62023CC0337
STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA
ANTHONYHO MICHAELA COLLINSE
přednesené dne 12. září 2024 (
1
)
Věc C‑337/23
APS Beta Bulgaria EOOD,
Agencia za kontrol na prosročeni zadalženia AD
[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, kterou podal Sofijski rajonen sad (okresní soud v Sofii, Bulharsko)]
„Řízení o předběžné otázce – Ochrana spotřebitelů – Zneužívající ujednání – Směrnice 93/13/EHS – Směrnice 2008/48/ES – Ručení poskytnuté za úplatu profesionálním ručitelem, kterého odsouhlasil věřitel – Smlouvy o vázaném úvěru – Splacení úvěru ručitelem – Subrogace práv věřitele“
I. Úvod
1.
Projednávanou žádostí o rozhodnutí o předběžné otázce, kterou podal Sofijski rajonen sad (okresní soud v Sofii, Bulharsko), tento soud žádá Soudní dvůr o odpověď na řadu otázek týkajících se slučitelnosti některých ujednání obsažených ve smlouvách o spotřebitelském úvěru s unijním právem, a to v případech, kdy postupníci pohledávek z ručení za úvěr vymáhají po spotřebitelích jako dlužnících splacení částek, které byly na základě těchto smluv poskytnuty.
II. Právní rámec
A.
Unijní právo
2.
Článek 3 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2008/48/ES ze dne 23. dubna 2008 o smlouvách o spotřebitelském úvěru a o zrušení směrnice Rady 87/102/EHS (
2
) stanoví:
„Pro účely této směrnice se rozumí
[…]
c)
‚úvěrovou smlouvou‘ smlouva, na jejímž základě věřitel poskytuje nebo slibuje poskytnout spotřebiteli úvěr ve formě odložené platby, půjčky nebo jiné podobné finanční služby […]
[…]
n)
‚smlouvou o vázaném úvěru‘ úvěrová smlouva, kde
i)
dotyčný úvěr slouží výhradně k financování smlouvy o dodání konkrétního zboží nebo poskytnutí konkrétní služby a
ii)
tyto dvě smlouvy tvoří z objektivního hlediska obchodní celek; má se za to, že se jedná o obchodní celek, pokud úvěr pro spotřebitele financuje sám dodavatel zboží nebo poskytovatel služby nebo, v případě úvěru financovaného třetí osobou, pokud věřitel využije služeb dodavatele zboží nebo poskytovatele služeb v souvislosti s uzavřením nebo přípravou úvěrové smlouvy nebo pokud je konkrétní zboží nebo poskytnutí konkrétní služby výslovně uvedeno v úvěrové smlouvě.“
3.
Článek 15 odst. 2 směrnice 2008/48 stanoví:
„Pokud nejsou zboží nebo služby, na které se vztahuje smlouva o vázaném úvěru, dodány či poskytnuty nebo pokud jsou dodány či poskytnuty pouze zčásti, anebo pokud nejsou v souladu s kupní smlouvou nebo smlouvou o poskytnutí služby, má spotřebitel právo uplatnit prostředky nápravy vůči věřiteli, pokud uplatnil své prostředky nápravy vůči dodavateli nebo poskytovateli, avšak jeho nároky podle práva nebo kupní smlouvy nebo smlouvy o poskytnutí služby nebyly uspokojeny. Členské státy určí rozsah a podmínky pro uplatnění těchto prostředků nápravy.“
4.
Článek 17 odst. 1 směrnice 2008/48 stanoví:
„Jsou-li práva věřitele plynoucí z úvěrové smlouvy nebo samotná smlouva postoupeny třetí osobě, může spotřebitel uplatnit vůči postupníkovi veškeré právní prostředky, které měl k dispozici vůči původnímu věřiteli, včetně vzájemného započtení pohledávek, pokud je v dotyčném členském státě povoleno.“
5.
Článek 22 směrnice 2008/48 stanoví:
„1.   Pokud tato směrnice obsahuje harmonizovaná ustanovení, nesmějí členské státy ve svém vnitrostátním právu zachovávat ani zavádět ustanovení odchylná od ustanovení této směrnice. […]
2.   Členské státy zajistí, aby se spotřebitelé nemohli vzdát práv, která jsou jim přiznána ustanoveními vnitrostátních právních předpisů provádějícími tuto směrnici nebo jí odpovídajícími.
3.   Členské státy dále zajistí, aby předpisy, které přijmou k provedení této směrnice, nemohly být obcházeny v důsledku formulace smluv, zejména zahrnutím čerpání nebo úvěrových smluv spadajících do oblasti působnosti této směrnice do úvěrových smluv, jejichž povaha nebo účel by umožnily vyhnout se použití směrnice.
[…]“
B.
Bulharské právo
6.
Článek 147 odst. 1 zakona za zadalženijata i dogovorite (
3
) (zákon o závazkových a smluvních vztazích ve znění pozdějších předpisů; dále jen „ZZD“) stanoví:
„Závazek ručitele trvá i poté, co se hlavní závazek stane splatným, podal-li věřitel proti dlužníkovi žalobu ve lhůtě šesti měsíců. Toto ustanovení se použije i tehdy, pokud ručitel výslovně omezil své ručení na dobu trvání hlavního závazku.
Prodloužení lhůty poskytnuté věřitelem dlužníkovi je vůči ručiteli neúčinné, pokud s ním nesouhlasil.“
III. Spor v původním řízení, předběžné otázky a řízení před Soudním dvorem
7.
Na základě individuálních smluv o spotřebitelském úvěru poskytly společnosti Easy Asset Management AD a Credisimo AD, právnické osoby založené podle bulharského práva, spotřebitelům jako dlužníkům částky v rozmezí od 300 bulharských leva (BGN) (přibližně 150 eur) do 1700 BGN (přibližně 870 eur) (
4
), s úrokovými sazbami v rozmezí přibližně od 40 % do 50 %, přičemž tyto úvěry měly být splaceny ve lhůtách od tří do osmnácti měsíců. Na základě každé z těchto úvěrových smluv byl spotřebitel jako dlužník povinen poskytnout zajištění formou záruky (
5
). Tuto záruku mohly poskytnout dvě fyzické osoby, které splňovaly určitá úvěrová kritéria (
6
), banka nebo společnost určená věřitelem (
7
). V každé z věcí projednávaných u předkládajícího soudu poskytl spotřebitel jako dlužník záruku ve formě ručení společnosti určené věřitelem, přičemž tímto ručitelem byla buď společnost Financial Bulgaria EOOD, dceřiná společnost společnosti Easy Asset Management AD, nebo společnost I Trust EOOD. Poté ručitel v důsledku nesplacení úvěru spotřebitelem jako dlužníkem zaplatil věřiteli na základě svého ručitelského závazku. Ručitelé následně postoupili své pohledávky buď na společnost APS Beta Bulgaria EOOD (první navrhovatelka; dále jen „APS Beta Bulgaria“), nebo na společnost Agencia za kontrol na prosročeni zadalženia AD (druhá navrhovatelka; dále jen „Agencia“).
8.
Řízení před předkládajícím soudem bylo zahájeno na základě sedmi návrhů ex
parte podaných společnostmi APS Beta Bulgaria a Agencia (
8
), jimiž se navrhovatelky domáhají vydání platebních rozkazů proti spotřebitelům jako dlužníkům, kterými by jim byla uložena povinnost uhradit částky, jež tyto ručitelky zaplatily věřitelům na základě úvěrových smluv (
9
). Tyto částky zahrnovaly úplatu za náklady ručení přesahující 75 % celkové částky, která měla být na základě úvěrových smluv splacena.
9.
Předkládající soud uvádí, že Varchoven kasacionen sad (Nejvyšší kasační soud, Bulharsko) vykládá čl. 147 odst. 1 ZZD v tom smyslu, že v případech, kdy věřitel nepodal žalobu proti dlužníkovi ve lhůtě šesti měsíců od splatnosti hlavního závazku, zaniká jakékoli ručení za splacení tohoto dluhu na základě právního pravidla, které se uplatní i bez návrhu (
10
). Některé vnitrostátní soudy zastávají názor, že článku 147 odst. 1 ZZD se může proti věřiteli dovolávat pouze ručitel. I přesto, že povinnosti ručitele vůči věřiteli mohly zaniknout proto, že věřitel nepodal včas žalobu proti dlužníkovi, ručitel může od dlužníka, který nesplnil závazky, vymáhat jakékoli částky, které ručitel zaplatil na základě ručení (
11
). V první, druhé a třetí věci projednávané v řízení u předkládajícího soudu zaplatily společnosti Financial Bulgaria EOOD a I Trust EOOD věřiteli až po uplynutí více než šesti měsíců ode dne splatnosti poslední splátky a svá práva z ručení postoupily na společnost APS Beta Bulgaria. I ve čtvrté, sedmé a osmé věci uhradila společnost Financial Bulgaria EOOD dotčený dluh až po uplynutí více než šesti měsíců ode dne splatnosti poslední splátky, přičemž svá práva z ručení postoupila na společnost Agencia. V páté věci společnost Financial Bulgaria EOOD uhradila dluh během této šestiměsíční lhůty a svá práva z ručení postoupila na společnost Agencia.
10.
Za těchto okolností se Sofijski rajonen sad (okresní soud v Sofii) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1)
Musí být čl. 4 odst. 2 a čl. 6 odst. 1 směrnice Rady 93/13/EHS[ (
12
)] o zneužívajících ujednáních ve spotřebitelských smlouvách […] vykládány v tom smyslu, že pokud úvěrová smlouva stanoví povinnost spotřebitele uzavřít smlouvu o ručení s ručitelem určeným věřitelem, obsah smlouvy o ručení nepředstavuje ‚hlavní předmět‘ smlouvy s tímto třetím subjektem, ale část obsahu úvěrové smlouvy? Je v tomto ohledu relevantní, zda jsou věřitel a ručitel propojené osoby?
2)
Musí být bod 1 písm. i) přílohy [směrnice 93/13] vykládán v tom smyslu, že v případě, kdy je spotřebitel povinen v rámci již uzavřené smlouvy o úvěru poskytnout ručitele – přičemž jednou z možností je, že ručitelem určí osobu, kterou navrhne věřitel – je třeba obsah závazku spotřebitele vyplývajícího ze smlouvy o ručení uzavřené později v den uzavření smlouvy o úvěru považovat za nejasný, neboť spotřebitel neměl možnost sám vybrat nebo navrhnout osobu, kterou věřitel určí za budoucího ručitele?
3)
Je-li odpověď na předchozí otázku taková, že předmět smlouvy o ručení je jasný: Musí být bod 1 písm. i), j) a m) přílohy [směrnice 93/13] vykládán v tom smyslu, že pokud se spotřebitel v rámci již uzavřené smlouvy o úvěru zavázal poskytnout ručitele – přičemž jednou z možností je, že pověří osobu určenou věřitelem – je třeba obsah závazku spotřebitele ze smlouvy o úvěru považovat za nejasný a může to vést k neplatnosti smlouvy o úvěru nebo jejích jednotlivých ustanovení?
4)
Musí být čl. 4 odst. 1 [směrnice 93/13] ve spojení s článkem 8 směrnice 2005/29/ES[ (
13
)] o nekalých obchodních praktikách vykládán v tom smyslu, že pokud osoba poskytující úvěr požaduje, aby spotřebitel uzavřel smlouvu s osobou určenou věřitelem, která zajistí jeho pohledávku vůči spotřebiteli, jedná se vždy o zneužití nevýhodného postavení spotřebitele, a tedy o agresivní obchodní praktiku?
5)
V případě záporné odpovědi na čtvrtou otázku: Musí být čl. 4 odst. 1 a článek 7 [směrnice 93/13] ve spojení s článkem 8 [směrnice 2005/29] vykládány v tom smyslu, že soud může v rámci jednostranného soudního řízení, jako je řízení o vydání platebního rozkazu, jehož účastníkem není spotřebitel, odůvodnit pochybnost o zneužívající povaze určitého ujednání pouze tím, že má podezření, že spotřebitel toto ujednání přijal na základě nekalé obchodní praktiky, nebo musí být tato praktika s jistotou prokázána?
6)
Musí být čl. 15 odst. 2 [směrnice 2008/48] vykládán v tom smyslu, že se toto ustanovení použije v případech, kdy je úvěrová smlouva spojena s vedlejším plněním, a sice s poskytnutím ručení třetí osobou za úplatu, a že umožňuje spotřebiteli uplatnit jeho nároky nejen z důvodu porušení povinnosti ručitele, jako je zaplacení po uplynutí zákonné lhůty, ale i uplatnění procesních námitek, které závazky vůči ručiteli vylučují?
7)
Připouští čl. 15 odst. 2 [směrnice 2008/48] ve spojení se zásadou efektivity – za předpokladu, že smlouva o úvěru a smlouva o ručení představují vázané transakce – resp. článek 5 a článek 7 [směrnice 93/13] ve spojení s bodem 1 písm. b) a c) přílohy této směrnice vnitrostátní judikaturu, podle níž ručitel ze smlouvy vázané na smlouvu o spotřebitelském úvěru, který obdržel od spotřebitele odměnu za zajištění úvěrové smlouvy a který zaplatil hlavnímu věřiteli na základě smluvního ujednání navzdory uplynutí lhůty stanovené v článku 147 [ZZD] – což podle judikatury vede k zániku ručení v plném rozsahu – se přesto může dovolávat toho, že na něj přešla práva původního věřitele, a s odkazem na rozporuplnou judikaturu týkající se uplatňování tohoto zákona požadovat po hlavním dlužníkovi zaplacení?
8)
Musí být čl. 3 písm. g) [směrnice 2008/48] ve spojení s článkem 5 [směrnice 93/13] vykládán v tom smyslu, že v případě závazku uzavřít smlouvu o vázaném ručení, který je stanoven ve smlouvě o úvěru, v důsledku čehož se celková výše úvěrového závazku zvýší, musí být roční procentní sazba nákladů na úvěr vypočtena rovněž s ohledem na navýšení splátek o odměnu ručitele? Je v tomto ohledu relevantní, kdo vybral ručitele a zda je tento ručitel osobou propojenou s hlavním věřitelem?
9)
Musí být čl. 10 odst. 2 písm. g) [směrnice 2008/48] vykládán v tom smyslu, že nesprávné uvedení roční procentní sazby nákladů v úvěrové smlouvě uzavřené mezi podnikatelem a spotřebitelem jako dlužníkem musí být považováno za neuvedení roční procentní sazby nákladů v úvěrové smlouvě a vnitrostátní soud musí uplatnit právní důsledky, které vnitrostátní právo stanoví pro případ, že ve smlouvě o spotřebitelském úvěru není uvedena roční procentní sazba nákladů? Je třeba vycházet z toho, že tyto důsledky jsou nutně závazné ve vztahu ke spotřebiteli i pro ručitele, který zaplatil?
10)
Musí být čl. 23 druhá věta [směrnice 2008/48] vykládán v tom smyslu, že sankce stanovená vnitrostátním zákonodárcem ve formě neplatnosti smlouvy o spotřebitelském úvěru, na jejímž základě musí být splacena pouze poskytnutá výše jistiny, musí být považována za přiměřenou v případech, kdy smlouva o spotřebitelském úvěru neobsahuje přesný údaj o roční procentní sazbě nákladů úvěru s tím, že v ní nejsou uvedeny náklady na věřitelem vybraného komerčního ručitele (přestože je roční procentní sazba nákladů uvedena v textu smlouvy o úvěru v číselné podobě)?
11)
Musí být čl. 2 odst. 2 směrnice 2009/138/ES[ (
14
)] o přístupu k pojišťovací a zajišťovací činnosti a jejím výkonu (Solventnost II) […] ve spojení s bodem 14 části A přílohy 1 uvedené směrnice vykládán v tom smyslu, že profesionální výkon činnosti ručitele za úplatu, při níž společnost poskytující ručení hradí ve všech případech nesplácení celkovou výši úvěru čerpaného spotřebitelem jako hlavním dlužníkem a odměnu platí spotřebitel společně s každou splátkou úvěru a to nezávisle na nesplácení úvěru, představuje ‚pojišťovací činnost‘ ve smyslu této směrnice?
12)
V případě kladné odpovědi na jedenáctou otázku: Musí být čl. 14 odst. 1 [směrnice 2009/138] vykládán v tom smyslu, že osoba vykonávající činnost uvedenou v jedenácté otázce podléhá povinnosti získat povolení u vnitrostátních regulačních orgánů, které jsou příslušné k udělení povolení pojistitelům?“
11.
Společnost Agencia, česká vláda (
15
), jakož i Evropská komise předložily Soudnímu dvoru písemná vyjádření.
IV. Posouzení
12.
Soudní dvůr mne požádal o stanovisko k odpovědi na šestou a sedmou předběžnou otázku. Společnost Agencia a Komise navrhují Soudnímu dvoru, aby tyto otázky posoudil společně, a já s tímto návrhem souhlasím.
13.
V rámci postupu zavedeného článkem 267 SFEU přísluší Soudnímu dvoru poskytnout předkládajícímu soudu užitečnou odpověď, která mu umožní rozhodnout spor, jenž mu byl předložen. Z tohoto hlediska je na Soudním dvoru, aby případně přeformuloval otázky, které jsou mu položeny (
16
). Šestou a sedmou předběžnou otázkou se předkládající soud snaží zjistit, zaprvé zda se čl. 15 odst. 2 směrnice 2008/48 použije na úvěrové smlouvy spojené s poskytnutím ručení třetí osobou za úplatu, a zadruhé, zda se články 5 a 7 směrnice 93/13 ve spojení s bodem 1 písm. b) a c) přílohy této směrnice použijí na vnitrostátní judikaturu, podle níž se ručitel, který zaplatil hlavnímu věřiteli ze smlouvy o spotřebitelském úvěru, může vymáhat zaplacení po hlavním dlužníkovi navzdory zániku tohoto ručení.
A.
K přípustnosti šesté a sedmé otázky
Vyjádření zúčastněných
14.
Podle společnosti Agencia poskytuje smlouva o ručení věřiteli doplňkové zajištění úvěru a zaručuje jeho úplné a včasné splacení. Tato smlouva o ručení je oddělená od úvěrové smlouvy uzavřené mezi věřitelem a spotřebitelem jako dlužníkem, tudíž tyto dvě smlouvy nelze považovat za jediný obchodní celek. Smlouva o ručení navíc není zdrojem financování úvěrové smlouvy. Úvěrová smlouva a smlouva o ručení tudíž nejsou „smlouvami o vázaném úvěru“ definovanými v čl. 3 písm. n) směrnice 2008/48. Vzhledem k tomu, že čl. 15 odst. 2 směrnice 2008/48 se použije pouze na smlouvy o vázaném úvěru, nevztahuje se na transakce uvedené v předkládacím rozhodnutí. Šestá a sedmá otázka se netýkají skutkových okolností projednávané věci, jsou hypotetické, a tudíž jsou nepřípustné.
15.
Komise nevznáší žádnou námitku ohledně přípustnosti šesté a sedmé otázky.
Analýza
16.
Podle ustálené judikatury Soudního dvora je postup zavedený článkem 267 SFEU nástrojem spolupráce mezi Soudním dvorem a vnitrostátními soudy, díky němuž Soudní dvůr poskytuje vnitrostátním soudům výklad unijního práva, jenž je pro ně nezbytný k vyřešení sporů, které tyto soudy mají rozhodnout. V rámci této spolupráce je věcí pouze vnitrostátního soudu, kterému byl spor předložen a jenž musí nést odpovědnost za soudní rozhodnutí, které bude vydáno, posoudit s ohledem na konkrétní okolnosti projednávané věci jak nezbytnost rozhodnutí o předběžné otázce pro vydání jeho rozsudku, tak relevanci otázek, které klade Soudnímu dvoru. Týkají-li se položené otázky výkladu unijního práva, je Soudní dvůr v zásadě povinen rozhodnout. Na otázky týkající se výkladu unijního práva položené vnitrostátním soudem v právním a skutkovém rámci, který tento soud vymezí a jehož správnost nepřísluší Soudnímu dvoru ověřovat, se vztahuje domněnka relevance. Odmítnutí žádosti podané vnitrostátním soudem je ze strany Soudního dvora možné pouze tehdy, je-li zjevné, že žádaný výklad unijního práva nemá žádný vztah k realitě nebo předmětu sporu v původním řízení, jestliže se jedná o hypotetický problém nebo také jestliže Soudní dvůr nedisponuje skutkovými nebo právními poznatky nezbytnými pro užitečnou odpověď na tuto otázku (
17
).
17.
Šestou a sedmou předběžnou otázkou se předkládající soud táže, zda se čl. 15 odst. 2 směrnice 2008/48 použije na úvěrové smlouvy spojené s poskytnutím ručení třetími osobami za úplatu, kterou platí dlužník, zejména zda tyto smlouvy představují „smlouvy o vázaném úvěru“ pro účely směrnice 2008/48. Těmito dvěma otázkami žádá předkládající soud Soudní dvůr o objasnění toho, zda lze na skutkovou situaci popsanou v předkládacím rozhodnutí, jejíž existenci účastnice řízení nerozporují, uplatnit některá ustanovení sekundárního unijního práva. Takové skutečnosti jednoznačně spadají do oblasti působnosti judikatury, na kterou odkazuje bod 16 tohoto stanoviska. Navrhuji tedy Soudnímu dvoru, aby rozhodl, že šestá a sedmá předběžná otázka jsou přípustné.
B.
K věci samé
Vyjádření zúčastněných
18.
Z důvodů uvedených v bodě 14 tohoto stanoviska společnost Agencia tvrdí, že čl. 15 odst. 2 směrnice 2008/48 se nepoužije v případě, kdy je úvěrová smlouva spojena s vedlejším plněním, v projednávané věci s poskytnutím ručení třetí osobou za úplatu. Tvrdí, že sedmá otázka vznáší otázky ohledně vnitrostátního práva, které se týkají zániku ručení, nikoli pohledávek za věřitelem vyplývajících z poskytnutí zboží nebo služeb. Společnost Agencia dále uvádí, že skutečnost, že se ručitel nedovolával vůči věřiteli článku 147 ZZD, přestože uplynula šestiměsíční lhůta od splatnosti hlavního dluhu, nemá pro spotřebitele jako dlužníka žádné důsledky. Dluh existuje bez ohledu na totožnost osoby, vůči níž musí být uhrazen.
19.
Komise sdílí názor, že úvěrové smlouvy, o které jde ve věcech projednávaných u předkládajícího soudu, nesplňují požadavky čl. 3 písm. n) směrnice 2008/48, a nejsou tudíž smlouvami o vázaném úvěru, které jsou upraveny čl. 15 odst. 2 směrnice 2008/48. Z poskytnutého úvěru nebyla výhradně ani částečně financována smlouva o dodání konkrétního zboží nebo poskytnutí konkrétní služby. Smlouvy o ručení jsou tedy ve vztahu k úvěrové smlouvě doplňkové a není na základě nich poskytován úvěr na nákup zboží nebo služeb. Komise podotýká, že sedmá otázka podle všeho míří spíše na uplatňování a výklad vnitrostátního práva než na ujednání ve spotřebitelské smlouvě, takže ustanovení směrnice 93/13 o zneužívajících ujednáních ve spotřebitelských smlouvách se nepoužijí.
20.
Komise nicméně v odpověď na šestou a sedmou předběžnou otázku navrhuje, aby Soudní dvůr zohlednil zvláštní okolnosti, za nichž bylo předkládací rozhodnutí vydáno. Vztah mezi věřitelem a ručitelem je podle všeho takové povahy (
18
), že ručitele odrazuje od toho, aby se pro účely zániku ručení dovolával čl. 147 odst. 1 ZZD. Pokud by byl spotřebitel jako dlužník oprávněn dovolávat se tohoto ustanovení vůči věřiteli, mohl by se vyhnout splacení částky, která mu byla formou úvěru poskytnuta. Tyto připomínky jsou obzvláště relevantní v situaci, kdy je přístup k úvěrové smlouvě podmíněn tím, že spotřebitel jako dlužník získá ručení od subjektu, kterého určí věřitel.
21.
Komise dále uvádí, že dochází k obcházení článku 17 směrnice 2008/48, pokud se ručitel může dovolávat smlouvy o ručení, aby dosáhl splacení dluhu spotřebitelem jako dlužníkem, a nikoli postoupení práva tento dluh vymáhat. Podle Komise vychází článek 17 směrnice 2008/48 z domněnky, že postupník, jemuž byl dluh postoupen, je třetí osobou nezávislou na věřiteli. Ochrana, kterou tento článek poskytuje, by se měla uplatnit a fortiori, je-li ručitel dceřinou společností původního věřitele. Takové ujednání, na základě kterého se věřitel a ručitel, kteří fungují jako jediný obchodní celek, dohodnou na zániku práv spotřebitele jako dlužníka vůči věřiteli, obchází směrnici 2008/48 v rozporu s jejím čl. 22 odst. 3.
Analýza
– Článek 15 odst. 2 směrnice 2008/48
22.
Podle čl. 3 písm. n) směrnice 2008/48 „smlouva o vázaném úvěru“ vyžaduje splnění dvou kumulativně stanovených podmínek: dotyčný úvěr slouží výhradně k financování smlouvy o dodání zboží nebo poskytnutí služeb a tyto dvě smlouvy tvoří z objektivního hlediska jediný obchodní celek (
19
). Z předkládacího rozhodnutí jednoznačně vyplývá, že úvěrové smlouvy, o které se jedná ve věcech projednávaných v řízeních u předkládajícího soudu, neslouží k financování nákupu konkrétního zboží nebo služeb. Rovněž je zřejmé, že na základě smluv o ručení není poskytována služba, za kterou se platí prostřednictvím úvěrových smluv. Jak správně uvádí Komise, smlouva o ručení je ve vztahu ke smlouvě o úvěru doplňková. Tyto dvě smlouvy tak nesplňují první z kumulativně stanovených podmínek požadovaných pro existenci „smlouvy o vázaném úvěru“ ve smyslu směrnice 2008/48. Vzhledem k tomu, že čl. 15 odst. 2 se použije na takto definované „smlouvy o vázaném úvěru“, nemůže se toto ustanovení použít na smlouvy, které nespadají do této definice.
– Články 5 a 7 směrnice 93/13
23.
Podle předkládajícího soudu vykládá vnitrostátní judikatura článek 147 ZZD tak, že umožňuje ručiteli, který zaplatil hlavnímu věřiteli, požadovat zaplacení od dlužníka bez ohledu na skutečnost, že se má za to, že ručení ze zákona zaniklo (
20
). Účelem směrnice 93/13 je sblížit právní a správní předpisy členských států týkající se zneužívajících ujednání ve smlouvách uzavíraných mezi prodávajícím zboží nebo poskytovatelem služeb a spotřebitelem. Článek 5 směrnice 93/13 vyžaduje, aby písemná ujednání ve smlouvách byla sepsána jasným a srozumitelným jazykem a v případě pochybností se použil výklad pojmu, který je pro spotřebitele nejpříznivější. Článek 7 směrnice 93/13 upravuje opakované používání zneužívajících ujednání ve spotřebitelských smlouvách. Jak uvedla Komise, pokud sedmá předběžná otázka odkazuje na články 5 a 7 směrnice 93/13 ve spojení s bodem 1 písm. b) a c) přílohy této směrnice, činí tak v kontextu uplatňování vnitrostátních právních předpisů, nikoli výkladu ujednání ve spotřebitelské smlouvě. Vzhledem k tomu, že se tato ustanovení unijního práva dle svého znění použijí na výklad a používání zneužívajících ujednání ve spotřebitelských smlouvách, nevztahují se na uplatňování takových ustanovení vnitrostátního práva, jako je článek 147 ZZD (
21
).
– K obcházení ustanovení směrnice 2008/48
24.
Článek 27 SFEU svěřuje Soudnímu dvoru pravomoc vykládat unijní právo v rámci odpovědi na předběžné otázky položené vnitrostátním soudem (
22
). Soudní dvůr sice může za účelem poskytnutí užitečné odpovědi zohlednit i normy unijního práva, na které vnitrostátní soud ve své otázce neodkázal (
23
), nicméně jeho pravomoc tak učinit je omezena jasným rozdělením funkcí mezi Soudním dvorem a vnitrostátními soudy stanoveným článkem 267 SFEU (
24
) a na základě něhož vnitrostátní soudy rozhodují o otázkách unijního práva, na které žádají odpověď (
25
). O formě a obsahu otázek, které mají být předloženy Soudnímu dvoru, tak rozhodují vnitrostátní soudy, přičemž účastníci původního řízení je nemohou změnit (
26
). Tento stav je v souladu s judikaturou, která ukládá Soudnímu dvoru povinnost zajistit, aby vlády členských států a zúčastněné strany mohly předložit svá vyjádření k předběžným otázkám položeným Soudnímu dvoru podle článku 23 statutu Soudního dvora Evropské unie (
27
).
25.
Tato řízení jsou přinejmenším zčásti dobrým příkladem toho, proč jsou stanovena omezení výkonu pravomoci Soudního dvora podle článku 267 SFEU. Vzhledem k tomu, že předkládající soud nežádal o výklad čl. 17 odst. 2 směrnice 2008/48, nebyla vedena žádná diskuse o právním základu tvrzení Komise, podle kterého toto ustanovení spočívá na domněnce, že postupník, na kterého toto ustanovení odkazuje, musí být třetí osobou nezávislou na původním věřiteli. Ze znění čl. 22 odst. 3 směrnice 2008/48 je rovněž zřejmé, že toto ustanovení ukládá členským státům povinnost zajistit, aby předpisy, které přijmou k provedení této směrnice, nebyly obcházeny (
28
). Vzhledem k tomu, že předkládající soud nežádal Soudní dvůr o výklad čl. 22 odst. 3 směrnice 2008/48, nelze mu vytýkat, že neurčil, zda předpisy, o nichž Komise tvrdí, že mohou být obcházeny, byly přijaty za tímto účelem. Soudní dvůr tak nemá k dispozici podklad, který potřebuje k tomu, aby mohl předkládajícímu soudu poskytnout výklad čl. 22 odst. 3 směrnice 2008/48, který by mohl využít při řešení sporu, jenž mu byl předložen. Takové výsledky jsou neslučitelné s řádným fungováním postupu zavedeného článkem 267 SFEU.
V. Závěry
26.
Navrhuji tedy, aby Soudní dvůr odpověděl na šestou a sedmou předběžnou otázku, které podal Sofijski rajonen sad (okresní soud v Sofii, Bulharsko), následovně:
„1)
Článek 15 odst. 2 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2008/48/ES ze dne 23. dubna 2008 o smlouvách o spotřebitelském úvěru a o zrušení směrnice Rady 87/102/EHS se nepoužije na úvěrové smlouvy spojené s vedlejším plněním, a sice s poskytnutím ručení třetí osobou za úplatu, pokud tyto úvěrové smlouvy neslouží výhradně k financování smlouvy o dodání konkrétního zboží nebo poskytnutí konkrétní služby.
2)
Články 5 a 7 směrnice Rady 93/13/EHS ze dne 5. dubna 1993 o zneužívajících ujednáních ve spotřebitelských smlouvách ve spojení s bodem 1 písm. b) a c) přílohy této směrnice se nepoužijí na vnitrostátní judikaturu, podle níž se ručitel, který zaplatil věřiteli ze smlouvy o spotřebitelském úvěru, může požadovat zaplacení od dlužníka navzdory zániku tohoto ručení.“
(
1
) – Původní jazyk: angličtina.
(
2
) – Úř. věst. 2008, L 133, s. 66, ve znění směrnice Komise 2011/90/EU ze dne 14. listopadu 2011 (Úř. věst. 2011, L 296, s. 35), směrnice Evropského parlamentu a Rady 2014/17/EU ze dne 4. února 2014 (Úř. věst. 2014, L 60, s. 34), nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) 2016/1011 ze dne 8. června 2016 (Úř. věst. 2016, L 171, s. 1), nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) 2019/1243 ze dne 20. června 2019 (Úř. věst. 2019, L 198, s. 241) a směrnice Evropského parlamentu a Rady (EU) 2021/2167 ze dne 24. listopadu 2021 (Úř. věst. 2021, L 438, s. 1).
(
3
) – Státní věstník č. 275 ze dne 22. listopadu 1950, v účinnosti od 1. ledna 1951 ve znění pozdějších předpisů vyhlášených ve Státním věstníku č. 35 ze dne 27. dubna 2021.
(
4
) – Směrnice 2008/48/ES se nevztahuje na úvěrové smlouvy na výši úvěru nižší než 200 eur: viz čl. 2 odst. 2 písm. c).
(
5
) – V jednom případě nebyla záruka požadována: pokud však záruka poskytnuta nebyla, musel dlužník 14 dní čekat na schválení úvěru. Pokud spotřebitel jako dlužník uzavřel smlouvu o ručení s osobou vybranou věřitelem do 48 hodin od uzavření úvěrové smlouvy nebo poskytl bezpodmínečnou bankovní záruku do 10 dnů od uzavření úvěrové smlouvy, byl jeho úvěr schválen do 24 hodin. Komise uvedla, že tyto podmínky vyvíjely na spotřebitele jako dlužníka tlak, aby přijal ručitele vybraného věřitelem.
(
6
) – Podle předkládajícího soudu tato možnost existovala v některých věcech, které jsou předmětem projednávané žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce.
(
7
) – Druhá navrhovatelka, Agencia, tvrdí, že navrženého profesionálního ručitele ona sama nevybrala ani nenavrhovala, ale odsouhlasila ho.
(
8
) – Usnesením ze dne 26. října 2023 informoval předkládající soud Soudní dvůr, že předkládací rozhodnutí se stalo bezpředmětným, pokud jde o šestý z osmi podaných návrhů.
(
9
) – Předkládající soud uvádí, že spotřebitelé jako dlužníci, kteří nejsou účastníky řízení, mohou skutečnosti, které popisuje, zpochybnit.
(
10
) – Výkladové rozhodnutí Pléna občanských a obchodních senátů Varchoven kasacionen sad (Nejvyšší kasační soud) č. 4/2013 ze dne 18. června 2014.
(
11
) – Viz například usnesení odvolacího senátu II-b Sofijskiho gradskiho sadu (městský soud v Sofii) č. 5389 ze dne 1. března 2019 v odvolacím řízení v občanskoprávní věci č. 2165/2019.
(
12
) – Úř. věst. 1993, L 95, s. 29; Zvl. vyd. 15/02, s. 288, a oprava Úř. věst. 2016, L 303, s. 26, ve znění směrnice Evropského parlamentu a Rady 2011/83/EU ze dne 25. října 2011 (Úř. věst. 2011, L 304, s. 64) a směrnice Evropského parlamentu a Rady (EU) 2019/2161 ze dne 27. listopadu 2019 (Úř. věst. 2019, L 328, s. 7).
(
13
) – Směrnice Evropského parlamentu a Rady ze dne 11. května 2005 o nekalých obchodních praktikách vůči spotřebitelům na vnitřním trhu a o změně směrnice Rady 84/450/EHS, směrnic Evropského parlamentu a Rady 97/7/ES, 98/27/ES a 2002/65/ES a nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 2006/2004 (směrnice o nekalých obchodních praktikách) (Úř. věst. 2005, L 149, s. 22).
(
14
) – Směrnice Evropského parlamentu a Rady ze dne 25. listopadu 2009 o přístupu k pojišťovací a zajišťovací činnosti a jejím výkonu (Solventnost II) (Úř. věst. 2009, L 335, s. 1).
(
15
) – Česká vláda se ve svém písemném vyjádření omezila na odpověď na jedenáctou otázku v předkládacím rozhodnutí.
(
16
) – V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 10. února 2022, Bezirkshauptmannschaft Hartberg-Fürstenfeld (Promlčecí lhůta) (C‑219/20, EU:C:2022:89, bod 33).
(
17
) – V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 8. prosince 2016, Eurosaneamientos a další (C‑532/15 a C‑538/15, EU:C:2016:932, body 26 až 28 a citovaná judikatura).
(
18
) – Komise uvádí, že společnost Financial Bulgaria EOOD je dceřinou společností společnosti Easy Asset Management AD. Pokud jde o vztah mezi společnostmi Credisimo AD a I Trust EOOD, Komise zaprvé uvádí, že volbu ručitele pro smlouvu o spotřebitelském úvěru provedl věřitel. Zadruhé Komise uvádí, že tento ručitel se nedovolával zániku ručení vůči věřiteli, a to v situaci, v níž by ručitel, vědom si možnosti, že spotřebitel jako dlužník může mít finanční potíže, byl spíše nakloněn tomu tak učinit, než aby nesl riziko neplnění ze strany spotřebitele jako dlužníka.
(
19
) – Viz například rozsudek ze dne 21. prosince 2023, BMW Bank a další (C‑38/21, C‑47/21 a C‑232/21, EU:C:2023:1014, bod 301), týkající se úvěrových smluv určených na nákup motorových vozidel.
(
20
) – V rámci řízení zavedeného článkem 267 SFEU nepřísluší Soudnímu dvoru, aby posuzoval výklad ustanovení vnitrostátního práva či rozhodoval, zda je jejich výklad provedený vnitrostátním soudem správný: viz například rozsudky ze dne 21. září 2016, Etablissements Fr. Colruyt (C‑221/15, EU:C:2016:704, bod 15), a ze dne 5. června 2018, Grupo Norte Facility (C‑574/16, EU:C:2018:390, bod 32).
(
21
) – V bodech 104 a 157 předkládacího rozhodnutí je uvedeno, že jedna z úvěrových smluv obsahuje ujednání, které stanoví, že závazek ručitele trvá v souladu s ustanoveními smlouvy o ručení i poté, co se stanou splatnými závazky spotřebitele vyplývající ze smlouvy o spotřebitelském úvěru, bez ohledu na to, zda věřitel podal proti spotřebiteli jako dlužníkovi nebo proti ručiteli žalobu ve lhůtě šesti měsíců od splatnosti závazku. Společnost Agencia tvrdí, že z takového ujednání mají prospěch spotřebitelé, neboť jejich závazky jsou zajištěny ručením jiného dlužníka, po němž může věřitel požadovat splacení dluhu.
(
22
) – Viz například rozsudek ze dne 27. března 2014, Torralbo Marcos (C‑265/13, EU:C:2014:187, bod 27 a citovaná judikatura).
(
23
) – Viz například rozsudek ze dne 17. října 2019, Comida paralela 12 (C‑579/18, EU:C:2019:875, bod 22 a citovaná judikatura).
(
24
) – Viz například rozsudky ze dne 20. června 2024, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Vyslání pracovníků ze třetích zemí) (C‑540/22, EU:C:2024:530, bod 105), a ze dne 27. června 2024, Ministero della Giustizia (C‑41/23, EU:C:2024:554, bod 33 a citovaná judikatura).
(
25
) – Viz například rozsudek ze dne 9. července 2020, Raiffeisen Bank a BRD Groupe Societé Générale (C‑698/18 a C‑699/18, EU:C:2020:537, bod 46). Z judikatury Soudního dvora rovněž vyplývá, že pokud předkládající soud výslovně uvádí ve svém předkládacím rozhodnutí, že nepovažoval za nezbytné položit otázku, nebo pokud implicitně odmítá dotázat se Soudního dvora na otázku vznesenou jednou ze stran, Soudní dvůr na tuto otázku nemůže odpovědět ani ji nemůže vzít v úvahu v rámci své odpovědi: viz například rozsudek ze dne 13. prosince 2018, Touring Tours und Travel a Sociedad de Transportes (C‑412/17 a C‑474/17, EU:C:2018:1005, bod 41 a citovaná judikatura).
(
26
) – Viz například rozsudky ze dne 18. července 2013, Consiglio Nazionale dei Geologi (C‑136/12, EU:C:2013:489, body 29 a 30), a ze dne 22. prosince 2022, Airbnb Ireland a Airbnb Payments UK (C‑83/21, EU:C:2022:1018, body 82 až 84 a citovaná judikatura).
(
27
) – Viz například rozsudky ze dne 16. října 2014, Welmory (C‑605/12, EU:C:2014:2298, bod 34 a citovaná judikatura), a ze dne 17. prosince 2020, BAKATI PLUS (C‑656/19, EU:C:2020:1045, bod 33).
(
28
) – Viz rozsudek ze dne 21. března 2024, Profi Credit Bulgaria (Doplňkové služby k úvěrové smlouvě) (C‑714/22, EU:C:2024:263, bod 41 a citovaná judikatura).