62023CJ0723
PRESUDA SUDA (šesto vijeće)
10. travnja 2025. (
*1
)
„Zahtjev za prethodnu odluku – Pravosudna suradnja u građanskim stvarima – Direktiva (EU) 2019/1023 – Postupci u području restrukturiranja, nesolventnosti i otpusta duga – Članak 20. – Mogućnost otpusta duga – Članak 23. stavci 1. i 2. – Odstupanja – Fizička osoba koja je postala nesolventna – Uvjeti za pristup otpustu duga – Pojam postupanja koje je ‚nepošteno ili u lošoj namjeri’ – Postupanje prema vjerovnicima treće osobe”
U predmetu C‑723/23 [Amilla] (
i
),
povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Juzgado de lo Mercantil no 3 d’Oviedo, con sede en Gijón (Trgovački sud br. 3 u Oviedu, sa sjedištem u Gijónu, Španjolska), odlukom od 13. listopada 2023., koju je Sud zaprimio 28. studenoga 2023., u postupku
Agencia Estatal de la Administración Tributaria
protiv
VT,
UP,
SUD (šesto vijeće),
u sastavu: A. Kumin, predsjednik vijeća, F. Biltgen (izvjestitelj), predsjednik prvog vijeća, i S. Gervasoni, sudac,
nezavisni odvjetnik: J. Richard de la Tour,
tajnik: A. Calot Escobar,
uzimajući u obzir pisani dio postupka,
uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
–
za VT i UP, I. Blanco Urizar, abogado,
–
za španjolsku vladu, A. Ballesteros Panizo, u svojstvu agenta,
–
za Europsku komisiju, J. L. Buendía Sierra, G. Meeßen i G. von Rintelen, u svojstvu agenata,
odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
donosi sljedeću
Presudu
1
Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 20. i članka 23. stavka 1. Direktive (EU) 2019/1023 Europskog parlamenta i Vijeća od 20. lipnja 2019. o okvirima za preventivno restrukturiranje, otpustu duga i zabranama te o mjerama za povećanje učinkovitosti postupaka koji se odnose na restrukturiranje, nesolventnost i otpust duga i o izmjeni Direktive (EU) 2017/1132 (Direktiva o restrukturiranju i nesolventnosti) (SL 2019., L 172, str. 18.).
2
Zahtjev je upućen u okviru spora između osobe VT, fizičke osobe koja je postala nesolventna, i Agencije Estatal de la Administración Tributaria (Porezna uprava, Španjolska) (u daljnjem tekstu: AEAT) u pogledu zahtjeva za otpust duga koji je ta osoba podnijela tijekom postupka u slučaju nesolventnosti koji se protiv nje vodi.
Pravni okvir
Pravo Unije
3
Uvodne izjave 78. do 81. navedene Direktive o restrukturiranju i nesolventnosti glase:
„(78)
Potpuni otpust duga ili prestanak zabrana nakon razdoblja koje nije dulje od tri godine nije primjereno u svim okolnostima i stoga bi moglo biti potrebno uvesti odstupanja od tog pravila koja su opravdana razlozima utvrđenima u nacionalnom pravu. Takva bi se odstupanja primjerice trebala uvesti ako je dužnik nepošten ili ako je postupao u lošoj namjeri. Ako nacionalnim pravom u odnosu na poduzetnike nije predviđena presumpcija poštenja i dobre vjere, teretom dokazivanja njihova poštenja i dobre vjere ne bi im trebalo nepotrebno otežati ulazak u postupak.
(79)
Pri utvrđivanju je li poduzetnik bio nepošten, pravosudna ili upravna tijela mogla bi uzeti u obzir okolnosti poput: prirode i razmjera duga; vremena kada je dug nastao; napora poduzetnika da plati dug i ispuni pravne obveze, uključujući javne zahtjeve u vezi s licenciranjem i potrebu za valjanim knjigovodstvom; radnji koje je poduzetnik poduzimao da onemogući primjenu postupka vjerovnika; ispunjenja dužnosti ako postoji vjerojatnost nesolventnosti kojima podliježu poduzetnici koji su direktori trgovačkog društva; te poštovanja prava Unije i nacionalnog prava u području tržišnog natjecanja i rada. Trebalo bi biti moguće uvesti odstupanja i ako poduzetnik nije postupio u skladu s određenim pravnim obvezama, uključujući obveze maksimiziranja povrata vjerovnicima koje bi mogle biti u obliku opće obveze generiranja dohotka ili imovine. Nadalje, trebalo bi biti moguće uvesti posebna odstupanja ako je potrebno jamčiti ravnotežu između prava dužnika i prava jednog ili više vjerovnika, primjerice ako je vjerovnik fizička osoba kojoj je potrebna veća zaštita nego dužniku.
(80)
Odstupanje bi također moglo biti opravdano ako troškovi postupka koji vode do otpusta duga, uključujući pristojbe pravosudnih i upravnih tijela i upravitelja[,] nisu pokriveni. Države članice trebale bi moći predvidjeti da se prednosti tog otpusta mogu opozvati ako se na primjer financijsko stanje dužnika znatno poboljša zbog neočekivanih okolnosti, poput dobitka na lutriji, ili dobivanja nasljedstva ili donacije. Države članice ne bi trebale biti spriječene predvidjeti dodatna odstupanja u precizno određenim okolnostima i kada je to opravdano.
(81)
U slučaju postojanja opravdanog razloga na temelju nacionalnog prava moglo bi biti primjereno ograničiti mogućnost otpusta za određene kategorije duga. […] Države članice trebale bi moći isključiti dodatne kategorije duga kada je to opravdano.”
4
Članak 20. te direktive, naslovljen „Pristup otpustu”, glasi:
„1.   Države članice osiguravaju da nesolventni poduzetnici imaju pristup barem jednom postupku koji može dovesti do potpunog otpusta duga u skladu s ovom direktivom.
[…]
2.   Države članice u kojima je potpuni otpust duga uvjetovan time da poduzetnik djelomično otplati dug osiguravaju da se dotična obveza otplate temelji na pojedinačnoj situaciji poduzetnika i posebno da je razmjerna ovršivom ili raspoloživom dohotku i imovini poduzetnika tijekom razdoblja otpusta i da uzima u obzir pravičan interes vjerovnika.
[…]”
5
Članak 23. navedene direktive, naslovljen „Odstupanja”, glasi:
„1.   Odstupajući od članaka od 20. do 22., države članice zadržavaju ili uvode odredbe kojima se uskraćuje ili ograničava pristup otpustu duga, opozivaju prednosti takvog otpusta ili predviđaju dulja razdoblja za dobivanje potpunog otpusta duga ili dulja razdoblja zabrane ako je nesolventni poduzetnik prema nacionalnom pravu postupao nepošteno ili u lošoj namjeri u odnosu na vjerovnike ili druge dionike dok se zaduživao, tijekom postupka u slučaju nesolventnosti ili tijekom otplate duga, ne dovodeći u pitanje nacionalna pravila o teretu dokazivanja.
2.   Odstupajući od članaka od 20. do 22., države članice mogu zadržati ili uvesti odredbe kojima se uskraćuje ili ograničava pristup otpustu duga, opozivaju prednosti otpusta ili predviđaju dulja razdoblja za dobivanje potpunog otpusta duga ili dulja razdoblja zabrane u određenim precizno utvrđenim okolnostima ako su takva odstupanja opravdana, primjerice:
(a)
ako je nesolventni poduzetnik znatno prekršio obveze iz plana otplate ili bilo koju drugu pravnu obvezu kojom se štite interesi vjerovnika, uključujući obvezu maksimiziranja povrata vjerovnicima;
(b)
ako se nesolventni poduzetnik nije pridržavao obveza obavješćivanja ili suradnje u skladu s pravom Unije i nacionalnim pravom;
(c)
ako je došlo do zlouporabe zahtjeva za otpust duga;
(d)
ako je podnesen novi zahtjev za otpust unutar određenog razdoblja nakon što je nesolventnom poduzetniku odobren potpuni otpust duga ili mu je uskraćen potpuni otpust duga zbog teških kršenja obveza obavješćivanja ili suradnje;
(e)
ako trošak postupka koji vodi do otpusta duga nije podmiren; ili
(f)
ako je odstupanje potrebno kako bi se jamčila ravnoteža između prava dužnika i prava jednog vjerovnika ili više njih.
3.   Odstupajući od članka 21., države članice mogu predvidjeti dulja razdoblja otpusta u sljedećim slučajevima:
[…]
4.   Države članice mogu iz otpusta duga isključiti posebne kategorije duga ili ograničiti pristup otpustu duga ili utvrditi dulje razdoblje otpusta ako su takva isključenja, ograničenja ili dulja razdoblja opravdana, kao u slučaju:
(a)
osiguranih dugova;
(b)
dugova proizašlih iz kaznenih sankcija ili u vezi s njima;
(c)
dugova proizašlih iz deliktne odgovornosti;
[…]”
Španjolsko pravo
6
Zakon koji se primjenjuje rationae temporis na spor u glavnom postupku jest Real Decreto Legislativo 1/2020 por el que se aprueba el texto refundido de la Ley Concursal (Kraljevska zakonodavna uredba 1/2020 o odobravanju preinačenog teksta Zakona o nesolventnosti) od 5. svibnja 2020. (BOE br. 127, od 7. svibnja 2020., str. 31518.), kako je izmijenjen Leyem 16/2022 de reforma del texto refundido de la Ley Concursal aprobado por el Real Decreto Legislativo 1/2020, de 5 de mayo, para la transposición de la Directiva (UE) 2019/1023 (Zakon 16/2022 o izmjeni preinačenog teksta Zakona o nesolventnosti odobrenog Kraljevskom zakonodavnom uredbom 1/2020 radi prenošenja Direktive (EU) 2019/1023) od 5. rujna 2022. (BOE br. 214, od 6. rujna 2022., str. 123682.) (u daljnjem tekstu: TRLC).
7
Preambula Zakona 16/2022 glasi:
„[…]
[…] Ako je nesolventni dužnik fizička osoba, cilj je postupka u slučaju nesolventnosti utvrditi dužnike koji djeluju u dobroj vjeri te im ponuditi djelomičan otpust njihovih dugova, čime im se omogućuje da iskoriste drugu priliku te ih se sprečava da prijeđu u sivu ekonomiju ili budu marginalizirani.
[…]
Sve su države članice na temelju [Direktive o restrukturiranju i nesolventnosti] dužne uspostaviti mehanizam druge prilike kako bi se izbjeglo da se dužnici ne pokušaju preseliti u druge zemlje u kojima su ti mehanizmi već predviđeni, uz trošak koji bi se podjednako podrazumijevao i za dužnika i za njegove vjerovnike. Usporedno s time, homogenizacija se u tom pogledu smatra neophodnom za funkcioniranje jedinstvenog europskog tržišta.
Jedna je od najradikalnijih promjena u novom propisu ta što je, umjesto da se otpust uvjetuje podmirivanjem određene vrste duga (kao što se to predviđalo u članku 487. stavku 2. izmjene Zakona o nesolventnosti), uveden sustav otpusta na temelju zasluga u kojem svaki dužnik, neovisno o tome je li poduzetnik, ako ispunjava zahtjev postupanja u dobroj vjeri na kojem se to uvođenje temelji, može imati pristup otpustu svih svojih dugova, osim onih za koje se iznimno i zbog njihove posebne prirode smatra da ne mogu biti zakonito otpušteni. Zadržava se mogućnost, koju je španjolski zakonodavac već prihvatio 2015., da se otpust odobri svakom dužniku fizičkoj osobi koji postupa u dobroj vjeri, neovisno o tome je li poduzetnik.
[…]
Dobra vjera dužnika i dalje je kamen temeljac otpusta. U skladu s preporukama međunarodnih organizacija uspostavlja se normativno razgraničenje dobre vjere u odnosu na određena objektivna postupanja koja su taksativno utvrđena (popis numerus clausus), pri čemu se ne navode nejasni ili nedovoljno konkretni obrasci ponašanja ili obrasci ponašanja čije dokazivanje na dužnika stavlja nemogući teret. […]
[…]
Otpust duga proširuje se na sve tražbine u okviru skupnog postupka i na obveze nesolvencijske mase. Iznimke se u određenim slučajevima temelje na posebnoj važnosti njihova namirenja za pravedno i solidarno društvo utemeljeno na vladavini prava (kao što su dugovi koji se odnose na uzdržavanje, dugovi koji proizlaze iz javnopravnih tražbina, dugovi proizašli iz kaznenih djela ili pak dugovi proizašli iz deliktne odgovornosti). Stoga se na otpust duga za javnopravne tražbine primjenjuju određena ograničenja te ga je moguće izvršiti samo jednom, a ne više puta. U drugim slučajevima iznimka je opravdana sinergijama ili negativnim vanjskim učincima koji bi mogli proizaći iz otpusta određenih vrsta dugova: otpis dugova proizašlih iz obveze plaćanja troškova postupka koji otvara put za otpust dugova mogao bi odvratiti određene treće osobe od suradnje s dužnikom u tu svrhu (na primjer odvjetnike), što bi dužnika spriječilo da pristupi svojem spisu. Isto tako, otpust dugova za koje postoje stvarna jamstva bez ikakve bi osnove doveo u pitanje jedan od temeljnih elemenata pristupa kreditiranju, a time i pravilno funkcioniranje modernog gospodarstva, koje se očituje u imunitetu vjerovnika koji ima čvrsto stvarno jamstvo za slučaj dužnikove nesolventnosti ili neispunjavanja obveza. Naposljetku, iznimno, sud je ovlašten proglasiti da određeni dugovi nisu u potpunosti ili djelomično otpisani ako je to potrebno kako bi se izbjegla vjerovnikova nesolventnost.
[…]”
8
Člankom 486. TRLC‑a određuje se:
„Dužnik fizička osoba, neovisno o tome je li poduzetnik, može zatražiti otpust neplaćenih dugova u skladu s odredbama i uvjetima utvrđenima ovim zakonom ako je riječ o dužniku koji postupa u dobroj vjeri:
1°
pristankom na plan otplate bez prethodne likvidacije nesolvencijske mase, u skladu sa sustavom otpusta duga iz odjeljka 3. pododjeljka 1. u nastavku; ili
2°
likvidacijom nesolvencijske mase, u slučaju čega će se na otpust duga primjenjivati sustav predviđen u odjeljku 3. pododjeljku 2. u nastavku, ako je razlog zatvaranja postupka u slučaju nesolventnosti završetak faze likvidacije nesolvencijske mase ili njezina nedostatnost za podmirenje tražbina iz mase.”
9
Članak 487. TRLC‑a glasi:
„1.   Dužnik koji se nalazi u nekoj od sljedećih situacija ne može ishoditi otpust neplaćenih dugova:
1°
Ako je tijekom deset godina koje prethode zahtjevu za otpust duga pravomoćnom presudom osuđen na kaznu zatvora, čak i ako je uvjetna ili zamijenjena, zbog kaznenih djela protiv imovine i protiv društveno‑gospodarskog poretka, zbog krivotvorenja dokumenata, protiv Državne riznice i socijalne sigurnosti ili protiv prava radnika, pod uvjetom da je najviša kazna za kazneno djelo jednaka ili veća od tri godine, osim ako je na dan podnošenja zahtjeva za otpust kaznena odgovornost prestala i ako su novčane obveze nastale kaznenim djelom ispunjene.
2°
Ako je tijekom deset godina koje su prethodile zahtjevu za otpust bio sankcioniran konačnom upravnom odlukom zbog vrlo teške porezne povrede ili povrede socijalnog osiguranja ili povrede socijalne naravi ili ako je tijekom istog razdoblja donesena konačna odluka o proširenju odgovornosti, osim ako je na dan podnošenja zahtjeva za otpust ispunio sve dugove za koje je odgovoran.
U slučaju teških povreda, dužnici koji su sankcionirani u iznosu većem od pedeset posto iznosa prihvatljivog za otpust [od strane AEAT‑a] iz članka 489. stavka 1. točke 5. mogu dobiti otpust samo ako su na dan podnošenja zahtjeva za otpust platili sve dugove za koje su odgovorni.
3°
Ako je nesolventnost proglašena prijevarnom. Međutim, ako je nesolventnost proglašena prijevarnom samo zbog dužnikova nepoštovanja obveze da pravodobno zahtijeva proglašenje nesolventnosti, sud može uzeti u obzir okolnosti u kojima je došlo do kašnjenja.
4°
Ako je u razdoblju od deset godina koje prethode zahtjevu za otpust osoba proglašena umiješanom u presudi kojom se utvrđuje da je nesolventnost treće osobe prijevarna, osim ako je na dan podnošenja zahtjeva za otpust platila sve dugove za koje je odgovorna.
[…]
2.   U slučajevima iz točaka 3. i 4. prethodnog stavka, ako kvalifikacija još nije konačna, sud će odgoditi odluku o otpustu dugova sve dok kvalifikacija ne bude konačna. […]”
Glavni postupak i prethodna pitanja
10
Osoba VT i njegova supruga, UP, bili su direktori društava BLANCO Y NARANJA SL i MALVA Y NARANJA SL. Nad obama tim društvima bio je otvoren postupak u slučaju nesolventnosti slijedom čega su društva proglašena nesolventnima te je presuđeno da te nesolventnosti treba kvalificirati kao „prijevarne”. U obama su postupcima osobe VT i UP, u svojstvu solidarnih direktora navedenih društava, utvrđene kao „umiješane osobe” u vezi s tom kvalifikacijom te im je oduzeto pravo na upravljanje imovinom drugih osoba i zastupanje svake osobe tijekom određenog razdoblja (pet godina u jednom od postupaka i sedam godina u drugom). Osim toga, izgubili su sva prava koja su imali kao stečajni vjerovnici ili vjerovnici nesolvencijske mase istih društava. Usto, solidarno im je naloženo plaćanje financijskog deficita dvaju društava o kojima je riječ, odnosno iznosa od 169085,24 eura i 62035,91 eura, kao i troškova postupka.
11
Budući da je osoba VT imala poteškoća s povratom tih iznosa, pokrenula je postupak za sklapanje izvansudske nagodbe o plaćanju pred Cámarom Oficial de Comercio, Industria y Navegacíon de Gijón (Službena komora za trgovinu, industriju i plovidbu u Gijónu, Španjolska). Budući da taj postupak nije rezultirao takvom nagodbom, osoba VT podnijela je zahtjev za proglašenje nesolventnosti Juzgadu de lo Mercantil no 3 d’Oviedo, con sede en Gijón (Trgovački sud br. 3 u Oviedu, sa sjedištem u Gijónu, Španjolska), sudu koji je uputio zahtjev.
12
Rješenjem od 8. veljače 2021. taj je sud proglasio osobnu nesolventnost osobe VT i kvalificirao ju je kao „nepredvidivu”.
13
Osoba VT podnijela je 2. veljače 2023., u okviru postupka u slučaju nesolventnosti koji je nad njom bio otvoren, zahtjev za otpust neplaćenih dugova. AEAT se protivio tom zahtjevu pozivajući se na to da je predmetna nesolventnost obuhvaćena iznimkom iz članka 487. stavka 1. točke 4. TRLC‑a te je podsjetio na to da je osoba VT bila proglašena „umiješanom osobom” u postupcima u slučaju nesolventnosti iz točke 10. ove presude, da je nesolventnost predmetnih društava bila okvalificirana kao „prijevarna” i da osoba VT nije u potpunosti podmirila dugove za koje je odgovorna.
14
Osoba VT pak tvrdi, s jedne strane, da je u odnosu na „svoje vlastite vjerovnike” dužnik u dobroj vjeri i da činjenica da je u postupku u slučaju nesolventnosti protiv pravnih osoba za koje je solidarno odgovarala bila proglašena „umiješanom osobom” ne ograničava njezin pristup otpustu duga u odnosu na njezine vjerovnike. S druge strane, iznimka predviđena člankom 487. stavkom 1. točkom 4. TRLC‑a, s obzirom na to da se njome uvodi objektivna odgovornost koja se ne može ublažiti, protivna je sustavu uspostavljenom Direktivom o restrukturiranju i nesolventnosti, kojim se zahtijeva da se uzmu u obzir subjektivne okolnosti u kojima se dužnik nalazi kako bi se utvrdilo je li on bio nepošten.
15
Sud koji je uputio zahtjev ističe, kao prvo, da se članak 23. stavak 1. te direktive odnosi na situaciju u kojoj nesolventni poduzetnik prema vjerovnicima postupa nepošteno ili u lošoj namjeri. Međutim, nije moguće jasno utvrditi odnosi li se ta odredba na situaciju poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku u kojoj je dužnik, kao solidarni direktor, imao solidarnu odgovornost prema vjerovnicima treće osobe. Stoga se postavlja pitanje je li izuzeće koje se odnosi na dužnikov pristup otpustu neplaćenog duga prema vlastitim vjerovnicima primjenjivo na vjerovnike treće osobe i je li takva primjena spojiva s pojmom „vjerovnici” u smislu navedene odredbe.
16
Kao drugo, taj sud smatra da iznimka predviđena u članku 487. stavku 1. točki 4. TRLC‑a onemogućuje osobi VT pristup postupku koji može dovesti do potpunog otpusta njezinih dugova prema vlastitim vjerovnicima. Pita se treba li članak 20. Direktive o restrukturiranju i nesolventnosti, kojim se državama članicama nalaže da predvide postupak koji može dovesti do potpunog otpusta duga, tumačiti na način da mu se takva odredba protivi.
17
Kao treće, navedeni sud dvoji o tome zahtijeva li se Direktivom o restrukturiranju i nesolventnosti, konkretno njezinim člankom 20. stavkom 2., da uspostavljeni sustav pristupa potpunom otpustu duga uzima u obzir subjektivne okolnosti u kojima se nalazi dužnik, odnosno njegovu pojedinačnu situaciju, ili države članice mogu zadržati odnosno donijeti odredbu poput članka 487. stavka 1. točke 4. TRLC‑a, koja predviđa isključivo objektivne kriterije i ne uzima u obzir te subjektivne okolnosti.
18
U tim je okolnostima Juzgado de lo Mercantil no 3 d’Oviedo, con sede en Gijón (Trgovački sud br. 3 u Oviedu, sa sjedištem u Gijónu, Španjolska) odlučio prekinuti postupak i Sudu uputiti sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Treba li članak 23. stavak 1. Direktive [o restrukturiranju i nesolventnosti] tumačiti na način da mu se protivi nacionalno pravno pravilo poput članka 487. stavka 1. točke 4. [TRLC‑a], s obzirom na to da su tim pravilom u pojam dužnikovo ‚nepošteno postupanje ili postupanje u lošoj namjeri’ uključena njegova postupanja prema vjerovnicima trećih osoba, koji su različiti od onih koji se nalaze na popisu vjerovnika u njegovu vlastitom postupku u slučaju nesolventnosti fizičke osobe?
2.
Je li članak 487. stavak 1. točka 4. [TRLC‑a] u skladu s člankom 20. Direktive [o restrukturiranju i nesolventnosti], s obzirom na to da se njime predviđa odstupanje u okviru postupka druge prilike kojom se sprečava provedba potpunog otpusta duga?
3.
Je li članak 487. stavak 1. točka 4. [TRLC‑a] u skladu s člankom 20. stavkom 2. i uvodnom izjavom 79. Direktive [o restrukturiranju i nesolventnosti], s obzirom na to da se nacionalnim pravnim pravilom ne uzima u obzir dužnikova pojedinačna situacija čime se predviđa odstupanje objektivne prirode, pri čemu španjolski sudovi ne mogu ocjenjivati subjektivne okolnosti u kojima se nalazi dužnik koji pokreće postupak druge prilike?”
O prethodnim pitanjima
Prvo pitanje
19
Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 23. stavak 1. Direktive o restrukturiranju i nesolventnosti tumačiti na način da mu se protivi nacionalni propis kojim se onemogućuje pristup otpustu duga kada je dužnik prema vjerovnicima treće osobe postupao nepošteno ili u lošoj namjeri i kada je u okviru sudskog utvrđenja prijevarne nesolventnosti te treće osobe bio proglašen „umiješanom osobom”.
20
To pitanje proizlazi iz toga što se člankom 487. stavkom 1. točkom 4. TRLC‑a u biti predviđa da dužnik – za kojeg je u razdoblju od deset godina koje prethode zahtjevu za otpust osoba utvrđeno da je „umiješana osoba” u presudi kojom se nesolventnost treće osobe kvalificira kao „prijevarna” – može ishoditi takav otpust duga samo pod uvjetom da je na dan podnošenja tog zahtjeva podmirio sve dugove za koje je odgovoran.
21
S obzirom na navedeno, valja podsjetiti na to da, u skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda, prilikom tumačenja odredbe prava Unije valja uzeti u obzir ne samo njezin tekst nego i njezin kontekst te ciljeve koji se nastoje postići propisom čiji je dio (presuda od 14. ožujka 2024., VR Bank Ravensburg‑Weingarten, C‑536/22, EU:C:2024:234, t. 35. i navedena sudska praksa).
22
Kad je riječ, kao prvo, o tekstu članka 23. stavka 1. Direktive o restrukturiranju i nesolventnosti, njime se predviđa da države članice zadržavaju ili uvode odredbe kojima se uskraćuje ili ograničava pristup otpustu duga, opozivaju prednosti takvog otpusta ili predviđaju dulja razdoblja za dobivanje potpunog otpusta duga ili dulja razdoblja zabrane ako je nesolventni poduzetnik prema nacionalnom pravu postupao nepošteno ili u lošoj namjeri, među ostalim, „u odnosu na vjerovnike […] dok se zaduživao, tijekom postupka u slučaju nesolventnosti ili tijekom otplate duga, ne dovodeći u pitanje nacionalna pravila o teretu dokazivanja”.
23
Ta odredba sadržava neizravnu vremensku naznaku u pogledu trenutka u kojem je dužnik morao postupati nepošteno ili u lošoj namjeri, odnosno „dok se zaduživao”, „tijekom postupka u slučaju nesolventnosti” ili „tijekom otplate duga”, na temelju čega se može smatrati da su „vjerovnici” iz navedene odredbe oni koji se mogu utvrditi bilo u trenutku u kojem se dužnik o kojem je riječ zadužio bilo tijekom postupka u slučaju nesolventnosti ili prilikom otplate dugova. Kao što je to Europska komisija istaknula u svojim pisanim očitovanjima, ta se vremenska naznaka može shvatiti na način da ide u prilog tumačenju članka 23. stavka 1. Direktive o restrukturiranju i nesolventnosti prema kojem se pojam „vjerovnici” odnosi samo na vjerovnike prema kojima dužnik o kojem je riječ ima izravna i osobna dugovanja, odnosno na „njegove vlastite” vjerovnike, a ne na one koji su prvotno bili vjerovnici treće osobe, a koji su postali dužnikovi vjerovnici tek nakon presude kojom je taj dužnik proglašen „umiješanom osobom” u vezi s prijevarnom nesolventnosti te treće osobe.
24
Međutim, s obzirom na to da, u situaciji poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, osoba koja djeluje u svojstvu direktora društva čija je nesolventnost kvalificirana kao „prijevarna” zna da, u skladu s primjenjivim nacionalnim propisom, može biti proglašena „umiješanom osobom” u smislu tog nacionalnog propisa i stoga postati dužnik vjerovnikâ tog društva, ta osoba ne može razumno zanemariti da su vjerovnici u odnosu na koje je odlučila obvezati navedeno društvo potencijalno njezini vlastiti vjerovnici. Slijedom toga, u takvom slučaju nepošteno postupanje navedene osobe odnosno njezino postupanje u lošoj namjeri prema vjerovnicima istog društva i, prema tome, prema njezinim potencijalnim osobnim vjerovnicima treba izjednačiti s nepoštenim postupanjem odnosno postupanjem u lošoj namjeri prema vlastitim vjerovnicima.
25
To tumačenje teksta članka 23. stavka 1. Direktive o restrukturiranju i nesolventnosti potkrijepljeno je činjenicom da se u francuskoj jezičnoj verziji te odredbe upotrebljava izraz „[u odnosu na] vjerovnike”, a ne „[u odnosu na] svoje vjerovnike”. Naime, da je zakonodavac Unije namjeravao ograničiti krug vjerovnika iz navedene odredbe na vlastite vjerovnike dužnika, on bi to lako mogao učiniti koristeći posvojni pridjev „svoj”.
26
U tom pogledu valja utvrditi da jezične verzije članka 23. stavka 1. Direktive o restrukturiranju i nesolventnosti, različite od francuske jezične verzije, među ostalim, njemačka („gegenüber den Gläubigern”), engleska („towards creditors”), danska („for kreditorer”), španjolska („respecto a los acreedores”), mađarska („a hitelezőkkel […] szemben”), talijanska („nei confronti dei creditori”), portugalska („para com os credores”), rumunjska („față de creditori”) i švedska („gentemot borgenärerna”) potvrđuju da zakonodavac nije upotrijebio taj posvojni pridjev.
27
Kao drugo, kad je riječ o kontekstu članka 23. stavka 1. Direktive o restrukturiranju i nesolventnosti, valja istaknuti da je ta odredba prva od niza odredbi kojima se odstupa od načela pristupa postupku koji može dovesti do potpunog otpusta duga uspostavljenog člankom 20. te direktive i da je stoga treba usko tumačiti.
28
Međutim, kao što to osobito proizlazi iz češke, danske, njemačke, engleske, irske, francuske, hrvatske, talijanske, latvijske, nizozemske, portugalske, rumunjske, slovačke, slovenske, finske i švedske jezične verzije Direktive o restrukturiranju i nesolventnosti, za razliku od stavaka 2., 3. i 4. tog članka 23., u kojima se upotrebljavaju izrazi koji su u biti izjednačeni s francuskim izrazom „peuvent”, odnosno „mohou”, „kan”, „können”, „may”, „féadfaidh”, „mogu”, „possono”, „var”, „kunnen”, „podem”, „pot”, „môžu”, „lahko”, „voivat” i „får”, i kojima se državama članicama tako daje određena margina prosudbe kako bi mogle „zadržati ili uvesti” određena odstupanja od tog načela, „predvidjeti” dulja razdoblja otpusta i „isključiti posebne kategorije duga ili ograničiti pristup otpustu duga ili utvrditi dulje razdoblje otpusta”, stavak 1. navedenog članka u tim jezičnim verzijama ne sadržava sličan izraz te se njime državama članicama nalaže da takvo odstupanje uvedu na način da predvide da „zadržavaju ili uvode”, među ostalim, odredbe kojima se uskraćuje ili ograničava pristup otpustu duga, predviđaju dulja razdoblja za dobivanje potpunog otpusta duga ili dulja razdoblja zabrane ako je nesolventni poduzetnik postupao nepošteno ili u lošoj namjeri. To utvrđenje nije dovedeno u pitanje time što se u španjolskoj jezičnoj verziji članka 23. stavka 1. te direktive upotrebljava izraz „podrán” („moći će”), s obzirom na to da formulacija korištena u jednoj od jezičnih verzija nekog akta ne može služiti kao jedini temelj za tumačenje tog akta ili imati prednost u odnosu na ostale jezične verzije (vidjeti, u tom smislu, presudu od 20. veljače 2018., Belgija/Komisija, C‑16/16 P, EU:C:2018:79, t. 50. i 51. i navedenu sudsku praksu).
29
Budući da je zakonodavac Unije odlučio državama članicama naložiti da zadrže ili uvedu to odstupanje od navedenog načela te da im u tom pogledu nije samo dao marginu prosudbe, valja prihvatiti tumačenje članka 23. stavka 1. Direktive o restrukturiranju i nesolventnosti kojim se omogućuje, koliko je to moguće, da se spriječi da mogućnost da dužnici koji su postupali nepošteno ili lošoj namjeri u odnosu na vjerovnike ili druge dionike ostvaruju pravo na otpust duga.
30
Stoga kontekstualno tumačenje tog članka 23. stavka 1. potvrđuje doslovno tumačenje iz točaka 24. i 25. ove presude.
31
Kao treće, kad je riječ o cilju članka 23. stavka 1. Direktive o restrukturiranju i nesolventnosti, iz uvodne izjave 78. te direktive proizlazi da je zakonodavac Unije namjeravao propisati odstupanje od pristupa otpustu duga „ako je nesolventni poduzetnik […] postupao nepošteno ili u lošoj namjeri”, a da pritom u toj uvodnoj izjavi nije dodatno ograničio krug vjerovnika prema kojima je dužnik postupao nepošteno ili u lošoj namjeri.
32
Što se tiče upravo elemenata koje treba uzeti u obzir kako bi se utvrdilo je li dužnik bio nepošten, zakonodavac Unije je u uvodnoj izjavi 79. navedene direktive uputio na „prirod[u] i razmje[r] duga”; „[vrijeme] kada je dug nastao”; „napo[r] poduzetnika da plati dug i ispuni pravne obveze, uključujući javne zahtjeve u vezi s licenciranjem i potrebu za valjanim knjigovodstvom”; „radnj[e] koje je poduzetnik poduzimao da onemogući primjenu postupka vjerovnika”; „ispunjenj[e] dužnosti ako postoji vjerojatnost nesolventnosti kojima podliježu poduzetnici koji su direktori trgovačkog društva”; te „poštovanj[e] prava Unije i nacionalnog prava u području tržišnog natjecanja i rada”.
33
Važno je utvrditi, s jedne strane, da to nabrajanje, koje nije iscrpno jer je uvedeno izrazom „poput”, ne sadržava nikakvu naznaku prema kojoj je krug vjerovnika prema kojima je dužnik postupao nepošteno ili u lošoj namjeri na bilo koji način ograničen i ne uključuje osobe koje su prvotno bile vjerovnici treće osobe te koje su postale vjerovnici tog dužnika zbog prijevarne nesolventnosti te treće osobe. S druge strane, tako nabrojeni elementi, osobito oni koji se odnose na „prirod[u] i razmje[r] duga”; „[vrijeme] kada je dug nastao” i „radnj[e] koje je poduzetnik poduzimao da onemogući primjenu postupka vjerovnika” obuhvaćaju širok raspon situacija i sastavljeni su uporabom riječi na temelju kojih se može smatrati da je zakonodavac Unije namjeravao obuhvatiti postupanje dužnika i prema vlastitim vjerovnicima i prema vjerovnicima treće osobe, kao što je društvo čiji je taj dužnik bio direktor.
34
Prema tome, s obzirom na tako naveden cilj, članak 23. stavak 1. Direktive o restrukturiranju i nesolventnosti ne može se tumačiti na način da osoba za koju je utvrđeno da je odgovorna za prijevarnu nesolventnost trgovačkog društva može izbjeći solidarnu odgovornost koju na temelju nacionalnog prava ima prema vjerovnicima tog društva na način da zahtijeva da se otvori postupak u slučaju osobne nesolventnosti i da u okviru tog postupka traži potpuni otpust svojih dugova.
35
S obzirom na prethodna razmatranja, na prvo pitanje valja odgovoriti na način da članak 23. stavak 1. Direktive o restrukturiranju i nesolventnosti treba tumačiti na način da mu se ne protivi nacionalni propis kojim se onemogućuje pristup otpustu duga kada je dužnik prema vjerovnicima treće osobe postupao nepošteno ili u lošoj namjeri i kada je u okviru sudskog utvrđenja prijevarne nesolventnosti te treće osobe bio proglašen „umiješanom osobom”.
Drugo i treće pitanje
Dopuštenost trećeg pitanja
36
Španjolska vlada u biti tvrdi da se treće pitanje temelji na pretpostavci prema kojoj TRLC španjolskim tijelima i sudovima ne dopušta da provedu subjektivnu ocjenu postupanja osobe koja traži otpust neplaćenih dugova. Međutim, ta je pretpostavka pogrešna. To pitanje stoga nije relevantno za rješavanje spora u glavnom postupku te ga stoga treba proglasiti nedopuštenim.
37
U tom smislu valja podsjetiti na to da je u okviru suradnje između Suda i nacionalnih sudova, uspostavljene u članku 267. UFEU‑a, isključivo na nacionalnom sudu pred kojim se vodi postupak i koji mora preuzeti odgovornost za sudsku odluku koja će biti donesena da, uvažavajući posebnosti predmeta, ocijeni nužnost prethodne odluke za donošenje svoje presude i relevantnost pitanja koja postavlja Sudu. Posljedično, kada se postavljena pitanja odnose na tumačenje prava Unije, Sud je u pravilu dužan donijeti odluku (presuda od 22. veljače 2024., Consejería de Presidencia, Justicia e Interior de la Comunidad de Madrid i dr., C‑59/22, C‑110/22 i C‑159/22, EU:C:2024:149, t. 43. i navedena sudska praksa).
38
Iz navedenog proizlazi da pitanja koja se odnose na pravo Unije uživaju presumpciju relevantnosti. Sud može odbiti odlučivati o prethodnom pitanju koje je uputio nacionalni sud samo ako je očito da zatraženo tumačenje pravila Unije nema nikakve veze sa stvarnošću ili predmetom glavnog postupka, ako je problem hipotetski ili ako Sud ne raspolaže činjeničnim i pravnim elementima potrebnima za davanje korisnog odgovora na upućena pitanja (presuda od 22. veljače 2024., Consejería de Presidencia, Justicia i Interior de la Comunidad de Madrid i dr., C‑59/22, C‑110/22 i C‑159/22, EU:C:2024:149, t. 44. i navedena sudska praksa).
39
U ovom slučaju valja utvrditi, s jedne strane, da nije očito da odredbe prava Unije čije se tumačenje traži u trećem pitanju nemaju nikakve veze s predmetom spora u glavnom postupku ili da problem istaknut u tom pitanju nije relevantan za rješavanje spora u glavnom postupku.
40
Iako je točno, kao što je to istaknula španjolska vlada, da iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da sud koji je uputio zahtjev smatra da se člankom 487. stavkom 1. točkom 4. TRLC‑a predviđa odstupanje od postupka otpusta duga koje se temelji isključivo na objektivnim elementima i kojim se španjolskim sudovima ne omogućuje da ocijene subjektivne okolnosti u kojima se nalazi dužnik koji se koristi tim postupkom, ipak je, prema ustaljenoj sudskoj praksi, sud koji je uputio zahtjev jedini nadležan za tumačenje i primjenu nacionalnog prava. Stoga je Sud dužan, u okviru podjele nadležnosti između njega i nacionalnih sudova, uzeti u obzir pravni okvir unutar kojeg su postavljena prethodna pitanja na način kako je određen odlukom o njihovu upućivanju (presuda od 14. studenog 2024., S. (Izmjena sudskog vijeća), C‑197/23, EU:C:2024:956, t. 51. i navedena sudska praksa).
41
S druge strane, sud koji je uputio zahtjev pružio je u svojem zahtjevu za prethodnu odluku sve potrebne informacije kako bi Sud mogao dati koristan odgovor na treće pitanje.
42
Stoga je to pitanje dopušteno.
Meritum
43
Kad je riječ o drugom i trećem pitanju, koja valja razmotriti zajedno, valja istaknuti da, s obzirom na to da ta pitanja proizlaze iz ispitivanja nacionalne odredbe o odstupanju koja pod određenim uvjetima isključuje mogućnost korištenja općeprimjenjivim sustavom, treba ih shvatiti na način da se u biti odnose na tumačenje članka 23. stavka 2. Direktive o restrukturiranju i nesolventnosti. Naime, tom se odredbom predviđa mogućnost, pod određenim uvjetima, da države članice zadrže ili uvedu odredbe kojima se uskraćuje ili ograničava pristup otpustu duga, opozivaju prednosti otpusta ili predviđaju dulja razdoblja za dobivanje potpunog otpusta duga ili dulja razdoblja zabrane. Navedena pitanja ne mogu se odnositi na članak 20. te direktive, koji je načelna odredba kojom se državama članicama nalaže da osiguraju da nesolventni poduzetnici imaju pristup postupku koji može dovesti do potpunog otpusta duga u skladu s navedenom direktivom.
44
Stoga, valja smatrati da sud koji je uputio zahtjev drugim i trećim pitanjem u biti želi saznati treba li članak 23. stavak 2. Direktive o restrukturiranju i nesolventnosti tumačiti na način da mu se protivi nacionalni propis kojim se predviđa odstupanje od načela pristupa postupku koji može dovesti do otpusta duga, koje nije predviđeno tom odredbom i kojim je isključena mogućnost tog pristupa ako je u razdoblju od deset godina koje prethode zahtjevu za otpust utvrđeno da je dužnik „umiješana osoba” u presudi kojom se nesolventnost treće osobe kvalificira kao „prijevarna”, osim ako je dužnik na dan podnošenja tog zahtjeva podmirio sve dugove za koje je odgovoran, pri čemu nacionalni sudovi ne moraju subjektivno ocijeniti je li taj dužnik postupao nepošteno ili u lošoj namjeri.
45
Kao prvo, kad je riječ o tome protivi li se tom članku 23. stavku 2. nacionalni propis kojim se isključuje mogućnost pristupa postupku otpusta duga u okolnostima različitima od onih navedenih u toj odredbi, Sud je već presudio da tu odredbu treba tumačiti na način da popis okolnosti koji se u njemu nalazi nije taksativan i da države članice raspolažu marginom prosudbe koja im omogućuje da usvoje odredbe kojima se uskraćuje ili ograničava pristup otpustu duga, opozivaju prednosti takvog otpusta ili predviđaju dulja razdoblja za dobivanje potpunog otpusta duga ili dulja razdoblja zabrane, u okolnostima različitima od onih nabrojenih u navedenoj odredbi, pod uvjetom da su, kao što to proizlazi iz teksta iste odredbe, te okolnosti precizno utvrđene i da su takva odstupanja opravdana (presuda od 7. studenoga 2024., Corván i Bacigán, C‑289/23 i C‑305/23, EU:C:2024:934, t. 28.).
46
Kad je riječ o uvjetima u kojima se države članice mogu koristiti tako priznatom mogućnošću, to jest da se odstupanja koja države članice uvode moraju odnositi na „precizno utvrđen[e] okolnosti[…]” i biti „opravdana”, Sud je presudio da, kada nacionalni zakonodavac donese odredbe kojima se predviđaju takva odstupanja, razlozi za ta odstupanja moraju proizlaziti iz nacionalnog prava ili iz postupka koji je doveo do tih odstupanja, a ti razlozi moraju imati legitiman javni interes (presuda od 7. studenoga 2024., Corván i Bacigán, C‑289/23 i C‑305/23, EU:C:2024:934, t. 31. i navedena sudska praksa).
47
U tom pogledu, valja podsjetiti na to da, s jedne strane, uvodna izjava 78. Direktive o restrukturiranju i nesolventnosti, u kojoj se upućuje na odstupanja „koja su opravdana razlozima utvrđenima u nacionalnom pravu”, i uvodna izjava 81. te direktive, u kojoj se navodi postojanje „opravdanog razloga na temelju nacionalnog prava”, omogućuju zaključak da je zakonodavac Unije smatrao da je dovoljno da se poštuju pravila predviđena u tu svrhu u različitim nacionalnim pravima (presuda od 7. studenoga 2024., Corván i Bacigán, C‑289/23 i C‑305/23, EU:C:2024:934, t. 32.).
48
S druge strane, Sud je u okviru predmeta koji se odnosio na odredbu sličnu onoj o kojoj je riječ u glavnom postupku, odnosno na članak 487. stavak 1. točku 2. TRLC‑a, presudio da se članku 23. stavku 2. Direktive o restrukturiranju i nesolventnosti ne protivi nacionalni propis koji isključuje mogućnost pristupa otpustu duga u određenim precizno utvrđenim okolnostima kao što je okolnost da je dužnik u razdoblju od deset godina koje prethode zahtjevu za otpust konačnom upravnom odlukom kažnjen za vrlo tešku poreznu povredu, povredu iz područja socijalnog osiguranja ili povredu socijalne naravi, ili da je u odnosu na njega donesena konačna odluka o proširenju odgovornosti, osim ako je taj dužnik, na dan podnošenja tog zahtjeva, u cijelosti podmirio svoje porezne i socijalne dugove, pod uvjetom da iz nacionalnog prava proizlazi da se takvo isključenje opravdava ostvarivanjem legitimnog javnog interesa, što je na sudu koji je uputio zahtjev da ocijeni (vidjeti u tom smislu presudu od 7. studenoga 2024., Corván i Bacigán, C‑289/23 i C‑305/23, EU:C:2024:934, t. 47.).
49
Isti se zaključak nameće u pogledu nacionalne odredbe kao što je članak 487. stavak 1. točka 4. TRLC‑a kojom se u biti predviđa da dužnik za kojeg je u razdoblju od deset godina koje prethode zahtjevu za otpust utvrđeno da je „umiješana osoba” u presudi kojom se nesolventnost treće osobe kvalificira kao „prijevarna” može ishoditi takav otpust duga samo pod uvjetom da je na dan podnošenja tog zahtjeva podmirio sve dugove za koje je odgovoran.
50
U ovom slučaju, kao što to proizlazi iz točke 7. ove presude, španjolski zakonodavac je u preambuli Zakona 16/2022, čiji je cilj osigurati prenošenje Direktive o restrukturiranju i nesolventnosti u španjolsko pravo, iznio razloge koji su ga naveli da predvidi odstupanja od otpusta dugova. Taj je zakonodavac na tom mjestu osobito naveo, s jedne strane, da je dobra vjera i dalje kamen temeljac „otpusta [duga]” i da „se normativno razgraničenje dobre vjere [uspostavlja] u odnosu na određena objektivna postupanja koja su taksativno utvrđena (popis numerus clausus), pri čemu se ne navode nejasni ili nedovoljno konkretni obrasci ponašanja ili obrasci ponašanja čije dokazivanje na dužnika stavlja nemogući teret”.
51
S druge strane, iz preambule proizlazi da je španjolski zakonodavac smatrao nužnim uvesti iznimke od načela prema kojemu dužnik koji ispunjava uvjet dobre vjere može imati pristup potpunom otpustu svojih dugova, i to za dugove za koje se „iznimno i zbog njihove posebne prirode smatra da ne mogu biti zakonito otpušteni”. Te su iznimke osobito opravdane „posebnom važnošću njihova namirenja za pravedno i solidarno društvo utemeljeno na vladavini prava” ili „sinergijama ili negativnim vanjskim učincima koji bi mogli proizaći iz otpusta određenih vrsta dugova”.
52
U ovom je slučaju na sudu koji je uputio zahtjev je da ocijeni, s jedne strane, predstavljaju li ti razlozi razloge u legitimnom javnom interesu i, s druge strane, proizlazi li iz nacionalnog zakonodavstva da navedeni razlozi opravdavaju isključenje mogućnosti otpusta duga u precizno utvrđenim okolnostima kao što su one navedene u članku 487. stavku 1. točki 4. TRLC‑a
53
Kao drugo, kad je riječ o tome protivi li se članku 23. stavku 1. Direktive o restrukturiranju i nesolventnosti nacionalni propis koji isključuje mogućnost pristupa otpustu duga u precizno utvrđenim okolnostima, a da nacionalni sudovi ne moraju subjektivno ocijeniti je li dužnik postupao nepošteno ili u lošoj namjeri, valja utvrditi da, iako je točno da se ta odredba izričito odnosi na nesolventne poduzetnike koji su djelovali „nepošteno ili u lošoj namjeri”, takav navod ne postoji u stavku 2. tog članka. Naime, člankom 23. stavkom 2. te direktive predviđa se samo to da države članice mogu zadržati ili uvesti odredbe kojima se uskraćuje ili ograničava pristup otpustu duga, opozivaju prednosti otpusta ili predviđaju dulja razdoblja za dobivanje potpunog otpusta duga ili dulja razdoblja zabrane „u određenim precizno utvrđenim okolnostima ako su takva odstupanja opravdana”, a da pri tome ne zahtijeva postojanje „nepoštenog” postupanja ili postupanja „u lošoj namjeri” od strane dotičnih poduzetnika (presuda od 7. studenoga 2024., Corván i Bacigán, C‑289/23 i C‑305/23, EU:C:2024:934, t. 41.).
54
Kao što je to Sud već utvrdio, okolnosti, navedene kao primjer u navedenom članku 23. stavku 2., u kojima se mogu predvidjeti odstupanja od otpusta duga, nisu obilježene postojanjem „nepoštenog” postupanja ili postupanja „u lošoj namjeri” poduzetnika o kojima je riječ i te okolnosti u biti odgovaraju onima navedenima u uvodnim izjavama 79. i 80. Direktive o restrukturiranju i nesolventnosti, iz kojih također ne proizlazi da je zakonodavac Unije želio ograničiti „precizno utvrđene okolnosti” iz članka 23. stavka 2. te direktive na slučajeve u kojima su predmetni poduzetnici djelovali nepošteno ili u lošoj namjeri (presuda od 7. studenoga 2024., Corván i Bacigán, C‑289/23 i C‑305/23, EU:C:2024:934, t. 42. i 43.).
55
S obzirom na to da se, u skladu sa sudskom praksom Suda, članku 23. stavku 2. ne protivi nacionalni propis koji isključuje mogućnost pristupa otpustu duga u precizno utvrđenim okolnostima u kojima dužnik nije djelovao nepošteno ili u lošoj namjeri (vidjeti u tom smislu presudu od 7. studenoga 2024., Corván i Bacigán, C‑289/23 i C‑305/23, EU:C:2024:934, t. 44.), valja smatrati da se toj odredbi ne protivi ni nacionalni propis kojim se isključuje mogućnost pristupa otpustu duga u takvim okolnostima a da nacionalni sudovi ne moraju subjektivno ocijeniti je li dotični dužnik postupao nepošteno ili u lošoj namjeri.
56
Iz toga slijedi da članak 23. stavak 2. Direktive o restrukturiranju i nesolventnosti treba tumačiti na način da države članice mogu predvidjeti nacionalne odredbe kojima se isključuje mogućnost pristupa postupku otpusta duga u situacijama koje nisu obilježene nepoštenim postupanjem ili postupanjem u lošoj namjeri predmetnog dužnika, a da nacionalni sudovi ne moraju subjektivno ocijeniti je li taj dužnik postupao nepošteno ili u lošoj namjeri.
57
Međutim, zakonodavac Unije izričito je uvjetovao korištenje tom mogućnošću time da se odstupanja iz te odredbe moraju odnositi na „određen[e] precizno utvrđen[e] okolnosti” i da su „opravdana”. Iz toga slijedi da, kao što je to navedeno u točki 46. ove presude, kada nacionalni zakonodavac usvoji odredbe kojima se predviđaju takva odstupanja, razlozi za ta odstupanja moraju proizlaziti iz nacionalnog prava ili iz postupka koji je doveo do tih odstupanja, a ti razlozi moraju ostvarivati legitiman javni interes. Nacionalno pravo stoga mora omogućiti utvrđivanje razloga u legitimnom javnom interesu koji u tim precizno utvrđenim okolnostima opravdava isključenje mogućnosti otpusta duga.
58
Stoga se članku 23. stavku 2. Direktive o restrukturiranju i nesolventnosti ne protivi nacionalni propis koji isključuje mogućnost pristupa otpustu duga u određenim precizno utvrđenim okolnostima, poput situacije dužnika u odnosu na kojeg je u razdoblju od deset godina koje prethode zahtjevu za otpust donesena konačna odluka o proširenju odgovornosti, osim ako je taj dužnik, na dan podnošenja tog zahtjeva, u cijelosti podmirio svoje porezne i socijalne dugove, pod uvjetom da iz nacionalnog prava proizlazi da se takvo isključenje opravdava ostvarivanjem legitimnog javnog interesa, što je na sudu koji je uputio zahtjev da ocijeni (presuda od 7. studenoga 2024., Corván i Bacigán, C‑289/23 i C‑305/23, EU:C:2024:934, t. 47.).
59
S obzirom na sve prethodno navedeno, na drugo i treće pitanje valja odgovoriti da članak 23. stavak 2. Direktive o restrukturiranju i nesolventnosti treba tumačiti na način da mu se ne protivi nacionalni propis kojim se predviđa odstupanje od načela pristupa postupku koji može dovesti do otpusta duga koje nije predviđeno tom odredbom i kojim je isključena mogućnost tog pristupa ako je u razdoblju od deset godina koje prethode zahtjevu za otpust utvrđeno da je dužnik „umiješana osoba” u presudi kojom se nesolventnost treće osobe kvalificira kao „prijevarna”, osim ako je dužnik na dan podnošenja tog zahtjeva podmirio sve dugove za koje je odgovoran, pri čemu nacionalni sudovi ne moraju subjektivno ocijeniti je li taj dužnik postupao nepošteno ili u lošoj namjeri, pod uvjetom da je to isključenje opravdano na temelju nacionalnog prava.
Troškovi
60
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.
Slijedom navedenog, Sud (šesto vijeće) odlučuje:
1.
Članak 23. stavak 1. Direktive (EU) 2019/1023 Europskog parlamenta i Vijeća od 20. lipnja 2019. o okvirima za preventivno restrukturiranje, otpustu duga i zabranama te o mjerama za povećanje učinkovitosti postupaka koji se odnose na restrukturiranje, nesolventnost i otpust duga i o izmjeni Direktive (EU) 2017/1132 (Direktiva o restrukturiranju i nesolventnosti)
treba tumačiti na način da mu se:
ne protivi nacionalni propis kojim se onemogućuje pristup otpustu duga kada je dužnik prema vjerovnicima treće osobe postupao nepošteno ili u lošoj namjeri i kada je u okviru sudskog utvrđenja prijevarne nesolventnosti te treće osobe bio proglašen „umiješanom osobom”.
2.
Članak 23. stavak 2. Direktive 2019/1023
treba tumačiti na način da mu se:
ne protivi nacionalni propis kojim se predviđa odstupanje od načela pristupa postupku koji može dovesti do otpusta duga koje nije predviđeno tom odredbom i kojim je isključena mogućnost tog pristupa ako je u razdoblju od deset godina koje prethode zahtjevu za otpust utvrđeno da je dužnik „umiješana osoba” u presudi kojom se nesolventnost treće osobe kvalificira kao „prijevarna”, osim ako je dužnik na dan podnošenja tog zahtjeva podmirio sve dugove za koje je odgovoran, pri čemu nacionalni sudovi ne moraju subjektivno ocijeniti je li taj dužnik postupao nepošteno ili u lošoj namjeri, pod uvjetom da je to isključenje opravdano na temelju nacionalnog prava.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: španjolski
(
i
)	Naziv ovog predmeta je izmišljen. On ne odgovara stvarnom imenu nijedne stranke u postupku.