62007CC0295
GENERALINIO ADVOKATO
PAOLO MENGOZZI IŠVADA,
pateikta 2008 m. birželio 5 d. (
1
)
Byla C-295/07 P
Europos Bendrijų Komisija
prieš
Département du Loiret
„Apeliacinis skundas — Valstybės pagalba — Lengvatinė žemės sklypo kaina — Komisijos sprendimas — Su bendrąja rinka nesuderinamos pagalbos susigrąžinimas — Diskontuota pagalbos vertė — Sudėtinė palūkanų norma — Motyvavimo stoka — Visiškas panaikinimas — Priimtinumas“
I — Įžanga
1.
2007 m. kovo 29 d. Sprendimu (byla T-369/00) Département du Loiret prieš Komisiją (
2
) (toliau – skundžiamas sprendimas) Pirmosios instancijos teismas panaikino 2000 m. liepos 12 d. Komisijos sprendimą 2002/14/EB dėl Prancūzijos suteiktos valstybės pagalbos Scott Paper SA/Kimberly-Clark (
3
) (toliau – ginčijamas sprendimas).
2.
Apeliaciniu skundu, dėl kurio Teisingumo Teismas turi priimti sprendimą, Europos Bendrijų Komisija prašo panaikinti skundžiamą sprendimą.
II — Faktinės aplinkybės ir ginčijamas sprendimas
3.
Aptariama byla susijusi su 1987 m. Prancūzijos viešosios valdžios institucijų privačiai bendrovei Scott žemės sklypo perdavimu lengvatine kaina. Šis sklypas buvo naudojamas popieriaus gamyklos statybai. 1996 m. Scott akcijas įsigijo kita bendrovė Kimberly-Clark Corp., kuri, 1998 m. nusprendusi uždaryti gamyklą, ją kartu su priklausiusiu sklypu pardavė kitai bendrovei Procter & Gamble.
4.
Scott taip pat buvo taikoma lengvata apskaičiuojant asenizacijos mokestį. Tačiau ši specifinė lengvata nėra šios bylos dalykas.
5.
Ginčijamame sprendime Komisija pripažino minėtų lengvatų nesuderinamumą su bendrąja rinka ir nurodė susigrąžinti šias lengvatas atitinkančią pagalbą.
6.
Ginčijamo sprendimo rezoliucinėje dalyje numatyta:
„1 straipsnis
Valstybės pagalba, kurią Prancūzija suteikė Scott nustatydama lengvatinę žemės sklypo kainą, kurio vertė yra 39,58 milijono FRF (6,03 milijono euro), o perskaičiuota vertė 80,77 milijono FRF (12,3 milijono euro), ir lengvatinį asenizacijos mokestį, kurio vertę Prancūzijos valdžios institucijos turi skaičiuoti pagal Komisijos nustatytą apskaičiavimo metodą, yra nesuderinama su bendrąja rinka.
2 straipsnis
1.   Prancūzija imasi visų būtinų priemonių, kad susigrąžintų iš gavėjo 1 straipsnyje nurodytą pagalbą, kuri jai buvo neteisėtai suteikta.
2.   Valstybės pagalba susigrąžinama nedelsiant ir pagal atitinkamos valstybės narės nacionalinę teisę nustatytas procedūras, jeigu jos leidžia nedelsiant ir veiksmingai įvykdyti šį sprendimą. Susigrąžintina pagalba apima ir palūkanas, skaičiuojamas nuo pagalbos suteikimo gavėjui dienos iki jos susigrąžinimo dienos. Palūkanos skaičiuojamos taikant orientacinę palūkanų normą, kuri yra naudojama apskaičiuojant regioninės pagalbos dotacijos ekvivalentą <…>“.
III — Procesas Pirmosios instancijos teisme ir skundžiamas sprendimas
7.
Dėl ginčijamo sprendimo buvo pateikti du atskiri ieškiniai Pirmosios instancijos teisme, atitinkamai Scott ieškinys (byla T-366/00) ir Luaros departamento ieškinys (byla T-369/00). Pastarojoje byloje Scott įstojo į bylą palaikyti Département du Loiret reikalavimus.
8.
Byloje, kurioje buvo priimtas minėtas sprendimas T-366/00, Pirmosios instancijos teismas panaikino „<…> 2 straipsnį tiek, kiek jis susijęs su šio sprendimo 1 straipsnyje minima valstybės pagalba, suteikta nustatant lengvatinę žemės sklypo kainą“ (
4
). Dėl šio sprendimo buvo pateiktas apeliacinis skundas byloje C-290/07 P.
9.
Šioje byloje skundžiamame sprendime Pirmosios instancijos teismas, atvirkščiai, panaikino ginčijamą sprendimą „tiek, kiek jis yra taikomas jo 1 straipsnyje nurodytai valstybės pagalbai, suteiktai nustatant lengvatinę žemės sklypo kainą“ (
5
).
10.
Konkrečiau kalbant, Pirmosios instansijos teismas išnagrinėjo tik vieną iš apeliantės nurodytų neteisėtumo pagrindų, būtent nepakankamą Komisijos pasirinkimo perskaičiuoti pagalbos vertę taikant sudėtines, o ne paprastas palūkanas, motyvavimą.
11.
Visų pirma Pirmosios instancijos teismas nurodė, kad ginčijamame sprendime nėra aiškiai numatytas tokio palūkanų skaičiavimo metodo taikymas nei a fortiori nurodyti tokio pasirinkimo motyvai. Kadangi, Pirmosios instancijos teismo manymu, nėra akivaizdu, kad tuo metu Komisija paprastai taikė sudėtines palūkanas, jis nusprendė, kad sudėtinės palūkanos yra pirmą kartą taikoma naujovė Komisijos praktikoje, kurią būtina atitinkamai motyvuoti. Remdamasis šiuo vieninteliu pagrindu Pirmosios instancijos teismas panaikino ginčijamą sprendimą.
IV — Procesas Teisingumo Teisme ir šalių reikalavimai
12.
2007 m. birželio 21 d. Europos Bendrijų Komisija pateikė šį apeliacinį skundą dėl sprendimo T-369/00.
13.
Komisija Teisingumo Teismo prašo:
—
panaikinti visą skundžiamą sprendimą,
—
priimti galutinį sprendimą, dėl esmės atmetant visus kaltinimus, susijusius su ginčijamu sprendimu, arba, netenkinus šio reikalavimo, grąžinti bylą Pirmosios instancijos teismui,
—
priteisti iš kitos šalies visas bylinėjimosi išlaidas, įskaitant patirtas vykstant procesui Pirmosios instancijos teisme, ir nurodyti Scott, įstojusiai palaikyti Département du Loiret reikalavimus, padengti savo bylinėjimosi išlaidas.
14.
Département du Loiret ir Scott Teisingumo Teismo prašo:
—
atmesti apeliacinį skundą,
—
priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
V — Teisinė analizė
15.
Grįsdama savo apeliacinį skundą Komisija pateikė aštuonis pagrindus.
16.
Pirmajame pagrinde Komisija tvirtina, kad sprendimas yra pakankamai motyvuotas, jei taikant paprastą matematinį skaičiavimą galima nustatyti, koks metodas buvo taikomas.
17.
Antrajame pagrinde ji tvirtina, kad sudėtinių palūkanų taikymas būtinai yra numanomas skundžiamo sprendimo motyvuose.
18.
Trečiasis pagrindas pagrįstas tariamai neteisėtu Pirmosios instancijos teismo įrodinėjimo naštos perkėlimu, kiek tai susiję su Komisijos praktika palūkanų apskaičiavimo srityje.
19.
Ketvirtajame pagrinde Komisija tvirtina, kad nebuvo reikalaujama, jog ji patikrintų, ar valstybės pagalbos gavėjas vis dar naudojosi pagalba nurodymo ją susigrąžinti priėmimo momentu.
20.
Penktajame pagrinde ji nurodo, kad skundžiamas sprendimas nėra pagrįstas jokiu įrodymu ir kad juo įrodinėjimo našta dėl žemės pardavimo kainos buvo perkelta Procter & Gamble.
21.
Šeštasis pagrindas pagrįstas teiginiu, kad pardavimo kaina, susijusi su beveik po vienuolikos metų nutraukta pagalba, neturi reikšmės nustatant pagalbos sumą.
22.
Septintajame pagrinde Komisija pateikia argumentą, kad bet kuriuo atveju taikytinų palūkanų grąžinant valstybės pagalbą klausimas yra susijęs su Bendrijos, o ne su nacionaline teise.
23.
Galiausiai aštuntajame pagrinde Komisija tvirtina, kad bet kuriuo atveju taikytinų palūkanų neteisėtumo konstatavimas negalėtų pateisinti viso ginčijamo sprendimo panaikinimo; jį Pirmosios instancijos teismas galėjo panaikinti tik iš dalies.
24.
Visų pirma, mano manymu, pirmieji septyni Komisijos pagrindai atrodo nepagrįsti, todėl sunku juos pripažinti priimtinais. Ir atvirkščiai, aštuntajame pagrinde keliamos įvairios problemos, kurioms spręsti reikia skirti ypatingą dėmesį priimant sprendimą šioje byloje. Bet kuriuo atveju, siekdamas visapusiškos analizės, visų pirma išnagrinėsiu kiekvieną pagrindą atskirai. Bus laikomasi Komisijos pasirinkto eiliškumo pirmiausia nagrinėjant pagrindus, kuriais remiantis – pripažinus juos priimtinais – būtų panaikintas visas skundžiamas sprendimas. Remiantis aštuntuoju pagrindu, kuris bus nagrinėjamas paskutinis – pripažinus jį priimtinu – skundžiamas sprendimas būtų panaikintas tik iš dalies.
A — Dėl pirmojo pagrindo, pagal kurį „sprendimas yra pakankamai motyvuotas, jei taikant paprastą matematinį skaičiavimą galima nustatyti, koks metodas buvo taikomas“
1. Šalių argumentai
25.
Komisija visų pirma tvirtina, kad sprendimas yra pakankamai motyvuotas, jei taikant paprastą matematinį skaičiavimą galima nustatyti, koks metodas buvo taikomas.
26.
Département du Loiret ir Scott mano, kad šis pagrindas netinkamas, nes Pirmosios instancijos teismas panaikino sprendimą ne todėl, kad buvo neįmanoma suprasti palūkanų skaičiavimo techninio proceso, o paprasčiausiai todėl, kad Komisija netinkamai motyvavo pasirinkimą taikyti sudėtinę, o ne paprastą palūkanų normą.
2. Vertinimas
27.
Šiame pagrinde Komisija cituoja skundžiamo sprendimo 36 punktą, kuriame Pirmosios instancijos teismas nurodo būtinybę atlikti kai kuriuos matematinius vertinimus, kad būtų galima suprasti, nesant Komisijos informacijos šiuo klausimu, jog skaičiuojant pagalbos vertę buvo taikyta sudėtinių palūkanų normos sistema. Jei iš tiesų Komisija ketina ginčyti tik šį Pirmosios instancijos teismo teiginį, manau, akivaizdu tai, kad Département du Loiret ir Scott pastaba yra visiškai teisinga ir kad pagrindas turi būti pripažintas netinkamu (
6
).
28.
Pirmosios instancijos teismas, nuspręsdamas dėl sprendimo neteisėtumo, nesirėmė tuo, kad Komisija nepateikė nuorodos į matematinę formulę, taikytą apskaičiuojant palūkanas. Pirmosios instancijos teismo manymu, ginčijamo sprendimo trūkumas yra tai, kad Komisija nenurodė, kodėl ji, nesilaikydama ankstesnės praktikos, naudojo šią formulę. Būtent skundžiamo sprendimo 36 punkte patvirtinta, kad „Komisija nenurodė jokių motyvų, kodėl ji taikė sudėtinę palūkanų normą, o ne paprastą“.
29.
Antra, net jei šiuo pagrindu Komisija norėjo pabrėžti, kad pati galimybė išvesti taikytą matematinę formulę yra pakankama šios formulės pasirinkimo motyvacija, akivaizdu, kad šis pagrindas yra nepagrįstas. Pasirinkimas taikyti sudėtinę palūkanų normą vietoj paprastos nėra pats savaime pateisinamas.
30.
Todėl manau, kad pirmajam pagrindui neturėtų būti pritarta.
B — Dėl antrojo pagrindo, pagal kurį „sudėtinės palūkanų normos taikymas būtinai yra numanomas ginčijamo sprendimo motyvuose“
1. Šalių argumentai
31.
Antruoju apeliacinio skundo pagrindu Komisija tvirtina, kad sudėtinės palūkanų normos taikymas yra numanomas skundžiamo sprendimo motyvuose, nes tai buvo būtina siekiant atkurti situaciją iki pagalbos skyrimo.
32.
Tačiau Département du Loiret ir Scott tvirtina, kad ginčijamame sprendime nėra nurodyta jokių sudėtinės palūkanų normos pasirinkimo priežasčių. Juo labiau kad to laikotarpio įprasta Komisijos praktika buvo netaikyti sudėtinės palūkanų normos. Département du Loiret savo ruožtu taip pat nurodo, kad bet kuriuo atveju šioje byloje numanomu motyvavimu negalima įvykdyti Komisijos pareigos motyvuoti.
2. Vertinimas
33.
Man atrodo aišku, kad Komisija apeliaciniame skunde pripažįsta, jog ginčijamame sprendime nėra aiškaus pasirinkimo taikyti sudėtinę palūkanų normą diskontuojant pagalbos vertę motyvavimo. Be to, Komisija nurodo, kad sudėtinės palūkanų normos taikymas yra „būtinai numanomas“ sprendimo motyvuose.
34.
Manau, kad šiam pagrindui neturėtų būti pritarta.
35.
Kaip Pirmosios instancijos teismas nurodė visų pirma skundžiamo sprendimo 40-43 punktuose, sudėtinės palūkanų normos taikymas faktinių bylos aplinkybių metu buvo didelė naujovė Komisijos sprendimų priėmimo praktikoje. Todėl, kaip teisingai pastebėjo Pirmosios instancijos teismas, ypatinga svarba šioje byloje turi būti teikiama motyvavimui.
36.
Be to, mano nuomone, pati „numanomo motyvavimo“ idėja administracinių sprendimų srityje atrodo nesuderinama su principais, kuriuos Teisingumo Teismas ne kartą patvirtino motyvavimo klausimu. Visų pirma yra aišku, kad pagal nusistovėjusią teismų praktiką EB 253 numatytas motyvavimas turi aiškiai ir nedviprasmiškai atskleisti teisės aktą priėmusios institucijos samprotavimus, kad suinteresuotieji asmenys galėtų susipažinti su to teisės akto pagrindais, o Bendrijos teismas, jei reikia, vykdyti priežiūrą (
7
).
37.
Būtent atsižvelgdamas į šį bendrąjį principą Teisingumo Teismas pripažino, kad kai kuriais atvejais sprendimo motyvavimas gali būti „glaustas“ (o tai, be abejo, skiriasi nuo „numanomas“). Taip gali būti ypač tais atvejais, kai sprendimas priimtas gerai žinomame kontekste, ir, svarbiausia, laikantis nusistovėjusios sprendimą priėmusios institucijos sprendimų priėmimų praktikos (
8
). Taigi tokioje situacijoje, kuri labai skiriasi nuo aptariamos ginčijamame sprendime.
38.
Todėl man atrodo akivaizdu, kad šioje byloje Pirmosios instancijos teismo vertinimas atremia bet kokią galimą kritiką. Nei glaustu motyvavimu, nei juo labiau numanomu motyvavimu, net jei pastarasis gali išplaukti iš ginčijamo sprendimo, neįvykdoma Komisijos pareiga motyvuoti.
39.
Todėl, mano manymu, antrajam apeliacinio skundo pagrindui taip pat negalima pritarti.
C — Dėl trečiojo pagrindo, pagrįsto neteisėtu įrodinėjimo naštos perkėlimu
1. Šalių argumentai
40.
Trečiuoju apeliacinio skundo pagrindu, kuris iš dalies yra susijęs su antruoju, Komisija tvirtina, jog ieškovė turėjo įrodyti, kad yra pakeitimų Komisijos sprendimų priėmimo praktikoje apskaičiuojant palūkanas ir kad šiuo atveju Komisija neturėjo jokios pareigos įrodyti. Kitaip tariant, ieškovė turėjo visapusiškai įrodyti, kad ginčijamo sprendimo priėmimo metu Komisija paprastai netaikė sudėtinių palūkanų mechanizmo. Komisijos manymu, tokių įrodymų nepateikta.
41.
Département du Loiret ir Scott, atvirkščiai, tvirtina, kad Pirmosios instancijos teismui pateikė pakankamai įrodymų faktui, kad tuo metu Komisijos praktikoje nebuvo numatyta galimybė taikyti sudėtines palūkanas, įvertinti. Pateikus šiuos įrodymus, Komisija negalėjo pateikti jokio priešingo įrodymo, todėl Pirmosios instancijos teismo sprendimas yra pagrįstas.
2. Vertinimas
42.
Dar kartą pabrėžtina, kaip pirma nurodžiau (
9
), vien „numanomo“ motyvavimo arba jo nebuvimo iš esmės sprendimo tekste nepakanka pateikti netgi aktuose, kurie priimami pagal nusistovėjusią Bendrijos institucijų sprendimų priėmimo praktiką.
43.
Be to, net jei ginčijamame sprendime tariamai pateiktas motyvavimas gali būti laikomas „glaustu“, o ne „numanomu“, atrodo, kad Pirmosios instancijos teismo teiginiai, ypač skundžiamo sprendimo 39–43 punktuose, paaiškina daugiau nei pakankamai Pirmosios instancijos teismo įsitikinimą, kad ginčijamo sprendimo priėmimo metu sudėtinių palūkanų taikymas buvo didelė naujovė Komisijos sprendimų priėmimo praktikoje. Be to, vykdydamas savo įgaliojimus nustatant bylos faktines aplinkybes, Pirmosios instancijos teismas pateikė Komisijai rašytinį klausimą, kad būtų galima nustatyti faktinių aplinkybių metu šios Bendrijos institucijos taikytą praktiką. Remdamasis Komisijos pateiktais atsakymais, Pirmosios instancijos teismas padarė sprendime išdėstytą išvadą.
44.
Visų pirma Pirmosios instancijos teismas nurodė, kad 2003 m. laikydamasi aiškios pozicijos dėl taikytinų palūkanų (
10
) Komisija, priėmusi ginčijamą sprendimą, pripažino, kad šiuo klausimu reikia paaiškinimo. Būtent šiame pranešime Komisija patvirtino, jog „ketina informuoti valstybes nares ir suinteresuotąsias šalis, kad būsimuose sprendimuose, kuriuos ji gali priimti reikalaudama susigrąžinti neteisėtai suteiktą pagalbą, ji taikys sudėtiniu pagrindu apskaičiuotą orientacinę normą, naudojamą apskaičiuojant regioninės pagalbos grynąjį subsidijų ekvivalentą“ (pabrėžta mano).
45.
Pirmosios instancijos teismas, už faktinių aplinkybių nustatymą atsakinga teisminė institucija, skundžiamame sprendime galėjo nustatyti ir išsamiai pagrįsti tai, kad Komisijos sprendimų priėmimo praktikoje nebuvo taikomos sudėtinės palūkanos (
11
); todėl akivaizdu, kad šis pagrindas yra nepagrįstas ir jam negali būti pritarta.
D — Dėl ketvirtojo pagrindo, kad Komisija neprivalėjo tikrinti, ar valstybės pagalbos gavėjas vis dar ja naudojosi nurodymo susigrąžinti pagalbą priėmimo momentu
1. Šalių argumentai
46.
Komisija tvirtina, jog Pirmosios instancijos teismas padarė teisės klaidą nuspręsdamas, kad ji turėjo patikrinti, ar pagalbos gavėjas ja dar naudojosi iki nurodymo susigrąžinti priėmimo momento. Visų pirma, Komisijos manymu, Pirmosios instancijos teismo klaida akivaizdi skundžiamo sprendimo 50 ir 52 punktuose išdėstytuose argumentuose.
47.
Département du Loiret ir Scott, atvirkščiai, tvirtina, kad šiuose punktuose Pirmosios instancijos teismas nepatvirtino, kad patikrinimas, ar pagalba naudojamasi sprendimo dėl pagalbos priėmimo momentu, yra išankstinė jos susigrąžinimo sąlyga. Pirmosios instancijos teismas tik nurodė, kad siekiant pateisinti sudėtinių palūkanų taikymą, turi būti nustatyta, kad pagalba naudojamasi sprendimo dėl pagalbos priėmimo momentu.
2. Vertinimas
48.
Aptariamas pagrindas yra netinkamas ir bet kuriuo atveju nepagrįstas.
49.
Iš tiesų pritariu Département du Loiret ir Scott pozicijai, kuria remdamasis Pirmosios instancijos teismas paprasčiausiai patvirtino, jog atsižvelgiant į tai, kad Komisija turėjo tinkamai motyvuoti sudėtinių palūkanų taikymą, šiuo tikslu taip pat buvo būtina įrodyti konkrečią naudą, kurią gavo pagalbos gavėjas visais metais po pagalbos skyrimo. Iš tiesų akivaizdu, kad pasirinkimą taikyti sudėtines palūkanas vietoj tuo metu įprastai taikytų paprastų palūkanų būtų sunku pateisinti kita priežastimi nei tęstine gavėjo gaunama nauda.
50.
Todėl šis pagrindas visų pirma yra netinkamas, nes Pirmosios instancijos teismo argumentai, pirmiausia skundžiamo sprendimo 50 punkte, neturi reikšmės sprendimui panaikinti skundžiamą teisės aktą, kuris grindžiamas tik pasirinkimo taikyti sudėtines palūkanas motyvavimo nebuvimu.
51.
Be to, šis pagrindas yra nepagrįstas, nes jis paremtas klaidinga prielaida, kad Pirmosios instancijos teismas neteisingai taikė neteisėtą sąlygą nustatydamas, ar yra valstybės pagalba.
E — Dėl penktojo ir šeštojo pagrindų susijusių su žemės pardavimo „Procter & Gamble“ kaina
1. Šalių argumentai
52.
Penktuoju apeliacinio skundo pagrindu Komisija, cituodama skundžiamo sprendimo 51 punktą, teigia, kad Pirmosios instancijos teismas savo sprendimą grindė „teoriniais samprotavimais“, o ne įrodymais, be to, perkėlė įrodinėjimo naštą dėl žemės pardavimo kainos tuo momentu, kai ji buvo perleidžiama Procter & Gamble. Visų pirma, Komisijos manymu, Pirmosios instancijos teismas neatsižvelgė į tai, kad, kaip buvo nurodyta ginčijamame sprendime, pagalbą gavusi bendrovė neįrodė žemės pardavimo Procter & Gamble kainos. Tačiau Pirmosios instancijos teismas šiai sumai pritarė kaip įrodytam faktui.
53.
Šeštuoju pagrindu Komisija tvirtina, kad Pirmosios instancijos teismas padarė teisės klaidą, skundžiamo sprendimo 51 ir 52 punktuose nurodydamas, kad pati Komisija savo sprendime turėjo įvertinti žemės pardavimo Procter & Gamble kainą 1998 m., praėjus vienuolikai metų po valstybės pagalbos skyrimo. Komisijos manymu, atvirkščiai, ši pardavimo kaina neturėjo jokios reikšmės sprendimui dėl pagalbos.
54.
Département du Loiret ir Scott tvirtina, kad penktasis ir šeštasis pagrindai nepriimtini, nes jais siekiama paneigti Pirmosios instancijos teismo pateiktą faktinių aplinkybių vertinimą. Be to, jie nurodo, kad bet kuriuo atveju aptariami pagrindai yra nereikšmingi, nes Pirmosios instancijos teismo argumentai, kuriais grindžiami šie pagrindai, yra pertekliniai skundžiamo sprendimo struktūroje.
2. Vertinimas
55.
Département du Loiret ir Scott pastabos atrodo iš esmės teisingos. Pirma, akivaizdu, kad Pirmosios instancijos teismo pastabos dėl vėlesnio žemės pardavimo Procter & Gamble nebuvo lemiamas veiksnys Pirmosios instancijos teismui priimant sprendimą. Todėl penktasis ir šeštasis Komisijos pagrindai yra netinkami.
56.
Antra, atrodo, kad Komisija bet kuriuo atveju laikėsi klaidingos prielaidos, jog penktajame ir šeštajame apeliacinio skundo pagrinduose ginčijami Pirmosios instancijos teismo teiginiai yra tiesioginis sprendimo panaikinti ginčijamą sprendimą pagrindas, lyg Pirmosios instancijos teismas prie būtinų sąlygų, nustatant valstybės pagalbą, būtų įtraukęs daugelio aplinkybių, susiklosčiusių praėjus daug metų po tariamos pagalbos skyrimo, vertinimą.
57.
Iš tiesų akivaizdu, kad Pirmosios instancijos teismo teiginiai dėl vėlesnio žemės pardavimo 1998 m. patenka į šio teismo argumentų kontekstą, vertinant faktinę aplinkybę, kad Komisija nemotyvavo savo sprendimo taikyti sudėtines palūkanas.
58.
Pirmosios instancijos teismas tik nurodė, beje, ad abundantiam, kad pasirenkant tokias palūkanas vietoj paprastų palūkanų, Komisija galėjo (turėjo) atsižvelgti į vėlesnius įvykius, susijusius su aptariama žeme. Galiausiai Pirmosios instancijos teismas nepatvirtino, kad vertinti žemės pardavimo 1998 m. sąlygas, praėjus vienuolikai metų po pagalbos skyrimo, buvo būtina siekiant nustatyti pagalbos buvimą ir jos suderinamumą su bendrąja rinka.
59.
Todėl manau, kad penktajam ir šeštajam pagrindams taip pat negalima pritarti.
F — Dėl septintojo pagrindo, kuriuo ginčijamas kitokių nei ankstesniu laikotarpiu buvusių palūkanų taikymas priėmus ginčijamą sprendimą
1. Šalių argumentai
60.
Septintuoju pagrindu Komisija tvirtina, kad Pirmosios instancijos teismas padarė teisės klaidą, skundžiamo sprendimo 53 punkte nurodydamas, jog yra prieštaravimų dėl to, kad, remiantis ginčijamo sprendimo 2 straipsniu, susigrąžintinai sumai turėjo būti taikomos sudėtinės palūkanos iki šio sprendimo priėmimo, o nuo šio sprendimo priėmimo iki faktinio sumų susigrąžinimo datos, vadovaujantis nacionalinės teisės normomis, – paprastos palūkanos.
61.
Visų pirma, Komisijos manymu, nėra jokio prieštaravimo, nes iš tiesų nacionalinė teisė reglamentuoja tik pagalbos susigrąžinimo „procedūrą“, o ne taikytinas palūkanų normas, kurios yra materialinės teisės, o ne procedūrinis klausimas.
62.
Département du Loiret ir Scott manymu, atvirkščiai, ginčijamame sprendime nebuvo jokios nuorodos, kad Prancūzijos valdžios institucijos, norėdamos diskontuoti pradinę pagalbos sumą laikotarpiu nuo ginčijamo sprendimo priėmimo iki faktinio pagalbos susigrąžinimo, turėjo taikyti sudėtines palūkanas. Todėl Pirmosios instancijos teismo nurodytas prieštaravimas yra realus.
2. Vertinimas
63.
Mano nuomone, septintasis Komisijos pateiktas pagrindas taip pat yra netinkamas. Iš tiesų Pirmosios instancijos teismas panaikino ginčijamą sprendimą todėl, kad nebuvo motyvuotas sprendimas taikyti sudėtines palūkanas. Tad Pirmosios instancijos teismo argumentas, kad yra prieštaravimų tarp skirtingų palūkanų rūšių, taikytinų, pirma, laikotarpiu nuo pagalbos skyrimo iki ginčijamo sprendimo priėmimo ir, antra, laikotarpiu nuo šio sprendimo priėmimo iki faktinio sumos susigrąžinimo, atrodo, nėra lemiamas siekiant panaikinti šį sprendimą ir buvo nagrinėjamas be reikalo.
64.
Be to, šis pagrindas yra nepagrįstas.
65.
Kaip Pirmosios instancijos teismas teisingai nurodė skundžiamo sprendimo 11 punkte, ginčijamame sprendime nėra įrodymų, kad Komisija ketino nurodyti Prancūzijos valdžios institucijoms taikyti sudėtinių palūkanų normą. Todėl remiantis tuo metu galiojusiais teisės aktais nekyla jokių abejonių, kad ginčijamame sprendime taikytina palūkanų norma laikotarpiu nuo ginčijamo sprendimo priėmimo iki faktiškai susigrąžintos pagalbos taikant nacionalinę teisę turėjo būti apskaičiuota pagal paprastas, o ne sudėtines palūkanas.
66.
Be to, apeliaciniame skunde Komisija šiuo atžvilgiu tik pakartojo, kad sudėtinių palūkanų taikymas buvo vienintelis sprendimas veiksmingai kompensuoti valstybės pagalbos skyrimą (
12
). Vis dėlto akivaizdu, jog bendro galimybės taikyti sudėtines palūkanas nurodymo nepakanka norint tvirtinti, kad šių palūkanų taikymas buvo numanomas ginčijamame sprendime.
67.
Remiantis šiais argumentais, septintajam pagrindui taip pat negalima pritarti.
G — Dėl aštuntojo pagrindo, kad Pirmosios instancijos teismas turėjo nuspręsti panaikinti iš dalies
1. Šalių argumentai
68.
Aštuntuoju ir paskutiniuoju apeliacinio skundo pagrindu Komisija tvirtina, kad bet kuriuo atveju klausimas dėl taikytinų palūkanų gali ir turi būti atskirtas nuo klausimo, susijusio su pagrindine pagalbos suma, todėl Pirmosios instancijos teismas, nustatęs klaidą taikant palūkanas, turėjo panaikinti tik su palūkanomis susijusią ginčijamo sprendimo dalį.
69.
Kitaip tariant, skundžiamas sprendimas, kuriuo buvo panaikintas visas ginčijamas sprendimas, yra neproporcingas ir neteisėtas.
70.
Département du Loiret ir Scott tvirtina, kad aptariamas pagrindas yra nepriimtinas. Kadangi Komisija net papildomai neprašė Pirmosios instancijos teismo iš dalies panaikinti ginčijamą sprendimą, toks prašymas pirmą kartą pateiktas apeliaciniame procese, būtų ginčo dalyko išplėtimas, kuris draudžiamas pagal Teisingumo Teismo statuto 58 straipsnį ir Procedūros reglamento 113 straipsnį.
71.
Be to, dėl esmės šis pagrindas taip pat nepagrįstas, nes palūkanų apskaičiavimo klausimo taip paprastai negalima atskirti nuo likusio ginčijamo sprendimo, todėl Komisijos prašymas galiausiai yra prašymas pakeisti (o ne tik iš dalies panaikinti) ginčijamą sprendimą, o tai būtų neįmanoma srityje, kurioje Bendrijos teismai neturi neribotos jurisdikcijos.
72.
Bet kuriuo atveju Pirmosios instancijos teismo sprendimas panaikinti taip pat buvo pagrįstas kitais argumentais, susijusiais su ginčijamu sprendimu.
2. Vertinimas
73.
Komisijos pateiktas aštuntasis pagrindas, be abejonių, yra sudėtingiausias, todėl reikalauja išsamios analizės. Visų pirma atskirai reikia išnagrinėti šio pagrindo priimtinumą ir pagrįstumą.
a) Dėl pagrindo priimtinumo
74.
Pagrindo priimtinumą reikia vertinti atsižvelgiant į du skirtingus aspektus. Visų pirma reikia išsiaiškinti, ar, neatsižvelgiant į skundžiamo sprendimo rezoliucinės dalies tekstą, tuo sprendimu iš dalies nėra panaikinamas ginčijamas sprendimas. Antra, reikia išnagrinėti Département du Loiret ir Scott iškeltą prieštaravimą, kad aptariamas pagrindas yra nepriimtinas, nes jis naujas.
i) Dėl galimybės ginčijamą sprendimą panaikinti iš dalies
75.
Galima teigti, kad Komisijos pagrindas grindžiamas klaidinga prielaida. Iš tiesų, nepaisant skundžiamo sprendimo rezoliucinės dalies formuluotės, sprendimas bet kokiu požiūriu gali būti laikomas panaikintu iš dalies.
76.
Sprendime Baby-dry (
13
) Teisingumo Teismas jau patvirtino, kad panaikinimas iš dalies yra tada, kai Pirmosios instancijos teismas priima sprendimą, kuriuo, nors jo rezoliucinėje dalyje paprasčiausiai numatoma panaikinti skundžiamą sprendimą, panaikinimas grindžiamas remiantis tik kai kuriais ieškovo pateiktais pagrindais, o sprendimo motyvuojamojoje dalyje de facto patvirtinamas sprendimo dalies teisėtumas.
77.
Tokiu panaikinimu iš dalies, nors skundžiamas teisės aktas yra visiškai panaikintas, jį priėmusi institucija faktiškai gali jį priimti iš naujo, padarydama daugiau ar mažiau reikšmingus pakeitimus, tačiau dalį jo palikdama nepakeistą (
14
): ginčijamo sprendimo atveju tai būtų dalis, susijusi su pagalbos nesuderinamumo su bendrąja rinka pripažinimu ir jos „pirminės“ vertės nustatymu, išskyrus jos vėlesnį diskontavimą.
78.
Kitaip tariant, jei Teisingumo Teismo argumentus minėtame sprendime Baby-dry perkeltume į skundžiamą sprendimą, Pirmosios instancijos teismas, nors ir formaliai panaikino visą ginčijamą sprendimą, iš tiesų bent jau su sklypu susijusioje dalyje paliko galioti su palūkanų apskaičiavimu nesusijusią sprendimo dalį, nepriimdamas sprendimo dėl kitų ieškinio pagrindų (
15
).
79.
Atsižvelgiant į tai, pagrindas yra nepriimtinas, nesant suinteresuotumo pareikšti ieškinį (
16
), nes šiuo pagrindu Komisija prašytų to (atskirti dalį dėl palūkanų ir panaikinti tik ją), kam Pirmosios instancijos teismas iš esmės pritarė (
17
).
80.
Reikia taip pat nurodyti, kad minėtoje byloje Baby-dry Pirmosios instancijos teismas aiškiai atmetė dalį pagrindų, kuriuos nurodė ieškove esanti bendrovė: šioje byloje skundžiamame sprendime, atvirkščiai, kai kurie pagrindai paprasčiausiai nebuvo išsamiai nagrinėjami. Vis dėlto minėtoje byloje, kaip ir šioje, Pirmosios instancijos teismas „tenkino tik kai kuriuos ieškovės prašymus“ (
18
).
81.
Taigi, remiantis išdėstytais argumentais, aštuntasis pagrindas yra nepriimtinas. Manau, kad nors toks aiškinimas yra įdomus, jam negalima pritarti.
82.
Manau, nėra jokių abejonių, kad šioje byloje Pirmosios instancijos teismas ketino panaikinti visą ginčijamą sprendimą arba konkrečiau visą jo dalį, susijusią su sklypo įsigijimu lengvatine kaina. Galima būtų kalbėti apie „panaikinimą iš dalies“, tik jei Komisija galėtų priimti naują aktą, kuriuo būtų pakeista su palūkanomis susijusi dalis, o visos kitos ginčijamo sprendimo dalys būtų perkeltos.
83.
Nors galima tvirtinti, kad materialinės teisės atžvilgiu priimti naują aktą, kuriame nagrinėjamas tik palūkanų klausimas, Komisijai gali beveik prilygti naujo sprendimo, kuris skirtas pakeisti visą ankstesnį sprendimą (nors skiriasi tik jų dalys dėl palūkanų) priėmimui, negalima tvirtinti, kad šie du atvejai yra visiškai lygiaverčiai.
84.
Panaikinimo „iš dalies“ atveju ginčijamas sprendimas toliau galiotų, nors reikėtų pakeisti panaikintą dalį. Atvirkščiai, visiško ir paprasto panaikinimo atveju, net jei motyvuose nurodomas konkretus skundžiamo teisės akto aspektas, visiškai jį panaikinus ginčijamo akto neliktų (bent laikinai).
85.
Todėl manau, kad Komisija teisėtai gali norėti „išsaugoti“ bent dalį ginčijamo sprendimo ir turi suinteresuotumą pareikšti ieškinį dėl aptariamo pagrindo.
ii) Dėl tariamai naujo pagrindo
86.
Kaip buvo nurodyta, Département du Loiret ir Scott tvirtina, kad šis pagrindas nepriimtinas, nes jis išplečia ginčo dalyką, kuris buvo iš pradžių nurodytas Pirmosios instancijos teismui. Šios šalys remiasi, visų pirma, Teisingumo Teismo sprendimu byloje IPK (
19
). Šioje byloje Komisijos apeliaciniame skunde nurodytas pagrindas, kuriuo grindžiamas teiginys, kad Pirmosios instancijos teismas ginčijamą sprendimą turėjo panaikinti tik iš dalies, o ne visiškai, pripažintas nepriimtinu. Konkrečiai Teisingumo Teismas nurodė, jog „Pirmosios instancijos teisme Komisija nereikalavo, kad ginčijamas sprendimas būtų panaikintas iš dalies, ir nepateikė tokio pagrindo, koks nagrinėjamas šioje byloje“ (
20
): taigi pagrindas buvo naujas ir todėl nepriimtinas.
87.
Akivaizdu, kad laikantis išdėstytų argumentų nagrinėjamą pagrindą taip pat būtų galima pripažinti nepriimtinu.
88.
Tačiau manau, kad dėl dviejų priežasčių šioje byloje geriau priimti kitokį sprendimą.
89.
Pirma, manau, kad Komisija nepateikė naujų teisinių pagrindų grįsdama savo ieškinį, o tik kritikavo Pirmosios instancijos teismo logiką dėl konkrečios pasekmės (visiškas ginčijamo sprendimo panaikinimas), susijusios su konkrečia prielaida (nepakankamas motyvavimas, susijęs su palūkanų skaičiavimu). Todėl Komisijos argumentai nėra naujas prašymas, o tik Pirmosios instancijos teismo argumentų logikos ginčijimas.
90.
Šiuo atžvilgiu reikia nurodyti, kad remiantis teismų praktika klausimai, susiję su Pirmosios instancijos teismo sprendimo motyvavimo prieštaringumu ar nepakankamumu, dažniausiai laikomi teisės klausimais, kuriuos galima iškelti Teisingumo Teisme kaip apeliacinio skundo pagrindus pagal Teisingumo Teismo statuto 58 straipsnį (
21
). Be to, patvirtindamas, kad jis neturi jurisdikcijos vertinti faktų, Teisingumo Teismas nurodė, kad apeliaciniame procese jis privalo „patikrinti šių faktinių aplinkybių teisinį vertinimą ir teisines išvadas, kurias Pirmosios instancijos teismas padarė juo remdamasis“ (
22
) (pabrėžta mano). Todėl manau, kad šioje byloje Komisija Teisingumo Teisme gali teisėtai kaltinti Pirmosios instancijos teismą, savo sprendimo motyvuose padarius logikos klaidą.
91.
Antra, nors ir norėčiau nagrinėti problemą atsižvelgdamas į Komisijos pagrindus, kaip daro Scott ir Département du Loiret, man atrodo akivaizdu, kad ginčijamas klausimas turi būti nagrinėjamas ne kaip „pagrindas“, o kaip „prašymas“. Kitais žodžiais, Komisija siūlo ne naują „pagrindą“, o pateikia naują „prašymą“.
92.
Vis dėlto manau, kad tai, ko Komisija prašo šiuo pagrindu, galima apibrėžti kaip „nereikšmingą“ prašymą, palyginti su jos „reikšmingu“, tai yra išsamesniu prašymu, kurį ji pateikė Pirmosios instancijos teismui ir apeliaciniame procese Teisingumo Teismui. Šiuo „reikšmingu“ prašymu akivaizdžiai siekiama, kad būtų atmestas visas Département du Loiret prašymas panaikinti.
93.
Vis dėlto manau, kad išsamesniu prašymu, kuris jau buvo Pirmosios instancijos teisme, pateiktas ir siauresnis prašymas. Todėl prašymas nėra „naujas“.
94.
Be to, šiuo pagrindu Komisija iš esmės prašo, nors ir neaiškiai bei nesant galimybės konkrečiai tai numanyti iš jos reikalavimų, iš dalies panaikinti Pirmosios instancijos teismo sprendimą ir taip pat iš dalies patenkinti jos reikalavimus, pateiktus pirmojoje instancijoje, laikantis Teisingumo Teismo procedūros reglamento 113 straipsnio.
95.
Taigi šį pagrindą reikia pripažinti priimtinu.
b) Dėl pagrindo pagrįstumo
96.
Kad būtų galima šį pagrindą nagrinėti iš esmės, visų pirma reikia nustatyti, ar ginčijamame sprendime buvo įmanoma atskirti dalį dėl palūkanų nuo kitų sprendimo dalių, visų pirma susijusių su pagalbos nesuderinamumu su Bendrijos teise ir su pirmine šios pagalbos verte. Jei atsakymas teigiamas, reikia išnagrinėti, ar Pirmosios instancijos teismas privalėjo panaikinti tik su palūkanomis susijusią sprendimo dalį, o ne visą sprendimą.
i) Dėl galimybės atskirti su palūkanomis susijusią dalį
97.
Pagal nusistovėjusią teismų praktiką iš dalies panaikinti Bendrijos institucijos sprendimą galima, tik kai dalis, kurias prašoma panaikinti, įmanoma lengvai atskirti nuo likusio sprendimo (
23
). Toks atskyrimas paprastai yra „materialus“ ir reiškia galimybę panaikinti atskirus straipsnius, dalis ar kitas dalis, aiškiai atskirtinas nuo akto. Manau, kad galima numatyti ir galimybę atskirti grynai „logiškai“, kaip yra šioje byloje, „pirminės“ pagalbos sumos nustatymą nuo šios sumos palūkanų apskaičiavimo.
98.
Iš tiesų skundžiamame sprendime Pirmosios instancijos teismas negalėjo panaikinti aiškiai identifikuotinos ginčijamo sprendimo dalies, nes rezoliucinėje dalyje nėra atskiros dalies, konkrečiai reglamentuojančios palūkanų klausimą. Tačiau jis galėjo panaikinti sprendimą „tiek“ ar „ta dalimi“, kuria Komisija (tinkamai) nemotyvavo sudėtinių palūkanų taikymo.
99.
Taigi manau, kad būtent dalį, susijusią su palūkanų už pagalbą apskaičiavimu, galima atskirti nuo likusio ginčijamo sprendimo.
ii) Dėl būtinumo panaikinti tik su palūkanomis susijusią dalį
100.
Manau, kad aštuntasis Komisijos pagrindas yra priimtinas dėl toliau nurodytų priežasčių.
101.
Visų pirma, manau, kad dėl išsamumo ir teisinio saugumo reikalavimų galima nagrinėti tik kai kuriuos skundo pagrindus, neatsižvelgiant į kitus, tik kai pagrindai, kuriems pritarta, suteikia galimybę patenkinti visus ieškovo reikalavimus. Kadangi šioje byloje pagrindas, kuriam Pirmosios instancijos teismas pritarė, susijęs tik su konkrečiu ginčijamo sprendimo aspektu, nemanau, kad šis teismas gali nagrinėti tik aptariamą pagrindą bei jam pritarti ir juo remdamasis panaikinti visą ginčijamą sprendimą.
102.
Todėl manau, kad Pirmosios instancijos teismas padarė argumentavimo logikos klaidą, panaikindamas visą ginčijamą sprendimą remdamasis sprendimo dalies, susijusios su palūkanomis, neteisėtumu.
103.
Be to, Pirmosios instancijos teismo sprendimas nenagrinėti visų kitų ieškovo pagrindų reiškia, kad jei Komisija priimtų naują sprendimą, kuriame būtų iš dalies pakeista tik su palūkanomis susijusi dalis, Département du Loiret iš naujo turėtų pareikšti ieškinį Pirmosios instancijos teisme dėl šio sprendimo, dar kartą pakartodamas jau nurodytus įvairius pagrindus, kurie nubuvo nagrinėti. Nepaisant galimų tokio ieškinio priimtinumo problemų, manau, akivaizdu, kad tai prieštarautų proceso ekonomijos principui, juo labiau tokioje byloje, kuri susijusi su įvykiais prieš 20 metų.
104.
Todėl Teisingumo Teismui siūlau pritarti aštuntajam Komisijos pateiktam pagrindui panaikinti skundžiamą sprendimą ir grąžinti bylą nagrinėti Pirmosios instancijos teismui, kad jis padarytų atitinkamas išvadas dėl akto neteisėtumo, kiek tai susiję su palūkanomis, be to, nuspręstų dėl kitų Département du Loiret pateiktų pagrindų. Tai nekeičia Pirmosios instancijos teismo atlikto pagrindo, susijusio su Komisijos taikytomis sudėtinėmis palūkanomis, vertinimo pagrįstumo.
VI — Išvada
105.
Atsižvelgdamas į išdėstytus argumentus, siūlau Teisingumo Teismui:
1.
Panaikinti 2007 m. kovo 29 d. Europos Bendrijų Pirmosios instancijos teismo sprendimą Département du Loiret
prieš Komisiją (T-369/00) tiek, kiek Pirmosios instancijos teismas panaikino visą ginčijamą sprendimą, remdamasis neteisėtu palūkanų apskaičiavimu.
2.
Grąžinti bylą Europos Bendrijų Pirmosios instancijos teismui.
3.
Atidėti klausimo dėl bylinėjimosi išlaidų nagrinėjimą.
(
1
)	Originalo kalba: italų.
(
2
)	Rink. p. II-851.
(
3
)	OL L 12, 2002, p. 1.
(
4
)	2007 m. kovo 29 d. Sprendimas Scott prieš Komisiją (Rink. p. II-797, 1 rezoliuzinė dalis).
(
5
)	Skundžiamo sprendimo 1 rezoliucinė dalis.
(
6
)	Dėl netinkamų pagrindų žr., be kita ko, 2005 m. birželio 28 d. Sprendimą Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją (C-189/02 P, C-202/02 P, C-205/02 P–C-208/02 P ir C-213/02 P, Rink. p. I-5425, 148 punktas) ir 2002 m. lapkričio 7 d. Sprendimą Hirschfeldt prieš AEE (C-184/01 P, Rink. p. I-10173,48 punktas ir jame nurodyta teismų praktika).
(
7
)	Žr., be kita ko, 1985 m. kovo 13 d. Sprendimą Nyderlandai ir Leeuwarder Papierwarenfabriek prieš Komisiją sujungtose bylose 296/82 ir 318/82, (Rink. p. 809, 19 punktas) ir 2003 m. rugsėjo 30 d. Sprendimą Vokietija prieš Komisiją (C-301/96, Rink. p. I-9919, 87 punktas).
(
8
)	Žr., be kita ko, 1975 m. lapkričio 26 d. Sprendimą Groupement des fabricants de papiers peints de Belgique ir kt. prieš Komisiją (73/74, Rink. p. 1491, 31 punktas); 2000 m. rugsėjo 19 d. Sprendimą Vokietija prieš Komisiją (C-156/98, Rink. p. I-6857, 105 punktas) ir 7 išnašoje minėto 2003 m. rugsėjo 30 d. Sprendimo Vokietija prieš Komisiją 87–92 punktus.
(
9
)	36 punktas.
(
10
)	Komisijos pranešimas dėl taikomų palūkanų normų susigrąžinant neteisėtai suteiktą valstybės pagalbą (OL C 110, 2003, p. 21).
(
11
)	Šiuo požiūriu Komisijos pagrindas taip pat gali atrodyti nepriimtinas, nes juo siekiama ginčyti Pirmosios instancijos teismo faktų vertinimą.
(
12
)	Visų pirma žr. apeliacinio skundo 56 punktą.
(
13
)	2001 m. rugsėjo 20 d. Sprendimas Procter & Gamble prieš VRDT (C-383/99 P, Rink. p. I-6251, 20-25 punktai). Taip pat žr. 2001 m. balandžio 5 d. generalinio advokato F. G. Jacobs išvadą šioje byloje (33–41 punktą).
(
14
)	Minėto sprendimo Procter & Gamble prieš VRDT 25 punktas.
(
15
)	Ten pat, 24 punktas.
(
16
)	Dėl suinteresuotumo pareikšti ieškinį, kaip apeliacinio skundo dėl Pirmosios instancijos teismo sprendimo priimtinimo sąlygos, žr., be kita ko, 1995 m. spalio 19 d. Sprendimą Rendo ir kt. prieš Komisiją (C-19/93 P, Rink. p. I-3319, 13 punktas); 2000 m. liepos 13 d. Sprendimą Parlamentas prieš Richard (C-174/99 P, Rink. p. I-6189, 33 punktas) ir 2002 m. liepos 25 d. Sprendimą Unión de Pequeños Agricultores prieš Tarybą (C-50/00 P, Rink. p. I-6677, 21 punktas).
(
17
)	Tokį suinteresuotumo pareikšti ieškinį nebuvimą gali iškelti Teisingumo Teismas savo iniciatyva: manau, kad tokią išvadą nesunku padaryti atsižvelgiant į teismų praktiką, kurioje patvirtinta, kad Teismas savo iniciatyva gali nurodyti, jog nėra suinteresuotumo pareikšti ieškinį dėl vėlesnių Pirmosios instancijos teismui priėmus sprendimą atsiradusių faktinių aplinkybių (minėto sprendimo Rendo ir kt. prieš Komisiją 13 punktas ir 2001 m. sausio 25 d. Nutarties Lech Stahlwerke prieš Komisiją, C-111/99, Rink. p. I-727, 18 punktas), ir apskritai į teiginį, susijusį su galimybe savo iniciatyva iškelti klausimą dėl suinteresuotumo pareikšti ieškinį: žr., be kita ko, 1987 m. spalio 7 d. Nutartį Di Muro prieš Tarybą ir Ekonomikos ir soacialinių reikalų komitetą (108/86, Rink. p. 3933, 10 punktas), 2005 m. balandžio 14 d. Sprendimą Spiace prieš Komisiją (T-141/03, Rink. p. II-1197, 22 punktas) ir 2001 m. kovo 28 d. Sprendimą Istituto dei mandatari abilitati presso l'Ufficio europeo dei brevetti prieš Komisiją (T-144/99, Rink. p. II-1087, 29–35 punktai).
(
18
)	Minėto sprendimo Procter & Gamble prieš VRDT 22 punktas. Taip pat žr. 39 punkte minėtą generalinio advokato F. G. Jacobs išvadą toje pačioje byloje, kurioje generalinis advokatas patvirtino, kad Teisingumo Teismo statuto 56 straipsnio antrąją pastraipą reikia „aiškinti taip, kad joje bendrai numatyta neatlikimo to, kas buvo reikalaujama, aplinkybė, o ne griežtas nepritarimas konkrečiam argumentui ar išvadoms“.
(
19
)	2004 m. balandžio 29 d. Sprendimas IPK-München GmbH prieš Komisiją (C-199/01 P ir C-200/01 P Rink. p. I-4627, 57–60 punktai).
(
20
)	Ten pat, 59 punktas.
(
21
)	Žr. 1998 m. gegužės 7 d. Sprendimą Somaco prieš Komisiją (C-401/96 P, Rink. p. I-2587, 53 punktas ir jame nurodyta teismų praktika); 2001 m. spalio 2 d. Sprendimą BEI prieš Hautem (C-449/99 P, Rink. p. I-6733, 45 punktas) ir 2007 m. vasario 8 d. Spendimą Groupe Danone prieš Komisiją (C-3/06 P, Rink. p. I-1331, 45 punktas).
(
22
)	1998 m. gegužės 28 d. Sprendimas Deere prieš Komisiją (C-7/95 P Rink. p. I-3111, 21 punktas).
(
23
)	Žr., be kita ko, 2002 m. gruodžio 10 d. Sprendimą Komisija prieš Tarybą (C-29/99, Rink. p. I-11221, 45 punktas ir jame nurodyta teismų praktika) ir 2005 m. gegužės 24 d. Sprendimą Prancūzija prieš Parlamentą ir Tarybą (C-244/03, Rink. p. I-4021, 12 punktas).