62024CJ0286_RES
Predmet C-286/24
Meliá Hotels International, S.A.
protiv
Associação Ius Omnibus
(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Supremo Tribunal de Justiça)
Presuda Suda (drugo vijeće) od 29. siječnja 2026.
„Zahtjev za prethodnu odluku – Postupci za naknadu štete prema nacionalnom pravu za kršenje odredaba prava tržišnog natjecanja država članica i Europske unije – Direktiva 2014/104/EU – Članak 5. stavak 1. – Područje primjene – Posebna deklaratorna tužba za otkrivanje dokumenata prije eventualnog pokretanja postupka za naknadu štete – Ocjena vjerodostojnosti zahtjeva za naknadu štete”
Tržišno natjecanje – Tužbe za naknadu štete uzrokovane povredama pravila o tržišnom natjecanju – Direktiva 2014/104 – Odredbe kojima se uređuje otkrivanje relevantnih dokaza u posjedu tuženika ili treće strane – Područje primjene – Tužba za pristup dokazima predviđena nacionalnim pravom prije pokretanja postupka za naknadu štete – Uključenost
(Direktiva 2014/104 Europskog parlamenta i Vijeća, čl. 5. st. 1.)
(t. 25.-48. i t. 1. izreke)
Tržišno natjecanje – Tužbe za naknadu štete uzrokovane povredama pravila o tržišnom natjecanju – Direktiva 2014/104 – Nalog za otkrivanje relevantnih dokaza u posjedu tuženika ili treće strane – Pretpostavke – Tužiteljevo dokazivanje vjerodostojnosti njegova zahtjeva za naknadu štete – Tužitelj koji mora utvrditi vjerodostojnost povrede, štete i uzročne veze između te povrede i te štete – Komisijina odluka kojom se utvrđuje postojanje povrede u obliku vertikalnog ograničenja s obzirom na cilj – Odluka kojom se dokazuje vjerodostojnost te povrede – Odluka koja može sadržavati relevantne indicije u svrhu ocjene vjerodostojnosti štete i uzročne veze – Odluka donesena u okviru postupka nagodbe – Irelevantnost
(Direktiva 2014/104 Europskog parlamenta i Vijeća, čl. 5. st. 1.)
(t. 53.-72. i t. 2. izreke)
Tržišno natjecanje – Tužbe za naknadu štete uzrokovane povredama pravila o tržišnom natjecanju – Direktiva 2014/104 – Nalog za otkrivanje relevantnih dokaza u posjedu tuženika ili treće strane – Pretpostavke – Tužiteljevo dokazivanje vjerodostojnosti njegova zahtjeva za naknadu štete – Tužitelj koji mora utvrditi vjerodostojnost povrede, štete i uzročne veze između te povrede i te štete – Traženi stupanj dokazne snage – Postojanje povrede, štete i uzročne veze koje mora biti razumno prihvatljivo
(Direktiva 2014/104 Europskog parlamenta i Vijeća, čl. 5. st. 1.)
(t. 74.-88. i t. 3. izreke)
Kratak prikaz
Nakon što mu je Supremo Tribunal de Justiça (Vrhovni sud, Portugal) uputio zahtjev za prethodnu odluku, Sud tumači odredbe Direktive 2014/104 (
1
) kojima se uređuje otkrivanje pred nacionalnim sudovima dokaza u posjedu tuženika ili treće strane u okviru tužbe za naknadu štete uzrokovane povredama pravila o tržišnom natjecanju.
Europska komisija izrekla je 21. veljače 2020. hotelskom poduzeću Meliá Hotels International, S.A. (u daljnjem tekstu: Meliá) novčanu kaznu zbog povrede članka 101. UFEU-a i članka 53. Sporazuma o EGP-u (
2
), time što je putem ugovora provodilo vertikalne prakse kojima su se potrošači razlikovali ovisno o svojem državljanstvu ili zemlji boravišta (
3
).
Associação Ius Omnibus, udruga za zaštitu interesa potrošača, podnio je pred nadležnim portugalskim sudom posebnu deklaratornu tužbu kako bi od Melije ishodio otkrivanje dokumenata relevantnih za moguće podnošenje kolektivne tužbe za naknadu štete u ime potrošača s boravištem u Portugalu koji su pretrpjeli štetu zbog protutržišne prakse koju je utvrdila Komisija.
Nakon što su prvostupanjski i drugostupanjski sud prihvatili tu posebnu deklaratornu tužbu, Meliá je podnijela žalbu u kasacijskom postupku pred portugalskim Vrhovnim sudom.
U tim je okolnostima portugalski Vrhovni sud odlučio uputiti Sudu nekoliko prethodnih pitanja u vezi s člankom 5. stavkom 1. Direktive 2014/104, kojim se od država članica zahtijeva da osiguraju da u postupcima za naknadu štete uzrokovane povredama pravila o tržišnom natjecanju tužitelj može od nacionalnog suda zatražiti da tuženiku ili trećoj strani naloži otkrivanje relevantnih dokaza, pod uvjetom da je uvjerljivost svojeg zahtjeva za naknadu štete podržao predočenjem razumno dostupnih činjenica i dovoljnih dokaza.
U tom okviru portugalski Vrhovni sud u biti pita treba li članak 5. stavak 1. Direktive 2014/104 tumačiti na način:
–
da se primjenjuje na tužbu predviđenu nacionalnim pravom kojom se traži otkrivanje dokaza prije pokretanja postupka za naknadu štete uzrokovane povredama pravila o tržišnom natjecanju;
–
da se za tužiteljevo dokazivanje vjerodostojnosti njegova zahtjeva za naknadu štete zahtijeva da dokaže da je vjerojatnije nego da je manje vjerojatno da su ispunjeni uvjeti za nastanak odgovornosti za povredu prava tržišnog natjecanja; te
–
da je Komisijina odluka kojom se utvrđuje postojanje povrede prava tržišnog natjecanja Unije u obliku vertikalnog ograničenja s obzirom na cilj dovoljna za utvrđivanje vjerodostojnosti zahtjeva za naknadu štete i utječe li na odgovor na to pitanje okolnost da je ta odluka donesena po okončanju postupka nagodbe.
Ocjena Suda
Kao prvo, nakon doslovnog, sustavnog i teleološkog tumačenja, Sud potvrđuje da se članak 5. stavak 1. Direktive 2014/104 primjenjuje na prethodnu tužbu poput one koja je u ovom slučaju predviđena portugalskim pravom, kojom se osobama oštećenima povredom pravila o tržišnom natjecanju omogućuje da ishode pristup relevantnim dokazima prije pokretanja postupka za naknadu štete na toj osnovi.
Prema mišljenju Suda, to tumačenje osobito potvrđuju ciljevi Direktive 2014/104, koji se sastoje od olakšavanja ostvarivanja prava na naknadu štete, uzimajući u obzir potrebu da se ispravi neravnoteža u pogledu informacija, koja je svojstvena tim sporovima, i da se tako osigura učinkovitost privatne provedbe prava tržišnog natjecanja.
Kao drugo, Sud ispituje prethodno pitanje je li uvjet predviđen u članku 5. stavku 1. prvom podstavku Direktive 2014/104 – kojim se ishođenje zatraženih dokaza uvjetuje time da tužitelj predoči uvjerljivo obrazloženje kojim se podržava vjerodostojnost njegova zahtjeva za naknadu štete – ispunjen ako postoji Komisijina odluka kojom se utvrđuje povreda prava tržišnog natjecanja Unije u obliku vertikalnog ograničenja s obzirom na cilj i utječe li na odgovor na to pitanje okolnost da je ta odluka donesena po okončanju postupka nagodbe.
U tom pogledu Sud najprije napominje da se člankom 5. stavkom 1. Direktive 2014/104 u biti zahtijeva da osoba oštećena povredom prava tržišnog natjecanja u prilog svojem zahtjevu za otkrivanje dokaza iznese uvjerljivo obrazloženje s razumno dostupnim činjenicama i dovoljnim dokazima kako bi se utvrdila vjerodostojnost njezina zahtjeva za naknadu štete, odnosno vjerodostojnost postojanja povrede, štete i uzročne veze između te povrede i te štete.
Kad je riječ o dokazivanju vjerodostojnosti povrede, Sud zatim ističe da Komisijina odluka kojom se utvrđuje povreda članka 101. UFEU‑a omogućuje nacionalnom sudu da utvrdi da su dokazani postojanje i, a fortiori, vjerodostojnost povrede o kojoj je riječ, s obzirom na to da nacionalni sud ne može donositi odluke koje bi bile protivne takvoj odluci. Suprotno tomu, navedena odluka sama po sebi nije dovoljna kako bi se u svim okolnostima podržala vjerodostojnost zahtjeva za naknadu štete. U tu svrhu također treba dokazati vjerodostojnost štete i uzročne veze.
Kad je riječ o dokazivanju vjerodostojnosti štete, Sud usto podsjeća na to da se člankom 17. stavkom 2. Direktive 2014/104 uspostavlja oboriva presumpcija o postojanju štete proizišle iz zabranjenog sporazuma, koji, kao što to proizlazi iz članka 2. točke 14. te direktive, treba smatrati horizontalnim ograničenjem tržišnog natjecanja između dvaju ili više konkurenata. To stoga isključuje da se takva oboriva presumpcija primjenjuje na vertikalno ograničenje tržišnog natjecanja koje uključuje nekonkurentne poduzetnike koji posluju na različitim razinama proizvodnog ili distribucijskog lanca.
Stoga, dok se u slučaju Komisijine odluke kojom se utvrđuje zabranjeni sporazum vjerodostojnost štete prouzročene povredom treba smatrati dokazanom, osim ako tuženik ne obori presumpciju, to nije slučaj kad postoji Komisijina odluka kojom se utvrđuje povreda članka 101. UFEU-a u obliku vertikalnog ograničenja, čak i ako je riječ o ograničenju tržišnog natjecanja s obzirom na cilj. Međutim, takva odluka može sadržavati elemente relevantne za ocjenu vjerodostojnosti štete i uzročne veze.
S obzirom na prethodno navedeno, Sud zaključuje da članak 5. stavak 1. Direktive 2014/104 treba tumačiti na način da Komisijina odluka kojom se utvrđuje postojanje povrede prava tržišnog natjecanja Unije u obliku vertikalnog ograničenja s obzirom na cilj nije dovoljna za utvrđivanje vjerodostojnosti zahtjeva za naknadu štete, s obzirom na to da se za to utvrđivanje zahtijeva dokazivanje ne samo vjerodostojnosti takve povrede, koja je utvrđena takvom odlukom, nego i vjerodostojnosti štete i uzročne veze između te štete i te povrede. Okolnost da je ta odluka donesena po okončanju postupka nagodbe ne znači da treba drukčije odgovoriti.
Naposljetku, Sud utvrđuje da se za dokazivanje vjerodostojnosti zahtjeva za naknadu štete, u smislu članka 5. stavka 1. Direktive 2014/104, ne zahtijeva da se utvrdi da je vjerojatnije nego da je manje vjerojatno da su ispunjeni uvjeti za nastanak odgovornosti za povredu prava tržišnog natjecanja. Dovoljno je da tužitelj dokaže da je pretpostavka prema kojoj su ti uvjeti ispunjeni razumno prihvatljiva.
Ističući da pojam vjerodostojnosti u smislu članka 5. stavka 1. Direktive 2014/104 treba tumačiti autonomno u pravu Unije, Sud naglašava da, u skladu s njegovim uobičajenim značenjem, pojam vjerodostojnosti zahtjeva za naknadu štete ne zahtijeva dokazivanje osobito visokog stupnja vjerojatnosti da su ispunjeni uvjeti za utvrđivanje odgovornosti, nego, naprotiv, upućuje na to da je nužno i dovoljno uvjeriti nacionalni sud koji odlučuje o zahtjevu za otkrivanje dokaza da je pretpostavka prema kojoj su ta tri uvjeta ispunjena razumno prihvatljiva.
To je tumačenje potkrijepljeno kontekstualnom analizom pojma vjerodostojnosti zahtjeva za naknadu štete iz članka 5. stavka 1. Direktive 2014/104. Naime, s jedne strane, u općoj strukturi te odredbe, u vezi osobito s uvodnim izjavama 6., 14. i 15. te direktive, dokazivanje vjerodostojnosti zahtjeva za naknadu štete ne dovodi do dodjele naknade štete u okviru tužbe o meritumu, nego do ishođenja prethodnog naloga za otkrivanje dokaza koji je nužan za učinkovitost takve tužbe. Stoga standard dokazivanja koji se zahtijeva za ishođenje dokaza potrebnih za tužbu o meritumu mora biti niži od onoga koji se zahtijeva za utvrđivanje jesu li ispunjeni uvjeti za nastanak meritorne odgovornosti.
S druge strane, iz članka 5. stavka 1. Direktive 2014/104 i njezine uvodne izjave 16. proizlazi da se vjerodostojnost zahtjeva za naknadu štete treba utvrditi samo na temelju činjenica i dokaza koji su tužitelju razumno dostupni, što odražava volju zakonodavca Unije da na tog tužitelja ne prebaci prekomjeran teret dokazivanja, nego se od njega zahtijeva samo da s vjerojatnošću tvrdi da mu je povreda prava tržišnog natjecanja prouzročila štetu.
Prema mišljenju Suda, to je tumačenje također jedino koje je u skladu s ciljevima Direktive 2014/104, kojom se osobito nastoji ispraviti neravnoteža u pogledu informacija, koja obilježava postupke za naknadu štete zbog povrede prava tržišnog natjecanja. Naime, dokazi potrebni za dokazivanje osnovanosti zahtjeva za naknadu štete često su isključivo u posjedu protivne ili treće strane te tužitelju nisu dovoljno poznati ili dostupni.
Međutim, zahtijevanje od tužitelja da u prilog svojem zahtjevu za otkrivanje dokaza potrebnih za njegov postupak za naknadu štete dokaže da je vjerojatnije nego da je manje vjerojatno da su ispunjeni uvjeti za nastanak odgovornosti za povredu prava tržišnog natjecanja predstavlja strogi pravni zahtjev koji bi mogao neopravdano spriječiti učinkovito ostvarivanje njegova prava na naknadu štete. Takav zahtjev dokazivanja ne bi bio u skladu s ciljem olakšavanja postupaka za naknadu štete, s obzirom na to da bi traženi standard dokazivanja bio takav da bi tužitelju učinio gotovo nemogućim ili pretjerano otežanim pokretanje postupka za naknadu štete.
Prema tome, ciljevi Direktive 2014/104 podupiru tumačenje pojma vjerodostojnosti zahtjeva za naknadu štete i tereta dokazivanja koji je na tužitelju prema kojem on mora, na temelju elemenata koji su mu razumno dostupni, uvjeriti nacionalni sud koji odlučuje o njegovu zahtjevu za otkrivanje dokaza da je razumno prihvatljiva pretpostavka prema kojoj su ispunjena tri kumulativna uvjeta za nastanak odgovornosti za povredu prava tržišnog natjecanja.
(
1
)	Direktiva 2014/104/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 26. studenoga 2014. o određenim pravilima kojima se uređuju postupci za naknadu štete prema nacionalnom pravu za kršenje odredaba prava tržišnog natjecanja država članica i Europske unije (SL 2014., L 349, str. 1.)
(
2
)	Sporazum o Europskom gospodarskom prostoru od 2. svibnja 1992.SL 1994., L 1, str. 3.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 106., str. 4.) (u daljnjem tekstu: Sporazum o EGP-u)
(
3
)	Odluka C(2020) 893 final u vezi s postupkom na temelju članka 101. [UFEU‑a] i članka 53. Sporazuma o EGP‑u (Predmet AT.40528 – Meliá (Holiday Pricing))