62003CC0230_CS
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Bundesverwaltungsgericht (německý spolkový nejvyšší správní soud) na základě článku 234 ES předložil Soudnímu dvoru dvě předběžné otázky týkající se výkladu článku 6 rozhodnutí rady přidružení č. 1/80 ze dne 19. září 1980 o vývoji přidružení dohodnutém mezi Evropským společenstvím a Tureckem (dále jen „rozhodnutí č. 1/80“)(2) .
2. Uvedený předpis dává tureckým pracovníkům určitá práva, jejichž dosah závisí na období výkonu zaměstnání v některém z členských států.
3. Pochyby předkládajícího soudu se týkají účinků přerušení období zaměstnání námořníka na započtení období pracovní činnosti potřebných k získání volného přístupu k jakékoliv zaměstnanecké činnosti.
I – Právní rámec
4. Vztahy mezi Tureckem a Evropskou unií se mění v závislosti na politické a ekonomické situaci v daném okamžiku(3), právní rámec však zůstává nedotčen(4) .
A – Dohoda o přidružení
5. Dne 12. září 1963 byla v Ankaře podepsána Dohoda zakládající přidružení mezi Evropským hospodářským společenstvím a Tureckem, která byla schválena a potvrzena jménem Společenství rozhodnutím Rady 64/732/EHS ze dne 23. prosince 1963(5) (dále jen „dohoda o přidružení“).
6. Jak jsem uvedl ve stanovisku předneseném ve věci Öztürk(6), dohoda si klade za cíl plynulé a rovnoměrné upevnění obchodních vztahů mezi oběma stranami, zaručení rychlého růstu tureckého hospodářství a zvýšení zaměstnanosti a životní úrovně v této zemi. V odůvodnění se uvádí, že pomoc Společenství tureckému lidu v jeho úsilí zlepšit svou životní úroveň usnadní budoucí přistoupení tohoto státu(7) .
7. K dosažení uvedených cílů byly navrženy fáze přípravná, během níž Turecká republika posílí s pomocí Společenství své hospodářství (článek 3), přechodná, která se zaměří na postupné zavádění celní unie(8) sbližováním příslušných finančních politik (článek 4), a fáze konečná, určená k posílení koordinace uvedených politik (článek 5).
8. Za účelem zajištění postupného vývoje systému se signatáři scházejí v rámci rady, která jedná v mezích pravomocí, jež jí dohoda o přidružení dává (článek 6), a která má za účelem dosažení stanovených cílů v uvedených případech rozhodovací pravomoc (článek 22).
9. Do druhé fáze bylo zahrnuto přezkoumání postupného zavádění volného pohybu pracovníků(9), přičemž se signatáři opírali o články 48, 49 (nyní po změně články 39 ES a 40 ES) a o článek 50 Smlouvy o EHS (nyní článek 41 ES) (článek 12)(10) .
B – Dodatkový protokol
10. Přechodná fáze byla završena v roce 1970 dodatkovým protokolem(11), včleněným do dohody o přidružení, který vstoupil v platnost v roce 1973 (článek 62) a měl vymezit podmínky, postupy a tempo realizace následující etapy (článek 1).
11. Hlava II upravuje volný pohyb osob a služeb, přičemž pracovníkům je věnována kapitola první, jejíž článek 36 stanoví, že volný pohyb pracovníků bude zaváděn postupně v souladu se zásadami obsaženými v článku 12 dohody o přidružení, a to na konci dvanáctého a dvaadvacátého roku od nabytí účinnosti této dohody(12) ; o potřebných postupech ohledně této fáze rozhoduje rada přidružení.
12. Článek 37 stanoví, že pokud jde o podmínky zaměstnanosti a odměňování, je tureckým pracovníkům zaměstnaným ve Společenství přiznáno stejné zacházení, jaké mají státní příslušníci členských států.
C – Rozhodnutí č. 1/80
13. Na základě rozhodnutí č. 2/76 ze dne 20. prosince 1976 o provedení článku 12 dohody o přidružení přijala rada přidružení dne 19. září 1980 rozhodnutí č. 1/80(13) .
14. Článek 6 je včleněn do kapitoly druhé nazvané „Sociální ustanovení“, do oddílu 1 nazvaného „Otázky zaměstnanosti a volného pohybu pracovníků“. Jeho znění je následující:
„1. Aniž jsou dotčena ustanovení článku 7 o volném přístupu jeho rodinných příslušníků k zaměstnání, turecký pracovník působící na řádném trhu práce v členském státě:
– má právo v tomto členském státě po jednom roce řádného zaměstnání na obnovení platnosti svého pracovního povolení u stejného zaměstnavatele, pokud je u něho pracovní místo k dispozici;
– má právo v tomto členském státě po třech letech řádného zaměstnání a s výhradou přednosti, která bude poskytnuta pracovníkům z členských států Společenství, odpovědět na jinou nabídku ve stejné profesi u zaměstnavatele podle svého výběru učiněnou za obvyklých podmínek a zaregistrovanou u pracovních úřadů tohoto členského státu;
– je oprávněn v tomto členském státě po čtyřech letech řádného zaměstnání k volnému přístupu k jakékoli zaměstnanecké činnosti dle svého výběru.
2. Roční dovolená a nepřítomnost z důvodu mateřství, pracovního úrazu nebo krátkodobé nemoci se považují za období řádného zaměstnání. Období nedobrovolné nezaměstnanosti, řádně zjištěné příslušnými úřady, a nepřítomnost z důvodu dlouhodobé nemoci, které se nepovažují za období řádného zaměstnání, nemají dopad na práva nabytá na základě období předchozího zaměstnání.
[…]“ (neoficiální překlad)
II – Skutková podstata, spor v původním řízení a předběžné otázky
15. Mehmet Sedef, turecký státní příslušník narozený v roce 1952, pracoval od roku 1977 jako námořník pro různé německé zaměstnavatele, k čemuž nebylo vyžadováno pracovní povolení, stačilo povolení k pobytu, které získával postupně, neboť jeho platnost byla omezena na jednotlivé pracovní poměry. Od 18. ledna 1993 byl uznán nezpůsobilým k výkonu tohoto povolání ze zdravotních důvodů.
16. Období od počátku výkonu pracovní činnosti až k prohlášení nezpůsobilým lze rozdělit, jak to činí i předkládající soud, do čtyř skupin:
1. období zaměstnání včetně roční dovolené, přičemž bylo zjištěno, že několikrát byl více než rok zaměstnán u téhož zaměstnavatele, i když žádné z těchto období nikdy netrvalo tři roky(14) ;
2. období nezaměstnanosti, v němž jsou započtena pouze období zjištěná úřady, a to od jednoho měsíce několika dnů až po téměř osm měsíců(15) ;
3. období nepřítomnosti z důvodu krátkodobých i dlouhodobých nemocí, která trvala v jednom případě déle než jeden rok(16), a
4. další, v nichž jsou zahrnuta období, která sám dotyčný kvalifikuje jako „neplacenou dovolenou“, jichž bylo celkem sedmnáct v rozmezí asi 15 let, a to v délce od 1 do 70 dnů, přičemž toto období trvalo celkem přibližně třináct měsíců (7,2 %)(17) .
17. V roce 1992 požádal M. Sedef o vydání povolení k pobytu, které by nebylo omezeno na výkon pracovní činnosti v oblasti námořní dopravy, aby mohl vykonávat výdělečné zaměstnání na pevnině; Freie und Hansestadt Hamburg tuto žádost zamítlo.
18. Verwaltungsgericht (správní soud) v Hamburgu, na nějž se M. Sedef obrátil, rozhodl na základě čl. 6 rozhodnutí č. 1/80, aby mu bylo požadované povolení k pobytu vydáno.
19. Žalovaná správa proti tomuto rozsudku podala u Oberverwaltungsgericht (vrchního správního soudu) v Hamburgu odvolání, přičemž uplatnila, že nebyly splněny podmínky uvedeného ustanovení.
20. Bundesverwaltungsgericht, jemuž byl předložen opravný prostředek „Revision“ podaný M. Sedefem, vzhledem k tomu, že podle vnitrostátních ustanovení(18) nemá dotyčný právo na obnovení povolení k pobytu, ale mohl by je získat na základě uplatnění evropského práva, se rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1) Má být čl. 6 odst. 1 třetí odrážka a odst. 2 rozhodnutí rady přidružení č. 1/80 ze dne 19. září 1980, zřízené dohodou zakládající přidružení mezi Evropským hospodářským společenstvím a Tureckem, vykládán v tom smyslu, že turecký pracovník, který od roku 1977 vykonával po dobu více než 15 let řádné zaměstnání, pro které není postupně u jednotlivých zaměstnavatelů vyžadováno pracovní povolení v oblasti námořní dopravy členského státu, působící na řádném trhu práce, který během tohoto období splnil podmínky stanovené v čl. 6 odst. 1 první odrážce rozhodnutí č. 1/80, má právo na vydání povolení k pobytu, bylo‑li jeho zaměstnání v oblasti námořní dopravy přerušeno – kromě četných přerušení z důvodu nemoci a z důvodu nedobrovolné nezaměstnanosti zjištěné příslušnými orgány – sedmnáctkrát mezi dvěma pracovními smlouvami na dobu od jednoho do sedmdesáti dnů (celkem přibližně třináct měsíců), a pokud turecký pracovník podle svých tvrzení strávil prodloužená období přerušení pracovní činnosti u své rodiny v Turecku, aniž by v tomto ohledu byla zjištěna nedobrovolná nezaměstnanost? Má v tomto ohledu význam, že taková přerušení jsou pro povolání (v projednávané věci v oblasti námořní dopravy) charakteristická?
2) Je předpokladem práva na vydání povolení k pobytu na základě čl. 6 odst. 1 třetí odrážky rozhodnutí č. 1/80 to, že turecký pracovník předtím splnil podmínky stanovené v čl. 6 odst. 1 druhé odrážce rozhodnutí č. 1/80? Má v tomto ohledu význam, že změna zaměstnavatele před uplynutím tří let je pro povolání (v projednávané věci v oblasti námořní dopravy) charakteristická?“
III – Řízení před Soudním dvorem
21. Freie und Hansestadt Hamburg, německá vláda a Komise předložily svá písemná vyjádření ve lhůtě stanovené článkem 20 Statutu Soudního dvora.
22. Během jednání, které se konalo dne 30. června 2005, byla přednesena ústní vyjádření zástupce M. Sedefa a zástupce Komise.
IV – Rozbor předběžných otázek
23. Vzhledem k tomu, že otázky předkládajícího soudu se týkají článku 6 rozhodnutí č. 1/80, je třeba s ohledem na skutečnosti uvedené ve spise říci nejdříve několik obecných poznámek týkajících se obsahu tohoto ustanovení; rovněž je třeba přezkoumat, jaký vliv zde má skutečnost, že M. Sedef vykonával povolání námořníka.
A – Právní režim článku 6 rozhodnutí č. 1/80
24. V rozhodnutí č. 1/80 nejsou turečtí pracovníci přirovnáváni k pracovníkům z členských zemí Společenství, neboť nemají oprávnění vyplývající z volného pohybu osob ani právo na přemísťování či právo pobytu. Jsou jim pouze přiznávána určitá oprávnění v té hostitelské zemi, na jejíž území vstoupili legálně a byli zde řádně po určitou dobu zaměstnáni(19) ; nejsou však ani v tomtéž postavení jako státní příslušníci třetích zemí(20) .
25. Článek 6 rozhodnutí č. 1/80 stanoví „působení na řádném trhu práce v členském státě“ jako podmínku pro získání různých práv podle délky trvání tohoto působení.
1. Působení na řádném trhu práce
26. Základní podmínkou je pracovní poměr umístěný v prostoru Společenství nebo alespoň s tímto prostorem úzce spojený, přičemž se musí zároveň jednat o „řádné“ zaměstnání.
27. Pro přezkum první z těchto skutečností používá judikatura podobná kritéria jako v případě volného pohybu pracovníků(21), přičemž zjišťuje návaznost na výkon skutečné a efektivní výdělečné činnosti ve prospěch jiné osoby nebo pod jejím vedením, za kterou je vyplácena odměna(22) . Stejný postup uplatňuje při přezkumu návaznosti na území, přičemž kromě vnitrostátní právní úpravy v oblasti práva na práci a sociálního zabezpečení je nutné přihlížet také k místům najímání a výkonu zaměstnanecké činnosti(23) .
28. Předpokladem řádného vstupu na trh práce je stabilní a bezproblémová situace(24), jakož i skutečnost, že pracovník dodržel právní předpisy hostitelského státu a získal oprávnění pro výkon povolání v této zemi(25) .
2. Přiznávaná práva
29. Systém postupné integrace poskytuje výhody, které se mění v závislosti na době působení v určité pracovní pozici(26) .
30. Článek 6 odst. 1 rozhodnutí č. 1/80, který má podle ustálené judikatury přímý účinek(27), vyjmenovává ve svých třech odrážkách všechny typy oprávnění, která jsou postupně přiznávána v závislosti na délce pracovní činnosti v členském státě a z nichž vyplývá i související právo pobytu(28) .
31. Trvá-li řádné zaměstnání více než jeden rok, lze obnovit platnost pracovního povolení u stejného zaměstnavatele; trvá‑li toto zaměstnání další dva roky, lze změnit zaměstnavatele, ale nikoliv profesi či zemi; konečně po dalším roce má pracovník možnost volného přístupu k jakékoli zaměstnanecké činnosti v téže zemi.
32. Jakmile pracovník splní poslední uvedenou podmínku, může získané výhody ztratit pouze v případě, když z jakéhokoli důvodu definitivně opustí pracovní trh(29) nebo je‑li období před uzavřením nové pracovní smlouvy, kdy není přechodně vykonávána pracovní činnost, nepřiměřeně dlouhé(30) .
3. Započtení období
33. Práv uvedených v odrážkách čl. 6 odst. 1 rozhodnutí č. 1/80 lze nabýt pouze tehdy, trvá-li zaměstnanecká činnost „nepřetržitě“ jeden, tři nebo čtyři roky. Dojde‑li ovšem k přerušení práce, není splněna podmínka trvání pracovní činnosti, takže po novém nástupu do práce se předešlá období nezapočítávají, nýbrž se začíná počítat od začátku.
34. Jelikož uplatnění posledně uvedené zásady by mohlo být v některých případech nespravedlivé, stanoví odstavec 2 několik výjimek, přičemž podle druhu a trvání období, kdy není vykonávána pracovní činnost, rozlišuje období, která mají pozitivní účinky, a proto se započítávají do řádného zaměstnání (roční dovolená, mateřství, pracovní úrazy a krátkodobé nemoci), od období, která mají negativní účinky, která však nemají za následek ztrátu již dříve nabytých práv (řádně zjištěná nedobrovolná nezaměstnanost a dlouhodobá nemoc).
35. V posledně uvedených případech není u pracovníka, který přerušil z některého z uvedených důvodů svou pracovní činnost, nezbytné počítat dobu od začátku, jako by nikdy nebyl v hostitelské zemi řádně zaměstnán(31) .
36. Zvláštní ustanovení týkající se kontinuity zaměstnání nebudou uplatněny, pokud turecký pracovník splnil podmínky uvedené v čl. 6 odst. 1 třetí odrážce nezbytné pro bezpodmínečné užívání oprávnění vyplývajícího z uvedeného ustanovení(32), přičemž je oprávněn přerušit své působení na trhu práce, neboť je již řádně integrován v jeho struktuře(33) . Je třeba nezaměňovat tento případ, kdy některá přerušení práce nejsou relevantní, s předchozími případy, kdy se jedná o nabytí práv.
37. Je třeba také zdůraznit, že i kdyby měly být uvedené podmínky vykládány restriktivně(34), neboť jinak by docházelo ke zkreslování výpočtu, mohou nastat situace, kdy je třeba zohlednit některá, většinou krátkodobá období(35) .
B – Výklad článku 6 rozhodnutí č. 1/80 a povolání námořníka
38. V závěru každé předběžné otázky předložené Soudnímu dvoru se předkládající soud dotazuje, jakou roli mohou hrát při jejich zodpovězení zvláštnosti charakteristické pro povolání námořníka.
39. Námořní doprava představuje odvětví, které s sebou od počátku nese četná nebezpečí a velké nesnáze, neboť námořník vykonává své povolání v nebezpečném a tvrdém prostředí(36), i když podmínky k výkonu tohoto povolání se časem změnily. „Pro nás, námořníky na otevřeném moři, je moře hlavně směr, je téměř výhradně cesta. Ale jaká cesta! Nikdy nezapomenu na svou první plavbu přes oceán. Tehdy ještě vládly světu plachetnice. Jak nádherná to byla doba! Neříkám, že moře bylo tehdy lepší, to ne; bylo však poetičtější, tajemnější, nepoznanější. Dnes se moře stále více industrializuje; námořník na svých železných lodích ví, kdy bude odjíždět, kdy se zastaví, má spočítané dny i hodiny […]; tehdy to tak nešlo; svou roli tu hrála náhoda, štěstí, příznivý vítr […] dnes je moře jiné, jiná je loď a jiný je i námořník“. Tak nechal promluvit hlavního hrdinu známý španělský spisovatel generace 1898(37) .
40. Tato činnost, dříve i nyní, se od ostatních činností podstatně liší. Mezinárodní právo(38), právo členských států(39) i právo Evropského společenství zohlednily tvrdé podmínky i zvláštnosti života a práce námořníků.
41. V rámci Společenství je možné uvést jako příklad směrnici Rady 1999/63/ES ze dne 21. června 1999 o dohodě o úpravě pracovní doby uzavřené mezi svazem provozovatelů námořních plavidel Evropského společenství (ECSA) a Federací odborů pracovníků v dopravě v Evropské unii (FST)(40), a směrnici Evropského parlamentu a Rady 1999/95/ES ze dne 13. prosince 1999 o uplatňování ustanovení o pracovní době námořníků na palubách plavidel, která využívají přístavy Společenství(41) .
42. Podobně jako v jiných oblastech, např. v oblasti dopravy(42), se zvláštnosti práce námořníků promítly v právních předpisech, zvláště pokud jde o ochranu a bezpečnost.
43. Tím, že v této oblasti existuje vlastní právní úprava, je zřejmé, že bylo‑li to považováno za potřebné, byly zvláštnosti povolání zohledněny.
44. Rozhodnutí č. 1/80 neodkazuje na žádnou určitou kategorii pracovníků, což znamená, že jeho ustanovení platí bez výjimky pro všechny zaměstnance, ať je jejich povolání jakékoliv.
45. Takové tvrzení nevyvrací ani článek 12, který stanoví, že členské země Společenství a Turecko mohou přechodně upustit od automatického uplatňování článků 6 a 7 v případě, že dojde nebo by mohlo dojít k vážnému zhoršení životní úrovně nebo zaměstnanosti v některé oblasti, odvětví činnosti nebo v rámci určitého povolání, neboť výše uvedené pravidlo má obecný charakter a lze ho vysvětlit tím, že jde o situaci přechodně výjimečnou.
46. Soudní dvůr mimoto uvedl, že znění čl. 6 odst. 1 je obecné a bezpodmínečné, neboť nedává členským státům pravomoc vyloučit některé kategorie tureckých pracovníků z přiznání práv, které jim tento předpis dává(43) . Tuto teorii lze, zdá se, použít na všechny hypotézy snažící se o odlišení konkrétního zaměstnání.
47. Zvláštnosti charakteristické pro určitou činnost branou z širšího hlediska tudíž nejsou pro výklad uvedeného ustanovení relevantní, protože kdyby byly připuštěny výjimky a pravidla by byla upřesňována na základě vykonávaných prací, byl by porušen jednotný výklad ustanovení, neboť nic by nebránilo tomu, aby nedocházelo k výhodnějšímu posuzování i jiných pracovních prostředí, což by zapříčinilo vznik kazuistické judikatury, jež by ohrozila soudržnost systému a právní jistotu, ačkoli pokud jde o práva obsažená v tomto ustanovení, nic nebrání tomu, aby bylo přihlíženo ke zvláštním skutečnostem každého jednotlivého případu.
C – První předběžná otázka
48. Hlavní pochybnost předkládajícího soudu se týká výkladu čl. 6 odst. 1 třetí odrážky a čl. 6 odst. 2 rozhodnutí č. 1/80 pro zjištění dopadu, který mají pro uznání práva na volný přístup k zaměstnání přerušení, během nichž nebyl pracovník řádně evidován jako nezaměstnaný a k nimž nedošlo ani z důvodu nemoci, jakož i dopadu okolnosti, že změna zaměstnavatele je pro toto povolání charakteristická, přičemž posledně uvedené hledisko, jež je společné další položené otázce, jsem právě posuzoval.
49. V projednávaném případě spočívá problém v tom, že M. Sedef pracoval více než 15 let na německých lodích pro různé zaměstnavatele, avšak podle upřesnění, která předložil Bundesverwaltungsgericht, pracoval bez přerušení pouze takovou dobu, která je potřebná k nabytí práva uvedeného v první odrážce uvedeného článku, což je obnovení platnosti pracovního povolení u stejného zaměstnavatele.
50. Pokud by se sečetla období, která trvala od jednoho do sedmdesáti dnů a která dotyčný pracovník kvalifikuje jako „neplacenou dovolenou“, bylo by dosaženo maximální doby, která je stanovena pro nabytí práv uvedených ve třetí odrážce tohoto ustanovení, pokud by ovšem bylo možné zařadit tato období do odstavce 2 uvedeného článku.
51. V tomto ohledu se však zdá být jasné, že uvedená období nelze posuzovat stejně jako období přerušení práce z důvodu roční dovolené nebo krátkodobých nemocí, která lze bez problémů započítat do období řádného zaměstnání, jak to také uvedl soud, který předběžné otázky položil.
52. Rovněž nelze posuzovat stejně období přerušení práce z důvodu dlouhodobějších nemocí, která byla uvedena na jiném místě.
53. Pokud jde o započtení období nedobrovolné nezaměstnanosti, ustanovení uvádí pouze taková období, která byla řádně zjištěna příslušnými úřady. Takový výklad tohoto ustanovení má svůj účel, totiž vyhnout se podvodům, přičemž státu má být umožněna kontrola pracovníků tím, že se řádně zapíší mezi uchazeče o zaměstnání, jinak by byla porušena regulérnost situace(44) .
54. Z informací předložených v usnesení Bundesverwaltungsgericht však také vyplývá, že dotyčný pracovník se zcela legitimně nemusel zapsat jako uchazeč o zaměstnání, pokud předpokládal, že brzy získá nové zaměstnání(45), což se vícekrát stalo, a on sám také potvrdil, že získal nové zaměstnání bez velkých problémů vždy, když se vrátil do Německa(46), kde se navíc pro výkon zaměstnání námořníka nevyžaduje pracovní povolení, nýbrž je dostačující pouhé povolení k pobytu.
55. Dále by bylo třeba posuzovat krátká přerušení zaměstnání stejně jako řádně zjištěná období nedobrovolné nezaměstnanosti, neboť tímto způsobem není ohroženo působení na trhu práce v členském státě Společenství ani nedochází ke zkreslení úředního zjištění ztráty zaměstnání(47) .
56. Tuto myšlenku lze odůvodnit i tím, že cílem článku 6 rozhodnutí č. 1/80 je, jak jsem již uvedl, volný pohyb pracovníků, přičemž předpokladem je pravidelný výkon povolání, což je v případě M. Sedefa dostatečně prokázaná skutečnost.
57. Tato myšlenka vyplývá také z rozsudku ze dne 17. dubna 1997, Kadiman(48), který uvádí Komise ve svých písemných vyjádřeních. Ačkoliv odkazuje na článek 7 rozhodnutí č. 1/80, jehož účelem je sloučení rodiny tureckého pracovníka, pokud bydlí společně „nepřetržitě“ po dobu tří let v hostitelském státě, připouští, že „dotyčný může z legitimních důvodů na přiměřenou dobu opustit společné bydliště, například za účelem dovolené nebo návštěvy své rodiny v zemi původu“ (bod 48).
58. Za tohoto předpokladu by sem bylo možné zařadit některá sporná období, nikoliv však období, která trvala příliš dlouho z důvodu opožděného uskutečnění pracovní nabídky nebo z důvodu nepřiměřeně dlouhého setkání s příbuznými.
59. Soudnímu dvoru však v žádném případě nepřísluší určovat, které případy odpovídají podmínkám uvedeným v čl. 6 odst. 2 rozhodnutí č. 1/80, neboť by se tímto vměšoval do pravomoci vnitrostátního soudu; musí mu však poskytnout potřebný výklad, aby mohlo být právo Společenství ve sporu v původním řízení správně uplatněno.
60. S ohledem na všechny předcházející úvahy navrhuji, aby bylo na první předběžnou otázku odpovězeno v tom smyslu, že čl. 6 odst. 2 rozhodnutí č. 1/80 se vztahuje na taková přerušení pracovních poměrů, jako jsou přerušení dotčená v projednávaném případě, kromě těch, která trvají příliš dlouho z důvodu opožděného uskutečnění pracovní nabídky nebo z důvodu nepřiměřeně dlouhých návštěv rodiny, přičemž posouzení uvedených přerušení přísluší vnitrostátnímu soudu.
D – Druhá předběžná otázka
61. Bundesverwaltungsgericht se také dotazuje, zda pro nabytí práva uvedeného v čl. 6 odst. 1 třetí odrážce rozhodnutí č. 1/80 je třeba předtím splnit podmínky uvedené v druhé odrážce.
62. Odrážky uvedeného ustanovení přiznávají postupně stále širší oprávnění k volnému přístupu k zaměstnání, a to v závislosti na délce trvání řádné zaměstnanecké činnosti. Pokud je brán v úvahu výhradně časový aspekt pracovního poměru, lze samostatně posuzovat podmínky odpovídající každé fázi v tom smyslu, že nejvyšší úroveň zahrnuje úrovně nižší – ve čtyřech letech jsou obsaženy tři roky a ve třech letech jeden rok.
63. Potíž nastává při ověřování, zda pracovní smlouva byla uzavřena s jedním zaměstnavatelem nebo s více zaměstnavateli, neboť jen v případě, kdy jsou překročeny tři roky řádného zaměstnání, jsou splněny podmínky druhé odrážky, a od tohoto okamžiku je možné přijímat pracovní nabídky jiných zaměstnavatelů, než byl ten původní.
64. Systém postupné integrace stanovený v čl. 6 odst. 1 rozhodnutí č. 1/80 předpokládá, že k dosažení maximálního stupně práv je třeba stoupat stupínek po stupínku, aniž je možné některý z nich přeskočit.
65. Graficky to lze znázornit čtyřmi soustřednými kruhy. V nejmenším má pouhá očekávání, ale po roce práce u téhož zaměstnavatele vstupuje pracovník do druhého kruhu, kde už má možnost si platnost svého pracovního povolení prodloužit; po třech letech zaměstnání – rozumí se u téhož zaměstnavatele – vstupuje do třetího kruhu, kdy při zachování téže profese je oprávněn změnit zaměstnavatele; po čtyřech letech výkonu téže profese si může zvolit nejen svého zaměstnavatele, ale získává volný přístup k jakékoliv pracovní činnosti dle svého výběru.
66. V tomto ohledu je třeba připomenout ustálenou judikaturu stanovenou ve výše uvedeném rozsudku Eroglu, v němž se potvrzuje, že čl. 6 odst. 1 první odrážka rozhodnutí č. 1/80 se uplatní v případě žádosti o prodloužení pracovního povolení „za účelem pokračování v práci u stejného zaměstnavatele po jednom roce řádného zaměstnání“ (bod 13), aniž by bylo možné toto oprávnění rozšířit na změnu zaměstnavatele „před uplynutím tří let, jak je to stanoveno ve třetí odrážce“, což by navíc „zbavovalo pracovníky z členských států Společenství přednosti, která je jim na základě této odrážky přiznána, když turecký pracovník mění zaměstnavatele“ (bod 14).
67. V tomtéž duchu rozsudek ze dne 29. května 1997, Eker(49), uvádí, že „soudržnost systému postupné integrace […] by byla narušena, kdyby dotyčný měl právo začít pracovat u jiného zaměstnavatele dokonce dříve, než splní podmínku řádného zaměstnání trvajícího jeden rok, stanovenou v první odrážce odst. 1 […], neboť až po třech letech řádného zaměstnání v příslušném členském státě má turecký pracovník právo začít pracovat u jiného zaměstnavatele. […]“ (bod 23).
68. Předcházející důvody jsou výchozím bodem pro zodpovězení předložené otázky, nelze je však přejímat automaticky bez přihlédnutí k dalším okolnostem, jejichž význam výslovně zdůraznil členský stát při posuzování žádostí tureckého pracovníka. Kdyby se nepřihlíželo k těmto zvláštnostem, jednalo by se o doslovné uplatnění uvedeného ustanovení, aniž by byl brán v potaz jeho duch a účel, a nešlo by tudíž o přiblížení se myšlence spravedlnosti, k níž lze dospět pouze na základě teleologického a systematického výkladu jeho požadavků.
69. Z údajů ve spise skutečně vyplývá, že německé úřady vydaly bez námitek M. Sedefovi povolení k pobytu, která potřeboval, aby mohl být zaměstnán jako námořník, a to dokonce i tehdy, žádal‑li o tato povolení pro zaměstnání ve službách jiných rejdařů, přestože nikdy nebyl v pracovním poměru u téhož zaměstnavatele více než tři roky – pouze několikrát trvalo toto období více než jeden rok(50) . Nedržely se tedy doslovného znění ustanovení, nýbrž posuzovaly všechny okolnosti v celku ve snaze pohlížet na zvláštnosti případu M. Sedefa v duchu ustanovení. Pouze při vyřizování žádosti o práci na pevnině požadovaly striktní dodržení podmínek uvedených v odrážkách čl. 6 odst. 1(51) .
70. V tomto smyslu výše uvedený rozsudek Ertanir, jehož se Komise ve svých písemných vyjádřeních také dovolává, požaduje započtení i „krátkodobých období, během nichž neměl turecký pracovník v hostitelském členském státě Společenství povolení k pobytu ani platné pracovní povolení a která nespadají do působnosti čl. 6 odst. 2 tohoto rozhodnutí, neboť příslušné úřady hostitelského členského státu Společenství nepopřely z tohoto důvodu oprávněnost pobytu dotyčného na svém území, ale naopak mu vydaly další povolení k pobytu nebo pracovní povolení“ (bod 69).
71. Ve světle uvedené judikatury je třeba mít za to, že za okolností daných v projednávaném případě se na základě chování vnitrostátních úřadů po dobu delší šestnácti let vytvořilo, pokud jde o situaci dotyčného, zdání souladu s právem tím, že podmínky uvedené v odrážkách čl. 6 odst. 1 rozhodnutí č. 1/80 byly vykládány flexibilně. Potvrzuje to i skutečnost, že i když dosáhl pouze oprávnění uvedené v první odrážce, které mu umožnilo pracovat nadále jen u původního zaměstnavatele, postupně a opakovaně mu byla vydávána pracovní povolení k práci u jiných zaměstnavatelů v daném odvětví, což je právo uvedené v druhé odrážce, jehož je však možné nabýt, pokud pracovní poměr u téhož rejdaře trvá déle než tři roky.
72. Zároveň s těmito skutečnostmi lze také konstatovat, že dotyčný působil na řádném trhu práce v Německu a že od roku 1977, kdy začal pracovat jako námořník, do roku 1993, kdy byl prohlášen nezpůsobilým tuto práci vykonávat, bylo jeho zaměstnání stabilní(52) .
73. Charakter projednávaného případu, užitečný účinek rozhodnutí č. 1/80 přiznaný Soudním dvorem(53), jakož i účel dohody o přidružení posuzované společně s ostatními použitelnými předpisy, jejichž cílem je postupné zavádění volného pohybu pracovníků, vedou k tomu, aby za okolností popsaných v projednávaném případě byl přezkum podmínek podle odst. 1 třetí odrážky rozhodnutí č. 1/80 proveden samostatně, aniž by byly předtím zkoumány podmínky uvedené v druhé odrážce.
V – Závěry
74. S ohledem na všechny výše uvedené úvahy navrhuji, aby Soudní dvůr, aby na předběžné otázky položené Bundesverwaltungsgericht odpověděl následovně:
„1) Článek 6 odst. 2 rozhodnutí č. 1/80 rady přidružení ze dne 19. září 1980 o vývoji přidružení mezi Evropským hospodářským společenstvím a Tureckem se vztahuje na taková přerušení pracovních poměrů, jako jsou přerušení dotčená v projednávaném případě, kromě těch, která trvají příliš dlouho z důvodu opožděného uskutečnění pracovní nabídky nebo z důvodu nepřiměřeně dlouhých návštěv rodiny, přičemž posouzení uvedených přerušení přísluší vnitrostátnímu soudu.
2) K získání povolení k pobytu podle čl. 6 odst. 1 třetí odrážky rozhodnutí č. 1/80 je třeba předem splnit podmínky uvedené ve druhé odrážce téhož odstavce, ale podmínky uvedené ve třetí odrážce lze za výjimečných okolností, jako jsou u pracovních smluv v projednávaném případě, posuzovat samostatně.“
(1) .
(2)  –	Vzhledem k tomu, že nebyla vydána žádná oficiální publikace, lze jeho znění konzultovat v: Accord d’association et protocoles CEE‑Turquie et autres textes de base, Rada Evropských společenství, Brusel 1992, s. 327 a násl. O jednáních a procesu přípravy dohody v Ananiades, L. C., L’Association aux Communautés européennes, Librairie générale de droit et de jurisprudence, Paříž 1967, s. 50 až 59; a Lesort, G., „L’Association avec la Turquie“, L’Association à la Communauté Economique Européenne. Aspects juridiques,
Presses Universitaires de Bruxelles, Brusel 1970, s. 89 až 111.
(3)  –	Núñez Villaverde, J. A., „Turquía y la UE: una carrera de obstáculos sin fin“, Política Exterior,
1998, č. 63, s. 65 a násl.
(4)  –	Olesti Rayo, A., „El Acuerdo de Asociación con Turquía y el régimen jurídico de los trabajadores de nacionalidad turca en la Unión Europea“, Revista de Derecho Communitario Europeo,
č. 7, leden/červen 2000, s. 51.
(5)  –	Úř. věst. 1964, 217, s. 3685; Zvl. vyd. 11/11, s. 10.
(6)  –	Rozsudek ze dne 28. dubna 2004 (C‑373/02, Recueil, s. I‑3605).
(7)  –	Pokud v souladu s článkem 28 splní Turecko přidružením všechny povinnosti vyplývající ze Smlouvy o ES, smluvní strany budou jednat o možnosti přistoupení.
(8)  –	Hartler, C., a Laura, S., „The EU model and Turkey. A case for Thanksgiving“, Journal of World Trade,
1999, č. 3, s. 147 a násl.
(9)  –	Výměna nót dne 12. září 1963 mezi vedoucími obou delegací (Úř. věst. 1964, 217, s. 3701) oprávnila radu přidružení ke studiu problémů ohledně pracovní síly v Turecku již od první fáze.
(10)  –	Stejně jako články 52 až 56 a článek 58 Smlouvy o EHS (nyní články 43 ES až 46 ES a článek 48 ES) stanoví postupné zavádění práva usazování (článek 13) a články 55, 56 a 58 až 65 Smlouvy o EHS (nyní články 45 ES a 46 ES a 48 až 54 ES) zavádění volného pohybu služeb.
(11)  –	Podepsán v Bruselu dne 23. listopadu 1970, schválen a potvrzen jménem Společenství nařízením Rady (EHS) č. 2760/72 ze dne 19. prosince 1972 (Úř. věst. L 293, s. 1; Zvl. vyd. 11/11, s. 41). Téhož dne byl podepsán finanční protokol jako příloha k dohodě o přidružení.
(12)  –	Jak vyplývá z rozsudku ze dne 30. září 1987, Demirel (12/86, Recueil, s. 3719, bod 23), ani článek 12 dohody o přidružení, ani článek 36 protokolu nemají přímý účinek, tato okolnost však nebrání, aby po vydání rozsudků ze dne 20. září 1990, Sevince (C‑192/89, Recueil, s. I‑3461, bod 2); ze dne 26. listopadu 1998, Birden (C‑1/97, Recueil, s. I‑7747, bod 52), a ze dne 8. května 2003, Wählergruppe Gemeinsam (C‑171/01, Recueil, s. I‑4301, bod 64), měla přímý účinek rozhodnutí rady přidružení, která uplatňují v určitých bodech postupy stanovené v dohodě.
(13)  –	Jak uvádí rozsudek ze dne 6. června 1995, Bozkurt (C‑434/93, Recueil, s. I‑1475, bod 14), rozhodnutí č. 2/76 je první etapou v oblasti volného pohybu pracovníků, po které následuje rozhodnutí č. 1/80. Stejnou myšlenku vyjadřují kromě uvedeného rozsudku Birden, bod 52, i rozsudky ze dne 23. ledna 1997, Tetik (C‑171/95, Recueil, s. I‑329, bod 20); ze dne 30. září 1997, Günaydin a další (C‑36/96, Recueil, s. I‑5143, body 20 a 21) a Ertanir (C‑98/96, Recueil, s. I‑5179, body 20 a 21); ze dne 10. února 2000, Nazli (C‑340/97, Recueil, s. I‑957, bod 52); ze dne 19. listopadu 2002, Kurz (C‑188/00, Recueil, s. I‑10691, bod 40); a ze dne 2. června 2005, Dörr a Ünal (C‑136/03, Sb. rozh. s. I‑4759, bod 66).
(14)  – Konkrétně od 31. 8. 1977 do 20. 11. 1977; od 28. 11. 1977 do 10. 2. 1978; od 7. 3. 1978 do 12. 9. 1978; od 17. 11. 1978 do 14. 6. 1979; od 16. 8. 1979 do 21. 6. 1980; od 27. 7. 1980 do 9. 11. 1981; od 4. 12. 1981 do 13. 4. 1982; od 7. 8. 1982 do 27. 10. 1983; od 2. 11. 1983 do 18. 5. 1984; od 16. 7. 1984 do 23. 7. 1985; od 21. 10. 1986 do 22. 2. 1987; od 22. 11. 1988 do 14. 3. 1989; od 14. 4. 1989 do 24. 6. 1989; od 3. 7. 1989 do 23. 9. 1989; od 2. 1. 1990 do 31. 1. 1990; od 7. 2. 1990 do 26. 2. 1991 a od 15. 2. 1992 do 10. 9. 1992.
(15)  – Od 23. 6. 1982 do 6. 8. 1982; od 13. 6. 1984 do 14. 7. 1984; od 1. 8. 1986 do 20. 10. 1986; od 7. 4. 1987 do 20. 6. 1988; od 18. 8. 1988 do 21. 11. 1988; od 3. 4. 1991 do 30. 11. 1991 a od 2. 12. 1991 do 13. 1. 1992.
(16)  – Od 11. 2. 1978 do 23. 2. 1978; od 19. 6. 1980 do 6. 7. 1980; od 13. 6. 1985 do 31. 7. 1986; od 16. 2. 1987 do 31. 3. 1987; od 24. 9. 1989 do 1. 1. 1990; od 27. 2. 1991 do 2. 4. 1991 a od 11. 9. 1992 do 18. 1. 1993.
(17)  – Od 21. 11. 1977 do 27. 11. 1977; od 24. 2. 1978 do 6. 3. 1978; od 13. 9. 1978 do 16. 11. 1978; od 15. 6. 1979 do 15. 8. 1979; od 7. 7. 1980 do 26. 7. 1980; od 10. 11. 1981 do 3. 12. 1981; od 14. 4. 1982 do 22. 6. 1982; od 28. 10. 1983 do 1. 11. 1983; od 19. 5. 1984 do 12. 6. 1984; 15. 7. 1984; od 1. 4. 1987 do 6. 4. 1987; od 21. 6. 1988 do 17. 8. 1988; od 15. 3. 1989 do 13. 4. 1989; od 25. 6. 1989 do 2. 7. 1989; od 1. 2. 1990 do 6. 2. 1990; 1. 12. 1991 a od 14. 1. 1992 do 14. 2. 1992.
(18)
–	Článek 18 Ausländergesetz (německý cizinecký zákon) ze dne 9. července 1990 (BGBl. I, s. 1354) ve spojení s Arbeitsaufenthaltsverordnung (nařízení o pracovních povoleních) ze dne 18. prosince 1990 (BGBl. I, s. 2994).
(19)  –	Výše uvedené rozsudky Tetik, bod 29; a Günaydin a další, bod 22. Právní teorie rozlišuje, co se týče obsahu, mezi „volným pohybem osob podle dohody o přidružení“ a „volným pohybem osob z členských zemí Společenství“: Krück, H., „Die Freizügigkeit der Arbeitnehmer nach dem Assoziierungsabkommen EG/Türkei“, EuR,
1984, s. 292 a násl.; a Rumpf, C., „La libre circulation des travailleurs turcs et l’association entre la Communauté européenne et la Turquie: de Demirel à Kus en passant par Sevince“, Actualités du droit,
č. 2, 1994, s. 271.
(20)  –	V souladu s čl. 8 odst. 1 dohody č. 1/80 mají turečtí pracovníci přednost před pracovníky třetích zemí, pokud není ve Společenství nabídka pracovních míst uspokojena pracovními silami z členských zemí.
(21)  –	Ve skutečnosti jsou na turecké státní příslušníky, kteří mají na základě dohody č. 1/80 přiznána určitá práva, uplatňovány zásady uvedené v článcích 39 ES, 40 ES a 41 ES (výše uvedené rozsudky Birden, bod 23; a Kurz, body 30 a 31).
(22)  –	Výše uvedené rozsudky Günaydin a další, bod 31, a Ertanir, bod 43.
(23)  –	Výše uvedené rozsudky Bozkurt, bod 23; Günaydin a další, bod 29; Ertanir, bod 39; Birden, bod 33, a Kurz, bod 37.
(24)  –	Výše uvedené rozsudky Sevince, bod 30, a Bozkurt, bod 26.
(25)  –	Výše uvedené rozsudky Birden, bod 51; Nazli, body 31 a 32; a Kurz, bod 39. Také, i když popírají zákonnost zaměstnání v projednávaných věcech, rozsudky ze dne 16. prosince 1992, Kus (C‑237/91, Recueil, s. I‑6781, bod 18); a ze dne 5. června 1997, Kol (C‑285/95, Recueil, s. I‑3069, bod 29); a výše uvedený rozsudek Sevince, bod 31. V právní nauce Gutmann, R., „Die aufenthaltsrechtliche Bedeutung des Beschlusses Nr. 1/80 des Assoziationsrats EWG‑Türkei“, Assoziierungsabkommen der EU mit Drittstaaten,
Vídeň, 1998, s. 66.
(26)  –	Rozsudek ze dne 5. října 1994, Eroglu (C‑355/93, Recueil, s. I‑5113, bod 12), a výše uvedené rozsudky Tetik, bod 23, Günaydin a další, bod 25, a Ertanir, bod 25.
(27)  –	Výše uvedené rozsudky Sevince, bod 26; Eroglu, bod 11; Tetik, bod 22; Günaydin a další, bod 24; Kurz, bod 26.
(28)  –	Rozsudek ze dne 11. května 2002, Savas (C‑37/98, Recueil, s. I‑2927, bod 60); a výše uvedené rozsudky Sevince, bod 29; Kus, bod 33; Eroglu, bod 20; Bozkurt, bod 28; Günaydin a další, bod 26; Ertanir, bod 26; Nazli, bod 28; Kurz, bod 27; Dörr a Ünal, bod 66.
(29)  –	Výše uvedený rozsudek Bozkurt, bod 39.
(30)  –	Výše uvedený rozsudek Nazli, bod 44.
(31)  –	Výše uvedený rozsudek Tetik, body 39 a 40.
(32)  –	Výše uvedený rozsudek Nazli, bod 35; a rozsudek ze dne 7. července 2005, Dogan (C‑383/03, Sb. rozh. s. I‑6237, bod 16). Podle judikatury neznamená každá nepřítomnost automaticky ztrátu práv nabytých na základě čl. 6 odst. 1 rozhodnutí č. 1/80, neboť aby ke ztrátě práv došlo, je nezbytné, aby byla pracovní činnost definitivně ukončena (rozsudek Nazli, body 36 až 39).
(33)  –	Výše uvedený rozsudek Nazli, bod 40. Stejným způsobem je tato věc kvalifikována např. ve výše uvedených rozsudcích Birden, body 37 a 64 a výrok, a Ertanir, bod 62 a výrok, pokud jde o období jednoho roku; a v rozsudcích Günaydin a další, bod 55 a výrok, a znovu Ertanir, bod 38, ohledně tří let.
(34)  –	Rumpf., O., „Wann erlischt das Aufenthaltsrecht nach Art. 6 I des Beschlusses Nr. 1/80 des Assoziationsrates EWG‑Türkei?“, Neue Zeitschrift für Verwaltungrecht,
1994, s. 1189, má za to, že příklady uvedené v odstavci 2 jsou vyčerpávající, a že dokonce i krátká přerušení by vedla k zániku nabytých práv. Také Bundesverwaltungsgericht v předkládacím usnesení uvádí, že podle jeho současné judikatury je výčet taxativní.
(35)  –	Výše uvedený rozsudek Ertanir, bod 69.
(36)  –	Podle statistik předložených v sekci pro námořní plavbu Mezinárodní konference práce, která se konala v roce 1996, ztroskotalo v letech 1994 až 1996 180 lodí o více než 500 tunách, na nichž zahynulo více než 1 200 členů posádky a pasažérů.
(37)  –	Baroja, P., Las inquietudes de Shanti Andía,
col. Austral, Espasa Calpe, 8. vyd., Madrid 1970, s. 13 a 15. Komise si tuto skutečnost uvědomila a potvrdila, že „je stále méně mladých lidí, kteří jsou ochotni trávit dlouhá období na moři, daleko od svých rodin, dětí a přátel. Dokonce se zdá, že se vytratila i nejatraktivnější část práce, to znamená poznávání světa a navštěvování exotických míst, což je důsledek současné praxe námořní plavby, neboť obchodní lodě se kvůli obchodním transakcím zdržují v přístavech jen velmi krátce nebo kotví mimo přístav. Mimoto mají moderní lodě jen malou posádku, jejíž členové jsou mnohdy různých národností a jazyků, což může vést ke společenské izolaci“ – bod 1.2.2 sdělení Komise Radě a Evropskému parlamentu o školení a přijímání námořníků [KOM(2001) 188 v konečném znění].
(38)  –	V rámci Mezinárodní organizace práce byla podepsána řada úmluv týkajících se „námořníků“, např. č. 7 a 58 o minimálním věku (práce na moři), 1920 a 1936; č. 8 o odškodnění při ztrátě zaměstnání (ztroskotání), 1920; č. 9 o umísťování námořníků, 1920; č. 16 o lékařském vyšetření mladistvých (práce na moři), 1921; č. 22 o pracovních smlouvách, 1926; č. 23 o repatriaci námořníků, 1926; č. 54 a 72 o placené dovolené námořníků, 1936 a 1946; č. 55 o povinnostech majitele lodi v případě nemoci nebo úrazu námořníků, 1936; č. 56 o nemocenském pojištění námořníků, 1936; č. 57 o pracovní době na palubě a personálu, 1936; č. 68 o stravování a restauračních službách (posádka lodí), 1946; č. 70 o sociálním zabezpečení námořníků, 1946; č. 71 o důchodech námořníků, 1946; č. 76, 93 a 109 o mzdách, pracovní době na palubě a personálu, 1946, 1949 a 1958; č. 134 o předcházení úrazům (námořníků), 1970; č. 145 o kontinuitě zaměstnání (námořníků), 1976; č. 147 o obchodním námořnictvu (minimální pravidla), 1976; č. 163 o sociální péči o námořníky na moři a v přístavech, 1987; č. 166 o repatriaci námořníků, 1987; č. 179 o přijímání a umísťování námořníků, 1996; a č. 180 o pracovní době námořníků a personálu lodí, 1996. Také Organizace spojených národů má své právní nástroje, jako je např. Úmluva o mořském právu z roku 1982.
(39)  –	Pokud jde o Španělsko, lze například uvést vládní nařízení 2864/1974 ze dne 30. srpna 1974 vycházející z úplného znění zákonů 116/1969 ze dne 30. prosince 1969 a 24/1972 ze dne 21. června 1972, jímž se upravuje zvláštní režim sociálního zabezpečení námořníků (BOE č. 243 ze dne 10. října 1972); královské nařízení 1561/1995 ze dne 21. září 1995 o zvláštní pracovní době v oblasti námořní plavby (BOE č. 230 ze dne 26. září 1995), ve znění královského nařízení 285/2002 ze dne 22. března 2002 (BOE č. 82 ze dne 5. dubna 2002); nebo královské nařízení 258/1999 ze dne 12. února 1999, jímž se stanoví minimální podmínky ochrany zdraví a lékařské péče námořníků (BOE č. 47 ze dne 24. února 1999).
(40)  –	Úř. věst. L 167, s. 33; Zvl. vyd. 05/03, s. 363.
(41)  –	Úř. věst. 2000, L 14, s. 29; Zvl. vyd. 05/03, s. 407.
(42)  –	Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2002/15/ES ze dne 11. března 2002 o úpravě pracovní doby osob vykonávajících mobilní činnosti v silniční dopravě (Úř. věst. L 80, s. 35; Zvl. vyd. 05/04, s. 224).
(43)  –	Výše uvedený rozsudek Ertanir, bod 33. Tezcan, E., „Le droit du travail et le droit de séjour des travailleurs turcs dans l’Union Européenne à la lumière des arrêts récents de la Cour de justice des Communautés européennes“, Revue du Marché commun et de l'Union européenne,
č. 445, únor 2001, s. 124 a 125.
(44)  –	Výše uvedený rozsudek Tetik, bod 41, potvrzuje tutéž myšlenku v souvislosti s pracovníkem, který byl legálně zaměstnán více než 4 roky, protože oprávněné přítomnosti na trhu práce je v podstatě dosaženo „tehdy, když dotyčný pracovník, který je nezaměstnaný, splňuje všechny formality, které jsou v dotyčném členském státě případně požadovány, například tím, že je v tomto státě zapsán jako uchazeč o zaměstnání a je pracovnímu úřadu tohoto státu po požadovanou dobu k dispozici“.
(45)  –	Z tohoto předkládacího usnesení vyplývá, že námořník, jemuž je nabídnuta nová práce na lodi, která ještě nedorazila do přístavu, se může zapsat mezi uchazeče o zaměstnání, a to i se zpožděním.
(46)  –	Předkládací usnesení připouští, že dotyčný „ve většině případů po své ‚neplacené dovolené‘ bez problémů a rychle našel nové zaměstnání“.
(47)  –	K tomuto dochází např. v období od 23. června 1982 do 20. června 1988, kdy „neplacená dovolená“ trvala od 28. října do 1. listopadu 1983, od 19. května do 12. června 1984 – dne 13. června začalo období nezaměstnanosti –, dne 15. července 1984 a od 1. do 6. dubna 1987.
(48)  –	Věc C‑351/95, Recueil, s. I‑2133.
(49)
–	 C‑386/95, Recueil, s. I‑2697.
(50)  –	Rozsudek Verwaltungsgericht Hamburg ze dne 10. prosince 1996, s. 4 a násl.
(51)  –	Bylo by možné argumentovat tím, že změnu postoje lze vysvětlit tak, že podle německého právního řádu je pro výkon práce námořníka dostačující pouze povolení k pobytu, aniž by bylo požadováno pracovní povolení, které je však nutné pro práci na pevnině; pro účinek rozhodnutí č. 1/80 je však takové rozhodnutí irelevantní, jelikož v tomto případě je důležitá jednak integrace na řádném trhu práce, a jednak oprávněný výkon zaměstnání bez ohledu na to, zda pro jeho získání je potřebný určitý druh povolení.
(52)  –	Jasně je to znázorněno v tabulce, kterou k tomuto účelu předložilo zároveň se svým vyjádřením Německo, ve které každý rok odpovídá jednomu sloupci, v němž jsou různými barvami vyznačena období výkonu zaměstnání, nepřítomnost z důvodu nemoci, řádně zjištěná nezaměstnanost a „neplacená dovolená“.
(53)  –	Na to odkazují zejména výše uvedené rozsudky Tetik, bod 31; Günaydin a další, bod 38; Birden, bod 37, a Kurz, bod 68.