62021TJ0702_RES
Věc T‑702/21
Ekobulkos EOOD
v.
Evropská komise
Rozsudek Tribunálu (prvního senátu) ze dne 21. prosince 2022
„Státní podpory – Výroba elektřiny z obnovitelných zdrojů – Stížnost – Žaloba pro nečinnost – Výzva k jednání – Přípustnost – Povinnost jednat – Neexistence“
Žaloba pro nečinnost – Fyzické nebo právnické osoby – Podmínky přípustnosti – Předchozí výzva k jednání – Podstatná náležitost – Rozsah
(Článek 265 druhý pododstavec SFEU)
(viz bod 17)
Žaloba pro nečinnost – Podmínky přípustnosti – Řádný průběh postupu před zahájením soudního řízení – Výzva orgánu – Vymezení předmětu sporu – Rozdíl mezi výzvou k jednání a žalobou – Posouzení
(Článek 265 druhý pododstavec SFEU)
(viz body 19–24)
Žaloba pro nečinnost – Povinnost Komise jednat – Povinnost zkoumat informace týkající se údajně protiprávní podpory – Povinnost buď informovat zúčastněnou stranu v případě neexistence dostatečných důvodů, nebo přijmout rozhodnutí po předběžném přezkumu – Nečinnost
(Článek 265 SFEU; nařízení Rady č. 2015/1589, článek 4, čl. 12 odst. 1 druhý pododstavec, čl. 15 odst. 1 a čl. 24 odst. 2 druhý pododstavec)
(viz body 27–30)
Podpory poskytované státy – Přezkum stížností – Povinnosti Komise – Informace týkající se údajně protiprávní státní podpory, která již byla zohledněna v rozhodnutí o nevznesení námitek – Povinnost přezkumu – Neexistence – Informace, z nichž nevyplývá nesprávné použití schváleného opatření nebo zavedení nové podpory – Povinnost přijmout rozhodnutí po předběžném přezkumu – Neexistence
(Články 107, 108 a čl. 265 druhý pododstavec SFEU; nařízení Rady č. 2015/1589, článek 4, čl. 12 odst. 1 druhý pododstavec, čl. 15 odst. a čl. 24 odst. 2 druhý pododstavec)
(viz body 34–39)
Žaloba pro nečinnost – Fyzické nebo právnické osoby – Opomenutí, která mohou být předmětem žaloby – Nepřezkoumání bez zbytečného prodlení stížnosti týkající se údajně protiprávní podpory – Neexistence nečinnosti ve vztahu ke lhůtě k vyřízení, kterou je třeba vyvodit z neexistence povinnosti jednat
(Článek 265 SFEU; nařízení Rady č. 2015/1589, čl. 12 odst. 1 druhý pododstavec a čl. 24 odst. 2)
(viz bod 40)
Shrnutí
Společnost Ekobulkos EEOD je bulharským výrobcem elektřiny, který provozuje fotovoltaickou elektrárnu uvedenou do provozu dne 19. května 2012.
Rozhodnutím ze dne 4. srpna 2016 (
1
) měla Evropská komise za to, že bulharský režim podpory na výrobu energie z obnovitelných zdrojů oznámený bulharskými orgány (
2
) je slučitelný s vnitřním trhem podle čl. 107 odst. 3 písm. c) SFEU, a rozhodla se nevznést námitky.
Takto schválený režim stanovil zejména podmínky, za kterých výrobci elektřiny z obnovitelných zdrojů mohli využívat preferenčních nákupních cen. Tyto podmínky byly v roce 2015 změněny zejména zavedením pravidel k předcházení kumulace (
3
) (dále jen „dotčené opatření“). Konkrétně za účelem odstranění jakéhokoli rizika nadměrné kompenzace tato pravidla ukládala při stanovení úrovně podpory snížení v případě potřeby preferenční kupní ceny odečtením částky podpory na investice obdržené na základě žádosti podané před 3. květnem 2011, tedy datem nabytí účinnosti zákona, kterým byl dotčený režim zaveden.
Dne 21. února 2020 zaslala společnost Ekobulkos Komisi stížnost, ve které tvrdila, že Bulharská republika poskytla některým výrobcům elektřiny z obnovitelných zdrojů protiprávní státní podporu neslučitelnou s vnitřním trhem tím, že jim poskytla možnost využít preferenčních nákupních cen, na které se neuplatnilo žádné snížení na základě dotčeného opatření. Na podporu svých tvrzení společnost Ekobulkos konkrétně tvrdila, že dotčené opatření vedlo ke stanovení proměnlivé úrovně podpory v rámci stanovení preferenčních nákupních cen v závislosti na datu podání žádosti o podporu. Za těchto podmínek vede takové opatření k narušení rovnosti mezi dotčenými výrobci energie vzhledem k tomu, že toto opatření je podle stěžovatelky diskriminační.
Dopisem ze dne 7. října 2020 jí Komise odpověděla, přičemž uvedla, že dotčené opatření jí již bylo předloženo k přezkumu v řízení, v němž bylo přijato kladné rozhodnutí z roku 2016, a opřela se v tomto ohledu o různé prvky analýzy uvedené v odůvodnění tohoto rozhodnutí. Za těchto podmínek má za to, že již schválila změny zavedené v roce 2015, včetně zejména dotčeného opatření. Komise dále uvedla, že na základě informací uvedených ve stížnosti neidentifikovala nesprávné použití schváleného opatření ani nová opatření, která by mohla být státní podporou. Vyzvala ji proto k tomu, aby jí v případě, že si to přeje, poskytla další užitečné skutečnosti, jinak bude stížnost považována za vzatou zpět.
V dopise ze dne 7. listopadu 2020, jakož i v posledním dopise ze dne 22. června 2021 zopakovala společnost Ekobulkos svou analýzu, čímž setrvala na svých argumentech. V tomto posledně uvedeném dopise, označeném jako výzva k jednání ve smyslu čl. 265 druhého pododstavce SFEU, se společnost Ekobulkos mimoto domáhala toho, aby Komise využila svých výsad, které má na základě nařízení 2015/1589 (
4
) s cílem nařídit pozastavení uplatňování kritizovaných ustanovení do doby, než s konečnou platností rozhodne o jejich slučitelnosti s vnitřním trhem.
V tomto kontextu podala společnost Ekobulkos dne 30. října 2021 k Tribunálu žalobu pro nečinnost znějící na určení, že Komise se v rozporu s právem nevyjádřila k její stížnosti.
Tribunál ve svém rozsudku ze dne 21. prosince 2022 zamítl tuto žalobu jako neopodstatněnou.
Tento rozsudek má dvojí význam. Poskytuje totiž Tribunálu příležitost přezkoumat otázku přípustnosti žaloby pro nečinnost z hlediska vymezení předmětu žaloby výzvou k jednání v případě, že existuje přinejmenším formální rozdíl mezi předmětem takové výzvy a návrhovými žádáními směřujícími proti nečinnosti. Dále, pokud jde o věc samou, Tribunál má rovněž příležitost upřesnit, za jakých okolností není Komise povinna vyjádřit se ke stížnosti týkající se údajné státní podpory, která jí byla předložena, zejména v případě, kdy má za to, že již přezkoumala dotčené opatření v předchozím rozhodnutí.
Závěry Tribunálu
Tribunál nejprve přezkoumal námitku nepřípustnosti Komise vycházející z porušení podstatné formální náležitosti. Podle Komise totiž dopis ze dne 22. června 2021 nemůže představovat výzvu k jednání ve smyslu čl. 265 druhého pododstavce SFEU vzhledem k rozdílu mezi žádostí předloženou při této příležitosti a návrhovými žádáními směřujícími proti nečinnosti z hlediska jejich právního základu.
V tomto ohledu Tribunál úvodem připomněl, že výzva k jednání uvedená v čl. 265 druhém pododstavci SFEU má za následek vymezení předmětu žaloby, která může být podána, v případě, že dotčený orgán se k ní nevyjádřil ve lhůtě dvou měsíců. Za těchto podmínek vyžaduje ustálená judikatura, aby výzva požadovaná z tohoto důvodu byla formulována dostatečně jasně a přesně, aby umožnila dotčenému orgánu konkrétně pochopit její předmět, jakož i požadavek vyjádřit se k ní.
V projednávaném případě poté, co Tribunál sice souhlasil s Komisí ohledně existence rozdílu, kterého se dovolávala, s ohledem na tyto zásady vyplývající z judikatury však odmítl připustit, že by tento rozdíl mohl vést k nepřípustnosti žaloby. Za těchto podmínek Tribunál pokračoval ve svém přezkumu věcnou analýzou dopisu ze dne 22. června 2021 z hlediska výše připomenutých relevantních kritérií s ohledem na všechny skutečnosti uvedené stěžovatelkou v průběhu správního řízení. Tento přezkum jej přitom vedl k určení, že společnost Ekobulkos od zaslání stížnosti nikdy nezměnila svoji hlavní žádost, jejímž cílem bylo v projednávaném případě dosáhnout přijetí rozhodnutí o slučitelnosti dotčeného opatření s ohledem na právo státních podpor a byla kromě toho dostatečně jasná a přesná ve smyslu výše uvedené judikatury. To platí i pro dopis ze dne 22. června 2021, navzdory formálně odlišné žádosti uvedené v jeho závěru, takže musí být považován za výzvu k jednání. Za těchto podmínek Tribunál rozhodl, že žaloba musí být prohlášena za přípustnou.
Dále, pokud jde o opodstatněnost návrhových žádání směřujících proti nečinnosti, Tribunál připomněl, že v tomto ohledu může rozhodnout až poté, co ověří, zda v okamžiku výzvy k jednání, která mu byla zaslána, měl dotčený orgán skutečně povinnost jednat.
V projednávaném případě jsou v oblasti státních podpor povinnosti Komise, zejména pro účely přezkumu opatření, které může být státní podporou, upraveny nařízením 2015/1589. Konkrétně čl. 15 odst. 1 tohoto nařízení stanoví, že přezkoumání možné protiprávní podpory je zakončeno přijetím formálního rozhodnutí (
5
). Komise má tedy uvedenou povinnost jednat jen tehdy, když přezkoumala dotčené opatření, přičemž však upřesnila, že Komise není povinna jej přezkoumat, pokud se jí po podání stížnosti nepodařilo získat dostatečné skutečnosti za účelem jejího přezkumu (
6
).
V tomto ohledu Tribunál zaprvé zjistil, že Komise ve svém rozhodnutí o slučitelnosti z roku 2016 zohlednila legislativní změny, k nimž došlo v roce 2015, včetně dotčeného opatření, jak vyplývá z odůvodnění tohoto rozhodnutí. Komise tedy stěžovatelce správně sdělila, že se již vyjádřila k dotčenému opatření. Žádné ustanovení nařízení 2015/1589 přitom Komisi neukládalo povinnost přijmout nové rozhodnutí o slučitelnosti státní podpory s vnitřním trhem, o které již rozhodla, jak zdůraznil Tribunál, a poté doplnil, že pokud by tomu mělo být jinak, umožnilo by to všem zúčastněným stranám zpochybnit posouzení slučitelnosti, a to i po uplynutí lhůty pro podání žaloby na neplatnost.
Zadruhé v rozsahu, v němž měla Komise mimo jiné za to, že na základě stížnosti nebylo možné identifikovat nesprávné použití dotčeného opatření ani zavedení jiného nového opatření, než které již bylo přezkoumáno, Tribunál konstatoval, že společnost Ekobulkos nijak neprokázala, v čem je toto posouzení nesprávné.
Z výše uvedeného vyplývá, že Komise neměla žádnou povinnost jednat v okamžiku, kdy jí byla zaslána výzva k jednání. Pokud neexistuje povinnost jednat, stěžovatel se nemůže účinně dovolávat ani údajně nepřiměřené délky řízení o přezkumu jeho stížnosti.
Závěrem vzhledem k tomu, že Komisi nelze v projednávaném případě vytýkat žádnou nečinnost, má Tribunál za to, že žaloba musí být zamítnuta.
(
1
) – Rozhodnutí C(2016) 5205 final ze dne 4. srpna 2016 ve věci SA.44840 (2016/NN).
(
2
) – Jak bylo oznámeno, tento režim byl tvořen Zakon za energiata ot vazobnovjajemi iztočnici (ZEVI) (zákon o energii z obnovitelných zdrojů), který nabyl účinnosti dne 3. května 2011 (DV č. 35 ze dne 3. května 2011), jakož i dvěma usneseními ze dne 18. března 2013 o regulaci cen elektřiny a ze dne 20. února 2004 o regulaci cen elektřiny.
(
3
) – V projednávaném případě se jedná o článek 18 Zakon za izmenenie i dopalnenie na Zakona za energetikata (ZID-ZE) (zákon, kterým se mění a doplňuje zákon o energii) ze dne 24. července 2015 (DV č. 56 ze dne 24. července 2015).
(
4
) – Nařízení Rady (EU) č. 2015/1999 ze dne 13. července 2015, kterým se stanoví prováděcí pravidla k článku 108 [SFEU] (Úř. věst. 2015, L 248, s. 9). Žádost se v projednávaném případě týkala čl. 13 odst. 1 tohoto nařízení.
(
5
) – Článek 4 odst. 2, 3 a 4 nařízení 2015/1589, na který odkazuje čl. 15 odst. 1 nařízení 2015/1589, stanoví, že je předmětem takového rozhodnutí je shledat buď to, že dotčené opatření není podporou, nebo že opatření je slučitelné s vnitřním trhem, nebo naopak, že je třeba zahájit formální vyšetřovací řízení vzhledem k pochybnostem, které vyvolává.
(
6
) – Článek 24 odst. 2 nařízení 2015/1589, na který odkazuje čl. 12 odst. 1 druhý pododstavec téhož nařízení.