása keretében történő kiküldetéséről szóló, 1996. december 16‑i európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 1997. L 18., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 2. kötet, 431. o.). Erre nézve lásd a 2011‑es jelentést (legalábbis annak francia nyelvi változatát), amely hangsúlyozza, hogy a 96/71 és 2008/104 irányelvek francia változatai ugyanazt a „munkaerő‑kölcsönző” kifejezést tartalmazzák, azonban „angol nyelvű változataikban […] nem ugyanazokat a kifejezéseket használják (azaz temporary employment undertaking vagy placement agency az elsőben és temporary work agency a másodikban)” (17. o.).
(
44
)	Lásd a 2008/104 irányelv (22) preambulumbekezdését.
(
45
)	A Ruhrlandklinik elsődlegesen azzal érvel, hogy az ápolónői közösség alapszabály szerinti célja kizárólag az, hogy ápoló személyzetet kölcsönözzön ki az egészségügyi és ellátási intézményeknek, a Vöröskereszt elveinek (emberiesség, pártatlanság, semlegesség, függetlenség, önkéntesség, egységesség és egyetemesség elve) tiszteletben tartásával, semmiképpen sem törekszik nyereség elérésére, különben a német jog nem ismerné el közhasznú szervezetként.
(
46
)	Az említett (2) bekezdés ugyanis kimondja, hogy a 2008/104 irányelv azokra a „köz‑ és magánvállalkozásokra” alkalmazható, amelyek „gazdasági tevékenységet” végeznek, függetlenül azon körülménytől, hogy „nyereségérdekeltek‑e, vagy sem”.
(
47
)	A 2011‑es jelentésben szerepel egy emlékeztető a jogszabályi fejlődésről, amelyet a 2008/104 irányelv 1. cikke (2) bekezdésének megfogalmazása követett (7. és az azt követő oldalak).
(
48
)	Az üzemi tanács azt állítja, hogy: „a [2004/108] irányelv a vállalkozás általános európai fogalmára támaszkodik, amely az európai antitröszt jog (EUMSZ 101. cikk) fogalma[,], és amely gazdasági tevékenységet feltételez”, miközben utal a német szakirodalomra (Rieble V., és Vielmeier S., „Umsetzungsdefizite der Leiharbeitsrichtlinie”Europäische Zeitschrift für Arbeitsrecht, 2011, 4. kötet, 474. és az azt követő oldalak, valamint Mestwerdt, W., „Arbeit in persönlicher Abhängigkeit im Rahmen vereinsrechtlicher Strukturen”, Neue Zeitschrift für Arbeitsrecht, 2014., 281. és az azt követő oldalak).
(
49
)	A Bizottság többek között a versenyügyben hozott 2000. szeptember 12‑iPavlov és társai ítéletre (C‑180/98–C‑184/98, EU:C:2000:428, 75. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat) hivatkozik.
(
50
)	EUMSZ 26. cikk és az azt követő cikkek.
(
51
)	Lásd a 2010. december 7‑i bizottsági személyzeti munkadokumentumot, amelynek címe: „Iránymutatás az általános gazdasági érdekű szolgáltatások, különösen az általános érdekű szociális szolgáltatások alkalmazásával kapcsolatban, az állami támogatásokra, közbeszerzésekre és a belső piacra vonatkozó európai uniós szabályok tekintetében” (SEC(2010) 1545 végleges, a továbbiakban: „2010‑es iránymutatás”, 6.1 pont), amely hivatkozik a 2000. április 11‑iDeliège‑ítéletre (C‑51/96 és C‑191/97, EU:C:2000:1999, 52. pont).
(
52
)	Amint az a 2008/104 irányelv (22) preambulumbekezdésében szerepel.
(
53
)	Lásd a jelen indítvány 30. lábjegyzetét.
(
54
)	A 2011‑es jelentés (legalábbis annak francia nyelvi változata) éppen két szempontra tér ki, amelyek a 2004/108 irányelvnek a kölcsönvevő vállalkozások tekintetében történő tág alkalmazási koncepcióját támasztják alá, és utal arra, hogy az európai szociális partnerek is ezt a megközelítést részesítik előnyben (10. o.).
(
55
)	Kiemelés tőlem. Lásd többek között: 2008. július 1‑jei MOTOE‑ítélet (C‑49/07, EU:C:2008:376, 21. és 22. pont); 2015. október 22‑iEasyPay és Finance Engineering ítélet (C‑185/14, EU:C:2015:716, 37. pont); 2016. február 23‑iBizottság kontra Magyarország ítélet (C‑179/14, EU:C:2016:108, 147. és az azt követő pontok).
(
56
)	Lásd többek között: 2000. április 11‑iDeliège‑ítélet (C‑51/96 és C‑191/97, EU:C:2000:1999, 53. pont); 2016. február 23‑iBizottság kontra Magyarország ítélet (C‑179/14, EU:C:2016:108, 154. pont).
(
57
)	Megjegyzem, a 2004/108 irányelv egyes nyelvi változataiban számottevő a terminológiai változatosság, nemcsak az általános cím megfogalmazásában használt kifejezésekben, hanem a „munkaerő‑kölcsönző” fogalmában is (összehasonlítva a megfelelő kifejezéseket, szemléltetésül, a német változatban: „über Leiharbeit”, „Leiharbeitsunternehmen”; a dán változatban: „om vikararbejde”, „vikararbejde”; az angol változatban: „on temporary agency work”, „temporary‑work agency”; az olasz változatban: „relativa al lavoro tramite agenzia interinale”, „agenzia interinale”; a holland változatban: „betreffende uitzendarbeid”, „uitzendbureau”; és a portugál változatban: „relativa ao trabalho temporário”, „empresa de trabalho temporário”).
(
58
)	A 2011‑es jelentés utal arra, hogy a 2004/108 irányelv előkészítő munkái során a Bizottság jelezte, hogy „a jótékonysági szervezeteket, a fegyveres erőket, a szakszervezeteket és a közigazgatást kizárnák [a hatálya alól], ha nem vagy kiegészítő jelleggel folytatnak gazdasági tevékenységet” (9. o.).
(
59
)	Lásd: 2011. február 10‑iVicoplus és társai ítélet (C‑307/09–C‑309/09, EU:C:2011:64, 27. pont). A 2011‑es jelentés utal arra, hogy ezzel szemben ez a minősítés nem terjed ki többek között az ugyanazon vállalatcsoporton belül történő munkaerő‑kölcsönzésre (17. o.).
(
60
)	Lásd analógia útján: 2003. május 22‑iFreskot‑ítélet (C‑355/00, EU:C:2003:298, 77. pont). A 2010‑es iránymutatás említ néhány esetet, amelyben a tevékenységeket a Bíróság nem gazdaságiként vette figyelembe „tisztán szociális jellegük miatt” (3.1.4. pont).
(
61
)	A munkaerő‑kölcsönzési tevékenység kizárólagos jellegét nem követeli meg a német jog (lásd Rémy, P., „L’impact de la directive 2008/104 relative au travail intérimaire sur les droits nationaux, Deuxième partie”., Revue de droit du travail, 2010., 55. és azt követő oldalak, 6. lábjegyzet), sem a dán jog (lásd Abrahamson, A. M. Vikarloven med kommentarer, Kamov Group, Copenhague, 2014., 55. o.), míg például a francia jog igen (lásd a Munka Törvénykönyvének L 1251‑2. cikkét).
(
62
)	A munkaerő‑kölcsönzésről szóló, 1982. április 30‑i tanácsi irányelvtervezet indokolásában (COM(82) 155 végleges, 7. o.) a Bizottság kiemelte, hogy „nincsen előírva, hogy a [munkaerő‑kölcsönző] kizárólag munkaerő‑kölcsönzési tevékenységet folytasson”.
(
63
)	Lásd szintén: 2010‑es iránymutatás (6.2 pont); 2011‑es jelentés (9. o., 13. lábjegyzet), valamint a Bizottság 2014. március 21‑i jelentése az Európai Parlamentnek, a Tanácsnak, az Európai Gazdasági és Szociális Bizottságnak és a Régiók Bizottságának a 2008/104 irányelv alkalmazásáról (COM(2014) 176, 4. o., 4. lábjegyzet).
(
64
)	Következésképpen nem gazdasági tevékenységek az ellentételezés nélkül nyújtott szolgáltatások, például a szociális területen végzett állami feladatok (lásd a 2010‑es iránymutatásban szereplő példákat, 3.1.4 és 6.3 pont, amelyek idézik többek között az 1993. december 7‑i Wirth‑ítéletet, C‑109/92, EU:C.1993:916, 13–19. pont). Ezzel szemben nincs jelentősége, hogy az ellentételezést nem a szolgáltatásra jogosult folyósítja (lásd: 2001. július 12‑iSmits és Peerbooms ítélet, C‑157/99, EU:C:2001:404, 48. és 55–58. pont).
(
65
)	Lásd: 2001. október 25‑iAmbulanz Glöckner ítélet (C‑475/99, EU:C:2001:577, 21. pont).
(
66
)	A Ruhrlandklinik jelzi, hogy ha a 2008/104 irányelvet alkalmazni kellene a Német Vöröskereszt ápolónői közösségeire, annak az lenne a következménye, hogy konkrétan többé már nem lehetne kikölcsönözni a tagokat egészségügyi intézményeknek, mivel a német jog csakis ideiglenes kikölcsönzést engedélyez, míg az esetek nagy többségében az említett tagokat hosszú távra kölcsönzik ki (lásd ezen indítvány 8. lábjegyzetét).
(
67
)	Lásd a jelen indítvány 7. lábjegyzetét.