62016CC0594
MICHAL BOBEK
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2018. június 12. (
1
)
C‑594/16. sz. ügy
Enzo Buccioni
kontra
Banca d’Italia,
a Banca Network Investimenti SpA in liquidazione coatta amministrativa
részvételével
(a Consiglio di Stato [államtanács, Olaszország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
„Előzetes döntéshozatal – A hitelintézetek tevékenységéhez való hozzáférés és a hitelintézetek és befektetési vállalkozások prudenciális felügyelete – Szakmai titoktartás – Hitelintézetek fizetésképtelenné nyilvánítása vagy kényszerfelszámolása – Bizalmas információ nyilvánosságra hozása polgári jogi vagy kereskedelmi jogi eljárás során – Dokumentumokhoz való hozzáférés iránti kérelem a polgári jogi vagy kereskedelmi jogi eljárás megindítása előtt – Kártérítési kereset”
I. Bevezetés
1.
Enzo Buccioni folyószámlát vezetett a Banca Network Investimenti SpA‑nál. 2012‑ben a bank kényszerfelszámolási eljárás alá került. E. Buccioni részére az olasz betétbiztosítási alap keretében a számláján elhelyezett összeget csak részben térítették meg. Ennek következtében E. Buccionit 81000 eurót meghaladó összegű veszteség érte.
2.
E. Buccioni e bank felügyeletére vonatkozó dokumentumokhoz való hozzáférés iránt kérelmet terjesztett a Banca d’Italia (Olasz Nemzeti Bank), vagyis az olasz bankfelügyeleti szerv elé. Annak vizsgálata érdekében kért tájékoztatást, hogy az őt ért pénzügyi veszteség miatt indíthat‑e eljárást a Banca d’Italiával szemben. A Banca d’Italia a kért egyes dokumentumokhoz való hozzáférést arra való hivatkozással tagadta meg, hogy azok bizalmas információt tartalmaznak.
3.
E. Buccioni ezt a határozatot Olaszországban a közigazgatási bíróságok előtt megtámadta. A Consiglio di Stato (államtanács, Olaszország) egy sor uniós jogi rendelkezésre, különösen a 2013/36/EU irányelv (
2
) 53. cikkére való hivatkozással kérdéseket terjeszt e Bíróság elé. A Consiglio di Stato (államtanács) lényegében arra kíván választ kapni, hogy egy E. Buccionihoz hasonló helyzetben lévő személy, aki valamely bank kényszerfelszámolását eredményező elégtelen felügyelet miatt az általa állítólagosan elszenvedett pénzügyi veszteség megtérítése iránt a nemzeti bankfelügyeleti szervvel szemben kártérítési kereset indítását tervezi, kaphat‑e hozzáférést az említett követelés érvényesítéséhez szükséges dokumentumokhoz.
II. Jogi háttér
A.
Az uniós jog
1. A 2013/36 irányelv
4.
A 2013/36 irányelv a hitelintézetek és befektetési vállalkozások tevékenységéhez való hozzáférésére vonatkozó szabályokat állapítja meg. Az irányelv az említett intézmények felügyeleti hatásköreire és eszközeire vonatkozó szabályokat is megállapít.
5.
Az irányelv 53. cikke a „Szakmai titoktartás” címet viseli. E cikk (1) bekezdése szerint:
„A tagállamok úgy rendelkeznek, hogy minden olyan személy, aki az illetékes hatóságoknak dolgozik vagy dolgozott, valamint az illetékes hatóságok nevében eljáró könyvvizsgálók vagy szakértők szakmai titoktartásra kötelezettek.
A hivatali kötelezettségeik teljesítése során e személyek, könyvvizsgálók vagy szakértők tudomására jutó bizalmas természetű információ csak olyan összefoglaló vagy összesített formában hozható nyilvánosságra, amelyből az egyes hitelintézeteket nem lehet azonosítani, a büntetőjog hatálya alá tartozó esetek kivételével.
Mindazonáltal, ha egy hitelintézetet fizetésképtelennek nyilvánítottak, vagy kényszerfelszámolására kerül sor, az a bizalmas természetű információ, amely nem érinti a hitelintézet megmentésére irányuló kísérletekben részt vevő harmadik feleket, nyilvánosságra hozható a polgári jogi vagy kereskedelmi jogi eljárás során.”
B.
Az olasz jog
6.
Olaszországban a Legge 7 agosto 1990, n. 241, recante nuove norme in materia di procedimento amministrativo e di diritto di accesso ai documenti amministrativi, e successive modificazioni (a közigazgatási dokumentumokhoz való hozzáférésre a közigazgatási eljárásra és a közigazgatási iratokhoz való hozzáférési jogra vonatkozó új rendelkezésekről szóló, többször módosított 1990. augusztus 7‑i 241. sz. törvény) az irányadó (a továbbiakban: 241/1990. sz. törvény).
7.
A 241/1990. sz. törvény 22. cikkének (2) és (3) bekezdése értelmében:
„2.   A közigazgatási iratokhoz való hozzáférés joga – annak jelentős közérdekű céljaira tekintettel – a közigazgatási hatóságok tevékenységének alapelve, amelynek célja a részvétel elősegítése, valamint e közigazgatási hatóság tevékenysége átláthatóságának és pártatlanságának biztosítása.
3.   A 24. cikk (1), (2), (3), (5) és (6) bekezdésében említett dokumentumok kivételével minden közigazgatási irat hozzáférhető.”
8.
A 241/1990. sz. törvény 24. cikke a hozzáférés joga alóli kivételekről rendelkezik. E cikk (1) bekezdésének a) pontja, (2) és (7) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„1.   A hozzáférés joga nem gyakorolható:
a)
a többszörösen módosított 1997. október 24‑i 801. sz. törvény értelmében vett államtitoknak minősülő iratok és a jogszabály, a (6) bekezdésben hivatkozott kormányrendelet és e cikk (2) bekezdése értelmében az állami hatóságok által kifejezetten meghatározott titkok, illetve nyilvánosságra hozatali tilalmak vonatkozásában.
[…]
2.   Az egyes állami hatóságok meghatározzák azokat az általuk készített vagy egyébként rendelkezésükre álló iratcsoportokat, amelyekhez a hozzáférés az (1) bekezdéssel összhangban nem engedélyezett.
[…]
7.   A kérelmezők számára ugyanakkor lehetővé kell tenni a közigazgatási iratokhoz való hozzáférést, amennyiben ezen iratok ismerete szükséges ahhoz, hogy megóvhassák vagy megvédhessék a saját jogi érdekeiket.”
9.
A Decreto legislativo 1o settembre 1993, n. 385, recante il testo unico delle leggi in materia bancaria e creditizia (a bankokra vonatkozó szabályozás egységes szövegéről szóló, többször módosított, 1993. szeptember 1‑jei 385. sz. törvényerejű rendelet) 7. cikke a „Szakmai titoktartás és hatóságok közti együttműködés” címet viseli. E cikk (1) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„A felügyeleti tevékenység révén a Banca d’Italia birtokában lévő összes információ és adat – a Comitato interministeriale per il credito e il risparmio [a hitelezésért és a megtakarításokért felelős tárcaközi bizottság] elnöki tisztségét betöltő gazdasági és pénzügyi minisztérium kivételével az állami hatóságokkal szemben is – hivatali titoknak minősül. A közlés az igazságszolgáltatási szervek vonatkozásában nem tagadható meg hivatali titokra hivatkozással, amennyiben a kért információra büntetőjogi szankcióval sújtható jogsértésekkel kapcsolatos előzetes nyomozás vagy eljárás céljából van szükség.”
10.
A Banca d’Italia elnökének a hozzáférési jog gyakorlásának a 241/1990. sz. törvény [24. cikke (2) bekezdése] értelmében történő kizárására vonatkozó szabályozásról szóló, 1994. május 16‑i rendelete (a továbbiakban: a Banca d’Italia elnökének rendelete) 2. cikke (1) bekezdésének a) pontja értelmében:
„Az alábbi iratok a 241/1990. sz. törvény 24. cikkének (1) bekezdésével összhangban nem hozhatók nyilvánosságra:
a)
általános vagy meghatározott tartalmú közigazgatási iratok, amelyek a Banca d’Italia bankokkal, bankcsoportokkal […] kapcsolatban az információ nyomon követésére irányuló tevékenységének, szabályozási, vizsgálati és válságkezelési tevékenységének révén, valamint a banki vagy pénzügyi közvetítési szolgáltatások nyújtásával kapcsolatban végzett más felügyeleti tevékenysége és e közvetítési tevékenységek gyakorlása révén a Banca d’Italia birtokában levő, az 1993. szeptember 1‑jei 385. sz. törvényerejű rendelet 7. cikke [és számos más nemzeti jogszabály] alkalmazásában szakmai titoknak minősülő információt és adatot tartalmaznak.”
III. A tényállás, a nemzeti eljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
11.
E. Buccioni (a továbbiakban: felperes) 2004‑ben folyószámlát nyitott a Banca Network Investimenti SpA (a továbbiakban: BNI) olasz banknál. 2012. augusztus 5‑én számlaegyenlege 181325,31 eurónak felelt meg. A BNI kényszerfelszámolási eljárás alá vonását követően a számláján elhelyezett összegből a Fondo Interbancario di Tutela dei Depositi (Bankközi Betétbiztosítási Alap, az olasz betétbiztosítási rendszer) pusztán 100000 eurót térített meg részére.
12.
2015. április 3‑án a felperes dokumentumokhoz való hozzáférés iránti kérelmet nyújtott be a Banca d’Italiához, vagyis az olasz bankfelügyeleti szervhez, amely a BNI felügyeletét ellátó szervként rendelkezett e dokumentumokkal. Amint azt az érdekelt felek a tárgyaláson megerősítették, a felperes olyan dokumentumokra kívánt szert tenni, amelyek lehetővé tennék számára annak vizsgálatát, hogy létezik‑e olyan releváns információ, amelynek alapján a Banca d’Italiával szemben eljárást indíthatna annak megállapítása céljából, hogy a BNI kényszer‑végelszámolásának eredményeként az őt ért pénzügyi veszteségért a Banca d’Italia felel.
13.
2015. május 20‑i határozatával a Banca d’Italia hozzáférést engedett a felperes által kért egyes dokumentumokhoz, azonban bizonyos más dokumentumok átadását megtagadta. Azzal érvelt, hogy az utóbbi dokumentumok olyan adatokra vonatkoztak, amelyekkel a bankfelügyeleti tevékenységének ellátása céljából rendelkezett, ezért azok a 241/1990. sz. törvény 24. cikke (1) és (2) bekezdésének a Banca d’Italia elnökének rendelete 2. cikkével összefüggésben értelmezett rendelkezéseinek alapján nem férhetők hozzá.
14.
A felperes a Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Lazio tartományi közigazgatási bíróság, Olaszország) előtt keresetet indított, amelyben a Banca d’Italia határozatának megsemmisítését, következésképpen pedig a hozzáférési kérelmében felsorolt összes dokumentum megtekintéséhez és az azokról való másolat készítéséhez való jogának elismerését kérte. Az elsőfokú bíróság 2015. december 2‑i ítéletével elutasította ezt a keresetet.
15.
Ezt követően a felperes fellebbezést terjesztett a Consiglio di Stato (államtanács, Olaszország), vagyis a kérdést előterjesztő bíróság elé. E fellebbezés keretében a felperes – többek között – előadta, hogy az elsőfokú bíróság tévesen alkalmazta a 2013/36 irányelv 53. cikkét. (
3
) A felperes azt is előadta, hogy az általa hozzáférni kívánt dokumentumok már nem tartoznak a szakmai titoktartás hatálya alá, mivel a BNI kényszerfelszámolási eljárás alatt áll, tehát többé már nem folytathat banki tevékenységet.
16.
A Banca d’Italia előadta, hogy a felperes a hozzáférési kérelme előterjesztésének időpontjában a polgári eljárást még nem indította meg. A 2013/36 irányelv 53. cikke ezért nem volt alkalmazható. A Banca d’Italia azt is hangsúlyozta, hogy a BNI kényszerfelszámolása még folyamatban van, így továbbra is fennáll a titoktartás szükségessége.
17.
E körülmények között a Consiglio di Stato (államtanács) úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
„a)
Ellentétes‑e az [Európai Unió működéséről szóló szerződés] 15. cikkében egyértelműen megállapított, általánosan kötelező célnak minősülő átláthatóság elvével, amennyiben azt úgy kell értelmezni, hogy ez az elv a (3) bekezdés szerinti szabályzat jellegű vagy azzal egyenértékű olyan jogforrásokkal is szabályozható, amelyek tartalma rendkívül széles mérlegelési mozgástérben nyilvánulhat meg, és amelyek alapját nem határozza meg az eltérést nem engedő minimumszabályok elengedhetetlen előzetes meghatározásáról szóló magasabb szintű uniós jogforrás, a hitelintézetek felügyeleti tevékenységéről szóló európai szabályozásra vonatkozó, olyan, hasonlóan korlátozó jellegű értelmezés, amely már azokban az esetekben is kiüresítheti az átláthatóság elvét, amikor a hozzáféréshez fűződő érdek szorosan kapcsolódik a kérelmező azon alapvető érdekeihez, amelyek nyilvánvalóan megegyeznek az ágazat korlátozó esetei alóli, kedvező értelemben vett kivételekkel?
b)
Ennek következtében az Európai Központi Banknak a hitelintézetek prudenciális felügyeletére vonatkozó politikákkal kapcsolatos külön feladatokkal történő megbízásáról szóló, 2013. október 15‑i 1024/2013/EU tanácsi rendelet 22. cikkének (2) bekezdése és 27. cikkének (1) bekezdése úgy tekinthető‑e, hogy azok nem a dokumentumokhoz való hozzáférhetetlenség alóli kivétel szokásos eseteinek minősülnek, hanem olyan szabályokat képeznek, amelyeket az Európai Unióról szóló Szerződés egységes szerkezetbe foglalt változata 15. cikkének tágabb célja szerint kell értelmezni, és így az uniós jog azon általános elvére vezethetők vissza, amely szerint a hozzáférés nem korlátozható a hitelezési ágazat szükségleteinek és a burden sharing esetével érintett befektető alapvető érdekeinek észszerű és arányos egyensúlya alapján az Európai Központi Bankéhoz hasonló szervezeti jellemzőkkel és ágazati hatáskörökkel bíró felügyeleti hatóság által értékelt releváns körülmények függvényében?
c)
Ily módon a hitelintézetek tevékenységéhez való hozzáférésről és a hitelintézetek és befektetési vállalkozások prudenciális felügyeletéről, a 2002/87/EK irányelv módosításáról, a 2006/48/EK és a 2006/49/EK irányelv hatályon kívül helyezéséről szóló, 2013. június 26‑i 2013/36/EU európai parlamenti és tanácsi irányelv (EGT‑vonatkozású szöveg) 53. cikkére és az e rendelkezéssel összhangban álló nemzeti jogszabályi rendelkezésekre figyelemmel az összeegyeztethetetlen‑e az a) pontban foglalt többi uniós szabály és elv rendszerével abban az értelemben, hogy a hozzáférés az ilyen tartalmú, a pénzintézet felszámolási eljárás alá vonását követően benyújtott kérelem esetén akkor is engedélyezhető, ha a kérelmező nem kizárólag azon polgári jogi vagy kereskedelmi jogi eljárás keretében kérte a hozzáférést, amelyet ténylegesen a pénzintézet felszámolási eljárás alá vonása révén károsult vagyoni érdekeinek védelme érdekében indított, hanem abban az esetben is, ha a kérelmező éppen ezen polgári jogi és kereskedelmi jogi eljárások konkrét elindítása lehetőségének megállapítása érdekében az eljárásokat megelőzően nyújtja be kérelmét a nemzeti állam által a hozzáféréshez való jog, valamint az átláthatóság elvének védelmére éppen a védelemhez való jog és a keresetindítási jog teljes körű védelmére tekintettel feljogosított bírósághoz, különös tekintettel azon betétes kérelmére, aki már elviselte a burden sharing hatásait azon hitelintézet felszámolási eljárása keretében, amelynél korábban megtakarításait elhelyezte?”
18.
Írásbeli észrevételeket a Banca d’Italia, az olasz és a portugál kormány, valamint az Európai Bizottság terjesztett elő. E. Buccioni, a Banca d’Italia, az olasz kormány és a Bizottság a 2018. március 21‑én tartott tárgyaláson szóbeli észrevételt terjesztett elő.
IV. Értékelés
19.
A jelen indítvány felépítése a következő. A jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelem elfogadhatóságával kezdem (A). Másodszor annak vizsgálatára teszek kísérletet, hogy a kérdést előterjesztő bíróság által hivatkozott uniós jogi rendelkezések közül melyek alkalmazhatók a jelen ügyre (B). Ezt követően a 2013/36 irányelv 53. cikke (1) bekezdése harmadik albekezdésének értelmezésére térek rá (C).
A.
Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem elfogadhatóságáról
20.
Az olasz kormány és a Banca d’Italia a jelen eljárás írásbeli szakaszában előadta, hogy a jelen döntéshozatal iránti kérelmet elfogadhatatlannak kell minősíteni. Álláspontjuk szerint a felperes dokumentumokhoz való hozzáférés iránti kérelmét teljesítették. A kérdést előterjesztő bíróság előtt tehát már nem volt folyamatban jogvita.
21.
Úgy tűnik ugyanis, hogy a felperes 2017. március 10‑én, az előzetes döntéshozatal iránti kérelem Bíróság elé terjesztését követően arról tájékoztatta a kérdést előterjesztő bíróságot, hogy az eredeti hozzáférés iránti kérelmében felsorolt valamennyi dokumentumot megkapta a Banca d’Italiától. Ezt 2017. március 14‑én a Banca d’Italia is megerősítette.
22.
A Bíróság 2017. július 18‑i levelében azt a kérdést intézte a kérdést előterjesztő bírósághoz, hogy az említett körülményekre tekintettel fenn kívánja‑e tartani az előzetes döntéshozatal iránti kérelmét. A kérdést előterjesztő bíróság 2017. szeptember 22‑i végzésével azt közölte, hogy fenn kívánja tartani kérelmét, valamint megerősítette, hogy megítélése szerint jogosult eljárni, és hogy előtte az ügy még folyamatban van. Közelebbről megjegyezte, hogy a felperes jelezte, miszerint folytatni kívánja az eljárást, mivel még nem teljesült valamennyi kereseti kérelme.
23.
Főszabály szerint emlékeztetni kell arra, hogy a nemzeti bíróság által az uniós jog értelmezésére vonatkozóan előterjesztett kérdések releváns voltát vélelmezni kell. (
4
) Azt, hogy valamely nemzeti bíróság egy adott ügyben történő eljárásra milyen időtartamban és meddig, valamint hogy egyáltalán jogosult‑e, tehát az EUMSZ 267. cikk értelmében a szóban forgó bíróság előtt ügy van folyamatban, az előtte folyamatban lévő ügy tényállásának, valamint a nemzeti eljárási szabályok általa követett értelmezésére figyelemmel a nemzeti bíróságnak kell eldöntenie. (
5
) E Bíróság számára az a döntő körülmény, hogy a kérdést előterjesztő bíróság – az általa tett egyértelmű kijelentés szerint – megerősíti, miszerint továbbra is úgy tekinti, hogy a nemzeti jog alapján jogosult az eljárásra. (
6
)
24.
E megerősítésre tekintettel álláspontom szerint ezért a Bíróságnak arra a következtetésre kell jutnia, hogy a jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelmet meg kell válaszolni.
B.
Az uniós jog alkalmazandó szabályairól
25.
Első kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság az EUMSZ 15. cikk értelmezését kéri. Második kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság az 1024/2013/EU rendelet (
7
) EUMSZ 15. cikkel összefüggésben értelmezett 22. cikke (2) bekezdésének és 27. cikke (1) bekezdésének értelmezését kéri. A harmadik kérdés a 2013/36 irányelv EUMSZ 15. cikkre tekintettel is értelmezett 53. cikkére vonatkozik. Ezek a kérdések lényegében annak megállapítására irányulnak, hogy a fent említett rendelkezések engedélyezik‑e a felperes által kért dokumentumokhoz hasonló dokumentumok közlését.
26.
Ami az első két kérdést illeti, úgy vélem, hogy valójában sem az EUMSZ 15. cikk, sem pedig az 1024/2013 rendelet nem alkalmazandó a jelen ügyben.
27.
Az EUMSZ 15. cikk (1) bekezdése rögzíti, hogy az Unió intézményei, szervei és hivatalai munkájuk során a nyitottság elvének tiszteletben tartásával járnak el. Hasonlóképpen az EUMSZ 15. cikk (3) bekezdése rögzíti „az Unió intézményeinek, szerveinek és hivatalainak dokumentumaihoz [való hozzáférés jogát]”. E rendelkezések szövege, valamint e Bíróság ítélkezési gyakorlata is megerősíti, hogy az EUMSZ 15. cikk kizárólag az Unió intézményeire, szerveire és hivatalaira és a náluk lévő dokumentumokra vonatkozik, akkor is, ha e dokumentumokat más intézmény vagy valamely tagállam készítette. (
8
) Az EUMSZ 15. cikknek – az EUSZ 1. cikk második bekezdéséhez és az EUMSZ 298. cikkhez hasonlóan – az elsődleges jognak a nyitottság elvét érintő egyéb rendelkezéseivel vagy az Európai Unió Alapjogi Chartájának 42. cikkével (
9
) összhangban történő értelmezése sem változtat azon, hogy e rendelkezések az EUMSZ 15. cikkhez hasonló módon nyitott – nemzeti helyett inkább – európai adminisztrációra irányuló célkitűzést rögzítenek. (
10
)
28.
Ennek eredményeként a nemzeti hatóságok birtokában lévő dokumentumokhoz való hozzáférésre az EUMSZ 15. cikk helyett a dokumentumokhoz való hozzáférésre vonatkozó nemzeti szabályok az irányadók. Ez az alapügyben azt jelenti, hogy főszabály szerint a Banca d’Italiához az általa készített vagy nála lévő dokumentumokhoz való hozzáférés iránt előterjesztett kérelemre az olasz jog lesz az irányadó.
29.
Ami a második kérdést illeti, az 1024/2013 rendelet „Tárgy és hatály” címet viselő 1. cikkének első albekezdése szerint „e rendelet […] a hitelintézetek prudenciális felügyeletére vonatkozó szakpolitikákkal kapcsolatos külön feladatokkal bízza meg az [Európai Központi Bankot (a továbbiakban: EKB)] […]”. Egyértelmű tehát, hogy az 1024/2013 rendelet a Banca d’Italiához hasonló, a hitelintézetek prudenciális felügyeletével megbízott, illetékes nemzeti hatóságokra nem, hanem kizárólag az EKB‑ra vonatkozik. Ezt megerősíti ugyanezen cikk ötödik albekezdése is, amelynek értelmében „ez a rendelet nem érinti a mechanizmusban részt vevő tagállamok illetékes hatóságainak az azon felügyeleti feladatok végrehajtásával kapcsolatos felelősségét és hatásköreit, amelyeket ez a rendelet nem ruházott az EKB‑ra”. Úgy tűnik tehát, hogy a jelen ügy tényállása, amely magában foglalja a nemzeti felügyeleti hatóságoknak a bizalmas információ közlésére vonatkozó kötelezettségeinek vizsgálatát, nem tartozik az 1024/2013 rendelet alkalmazási körébe.
30.
Úgy tűnik ezért, hogy a jelen ügy szempontjából közvetlenül relevanciával bíró egyetlen uniós jogi rendelkezés a kérdést előterjesztő bíróság által a harmadik kérdésében hivatkozott rendelkezés: a 2013/36 irányelv 53. cikkének (1) bekezdése. Mielőtt azonban rátérnék e konkrét rendelkezés értelmezésére, tisztázni kívánok két kérdést.
31.
Először is, mivel az EUMSZ 15. cikk nem alkalmazható a nemzeti hatóságok elé terjesztett, dokumentumokhoz való hozzáférés iránti kérelmekre, úgy gondolom, hogy a 2013/36 irányelv 53. cikkének (1) bekezdése nem értelmezhető az EUMSZ 15. cikkre vagy – általánosabban – a nyitottság, illetve az átláthatóság uniós elvére tekintettel. Ez veszélyesen közel állna az uniós jog alkalmazási körének megkerüléséhez, és annak olyan területekre és kérdésekre történő kiterjesztéséhez, amelyeket az uniós jog nyilvánvalóan nem kíván szabályozni.
32.
Másodszor ugyanakkor – amint azt a jelen indítvány 28. pontjában már említettem – a (Banca d’Italiához hasonló) nemzeti felügyeleti hatóságnál előterjesztett, a hatóságnál felügyeleti célokból lévő dokumentumokhoz való hozzáférés iránti (a felpereséhez hasonló) kérelemre a dokumentumokhoz való hozzáférésre vonatkozó releváns nemzeti szabályokat kell alkalmazni. A jelen ügyben alkalmazandó szabályok első szintjét tehát a dokumentumokhoz való hozzáférésre vonatkozó nemzeti szabályok képezik. A szabályok
második
szintjét a 2013/36 irányelv 53. cikke (1) bekezdésének első albekezdésében előírt, a szakmai titoktartásra vonatkozó általános rendelkezés képezi. Ez a rendelkezés a nemzetközi jog által nyilvánvalóan előírt, a dokumentumokhoz való hozzáférés alapelve alól az uniós jog által meghatározott kivétel. Végül a harmadik
szintű
szabály az 53. cikk (1) bekezdésének harmadik albekezdése, amely a második szintű szabály alóli kivételről rendelkezik. Az irányelv 53. cikke (1) bekezdésének harmadik albekezdésében foglalt rendelkezés ezért gyakorlatilag az első szintű szabályra – a dokumentumokhoz való hozzáférés alapelvére – való visszautalásnak minősül a jelen ügyben, valamint e kérdésre vonatkozó minden hasonló jellegű ügyben, amelyben valamely felperes egy nemzeti hatóságnál lévő dokumentumokhoz való hozzáférést igényel.
33.
Másképpen megfogalmazva, ha a dokumentumokhoz való hozzáférésre vonatkozó, a nemzeti jog által előírt főszabály a hozzáférés megadása, akkor valójában a 2013/36 irányelv 53. cikke (1) bekezdésének (első albekezdésében) foglalt általános elv (és az e rendelkezést végrehajtó nemzeti szabályok) képeznek kivételt e szabály alól.
C.
A 2013/36 irányelv 53. cikke (1) bekezdésének harmadik albekezdéséről
1.
A szabály eredetéről
34.
A jelen ügy az első olyan alkalom, amikor a Bíróságnak értelmeznie kell a 2013/36 irányelv 53. cikke (1) bekezdésének harmadik albekezdését, vagy az azzal egyenértékű korábbi rendelkezéseket, jelesül a 2006/48 irányelv 44. cikkének (1) bekezdését és a 2000/12/EK irányelv 30. cikkének (1) bekezdését. (
11
)
35.
Korábban a 77/780/EGK első tanácsi irányelv (
12
) (a továbbiakban: első tanácsi irányelv) 12. cikkének (1) bekezdésében is létezett ezzel egyenértékű rendelkezés. Ez a rendelkezés azonban az első tanácsi irányelv eredeti változatában nem szerepelt. Az első tanácsi irányelv mindössze olyan rendelkezést tartalmazott, amely nagymértékben hasonlított a 2013/36 irányelv 53. cikke (1) bekezdésének első albekezdésében jelenleg szereplő rendelkezéshez. Az első tanácsi irányelv említett rendelkezése rögzítette az általános szakmai titoktartási kötelezettséget azzal, hogy tiltotta a bizalmas információnak „jogszabályban rögzített megengedő rendelkezés hiányában valamely személynek vagy hatóságnak történő kiadását”.
36.
1989‑ben a 89/646/EGK második tanácsi irányelv (
13
) (a továbbiakban: második tanácsi irányelv) módosította az első tanácsi irányelvet azzal, hogy a 12. cikk (1) bekezdését olyan új szöveggel váltotta fel, amely tartalmazta azokat a rendelkezéseket, amelyek jelenleg a 2013/36 irányelv 53. cikke (1) bekezdésének második és harmadik albekezdésében szerepelnek.
37.
A második tanácsi irányelvvel bevezetett módosítást a Bíróság Hillenius (
14
) ügyben hozott határozatát követően fogadták el. Az említett ügyben a hollandiai Hillegom önkormányzata volt a felperes. A felperes pénzt helyezett el egy holland banknál, amelyet később fizetésképtelenné nyilvánítottak. A felperes sikeresen indítványozta a tanúk előzetes meghallgatásának elrendelését, amely eljárásra a holland jog a tényleges intézkedésre irányuló eljárás megkezdődése előtt ad lehetőséget. Az alperes Cornelis Hillenius az első tanácsi irányelv értelmében felügyeleti hatóságként eljáró De Nederlandsche Banknál (Holland Központi Bank) dolgozott. Ő volt a fizetésképtelenséggel kapcsolatban vallomástételre felhívott egyik tanú. Az alperesnek feltett kérdések a felperes olyan meggyőződésének alátámasztását szolgálták, miszerint a központi bank nem felügyelte megfelelően a fizetésképtelennek nyilvánított szervezet tevékenységét. Az alperes banktitokra hivatkozással egyes kérdésekben megtagadta a válaszadást, mivel a kérdések arra vonatkoztak, hogy a Holland Központi Bank hogyan gyakorolta felügyeleti jogkörét.
38.
A Bíróság ítéletében megállapította, hogy az első tanácsi irányelv 12. cikkének (1) bekezdése értelmében vett szakmai titoktartás kötelezettsége valamely felügyeleti hatóság alkalmazottjainak polgári eljárás keretében tanúként tett nyilatkozataira is kiterjed. (
15
) A Bíróság a bizalmas információ átadásának tilalma alól e rendelkezésben rögzített – „jogszabályban rögzített megengedő rendelkezés hiányában” – kivételt illetően megállapította, hogy a nemzeti jogban szereplő egyértelmű iránymutatás hiányában a nemzeti bíróság feladata, hogy megtalálja az egyensúlyt az „igazság megállapításához fűződő, az igazságszolgáltatás működése szempontjából alapvető érdek és bizonyos típusú információ titokban tartásához fűződő érdek között […] A nemzeti bíróságnak ezen érdekek mérlegelése során – amennyiben az adott ügyben szükséges – különösen arról kell határoznia, hogy milyen jelentőséget kell tulajdonítani annak, hogy a szóban forgó információt az irányelv 12. cikkének (2) bekezdésével összhangban más tagállamok hatáskörrel rendelkező hatóságaitól szerezték be”. (
16
)
39.
Négy évvel a Hillenius ítéletet követően a 12. cikk (1) bekezdését a második tanácsi irányelv lényegesen módosította. A „jogszabályban rögzített megengedő rendelkezés hiányában” kifejezést „a büntetőjog által szabályozott eseteket kivéve a bizalmas információ összegzett és kollektív, vagyis az egyes intézmények azonosítását lehetővé nem tevő formában történő átadásának kivételével” a bizalmas információ átadásának tilalma váltotta fel. Következésképpen ez a rendelkezés nagyon hasonlított a 2013/36 irányelv 53. cikke (1) bekezdése jelenlegi második albekezdésének szövegéhez. Emellett kiegészült az 53. cikk (1) bekezdése harmadik albekezdésében jelenleg szereplő szabállyal, és gyakorlatilag változatlan maradt.
40.
A 2013/36 irányelv 53. cikke (1) bekezdésének előzményei és kontextusa két körülményre mutat rá.
41.
Először is a 2013/36 irányelv 53. cikke (1) bekezdésének előzményei arra utalnak, hogy az uniós jogalkotó eredetileg nem tekintette szükségesnek, hogy a szakmai titok védelmének elve alól az uniós jogon alapuló konkrét kivételekről rendelkezzen. Az uniós jogalkotó egyszerűen csak utalt a nemzeti jogban előírt kivételekre. A kivételek csak később váltak „európaivá”.
42.
Másodszor, a 2013/36 irányelv (korábbi változataival összefüggésben értelmezett) 53. cikke (1) bekezdésének szövege jelentősen átalakult, különösen ami az általa előírt kivételeket illeti. E kivételek megfogalmazása tehát biztosan nincs kőbe vésve.
43.
Ezt a kijelentést az is megerősíti, hogy a hasonló jellegű rendelkezéseket tartalmazó párhuzamos uniós jogi eszközök láthatólag eltérően vannak megfogalmazva. A 2014/65/EU irányelv (
17
) (a 2004/39/EK irányelv (
18
) 54. cikke (1) és (2) bekezdésében foglalt azonos rendelkezéseit felváltó) 76. cikkének (1) és (2) bekezdése például a 2013/36 irányelv 53. cikkének (1) bekezdéséhez hasonlóan fogalmaz. Közelebbről a 2013/36 irányelv 53. cikke (1) bekezdésének harmadik albekezdéséhez hasonló – de azzal nem azonos – rendelkezés a 2014/65 irányelv 76. cikkének (2) bekezdése. (
19
) Egy másik hasonló – de nem azonos – rendelkezés a 2009/65/EK irányelv 102. cikkének (1) bekezdése. (
20
) Ez szöges ellentétben áll a 2004/109/EK irányelv 25. cikkének (1) bekezdésében szereplő megközelítéssel, (
21
) amely rendelkezés az első tanácsi irányelv eredeti változatáéval azonos logikát követve pusztán utal a nemzeti jog által esetlegesen előírt kivételekre. Ami az európai felügyeleti hatóságok általi közlést illeti, mind az 1093/2010/EU rendelet (
22
) 70. cikke, mind pedig az 1095/2010/EU rendelet (
23
) 70. cikke tartalmazza a szakmai titoktartás kötelezettségének általános szabályát és a büntetőjogi kivételt, valamint az összegzett és összesített formában történő közlésre vonatkozó eltérést, azonban polgári vagy kereskedelmi eljárásokkal kapcsolatban semmilyen eltérést nem tesz lehetővé.
44.
Összegezve, álláspontom szerint ezen előzményi és kontextuális sokféleségre tekintettel a pontos megfogalmazást és a megközelítéseket illetően is egészséges mértékű kételkedéssel kell fogadni az olyan érveket, amelyek továbbra is azt sugallják, hogy amennyiben a 2013/36 irányelv 53. cikke (1) bekezdése harmadik albekezdését jelenlegi megfogalmazásában nem kell a lehető legmegszorítóbb módon értelmezni, a hitelintézetek és befektetési vállalkozások hatékony felügyelete végzetes módon meghiúsulna. Úgy tűnik, hogy a szabályok mind a múltbeli, mind pedig a (bizonyosan nem kevésbé észszerű) párhuzamos szabályozásokban eltérően – néha kevésbé megszorító módon – voltak, illetve vannak megfogalmazva, ez azonban láthatóan nem eredményezi a teljes rendszer azonnali összeomlását és szétesését.
2. A „polgári jogi vagy kereskedelmi jogi eljárás során” fogalom értelmezéséről: Altmann ítélet
45.
A kérdést előterjesztő bíróság adottnak tekinti, hogy az információ, amelyhez a felperes hozzáférni kíván, bizalmas jellegű, és nem érint a BNI megmentésére tett kísérletekben részt vevő harmadik felet. A kérdést előterjesztő bíróság azt is előadja (amit a tárgyaláson meg is erősítettek), hogy a BNI (még mindig) kényszerfelszámolás alatt áll. A jelen ügyben tehát a 2013/36 irányelv 53. cikke (1) bekezdése harmadik albekezdésének (
24
) értelmezésére tekintettel fennmaradó egyetlen kérdés a „polgári jogi vagy kereskedelmi jogi eljárás során” kifejezés terjedelme.
46.
E tekintetben a felperes úgy véli, hogy joga van hozzáférni a Banca d’Italiától kért dokumentumokhoz annyiban, amennyiben azokat (potenciális) polgári jogi vagy kereskedelmi jogi eljárás céljából kívánja felhasználni. A Banca d’Italia úgy véli, hogy e dokumentumokhoz a hozzáférés kizárólag (folyamatban levő) polgári jogi vagy kereskedelmi jogi eljárás során adható.
47.
A jelen ügy az első olyan alkalom, amikor a Bíróságnak értelmeznie kell a 2013/36 irányelv 53. cikkének (1) bekezdésében foglalt „polgári jogi vagy kereskedelmi jogi eljárás során” fogalmát. A Bíróság ugyanakkor az Altmann és társai ítéletben (
25
) a 2004/39 irányelv 54. cikke (1) és (2) bekezdésében foglalt hasonló rendelkezéssel összefüggésben értelmezett már párhuzamos fogalmat.
48.
A. Altmann, T. Altmann és más befektetők a Bundesanstalt für Finanzdienstleistungsaufsicht (német pénzügyi szolgáltatások szövetségi felügyelete, a továbbiakban: BaFin), a német felügyeleti hatóság birtokában lévő olyan dokumentumokhoz és információhoz kért hozzáférést, amelyek a Phoenix Kapitaldienst GmbH‑ra (a továbbiakban: Phoenix), egy olyan befektetési vállalkozásra vonatkoztak, amelynek üzleti modellje elsődlegesen nagymértékű befektetési csalásra irányult. A Phoenixet megszüntették, és később kényszerfelszámolási eljárás alá vonták. Először büntetőeljárás indult a Phoenix két vezetőjével szemben. Ezt követően A. Altmann, T. Altmann és a többi befektető dokumentumokhoz kért hozzáférést, amelyet a BaFin pusztán részben engedélyezett. Egyes dokumentumokhoz a hozzáférést arra hivatkozással tagadta meg, hogy azokra vonatkozik a 2004/39 irányelvet átültető német szabályozásban előírt titoktartási kötelezettség. A felperesek ezt követően német bíróság előtt megtámadták a BaFin határozatát. Ez a bíróság azt a kérdést terjesztette a Bíróság elé, hogy az irányelvből eredő szakmai titoktartási kötelezettségeket kivételesen figyelmen kívül hagyhatja‑e tekintettel arra, hogy a kért információ büntetendő cselekményekre és más súlyos jogsértésekre vonatkozott.
49.
A Bíróság a Hillenius ítéletet idézve megjegyezte, hogy „a befektetési vállalkozások tevékenysége […] hatékony működése […] megköveteli, hogy mind a felügyelet alatt álló vállalkozások, mind a hatáskörrel rendelkező hatóságok biztosak lehessenek abban, hogy a szolgáltatott bizalmas információk főszabály szerint megőrzik bizalmas jellegüket”, (
26
) és hozzátette, hogy az ilyen bizalom hiánya „veszélyeztethetné a felügyeleti tevékenység gyakorlásához szükséges bizalmas információk zavartalan továbbítását”. (
27
)
50.
A 2004/39 irányelv 54. cikke azonban a bizalmas információ közlésének általános tilalma alóli kivételekről is rendelkezett. A Bíróság e kivételek vizsgálata keretében megvizsgálta az 54. cikk (1) bekezdésében szereplő „a büntetőjog hatálya alá tartozó esetek […] sérelme nélkül” kivételt, (
28
) valamint az irányelv 54. cikkének (2) bekezdésében foglalt „polgári vagy kereskedelmi eljárásokban” kivételt. Az utóbbival kapcsolatban a Bíróság megállapította, hogy „a szakmai titok megőrzésének kötelezettségét a büntetőjog alá tartozó esetek sérelme nélkül csak akkor lehet figyelmen kívül hagyni, ha teljesül [az 54. cikk (2) bekezdésében előírt] három feltétel, vagyis az, hogy a bizalmas információ ne érintsen harmadik feleket, hogy ezen információk nyilvánosságra hozatala polgári vagy kereskedelmi eljárásokban történjen, és hogy az említett információk szükségesek legyenek ezen eljárások lefolytatásához”. (
29
) A Bíróság a következő megállapításra jutott: „márpedig az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból nem derül ki, hogy az alapügy, amely a nemzeti felügyeleti hatóság által [a vonatkozó német jogi szabályozás] alapján birtokolt információkhoz és dokumentumokhoz való hozzáférés iránti kérelemmel kapcsolatos közigazgatási eljárásra vonatkozik, […] a felperesei által indított polgári vagy kereskedelmi eljárások keretében folyna”. (
30
)
51.
Érdekességképpen megjegyzendő, hogy az ítélet angol nyelvű változatában használt „keretében” kifejezés a 2004/39 irányelv 54. cikke (2) bekezdésének szövegében nem jelenik meg. (
31
) Továbbá a Bíróság hozzáfűzte, hogy az említett ügyben a kérelmet nem a „felperesek által indított” eljárás keretében terjesztették elő, ami akként értelmezhető, hogy arra utal, mintha a szabály alkalmazhatósága érdekében az eljárást már meg kellett volna indítani.
52.
A Bíróság azonban kifejezetten nem állapította meg, hogy a 2004/39 irányelv 54. cikke (2) bekezdésének alkalmazhatóságához már
folyamatban kell lennie polgári vagy kereskedelmi eljárásnak. Ez ellentmond a szabály megszorító értelmezésének szükségességét kiemelő Jääskinen főtanácsnok szóban forgó ügyre vonatkozó indítványának. Jääskinen főtanácsnok hangsúlyozta, hogy „az uniós jogalkotó a közzétételt polgári vagy kereskedelmi eljárásokban tette lehetővé, nem pedig az ilyen eljárások érdekében. Következésképpen a – szigorúan értelmezendő – kivétel megszövegezése szerint a 2004/39 irányelv 54. cikke (2) bekezdése akkor alkalmazható, ha folyamatban
lévő polgári vagy kereskedelmi eljárásról van szó”. (
32
) Álláspontja szerint „az említett kivétel nem terjed ki az olyan, az illetékes felügyeleti hatóságnál található bizalmas információkhoz való hozzáférésre irányuló kérelemre, amelyet annak vizsgálata érdekében nyújtanak be, hogy ezen információk között vannak‑e olyanok, amelyek hasznosak lehetnek egy későbbi külön keresetindítás esetén, mivel e kereset nem a már meglévő polgári vagy kereskedelmi eljáráshoz kapcsolódik”. (
33
)
3. Miért nem terjeszthető ki az Altmann ítéletben foglalt megközelítés?
53.
A 2013/36 irányelv 53. cikke (1) bekezdésének harmadik albekezdése és a 2004/39 irányelv 54. cikkének (2) bekezdése nagyrészt hasonlóan van megfogalmazva. Azzal lehet tehát érvelni, hogy az Altmann ítéletben foglalt megközelítést – a Banca d’Italia, az olasz és portugál kormány, valamint a Bizottság javaslatának megfelelően – alkalmazni kell a jelen ügyre. Mindezen felek álláspontja szerint ugyanis az Altmann ítéletet akként kell értelmezni, hogy a 2004/39 irányelv 54. cikke (2) bekezdésének alkalmazhatóságához már
folyamatban kell lennie polgári vagy kereskedelmi eljárásnak.
54.
Ezen értelmezésnek analógia útján a jelen ügyre való alkalmazása azt jelentené, hogy az információ közlésének (általános) tilalma alóli, a 2013/36 irányelv 53. cikke (1) bekezdésének harmadik albekezdésében szereplő kivétel nem lenne alkalmazható. A dokumentumokhoz való hozzáférés iránti kérelmet nem polgári vagy kereskedelmi eljárás keretében, hanem inkább annak céljából terjesztették elő. A felperes tehát semmilyen dokumentumhoz vagy információhoz nem kaphat hozzáférést.
55.
Ismételten hangsúlyozni kívánom, hogy a Bíróság az Altmann ítéletben – Jääskinen főtanácsnok indítványával ellentétben – kifejezetten nem állapította meg, hogy az említett rendelkezés alkalmazhatóságának feltételeként az eljárásnak folyamatban kell lennie. Még ha a Bíróság hallgatólagosan meg is állapított ilyen feltételt, számos okát látom annak, hogy analógia útján az ilyen szabálynak a jelen ügyre történő alkalmazása miért lenne problematikus és hozna erősen megkérdőjelezhető eredményt. E számos probléma felvázolását megelőzően (c) rögzítem azokat a jogi (a) és ténybeli különbségeket (b), amelyek az Altmann ügyet megkülönböztetik a jelen ügytől.
a) Jogi különbségek
56.
Bár a 2013/36 irányelv 53. cikke (1) bekezdésének harmadik albekezdése és a 2004/39 irányelv 54. cikkének (2) bekezdése valójában nagymértékben hasonló rendelkezések, pontos megfogalmazásukban azonban eltérnek.
57.
Először is, míg a 2004/39 irányelv 54. cikkének (2) bekezdése értelmében a bizalmas információ kizárólag akkor adható át, ha „az harmadik felet nem érint”, a 2013/36 irányelv 53. cikke (1) bekezdésének harmadik albekezdése lehetővé teszi a bizalmas információ közlését, feltéve hogy „nem érinti a hitelintézet megmentésére irányuló kísérletekben részt vevő harmadik feleket” (kiemelés tőlem). Ez utóbbi rendelkezés tehát leszűkíti a harmadik felet érintő információ közlésére vonatkozó tilalom alkalmazási körét: e tilalom nem bármilyen harmadik felet érintő bizalmas információra (ahogyan az a 2004/39 irányelv esetében történik), hanem kizárólag a fizetésképtelennek nyilvánított vagy kényszerfelszámolás alatt álló hitelintézet megmentésére irányuló kísérletekben részt vevő harmadik feleket érintő bizalmas információra vonatkozik. Másképpen megfogalmazva ez azt jelenti, hogy a 2004/39 irányelvhez képest a 2013/36 irányelv alapján a közlés lehetősége szélesebb körű.
58.
Másodszor, amíg a 2004/39 irányelv 54. cikkének (2) bekezdése lehetővé teszi a bizalmas információ polgári vagy kereskedelmi eljárás során történő közlését „ha az szükséges az eljárás folytatásához”, (
34
) a 2013/36 irányelv lényegében nem tartalmaz ilyen korlátozást. A 2004/39 irányelv megfogalmazása ezért a 2013/36 irányelv megfogalmazásához képest szűkebb körű. Az, hogy ez a követelmény a 2013/36 irányelv 53. cikke (1) bekezdésének harmadik albekezdéséből hiányzik, a 2004/39 irányelvhez képest ismételten csak nagyobb teret enged a közlésre.
59.
Harmadszor, inkább mellékesen megjegyezve, egyes nyelvi változatokban a „polgári jogi vagy kereskedelmi jogi eljárás során” fogalma a két irányelvben nem azonos. Amint arra a felperes a tárgyaláson rámutatott, konkrétan ez a helyzet az irányelvek olasz nyelvű változata, valamint más nyelvi változatok esetében is. (
35
) Más nyelvi változatokban azonban a mindkét irányelvben használt fogalom azonos. (
36
)
60.
Összegezve, a 2013/36 irányelv 53. cikke (1) bekezdésének harmadik albekezdése a 2004/39 irányelv 54. cikkének (2) bekezdésénél tágabb rendelkezés. Az érem másik oldaláról megközelítve, a közlés megtagadására szűkebb körben van lehetőség olyan esetekben, amelyekben valamely hitelintézetet fizetésképtelenné nyilvánítottak, vagy kényszerfelszámolására kerül sor. Ez a különbség – mind az említett rendelkezés történeti fejlődésével, mind pedig az azonos kérdést szabályozó más párhuzamos eszközökkel összefüggésben vizsgálva (
37
) – ismételten csak kétséget támaszt afelől, hogy – amennyiben a jogalkotás ilyen koordinációja ténylegesen létezett – az uniós jogalkotó szándéka az volt‑e, hogy mindkét rendelkezés azonos körben legyen alkalmazandó.
b) Ténybeli és kontextusbeli különbségek
61.
A jelen ügy és az Altmann ítéletet eredményező ügy közötti jogi különbségek mellett rá kívánok mutatni az ezen ügyek között nemzeti szinten fennálló kettős ténybeli és kontextusbeli különbségre.
62.
Először is, a jelen ügy eljárási szempontból egy tisztán dokumentumokhoz való hozzáféréssel kapcsolatos, a fizetésképtelenségi eljárástól – mint olyantól – nagymértékben elkülönülő helyzetre vonatkozik. A tárgyalás során megerősítést nyert, hogy a BNI‑t érintő kényszerfelszámolási eljárás még folyamatban van, és hogy a felperes ebben az eljárásban biztosítékkal nem rendelkező hitelezőként vesz részt. A kényszerfelszámolási eljárás keretében a felszámolókhoz intézett kérelem révén a Banca d’Italiától kértekhez hasonló dokumentumokhoz azonban nyilvánvalóan nem kaphatott hozzáférést. Ennek oka egyszerűen az, hogy a kért dokumentumtípusok nem állnak a felszámolók birtokában. Meglehetősen hiábavaló tehát az a vita, hogy a fizetésképtelenségi eljárás a 2013/36 irányelv 53. cikkének (1) bekezdése értelmében vett „polgári jogi vagy kereskedelmi jogi eljárásnak” tekinthető‑e, és hogy a fizetésképtelenségi eljárásban a felperes által igényelt dokumentumtípusokhoz talán hozzáférést lehetett volna kérni, mivel ezen eljárás keretében a felperes soha nem kaphatta volna meg azokat a dokumentumtípusokat, amelyekhez hozzáférést igényel.
63.
Másodszor, a kért dokumentumok jellegét illetően a tárgyaláson mind a felperes, mind pedig a Banca d’Italia megerősítette, hogy a felperes dokumentumokhoz való hozzáférés iránti kérelme csak és kizárólag a Banca d’Italia által a BNI felett gyakorolt felügyeletével kapcsolatban készített dokumentumokra vonatkozott. A felperes tehát valamely állami hatóság által a felügyeleti feladatainak ellátása keretében készített dokumentumokhoz igényel hozzáférést annak megállapítása érdekében, hogy e hatósággal szemben az állam felelősségének megállapítására irányuló kereset indításához van‑e kellő alap.
64.
Ezzel ellentétben az Altmann ügyben a felperesek olyan dokumentumokhoz próbáltak hozzáférni, amelyek a kényszerfelszámolási eljárás alá vont társaság belső működésére vonatkozó könyvvizsgálói jelentések és belső állásfoglalások, jelentések, levelezések, dokumentumok, megállapodások, szerződések, iratfeljegyzések és levelek voltak. (
38
) A szóban forgó dokumentumok tehát a német felügyeleti hatóság, a BaFin birtokában lévő magánjellegű vagy belső céges dokumentumok voltak.
65.
Ezek a különbségek élesen az előtérbe hoznak egy, a jelen ügy mögött meghúzódó alapvetőbb és tágabb kérdést: az uniós jogalkotó a 2013/36 irányelv 53. cikke (1) bekezdésének elfogadásakor – a kérdésről való hallgatás révén – teljes mértékben ki kívánta‑e zárni a nemzeti szinten szakmai titoktartással érintett minden dokumentum tekintetében bármiféle közigazgatási hozzáférés biztosításának lehetőségét, továbbá – ennek megfelelően – ki kívánta zárni, hogy az e dokumentumokhoz való hozzáférést megtagadó bármely közigazgatási határozat felülvizsgálata keretében a közigazgatási bíróságok az említett dokumentumokhoz hozzáférést kapjanak? Vagy ez inkább a hozzáférés ezen típusának egyszerű jogalkotási mulasztásból történő kihagyásából ered, ami a 2013/36 irányelv 53. cikke (1) bekezdése harmadik albekezdésének igen megszorító szövegszerű értelmezésével együttesen valamelyest abszurd eredményt hoz?
c) Az Altmann ítéletben foglalt megközelítés alkalmazása kiterjesztésének gyakorlati problémáiról
66.
Végezetül – vagy álláspontom szerint inkább mindenekelőtt – analógia útján az Altmann ítéletben foglalt megközelítésnek a jelen ügyre történő kiterjesztése – ismételten csak feltéve, hogy az ügyet akként kell értelmezni, hogy polgári jogi vagy kereskedelmi jogi eljárás van folyamatban – gyakorlati szempontból számos problémát eredményezne.
67.
Először is, e megközelítés erősen önmagába visszatérő jelleget hordoz: az adott személynek annak megállapítása érdekében, hogy van‑e értelme keresetet indítani, először keresetet kell indítania. Egy cinikus (vagy nézőponttól függően realista) személy talán megjegyezhetné, hogy a bizonytalanság a bírósághoz fordulásban benne rejlő elem. A szubatomi részecskék helyzetének bármely időpontban történő pontos meghatározhatóságára vonatkozó szükségszerű korlátokkal ellentétben azonban talán a (Heisenberg által megállapított) bizonytalansági elvet (
39
) a bírósági eljárásokra továbbra is csak kivételesen szabad alkalmazni. Még inkább ez a helyzet az olyan felperesekkel kapcsolatban, akik már jelentős veszteséget szenvedtek, és akik további jelentős költségekkel járó bizonytalan, bírósági „feltáró expedícióba” kénytelenek kezdeni annak megállapítása érdekében, hogy az egyes említett veszteségek adott esetben megtérülhetnek‑e. Ez az eredmény nem pusztán az adott felperes számára tűnik igencsak problematikusnak, hanem nemzeti szinten az igazságszolgáltatás megbízható működése szempontjából sincsen sok értelme.
68.
Ehhez egy további kérdés kapcsolódik: számos tagállamban a nemzeti eljárásjog hasonló ügytípusokban nem rendelkezik az eljárást megelőző közlésről. Az adott személynek tehát teljes kártérítésre irányuló keresetet kell előterjesztenie annak érdekében, hogy az információ közlésének elrendelését kérhesse a bíróságtól. A felperes – feltéve, hogy e keresetet valamely nemzeti bíróság nyilvánvalóan megalapozatlanként vagy akár elfogadhatatlanként azonnal el nem utasítja – kizárólag abban reménykedhet, hogy a bíróság megállapítja a helytelen magatartást (jogellenességet) és a helytelen magatartás, valamint a (kártérítési keresetnek valószínűsíthetően a szóban forgó személy által alátámasztható egyedüli elemének minősülő) állítólagos kár közötti ok‑okozat összefüggést.
69.
Amint azt a tárgyaláson az olasz kormány megerősítette, Olaszországban az ilyen eljárástípusokban az eljárást megelőző közlés nem létezik. Természetesen az uniós jogon alapuló jogok hatékony érvényesítése érdekében lehetne akként érvelni, hogy a Charta 47. cikkében biztosított hatékony jogorvoslathoz és/vagy tisztességes eljáráshoz való hozzáférés lehetővé tétele érdekében az adott tagállamnak e közlést elő kell írnia.
70.
Úgy gondolom, hogy ez nem lenne túl észszerű megközelítés. Ez valójában azt jelentené, hogy az eredeti problémával – vagyis a 2013/36 irányelv 53. cikke (1) bekezdésének megkérdőjelezhető megfogalmazásával – való szembenézés és a probléma forrásnál, jelesül a szóban forgó rendelkezés észszerű értelmezésével történő megoldása helyett a probléma értelmezés szempontjából megrekedne, és ezt követően azt a tagállamok igazságszolgáltatási rendszereire hárítanák át. Az uniós jogalkotó a versenyjog megsértése miatt indított kártérítési keresetek területén pontosan azért illesztette a 2014/104/EU irányelvbe (
40
) a bizonyíték közlésére vonatkozó szabályokat, mert a legtöbb polgári eljárási rendszerben az eljárást megelőző közlés nem teljesen egyértelmű.
71.
Ezzel szemben a bankfelügyelet területén a közlésre vonatkozó hasonló uniós szabályok nem léteznek. Az alapügy felpereséhez hasonló személyeknek tehát kevés esélyük lenne arra, hogy valamely felügyeleti hatóság által elvégzett feladatokra vonatkozó dokumentumokhoz hozzáférjenek, kivéve ha ezt a dokumentumokhoz való hozzáférésre vonatkozó szabályok lehetővé teszik. A jelen ügyben ez annál is inkább igaz, mivel – amint azt a jelen indítvány 62. pontjában megjegyeztem – a felperes a felszámolási eljárás keretében a BNI kényszerfelszámolásáért felelős felszámolókhoz intézett kérelem révén ezekhez a dokumentumokhoz nem tudott hozzáférni.
72.
Másodszor, ki kell emelni, hogy a „bizalmas információ” fogalma adott esetben igen tágan értelmezhető. (
41
) E tág megközelítésnek a 2013/36 irányelv 53. cikke (1) bekezdése harmadik albekezdésének értelmezésére történő kiterjesztése a rendelkezésben előírt kivétel túlzott leszűkítéséhez vezethet. Valójában tehát valamely hitelintézetre vonatkozó valamennyi információ bizalmas információnak minősülne.
73.
Harmadszor, rendszertani szempontból nem látom, hogy milyen kényszerítő okból kellene a 2013/36 irányelv 53. cikkének (1) rendelkezését akként értelmezni, hogy az nem teszi lehetővé a közigazgatási határozatok bírósági felülvizsgálatát végző közigazgatási bíróságok számára, (
42
) hogy fizetésképtelennek nyilvánított vagy kényszerfelszámolás alatt álló hitelintézetek bizalmas információjához hozzáférjenek, ha a közigazgatási bíróságoknak az eljárásaik lefolytatása érdekében van szükségük ezen információra. Az említett rendelkezés kifejezetten kizárólag a „büntetőjog hatálya alá tartozó esetekre” és a „polgári jogi vagy kereskedelmi jogi eljárásra” állapít meg kivételeket. Úgy kell‑e ezt értelmezni, hogy kategorikusan kizárja azt, hogy a közigazgatási határozatokat felülvizsgáló közigazgatási bíróságok hozzáférjenek a bizalmas információhoz?
74.
E kérdés megválaszolása céljából fontos megvizsgálni, hogy a bizalmas információ közlésének tilalma alóli, az 53. cikk (1) bekezdésében foglalt kivételek mögött milyen elgondolás húzódhat meg. Egyrészről, amennyiben e kivételek mögött az a gondolat húzódott meg, hogy a bizalmas információhoz kizárólag akkor adható hozzáférés, ha a hozzáférést bíróság felügyeli, valamely közigazgatási bíróság ellenőrzése alatt történő hozzáférést nem látom indokoltnak kizárni. Számos olyan jogi igény (
43
) jut eszembe, amelyek tekintetében a közigazgatási bíróságoknak szükségük van arra, hogy hozzáférjenek ilyen bizalmas információhoz.
75.
Másrészről, amennyiben e kivételek mögött inkább az a gondolat húzódott meg, hogy szakértő határozzon arról, mely információ adható át, és mely információnak kell titokban maradnia, úgy vélem, valójában a felügyeleti hatóságok (a szóban forgó ügyben a Banca d’Italia) azok, amelyek szakértelmükre és ismereteikre tekintettel a legkedvezőbb helyzetben vannak ahhoz, hogy elvégezzék ezt a vizsgálatot. Bizonyos értelemben tehát különösnek tűnik az, hogy a dokumentumokhoz való hozzáférésre vonatkozó nemzeti szabályozás a közlés lehetőségét teljes mértékben kizárja, miközben közvetetten azt sugallja, hogy bármely első fokon eljáró polgári bíróság az előtte folyamatban lévő bármely polgári vagy kereskedelmi eljárásban kedvezőbb helyzetben van ahhoz, hogy az ilyen közlést elrendelje. A felügyeleti hatóságok e tekintetben hozott határozatai mindenesetre közigazgatási bíróság által folytatott felülvizsgálat tárgyát képezhetik.
76.
Összegezve, el kell ismernem, hogy igencsak nehezemre esik elfogadni a 2013/36 irányelv 53. cikke (1) bekezdése harmadik albekezdésének a Banca d’Italia, az olasz és portugál kormány, valamint a Bizottság által javasolt értelmezését.
4. A 2013/36 irányelv 53. cikke (1) bekezdése harmadik albekezdésének (alternatív) értelmezése
77.
A jelen ügy és az Altmann ügy közötti, fent említett jogi és ténybeli különbségek, különösen pedig az említett rendelkezés szűk értelmezéséből eredő gyakorlati problémák alapján a 2013/36 irányelv 53. cikke (1) bekezdése harmadik albekezdésének árnyaltabb értelmezését javaslom. Álláspontom szerint a bizalmas információnak az e rendelkezés értelmében vett „polgári jogi vagy kereskedelmi jogi eljárás során” való közölhetőségét akként kell értelmezni, hogy az „polgári jogi vagy kereskedelmi jogi eljárás céljából” történik.
78.
Három kérdést kívánok azonnal tisztázni.
79.
Először is, a „polgári jogi vagy kereskedelmi jogi eljárás során” ilyen értelmezése esetén is egyértelmű, hogy az 53. cikk (1) bekezdésének harmadik albekezdésében előírt többi feltétel továbbra is alkalmazandó. Ez azt jelenti, hogy e rendelkezésre hivatkozni először is kizárólag olyan esetben lehetne, amelyben valamely hitelintézetet fizetésképtelenné nyilvánítottak vagy kényszerfelszámolására kerül sor, másodszor pedig és ami még fontosabb, olyan bizalmas információhoz való hozzáférés céljából, amely nem érinti a hitelintézet megmentésére irányuló kísérletekben részt vevő harmadik feleket.
80.
Másodszor, az is igencsak egyértelmű, hogy ez az értelmezés nyilvánvalóan nem jelent egyet azzal, hogy bármely személy, aki előadja, hogy talán egy nap szándékában áll majd polgári jogi vagy kereskedelmi jogi keresetet indítani, valamely fizetésképtelennek nyilvánított vagy kényszerfelszámolás alatt álló hitelintézet bizalmas információjához hirtelen korlátlan hozzáférést kap. E tekintetben a „polgári vagy kereskedelmi jogi eljárás céljából” lényegében a polgári vagy kereskedelmi jogi eljárás indíthatósága céljából jelentéssel bír. Logikus módon ez minden esetben kizárólag a befektetőkhöz, ügyfelekhez vagy alkalmazottakhoz hasonló olyan személyekre vonatkozhat, akiket a hitelintézet fizetésképtelenné nyilvánítása vagy kényszerfelszámolása közvetlenül érint. A hozzáférésre jogosultak köre tehát olyan személyekre korlátozódna, akik valószínűsíthetően indokoltan hivatkozhatnak arra, hogy a fizetésképtelenné nyilvánítás vagy a kényszerfelszámolás révén közvetlenül kárt szenvedtek.
81.
Harmadszor, és ami igencsak fontos, az említett értelmezés szerint a felügyeleti hatóságok teljes körű ellenőrzéssel rendelkeznek a ténylegesen átadható információ felett. Valójában a dokumentumokhoz való hozzáférésért nemzeti szinten felelős hatóságok végeznék annak ellenőrzését, hogy ki és mely bizalmas információhoz férhet hozzá. Az alapeljárásban szereplőhöz hasonló ügyben a közlés iránti kérelem címzettje elsődlegesen a nemzeti felügyeleti hatóság lenne. Természetesen e hatóság határozata adott esetben másodlagosan közigazgatási bíróság által végzett felülvizsgálat tárgyát képezné. Következésképpen teljeskörűen fenn lehetne tartani a bizalmas információ ellenőrzött közlésével kapcsolatos elgondolást, vagyis az irányelv 53. cikkének (1) bekezdése mögött meghúzódó elgondolást. E kettős ellenőrzés mellett természetesen a túlzott következmények kialakulásának veszélye csekély: a hatáskörrel rendelkező nemzeti bíróság ellenőrzése alatt minden egyes esetben a felügyeleti hatóság határozná meg, hogy ki és mihez jogosult hozzáférni.
82.
Három záró megjegyzést kell tennem azzal a tágabb kontextussal kapcsolatban, amelyben a Bíróságnak értelmeznie kell a 2013/36 irányelv egy konkrét rendelkezését.
83.
Először is, észszerű egyensúlyt kell teremteni a szóban forgó egyes érdekek között. Ezt a Bíróság már megerősítette a Hillenius ítéletben, (
44
) amelyben megjegyezte, hogy a nemzeti bíróságoknak észszerű egyensúlyt kell teremteniük az 53. cikk (1) bekezdése harmadik albekezdésének (előzményének) alkalmazása esetén felmerülő különböző érdekek között.
84.
Egy adott hitelintézet „rendes” élettartama során a szakmai titoktartás és a bizalmas információ védelme a 2013/36 irányelv értelmében kiemelt jelentőséggel bír. Valójában a titoktartás és a bizalmasság a szabály. Amint azonban azt a 2013/36 irányelv 53. cikke (1) bekezdésének harmadik albekezdése rögzíti, az általános szabály változni kezd azt követően, hogy valamely hitelintézetet „fizetésképtelenné nyilvánítottak, vagy kényszerfelszámolására kerül sor”.
85.
Természetesen nem arra utalok, hogy a bizalmas információ védelmének szükségessége egyszerűen megszűnik, miután a hitelintézetet fizetésképtelenné nyilvánították, vagy kényszerfelszámolására sor kerül. Bizonyos (például a társaság know‑howjával, üzleti gyakorlatával és a többivel kapcsolatos) bizalmas információ védelmére továbbra is folyamatosan szükség van, amennyiben az eszközként továbbra is a szervezet felszámolása során megszerezhető értékkel bírhat. (
45
) Emellett a szóban forgó hitelintézet megmentésére irányuló kísérletekben részt vevő harmadik feleket érintő információ tekintetében a titkosságot minden esetben biztosítja az 53. cikk (1) bekezdése. Végezetül a prudenciális felügyeleti rendszer zökkenőmentes működése keretében a közérdek védelme szintén szükséges.
86.
Bár teljeskörűen elfogadom ezeket a fenntartásokat, valójában arra utalok, hogy a teljes érdekegyensúly változni kezd azt követően, hogy valamely hitelintézetet fizetésképtelenné nyilvánítottak. Az előző pontban felsorolt érdekek védelmének (folyamatos) kötelezettségét egyensúlyba kell hozni két további, újonnan felmerülő érdekkel: először is – különösen kártérítés követelésének lehetővé tétele révén – azoknak a (magánjellegű) érdekével, akiket a hitelintézet kényszerfelszámolása következtében kár ért. Másodszor, annak ismeretéhez is jogos (köz)érdek fűződik, hogy milyen hibák történtek, hogy meg lehessen állapítani, a hitelintézet egyszerűen a saját intézkedései eredményeként vált fizetésképtelenné, vagy fizetésképtelenségét legalább részben a felügyeleti hatóság idézhette‑e elő.
87.
Ismételten a 2013/36 irányelv 53. cikke (1) bekezdésének árnyaltabb értelmezését támasztja alá az, hogy valamely hitelintézet fizetésképtelenné nyilvánítását követően mindezeknek a jogos érdekeknek meg kell felelni.
88.
Másodszor, valószínűsíthetően jelentős mértékben kiegészíti egymást az adott hitelintézet fizetésképtelenné nyilvánítását követően felmerülő két új érdek. A dokumentumokhoz való hozzáférésnek a magánérdekeik védelme céljából keresetet indítani kívánó személyek részére történő lehetővé tétele – ha egyszer kereset indul – közvetetten elősegíti a felügyeleti hatóságok tevékenységének felügyeletéhez fűződő közérdek védelmét. Emellett előfordulhat, hogy ez a prudenciális felügyeleti rendszer teljeskörűen zökkenőmentes működéséhez fűződő közérdek szempontjából is jótékony hatású. A felügyeleti hatóságok feletti magas szintű ellenőrzés – habár közvetetten, magánfelek által valamely nemzeti bíróság előtt indított keresetek révén történő – biztosítása ugyanis valószínűsíthetően e hatóságok elszámoltathatóságának javulása mellett az általuk végzett munka minőségének javulását is eredményezi. (
46
)
89.
A prudenciális felügyelet tényleges észlelésével kapcsolatban egy harmadik és végső megjegyzést kell tenni. A Bíróság általánosságban megerősítette, hogy bizonyos információfajtákat titokban kell tartani, hogy a felügyelet alatt álló vállalkozások és a felügyeleti hatóságok közötti információtovábbítás ne sérüljön, és végső soron a hitelintézetek és befektetési vállalkozások prudenciális felügyeleti rendszerének zökkenőmentes működését meg lehessen óvni. (
47
)
90.
Ismételten kifejezetten elismerem, hogy a 2013/36 irányelvben meghatározott prudenciális felügyeleti rendszer zökkenőmentes működése kiemelkedő jelentőséggel bír. Ezzel az érvvel ugyanakkor – amint az a jelen eljárás folyamán is kiderül – az a probléma, hogy arra láthatólag igen elvont módon hivatkoznak, és valójában igen kevéssé részletezik azt, hogy pontosan hogyan kerülne veszélybe e felügyelet. A jelen ügyhöz hasonló konkrét ügyben nem látom indokát annak, hogy ez az érv a hitelintézetek és – adott esetben – a felügyeleti hatóságok részére gyakorlatilag miért jelentene immunitást az olyan károsult felek által indított keresetekkel szemben, amely felek állításuk szerint a hitelintézet állítólagosan nem megfelelő vezetése és/vagy a prudenciális felügyeleti rendszer helytelen működése miatt kárt szenvedtek. (
48
) Nem indokolt tehát arra hivatkozni, hogy egy, a felügyeleti hatóság és a hatáskörrel rendelkező bíróságok ellenőrzése alatt és kizárólag a fizetésképtelenné nyilvánítás vagy kényszerfelszámolás esetén alkalmazható, korlátozott közlési rendszer szükségszerűen veszélyeztetné a prudenciális felügyeleti rendszer zökkenőmentes működését abban az értelemben, hogy zavarná a bizalmas információ felügyelet alatt álló vállalkozások által a felügyeleti hatóságnak történő továbbítását.
91.
Következésképpen – azon érv ellenére, hogy a bizalom és a kölcsönös bizalom jelentőségének hangsúlyozása néha inkább az egyenlő felek közötti kommunikációra jellemző – talán érdemes emlékeztetni arra, hogy a 2013/36 irányelv alapján a hitelintézet vagy befektetési vállalkozás által információnak a felügyeleti hatóságok részére történő továbbítása nem jószándék kérdése, hanem egyes piacokon tevékenységet végző vállalkozásokkal szemben a közjog által előírt kötelezettség. Következésképpen, bár a bizalmat és a kölcsönös bizalmat természetesen üdvözölni és bátorítani kell, azok nem válhatnak olyan mértékűvé, hogy figyelmen kívül maradjon az, hogy a megkövetelt magatartás nem prudenciális bizalom, hanem prudenciális felügyelet.
V. Végkövetkeztetés
92.
A fentiekre tekintettel azt javaslom, hogy a Bíróság a Consiglio di Stato (államtanács, Olaszország) által előterjesztett kérdéseket a következőképpen válaszolja meg:
A hitelintézetek tevékenységéhez való hozzáférésről és a hitelintézetek és befektetési vállalkozások prudenciális felügyeletéről, a 2002/87/EK irányelv módosításáról, a 2006/48/EK és a 2006/49/EK irányelv hatályon kívül helyezéséről szóló, 2013. június 26‑i 2013/36/EU európai parlamenti és tanácsi irányelv 53. cikke (1) bekezdésének harmadik albekezdését akként kell értelmezni, hogy „polgári jogi vagy kereskedelmi jogi eljárás során” a bizalmas információ közlése olyan helyzetben lehetséges, amelyben a dokumentumokhoz való hozzáférésre vonatkozó nemzeti szabályok alapján valamely személy egy adott hitelintézet felügyeletére vonatkozó dokumentumokhoz kér hozzáférést annak megállapítása céljából, hogy keresetet indíthat‑e a hatáskörrel rendelkező felügyeleti hatósággal szemben azoknak a károknak a megtérítése iránt, amelyeket e személy állítólagosan a hitelintézet fizetésképtelenné nyilvánítása vagy kényszerfelszámolása miatt szenvedett el.
(
1
)	Eredeti nyelv: angol.
(
2
)	A hitelintézetek tevékenységéhez való hozzáférésről és a hitelintézetek és befektetési vállalkozások prudenciális felügyeletéről, a 2002/87/EK irányelv módosításáról, a 2006/48/EK és a 2006/49/EK irányelv hatályon kívül helyezéséről szóló 2013. június 26‑i európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2013. L 176., 338. o.).
(
3
)	Vagy inkább annak a felperes által eredetileg hivatkozott előzményét, jelesül a hitelintézetek tevékenységének megkezdéséről és folytatásáról szóló, 2006. június 14‑i 2006/48/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2006. L 177., 1. o.) 44. cikkét. A 2006/48 irányelvet azonban időközben hatályon kívül helyezte és felváltotta a 2013/36 irányelv. Következésképpen a jelen ügyre az utóbbi irányelv alkalmazandó, és a kérdést előterjesztő bíróság is erre az irányelvre vonatkozóan tette fel a harmadik kérdését.
(
4
)	2018. január 23‑iF. Hoffmann–La Roche és társai ítélet (C‑179/16, EU:C:2018:25, 45. pont).
(
5
)	Lásd például: 2014. február 27‑iPohotovosť ítélet (C‑470/12, EU:C:2014:101, 30. pont). Lásd szintén: 2015. február 26‑iMatei ítélet (C‑143/13, EU:C:2015:127, 39–41. pont); 2016. szeptember 13‑iRendón Marín ítélet (C‑165/14, EU:C:2016:675, 29–31. pont).
(
6
)	Függetlenül attól, hogy ezt a felperesnek a megállapítási ítélethez esetlegesen továbbra is fűződő jogi érdeke, vagy – amint azt a felek a tárgyaláson megerősítették – az indokolja, hogy a felperes – miután a kérdést előterjesztő bíróság előterjesztette az előzetes döntéshozatal iránti kérelmet – olyan további dokumentumokhoz kért hozzáférést, amelyekhez a hozzáférést a Banca d’Italiától még nem kapta meg.
(
7
)	Az Európai Központi Banknak a hitelintézetek prudenciális felügyeletére vonatkozó politikákkal kapcsolatos külön feladatokkal történő megbízásáról szóló 2013. október 15‑i tanácsi rendelet (HL 2013. L 287., 63. o.).
(
8
)	2017. július 18‑iBizottság kontra Breyer ítélet (C‑213/15 P, EU:C:2017:563, 49. pont). Az Európai Parlament, a Tanács és a Bizottság dokumentumaihoz való nyilvános hozzáférésről szóló, 2001. május 30‑i 1049/2001/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL 2001. L 145., 43. o.; magyar nyelvű különkiadás 1. fejezet, 3. kötet, 331. o.) elfogadását követően eltörölték az úgynevezett „kibocsátói szabályt” (lásd: 2007. december 18‑iSvédország kontra Bizottság ítélet [C‑64/05 P, EU:C:2007:802, 56. pont]), ily módon az 1049/2001 rendelet alkalmazhatóságának meghatározása szempontjából az a döntő elem, hogy a dokumentum – attól függetlenül, hogy annak ki a szerzője – valamely intézmény birtokában van‑e.
(
9
)	Ez a cikk „az Unió intézményeinek, szerveinek és hivatalainak dokumentumaihoz [való hozzáférés jogát]” rögzíti.
(
10
)	Lásd e tekintetben: 2017. július 18‑iBizottság kontra Breyer ítélet (C‑213/15 P, EU:C:2017:563, 52. pont).
(
11
)	A hitelintézetek tevékenységének megkezdéséről és folytatásáról szóló 2000. március 20‑i európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2000. L 126., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 6. fejezet, 3. kötet, 272. o.).
(
12
)	A hitelintézetek tevékenységének megkezdésére és folytatására vonatkozó törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezések összehangolásáról szóló 1977. december 12‑i első tanácsi irányelv (HL 1977. L 322., 30. o.).
(
13
)	A hitelintézetek létesítésére, üzleti tevékenységének megkezdésére és folytatására vonatkozó törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezések összehangolásáról, valamint a 77/780 irányelv módosításáról szóló 1989. december 15‑i második tanácsi irányelv (HL 1989. L 386., 1. o.).
(
14
)	1985. december 11‑iHillenius ítélet (110/84, EU:C:1985:495).
(
15
)	1985. december 11‑iHillenius ítélet (110/84, EU:C:1985:495, 28. és 29. pont).
(
16
)	1985. december 11‑iHillenius ítélet (110/84, EU:C:1985:495, 33. pont).
(
17
)	A pénzügyi eszközök piacairól, valamint a 2002/92/EK irányelv és a 2011/61/EU irányelv módosításáról szóló 2014. május 15‑i európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2014. L 173., 349. o.).
(
18
)	A pénzügyi eszközök piacairól, a 85/611/EGK és a 93/6/EGK tanácsi irányelv, és a 2000/12/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv módosításáról, valamint a 93/22/EGK tanácsi irányelv hatályon kívül helyezéséről szóló 2004. április 21‑i európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2004. L 145., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 6. fejezet, 7. kötet, 263. o.).
(
19
)	E rendelkezés a következőképpen szól: „Amennyiben valamely befektetési vállalkozás, piacműködtető vagy szabályozott piac ellen csődeljárást vagy kötelező felszámolási eljárást indítanak, a harmadik feleket nem érintő bizalmas információkat a polgári vagy kereskedelmi eljárásokban ki lehet adni, ha az szükséges az eljárás lefolytatásához.” Kiemelés tőlem.
(
20
)	Az átruházható értékpapírokkal foglalkozó kollektív befektetési vállalkozásokra (ÁÉKBV) vonatkozó törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezések összehangolásáról szóló 2009. július 13‑i európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2009. L 302., 32. o.). A 102. cikk (1) bekezdésének második albekezdése szerint „Mindazonáltal, amennyiben egy ÁÉKBV‑t vagy egy, az ezek üzleti tevékenységeihez hozzájáruló vállalkozást fizetésképtelennek nyilvánítottak, vagy az kényszerfelszámolás alatt áll, polgári és kereskedelmi eljárások során közzé lehet tenni az olyan bizalmas információkat, amelyek nem érintenek vagyonkimentési próbálkozásokban érintett harmadik feleket”. Kiemelés tőlem.
(
21
)	A szabályozott piacra bevezetett értékpapírok kibocsátóival kapcsolatos információkra vonatkozó átláthatósági követelmények harmonizációjáról és a 2001/34/EK irányelv módosításáról szóló 2004. december 15‑i európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2004. L 390., 38. o.). A 25. cikk (1) bekezdésének második mondata a következőképpen szól: „A szakmai titoktartás körébe tartozó információkat nem lehet más személyekkel vagy hatóságokkal közölni, kivéve, ha azt egy tagállam törvényi, rendeleti vagy közigazgatási rendelkezései írják elő.” Kiemelés tőlem.
(
22
)	Az európai felügyeleti hatóság (Európai Bankhatóság) létrehozásáról, a 716/2009/EK határozat módosításáról és a 2009/78/EK bizottsági határozat hatályon kívül helyezéséről szóló 2010. november 24‑i európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2010. L 331., 12. o.).
(
23
)	Az európai felügyeleti hatóság (Európai Értékpapírpiaci Hatóság) létrehozásáról, a 716/2009/EK határozat módosításáról és a 2009/77/EK bizottsági határozat hatályon kívül helyezéséről szóló 2010. november 24‑i európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL 2010. L 331., 84. o.).
(
24
)	Szövege a jelen indítvány fenti 5. pontjában szerepel.
(
25
)	2014. november 12‑i ítélet (C‑140/13, EU:C:2014:2362).
(
26
)	2014. november 12‑iAltmann és társai ítélet (C‑140/13, EU:C:2014:2362, 31. pont).
(
27
)	2014. november 12‑iAltmann és társai ítélet (C‑140/13, EU:C:2014:2362, 32. pont).
(
28
)	Erről a kivételről lásd: Kokott főtanácsnok UBS Europe és társai ügyre vonatkozó közelmúltbeli indítványa (C‑358/16, EU:C:2017:606).
(
29
)	2014. november 12‑iAltmann és társai ítélet (C‑140/13, EU:C:2014:2362, 38. pont).
(
30
)	2014. november 12‑iAltmann és társai ítélet (C‑140/13, EU:C:2014:2362, 39. pont).
(
31
)	A francia változat az 54. cikk (2) bekezdésében található semlegesebb megfogalmazást („dans le cadre de”) használ, és azt nem köti feltételekhez. A német nyelvű változat – amely nyelven az eljárás folyt – arra hivatkozik, hogy a közigazgatási eljárás nem része „polgári vagy kereskedelmi eljárásnak” („Teil zivil‑ oder handelsrechtlicher Verfahren”).
(
32
)	Jääskinen főtanácsnok Altmann és társai ügyre vonatkozó indítványa (C‑140/13, EU:C:2014:2168, 52. pont).
(
33
)	Jääskinen főtanácsnok Altmann és társai ügyre vonatkozó indítványa (C‑140/13, EU:C:2014:2168, 56. pont).
(
34
)	A Bíróság megjegyezte, hogy ez a 2004/39 irányelv 54. cikke (2) bekezdésének alkalmazásához szükséges három feltétel egyike; lásd: 2014. november 12‑iAltmann és társai ítélet (C‑140/13, EU:C:2014:2362, 38. pont).
(
35
)	Az olasz nyelvi változatban a 2013/36 irányelv a „nell’ambito di procedimenti civili o commerciali” kifejezést használja, míg a 2004/39 irányelv a „nel quadro di procedimenti civili o commerciali” kifejezést használta; ugyanez a helyzet például a lengyel („w postępowaniach cywilnych” és „w ramach sądowej procedury cywilnej prawa handlowego”), a portugál („no âmbito de processos do foro cível ou comercial” és „em processos de direito civil ou comercial”), a román („în cursul unor acțiuni în instanțe civile sau comerciale” és „în cadrul unor proceduri civile sau comerciale”), és a spanyol („en el marco de procedimientos civiles o mercantiles” és „en el curso de procedimientos civiles o mercantiles”) nyelvi változat esetében.
(
36
)	Az angol nyelvi változattól eltekintve, ez a helyzet például a cseh („v občanském soudním řízení”), a holland („in het kader van civiele of handelsrechtelijke procedures”), a francia („dans le cadre de procédures civiles ou comerciales”) és a német („in zivil‑ oder handelsrechtlichen Verfahren”) nyelvi változat esetében.
(
37
)	Lásd a jelen indítvány fenti 34–44. pontját.
(
38
)	2014. november 12‑iAltmann és társai ítélet (C‑140/13, EU:C:2014:2362, 14. és 15. pont).
(
39
)	Lásd: Heisenberg, W., „Über den anschaulichen Inhalt der quantentheoretischen Kinematik und Mechanik”, Zeitschrift für Physik, 43 (3–4). kötet, 1927, 172. o.
(
40
)	A tagállamok és az Európai Unió versenyjogi rendelkezéseinek megsértésén alapuló, nemzeti jog szerinti kártérítési keresetekre irányadó egyes szabályokról szóló 2014. november 26‑i európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2014. L 349., 1. o.).
(
41
)	Lásd: Bot főtanácsnok Bundesanstalt für Finanzdienstleistungsaufsicht ügyre vonatkozó közelmúltbeli indítványa (C‑15/16, EU:C:2017:958, 64. és 65. pont). Bot főtanácsnok abban az indítványban a „bizalmas információ” fogalmát a 2004/39 irányelv 54. cikkével összefüggésben értelmezte. Kevéssé indokolt azonban azt hinni, hogy ugyanennek a fogalomnak a 2013/36 irányelv alkalmazásában történő értelmezése sokban különbözne.
(
42
)	Mint például az alapügyben eljáró kérdést előterjesztő bíróság, amely felülvizsgálja a Banca d’Italiának a felperes által kért dokumentumokhoz való hozzáférést megtagadó határozatát. Ezzel a (valamelyest nehézkes) megfogalmazással a funkcionálisan meghatározott közigazgatási igazságszolgáltatás területére kívánom irányítani a figyelmet, amely terület nem foglalja magában azokat az eseteket, amelyekben egyes tagállamokban közigazgatási bíróságoknak nevezett intézményeknek polgári vagy kereskedelmi ügyeket kell elbírálniuk.
(
43
)	Mint például felügyeleti hatóságokkal szemben az állam felelősségének megállapítása iránt olyan rendszerekben indított keresetek, amely rendszerekben az ilyen ügyek közigazgatási bíróságokhoz tartoznak, a kényszerfelszámolással kapcsolatos közigazgatási határozatok vagy szankciók felülvizsgálata, beleértve például az érintett hitelintézetek igazgatóinak eltiltására vonatkozó végzések bírósági megtámadását és a többi.
(
44
)	1985. december 11‑iHillenius ítélet (110/84, EU:C:1985:495, 33. pont).
(
45
)	Jääskinen főtanácsnok Altmann és társai ügyre vonatkozó főtanácsnoki indítványa (C‑140/13, EU:C:2014:2168, 43–45. pont).
(
46
)	Az ehhez fűződő közérdeket kétségtelenül tovább erősítené az, ha a jelenleg fizetésképtelenné nyilvánított hitelintézetek vagy befektetési vállalkozások bármelyikének megmentésére irányuló kísérletekben korábban jelentős összegű közpénzt használtak fel.
(
47
)	Az 53. cikk (1) bekezdésének előzményével, pontosabban az első tanácsi irányelv 12. cikkének (1) bekezdésével kapcsolatban lásd: 1985. december 11‑iHillenius ítélet (110/84, EU:C:1985:495, 27. pont); a 2004/39 irányelv 54. cikkének (1) bekezdésével kapcsolatban lásd: 2014. november 12‑iAltmann és társai ítélet (C‑140/13, EU:C:2014:2362, 31–33. pont).
(
48
)	Hangsúlyozni kívánom, hogy ezen általános érv nem tartalmaz állásfoglalást sem az esetleges állami felelősség megállapítása iránti kereset érdemével, sem pedig azzal kapcsolatban, hogy ezen belül – adott esetben – mi lenne az ilyen kereset pontos jogalapja. A jelen ügy jó néhány lépésnyire távol esik e kérdésektől. Ezenfelül, és ami még fontosabb, az ilyen keresetre főszabály szerint nyilvánvalóan nem az uniós jog, hanem a nemzeti jog lenne az irányadó. Ezzel ellentétben áll a 2004. október 12‑iPaul és társai ítéletben (C‑222/02, EU:C:2004:606) szereplő, teljes mértékben eltérő helyzet; ebben az ítéletben a Bíróság azzal a kérdéssel foglalkozik, hogy ellentétes‑e számos irányelvvel, köztük az első tanácsi irányelvvel az olyan nemzeti szabály, amelynek értelmében magánszemélyek nem követelhetik valamely felügyeleti hatóság által végzett elégtelen felügyeletből eredő kár megtérítését. A Bíróság megjegyezte, hogy a szóban forgó három irányelv keretében a magánszemélyeket egyértelműen megillető egyetlen jog a betétbiztosítási rendszerekről szóló, 1994. május 30‑i 94/19/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 1994. L 135., 5. o. magyar nyelvű különkiadás 6. fejezet, 2. kötet, 252. o.) 7. cikkének (1) bekezdésében foglalt jog (a 20000 ECU összegig terjedő betétbiztosítási rendszer), amelynek vonatkozásában a kártérítést a nemzeti bíróságok határozatát követően már megfizették. A Bíróság azt is megerősítette, hogy emellett az ügy tényállásának megvalósulása idején hatályban levő három irányelv nem biztosít semmilyen további konkrét jogot a betéteseknek arra, hogy ilyen körülmények között a hatáskörrel rendelkező nemzeti hatóságokat az érdekeiket szolgáló felügyeleti intézkedések megtételére késztessék (30., 41. és 46. pont), következésképpen az uniós joggal nem
ellentétes a szóban forgó nemzeti szabály.