62013CC0138_BG
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. С настоящото преюдициално запитване запитващата юрисдикция иска от Съда тълкуване на член 41, параграф 1 от Допълнителния протокол, подписан на 23 ноември 1970 г. в Брюксел и сключен, одобрен и утвърден от името на Общността с Регламент (ЕИО) № 2760/72 на Съвета от 19 декември 1972 година(2) (наричан по-нататък „Допълнителният протокол“), за преходния период на асоциирането към Споразумението за асоцииране между Европейската икономическа общност и Република Турция, подписано на 12 септември 1963 г. в Анкара от Република Турция, от една страна, както и от държавите членки на ЕИО и на Общността, от друга, и сключено, одобрено и утвърдено от името на Общността с Решение 64/732/ЕИО на Съвета от 23 декември 1963 година(3) (наричано по-нататък „Споразумението за асоцииране“), както и член 7, параграф 2, първа алинея от Директива 2003/86/ЕО на Съвета от 22 септември 2003 година относно правото на събиране на семейството(4) . Това запитване е представено в рамките на спор между г‑жа Naime Dogan и Федерална република Германия относно отхвърлянето от страна на германските органи на заявлението ѝ за издаване на виза на основание събиране на семейството.
I – Правна уредба
А – Правото на Съюза
1. Споразумението за асоцииране и Допълнителният протокол
2. Съгласно член 2, параграф 1 от Споразумението за асоцииране то има за цел да подпомага постоянното и балансирано укрепване на търговските и икономическите отношения между договарящите страни, като взема изцяло под внимание необходимостта от осигуряване на ускорено развитие на икономиката на Турция, повишаване на нивото на заетостта и подобряване на условията на живот на турския народ. Съгласно член 13 от това споразумение „договарящите се страни се споразумяват да се ръководят от членове [43 ЕО]—[46 ЕО] включително и член [48 ЕО], за да се премахнат ограниченията които съществуват между тях относно свободата на установяване“.
3. Съгласно член 62 от Допълнителния протокол той е неразделна част от Споразумението за асоцииране. Член 41, параграф 1 от този протокол предвижда, че „[д]оговарящите страни ще се въздържат от въвеждане помежду си на нови ограничения, свързани със свободата на установяване и свободата на предоставяне на услуги“.
2. Директива 2003/86
4. Съгласно член 1 от Директива 2003/86 целта ѝ е „да определи условията за упражняване на правото на събиране на семейството от граждани на трети страни, пребиваващи законно на територията на държавите членки“. Съгласно член 4, параграф 1 от нея държавите членки разрешават влизането и пребиваването, при условие че са спазени изискванията на глава IV, а също и на член 16, на членовете на семейното ядро, сред които е и съпругът/съпругата на кандидата за събиране на семейството.
5. Член 7 от посочената директива, включен в глава IV, озаглавена „Изисквания за упражняване на правото на събиране на семейството“, гласи следното:
„1. При подаване на заявление за събиране на семейство заинтересованата държава членка може да поиска от лицето, което е подало заявлението, да представи доказателство за това, че кандидатът разполага със:
а) жилищни условия […];
б) медицинска застраховка […];
в) стабилни и регулярни финансови ресурси, които са достатъчни, за да издържа себе си и членовете на своето семейство […].
2. Държавите членки могат да изискат от гражданите на трети страни да се придържат към мерките за интегриране в съответствие с националното законодателство.
Що се отнася до бежанците и/или членовете на семейство на бежанци по член 12, мерките за интегриране, предвидени в първата алинея, могат да се приложат само, след като въпросните лица получат разрешение за събиране на семейството“.
6. Съгласно член 17 от Директива 2003/86 държавите членки „надлежно държат сметка за характера и солидността на семейните връзки на лицето и продължителността на пребиваването му в държавата членка, както и за съществуването на семейни, културни и социални връзки със страната му на произход, в случай на отхвърляне на заявление, оттегляне или отказ за подновяване на разрешение за пребиваване, а също и в случай на постановяване на мярка за принудително отвеждане на кандидата или на членовете на неговото семейство“.
Б – Германското право
7. Както е видно от преюдициалното запитване, издаването на исканата от г‑жа Dogan виза се урежда съгласно разпоредбите от Закона за пребиваването, заетостта и интегрирането на чужденци на територията на Федерална република Германия (Gesetz über den Aufenthalt, die Erwerbstätigkeit und die Integration von Ausländern im Bundesgebiet, наричан по-нататък „Законът за пребиваването на чужденци“), в редакцията му в съответствие с обнародването на 25 февруари 2008 г.(5), последно изменен с член 2 от Закона от 21 януари 2013 г(6) . Под заглавието „Цел на закона; приложно поле“ член 1, параграф 2, точка 1 от посочения закон гласи:
„Този закон не се прилага спрямо чужденци:
1) чието правно положение е уредено от Закона за свободното движение на гражданите на Съюза [Gesetz über die allgemeine Freizügigkeit von Unionsbürgern], доколкото в закон не е предвидено друго, […]“.
8. Съгласно член 2, параграф 8:
„Основни познания по немски език съответстват на ниво A 1 от […] Общата европейска референтна рамка за езиците (Препоръка на Комитета на министрите на Съвета на Европа до държавите членки № R (98) 6 от 17 март 1998 година относно Общата европейска референтна рамка за езиците — ОЕРР)“.
9. Член 4, озаглавен „Изискване за разрешение за пребиваване“, предвижда в параграф 1, точка 1, че „[з]а да влизат и пребивават на територията на Федералната република, чужденците трябва да притежават разрешение за пребиваване, освен […] ако съществува право на пребиваване по силата на Споразумението за асоцииране между Европейската икономическа общност и Турция от 12 септември 1963 година […]. Разрешението за пребиваване се предоставя като виза по смисъла на член 6, алинея 1, точка 1 и алинея 3“.
10. Съгласно член 6, параграф 3 „[з]а дългосрочно пребиваване е необходима виза за територията на Федерална република Германия (национална виза), която се предоставя преди влизането на територията […]“.
11. Член 27, параграф 1 гласи, че „[р]азрешението за пребиваване се издава и срокът му се продължава с цел опазване на брака и семейството съгласно член 6 от Конституцията на Германия [Grundgesetz] с оглед на реализиране или съхраняване на съвместния живот на територията на Федералната република на чуждестранните членове на семейства (събиране на семейството)“.
12. Под заглавието „Събиране на съпрузите“ член 30, параграф 1, първо изречение, точка 2 предвижда, че „[р]азрешение за пребиваване се издава на съпруга на чужденец, когато […] единият от съпрузите може да си служи с немски език, поне на елементарно ниво […]“. Второ изречение, точка 1 от същия параграф предвижда, че „[п]ърво изречение, точка 2 е без значение за издаването на разрешение за пребиваване, когато […] чужденецът разполага с разрешение за пребиваване съгласно членове 19—21 от настоящия закон [за определени дейности, носещи доход] и бракът вече е бил сключен, когато чужденецът е преместил своя център на интереси на територията на Федерална република Германия […]“. Накрая, трето изречение, точка 2 предвижда, че „[п]ърво изречение, точка 2 е без значение за издаването на разрешение за пребиваване, когато […] поради заболяване или физическо, умствено или психическо увреждане съпругът не може да докаже, че притежава елементарни познания по немски език […]“.
13. От акта за преюдициално запитване е видно, че член 30, параграф 1, първо изречение, точка 2 от Закона за пребиваването на чужденци е въведен по силата на Закона за транспониране на директивите на Европейския съюз в областта на правото на пребиваване и убежище от 19 август 2007 г. (Gesetz zur Umsetzung aufenthalts- und asylrechtlicher Richtlinien der Europäischen Union)(7) .
II – Спорът по главното производство и преюдициалните въпроси
14. Жалбоподателката — пребиваваща в Турция турска гражданка, подава заявление за издаване на виза на основание събиране на семейството, като съпругът ѝ е също турски гражданин, живеещ в Германия от 1998 г., където управлява дружество с ограничена отговорност, в което е мажоритарен съдружник, и където от 2002 г. разполага с разрешение за пребиваване, а впоследствие с разрешение за установяване. Преди да встъпят в граждански брак през 2007 г., жалбоподателката и г‑н Dogan вече имат сключен религиозен брак, от който между 1988 г. и 1993 г. се раждат общо четири деца.
15. На 18 януари 2011 г. жалбоподателката подава заявление до германското посолство в Анкара за издаване на виза за нея и на първо време, за две от децата на основание събиране на семейството. За целта тя предоставя удостоверение, издадено от Гьоте институт, за положен от нея на 28 септември 2010 г. езиков тест за ниво A 1, според което е издържала теста със среден успех (62 от 100 точки). Писмената ѝ работа е оценена с 14,11 от 25 възможни точки.
16. Като счита, че жалбоподателката, която е неграмотна, е издържала теста, като е налучкала отговорите на въпросите с дадени няколко възможни варианта на отговор и като е наизустила и възпроизвела три стандартни изречения, германското посолство отхвърля заявлението с решение от 23 март 2011 г. поради липсата на доказателство за познания по немски език. Жалбопо дателката не оспорва това решение, а на 26 юли 2011 г. подава ново заявление за издаване на виза на основание събиране на семейството само по отношение на нея, което заявление посолството отново отхвърля с решение от 31 октомври 2011 г. На 15 ноември 2011 г. с помощта на адвокат тя подава искане за преразглеждане на решението пред германското посолство в Анкара, в резултат на което посолството отменя първоначалното решение и го замества с решение от 24 януари 2012 г., с което също отхвърля заявлението ѝ, с мотива че жалбоподателката не разполага с необходимите езикови познания, тъй като е неграмотна.
17. Жалбоподателката подава жалба срещу решението от 24 януари 2012 г. пред запитващата юрисдикция. Последната решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1) Противоречи ли член 41, параграф 1 от [Допълнителния протокол] на въведена след влизане в сила на посочените по-горе разпоредби национална правна уредба, съгласно която първоначалното влизане на територията на [Федерална република Германия] на член на семейството на турски гражданин, който се ползва от режима по член 41, параграф 1 от [посочения протокол], се обуславя от това дали, преди да влезе на територията, членът на семейството е доказал, че може да се изразява на немски език на елементарно ниво?
2) Допуска ли член 7, параграф 2, първа алинея от Директива [2003/86] посочената в първия въпрос национална правна уредба?“.
III – Анализ
А – По първия преюдициален въпрос
18. С първия си преюдициален въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали разпоредба от националното право, приета след влизането в сила на Допълнителния протокол, която подчинява влизането на територията на засегнатата държава членка — с цел събиране на семейството — на съпруга на установен в тази държава членка турски гражданин, на това да докаже, че разполага с основни познания по официалния език на въпросната държава членка, представлява „ново ограничение“ по смисъла на член 41, параграф 1 от споменатия протокол.
19. Съгласно постоянната съдебна практика тази разпоредба с ясни, точни и безусловни изрази формулира недвусмислена клауза „standstill“, „съдържаща […] задължение, което от правна гледна точка означава просто задължение за бездействие“(8), и „може да се изтъква пред националните юрисдикции от страна на турските граждани, за които е приложима, с цел да се изключи прилагането на нормите от вътрешното право, които ѝ противоречат“(9) . Що се отнася до обхвата ѝ, Съдът уточнява, че макар въпросната клауза да не може сама по себе си да предостави на турски гражданин право на установяване, нито право на пребиваване, пряко изведени от правната уредба на Съюза, тя все пак представлява пречка за държава членка да приеме нови мерки, имащи за цел или за резултат да подчинят установяването и съответно пребиваването на турски гражданин на своята територия на условия, които са по-ограничителни в сравнение с приложимите при влизането в сила на Допълнителния протокол по отношение на съответната държава членка(10) . В същия смисъл Съдът признава, че макар да няма за последица предоставянето на турските граждани на право на влизане на територията на държава членка, което при актуалното състояние на правото на Съюза продължава да се урежда от националното право, член 41, параграф 1 от Допълнителния протокол „трябва да се прилага и към правната уредба относно първия прием на турски граждани в държава членка, на чиято територия те желаят да се ползват от свободата на установяване въз основа на Споразумението за асоцииране“(11) . Следователно съдържащата се в него клауза действа „не като материалноправна норма, като обезсилва релевантното материално право, което да замести, а като норма с квазипроцесуален характер, която предписва ratione temporis кои са разпоредбите от правната уредба на държава членка, с оглед на които следва да се преценява положението на турски гражданин, желаещ да се ползва от свободата на установяване в [тази] държава членка“(12) . В този смисъл член 41, параграф 1 от въпросния протокол се явява „необходима последица от членове 13 и 14 от Споразумението за асоцииране и е задължителна предпоставка за постепенното премахване на националните ограничения на свободите на установяване и на предоставяне на услуги“(13) .
20. В конкретния случай, макар да е безспорно, че г‑н Dogan се ползва от предвидената в член 41, параграф 1 от Допълнителния протокол клауза, поради това че упражнява на територията на Съюза дейност като самостоятелно заето лице, обратно, възниква въпросът дали тази клауза се прилага и по отношение на съпругата му, която е подала заявление за издаване на виза на основание събиране на семейството и не се стреми да влезе на германска територия, за да упражнява там дейност, попадаща под действието на въпросната разпоредба.
21. Европейската комисия предлага утвърдителен отговор, като изтъква, че г‑жа Dogan е легитимирана да се ползва от въпросната клауза в качеството си на член на семейството на г‑н Dogan по смисъла на член 13 от Решение № 1/80 на Съвета за асоцииране от 19 септември 1980 г. относно развитието на асоциирането (наричано по-нататък „Решение № 1/80“). Според Комисията по силата на правилото за съвпадане на тълкуването между член 41 от Допълнителния протокол и член 13 от Решение № 1/80, в който е предвидена аналогична клауза „standstill“(14), прочитът на Съда на последната разпоредба може да се приложи и спрямо първата. Комисията обаче припомня, че в решението, постановено по делата Toprak и Oguz(15), Съдът уточнява, че член 13 от Решение № 1/80 е приложим не само за режимите, уреждащи условията за достъп до заетост на турските работници, а и тези, които се отнасят до правото на съпрузите чужденци във връзка със събирането на семейството.
22. Следваният от Комисията начин на разсъждение не води до моето убеждение. Вярно е, че съгласно трайно установената практика на Съда член 13 от Решение № 1/80 и член 41, параграф 1 от Допълнителния протокол, макар да са с различно приложно поле и да не могат да намерят съвместно приложение, имат „еднакво значение“(16), преследват една и съща цел и обхватът на задължението „standstill“, което предвиждат, „се разпростира по подобен начин спрямо каквато и да е нова пречка за упражняването на свободата на установяване, свободното предоставяне на услуги или свободата на движение на работниците, която се изразява във въвеждане на по-тежки от съществуващите към даден момент условия“(17) . Впрочем именно въз основа на това съвпадане на целите Съдът е счел, въпреки различията във формулировката на двете разпоредби, че член 13 от Решение № 1/80 се прилага не само спрямо мерките, пряко свързани с достъпа до заетост, а и, както член 41, параграф 1 от Допълнителния протокол, спрямо правилата, уреждащи първото приемане и пребиваването на турските работници(18) . Също така е вярно, както е видно от формулировката му, че член 13 от Решение № 1/80 се прилага не само спрямо турските работници, но и спрямо членовете на техните семейства, и че по отношение на последните в решение Abatay и др. Съдът потвърждава, че с въпросното решение „достъпът до територията на държава членка на основание събиране на семейството с турски работник, който вече законно е установен в тази държава, не зависи от упражняването на дейност като наето лице“(19) .
23. При все това, както правилно подчертават германското и датското правителство в становищата си, от решение Toprak и Oguz е видно, че единствено доколкото разглежданата в главното производство правна уредба в областта на събирането на семейството(20) засяга положението на турски работници, каквито са г‑н Toprak и г‑н Oguz, тя следва да попадне в приложното поле на член 13 от Решение № 1/80(21) . Тази позиция е последователна с преследваната с въпросната разпоредба, както и с член 41, параграф 1 от Допълнителния протокол цел, която е да попречи на националните органи да въвеждат нови пречки пред упражняването, съответно, на свободното движение на работници и свободата на установяване и на предлагане на услуги.
24. Не могат обаче да се позоват на извършено спрямо тях
нарушение на такава цел турските граждани, каквато е г‑жа Dogan, които искат да бъдат допуснати на територията на държава членка само на основание събиране на семейството, а не за да упражняват там една от предвидените в Споразумението за асоцииране икономически свободи.
25. Наистина член 7 от Решение № 1/80 предоставя при определени условия самостоятелни права на членовете на семействата на турските работници, които са част от легалния пазар на труда(22), с цел да се създадат благоприятни условия за събирането на семейството в приемащата държавата членка(23) . В структурата на Споразумението за асоцииране обаче тази цел представлява само инструмент, който да улесни осъществяването на целите на споразумението, а именно, по-специално, поетапното въвеждане на свободата на движение на работниците, на установяване и на предоставяне на услуги в съответствие с членове 12, 13 и 14 от това споразумение. От това следва, че от едно съвместно тълкуване на членове 7 и 13 от Решение № 1/80 не може да се направи заключението, че членовете на семейството на турски работник, които са поискали да влязат на територията на държава членка на основание събиране на семейството, а не за да упражняват там дейност като наето лице, могат да се позоват на клаузата „standstill“, с цел да се противопоставят на прилагането по отношение на тях на правна уредба, каквато е разглежданата в главното производство, която може да възпрепятства или, най-малкото, да затрудни придобиването от тяхна страна на правата, които биха могли да произтекат за тях от член 7 от Решение № 1/80.
26. Предвид това уточнение на настоящия етап следва да се разгледа дали г‑жа Dogan може да се ползва от предвидената в член 41, параграф 1 от Допълнителния протокол клауза „standstill“ — въпреки че не е упражнила и не е възнамерявала да упражнява предвидените в този член икономически свободи — за да се противопостави на това спрямо нея да се приложи национална мярка, която може да представлява ново ограничение в упражняването на споменатите свободи от нейния съпруг .
27. В самото начало ще отбележа, че по делото Abatay и др. Съдът вече е имал възможността да признае правото на турски гражданин да се позове на прилагането на член 41, параграф 1 от Допълнителния протокол, въпреки че положението му не е било пряко
предвидено в тази разпоредба. В случая става въпрос за турски шофьори на товарни автомобили, наети на работа от установено в Турция предприятие, предоставящо законно услуги в държава членка. Те се противопоставят на прилагането спрямо тях на условия за упражняване на дейността им като заето лице, въведени от Федерална република Германия след влизане в сила на Допълнителния протокол. Като се основава на прилагането по аналогия на решение Clean Car Autoservice(24), Съдът по същество признава, че тъй като лицата, наети на работа от доставчика на услуги, са необходими, за да се позволи на последния да предоставя своите услуги, правото на установения в Турция работодател да ги предоставя в държава членка при предвидените в чл ен 41, параграф 1 от Допълнителния протокол условия трябва непременно да бъде допълнено от правото наетите от него на работа лица да изпълняват задачите, които са им възложени в рамките на въпросното предоставяне на услуги при същите условия(25) .
28. Поради това следва да се определи дали разглежданата в главното производство мярка, засягаща условията, на които е подложено събирането на семейството, подобно на разгледания от Съда случай по посоченото по-горе дело Abatay и др., съдържа непряко
„ограничение“ на свободата на установяване на основание член 41, параграф 1 от Допълнителния протокол. Нейният „нов“ характер по смисъла на тази разпоредба за сметка на това е безспорен.
29. В това отношение, най-напред, следва да се отбележи, че от формулировката на член 13 от Допълнителното споразумение, както и от целта на асоциирането между ЕИО и Турция следва, че принципите, възприети в рамките на членове 52—56 от Договора за ЕО (станали след това членове 43—47 ЕО и понастоящем 49—53 ДФЕС), трябва да бъдат транспонирани, доколкото е възможно, по отношение на турските граждани . Този принцип на тълкуване, първоначално заложен от Съда в контекста на член 12 от Споразумението за асоцииране и след това потвърден в рамките на член 14 от него(26), е приложим и за член 13 от споразумението, съдържащ аналогично на споменатите по-горе две разпоредби правило. Както ще изложа по-ясно по-нататък, макар изобщо да не е бил подложен на разглеждане в постановените от Съда Решения по дело Ziebell и по дело Demirkan(27), въпросният принцип е изрично потвърден с последното от тях.
30. По-нататък, следва да се припомни, че съгласно съдебната практика като ограничения на правото на установяване по смисъла на член 49 ДФЕС трябва да се разглеждат всички мерки, с които се забранява, възпрепятства или се прави по-непривлекателно упражняването на тази свобода от страна на гражданите на Съюза(28) . Съгласно изложения в точка 29 по-горе принцип това определение според мен трябва да се възприеме, когато следва да се определят съдържанието и обхватът на понятието „ограничение“, предвидено в член 41, параграф 1 от Допълнителния протокол. Така въпросната разпоредба, изясняваща правната уредба, на която в даден момент е подчинено положението на турски гражданин, желаещ да се възползва от свободата на установяване по силата на Споразумението за асоцииране, не допуска каквото и да е влошаване на това положение, което може да затрудни, да възпрепятства или да направи по-непривлекателно упражняването на тази свобода.
31. Както Комисията поддържа в своето становище, липсата на конкретна перспектива за турски гражданин да се събере със семейството на територията на държавата членка, на която се е установил или възнамерява да се установи, за да упражнява своята самостоятелна дейност, може да възпрепятства или най-малкото да направи по-непривлекателно упражняването от негова страна на предвидената в Споразумението за асоцииране свобода на установяване. Без въпросната перспектива този гражданин всъщност би могъл да бъде разубеден да отиде да се установи на територията на Съюза, когато семейната връзка вече е създадена, както и да бъде подтикнат да прекъсне дейността си и да напусне тази територия, когато връзката е била създадена след неговото отпътуване там. И в двата случая той би бил заставен да избира между дейността си и запазване на целостта на семейството си.
32. В това отношение ще припомня, че както общностният законодател — от първите текстове за прилагане на разпоредбите на Договора, така и Съдът признават наличието на принципна връзка между запазването на целостта на семейния живот и пълноценното упражняване на основните свободи(29) при условия, гарантиращи зачитането на свободата и достойнството на работниците мигранти(30) . Така
накърняването на първата може да доведе до възпрепятстване на пълното упражняване на вторите(31) .
33. При все това, макар че нито Споразумението за асоцииране, нито Допълнителният протокол или приетите от Съвета за асоцииране актове не предвиждат право на събиране на семейството, връзката, съществуваща между упражняването на предвидените от въпросното споразумение икономически свободи и целостта на семейството според мен налага това, мярка на държава членка, въвеждаща ново условие за влизането на националната територия на съпруга на турски гражданин, който се е възползвал или желае да се възползва от свободата на установяване по силата на въпросното споразумение, към съществуващите към момента на влизане в сила на Допълнителния протокол за тази държава, да попада в приложното поле на клаузата „standstill“, предвидена в член 41, параграф 1 от този протокол.
34. Подобно заключение се потвърждава от целта на въпросната клауза, многократно припомняна от Съда, която е да създаде благоприятни условия за постепенното въвеждане на свободата на установяване между държавите членки и Република Турция(32) чрез забраната за приемане на каквито и да е нови мерки, имащи „за предмет или за последица“ да подчинят установяването на турските граждани в държава членка на по-ограничителни условия в сравнение с произтичащите от приложимите за тях правила към датата на влизане в сила на Допълнителния протокол по отношение на засегнатата държава членка(33) . Освен това предвид възпиращия потенциал на мерките, засягащи условията, на които е подложено събирането на семейството, доводът на германското и нидерландското правителство, че въздействието на правило, каквото е разглежданото в главното производство, върху упражняването на свободата на установяване по силата на Споразумението за асоцииране, е твърде косвено и хипотетично, за да може да послужи за целите на прилагане на клаузата „standstill“, предвидена в член 41, параграф 1 от Допълнителния протокол, не може да бъде възприет.
35. Предложеното тълкуване се допуска в наскоро постановените от Съда решения Ziebell и Demirkan, посочени по-горе.
36. В първото от тези решения Съдът изключва от достиженията на Споразумението за асоцииране Директива 2004/38(34), като вследствие на това отхвърля изтъкнатия от г‑н Ziebell довод, че член 28, параграф 3, буква а) от тази директива, който урежда предвидената за гражданите на ЕС защита срещу принудително отвеждане, трябва да служи като отправна точка за определянето на смисъла и обхвата на изключението от правото на пребиваване, което изключение се основава на съображения за обществен ред, предвидени в член 14, параграф 1 от Решение № 1/80. Заключението, до което стига Съдът, по същество се основава на констатацията, че за разлика от директивата, която цели „да улесни упражняването на основното и лично право на свободно движение и пребиваване на територията на държавите членки, което се предоставя пряко на гражданите на Съюза от Договора“, целите на Споразумението за асоцииране „са изключително икономически“(35) .
37. Конкретният случай отчетливо се различава от този по дело Ziebell. Тук не става въпрос да се признаят на асоциирането с Република Турция предмет и цел, които не са свойствени за него, а да се гарантира пълното изпълнение на тези, които са му присъщи, а именно, съгласно член 2, параграф 1 от Споразумението за асоцииране, „да подпомага постоянното и балансирано укрепване на търговските и икономическите отношения между страните, като взема изцяло под внимание необходимостта от осигуряване на ускорено развитие на икономиката на Турция, повишаване на нивото на заетостта и подобряване на условията на живот на турския народ“. Транспонирането в приложното поле на споразумението, посредством член 13 от него, на понятието за възпрепятстване на упражняването на свободата на установяване, както е тълкувана и приложена от Съда, попада в тази логика.
38. В решение Demirkan, посочено по-горе, Съдът изключва предвиденото в член 41, параграф 1 от Допълнителния протокол понятие за свободно предоставяне на услуги да може да се тълкува в смисъл, че обхваща и свободата за турските граждани, получатели на услуги, да се установят в държава членка, за да се възползват в нея от тяхното предоставяне. За да стигне до такова заключение, в духа на решение Ziebell Съдът установява, „че между Споразумението за асоцииране и неговия допълнителен протокол, от една страна, и Договора, от друга страна, има различия, дължащи се по-специално на съществуващата връзка между свободното предоставяне на услуги и свободното движение на хора на територията на Съюза“, и че „Споразумението за асоцииране няма за предмет развитие на икономическите свободи, позволяващо на общо основание свободното движение на хора, което да е съпоставимо със свободното движение на хора, приложимо на основание член 21 ДФЕС за гражданите на Съюза“(36) . Според Съда пасивното право на свободно предоставяне на услуги, произтичащо от процеса на установяване на вътрешен пазар, разбиран като пространство без вътрешни граници, е тясно свързано с общия принцип на свободно движение на хора, който стои в основата на създаването на такова пространство. Обратно, „без значение дали посредством позоваване на свободата на установяване или на свободното предоставяне на услуги, условията за влизане и за пребиваване на турските граждани на територията на държавите членки могат да бъдат засегнати от клаузата „standstill“ [предвидена в член 41, параграф 1 от Допълнителния протокол,] единствено ако тя се прилага във връзка с упражняването на икономическа дейност “(37) .
39. В случая не става въпрос в рамките на Споразумението за асоцииране да се транспонира концепция, каквато е пасивното право на предоставяне на услуги, която сама по себе си съдържа признаването на общ принцип на свободно движение на хора, а понятие, това за възпрепятстване на упражняването на свободата на установяване, което позволява да се определят рамките на тази свобода и да се насърчи, като на компетентните органи на договарящите се страни се наложат задължения за бездействие, нейното пълно осъществяване в съответствие с целите на асоциирането. Подобно действие попада в рамките на трайно установената практика на Съда, която, както изтъкнах по-горе, не се отхвърля, а напротив, потвърждава се в решение Demirkan(38) .
40. Германското правителство поддържа, че дори и да се предположи, че разглежданата в главното производство мярка може да се квалифицира като ограничение по смисъла на член 41, параграф 1 от Допълнителния протокол, тя при все това би била обоснована от целта да се води борба срещу насилствените бракове. Според това правителство придобиването на основни езикови познания преди влизането на територията на приемащата държава членка би благоприятствало интегрирането на съпруга в обществото на тази държава, би увеличило шансовете за изграждане на самостоятелен социален живот, като същевременно намали силното влияние на семейството на брачния партньор, и би позволило на първия при необходимост да се обърне към компетентните органи, за да получи защита. Това правителство отбелязва, че образованието по принцип е възпиращ фактор, тъй като то прави потенциалните жертви на насилствените бракове по-трудно манипулируеми.
41. В решение Demir(39) Съдът уточнява, че ограничение на основание член 13 от Решение № 1/80 е забранено, „освен ако [не] се отнася до ограниченията по член 14 от това решение[(40) ] или е обосновано от императивно съображение от общ интерес, подходящо е да гарантира осъществяването на преследваната законова цел и не надхвърля необходимото за нейното достигане“. По силата на припомненото в точка 22 по-горе съвпадение на тълкуването на предвидените в член 13 от Решение № 1/80 и член 41, параграф 1 от Допълнителния протокол клаузи „standstill“ същото изключение е приложимо и в контекста на последната разпоредба.
42. Дори и да предположим обаче, както поддържа германското правителство, че целта за борба срещу насилствените бракове може да бъде изтъкната от него като императивно съображение от обществен интерес, обосноваващо ограниченията на основание член 41, параграф 1 от Допълнителния протокол, и че разглежданата в главното производство мярка е адекватна за преследването на такава цел, при все това изпитвам съмнения относно пропорционалния ѝ характер. Според мен не е с такъв характер мярка, която е в състояние да забави за неопределено време събирането на семейството на територията на държавата членка и която, при спазването на ограничен брой изключения, определени изчерпателно, се прилага без оглед на преценка на съвкупността от относимите във всеки конкретен случай обстоятелства. Освен това не споделям становището на германското правителство, че алтернативни мерки, например задължението за участие в курсове по интеграция и език след влизането на германска територия, не биха били толкова ефективни, колкото предварителното придобиване на езикови познания, с цел да се възпрепятства социалното изключване на жертвите на насилствените бракове. Напротив, подобно задължение би накарало тези лица да излязат от семейната си среда, като така благоприятства за влизането във връзка с германското общество. От своя страна членовете на семейството им, упражняващи натиск над тях, биха били принудени да позволят такава връзка, която при липсата на подобно задължение на практика би могла да бъде възпрепятствана, като това се случи въпреки факта, че въпросното лице разполага с основни познания по немски език. Освен това поддържането на редовни връзки с организациите и лицата, отговорни за организирането на въпросните курсове, би могло да допринесе за създаването на благоприятни условия за искане на спонтанна помощ от страна на жертвите, както и да улесни установяването и оповестяването на случаите, в които е необходима намеса, на компетентните органи.
43. С оглед на всички изложени по-горе съображения предлагам на Съда да отговори на първия поставен от Verwaltungsgericht Berlin преюдициален въпрос, че член 41, параграф 1 от Допълнителния протокол трябва да се тълкува в смисъл, че произтичащата от него за държавите членки забрана да въвеждат нови ограничения на свободата на установяване обхваща и мерки, каквито са разглежданите в главното производство, въведени след влизането в сила за съответната държава членка на въпросния протокол и имащи за цел или за резултат да направят по-трудно влизането на територията на тази държава членка, на основание събиране на семейството, на съпруга на турски гражданин, който се е възползвал от свободата на установяване по силата на Споразумението за асоцииране.
Б – По втория преюдициален въпрос
44. Вторият преюдициален въпрос — който има значение единствено ако на първия бъде даден отрицателен отговор — ще разгледам накратко по-долу само при условията на евентуалност и в хипотезата, че Съдът не възприеме препоръчаното от мен решение на първия.
45. С втория си въпрос запитващият съд по същество цели да установи дали член 7, параграф 2, първа алинея от Директива 2003/86 трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска разглежданата в главното производство правна уредба, подчиняваща правото на влизане в Германия на съпруга на гражданин на трета страна, законно пребиваващ в тази държава членка, на това да докаже, че има основни познания по немски език.
46. Член 7, параграф 2, първа алинея от Директива 2003/86 предвижда, че държавите членки имат правото да изискват от потенциалните бенефициери на събирането на семейството да се придържат към мерки за интегриране. Според германското правителство условието за основни познания по немски език, с което се преследва двойната цел да се улесни интегрирането на новопристигналите лица в Германия и да се води борба срещу насилствените бракове, представлява допустима мярка за интегриране въз основа на тази разпоредба.
47. В самото начало ще припомня, че правото на зачитане на семейния живот по смисъла на член 8 от Европейската конвенция за защита правата на човека и основните свободи (наричана по-нататък „ЕКПЧ“) е част от основните права, които съгласно постоянната практика на Съда са защитени в правовия ред на Съюза. Това право, което е залегнало и в член 7 от Хартата на основните свободи (наричана по-нататък „Хартата“), предвижда също правото на събиране на семейството(41) и „води, за държавите членки, до задължения, които могат да бъдат негативни, когато някоя от тях е длъжна да не експулсира дадено лице, или позитивни, когато е длъжна да остави лице да влезе и пребивава на нейната територия“(42) . Така, макар че нито ЕКПЧ, нито Хартата не гарантират като основно право за чужденец да влиза или пребивава на територията на определена държава, да се изключи лице от страна, в която живеят близките му роднини, може да представлява намеса в правото на зачитане на семейния живот, както е защитено в тези актове(43) .
48. Като се има предвид това уточнение, най-напред следва да се отбележи, че от един прочит a contrario на член 7, параграф 2, първа алинея от Директива 2003/86 следва, че в случая с лица, които нямат статут на бежанец или които не са членове на семейството на бежанец(44), могат да бъдат наложени мерки за интегриране и преди влизането на територията на съответната държава членка. В случая, тъй като нито един от двамата съпрузи от семейство Dogan няма статут на бежанец, германските органи имат основание да изискат от г‑жа Dogan да се придържа — с оглед спазването на националното право — към мерки за интегриране на основание член 7, параграф 2, първа алинея от Директива 2003/86 преди влизането ѝ на германска територия.
49. По-нататък, следва да се изясни точният обхват на понятието „мерки за интегриране“.
50. В това отношение от самото начало ще припомня, че в решение Chakroun Съдът, от една страна, потвърждава, че в системата на Директива 2003/86 разрешаването на събирането е „общото правило“ и разпоредбите, позволяващи да се налагат ограничения спрямо него, трябва да се тълкуват стриктно, и от друга страна, уточнява, че свободата на действие, призната на държавите членки от такива разпоредби, не трябва да се използва от тях по начин, които би накърнил целта на директивата — а именно да се насърчава събирането на семейството — и нейното полезно действие(45) . Тези херменевтични критерии, потвърдени по отношение на член 7, параграф 1, буква в) от Директива 2003/86, който предвижда, че държавите членки могат да подчинят събирането на доказването, че кандидатът за събиране на семейството разполага със „стабилни и регулярни финансови ресурси, които са достатъчни“, трябва да са водещи и при тълкуването на член 7, параграф 2 от тази директива и като цяло, на всяко ограничение на правото на събиране на семейството.
51. Като се има предвид това уточнение, понятието „мерки за интегриране“ трябва да се вземе предвид успоредно с понятието „условия за интегриране“, което не се съдържа в Директива 2003/86, но което несъмнено присъства в духа на законодателя. Всъщност в Директива 2003/109/ЕО(46), съвременна и свързана с област, много близка до тази на Директива 2003/86, Съветът на Европейския съюз въвежда клауза (настоящия член 15, параграф 3), според която на държавите членки се разрешава да изискват гражданите на третите страни да отговарят на „[мерките за интегриране]“, за да могат да упражнят правото на пребиваване в държава от Съюза, различна от тази, в която са получили статут на дългосрочно пребиваващ. При все това от анализа на подготвителните работи във връзка с Директива 2003/109 следва, че в рамките на Съвета някои национални делегации предлагат в член 15 думата „мерки“ да се замени с думата „условия“: тъй като обаче по-голямата част от държавите са на противоположното мнение, в окончателния текст се запазва изразът „[мерки за интегриране]“, тоест същата формулировка, която се съдържа в член 7, параграф 2 от Директива 2003/86(47) . За сметка на това член 5, параграф 2 от Директива 2003/109 позволява на държавите членки да подчинят придобиването на статут на дългосрочно пребиваващ на „условията за интеграция“, изпълнението на които изключва последващото налагане на „[мерките за интегриране]“, предвидени в член 15(48) .
52. Двете понятия — „мерки“ и „условия“ — за интегриране следователно трябва да се разглеждат като доста различни и несъмнено не като синоними. Тази констатация не е достатъчна обаче, за да се определи каква точно е разликата между двете. Макар че нито в Директива 2003/86, нито в Директива 2003/109 не се дава изрично уточнение в това отношение, при все това е ясно, че „мерките за интегриране“ трябва да се разглеждат като по-леки в сравнение с „условията за интегриране“. Това произтича както от езиковия анализ на двата израза, така и от това, че съгласно Директива 2003/109, както вече споменах, фактът, че трябва да отговаря на „условия за интеграция“, по смисъла на член 5, автоматично освобождава дългосрочно пребиваващия от евентуалното задължение да бъде подложен на „[мерки за интегриране]“ на основание член 15.
53. В същия смисъл свидетелства и систематичният прочит на член 7 от Директива 2003/86. В параграф 1 от този член се изброява набор от условия, отнасящи се до положението на кандидата за събиране на семейството, на които лицето, подало заявлението за събиране, може да бъде задължено да докаже, че отговаря. Обратно, такова доказване не се изисква, когато става въпрос за мерките, приети по силата на параграф 2 от този член. Ако обаче законодателят е възнамерявал да подложи тези мерки на същия режим, като предвидения в параграф 1, нямало да е бъде необходимо да добавя нов параграф, като е можел просто да добави точка към предходния. С други думи, предвидените в параграф 2 мерки за интегриране не могат да преследват целта да се избират
лицата, които ще могат да упражнят правото си на събиране на семейството, тъй като изборът е цел на критериите и условията, предвидени в параграф 1. Целта на мерките за интегриране по параграф 2, обратно, по същество трябва да е да улеснява интегрирането в държавите членки.
54. Понятието „мерки за интегриране“ трябва също да бъде разграничено и не може да съвпада с „условието за интегриране“, което по смисъла на член 4, параграф 1, трета алинея от Директива 2003/86 може да бъде наложено при някои предпоставки, ако събирането се иска за дете на възраст над 12 години. Макар че в директивата не се уточнява обхватът на това „условие“, изглежда ясно, че и в случая е налице понятие, изразяващо идеята за предварително условие, което трябва да бъде доказано от заинтересованото лице, при все че е от различен вид в сравнение с посочените в член 7, параграф 1(49) .
55. В становището си пред Съда Кралство Нидерландия изтъква, че в нидерландската редакция на Директива 2003/86 в член 7, параграф 2 се използва дума („integratievoorwaarden“), характеризираща се с нюанс, различен спрямо останалите езикови редакции, налагащ идеята за „условие“, който не се съдържа например в редакциите на френски [„mesures d’intégration“], италиански („misure di integrazione“), немски („Integrationsmaßnahmen“) и английски език („integration measures“). Същата тази терминология се среща в член 5, параграф 2 от Директива 2003/109: при все това — и този аспект ми се струва решаващ — в останалите езикови редакции на последната разпоредба не става въпрос за „мерки“ („maatregelen“), а за „условия“(50) . С други думи, нидерландската редакция на член 7, параграф 2 от Директива 2003/86 не съвпада изцяло с останалите — които изглежда са в подкрепа на идеята, че държавите по-скоро могат „да поемат инициативата“ за интегрирането, а не да налагат условия — и в известна степен като че ли е единствена. При всички положения, дори и ако трябваше да се вземе предвид нидерландската редакция на директивата като съвместима с идеята за налагане на „условия“ преди влизането на имащите право на събиране на семейството, от постоянната съдебна практика произтича, че различното естество на текста на правна разпоредба на Съюза на един от езиците не може да служи като единствена основа за тълкуването на разпоредбата или да му се отдава предимство пред текстовете на останалите езици. Освен това въпросната разпоредба трябва да се тълкува в зависимост от общата структура и целите на правната уредба, от които тя е част(51) .
56. От изложените по-горе съображения следва, че „мерките за интегриране“ по силата на член 7, параграф 2, първа алинея от директива 2003/86 не могат да се превърнат в „условия“ за събиране на семейството. От това заключение не произтича обаче, че когато са предназначени да се прилагат преди влизането на съответните лица на територията на заинтересованата държава членка, с въпросните мерки могат да се налагат само обикновени „задължения за разполагане със средства“. Всъщност изразът „мерки за интегриране“ е достатъчно широкообхватен, за да попаднат в него и „задълженията за постигане на резултат“, при условие обаче че те са пропорционални на целта за интегриране, предвидена в член 7, параграф 2 от Директива 2003/86(52), и че полезното действие на последната не е компрометирано.
57. Според Съда член 17 от Директива 2003/86, предвиждащ, че в случай на отхвърляне на заявление за събиране „[д]ържавите членки надлежно държат сметка за характера и солидността на семейните връзки на лицето и продължителността на пребиваването му в държавата членка, както и за съществуването на семейни, културни и социални връзки със страната му на произход“, налага „индивидуален подход при разглеждането на заявленията за събиране на семейството“(53) . Основното предназначение на това индивидуално разглеждане е да се запази в максимална степен полезното действие на директивата и да се избегне накърняване на главната ѝ цел, която е да се позволи осъществяване на събирането на семейството. Поради това Директива 2003/86 не допуска, като цяло, национална правна уредба, позволяваща да се откаже упражняването на правото на събиране въз основата на набор от предварително определени условия без възможността за преценка на всеки отделен случай в зависимост от конкретните обстоятелства по него.
58. С оглед на това се налага да се установи, че Директива 2003/86 не регламентира изчерпателно съдържанието на преценката, която трябва да се направи при разглеждането на заявление за събиране на семейството. Макар че някои принципи и аспекти несъмнено произтичат от текста и целите ѝ — например залегналото в член 5, параграф 5 изискване за надлежно ръководене от „висшите интереси на малолетните и непълнолетните деца“, задължението надлежно да се държи сметка за изброените в член 17 фактори и, по-общо, упоменаването в полза на защитата на семейния живот — в крайна сметка националният съд е този, който следва да даде преценка, въз основа на националното право, за законосъобразността на решенията на компетентните органи в светлината на правилата и принципите на правото на Съюза(54) .
59. Въпреки че по принцип националният законодател е този, който следва да определи конкретните условия и ред, позволяващи да се даде преценка за евентуалните материални или лични затруднения, пред които засегнатото лице би могло да се изправи, за да отговори на наложените мерки за интегриране(55), той при все това трябва да гарантира да не се накърнят целта и полезното действие на Директива 2003/86. Не би била в съответствие с нея национална правна уредба, която изключва всякакво отчитане на тези затруднения или която не позволява те да се преценяват във всеки отделен случай с оглед на всички релевантни аспекти. Така, да се допусне възможността влизането в съответната държава членка да се подчини на успешното полагане на изпит, за който няма конкретни възможности за подготовка — например поради липсата на каквато и да е форма на съдействие или обучение, организирани от тази държава членка в държавата на пребиваване на заинтересованото лице, или в случай на липса на материали или на достъп до тях, по-специално поради цената им — на практика би било равнозначно на това да се направи невъзможно упражняването на предвиденото в директивата право на събиране на семейството. По същия начин нейното полезно действие не би спазила и правна уредба, която не позволява да се отчетат затрудненията, макар и временни, свързани със здравословното състояние на съответния член на семейството или с индивидуалните условия като възраст, неграмотност, увреждане и степен на образование.
60. Макар разглежданата в главното производство германска правна уредба да предвижда съпругът, който не е в състояние да приведе доказателство, че има основни познания по немски език поради заболяване или физическо, умствено или психическо увреждане, да може да бъде освободен от това задължение, за сметка на това, въпросната правна уредба не предвижда възможността — за да се вземе решение за такова освобождаване — да се отчетат други свързани със съпруга индивидуални условия в рамките на преценка, извършена в светлината на съвкупността от обстоятелствата във всеки отделен случай, нито да се вземат под внимание изброените в член 17 от директивата фактори. В случая конкретната възможност жалбоподателката в главното производство да отговори, поне в разумен срок(56), на наложените с германския закон условия изглежда много малка. Всъщност от преписката е видно, че доказването на изискваното равнище на познанията по немски език неминуемо се обуславя от предварителната грамотност на г‑жа Dogan. Едно признато положение на неграмотност обаче може, предвид по-специално възрастта на заинтересованото лице, икономическите условия и социалната среда, в които се намира, да представлява трудно преодолимо препятствие. Да се подчини разрешаването на събирането на семейството на съпруга на предварителното наличие на грамотност у него, следователно може, в зависимост от обстоятелствата, да се окаже непропорционално по отношение на целта за интегриране, преследвана с приетите на основание член 7, параграф 2 от Директива 2003/86 мерки, и да попречи на полезното ѝ действие.
61. В заключение, предлагам на Съда да отговори на втория преюдициален въпрос, че член 7, параграф 2, първа алинея от Директива 2003/86 не допуска правна уредба на държава членка, каквато е разглежданата в главното производство, която подчинява издаването на виза, на основание събиране на семейството, на съпруга на чуждестранен гражданин, който отговаря на предвидените в член 7, параграф 1 от тази директива условия, на доказването, че въпросният съпруг има основни познания по езика на тази държава членка, без да предвижда възможност за освобождаване въз основа на индивидуално проучване на заявлението за събиране, проведено на основание член 17 от директивата и осъществено при отчитане на интересите на малолетните или непълнолетни деца и всички относими в конкретния случай обстоятелства. Сред тези обстоятелства са по-специално, от една страна, предоставянето на достъп в държавата на пребиваване на въпросния съпруг до необходимите за придобиването на изискваното равнище на езикови познания обучение и материали и тяхната достъпност, по-конкретно с оглед на цената, и от друга страна, евентуалните затруднения, макар и временни, свързани със здравословното му състояние или личното му положение, като възраст, неграмотност, увреждане и степен на образование.
IV – Заключение
62. С оглед на всички гореизложени съображения предлагам на Съда да отговори на поставените от Verwaltungsgericht Berlin преюдициални въпроси по следния начин:
„Член 41, параграф 1 от Допълнителния протокол, подписан на 23 ноември 1970 г. в Брюксел и сключен, одобрен и утвърден от името на Общността с Регламент (ЕИО) № 2760/72 на Съвета от 19 декември 1972 година, за преходния период на асоциирането към Споразумението за асоцииране между Европейската икономическа общност и Република Турция, подписано на 12 септември 1963 г. в Анкара от Република Турция, от една страна, както и от държавите членки на ЕИО и на Общността, от друга, и сключено одобрено и утвърдено от името на Общността с Решение 64/732/ЕИО на Съвета от 23 декември 1963 година, трябва да се тълкува в смисъл, че произтичащата от него забрана за държавите членки да въвеждат нови ограничения на свободата на установяване обхваща и мерки, каквито са разглежданите в главното производство, въведени след влизането в сила за съответната държава членка на въпросния протокол и имащи за цел или за резултат да направят по-трудно влизането на територията на тази държава членка, на основание събиране на семейството, на съпруга на турски гражданин, който се е възползвал от свободата на установяване по силата на Споразумението за асоцииране.
Член 7, параграф 2, първа алинея от Директива 2003/86/ЕО на Съвета от 22 септември 2003 година относно правото на събиране на семейството не допуска правна уредба на държава членка, каквато е разглежданото в главното производство, която подчинява издаването на виза, на основание събиране на семейството, на съпруга на чуждестранен гражданин, който отговаря на предвидените в член 7, параграф 1 от тази директива условия, на доказването, че въпросният съпруг има основни познания по езика на тази държава членка, без да предвижда възможност за освобождаване въз основа на индивидуално проучване на заявлението за събиране, проведено на основание член 17 от директивата и осъществено при отчитане на интересите на малолетните или непълнолетни деца и всички относими в конкретния случай обстоятелства. Сред тези обстоятелства са по-специално, от една страна, предоставянето на достъп в държавата на пребиваване на въпросния съпруг до необходимите за придобиването на изискваното равнище на езикови познания обучение и материали и тяхната достъпност, по-конкретно с оглед на цената, и от друга страна, евентуалните затруднения, макар и временни, свързани със здравословното му състояние или личното му положение, като възраст, неграмотност, увреждане и степен на образование“.
(1) .
(2)  –	ОВ L 293, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 11, том 1, стр. 37.
(3)  –	ОВ 217, 1964 г., стр. 3685; Специално издание на български език, 2007 г., глава 11, том 1, стр. 10.
(4)  –	ОВ L 251, стр. 12; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 6, стр. 164.
(5)  –	BGBl. 2008 I, стр. 162.
(6)  –	BGBl. 2013 I, стр. 86.
(7)  –	BGBl. 2007 I, стр. 1970.
(8)  –	Вж. решение Savas (C‑37/98, EU:C:2000:224, т. 46, 47, 54 и 71), решение Abatay и др. (C‑317/01 и C‑369/01, EU:C:2003:572, т. 58), решение Tum и Dari (C‑16/05, EU:C:2007:530, т. 46) и решение Dereci и др. (C‑256/11, EU:C:2011:734, т. 87).
(9)  –	Вж. решение Abatay и др. (EU:C:2003:572, т. 59).
(10)  –	Вж. решение Savas (EU:C:2000:224, т. 64, 65 и 69), решение Abatay и др. (EU:C:2003:572, т. 62, 65 и 66), решение Soysal и Savatli (C‑228/06, EU:C:2009:101, т. 47) и решение Dereci и др. (EU:C:2011:734, т. 88).
(11)  –	Вж. решение Tum и Dari (EU:C:2007:530, т. 54—63).
(12)  –	Вж. решение Tum и Dari (EU:C:2007:530, т. 55), решение Oguz (C‑186/10, EU:C:2011:509, т. 28) и решение Dereci и др. (EU:C:2011:734, т. 89).
(13)  –	Вж. решение Abatay и др. (EU:C:2003:572, т. 68) и решение Tum и Dari (EU:C:2007:530, т. 61).
(14)  –	Съгласно член 13 от Решение № 1/80 „[д]ържавите членки на Общността и Турция не могат да въвеждат нови ограничения, свързани с условията за достъп до заетост на работниците и членовете на техните семейства, които пребивават и се трудят законно на тяхна територия“ [неофициален превод].
(15)  –	Решение Toprak и Oguz (C‑300/09 и C‑301/09, EU:C:2010:756).
(16)  –	Вж. решение Abatay и др. (EU:C:2003:572, т. 86) и решение Dereci и др. (EU:C:2011:734, т. 81).
(17)  –	Вж. решения Toprak и Oguz (EU:C:2010:756, т. 54) и решение Dereci и др. (EU:C:2011:734, т. 94).
(18)  –	Решение Sahin (C‑242/06, EU:C:2009:554, т. 63—65) и решение Комисия/Нидерландия (C‑92/07, EU:C:2010:228, т. 47—49).
(19)  –	EU:C:2003:572, т. 82.
(20)  –	По-специално става въпрос за режима, на който в Нидерландия е подложено предоставянето на самостоятелни разрешения за пребиваване на чуждестранните граждани, влезли на територията на тази държава с цел събиране на семейството. Кралство Нидерландия повторно е въвело условието за пребиваване на чуждестранния гражданин по отношение на неговия брачен партньор, разполагащ с право на пребиваване, което не е с временен характер, за период от три години, който през 1983 г. е намален на една година.
(21)  –	Вж. по-специално т. 41, 44, 62 и диспозитива.
(22)  –	Този член предвижда, че „членовете на семейството на турски работник, принадлежащ към легалния пазар на труда на държава членка, които имат право да го последват, имат право да отговарят, при спазване на условието за предимство на работниците от държавите — членки на Общността, на всяко предложение за работа, когато пребивават на законно основание в същата държава членка най-малко три години, и се ползват в същата държава членка със свободен достъп до всяка дейност по свой избор като заети лица, когато пребивават на законно основание в нея най-малко пет години“ [неофициален превод].
(23)  –	Вж. решение Kadiman (C‑351/95, EU:C:1997:205, т. 36) и решение Ayaz (C‑275/02, EU:C:2004:570, т. 41).
(24)  –	C‑350/96, EU:C:1998:205. В това решение Съдът потвърждава правото на работодателите да се позовават на член 48 ЕО, като подчертава, че за да бъде ефективно и полезно, правото на работниците да бъдат наети и да извършват трудова дейност без дискриминация трябва да има като допълнение правото на работодателите да ги наемат при съблюдаване на правилата в областта на свободното движение на работници.
(25)  –	Точка 106 и диспозитив. Вж. също заключението на генералния адвокат Mischo (EU:C:2003:274, т. 201—204) и решение Soysal и Savatli (EU:C:2009:101, т. 45 и 46). Възприетото от Съда решение се обосновава с изискването да се запази полезното действие на член 41, параграф 1 от Допълнителния протокол и да се избегне наложените ограничения — не пряко на самите турски доставчици на услуги, а на наетите на работа от тях лица, които са със същото гражданство като онези, на които е поверена задачата да извършват предоставянето на територията на Съюза — да поставят пречки пред тази разпоредба, като позволят заобикалянето на предвидената в нея клауза „standstill“.
(26)  –	Вж. в този смисъл, по отношение на член 12 от Споразумението за асоцииране, решение Bozkurt (C‑434/93, EU:C:1995:168, т. 19 и 20), решение Nazli (C‑340/97, EU:C:2000:77, т. 55) и решение Kurz (C‑188/00, EU:C:2002:694, т. 30) и по отношение на член 14, решение Abatay и др. (EU:C:2003:572, т. 112).
(27)  –	Решение Ziebell (C‑371/08, EU:C:2011:809) и решение Demirkan (C‑221/11, EU:C:2013:583). Вж. по-подробно точки 35—39 по-долу.
(28)  –	Вж., inter alia, решение CaixaBank France (C‑442/02, EU:C:2004:586, т. 11 и цитираната съдебна практика) и решение Комисия/Франция (C‑389/05, EU:C:2008:411, т. 55—56).
(29)  –	Вж. член 1, параграф 1, букви в) и г) от Директива 64/220/ЕИО на Съвета от 25 февруари 1964 година (ОВ 56, стр. 845) и Директива 73/148/ЕИО на Съвета от 21 май 1973 година (ОВ L 172, стр. 14) относно премахването на ограниченията за движение и пребиваване в Общността на гражданите на държавите членки в областта на установяването и предоставянето на услуги [неофициален превод], като последната е отменена с Директива 2004/38/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 29 април 2004 година относно правото на граждани на Съюза и на членове на техните семейства да се движат и да пребивават свободно на територията на държавите членки, за изменение на Регламент (ЕИО) № 1612/68 и отменяща Директиви 64/221/ЕИО, 68/360/ЕИО, 72/194/ЕИО, 73/148/ЕИО, 75/34/ЕИО, 75/35/ЕИО, 90/364/ЕИО, 90/365/ЕИО и 93/96/ЕИО (ОВ L 158, стр. 77; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 7, стр. 56). По отношение на работниците вж. Регламент (ЕИО) № 1612/68 на Съвета от 15 октомври 1968 година относно свободното движение на работници в Общността (ОВ L 257, стр. 2; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 1, стр. 11), заменен с Регламент (ЕС) № 492/2011 на Европейския парламент и на Съвета от 5 април 2011 година относно свободното движение на работници в Съюза (ОВ L 141, стр. 1), с който се извършва неговото кодифициране.
(30)  – Вж. решение Di Leo (C‑308/89, EU:C:1990:400, точка 13) и решение Baumbast и R (C‑413/99, EU:C:2002:493, т. 50), в които Съдът потвърждава, че „целта на Регламент № 1612/68, а именно свободното движение на работници, изисква с оглед гарантирането му, зачитайки свободата и достойнството, оптимални условия за интегриране на семейството на работника от Общността в приемащата държава членка“.
(31)  –	В своето решение Carpenter (C‑60/00, EU:C:2002:434) Съдът припомня значението, което законодателят на Съюза признава на целта да се осигури защитата на семейния живот на гражданите на държавите членки с оглед на премахването на пречките за упражняването на основните свободи, гарантирани от Договора, и квалифицира като възпрепятстване на упражняването на свободното предоставяне на услуги от страна на г‑н Carpenter мярката за експулсиране на съпругата му, гражданка на трета страна, мярка, приета от органите на държавата членка на произхода му, като уточнява, че „разделянето на г‑н и г‑жа Carpenter би навредило на техния семеен живот и като последица от това — и на условията, при които г‑н Carpenter упражнява дадена основна свобода“, тъй като „тази свобода не може да породи напълно действието си, ако г‑н Carpenter е възпрепятстван да я упражнява поради възникнали в страната на произхода му пречки за влизането
и пребиваването на неговата съпруга“ (т. 39, курсивът е мой). Макар че в своето скорошно решение S и Minister voor Immigratie, Integratie en Asiel (C‑457/12, EU:C:2014:136) Съдът тълкува ограничително условията за прилагане на решение Carpenter (т. 41—44), принципът, че ефективното упражняване на предвидените с Договора свободи би могло да се възпрепятства от мерки, отнасящи се до целостта на семейния живот на работника, остава потвърден (т. 40).
(32)  –	Решение Tum и Dari (EU:C:2007:530, т. 53 и 61).
(33)  –	Вж., inter alia, решение Tum и Dari (EU:C:2007:530, т. 53 и 61).
(34)  –	Посочена в бележка под линия 29.
(35)  –	Вж. т. 64 и 69.
(36)  –	Вж. т. 48, 49 и 53, курсивът е мой.
(37)  –	Вж. т. 55, курсивът е мой.
(38)  –	Вж. т. 43.
(39)  –	C‑225/12, EU:C:2013:725, т. 40 и диспозитив.
(40)  –	В параграф 1 от това решение се предвижда, че разпоредбите на глава II, раздел I от Решение № 1/80 се прилагат при спазване на ограниченията, обосновани от съображения, свързани с обществения ред, обществената сигурност или общественото здраве.
(41)  –	Решение Carpenter (C‑60/00, EU:C:2002:434, т. 42) и решение Akrich (C‑109/01, EU:C:2003:491, т. 59).
(42)  –	Решение Парламент/Съвет (C‑540/03, EU:C:2006:429, т. 52).
(43)  –	Решение Carpenter (EU:C:2002:434, т. 42), решение Akrich (EU:C:2003:491, т. 59) и решение Парламент/Съвет (EU:C:2006:429, т. 53).
(44)  –	За бежанците и членовете на техните семейства член 7, параграф 2, втора алинея предвижда, че мерките за интегриране могат да се приложат само след като въпросните лица получат разрешение за събиране на семейството.
(45)  –	C‑578/08, EU:C:2010:117, т. 43; вж. също решение O. и др. (C‑356/11 и C‑357/11, EU:C:2012:776, т. 74).
(46)  –	Директива на Съвета от 25 ноември 2003 година относно статута на дългосрочно пребиваващи граждани от трети страни (ОВ L 16, стр. 44; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 6, стр. 225).
(47)  –	Вж. по-специално бележката на председателството на Съвета от 14 март 2003 г., 7393/1/03 REV 1, стр. 5. Държавите, предложили да се използва изразът „условия за интегриране“, са Федерална република Германия, Кралство Нидерландия и Република Австрия.
(48)  –	Вж. член 15, параграф 3, втора алинея от Директива 2003/109.
(49)  –	В този смисъл вж. решение Парламент/Съвет (EU:C:2006:429, т. 66—76).
(50)  –	Например редакциите на френски [„conditions d’intégration“], немски („Integrationsanforderungen“), английски („integration conditions“) и италиански език („condizioni di integrazione“).
(51)  –	Вж. решение Cricket‑St‑Thomas (C‑372/88, EU:C:1990:140, т. 18), решение Velvet & Steel Immobilien (C‑455/05, EU:C:2007:232, т. 19) и решение Helmut Müller (C‑451/08, EU:C:2010:168, т. 38).
(52)  –	Вж. Доклада на Комисията до Съвета и Европейския парламент относно прилагането на Директива 2003/86/ЕО (COM(2008) 610 окончателен, точка 4.3.4) и Зелената книга относно правото на събиране на семейството на граждани на трети държави, пребиваващи в Европейския съюз (Директива 2003/86) (COM(2011) 735 окончателен, точка 2.1).
(53)  –	Решение Chakroun (EU:C:2010:117, т. 48), в което Съдът е счел като несъответстващо на Директива 2003/86 законодателство, предвиждащо минимален размер на доходите, при липсата на който не се допуска събиране на семейството независимо от конкретната преценка на положението на подалото заявление лице.
(54)  –	Вж. в този смисъл решение O. и др. (EU:C:2012:776, т. 80).
(55)  –	В своята Зелена книга от 2011 г. Комисията описва като проблемна свободата, която директивата оставя на държавите членки по отношение на прилагането на някои от нейните факултативни разпоредби, по-специално що се отнася до евентуалните мерки за интегриране (част I).
(56)  –	Според предоставената от запитващата юрисдикция информация г‑жа Dogan се опитва да се събере отново със съпруга си в Германия в продължение на четири години.