62003CJ0213_LT
Šalys
Sprendimo motyvai
Rezoliucinė dalis
Šalys
Byloje C‑213/03,
dėl Kasacinio teismo ( Cour de cassation ) (Prancūzija) pagal EB 234 straipsnį Teisingumo Teismui pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje tarp
Syndicat professionnel coordination des pêcheurs de l'étang de Berre et de la région
ir
Électricité de France (EDF)
dėl Protokolo dėl Viduržemio jūros apsaugos nuo taršos iš sausumoje esančių šaltinių, pasirašyto Atėnuose 1980 m. gegužės 17 d. ir patvirtinto 1983 m. vasario 28 d. Tarybos sprendimu 83/101/EEB (OL L 67, p. 1) 6 straipsnio 3 dalies išaiškinimo, taip pat dėl to paties protokolo, pakeisto Sirakūzų konferencijoje 1996 m. kovo 7 ir 8 dienomis (pakeitimai patvirtinti 1999 m spalio 22 d. Tarybos sprendimu 1999/801/EB, OL L 322, p.  18), 6 straipsnio 1 dalies išaiškinimo,
TEISINGUMO TEISMAS (antroji kolegija),
kurį sudaro kolegijos pirmininkas C. W. A. Timmermans, teisėjai C. Gulmann, J -P. Puissochet, J. N. Cunha Rodrigues ir R. Schintgen (pranešėjas),
generalinis advokatas D. Ruiz-Jarabo Colomer,
sekretorė M. Múgica Arzamendi, vyriausioji administratorė,
išnagrinėjęs rašytines pastabas, pateiktas:
–·Syndicat professionnel coordination des pêcheurs de l'étang de Berre et de la région, atstovaujamos avocat
W. Viscardini
–· Électricité de France,  atstovaujamos avocats
O. Coutard ir M. Mayer,
–·Prancūzijos vyriausybės, atstovaujamos G. de Bergues ir E. Puisais,
–·Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos G. Valero Jordana ir B. Stromsky,
susipažinęs su pranešimu apie bylą,
išklausęs 2004 m. kovo 10 d. posėdyje Syndicat professionnel coordination des pêcheurs de l’étang de Berre et de la région, Électricité de France, Prancūzijos vyriausybės ir Komisijos pareikštas žodines pastabas,
susipažinęs su išklausius generalinį advokatą priimtu sprendimu nagrinėti bylą be išvados,
priima šį
Sprendimą
Sprendimo motyvai
1. 2003 m. gegužės 6 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2003 m. gegužės 19 d. Cour de cassation
(Prancūzija) pagal EB 234 straipsnį kreipėsi dėl prejudicinio sprendimo priėmimo, pateikdamas du klausimus dėl Protokolo dėl Viduržemio jūros apsaugos nuo taršos iš sausumoje esančių šaltinių, pasirašyto Atėnuose 1980 m. gegužės 17 d. ir patvirtinto 1983 m. vasario 28 d. Tarybos sprendimu 83/101/EEB (OL L 67, p. 1, toliau − Protokolas) 6 straipsnio 3 dalies išaiškinimo ir dėl to paties protokolo, pakeisto Sirakūzų konferencijoje 1996 m. kovo 7 ir 8 dienomis (pakeitimai patvirtinti 1999 m spalio 22 d. Tarybos sprendimu 1999/801/EB, OL L 322, p. 18, toliau − Pakeistas protokolas), 6 straipsnio 1 dalies išaiškinimo.
2. Šie klausimai iškilo byloje tarp Syndicat professionnel coordination des pêcheurs de l’étang de Berre et de la région
(toliau − Coordination des pêcheurs ) ir Électricité de France
(toliau − EDF) dėl Saint-Chamas
(Prancūzija) hidroelektrinės išmetamų teršalų Berre
žemapelkėje.
Teisiniai pagrindai
3. Konvencija dėl Viduržemio jūros apsaugos nuo taršos, pasirašyta 1976 m. vasario 16 d. Barselonoje (OL 1977, L 240, p. 3, toliau − Konvencija), Europos ekonominės bendrijos patvirtinta 1977 m. liepos 25 d. Tarybos sprendimu 77/585/EEB (OL L 240, p. 1).
4. Konvencijos 2 straipsnio a punktas „taršą“ apibrėžia kaip:
„ < ... > žmogaus tiesiogiai ar netiesiogiai atliekamas medžiagų ar energijos išleidimas į jūros aplinką, dėl kurio daroma žala gyvosios gamtos ištekliams, kyla pavojus žmonių sveikatai, trukdoma imtis jūrų veiklos, įskaitant žvejybą, pakenkiama naudojamo jūros vandens kokybei ir apribojami jūros teikiami malonumai“.
5. Pagal Konvencijos 4 straipsnio 1 dalį:
„Susitariančiosios Šalys pagal šios Konvencijos ir galiojančių protokolų, kuriuos yra pasirašiusios, nuostatas individualiai arba bendrai imasi visų reikiamų priemonių, kad užkirstų kelią, sumažintų ir kovotų su Viduržemio jūros zonos tarša, apsaugotų ir pagerintų tos zonos jūros aplinką“.
6. Konvencijos 8 straipsnis patikslina:
„Susitariančiosios Šalys imasi visų reikiamų priemonių, kad užkirstų kelią upių, pakrantės įstaigų ar nuotekų išleidimo keliamai arba iš bet kokių kitų jų teritorijoje esančių antžeminių žemyninės kilmės šaltinių kylančiai Viduržemio jūros zonos taršai, ją sumažintų ir kovotų su ja“.
7. Tuo pačiu klausimu Protokolo 1 straipsnis numato:
„Šio Protokolo Susitariančiosios Šalys < ... > imasi visų atitinkamų priemonių užkirsti kelią, sumažinti, įveikti ir kontroliuoti Viduržemio jūros zonos taršą, kurią sukelia išmetami teršalai iš upių, pakrantėse esančių pastatų ar nuotakų, arba jų teritorijose skleidžiami iš kitų sausumoje esančių šaltinių.“
8. Pagal Protokolo 3 straipsnio c punktą:
„Šio Protokolo taikymo zona (toliau – Protokolo zona) yra:
< ... >
c) su jūra susisiekiančios sūraus vandens žemapelkės.“
9. 4 straipsnio 1 dalies a punktas numato, kad Protokolas taikomas „išmetamiems teršalams, į Protokolo zoną patenkantiems iš Šalių teritorijose esančių sausumos šaltinių, būtent:
– tiesiogiai, iš nuotekų, išmetančių teršalus į jūrą, ar krante esančių išmetamųjų įrenginių,
– netiesiogiai, per upes, kanalus ar kitus vandentakius, tarp jų ir požeminius vandentakius ar per nuotekas.“
10. Pagal Protokolo 6 straipsnio 1 ir 3 dalis:
„1. Šalys griežtai riboja sausumoje esančių šaltinių taršą, kurią Protokolo zonoje sukelia šio Protokolo II priede išvardytos medžiagos ar šaltiniai.
< ... >
3. Teršalų išmetimas griežtai priklauso nuo leidimų, kuriuos išduoda kompetentingos nacionalinės valdžios institucijos, atitinkamai atsižvelgdamos į šio Protokolo III priedą, išdavimo < ... > “
11. Pagal Protokolo 7 straipsnio 1 dalies e punktą:
„Bendradarbiaudamos su kompetentingomis tarptautinėmis organizacijomis šalys laipsniškai parengia ir priima bendras gaires ir – atitinkamai – standartus ar kriterijus, ypač susijusius su:
< ... >
e) konkrečiais reikalavimais dėl I ir II prieduose išvardytų išmetamųjų medžiagų kiekių, jų koncentracija bei išmetimo metodais“.
12. Pagal Protokolo II priedo A skirsnio 11 ir 13 punktus „medžiagoms, tiesiogiai ar netiesiogiai turinčioms neigiamą poveikį deguonies kiekiui jūrų aplinkoje, ypač toms, kurios gali sukelti eutrofikaciją“ ir „medžiagoms, kurios, nors ir nenuodingos, dėl išmetamo kiekio gali būti žalingos jūrų aplinkai arba trukdyti teisėtai naudotis jūra“ yra taikomas režimas, nustatytas Protokolo 6 straipsnyje.
13. II priedo B skirsnis patikslina:
„Pirmiau A skirsnyje nurodytų medžiagų išmetimo kontrolė ir griežtas ribojimas turėtų būti įgyvendinami laikantis III priedo“.
14. Protokolo III priedas vardija veiksnius, į kuriuos turi būti atsižvelgta „išduodant leidimus išmesti atliekoms, turinčioms šio protokolo II priede < ... > išvardytų medžiagų“. Taip pat šalys turi atsižvelgti į „atliekų savybes ir sudėtį“, „atliekų sudedamųjų dalių savybes, atsižvelgiant į jų pavojingumą“, „išmetimo vietos ir priimančios jūrų aplinkos savybes“, „atliekų apdorojimo technologijų naudingumą“ ir pagaliau „galimą jūros ekosistemos ir jūrų vandens naudojimo pablogėjimą“.
15. Pagal Pakeisto protokolo 3 straipsnio d punktą, atitinkantį Protokolo 3 straipsnio c punktą, Protokolo taikymo zona yra:
„ < ... >
d) pusiau sūrūs, sūrūs pakrančių vandenys, įskaitant pelkes (toliau – žemapelkė) ir pakrančių lagūnas, ir gruntiniai vandenys, susisiekiantys su Viduržemio jūra.“
16. Pakeisto protokolo 6 straipsnio 1 dalis numato:
„Sutelktųjų taršos šaltinių išleidimas į Protokolo zoną, ir į vandenį bei orą išleisti teršalai, kurie pasiekia ir gali turėti poveikį Viduržemio jūros zonai, kaip nustatyta šio Protokolo 3 straipsnio a, c ir d punktuose, griežtai priklauso nuo šalių kompetentingų valdžios institucijų išduodamų leidimų ar teisės aktų reguliavimo, tinkamai atsižvelgiant į šio Protokolo ir jo II priedo nuostatas, taip pat atitinkamus Susitariančių Šalių susirinkimų sprendimus ar rekomendacijas“.
17. Pakeisto protokolo I C priedas išvardija „medžiagų kategorijas ir teršalų šaltinius“, kuriais „rengiant veiksmų planus, programas ir priemones bus vadovaujamasi“. Ypač 17 punkte nurodytos „netoksinės medžiagos, turinčios neigiamą poveikį deguonies kiekiui jūros aplinkoje“.
18. Pakeistu protokolu panaikinamas II priedas o pakeistas III priedas pernumeruojamas į II priedą.
Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
19. 15 000 hektarų sūraus vandens Berre
žemapelkė yra Prancūzijoje ir tiesiogiai susisiekia su Viduržemio jūra.
20. Coordination des pêcheurs
daug kartų skundėsi EDF dėl Berre žemapelkės akvatorinės aplinkos blogėjimo, iš esmės – dėl gėlo vandens, atplukdomo nuo Durance, dirbtinai patenkančio į žemapelkę kiekvieną kartą įjungiant Saint‑Chamas hidroelektrinės turbinas.
21. 1999 m. rugsėjo 1 d. Coordination des pêcheurs
kreipėsi į Tribunal de grande instance de Marseille
(Prancūzija) dėl priverstinio pobūdžio priemonių, susijusių su Saint-Chamas
hidroelektrinės eksploatavimo sustabdymu, taikymo, įspėjant dėl galimos baudos paskyrimo. Coordination des pêcheurs tvirtina, kad EDF išmetė šios hidroelektrinės teršalus negavusi išankstinio leidimo, numatyto Protokolo 6 straipsnio 3 dalyje.
22. Bylą nagrinėjantis pirmąja instancija teismas 1999 m. spalio 25 d. nutartimi atmetė skundą dėl laikinųjų apsaugos priemonių taikymo. Pripažindamas, kad dėl hidroelektrinės turbinų eksploatavimo egzistuoja tarša, teismas nusprendė:
„Kad taikant Bendrijos teisę, šiuo atveju Barselonos konvenciją ir Atėnų protokolą < ... >, klausimas dėl jos tiesioginio veikimo teisės subjektų atžvilgiu nepriklauso teismo kompetencijai.
Kadangi klausimas, ar EDF eksploatuojama Saint‑Chamas
hidroelektrinė vykdo aiškiai neteisėtą veiklą, t. y. priverstinio pobūdžio priemonių taikymas pagal teismų praktiką sukelia per didelius prieštaravimus, kad teismas galėtų nuspręsti sustabdyti elektrinės trisdešimties metų veiklą, be to, yra per daug svarbus sprendimas, sukeliantis rimčiausių pasekmių gamybai ir regiono elektros sistemos saugumui < ... > “.
23. Coordination des pêcheurs
pateikė apeliacinį skundą Cour d’appel d’Aix‑en‑Provence
(Prancūzija), kuris jį atmetė 2000 m. rugsėjo 21 d. sprendimu. Cour d’appel nusprendė „kad skirtingi (Protokolo) straipsniai yra tarpusavyje susiję“ ir, kad 6 straipsnio 3 dalis „negali būti atskirta taip, jog EDF neturi tinkamai ir naudingai prašyti leidimo taršai remdamasi Protokolu, kadangi Prancūzija nenustatė taikomų techninių kriterijų, todėl joks konkretus sprendimas negali būti priimtas“.
24. Coordination des pêcheurs, skųsdamas šį sprendimą kasacine tvarka, nurodė, kad EDF
pažeidė Protokolo 6 straipsnio 3 dalį, kurią taikyti klaidingai atsisakė Cour d'appel .
25. Tokiomis aplinkybėmis Cour de cassation
nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir kreiptis į Europos Bendrijų Teisingumo Teismą dėl prejudicinio sprendimo priėmimo, pateikdamas du klausimus:
„1) Ar Protokolo < ... > 6 straipsnio 3 dalis, tapusi 6 straipsnio 1 dalimi po pakeitimo, yra tiesiogiai veikianti ta prasme, kad kiekvienas suinteresuotasis asmuo gali ja remtis nacionaliniame teisme grįsdamas ieškinį dėl vandens taršos, kuri nebuvo leista pagal Protokole numatytą procedūrą ir kriterijus, nutraukimo?
2) Ar ta pati nuostata turi būti aiškinama kaip draudžianti bet kam išmesti į sūraus vandens žemapelkę, susisiekiančią su Viduržemio jūra, medžiagas, kurios nėra nuodingos, tačiau turi neigiamą poveikį jūrų aplinkos deguonies kiekiui, be valstybės narės kompetetingų valdžios institucijų leidimo, atsižvelgiant į Protokolo III priedo C (tapusį II priedu) ?“
Dėl Pakeisto protokolo taikymo sprendžiant pagrindinę bylą
26. EDF ir Prancūzijos vyriausybė mano, kad reikia aiškinti tik Protokolą, kadangi Pakeistas protokolas dar nėra įsigaliojęs.
27. Šiuo atžvilgiu pagal nusistovėjusią teismų praktiką EB 234 straipsnyje nurodyta procedūra yra bendradarbiavimo priemonė tarp Europos Bendrijų Teisingumo Teismo ir nacionalinių teismų (žr., inter alia,
1992 m. liepos 16 d. Sprendimo Lourenço Dias, C‑343/90, Rink . p.  I‑4673, 14 punktą ir 2004 m. kovo 18 d. Sprendimo Siemens ir ARGE Telekom,
C‑314/01, dar nepaskelbto Rinkinyje, 33 punktą bei minėtą teismų praktiką).
28. Bendradarbiaujant nacionalinis teismas, kuris vienintelis tiesiogiai žino  pagrindines bylos faktines aplinkybes ir kuris turi prisiimti atsakomybę už priimtą sprendimą, atsižvelgdamas į bylos ypatumus, gali geriausiai įvertinti prejudicinio sprendimo būtinybę jo nagrinėjamoje byloje ir klausimų, kuriuos reikia pateikti Teisingumo Teismui, reikšmę (žr. minėto sprendimo Lourenço Dias
15 punktą, 2002 m. sausio 22 d. Sprendimo Canal Satélite Digital,
C‑390/99, Rink. p.  I‑607, 18 punktą bei minėto sprendimo Siemens ir ARGE Telekom
34 punktą).
29. Šiuo atveju nėra visiškai akivaizdu, kad Pakeisto protokolo 6 straipsnio 1 dalies aiškinimas būtų nenaudingas sprendžiant pagrindinę bylą. Taigi, kaip teisingai pastebėjo Komisija, negali būti atmesta prielaida, jog Cour de cassation panaikintų Cour d’appel d’Aix‑en‑Provence
sprendimą, ir  Pakeistas protokolas įsigaliotų tuomet, kai reikėtų iš naujo nagrinėti pagrindinę bylą iš esmės.
30. Taigi siekiant atsakyti į abu pateiktus prejudicinius klausimus reikia atsižvelgti ir į Pakeistą protokolą.
Dėl Protokolo 6 straipsnio 3 dalies ir Pakeisto protokolo 6 straipsnio 1 dalies tiesioginio veikimo
Šalių pastabos
31. EDF tvirtina, kad egzistuoja tarpusavio priklausomybė tarp skirtingų Protokolo nuostatų, ir tai daro neįmanomą 6 straipsnio 3 dalies tiesioginį veikimą, net jei ši dalis išdėstyta aiškiai bei tiksliai.
32. Protokolo 6 straipsnio 1 dalis nustato tikslą „griežtai riboti“ taršą, kurią sukelia II priede išvardytos medžiagos ar šaltiniai (tarp jų medžiagos, turinčios neigiamą poveikį deguonies kiekiui). Šiam tikslui (straipsnio) 2 dalis šalims nurodo parengti „atitinkamai pavieniui ar bendrai“, nelygu atvejis, „ būtinas programas ir priemones“. Pagaliau 3 dalis nustato, jog teršalų išmetimas priklauso nuo „leidimų išdavimo, atitinkamai atsižvelgiant į Protokolo III priedą“. Tačiau pareiga „atsižvelgti“ yra labai miglota ir dėl aiškumo trūkumo galėtų būti suprantama, kad bet kuriai Protokolo II priede išvardytai medžiagai išmesti reikalingas leidimas. Toks reikalavimas būtų visiškai neproporcingas Protokolo siekiamiems tikslams.
33. EDF taip pat remiasi Protokolo 7 straipsnio 1 dalimi dėl „bendrų gairių, standartų ar kriterijų, kurios turi būti parengtos prieš pradedant veikti išankstinių leidimų sistemai. Iki šiol šios gairės ir kriterijai nagrinėjamos taršos  atžvilgiu nėra parengti.
34. Be to, kadangi Bendrija yra viena iš Konvencijos ir Protokolo Susitariančiųjų Šalių, jų taikymui priimti reikalingos normos iš principo galėtų būti Bendrijos. Tačiau iki šiol nėra priimta jokia direktyva dėl gėlo vandens ir dumblo išleidimo į sūraus vandens žemapelkes.
35. Savo ruožtu Coordination des pêcheurs, Prancūzijos Vyriausybė ir Komisija teigia, kad Protokolo 6 straipsnio 3 dalis yra tiesiogiai veikianti ir remiasi Teisingumo Teismo praktika (žr., inter alia, 1987 m. rugsėjo 30 d. Sprendimo Demirel, 12/86, Rink . p.  3719, 14 punktą).
36. Taigi Protokolo 6 straipsnio 3 dalis, atsižvelgiant į jos nuostatas, tikslą ir prigimtį, nustato aiškią tikslią ir besąlyginę pareigą susieti teršalų, nurodytų Protokolo II priede išmetimą su kompetentingų nacionalinės valdžios institucijų išduodamais išankstiniais leidimais. Griežtas draudimas išmesti teršalus be tokio leidimo jo įgyvendinimo arba pasekmių atžvilgiu negali priklausyti nuo jokios išlygos ar vėlesnių veiksmų. Be to, Protokolo III priedas, kurį nurodo 6 straipsnio 3 dalis, detalizuoja veiksnius, į kuriuos turi būti atsižvelgta išduodant leidimus.
37. Komisija mano, kad bendrų priemonių, programų ir gairių nebuvimas neužkerta kelio Protokolui įgyvendinti ir netrukdo išduoti leidimų teršalams išmesti, tačiau didina valstybių narių veikimo laisvę leidimų išdavimo atžvilgiu, kurios įgyvendinimui taikoma teismo priežiūra.
38. Coordination des pêcheurs
ir Komisija priduria, kad Pakeisto protokolo 6 straipsnio redakcija ir kiti pakeitimai prieduose nekeičia ankstesnės prasmės.
Teisingumo Teismo vertinimas
39. Pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką Bendrijos ir trečiųjų šalių sudarytos sutarties nuostatos yra taikomos tiesiogiai, jeigu atsižvelgiant į jų sąvokas bei į sutarties tikslą ir prigimtį, jose įtvirtinta aiški bei tiksli pareiga, kurios vykdymas ir pasekmės nepriklauso nuo jokio vėlesnio akto priėmimo (žr., inter alia, minėto sprendimo Demirel
14 punktą ir 2003 m. gegužės 8 d. Sprendimo Wähltergruppe Gemeinsam
C‑171/01, Rink . p.  I‑4301, 54 punktą).
40. Norint nustatyti, ar Protokolo 6 straipsnio 3 dalis atitinka šiuos kriterijus, pirmiausia reikia išnagrinėti jos nuostatas.
41. Šiuo klausimu būtina konstatuoti, kad nurodytos nuostatos aiškiai, tiksliai ir besąlygiškai nustato pareigą valstybėms narėms susieti medžiagų, nurodytų šio protokolo II priede, išmetimą su kompetetingų nacionalinės valdžios institucijų išduodamais leidimais pagal jo III priedo nuostatas.
42. Taigi, kaip teisingai pažymėjo Komisija, aplinkybė, jog pagal III priede nurodytus kriterijus nacionalinės valdžios institucijos turi veikimo laisvę išduodamos leidimus, nesumažina 6 straipsnio 3 dalyje numatyto draudimo išleisti teršalus be išankstinio leidimo aiškaus, tikslaus ir besąlyginio pobūdžio.
43. Šis konstatavimas yra patvirtintas Protokolo tikslo ir prigimties.
44. Galiausiai iš Protokolo 1 ir 4 straipsnių išplaukia, kad jo tikslas yra užkirsti kelią, sumažinti, įveikti ir kontroliuoti Viduržemio jūros zonos taršą, kurią sukelia išmetami teršalai iš upių, pakrantėse esančių pastatų ar nuotakų, arba jų teritorijose skleidžiami iš kitų sausumoje esančių šaltinių. Dėl to, pakartojant įsipareigojimus, prisiimtus pagal Konvencijos 4 ir 8 straipsnius, Protokolo 1 straipsnis Susitariančiosioms Šalims nustato pareigą „imtis visų atitinkamų priemonių“.
45. Įtvirtindama kompetentingų nacionalinės valdžios institucijų išankstinių leidimų išmesti medžiagas, nurodytas II priede, išdavimo tvarką, Protokolo 6 straipsnio 3 dalis prisideda prie valstybių narių taršos iš sausumoje esančių šaltinių Protokolo taikymo zonoje kontrolės. Nagrinėjamų nuostatų tiesioginio veikimo pripažinimas gali tik padėti įgyvendinti pirmiau nurodytą Protokolo tikslą ir atitinka priemonės, skirtos išvengti taršos, sąlygotos viešosios valdžios institucijų neveikimo, prigimtį.
46. Pirmiau išdėstyti motyvai tinka aiškinant Pakeisto protokolo 6 straipsnio 1 dalį. Nuoroda į „Susitariančiųjų Šalių susirinkimų sprendimus ar rekomendacijas“, į kurias turi atsižvelgti kompetentingos nacionalinės valdžios institucijos, nesumažina aiškaus, tikslaus ar besąlyginio draudimo išmesti teršalus be leidimo pobūdžio. Be to, pakeitimai, patvirtinti sprendimu 1999/801, nepakeitė nei Protokolo tikslo, nei prigimties.
47. Atsižvelgiant į tai, kas pirmiau pasakyta, į pirmą klausimą reikia atsakyti, kad ir Protokolo 6 straipsnio 3 dalis, ir Pakeisto protokolo (po jo įsigaliojimo) 6 straipsnio 1 dalis yra tiesiogiai veikiančios, ir bet kuris suinteresuotasis asmuo turi teisę remtis šiomis nuostatomis nacionaliniuose teismuose.
Dėl Protokolo 6 straipsnio 3 dalies ir Pakeisto protokolo 6 straipsnio 1 dalies taikymo srities
48. Taigi, kaip teisingai pastebėjo Coordination des pêcheurs, Prancūzijos vyriausybė ir Komisija, III priedas, į kurį nukreipia Protokolo 6 straipsnio 3 dalis, ir kuris išvardija veiksnius, į kuriuos turi būti atsižvelgta išduodant leidimus išmesti teršalus, pats daro nuorodą į II priedą, nurodantį teršaluose esančias nagrinėjamas medžiagas. Tarp jų – 11 punkte nurodytos „medžiagos, tiesiogiai ar netiesiogiai turinčios neigiamą poveikį deguonies kiekiui jūrų aplinkoje, ypač tos, kurios gali sukelti eutrofikaciją“ ir 13 punkte minimos „medžiagos, kurios, nors ir netoksiškos, dėl išmetamo kiekio gali būti žalingos jūrų aplinkai ar trukdyti teisėtai naudotis jūra“.
49. Būtina konstatuoti, kad 11 ir 13 punktai nesusieja išankstinio leidimo reikalavimo juose numatomoms medžiagoms išmesti su tuo, ar jos yra nuodingos.
50. Ta pati išvada darytina ir dėl Pakeisto protokolo 6 straipsnio 1 dalies taikymo srities.
51. Iš tikrųjų pagal šią nuostatą ne tik medžiagų, nurodytų Protokolo II priede išmetimas, bet ir „sutelktųjų taršos šaltinių išmetimas į Protokolo zoną (į kurią pagal Pakeisto protokolo 3 straipsnio d punktą įeina su Viduržemio jūra susisiekiančios sūraus vandens žemapelkės) bei teršalų, kurie turi ar gali turėti poveikį Viduržemio jūros zonai, išmetimas į vandenį bei orą“ nuo šiol yra „griežtai priklausomas nuo šalių kompetentingų valdžios institucijų išduodamų leidimų ar teisės aktų reguliavimo“. Be to, šios nacionalinės valdžios institucijos turi atsižvelgti į Pakeisto protokolo ir jo II priedo nuostatas.
52. Atsižvelgiant į tai, kas pirmiau pasakyta, į antrą klausimą reikia atsakyti, kad ir Protokolo 6 straipsnio 3 dalis, ir Pakeisto protokolo 6 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinamos kaip draudžiančios be kompetentingų nacionalinės valdžios institucijų išduotų išankstinių leidimų išmesti į sūraus vandens žemapelkes, susisiekiančias su Viduržemio jūra, medžiagas, kurios, nors ir nenuodingos, tačiau turi neigiamą poveikį deguonies kiekiui jūrų aplinkoje.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
53. Prancūzijos vyriausybės ir Komisijos, kurios pateikė Teisingumo Teismui savo pastabas, išlaidos nėra atlygintinos. Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų nacionalinio teismo nagrinėjamoje byloje, išlaidų klausimą turi spręsti nacionalinis teismas.
Rezoliucinė dalis
Remdamasis šiais motyvais,
TEISINGUMO TEISMAS (antroji kolegija),
atsakydamas į klausimus, kuriuos jam 2003 m. gegužės 6 d. nutartimi pateikė Cour de cassation, nutaria:
1. Protokolo dėl Viduržemio jūros apsaugos nuo taršos iš sausumoje esančių šaltinių, pasirašyto Atėnuose 1980 m. gegužės 17 d. ir patvirtinto 1983 m. vasario 28 d. Tarybos sprendimu 83/101/EEB, 6 straipsnio 3 dalis, ir to paties protokolo, papildyto per konferenciją, vykusią 1996 m. kovo 7 ir 8 Sirakūzuose, ir patvirtinto 1999 m. spalio 22 d. Tarybos sprendimu 1999/801/EB, 6 straipsnio 1 dalis (po įsigaliojimo) yra tiesiogiai veikiančios, ir bet kuris suinteresuotasis asmuo turi teisę remtis šiomis nuostatomis nacionaliniuose teismuose.
2. Šios nuostatos turi būti aiškinamos kaip draudžiančios be kompetentingų nacionalinės valdžios institucijų išduotų išankstinių leidimų išmesti į sūraus vandens žemapelkes, susisiekiančias su Viduržemio jūra, medžiagas, kurios, nors ir nenuodingos, tačiau turi neigiamą poveikį deguonies kiekiui jūrų aplinkoje.