62002CJ0418_CS
Účastníci řízení
Odůvodnění rozsudku
Výrok
Účastníci řízení
Ve věci C‑418/02,
jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím Bundespatentgericht (Německo) ze dne 15. října 2002, došlým Soudnímu dvoru dne 20. listopadu 2002, v řízení
Praktiker Bau‑ und Heimwerkermärkte AG,
SOUDNÍ DVŮR (druhý senát),
ve složení C. W. A. Timmermans, předseda senátu,
C. Gulmann (zpravodaj) a R. Schintgen, N. Colneric a J. N. Cunha Rodrigues, soudci,
generální advokát: P. Léger,
vedoucí soudní kanceláře:
M. Múgica Arzamendi, vrchní rada,
s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 1. července 2004,
s ohledem na vyjádření předložená:
– za Praktiker Bau‑ und Heimwerkermärkte AG M. Schaefferem, Rechtsanwalt,
– za francouzskou vládu G. de Berguesem a A. Bodard‑Hermant, jako zmocněnci,
– za rakouskou vládu E. Riedlem, jako zmocněncem,
– za vládu Spojeného království K. Manjim, jako zmocněncem, ve spolupráci s M. Tappinem, barrister,
– za Komisi Evropských společenství N. B. Rasmussenem a S. Fries, jako zmocněnci,
po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 13. ledna 2005,
vydává tento
Rozsudek
Odůvodnění rozsudku
1. Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článku 2, článku 4 odst. 1 písm. b) a článku 5 odst. 1 písm. b) první směrnice Rady
89/104/EHS ze dne 21. prosince 1988, kterou se sbližují právní předpisy členských států o ochranných známkách (Úř. věst. 1989, L 40, s. 1; Zvl. vyd.17/01, s. 92, dále jen „směrnice“).
2. Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi Praktiker Bau‑ und Heimwerkermärkte AG (dále jen „Praktiker Märkte“) a Deutsches Patent‑ und Markenamt (německý úřad pro patenty a ochranné známky) ve věci zápisu ochranné známky pro služby poskytované v rámci maloobchodu.
Právní rámec
3. Článek 2 směrnice stanoví:
„Ochrannou známkou může být jakékoli označení, schopné grafického ztvárnění, zejména slova, včetně osobních jmen, kresby, písmena, číslice, tvar zboží nebo jeho balení, pokud jsou tato označení způsobilá odlišit zboží nebo služby jednoho podniku od zboží či služeb jiných podniků.”
4. Článek 4 odst. 1 této směrnice uvádí:
„Ochranná známka nebude zapsána do rejstříku a je-li zapsána, bude prohlášena za neplatnou:
a) pokud je totožná se starší ochrannou známkou a zboží nebo služby, pro které byla podána přihláška ochranné známky nebo byla ochranná známka zapsána, jsou totožné se zbožím nebo službami, pro které je starší známka chráněna;
b) pokud z důvodu totožnosti či podobnosti se starší ochrannou známkou a totožnosti či podobnosti zboží nebo služeb, na něž se ochranná známka vztahuje, existuje nebezpečí záměny u veřejnosti, včetně nebezpečí asociace se starší ochrannou známkou.“
5. Článek 5 odst. 1 stanoví:
„Ze zapsané ochranné známky vyplývají pro jejího majitele výlučná práva. Majitel je oprávněn zakázat všem třetím osobám, které nemají jeho souhlas, aby v obchodním styku užívaly:
a) označení totožné s ochrannou známkou pro zboží nebo služby, které jsou totožné s těmi, pro něž je známka zapsána;
b) označení, u něhož z důvodu jeho totožnosti nebo podobnosti s ochrannou známkou a totožnosti či podobnosti zboží nebo služeb označovaných ochrannou známkou a označením existuje nebezpečí záměny u veřejnosti, včetně nebezpečí asociace označení s ochrannou známkou.“
6. Dvanáctý bod odůvodnění směrnice uvádí, že je třeba, aby ustanovení této směrnice byla zcela v souladu s ustanoveními Úmluvy na ochranu průmyslového vlastnictví podepsané v Paříži dne 20. března 1883, naposledy revidované ve Stockholmu dne 14. července 1967 a pozměněné dne 28. září 1979 ( Sbírka smluv Spojených národů, sv. 828, č. 11851, s. 305, dále jen „Pařížská úmluva“), která zavazuje všechny členské státy Společenství.
7. Niceská dohoda o mezinárodním třídění výrobků a služeb pro účely zápisu známek ze dne 15. června 1957, ve znění změn a doplňků (dále jen „Niceská dohoda“), byla uzavřena na základě článku 19 Pařížské úmluvy, kterým si unijní země navzájem vyhrazují právo sjednávat odděleně mezi sebou zvláštní dohody na ochranu průmyslového vlastnictví.
8. Třídění, které stanoví (dále jen „Niceské třídění“), nazývá třídu 35 týkající se služeb následujícím způsobem:
„Reklama;
pomoc při řízení obchodní činnosti;
obchodní administrativa;
kancelářské práce.“
9. Vysvětlivky k této třídě upřesňují:
„[...]
Tato třída obsahuje zejména:
– seskupování různých výrobků (kromě jejich přepravy) pro třetí osoby za účelem umožnit spotřebiteli, aby si tyto výrobky mohl pohodlně prohlížet a nakupovat;
[…]
Tato třída neobsahuje zejména:
– činnost podniku, jehož převážnou funkcí je prodej zboží, tj. podniku tzv. obchodního;
[…]“.
10. Článek 2 Niceské dohody uvádí:
„1) S výhradou závazků uložených touto dohodou je dosah třídění takový, jaký mu přiznává každý stát Zvláštní unie. Zejména pak mezinárodní třídění nezavazuje státy Zvláštní unie ani pokud jde o posouzení rozsahu ochrany známky, ani pokud jde o uznání známek služeb.
2) Každý ze států Zvláštní unie si vyhrazuje možnost použít třídění buď jako systému hlavního nebo systému pomocného.
3) Příslušné úřady států Zvláštní unie uvádějí v úředních listinách a úředních publikacích o zápisech známek čísla tříd třídění, do nichž patří výrobky nebo služby, pro něž se známka zapisuje.
[…]“.
Spor v původním řízení a předběžné otázky
11. Společnost Praktiker Märkte podala k zápisu u Deutsches Patent‑ und Markenamt ochrannou známku Praktiker zejména pro službu v „maloobchodu se zbožím pro stavbu, kutilství a zahrádkářství a s ostatním spotřebním zbožím v odvětví ‚do‑it‑yourself‘ “.
12. Deutsches Patent‑ und Markenamt tuto přihlášku zamítl. Měl za to, že požadovaný pojem „maloobchod“ neoznačuje nezávislé služby, které mají samostatný hospodářský význam. Vztahuje se pouze na distribuci výrobků jako takovou. Hospodářské činnosti tvořící podstatu distribuce výrobků, zejména jejich nákup a prodej, nejsou službami, které mohou být předmětem zápisu ochranné známky. V tomto ohledu je možno dosáhnout ochrany ochranných známek pouze přihláškou k zápisu ochranné známky určené pro různé výrobky uváděné na trh.
13. Společnost Praktiker Märkte podala u Bundespatentgericht žalobu proti rozhodnutí o zamítnutí. Zejména uplatňovala, že hospodářský vývoj směrem ke společnosti služeb vyžaduje nové posouzení maloobchodu jako služby. Rozhodnutí spotřebitele o nákupu je stále více ovlivňováno nejen dostupností a cenou výrobku, ale rovněž ostatními aspekty, jakými jsou výběr a seskupení výrobků, jejich prezentace, služba poskytnutá zaměstnanci, reklama, dojem a umístění obchodu atd. Takové služby poskytované v rámci maloobchodu umožňují maloobchodníkům, aby se odlišili od svých konkurentů. Tyto výkony by měly mít možnost požívat ochrany ochranné známky pro služby. V tomto smyslu nejen Úřad pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (dále jen „OHIM“), ale rovněž většina členských států už přiznává ochranu ochranných známek službám poskytovaným maloobchodníkem. Tuto otázku je třeba jednotně posoudit uvnitř Společenství.
14. V tomto kontextu Bundespatentgericht rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1) Představuje maloobchod službu ve smyslu článku 2 směrnice?
V případě kladné odpovědi na tuto otázku:
2) V jakém rozsahu musí být obsah takových služeb poskytovaných maloobchodníkem upřesněn, aby bylo zaručeno, že je určen předmět ochrany určité ochranné známky, jak to vyžaduje:
a) funkce ochranné známky definovaná v článku 2 směrnice, kterou je odlišit zboží nebo služby jednoho podniku od zboží či služeb jiných podniků;
b) nezbytnost vymezit oblast ochrany takové ochranné známky v případě sporu?
3) V jakém rozsahu je namístě vymezit oblast podobnosti [čl. 4 odst. 1 písm. b) a čl. 5 odst. 1 písm. b) směrnice] mezi těmito službami poskytovanými maloobchodníkem a:
a) jinými službami poskytovanými v rámci distribuce výrobků
nebo
b) výrobky distribuovanými dotčeným maloobchodníkem?“
15. Předkládající soud poznamenává, že článek 2 směrnice neobsahuje definice pojmů „zboží“ a „služby“, které používá.
16. Podle něj podstata nezávislé činnosti maloobchodníka, kterou vstupuje do přímé soutěže s dalšími distributory výrobků a pro kterou by se mohla jevit jako nutná samostatná ochrana ochrannou známkou pro služby, je redukována na zvláštní činnosti prodeje, které umožňují distribuci výrobků, aniž by se omezovaly na její uskutečnění. V tomto případě se jedná o seskupování výrobků pocházejících z různých podniků za účelem získání sortimentu a jeho nabídky na úrovni subjektu distribuce, ať v rámci tradičního obchodu, prodeje na dálku, nebo elektronického prodeje. Ačkoliv dotčené služby nejsou klientovi fakturovány odděleně, lze je považovat za poskytnuté za úplatu prostřednictvím obchodní marže.
17. Nicméně podle názoru Bundespatentgericht musí být předmět udělené ochrany určen dostatečně jasným způsobem, aby byla splněna původní funkce ochranné známky. Obecné pojmy jako „maloobchodní služby“ nesplňují požadavek na určitost výlučných práv. Omezení vztahující se výlučně na distribuované výrobky nevylučují neurčitost pojmu „maloobchod“ v dotyčné oblasti. Nechávají otevřenou otázku, jaké služby jdou nad rámec pouhého prodeje těchto výrobků. Obdobné výhrady lze formulovat, pokud jde o upřesnění povahy místa prodeje, například „obchodní dům“ nebo „supermarket“.
18. Nutnost omezit při zápisu ochranných známek obsah pojmu „služby poskytované maloobchodníkem“ se uplatňuje tím více při výkladu pojmu „nebezpečí záměny“ uvedeného v čl. 4 odst. 1 písm. b) a v čl. 5 odst. 1 písm. b) směrnice. Dokonce i odpovídající upřesnění pojmu „služby poskytované maloobchodníkem“ při řízení o zápisu je nakonec nedostačující, pokud by zapsané ochranné známce pro služby měla být přiznána nekontrolovatelná oblast ochrany z důvodu širokého výkladu pojmu „podobnost výrobků nebo služeb“.
K předběžným otázkám
K prvním dvěma předběžným otázkám
19. Podstatou prvních dvou otázek Bundespatentgericht, které je třeba zkoumat společně, je, zda pojem „služby“ uvedený ve směrnici, zejména v jejím článku 2, musí být vykládán v tom smyslu, že zahrnuje služby poskytované v rámci maloobchodu s výrobky, a pokud ano, zda zápis ochranné známky pro služby pro tyto výkony podléhá určitým upřesněním.
Vyjádření předložená Soudnímu dvoru
20. Praktiker Märkte má za to, že maloobchod s výrobky představuje službu ve smyslu směrnice. Ochranná známka, která jej chrání jako službu, je schopná splnit původní funkci ochranné známky. Pro účely určení předmětu ochrany není nutné upřesňovat obsah poskytovaných služeb.
21. Francouzská vláda v průběhu ústní části řízení uvedla, že od nynějška připouští, že určité zvláštní výkony provázející maloobchodní prodej, jejichž obsah musí být upřesněn, mohou představovat ve vztahu k prodeji samostatné výkony, a mohou tedy požívat ochrany ochranné známky.
22. Rakouská vláda má za to, že hlavní jádro maloobchodu, a sice prodej výrobků, nepředstavuje službu, která může být jako taková předmětem ochrany ochranné známky, jak to podle ní potvrzují vysvětlivky týkající se třídy 35 Niceského třídění. Pouze výkony, které jdou nad rámec tohoto hlavního jádra a jejichž obsah musí být upřesněn, mohou být předmětem  zápisu ochranné známky pro služby.
23. Vláda Spojeného království uplatňuje, že ochranná známka může být platně zapsána pro službu, pokud je spotřebitelům pod touto ochrannou známkou nabízena identifikovatelná služba, která jde nad rámec pouhé distribuce zboží. Vysvětlivky týkající se třídy 35 Niceského třídění potvrzují, že pouhá distribuce výrobků nepředstavuje identifikovatelnou službu, ale že aspekty maloobchodní činnosti týkající se seskupování různých výrobků pro třetí osoby za účelem umožnit spotřebiteli, aby si tyto výrobky mohl pohodlně prohlížet a nakupovat, mohou představovat slu žbu, která může být chráněna ochrannou známkou. Aspekty činnosti představující službu, jakož i pokrytá oblast nebo oblasti maloobchodní činnosti musejí být pro účely zápisu této ochranné známky zvlášť vyjmenovány, aby byla zaručena určitost předmětu ochrany.
24. Komise tvrdí, že maloobchod s výrobky představuje službu ve smyslu směrnice, jsou-li splněny podmínky článku 50 ES. Ochrana ochranné známky pro služby se může použít na všechny činnosti, které nejsou čistě prodejními činnostmi. Není možné taxativně vyjmenovat všechny dotčené služby. Tyto mohou zahrnovat uspořádání výrobků, umístění, nabízenou snadnou dostupnost, přístup a zájem zaměstnanců, pozornost ke klientům.
25. Z  formálního právního hlediska vyvstává podle Komise otázka upřesnění obsahu služeb pro zápis ochranné známky. Tato otázka spadá do pravomoci členských států, jak to vyplývá z pátého bodu odůvodnění směrnice, podle něhož přísluší členským státům upravit procesní ustanovení o zápisu, a sice mohou například stanovit formu řízení ve věcech zápisu. V tomto ohledu pro zápis ochranné známky pro maloobchod připadá v úvahu pouze třída 35 Niceského třídění. Niceská dohoda nestanoví podmínky týkající se popisu služeb.
Odpověď Soudního dvora
26. Z prvního bodu odůvodnění směrnice vyplývá, že cílem této směrnice je sblížit právní předpisy členských států za účelem odstranění rozdílů, které mohou bránit volnému pohybu zboží a služeb a mohou narušovat podmínky soutěže v rámci společného trhu.
27. V souladu s článkem 1 se směrnice vztahuje na „ochranné známky pro zboží“ a na „ochranné známky pro služby“.
28. Neobsahuje definici pojmu „služby“, které článek 50 ES popisuje jako „výkony poskytované zpravidla za úplatu“.
29. Dále neupřesňuje podmínky, kterým zápis ochranné známky pro službu podléhá, je-li tento zápis vnitrostátními právními předpisy upraven.
30. V tomto ohledu je třeba konstatovat, že pátý bod odůvodnění směrnice stanoví, že členské státy si podrží úplnou volnost v úpravě procesních ustanovení o zápisu ochranných známek, že mohou například stanovit formu řízení ve věcech zápisu. Sedmý bod odůvodnění nicméně zdůrazňuje, že dosažení cílů, jež sblížení právních předpisů sleduje, předpokládá, že podmínky pro nabytí práva k zapsané ochranné známce jsou v zásadě ve všech členských státech stejné.
31. Určení povahy a obsahu služby, která může být chráněna zapsanou ochrannou známkou, však nepodléhá ustanovením týkajícím se řízení o zápisu, ale materiálním podmínkám nabytí práva uděleného ochrannou známkou.
32. Jestliže by pojem „služby“ spadal do pravomoci členských států, mohly by se lišit podmínky zápisu ochranných známek pro služby v závislosti na dotčeném vnitrostátním právu. Cíle nabytí práva z ochranné známky „za stejných podmínek“ ve všech členských státech by nebylo dosaženo.
33. Soudnímu dvoru tedy přísluší, aby v právním řádu Společenství podal jednotný výklad pojmu „služby“ ve smyslu směrnice (viz obdobně rozsudek ze dne 20. listopadu 2001, Zino Davidoff a Levi Strauss, C‑414/99 až C‑416/99, Recueil, s. I‑8691, body 42 a 43).
34. V tomto ohledu je třeba poznamenat, že cílem maloobchodu je prodej výrobků spotřebitelům. Maloobchod krom právního úkonu prodeje zahrnuje všechny činnosti, které subjekt vykoná za účelem  výzvy k uzavření takovéhoto obchodu. Tato činnost spočívá zejména ve výběru sortimentu výrobků nabízených k prodeji a v nabídce různých výkonů, které vedou spotřebitele k tomu, aby uzavřel uvedený obchod s dotčeným obchodníkem raději než s jeho konkurentem.
35. Žádný imperativní důvod vycházející ze směrnice nebo z obecných zásad práva Společenství nebrání tomu, aby tyto výkony spadaly pod pojem „služby“ ve smyslu směrnice, a aby tedy obchodník měl právo zápisem své ochranné známky získat ochranu ochranné známky jakožto označení původu služeb, které poskytuje.
36. Tuto úvahu lze ilustrovat vysvětlivkami týkajícími se třídy 35 Niceského třídění, podle kterých tato třída obsahuje zejména seskupování různých výrobků […] pro třetí osoby za účelem umožnit spotřebiteli, aby si tyto výrobky mohl pohodlně prohlížet a nakupovat („the bringing together, for the benefit of others, of a variety of goods […] enabling customers to conveniently view and purchase those goods“ v anglické verzi vysvětlivek).
37. Co se týče nařízení Rady (ES) č. 40/94 ze dne 20. prosince 1993 o ochranné známce Společenství (Úř. věst. 1994, L 11, s. 1; Zvl. vyd. 17/01, s. 146), je třeba podotknout, že OHIM od nynějška připouští, že služby poskytované maloobchodními podniky jsou jako takové způsobilé k zápisu jako ochranné známky a že budou spadat do třídy 35 Niceského třídění (viz sdělení prezidenta OHIM č. 3/01 ze dne 12. března 2001 o zápisu ochranných známek Společenství pro maloobchodní služby).
38. Je namístě ostatně konstatovat, že jednak všechny zúčastněné osoby, které předložily vyjádření Soudnímu dvoru, připustily, že alespoň určité služby poskytované v rámci maloobchodu mohou představovat služby ve smyslu směrnice, a jednak že podle informací, které má Soudní dvůr k dispozici, vychází praxe, která je v současnosti v členských státech velmi rozšířena, z takové analýzy.
39. Je tudíž namístě dospět k závěru, že pojem „služby“ ve smyslu směrnice zahrnuje služby poskytované v rámci maloobchodu s výrobky.
40. Vyvstává otázka, zda ve zvláštním případě maloobchodu musí být pojem „služby“ ve smyslu směrnice upřesněn.
41. V tomto ohledu bylo ve vyjádřeních předložených Soudnímu dvoru uvedeno, že by bylo vhodné identifikovat služby, které mohou být chráněny jako maloobchodní služby tím, že se odliší od služeb, které z důvodu úzkého spojení s prodejem výrobků nemohou být předmětem
zápisu ochranné známky. Bylo ostatně zdůrazněno, že přihláška ochranné známky k zápisu by měla konkrétně popisovat službu nebo služby, pro které přihlašovatel žádá ochranu.
42. Tato upřesnění jsou nutná zejména pro ochranu základní funkce ochranné známky, a sice pro zaručení totožnosti původu výrobků nebo služeb, na které se ochranná známka vztahuje, a pro vyloučení toho, aby ochranným známkám pro maloobchodní služby byla poskytnuta příliš široká a neurčitá ochrana.
43. Složitost takto vznesených otázek je ilustrována růzností odpovědí navržených zúčastněnými osobami, které předložily vyjádření, jakož i informacemi, které má Soudní dvůr k dispozici, pokud jde o stávající praxi v členských státech.
44. Z důvodu uvedených dále není namístě se opírat o pojem „maloobchodní služby“ ve smyslu směrnice, který je restriktivnější než pojem, který vyplývá z popisu obsaženého v bodě 34 tohoto rozsudku.
45. Je třeba především konstatovat, že rozlišení mezi různými kategoriemi služeb poskytovaných při prodeji výrobků, které by předpokládalo restriktivnější vymezení pojmu „maloobchodní služby“, by bylo umělé ve vztahu k realitě v důležitém hospodářském odvětví, které tento obchod představuje. Nevyhnutelně by vedlo k potížím, pokud jde o obecnou definici kritérií, která mají být uplatněna, jakož i při použití těchto kritérií v praxi.
46. Je namístě připustit, že restriktivnější vymezení pojmu „maloobchodní služby“ by redukovalo ochranu udělenou majiteli ochranné známky, a v důsledku toho by snižovalo počet případů, ve kterých by vyvstaly otázky týkající se použití čl. 4 odst. 1 a čl. 5 odst. 1 směrnice.
47. Tato úvaha nicméně k odůvodnění restriktivního výkladu nestačí.
48. Nic totiž nenasvědčuje tomu, že případné problémy následující po zápisu ochranných známek pro maloobchodní služby by nemohly být vyřešeny na základě dvou dotčených ustanovení směrnice, jak jsou vykládána Soudním dvorem. V tomto ohledu je třeba připomenout, že podle judikatury Soudního dvora musí být nebezpečí záměny posuzováno globálně podle toho, jak relevantní veřejnost vnímá dotčené označení a výrobky nebo služby, přičemž musí být zohledněny všechny relevantní faktory projednávaného případu (viz zejména rozsudky ze dne 11. listopadu 1997, SABEL, C‑251/95, Recueil, s. I‑6191, bod 22, a ze dne 29. září 1998, Canon, C‑39/97, Recueil, s. I‑5507, bod 16). V rámci tohoto globálního posouzení je dle potřeby možné vzít v úvahu zvláštnosti pojmu „maloobchodní služby“ spojené s jeho širokým polem působnosti, při řádném zohlednění legitimních zájmů všech zúčastněných stran.
49. Za těchto podmínek pro účely zápisu ochranné známky vztahující se na služby poskytované v rámci maloobchodu není nutné označovat konkrétně službu nebo služby, pro které je požadován tento zápis. Pro identifikaci těchto služeb stačí použít obecné formulace jako „seskupování různých výrobků za účelem umožnit spotřebiteli, aby si tyto výrobky mohl pohodlně prohlížet a nakupovat“.
50. Naopak je od přihlašovatele třeba vyžadovat, aby upřesnil výrobky nebo druhy výrobků, kterých se takové služby týkají, například prostřednictvím označení, která jsou obsažena v přihlášce k zápisu předložené v původním sporu (viz bod 11 tohoto rozsudku).
51. Tato upřesnění usnadní použití článku 4 odst. 1 a článku 5 odst. 1 směrnice, aniž by citelně omezila ochranu udělenou ochranné známce. Rovněž usnadní použití čl. 12 odst. 1 směrnice, podle kterého „[m]ajitel ochranné známky může být zbaven svých práv, jestliže po nepřetržitou dobu pěti let ochrannou známku skutečně neužíval v členském státě pro [...] služby, pro které byla zapsána, a nejsou-li řádné důvody pro její neužívání“.
52. Je tedy namístě odpovědět na první dvě předběžné otázky tak, že pojem „služby“ uvedený ve směrnici, zejména v jejím článku 2, zahrnuje služby poskytované v rámci maloobchodu s výrobky.
Pro účely zápisu ochranné známky pro takové služby není nutné označovat konkrétně dotčenou službu nebo služby. Upřesnění jsou naopak nutná, pokud jde o výrobky nebo druhy výrobků, kterých se takové služby týkají.
Ke třetí otázce
53. Podstatou třetí otázky předkládajícího soudu je, zda pojem „podobnost“ uvedený v článku 4 odst. 1 písm. b) a v článku 5 odst. 1 písm. b) směrnice, způsobující případně nebezpečí záměny ve smyslu těchto ustanovení, musí být vykládán podle zvláštních restriktivních kritérií vzhledem k ochranným známkám pro služby, které chrání služby poskytované v rámci maloobchodu s výrobky.
54. Z předkládacího rozhodnutí ve věci v původním řízení vyplývá, že přihláška ochranné známky Praktiker pro maloobchodní služby k zápisu byla zamítnuta z důvodu, že požadovaný pojem „maloobchod“ neoznačuje služby, které mohou být předmětem zápisu ochranné známky.
55. Předběžná otázka neobsahuje žádnou skutečnost, která by uváděla, že předkládající soud by mohl být veden k tomu, aby se vyjádřil k pojmu „podobnost“ uvedenému v čl. 4 odst. 1 písm. b) a v čl. 5 odst. 1 písm. b) směrnice ve vztahu k nebezpečí záměny ve smyslu těchto ustanovení.
56. Tato ustanovení, ačkoliv jsou relevantní pro účely odpovědi na první dvě otázky, nejsou tedy relevantní v rámci třetí otázky.
57. Soudní dvůr tedy není příslušný k tomu, aby odpovídal na předběžné otázky, pokud je zjevné, že žádaný výklad práva Společenství nemá žádný vztah k realitě nebo předmětu sporu v původním řízení, jestliže se jedná o hypotetický problém nebo také pokud Soudní dvůr nedisponuje skutkovými nebo právními poznatky nezbytnými pro užitečnou odpověď na otázky, které jsou mu položeny (viz zejména rozsudek ze dne 16. října 2003, Traunfellner, C‑421/01, Recueil, s. I‑11941, bod 37).
58. Za těchto podmínek musí být třetí předběžná otázka považována za hypotetickou ve vztahu k původnímu sporu, a v důsledku toho musí být prohlášena za nepřípustnou.
K nákladům řízení
59. Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení vzhledem ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření účastníků řízení se nenahrazují.
Výrok
Z těchto důvodů Soudní dvůr (druhý senát) rozhodl takto:
1) Pojem „služby“ uvedený v první směrnici Rady 89/104/EHS ze dne 21. prosince 1988, kterou se sbližují právní předpisy členských států o ochranných známkách, zejména v jejím článku 2, zahrnuje služby poskytované v rámci maloobchodu s výrobky.
2) Pro účely zápisu ochranné známky pro takové služby není nutné označovat konkrétně dotčenou službu nebo služby. Upřesnění jsou naopak nutná, pokud jde o výrobky nebo druhy výrobků, kterých se takové služby týkají.