Laikina versija
GENERALINĖS ADVOKATĖS
LAILA MEDINA IŠVADA,
pateikta 2026 m. kovo 12 d.(1)
Byla C‑60/25 [Livronsa](i)
SR
prieš
FT SpA,
dalyvaujant
Assoutenti
(Corte d’appello di Cagliari (Kaljario apeliacinis teismas, Italija) pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą)
(Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Konkurencija – Susitarimai, sprendimai ir suderinti veiksmai – SESV 101 straipsnio 2 dalis – Reglamentas (EB) Nr. 1/2003 – 16 straipsnio 1 dalis – Palūkanų, išreikštų eurais, išvestinių priemonių sektorius – Europos Komisijos sprendimo privalomumas nacionaliniam teismui – Paskolos gavėjo ir skolinančio banko ginčas dėl palūkanų normos, indeksuotos pagal EURIBOR, galiojimo)
I.      Įvadas
1.        Ši išvada susijusi su prašymu priimti prejudicinį sprendimą dėl SESV 101 straipsnio 2 dalies ir Reglamento (EB) Nr. 1/2003 16 straipsnio 1 dalies aiškinimo(2). Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikė Corte d’appello di Cagliari (Kaljario apeliacinis teismas, Italija) civilinių bylų kolegija byloje tarp paskolos gavėjo SR ir banko FT, kuris jam suteikė hipotekos paskolą. Ginčas susijęs su sąlygos, pagal kurią
paskolos palūkanos nustatomos remiantis euro tarpbankinio skolinimo palūkanų norma (EURIBOR), galiojimu.
2.        Prašymas grindžiamas 2013 m. gruodžio 4 d.(3) ir 2016 m. gruodžio 7 d.(4) Europos Komisijos sprendimais, kuriais ši institucija nustatė, kad tam tikri bankai, dalyvavę EURIBOR nustatymo komisijoje, nuo 2005 m. rugsėjo mėn. iki 2008 m. gegužės mėn. dalyvavo kartelyje(5). Tiksliau tariant, Komisija padarė išvadą, kad šie bankai pažeidė SESV 101 straipsnio 1 dalį ir EEE susitarimo 53 straipsnį, nes dalyvavo darant vieną tęstinį pažeidimą, kurį sudarė susitarimai ir (arba) suderinti veiksmai, kurių tikslas buvo iškreipti įprastą euro palūkanų normos išvestinių finansinių priemonių kainodaros komponentų eigą(6). Bendrasis Teismas(7), kaip pirmosios instancijos teismas, ir Teisingumo Teismas apeliacinėje instancijoje(8) patvirtino Komisijos išvadų pagrįstumą, visų pirma pritardami tam, kad pažeidimas turi būti kvalifikuojamas kaip konkurencijos ribojimas dėl tikslo(9).
3.        Prejudiciniu klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia išsiaiškinti sprendimų dėl euro palūkanų normos išvestinių finansinių priemonių ir su jais susijusio Teisingumo Teismo sprendimo poveikį fizinio asmens ir banko sudarytoje hipotekos paskolos sutartyje esančios sąlygos dėl EURIBOR galiojimui, kai bankas nedalyvavo vykdant Komisijos nustatytą pažeidimą. Iš esmės tas teismas nori išsiaiškinti, pirma, ar SESV 101 straipsnio 2 dalis, kurioje numatyta, kad bet kokie pagal SESV 101 straipsnio 1 dalį draudžiami susitarimai ar sprendimai yra savaime negaliojantys, turėtų lemti tos sąlygos negaliojimą, net jei atitinkama paskolos sutartis sudaryta ne euro palūkanų normos išvestinių finansinių priemonių rinkoje. Antra, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, ar ir kokiu mastu Komisijos nustatytas manipuliavimas EURIBOR turi įrodomąją vertę nacionaliniame procese pagal Reglamento Nr. 1/2003 16 straipsnio 1 dalį.
II.    Faktinės aplinkybės, procesas ir prejudicinis klausimas
4.        2005 m. gruodžio 15 d. SR ir FT sudarė hipotekos paskolos sutartį. Šios paskolos palūkanų norma buvo nustatyta pradiniam šešių mėnesių laikotarpiui. Vėliau ši norma buvo perskaičiuota remiantis kintamuoju komponentu, susietu su EURIBOR. Sutartis buvo dar kartą persvarstyta 2015 m. vasario 20 d.
5.        SR pateikė ieškinį Tribunale di Oristano (Oristano apygardos teismas, Italija). Šiuo ieškiniu jis pirmiausia siekė, kad būtų perskaičiuota hipotekos paskolos palūkanų suma
ir, antra, kad būtų pripažinta jo teisė į kompensacinį reikalavimą. SR teigė, kad tam tikros sutarties sąlygos, įskaitant sąlygą, kuria palūkanų norma nustatoma remiantis EURIBOR, yra negaliojančios dėl neaiškumo ir nepatikimumo. Teismas nusprendė, kad paskolos sutartyje sutarta palūkanų norma buvo nustatyta pagal galiojančius teisės aktus. Jis taip pat pažymėjo, kad kintama palūkanų norma buvo pagrįsta iš anksto nustatytais ir objektyviais kriterijais, kurie nepriklausė nuo kredito įstaigos nuožiūros, todėl sutartis negali būti pripažinta negaliojančia.
6.        SR dėl šio sprendimo pateikė apeliacinį skundą Corte d’appello di Cagliari (Kaljario apeliacinis teismas), kuris šioje byloje yra prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas. Apeliacinėje instancijoje jis paprašė paskelbti paskolos sutarties sąlygą, kurioje daroma nuoroda į EURIBOR, negaliojančia ir perskaičiuoti pagal tą sutartį nustatytą paskolos grąžinimo grafiką. SR visų pirma teigia, kad jis negalėjo teisingai įvertinti EURIBOR taikymo jo paskolai dėl dirbtinio manipuliavimo EURIBOR, kaip nustatė Komisija sprendimuose dėl euro palūkanų normos išvestinių finansinių priemonių. Vykstant procesui apeliantas kreipėsi į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusį teismą, kad šis pateiktų Teisingumo Teismui prejudicinį klausimą.
7.        Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad pagrindinėje byloje, taip pat daugelyje kitų nagrinėjamų ginčų, būtina aiškiai apibrėžti SESV 101 straipsnio 2 dalies taikymo sritį ir sprendimų dėl euro palūkanų normos išvestinių finansinių priemonių įrodomąją vertę nacionaliniams teismams pagal Reglamento Nr. 1/2003 16 straipsnį. Visų pirma, tas teismas nėra tikras, kaip šias nuostatas reikėtų aiškinti vertinant hipotekos paskolos sutarties sąlygos, pagal kurią Komisijos nustatytu pažeidimo laikotarpiu paskolos palūkanų norma buvo nustatoma remiantis EURIBOR, galiojimą.
8.        Šiuo atžvilgiu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas visų pirma nurodo, kad Corte Suprema di Cassazione (Aukščiausias Kasacinis Teismas, Italija) jurisprudencija, atrodo, pasižymi skirtingais požiūriais, kurie prašyme priimti prejudicinį sprendimą apibūdinami, kaip nurodyta toliau.
9.        Viena vertus, pagal pirmąją jurisprudencijos kryptį, sprendimuose dėl euro palūkanų normos išvestinių finansinių priemonių nustatytas manipuliavimas EURIBOR turėtų būti laikomas turinčiu didesnę įrodomąją vertę teikiant ieškinį, kuriuo siekiama su EURIBOR susijusią sutarties sąlygą pripažinti negaliojančia, neatsižvelgiant į tai, ar bankas, kuris yra atitinkamos paskolos sutarties šalis, dalyvavo vykdant Komisijos nustatytą pažeidimą. Be to, pagal tą jurisprudenciją, kai paskolos sutartyje nurodytas išorinis indeksas dėl neteisėto manipuliavimo nebeatspindi šalių išreikšto ketinimo, sutarties sąlygos dalyko negalima nustatyti. Pagal nacionalinę civilinę teisę tokiu atveju ši sąlyga turi būti laikoma iš dalies negaliojančia pažeidimo laikotarpiu. Be to, tik ieškiniu dėl negaliojimo pripažinimo, o ne ieškiniu dėl žalos atlyginimo galima užtikrinti visapusišką galutinio vartotojo apsaugą, apsaugant jį nuo konkurenciją ribojančios sutarties padarinių.
10.      Kita vertus, pagal antrąją ir naujesnę jurisprudenciją, sprendimai dėl euro palūkanų normos išvestinių finansinių priemonių, nors ir yra privalomi nacionaliniams teismams pagal Reglamento Nr. 1/2003 16 straipsnio 1 dalį, neturi reikšmingos įrodomosios vertės, siekiant pripažinti negaliojančia sąlygą, kuria nustatoma paskolos sutarties palūkanų norma, susieta su EURIBOR. Šioje jurisprudencijoje pripažįstama, kad Komisijos šiuose sprendimuose nustatytas pažeidimas yra veiksmai, kuriais siekta sumažinti pinigų srautus, su kuriais kartelio dalyviai būtų susidūrę pagal euro palūkanų normos išvestines finansines priemones. Todėl šis konkurencijos apribojimas susijęs tik su euro palūkanų normos išvestinių finansinių priemonių rinka ir negali turėti jokio poveikio kintamų palūkanų paskolų, susietų su EURIBOR, rinkai.
11.      Bet kuriuo atveju prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas linkęs manyti, kad, nustačius, jog buvo manipuliuojama pagrindine palūkanų norma, toks manipuliavimas turi būti laikomas įrodytu visose rinkose, kuriose ta norma taikoma. Būtų prieštaringa manyti, kad Komisijos sprendimuose nustatytas manipuliavimas EURIBOR susijęs tik su euro palūkanų normos išvestinių finansinių priemonių rinka, o ne su kitomis rinkomis, įskaitant kintamų palūkanų paskolų rinką. Be to, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo, kad aiškinimas, pagal kurį SESV 101 straipsnio 2 dalis neturi jokio poveikio sutartiniams santykiams, susijusiems su EURIBOR pažeidimo laikotarpiu, susilpnintų šios nuostatos atgrasomąjį poveikį.
12.      Tokiomis aplinkybėmis Corte d’appello di Cagliari (Kaljario apeliacinis teismas) nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:
„Ar, remiantis [Reglamento (EB) Nr. 1/2003] 16 straipsnio 1 nuostatomis, turi būti laikoma, kad manipuliavimo EURIBOR [palūkanų norma] įrodymai, nustatyti sprendimuose [dėl euro palūkanų normos išvestinių finansinių priemonių] ir [Sprendime HSBC Holdings ir kt. / Komisija], yra galutinai privalomi ir nacionaliniams teismams, ir ar konkurencijos ribojimas, dėl kurio priimti [tie] Komisijos ir Teisingumo Teismo sprendimai, yra pagal [SESV] 101 straipsnį draudžiamas kartelis tik [euro palūkanų normos] išvestinių finansinių priemonių rinkoje, ar bet kurioje rinkoje, kurioje naudota EURIBOR [palūkanų norma], kuria buvo manipuliuojama?“
13.      Prašymas priimti prejudicinį sprendimą Teisingumo Teismo kanceliarijoje gautas 2025 m. sausio 28 d. Apeliantas, atsakovas, į pagrindinę bylą įstojusi šalis ir Komisija pateikė rašytines pastabas. Šioje byloje posėdis nebuvo surengtas.
III. Vertinimas
14.      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, ar Reglamento Nr. 1/2003 16 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad Komisijos sprendime, kuriuo nustatytas SESV 101 straipsnio 1 dalies pažeidimas, padaryta išvada, jog buvo manipuliuojama pagrindine palūkanų norma, turėtų būti laikoma galutine nacionaliniams teismams jų nagrinėjamose bylose. Tas teismas taip pat klausia, ar ta išvada reiškia, kad susitarimas, susijęs su ta palūkanų norma, sudarytas ne rinkoje, su kuria susijęs Komisijos sprendimas, yra draudžiamas susitarimas pagal SESV 101 straipsnį.
15.      Pirmiausia aptarsiu klausimo dalį, susijusią su SESV 101 straipsnio aiškinimu
(pirma dalis), paskui – klausimo dalį, susijusią su Reglamento Nr. 1/2003 16 straipsnio 1 dalies aiškinimu
(antra dalis).
16.      Dėl klausimo pirmos dalies
pažymėtina, kad iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą galima daryti išvadą, kad tą prašymą pateikusio teismo abejonės dėl šios nuostatos taikymo srities siejamos su sprendimų dėl euro palūkanų normos išvestinių finansinių priemonių išvadų teisinėmis pasekmėmis, kaip patvirtinta Teisingumo Teismo sprendime
HSBC Holdings ir kt.
Kalbant konkrečiau, tas teismas klausia, ar išvada, kad tam tikroje rinkoje buvo manipuliuojama pagrindine palūkanų norma ir dėl to buvo pažeista SESV 101 straipsnio 1 dalis, gali padaryti negaliojančią kitoje rinkoje sudarytos sutarties sąlygą, kurioje pažeidimo laikotarpiu daroma nuoroda į tą palūkanų normą, kaip numatyta SESV 101 straipsnio 2 dalyje.
17.      Pagal SESV 101 straipsnio 2 dalį, bet kokie susitarimai ar sprendimai, draudžiami pagal SESV 101 straipsnio 1 dalį, yra savaime negaliojantys. Pagal Teisingumo Teismo jurisprudenciją, susitarimas, kuris neatitinka SESV 101 straipsnio 3 dalyje nustatytų sąlygų, tampa negaliojančiu, jeigu jo tikslas ar poveikis yra nesuderinamas su SESV 101 straipsnio 1 dalyje nustatytu draudimu(10). Be to, kadangi SESV 101 straipsnio 2 dalyje numatytas negaliojimas yra absoliutus, pagal šią nuostatą, negaliojantis susitarimas nesukuria teisinių pasekmių jo šalims nei praeityje, nei ateityje(11). Tokiu susitarimu taip pat negalima remtis ir prieš trečiąsias šalis(12).
18.      Teisingumo Teismas apibrėžė SESV 101 straipsnio 2 dalies taikymo sritį(13), apribodamas jos taikymą susitarimams, kuriems taikomas SESV 101 straipsnio 1 dalyje nustatytas draudimas(14). Iš tiesų pagal jurisprudenciją bet kas gali remtis draudžiamo susitarimo savaiminiu negaliojimu, o teismai yra įpareigoti jo laikytis(15). Tik SESV 101 straipsnio 1 dalyje numatytas sprendimas ar susitarimas tampa iš esmės visiškai neįgyvendinamas, nebent ribojantys elementai gali būti atskirti nuo likusios susitarimo dalies(16). Kaip nurodė Teisingumo Teismas, SESV 101 straipsnio 2 dalyje numatytos negaliojimo pasekmės susitarimo dalims, kurios nėra nesuderinamos su 101 straipsnio 1 dalimi, ir bet kokiems užsakymams ir tiekimams, atliktiems remiantis susitarimu, bei iš to kylančioms finansinėms prievolėms nėra Sąjungos teisės klausimas(17).
19.      Mano nuomone, Teisingumo Teismo sprendimų motyvus galima lengvai paaiškinti, visų pirma, atsižvelgiant į būtinybę užkirsti kelią kaskados pobūdžio poveikiui, kurį numato prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, būtent sutartiniams santykiams, sudarytiems tarp trečiųjų šalių, nesusijusių su konkrečiu susitarimu, kurį Komisija pripažino draudžiamu. Tai ypač pasakytina apie tokią sąlygą kaip nagrinėjamoje byloje, kuri susijusi su produktu ir rinka, besiskiriančiais nuo tų, kuriems taikomi Komisijos sprendimai dėl manipuliavimo EURIBOR, susijusio su euro palūkanų normos išvestinėmis finansinėmis priemonėmis. Manau, kad teisinės ir ekonominės pasekmės, kurios galėtų atsirasti dėl sistemingo bet kokio susitarimo ar bet kokios sąlygos, kuri savaime nėra draudžiama pagal SESV 101 straipsnio 1 dalį, pripažinimo negaliojančia, yra nenuspėjamos, todėl tai pateisina Teisingumo Teismo aiškinamąjį požiūrį į SESV 101 straipsnio 2 dalį.
20.      Antra, kaip teigia atsakovas pagrindinėje byloje, Teisingumo Teismo SEVT 101 straipsnio 2 dalies aiškinimas taip pat atitinka principą, kad atsakomybė už Sąjungos konkurencijos taisyklių pažeidimus yra asmeninio pobūdžio. Pagal jurisprudenciją, už šių taisyklių pažeidimą atsako tik tas ūkio subjektas, kuris jas pažeidė(18). Nors ši jurisprudencija susiformavo nagrinėjant prejudicinius klausimus, susijusius su ieškiniais dėl žalos atlyginimo, logiška, kad SESV 101 straipsnio 2 dalyje numatytas susitarimų ir sprendimų, kurie prieštarauja 101 straipsnio 1 daliai, negaliojimas negali būti taikomas sutartiniams santykiams, kuriuos sudarė su pažeidimu nesusijusios
šalys.
21.      Tiesa, kad Sprendime Allianz Hungária(19), kurį Komisija nurodo rašytinėse pastabose, Teisingumo Teismas nusprendė, kad vertikalieji susitarimai, sudaryti siekiant įgyvendinti horizontaliuosius (rinkos pasidalijimo) susitarimus, prieštaraujančius
SESV 101 straipsnio 1 daliai, taip pat gali būti pripažinti neteisėtais pagal pastarąją nuostatą(20). Konkrečiau, šioje byloje buvo keliamas klausimas, ar vertikalieji susitarimai, kuriais dvi transporto priemonių draudimo įmonės dvišaliu pagrindu susitarė su automobilių pardavėjais arba jiems atstovaujančia profesine asociacija dėl valandinio tarifo, mokėtino už apdraustų transporto priemonių remontą, yra SESV 101 straipsnio 1 dalyje nurodytas ribojimas dėl tikslo. Teisingumo Teismas nusprendė, kad dėl šių dviejų įmonių horizontaliojo susitarimo, kuriuo siekiama pasidalinti rinką, neteisėtais gali tapti ir vertikalieji susitarimai, sudaryti siekiant jį įgyvendinti.
22.      Sprendimas Allianz Hungária negali būti taikomas šioje byloje. Iš to sprendimo matyti, kad Teisingumo Teismas SESV 101 straipsnio 2 dalyje numatyto negaliojimo netaikė susitarimams, kuriems netaikomas SESV 101 straipsnio 1 dalyje nustatytas draudimas. Priešingai, jis nusprendė, kad vertikalieji susitarimai, būtini horizontaliajam susitarimui įgyvendinti, be kurių pastarasis susitarimas negalėtų būti vykdomas, taip pat gali būti laikomi prieštaraujančiais SESV 101 straipsnio 1 daliai ir todėl savaime negaliojančiais, atsižvelgiant į vertinimą, kurį turi atlikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.
23.      Šiuo atžvilgiu pakanka pažymėti, kad pagrindinėje byloje nagrinėjama paskolos sutartis nėra susijusi su jokiu Komisijos nustatytu SESV 101 straipsnio 1 dalies pažeidimu. Be to, skirtingai nei Sprendime Allianz Hungária nagrinėtu atveju, ta sutartis nebuvo sudaryta siekiant įgyvendinti ar vykdyti ribojantį susitarimą, kurį Komisija nustatė sprendimuose dėl euro palūkanų normos išvestinių finansinių priemonių. Joje tik daroma nuoroda į EURIBOR pagrindinę palūkanų normą, siekiant nustatyti kintamą palūkanų normą, taikomą banko fiziniam asmeniui suteiktai hipotekos paskolai, kuri a fortiori neturi  jokio ryšio su Komisijos nustatyta neteisėta veika. Atsižvelgdama į tai, manau, kad ši sutartis negali būti laikoma turinčia
SESV 101 straipsnio 2 dalyje, kuri, remiantis šios išvados 18 punkte nurodyta jurisprudencija, taikoma tik susitarimams, prieštaraujantiems
SESV 101 straipsnio 1 daliai, numatytą poveikį.
24.      Iš to išplaukia, kad SESV 101 straipsnio 2 dalis negali būti aiškinama taip, kad dėl Komisijos išvados sprendime, kuriuo nustatytas SESV 101 straipsnio 1 dalies pažeidimas, jog buvo manipuliuojama pagrindine palūkanų norma, paskolos sutartyje nustatyta sąlyga, susijusi su ta pagrindine palūkanų norma, turi tapti negaliojančia, jei ta sąlyga nėra Komisijos sprendime nurodyto ribojančio susitarimo dalis ir nėra nustatyta, kad ji prieštarauja SESV 101 straipsnio 1 daliai.
25.      Šiame etape svarbu pažymėti, kad tai, jog SESV 101 straipsnio 2 dalyje nėra numatytas teisinis pagrindas paskelbti negaliojančia paskolos sutarties sąlygą, kuri nepatenka į SESV 101 straipsnio 1 dalies taikymo sritį, nereiškia, kad tos sutarties šalys neturi kitų teisinių priemonių, kuriomis galėtų remtis, siekdamos pripažinti tą sąlygą negaliojančia(21). Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad, kaip matyti iš Teisingumo Teismo jurisprudencijos, pagal SESV 101 straipsnio 1 dalį draudžiamo susitarimo pasekmes sutartiniams santykiams, į kuriuos įtrauktos trečiosios šalys, turi nustatyti nacionaliniai teismai pagal savo teisės aktus(22).
26.      Šioje byloje prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pateikė gana ribotą informaciją šiuo klausimu. Vis dėlto iš šio prašymo galima daryti išvadą, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamas ieškinys dėl negaliojimo pripažinimo, grindžiamas tariamu sąlygos, kuria paskolos sutarties palūkanų norma nustatoma remiantis EURIBOR pagrindine palūkanų norma, nepatikimumu. Atsižvelgdamas į šios išvados 25 punkte nurodytą jurisprudenciją, niekas nedraudžia prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui įvertinti tos sąlygos galiojimą ir poveikį atsižvelgiant į nutartyje dėl šio prašymo nurodytas taikytinas nacionalines nuostatas, pavyzdžiui, susijusias su sutarčių dalyko teisėtumu(23).
27.      Būtent tokiomis aplinkybėmis Reglamento Nr. 1/2003 16 straipsnio, su kuriuo susijusi antroji klausimo dalis, aiškinimas įgyja ypatingą reikšmę byloje, panašioje į pagrindinę bylą, visų pirma atsižvelgiant į sprendimus dėl euro palūkanų normos išvestinių finansinių priemonių. Šia dalimi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar šiuose sprendimuose Komisijos nustatytas manipuliavimas turi įrodomąją vertę byloje dėl sąlygos, susijusios su EURIBOR, galiojimo pagal nacionalinę teisę pažeidimo laikotarpiu.
28.      Reglamento Nr. 1/2003 16 straipsnyje „Vienodas [Sąjungos] konkurencijos teisės taikymas“ nustatyta, kad nacionalinių teismų priimami sprendimai dėl susitarimų, sprendimų ar veiklos pagal SESV 101 ar 102 straipsnį, jau esančių Komisijos sprendimo objektu, negali prieštarauti Komisijos priimtam sprendimui(24). Šia nuostata įtvirtinama anksčiau galiojusi jurisprudencija(25), kurioje Teisingumo Teismas iš esmės nusprendė, kad konkurencijos teisės įgyvendinimo sistemoje, kurioje dalyvauja daugelis subjektų, įskaitant nacionalinius teismus, teisinio tikrumo ir vienodo Sąjungos konkurencijos taisyklių taikymo principai reikalauja vengti prieštaringų sprendimų(26).
29.      Be to, jurisprudencijoje Teisingumo Teismas apibrėžė taisyklės, kylančios iš Reglamento Nr. 1/2003 16 straipsnio, ribas. Pavyzdžiui, civilinėje byloje dėl žalos atlyginimo, kurioje turi būti nustatytas žalingas elgesys, nuostoliai ir tiesioginis priežastinis ryšys tarp jų, nacionalinis teismas privalo atsižvelgti į Komisijos išvadą, kad susitarimas yra draudžiamas, ir į to susitarimo teisinį kvalifikavimą(27). Bendrasis Teismas jurisprudencijoje, kuriai, mano nuomone, Teisingumo Teismas nesunkiai pritartų(28), taip pat nustatė, kad nacionaliniai teismai privalo laikytis ir Komisijos išvadų dėl nagrinėjamų veiksmų laiko ir geografinės apimties ir dėl tiriamų asmenų atsakomybės už nagrinėjamą elgesį arba jos nebuvimo(29).
30.      Šiuo atveju, atsižvelgiant į sprendimus dėl euro palūkanų normos išvestinių finansinių priemonių, svarbu pažymėti, kad Komisija nustatė, jog tam tikri EURIBOR grupės bankai dalyvavo kartelyje euro palūkanų normos išvestinių finansinių priemonių rinkoje, kuris iš esmės truko nuo 2005 m. rugsėjo mėn. iki 2008 m. gegužės mėn.(30) Visų pirma Komisija nustatė, kad per tą laikotarpį kartelio dalyviai vykdė tam tikrą veiklą, kuria siekė iškreipti įprastą euro palūkanų normos išvestinių finansinių priemonių kainų komponentų, būtent EURIBOR, raidą. Ši veikla apėmė keitimąsi informacija apie jų pageidavimus dėl nekintamų, žemų ar aukštų palūkanų normų (fiksuotų palūkanų normų) tam tikrais EURIBOR terminais, priklausomai nuo jų prekybos pozicijų ar rizikos. Dalyviai taip pat keitėsi konfidencialia informacija apie savo prekybos pozicijas ar ketinimus dėl EURIBOR, kuri bus teikiama konkretiems terminams. Kartais prekiautojai  taip pat svarstė galimybę suderinti bent vieną iš EURIBOR, kurią pateiks jų bankai, remdamiesi iš kitų dalyvių gauta informacija(31).
31.      Verta prisiminti, kad EURIBOR yra tarptautinėse pinigų rinkose plačiai naudojama pagrindinė palūkanų norma(32). Ja siekiama atspindėti tarpbankinių paskolų eurais kainą. Skaičiavimai atliekami kasdien, naudojant kelių finansų įstaigų, įtrauktų į specialią komisiją, pateikiamus duomenis. Skaičiavimas grindžiamas komisijoje bankų pateiktais pasiūlymais, kuriuose įvertinamos palūkanų normos, už kurias hipotetinis pirmos klasės bankas skolintų lėšas kitam pirmos klasės bankui. EURIBOR palūkanų normos atsispindi euro palūkanų normos išvestinių finansinių priemonių, kurios yra pasauliniu mastu prekiaujami finansiniai produktai, kainodaroje. Šiuos produktus naudoja didelės įmonės, finansų įstaigos, rizikos draudimo fondai ir kitos tarptautinės įmonės, siekdamos valdyti savo palūkanų normos riziką (apsaugoti skolininkus ir investuotojus) arba spekuliaciniais tikslais(33).
32.      Kaip Komisija teisingai nurodo rašytinėse pastabose, ypatingą dėmesį reikia atkreipti į tai, kad sprendimuose dėl euro palūkanų normos išvestinių finansinių priemonių nėra jokių konkrečių išvadų dėl ribojančio susitarimo poveikio EURIBOR lygiui. Iš tų sprendimų visų pirma matyti, kad bankai, dalyvavę komisijoje, galėjo manipuliuoti EURIBOR, ją pakeldami, sumažindami arba išlaikydami nepakitusią, priklausomai nuo kartelio šalių pozicijų išvestinių finansinių priemonių rinkoje(34). Todėl sprendimuose dėl euro palūkanų normos išvestinių finansinių priemonių nenustatyta, ar kartelis buvo linkęs didinti, ar mažinti EURIBOR. Nors atsižvelgiant į draudžiamame susitarime dalyvavusių bankų veiksmus galima pagrįstai manyti, kad kartelio veikimo laikotarpiu EURIBOR neatitiko įprastos tendencijos(35), Komisija nepadarė jokių galutinių išvadų dėl bendrosios krypties, kurios buvo laikomasi manipuliuojant šia pagrindine palūkanų norma. Atitinkamais sprendimais(36) ir Bendrasis Teismas, ir Teisingumo Teismas patvirtino Komisijos išvadas ir padarė išvadą, kad atitinkamas pažeidimas yra ribojimas „dėl tikslo“, kaip nurodyta SESV 101 straipsnio 1 dalyje, ir susijęs tik su euro palūkanų normos išvestinių finansinių priemonių rinka(37).
33.      Iš pirmiau pateiktų aplinkybių matyti, kad, atsižvelgiant į sprendimus dėl euro palūkanų normos išvestinių finansinių priemonių, pagal Reglamento Nr. 1/2003 16 straipsnį Komisijos nustatytu laikotarpiu nacionaliniai teismai turėtų laikyti manipuliavimo EURIBOR faktą galutinai nustatytu. Kadangi nagrinėjamas pažeidimas buvo pripažintas ribojimu dėl tikslo, vien iš veiksmų, kuriuos Komisija pripažino prieštaraujančiais SESV 101 straipsnio 1 daliai, negalima daryti išvados apie konkretų poveikį EURIBOR lygiui.
34.      Šioje byloje vis dar kyla klausimas, ar Reglamento Nr. 1/2003 16 straipsnis yra tinkamas teisinis pagrindas nuspręsti, kad, kai nacionalinis teismas turi spręsti dėl sutarties sąlygos galiojimo pagal savo nacionalinę teisę, ypač dėl tos sąlygos dalyko teisėtumo, Komisijos sprendime, kuriuo nustatytas SESV 101 straipsnio 1 dalies pažeidimas, padarytos išvados yra privalomos tam nacionaliniam teismui.
35.      Šiuo klausimu pakanka pažymėti, kad Reglamento Nr. 1/2003 16 straipsnis yra nuostata, pagal kurią nacionaliniai teismai privalo susilaikyti nuo sprendimų, prieštaraujančių Komisijos priimtiems sprendimams, tik „[kai priima] sprendim[us] dėl susitarimų, sprendimų ar veiklos pagal [SESV 101] ar [102] straipsnį“. Kadangi tokioje byloje kaip pagrindinė nacionalinis teismas bet kuriuo atveju netaikytų Sąjungos konkurencijos taisyklių ginčui, kurį jis nagrinėja, išspręsti, negalima teigti, kad Reglamento Nr. 1/2003 16 straipsnis formaliai yra teisinis pagrindas, įpareigojantis nacionalinį teismą Komisijos sprendimuose dėl euro palūkanų normos išvestinių finansinių priemonių padarytas išvadas laikyti galutinėmis.
36.      Tokiomis aplinkybėmis būtų galima teigti, kad kai nacionalinis teismas nagrinėja bylą remdamasis tik savo nacionaline teise, Komisijos sprendime, kuriuo nustatytas SESV 101 straipsnio 1 dalies pažeidimas, padarytų išvadų privalomas pobūdis taip pat turi būti nustatytas pagal tą teisę.
Vis dėlto toks požiūris negali būti priimtinas dėl dviejų pagrindinių priežasčių. Pirma, juo neatsižvelgiama į tai, kad Sąjungos institucijų pagal jų kompetenciją priimti aktams nereikia pripažinimo nacionalinėje teisinėje sistemoje. Priešingai, jie yra neatskiriama valstybių narių teisinių sistemų dalis, todėl nacionalinėse procedūrose
jų negalima ignoruoti. Antra, toks požiūris galiausiai galėtų lemti tai, kad nacionalinis teismas atsisakytų atsižvelgti į Sąjungos aktą, kuris yra teisėtas ir galiojantis pagal suformuotą jurisprudenciją, be to, tame akte
padarytos išvados buvo patvirtintos Teisingumo Teismo sprendime
HSBC Holdings ir kt.
37.      Vadinasi, net jei Reglamento Nr. 1/2003 16 straipsnis,
kaip nurodyta pirmiau, negali būti laikomas taikytinu pagrindinėje byloje, vienas iš šioje nuostatoje suformuluotų principų, kad pagal Sąjungos teisinę sistemą padaryta išvada negali būti ignoruojama, iš esmės lemia panašias teisines pasekmes. Nacionalinis teismas privalo atsižvelgti į vykstant Sąjungos procedūrai padarytas faktines ir teisines išvadas, kai jos yra svarbios nacionaliniuose ginčuose, net jeigu jie nesprendžiami pagal specialią Sąjungos teisės sistemą.
38.      Šiuo atveju atsižvelgiant į šalies, siekiančios, kad tam tikra sąlyga būtų pripažinta negaliojančia pagal nacionalinę teisę, pareikštą ieškinį, Komisijos sprendimuose dėl euro palūkanų normos išvestinių finansinių priemonių, susijusiuose su manipuliavimu EURIBOR, padaryta išvada turi būti laikoma galutinai nustatyta ir į ją turi būti tinkamai atsižvelgta, žinoma, kaip paaiškinta šios išvados 33 punkte, laikantis konkrečių tuose sprendimuose nustatytų sąlygų.
39.      Atsižvelgdama į pirmiau išdėstytus argumentus, manau, kad SESV 101 straipsnio 2 dalis ir Reglamento Nr. 1/2003 16 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinamos taip, kad Komisijos sprendime, kuriame
konstatuotas
SESV 101 straipsnio 1 dalies pažeidimas, padaryta išvada, kad buvo manipuliuojama pagrindine palūkanų norma, nereiškia, jog paskolos sutartyje esanti sąlyga, kurioje daroma nuoroda į tą palūkanų normą, yra negaliojanti, jei ta sąlyga nėra Komisijos sprendime nurodyto ribojančio susitarimo dalis ir nėra nustatyta, kad ji prieštarauja SESV 101 straipsnio 1 daliai. Vis dėlto, net jei Reglamento Nr. 1/2003 16 straipsnis formaliai nėra taikomas, nagrinėdamas bylą dėl sąlygos galiojimo pagal nacionalinę teisę, nacionalinis teismas negali neatsižvelgti į Komisijos sprendime padarytą išvadą dėl manipuliavimo ir turi laikytis konkrečių tame sprendime nustatytų sąlygų.
IV.    Išvada
40.      Remdamasi pirmiau pateikta
analize, siūlau Teisingumo Teismui į Corte d’appello di Cagliari (Kaljario apeliacinis teismas, Italija) pateiktą prejudicinį klausimą atsakyti taip:
SESV 101 straipsnio 2 dalis ir 2002 m. gruodžio 16 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 1/2003 dėl konkurencijos taisyklių, nustatytų [SESV 101] ir [102] straipsniuose, įgyvendinimo (OL L 1, 2003, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 2 t., p. 205) 16 straipsnio 1 dalis
turi būti aiškinamos taip, kad Europos Komisijos sprendime, kuriuo nustatytas SESV 101 straipsnio 1 dalies pažeidimas, padaryta išvada, kad buvo manipuliuojama pagrindine palūkanų norma nereiškia, jog paskolos sutartyje esanti sąlyga, kurioje daroma nuoroda į tą palūkanų normą, yra negaliojanti,
jei ta sąlyga nėra Komisijos sprendime nurodyto ribojančio susitarimo dalis ir nėra nustatyta, kad ji prieštarauja SESV 101 straipsnio 1 daliai. Vis dėlto, net jei Reglamento Nr. 1/2003 16 straipsnis formaliai nėra taikomas, nagrinėdamas bylą dėl sąlygos galiojimo pagal nacionalinę teisę, nacionalinis teismas negali neatsižvelgti į Komisijos sprendime padarytą išvadą dėl manipuliavimo ir turi laikytis konkrečių tame sprendime nustatytų sąlygų.
1      Originalo kalba: anglų.
i Šios bylos pavadinimas yra išgalvotas. Jis neatitinka jokios bylos šalies tikrojo vardo, pavardės ar pavadinimo.
2      2002 m. gruodžio 16 d. Tarybos reglamentas dėl konkurencijos taisyklių, nustatytų [SESV 101] ir [102] straipsniuose, įgyvendinimo (OL L 1, 2003, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 2 t., p. 205).
3      Komisijos sprendimas C(2013) 8512 final dėl procedūros pagal [SESV] 101 straipsnį ir EEE susitarimo 53 straipsnį (byla AT.39914 – Euro palūkanų normos išvestinės finansinės priemonės) (Susitarimas); toliau – 2013 m. sprendimas). Šis sprendimas buvo skirtas bankams, priklausantiems grupėms Barclays, Deutsche Bank, Société Générale ir Royal Bank of Scotland.
4      Komisijos sprendimas C(2016) 8530 final dėl procedūros pagal [SESV] 101 straipsnį ir EEE susitarimo 53 straipsnį (byla AT.39914 – Euro palūkanų normos išvestinės finansinės priemonės); toliau – 2016 m. sprendimas). Šis sprendimas buvo skirtas bankams, priklausantiems grupėms Crédit Agricole, HSBC ir JPMorgan Chase.
5      Dviejų atskirų sprendimų priėmimas yra susijęs su tuo, kad kai kurie iš susijusių bankų, išvardytų 2013 m. sprendimo 2 konstatuojamojoje dalyje, sutiko dalyvauti susitarimo procedūroje pagal 2004 m. balandžio 7 d. Komisijos reglamento (EB) Nr. 773/2004 dėl bylų nagrinėjimo Komisijoje pagal [SESV 101
ir 102] straipsnius (OL L 123, 2004, p. 18; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 3 t., p. 81). Kita vertus, kiti bankai, nurodyti 2016 m. sprendimo 52–64 konstatuojamosiose dalyse, nusprendė nedalyvauti toje procedūroje, todėl dėl tų bankų buvo priimtas sprendimas pagal Reglamento Nr. 1/2003 7 straipsnyje nustatytą įprastą procedūrą.
6      Be kita ko, žr. 2013 m. sprendimo 67 konstatuojamąją dalį ir jo 1 straipsnį. Taip pat žr. 2016 m. sprendimo 357 konstatuojamąją dalį ir 1 straipsnį.
7      2019 m. rugsėjo 24 d. Sprendimas HSBC Holdings ir kt. / Komisija (T‑105/17, EU:T:2019:675).
8      2023 m. sausio 12 d. Sprendimas HSBC Holdings ir kt. / Komisija (C‑883/19 P, EU:C:2023:11; toliau – Sprendimas HSBC Holdings ir kt.).
9      Bendrojo Teismo ir Teisingumo Teismo sprendimai buvo susiję tik su 2016 m. sprendimu, o 2013 m. sprendimas, kuris galutinai įsigaliojo, nebuvo nagrinėjamas. Abiem sprendimais 2016 m. sprendimas buvo iš dalies panaikintas, visų pirma dėl Komisijos pareiškėjams toje byloje paskirtos baudos dydžio nustatymo. Bendrasis Teismas priėjo prie panašios išvados 2023 m. gruodžio 20 d.
sprendimuose
JPMorgan Chase ir kt. / Komisija (T‑106/17, EU:T:2023:832) ir Crédit agricole ir Crédit agricole Corporate and Investment Bank / Komisija (T‑113/17, EU:T:2023:847). Apeliaciniai skundai dėl šių sprendimų šiuo metu nagrinėjami Teisingumo Teisme atitinkamai bylose C‑160/24 P ir C‑191/24 P. Be to, iš dalies panaikinus 2016 m. sprendimą dėl paskirtos baudos, Komisija priėmė 2021 m. birželio 28 d. sprendimą C(2021) 4600 final. Dėl šio sprendimo buvo priimtas 2024 m. lapkričio 27 d. Sprendimas HSBC Holdings ir kt. / Komisija (T‑561/21, EU:T:2024:869), dabar jis galutinai įsiteisėjo.
10      1971 m. lapkričio 25 d. Sprendimas Béguelin Import (22/71, EU:C:1971:113, 26 punktas).
11      1973 m. vasario 6 d. Sprendimas Brasserie de Haecht (48/72, EU:C:1973:11, 26 punktas).
12      1971 m. lapkričio 25 d. Sprendimas Béguelin Import (22/71, EU:C:1971:113, 29 punktas).
13      Be kita ko, žr. Jones, A., Sufrin, B. ir Dunne, N., EU Competition Law: Text, Cases and Materials, Oxford University Press, 2023, p. 228; Van Bael, I. ir Bellis, J.-F., Competition Law of the European Union, Wolters Kluwer, 2021, p. 77 ir 78; Argenton, C., Geradin, D. ir Stephan, A., EU Cartel Law and Economics, Oxford University Press, 2020, p. 69 ir 70; ir Meeßen, G., „Article 101 TFEU“, Kellerbauer, M., Klamert, M., ir Tomkin, J. (eds.), The EU Treaties and the Charter of Fundamental Rights: A Commentary, Oxford University Press, 2019, p. 1034 ir 1035.
14      Visi šie sprendimai tebėra aktualūs iki šiol, kaip matyti, pavyzdžiui, iš 2023 m. balandžio 20 d. Sprendimo Repsol Comercial de Productos Petrolíferos (C‑25/21, EU:C:2023:298, 70–73 punktai) ir 2024 m. sausio 25 d. Sprendimo Em akaunt BG (C‑438/22, EU:C:2024:71, 57 ir 58 punktai), kuriuose juos daroma aiški nuoroda.
15      Šiuo klausimu žr. 2001 m. rugsėjo 20 d. Sprendimą Courage ir Crehan (C‑453/99, EU:C:2001:465, 22 punktas).
16      Šiuo klausimu žr. 1991 m. vasario 28 d. Sprendimą Delimitis (C‑234/89, EU:C:1991:91, 40 punktas).
17      Žr. 1983 m. gruodžio 14 d. Sprendimą Société de vente de ciments et bétons de l’est (319/82, EU:C:1983:374, 11 ir 12 punktai).
18      2019 m. kovo 14 d. Sprendimas Skanska Industrial Solutions ir kt. (C‑724/17, EU:C:2019:204, 31 punktas).
19      2013 m. kovo 14 d. Sprendimas Allianz Hungária Biztosító ir kt. (C‑32/11, EU:C:2013:160) (toliau – Sprendimas Allianz Hungária).
20      Ten pat, 50 punktas.
21      Be to, šalis, mananti, kad jai buvo padaryta žalos dėl manipuliavimo pagrindine palūkanų norma, iš tiesų gali pareikšti ieškinį dėl žalos atlyginimo pagal nacionalinę teisę, kuria perkeliama 2014 m. lapkričio 26 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2014/104/ES dėl tam tikrų taisyklių, kuriomis reglamentuojami pagal nacionalinę teisę nagrinėjami ieškiniai dėl žalos, patirtos dėl valstybių narių ir Europos Sąjungos konkurencijos teisės nuostatų pažeidimo, atlyginimo (OL L 349, 2014, p. 1). Savo ruožtu nacionalinis teismas, kuriam pateiktas ieškinys, privalo užtikrinti teises, kurios kyla tiesiogiai iš SESV 101 straipsnio 1 dalies, įskaitant atvejus, kai ieškovas yra trečioji šalis pagal susitarimą, kurį Komisija pripažino neteisėtu. Žr., be kita ko, 2014 m. birželio 5 d. Sprendimą
Kone ir kt. (C‑557/12, EU:C:2014:1317,
37 punktas) ir 2023 m. balandžio 20 d. Sprendimą Repsol Comercial de Productos Petrolíferos (C‑25/21, EU:C:2023:298, 50–52 punktai ir juose nurodyta jurisprudencija).
22      Šiuo klausimu žr. 1983 m. gruodžio 14 d. Sprendimą Société de vente de ciments et bétons de l’est (319/82, EU:C:1983:374, 12 punktas) ir 2006 m. lapkričio 30 d. Sprendimą Brünsteiner and Autohaus Hilgert (C‑376/05 ir C‑377/05, EU:C:2006:753, 48 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
23      Nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą ir šalių rašytinėse pastabose šiuo klausimu minimi Italijos civilinio kodekso 1346 ir 1418 straipsniai.
24      Taip pat žr. 2024 m. balandžio 18 d. Sprendimą Heureka Group (Kainų palyginimas internete) (C‑605/21, EU:C:2024:324, 74 punktas).
25      Žr. Reglamento Nr. 1/2003 22 konstatuojamąją dalį ir 2000 m. gruodžio 14 d. Sprendimą Masterfoods ir HB (C‑344/98, toliau – Sprendimas Masterfoods,
EU:C:2000:689, 60 punktas).
26      Pachev A., „Jurisdiction of the Courts of the European Union Member States to apply European Union antitrust law in private disputes“, La justice en transition: vers une union européenne solidaire et durable – Justice in transition: towards a united and sustainable European Union – Mélanges en l’honneur d’Alexander Arabadjiev, Bruylant, 2025, p. 573.
27      Nacionalinis teismas vis tiek turi įvertinti, ar padaryta nuostolių, ir tiesioginį priežastinį ryšį tarp nuostolių ir atitinkamo susitarimo ar veiklos. Net tada, kai Komisija sprendime nustato konkretų pažeidimo poveikį, nacionaliniai teismai vis tiek turi individualiai nustatyti kiekvienam iš ieškinį dėl žalos atlyginimo pareiškusių asmenų padarytą žalą. Šiuo klausimu žr. 2012 m. lapkričio 6 d. Sprendimą Otis ir kt. (C‑199/11, EU:C:2012:684, 65 ir 66 punktai).
28      2015 m. gruodžio 16 d. Sprendimas British Airways / Komisija (T‑48/11, EU:T:2015:988, 40 punktas).
Taip pat žr. Joncheray, N., Article 16: Uniform application of Community competition law – Commentary, in Prete, L., Dekeyser, K., et al. (eds), Regulation 1/2003 and EU Antitrust Enforcement – A Systematic Guide, Wolters Kluwer, 2002, p. 399.
29      Taip pat žr. Carovano, G., Boosting the coherent application of EU competition law in private litigations while augmenting national courts’ independence, European Law Journal, Vol. 31, No 3, 2025, p. 272 ir 273.
30      Žr. šios išvados 6 išnašą.
31      Be kita ko, žr. 2013 m. sprendimo 32 konstatuojamąją dalį ir 2016 m. sprendimo 113–115, 358 ir 359 konstatuojamąsias dalis. Taip pat žr. Sprendimo HSBC Holdings ir kt.
18 ir 19 punktus.
32      Žr. 2016 m. birželio 8 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (ES) 2016/1011 dėl indeksų, kurie kaip lyginamieji indeksai naudojami finansinėse priemonėse ir finansinėse sutartyse arba siekiant įvertinti investicinių fondų veiklos rezultatus, kuriuo iš dalies keičiami direktyvos 2008/48/EB ir 2014/17/ES bei Reglamentas (ES) Nr. 596/2014 (OL L 171, 2016, p. 1), 1 konstatuojamąją dalį ir 2016 m. rugpjūčio 11 d. Komisijos įgyvendinimo reglamento (ES) 2016/1368, kuriuo pagal Europos Parlamento ir Tarybos reglamentą (ES) 2016/1011 nustatomas finansų rinkose naudojamų ypatingos svarbos lyginamųjų indeksų sąrašas (OL L 217, 2016, p. 1) 5 konstatuojamąją dalį.
33      Žr. 2013 m. sprendimo 5 ir 9 konstatuojamąsias dalis ir 2016 m. sprendimo 20–26 konstatuojamąsias dalis. Taip pat žr. generalinio advokato N. Emiliou išvadą, pateiktą byloje HSBC Holdings ir kt. / Komisija (C‑883/19 P, EU:C:2022:384, 1 punktas).
34      Be kita ko, žr. 2016 m. sprendimo 388 konstatuojamąją dalį ir 392 konstatuojamosios dalies a ir e punktus.
35      Be kita ko, žr. 2016 m. sprendimo 397 ir 404–408 konstatuojamąsias dalis.
36      Žr. šios išvados 7 ir 8 išnašas.
37      Be kita ko, žr. Sprendimo HSBC Holdings ir kt. 125, 191, 206 ir 208 punktus.