62024CC0129
STANOVISKO GENERÁLNÍ ADVOKÁTKY
LAILY MEDINA
přednesené dne 27. března 2025 (
1
)
Věc C‑129/24
Coillte Cuideachta Ghníomhaíochta Ainmnithe
proti
Commissioner for Environmental Information,
za účasti:
neznámé osoby či osob, alias Johna nebo Jane Doe,
Irska,
Attorney General,
Right to Know CLG
[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, kterou podal High Court (Vrchní soud, Irsko)]
„Řízení o předběžné otázce – Životní prostředí – Aarhuská úmluva – Směrnice 2003/4/ES – Přístup veřejnosti k informacím o životním prostředí – Přístup k informacím o životním prostředí na požádání – Pojmy ‚žadatel‘ a ‚žádost‘ – Anonymní žádost nebo žádost podaná pod pseudonymem – Povinnost žadatelů uvést své skutečného jméno a současnou fyzickou adresu – Neplatnost žádosti – Odmítnutí žádosti, je-li zjevně nepřiměřená“
I. Úvod
1.
Právo na přístup k informacím o životním prostředí je prvním ze tří pilířů, na nichž je založena Aarhuská úmluva (
2
), společně s právem na účast veřejnosti a na přístup k právní ochraně (
3
). Konečným cílem těchto práv je umožnit každému občanovi „uplatňovat“„právo žít v prostředí zajišťujícím jeho zdraví a životní pohodu a [dostát své] povinnost[i], jako jednotlivec i spolu s ostatními, chránit a zlepšovat životní prostředí ve prospěch současných i budoucích generací“ (
4
). Aarhuská úmluva má „dvojí identitu“ (
5
), neboť spojuje práva životního prostředí s lidskými právy (
6
). Její „pilíře“ si poskytují „vzájemnou podporu“ (
7
); právo na přístup k informacím o životním prostředí je nezbytnou podmínkou uplatňování ostatních práv (
8
).
2.
První bod odůvodnění směrnice 2003/4 (
9
) odráží význam práva na informace a vyjadřuje úsilí o to, aby „[l]epší přístup veřejnosti k informacím o životním prostředí a šíření těchto informací přispíva[ly] k větší osvětě v otázkách životního prostředí […] a ve svém výsledku k lepšímu životnímu prostředí“.
3.
Projednávaná věc se týká otázky, zda přístup k informacím o životním prostředí může být obecně podmíněn povinností žadatelů uvést své jméno a fyzickou adresu. V projednávané věci jde rovněž o problematiku záruk, které mají orgány veřejné správy k dispozici při vyřizování žádostí, které považují za bezdůvodné nebo šikanózní.
II. Právní rámec
A.
Mezinárodní právo
4.
Článek 4 odst. 1 písm. a) Aarhuské úmluvy stanoví:
„1)   Každá strana zajistí, aby orgány veřejné správy na žádost o informace o životním prostředí zpřístupnily tyto informace veřejnosti podle následujících odstavců tohoto článku, v rámci vnitrostátní právní úpravy, včetně kopií existující dokumentace obsahující nebo zahrnující tyto informace, pokud o ně bylo požádáno a s přihlédnutím k písmeni b):
a)
aniž by musel být prokázán zájem“.
B.
Unijní právo
5.
Podle čl. 2 bodu 5 směrnice 2003/4 se „ ‚žadatelem‘ […] rozumí každá fyzická nebo právnická osoba požadující informace o životním prostředí“.
6.
Článek 3 odst. 1 směrnice 2003/4, nadepsaný „Přístup k informacím o životním prostředí na požádání“, stanoví:
„Členské státy zajistí, aby orgány veřejné správy měly povinnost, v souladu s ustanoveními této směrnice, poskytovat informace o životním prostředí v jejich držení nebo pro ně držené každému žadateli na jeho žádost, aniž by žadatel musel prokazovat svůj oprávněný zájem.“
C.
Irské právo
7.
Článek 6 European Communities (Access to Information on the Environment) Regulations 2007 to 2014 (nařízení z roku 2007 až 2014 o přístupu k informacím o životním prostředí podle práva Evropských společenství) (dále jen „nařízení AIE“) stanoví:
„6. 1) V žádosti o informace o životním prostředí musí:
[…]
c)
být uvedeno jméno, adresa a jakékoli jiné relevantní kontaktní údaje žadatele […]
[…]
2) Žadatel není povinen prokazovat oprávněný zájem na podání žádosti.“
III. Stručný popis sporu v původním řízení a předběžné otázky
8.
V období od 13. března do 30. května 2022 se jeden či několik žadatelů (pravděpodobně to byl jeden žadatel, ale mohlo jich být více) soustavně písemnou formou obracelo na Coillte (irská polostátní agentura pro lesní hospodářství, dále jen „agentura Coillte“), když této agentuře podali velmi vysoký počet žádostí o přístup k informacím o životním prostředí, které byly patrně anonymní či byly podány pod pseudonymem a jejich podoba byla téměř či naprosto totožná. Nebyly uvedeny žádné fyzické adresy. Jména byla inspirována postavami z filmů.
9.
Dřívější žádosti, v nichž byla použita některá ze jmen užitých žadateli v řízení v projednávané věci, byly agenturou Coillte vyřízeny běžným způsobem, neboť v té době se tyto žádosti jevily jako jednotlivé záležitosti. Jakmile však začaly v době od 20. března 2022 přicházet anonymní žádosti podobného druhu a psané podobným stylem a s obdobnou dikcí, agentura Coillte zjistila, že se patrně jedná o součást organizované kampaně, a podnikla kroky k ověření totožnosti žadatelů.
10.
Agentura Coillte dospěla, podle předkládajícího soudu důvodně, k závěru, že cílem těchto žádostí není zjišťovat informace o životním prostředí, nýbrž se patrně jedná o součást širší kampaně vedené neznámými osobami, jež se opírá o pochybné důvody. Tato kampaň měla na činnost agentury Coillte velmi významné dopady a v důsledku vedla k tomu, že na skutečné žádosti o informace o životním prostředí nezbýval čas ani zdroje, což způsobovalo prodlení s vyřizováním těchto žádostí a vyvolávalo nespokojenost skutečných žadatelů o informace o životním prostředí.
11.
Agentura Coillte na uvedené žádosti odpovídala tak, že požadovala sdělení (současné) adresy žadatelů a potvrzení, že uváděná jména jsou skutečnými (úředními) jmény žadatelů. Podle předkládajícího soudu dospěla agentura Coillte k závěru, který byl za daných okolností důvodný, že pravdivost údajů o totožnosti, které žadatelé poskytli, je prima facie pochybná. Předkládající soud má dále za to, že vzhledem k počtu podaných žádostí jednal dotčený orgán veřejné správy pro účely určení, zda byly žádosti zjevně nepřiměřené vzhledem k množství, povaze a četnosti jiných žádostí podaných stejným žadatelem, přiměřeně.
12.
Předkládající soud konstatuje, že vzhledem k neexistenci důkazů, jež by svědčily o opaku, bylo účelem potvrzení skutečného jména nebo současné fyzické adresy žadatele, které agentura Coillte požadovala, ověření totožnosti žadatele, nikoli určení jeho oprávněného zájmu.
13.
Vzhledem k tomu, že žádný z údajů požadovaných agenturou Coillte jí nebyl poskytnut, agentura Coillte tyto žádosti odmítla jako neplatné podle čl. 6 odst. 1 písm. c) nařízení AIE.
14.
Žadatelé následně podali u agentury Coillte žádost o provedení interního přezkumu. Agentura Coillte vyzvala žadatele, aby potvrdili svá skutečná úřední jména a uvedli své současné adresy. Vzhledem k tomu, že ani na tyto žádosti o potvrzení nebylo reagováno, byly žádosti o interní přezkum odmítnuty jako neplatné.
15.
Proti několika těmto rozhodnutím o odmítnutí žádostí o informace byly podány opravné prostředky ke Commissioner for Environmental Information (komisař pro informace o životním prostředí, Irsko, dále jen „komisař“). Komisař vydal dne 29. srpna 2022 rozhodnutí (dále jen „napadené rozhodnutí“), přičemž dospěl k závěru, že má příslušnost k projednání těchto opravných prostředků a agentura Coillte nemůže s anonymními žádostmi nebo žádostmi podanými pod pseudonymem důvodně zacházet jako s neplatnými podle čl. 6 odst. 1 písm. c) nařízení AIE.
16.
Agentura Coillte podala proti napadenému rozhodnutí žalobu k předkládajícímu soudu omezenou na právní otázky věci.
17.
Irsko a Attorney General (Nejvyšší státní zástupce, Irsko) vstoupili do původního řízení jako vedlejší účastníci a organizace Right to Know CLG (dále jen „Right to Know“) vstoupila do řízení jako amicus curiae.
18.
Předkládající soud žádá o objasnění výkladu pojmu „žádost“ uvedeného v čl. 6 odst. 1 směrnice 2003/4 a pojmu „žadatel“ uvedeného v čl. 2 bodě 5 uvedené směrnice.
19.
Pokud jde o pojem „žádost“, předkládající soud podotýká, že podle článku 6 nařízení AIE musí žádost o informace o životním prostředí splňovat určité formální požadavky, mezi něž patří i uvedení jména a adresy. Žádost, která tyto formální náležitosti nesplňuje, musí být považována za neplatnou. Předkládající soud má tedy za to, že pojem „žádost“ lze vykládat pouze jako platnou žádost, která je v souladu se směrnicí 2003/4 a s vnitrostátními právními předpisy, které tuto směrnici provádějí.
20.
Pokud jde o pojem „žadatel“, předkládající soud se domnívá, že se jím rozumí fyzická nebo právnická osoba, která je identifikována svým současným úředním jménem a fyzickou adresou, nikoli anonymní osoba či osoba vystupující pod pseudonymem. Upřesňuje, že skutečnost, že směrnice 2003/4 přiznává práva fyzickým a právnickým osobám, znamená, že žadatel musí poskytnout své skutečné jméno a fyzickou adresu, aby prokázal právo na to, aby s ním bylo zacházeno jako s žadatelem. Neposkytnutí těchto údajů může rovněž vést k neuspokojivému výsledku v případě, že je spor předložen soudu, jako se to stalo v případě zúčastněných stran, které nejsou identifikovatelné prostřednictvím minimálních informací požadovaných pro účely účasti v řízení.
21.
Předkládající soud se táže, zda v případě, že by Soudní dvůr rozhodl, že „žadatel“ ve smyslu směrnice 2003/4 nemusí být identifikován, uvedená směrnice brání vnitrostátní právní úpravě, která ukládá žadatelům povinnost uvést své jméno nebo současnou fyzickou adresu jakožto podmínku pro podání žádosti. Předkládající soud má za to, že v souladu se zásadou vnitrostátní procesní autonomie se členský stát může rozhodnout provést směrnici 2003/4 způsobem, který od žadatelů vyžaduje, aby uvedli svou totožnost, aby byl orgán veřejné správy schopen ověřit, že se v případě těchto žadatelů jedná o fyzické nebo právnické osoby, jimž jsou přiznána práva žadatelů.
22.
Předkládající soud se táže, zda v případě, že by Soudní dvůr dospěl k závěru, že směrnice 2003/4 brání vnitrostátní právní úpravě vyžadující identifikaci žadatelů, může orgán veřejné správy přesto požádat o potvrzení jména nebo současné fyzické adresy žadatele, má-li důvodné podezření, že poskytnuté informace jsou nepravdivé nebo neúplné. Skutečnost, že by takové informace mohly teoreticky vést ke spekulacím o oprávněném zájmu žadatele, by neměla být relevantní.
23.
Konečně si předkládající soud není jist, zda může orgán požadovat informace o totožnosti žadatele pro účely určení, zda je daná žádost zjevně nepřiměřená s ohledem na množství, povahu a četnost jiných žádostí podaných stejným žadatelem.
24.
Za těchto okolností se High Court (Vrchní soud, Irsko) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1)
Musí být výraz ‚žádost‘ uvedený v čl. 6 odst. 1 směrnice 2003/4, při výkladu ve světle čl. 4 odst. 1 [Aarhuské úmluvy], vykládán tak, že se jím rozumí pouze žádost, která je platná s ohledem na tuto směrnici a provádějící vnitrostátní právní úpravu dotčeného členského státu?
2)
Musí být výraz ‚žadatel‘ uvedený v čl. 2 bodě 5 směrnice 2003/4, při výkladu ve světle čl. 4 odst. 1 písm. b) nebo čl. 6 odst. 1 nebo 2 nebo čl. 2 odst. 5 a čl. 4 odst. 1 a odst. 3 písm. b) [Aarhuské úmluvy], vykládán tak, že se jím rozumí fyzická nebo právnická osoba určená svým skutečným jménem nebo současnou fyzickou adresou, nikoli jako osoba anonymní nebo vystupující pod pseudonymem nebo jako žadatel, který je identifikován pouze e-mailovou adresou?
3)
V případě záporné odpovědi na druhou otázku, brání čl. 3 odst. 1 nebo odst. 5 písm. c) směrnice 2003/4, při výkladu ve světle čl. 4 odst. 1 [Aarhuské úmluvy], vnitrostátní právní úpravě, která žadateli ukládá povinnost uvést své skutečné jméno nebo současnou fyzickou adresu jakožto podmínku pro podání žádosti?
4)
V případě záporné odpovědi na druhou otázku a obecně kladné odpovědi na třetí otázku, má směrnice 2003/4 při výkladu ve světle článku 4 [Aarhuské úmluvy] za následek, že i když se orgán veřejné správy důvodně domnívá, že pravdivost informací týkajících se totožnosti žadatele, které byly žadatelem uvedeny, je prima facie pochybná, nemůže tento orgán požadovat potvrzení skutečného jména nebo současné fyzické adresy žadatele, a to pro účely ověření totožnosti žadatele, nikoli pro účely určení oprávněného zájmu žadatele, ačkoli by uvedení skutečného jména nebo současné fyzické adresy žadatele mohlo nepřímo vyvolat potenciální domněnku nebo spekulaci na straně orgánu veřejné správy či jinak ve vztahu k případnému oprávněnému zájmu žadatele ve smyslu čl. 3 odst. 1 směrnice?
5)
V případě záporné odpovědi na druhou otázku a obecně kladné odpovědi na třetí otázku, má čl. 4 odst. 1 písm. b) směrnice, při výkladu ve světle čl. 4 odst. 3 písm. b) [Aarhuské úmluvy], za následek, že orgán veřejné správy nemůže požadovat potvrzení skutečného jména nebo současné fyzické adresy žadatele, a to pro účely určení, zda je dotčená žádost zjevně nepřiměřená s ohledem na množství, povahu a četnost jiných žádostí podaných stejným žadatelem, nikoli pro účely určení oprávněného zájmu žadatele, ačkoli by uvedení skutečného jména nebo současné fyzické adresy žadatele mohlo nepřímo vyvolat potenciální domněnku nebo spekulaci na straně orgánu veřejné správy či jinak ve vztahu k případnému oprávněnému zájmu žadatele ve smyslu čl. 3 odst. 1 směrnice?“
25.
Písemná vyjádření předložily agentura Coillte, komisař, česká a italská vláda, Irsko, jakož i Evropská komise.
IV. Posouzení
A.
Úvodní poznámky
26.
Předně je třeba připomenout, že tím, že se Evropská unie stala smluvní stranou Aarhuské úmluvy, zavázala se zajistit v rámci působnosti unijního práva principiální přístup k informacím o životním prostředí v držení orgánů veřejné správy (
10
).
27.
Jak potvrzuje bod 5 odůvodnění směrnice 2003/4, unijní normotvůrce tím, že přijal tuto směrnici, hodlal zajistit slučitelnost unijního práva s touto úmluvu za účelem jejího uzavření Unií, když stanovil obecný režim, jehož cílem je zajistit, aby všechny fyzické nebo právnické osoby členského státu měly právo přístupu k informacím o životním prostředí, které jsou drženy orgány veřejné správy nebo na jejich účet, aniž by tyto osoby musely prokazovat oprávněný zájem (
11
).
28.
Z toho vyplývá, že pro účely výkladu směrnice 2003/4 je třeba zohlednit znění a předmět Aarhuské úmluvy, která má být uvedenou směrnicí provedena do unijního práva (
12
).
29.
Kromě toho podle ustálené judikatury Soudního dvora může být příručka k provedení Aarhuské úmluvy považována za vysvětlující dokument, který lze případně vzít v úvahu, spolu s dalšími relevantními skutečnostmi, při výkladu této úmluvy, i když analýzy, které obsahuje, nejsou právně závazné a nemají normativní obsah, který je přiznán ustanovením uvedené úmluvy (
13
).
B.
K první otázce
30.
Podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda pojem „žádost“ uvedený v čl. 6 odst. 1 směrnice 2003/4, při výkladu ve světle čl. 4 odst. 1 Aarhuské úmluvy, musí být vykládán tak, že se jím rozumí pouze žádost, která je platná podle této směrnice a směrnice a provádějící vnitrostátní právní úpravy dotčeného členského státu.
31.
Podle čl. 6 odst. 1 směrnice 2003/4 členské státy zajistí, aby každý „žadatel, který má za to, že jeho žádost byla opomenuta, nesprávně odmítnuta […], nepřiměřeně zodpovězena nebo jinak nevyřízena podle ustanovení článků 3, 4 nebo 5, měl přístup k řízení, v němž je možné znovu zvážit jednání nebo nečinnost dotčeného orgánu veřejné správy stejným nebo jiným orgánem veřejné správy, nebo ze správního hlediska přezkoumat nezávislým a nestranným subjektem ustaveným podle zákona“.
32.
Jak v podstatě uvedla Komise, ze systematiky směrnice 2003/4 jasně vyplývá, že slovní spojení „žádost o informace“ obsažené v čl. 6 odst. 1 uvedené směrnice se týká „žádosti“ podané podle článku 3 uvedené směrnice.
33.
Podle čl. 3 odst. 1 směrnice 2003/4 mají být informace o životním prostředí v držení orgánů veřejné správy poskytovány „každému žadateli na jeho žádost, aniž by žadatel musel prokazovat svůj oprávněný zájem“.
34.
Směrnice 2003/4 nedefinuje výraz „žádost“ ani nestanoví v článku 3 žádné zvláštní náležitosti platnosti pro podávání žádosti žadatelem.
35.
Podle ustálené judikatury se však právo přístupu zaručené směrnicí 2003/4 uplatní pouze v rozsahu, v němž se na požadované informace vztahují ustanovení týkající se přístupu veřejnosti stanovená touto směrnicí, což mimo jiné předpokládá, že představují „informace o životním prostředí“ ve smyslu čl. 2 bodu 1 uvedené směrnice (
14
).
36.
Pro účely uplatnění práva na přístup tudíž musí žádost splňovat obecné náležitosti stanovené v článku 3, což předpokládá, že je žádost podávána „žadatelem“„orgánu veřejné správy“ a jejím cílem je získat „informace o životním prostředí“„v držení orgánu veřejné správy nebo pro něj“. Významy těchto pojmů jsou vymezeny v článku 2 směrnice 2003/4.
37.
V ostatních ohledech nestanoví čl. 2 bod 5 ani čl. 3 odst. 1 směrnice 2003/4, pokud jde o podání žádosti, žádné podmínky týkající se její formy nebo platnosti. Pojem „žádost“ musí být vykládán extenzivně jako jakákoli žádost podaná v souladu s čl. 3 odst. 1 uvedené směrnice.
38.
Potřeba extenzivního výkladu pojmu „žádost“ je potvrzena i čl. 4 odst. 1 Aarhuské úmluvy, který ukládá stranám povinnost zajistit, aby byly informace o životním prostředí na žádost zpřístupněny veřejnosti, v rámci vnitrostátní právní úpravy. Podle příručky k provedení Aarhuské úmluvy „ ‚[ž]ádostí‘ může být jakékoliv sdělení člena veřejnosti orgánu veřejné správy, kterým žádá o environmentální informace“ (
15
). V uvedené příručce se rovněž uvádí, že „[ú]mluva nespecifikuje formu žádosti, čímž implikuje, že jakákoliv žádost splňující požadavky článku 4, tedy písemná či ústní, bude považována za žádost podle úmluvy“ (
16
).
39.
V rámci první předběžné otázky je nutno rozhodnout o tom, zda mohou členské státy stanovit požadavky pro podání žádosti, jež se týkají její platnosti, a zda mohou jejich splněním podmínit právo na přístup k právní ochraně zakotvené v článku 6 směrnice 2003/4.
40.
Zaprvé je třeba uvést, že podle čl. 3 odst. 5 písm. c) směrnice 2003/4 členské státy zajistí pro účely výkonu práva na přístup k informacím o životním prostředí na požádání, aby „byla stanovena praktická opatření“ pro zajištění účinného výkonu uvedeného práva. Mezi příklady těchto „praktických opatření“ patří určení informačních pracovníků, pořízení a údržba zařízení pro kontrolu požadovaných informací a registry nebo seznamy informací o životním prostředí v držení orgánů veřejné správy nebo informačních míst. Bod 15 odůvodnění uvedené směrnice uvádí, že „[t]ato opatření musí zaručovat, že informace budou účinně, snadno a postupně dostupné veřejnosti“. Článek 3 odst. 5 písm. a) a b) odkazuje na povinnost členských států zajistit, aby úředníci podporovali úsilí veřejnosti o přístup k informacím a aby seznamy orgánů veřejné správy byly veřejně přístupné. Kromě toho podle čl. 3 odst. 5 posledního pododstavce členské státy zajistí, aby orgány veřejné správy dostatečně informovaly veřejnost o jejích právech a za tímto účelem jí v dostatečné míře poskytovaly informace, poučení a rady.
41.
V rámci čl. 3 odst. 5 směrnice 2003/4 je povinnost zajistit „praktická opatření“ pro účinný výkon práva na přístup k informacím o životním prostředí součástí povinnosti orgánů veřejné správy usnadnit výkon práv veřejnosti (
17
).
42.
Povinnost zakotvená v čl. 3 odst. 5 směrnice 2003/4, tedy povinnost stanovit „praktická opatření“ pro výkon práva požadovat informace, se tedy liší od stanovení požadavků týkajících se platnosti. Zatímco jsou „praktická opatření“ určena k usnadnění přístupu k informacím, požadavky týkající se platnosti jsou formálními náležitostmi či nezbytnými předpoklady, které žadatel musí splnit, aby získal k příslušným informacím přístup.
43.
Vnitrostátní právní úprava sice může stanovit rámec pro podávání a zpracovávání žádostí, nicméně relevantní pravidla nemohou jít nad rámec toho, co je nezbytné k dosažení cíle čl. 3 odst. 5 směrnice 2003/4, tedy zajistit jednoduchý a účinný přístup k informacím o životním prostředí.
44.
Zadruhé z článku 6 směrnice 2003/4 vyplývá, že jednání nebo opomenutí orgánu veřejné správy musí být možno podrobit správnímu a soudnímu přezkumu, pokud „žádost byla opomenuta, nesprávně odmítnuta (zcela nebo zčásti), nepřiměřeně zodpovězena nebo jinak nevyřízena podle ustanovení článků 3, 4 nebo 5“.
45.
Výkon práva na přístup k právní ochraně tedy nezávisí na tom, zda má orgán veřejné správy za to, že uvedená žádost je platná, nebo že jsou splněny podmínky pro uplatnění práva na informace o životním prostředí stanovené ve vnitrostátním právu. Odpověď na otázku, zda se v dané věci jedná o „žádost“ ve smyslu směrnice 2003/4, musí být – stejně jako v případě všech ostatních hmotněprávních podmínek pro vznik práva na přístup k informacím o životním prostředí – přezkoumatelná ve správním a soudním řízení podle článku 6 uvedené směrnice. Tímto úkolem je pověřen subjekt odpovědný za ověření toho, zda žádost o informace o životním prostředí splňuje podmínky stanovené v čl. 3 odst. 1 uvedené směrnice.
46.
Pokud by tomu tak nebylo, právo na přístup k právní ochraně a pravomoc přiznaná článkem 6 směrnice 2003/4 nezávislým a nestranným subjektům ustaveným podle zákona a soudům by závisely na výkladu podmínek přístupu k informacím o životním prostředí, který by používaly vnitrostátní orgány. Jak uvedl komisař, mechanismus zajištění přístupu k právní ochraně by mohl být ohrožen pouhým úkonem orgánu veřejné správy, v němž by považoval žádost za neplatnou.
47.
S ohledem na výše uvedené mám za to, že pojem „žádost“ uvedený v čl. 6 odst. 1 směrnice 2003/4, při výkladu ve světle čl. 4 odst. 1 Aarhuské úmluvy, musí být vykládán tak, že se jím rozumí žádost podaná podle čl. 3 odst. 1 uvedené směrnice. Otázka, zda žádost spadá do působnosti posledně uvedeného ustanovení, musí být podle článku 6 směrnice 2003/4 podléhat správnímu a soudnímu přezkumu.
C.
Ke druhé otázce
48.
Podstatou druhé otázky předkládajícího soudu je, zda se výrazem „žadatel“ uvedeným v čl. 2 bodě 5 směrnice 2003/4, při výkladu ve světle článků 2 a 4 Aarhuské úmluvy, rozumí fyzická nebo právnická osoba určená svým skutečným jménem nebo současnou fyzickou adresou, nikoli osoba anonymní nebo vystupující pod pseudonymem nebo žadatel, který je identifikován pouze e-mailovou adresou.
49.
Podle čl. 2 budu 5 se „žadatelem“ rozumí „každá fyzická nebo právnická osoba požadující informace o životním prostředí“.
50.
Podle čl. 3 odst. 1 směrnice 2003/4 jsou orgány veřejné správy povinny poskytovat informace o životním prostředí ve svém držení nebo pro ně držené „každému žadateli na jeho žádost, aniž by žadatel musel prokazovat svůj oprávněný zájem“.
51.
Vyvstává otázka, zda pojem „žadatel“ zahrnuje identifikaci fyzických nebo právnických osob jejich skutečným jménem, nebo zda se může vztahovat i na anonymní žadatele nebo žadatele vystupující pod pseudonymem.
52.
Je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury z požadavků jednotného použití unijního práva i ze zásady rovnosti vyplývá, že znění ustanovení unijního práva, které za účelem vymezení svého smyslu a působnosti neobsahuje žádný výslovný odkaz na právo členských států, musí být zpravidla v celé Unii vykládáno autonomním a jednotným způsobem (
18
).
53.
Pro výklad ustanovení unijního práva je třeba vzít v úvahu nejen jeho znění, ale i kontext a cíle sledované právní úpravou, jejíž je součástí (
19
).
54.
Pokud jde o znění čl. 2 bodu 5, je podle tohoto ustanovení žadatelem „každá fyzická nebo právnická osoba“. Není zde stanoveno, že tyto fyzické nebo právnické osoby musí být identifikovány svým skutečným úředním jménem nebo současnou fyzickou adresou.
55.
Předkládající soud má za to, že z přiznání práv fyzickým a právnickým osobám implicitně vyplývá, že žadatel musí uvést skutečné jméno nebo fyzickou adresu, aby prokázal nárok na to, aby s ním bylo jednáno jako s žadatelem.
56.
Agentura Coillte, česká a italská vláda i Irsko se s tímto názorem ztotožňují. Tvrdí, že žádost o informace o životním prostředí může podat pouze osoba identifikovaná svým jménem a adresou. Orgány veřejné správy totiž musí být schopny potvrdit postavení osoby, která žádost podává, přičemž pro naplnění tohoto účelu je nejjednodušším a nejočividnějším řešením uplatnění mechanismu vycházejícího z požadavku na uvedení skutečného jména nebo aktuální fyzické adresy.
57.
Komisař a organizace Right to Know naproti tomu tvrdí, že při neexistenci jakékoli zmínky o totožnosti žadatele není výraz „žadatel“ podmíněn požadavkem na identifikaci.
58.
Komise tvrdí, že odkaz na „osobu“, jenž je použit v čl. 2 odst. 5 směrnice 2003/4, předpokládá, že taková osoba skutečně existuje a brání fiktivní osobě v podání žádosti podle této směrnice a využívání jejích ustanovení. Komise rovněž navrhuje zohlednit způsoby, jimiž lze poskytovat informace o životním prostředí bez toho, aby byla vždy vyžadována identifikace žadatele.
59.
Podle mého názoru požadavek identifikace žadatele není nedílnou součástí pojmu „žadatel“. Jak v podstatě uvedla Komise, skutečnost, že osoba je identifikovatelná podle čl. 2 odst. 5, neznamená, že je podle tohoto ustanovení vyžadována identifikace. Jednou věcí je připuštění toho, že žadatel musí skutečně existovat a nejedná se o automatizovaného bota nebo fiktivní osobu. Ale zcela odlišnou věcí je předpokládat jako samozřejmost, že žadatel musí poskytnout své identifikační údaje, aby mohl vykonávat právo, které mu přiznává čl. 3 odst. 1, a podléhat systematickému ověřování totožnosti.
60.
Jak tedy uvádí Komise, pokud jde o definici pojmu „žadatel“ ve smyslu čl. 2 bodu 5 směrnice 2003/4, pouhá existence fyzické nebo právnické osoby postačuje k tomu, aby tato osoba požívala práv vyplývajících ze směrnice.
61.
Výše uvedeným není dotčen prostor pro uvážení, který mají členské státy, pokud jde o stanovení situací, v nichž je nezbytné žadatele identifikovat, jak bude podrobně rozvedeno níže ve vztahu ke třetí, čtvrté a páté předběžné otázce.
62.
Ani Aarhuská úmluva nestanoví, že by byl výkon práv žadatelů o informace o životním prostředí na přístup k těmto informacím podmíněn identifikací těchto žadatelů. Aarhuská úmluva neobsahuje definici pojmu „žadatel“. Podle čl. 4 odst. 1 uvedené úmluvy orgány veřejné správy zpřístupní o informace o životním prostředí na žádost „veřejnosti“. Podle čl. 2 odst. 4 se „veřejností“ rozumí „jedna nebo více fyzických nebo právnických osob a – v souladu s vnitrostátní právní úpravou nebo praxí – jejich sdružení, organizace nebo skupiny“. Uvedená široká definice „veřejnosti“ je podle příručky k provedení Aarhuské úmluvy vykládána jako projev uplatnění zásady, podle níž může být žadatelem „jakákoliv osoba“ (
20
).
63.
Jak se uvádí v odborné právní literatuře (
21
), skutečnost, že v Aarhuské úmluvě není stanoven požadavek na poskytnutí údajů o totožnosti při podávání žádosti ani požadavek na prokázání oprávněného zájmu, znamená, že orgány veřejné správy musí uplatňovat přístup, podle kterého nezáleží na osobě žadatele. Podle tohoto přístupu „nemusí nikdo – jednotlivci, nevládní organizace ani jiné osoby –, kdo žádá o informace o životním prostředí, uvádět svou totožnost ani svou žádost odůvodňovat“ (
22
).
64.
Jedním z důvodů, proč má předkládající soud za to, že identifikace může být nezbytná, je, že uvedená identifikace mu umožňuje ověřit, že žadatelé jsou fyzickými nebo právnickými osobami, kterým jsou přiznána práva žadatelů, a nikoli zejména o entity bez právní subjektivity. Agentura Coillte, jakož i řada zúčastněných stran, včetně české vlády, tento názor sdílí, přičemž česká vláda tvrdí, že směrnice 2003/4 a Aarhuská úmluva spojují právo na informace o životním prostředí s právní subjektivitou žadatele.
65.
V tomto ohledu je nutno uvést, že z bodu 2 odůvodnění směrnice 2003/4 vyplývá, že uvedená směrnice rozšiřuje stávající přístup stanovený směrnicí 90/313/EHS“ (
23
) V oborné právní literatuře bylo v souvislosti se směrnicí 90/313 zdůrazněno, že osobní rozsah působnosti práva na informace o životním prostředí je široký a musí být chápána tak, že zahrnuje „prakticky každého“, aniž by byla vyžadována jakákoli zvláštní právní forma (
24
). Široké chápání osobního rozsahu působnosti práva na informace o životním prostředí je podporováno účely přístupu veřejnosti k informacím o životním prostředí, jež podle bodu 1 odůvodnění směrnice 2003/4 „přispívají k větší osvětě v otázkách životního prostředí, k volné výměně názorů, k účinnější účasti veřejnosti při rozhodování o otázkách životního prostředí a ve svém výsledku k lepšímu životnímu prostředí“. Autoři komentářové literatury uvádějí, že směrnice 2003/4 „zařadila přístup k informacím do lidskoprávního kontextu“, čímž „toto právo bylo přiznáno nejen unijním občanům […] ale každému, včetně sdružení“ (
25
).
66.
Kromě toho jsou úředníci podle čl. 3 odst. 5 písm. a) směrnice 2003/4 povinni podporovat „úsilí veřejnosti o přístup k informacím“. Podle čl. 2 bodu 6 uvedené směrnice se „veřejností“ rozumí „jedna nebo více fyzických nebo právnických osob a jejich sdružení, organizace nebo skupiny v souladu s vnitrostátními právními předpisy nebo zvyklostmi“. Ze znění obou těchto ustanovení ve vzájemné souvislosti vyplývá, že možnost domáhat se přístupu k informacím o životním prostředí musí mít fyzické nebo právnické osoby a jejich sdružení, organizace nebo skupiny v souladu s vnitrostátními právními předpisy nebo zvyklostmi.
67.
Požadavek stanovený v čl. 3 odst. 5 písm. a) směrnice 2003/4, podle kterého musí úředníci podporovat úsilí veřejnosti o přístup k informacím, by pozbyl svého smyslu, pokud by některým kategoriím „veřejnosti“, a zejména sdružením, které nemají právní subjektivitu, bylo odepřeno jakékoli právo domáhat se přístupu k informacím o životním prostředí podle čl. 3 odst. 1 uvedené směrnice.
68.
Kromě toho, jak je uvedeno v úvodních poznámkách výše, pro účely výkladu směrnice 2003/4 je nutno zohlednit znění a předmět Aarhuské úmluvy, která má být uvedenou směrnicí provedena do unijního práva (
26
). V tomto ohledu je třeba připomenout, že Aarhuská úmluva se ve vztahu k právu na přístup k informacím o životním prostředí řídí zásadou „jakákoliv osoba“ (
27
). Výraz „veřejnost“ ve smyslu Aarhuské úmluvy zahrnuje výslovně „sdružení, organizace nebo skupiny“ fyzických nebo právnických osob „v souladu s vnitrostátní právní úpravou nebo praxí“. Jakékoli požadavky stanovené vnitrostátním právem musí splňovat cíl Aarhuské úmluvy, kterým je zajištění „širokého přístupu“ k právům v ní obsaženým (
28
). Výklad, který by orgánům umožňoval odepřít právo na informace o životním prostředí pouze na základě právní subjektivity žadatelů, by mohl tuto zásadu narušit.
69.
V každém případě platí, že jednotlivé fyzické osoby, které jsou členy sdružení, jež (dosud) nemá právní subjektivitu, právo požadovat přístup k informacím očividně mají (
29
).
70.
Pokud má tedy každý právo na přístup k informacím o životním prostředí, nemůže být ověření právního postavení „žadatele“ samo o sobě důvodem pro vyžadování identifikace žadatele.
71.
Pokud jde o kontext pojmu „žadatel“, je nutno připomenout, že podle čl. 3 odst. 1 směrnice 2003/4 jsou orgány veřejné správy povinny v souladu s ustanoveními této směrnice poskytovat informace o životním prostředí „každému žadateli na jeho žádost, aniž by žadatel musel prokazovat svůj oprávněný zájem“. Z bodu 8 odůvodnění uvedené směrnice vyplývá, že každá fyzická nebo právnická osoba má právo na přístup k informacím o životním prostředí, aniž by musela prokazovat oprávněný zájem.
72.
Právo „každého“ žadatele žádat o informace o životním prostředí a tomu odpovídající povinnost orgánů tyto informace poskytnout doplňuje aktivní povinnost orgánů poskytovat informace, která vyplývá z článku 7 směrnice 2003/4. Podle čl. 1 písm. b) uvedené směrnice je cílem této aktivní povinnosti zajistit „jako samozřejmost, že informace o životním prostředí budou postupně zpřístupňovány veřejnosti a veřejně šířeny s cílem zajistit co nejširší systematickou veřejnou dostupnost a šíření informací o životním prostředí“. Kromě toho podle bodu 9 odůvodnění uvedené směrnice mají orgány veřejné správy zpřístupnit široké veřejnosti informace o životním prostředí a šířit je „v co největší možné míře, zejména prostřednictvím informačních a komunikačních technologií“.
73.
Z článku 7 směrnice 2003/4 ve spojení s čl. 1 písm. b) a ve světle jejího bodu 9 odůvodnění vyplývá, že informace o životním prostředí musí být „zpřístupňovány“ veřejnosti „jako samozřejmost“ a „v co největší možné míře“, v důsledku čehož veřejnost ani nemusí o tyto informace žádat. Výraz „zpřístupňovat“ je dostatečně široký na to, aby zahrnoval různé způsoby zpřístupňování informací. Jak tvrdí organizace Right to Know, informace o životním prostředí mohou být žadateli zpřístupněny v kancelářích orgánu veřejné správy (k nahlédnutí nebo k vyzvednutí), prostřednictvím internetových stránek nebo jejich zpřístupněním k vyzvednutí u zástupce. V žádné z těchto situací neexistuje žádný zjevný důvod, proč by se fyzické nebo právnické osoby, které chtějí uplatnit právo na přístup k informacím o životním prostředí, musely nejprve identifikovat. Kromě toho směrnice 2003/4 neupřesňuje komunikační kanál, prostřednictvím kterého mají být informace „zpřístupněny“. Informace tedy mohou být zaslány například na e-mailovou adresu žadatele, pokud se žadatel právě tímto způsobem na správní orgán obrátil.
74.
Obecná povinnost orgánů veřejné správy aktivně veřejně šířit informace podporuje takový výklad, podle kterého pro případ, kdy bude osoba z řad veřejnosti usilovat o přístup k informacím o životním prostředí na požádání, není stanovena žádná zvláštní podmínka požadující poskytnutí informací o totožnosti této osoby.
75.
Agentura Coillte, Irsko a česká vláda tvrdí, že článek 6 směrnice 2003/4 podporuje závěr, podle kterého pojem „žadatel“ vyžaduje identifikaci žadatele. Podle jejich názoru platí, že vzhledem k tomu, že se žadatel může domáhat správního přezkumu rozhodnutí o odmítnutí žádosti o informace podle čl. 6 odst. 1 a přezkumu před soudem podle čl. 6 odst. 2, musí být žadatel při podávání žádosti o informace o životním prostředí identifikován.
76.
Paralelu narýsovanou mezi požadavky na výkon práva na informace o životním prostředí a postupem, jímž se řídí podávání opravného prostředku ke správnímu orgánu nebo žaloby, kterou se navrhuje soudní přezkum, nepovažuji za přesvědčivou. Požadavky stanovené pro výkon každého z těchto práv musí být posuzovány odděleně. Uznáním přípustnosti podání anonymní žádosti podle čl. 3 odst. 1 směrnice 2003/4 by ovšem nebyla dotčena pravidla, která mohou členské státy stanovit pro výkon práva na správní nebo soudní přezkum. Pravidla stanovená členskými státy pro vymáhání práva na přístup k informacím o životním prostředí spadají do rámce zásady procesní autonomie, s výhradou dodržení zásad rovnocennosti a efektivity, jakož i práva na účinný prostředek nápravy před nezávislým soudem v souladu s článkem 47 Listiny základních práv Evropské unie (
30
).
77.
Nepřesvědčila mne ani paralela, kterou Komise spatřuje mezi režimem dotčeným v projednávané věci a režimem použitelným na přístup veřejnosti k dokumentům podle nařízení (ES) č. 1049/2001 (
31
). Zaprvé množina osob, jimž svědčí právo na přístup k dokumentům podle nařízení č. 1049/2001, je menší než množina osob, jimž svědčí právo na informace o životním prostředí zakotvené ve směrnici 2003/4. Podle čl. 2 odst. 1 nařízení č. 1049/2001 mají totiž právo na přístup k dokumentům „všichni občané Unie a všechny fyzické a právnické osoby, které mají bydliště nebo sídlo v členském státě“. Žádná taková omezení nejsou stanovena ve vztahu k množině osob, jimž svědčí právo na přístup k informacím o životním prostředí. Zadruhé přístup veřejnosti k informacím o životním prostředí v držení unijních orgánů se řídí nařízením (ES) č. 1367/2006 (
32
). Jak je uvedeno v odborné literatuře (
33
), uvedené nařízení „rozšiřuje okruh osob, jimž svědčí právo na přístup“ podle článku 2 nařízení č. 1049/2001, neboť uznává, že žadatel má právo na přístup k informacím o životním prostředí „bez diskriminace na základě státní příslušnosti, národnosti nebo bydliště a v případě právnické osoby bez diskriminace na základě místa, kde má sídlo nebo skutečné ústředí svých činností“ (
34
).
78.
Vzhledem k rozdílům v okruhu osob, jimž příslušné právo náleží, tedy není vhodné stanovit požadavek na identifikaci žadatelů podle směrnice 2003/4 na základě požadavků stanovených v nařízení č. 1049/2001.
79.
Pokud jde o cíle směrnice 2003/4, podle jejího čl. 1 písm. a) je jejím cílem mimo jiné zaručit právo přístupu k informacím o životním prostředí v držení orgánů veřejné správy nebo pro orgány veřejné správy. Toto právo, jak vyplývá z bodu 1 odůvodnění uvedené směrnice a jak již bylo uvedeno v bodě 65 výše, přispívá k „účinnější účasti veřejnosti při rozhodování o otázkách životního prostředí a ve výsledku k lepšímu životnímu prostředí“. Z bodu 2 odůvodnění uvedené směrnice navíc vyplývá, že právo na přístup k informacím o životním prostředí je součástí„procesu změn“, jež se týká „otevřenosti a transparentnosti“. (
35
) Z bodu 16 odůvodnění uvedené směrnice rovněž vyplývá, že sdělení informací slouží veřejnému zájmu. Právo na přístup k informacím umožňující jejich sdělení tudíž slouží veřejnému zájmu a nezávisí na oprávněném zájmu konkrétního jednotlivce žádajícího o sdělení informací. Z tohoto důvodu a jak je výslovně stanoveno v čl. 3 odst. 1 směrnice 2003/4, nemusí žadatelé prokazovat oprávněný zájem.
80.
Skutečnost, že žadatelé mohou požadovat informace o životním prostředí, aniž by museli uvádět svou totožnost, poskytuje podporu cíli spočívajícímu v širším přístupu k informacím o životním prostředí a v transparentnosti. Zachování anonymity může být obzvláště důležité, jak v podstatě uváděli komisař a organizace Right to Know, pro některé žadatele, v jejichž případě může uvedení jejich úředního jména a adresy nepřímo odhalit jejich zájem na podání žádosti (
36
). Neexistence požadavku na identifikace je rovněž v souladu s tím, že právo na informace slouží veřejnému zájmu. (
37
)
81.
Agentura Coillte a řada zúčastněných varovala před rizikem toho, že bude žádosti o přístup automaticky generovat a posílat umělá inteligence. Takové riziko, ač může být vážné, podle všeho není vlastní anonymním žádostem. Souvisí spíše s využíváním prostředků informační společnosti pro komunikaci s orgány veřejné správy (na rozdíl od žádostí podávaných fyzicky). Aby se tomuto riziku předešlo, je na členském státu, aby zavedl vhodné technické záruky nezbytné k zajištění toho, aby orgány vyřizovaly pouze žádosti vyhotovené „žadatelem“, nikoli automatizovaným botem (
38
).
82.
Vlády, které předložily písemná vyjádření, a Irsko rovněž varovaly před rizikem zneužití plynoucím z anonymních žádostí nebo žádostí podaných pod pseudonymem. Je nutno připomenout, že podle čl. 4 odst. 1 písm. b) směrnice 2003/4 mohou členské státy odmítnout „zjevně nepřiměřené“ žádosti o informace o životním prostředí. Tento důvod pro odmítnutí je dostatečně široký na to, aby orgán veřejné správy mohl odmítnout žádost, která je šikanózní nebo jejímž účelem je obtěžovat či narušovat činnost orgánu. Jak vysvětlím níže v souvislosti s pátou předběžnou otázkou, v rámci uplatnění této výjimky mohou orgány veřejné správy identifikaci požadovat.
83.
Zneužití práva na informace tedy může vést k odmítnutí žádosti, neodůvodňuje ale restriktivní výklad pojmu „žadatel“.
84.
Z toho dovozuji, že ze znění, kontextu a účelu čl. 2 bodu 5 směrnice 2003/4 vyplývá, že pojem „žadatel“ nevyžaduje identifikaci fyzické nebo právnické osoby požadující informace o životním prostředí v souladu s čl. 3 odst. 1 uvedené směrnice.
85.
S ohledem na výše uvedené mám za to, že výraz „žadatel“ uvedený v čl. 2 bodě 5 směrnice 2003/4, při výkladu ve světle článků 2 a 4 Aarhuské úmluvy, musí být vykládán tak, že se jím rozumí nejen fyzická nebo právnická osoba určená svým skutečným jménem nebo současnou fyzickou adresou, ale rovněž i osoba anonymní nebo vystupující pod pseudonymem nebo žadatel, který je identifikován pouze e-mailovou adresou.
D.
Ke třetí a čtvrté otázce
86.
Podstatou třetí a čtvrté otázky předkládajícího soudu, které je nutno posuzovat společně, je, zda čl. 3 odst. 1 směrnice 2003/4, při výkladu ve světle čl. 4 odst. 1 Aarhuské úmluvy, musí být vykládán v tom smyslu, že brání vnitrostátní právní úpravě, která ukládá žadatelům povinnost uvést své jméno a fyzickou adresu jakožto podmínku pro podání žádosti o informace o životním prostředí, a brání tomu, aby orgán veřejné správy ověřoval totožnost žadatele, a to i v případě pochybností o pravdivosti údajů o totožnosti poskytnutých žadatelem.
87.
Na tuto otázku bude nutno odpovídat v případě, že se Soudní dvůr ztotožní s odpovědí, kterou navrhuji podat na druhou předběžnou otázku.
88.
Článek 3 odst. 1 směrnice 2003/4, který, jak je uvedeno výše, stanoví povinnost orgánů veřejné správy „poskytovat informace o životním prostředí v jejich držení nebo pro ně držené každému žadateli na jeho žádost, aniž by žadatel musel prokazovat oprávněný zájem“, odpovídá čl. 4 odst. 1 Aarhuské úmluvy. Článek 4 odst. 1 Aarhuské úmluvy ukládá orgánům veřejné správy povinnost zpřístupnit na žádost o informace o životním prostředí tyto informace veřejnosti.
89.
Jak je zdůrazněno výše v rámci odpovědi na druhou předběžnou otázku, požadavek na to, aby žadatel poskytl údaje o své totožnosti, není nedílnou součástí čl. 3 odst. 1 směrnice 2003/4.
90.
Vyvstává otázka, zda členské státy mohou takový požadavek na poskytnutí údajů o totožnosti zakotvit ve vnitrostátních právních předpisech.
91.
Z článku 288 SFEU vyplývá, že členské státy mají při provádění směrnice široký prostor pro uvážení, co se týče volby způsobů a prostředků určených k jejímu provedení. Tato svoboda ovšem nemá žádný dopad na povinnost uloženou všem členským státům, jimž je směrnice určena, aby přijaly veškerá opatření nezbytná k zajištění plné účinnosti dotyčné směrnice v souladu s cílem, který sleduje (
39
).
92.
Pokud jde o provedení práva na přístup k informacím o životním prostředí, čl. 3 odst. 5 směrnice 2003/4 výslovně uvádí, že členské státy jsou povinny stanovit „praktická opatření“ zajišťující „účinný výkon“ uvedeného práva. Jak je uvedeno výše (
40
), cílem těchto praktických opatření je usnadnit výkon tohoto práva.
93.
Aarhuská úmluva v čl. 4 odst. 1 stanoví, že orgány veřejné správy zpřístupní informace o životním prostředí „v rámci vnitrostátní právní úpravy“. Podle příručky k provedení Aarhuské úmluvy to znamená, že „vnitrostátní úprava by měla stanovit rámec pro proces reagování na žádosti o informace v souladu s [Aarhuskou] úmluvou“ (
41
). Pro účely provedení práva na informace o životním prostředí je unijní právo, a konkrétně směrnice 2003/4, považováno za součást vnitrostátního práva členských států (
42
).
94.
Z článku 3 odst. 5 směrnice 2003/4 a čl. 4 odst. 1 Aarhuské úmluvy vyplývá, že v kontextu stanovení praktických opatření pro účinný výkon práva na informace o životním prostředí mají členské státy při stanovení rámce postupu upravujícího podávání žádostí o informace a jejich vyřizování určitý prostor pro uvážení.
95.
V tomto kontextu může být zaprvé identifikace žadatele nezbytná k tomu, aby orgány mohly na žádost odpovědět. Orgány veřejné správy by například mohly požadovat jméno a poštovní adresu žadatele, pokud žadatel neposkytne žádné další kontaktní údaje.
96.
Údaje o totožnosti žadatele mohou být rovněž nezbytné, pokud jsou informace poskytovány podle čl. 5 odst. 2 směrnice 2003/4 za (přiměřený) poplatek (
43
).
97.
Zadruhé údaje o totožnosti mohou být nezbytné, pokud se na žádost o informace vztahuje některá z výjimek stanovených v článku 4 směrnice 2003/4.
98.
Článek 4 této směrnice konkrétně vymezuje výjimky z práva na přístup k informacím o životním prostředí, jež mohou členské státy stanovit. Pokud takové výjimky byly skutečně provedeny do vnitrostátního práva, mohou se jich orgány veřejné správy dovolávat, aby nevyhověly žádostem o informace, které jim byly předloženy (
44
).
99.
Mezi tyto výjimky patří mimo jiné i zjevně nepřiměřená žádost, žádost týkající se materiálu ve fázi dokončování, vnitřní komunikace a situace, v nichž by zveřejnění informací mělo nepříznivý vliv na důvěrnost řízení u orgánů veřejné správy, mezinárodní vztahy, veřejnou bezpečnost a národní obranu, důvěrnost obchodních a průmyslových informací nebo důvěrnost osobních údajů.
100.
Článek 4 odst. 2 druhý pododstavec směrnice 2003/4 stanoví, že v každém konkrétním případě se zvažuje veřejný zájem, kterému zveřejnění slouží, proti zájmu, kterému slouží odmítnutí. Odepření přístupu k informacím o životním prostředí z důvodů uvedených v článku 4 musí být vždy založeno na zvážení dotčených zájmů.
101.
Z judikatury Soudního dvora vyplývá, že k tomuto zvážení se musí přistoupit účinným konkrétním přezkumem každé situace předložené příslušným orgánům v rámci žádosti o přístup k informacím o životním prostředí předložené na základě směrnice 2003/4 (
45
).
102.
Vzhledem k tomu, že přezkum žádosti o přístup musí zohledňovat specifické zájmy vyskytující se v každém jednotlivém případě, je orgán veřejné správy rovněž povinen zkoumat údaje případně poskytnuté žadatelem o důvodech, které mohou odůvodnit zpřístupnění požadovaných informací (
46
).
103.
Kromě toho se podle čl. 4 odst. 5 směrnice 2003/4 odmítnutí poskytnout požadované informace „oznamuje“ žadateli písemně nebo elektronicky, pokud byla žádost podána písemně nebo o to žadatel požádal. V oznámení se uvedou důvody odmítnutí. Je-li oznámeno odmítnutí, orgán veřejné správy informace nezpřístupní. Namísto toho přijme správní rozhodnutí, pro které lze údaje o totožnosti žadatele požadovat (
47
).
104.
Je zjevné, že v souvislosti s uplatněním výjimky z práva na přístup k informacím musí orgán s žadatelem komunikovat způsobem, který se liší od pouhého zpřístupnění informací. V takových situacích mohou mít členské státy za to, že je nezbytné požadovat identifikaci žadatele (
48
).
105.
Pokud však žadatel požádá o informace o životním prostředí a poskytne kontaktní údaje a orgán může tyto informace zpřístupnit bez jakékoli zvláštní komunikace s žadatelem, aniž by se uplatnila výjimka, není identifikace žadatele podle všeho nezbytnou podmínkou pro výkon práva na přístup. Neexistuje žádný zřejmý důvod pro to, aby se například osoba, která žádá o přístup k registrům nebo seznamům informací o životním prostředí vypracovaným a vedeným podle čl. 3 odst. 5 směrnice 2003/4 nebo která je přítomna na místě v zařízení určeném pro prohlížení informací o životním prostředí, musela nejprve identifikovat. Totéž platí například pro osobu, která zašle e-mail podepsaný pseudonymem, v němž žádá o informace o životním prostředí (
49
).
106.
Jak v podstatě uvedli komisař a organizace Right to Know, systematické vyžadování identifikace od všech žadatelů o informace o životním prostředí by mohlo některé osoby od podávání žádostí o informace odradit. Jak je uvedeno výše v rámci odpovědi na první předběžnou otázku, pro některé žadatele by jejich jméno mohlo odhalovat jejich zájem a nutnost je uvádět by mohla představovat požadavek na prokázání oprávněného zájmu, což by bylo v rozporu se směrnicí 2003/4 a Aarhuskou úmluvou. Zmínění zúčastnění konkrétně zdůraznili riziko obtěžování, kterému by mohly být vystaveny osoby, jež vykonávají právo na informace o životním prostředí, což není vůbec teoretické ani abstraktní riziko, zejména pokud jsou ve hře ekonomické zájmy. Přístup, který nepřihlíží k osobě žadatele ani k důvodům, může zabránit riziku odplaty zmíněnému v čl. 3 odst. 8 Aarhuské úmluvy (
50
).
107.
Vzhledem k tomu, že pro výkon práva na přístup k informacím o životním prostředí nelze stanovit obecný požadavek, podle kterého by byla vyžadována identifikace žadatele, nejsou pochybnosti o pravosti informací o totožnosti žadatele oprávněným důvodem, na jehož základě může správní orgán požadovat potvrzení totožnosti žadatele. Výše uvedeným není, jak bude uvedeno v souvislosti s pátou otázkou níže, nicméně dotčena situace, v níž je takové potvrzení totožnosti podle čl. 4 odst. 1 písm. b) vyžadováno pro účely určení toho, zda je žádost zjevně nepřiměřená.
108.
S ohledem na výše uvedené mám za to, že čl. 3 odst. 1 směrnice 2003/4, při výkladu ve světle čl. 4 odst. 1 Aarhuské úmluvy, musí být vykládán v tom smyslu, že brání vnitrostátní právní úpravě, která žadatelům ukládá obecnou povinnost uvést své jméno a fyzickou adresu jakožto podmínku pro podání žádosti o informace o životním prostředí, i pokud existují pochybnosti o pravosti informací o totožnosti poskytnutých žadatelem. Výše uvedené platí, není-li tato identifikace nezbytná pro zodpovězení této žádosti a neuplatní-li se žádná výjimka podle článku 4 uvedené směrnice.
E.
K páté otázce
109.
Podstatou páté otázky předkládajícího soudu je, zda musí být čl. 4 odst. 1 písm. b) směrnice 2003/4, při výkladu ve světle čl. 4 odst. 3 písm. b) Aarhuské úmluvy, vykládán v tom smyslu, že brání tomu, aby orgán veřejné správy požadoval potvrzení skutečného jména nebo současné fyzické adresy žadatele, a to pro účely určení, zda je dotčená žádost zjevně nepřiměřená s ohledem na množství, povahu a četnost jiných žádostí podaných stejným žadatelem.
110.
Podle ustálené judikatury se právem na přístup k informacím o životním prostředí stanoveným směrnicí 2003/4 rozumí, že poskytování informací by mělo být obecným pravidlem a orgánům veřejné správy by se mělo umožnit odmítnout žádost o informace o životním prostředí pouze v určitých a jasně vymezených případech. Výjimky z práva na přístup by proto měly být vykládány restriktivním způsobem, v němž je potřebné zvážit veřejný zájem, kterému zveřejnění slouží, oproti zájmu, kterému slouží odmítnutí (
51
).
111.
Jak je uvedeno výše (
52
), článek 4 této směrnice konkrétně vymezuje výjimky z práva na přístup k informacím o životním prostředí, jež mohou členské státy stanovit. Pokud takové výjimky byly skutečně provedeny do vnitrostátního práva, mohou se jich orgány veřejné správy dovolávat, aby nevyhověly žádostem o informace, které jim byly předloženy (
53
).
112.
Členské státy tedy mohou podle čl. 4 odst. 1 písm. b) směrnice 2003/4 stanovit, že žádost o informace o životním prostředí bude odmítnuta, pokud je žádost „zjevně nepřiměřená“.
113.
Předkládající soud se konkrétně táže, zda v rámci uplatnění této výjimky mohou orgány veřejné správy požadovat potvrzení totožnosti žadatele a při určování přiměřenosti žádosti mohou zohlednit množství, povahu a četnost jiných žádostí podaných stejným žadatelem.
114.
Předně je třeba uvést, že některá jazyková znění výše uvedeného ustanovení používají pro popis žádosti výraz „nepřiměřená“ (
54
), zatímco jiná jazyková znění používají výraz „zneužívající“ (
55
). Žádné z jazykových znění však neuvádí konkrétní kritéria pro posuzování zjevné nepřiměřenosti nebo zneužívající povahy žádosti.
115.
Článek 4 odst. 3 směrnice 2003/4 stanoví, že pokud členský stát stanovuje výjimky, může sestavit veřejně přístupný seznam kritérií, na jejichž základě dotčený orgán může rozhodnout, jak se žádostmi zacházet (
56
).
116.
Členské státy tudíž mají prostor pro uvážení, pokud jde o stanovení faktorů pro uplatnění uvedeného důvodu pro odmítnutí žádosti.
117.
Ovšem vzhledem k tomu, že se jedná o výjimku z obecného pravidla vyžadujícího poskytování informací, musí být odmítnutí z důvodu zjevné nepřiměřenosti žádosti i tak výjimečné.
118.
Hranice pro kvalifikaci žádosti jako zjevně nepřiměřené musí být v tomto smyslu nastavena vysoko.
119.
Pokud jde zejména o objem požadovaných informací, pak podle čl. 3 odst. 2 písm. b) směrnice 2003/4 tento faktor (jakož i složitost požadovaných informací) odůvodňuje prodloužení lhůty jednoho měsíce, ve které musí orgán veřejné správy odpovědět. Z výkladu čl. 3 odst. 2 písm. b) směrnice 2003/4 ve spojení s čl. 4 odst. 2 písm. b) uvedené směrnice vyplývá, že objem požadovaných informací nečiní sám o sobě žádost zjevně nepřiměřenou (
57
).
120.
Pokud jde o četnost žádostí, je nutno připomenout, že právo na přístup k informacím o životním prostředí slouží obecnému cíli, který spočívá v přispění ke zvýšení povědomí v otázkách životního prostředí. Žadatel má právo žádat o informace o životním prostředí různé orgány nebo tentýž orgán, aniž by byl počet žádostí omezen. Stanovení absolutní číselné prahové hodnoty, při jejímž překročení by žádost mohla být automaticky kvalifikována jako zjevně nepřiměřená, by mohlo narušit právo na informace o životním prostředí (
58
).
121.
Podle ustálené judikatury však v unijním právu existuje obecná právní zásada, podle níž se právní subjekty nemohou podvodně nebo zneužívajícím způsobem dovolávat unijních právních norem (
59
). Právní subjekty mají povinnost dodržovat tuto obecnou právní zásadu (
60
), což platí i pro žadatele, kteří uplatňují právo na informace o životním prostředí.
122.
Výjimka stanovená v čl. 4 odst. 1 písm. b) směrnice 2003/4 odráží uvedenou judikaturu Soudního dvora a potvrzuje, jak uvedlo Irsko, jak je důležité zabránit zneužívání práv, která tato směrnice přiznává.
123.
Aby mohl dospět k závěru, že je žádost zjevně nepřiměřená, musí dotčený orgán přihlédnout ke všem relevantním okolnostem každého jednotlivého případu, včetně povahy žádosti a zdroje, z něhož vychází. To platí především tehdy, jak v podstatě uvedla česká vláda, pokud okolnosti věci nasvědčují tomu, že dotčená žádost je šikanózní nebo bezdůvodná, pokud může být obtěžující nebo způsobovat narušení chodu nebo pokud z ní bude patrná vůle žadatele či žadatelů ochromit fungování orgánu veřejné správy tím, že jej svými žádostmi zahltí (
61
).
124.
V této souvislosti může být potvrzení jména a adresy žadatele nezbytné, aby dotčené orgány mohly žadateli oznámit důvody odmítnutí poskytnout všechny požadované informace nebo jejich část podle čl. 4 odst. 5 směrnice 2003/4.
125.
Z toho vyplývá, že určení, zda je žádost zjevně nepřiměřená, nezávisí na množství, povaze ani četnosti žádostí, pokud jsou tyto faktory posuzovány izolovaně, ale na všech okolnostech dané konkrétní věci. Mezi tyto okolnosti může patřit i používání zjevně bezdůvodného nebo šikanózního pseudonymu.
126.
S ohledem na výše uvedené mám za to, že čl. 4 odst. 1 písm. b) směrnice 2003/4, při výkladu ve světle čl. 4 odst. 3 písm. b) Aarhuské úmluvy, musí být vykládán v tom smyslu, že orgánu veřejné správy nebrání v tom, aby požadoval potvrzení skutečného jména nebo současné fyzické adresy žadatele, a to pro účely určení, zda je dotčená žádost zjevně nepřiměřená s ohledem na množství, povahu a četnost jiných žádostí podaných stejným žadatelem, nejsou-li tato kritéria posuzována izolovaně, ale v rámci celkového posouzení okolností dané konkrétní věci. To platí zejména v případě, kdy z konkrétních okolností věci vyplývá, že žádost je šikanózní nebo bezdůvodná, může-li být obtěžující nebo způsobovat narušení, nebo je-li z ní patrná vůle žadatele či žadatelů ochromit fungování orgánu veřejné správy.
V. Závěry
127.
S ohledem na výše uvedené úvahy navrhuji Soudnímu dvoru, aby na předběžné otázky položené High Court (Vrchní soud, Irsko) odpověděl následovně:
1)
Pojem „žádost“ uvedený v čl. 6 odst. 1 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2003/4 ze dne 28. ledna 2003 o přístupu veřejnosti k informacím o životním prostředí a o zrušení směrnice Rady 90/313/EHS, při výkladu ve světle čl. 4 odst. 1 Úmluvy o přístupu k informacím, účasti veřejnosti na rozhodování a přístupu k právní ochraně v záležitostech životního prostředí, podepsané v Aarhusu dne 25. června 1998 a schválené jménem Evropského společenství rozhodnutím Rady 2005/370/ES ze dne 17. února 2005 (dále jen „Aarhuská úmluva“), musí být vykládán tak, že se jím rozumí žádost podaná podle čl. 3 odst. 1 uvedené směrnice. Otázka, zda žádost spadá do působnosti posledně uvedeného ustanovení, musí podléhat správnímu a soudnímu přezkumu podle článku 6 směrnice 2003/4.
2)
Výraz „žadatel“ uvedený v čl. 2 bodě 5 směrnice 2003/4, při výkladu ve světle článků 2 a 4 Aarhuské úmluvy, musí být vykládán tak, že se jím rozumí nejen fyzická nebo právnická osoba určená svým skutečným jménem nebo současnou fyzickou adresou, ale rovněž i osoba anonymní nebo vystupující pod pseudonymem nebo žadatel, který je identifikován pouze e‑mailovou adresou.
3)
Článek 3 odst. 1 směrnice 2003/4, při výkladu ve světle čl. 4 odst. 1 Aarhuské úmluvy, musí být vykládán v tom smyslu, že brání vnitrostátní právní úpravě, která žadatelům ukládá obecnou povinnost uvést své jméno a fyzickou adresu jakožto podmínku pro podání žádosti o informace o životním prostředí, i pokud existují pochybnosti o pravosti informací o totožnosti poskytnutých žadatelem. Výše uvedené platí, není-li tato identifikace nezbytná pro zodpovězení této žádosti a neuplatní-li se žádná výjimka podle článku 4 uvedené směrnice.
4)
Článek 4 odst. 1 písm. b) směrnice 2003/4, při výkladu ve světle čl. 4 odst. 3 písm. b) Aarhuské úmluvy, musí být vykládán v tom smyslu, že orgánu veřejné správy nebrání v tom, aby požadoval potvrzení skutečného jména nebo současné fyzické adresy žadatele, a to pro účely určení, zda je dotčená žádost zjevně nepřiměřená s ohledem na množství, povahu a četnost jiných žádostí podaných stejným žadatelem, nejsou-li tato kritéria posuzována izolovaně, ale v rámci celkového posouzení okolností dané konkrétní věci. To platí zejména v případě, kdy z konkrétních okolností věci vyplývá, že žádost je šikanózní nebo bezdůvodná, může-li být obtěžující nebo způsobovat narušení nebo pokud je z ní patrná vůle žadatele či žadatelů ochromit fungování orgánu veřejné správy.
(
1
) – Původní jazyk: angličtina.
(
2
) – Úmluva o přístupu k informacím, účasti veřejnosti na rozhodování a přístupu k právní ochraně v záležitostech životního prostředí, podepsaná v Aarhusu dne 25. června 1998 a schválená jménem Evropského společenství rozhodnutím Rady 2005/370/ES ze dne 17. února 2005 (Úř. věst. 2005, L 124, s. 1; dále jen „Aarhuská úmluva“).
(
3
) – Viz J. Ebbesson a kol., The Aarhus Convention: An Implementation Guide, 2. vydání, Organizace spojených národů, Ženeva, 2014, s. 19 (dále jen „příručka k provedení Aarhuské úmluvy“).
(
4
) – Sedmý bod preambule Aarhuské úmluvy.
(
5
) – Barritt, E., The Foundations of the Aarhus Convention, Londýn, Hart Publishing, 2020, s. 5.
(
6
) – Příručka k provedení Aarhuské úmluvy, s. 15.
(
7
) – Whittaker, S., Reid, C. T. a Mendel, J., Freedom of Environmental Information: Aspirations and Practice, Intersentia, Cambridge, 2023, s. 38.
(
8
) – Přístup k informacím o životním prostředí a jejich poskytování mohou být dále odůvodněny skutečnostmi, jako je potřeba podporovat udržitelný rozvoj a zlepšovat uplatňování právních předpisů v oblasti životního prostředí. Viz Bell, S. a kol., Environmental Law, 9. vyd., Oxford University Press, Oxford, 2024, s. 248.
(
9
) – Směrnice Evropského parlamentu a Rady ze dne 28. ledna 2003 o přístupu veřejnosti k informacím o životním prostředí a o zrušení směrnice Rady 90/313/EHS (Úř. věst. 2003, L 41, s. 26; Zvl. vyd. 15/07, s. 375).
(
10
) – Rozsudek ze dne 15. dubna 2021, Friends of the Irish Environment (C‑470/19, EU:C:2021:271, bod 26 a citovaná judikatura).
(
11
) – Rozsudek ze dne 19. prosince 2013, Fish Legal a Shirley (C‑279/12, EU:C:2013:853, bod 36 a citovaná judikatura).
(
12
) – Rozsudek ze dne 19. prosince 2013, Fish Legal a Shirley (C‑279/12, EU:C:2013:853, bod 37 a citovaná judikatura).
(
13
) – V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 8. listopadu 2022, Deutsche Umwelthilfe (Schvalování motorových vozidel) (C‑873/19, EU:C:2022:857, bod 55 a citovaná judikatura).
(
14
) – Rozsudek ze dne 15. dubna 2021, Friends of the Irish Environment (C‑470/19, EU:C:2021:271, bod 28 a citovaná judikatura).
(
15
) – Příručka k provedení Aarhuské úmluvy, s. 79 (kurzivou zvýraznila autorka stanoviska).
(
16
) – Příručka k provedení Aarhuské úmluvy, s. 79.
(
17
) – Viz příručka k provedení Aarhuské úmluvy, s. 62.
(
18
) – V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 15. dubna 2021, Friends of the Irish Environment (C‑470/19, EU:C:2021:271, bod 29 a citovaná judikatura).
(
19
) – Rozsudek ze dne 16. ledna 2025, Banco de Santander (Zastupování jednotlivých spotřebitelů) (C‑346/23, EU:C:2025:13, bod 43 a citovaná judikatura).
(
20
) – Příručka k provedení Aarhuské úmluvy, s. 55 (kurzivou zvýraznila autorka stanoviska).
(
21
) – Whittaker, S. a kol., op. cit., poznámka pod čarou 7, s. 49.
(
22
) – Tamtéž.
(
23
) – Směrnice Rady ze dne 7. června 1990 o svobodě přístupu k informacím o životním prostředí (Úř. věst. 1990, L 158, s. 56; zvl. vyd. 15/01, s. 402)
(
24
) – Viz Krämer, L., „La Directive 90/313/CEE sur l’accès à l’information en matière d’environement: genèse et perspectives d’application“ in Pallemaerts, M., (ed.), Het recht op informatie inzake leefmilieu = Le droit à l’information en matière d’environnement = The right to environmental information, E. Story-Scientia, Brusel, 1991, s. 17 až 39, na s. 32 (kurzivou zvýraznila autorka stanoviska); Klein, D. R., „Kapitel 3 Reaktive Umweltinformationspflichten“, in Umweltinformation im Völker- und Europarecht: Aktive Umweltaufklärung des Staates und Informationszugangsrechte des Bürgers, Mohr Siebeck, Tübingen, 2011, s. 320, s dalším odkazem na právnickou literaturu.
(
25
) – Krämer, L. a Badger, C., Krämer’s EU Environmental Law, 9. vyd., Hart Publishing, Oxford, 2024, s. 139 (zvýrazněno autorem tohoto stanoviska). Obecně viz Boer, B. (ed.), Environmental Law Dimensions of Human Rights, Oxford University Press, Oxford, 2015.
(
26
) – Viz výše, bod 28. Toto je v oblasti práva životního prostředí odrazem ustálené judikatury, podle níž musí být unijní právo vykládáno v nejvyšší možné míře ve světle mezinárodního práva, zejména týká-li se jejich znění provádění mezinárodní dohody uzavřené Unií. Viz rozsudek ze dne 6. července 2023, EIB a Komise v. ClientEarth (C‑212/21 P a C‑223/21 P, EU:C:2023:546, bod 66). Viz Krämer, L., „The Aarhus Convention and the European Union“ in Banner, C., (ed.), The Aarhus Convention, A Guide for UK Lawyers, Hart Publishing, 2015, Londýn, Bloomsbury, s. 79.
(
27
) – Viz výše, bod 62.
(
28
) – Viz příručka k provedení Aarhuské úmluvy, s. 55. Viz též mé stanovisko ve věci Societatea Civilă Profesională de Avocaţi AB & CD (C‑252/22, EU:C:2023:592, body 37 a 38).
(
29
) – Viz Klein, D. R., poznámka pod čarou 24, op. cit., s. 321.
(
30
) – V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 6. října 2015, East Sussex County Council (C‑71/14, EU:C:2015:656, bod 52 a citovaná judikatura).
(
31
) – Nařízení Evropského parlamentu a Rady ze dne 30. května 2001 o přístupu veřejnosti k dokumentům Evropského parlamentu, Rady a Komise (Úř. věst. 2001, L 145, s. 43; Zvl. vyd. 01/03, s. 331).
(
32
) – Nařízení Evropského parlamentu a Rady ze dne 6. září 2006 o použití ustanovení Aarhuské úmluvy o přístupu k informacím, účasti veřejnosti na rozhodování a přístupu k právní ochraně v záležitostech životního prostředí na orgány a subjekty Společenství (Úř. věst. 2006, L 264, s. 13).
(
33
) – Etemire, U., „Access to Environmental Information under EU Law“ in Peeters, M. a Eliantonio, M. (eds.), Research Handbook on EU Environmental Law, Edgard Elgar Publishing, Cheltenham, 2020, s. 117 až 132, na s. 120.
(
34
) – Článek 3 nařízení 1367/2006.
(
35
) – Pokud jde o přístupu k transparentnosti, jenž vychází z práv, viz mimo jiné Hunter, B. D., „The emerging norm of transparency in international environmental governance“ v Ala’i, P., a Vaughn, G. R., (eds) Research Handbook on Transparency, Edward Elgar, Cheltenham, Spojené království, 2014.
(
36
) – Komisař uvádí příklad osoby, která již dříve vznesla námitky proti orgánu veřejné správy v souvislosti s vlivem záměru na životní prostředí, nebo jednotlivce, který žádá o informace týkající se opatření nebo činnosti mající vliv na životní prostředí v jeho lokalitě, popřípadě situace, kdy jsou informace požadovány organizací, která sleduje určité konkrétní cíle v oblasti životního prostředí.
(
37
) – Viz Whittaker, S. a další, ppč. 7, op. cit., s. 49, který uvádí, že „není rozhodující, kdo žádost (nebo žádosti) o informace o životním prostředí předkládá, neboť každý, kdo je podává, by měl tento úkon činit za účelem ochrany a zlepšení životního prostředí pro stávající i budoucí pokolení“.
(
38
) – Příkladem by mohla být situace, kdy jsou elektronické žádosti podávány prostřednictvím formuláře, přičemž pro účely podání tohoto formuláře je nezbytné ověřit, že žadatel není robot.
(
39
) – V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 12. listopadu 2020, Komise v. Rakousko (Bezpečnostní orgán pro železnice) (C‑796/19, EU:C:2020:920, bod 60 a citovaná judikatura).
(
40
) – Viz bod 41 výše.
(
41
) – Příručka k provedení Aarhuské úmluvy, s. 79.
(
42
) – Viz Výbor pro dodržování Aarhuské úmluvy, sdělení ACCC/C/2006/18 Dánsko.
(
43
) – Pokud jde o význam pojmu „přiměřené“ poplatky, viz rozsudek ze dne 9. září 1999, Komise v. Německo (C‑217/97, EU:C:1999:395, bod 48).
(
44
) – Rozsudek ze dne 23. listopadu 2023, Right to Know (C‑84/22, EU:C:2023:910, bod 35).
(
45
) – V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 20. ledna 2021, Land Baden-Württemberg (Interní komunikace) (C‑619/19, EU:C:2021:35, bod 59).
(
46
) – Viz rozsudek ze dne 20. ledna 2021, Land Baden-Württemberg (Interní komunikace) (C‑619/19, EU:C:2021:35, bod 63).
(
47
) – Viz Karg, M., „Informationszugang auf Antrag – §4 Antrag und Verfahren – B. Antragserfordernis (Abs. UIG § 4 Absatz 1)“, in Gersdorf, H. a Paal, B. P. (eds.), BeckOK, Informations- und Medienrecht, 45. vyd., C. H. Beck, Mnichov, 2021, bod 5.
(
48
) – Například podle švédského práva provádějícího směrnici 2003/4 (Lag 2005:181 om miljöinformation hos vissa enskilda organ (zákon 2005:181o informacích o životním prostředí určitých jednotlivých subjektů) může o přístup k informacím o životním prostředí požádat každý. Z článku 3 uvedeného zákona vyplývá, že žadatelé o informace nejsou povinni uvádět své jméno ani důvody pro podání žádosti. Nicméně identifikace může být nezbytná, pokud správní orgán posuzuje, zda poskytnutí informací nebrání nějaké překážky. Tyto překážky jsou v podstatě totožné s překážkami uvedenými v článku 4 směrnice 2003/4. Ve Finsku je vnitrostátním právním předpisem, kterým se provádí směrnice 2003/4 Laki vesihuoltolain 16 §:n muuttamisesta 28.01.2005/54 (zákon 2005/54, kterým se mění článek 16 zákona o dodávkách vody). Vnitrostátní právní předpisy však byly již dříve v souladu s požadavky směrnice 2003/4 s ohledem na relevantní ustanovení Laki viranomaisten toiminnan julkisuudesta 21.5.1999/621 (zákon 1999/621 o přístupu k informacím). Podle článku 13 posledně uvedeného zákona se osoby žádající o přístup nemusí samy identifikovat ani uvádět důvody pro podání žádosti, ledaže je to nezbytné pro výkon posuzovací pravomoci orgánu nebo pro účely určení, zda má žadatel o přístup právo na přístup k dokumentu. V řecké právní úpravě, jíž se provádí směrnice 2003/4, Ypourgiki apofasi HP 11764/653, Prosvasi toy koinou stis dimosies arches gia parochi pliroforion sxetika me to perivallon [rozhodnutí ministra HP 11764/653, Přístup veřejnosti k informacím o životním prostředí, FEK B’327/17.03.2006, ve znění kodifikace Proedriko Diatagma 28/2015, Kodikopoiisi diataxeon gia tin prosvasi se dimosia eggrafa kai stoixeia (výnos prezidenta 28/2015, kodifikace ustanovení o přístupu k veřejným dokumentům a údajům z veřejných informací (FEK A’34/23.03.2015)], není uvedeno, zda žádost může být anonymní. Je nicméně vhodné zmínit, že od 1. ledna 2025 Kodikas Dioikitikis Diadikasias (řecký správní řád, zákon č. 2690/1999, FEK A’ 45/9.3.1999), který se vztahuje na všechny orgány veřejné správy, není-li stanoveno jinak, výslovně umožňuje podávání anonymních žádostí. Dotčený orgán však není povinen odpovídat v případě odmítnutí anonymní žádosti nebo žádosti, která je zjevně neurčitá, či v případě opakované žádosti.
(
49
) – Pokud však z použitého pseudonymu vyplyne zneužívající úmysl žadatele, mohla by se na žádost vztahovat výjimka stanovená v čl. 4 odst. 1 písm. b) směrnice 2003/4.
(
50
) – Viz příručka k provedení Aarhuské úmluvy, s. 72, v níž se uvádí, že: „Podobně jako v mnoha situacích, které zahrnují otevřenost a transparentnost a jsou v nich v sázce hospodářské zájmy, osoby, které na sebe vezmou riziko a požadují, aby byla tato pravidla splněna a náležité postupy byly dodržovány, možná budou potřebovat ochranu před odvetou.“
(
51
) – Rozsudek ze dne 23. listopadu 2023, Right to Know (C‑84/22, EU:C:2023:910, bod 34).
(
52
) – Bod 98 tohoto stanoviska.
(
53
) – Rozsudek ze dne 23. listopadu 2023, Right to Know (C‑84/22, EU:C:2023:910, bod 35).
(
54
) – To platí například v případě bulharského („неоснователно“), českého („nepřiměřená“), lotyšského („nepamatots“), španělského („irrazonable“), nizozemského („onredeleijk“) a řeckého („παράλογη“) jazykového znění.
(
55
) – To platí například v případě francouzského („abusive“), německého („missbräuchlich“) a portugalského („abusivo“) jazykového znění.
(
56
) – Příručka k provedení Aarhuské úmluvy na straně 84 uvádí, že pokud se strana (Aarhuské úmluvy) rozhodne tuto výjimku udělit, „musí definovat pojem ‚zjevně nedůvodný‘, aby pomohla orgánům veřejné správy při určování, kdy je žádost natolik nedůvodná, že může být podle této výjimky zamítnuta, a chránila zájmy veřejnosti, že toto opatření nebude uplatňováno svévolně“.
(
57
) – Příručka k provedení Aarhuské úmluvy tento přístup potvrzuje a na straně 84 zdůrazňuje, že „[p]řestože úmluva neposkytuje přímý návod, jak definovat pojem ‚zjevně nedůvodný‘, je jasné, že se jedná o více než jen rozsah a složitost požadovaných informací“.
(
58
) – Obdobně viz rozsudek ze dne 9. ledna 2025, Österreichische Datenschutzbehörde (Nepřiměřené žádosti) (C‑416/23, EU:C:2025:3, bod 47).
(
59
) – Rozsudek ze dne 19. září 2024, Matmut (C‑236/23, EU:C:2024:761, bod 51).
(
60
) – Tamtéž, bod 52.
(
61
) – Obdobně viz rozsudek ze dne 9. ledna 2025, Österreichische Datenschutzbehörde (Nepřiměřené žádosti) (C‑416/23, EU:C:2025:3, bod 57).