62024CC0133
MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA
NICHOLASA EMILIOUA
od 15. svibnja 2025. (
1
)
Predmet C‑133/24
CD Tondela – Futebol, SAD,
Clube Desportivo Feirense – Futebol, SAD,
Liga Portuguesa de Futebol Profissional (CA/LPFP),
Académico de Viseu Futebol Clube, Futebol SAD,
Os Belenenses – Sociedade Desportiva de Futebol, SAD,
Boavista Futebol Clube, Futebol SAD,
Sport Clube de Braga, Futebol, SAD,
Sporting Clube da Covilhã – Futebol, SDUQ, Lda,
Estoril Praia – Futebol, SAD,
Gil Vicente Futebol Clube – Futebol, SDUQ, Lda,
Leixões Sport Clube, Futebol, SAD,
Clube Desportivo de Mafra – Futebol, SDUQ, Lda,
União Desportiva Oliveirense – Futebol, SAD,
Futebol Clube de Paços de Ferreira, SDUQ, Lda,
Futebol Clube de Penafiel, SA,
Portimonense Futebol, SAD,
Rio Ave Futebol Clube – Futebol SDUQ, Lda,
Santa Clara Açores – Futebol, SAD,
Varzim Sporting Club - Futebol, SDUQ, Lda,
União Desportiva Vilafranquense, Futebol SAD,
Futebol Clube de Famalicão – Futebol SAD,
Associação Académica de Coimbra - Organismo Autónomo de Futebol, SDUQ, Lda,
Moreirense Futebol Clube – Futebol, SAD,
Marítimo da Madeira, Futebol, SAD,
Vitória Sport Clube – Futebol, SAD,
Futebol Clube do Porto, Futebol, SAD,
Sporting Clube de Portugal – Futebol, SAD,
Sport Lisboa e Benfica, Futebol, SAD
protiv
Autoridade da Concorrência
(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Tribunal da Concorrência, Regulação e Supervisão (Sud za tržišno natjecanje, regulaciju i nadzor, Portugal))
„Zahtjev za prethodnu odluku – Tržišno natjecanje – Članak 101. UFEU‑a – Profesionalni nogomet – Nacionalna liga – Pojmovi protutržišni ‚cilj’ i ‚posljedica’ – Pandemija bolesti COVID-19 – Sporazum o nepreuzimanju radnikâ – Presuda u predmetu Meca‑Medina (C‑519/04 P)”
I. Uvod
1.
U nizu nedavnih predmeta, odnosno u ISU‑u (
2
), Superleagueu (
3
), Royal Antwerpu (
4
) i FIFA‑i (
5
), Sud je morao izvršiti nadzor usklađenosti određenih propisa međunarodnih ili nacionalnih sportskih udruga s odredbama Unije o tržišnom natjecanju i unutarnjem tržištu.
2.
Ovaj predmet prirodno proizlazi iz tih predmeta. Naime, glavni postupak odnosi se na sporazum o nepreuzimanju radnikâ koji su nogometni klubovi koji igraju u portugalskoj prvoj i drugoj ligi sklopili u dogovoru s nacionalnim nogometnim udrugama tijekom pandemije bolesti COVID-19. Kako bi ocijenio njegovu usklađenost s člankom 101. UFEU‑a, sud koji je uputio zahtjev svojim pitanjima u bitnome traži od Suda da pruži daljnje smjernice o pojmu ograničenja tržišnog natjecanja „s obzirom na cilj” i o dosegu načela koja proizlaze iz „sudske prakse u predmetu Meca‑Medina” (
6
).
3.
U drugim dvama zahtjevima za prethodnu odluku, u predmetima C‑209/23, RRC Sports (
7
) i C‑428/23, ROGON i dr. (
8
), postavljena su vrlo slična pitanja, a u postupcima povodom tih zahtjeva iznijet ću danas mišljenja. Stoga ovo mišljenje treba tumačiti zajedno s tim drugim mišljenjima. Radi ekonomičnosti sudskog postupka i kako bih olakšao čitateljima, nastojat ću izbjeći nepotrebna ponavljanja u trima mišljenjima te ću se u tu svrhu u njima više puta pozivati na preostala dva mišljenja.
II. Činjenice, glavni postupak i prethodna pitanja
4.
Liga Portuguesa de Futebol Profissional (Portugalski profesionalni nogometni savez, u daljnjem tekstu: LPFP) neprofitna je udruga privatnog prava čija je uloga podupiranje i uređivanje djelatnosti profesionalnog nogometa u Portugalu i čiji su redovni članovi sportski klubovi. LPFP organizira muška profesionalna nogometna natjecanja, uključujući Primeira ligu (Prva liga, Portugal) i Segunda ligu (Druga liga, Portugal).
5.
U sezoni 2019./2020. u prvoj ligi sudjelovalo je 18 momčadi, a u drugoj ligi njih 13. Tijekom te sezone Svjetska zdravstvena organizacija proglasila je 30. siječnja 2020. izbijanje bolesti COVID-19 izvanrednim stanjem u području javnog zdravlja od međunarodnog značaja, a 11. ožujka 2020. pandemijom.
6.
Portugalska vlada donijela je 12. ožujka 2020. nekoliko mjera za ograničavanje rizika širenja tog virusa. Istog je dana LPFP odlučio i najavio prekid prve i druge lige na neodređeno vrijeme, pri čemu je preostalo za odigrati još deset kola.
7.
Zbog pogoršanja situacije portugalska su tijela 18. ožujka 2020. proglasila izvanredno stanje (koje se uzastopno produljivalo do 2. svibnja 2020.).
8.
LPFP i Sindicato de Jogadores Profissionais de Futebol (Udruga profesionalnih nogometaša, u daljnjem tekstu: SJPF) osnovali su 21. ožujka 2020. Odbor za praćenje bolesti COVID-19 te su započeli pregovore kako bi osigurali sportsku i financijsku održivost sporta.
9.
LPFP i SJPF objavili su 7. travnja 2020. svatko svoje priopćenje za medije o stanju njihovih pregovora. U svojem priopćenju za medije LPFP je prvo naveo da je primio SJPF‑ovu suglasnost u vezi s paketom pravnih mjera namijenjenih uključivanju u kolektivni ugovor o radu koji se primjenjuje na profesionalne nogometaše (u daljnjem tekstu: CCT), uključujući produljenje ugovorâ o radu i ugovorâ o posudbi ili transferu igračâ do kraja sezone 2019./2020., pri čemu se smatralo da je kraj sezone datum na koji bi se u konačnici igrala posljednja službena utakmica te sezone. LPFP je zatim pojasnio da sa SJPF‑om nije postignut sporazum o financijskim pitanjima o kojima se raspravlja, a to je podrazumijevalo mogućnost dogovora o smanjenju plaća. Na to je nepostizanje sporazuma SJPF također uputio u svojem priopćenju za medije objavljenom istog dana. Završno je LPFP upozorio da je klubovima u nedostatku takvog sporazuma, među ostalim, dozvoljeno pribjeći pojednostavnjenoj privremenoj nezaposlenosti ili započeti pojedinačne pregovore sa svojim igračima.
10.
Istog su dana LPFP i sportski klubovi Prve lige, koje su većinom zastupali njihovi predsjednici, sudjelovali u videokonferenciji, nakon koje je LPFP objavio priopćenje za medije naslovljeno „Predsjednici sportskih klubova iz [Prve lige] utvrđuju pravilo za jednostrane raskide”. U tom priopćenju za medije najavljeno je da „nijedan sportski klub [neće zaposliti] igrača koji [je] jednostrano [raskinuo] svoj ugovor o radu pozivajući se na poteškoće nastale zbog pandemije bolesti COVID-19 ili zbog bilo koje izvanredne odluke koja iz toga proizlazi, a osobito zbog produljenja sportske sezone”. Sljedeći dan neki od sportskih klubova koji sudjeluju u Drugoj ligi objavili su priopćenje za medije u kojem su najavili svoju namjeru da prihvate pravilo o kojem su postigli sporazum sportski klubovi u Prvoj ligi.
11.
Na europskoj razini, 7. travnja 2020. Fédération internationale de football association (FIFA), koja je osnovala radnu skupinu za rješavanje regulatornih pitanja koja su se pojavila zbog pandemije, objavila je dokument „COVID-19 – Regulatorna pitanja u nogometu”. Tim je dokumentom FIFA predvidjela, među ostalim, da se nacionalnim nogometnim udrugama treba dopustiti izmjena datumâ njihovih sezona kao i datuma razdobljâ za registraciju igračâ. FIFA je također predložila da se potiče suradnja između sportskih klubova i igračâ kako bi se postigli sporazumi o odgodama ili smanjenjima plaća ili, podredno, da se sporazumi između sportskih klubova i igračâ obustave tijekom razdoblja prekida sezone.
12.
Što se tiče provedbe pravila o tržišnom natjecanju tijekom zdravstvene krize, Europska mreža za tržišno natjecanje izdala je 23. ožujka 2020. zajedničku izjavu u kojoj je potvrdila moguću potrebu za suradnjom među poduzetnicima.
13.
Portugalska vlada objavila je 23. travnja 2020. uredbu sa zakonskom snagom kojom se uspostavlja niz izvanrednih i privremenih mjera u području sporta, među kojima je i odobrenje portugalskim sportskim udrugama da izmijene svoje propise za sezonu 2019./2020. i tijekom njezina trajanja kako bi se odgovorilo na poteškoće uzrokovane pandemijom bolesti COVID-19. Nadležna su tijela zatim 30. travnja 2020. donijela odluku kojom se utvrđuje strategija ukidanja mjera ograničavanja širenja bolesti, koja je uključivala mogućnost nastavka sezone 2019./2020. radi dovršetka natjecanjâ.
14.
LPFP, SJPF i Associação Nacional de Treinadores de Futebol (Nacionalna udruga nogometnih trenera) sklopili su 4. svibnja 2020. memorandum o razumijevanju vezano za trajanje ugovora i odnosâ u sportu. U tom se memorandumu, među ostalim, navodila „netipična i izvanredna” situacija uzrokovana pandemijom bolesti COVID-19 i potreba da se zaštite natjecanja uz poštovanje načelâ integriteta i sportskih zasluga. Tim se memorandumom predviđalo sljedeće: (i.) sezona 2019./2020. završit će dan nakon posljednje službene utakmice natjecanjâ i (ii.) smatrat će se da su sportski ugovori, sklopljeni između sportskih klubova i igračâ koji ističu tijekom trenutačne sezone, automatski produljeni do kraja sezone. Odredbe memoranduma zatim su uključene u CCT.
15.
Dana 26. svibnja 2020. Autoridade da Concorrência (Tijelo za zaštitu tržišnog natjecanja, Portugal; u daljnjem tekstu: AdC) uvelo je privremenu mjeru s trenutačnim učinkom kojom se na razdoblje od 90 dana prekida sporazum o zabrani pridobivanja ili zapošljavanja nogometnih igrača iz drugih sportskih klubova Prve i Druge lige koji su jednostrano raskinuli svoj ugovor o radu (u daljnjem tekstu: sporni sporazum). Dana 2. lipnja 2020. LPFP i sportski klubovi na koje se sporazum odnosi naveli su da se slažu s tom privremenom mjerom.
16.
AdC je 28. travnja 2022. donio konačnu odluku u predmetu u kojoj je utvrđeno da je sporni sporazum protivan pravilima tržišnog natjecanja jer se njime povređuju članak 9. („Sporazumi, usklađena djelovanja i odluke udruženja poduzetnika”) Leija n.o 19/2012, de 8 de maio, que aprova o novo regime jurídico da concorrência (Zakon br. 19/2012 od 8. svibnja 2012. kojim se usvaja novi zakonski okvir kojim se uređuje tržišno natjecanje) i članak 101. UFEU‑a, te je izrekao novčane kazne uključenim poduzetnicima.
17.
Dvadeset osam tih poduzetnika osporavalo je AdC‑ovu odluku pred Tribunalom da Concorrência, Regulação e Supervisão (Sud za tržišno natjecanje, regulaciju i nadzor, Portugal). Nacionalni je sud u okviru tog postupka tako dužan provjeriti, među ostalim, je li sporni sporazum (
9
) zabranjen člankom 101. stavkom 1. UFEU‑a. Budući da je imao dvojbe u pogledu tumačenja te odredbe, taj je sud odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Uzimajući u obzir okolnosti opisane u ovom zahtjevu za prethodnu odluku, je li u slučaju [sporazuma poput spornog sporazuma], riječ o sportskom pravnom pravilu u smislu presude Meca‑Medina […]?
2.
Može li se s obzirom na sudsku praksu proizašlu iz presuda [u predmetima Wouters i Meca‑Medina], smatrati proporcionalnim i prikladnim, a time, na temelju odredaba članka 165. UFEU‑a, i u skladu s člankom 101. stavkom 1. UFEU‑a, pravilo koje proizlazi iz [sporazuma poput spornog sporazuma] čija su obilježja, ciljevi i okolnosti opisani u ovom zahtjevu za prethodnu odluku?
3.
Protivi li se članku 101. stavku 1. UFEU‑a tumačenje prema kojem se sporazum, čija su obilježja, ciljevi i okolnosti opisani u ovom zahtjevu za prethodnu odluku [poput spornog sporazuma] može kvalificirati kao ograničenje tržišnog natjecanja s obzirom na cilj jer ima dovoljan stupanj štetnosti za tržišno natjecanje?”
18.
Pisana očitovanja u ovom postupku podnijeli su LPFP, CD Tondela – Futebol, SAD, Académico de Viseu Futebol Clube – Futebol, SAD, Os Belenenses – Sociedade Desportiva de Futebol, SAD, Boavista Futebol Clube, Futebol SAD, Sporting Clube de Braga, Futebol, SAD, Sporting Clube da Covilhã – Futebol, SAD, Estoril Praia, Futebol, SAD, Gil Vicente Futebol Clube – Futebol, SDUQ, Lda., Leixões Sport Clube, Futebol, SAD, Clube Desportivo de Mafra – Futebol, SDUQ, Lda., União Desportiva Oliveirense – Futebol, SAD, Futebol Clube de Paços de Ferreira, SDUQ, Lda., Futebol Clube de Penafiel, SAD, Portimonense Futebol, SAD, Rio Ave Futebol Clube – Futebol, SDUQ, Lda., Santa Clara Azores – Futebol, SAD, Varzim Sporting Club – Futebol, SDUQ, Lda., União Desportiva Vilafranquense, Futebol, SAD, Futebol Clube de Famalicão – Futebol, SAD, Clube Desportivo Feirense – Futebol, SAD, Associação Académica de Coimbra – Organismo Autónomo de Futebol, SDUQ, Lda., Marítimo da Madeira, Vitória Sport Clube, Sporting Clube de Portugal, Sport Lisboa e Benfica, AdC, grčka, poljska i portugalska vlada te Europska komisija. Dodatno, svi prethodno navedeni nogometni klubovi, Futebol Clube do Porto, portugalska vlada i Komisija iznijeli su usmena očitovanja na raspravi održanoj 13. veljače 2025.
III. Analiza
19.
Svojim trima pitanjima sud koji je uputio zahtjev želi znati može li sporazum kao što je sporazum „o nepreuzimanju radnikâ” kojim su se glavni nogometni klubovi u Prvoj i Drugoj portugalskoj ligi međusobno sporazumjeli da neće sklapati ugovore s profesionalnim nogometašima iz drugih klubova navedenih liga koji jednostrano raskinu svoj ugovor o radu pozivajući se na razloge proizašle iz pandemije bolesti COVID-19 ili bilo koje druge izvanredne odluke donesene zbog te pandemije, osobito produljenja sezone, (i.) biti okvalificiran kao sporazum udruženja poduzetnika kojim se ograničava tržišno natjecanje „s obzirom na cilj” za potrebe članka 101. stavka 1. UFEU‑a i (ii.) biti obuhvaćen područjem primjene sudske prakse u predmetu Meca‑Medina.
20.
Svoju ću analizu započeti trećim prethodnim pitanjem (A), nakon čega ću se osvrnuti na prvo i drugo pitanje, koja se mogu razmotriti zajedno (B).
A.
Treće pitanje
21.
Svojim trećim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u bitnome pita Sud treba li smatrati da sporazum o nepreuzimanju radnikâ, koji su tijekom pandemije bolesti COVID-19 sklopili svi (ili gotovo svi) nogometni klubovi koji sudjeluju u nacionalnoj ligi u dogovoru s nacionalnom nogometnom udrugom, s obilježjima navedenima u točki 19. ovog mišljenja, stvara ograničenje „s obzirom na cilj” u smislu članka 101. stavka 1. UFEU‑a.
22.
Kako bih odgovorio na to pitanje, najprije ću pojasniti relevantan okvir analize (1.), nakon čega ću razmotriti posebnosti oblika sporazuma o kojem je riječ u glavnom postupku (2.).
1. Konačno razjašnjenje prilično neodredivog okvira analize
23.
Člankom 101. stavkom 1. UFEU‑a zabranjuju se sporazumi među poduzetnicima, odluke udruženja poduzetnika i usklađeno djelovanje koji bi mogli utjecati na trgovinu među državama članicama i koji imaju za cilj ili posljedicu sprečavanje, ograničavanje ili narušavanje tržišnog natjecanja na unutarnjem tržištu.
24.
Prije samo nekoliko godina nezavisni odvjetnik M. Bobek smatrao je iznenađujućim da je više od šezdeset godina od stupanja na snagu Ugovora iz Rima ključni pojam iz članka 101. stavka 1. UFEU‑a još uvijek bio neizvjestan i da su stoga od sudova Unije bila potrebna dodatna pojašnjenja (
10
). Naime, teško je osporiti da su, barem do nedavno, pojam „ograničenje s obzirom na cilj” i njegovo razlikovanje od pojma „ograničenje s obzirom na posljedicu” bili prilično neodredivi (
11
).
25.
To je vjerojatno jasnije sada, nakon što je Sud, u velikom vijeću, svojim presudama u predmetima ISU, Superleague i Royal Antwerp dao jasne smjernice o tom pitanju. To je učinio uglavnom ustaljivanjem (prilično bogate) sudske prakse koju su u ranijim godinama njegova vijeća stvorila u vezi s tim pitanjem. Čini mi se da se ta sudska praksa temelji na trima glavnim razmatranjima: (i.) izbjegavanje formalizma pri definiranju ograničenjâ „s obzirom na cilj”; (ii.) osiguravanje uskog tumačenja tog pojma; i (iii.) utvrđivanje jasne razlike između ograničenjâ „s obzirom na cilj” i ograničenjâ „s obzirom na posljedicu”. U sljedećim ću odjeljcima prvo definirati pojam ograničenjâ „s obzirom na cilj” (a), a zatim ću objasniti kako ta ograničenja treba utvrđivati (b) i (c).
a) Što je ograničenje „s obzirom na cilj”?
26.
Sada je dobro poznato da pojam protutržišnog „cilja” treba tumačiti restriktivno (
12
). Njime se upućuje isključivo na određene oblike koordinacije između poduzetnika koji pokazuju dovoljno visok stupanj štetnosti za tržišno natjecanje kako bi se moglo smatrati da ispitivanje njihovih posljedica nije nužno. Naime, određeni oblici koordinacije između poduzetnika mogu se, po svojoj naravi, smatrati štetnima za dobro funkcioniranje uobičajenog tržišnog natjecanja (
13
).
27.
Međutim, izraz „dovoljno visok stupanj štetnosti” ne treba shvaćati kao kvantitativni prag (
14
). Kao što je to Sud objasnio u presudi u predmetu Superleague, ograničenja „s obzirom na cilj” ne uključuju samo oblike koluzivnog ponašanja „koj[i] su posebno štetn[i] za tržišno natjecanje kao što su horizontalni karteli koji dovode do određivanja cijena, ograničavanja kapaciteta proizvodnje ili podjele klijenata”, nego i druge vrste postupanja za koja se, „[u] određenim […] slučajevima može smatrati da […] imaju protutržišni cilj, iako nisu nužno štetne za tržišno natjecanje” (
15
). To osobito vrijedi za određene vrste horizontalnih sporazuma različitih od kartela (
16
), ili za određene oblike vertikalnih sporazuma (
17
).
28.
Izraz „dovoljno visok stupanj štetnosti” stoga treba shvatiti na način da se odnosi na kvalitativno obilježje sporazuma ili na drugi oblik koluzivnog ponašanja. Da bi predstavljao ograničenje „s obzirom na cilj”, sporazum mora sadržavati očito protutržišnu ekonomsku logiku. Drugim riječima, mora biti jasno da je, s ekonomskog stajališta, objektivna svrha sporazuma protivna interesima iz članka 101. UFEU‑a (
18
). Stoga u tim situacijama nadležna tijela mogu smatrati da raspolažu dostatnim informacijama kako bi utvrdili da se postupanjem o kojem je riječ povrjeđuje članak 101. stavak 1. UFEU‑a, pri čemu ne trebaju provesti analizu scenarija bez spornog sporazuma kako bi utvrdila njegove učinke na tržište (
19
).
29.
Ekonomsku logiku sporazuma ne bi trebalo miješati ni sa svjesnošću o povredi pravila tržišnog natjecanja ni sa subjektivnom namjerom predmetnih poduzetnika da to učine (
20
). Nijedno od navedenog nije odlučujući čimbenik za utvrđivanje povrede članka 101. UFEU‑a, iako ih se, pod uvjetom da se dokaže njihovo postojanje, naravno, može uzeti u obzir prilikom ocjenjivanja protutržišne naravi sporazuma (
21
).
30.
Kao što to proizlazi iz presude u predmetu BIDS, predmetni poduzetnici mogu djelovati radi ostvarenja krajnjeg cilja koji smatraju legitimnim (in casu, smanjenja prekomjernog kapaciteta sektora). Međutim, čak i moguće dobronamjerno djelovanje nije relevantno ako su po samoj svojoj naravi cilj i sredstva suradnje dogovoreni u tu svrhu protutržišni (in casu, donošenje mehanizma namijenjenog poticanju povlačenja konkurenata) (
22
).
31.
To tumačenje članka 101. stavka 1. UFEU‑a donekle odražava, koliko shvaćam, početnu odluku autora Ugovora, koji su namjeravali zabraniti i sporazume sklopljene upravo s ciljem ograničavanja tržišnog natjecanja (ograničavanja „s obzirom na cilj”) i sporazume koji su, iako sklopljeni zbog nekog drugog razloga, ipak imali ograničavajuće posljedice na tržišno natjecanje (ograničenja „s obzirom na posljedicu”) (
23
). Stoga se postojeće tumačenje temelji na tom početnom pristupu, uzimajući u obzir očitu činjenicu da su uključeni poduzetnici obično pravne osobe i da stoga nije uvijek realno, a može biti i prilično teško, istražiti njihove (subjektivne) namjere.
32.
Osim toga, iako kazne koje nadležna tijela mogu izreći pripadaju „kaznenoj sferi” u smislu Povelje Europske unije o temeljnim pravima i Europske konvencije o ljudskim pravima, pravo tržišnog natjecanja Unije nije dio srži kaznenog prava (
24
). Kako bi se poduzetnike smatralo odgovornima za povrede, nadležna tijela ne trebaju dokazati psihološki element protutržišnog postupanja, već samo onaj materijalni.
b) Kako utvrditi ograničenje „s obzirom na cilj” (I.)
33.
Sud je pojasnio da, kako bi se utvrdilo predstavlja li određen način postupanja ograničenje „s obzirom na cilj”, treba ispitati tri aspekta: (i.) sadržaj sporazuma, (ii.) ekonomski i pravni kontekst u kojem se nalazi te (iii.) ciljeve koji se njime nastoje postići (
25
).
34.
Ispitivanje sadržaja sporazuma, koje je naravno polazišna točka analize, odnosi se na predmet suradnje koju su uspostavili uključeni poduzetnici ili, drugim riječima, na mehanizam koji su stvorili. Kao što je Sud naveo, može biti potrebno „ispita[ti] različit[e] aspekt[e] kako bi se utvrdilo ima li usklađeno djelovanje o kojem je riječ značajke na temelju kojih ga se može povezati s oblikom koordinacije između poduzetnika koji se po svojoj prirodi može smatrati štetnim za dobro funkcioniranje normalnog tržišnog natjecanja” (
26
). Jednostavno rečeno: kako funkcionira taj sporazum? Odgovara li to vrsti postupanja koje je, kao što je to poznato, obično štetno?
35.
Što se tiče ekonomskog i pravnog konteksta u kojem se predmetno postupanje nalazi, Sud je utvrdio da „valja uzeti u obzir prirodu obuhvaćenih proizvoda ili usluga kao i stvarne uvjete koji obilježavaju strukturu i funkcioniranje jednog ili više sektora ili tržišta u pitanju” (
27
). U tom kontekstu mogu biti relevantni i ekonomski čimbenici (primjerice, postojanje prepreka ulasku na tržište i širenju, koncentracija tržišta, snaga konkurenata, kompenzacijska snaga dobavljača i kupaca i tako dalje) i pravni čimbenici (npr. mjerodavno zakonodavstvo, povezana pravila koja donose tijela samouprave, postojanje sličnih sporazuma na tržištu koji mogu proizvesti kumulativne učinke i tako dalje). To uglavnom ovisi o okolnostima konkretnog predmeta.
36.
Primjerice, postoji mogućnost da je „samo ako su ispunjeni određeni posebni uvjeti, moguće pretpostaviti da su određeni oblici koordinacije […] štetni za dobro funkcioniranje normalnog tržišnog natjecanja” (
28
). Isto tako, moguće je da, unatoč tomu što je određeno postupanje obično štetno, na određenom tržištu jednostavno nema tržišnog natjecanja koje može ograničiti (
29
). U određenim slučajevima također se može pokazati potrebnim ispitivanje kako se relevantno tržište tijekom vremena razvilo da bi se utvrdilo je li se određena praksa, iako pri uvođenju nije bila protivna tržišnom natjecanju, kasnije zadržala radi postizanja protutržišnog cilja (
30
).
37.
Kada je riječ o ciljevima koji se nastoje postići postupanjem o kojem je riječ, što je posljednji i, iz očitih razloga, ključni element analize u tom kontekstu, valja utvrditi neposredne i izravne ciljeve koji se tim postupanjem nastoje postići u pogledu tržišnog natjecanja (
31
). Drugim riječima, nadležna tijela trebala bi pokušati utvrditi glavne ekonomske razloge za suradnju među poduzetnicima o kojima je riječ (
32
).
38.
Osim toga, kao što je to navedeno u točki 29. ovog mišljenja, iako subjektivna namjera stranaka nije element koji je nužan za utvrđivanje ograničavajućeg karaktera sporazuma s obzirom na cilj, taj se element može uzeti u obzir kada je relevantan. Primjerice, bilo bi nerazumno ne uzeti u obzir interne dokumente i druge dokaze kojima se dokazuje da je osoblje stranaka znalo da je zakonitost postupanja o kojem je riječ vrlo upitna i da je davalo vrlo zavaravajuće izjave kako bi se tijela javne vlasti navela na grešku (
33
).
39.
S obzirom na navedeno, sljedeće pitanje, koje je praktičnije naravi, jest na koji način zapravo treba ocijeniti ta tri skupa elemenata kako bi se utvrdilo je li sam cilj određenog postupanja ograničavanje tržišnog natjecanja.
40.
To opet ovisi o posebnostima svakog predmeta. Čini mi se da, prema novijoj sudskoj praksi, postoje dva glavna načina na koja tijela mogu pristupiti analizi.
c) Kako utvrditi ograničenje s obzirom na cilj (II.)
41.
Obično se analizi pristupa na prvi, „tradicionalniji” način kada se čini da sporazum o kojem je riječ pripada kategoriji sporazumâ čija je štetnost općepoznata i općeprihvaćena: primjerice, dogovor o cijenama, ograničenje proizvodnje i dijeljenje tržišta. Naime, u tim predmetima iskustvo, odnosno ekonomska analiza te prethodna upravna i sudska praksa, potvrđuje da su sporazumi općenito protutržišni (
34
).
42.
U skladu s tim, ako se ispitivanjem sadržaja sporazumâ otkrije prima facie da sporazum predstavlja (kako se to često naziva) „neprikriveno ograničenje (
35
)”, ispitivanje pravnog i ekonomskog konteksta i ciljeva sporazuma ne mora uvijek biti jako detaljno (
36
). Kako bi potvrdila protutržišnu narav sporazuma, nadležna tijela moraju samo provjeriti da ne postoje specifične okolnosti koje mogu dovesti u pitanje pretpostavljenu štetnu narav sporazuma o kojem je riječ (
37
). Drugim riječima, tijela bi se trebala uvjeriti da se informacijama prikupljenima u okviru njihove istrage, uključujući one koje su im predali uključeni poduzetnici, također potvrđuje da je sporazum o kojem je riječ, kao i većina sporazuma u istoj kategoriji, po samoj svojoj prirodi protutržišan (
38
). Takva analiza tijelima nadležnima za tržišno natjecanje pruža jasan, provediv i izravan postupovni okvir protiv očito štetnih načina postupanja, što omogućuje uštedu administrativnih troškova tih tijela uz smanjenje rizika od pogreške (
39
).
43.
Drugi način analize odnosi se na sporazume čiji se cilj ne može „sa sigurnošću” ocijeniti prima facie, primjerice, zato što imaju znatna originalna obilježja ili zato što se čini da pripadaju kategoriji sporazuma koja obično nije problematična. U takvim slučajevima tijela će obično trebati dublju analizu sadržaja, konteksta i ciljeva sporazuma o kojem je riječ kako bi utvrdila je li njegov cilj protutržišni. Naime, nedavna sudska praksa, kao i saga pay‑for delay (
40
), otkrivaju da protutržišni cilj nije nužno isključen zbog činjenice da ne postoji ranija upravna ili sudska praksa u vezi sa sličnim postupanjem.
44.
Međutim, i u tim predmetima iskustvo može biti od pomoći prilikom definiranja stvarnog cilja sporazuma koji na prvu ne djeluje štetno. Pojam „iskustvo” ne može se shvatiti u uskom i statičnom smislu. Važno je da zahvaljujući dobro utvrđenim metodama pravne i ekonomske analize nadležna tijela jasno shvate pravni mehanizam uspostavljen sporazumom i da se upoznaju s njegovim mogućim ekonomskim učinkom na tržište. Naime, moguće je da sporazum u svojoj srži skriva neprikriveno ograničenje odnosno da je s ekonomskog stajališta izjednačen s takvim ograničenjem ili da u svojoj srži skriva drugu praksu čija je štetnost razumno jasna (
41
).
45.
Nadalje, „iskustvo” je pojam koji se „nužno razvija s vremenom, s obzirom na povećano znanje i iskustvo koje steknu nadležna upravna i sudska tijela, stvaranje sofisticiranijih analitičkih alata i razvoj ekonomske doktrine.” (
42
). Ta logika očigledno djeluje u oba smjera: iskustvo može određene oblike postupanja smjestiti izvan „kategorije cilja”, ali može u nju unijeti i neke nove oblike.
46.
Počevši od tih načela sada ću se osvrnuti na pitanja koja se otvaraju sporazumom o kojem je riječ u glavnom postupku.
2. Sporazumi o nepreuzimanju radnikâ i ograničenja „s obzirom na cilj”
47.
Najprije ističem da je, u okviru postupka iz članka 267. UFEU‑a, koji se temelji na jasnom razdvajanju funkcija između nacionalnih sudova i Suda, uloga Suda ograničena na tumačenje odredaba prava Unije o kojima mu je upućeno pitanje, u ovom slučaju članka 101. stavka 1. UFEU‑a. Stoga nije na Sudu, nego na sudu koji je uputio zahtjev da u konačnici ocijeni ima li predmetni sporazum za cilj ograničenje tržišnog natjecanja, uzimajući u obzir sve relevantne elemente koji obilježavaju situaciju u glavnom postupku i ekonomski i pravni kontekst u kojem se ona nalazi. Međutim, odlučujući u prethodnom postupku Sud može, na temelju informacija kojima raspolaže, dati pojašnjenje koje će usmjeriti nacionalni sud u njegovu tumačenju kako bi mogao riješiti predmet (
43
).
48.
S obzirom na navedeno, pokušat ću pomoći Sudu da pruži smjernice sudu koji je uputio zahtjev u pogledu dvaju glavnih pitanja: kao prvo, može li se općenito smatrati da su sporazumi o nepreuzimanju radnikâ inherentno protutržišni i, kao drugo, trebaju li specifične okolnosti vezane za sklapanje spornog sporazuma imati značajnu ulogu u ocjeni.
a) Moguća kategorija ograničavanja „s obzirom na cilj”
49.
Odmah na početku mogu reći da sporazumi o nepreuzimanju radnikâ, odnosno sporazumi kojima se dva ili više poduzetnika dogovore da neće zapošljavati ili pokušavati pridobiti radnike poduzetnika iz sporazuma, imaju sva obilježja da bi ih se prima facie moglo smatrati ograničavajućima „s obzirom na cilj”, barem onda kada se sklapaju između stvarnih i potencijalnih konkurenata i osim ako nisu pomoćni zakonitom pravnom poslu koji sam po sebi nije protutržišan.
50.
Kao prvo, prilično je jasno da se sporazum o nepreuzimanju radnikâ može smatrati oblikom podjele izvora nabave (in casu, nabava radne snage), na što se izričito upućuje u članku 101. stavku 1. točki (c) UFEU‑a. Nadalje, čini se da iz nedavne prakse nadležnih tijelâ (
44
) i sudova (
45
) (u Europskoj uniji i drugdje), kao i iz pravne i ekonomske teorije (
46
), proizlaze dostatne i pouzdane naznake da bi se moglo smatrati da su sporazumi o nepreuzimanju radnikâ općenito štetni za normalno funkcioniranje tržišnog natjecanja. Naime, Sud je u presudi u predmetu FIFA uputio na to da koluzivno ponašanje koje se očituje u ograničavanju ili nadziranju, u određenim sektorima ili na određenim tržištima, „zapošljavanja visokokvalitetnih radnika” predstavlja moguće ograničenje s obzirom na cilj (
47
).
51.
Slažem se s tim. Umjesto da se natječu u zapošljavanju najboljih radnika – nudeći više plaće i/ili bolje radne uvjete i prilike – poduzetnici o kojima je riječ „zaključavaju” svoje osoblje jer se na odredbe njihovih ugovora primjenjuje „zamrzavanje”. Najučinkovitiji poduzetnici, koji su motivirani i u mogućnosti zaposliti osoblje za koje smatraju da najbolje odgovara njihovim potrebama, ne mogu to učiniti ako spomenuto osoblje zapošljava jedna od drugih strana tog sporazuma.
52.
To neizbježno dovodi do neoptimalne raspodjele ljudskih resursa, gubitka učinkovitosti i/ili inovativnosti te, prilično očito, do smanjenja plaća tog osoblja. Na tržište opskrbe (tržište rada) zasigurno se negativno utječe te se posljedično često može na sličan način utjecati i na konačno tržište (proizvode ili usluge koje poduzetnici o kojima je riječ nude).
53.
Stoga mi nije teško zaključiti, u skladu s onim što su, među ostalim, tvrdili AdC, portugalska vlada i Komisija, da je ekonomska logika većine sporazuma o nepreuzimanju radnikâ sklopljenih između konkurenata protutržišna.
54.
S obzirom na navedeno, zbog prethodno izloženih razloga, zaključak prema kojem određeni sporazum pripada kategoriji sporazuma kojima se obično ograničava tržišno natjecanje ni u kojem slučaju ne predstavlja kraj analize. Treba uzeti u obzir sadržaj, pravni i ekonomski kontekst te ciljeve konkretnog sporazuma o kojem je riječ, kako bi se provjerilo postoje li specifične okolnosti koje mogu pobuditi sumnju u štetnost predmetnog sporazuma.
b) Specifične okolnosti o kojima je riječ u glavnom postupku
55.
Prema mojem mišljenju, u ovom predmetu postoji nekoliko elemenata koji izgleda da isključuju inherentno protutržišnu prirodu spornog sporazuma.
56.
Iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku proizlazi da su nogometni klubovi sklopili sporni sporazum, uz potporu nacionalne nogometne udruge, tijekom pandemije bolesti COVID-19 kako bi se, unatoč prekidu i kašnjenjima, zajamčio dovršetak sezone 2019./2020. bez ugrožavanja integriteta i pravednosti natjecanja.
57.
Čini mi se prilično očitim da bi, u situaciji u kojoj je preostalo za odigrati još deset utakmica, u nedostatku bilo kakvog sporazuma poput spornog sporazuma, određenim momčadima bilo vrlo lako narušiti pravilno odvijanje natjecanja. Konkretno, zapošljavanjem najboljih igrača svojih najizravnijih konkurenata, odabranih među onima čiji je ugovor trebao isteći ili je bio jednostrano raskinut, najbogatiji klubovi bili bi mogli ojačati vlastite timove i istodobno oslabiti te konkurente (
48
). To je bilo tim vjerojatnije jer je pandemija znatno pogodila financiranje nogometnih klubova (
49
) i stoga nije nezamislivo da je to moglo produbiti razliku u bogatstvu između različitih klubova te tako utjecati na sklapanje ugovorâ s novim igračima.
58.
Takav bi događaj, vjerujem, ugrozio vjerodostojnost cjelokupnog natjecanja, osobito u očima sponzora i navijača. Stoga je želja sportskih klubova da u tim posljednjim utakmicama zadrže svoje postave što sličnije onima iz prvog dijela sezone, mjera koja odgovara cilju osiguravanja integriteta i pravednosti sportskog natjecanja, u kojem se rezultati temelje na zaslugama, a ne na svrsishodnosti. Sud je u presudi u predmetu FIFA već priznao da „može biti legitimno da [nogometna udruženja] nastoj[e] osigurati, u određenoj mjeri, stabilnost kadrovskog sastava iz kojeg se biraju igrači momčadi koje ti klubovi sastavljaju tijekom određene natjecateljske godine, na primjer zabranom jednostranog raskida ugovora o radu tijekom određene natjecateljske godine […] pa čak i tijekom određene kalendarske godine” (
50
). Čini mi se da je takvo utvrđenje, mutatis mutandis, također relevantno u ovom predmetu. Praktični cilj predmetnog sporazuma bio je da se određenim igračima odgodi otvaranje razdoblja za transfer, koje zbog očitih razloga, obično nije otvoreno u razdobljima koja su blizu kraja natjecanja (
51
), kako bi ga se uskladilo s novim rasporedom natjecanja.
59.
U tom ću pogledu dodati da me ne uvjeravaju AdC‑ova i Komisijna tvrdnja o relativnoj sličnosti pravila koja su se ispitivala u presudi u predmetu FIFA (
52
), za koja je Sud doista utvrdio da imaju protutržišni cilj, i sporazuma koji je predmet ovog postupka. U predmetu FIFA pravila su bila, kao prvo, formulirana „izrazito općenito i neprecizno, što omogućuje da se primjenjuj[u] diskrecijski i stoga nepredvidljivo i teško provjerljivo (
53
)” i na njih se pozivalo u svrhu zlouporabe (
54
). Svaka povreda tih pravila mogla bi gotovo automatski i samo na temelju pretpostavki dovesti do izricanja drakonskih i/ili trajnih sankcija (
55
), čime bi igraču bilo onemogućeno „svako sudjelovanje u organiziranom nogometu (
56
)”, a „novi se klub izlaže riziku da bude solidarno odgovoran za plaćanje naknade u potencijalno znatnom iznosu (
57
)”. Ta su pravila, kao takva, stvarala „opće i drastično ograničenje prekograničnog tržišnog natjecanja između klubova [koje je obuhvaćalo], kad je riječ o zemljopisnom dosegu, cijelo područje Unije te je, u vremenskom pogledu, [bilo] trajno (
58
)”.
60.
Ne vidim koja su zajednička obilježja tih dvaju skupova mjera.
61.
Dodatno, učinak spornog sporazuma nije bio usporediv s učinkom mjere koja se ispitivala u predmetu Royal Antwerp. U tom je predmetu Sud ponovno potvrdio da sporazumi ili odluke udruga poduzetnika čiji je cilj „podijeliti tržišta u skladu s nacionalnim granicama, kojima se nastoje ponovno uspostaviti podjele nacionalnih tržišta ili učiniti težim međusobno ispreplitanje nacionalnih tržišta mogu biti protivni ciljevima UEU‑a i UFEU‑a koji se odnose na ostvarivanje integracije tih tržišta uspostavom jedinstvenog tržišta i da ih zbog toga načelno treba kvalificirati kao sporazume koji imaju ‚cilj’ ograničavanja tržišnog natjecanja (
59
)”. Međutim, takav učinak ne može se utvrditi u ovom predmetu jer sporni sporazum nije utjecao na prekogranične transfere ni u jednom smjeru.
62.
Stoga, iako su spornim sporazumom uvedena određena ograničenja konkurentskoj sposobnosti sportskih klubova u pogledu jednog od bitnih ulaznih elemenata njihove djelatnosti (sklapanje ugovora s igračima) (
60
), smatram da se, u iznimnim okolnostima ovog predmeta i s obzirom na njegov ograničeni doseg, taj sporazum teško može smatrati inherentno protutržišnim.
63.
Zapravo bi se moglo čak tvrditi da je narav predmetnog sporazuma bila takva da pospješuje tržišno natjecanje. Sportske lige ne funkcioniraju kao obična tržišta proizvoda ili usluga. „Najluđi san” svakog sportskog društva koje igra u ligi nije da izbaci sve svoje konkurente s tržišta i de facto postane monopolist. To je faktički nemoguće i ekonomski nema smisla. Broj sportskih klubova je stabilan, a njihova tržišna uspješnost (s navijačima, sponzorima, radiotelevizijskim kućama i tako dalje) zahtijeva održavanje određene razine konkurentnosti unutar lige (
61
). Stoga s tog gledišta ne bi bilo nerazumno smatrati da je, s obzirom na to da je sporni sporazum do kraja sezone doprinosio osiguravanju strukture prikladne za tržišno natjecanje unutar lige, njegova ekonomska logika bila očuvati i unaprijediti zdravo tržišno natjecanje.
64.
Shvaćam da je za sporni sporazum mjerodavno tržište transfera igračâ (sama liga ne funkcionira kao tržište). Međutim, očita je njihova međusobna povezanost: ako bi liga izgubila svoj integritet i konkurentnost, interes navijača, sponzora i radiotelevizijskih kuća vjerojatno bi pao, što bi dovelo i do štete za tržište transfera igračâ jer bi izazvalo manjak ulaganja, zbog čega bi se i sportski klubovi i igrači našli u položaju gubitnika.
65.
U tom pogledu, kada se od Komisije na raspravi zatražilo da razmotri može li se smatrati da je, zbog razloga koje sam upravo naveo, predmetni sporazum poticajan za tržišno natjecanje, ona je samo uputila na ograničavajuće posljedice koje općenito proizlaze iz sporazuma o nepreuzimanju radnikâ, a da pritom nije komentirala logiku tog konkretnog sporazuma i njegov stvarni kontekst. Komisija je u svojem konačnom odgovoru na raspravi u bitnome navela da nije potrebno razmatrati kontekst jer sporni sporazum predstavlja ograničenje „s obzirom na cilj”.
66.
Ne slažem se s time. Ne samo da je sudska praksa Suda dosljedna u stavu da je kontekst uvijek važan (
62
), već je u nekoliko presuda iz posljednjih godina jasno navedeno da, kako je to objašnjeno u točki 40. ovog mišljenja, može biti potrebna „detaljna analiza” konteksta (te sadržaja i ciljeva) ako predmeti nisu jednoznačni (
63
). Kao što se ponekad zbog konteksta može smatrati protutržišnim „s obzirom na cilj” sporazum koji nije u kategoriji sporazuma koji su obično ograničavajući, razmatranje konteksta može imati i suprotan učinak.
67.
To također objašnjava zašto sam na neki način zbunjen opetovanim upućivanjima, u usmenim očitovanjima AdC‑a, portugalske vlade i Komisije, na odlomak iz presude u predmetu Toshiba u kojem se navodi da se „analiza ekonomskog i pravnog konteksta [može] ograničiti samo na analizu koja je [strogo] nužna kako bi se utvrdilo postojanje ograničavanja tržišnog natjecanja prema cilju (
64
)”. Čini se da taj odlomak tumače na način da nadležnim tijelima omogućuje sažetu (ako ne površnu) analizu konteksta u svim okolnostima. To je očito pogrešno tumačenje presude u predmetu Toshiba. Te stranke naglašavaju pojmove „ograničiti”, i „strogo” zanemarujući pritom pojam „nužna”, bez osvrtanja na sudsku praksu navedenu u prethodnoj točki.
68.
Čini mi se da je protutržišna priroda spornog sporazuma o kojem je riječ u ovom predmetu sve drugo osim jednoznačna. Naime, iz sadržaja sporazuma (koji ima ograničen doseg), njegova konteksta (pandemija bolesti COVID-19) i njegova cilja (osiguravanje urednog završetka sportske sezone) jasno proizlazi da je podrobna i temeljita ocjena protutržišnog cilja (i, ako je prikladno, posljedice) tog sporazuma potrebna.
69.
Naime, kada je na raspravi pozvan da objasni koja je šteta, u praksi, nanesena potrošačima spornim sporazumom, AdC nije uspio dati smisleni odgovor. To je tijelo upućivalo na moguća pitanja pravednosti postupanja prema igračima. Kao što to jasno proizlazi iz točaka 49. do 53. ovog mišljenja, načelno se ne protivim uzimanju u obzir, u okviru analize tržišnog natjecanja, pitanja povezanih s radom i načina na koji poslovna praksa poduzetnikâ može utjecati na to tržište. Međutim, pravo tržišnog natjecanja i radno pravo imaju različite ciljeve i vode se različitim načelima. Naime, ugovori o radu igračâ i njihovih sportskih klubova općenito su uređeni nacionalnim pravom (
65
). U nekim zemljama postoje i jedinstveni kolektivni ugovori, za neke sportove. Pravom Unije, uključujući pravo tržišnog natjecanja Unije, uzimaju se u obzir ti nacionalni zakoni i kolektivni ugovori (
66
). Stoga bi način na koji se pitanja radnog prava stavljaju u međuodnos s pitanjima tržišnog natjecanja trebalo pažljivo obrazložiti kada se pokrene postupak na temelju članka 101. UFEU‑a za navodnu štetu nanesenu radnicima. U ovom predmetu moram reći da taj međuodnos još uvijek nije jasan kao ni konkretna teorija o štetnosti na kojoj se posljedično temelji odluka AdC‑a.
70.
Međutim, na nacionalnom je sudu da u konačnici odluči o svim prethodno razmatranim pitanjima nakon temeljitog ispitivanja sadržaja, konteksta i ciljeva predmetnog sporazuma.
71.
S obzirom na navedeno, predlažem Sudu da na treće prethodno pitanje odgovori tako da članak 101. stavak 1. UFEU‑a treba tumačiti na način da sporazum o nepreuzimanju radnikâ, koji su tijekom pandemije bolesti COVID-19 sklopili profesionalni sportski klubovi u dogovoru sa svojom nacionalnom sportskom udrugom, ne treba okvalificirati kao ograničavajući s obzirom na cilj ako je njegova stvarna logika bila očuvanje pravednosti i integriteta sportskog natjecanja na koje je utjecala pandemija.
IV. Prvo i drugo pitanje
72.
Svojim prvim i drugim pitanjem, koja se mogu ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u bitnome pita Sud može li se sporazum poput onoga o kojem je riječ biti obuhvaćen područjem primjene sudske prakse u predmetu Meca‑Medina i zbog toga se smatrati spojivim s člankom 101. UFEU‑a.
73.
Podsjećam na to da se ta sudska praksa Suda, počevši od presude u predmetu Wouters (
67
), zatim primijenila na sportske djelatnosti najprije u predmetu Meca‑Medina, a onda u novijim presudama u predmetima ISU, Superleague i Royal Antwerp, kao i u nekim kasnijim presudama (
68
). U sudskoj praksi u predmetu Meca‑Medina u bitnome se pojašnjava da sporazumi kojima se ograničava sloboda djelovanja uključenih poduzetnika nisu obuhvaćeni zabranom iz članka 101. stavka 1. UFEU‑a ako: (i.) su opravdani postizanjem jednog ili više legitimnih ciljeva u općem interesu koji po svojoj prirodi nisu protutržišni; (ii.) su posebna sredstva za postizanje tih ciljeva stvarno nužna u tu svrhu i (iii.) čak i ako se dokaže da ta sredstva imaju posljedicu koja je sama po sebi, barem potencijalno, ograničavajuća ili kojom se narušava tržišno natjecanje, ta inherentna posljedica ne prelazi ono što je nužno, konkretno onemogućavanjem svakog tržišnog natjecanja.
74.
U točkama 21. do 53. svojeg mišljenja u predmetu ROGON podrobno sam raspravljao o podrijetlu, logici i dosegu te sudske prakse. U interesu ekonomičnosti postupka upućujem čitatelje na te odlomke. S obzirom na razmatranja koja su tamo iznesena, sada ću raspravljati o primjenjivosti sudske prakse u predmetu Meca‑Medina na sporazum poput onoga o kojem je ovdje riječ. Ponavljam da je konačna odluka u tom pogledu ipak na nacionalnom sudu.
75.
Najprije pojašnjavam da, kada bi sud koji je uputio zahtjev zaključio da se predmetnim sporazumom, suprotno mojoj preliminarnoj ocjeni, ograničava tržišno natjecanje s obzirom na cilj, ta sudska praksa ne bi bila primjenjiva. Stoga će se moja analiza temeljiti na pretpostavci da će se konačnim ispitivanjem spornog sporazuma, koje će provesti sud koji je uputio zahtjev, potvrditi to da cilj tog sporazuma nije protutržišni.
76.
Kao što to proizlazi iz točke 70. ovog mišljenja, test koji je Sud uveo sudskom praksom u predmetu Meca‑Medina zapravo se sastoji od tri uzastopne faze analize koja se, opet, ne može provesti apstraktno, već uvijek treba razmatrati postupanje o kojem je riječ s obzirom na njegov ekonomski i pravni kontekst (
69
).
77.
Kao prvo, sud koji je uputio zahtjev mora utvrditi je li sporni sporazum opravdan ostvarivanjem jednog ili više legitimnih ciljeva u općem interesu koji per se nisu protutržišni. Nakon što utvrdi da sporazum poput spornog sporazuma nema protutržišni cilj, treba još provjeriti sljedeće elemente: je li cilj koji se nastojao postići trebalo zaštititi na temelju prava Unije i jesu li subjekti koji su sklopili sporni sporazum imali za to legitimitet. Kao prvo, smatram da na oba pitanja treba odgovoriti potvrdno.
78.
Najprije, na temelju članka 165. stavka 2. UFEU‑a, Unija priznaje i promiče „pravednost i otvorenost na sportskim natjecanjima (
70
)”. Naime, čak i prije nego što je ta odredba uvedena Ugovorom iz Lisabona, Sud je izričito priznao opći interes povezan s tim vrijednostima (
71
). Novijom sudskom praksom nedvosmisleno je potvrđeno da „je legitimno na organizaciju i odvijanje međunarodnih natjecanja profesionalnog nogometa primijeniti zajednička pravila kojima se […] odgovarajuće i djelotvorno promi[če] održavanje sportskih natjecanja koje se temelji na jednakim prilikama i zaslugama (
72
)”.
79.
Konkretnije, u presudi u predmetu FIFA Sud je naveo sljedeće: (i.) „cilj osiguranja pravilnosti sportskih natjecanja legitiman [je] cilj u općem interesu koji može nastojati postići sportsko udruženje, na primjer donošenjem pravila kojima se utvrđuju rokovi za transfer igračâ kako bi se izbjegli zakašnjeli transferi koji bi mogli bitno utjecati na sportsku vrijednost određene momčadi tijekom natjecanja i time dovesti u pitanje usporedivost rezultata među različitim momčadima koje sudjeluju u tom natjecanju te, posljedično, ugroziti nesmetano odvijanje navedenog natjecanja u cjelini” i (ii.) „održavanje određenog stupnja kadrovske stabilnosti i stoga određenog kontinuiteta ugovora koji se odnose na taj kadar […] treba smatrati […] jednim od mogućih načina da se pridonese postizanju legitimnog cilja u općem interesu koji čini osiguravanje pravilnosti međuklupskih nogometnih natjecanja (
73
)”.
80.
Nadalje, nacionalnim sportskim udrugama poput LPFP‑a, koji je pomagao sportskim klubovima koji su sklopili sporni sporazum i surađivali s njim, dosljedno je priznavana i „primarna odgovornost u vođenju sportskih poslova”, koje zbog toga imaju određenu slobodu „u organizaciji i promicanju svojih konkretnih sportova (
74
)” i status sugovornikâ nacionalnih tijela i tijela Unije o pitanjima povezanima sa sportom (
75
). To je izričito priznato u sudskoj praksi Suda (
76
).
81.
Kao drugo, sud koji je uputio zahtjev mora provjeriti jesu li konkretna sredstva upotrjebljena za postizanje predmetnog cilja stvarno bila nužna u tu svrhu. Prema mojem mišljenju, tim se kriterijem „nužnosti” od suda koji je uputio zahtjev traži da uglavnom provjeri tri usko povezana aspekta, odnosno je li sporni sporazum (i.) sklopljen kao odgovor na objektivnu potrebu za postizanjem predmetnog cilja; (ii.) je li stvarno odgovarao na potrebu da se osigura da se taj cilj postigne na dosljedan način i (iii.) je li bio prikladan za postizanje tog cilja, što znači da je izgledao prikladnim znatno doprinijeti njegovu postizanju.
82.
I ovdje moram reći da na temelju informacija iz spisa vjerojatno treba pozitivno odgovoriti i na ta tri pitanja. Iznimna priroda pandemije bolesti COVID-19 dovela je do ozbiljne opasnosti da sportski klubovi neće moći dovršiti nogometnu sezonu 2019. – 2020. ili barem da se neće moći zajamčiti integritet i pravednost njezina završnog dijela. Čini mi se da je nesporno to da su nogometne momčadi i nogometna udruga „trebali učiniti nešto” kako bi „spasili ono što se spasiti dade” u tako neizvjesnim i nezabilježenim okolnostima.
83.
Kao što je to obrazloženo u točkama 57., 58., 63. i 64. ovog mišljenja, čini se da je poticaj za sporni sporazum bila iskrena želja nogometnih klubova i nacionalne udruge da osiguraju pravedan i pravilan završetak sezone, osiguravajući da konkurentska struktura natjecanja ostane neizmijenjena.
84.
U tom kontekstu želim naglasiti da se izraz „stvarna potreba” iz kriterija u predmetu Meca‑Medina ne može tumačiti na način da predstavlja conditio sine qua non za ostvarivanje cilja o kojem je riječ. Kao što sam to objasnio u točkama 41. do 45. svojeg mišljenja u predmetu ROGON, uključenim regulatornim tijelima nužna je određena sloboda u odabiru mjera koje smatraju najprikladnijima za zaštitu uključenih interesa. Samo kao primjer, zabrana odvjetnicima da obavljaju djelatnost u punom partnerstvu s ovlaštenim računovođama, o kojoj je riječ u predmetu u kojem je donesena presuda Wouters, ne može se smatrati apsolutno nužnom i neophodnom kako bi se zajamčilo da „krajnji potrošači pravnih usluga i dobro sudovanje imaju potrebna jamstva vezano za integritet i iskustvo” (
77
). U tom kontekstu ključna je riječ „razumnost”: jesu li zainteresirane strane mogle razumno zauzeti stajalište da bi se predmetnom mjerom znatno doprinijelo postizanju navedenog cilja, a da pritom nijedna mjera kojom se manje ograničava tržišno natjecanje ne bi bila jednako učinkovita?
85.
Kao što sam to podrobnije objasnio u točkama 35. do 37. svojeg mišljenja u predmetu ROGON, svjestan sam da se pojam „razumno” iz presude u predmetu Wouters ne javlja u presudama u predmetima ISU, Superleague i Royal Antwerp. Međutim, Sud je taj pojam samo različito formulirao u točki 197. presude u predmetu Superleague. U tom je odlomku naveo da prilikom provjere uvjeta nužnosti mjere sudovi Unije i nacionalni sudovi trebaju provjeriti može li se „povećanje učinkovitosti koje se očekuje […] postići mjerama kojima se manje ograničava tržišno natjecanje”, međutim da oni ne mogu ocjenjivati različite dostupne mjere „ovisno o [njihovoj poželjnosti u svakom pojedinačnom] slučaju”.
86.
U konačnici, sud koji je uputio zahtjev mora utvrditi prelaze li učinci spornog sporazuma ono što je nužno za postizanje njegova cilja, osobito onemogućavanjem svakog oblika tržišnog natjecanja. Kao što sam objasnio, sporni se sporazum odnosio samo na jedan parametar u vezi s kojim se sportski klubovi natječu (potpisivanje ugovorâ s novim igračima), te stoga ni u kom drugom pogledu nije utjecao na natjecanje među sportskim klubovima, i to samo u pogledu određenih igrača tijekom kratkog razdoblja. Prema mojem mišljenju, to znači da se tim sporazumom ne onemogućava svako tržišno natjecanje na predmetnom tržištu ili tržištima.
87.
U skladu s navedenim, čini se da bi se sud koji je uputio zahtjev u tom kontekstu trebao usredotočiti na jedno glavno pitanje: jesu li postojale druge mjere, manje ograničavajuće u odnosu na tržišno natjecanje, kojima se jednako mogao postići namjeravani cilj. Naime, to je pitanje o kojem očito najbolje može odlučiti sud koji je uputio zahtjev jer ono zahtijeva uzimanje u obzir različitih pravnih i činjeničnih elemenata. Međutim, čini mi se da je osobito važan određen broj posebnosti predmetnog sporazuma, ili konteksta u kojem je sklopljen.
88.
Kao prvo, sporni sporazum imao je ograničeno zemljopisno i osobno područje primjene: odnosio se na igrače zaposlene u portugalskim nogometnim klubovima u Prvoj i Drugoj ligi koji su bili strane sporazuma, a čiji su ugovori istekli ili su jednostrano raskinuti za vrijeme pandemije bolesti COVID-19. Sportski klubovi su i dalje slobodno mogli zapošljavati, primjerice, igrače iz sportskih klubova koji igraju izvan Portugala ili iz nižih portugalskih liga. Sporazum je također imao prilično ograničen doseg ratione temporis: primjenjivao se samo u razdoblju potrebnom za dovršetak sezone 2019. – 2020. i prestao je proizvoditi učinke od dana nakon posljednje utakmice te sezone.
89.
Kao drugo, s obzirom na hitnost tog pitanja, te neizvjesnost i složenost situacije, prilikom razmatranja postojanja alternativnih mjera, na koje AdC mora ukazati, sud koji je uputio zahtjev treba uzeti u obzir samo one mjere koje su bile razumno dostupne i čije su osmišljavanje i provedba bili relativno jednoznačni. Naravno, to nije bilo razdoblje u kojem je bila zamisliva izrada podrobnih studija i izvješća ili provedba ispitivanja. Uostalom, čak nije bilo moguće ni održavati sastanke uživo, a internetske platforme sigurno nisu bile najučinkovitije sredstvo za duge i složene rasprave.
90.
U tom kontekstu ne zanemarujem ni činjenicu da je Europska mreža za tržišno natjecanje nekoliko tjedana prije sklapanja spornog sporazuma izdala zajedničku izjavu u kojoj je priznala moguću potrebu za suradnjom među poduzetnicima (
78
). Time bi se moglo potkrijepiti stajalište da su nogometni klubovi i nacionalna udruga mogli razumno smatrati da je tijekom tog razdoblja, iznimno, bila potrebna određena razina suradnje u pogledu aspekata u kojima su inače bili žestoka konkurencija.
91.
Kao treće, čini se da je utjecaj spornog sporazuma na ekonomsku djelatnost uključenih nogometnih igrača relativno neznatan. U bilo kojem su trenutku mogli potpisati ugovore s momčadima izvan Portugala, a nakon dana posljednje utakmice sezone i sa bilo kojom momčadi u Portugalu. S obzirom na preporuku FIFA‑e nacionalnim nogometnim udrugama da promijene datume razdobljâ registracije igračâ (
79
), čini mi se da igrači ne mogu tvrditi da su zbog spornog sporazuma izgubili značajne prilike za sklapanje novih ugovora. Osim toga, tim se sporazumom nije, i očito nije moglo, jednostrano utjecati na pravno trajanje postojećih ugovora s igračima; svako produženje njihova trajanja (i, ovisno o slučaju, svaka dodatna naknada) morali su dogovarati sportski klub i igrač na kojeg se ugovor odnosio. Igrači su stoga bili slobodni pregovarati i odbijati ponude koje su smatrali neprivlačnima, uz razmatranje mogućnosti koje su nudile druge nogometne lige.
92.
Iako je sporazum mogao potaknuti igrače da prihvate ponude koje su niže od onih koje bi bili željeli, alternativa dostupna tim igračima (privremeni sustav nezaposlenosti koji je portugalska vlada uspostavila tijekom pandemije) bila je, prema mojem shvaćanju, za njih financijski nepovoljnija.
93.
Stoga preliminarno smatram da je predmetni sporazum bio osmišljen tako da se svede na najmanju mjeru utjecaj na tržišno natjecanje među uključenim sportskim klubovima i da je teško pronaći alternativne mjere koje su jednako učinkovite i manje ograničavajuće. Uzimajući u obzir i stajalište koje je izrazila Europska mreža za tržišno natjecanje, moglo bi se tvrditi da su nogometni klubovi i nacionalna udruga u tom trenutku mogli razumno smatrati da je ograničenje tržišnog natjecanja na temelju spornog sporazuma bilo nužno za postizanje legitimnog cilja u općem interesu i proporcionalno tom cilju.
94.
S obzirom na navedeno, predlažem Sudu da na prvo i drugo prethodno pitanje odgovori tako da članak 101. stavak 1. UFEU‑a treba tumačiti na način da je sporazum o nepreuzimanju radnikâ, kao što je to onaj o kojem je riječ u glavnom postupku, obuhvaćen područjem primjene sudske prakse u predmetu Meca‑Medina osobito pod uvjetom da su se njime stvarno nastojali zajamčiti integritet i pravednost sportskih natjecanja te da je bio nužan i proporcionalan tom cilju.
V. Zaključak
95.
Zaključno, predlažem Sudu da na prethodna pitanja koja je uputio Tribunal da Concorrência, Regulação e Supervisão (Sud za tržišno natjecanje, regulaciju i nadzor, Portugal) odgovori tako da
članak 101. stavak 1. UFEU‑a
treba tumačiti na način da sporazum o nepreuzimanju radnikâ koji su tijekom pandemije bolesti COVID-19 sklopili profesionalni sportski klubovi u dogovoru sa svojom nacionalnom sportskom udrugom:
–
ne treba okvalificirati kao ograničavajući s obzirom na cilj ako je njegova stvarna logika bila očuvanje pravednosti i integriteta sportskog natjecanja na koje je utjecala pandemija i
–
da je obuhvaćen područjem primjene sudske prakse u predmetu Meca‑Medina osobito pod uvjetom da su se njime stvarno nastojali zajamčiti integritet i pravednost sportskih natjecanja te da je bio nužan i proporcionalan tom cilju.
(
1
)	Izvorni jezik: engleski
(
2
)	Presuda od 21. prosinca 2023., International Skating Union/Komisija (C‑124/21 P, EU:C:2023:1012) (u daljnjem tekstu: presuda u predmetu ISU)
(
3
)	Presuda od 21. prosinca 2023., European Superleague Company (C‑333/21, EU:C:2023:1011, u daljnjem tekstu: presuda u predmetu Superleague)
(
4
)	Presuda od 21. prosinca 2023., Royal Antwerp Football Club (C‑680/21, EU:C:2023:1010) (u daljnjem tekstu: presuda u predmetu Royal Antwerp)
(
5
)	Presuda od 4. listopada 2024., FIFA (C‑650/22, EU:C:2024:824) (u daljnjem tekstu: presuda u predmetu FIFA)
(
6
)	Upućivanje na presudu od 18. srpnja 2006., Meca‑Medina i Majcen/Komisija (C‑519/04 P, EU:C:2006:492) (u daljnjem tekstu: presuda u predmetu Meca‑Medina)
(
7
)	C‑209/23 (u daljnjem tekstu: mišljenje u predmetu RCC Sports)
(
8
)	C‑428/23 (u daljnjem tekstu: mišljenje u predmetu ROGON)
(
9
)	U prethodnim pitanjima taj se sporazum naziva „sporazum na daljinu, koji su 7. travnja 2020. posredstvom platformi Zoom odnosno Microsoft Teams sklopili svi profesionalni nogometni klubovi prve lige nacionalnog nogometnog prvenstva države članice i kojem je na isti način sljedeći dan pristupila većina profesionalnih nogometnih klubova druge lige nacionalnog nogometnog prvenstva te države članice, pri čemu je u obama slučajevima to učinjeno u dogovoru s udrugom čiji je cilj podupirati i uređivati aktivnosti profesionalnog nogometa u toj državi članici, te na temelju kojeg su se ti klubovi međusobno sporazumjeli da neće sklapati ugovore s profesionalnim igračima nogometa navedenih liga koji su jednostrano raskinuli svoj ugovor o radu pozivajući se na razloge proizašle iz pandemije bolesti COVID-19 ili bilo koje druge izvanredne odluke donesene zbog te pandemije, osobito produljenja sportske sezone”.
(
10
)	Mišljenje u predmetu Budapest Bank i dr. (C‑228/18, EU:C:2019:678, t. 1.) (u daljnjem tekstu: mišljenje u predmetu Budapest Bank)
(
11
)	Vidjeti, primjerice, Kovar, J‑P. i Kovar, R., ‘L’objet anticoncurrentiel au sens de l’article 101, paragraphe 1, du TFUE: Un objet difficile à identifier’, Concurrences br. 1-2016, čl. br. 77266, str. 48. i Idot, L., ‘La distinction restriction de concurrence par objet/restriction de concurrence par effet et l’article 101 TFUE: Un sujet de disputatio’, Concurrences br. 3-2017, čl. br. 93464, str. 1.
(
12
)	Vidjeti, primjerice, presude od 11. rujna 2014., CB/Komisija (C‑67/13 P, EU:C:2014:2204, t. 58.) (u daljnjem tekstu: presuda u predmetu CB); od 2. travnja 2020., Budapest Bank i dr. (C‑228/18, EU:C:2020:265, t. 54.) (u daljnjem tekstu: presuda u predmetu Budapest Bank); i od 30. siječnja 2020., Generics (UK) i dr. (C‑307/18, EU:C:2020:52, t. 67.) (u daljnjem tekstu: presuda u predmetu Generics).
(
13
)	Vidjeti presudu u predmetu Superleague, t. 161. i 162.
(
14
)	Slično tomu, vidjeti Ibáñez Colomo, P., Restrictions by object under Article 101(1) TFEU: From dark art to administrable framework, Yearbook of European Law, 2024., 00, str. 1. do 37.
(
15
)	Vidjeti presudu u predmetu Superleague, t. 163. i 164.
(
16
)	Ibid.
(
17
)	Vidjeti, među ostalim, presudu od 29. lipnja 2023., Super Bock Bebidas (C‑211/22, EU:C:2023:529).
(
18
)	Vidjeti, drukčije formulirano, mišljenje nezavisne odvjetnice J. Kokott u predmetu Generics (UK) i dr. (C‑307/18, EU:C:2020:28, t. 163.) (u daljnjem tekstu: mišljenje u predmetu Generics).
(
19
)	Vidjeti u tom smislu presudu od 25. ožujka 2021., Lundbeck/Komisija (C‑591/16 P, EU:C:2021:243, t. 139. do 143.) (u daljnjem tekstu: presuda u predmetu Lundbeck).
(
20
)	Vidjeti moje mišljenje u predmetu HSBC Holdings i dr./Komisija (C‑883/19 P, EU:C:2022:384, t. 85.).
(
21
)	Vidjeti presudu u predmetu Superleague, t. 167. Usput bih dodao i da puka namjera ograničavanja tržišnog natjecanja nije, sama po sebi, dovoljna za utvrđivanje postojanja ograničenja. Uzmimo za primjer sporazum kojim se očito ne može ograničiti tržišno natjecanje. Vidjeti u tom pogledu presudu u predmetu CB, t. 54., i mišljenje nezavisnog odvjetnika N. Wahla u predmetu CB/Komisija (C‑67/13 P, EU:C:2014:1958, t. 107.) (u daljnjem tekstu: mišljenje u predmetu CB).
(
22
)	Presuda od 20. studenoga 2008., Beef Industry Development Society i Barry Brothers (C‑209/07, EU:C:2008:643) (u daljnjem tekstu: presuda u predmetu BIDS)
(
23
)	Vidjeti, među ostalim, Frumento, A., Le regole di concorrenza fra imprese industriali nella Comunità economica europea, Rivista Internazionale di Scienze Economiche e Commerciali, 1958., br. 1, str. 10.; Joliet, R., La légalité des clauses de fidélité d'approvisionnement au regard de l'article 85 du Traité de Rome, Revue Critique de Jurisprudence Belge, 1968., str. 157.; i novija publikacija, s daljnjim upućivanjima, Petit, N., La rationalisation au long cours de la restriction de concurrence par « objet » dans la jurisprudence de la Cour de Justice de l’Union européenne, AJCA, 2015., str. 422. i 423.
(
24
)	Vidjeti mišljenje nezavisne odvjetnice E. Sharpston u predmetu KME Germany i dr./Komisija (C‑272/09 P, EU:C:2011:63, t. 67.) u pogledu znamenite presude Europskog suda za ljudska prava u predmetu Jussila (presuda ESLJP‑a od 23. studenoga 2006., Jussila protiv Finske, CE:ECHR:2006:1123JUD007305301, t. 43.).
(
25
)	Vidjeti presudu u predmetu Superleague, t. 165.
(
26
)	Vidjeti, primjerice, presudu od 29. srpnja 2024., Banco BPN/BIC Português i dr. (C‑298/22, EU:C:2024:638, t. 45. i navedena sudska praksa) (u daljnjem tekstu: presuda u predmetu BPN).
(
27
)	Vidjeti, među ostalim, presudu u predmetu Superleague, t. 166.
(
28
)	Vidjeti presudu u predmetu BPN, t. 48.
(
29
)	Vidjeti, primjerice, mišljenje u predmetu Generics (t. 57. i navedenu sudsku praksu). Vidjeti također u pravnoj teoriji Odudu, O., The object/effect distinction, u Charbit, N. i Ahmad, S. (ur.), Richard Whish QC (Hon) Liber Amicorum: Taking Competition Law Outside The Box, Concurrences, 2020., str. 112. i sljedeće stranice.
(
30
)	Vidjeti mišljenje u predmetu Budapest Bank, t. 61. Vidjeti također u pravoj teoriji Dekeyser, K. i dr. (ur.), Regulation 1/2003 and EU Antitrust Enforcement – A Systematic Guide, Wolters Kluwer, 2023., str. 85.
(
31
)	Vidjeti presudu u predmetu Superleague, t. 167.
(
32
)	Vidjeti presudu u predmetu BPN, t. 56.
(
33
)	Vidjeti u tom smislu presudu od 6. prosinca 2012., AstraZeneca/Komisija (C‑457/10 P, EU:C:2012:770, t. 79. do 99.).
(
34
)	Vidjeti osobito presudu u predmetu Budapest Bank, t. 76. i 79. Vidjeti i mišljenja u predmetima CB, t. 79., i Budapest Bank, t. 65. do 72. O važnosti iskustva, u pravnoj teoriji, vidjeti Bailey, D., Restrictions of competition by object under Article 101 TFEU, Common Market Law Review, sv. 49., izd. 2., 2012., str. 562. do 566.
(
35
)	Tim izrazom upućujem na načine postupanja u kojima poduzetnici o kojima je riječ nemaju drugi ekonomski interes osim ograničavanja tržišnog natjecanja.
(
36
)	Vidjeti u tom smislu presudu od 20. siječnja 2016., Toshiba Corporation/Komisija (C‑373/14 P, EU:C:2016:26, t. 29.) (u daljnjem tekstu: presuda u predmetu Toshiba). O toj ću presudi raspravljati u nastavku u točkama 66. i 67. ovog mišljenja.
(
37
)	Vidjeti mišljenje u predmetu Budapest Bank, t. 41. i 48., u kojem je nezavisni odvjetnik M. Bobek govorio o „analizi u dva koraka”. U pravnoj teoriji, vidjeti Peeperkorn, L., Defining restrictions “by object”, Concurrences br. 3-2015, čl. br. 74812, str. 43. i 50., u kojoj se mutatis mutandis upućuje na „dvije razine analize”.
(
38
)	Vidjeti u tom pogledu presudu od 4. listopada 2011., Football Association Premier League i dr. (C‑403/08 i C‑429/08, EU:C:2011:631, t. 143.).
(
39
)	Vidjeti u tom smislu mišljenje u predmetu CB, t. 53. U pravnoj teoriji vidjeti, primjerice, Jones, A., Left behind by modernisation? Restrictions by object under Article 101(1), European Competition Journal, sv. 6., izd. 3., 2010., str. 655.
(
40
)	Vidjeti osobito presude u predmetu Generics (t. 76.) i predmetu Lundbeck, točke 129. do 132.; i presudu od 27. lipnja 2024., Servier i dr./Komisija (C‑201/19 P, EU:C:2024:552, t. 144.). Vidjeti također mišljenje nezavisne odvjetnice J. Kokott u predmetu Lundbeck/Komisija (C‑591/16 P, EU:C:2020:428, t. 155. do 157.).
(
41
)	Vidjeti, primjerice, presudu u predmetu Generics (t. 77.); i mišljenje u predmetu Generics (t. 163.). Vidjeti također Dekeyser, K. i dr. (ur.), bilješka 30., op. cit., str. 84.
(
42
)	Mišljenje u predmetu Budapest Bank, t. 67.
(
43
)	Vidjeti osobito presudu od 25. siječnja 2024., EM akaunt BG (C‑438/22, EU:C:2024:71, t. 26. i navedenu sudsku praksu). Vidjeti također moje mišljenje u predmetu RRC Sports, t. 36 do 38.
(
44
)	Vidjeti United States Department of Justice and the Federal Trade Commission, ‘Antitrust guidelines for business activities affecting workers’, siječanj 2025. (kojima se zamjenjuje prethodna verzija iz listopada 2016.); i Europska komisija, Competition Policy Brief, ‘Antitrust in labour markets’, svibanj 2024.
(
45
)	Vidjeti sudsku praksu na koju se upućuje u Polden, D. J., No‑poach agreements: An overview of US, EU, and national case law, 1. veljače 2024., e‑Competitions, članak br. 116824 te u Posner, E. A. i Volpin, C., No‑poach agreements: An overview of EU and national case law, 4. svibnja 2023., e‑Competitions, članak br. 112194. Kada je riječ o sudovima Unije, vidjeti primjerice nedavno mišljenje nezavisnog odvjetnika M. Szpunara u predmetu FIFA (C‑650/22, EU:C:2024:375, bilješka 34.) (u daljnjem tekstu: mišljenje u predmetu FIFA).
(
46
)	Vidjeti među ostalim Hovenkamp, H. i Areeda, P. E., Antitrust Law: An Analysis of Antitrust Principles and Their Application, točka 352. (posljednje ažuriranje u rujnu 2024.), Kluwer, 2024.; Posner, E. A., Enforcement of US antitrust law in labor markets, Journal of Antitrust Enforcement, sv. 11., izd. 2., 2023., str. 259. (i radove ekonomista navedene u njegovoj bilješki 11.); te Stutz, R. M., ‘The evolving antitrust treatment of labor‑market restraints: From theory to practice, American Antitrust Institute, 31. srpnja 2018.
(
47
)	Točka 129. presude u predmetu FIFA, u kojoj se upućuje na točke 107., 109. i 110. presude u predmetu Royal Antwerp.
(
48
)	Vidjeti, slično tomu, presudu od 13. travnja 2000., Lehtonen i Castors Braine (C‑176/96, EU:C:2000:201, t. 55.) (u daljnjem tekstu: presuda u predmetu Lehtonen): „Momčadi koje sudjeluju u doigravanjima za naslov prvaka ili za ostanak u ligi mogle bi iskoristiti zakašnjele transfere kako bi ojačale postavu u završnici prvenstva ili čak u jednoj odlučujućoj utakmici”.
(
49
)	Vidjeti primjerice, Europska komisija, Glavna uprava za obrazovanje, mlade, sport i kulturu, ECORYS i SportsEconAustria, Mapping study on measuring the economic impact of COVID-19 on the sport sector in the EU – Final report, Ured za publikacije Europske unije, Luksemburg, 2020., odjeljak 2.3.
(
50
)	Vidjeti točke 143. i 144. te presude.
(
51
)	Vidjeti ponovno presudu u predmetu Lehtonen, t. 54.: „Zakašnjelim transferima može se znatno izmijeniti sportska snaga jedne ili druge momčadi tijekom prvenstva, čime se dovodi u pitanje usporedivost rezultata momčadi koje sudjeluju u tom prvenstvu, a time i pravilno funkcioniranje cjelokupnog prvenstva”.
(
52
)	Ta su se pravila, sadržana u FIFA‑inu Pravilniku o statusu i transferu igračâ, primjenjivala na ugovorne odnose između igračâ i sportskih klubova te su se odnosila na naknadu, sankcije u sportu i izdavanje obvezne međunarodne potvrde o transferu, u situaciji navodnog raskida ugovora bez opravdanog razloga.
(
53
)	Presuda u predmetu FIFA, t. 135. i 139.
(
54
)	Ibid, t. 141.
(
55
)	Vidjeti mišljenje u predmetu FIFA, t. 53.
(
56
)	Vidjeti t. 136. presude u predmetu FIFA.
(
57
)	Ibid, t. 137. i 139.
(
58
)	Ibid, t. 138. i 140.
(
59
)	Vidjeti presudu u predmetu Royal Antwerp, t. 95. i 96. Moje isticanje
(
60
)	Vidjeti u tom smislu presudu u predmetu FIFA, t. 107. i presudu u predmetu Royal Antwerp, t. 107.
(
61
)	Slično u mišljenjima nezavisnog odvjetnika C. O. Lenza u predmetu Bosman (C‑415/93, EU:C:1995:293, t. 227. i 270.) i nezavisnog odvjetnika A. Rantosa u predmetu European Superleague Company (C‑333/21, EU:C:2022:993, t. 166.). U pravnoj teoriji, vidjeti primjerice, Siekmann, R., The specificity of sport: Sporting exceptions in EU law, The International Sports Law Journal, 2011., str. 697.
.
(
62
)	Vidjeti ranije navedenu sudsku praksu, t. 33. do 38. ovog mišljenja i sudsku praksu navedenu u t. 23. i 27. mojeg mišljenja u predmetu ROGON.
(
63
)	Vidjeti presudu u predmetu Lundbeck, t. 131., i presudu od 27. lipnja 2024., Servier i dr./Komisija (C‑201/19 P, EU:C:2024:552, t. 87., 144., 277. i 292.). Vidjeti u tom smislu i presudu u predmetu Generics (t. 84. i 85.); i mišljenje nezavisnog odvjetnika M. Watheleta u predmetu Toshiba Corporation/Komisija (C‑373/14 P, EU:C:2015:427, t. 74.).
(
64
)	Točka 29. te presude, moje isticanje
(
65
)	Vidjeti u tom pogledu O’Leary, L., Professional team sports and collective labour law in the European Union, u Anderson, J., Parrish, R. i García, B. (ur.), Research Handbook on EU Sports Law and Policy, Edward Elgar Publishing, 2018., str. 410.
(
66
)	Vidjeti, primjerice, presude od 21. rujna 1999., Albany (C‑67/96, EU:C:1999:430) i od 4. prosinca 2014., FNV Kunsten Informatie en Media (C‑413/13, EU:C:2014:2411).
(
67
)	Presuda od 19. veljače 2002., Wouters i dr. (C‑309/99, EU:C:2002:98) (u daljnjem tekstu: presuda u predmetu Wouters)
(
68
)	Vidjeti presude od 18. siječnja 2024., Lietuvos notarų rūmai i dr. (C‑128/21, EU:C:2024:49, t. 97. do 105.) i od 25. siječnja 2024., Em akaunt BG (C‑438/22, EU:C:2024:71, t. 21. do 35. i 42. do 54.).
(
69
)	Vidjeti presudu u predmetu Meca‑Medina, t. 42.
(
70
)	O tom pitanju vidjeti moje mišljenje u predmetu RRC Sports, t. 32., 33. i 71.
(
71
)	Vidjeti, primjerice, presudu u predmetu Meca‑Medina, t. 43.
(
72
)	Vidjeti presudu u predmetu Superleague, t. 144.
(
73
)	Točke 100. i 102. presude u predmetu FIFA. Vidjeti također mišljenje u predmetu FIFA, t. 61. i 62. i navedenu sudsku praksu.
(
74
)	Vidjeti, među ostalim, Deklaraciju Europskog vijeća o posebnim značajkama sporta i njegovoj društvenoj ulozi u Europi, koju bi trebalo uzeti u obzir prilikom provedbe zajedničkih politika iz prosinca 2000.; Europska komisija, Bijela knjiga – Bijela knjiga o sportu, COM(2007) 391 final od 11. srpnja 2007. i Rezoluciju Europskog parlamenta od 23. studenoga 2021. o politici EU‑a u pogledu sporta: ocjena i mogući putevi naprijed (2021/2058(INI)) (SL 2022., C 224., str. 2.).
(
75
)	Vidjeti u tom pogledu Rezoluciju Vijeća i predstavnika vlada država članica, koji su se sastali u okviru Vijeća, o planu rada Europske unije u području sporta (1. siječnja 2021. – 30. lipnja 2024.) (SL 2020., C 419, str. 1.).
(
76
)	Vidjeti, primjerice, presudu od 11. travnja 2000., Deliège (C‑51/96 i C‑191/97, EU:C:2000:199, t. 67. i 68.).
(
77
)	Točka 97. te presude
(
78
)	Vidjeti točku 12. ovog mišljenja. Istu je ideju Komisija zatim iznijela u točki 3. svoje Komunikacije „Privremeni okvir za procjenu protumonopolskih pitanja povezanih s poslovnom suradnjom pri odgovoru na hitne situacije proizašle iz aktualne pandemije bolesti COVID-19” (SL 2020., C 116 I, str. 7.), koja je objavljena samo jedan dan nakon sklapanja spornog sporazuma.
(
79
)	Vidjeti točku 11. ovog mišljenja.