62022TO0729
ОПРЕДЕЛЕНИЕ НА ОБЩИЯ СЪД (девети състав)
17 октомври 2024 година (
*1
)
„Жалба за отмяна — Селско стопанство — Стратегически план по общата селскостопанска политика (ОСП) — Регламент (ЕС) 2021/2115 — Правила за подпомагане за стратегическите планове, изготвени от държавите членки по линия на ОСП — Одобрение от Комисията — Съставна или сложна административна процедура — Компетентност на Общия съд — Допустимост — Спазване на сроковете за обжалване — Узнаване за обжалвания акт — Процесуална легитимация“
По дело T‑729/22,
Complejo Agrícola Las Lomas, SL, установено в Мадрид (Испания), представлявано от J. Sedano Lorenzo, адвокат,
жалбоподател,
срещу
Европейска комисия, представлявана от A.‑C. Becker и F. Castilla Contreras,
ответник,
ОБЩИЯТ СЪД (девети състав),
състоящ се от: L. Truchot, председател, H. Kanninen (докладчик) и T. Perišin, съдии,
секретар: V. Di Bucci,
предвид изложеното в писмената фаза на производството,
постанови настоящото
Определение
1
С жалбата си на основание член 263 ДФЕС жалбоподателят, Complejo Agrícola Las Lomas, SL, иска отмяна на Решение за изпълнение C(2022) 6017 final на Комисията от 31 август 2022 г., с което се одобрява стратегическият план на Испания по ОСП 2023—2027 г. за предоставяне на подпомагане от Съюза посредством Европейския фонд за гарантиране на земеделието и Европейския земеделски фонд за развитие на селските райони (наричано по-нататък „обжалваното решение“) в частта му, в която с него се одобрява точка 3.4 от испанския стратегически план по общата селскостопанска политика (ОСП), съгласно която максималният размер на основното подпомагане на доходите за устойчивост, което следва да се предостави на земеделски стопанин по силата на член 21 от Регламент (ЕС) 2021/2115 на Европейския парламент и на Съвета от 2 декември 2021 година за установяване на правила за подпомагане за стратегическите планове, които трябва да бъдат изготвени от държавите членки по линия на общата селскостопанска политика (стратегически планове по ОСП) и финансирани от Европейския фонд за гарантиране на земеделието (ЕФГЗ) и от Европейския земеделски фонд за развитие на селските райони (ЕЗФРСР), и за отмяна на регламенти (ЕС) № 1305/2013 и (ЕС) № 1307/2013 (ОВ L 435, 2021 г., стр. 1), не може да надхвърля сумата от 200000 евро (наричана по-нататък „спорната мярка“).
Обстоятелствата по спора
2
Жалбоподателят е испанско дружество, установено в Мадрид (Испания), чийто предмет на дейност е по-специално закупуване и обработване на земеделски земи за селскостопански, лесовъдски и животновъдни дейности.
3
На 29 декември 2021 г. Кралство Испания, на основание член 118, параграф 1 от Регламент 2021/2115, представя на Европейска комисия предложение за стратегически план по ОСП (наричан по-нататък „СПОСП“) за периода 2023—2027 г.
4
На 31 март 2022 г., в съответствие с член 118, параграф 2 от Регламент 2021/2115 и след като прави оценка на предложението за СПОСП, изготвено от Кралство Испания (наричан по-нататък „испанският СПОСП“), Комисията отправя коментари и иска допълнителна информация.
5
На 27 юли 2022 г. Кралство Испания предоставя на Комисията информация в отговор на нейните коментари и представя изменения текст на предложението си за СПОСП.
6
На 31 август 2022 г. Комисията приема обжалваното решение, като на основание член 118, параграф 4 от Регламент 2021/2115 одобрява предложения испански СПОСП.
Производство и исканията на страните
7
Жалбоподателят моли Общия съд:
–
да отмени обжалваното решение в частта, в която с него Комисия е одобрила спорната мярка,
–
да осъди Комисията да заплати съдебните разноски.
8
Жалбоподателят иска също Комисията да представи доклада относно процедурата по изготвяне на предложението за испанския СПОСП, с който разполагала.
9
С отделна молба, подадена в секретариата на Общия съд на 16 февруари 2023 г., на основание член 130, параграф 1 от Процедурния правилник на Общия съд, Комисията повдига възражение за недопустимост, в което моли Общия съд:
–
да отхвърли жалбата като недопустима,
–
да осъди жалбоподателя да заплати съдебните разноски.
10
С молба, подадена в секретариата на Общия съд на 27 февруари 2023 г., Кралство Испания иска да встъпи в настоящото производство в подкрепа на исканията на Комисията.
11
На 17 април 2023 г. жалбоподателят представя становището си относно повдигнатото от Комисията възражение за недопустимост. Той моли Общия съд да отхвърли възражението.
От правна страна
12
По силата на член 130, параграфи 1 и 7 от Процедурния правилник, по искане на ответника, направено с отделна писмена молба, Общият съд може да се произнесе по липсата на компетентност или недопустимостта, без да разглежда спора по същество.
13
В разглеждания случай, след като Комисията е поискала произнасяне по възражението за недопустимост и тъй като Общият съд намира, че делото е достатъчно изяснено от материалите по преписката, той решава да се произнесе, без да провежда докрай производството.
14
В подкрепа на възражението си за недопустимост Комисията се позовава, първо, на неспазване на изискванията, предвидени в член 21 от Статута на Съда на Европейския съюз и в член 76, букви г) и д) от Процедурния правилник, второ, на липсата на компетентност на Общия съд да упражни контрол върху спорната мярка, и трето, на липса на процесуална легитимация на жалбоподателя.
15
В отговор на въпроса на Общия съд, отправен в рамките предприетите на основание член 89 от Процедурния правилник процесуално-организационни действия, спазен ли е срокът за обжалване на обжалваното решение, Комисията преценява също, че жалбата е подадена след определения срок.
По спазването на срока за обжалване
16
Комисията твърди, че началният момент на срока за подаване на настоящата жалба е бил датата на приемане на обжалваното решение, а именно 31 август 2022 г., или най-късно датата на публикуването му на нейния уебсайт, а именно 8 септември 2022 г. Според нея жалбоподателят е узнал за съществуването на посоченото решение най-късно, считано от последната дата. Жалбоподателят обаче не изпълнил задължението си за полагане на дължима грижа, за да поиска в разумен срок достъп до пълния текст на това решение. Така срокът от два месеца и десет дни изтекъл на 21 ноември 2022 г., а жалбата е подадена на следващия ден.
17
Жалбоподателят твърди, че при липса на публикуване в Официален вестник на Европейския съюз или на съобщаване на обжалваното решение следва да се приложи критерият за узнаване по смисъла на член 263, шеста алинея ДФЕС. Той твърди, че е узнал за обжалваното решение едва към средата на октомври 2022 г., посещавайки уебсайта на испанското министерство на земеделието, риболова и храните.
18
Съгласно член 263, шеста алинея ДФЕС жалбата за отмяна трябва да бъде подадена в срок от два месеца, считано, в зависимост от случая, от публикуването на обжалвания акт, от неговото съобщаване на жалбоподателя, или, при липса на уведомяване, от деня, в който жалбоподателят е узнал за него. От самия текст на тази разпоредба следва, че критерият за датата на узнаване за акта като начален момент на срока за обжалване има субсидиарен характер спрямо публикуването или съобщаването на акта (решение от 10 март 1998 г., Германия/Съвет, C‑122/95, EU:C:1998:94, т. 35).
19
Освен това, съгласно член 60 от Процедурния правилник този срок трябва да бъде удължен еднократно с десетдневен срок поради отдалеченост.
20
На първо място, не се оспорва, че обжалваното решение не е било съобщено на жалбоподателя, тъй като той не е негов адресат.
21
На второ място, съгласно съдебната практика, за да бъде публикуването на обжалвания акт началният момент, от който започва да тече срокът за обжалване по смисъла на член 263, шеста алинея ДФЕС, това публикуване трябва или да се изисква от разпоредба на първичното или вторичното право на Съюза, или поне да произтича от установена практика, на която жалбоподателят е имал законно основание да разчита (вж. в този смисъл определение от 15 май 2019 г., Metrans/Комисия и INEA, T‑262/17, EU:T:2019:341, т. 39 и цитираната съдебна практика).
22
В случая, първо, безспорно е, че обжалваното решение не е публикувано в Официален вестник.
23
Второ, нито в член 118 от Регламент 2021/2115, нито в която и да е друга разпоредба от този регламент е предвиден специфичен начин на публикуване на решенията за одобряване на СПОСП.
24
Трето, следва да се констатира, както Комисията посочва това в отговора си на въпрос на Общия съд, че тази институция няма установена практика относно публикуването на решения като обжалваното решение, на която жалбоподателят е имал законно основание да разчита.
25
Следователно, тъй като обжалваното решение не е било нито публикувано, нито съобщено на жалбоподателя, срокът за обжалване на този акт е започнал да тече, както това предвижда член 263, шеста алинея ДФЕС, от момента, в който жалбоподателят е узнал за него.
26
Съгласно постоянната съдебна практика обаче при липса на публикуване или на съобщаване срокът за обжалване започва да тече едва от момента, в който заинтересованото лице е узнало точното съдържание и мотивите на разглеждания акт, при условие че е поискало пълния му текст в разумен срок, считано от узнаването за съществуването на акта (вж. в този смисъл определение от 19 ноември 2018 г., Landesbank Baden-Württemberg/CRU, T‑14/17, непубликувано, EU:T:2018:812, т. 35 и цитираната съдебна практика).
27
Така съдебната практика вменява на заинтересованото трето лице задължението да поиска надлежно пълния текст на отнасящия се до него акт, за да започне да тече срокът по отношение на него едва след като се е запознало с цялата информация, която е от значение за подаването на жалбата (вж. определение от 8 декември 2021 г., Alessio и др./ЕЦБ, T‑620/20, непубликувано, EU:T:2021:877, т. 44 и цитираната съдебна практика).
28
От съдебната практика следва, че узнаването за съществуването на даден акт може да се изведе от различни обстоятелства, като например, първо, от устните или писмените изявления на третото заинтересовано лице, второ, от публикуването в Официален вестник на кратко съобщение относно обжалвания акт, трето, от публикуването в официалния вестник на държава членка на национален акт, отнасящ се, дори неточно, до обжалвания акт, четвърто, от случаите, в които тези обстоятелства се съчетават, например когато обжалваният акт е бил разпространен в медиите и когато изявленията на третото заинтересовано лице предполагат, че е знаело, че даден акт е бил приет при обстоятелства, от които е очевидно, че той е следил отблизо развитието на преписката (вж. в този смисъл определение от 8 декември 2021 г., Alessio и др./ЕЦБ, T‑620/20, непубликувано, EU:T:2021:877, т. 47—49 и цитираната съдебна практика).
29
При тези обстоятелства следва да се припомни, че двумесечният срок, предвиден в член 263, шеста алинея ДФЕС, който — при липсата на публикуване или на съобщаване за акта, който може да бъде предмет на жалба за отмяна — тече от датата, на която жалбоподателят е узнал за него, е различен от разумния срок, с който тази страна разполага, за да поиска да ѝ бъде съобщен пълният текст на същия този акт с цел да получи точна представа за него (вж. определение от 19 ноември 2018 г., Landesbank Baden-Württemberg/ЕСП, T‑14/17, непубликувано, EU:T:2018:812, т. 36 и цитираната съдебна практика).
30
Следователно критерият за разумен срок, в който следва да се отправи искане за съобщаване на даден акт след узнаване за неговото съществуване, не е предварително определен срок, който автоматично се извежда от продължителността на срока за подаване на жалбата за отмяна, а срок, който зависи от обстоятелствата по делото (вж. в този смисъл решение от 28 февруари 2013 г., Преразглеждане Arango Jaramillo и др./ЕИБ, C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134, т. 32—34).
31
В това отношение следва да се отбележи, че по определени дела е постановено, че искане за съобщаване на пълния текст на даден акт, отправено в срок от два месеца (вж. в този смисъл определение от 5 март 1993 г., Ferriere Acciaierie Sarde/Комисия, C‑102/92, EU:C:1993:86, т. 19), над четири месеца (вж. в този смисъл определения от 10 ноември 2011 г., Agapiou Joséphidès/Комисия и EACEA, C‑626/10 P, непубликувано, EU:C:2011:726, т. 130—132, от 15 юли 1998 г., LPN и GEOTA/Комисия, T‑155/95, EU:T:1998:167, т. 44, и от 19 ноември 2018 г., VR-Bank Rhein-Sieg/ЕСП, T‑42/17, непубликувано, EU:T:2018:813, т. 44—49) или над шест месеца (вж. в този смисъл определение от 18 май 2010 г., Abertis Infraestructuras/Комисия, T‑200/09, непубликувано, EU:T:2010:200, т. 63), след като жалбоподателят е узнал за съществуването му, надхвърля разумния срок.
32
От друга страна, при различни обстоятелства, се приема, че срок от две седмици (вж. в този смисъл решение от 7 март 1995 г., Socurte и др./Комисия, T‑432/93—T‑434/93, EU:T:1995:43, т. 50) или от един месец представлява разумен срок (вж. в този смисъл решение от 19 май 1994 г., Consorzio gruppo di azione locale Murgia Messapica/Комисия, T‑465/93, EU:T:1994:56, т. 32).
33
В случая, от една страна, приемането на обжалваното решение е обявено с прессъобщения от 31 август 2022 г. на представителството на Комисията в Испания, и на испанското правителство, а от друга страна, обжалваното решение е публикувано онлайн на уебсайта на Комисията на 8 септември 2022 г. и на уебсайта на испанското министерство на земеделието, риболова и храните на 19 септември 2022 г.
34
Жалбоподателят декларира, че е узнал за обжалваното решение към средата на октомври 2022 г., посещавайки уебсайта на испанското министерство на земеделието, риболова и храните, като не може да определи точния ден.
35
Във всеки случай, дори жалбоподателят да е узнал за съществуването на обжалваното решение на 31 август или на 8 септември 2022 г., както твърди Комисията, твърдяното му бездействие между тези дати и средата на октомври 2022 г. е общо около месец и половина. При обстоятелствата по случая обаче не може да се приеме, че такъв срок надхвърля разумния срок.
36
Всъщност в случая трябва да се вземе предвид и обстоятелството, че жалбата за отмяна е подадена на 22 ноември 2022 г. и следователно може да се приеме за просрочена само ако жалбоподателят е узнал за съдържанието на обжалваното решение преди 12 септември 2022 г.
37
В това отношение следва да се припомни, че страната, която се позовава на просрочие на жалба с оглед на определения срок, по-специално съгласно член 263, шеста алинея ДФЕС, трябва да представи доказателство за датата, на която е настъпило събитието, от което започва да тече срокът (вж. в този смисъл решение от 6 декември 2012 г., Evropaïki Dynamiki/Комисия, T‑167/10, непубликувано, EU:T:2012:651, т. 39 и цитираната съдебна практика).
38
В случая обаче Комисията не представя доказателства за това, че жалбоподателят е узнал за съдържанието на обжалваното решение преди 12 септември 2022 г., а само поддържа, че жалбоподателят е узнал за неговото съществуване най-късно на 8 септември 2022 г.
39
Вследствие на това настоящата жалба не може да се приеме за просрочена.
По спазването на изискванията за форма
40
Комисията твърди, че жалбата е недопустима, с мотива че не отговаря на условията, предвидени в член 21 от Статута на Съда на Европейския съюз и член 76, букви г) и д) от Процедурния правилник. Според нея, макар от жалбата да е видно, че става въпрос за жалба, с която се иска частичната отмяна на обжалваното решение, всъщност предмет на спора е законосъобразността на спорната мярка. Затова исканията на жалбоподателя не били насочени към отмяна на посоченото решение, а към отмяната на тази мярка. Накрая, в основанията за отмяна не се установявала никаква грешка или незаконосъобразност, допуснати при приемането на това решение, а се посочвали нарушения от страна на испанските органи. Освен това основанията, посочени в жалбата, били недостатъчно ясни и се ограничавали до абстрактно и общо препращане към съдебната практика, без да я прилагат към конкретния случай.
41
Жалбоподателят преценява, че предметът на спора е ясно установен и се състои в оспорване на законосъобразността на обжалваното решение в частта му, в която с него се одобрява предложението за испанския СПОСП. Той смята, че спорната мярка е част от посоченото решение и че испанският СПОСП не е самостоятелна и различна мярка от това решение. В това отношение той се позовава на правомощията на Комисията по силата на член 118 от Регламент 2021/2115.
42
По силата на член 21, първа алинея от Статута на Съда на Европейския съюз, приложим към производството пред Общия съд по силата на член 53, първа алинея от същия статут и на член 76, букви г) и д) от Процедурния правилник исковата молба или жалбата трябва да съдържа предмета на спора, изтъкнатите основания и доводи, както и кратко изложение на посочените основания и исканията на ищеца или жалбоподателя.
43
Това посочване трябва да бъде достатъчно ясно и точно, за да позволи на ответната страна да подготви своята защита, а на Общия съд — да се произнесе по жалбата, ако е необходимо, без да разполага с други данни. С цел да се гарантират правна сигурност и добро правораздаване е необходимо, за да е допустима жалбата, съществените фактически и правни елементи, на които тя се основава, да са видни поне накратко, но логически последователно и разбираемо, от текста на самата жалба (вж. решение от 4 юли 2019 г., Италия/Комисия, T‑598/17, непубликувано, EU:T:2019:482, т. 29 и цитираната съдебна практика, и определение от 9 юли 2019 г., Scaloni и Figini/Комисия, T‑158/18, непубликувано, EU:T:2019:491, т. 29 и цитираната съдебна практика).
44
Що се отнася по-конкретно до исканията на страните, следва да се припомни, че последните определят предмета на спора, отнесен пред юрисдикциите на Съюза, и че вследствие на това тези искания трябва да бъдат формулирани по недвусмислен начин, за да не се произнесе Съдът на Съюза ultra petita (вж. решение от 14 септември 2017 г., Università del Salento/Комисия, T‑393/15, непубликувано, EU:T:2017:604, т. 75 и цитираната съдебна практика, определение от 19 ноември 2020 г., Comune di Stintino/Комисия, T‑174/20, непубликувано, EU:T:2020:551, т. 45). По-конкретно, когато става въпрос за жалба за отмяна, актът, чиято отмяна се иска, следва да бъде ясно посочен (вж. в този смисъл определение от 6 ноември 2018 г., Chioreanu/ERCEA, T‑717/17, EU:T:2018:765, т. 24 и цитираната съдебна практика).
45
В случая е вярно, че в жалбата жалбоподателят иска, от една страна, частична отмяна на обжалваното решение, а от друга страна, установяване на незаконосъобразността на спорната мярка. От цялостния прочит на жалбата обаче следва, че с жалбата си жалбоподателят иска отмяната на това решение в частта, в която последното одобрява тази мярка в нарушение на правото на Съюза.
46
Освен това във възражението за недопустимост Комисията разбира по този начин исканията на жалбоподателя. Всъщност, макар да упреква жалбоподателя, че смесва обжалваното решение с испанския СПОСП, които всъщност представлявали два отделни акта, това не променя факта, че става дума за въпрос, свързан с вменяването на отговорност на Комисията във връзка с твърденията за нарушения, изложени от жалбоподателя, а не с яснотата или точността на жалбата. Този въпрос за отговорността попада обаче в рамките на основанието за недопустимост, изведено от липсата на компетентност на Общия съд да упражни контрол върху спорната мярка (вж. т. 14 по-горе).
47
Що се отнася до основанията и съществените фактически и правни обстоятелства, на които се основава жалбата за отмяна, те произтичат достатъчно ясно от жалбата. Тя се състои от четири основания, изведени, първо, от нарушение на член 17 от Регламент 2021/2115, второ, от липса на оценка на влиянието на спорната мярка по отношение на съгласуваността ѝ с целите на ОСП, трето, от нарушаване на вътрешния пазар в ущърб на испанските земеделски производители, което довело до фрагментиране на ОСП, и четвърто, от нарушение на принципа на пропорционалност. Освен това жалбоподателят се позовава на решения на Общия съд и на Съда, които той свързва с фактите по настоящото дело.
48
От посоченото по-горе следва, че жалбата не е недопустима на основание на нарушение на изискванията, предвидени в член 21 от Статута на Съда на Европейския съюз и член 76, букви г) и д) от Процедурния правилник.
49
Ето защо липсата на абсолютна процесуална предпоставка, изведена от неспазването на изискванията за форма на жалбата, следва да се отхвърли.
По компетентността на Общия съд да упражни контрол върху спорната мярка и отговорността на Комисията във връзка с изложените твърдения за нарушения
50
Комисията твърди, че жалбата е недопустима, тъй като истинският предмет на спора е контролът за законосъобразност на испанския СПОСП, който е правен акт, приет от държава членка, контролът върху който не е от компетентност на Общия съд. Поради това Общият съд нямал компетентност да се произнесе по законосъобразността на спорната мярка. Комисията поддържа, че одобреният от нея СПОСП в неговата цялост няма никакво влияние по отношение на автора и естеството на този текст, тъй като той оставал акт, приет от испанските органи. СПОСП били национални мерки, пораждащи правни последици в правния ред на съответната държава членка, а не актове на институциите, органите, службите или агенциите на Съюза по смисъла на член 263 ДФЕС. Националните юрисдикции трябвало да упражнят контрол за законосъобразност на СПОСП и на мерките по тях в светлината на правото на Съюза, по-специално на Регламент 2021/2115, и ако е необходимо, да отправят преюдициално запитване до Съда по силата на член 267 ДФЕС.
51
Жалбоподателят смята, че Общият съд е компетентен да упражни контрол за законосъобразност на решенията на Комисията, включително на тези, с които се одобряват предложенията за СПОСП. Според него испанският СПОСП и обжалваното решение съставляват единен акт, който е от изключителната компетентност на Комисията, тъй като Кралство Испания само е сътрудничило за неговото изготвяне. Освен това одобряването на предложенията за СПОСП съставлявало процедура, уредена от правото на Съюза, като единственият подлежащ на обжалване акт от нея било решението на Комисията, с което ги одобрява. Разграничаването, което Комисията правела между обжалваното решение и испанския СПОСП, означавало да се изпразни от съдържание анализът на Комисията и да се освободи СПОСП от какъвто и да било съдебен контрол, което противоречало на правото на ефективна съдебна защита. От друга страна, испанският СПОСП вече не можел да се оспорва пред испанските съдилища, тъй като ставало въпрос за подготвителен акт, изготвен в рамките на процедура от правото на Съюза.
52
В случая искането за отмяна формално е насочено срещу обжалваното решение, което е решение за изпълнение. Такова решение на Комисията е част от актовете, контролът за законосъобразност на които съгласно член 263 ДФЕС е от компетентност на съда на Съюза, в случая на Общия съд. Това всъщност не се оспорва от Комисията.
53
Тезата на Комисията, с която оспорва компетентността на Общия съд в случая, се състои в това да поддържа, че спорната мярка е част от испанския СПОСП, а не от обжалваното решение и следователно тя не носи отговорност за нея. Одобряването на предложението за испанския СПОСП с посоченото решение не изменяло естеството на този акт, който оставал национална мярка, контролът за чиято законосъобразност бил единствено в правомощията на националния съд.
54
Важно е да се припомни, че доводите на Комисията се основават на елементи, изведени, от една страна, от отговорността на Комисията във връзка с твърденията за нарушения, представени от жалбоподателя, което е въпрос относно допустимостта на жалбата, а от друга страна, изведени от компетентността на Общия съд да разгледа тези твърдения за нарушения, и вследствие на това, спорната мярка.
55
В случая следва да се посочи, че в изготвянето и одобряването на предложението за испанския СПОСП са участвали испанските органи и Комисията. Затова следва да се разгледа дали в рамките на такава процедура съдът на Съюза или националният съд е компетентен да се произнесе по законосъобразността на спорната мярка от гледна точка на правото на Съюза.
56
В това отношение следва най-напред да се припомни, че евентуалното участие на националните органи в хода на процедурата, която води до приемането на актовете от институциите на Съюза, не може да постави под въпрос квалифицирането им като актове на Съюза, когато приетите от националните органи актове са етап от процедура, в която единствено институция на Съюза упражнява правомощието да приеме окончателно решение, без да бъде обвързана от подготвителните актове или от предложенията на националните органи (решение от 19 декември 2018 г., Berlusconi и Fininvest, C‑219/17, EU:C:2018:1023, т. 43).
57
Всъщност в подобна хипотеза, в която правото на Съюза не цели да установи поделяне между два вида компетентност, едната — национална, а другата — на Съюза, които биха имали отделни предмети, а напротив, установява изключително правомощие за вземане на решение в полза на институция на Съюза, съдът на Съюза на основание на изключителната си компетентност да осъществява контрол за законосъобразност върху актовете на Съюза съгласно член 263 ДФЕС трябва да се произнесе по законосъобразността на окончателното решение, прието от съответната институция на Съюза, и да разгледа, с оглед на гарантиране на ефективна съдебна защита на заинтересованите лица, евентуалните пороци на подготвителните актове или на предложенията на националните органи, които биха били от естество да засегнат валидността на окончателното решение (решение от 19 декември 2018 г., Berlusconi и Fininvest, C‑219/17, EU:C:2018:1023, т. 44).
58
При това положение акт на национален орган, който е включен в процес по вземане на решение на Съюза, не попада в изключителната компетентност на съда на Съюза, когато от разпределянето на компетентността, извършено в съответната област между националните органи и институциите на Съюза, следва, че приетият от националния орган акт е необходим етап в процедура по приемане на акт на Съюза, в която институциите на Съюза разполагат само с ограничено или несъществуващо право на преценка, така че националният акт обвързва институцията на Съюза (вж. в този смисъл решение от 3 декември 1992 г., Oleificio Borelli/Комисия, C‑97/91, EU:C:1992:491, т. 9 и 10).
59
В този случай националните юрисдикции трябва да разгледат нередностите, които евентуално биха опорочили подобен национален акт, сезирайки при необходимост Съда с преюдициално запитване, при същите условия за осъществяване на контрол като запазените за всеки окончателен акт, приет от същия национален орган, който акт може да породи неблагоприятни последици спрямо трети лица, и да приемат освен това в името на принципа на ефективна съдебна защита подадената с тази цел жалба за допустима, когато дори националните процесуалноправни норми не предвиждат тази възможност (вж. в този смисъл решения от 3 декември 1992 г., Oleificio Borelli/Комисия, C‑97/91, EU:C:1992:491, т. 11—13, от 6 декември 2001 г., Carl Kühne и др., C‑269/99, EU:C:2001:659, т. 58, и от 2 юли 2009 г., Bavaria и Bavaria Italia, C‑343/07, EU:C:2009:415, т. 57).
60
Следва също да се припомни, че одобрението от Комисията на национална мярка по никакъв начин няма за последица да предостави на тази мярка естеството на акт на правото на Съюза (вж. в този смисъл решения от 19 септември 2002 г., Huber, C‑336/00, EU:C:2002:509, т. 40, и от 4 юни 2009 г., JK Otsa Talu, C‑241/07, EU:C:2009:337, т. 37).
61
Именно с оглед на тези съображения следва да се разгледа процедурата, довела до приемането на обжалваното решение, за да се определи компетентният съд, който да разгледа настоящия спор относно съгласуваността с правото на Съюза на предвидената в предложението за испанския СПОСП спорна мярка, както е одобрено с обжалваното решение.
По изготвянето и одобряването на испанския СПОСП
62
Обжалваното решение е актът, с който Комисията е одобрила предложението на испанския СПОСП съгласно процедурата, предвидена в член 118 от Регламент 2021/2115.
63
На първо време следва да се анализира съответно ролята на Комисията и на държавите членки в изпълнението на ОСП, така както тя е определена от Регламент 2021/2115.
64
В това отношение най-напред следва да се припомни, че съгласно член 4, параграф 2 ДФЕС, споделената компетентност между Съюза и държавите членки се прилага включително и в областта на селското стопанство.
65
Реформата на правната уредба на ОСП се извършва с Регламент 2021/2115. Както се припомня в съображение 36 от последния, взето е решение да се предвиди един-единствен регламент.
66
Съгласно член 1, параграф 2 от Регламент 2021/2115, той се прилага по отношение на подпомагането от страна на Съюза, финансирано от Европейския фонд за гарантиране на земеделието (ЕФГЗ) и Европейския земеделски фонд за развитие на селските райони (ЕЗФРСР), за интервенции, определени в СПОСП, изготвен от държава членка и одобрен от Комисията, който обхваща периода от 1 януари 2023 г. до 31 декември 2027 г. Видно от съображение 36 от този регламент, последният заменя разпоредбите, които са били установени в Регламент (ЕС) № 1305/2013 на Европейския парламент и на Съвета от 17 декември 2013 година относно подпомагане на развитието на селските райони от ЕЗФРСР и за отмяна на Регламент (ЕО) № 1698/2005 на Съвета (ОВ L 347, 2013 г., стр. 487) и Регламент (ЕС) № 1307/2013 на Европейския парламент и на Съвета от 17 декември 2013 година за установяване на правила за директни плащания за земеделски стопани по схеми за подпомагане в рамките на общата селскостопанска политика и за отмяна на Регламент (ЕО) № 637/2008 на Съвета и Регламент (ЕО) № 73/2009 на Съвета (ОВ L 347, 2013 г., стр. 608).
67
По-нататък, що се отнася до начина на управление на ОСП, произтичащ от тази реформа, съгласно съображение 3 от Регламент 2021/2115 следваният нов подход се основава на идеята, че Съюзът трябва да определя основните параметри на политиката, а държавите членки трябва да носят по-голяма отговорност, що се отнася до начините, по които постигат целите и целевите стойности. В резултат на това засилената субсидиарност прави възможно по-успешното съобразяване с местните условия и потребности и със специфичния характер на селскостопанската дейност.
68
Освен това, видно от съображение 27 от Регламент 2021/2115, разпределението на компетентността в рамките на новия модел за прилагане на ОСП предвижда, че целите, видовете интервенции и общите изисквания са установени на равнището на Съюза, за да се гарантира общият характер на ОСП, като същевременно на държавите членки се оставя отговорността да ги превърнат в условия за получаване на подпомагане, приложими по отношение на бенефициерите.
69
Накрая, що се отнася до начина на изпълнение на бюджета на ОСП, член 5 от Регламент (ЕС) 2021/2116 на Европейския парламент и на Съвета от 2 декември 2021 година относно финансирането, управлението и мониторинга на ОСП и за отмяна на Регламент (ЕС) № 1306/2013 (ОВ L 435, 2021 г., стр. 187) предвижда, че по отношение на ЕФГЗ се прилага или методът на споделено управление между държавите членки и Съюза, или методът на пряко управление. Член 6 от същия регламент гласи, че ЕЗФРСР се прилага при споделено управление от държавите членки и Съюза.
70
Следователно, видно от посочените в точки 67—69 по-горе разпоредби, новият модел за управление на ОСП, въведен от законодателя на Съюза, се основава на система на сътрудничество, която оставя на държавите членки свобода на преценка за адаптиране на интервенциите към нуждите и специфичните потребности на тяхното национално селско стопанство, като същевременно предвижда контрол от Съюза, за да се гарантира съгласуваността им с ОСП.
71
На второ място, следва да се разгледат правилата, приложими към СПОСП, които отразяват целите на тази нова система на управление.
72
Що се отнася до изготвянето на СПОСП, първо, видно от член 104, параграф 1 от Регламент 2021/2115, държавите членки изготвят СПОСП за изпълнение на подпомагането от Съюза, финансирано от ЕФГЗ и ЕЗФРСР.
73
В това отношение членове 5 и 6 от Регламент 2021/2115 определят целите на Съюза, а член 7 установява показателите, които ще се използват за оценяване на тяхното постигане. Заедно с това член 9 предвижда по-конкретно, че държавите членки планират интервенциите в своите СПОСП в съответствие с Хартата на основните права на Европейския съюз (наричана по-нататък „Хартата“) и общите принципи на правото на Съюза. Освен това членове 8—84 определят видовете интервенции и общите изисквания към държавите членки за гарантиране на общия характер на ОСП.
74
Второ, член 106, параграф 1 от Регламент 2021/2115 уточнява, че държавите членки съставят СПОСП в съответствие със своята институционална и правна уредба.
75
Трето, членове 107—115 от Регламент 2021/2115 определят изискванията в областта на съдържанието и на представянето на СПОСП. Последните съставляват документи, които насочват по отношение на стратегията, приемана от всяка държава членка за прилагането на ОСП.
76
Що се отнася до одобряването на СПОСП от Комисията, съображение 110 от Регламент 2021/2115 уточнява, че то е ключова стъпка, за да се гарантира, че ОСП се прилага в съответствие с общите цели.
77
За тази цел член 118 от Регламент 2021/2115 урежда процедурата по оценка и одобряване на всеки предложен СПОСП. Параграф 1 от него предвижда, че всяка държава членка представя на Комисията предложение за СПОСП.
78
По-нататък член 118, параграф 2 от Регламент 2021/2115 гласи, че Комисията извършва оценка на предложения СПОСП, що се отнася до неговата изчерпателност, последователност и съгласуваност с общите принципи на правото на Съюза, с посочения регламент и с приетите в съответствие с него делегирани актове и актове за изпълнение, както и с Регламент (ЕС) 2021/2116, що се отнася до неговия ефективен принос за постигането на специфичните цели, установени в член 6, параграфи 1 и 2, и до неговото въздействие върху правилното функциониране на вътрешния пазар и нарушаването на конкуренцията, както и върху нивото на административната тежест върху бенефициерите и администрацията.
79
Член 118, параграф 3 от Регламент 2021/2115 позволява на Комисията да отправя коментари, когато оценката на предложения СПОСП разкрива проблеми. В отговор държавата членка трябва да ѝ предостави цялата необходима допълнителна информация и когато е целесъобразно, да преразгледа предложения план.
80
Член 118, параграф 4 от Регламент 2021/2115 определя критериите за одобряване на СПОСП, а именно, първо, на Комисията трябва да е предоставена необходимата информация, посочена в член 118, параграф 3 от същия регламент, и второ, планът трябва да е съвместим с член 9 и с останалите изисквания, установени в посочения регламент и в Регламент (ЕС) 2021/2116, както и с приетите в съответствие с тях делегирани актове и актове за изпълнение.
81
Съгласно член 118, параграфи 5 и 6 от Регламент 2021/2115 одобряването на всеки СПОСП се извършва посредством решение за изпълнение не по-късно от шест месеца след представянето му от съответната държава членка.
82
В допълнение, член 118, параграф 7 от Регламент 2021/2115 поставя като условие за пораждането на правно действие от СПОСП одобряването им от Комисията.
83
И накрая, в членове 119 и 120 Регламент 2021/2115 предвижда две процедури, аналогични на предвидената в член 118 в случай на изменение или на преглед на СПОСП.
84
Видно от всички разпоредби, посочени в точки 72—83 по-горе, първо, Комисията не може директно да измени предложение за СПОСП, изготвено от държава членка, второ, тя упражнява контрол за съгласуваност на предложението с определени правни норми на Съюза, трето, тя може да отправи коментари, с които поставя като условие за одобрението изменение на СПОСП от държавата членка, четвърто, тя трябва да откаже одобряване на предложения СПОСП само когато последният не отговаря на изчерпателно изброени изисквания, изведени от правото на Съюза, и пето, СПОСП не поражда правно действие, преди да бъде одобрен от Комисията.
85
Така в рамките на процедурата за одобрение на СПОСП Комисията определено разполага със самостоятелно правомощие за вземане на решения, чието упражняване задължително включва разглеждане на съдържанието на посочения план.
86
При това решението за одобрение на СПОСП от Комисията трябва да се разграничи от предложението за СПОСП, внесено от държава членка, което остава национален акт, в рамките на който последната упражнява своето правомощие, по-конкретно, в избора на интервенциите, които да бъдат интегрирани в това предложение. Връзката между тези два акта се установява посредством механизма, предвиден в член 118 от Регламент 2021/2115.
Относно последиците, които следва да се изведат от правната уредба по настоящото дело
87
С оглед на различните правомощия на Комисията и на националните органи одобреният от Комисията испански СПОСП не съставлява подготвителен акт за обжалваното решение или представляващо по друг начин част от последното по смисъла на съдебната практика, припомнена в точки 56 и 57 по-горе. Фактически Регламент 2021/2115 въвежда система на разпределяне на правомощията между държавата членка и Комисията.
88
Също така, видно от процедурата за одобрение на СПОСП, предвидена в член 118 от Регламент 2021/2115, макар приетият от национален орган акт да е необходим етап в рамките на процедура, водеща до приемането на акт на Съюза, Комисията не е обвързана от националния акт по смисъла на припомнената в точки 58 и 59 по-горе съдебна практика.
89
Следователно Общият съд е компетентен да упражни контрол за законосъобразност на решението за одобрение на СПОСП като акт на Съюза на основание член 263 ДФЕС, въпреки че този контрол задължително предполага, на основание член 118, параграф 4 от Регламент 2021/2115, да се разгледа по-конкретно съвместимостта с правото на Съюза на съдържанието на предлагания СПОСП, който остава национален акт.
90
В жалбата си обаче жалбоподателят се позовава на незаконосъобразността на обжалваното решение с мотива, че Комисията е одобрила испанския СПОСП, докато последният нарушава редица правни норми на Съюза, сред които по-конкретно разпоредбите на Регламент 2021/2115, и общите принципи на правото на Съюза, както и националното законодателство относно екологичната оценка.
91
Следва да се посочи, че противно на националното законодателство, разпоредбите на Регламент 2021/2115 и общите принципи на правото на Съюза са част от правилата, чието спазване от страна на предлаганите СПОСП се контролира от Комисията в рамките на процедурата за одобрение, предвидена в член 118, параграф 4 от Регламент 2021/2115 (вж. т. 47 по-горе).
92
От това следва, че в рамките на контрола за законосъобразност на обжалваното решение, може да се провери, както твърди жалбоподателят, дали Комисията не е трябвало да одобри предложения испански СПОСП с мотива, че последният не отговаря на всички условия, предвидени от член 118, параграф 4 от Регламент 2021/2115.
93
Следователно липсата на абсолютна процесуална предпоставка, изложена във възражението за недопустимост, изведена от това, че за нередностите, посочени срещу обжалваното решение, е отговорен единствено испанският СПОСП, т.е. испанските органи, трябва да се отхвърли, тъй като става въпрос за нередности, чието разглеждане попада в рамките на контрола за съвместимост, предвиден в член 118, параграф 4 от Регламент 2021/2115, както е припомнен в точка 91 по-горе. Затова жалбата не трябва да се отхвърля на основание на тази липса на абсолютна процесуална предпоставка, въпреки че доводите, изведени от неспазване на националното законодателство, трябва да бъдат отхвърлени.
По процесуалната легитимация
94
Комисията твърди, че жалбата е недопустима, защото жалбоподателят няма процесуална легитимация. Обжалваното решение не засягало нито пряко, нито лично жалбоподателя, противно на изискваното от член 263, четвърта алинея ДФЕС, и освен това адресат на обжалваното решение било само Кралство Испания.
95
Жалбоподателят смята, че отговаря на условията за пряко и лично засягане.
96
По силата на член 263, четвърта алинея ДФЕС всяко физическо или юридическо лице може да подаде жалба срещу решенията, които са адресирани до него или които го засягат пряко и лично, както и срещу подзаконови актове, които го засягат пряко и които не включват мерки за изпълнение.
97
В случая адресат на обжалваното решение е Кралство Испания, а не жалбоподателят. При тези обстоятелства първата хипотеза, в която физическо или юридическо лице има процесуална легитимация по силата на член 263, четвърта алинея ДФЕС, трябва да се отхвърли.
98
Затова следва да се разгледа дали втората или третата хипотеза, при които съгласно член 263, четвърта алинея ДФЕС физическо или юридическо лице има процесуална легитимация да обжалва акт, на който не е адресат, могат да съответстват на настоящия случай. Според втората хипотеза жалба може да се подаде, при условие че актът засяга физическото или юридическото лице, което подава жалба, пряко и лично. Според третата хипотеза такова лице може да подаде жалба срещу подзаконов акт, който не включва мерки за изпълнение, ако актът го засяга пряко (решения от 19 декември 2013 г., Telefónica/Комисия, C‑274/12 P, EU:C:2013:852, т. 19, от 27 февруари 2014 г., Stichting Woonpunt и др./Комисия, C‑132/12 P, EU:C:2014:100, т. 44, и от 27 февруари 2014 г., Stichting Woonlinie и др./Комисия, C‑133/12 P, EU:C:2014:105, т. 31).
99
В случая Общият съд преценява, че е целесъобразно да разгледа третата хипотеза, след което, ако е необходимо, да анализира втората хипотеза.
По съществуването на подзаконов акт, който не включва мерки за изпълнение
100
Според Комисията дори в случай че обжалваното решение може да бъде квалифицирано като подзаконов акт, то изисква мерки за изпълнение от страна на испанските органи, които се състоят в приемане на необходимата правна уредба за изпълнението на СПОСП, от който спорната мярка е част.
101
Жалбоподателят оспорва, че ако обжалваното решение трябва да се разглежда като подзаконов акт, то би включвало мерки за изпълнение по смисъла на член 263, четвърта алинея, последна част от изречението ДФЕС.
102
Независимо от естеството на подзаконов акт на обжалваното решение, в случая е достатъчно да се разгледа дали то включва мерки за изпълнение.
103
Както Съдът вече е приел, за да се прецени дали подзаконов акт включва мерки за изпълнение, следва да се разгледа положението на лицето, което се позовава на правото на обжалване съгласно последната част от изречението на член 263, четвърта алинея ДФЕС. Без значение е следователно дали този акт включва мерки за изпълнение по отношение на други лица (вж. решение от 13 март 2018 г., European Union Copper Task Force/Комисия, C‑384/16 P, EU:C:2018:176, т. 38 и цитираната съдебна практика).
104
В това отношение освен това е без значение дали посочените мерки имат механичен характер (вж. решение от 13 март 2018 г., European Union Copper Task Force/Комисия, C‑384/16 P, EU:C:2018:176, т. 40 и цитираната съдебна практика).
105
Съгласно член 9, трета алинея от Регламент 2021/2115 държавите членки определят правната рамка, уреждаща предоставянето на подпомагане от Съюза на земеделските стопани и другите бенефициери в съответствие със СПОСП, одобрени от Комисията съгласно член 118 от същия регламент. Те изпълняват тези СПОСП, както са одобрени от Комисията.
106
Така СПОСП представлява документ, въз основа на който всяка държава членка прилага ОСП за периода от 1 януари 2023 г. до 31 декември 2027 г.
107
В тази смисъл прилагането на спорната мярка, което може да произведе правно действие по отношение на стопанската дейност на жалбоподателя, изисква национални мерки за изпълнение. Впрочем съществуването на такива мерки за изпълнение се потвърждава от проекта за Real Decreto sobre la aplicación, a partir de 2023, de las intervenciones en forma de pagos directos y el establecimiento de requisitos comunes en el marco del Plan Estratégico de la Política Agrícola Común, y la regulación de la solicitud única del sistema integrado de gestión y control (Кралски указ за изпълнението от 2023 г. на интервенциите под формата на директни плащания и установяването на общи изисквания в рамките на СПОСП и за уредба на единното заявление за интегрираната система за администриране и контрол), изготвен от Кралство Испания за изпълнение на испанския СПОСП и представен от жалбоподателя в приложение към неговото становище относно възражението за недопустимост.
108
И тъй като с обжалваното решение само се одобрява испанският СПОСП, включващ спорната мярка, като Кралство Испания трябва да я приложи, както и посочения СПОСП в неговата цялост, това решение може евентуално да произведе правно действие по отношение на жалбоподателя само посредством национални мерки за изпълнение.
109
От предходното следва, че по отношение на жалбоподателя обжалваното решение включва мерки за изпълнение по смисъла на член 263, четвърта алинея, последна част от изречението ДФЕС.
110
Следователно жалбоподателят не може да се основава на третата хипотеза, предвидена от член 263, четвърта алинея ДФЕС, за да оспори обжалваното решение.
111
По-нататък следва да се разгледа дали процесуалната легитимация на жалбоподателя може да се основава на втората хипотеза, изложена в точка 98 по-горе, която изисква обжалваното решение да засяга жалбоподателя пряко и лично. За тази цел е важно най-напред да се разгледа второто от тези две условия.
По личното засягане
112
Според постоянната съдебна практика физическо или юридическо лице, което не е адресат на акт, може да твърди, че е лично засегнато по смисъла на член 263, четвърта алинея ДФЕС, само ако е засегнато от оспорвания акт поради някои присъщи на него качества или поради фактическо положение, което го разграничава от всички останали лица и така го индивидуализира по същия начин както адресата (решение от 15 юли 1963 г., Plaumann/Комисия, 25/62, EU:C:1963:17, т. 223; вж. също решение от 27 февруари 2014 г., Stichting Woonlinie и др./Комисия, C‑133/12 P, EU:C:2014:105, т. 44 и цитираната съдебна практика).
113
Комисията смята, че ако обжалваното решение засяга жалбоподателя, това е само в обективното му качество на земеделски стопанин като всеки друг икономически оператор, който се намира или може да се окаже в същото положение. Освен това според Комисията групата, която е най-силно засегната от обжалваното решение, не е могла да бъде определена към момента на приемането му поради липсата на заявления за основно подпомагане на доходите за устойчиво развитие, подадени въз основа на националната правна уредба, уреждаща отпускането им съгласно испанския СПОПС.
114
Жалбоподателят поддържа, че отговаря на условията за лично засягане поради принадлежността си към ограничен кръг от икономически оператори, който е можело да бъде напълно определен към датата на приемането на обжалваното решение поради, от една страна, качеството му на земеделско предприятие за екстензивно земеделие на голям брой хектари, и от друга страна, качеството му на бенефициер на основно подпомагане на доходите за устойчивост, възлизащо на повече от 200000 евро, ако спорната мярка не беше съществувала. Така след приемането на обжалваното решение жалбоподателят вече не можел да се ползва от тази помощ в размер над 200000 евро.
115
В това отношение съгласно постоянната съдебна практика, когато решението засяга група лица, които са определени или са били определяеми към момента на приемане на този акт в зависимост от присъщи за членовете на групата критерии, тези лица могат да бъдат лично засегнати от посочения акт в качеството си на част от ограничен кръг икономически оператори и това може да е така по-специално когато актът изменя правата, които частноправен субект е придобил преди неговото приемане (вж. в този смисъл решение от 27 февруари 2014 г., Stichting Woonlinie и др./Комисия, C‑133/12 P, EU:C:2014:105, т. 46 и цитираната съдебна практика).
116
Възможността обаче да се определи с по-голяма или по-малка точност колко или дори кои са правните субекти, по отношение на които се прилага дадена мярка, не предполага по никакъв начин, че същите трябва да бъдат разглеждани като лично засегнати от тази мярка, ако това прилагане се осъществява по силата на обективно правно или фактическо положение, определено в съответния акт (решение от 19 декември 2013 г., Telefónica/Комисия, C‑274/12 P, EU:C:2013:852, т. 47).
117
В случая жалбоподателят е земеделско предприятие, което извършва дейност, попадаща в обхвата на обжалваното решение, доколкото последното засяга земеделските производители и други потенциални бенефициери на финансов принос от Съюза, предвиден от испанския СПОСП на основание на Регламент 2021/2115.
118
При все това самият факт, че жалбоподателят е земеделско предприятие, потенциален бенефициер на финансов принос от Съюза по ОСП, не е достатъчен, за да го индивидуализира и разграничи от всяко друго земеделско предприятие, доколкото предвидената със спорната мярка горна граница не обозначава ограничена група земеделски предприятия, а се отнася до последните поради обективното им качество на земеделски стопани по същия начин като всеки друг икономически оператор, който се намира или може да се окаже в същото положение.
119
Също така единствено обстоятелството, че жалбоподателят би отговарял на условията за получаване на основно подпомагане на доходите за устойчивост, по-високо от определената със спорната мярка горна граница, не може да го индивидуализира, тъй като съгласно общо и абстрактно правило правото на получаване на подпомагането се предоставя на многобройни обективно определени оператори.
120
Нещо повече, тази констатация не се поставя под съмнение от довода на жалбоподателя, че според него той притежава придобито право да получава основно подпомагане на доходите за устойчивост в размер, по-висок от 200000 евро, въз основа на режима на преобразуване на правото на плащане на основното подпомагане, въведен с член 23 от Регламент 2021/2115, от който се е ползвал в рамките на ОСП 2015—2022 г.
121
Всъщност следва да се констатира, че от една страна, обжалваното решение не изменя придобитите от жалбоподателя права да получава подпомагане, като се има предвид, че то въвежда ново право за ОСП за периода от 1 януари 2023 г. до 31 декември 2027 г. Обстоятелството, че испанският СПОСП е направил избора да предоставя основното подпомагане на доходите за устойчивост въз основа на метода на правата на плащане, чиято единична стойност се определя чрез механизъм на сближаване, който коригира тяхната стойност пропорционално на стойността им, установена с Регламент № 1307/2013 в рамките на ОСП 2015—2022 г., не позволява да се приеме, че жалбоподателят притежава придобито право на основно подпомагане на доходите за устойчивост като произтичащото от Регламент 2021/2115. На това основание предлаганият от членове 23 и 24 от този регламент механизъм не предоставя правото на получаване на посоченото подпомагане на всеки земеделски стопанин.
122
От друга страна, към датата на приемане на обжалваното решение по никакъв начин не е било възможно да бъдат определени земеделските стопани, по отношение на които е следвало да се прилага тази горна граница, при положение че във всеки случай прилагането на спорната мярка предполага засегнатите стопани да подадат заявление за получаване на основното подпомагане на доходите за устойчивост въз основа на националната правна уредба, установена от Кралство Испания съгласно неговия СПОСП в съответствие с член 9 от Регламент 2021/2115.
123
Следователно жалбоподателят е засегнат от обжалваното решение само в обективното си качество на земеделско предприятие, като всеки друг икономически оператор, който се намира или може да се окаже в същото положение.
124
От предходното следва, че жалбоподателят няма основание да поддържа, че е лично засегнат от обжалваното решение.
125
И тъй като условията за пряко и лично засягане от акта, чиято отмяна се иска, са кумулативни, от това следва, че без да е необходимо да се разглежда дали жалбоподателят е пряко засегнат от обжалваното решение, той не доказва, че е процесуално легитимиран да обжалва последното.
126
Този извод не се поставя под съмнение от довода на жалбоподателя, че правото на ефективна съдебна защита, установено по-конкретно в член 47 от Хартата, изисква да се уважи жалбата срещу обжалваното решение пред Общия съд. Според него законосъобразността на испанския СПОСП не може да се оспорва пред националния съд, доколкото предложението за СПОСП до Комисията не представлява обжалваем административен акт.
127
Що се отнася до принципа на ефективна съдебна защита, член 47, първа алинея от Хартата гласи, че всеки, чиито права и свободи, гарантирани от правото на Съюза, са били нарушени, има право на ефективни правни средства за защита пред съд в съответствие с предвидените в този член условия.
128
В това отношение следва да се припомни, че макар и условията за допустимост, предвидени в член 263 ДФЕС, да трябва да бъдат тълкувани в светлината на основното право на ефективна съдебна защита, това тълкуване не може да стига обаче до неприлагане на условията, изрично предвидени в посочения договор (вж. в този смисъл решение от 3 октомври 2013 г., Inuit Tapiriit Kanatami и др./Парламент и Съвет, C‑583/11 P, EU:C:2013:625, т. 98 и цитираната съдебна практика, и определение от 28 февруари 2017 г., NF/Европейски съвет, T‑192/16, EU:T:2017:128, т. 74).
129
Съдът е припомнил, че предоставената от член 47 от Хартата защита не изисква правният субект да може безусловно да подаде жалба за отмяна на актове на Съюза пряко пред юрисдикцията на Съюза (решение от 28 октомври 2020 г., Associazione GranoSalus/Комисия, C‑313/19 P, непубликувано, EU:C:2020:869, т. 62).
130
Следва да се допълни, че ефективната съдебна защита трябва да се преценява и с оглед на защитата, предоставяна от националните юрисдикции. Всъщност държавите членки трябва да предвидят система от способи за защита и производства, които да осигурят спазването на основното право на ефективна съдебна защита (вж. решение от 13 март 2018 г., European Union Copper Task Force/Комисия, C‑384/16 P, EU:C:2018:176, т. 116 и цитираната съдебна практика).
131
В случая следва да се посочи, че спорната мярка изисква национални мерки за изпълнение (вж. т. 107 по-горе).
132
Всъщност, видно от елементите, припомнени в точки 105—109 по-горе, СПОСП представлява само документ, въз основа на който всяка държава членка изпълнява ОСП за периода от 1 януари 2023 г. до 31 декември 2027 г. чрез приемане на националната правна уредба. Съществуването на такива мерки за изпълнение всъщност се потвърждава от проекта за кралски указ, посочен в т. 107 по-горе.
133
От това следва, че сам по себе си доводът на жалбоподателя, изведен от липсата на ефективна съдебна защита, не позволява да се обоснове допустимостта на настоящата жалба.
134
Вследствие на това възражението за недопустимост, повдигнато от Комисията, трябва да бъде уважено и настоящата жалба да бъде обявена за недопустима, без да е необходимо произнасяне по искането за представяне на документ (вж. т. 8 по-горе).
135
Съгласно член 142, параграф 2 от Процедурния правилник предметът на встъпването отпада, по-специално когато жалбата е обявена за недопустима. Следователно в случая няма основание за произнасяне по подадената от Кралство Испания молба за встъпване.
По съдебните разноски
136
Съгласно член 134, параграф 1 от Процедурния правилник на Общия съд загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане.
137
Тъй като жалбоподателят е загубил делото, той трябва да бъде осъден да понесе направените от него съдебни разноски в съответствие с исканията на Комисията.
По изложените съображения
ОБЩИЯТ СЪД (девети състав)
определи:
1)
Отхвърля жалбата като недопустима.
2)
Няма основание за произнасяне по молбата за встъпване, подадена от Кралство Испания.
3)
Осъжда Complejo Agrícola Las Lomas, SL да заплати съдебните разноски.
4)
Кралство Испания понася съдебните разноски по молбата за встъпване.
Съставено в Люксембург на 17 октомври 2024 година.
Секретар
V. Di Bucci
Председател
L. Truchot
(
*1
)	Език на производството: испански.