62020CC0260
MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA
PRIITA PIKAMÄEA
od 13. siječnja 2022. (
1
)
Predmet C‑260/20 P
Europska komisija
protiv
Hansol Paper Co. Ltd
„Žalba – Damping – Provedbena uredba (EU) 2017/763 – Uvoz određenog laganog termalnog papira podrijetlom iz Republike Koreje – Konačna antidampinška pristojba – Izračun dampinške marže – Izračun marže štete – Utvrđivanje štete”
I. Uvod
1.
Svojom žalbom Europska komisija traži ukidanje presude Općeg suda Europske unije od 2. travnja 2020., Hansol Paper Co. Ltd/Komisija (T‑383/17, neobjavljena, u daljnjem tekstu: pobijana presuda, EU:T:2020:139), kojom je prihvaćena tužba koju je Hansol Paper Co. Ltd (u daljnjem tekstu: Hansol), poduzetnik sa sjedištem u Južnoj Koreji koji se bavi proizvodnjom i izvozom termalnog papira, podnio protiv Provedbene uredbe Komisije (EU) 2017/763 od 2. svibnja 2017. o uvođenju konačne antidampinške pristojbe i konačnoj naplati privremene pristojbe uvedene na uvoz određenog laganog termalnog papira podrijetlom iz Republike Koreje (
2
) (u daljnjem tekstu: sporna uredba), kojom se ta uredba poništava u dijelu u kojem se odnosi na prethodno navedenog poduzetnika.
2.
Predmetnom se žalbom Sudu daje prilika da pojasni tumačenje odredbi Uredbe (EU) 2016/1036 Europskog parlamenta i Vijeća od 8. lipnja 2016. o zaštiti od dampinškog uvoza iz zemalja koje nisu članice Europske unije (
3
) (u daljnjem tekstu: Osnovna uredba), a osobito odredbi kojima se Komisiju ovlašćuje da utvrdi postojanje dampinga koji može nanijeti štetu industriji Europske unije. Pravna pitanja koja Sud treba riješiti odnose se konkretno na različite faze ispitivanja koje Komisija treba provesti prilikom primjene tog instrumenta trgovinske zaštite, kao i na istražne ovlasti kojima raspolaže u pogledu gospodarskih subjekata koji su osumnjičeni za nepoštenu poslovnu praksu kojom se opravdavaju, po potrebi, antidampinške mjere.
II. Pravni okvir
A.
Pravo WTO‑a
3.
Odlukom Vijeća 94/800/EZ od 22. prosinca 1994. o sklapanju u ime Europske zajednice, s obzirom na pitanja iz njezine nadležnosti, sporazuma postignutih u Urugvajskom krugu multilateralnih pregovora (1986. – 1994.) (
4
), Vijeće Europske unije odobrilo je Sporazum o osnivanju Svjetske trgovinske organizacije (WTO), potpisan 15. travnja 1994. u Marakešu, te sporazume iz priloga 1., 2. i 3. tom sporazumu, koji uključuju Sporazum o provedbi članka VI. Općeg sporazuma o carinama i trgovini iz 1994. (u daljnjem tekstu: Antidampinški sporazum) (
5
).
4.
Člankom 2. Antidampinškog sporazuma, naslovljenim „Utvrđivanje dampinga”, predviđa se:
„2.1   Za potrebe ovog Sporazuma smatra se da je proizvod predmet dampinga, odnosno da je uveden na tržište druge zemlje po cijeni nižoj od njene normalne vrijednosti, ako je izvozna cijena proizvoda koji se izvozi iz jedne zemlje u drugu niža od usporedive cijene, koja se postiže pod uobičajenim trgovačkim uvjetima, sličnog proizvoda koji je namijenjen za potrošnju u zemlji izvoznici.
2.2.   U slučaju kada nema prodaje sličnog proizvoda pod uobičajenim trgovačkim uvjetima na domaćem tržištu zemlje izvoznice ili kada, zbog posebnog stanja na tržištu ili malog obujma prodaje na domaćem tržištu zemlje izvoznice, takva prodaja ne dopušta pravilnu usporedbu, dampinška marža će se odrediti usporedbom s usporedivom cijenom sličnog proizvoda koji se izvozi u odgovarajuću treću zemlju, pod uvjetom da je cijena reprezentativna, ili s troškom proizvodnje u zemlji podrijetla uvećanim za razuman iznos za administrativne troškove, troškove prodaje, opće troškove i dobit.”
B.
Osnovna uredba
5.
Člankom 2. Osnovne uredbe u relevantnima se dijelovima predviđa:
„1.   Uobičajena vrijednost obično se temelji na cijenama, koje su nezavisni kupci platili ili plaćaju, u uobičajenom tijeku trgovine, u zemlji izvoznici.
Međutim, ako izvoznik u zemlji izvoznici ne proizvodi ili ne prodaje istovjetan proizvod, uobičajena vrijednost može se utvrditi na temelju cijena drugih prodavatelja ili proizvođača.
Cijene između stranaka, koje se čine povezane ili da su se međusobno dogovorile o kompenzaciji, ne mogu se smatrati da su u uobičajenom tijeku trgovine, te se ne mogu koristiti za utvrđivanje uobičajene vrijednosti osim ako se utvrdi da taj odnos ne utječe na njih.
Kako bi se utvrdilo jesu li dvije stranke povezane, treba voditi računa o definiciji povezanih stranaka iz članka 127. Provedbene uredbe Komisije (EU) 2015/2447 (
6
).
2.   Prodaje istovjetnog proizvoda za domaću potrošnju obično služe za određivanje uobičajene vrijednosti ako takve prodaje predstavljaju 5 % ili više obujma prodaje dotičnog proizvoda u Uniji. Međutim, može se uporabiti i manji obujam prodaje ako se, na primjer, naplaćene cijene smatraju reprezentativnima za dotično tržište.
3.   Ako se istovjetan proizvod ne prodaje, odnosno ne prodaje se u dostatnim količinama u uobičajenom tijeku trgovine, ili ako, zbog posebne situacije na tržištu, prodaja ne omogućava prikladnu usporedbu, uobičajena vrijednost istovjetnog proizvoda izračunava se na temelju troška proizvodnje u zemlji podrijetla na koji se nadodaje razuman iznos troškova prodaje, općih i administrativnih troškova i iznos dobiti, odnosno na temelju izvoznih cijena u odgovarajuću treću zemlju, u uobičajenom tijeku trgovine, pod uvjetom da su te cijene reprezentativne.
[…]
9.   U slučaju da izvozna cijena ne postoji ili da se čini nepouzdana zbog povezanog odnosa ili kompenzacijskog dogovora između izvoznika i uvoznika, odnosno treće stranke, izvoznu je cijenu moguće izračunati na temelju cijene po kojoj se uvezeni proizvodi prvi put prodaju nezavisnom kupcu odnosno, ako se ne preprodaju nezavisnom kupcu ili ako se ne preprodaju u stanju u kojem su uvezeni, na nekoj drugoj razumnoj osnovi.
[…]
11.   Ovisno o odgovarajućim odredbama o primjerenoj usporedbi cijena, postojanje dampinških marži dok traje ispitni postupak uobičajeno se utvrđuje na temelju usporedbe ponderirane prosječne uobičajene vrijednosti i ponderiranog prosjeka cijena svih izvoznih transakcija u Uniji, odnosno usporedbom pojedinačnih uobičajenih vrijednosti i pojedinačnih izvoznih cijena u Uniju za svaku pojedinu transakciju. Međutim, uobičajena vrijednost utvrđena na temelju ponderiranog prosjeka može se uspoređivati s cijenama svih pojedinačnih izvoznih transakcija u Uniju ako postoji struktura izvoznih cijena koja znatno odstupa za različite kupce, regije ili razdoblja, kao i ako metode navedene u prvoj rečenici ovog stavka ne bi u potpunosti odrazile razinu primijenjenog dampinga. Ovaj stavak ne isključuje korištenje uzoraka u skladu s člankom 17.
12.   Dampinška marža je iznos za koji uobičajena vrijednost premašuje izvoznu cijenu. Ako dampinške marže variraju, izračunava se ponderirana prosječna dampinška marža.”
6.
Člankom 3. stavkom 3. Osnovne uredbe određuje se:
„3.   S obzirom na obujam dampinškog uvoza, razmatra se je li došlo do značajnog porasta dampinškog uvoza, u apsolutnom iznosu ili relativno u odnosu na proizvodnju ili potrošnju u Uniji. U vezi s učinkom dampinškog uvoza na cijene, razmatra se je li dampinškim uvoznom došlo do značajnog sniženja cijene u usporedbi s cijenom istovjetnog proizvoda industrije Unije, odnosno je li takav uvoz na drugi način utjecao na sniženje cijene u velikoj mjeri, odnosno spriječio rast cijene u velikoj mjeri, a do kojega bi inače došlo. Jedan ili nekoliko navedenih čimbenika ne moraju nužno biti odlučujući.”
7.
U članku 6. stavcima 7. i 8. Osnovne uredbe navodi se:
„7.   Podnositelji zahtjeva, uvoznici i izvoznici i udruženja koja ih predstavljaju, kao i udruge korisnika i potrošača, a koji su postali poznati u skladu s člankom 5. stavkom 10., kao i predstavnici zemlje izvoznice mogu, na pisani zahtjev, pregledati sve podatke koje je Komisiji dostavila stranka u ispitnom postupku, a različite od internih dokumenata koje pripremaju nadležna tijela Unije ili njezinih država članica, a koji su relevantni za predstavljanje njihovih slučajeva i koji nisu povjerljivi u smislu članka 19. te se koriste u ispitnom postupku.
Navedene stranke mogu odgovoriti na podatke, a njihovi se komentari uzimaju u obzir ako su u odgovoru dovoljno argumentirani.
8.   Osim u slučajevima iz članka 18., u mjeri u kojoj je moguće, ispituje se točnost podataka koje su dostavile zainteresirane stranke i na kojima se temelje nalazi u mjeri u kojoj je moguće.”
8.
Člankom 9. stavcima 3. i 4. Osnovne uredbe predviđa se:
„3.   Za postupke pokrenute prema članku 5. stavku 9. uobičajeno se šteta smatra zanemarivom ako je tržišni udio uvoza manji od iznosa utvrđenih u članku 5. stavku 7. Za isti postupak, dolazi do završetka ako se utvrdi da je dampinška marža niža od 2 %, izražena u postotku izvozne cijene, pod uvjetom da se završava samo postupak ako je marža ispod 2 % za pojedinačne izvoznike, ali oni ostaju u postupku i može ih se ponovno ispitati u kasnijoj reviziji postupka koja se provodi za dotičnu zemlju u skladu s člankom 11.
4.   Ako činjenice, kako su konačno utvrđene, dokazuju postojanje dampinga i nastalu štetu, i ako je potrebno djelovati kako bi se zaštitili interesi Unije u skladu s člankom 21., Komisija, djelujući u skladu s postupkom ispitivanja iz članka 15. stavka 3., uvodi konačnu antidampinšku pristojbu. Ako su na snazi privremene pristojbe, Komisija pokreće taj postupak najkasnije jedan mjesec prije isteka takvih pristojbi.”
9.
Člankom 18. stavcima 1. i 3. Osnovne uredbe određuje se:
„1.   U slučajevima u kojima zainteresirana stranka odbija pristup ili na neki drugi način ne pruža potrebne podatke u rokovima iz ove Uredbe, ili ako znatno ometa ispitni postupak, privremeni ili konačni nalazi, pozitivni ili negativni, mogu se donijeti na temelju raspoloživih podataka.
Ako se utvrdi da je zainteresirana stranka dostavila lažne ili obmanjujuće podatke, podaci se zanemaruju, a mogu se koristiti raspoloživi podaci.
Zainteresiranim strankama trebaju biti jasne posljedice nesuradnje.
[…]
3.   Ako podaci koje dostavi zainteresirana stranka nisu idealni u svim pogledima, oni se ipak ne smiju zanemariti, pod uvjetom da nedostaci nisu takvi da uzrokuju nepotrebne teškoće u donošenju razumno točnog nalaza, kao i da su pravovaljano i odgovarajuće dostavljeni i da se mogu provjeriti, a da je stranka djelovala najbolje što je mogla.
[…]”
III. Okolnosti spora, postupak pred Općim sudom i pobijana presuda
A.
Okolnosti spora
10.
Nakon zahtjeva podnesenog 18. veljače 2016., Komisija je objavila Obavijest o pokretanju antidampinškog postupka povezanog s uvozom određenog laganog termalnog papira podrijetlom iz Južne Koreje (
7
).
11.
Proizvod koji je predmet ispitnog postupka lagani je termalni papir težine 65 g/m2 ili manje; u svitcima širine od 20 cm ili više, težine svitka (uključujući papir) 50 kg ili više i promjera svitka (uključujući papir) od 40 cm ili više („veliki svitci”); s temeljnim premazom ili bez njega, na jednoj strani ili na obje strane; premazan toplinski osjetljivom tvari (tj. mješavinom bojila i razvijača koja reagira i stvara sliku prilikom primjene topline) na jednoj strani ili na obje strane te s premazom na gornjoj strani ili bez njega, podrijetlom iz Južne Koreje, razvrstan u oznake KN ex48099000, ex48119000, ex48169000 i ex48239085 (u daljnjem tekstu: proizvod koji se razmatra).
12.
Ispitnim postupkom o dampingu i šteti obuhvaćeno je razdoblje od 1. siječnja 2015. do 31. prosinca 2015. (u daljnjem tekstu: razdoblje ispitnog postupka). Ispitivanjem kretanja važnih za procjenu štete obuhvaćeno je razdoblje od 1. siječnja 2012. do kraja razdoblja ispitnog postupka.
13.
Tužitelj i druga stranka u žalbenom postupku, Hansol, sa sjedištem u Južnoj Koreji, bavi se proizvodnjom i izvozom proizvoda koji se razmatra, osobito u Europsku uniju. Prodavao je navedeni proizvod u Uniji tijekom razdoblja ispitnog postupka nezavisnim kupcima, kao i povezanom trgovcu, Hansol Europe BV, te četverima povezanim prerađivačima, odnosno društvima Schades Ltd, Schades Nordic A/S, Heipa technische Papiere GmbH (u daljnjem tekstu: Heipa) i R+S Group GmbH (u daljnjem tekstu: R+S). Povezani prerađivači bave se, među ostalim, preradom tog proizvoda u nove proizvode, koji se nazivaju „mali svitci”, a prodaju se u Uniji nezavisnim ili povezanim kupcima.
14.
Drugi korejski proizvođač izvoznik, Hansol Artone Co. Ltd (u daljnjem tekstu: Artone), koji je bio povezan s tužiteljem, surađivao je u antidampinškom ispitnom postupku. Spojio se s tužiteljem 3. ožujka 2017.
15.
Tužitelj je 18. veljače 2016. primio antidampinški upitnik koji je namijenjen proizvođačima izvoznicima proizvoda koji se razmatra.
16.
Tužitelj je 19. veljače 2016., uzimajući u obzir da određena društva koja su s njim bila povezana nisu prodavala ili su prodavala ograničenu količinu proizvoda koji se razmatra nezavisnim kupcima u Uniji, zatražio da se društva Schades Nordic, Heipa i R+S izuzmu od obveze ispunjavanja upitnika za društva povezana s proizvođačem izvoznikom, navedene u Prilogu I. antidampinškom upitniku.
17.
Komisija je 23. veljače 2016. prihvatila taj zahtjev, pri čemu je zadržala pravo da uputi daljnje zahtjeve za podacima ili za dostavu informacija.
18.
Komisija je 7. ožujka 2016., nakon ispitivanja određenih informacija koje je pružio tužitelj, odlučila da društva Schades Nordic, Heipa i R+S trebaju odgovoriti na dijelove F i G, koji se odnose na troškove proizvodnje i profitabilnost, te ispuniti Prilog I. antidampinškom upitniku.
19.
Tužitelj je 8. ožujka 2016. zatražio intervenciju službenika za saslušanje za zahtjeve koje je Komisija uputila društvima Schades Nordic, Heipa i R+S. Konkretno, istaknuo je znatno radno opterećenje koje je potrebno kako bi se pružili podaci o prodaji i troškovima koji se odnose na male svitke, koji nisu obuhvaćeni postupkom, te bespredmetnost tog zahtjeva jer nije bilo moguće odrediti jesu li se mali svitci proizvodili iz velikih svitaka ili iz drugih izvora.
20.
Saslušanje s Komisijom, kojim je predsjedao službenik za saslušanje, održalo se 10. ožujka 2016.
21.
Komisija je 16. i 17. ožujka 2016. obavila posjet u prostorima društva Schades.
22.
Komisija je 21. ožujka 2016. obavijestila tužitelja da se zahtjevi za dostavu informacija koji su upućeni 7. ožujka 2016. sad odnose samo na društvo Schades.
23.
Komisija je 15. travnja 2016. potvrdila da je primila odgovore tužitelja i društva Artone na antidampinške upitnike i odgovore društava Hansol Europe i Schades na Prilog I. antidampinškom upitniku.
24.
U razdoblju od 15. lipnja do 26. kolovoza 2016. Komisija je obavila posjete radi provjere u prostorima tužitelja te društava Artone, Hansol Europe i Schades.
25.
Komisija je 16. studenoga 2016. donijela Provedbenu uredbu (EU) 2016/2005 o uvođenju privremene antidampinške pristojbe na uvoz laganog termalnog papira podrijetlom iz Republike Koreje (
8
).
26.
Dokument o informacijama koji sadržava Komisijine privremene nalaze upućen je tužitelju 17. studenoga 2016. Tužitelj je 8. prosinca 2016. podnio svoje primjedbe o navedenim privremenim nalazima.
27.
Na tužiteljev zahtjev, 13. prosinca 2016. održalo se saslušanje s Komisijom, kojim je predsjedao službenik za saslušanje.
28.
Dokument o konačnim informacijama koji sadržava Komisijine konačne nalaze upućen je tužitelju 17. veljače 2017. Tužitelj je 27. veljače 2017. podnio svoje primjedbe o tom dokumentu.
29.
Na tužiteljev zahtjev, 2. i 22. ožujka 2017. održalo se saslušanje s Komisijom, kojim je predsjedao službenik za saslušanje.
30.
Komisija je 20. i 23. ožujka 2017. iznijela dodatne konačne nalaze odnosno revidirane konačne nalaze, na koje se odnose tužiteljeve primjedbe.
31.
Komisija je 2. svibnja 2017. donijela spornu uredbu, osobito na temelju članka 9. stavka 4. Osnovne uredbe.
32.
Člankom 1. sporne uredbe predviđa se uvođenje konačne antidampinške pristojbe na uvoz proizvoda koji se razmatra, u obliku fiksnog iznosa od 104,46 eura po toni neto.
B.
Postupak pred Općim sudom i pobijana presuda
33.
Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 20. lipnja 2017. Hansol je podnio tužbu za poništenje sporne uredbe u dijelu u kojem se ta uredba odnosi na njega.
34.
U svojem odgovoru na tužbu od 22. rujna 2017. Komisija je zahtijevala da se odbije tužba za poništenje i društvu Hansol naloži snošenje troškova.
35.
Rješenjem od 27. studenoga 2017. Opći sud odobrio je društvu European Thermal Paper Association (u daljnjem tekstu: ETPA) intervenciju u potporu Komisijinu zahtjevu.
36.
Opći sud je pobijanom presudom prihvatio tužbu društva Hansol zbog nezakonitosti utvrđenih u okviru ispitivanja istaknutih tužbenih razloga. Slijedom toga, Opći sud poništio je spornu uredbu u dijelu u kojem se odnosi na društvo Hansol.
37.
Elementi pravnog rasuđivanja Općeg suda koji se smatraju relevantnim u svrhu predmetne žalbe sažeti su u sljedećim točkama.
38.
Prvi tužbeni razlog istaknut u prvostupanjskom postupku temeljio se na povredi članka 2. stavka 11. i članka 17. stavka 2. Osnovne uredbe te nezakonitom izračunu dampinške marže. Opći sud ispituje prvi dio prvog tužbenog razloga u točkama 57. do 69., a njegov drugi dio u točkama 70. do 93. pobijane presude.
39.
Prvi dio prvog tužbenog razloga temeljio se na tome da je Komisija primijenila odabir uzorka i na povredi članka 17. stavka 2. Osnovne uredbe. Opći sud u točkama 63. i 64. pobijane presude utvrđuje da je pogrešna pretpostavka prema kojoj je Komisija primijenila članak 17. stavak 1. Osnovne uredbe kad je odlučila upotrijebiti podatke društva Schades u svrhu izračuna dampinške marže za prodaju proizvoda koji se razmatra povezanim prerađivačima. Konkretno, Opći sud u točki 68. utvrđuje da „iz uvodne izjave 32. [sporne] uredbe proizlazi da je Komisija izričito uputila na članak 2. stavak 9. Osnovne uredbe kao pravni temelj za izračun izvozne cijene za prodaju proizvoda koji se razmatra povezanim prerađivačima”. Opći sud stoga odbija taj dio prvog tužbenog razloga.
40.
Drugi dio prvog tužbenog razloga istaknutog u prvostupanjskom postupku odnosi se na Komisijine izračune dampinške marže za prodaju proizvoda koji se razmatra u Uniji. Dijeli se na dva prigovora.
41.
Opći sud ispituje prvi prigovor drugog dijela prvog tužbenoga razloga u točkama 84. do 87. i 92. pobijane presude. U tim točkama Opći sud utvrđuje, s jedne strane, da je Komisija raspolagala podacima povezanog prerađivača Schades Nordic, iako sam Schades Nordic nije odgovorio na antidampinški upitnik. Ističe i da je „Komisija odlučila upotrijebiti podatke društva Schades kako bi izračunala dampinšku maržu za prodaju koju je tužitelj izvršio trima drugim povezanim prerađivačima”. Suprotno tomu, Opći sud utvrđuje da je, „s obzirom na to da je Komisija znala da je dio prodaje proizvoda koji se razmatra društvu Schades ponovno prodan nezavisnim kupcima a da nije prerađen, trebala uputiti na tu situaciju na razini prodaje proizvoda koji se razmatra drugim povezanim prerađivačima. Time što nije uzela u obzir tu okolnost, Komisija je dodijelila preveliki ponder prodaji povezanim prerađivačima za preradu u male svitke, čime je povećala potpuni damping koji je primijenio tužitelj”.
42.
Slijedom toga, Opći sud u točkama 87. i 92. zaključuje da, „[b]udući da Komisijini izračuni ne odražavaju u potpunosti razinu dampinga koji je primijenio tužitelj, valja utvrditi da je povrijeđen članak 2. stavak 11. Osnovne uredbe”.
43.
Što se tiče drugog prigovora Opći sud u točki 90. zaključuje da se „na temelju nijednog elementa, osobito onog koji je istaknuo tužitelj, ne može smatrati da su metoda koju je primijenila Komisija i prilagodbe koje su izvršene kako bi se uzela u obzir posebna situacija predmetnog slučaja protivne članku 2. stavku 11. Osnovne uredbe”.
44.
U točkama 94. do 121. Opći sud ispituje drugi tužbeni razlog u prvostupanjskom postupku koji se dijeli na dva dijela.
45.
Glavno rasuđivanje Općeg suda koje se odnosi na prvi dio drugog tužbenog razloga navodi se u točkama 100. do 106. pobijane presude.
46.
Opći sud najprije odbija prigovor nedopuštenosti koji je istaknula Komisija. U točki 100. pobijane presude smatra da, „čak i ako je tužitelj zatražio da se utvrdi fiksna antidampinška pristojba, a ne antidampinška pristojba ad valorem, ipak može osporavati razinu fiksne pristojbe koju je uvela Komisija”.
47.
U točki 105. pobijane presude Opći sud potom odmah utvrđuje da, „zbog razloga navedenih u okviru prvog prigovora drugog dijela prvog tužbenog razloga […], Komisijini izračuni ne odražavaju u potpunosti razinu dampinga koji je primijenio tužitelj”. Opći sud smatra da „[t]a pogreška, koja je povezana s ponderima koje je upotrijebila Komisija, stoga utječe i na utvrđivanje konačne antidampinške pristojbe”. Opći sud utvrđuje, a da pritom ne daje drugo objašnjenje, da pristojba „tako prelazi damping koji je tužitelj u potpunosti primijenio protivno članku 9. stavku 4. drugom podstavku Osnovne uredbe”.
48.
Drugi dio drugog tužbenog razloga ispituje se u točkama 107. do 119. pobijane presude. U njemu se tvrdi da je povrijeđeno načelo dobre uprave. Opći sud odbija taj dio drugog tužbenog razloga.
49.
U točkama 122. do 143. pobijane presude Opći sud ispituje treći tužbeni razlog istaknut u prvostupanjskom postupku koji se temelji na pogrešnoj primjeni članka 2. stavaka 9. i 10. Osnovne uredbe jer je Komisija provela prekomjerne prilagodbe za prodaju malih svitaka prerađenih od velikih svitaka koje je Schades nabavio od europskih proizvođača. Opći sud odbacuje taj tužbeni razlog kao djelomično nedopušten i odbija ga kao djelomično neosnovan.
50.
U točkama 144. do 160. pobijane presude Opći sud ispituje četvrti tužbeni razlog istaknut u prvostupanjskom postupku koji se temelji na povredi članka 2. stavka 1. Osnovne uredbe jer je Komisija pogrešno izračunala uobičajenu vrijednost koja se predviđa u članku 2. stavku 3. navedene uredbe.
51.
U točki 152. pobijane presude Opći sud započinje svoje tumačenje članka 2. stavka 1. drugog podstavka i članka 2. stavka 3. Osnovne uredbe, pri čemu utvrđuje razliku između situacija iz članka 2. stavka 1. drugog podstavka Osnovne uredbe (prva situacija) i onih iz članka 2. stavka 3. prvog podstavka navedene uredbe (druga situacija).
52.
Upućujući na spornu uredbu, Opći sud utvrđuje da je Komisija na temelju druge situacije izračunala uobičajenu vrijednost za Artone. U točki 157. zaključuje da „[o]kolnosti koje je istaknula Komisija u skladu s kojima su ‚struktura troška’ ili ‚prodajne cijene’ znatno različite između tužitelja i društva Artone (uvodna izjava 21. [sporne]uredbe) nisu dio odstupanja od metode određivanja uobičajene vrijednosti temeljem stvarnih cijena koje su […]taksativno određene”. Napominje usto da se, glede činjenice da je „utvrđeno da za jednu od dviju vrsta predmetnih proizvoda koje prodaje tužitelj količine domaće prodaje nisu bile reprezentativne, na temelju nijednog elementa koji je Komisija istaknula u svojim pismenima ne može […]odrediti odnosi li se ta okolnost na vrstu proizvoda, navedenu u uvodnoj izjavi 20. te provedbene uredbe, koju Artone nije prodavao. K tomu, u svakom slučaju, to utvrđenje ne utječe na okolnost koju je istaknuo tužitelj u skladu s kojom dvije vrste predmetnih proizvoda nije prodavao Artone na domaćem tržištu”.
53.
U točki 158. pobijane presude Opći sud zaključuje da je „Komisija povrijedila članak 2. stavak 1. Osnovne uredbe prilikom određivanja uobičajene vrijednosti za Artone”.
54.
U točkama 161. do 213. pobijane presude Opći sud ispituje peti tužbeni razlog istaknut u prvostupanjskom postupku koji se temelji na povredi članka 1. stavka 1. i članka 3. stavaka 1. do 3. i 5. do 8. Osnovne uredbe, sudske prakse sudova Unije i odluka WTO‑a, Komisijine ranije prakse odlučivanja te načela primjerene usporedbe i jednakog postupanja u izračunu marže štete.
55.
U točkama 162. do 169. Opći sud objašnjava zašto smatra da je peti tužbeni razlog dopušten. Konkretno, Opći sud smatra da je tim tužbenim razlogom tužitelj doveo u pitanje utvrđivanje štete i uzročno‑posljedične veze jer metoda koju je Komisija upotrijebila kako bi odredila izvoznu cijenu nije omogućila pravilnu procjenu stvarne štete i, konkretno, učinaka na cijene.
56.
U točkama 170. do 177. pobijane presude Opći sud ispituje prvi dio petog tužbenog razloga, koji se temelji na tome da je Komisija povrijedila članak 1. stavak 1. i članak 3. stavke 2., 3. i 6. Osnovne uredbe time što je u izračun marže štete uključila ponovnu prodaju malih svitaka. U točki 174. utvrđuje da je zapravo pogrešna tužiteljeva pretpostavka u skladu s kojom se „analiza štete koju je pretrpjela industrija Unije temelji na pogrešnoj usporedbi između, s jedne strane, malih svitaka koje prodaju tužiteljevi povezani prerađivači i, s druge strane, velikih svitaka koje prodaje industrija Unije”. Odbija prvi dio petog tužbenog razloga kao neosnovan.
57.
U točkama 178. do 205. Opći sud ispituje drugi dio petog tužbenog razloga, koji se temelji na povredi članka 3. stavaka 1. do 3. i 5. do 8. Osnovne uredbe, sudske prakse sudova Unije i odluka WTO‑a, Komisijine ranije prakse odlučivanja te načela primjerene usporedbe i jednakog postupanja jer je Komisija po analogiji primijenila članak 2. stavak 9. navedene uredbe u svrhu utvrđivanja marže štete. Rasuđivanje Općeg suda započinje u točki 191. u kojoj najprije navodi da „iz tužbe jasno proizlazi da tužitelj tvrdi da je Komisija kao cijenu u slobodnom prometu za ponovnu prodaju predmetnog proizvoda koju je izvršio Schades trebala upotrijebiti cijene naplaćene nezavisnim kupcima tog društva, smanjene na razinu franko tvornica”.
58.
Analiza Općeg suda u pogledu osnovanosti drugog dijela petog tužbenog razloga počinje u točki 196. U točki 197. napominje, pri čemu upućuje na postojeću sudsku praksu, da utvrđivanje štete uključuje analizu pitanja „postoji li za dampinški uvoz znatno sniženje cijene u usporedbi s cijenom istovjetnog proizvoda”. Opći sud usto u točki 198. ističe da „valja ispitati je li Komisija počinila očitu pogrešku u ocjeni prilikom određivanja referentne vrijednosti u odnosu na koju u ovom slučaju valja izračunati cijene proizvoda tužiteljâ koje treba usporediti s cijenama u industriji Unije”.
59.
U tom pogledu Opći sud u točki 200. utvrđuje da je, „ako je Komisija mogla smanjiti izvoznu cijenu proizvoda koji se razmatra do razine CIF [troškovi, osiguranje i vozarina] na granici Unije nakon što se prodao i zatim preradio u male svitke, pogrešan Komisijin izračun u pogledu ponovne prodaje proizvoda koji se razmatra, i koji se stoga nije preradio, koju je Schades izvršio nezavisnim kupcima”. U točkama 201. i 202. Opći sud objašnjava da, kao prvo, „‚referentna vrijednost’ u pogledu ponovne prodaje koju je izvršio Schades, […], nije na razini granice Unije, nego na razini nezavisnih kupaca društva Schades”. Kao drugo, iako se „‚većina’ tržišnog natjecanja odvijala na razini povezanih prerađivača, [Komisija] nije smatrala da se ‚cjelokupno’ tržišno natjecanje odvijalo na toj razini. U tom pogledu valja smatrati da se, što se tiče izravne i neizravne prodaje proizvoda koji se razmatra, tržišno natjecanje odvijalo na razini nezavisnih kupaca”. Iz tih dvaju utvrđenja zaključuje da je „Komisija počinila pogrešku time što je odlučila odbiti troškove [prodaje, opće i administrativne troškove] i iznos dobiti za ponovnu prodaju proizvoda koji se razmatra koju je Schades izvršio nezavisnim kupcima, u svrhu utvrđivanja izvozne cijene navedenog proizvoda u okviru utvrđivanja štete”.
60.
U sljedećoj točki Opći sud analizira utjecaj te pogreške, pri čemu navodi da je „ponovna prodaja proizvoda koji se razmatra koju je Schades izvršio nezavisnim kupcima samo mali dio prodaje koja se upotrijebila za određivanje tužiteljeve izvozne cijene u okviru analize štete”. Međutim, ističe da je, „kao što to proizlazi iz analize prvog prigovora drugog dijela prvog tužbenog razloga, ponovna prodaja proizvoda koji se razmatra nezavisnim kupcima trebala predstavljati veći udio od onog koji je utvrdila Komisija”. Dodaje da se „na temelju nijednog elementa ne može točno utvrditi utjecaj izmjene referentne vrijednosti za ponovnu prodaju proizvoda koji se razmatra nezavisnim kupcima na razini sniženja cijena koju je utvrdila Komisija, a koja u ovom slučaju iznosi 9,4 % (uvodna izjava 67. [sporne]uredbe)”. Opći sud zaključuje da drugi dio petog tužbenog razloga treba prihvatiti.
61.
U točkama 206. do 213. Opći sud ispituje treći dio petog tužbenog razloga, koji se temelji na povredi članka 3. stavaka 2., 3. i 6. Osnovne uredbe i sniženja marže proizvoda koji se razmatra. Ponovnim upućivanjem na sudsku praksu navedenu u točki 197. i ističući da je utvrđeno sniženje cijena iznosilo 9,4 %, Opći sud odbija „tužiteljeve argumente koji se temelje na prvom dijelu petog tužbenog razloga, […] zbog istih razloga kao što su oni navedeni u točkama 173. od 177. […]”.
62.
U točki 211. Opći sud ispituje tužiteljeve argumente koji se temelje na drugom dijelu prvog tužbenog razloga, pri čemu ističe da se „u okviru tog dijela utvrdilo da je Komisija počinila pogrešku u dodijeli pondera prodaji povezanim prerađivačima za ponovnu prodaju u obliku malih svitaka neovisnim poduzetnicima (između 75 i 85 %) […]. Budući da je Komisija upotrijebila isti ponder za izračun sniženja cijena, pogreška utvrđena u drugom dijelu prvog tužbenog razloga utječe i na navedeni izračun”. Opći sud prihvaća i treći dio petog tužbenog razloga jer se „ne može isključiti da ta pogreška, zajedno s onom koja se utvrdila u okviru drugog dijela petog tužbenog razloga, utječe na Komisijin zaključak u pogledu analize sniženja cijena i ispitivanja utjecaja dampinškog uvoza na istovjetne proizvode industrije Unije, koji se predviđaju u članku 3. stavcima 2. i 3. Osnovne uredbe”.
63.
U točki 213. pobijane presude Opći sud zaključuje da valja poništiti spornu uredbu u dijelu u kojem se odnosi na tužitelja.
C.
Postupak pred Sudom i zahtjevi stranaka
1. Postupak pred Sudom
64.
U skladu s člankom 76. stavkom 2. Poslovnika, Sud je odlučio da neće održati raspravu.
65.
U okviru mjere upravljanja postupkom od 7. rujna 2021., Sud je postavio pitanja svim strankama te zatražio od njih pisani odgovor. Odgovori na pitanja podneseni su u za to određenom roku.
2. Zahtjevi stranaka u pogledu žalbe
66.
Komisija je podnijela žalbu 11. lipnja 2020. te je ona upisana u registar tajništva Suda 15. lipnja 2020. Komisija od Suda zahtijeva da:
–
ukine pobijanu presudu, odbije tužbu u prvostupanjskom postupku i naloži društvu Hansol snošenje troškova;
ili, podredno,
–
vrati predmet Općem sudu na ponovno odlučivanje i naknadno odluči o troškovima postupka u oba stupnja.
67.
ETPA je podnijela odgovor na žalbu 19. listopada 2020., upisan u registar tajništva Suda 20. listopada 2020., u prilog Komisijinoj žalbi.
68.
Hansol je podnio odgovor na žalbu 27. kolovoza 2020., upisan u registar tajništva Suda 28. kolovoza 2020., u kojem od Suda zahtijeva da:
–
odbije žalbu;
–
naloži Komisiji snošenje troškova žalbenog i prvostupanjskog postupka;
–
naloži intervenijentu koji može intervenirati u potporu žalbi snošenje troškova predmetnog žalbenog postupka.
3. Zahtjevi stranaka u pogledu protužalbe
69.
ETPA je podnijela protužalbu 19. listopada 2020., upisanu u registar tajništva Suda 20. listopada 2020., u kojoj od Suda zahtijeva da:
–
ukine pobijanu presudu, odbije tužbu u prvostupanjskom postupku i naloži drugoj stranci u žalbenom postupku snošenje troškova;
ili, podredno,
–
vrati predmet Općem sudu na ponovno odlučivanje i naknadno odluči o troškovima postupka u oba stupnja.
70.
Hansol je podnio odgovor na protužalbu 5. studenoga 2020., upisan u registar tajništva Suda istog dana, u kojem od Suda zahtijeva da:
–
odbije protužalbu;
–
naloži društvu ETPA snošenje troškova.
IV. Pravna analiza
A.
Uvodne napomene
1. Europska unija u multilateralnom trgovinskom sustavu
71.
WTO jamči multilateralni trgovinski sustav koji se temelji na pravilima. Europska unija, kao regionalna organizacija s vlastitom pravnom osobnosti, ima poseban status u WTO‑u jer je njegova punopravna članica, uz svoje države članice. Na temelju isključive nadležnosti koja se člankom 3. stavkom 1. točkom (e) UFEU‑a dodjeljuje Uniji u zajedničkoj trgovinskoj politici, ona je bila dužna preuzeti obveze svojih država članica koje proizlaze iz WTO‑ovih sporazuma. Antidampinškim sporazumom, koji je dio tih sporazuma, uređuje se primjena antidampinških mjera koje primjenjuju članice WTO‑a. Tim se sporazumom utvrđuju određena materijalna pravila koja treba poštovati u svrhu primjene antidampinške mjere, kao i detaljna postupovna pravila kojima se uređuje provođenje antidampinških ispitnih postupaka te uvođenje i zadržavanje na snazi takvih mjera. Nepoštovanje tih pravila može dovesti do primjene WTO‑ova mehanizma za rješavanje sporova i poništenja mjere.
72.
Zakonodavac je donio Osnovnu uredbu koja se već navodi u uvodu ovog mišljenja (
9
), u skladu s člankom 207. stavkom 2. UFEU‑a, kako bi osigurao provedbu Antidampinškog sporazuma u unutarnjem pravnom poretku Unije (
10
). Na Komisiji je da primjenjuje instrumente trgovinske zaštite koji se ondje predviđaju u odnosu na poduzetnike koji imaju sjedište u trećoj zemlji i koji izvoze svoje proizvode u Uniju protivno antidampinškim pravilima, na štetu industrije Unije. Budući da je, kao prvo, vladavina prava jedno od glavnih načela pravnog poretka Unije i da se, kao drugo, Unija obvezuje da će u potpunosti poštovati svoje obveze prema drugim članicama WTO‑a (
11
), čini se logičnim da se Ugovorima predviđa da Komisijina primjena tih mehanizama podliježe nadzoru zakonitosti koji izvršavaju sudovi Unije, osobito Opći sud u prvostupanjskom postupku i Sud u žalbenom postupku. U ovom predmetu, koji uključuje žalbu i protužalbu, od Suda se traži da izvršava svoje nadležnosti u tom području.
2. Sudski nadzor u okviru žalbenog postupka
73.
Prije ispitivanja različitih žalbenih razloga, valja podsjetiti na to da je u skladu s člankom 256. stavkom 1. drugim podstavkom UFEU‑a i člankom 58. prvim stavkom Statuta Suda Europske unije žalba ograničena na pitanja prava. Naime, kao što to potvrđuje ustaljena sudska praksa, Opći je sud jedini nadležan, s jedne strane, utvrditi činjenice i, s druge strane, ocijeniti te činjenice. Suprotno tomu, Sud nije nadležan utvrđivati činjenice niti, načelno, ispitivati dokaze koje je Opći sud prihvatio u prilog tim činjenicama. Slijedom toga, ocjena dokaza koju provodi Opći sud ne čini pravno pitanje koje, kao takvo, podliježe nadzoru Suda (
12
).
74.
Međutim, kada je Opći sud utvrdio ili ocijenio činjenice, Sud je na temelju članka 256. UFEU‑a nadležan za nadzor njihove pravne kvalifikacije i pravnih zaključaka koje je Opći sud izvukao iz tih činjenica. U iznimnom slučaju, Sud može izvršiti nadzor ocjene činjenica koju provodi Opći sud kad tužitelj tvrdi da je Opći sud iskrivio dokaze (
13
). U tom slučaju, tužitelj treba precizno navesti dokaze koji su iskrivljeni i dokazati pogreške u ocjeni koje su, prema njegovu mišljenju, dovele do tog iskrivljavanja. Kao što to potvrđuje sudska praksa, iskrivljavanje dokaza postoji kada je bez izvođenja novih dokaza ocjena postojećih dokaza očito netočna (
14
).
75.
Te su uvodne napomene osobito relevantne u ovom kontekstu s obzirom na to da Opći sud dovodi u pitanje ocjenu različitih činjeničnih elemenata kao i određenih zaključaka koje je Komisija izvela u upravnom postupku koji je doveo do donošenja sporne uredbe. Budući da Komisija i ETPA osporavaju obrazloženja pobijane presude kako bi se usprotivile poništenju navedene uredbe koje je donio Opći sud, valja podsjetiti na to da se žalbeni postupak ne može upotrijebiti kao sredstvo da se Sud obveže na to da sam ponovno ocijeni činjenice. Stoga, uzimajući u obzir podjelu nadležnosti između, s jedne strane, Komisije i, s druge strane, sudova Unije, potrebno je ograničiti ispitivanje žalbe na temeljitu analizu pravnih pitanja koja su upućena Sudu. S obzirom na tu okolnost, u nastavku najprije valja ispitati žalbene razloge (
15
), a zatim protužalbene razloge (
16
) redoslijedom kojim su istaknuti.
B.
O žalbi
1. Prvi žalbeni razlog
a) Argumenti stranaka
76.
Svojim prvim žalbenim razlogom Komisija smatra da je Opći sud iskrivio dokaze time što je u točki 85. pobijane presude naveo da je prikupio dokaze tijekom upravnog postupka koji pokazuju da je Schades Nordic ponovno prodao proizvod koji se razmatra nezavisnim kupcima u Uniji tijekom razdoblja ispitnog postupka unatoč činjenici da Schades Nordic nije odgovorio na Prilog I. upitniku. Podredno, Komisija smatra da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava time što je obvezao Komisiju da svoje nalaze temelji na neprovjerenim podacima koji se odnose na Schades Nordic (ali koje kao takve nije dostavio Schades Nordic). Komisija smatra da je Opći sud povrijedio pravila koja se odnose na doseg dokaza na koje se Komisija ima pravo pozvati kad donosi nalaze u okviru antidampinških ispitnih postupaka na temelju Osnovne uredbe, osobito članka 6. stavka 8. navedene uredbe.
77.
U odgovoru na prvi žalbeni razlog Hansol tvrdi da je Opći sud pravilno napomenuo da su dokazi podneseni tijekom upravnog postupka. U potporu toj tezi Hansol upućuje na brojne razmjene dopisa s Komisijom u prošlosti, konkretnije, na zahtjev za izuzeće podnesen 19. veljače 2016., kao i na saslušanje kojim je predsjedao službenik za saslušanje i koje se održalo 10. ožujka 2016., na temelju kojih je Komisija dobila informaciju da je Schades Nordic ponovno prodao određenu količinu proizvoda koji se razmatra nezavisnim kupcima u Uniji tijekom razdoblja ispitnog postupka. Stoga Hansol smatra da Opći sud nije iskrivio predmetne dokaze. Osim toga, suprotno onomu što navodi Komisija, Opći sud nije ju obvezao da svoje nalaze temelji na neprovjerenim podacima. Prema mišljenju društva Hansol, riječ je o informaciji koju je Komisija provjerila i koja se ne osporava.
b) Ocjena
78.
Valja najprije pojasniti da se prvo pravno pitanje koje je okosnica prvog žalbenog razloga u biti odnosi na obvezu koju ima Komisija da uzme u obzir informacije dobivene u okviru ispitnog postupka koji dovodi do donošenja antidampinških mjera. Komisija tvrdi da je primila predmetne informacije na način koji se ne predviđa zakonskim okvirom kojim se uređuju ispitni postupci, što ju je, prema njezinu mišljenju, spriječilo da ih uzme u obzir. To stajalište osporava Hansol koji smatra da je Komisija trebala uključiti predmetne informacije u svoju analizu s obzirom na to da je za njih saznala tijekom upravnog postupka.
79.
Valja utvrditi da Opći sud polazi od pretpostavke prema kojoj je Komisija trebala uzeti u obzir predmetne informacije, osobito zbog važnosti koju imaju za analizu koju treba provesti u skladu s Osnovnom uredbom. Naime, u točki 85. pobijane presude navodi se da je Opći sud istaknuo da je barem jedan povezani prerađivač, odnosno Schades Nordic, ponovno prodao određenu količinu proizvoda koji se razmatra kupljenog od tužitelja. U točki 86. pobijane presude Opći sud je smatrao da je Komisija, uzimajući u obzir dobivenu informaciju, trebala uputiti na tu situaciju na razini prodaje proizvoda koji se razmatra drugim povezanim prerađivačima. Opći sud zaključuje da, time što nije uzela u obzir tu okolnost, Komisija je dodijelila preveliki ponder prodaji povezanim prerađivačima za preradu u male svitke, čime je povećala potpuni damping koji je primijenio tužitelj. U točki 87. pobijane presude Opći sud je utvrdio povredu članka 2. stavka 11. Osnovne uredbe jer Komisijini izračuni nisu u potpunosti odražavali razinu dampinga koji je primijenio tužitelj. Kao što to proizlazi iz točke 105. pobijane presude, ta pogreška koja je povezana s ponderom koji je odredila Komisija utjecala je i na fiksnu konačnu antidampinšku pristojbu u iznosu od 104,46 eura po toni neto koja je tako, prema mišljenju Općeg suda, prelazila damping koji je tužitelj u potpunosti primijenio, protivno članku 9. stavku 4. drugom podstavku Osnovne uredbe.
80.
U tom pogledu najprije želim naglasiti da, kao što je to Opći sud već utvrdio u točki 85. pobijane presude, Komisija ne osporava ni sadržaj ni primitak te informacije. Komisija u svojoj žalbi uopće ne ispravlja činjenice u tom pogledu. Slijedom toga, u spisu ništa ne upućuje na to da je riječ o netočnoj informaciji zbog koje ocjena činjenica koju je proveo Opći sud može sadržavati pogrešku.
81.
Komisija u svojim pismenima samo navodi da je protivno temeljnom pravnom okviru, koji se odnosi na antidampinške ispitne postupke, da je se obveže da svoje nalaze temelji na podacima koje je dostavila zainteresirana stranka na koje se nije primijenio postupak provjere uspostavljen Osnovnom uredbom i pravom WTO‑a. Prema Komisijinu mišljenju, Opći sud je zamijenio tijelo nadležno za antidampinški ispitni postupak jer je to tijelo uključilo predmetne informacije u svoje rasuđivanje.
82.
Čini mi se da takvo stajalište nije samo pretjerano formalističko, nego se i teško može uskladiti s obvezama koje Komisija ima u okviru bilo kojeg antidampinškog ispitnog postupka. U skladu s odredbama članka 6. Osnovne uredbe riječ je o fazi upravnog postupka koju obilježavaju učinkovitost i brzina u dobivanju informacija (
17
). Slijedom toga, činjenica da se nisu uzeli u obzir dokazi koji su potrebni kako bi se donijela pravno usklađena odluka o donošenju antidampinške mjere može se opravdati samo važnim razlozima. U nastavku ću objasniti glavne razloge na temelju kojih je, prema mojem mišljenju, Opći sud pravilno smatrao da je Komisija trebala uzeti u obzir informaciju koju je dobila tijekom upravnog postupka.
83.
Kao prvo, nije sporno da su Komisija i Hansol razmijenili nekoliko dopisa čiji je cilj podnošenje dokaza koji upućuju na to da je Schades Nordic ponovno prodao određenu količinu proizvoda koji se razmatra nezavisnim kupcima u Uniji tijekom razdoblja ispitnog postupka (
18
). Hansol navodi dopis od 19. veljače 2016. u kojem je od Komisije zatražio potpuno izuzeće od odgovaranja na upitnik za tri od četiri povezana prerađivača. Upućuje i na saslušanje koje se održalo 10. ožujka 2016., kojim je predsjedao službenik za saslušanje, tijekom kojeg su podnesene i detaljnije objašnjene informacije o ponovnoj prodaji proizvoda koji se razmatra, koju je izvršio Schades Nordic. Nakon tog saslušanja i posjeta u prostorima društva Schades u Ujedinjenoj Kraljevini 16. i 17. ožujka 2016., Komisija je u poruci elektroničke pošte od 21. ožujka 2016. potvrdila svoju odluku o izuzimanju društva Schades Nordic i drugih dvaju poduzetnika od obveze odgovaranja na Prilog I. upitniku. U istoj je poruci elektroničke pošte Komisija dodala da zadržava pravo zatražiti i dodatne informacije od društva Schades Nordic i drugih poduzetnika tijekom postupka.
84.
Iz toga slijedi da je Komisija u potpunosti poznavala činjenice na temelju kojih je Opći sud razvio svoje rasuđivanje. Komisija ipak ističe da nije mogla provjeriti tu informaciju. Međutim, prema mojem mišljenju, ne daje nikakvo uvjerljivo objašnjenje o činjenici da nije mogla ispuniti svoju obvezu da što je prije moguće izvrši takvu provjeru. Iako je točno da je odlučila izuzeti Schades Nordic od obveze da odgovori na upitnik na zahtjev društva Hansol, ipak je izričito zadržala pravo da zatraži dodatne informacije od tog poduzetnika (
19
). Stoga, suprotno onomu što je Komisija tvrdila u nekoliko navrata, odluka o izuzeću ne može se smatrati apsolutnom zakonskom preprekom dobivanju informacija koje su ključne za utvrđivanje dampinga.
85.
U tom kontekstu valja istaknuti da se čini da Komisija prigovara društvu Hansol da je ustrajalo u traženju tog izuzeća (
20
), iako je naposljetku ona sama donijela konačnu odluku. Budući da se čini da Komisija smatra da ju je to izuzeće spriječilo u tome da izvrši potrebne provjere, valja naglasiti da nju treba smatrati odgovornom za tu okolnost. K tomu, teško je shvatiti zašto je Komisija prihvatila odobriti takvo izuzeće uz rizik da ne dobije sve potrebne informacije od predmetnih poduzetnika. Čini mi se da je argumentacija koju je istaknula Komisija više poslužila kao izgovor kako bi se opravdalo neprovođenje ispitnog postupka s dužnom pažnjom i neuzimanje u obzir informacije koju je dostavio Hansol prilikom ispitivanja postojanja dampinga.
86.
Čini mi se da pravila WTO‑a na koja Komisija upućuje u svojim pismenima ne mogu biti primjerena zakonska osnova kako bi se potkrijepilo njezino stajalište. Naime, iz izvješća WTO‑ova povjerenstva u predmetu Kina – proizvodi od tovnih pilića (
21
) jasno proizlazi da, čak i ako se izraz „dokazi” u antidampinškim postupcima ne definira u Antidampinškom sporazumu, on obuhvaća „barem podatke koje zainteresirana stranka dostavlja tijelu nadležnom za ispitni postupak, neovisno o tome jesu li pozitivni, točni ili primjereni” (
22
). Hansol je kao takav podnio dokaze koji upućuju na to da je Schades Nordic ponovno prodao proizvod koji se razmatra.
87.
Budući da Komisija tvrdi da dokazi koje je podnio Hansol ne ispunjavaju njezine zahtjeve jer nisu podneseni na odgovarajući način, odnosno u odgovoru na upitnik koji je poslan poduzetnicima, na temelju članka 6. Osnovne uredbe, dovoljno je napomenuti da se u izvješću WTO‑ova povjerenstva, koje se navodi u prethodnoj točki, izričito navodi da se „[n]a temelju ničega u Antidampinškom sporazumu, ili u Sporazumu o WTO‑u u cjelini, ne može smatrati da podaci prestaju biti ‚dokazi’ jer ne ispunjavaju određene kriterije”. U izvješću se utvrđuje da je „[p]itanje ispunjavaju li dokazi te kriterije zasebno pitanje koje tijelo nadležno za ispitni postupak treba ispitati” (
23
). Slijedom toga, iz prethodno navedenog može se zaključiti da Komisija ne može zanijekati da je posjedovala dokaze koje je podnio Hansol u okviru upravnog postupka.
88.
Nije uvjerljiv Komisijin argument prema kojem informacije dobivene u zahtjevu za neotkrivanje podataka nisu dio spisa ispitnog postupka koji je dostupan zainteresiranim strankama na temelju članka 6. stavka 7. Osnovne uredbe. Naime, Komisija ne objašnjava u kojoj su se mjeri mogla povrijediti prava zainteresiranih osoba. U svakom slučaju, kao što to navodi Hansol, izvješće o saslušanju održanom 10. ožujka 2016. koje je sastavio službenik za saslušanje službeni je dokument koji se ulaže u spis ispitnog postupka dostupan strankama i na kojem je Komisija temeljila svoju odluku o uvođenju mjera. Nadalje, primjedbe društva Hansol u pogledu dokumenta o konačnim informacijama također su uložene u spis ispitnog postupka koji je dostupan strankama. Prema tome, Komisija se ne može valjano oslanjati na navodni interes zaštite prava zainteresiranih stranaka kako bi zanemarila dokaze koje je podnio Hansol.
89.
Iako Komisija načelno ima pravo izraziti zadrške u pogledu usklađenosti i valjanosti dobivene informacije, ne vidim kako to može izmijeniti taj zaključak. Komisija je samo navela da nije imala priliku provjeriti dobivenu informaciju a da pritom ne zauzme stajalište o sadržaju iste informacije. Ni na kojem se temelju ne može pretpostaviti da je Komisija namjeravala izvršiti takvu provjeru s obzirom na to da joj se Antidampinškim sporazumom, kako ga tumače sudovi Unije (
24
), i kao što to Komisija sama priznaje u svojem pisanom odgovoru na pitanja koja je postavio Sud, nalaže da tijekom ispitnog postupka osigura točnost podataka koje podnesu zainteresirane stranke. Suprotno tomu, okolnosti ovog predmeta upućuju na to da je donijela spornu uredbu a da je pritom zanemarila važnu fazu postupka. Budući da bi potpuno zanemarivanje činjenice da su ključni dokazi doista prikupljeni u okviru ispitnog postupka dovelo in fine do „nagrađivanja” ozbiljnog upravnog propusta, oklijevam slijediti Komisijinu argumentaciju u skladu s kojom dokazi ne ispunjavaju njezine zahtjeve (
25
). Ako se prihvati da Komisija može voditi ispitni postupak tako da zanemari dostupnu relevantnu informaciju i da se nad tom informacijom ne provede sudski nadzor, taj bi ispitni postupak mogao biti proizvoljan, neučinkovit i netočan. Čini mi se da takav razvoj događaja uopće nije poželjan.
90.
Člankom 18. stavkom 1. Osnovne uredbe utvrđuje se da u slučajevima u kojima zainteresirana stranka odbija pristup, na neki drugi način ne pruža potrebne podatke u rokovima iz Uredbe, ili ako znatno ometa ispitni postupak, privremeni ili konačni nalazi, pozitivni ili negativni, mogu se donijeti na temelju raspoloživih podataka. Međutim, uvjeti primjene te odredbe nisu ispunjeni u ovom slučaju. Kao prvo, ne postoji nikakva naznaka o nepostojanju suradnje između Komisije i društva Hansol te, kao drugo, kao što sam to već naveo, Komisija je posjedovala predmetne dokaze upravo zahvaljujući toj suradnji u okviru ispitnog postupka.
91.
Stoga je Opći sud pravilno prigovorio Komisiji da nije postupila s dužnom pažnjom. Čini mi se da Opći sud uopće nije želio zamijeniti Komisiju, nego je želio privući pozornost na ključnu informaciju koju je Komisija trebala uzeti u obzir uz rizik od iskrivljavanja činjeničnih elemenata na kojima se temelje nalazi iz sporne uredbe. Opći je sud stoga u potpunosti pravilno izvršio svoje nadležnosti, pri čemu je istaknuo pogrešku koju je Komisija počinila u primjeni Osnovne uredbe. Slijedom toga, valja utvrditi da u ovom slučaju Opći sud nije iskrivio činjenice niti pogrešno tumačio primjenjivo pravo.
92.
Isto vrijedi za ispitivanje koje je Opći sud proveo u pogledu prvog dijela drugog tužbenog razloga koji se temelji na povredi članka 9. stavka 3. Antidampinškog sporazuma i članka 9. stavka 4. drugog podstavka Osnovne uredbe. U točki 105. pobijane presude Opći je sud smatrao da Komisijini izračuni ne odražavaju u potpunosti razinu dampinga koji je primijenio Hansol zbog razloga navedenih u točkama 83. do 87. te presude, uključujući zanemarivanje činjenice da je dio prodaje proizvoda koji se razmatra društvu Schades ponovno prodan nezavisnim kupcima a da nije prerađen. Prema mišljenju Općeg suda, time što nije uzela u obzir tu okolnost, Komisija je dodijelila preveliki ponder prodaji povezanim prerađivačima za preradu u male svitke, čime je povećala potpuni damping koji je primijenio tužitelj. Budući da zaključci u točki 85. pobijane presude utječu na rasuđivanje koje je Opći sud razvio u točki 105. te presude, smatram da valja odbiti i Komisijin žalbeni razlog koji se na to odnosi.
93.
Na temelju tih razmatranja valja zaključiti da Opći sud nije počinio pogrešku koja se tiče prava u ocjeni prvog prigovora drugog dijela prvog tužbenog razloga istaknutog u prvostupanjskom postupku i prvog dijela drugog tužbenog razloga istaknutog u prvostupanjskom postupku. Slijedom toga, predlažem da se prvi žalbeni razlog odbije kao očito neosnovan.
2. Drugi žalbeni razlog
a) Argumenti stranaka
94.
U svojem drugom žalbenom razlogu Komisija prigovara Općem sudu da je počinio pogrešku koja se tiče prava time što je naveo da se uobičajena vrijednost istovjetnog proizvoda može utvrditi u skladu s člankom 2. stavkom 1. drugim podstavkom Osnovne uredbe, odnosno na temelju cijena drugih prodavatelja ili proizvođača ako predmetni izvoznik (odnosno Artone) ne proizvodi ili ne prodaje istovjetan proizvod na domaćem tržištu. Komisija tvrdi da je imala pravo izračunati uobičajenu vrijednost za dvije vrste proizvoda koje nije prodavao Artone na korejskom tržištu na temelju članka 2. stavka 3. Osnovne uredbe.
95.
U potporu svojem stajalištu Komisija ističe niz argumenata, koji se osobito temelje na tumačenju članka 2. stavka 1. drugog podstavka Osnovne uredbe, kao i članka 2.2. Antidampinškog sporazuma WTO‑a, kojim se predlaže da za Komisiju ne postoji nikakva obveza davanja prednosti posebnoj metodi kako bi utvrdila uobičajenu vrijednost, što je ključna faza u utvrđivanju dampinga. Stoga je Komisija odabrala metodu iz članka 2. stavka 3. Osnovne uredbe kojim se predviđa izračun uobičajene vrijednosti na temelju troška proizvodnje. Prema Komisijinu mišljenju, Opći sud je odabrao usko tumačenje koje se ne temelji na Osnovnoj uredbi. Naposljetku, Komisija smatra da Opći sud uzalud upućuje na presudu Vijeće/Alumina (
26
).
96.
ETPA podupire Komisijinu žalbu u njezinu drugom žalbenom razlogu, pri čemu u biti ističe iste argumente koji se temelje na tumačenju relevantnih odredbi Osnovne uredbe, kao i Antidampinškog sporazuma WTO‑a.
97.
Hansol osporava da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava. Smatra da Komisijin argumentacija nije osnovana i da je protivna njezinoj vlastitoj praksi. Konkretnije, dvoji u pogledu tumačenja koje predlaže Komisija jer postoji hijerarhija u metodama određivanja uobičajene vrijednosti u članku 2. Osnovne uredbe i jer se uobičajena vrijednost uglavnom treba temeljiti na domaćim cijenama. K tomu, smatra da pravila WTO‑a nisu relevantna u tumačenju odredbi Osnovne uredbe koje se razlikuju od odredbi Antidampinškog sporazuma, što je ovdje slučaj. Suprotno Komisijinu mišljenju, Hansol smatra da je činjenica da se Opći sud oslonio na presudu Vijeće/Alumina (
27
) relevantna za ispitivanje četvrtog tužbenog razloga istaknutog u prvostupanjskom postupku, na koju se odnosi drugi žalbeni razlog.
b) Ocjena
98.
Drugi žalbeni razlog odnosi se u biti na pitanje je li Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava prilikom tumačenja članka 2. stavaka 1. i 3. Osnovne uredbe, u točkama 152. do 157. pobijane presude, te prilikom utvrđivanja da je Komisija povrijedila članak 2. stavak 1. navedene uredbe, u okviru izračuna uobičajene vrijednosti za Artone u točki 158. pobijane presude.
99.
U tom pogledu valja istaknuti da je Opći sud u pogledu tog pitanja iznio svoja obrazloženja, pri čemu je najprije podsjetio, u točki 148. pobijane presude, na sudsku praksu Suda prema kojoj „određivanje uobičajene vrijednosti proizvoda predstavlja jednu od ključnih faza prije utvrđivanja postojanja eventualnog dampinga” (
28
).
100.
Opći je sud zatim ispitao odredbe članka 2. Osnovne uredbe, pri čemu je zaključio da postoji određena hijerarhija između tih odredbi, konkretnije između odredbi iz stavka 1. odnosno stavka 3., koju je potrebno uzeti u obzir kad je riječ o određivanju uobičajene vrijednosti proizvoda. Kako bi potkrijepio tu tezu, Opći sud se pozvao na presudu donesenu u predmetu Vijeće/Alumina, u kojoj je Sud utvrdio da „iz teksta te iz strukture [članka 2. stavka 1. prvog podstavka Osnovne uredbe] proizlazi da […] valja u načelu ponajprije uzeti u obzir stvarno plaćenu cijenu ili cijenu koju treba platiti u uobičajenom tijeku trgovine kako bi se utvrdila uobičajena vrijednost” (
29
).
101.
U točki 150. pobijane presude Opći sud ponovno se pozvao na presudu Vijeće/Alumina, pri čemu je objasnio da na temelju stavka 3. prvog podstavka istog članka „nije moguće odstupiti od [načela primjene cijena koje su nezavisni kupci platili ili plaćaju u uobičajenom tijeku trgovine u zemlji izvoznici] osim ako ne dolazi ni do jedne prodaje istovrsnog proizvoda u uobičajenom tijeku trgovine ili ako su te prodaje nedovoljne ili ako te prodaje ne dopuštaju valjanu usporedbu” (
30
). Opći je sud donio zaključak, pozivajući se i dalje na presudu Vijeće/Alumina, pri čemu je naglasio da su„[t]a odstupanja od metode određivanja uobičajene vrijednosti temeljem stvarnih cijena taksativno […] određena” (
31
).
102.
To tumačenje obrazloženja pobijane presude pokazuje da je Opći sud samo naveo relevantnu sudsku praksu Suda kako bi potkrijepio tezu o hijerarhiji između različitih odredbi članka 2. Osnovne uredbe. Priznao je, pri čemu nije počinio pogrešku koja se tiče prava, da postoji načelo prednosti među različitim metodama izračuna, od kojeg se iznimno može odstupiti kad su uvjeti ispunjeni (
32
). Očito je da u tom pogledu nije mogao povrijediti pravo Unije jer je Sud već donio sličan zaključak u svojoj sudskoj praksi. Prema tome, čini mi se da je Opći sud pravilno kritizirao činjenicu da je Komisija odmah primijenila članak 2. stavak 3. Osnovne uredbe a da nije prethodno provjerila mogućnost primjene članka 2. stavka 1. navedene uredbe u ovom slučaju.
103.
Ispitivanje tog žalbenog razloga načelno se može ograničiti samo na obično upućivanje na tu sudsku praksu koja mi se čini itekako relevantnom u ovom kontekstu žalbenog postupka. Međutim, radi sveobuhvatnosti i kako bi se uklonile bilo kakve dvojbe u pogledu valjanosti tog tumačenja odredbi članka 2. Osnovne uredbe, koje Opći sud zagovara u pobijanoj presudi, kratko ću ispitati druge argumente koje je Komisija iznijela u prilog svojem stajalištu.
104.
Komisija i ETPA smatraju da se tumačenjem Općeg suda zanemaruje činjenica da je predmetna odredba, odnosno članak 2. stavak 1. drugi podstavak Osnovne uredbe, izražena u „dopusnom”, a ne u „propisanom” obliku. Prema njihovu mišljenju, to je tumačenje potkrijepljeno usporednom analizom različitih jezičnih verzija. Čini se da Komisija i ETPA stoga predlažu da Komisija ima mogućnost primjene metode izračuna koju smatra najprimjerenijom a da pritom ne treba uzeti u obzir načelo prednosti kojim se uređuju različite metode izračuna koje se predviđaju člankom 2. Osnovne uredbe.
105.
Čini mi se da to tumačenje nije točno jer se njime ne razlikuju dva temeljna i u potpunosti različita aspekta koja su obuhvaćena upravnim pravom Unije, odnosno, s jedne strane, nadležnosti koje zakonodavac dodjeljuje Komisiji kako bi ispunila određene upravne zadaće i, s druge strane, diskrecijska ovlast koja se potonjoj instituciji može povjeriti u određenim okolnostima. Suprotno onomu što tvrdi Komisija, odredbe iz članka 2. Osnovne uredbe treba tumačiti kao da su obuhvaćene prvom, a ne drugom kategorijom. To proizlazi, kao prvo, iz načela dodjeljivanja ovlasti, utvrđenog u članku 13. stavku 2. UEU‑a, u skladu s kojim „[s]vaka institucija djeluje u granicama ovlasti koje su joj dodijeljene u Ugovorima i u skladu s njimaodređenim postupcima, uvjetima i ciljevima” (moje isticanje). Naime, u tom kontekstu valja utvrditi da se odredbe članka 2. bitno ne razlikuju od drugih sličnih odredbi Osnovne uredbe kojima se Komisiji također dodjeljuju ovlasti za odlučivanje, pod uvjetom da su ispunjeni određeni uvjeti koje je utvrdio zakonodavac. Stoga se iz teksta i iz strukture navedenih odredbi može zaključiti da je zakonodavac Unije želio pojasniti način na koji je Komisija dužna postupiti kako bi u svakom slučaju odredila uobičajenu vrijednost proizvoda, pri čemu u tu svrhu utvrđuje redoslijed prednosti među različitim metodama koje su općepriznate u području antidampinga.
106.
Tekst predmetnih odredbi, osobito upotreba glagola „moći” u određenim jezičnim verzijama (
33
), može biti zbunjujući jer se načelno može tumačiti na dva načina, barem ako se zanemari načelo koje je jednako važno u pravu Unije kao i ono navedeno u prethodnoj točki. Međutim, kao što to Komisija sama priznaje u svojim pismenima, na temelju francuske jezične verzije članka 2. stavka 1. drugog podstavka Osnovne uredbe („uobičajena vrijednost utvrđuje se”; moje isticanje), ne može se s potpunom sigurnosti tvrditi da se njime priznaje diskrecijska ovlast (
34
), iako znatna dvosmislenost u tumačenju postoji i u drugim jezičnim verzijama. Prema tome, usporedna analiza različitih jezičnih verzija ne pruža nijedan element koji je odlučujući za Komisijino tumačenje.
107.
Što se tiče argumenta koji se temelji na potrebi da se osigura tumačenje koje je u skladu s prethodno navedenim pravom WTO‑a, potrebno je najprije podsjetiti na to da se, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, odredbe prava Unije trebaju u najvećoj mogućoj mjeri tumačiti s obzirom na međunarodno pravo, osobito kada takve odredbe imaju za cilj upravo provođenje međunarodnog sporazuma koji je Unija sklopila (
35
). Međutim, iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi i da, uzimajući u obzir njihovu narav i strukturu, sporazumi WTO‑a u načelu ne pripadaju među norme s obzirom na koje sudovi Unije trebaju nadzirati zakonitost akata institucija Unije (
36
). Sudovi Unije dužni su nadzirati zakonitost određenog akta Unije s obzirom na pravila WTO‑a samo pod pretpostavkom da je Unija namjeravala izvršiti posebnu obvezu preuzetu u okviru WTO‑a ili u slučaju pretpostavke da akt Unije izričito upućuje na točno određene odredbe iz sporazumâ WTO‑a. Prethodno navedena načela načelno vrijede i za obvezu tumačenja Osnovne odredbe s obzirom na Antidampinški sporazum WTO‑a (
37
), uzimajući u obzir da je Unija donijela tu uredbu upravo kako bi ispunila međunarodne obveze koje ima u okviru WTO‑a (
38
).
108.
Analiza odredbi Osnovne uredbe pokazuje da se tekst
članka 2. stavka 1. razlikuje od teksta članka 2.2. Antidampinškog sporazuma WTO‑a. Iako je članak 2.2. Antidampinškog sporazuma u skladu s člankom 2. stavkom 3. Osnovne uredbe, Antidampinški sporazum ne sadržava odredbu koja je slična članku 2. stavku 1. drugom podstavku Osnovne uredbe. S obzirom na očito različit tekst koji se upotrijebio u Osnovnoj uredbi odnosno Antidampinškom sporazumu, ne može se pozvati na pravo WTO‑a kako bi se odstupilo od jasnog teksta članka 2. stavka 1. Osnovne uredbe (
39
). Slijedom toga, valja odbiti argumentaciju koju Komisija temelji na navodnoj relevantnosti Antidampinškog sporazuma, barem što se tiče tumačenja stavka 1., kao i njegova odnosa sa stavkom 3. Iz toga slijedi da se Komisija ne može osloniti na odredbe Antidampinškog sporazuma kako bi dala prednost metodi izračuna koja se predviđa u članku 2. stavku 3. Osnovne uredbe.
109.
Osim toga, Komisija tvrdi da pojedinačna priroda antidampinške pristojbe, osim ako se Osnovnom odredbom ne predviđa drukčije, primjerice u slučaju odabira uzorka, pokazuje da, prilikom utvrđivanja uobičajene vrijednosti i dampinške marže općenito, valja dati prednost podacima svojstvenim izvozniku, a ne podacima drugih proizvođača.
110.
U tom pogledu valja napomenuti da Komisija samo potvrđuje ono što se predviđa člankom 2. stavkom 1. Osnovne uredbe, odnosno to da prilikom utvrđivanja uobičajene vrijednosti prednost treba dati domaćim cijenama proizvođača izvoznika, a ne domaćim cijenama drugih prodavatelja ili proizvođača. S obzirom na navedeno, očito je da se na taj argument ne može valjano pozvati kako bi se dala prednosti primjeni metode koja se predviđa u članku 2. stavku 3. Osnovne uredbe, koja se sastoji od izračuna uobičajene vrijednosti. Štoviše, takvo bi tumačenje bilo protivno onomu što je Sud odlučio u predmetu Vijeće/Alumina, odnosno tomu da određivanje uobičajene vrijednosti na temelju cijena čini pravilo dok izračun uobičajene vrijednosti predstavlja iznimku, kao što sam to prethodno već objasnio (
40
), pri čemu sam iznio rasuđivanje Općeg suda iz točaka 148. do 152. pobijane presude. Prema tome, valja odbiti taj argument kao neosnovan.
111.
Komisija smatra da Opći sud nije uzeo u obzir činjenicu da se situacije iz članka 2. stavka 1. drugog podstavka i članka 2. stavka 3. Osnovne uredbe (odnosno „ne prodaje” i „ne prodaje […] u uobičajenom tijeku trgovine”) ne mogu razdvojiti i da se zapravo djelomično preklapaju. Prema Komisijinu mišljenju, nepostojanje prodaje u smislu članka 2. stavka 1. drugog podstavka Osnovne uredbe po definiciji je situacija u kojoj se „ne prodaje […] u uobičajenom tijeku trgovine” u smislu članka 2. stavka 3. prvog podstavka Osnovne uredbe. Komisija dodaje da do stvarnog razdvajanja dviju odredbi dolazi kad proizvođač izvoznik „ne proizvodi […] istovjetan proizvod” u svojoj zemlji poslovnog nastana: u toj iznimnoj situaciji ne postoji trošak proizvodnje na koji se tijelo nadležno za ispitni postupak može osloniti kako bi izračunalo uobičajenu vrijednost i jedina je moguća opcija da se upotrijebe prodajne cijene na domaćem tržištu drugih proizvođača.
112.
Taj argument, koji se temelji na nepreciznom tumačenju prethodno navedenih odredbi i kojim se očito nastoji dovesti u pitanje njihovo područje primjene, nije uvjerljiv jer je protivan zaključcima koje je Sud izveo u presudi od 1. listopada 2014., Vijeće/Alumina (C‑393/13 P, EU:C:2014:2245). Kao što je to Sud jasno objasnio u toj presudi, članak 2. stavak 1. drugi podstavak primjenjuje se na situacije u kojima (drugi prodavatelji ili proizvođači) prodaju istovjetni proizvod u uobičajenom tijeku trgovine u zemlji izvoznici, dok se članak 2. stavak 3. prvi podstavak primjenjuje na situacije u kojima se ne prodaje ili se ne prodaje istovjetan proizvod u dostatnim količinama u uobičajenom tijeku trgovine u zemlji izvoznici. Suprotno onomu što tvrdi Komisija, ne postoji dakle nikakva nedvosmislenost u pogledu područja primjene navedenih odredbi. Stoga treba odbiti i taj argument kao neosnovan.
113.
Naposljetku, Komisija osporava relevantnost te presude Vijeće/Alumina na koju se Opći sud poziva u pobijanoj presudi. Prema Komisijinu mišljenju, taj se predmet odnosi na definiciju izraza „prodaj[a] […] u uobičajenom tijeku trgovine” u smislu članka 2. stavka 3. Osnovne uredbe. Tom prilikom Sud nije razmotrio jedno pitanje koje mu nije upućeno, odnosno tumačenje članka 2. stavka 1. drugog podstavka Osnovne uredbe, ni navodno postojanje potpunog razdvajanja situacija u kojima se ne prodaje iz članka 2. stavka 1. drugog podstavka i onih iz članka 2. stavka 3. prvog podstavka Osnovne uredbe.
114.
U pogledu tog argumenta trebam dati nekoliko komentara jer se temelji na pogrešnom tumačenju presude Vijeće/Alumina. Ukratko, Sud je u navedenoj presudi odlučio da „stvarno plaćenu cijenu ili cijenu koju treba platiti u uobičajenom tijeku trgovine” (
41
) valja u načelu ponajprije uzeti u obzir kako bi se utvrdila uobičajena vrijednost i da su „odstupanja od metode određivanja uobičajene vrijednosti temeljem stvarnih cijena taksativno […] određena te se odnose na karakteristike prodaje, a ne na cijenu proizvoda” (
42
). Budući da, kao što se to pravilno navodi u točki 149. pobijane presude, članak 2. stavak 1. drugi podstavak Osnovne uredbe „omogućuje […], primjenom cijena drugih prodavatelja ili proizvođača, određivanje uobičajene vrijednosti na temelju cijena koje su nezavisni kupci platili ili plaćaju, u uobičajenom tijeku trgovine, u zemlji izvoznici”, Opći je sud poštovao pravilo koje je Sud utvrdio u predmetu Vijeće/Alumina, odnosno to da stvarno plaćenu cijenu ili cijenu koju treba platiti u uobičajenom tijeku trgovine valja ponajprije uzeti u obzir kako bi se utvrdila uobičajena vrijednost. Iz toga slijedi da taj Komisijin argument treba smatrati bespredmetnim.
115.
Radi sveobuhvatnosti valja dodati da upravna praksa Unije u području antidampinga ne odražava Komisijino tumačenje u ovom predmetu. Naime, Hansol je naveo nekoliko primjera koji pokazuju da se uobičajena vrijednost obično temelji na domaćim cijenama, u skladu s člankom 2. stavkom 1. Osnovne uredbe. Uobičajena vrijednost izračunava se u skladu s člankom 2. stavkom 3. Osnovne uredbe (
43
) samo u slučaju nepostojanja domaće reprezentativne prodaje koju izvršavaju drugi proizvođači ili ako cijene te prodaje nisu primjerene. U tim je okolnostima važno navesti da je Komisija u ovom slučaju pokušala odstupiti od te upravne prakse a da pritom nije dala objektivno opravdanje.
116.
Zaključno, s obzirom na prethodno navedeno, smatram da Opći sud nije počinio pogrešku koja se tiče prava u ocjeni četvrtog tužbenog razloga istaknutog u prvostupanjskom postupku. Prema tome, predlažem da se drugi žalbeni razlog odbije kao očito neosnovan.
3. Treći žalbeni razlog
a) Argumenti stranaka
117.
Svojim trećim žalbenim razlogom Komisija tvrdi da je Opći sud pogrešno tumačio pravila iz članka 3. Osnovne uredbe pri utvrđivanju marže sniženja cijena u slučaju izvoza u Uniju preko povezanih subjekata. Taj se žalbeni razlog odnosi na zaključke o marži štete koje je Opći sud izveo u okviru ispitivanja drugog dijela petog tužbenog razloga i trećeg dijela petog tužbenog razloga istaknutog u prvostupanjskom postupku.
118.
Komisija ističe niz argumenata u prilog svojem stajalištu. Kao prvo, podsjeća na široku diskrecijsku ovlast kojom raspolaže u kontekstu složenih gospodarskih situacija. Budući da ne postoji definicija pojma sniženja cijena, Komisija smatra da primjena izračunane izvozne cijene u skladu s člankom 2. stavkom 9. Osnovne uredbe u okviru izračuna sniženja cijena nije ni opravdana ni primjerena. Kao drugo, Komisija se poziva na članak 3. stavak 3. Osnovne uredbe u potporu svojem stajalištu u skladu s kojim postojanje znatnog sniženja cijena stoga treba ispitati na razini „dampinškog uvoza”, a ne na razini njihove naknadne preprodajne cijene na tržištu Unije. Kao treće, Komisija smatra da bi bilo besmisleno primijeniti izračunanu izvoznu cijenu kako bi se utvrdilo postojanje i iznos dampinga, zatim primijeniti drugu izvoznu cijenu kako bi se ispitali učinci na cijena istog uvoza za koje se već dokazalo da su dampinške u kontekstu utvrđivanja štete. Stoga se samo na toj razini (odnosno izvozne cijene CIF (
44
), koja je stvarna ili utvrđena kao takva, na granici Unije) može utvrditi damping i može doći do povezanih učinaka na cijene, neovisno o tome prodaje li proizvođač izvoznik preko povezanih subjekata ili izravno u Uniji. Kao četvrto, Komisija ističe da se primjenom izračunane izvozne cijene u skladu s člankom 2. stavkom 9. Osnovne uredbe u slučajevima u kojima proizvođač izvoznik (kao što je Hansol) prodaje preko povezanih subjekata također jamče usklađenost i nediskriminacija.
119.
ETPA podupire Komisijinu žalbu u njezinu trećem žalbenom razlogu, pri čemu u biti ističe iste argumente koji se temelje na navodnoj margini prosudbe kojom raspolaže Komisija kao i na tumačenju prethodno navedenih odredbi Osnovne uredbe.
120.
Hansol pobija tu argumentaciju time što dovodi u pitanje zakonitost Komisijine primjene po analogiji članka 2. stavka 9. Osnovne uredbe prilikom izračuna marže sniženja cijena, što je jedan od aspekata utvrđivanja štete. Osporava i tumačenje koje Komisija predlaže u pogledu članka 3. stavka 3. Osnovne uredbe, pri čemu tvrdi da se zahtjev da se postojanje znatnog sniženja cijene ispita na razini dampinškog uvoza uopće ne navodi u toj odredbi. K tomu, ispitivanjem postojanja znatnog sniženja cijena zahtijeva se da Komisija usporedi cijene koje su usporedive. Međutim, Komisijina metoda koja uključuje primjenu članka 2. stavka 9. Osnovne uredbe za izračun marže sniženja cijena jednaka je uspoređivanju cijena koje nisu usporedive jer ne sadržavaju iste sastavnice cijena. Hansol navodi niz predmeta iz kojih proizlazi da Komisija uobičajeno uzima u obzir prodajne cijene prvom nezavisnom kupcu kako bi utvrdila postoji li sniženje cijena. Naposljetku, Hansol tvrdi da se Komisijinom metodom povređuje načelo jednakog postupanja prilikom izračuna marže sniženja cijena jer jednako postupa u različitim situacijama, odnosno prema proizvođačima izvoznicima koji su osnovali povezane prodajne subjekte u Uniji i prema proizvođačima izvoznicima koji prodaju izravno nezavisnim kupcima u Uniji.
b) Ocjena
121.
Posebno pravno pitanje koje se postavlja u trećem žalbenom razlogu i koje sad valja analizirati odnosi se u biti na određivanje „referentne vrijednosti” koju treba primijeniti za izračun marže sniženja cijena u slučaju izvoza proizvoda koji se razmatra u Uniju preko povezanih stranaka. Komisija prigovara Općem sudu da je pogrešno tumačio pravila iz članka 3. Osnovne uredbe pri utvrđivanju marže sniženja cijena u slučaju izvoza u Uniju preko povezanih subjekata.
122.
Radi jasnoće, korisno je ukratko sažeti obrazloženja pobijane presude koju Komisija osporava prije ispitivanja postavljenog pravnog pitanja. Opći sud prigovara Komisiji da je počinila pogrešku koja se tiče prava prilikom primjene po analogiji članka 2. stavka 9. Osnovne uredbe na ponovnu prodaju velikih svitaka koju su izvršila povezana društva. Naime, Opći je sud presudio da je Komisija umjesto toga trebala izračunati maržu sniženja cijena na temelju prodajnih cijena koje su dogovorili Schades i njegovi nezavisni kupci.
123.
Kako bi potkrijepio svoje rasuđivanje, Opći je sud u točki 199. pobijane presude naveo da su cijene o kojima su pregovarali poduzetnik i kupci, a ne cijene na međurazini mogle utjecati na odluku tih kupaca da kupe proizvod tog poduzetnika, a ne proizvod industrije Unije. Opći je sud objasnio u točki 201. pobijane presude da, s obzirom na to da je proizvod koji se razmatra konkurirao istovjetnom proizvodu industrije Unije i da je nanio štetu toj industriji, „referentna vrijednost” u pogledu ponovne prodaje proizvoda koji se razmatra, koju je izvršio Schades kako bi utvrdio štetu nije na razini granice Unije, nego na razini prodaje nezavisnim kupcima. To tumačenje potkrepljuje analiza društva Hansol u skladu s kojom je Komisija trebala primijeniti prodajne cijene koje su stvarno naplaćene i odbiti samo troškove nastale prodajom.
124.
Najprije valja istaknuti da se sniženje cijena obično definira kao razlika između izvozne cijene koju primjenjuju proizvođači izvoznici i prodajne cijene industrije Unije (
45
). Međutim, taj se pojam ne definira, a još manje uređuje, Osnovnom uredbom ili Antidampinškim sporazumom WTO‑a. Slijedom toga, potrebno je razviti praktičnu i dovoljno preciznu metodu za pouzdan izračun marže sniženja cijena, čime se zahtijeva i da se „referentna vrijednost” može odrediti u slučajevima ponovne prodaje odnosnih proizvoda preko povezanih stranaka. Smatram da metoda koju predlaže Opći sud ispunjava te zahtjeve, kao što ću to objasniti u nastavku.
125.
Prema mojem mišljenju, Opći je sud u točki 197. pobijane presude pravilno podsjetio na to da, u skladu s pravilom iz članka 1. stavka 1. Osnovne uredbe, za uvođenje antidampinške pristojbe nije dovoljno da je roba uvezena po dampinškim cijenama, potrebno je i da njezino puštanje u slobodan promet nanosi štetu. To je utvrđenje ključno u rasuđivanju koje je iznio Opći sud. Naime, potonji je sud pravilno naveo da objektivno ispitivanje učinaka uvoza na cijene istovjetnih proizvoda na tržištu Unije treba provesti u svrhu utvrđivanja postojanja štete. Stoga je Opći sud u točki 201. pobijane presude utvrdio, a da pritom nije počinio pogrešku koja se tiče prava, kao prvo, koji je proizvod konkurirao istovjetnom proizvodu industrije Unije i nanio joj štetu i, kao drugo, na kojoj je razini distribucijskog lanca nastao taj učinak, odnosno na
razini nezavisnih kupaca (a ne na razini granice Unije).
126.
Argumentima koje su istaknule Komisija i ETPA u prilog trećem žalbenom razlogu ne dovode se u pitanje zaključci koje je izveo Opći sud.
127.
Činjenica da Komisija ima određen manevarski prostor u ispitnim postupcima u području trgovinske zaštite uopće je ne izuzima od obveze da poštuje odredbe Osnovne uredbe. S obzirom na navedeno, želim istaknuti da ništa u navedenoj uredbi ne upućuje na to da se članak 2. stavak 9. može primijeniti po analogiji za izračun marže sniženja cijena, što je jedan od aspekata koji treba uzeti u obzir prilikom utvrđivanja štete. K tomu, u metodi pravnog tumačenja primjena po analogiji obično podliježe određenim uvjetima, odnosno potrebi da se ispravi pravni nedostatak primjenom pravnog pravila na drukčiju pretpostavku, ali kod koje slučaj koji nije naveden zadržava sličnost na razini „omjera” ili „ključnog identiteta”. To očito vrijedi samo pod uvjetom da se zakonodavac tomu formalno ne suprotstavlja (
46
). Međutim, valja utvrditi da Komisija nije objasnila jesu li i, po potrebi, u kojoj mjeri ti uvjeti ispunjeni u ovom slučaju. Tim nepostojanjem obrazloženja primjene po analogiji na provedbu Osnovne uredbe dovodi se u pitanje zakonitost pristupa koji je primijenila Komisija, osobito s obzirom na načelo dodjeljivanja ovlasti koje se već navelo u ovom mišljenju (
47
) i potrebu da se osigura djelotvoran sudski nadzor (
48
). Valja podsjetiti na to da u tom kontekstu obveza obrazlaganja svake odluke kojom se nanosi šteta ima dvojaku svrhu: s jedne strane, omogućiti zainteresiranim osobama da se upoznaju s razlozima poduzimanja mjere kako bi mogle zaštititi svoja prava i, s druge strane, omogućiti sudu Unije da izvršava nadzor nad zakonitošću odnosne odluke (
49
). Stoga mi se čini da je Opći sud pravilno propustio potvrditi zakonitost tog pristupa.
128.
Suprotno onomu što Komisija tvrdi u svojim pismenima, člankom 3. stavkom 3. Osnovne uredbe ne predviđa se da se postojanje znatnog sniženja cijene treba ispitati „na razini ‚dampinškog uvoza’”. U toj se odredbi ničime ne zahtijeva da se provjeri postojanje znatnog sniženja cijene na razini dampinškog uvoza.
129.
Štoviše, kao što to pravilno naglašava Hansol, ispitivanjem postojanja znatnog sniženja cijena zahtijeva se da Komisija usporedi cijene (
50
) koje su usporedive (
51
). To znači da se cijene uspoređuju na istoj razini trgovine (
52
). Tu razinu trgovine treba definirati ovisno o vrsti kupaca, tako da usporedive transakcije sadržavaju sve sastavnice cijene za prodaju istoj vrsti kupaca, kao što su trgovci na veliko, trgovci na malo ili krajnji potrošači. S obzirom na navedeno, valja utvrditi da, kao što to objašnjava Hansol, time što je usporedila, s jedne strane, umjetno izračunanu cijenu između društva Hansol i njegova povezanog subjekta u skladu s člankom 2. stavkom 9. i, s druge strane, cijene proizvođača iz Unije u odnosu na njihove prve nezavisne kupce, Komisija nije usporedila cijene na istoj razini trgovine jer su cijene društva Hansol na višoj razini u prodajnom lancu.
130.
To je tim više iznenađujuće jer se čini da sama Komisija polazi od pretpostavke prema kojoj se usporedba cijena treba provesti „na razini na kojoj se odvija tržišno natjecanje u Europskoj uniji” (moje isticanje), kao što to izričito proizlazi iz uvodne izjave 122. sporne uredbe. U tom kontekstu valja navesti presudu Kazchrome (
53
), koja je postala pravomoćna, u kojoj je Opći sud presudio da se tržišno natjecanje odvija na razini cijena „koje su mogle utjecati na odluku kupaca da kupe proizvode tužiteljâ, a ne proizvode industrije Zajednice” (
54
). To je nužno kad povezani prodajni subjekt proizvođača izvoznika sa sjedištem u Uniji prodaje svojem krajnjem kupcu, a ne na međurazini (
55
). Valja istaknuti u tom kontekstu da se taj pristup nedavno primijenio u presudi Jindal Saw (
56
) i da stoga treba smatrati da je dovoljno ustaljen u sudskoj praksi.
131.
U tom pogledu želim naglasiti da je to upravo ono što je Opći sud naveo u točki 202. pobijane presude. Naime, Opći je sud utvrdio, a da nije počinio pogrešku koja se tiče prava, da se, „što se tiče izravne i neizravne prodaje proizvoda koji se razmatra, tržišno natjecanje odvijalo na razini nezavisnih kupaca”. Stoga je Opći sud na kraju u biti prihvatio argumentaciju koju je Hansol iznio u prvostupanjskom postupku, prema kojoj se za prodaju proizvoda koji se razmatra, koja se izvršila preko društva Schades Ltd, tržišno natjecanje odvijalo na razini franko tvornica društva Schades Ltd. Konačna cijena stoga treba biti cijena franko tvornica koju je primjenjivao Schades Ltd na svoje nezavisne kupce u Uniji za proizvod koji se razmatra. Zaključno, treba utvrditi da konačna cijena ne može biti „cijena u teoretskom slobodnom prometu” koju je izračunala Komisija.
132.
U tom kontekstu valja napomenuti da se čini da se u upravnoj praksi Unije u području dampinga navodi da se i u njoj kao „referentna vrijednost” za određivanje postojanja sniženja cijena upotrebljavaju „cijene za prvog nezavisnog kupca na razini prodajnih subjekata” (
57
) (moje isticanje). Slijedom toga, važno je navesti da je Komisija u ovom slučaju pokušala odstupiti od te upravne prakse a da pritom nije dala objektivno opravdanje.
133.
Iz toga slijedi da je Komisijina metoda koja uključuje primjenu članka 2. stavka 9. Osnovne uredbe za izračun marže sniženja cijena jednaka uspoređivanju cijena koje nisu usporedive jer ne sadržavaju iste sastavnice cijena.
134.
Nije uvjerljiv ni argument prema kojem se metodom koju je primijenila Komisija jamče usklađenost i nediskriminacija. Valja podsjetiti na to da, prema ustaljenoj sudskoj praksi, opće načelo jednakog postupanja zahtijeva da se u usporedivim situacijama ne postupa na različit način i da se u različitim situacijama ne postupa na jednak način, osim ako je takvo postupanje objektivno opravdano (
58
). Međutim, kao prvo, čini mi se da Komisija nije podnijela nijedan dokaz u prilog svojoj argumentaciji. Štoviše, čini se da se Komisijinom metodom na jednak način postupa u različitim situacijama prilikom izračuna marže sniženja cijena, odnosno prema proizvođačima izvoznicima koji su osnovali povezane prodajne subjekte u Uniji i prema proizvođačima izvoznicima koji prodaju izravno nezavisnim kupcima u Uniji. Slijedom toga, budući da ne postoji nikakvo objektivno opravdanje, Komisijinom metodom može se povrijediti načelo jednakog postupanja.
135.
Iz toga slijedi da Opći sud nije počinio pogrešku koja se tiče prava time što je utvrdio da Komisija nije mogla primijeniti po analogiji članak 2. stavak 9. Osnovne uredbe za izračun marže sniženja cijena.
136.
S obzirom na prethodna razmatranja, predlažem da se odbije i treći žalbeni razlog u dijelu u kojem se odnosi na točke 196. do 205. pobijane presude, u okviru ispitivanja drugog dijela petog tužbenog razloga u prvostupanjskom postupku. S obzirom na tematsku povezanost, isto vrijedi za točke 208. do 213. pobijane presude, u okviru ispitivanja trećeg dijela petog tužbenog razloga u prvostupanjskom postupku.
4. Zaključci o žalbi
137.
Iz prethodno navedenog proizlazi da Komisijinu žalbu treba odbiti u cijelosti.
C.
O protužalbi
138.
U svojoj protužalbi, osim žalbenih razloga koje je Komisija istaknula u svojoj žalbi, ETPA tvrdi da ocjena Općeg suda sadržava dodatne pogreške koje se tiču prava.
1. Prvi protužalbeni razlog
a) Argumenti stranaka
139.
Svojim prvim protužalbenim razlogom ETPA tvrdi da ocjena Općeg suda u točkama 86. i 87. pobijane presude nije u skladu s člankom 2. stavkom 11. Osnovne uredbe. Konkretnije, ETPA u biti tvrdi da se člankom 2. stavkom 11. Osnovne uredbe ne predviđaju nijedan zahtjev ni smjernica u pogledu metode izračuna ponderiranog prosjeka i stoga taj članak ne sadržava obvezu da se odredi obujam prodaje triju izuzetih prerađivača ovisno o obujmu prodaje društva Schades Ltd. Podredno, ETPA tvrdi da se člankom 2. stavkom 11. Osnovne uredbe Komisiji ne nalaže da za izračun uobičajene vrijednosti primijeni metodu koja se upotrebljava za izračun izvozne cijene. U prilog svojoj argumentaciji ETPA upućuje na pravila WTO‑a.
140.
Hansol smatra da su te tvrdnje neosnovane i naglašava da je Opći sud izričito naveo kako je Komisija povrijedila članak 2. stavak 11. Osnovne uredbe, odnosno da je povrijedila cilj koji se nastoji postići tom odredbom, a koji se sastoji od toga da upotrijebljena metoda u potpunosti održava razinu primijenjenog dampinga. Hansol se poziva na sudsku praksu Suda u kojoj se priznao navedeni cilj u tumačenju članka 2. stavka 11. Osnovne uredbe. Opći je sud jednostavno primijenio tu sudsku praksu u pobijanoj presudi.
b) Ocjena
141.
Najprije valja istaknuti da, suprotno tvrdnjama društva ETPA, doista postoje načela koja su razvijena u sudskoj praksi Suda i kojima se uređuje primjena članka 2. stavka 11. Osnovne uredbe. Kao što ću to objasniti u nastavku, ta je načela Opći sud pravilno primijenio u pobijanoj presudi. Potrebno je ukratko sažeti obrazloženja na temelju kojih je Opći sud u točki 87. pobijane presude zaključio da Komisijina ocjena ne ispunjava zahtjeve utvrđene sudskom praskom i da je stoga Komisija povrijedila prethodno navedenu odredbu.
142.
Opći je sud u točkama 74. i 75. pobijane presude odlučio da se člankom 2. stavkom 11. Osnovne uredbe „predviđa[ju] dvije metode usporedbe uobičajene vrijednosti i izvozne cijene: tzv. simetričn[a] metod[a], koja se temelji bilo na usporedbi ponderirane prosječne uobičajene vrijednosti i ponderiranog prosjeka cijena svih izvoznih transakcija u Uniju bilo na usporedbi svake pojedinačne transakcije, i tzv. asimetričn[a] metod[a], koja se temelji na usporedbi ponderirane prosječne uobičajene vrijednosti i cijena svih pojedinačnih izvoznih transakcija u Uniju”.
143.
S obzirom na navedeno, iz uvodne izjave 47. Provedbene uredbe Komisije 2016/2005 proizlazi da je Komisija primijenila takozvanu „simetričnu” metodu u svrhu izračuna dampinške marže druge stranke u protužalbenom postupku.
144.
Razlog zbog kojeg je Opći sud smatrao da određivanje dampinške marže predstavlja povredu članka 2. stavka 11. Osnovne uredbe jest njegova neusklađenost s načelom koje je Sud utvrdio u presudi donesenoj u spojenim predmetima, Changshu City Standard Parts Factory and Ningbo Jinding Fastener/Vijeće (
59
), odnosno to da „simetrična i asimetrična metoda izračuna dampinške marže u potpunosti moraju odraziti razinu primijenjenog dampinga” (
60
).
145.
Stoga je očito da se, suprotno onomu što tvrdi ETPA, člankom 2. stavkom 11. Osnovne uredbe Komisiji ne daje apsolutna diskrecijska ovlast u pogledu odabira metode usporedbe u svrhu utvrđivanja dampinga. Iako Komisija može odabrati i simetričnu i asimetričnu metodu usporedbe, mora uvijek uzimati u obzir cilj koji se nastoji postići člankom 2. stavkom 11. Osnovne uredbe, odnosno to da upotrijebljena metoda u potpunosti mora odražavati razinu primijenjenog dampinga, kao što je to odlučio Sud.
146.
Da se vratim na ispitivanje protužalbe, valja istaknuti da je Opći sud u točkama 86. i 87. pobijane presude smatrao da ponderiranje dampinških marži, kad je riječ o prodajama velikih svitaka društva Hansol za preradu u male svitke u svrhu ponovne prodaje malih svitaka nezavisnim strankama u Uniji i prodajama velikih svitaka društva Hansol kao takvih nezavisnim kupcima u Uniji, a da nisu prerađeni, izravno ili neizravno preko društva Schades, „ne odražav[a] razinu dampinga koji je primijenio [Hansol]”. Drugim riječima, ocjena koju je provela Komisija nije precizna i stoga ne čini osnovu koja je dovoljna za donošenje antidampinških mjera, kao što su one koje se predviđaju u spornoj uredbi.
147.
Konkretnije, u točki 86. pobijane presude Opći je sud istaknuo da je u svrhu izračuna dampinške marže društva Hansol u pogledu velikih svitaka koji se prerađuju u male svitke „Komisija odlučila upotrijebiti podatke društva Schades kako bi izračunala dampinšku maržu za prodaju koju je tužitelj izvršio trima drugim povezanim prerađivačima. Stoga je Komisija, s obzirom na to da je […] znala da je dio prodaje proizvoda koji se razmatra društvu Schades ponovno prodan nezavisnim kupcima a da nije prerađen, trebala uputiti na tu situaciju na razini prodaje proizvoda koji se razmatra drugim povezanim prerađivačima [Schades Nordic, Heipa i R+S]. Time što nije uzela u obzir tu okolnost, Komisija je dodijelila prevelik ponder prodaji povezanim prerađivačima za preradu u male svitke, čime je povećala potpuni damping koji je primijenio tužitelj”.
148.
Iz tog je razloga Opći sud u točki 87. pobijane presude pravilno zaključio da, „[b]udući da Komisijini izračuni ne odražavaju u potpunosti razinu dampinga koji je primijenio tužitelj, valja utvrditi da je povrijeđen članak 2. stavak 11. Osnovne uredbe”. Čini mi se da se taj pravni zaključak ne može pobiti s obzirom na pogrešku u ocjeni koju je Opći sud pravilno utvrdio u izvršavanju svojih nadležnosti.
149.
Iz toga slijedi da je, suprotno onomu što tvrdi ETPA, očito da je Opći sud dovoljno jasno i precizno naveo zahtjev iz članka 2. stavka 11. Osnovne uredbe koji Komisija nije ispunila u svojoj ocjeni činjenica, odnosno potrebu da upotrijebljena metoda u potpunosti održava razinu primijenjenog dampinga.
150.
Argumentom društva ETPA, koji se temelji na tumačenju pravila WTO‑a, ne mogu se dovesti u pitanje zaključci Općeg suda. ETPA u biti tvrdi da navodno nepostojanje dodatnih zahtjeva u pogledu metode izračuna ponderiranog prosjeka potvrđuje WTO‑ovo povjerenstvo u predmetu Europske zajednice – Posteljina (članak 21.5.) (
61
), koje je odlučilo da, s obzirom na to da se u odredbama kojima se zahtijeva ponderirani prosjek ne navodi ništa u pogledu metode izračuna, tijelo nadležno za ispitni postupak dužno je odrediti odgovarajuću metodu.
151.
U tom je pogledu dovoljno napomenuti da se u predmetu na koji se poziva ETPA pitanje koje se postavlja WTO‑ovu povjerenstvu odnosi na to nalažu li se člankom 2.2.2. točkom ii. Antidampinškog sporazuma WTO‑a zahtjevi u pogledu osnove na temelju koje treba ponderirati prosječne iznose troškova i dobiti upotrijebljene u okviru izračuna uobičajene vrijednosti (
62
). Međutim, valja napomenuti da je odredba Antidampinškog sporazuma WTO‑a koja odgovara članku 2. stavku 11. Osnovne uredbe članak 2.4.2., a ne članak 2.2.2. točka ii. Stoga se ETPA oslanja na izvješće WTO‑ova povjerenstva o pitanju koje se očito ne odnosi na ovaj slučaj. Iz toga slijedi da se ne može izvesti nijedan koristan zaključak u svrhu tumačenja članka 2. stavka 11. Osnovne uredbe. Stoga smatram da taj argument valja odbiti.
152.
Zaključno, neosnovan je i argument koji je podredno iznijela ETPA, odnosno da se člankom 2. stavkom 11. Osnovne uredbe Komisiji ne nalaže da za izračun uobičajene vrijednosti primijeni metodu koja se upotrebljava za izračun izvozne cijene.
153.
Valja istaknuti da se metoda izračuna izvozne cijene navodi u članku 2. stavku 9. Osnovne uredbe. S obzirom na navedeno, Opći sud ni u jednom trenutku nije predložio da se Komisija trebala osloniti na članak 2. stavak 9. Osnovne uredbe za izračun pondera dampinških marži. Opći je sud umjesto toga u točkama 86. i 87. pobijane presude samo naveo da ponder dampinških marži koji je primijenila Komisija ne odražava u potpunosti razinu dampinga koji je primijenio tužitelj, što je stoga protivno članku 2. stavku 11. Osnovne uredbe. Argument koji je podredno iznijela ETPA stoga je također neosnovan.
154.
S obzirom na prethodna razmatranja, valja odbiti argument društva ETPA, prema kojem Komisija nije dužna poštovati nijedan zahtjev ni smjernicu u pogledu metode izračuna ponderiranog prosjeka.
2. Drugi protužalbeni razlog
a) Argumenti stranaka
155.
U svojem drugom protužalbenom razlogu ETPA tvrdi da se ponderiranje dampinške marže koje je provela Komisija i koje se temelji na usporedbi u odnosu na ukupnu prodaju proizvoda koji se razmatra u Uniji između, s jedne strane, izravne i neizravne prodaje nezavisnim kupcima i, s druge strane, prodaje povezanim prerađivačima za preradu u male svitke bilo zakonito jer je Komisija bila ovlaštena izračunati ponder za različite prodajne kanale društva Hansol na temelju najboljih raspoloživih podataka, kao što se to predviđa člankom 18. Osnovne uredbe. ETPA tvrdi da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava time što je smatrao da izračun dampinške marže koji je provela Komisija ne odražava u potpunosti razinu dampinga koji je primijenila druga stranka u protužalbenom postupku.
156.
Hansol tvrdi da Komisija nije primijenila članak 18. Osnovne uredbe u ovom slučaju. Slijedom toga, ne može se prigovoriti Općem sudu da u svojoj presudi nije uzeo u obzir odredbu koju je samo Komisija ovlaštena primijeniti, a koju zapravo nije primijenila u okviru upravnog postupka.
b) Ocjena
157.
U svojem drugom protužalbenom razlogu ETPA tvrdi da pobijana presuda sadržava pogrešku koja se tiče prava jer je Komisija bila ovlaštena izračunati ponder za različite prodajne kanale društva Hansol na temelju najboljih raspoloživih podataka, kao što se to predviđa člankom 18. Osnovne uredbe.
158.
U tom je pogledu radi jasnoće najprije potrebno podsjetiti na to da članak 18. Osnovne uredbe nudi rješenje za situacije u kojima Komisija nema pristup potrebnim informacijama zbog stranaka koje ne surađuju. U članku 18. Osnovne uredbe pojašnjava se da Komisija u tom slučaju može temeljiti svoje utvrđenje na najboljim raspoloživim podacima pod uvjetom da se zainteresirane stranke obavijesti o posljedicama nesuradnje.
159.
Međutim, valja naglasiti da, kao prvo, Komisija nije primijenila tu odredbu u ovom slučaju u svrhu donošenja sporne uredbe, kao što to sama navodi u svojim podnescima podnesenima u okviru žalbenog postupka i da je, kao drugo, suprotno onomu što tvrdi ETPA u svojim podnescima, postojala stvarna suradnja između Komisije i društva Hansol tijekom antidampinškog ispitnog postupka. Tvrdnja društva ETPA, koja podrazumijeva navodan nedostatak suradnje koji se odražava u činjenici da tri prerađivača nisu odgovorila na upitnik, očito je pogrešna.
160.
Zapravo su tri predmetna poduzetnika bila izuzeta od obveze da odgovore na upitnik na temelju odluke koju je donijela Komisija, kao što se to navelo (
63
). Stoga tri poduzetnika nisu bila obvezna pružiti informacije Komisiji kao tijelu koje provodi ispitni postupak. Iako je točno da je Komisija izričito zadržala pravo da zatraži dodatne informacije od tih poduzetnika, ipak nikad nije podnijela takav zahtjev. Slijedom toga, uvjeti za primjenu članka 18. Osnovne uredbe nisu ispunjeni ni u ovom slučaju (
64
).
161.
Stoga valja odbiti argument društva ETPA prema kojem je Komisija bila ovlaštena osloniti se na najbolje raspoložive podatke, u skladu s člankom 18. Osnovne uredbe. Budući da Opći sud nije uzeo u obzir tu odredbu u svojem rasuđivanju, iz toga treba zaključiti da presuda ne sadržava pogrešku koja se tiče prava.
162.
S obzirom na sva ta razmatranja, valja odbiti i drugi protužalbeni razlog.
3. Zaključci o protužalbi
163.
U tim okolnostima smatram da protužalbu društva ETPA treba odbiti u cijelosti.
D. Troškovi
164.
U skladu s člankom 184. stavkom 2. Poslovnika Suda, kad žalba nije osnovana, Sud odlučuje o troškovima.
165.
U skladu s člankom 138. stavkom 1. Poslovnika, koji se primjenjuje na žalbeni postupak na temelju članka 184. stavka 1. navedenog poslovnika, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Ako se Sud složi s mojom ocjenom žalbi, Komisija i ETPA neće uspjeti u svojim žalbama. Budući da je Hansol podnio takav zahtjev, predlažem Sudu da Komisiji i društvu ETPA, osim vlastitih troškova u okviru žalbi, naloži i snošenje troškova društva Hansol.
166.
U skladu s člankom 184. stavkom 4. navedenog poslovnika, kad je stranka koja je intervenirala u prvom stupnju sudjelovala u žalbenom postupku, Sud može odlučiti da sama snosi vlastite troškove. Budući da je ETPA sudjelovala u žalbenom postupku u potporu Komisijinu zahtjevu, predlažem da joj se naloži da snosi vlastite troškove.
E. Zaključak
167.
S obzirom na prethodna razmatranja, predlažem Sudu da odluči sljedeće:
–
Žalba i protužalba se odbijaju.
–
Europskoj komisiji nalaže se snošenje vlastitih troškova kao i troškova društva Hansol Paper Co. Ltd u okviru žalbenog postupka.
–
Društvu European Thermal Paper Association (ETPA) nalaže se snošenje vlastitih troškova koji se odnose na žalbu.
–
Društvu ETPA nalaže se snošenje vlastitih troškova kao i troškova društva Hansol Paper u okviru protužalbe.
(
1
)	Izvorni jezik: francuski
(
2
)	SL 2017., L 114, str. 3.
(
3
)	SL 2016., L 176, str. 21.
(
4
)	SL 1994., L 336, str. 1. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 74., str. 3.)
(
5
)	SL 1994., L 336, str. 103. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 74., str. 112.)
(
6
)	Provedbena uredba Komisije (EU) 2015/2447 оd 24. studenoga 2015. o utvrđivanju detaljnih pravila za provedbu određenih odredbi Uredbe (EU) br. 952/2013 Europskog parlamenta i Vijeća o utvrđivanju Carinskog zakonika Unije (SL 2015., L 343, str. 558.)
(
7
)	SL 2016., C 62, str. 7.
(
8
)	SL 2016., L 310, str. 1.
(
9
)	Vidjeti točku 2. ovog mišljenja.
(
10
)	Vidjeti u tom smislu presudu od 13. siječnja 2015., Vijeće i dr./Vereniging Milieudefensie i Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht (C‑401/12 P do C‑403/12 P, EU:C:2015:4, t. 59.).
(
11
)	Načelno vrijedi da Unija u skladu s člankom 3. stavkom 5. UEU‑a „doprinosi […] slobodnoj i poštenoj trgovini” te „strogom poštovanju i razvoju međunarodnog prava”, što uključuje pravila multilateralnog trgovinskog sustava donesena u WTO‑u. Prilikom donošenja akta, Unija je dužna poštovati međunarodno pravo u cjelini. Iz članka 216. stavka 2. UFEU‑a proizlazi da su „[međunarodni] [s]porazumi koje sklapa Unija obvezujući […] za institucije” Unije i stoga su nadređeni aktima koje one donose.
(
12
)	Vidjeti presude od 25. siječnja 2007., Sumitomo Metal Industries i Nippon Steel/Komisija (C‑403/04 P i C‑405/04 P, EU:C:2007:52, t. 38.); od 16. prosinca 2020., Vijeće i dr./K. Chrysostomides & Co. i dr. (C‑597/18 P, C‑598/18 P, C‑603/18 P i C‑604/18 P, EU:C:2020:1028, t. 128.) i od 17. prosinca 2020., BP/FRA (C‑601/19 P, neobjavljena, EU:C:2020:1048, t. 71.).
(
13
)	Vidjeti presude od 25. siječnja 2007., Sumitomo Metal Industries i Nippon Steel/Komisija (C‑403/04 P i C‑405/04 P, EU:C:2007:52, t. 39.) i od 17. prosinca 2020., Inpost Paczkomaty/Komisija (C‑431/19 P i C‑432/19 P, EU:C:2020:1051, t. 51.).
(
14
)	Vidjeti presude od 26. siječnja 2017., Duravit i dr./Komisija (C‑609/13 P, EU:C:2017:46, t. 86.) i od 28. studenoga 2019., Brugg Kabel i Kabelwerke Brugg/Komisija (C‑591/18 P, neobjavljena, EU:C:2019:1026, t. 63.).
(
15
)	Vidjeti točku 76. i sljedeće točke ovog mišljenja.
(
16
)	Vidjeti točku 138. i sljedeće točke ovog mišljenja.
(
17
)	Vidjeti u tom smislu Czako, J./Miranda, J./Human, J., A Handbook on Anti‑Dumping Investigations, Cambridge 2008., str. 43., koji objašnjavaju da je zbog složene prirode antidampinškog ispitnog postupka, njegovih brojnih faza, broja koraka koje treba poduzeti, vremena poduzimanja radnji i dodjele odgovarajućih resursa za različite zadaće, koje se sve obavljaju u ograničenom vremenskom razdoblju, potrebno primjereno planiranje ispitnog postupka.
(
18
)	Vidjeti uvodnu izjavu 26. sporne uredbe.
(
19
)	Vidjeti uvodnu izjavu 26. sporne uredbe.
(
20
)	Vidjeti uvodne izjave 26. i 32. sporne uredbe.
(
21
)	Izvješće povjerenstva, Kina – Antidampinške i kompenzacijske pristojbe na proizvode od tovnih pilića iz Sjedinjenih Američkih Država, WT/DS427/RW, t. 7.33.
(
22
)	Vidjeti točku 7.33. (moje isticanje).
(
23
)	Vidjeti točku 7.33. (moje isticanje).
(
24
)	Vidjeti presudu od 22. rujna 2021., NLMK/Komisija (T‑752/16, neobjavljena, EU:T:2021:611, t. 39.).
(
25
)	Valja skrenuti pozornost na činjenicu da, u skladu s člankom 18. stavkom 3. Osnovne uredbe, „[a]ko podaci koje dostavi zainteresirana stranka nisu idealni u svim pogledima, oni se ipak ne smiju zanemariti” (moje isticanje); vidjeti u tom pogledu presudu od 19. ožujka 2015., City Cycle Industries/Vijeće, T‑413/13, neobjavljena, EU:T:2015:164, t. 120.).
(
26
)	Presuda od 1. listopada 2014. (C‑393/13 P, EU:C:2014:2245)
(
27
)	Presuda od 1. listopada 2014. (C‑393/13 P, EU:C:2014:2245)
(
28
)	Presuda od 22. ožujka 2012., GLS (C‑338/10, EU:C:2012:158, t. 19.)
(
29
)	Presuda od 1. listopada 2014., Vijeće/Alumina (C‑393/13 P, EU:C:2014:2245, t. 20.). Moje isticanje.
(
30
)	Presuda od 1. listopada 2014., Vijeće/Alumina (C‑393/13 P, EU:C:2014:2245, t. 20.). Moje isticanje.
(
31
)	Presuda od 1. listopada 2014., Vijeće/Alumina (C‑393/13 P, EU:C:2014:2245, t. 21.). Moje isticanje.
(
32
)	Iz teksta i strukture odredbi članka 2. Osnovne uredbe jasno proizlazi da postoji određen redoslijed prednosti među različitim metodama. K tomu, želim naglasiti da se s metodološkog stajališta čini razumnim dati prednost metodi izračuna koja se temelji na stvarnim podacima (odnosno prodajnoj cijeni proizvoda koji se razmatra), nego metodi koja se temelji, među ostalim, na pretpostavkama, kao što je ona o izračunanoj vrijednosti. Stoga je i taj redoslijed prednosti opravdan zbog preciznosti i učinkovitosti.
(
33
)	Vidjeti, među ostalim, španjolsku („el valor normal podrá ser calculado”), dansku („kan den normale værdi […] fastsættes”), njemačku („kann der Normalwert […] ermittelt werden”), estonsku („võib normaalväärtuse kehtestada”), talijansku („il valore normale può […] essere stabilito...”), nizozemsku („kan de normale waarde […] worden vastgesteld”) ili poljsku jezičnu verziju („wartość normalna może zostać ustalona”). Moje isticanje._.
(
34
)	U engleskoj jezičnoj verziji članka 2. stavka 1. prvog podstavka Osnovne uredbe navodi se „may be established” (može se utvrditi), dok se u francuskoj jezičnoj verziji zadržava izraz „utvrđuje se”. Moje isticanje.
(
35
)	Vidjeti u tu svrhu presude od 14. srpnja 1998., Safety Hi‑Tech (C‑284/95, EU:C:1998:352, t. 22.) i od 19. prosinca 2019., Nederlands Uitgeversverbond i Groep Algemene Uitgevers (C‑263/18, EU:C:2019:1111, t. 38.).
(
36
)	Vidjeti osobito presude od 23. studenoga 1999., Portugal/Vijeće (C‑149/96, EU:C:1999:574, t. 47.); od 1. ožujka 2005., Van Parys (C‑377/02, EU:C:2005:121, t. 39.); od 4. veljače 2016., C & J Clark International i Puma (C‑659/13 i C‑34/14, EU:C:2016:74, t. 85.) i od 18. listopada 2018., Rotho Blaas (C‑207/17, EU:C:2018:840, t. 44.).
(
37
)	Vidjeti u tu svrhu presude od 16. srpnja 2015., Komisija/Rusal Armenal (C‑21/14 P, EU:C:2015:494, t. 40. i 41.); od 8. rujna 2015., Philips Lighting Poland i Philips Lighting/Vijeće (C‑511/13 P, EU:C:2015:553, t. 60. i 61.) i od 18. listopada 2018., Rotho Blaas (C‑207/17, EU:C:2018:840, t. 47. i 48.).
(
38
)	Vidjeti točku 72. ovog mišljenja.
(
39
)	U tom kontekstu valja podsjetiti na to da, kao što je to Sud napomenuo u presudi od 16. srpnja 2015., Komisija/Rusal Armenal (C‑21/14 P, EU:C:2015:494, t. 48.), određene odredbe Osnovne uredbe pokazuju „volj[u] zakonodavca Unije da u […] području [instrumenata trgovinske zaštite] usvoji pristup svojstven pravnom poretku Unije” (moje isticanje).
(
40
)	Vidjeti točke 99. do 103. ovog mišljenja.
(
41
)	Presuda od 1. listopada 2014., Vijeće/Alumina (C‑393/13 P, EU:C:2014:2245, t. 20.)
(
42
)	Presuda od 1. listopada 2014., Vijeće/Alumina (C‑393/13 P, EU:C:2014:2245, t. 21.)
(
43
)	Vidjeti primjerice uvodnu izjavu 36. Uredbe Vijeća (EZ) br. 1256/2008 od 16. prosinca 2008. o uvođenju konačne antidampinške pristojbe na uvoz varenih cijevi od željeza ili nelegiranog čelika podrijetlom iz Bjelarusa, Narodne Republike Kine i Rusije nakon postupka prema članku 5. Uredbe (EZ) br. 384/96, podrijetlom iz Tajlanda nakon revizije nakon isteka mjere prema članku 11. stavku 2. iste Uredbe, podrijetlom iz Ukrajine nakon revizije nakon isteka mjere prema članku 11. stavku 2. i privremene revizije prema članku 11. stavku 3. iste Uredbe, i o prekidu postupka u vezi uvoza istog proizvoda podrijetlom iz Bosne i Hercegovine i Turske (SL 2008., L 343, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 50., str. 236. i ispravak SL 2013., L 352, str. 88.); uvodnu izjavu 30. Uredbe Vijeća (EZ) br. 685/2008 od 17. srpnja 2008. o stavljanju izvan snage antidampinških pristojba uvedenih Uredbom (EZ) br. 85/2006 na uvoz uzgojenog lososa podrijetlom iz Norveške (SL 2008., L 192, str. 5.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 131., str. 188.); uvodne izjave 8. do 10. Uredbe Vijeća (EZ) br. 63/2008 od 21. siječnja 2008. o uvođenju konačne antidampinške pristojbe i konačnoj naplati privremene pristojbe uvedene na uvoz dihidromircenola podrijetlom iz Indije (SL 2008., L 23, str. 1.).
(
44
)	„Cijena CIF” jest cijena robe na granici zemlje uvoznice, uključujući troškove osiguranja i prijevoza nastale do tog trenutka ili cijenu usluge pružene rezidentu, prije plaćanja eventualnih pristojbi ili drugih poreza na uvoz te trgovačkih i prijevoznih marži unutar zemlje.
(
45
)	Vidjeti u tu svrhu Konferenciju Ujedinjenih naroda o trgovini i razvoju, Training Module on the WTO Agreement on Anti‑dumping, New York i Ženeva 2006., str. 88., iz kojeg proizlazi da određivanje sniženja cijena zahtijeva usporedbu cijena. Naime, kako bi se izračunale marže štete primjenom metode sniženih cijena, tijela obično uspoređuju prilagođene ponderirane prosječne cijene ponovne prodaje koje primjenjuju strani proizvođači s cijenama sličnih modela ili proizvoda europskih proizvođača. Razlika između tih dviju cijena odgovara iznosu štete, pri čemu se usporedba prilagođenih cijena stranih i europskih proizvođača provodi na temelju jednakih modela ili proizvoda. Prema mišljenju Reymonda, D., Action antidumping et droit de la concurrence dans l’Union européenne, Pariz 2014., str. 383., sniženje se računa usporedbom prosječnih prodajnih cijena proizvođača izvoznika predmetne zemlje s prosječnim prodajnim cijenama u Uniji istovjetnog proizvoda industrije Unije, neto bez svih rabata i poreza, koje se razmatraju na istoj razini trgovine i prilagođene su za razlike u uvjetima plaćanja. Kako bi bila pravedna, ta usporedba podrazumijeva prilagodbe, osobito za razlike u kvaliteti ili fizičkim obilježjima između uvezenih proizvoda i europskih proizvoda.
(
46
)	Vidjeti u tu svrhu Falcón y Tella, M. J., „Quelques remarques à propos de l’analogie en droit”, Revue interdisciplinaire d’études juridiques, 1998/2, svezak 41., str. 67.; Riesenhuber, K., Europäische Methodenlehre, Berlin 2006., str. 305.; Murray, J. R., „The Role of Analogy in Legal Reasoning”, UCLA Law Review, sv. 29., br. 4, travanj 1982., str. 833.
(
47
)	Vidjeti točku 105. ovog mišljenja.
(
48
)	Vidjeti točke 72. do 74. ovog mišljenja.
(
49
)	Presude od 2. listopada 2003., Thyssen Stahl/Komisija (C‑194/99 P, EU:C:2003:527, t. 144.), od 28. lipnja 2005., Dansk Rørindustri i dr./Komisija (C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P do C‑208/02 P i C‑213/02 P, EU:C:2005:408, t. 462.) i od 28. lipnja 2018., EUIPO/Puma (C‑564/16 P, EU:C:2018:509, t. 64.)
(
50
)	Iako članak 3. Antidampinškog sporazuma WTO‑a („Utvrđivanje štete”) ne sadržava nijednu odredbu sličnu onoj članka 2.4., čini se da su tijela za rješavanje sporova unutar WTO‑a sklona također zahtijevati da su cijene „usporedive”, odnosno da se uspoređuju „na istoj razini trgovine”, kao što to pokazuju odluke navedene u nastavku.
(
51
)	Izvješće Žalbenog tijela, Kina – Kompenzacijske i antidampinške pristojbe na plosnato valjane proizvode od elektročelika s orijentiranim kristalima iz Sjedinjenih Američkih Država, WT/DS414/AB/R, t. 200.
(
52
)	Izvješće povjerenstva, Kina – Antidampinške i kompenzacijske pristojbe na proizvode od tovnih pilića iz Sjedinjenih Američkih Država, WT/DS427/RW, t. 7.480. i 7.481. Vidjeti i presude od 17. veljače 2011., Zhejiang Xinshiji Foods i Hubei Xinshiji Foods/Vijeće (T‑122/09, neobjavljena, EU:T:2011:46, t. 79.) i od 10. travnja 2019., Jindal Saw i Jindal Saw Italia/Komisija (T‑301/16, EU:T:2019:234, t. 189.).
(
53
)	Presuda od 30. studenoga 2011., Transnational Company Kazchrome i ENRC Marketing/Vijeće i Komisija (T‑107/08, EU:T:2011:704)
(
54
)	Presuda od 30. studenoga 2011., Transnational Company Kazchrome i ENRC Marketing/Vijeće i Komisija (T‑107/08, EU:T:2011:704, t. 63.). Moje isticanje.
(
55
)	U točki 63. presude od 30. studenoga 2011., Transnational Company Kazchrome i ENRC Marketing/Vijeće i Komisija (T‑107/08, EU:T:2011:704), Opći je sud naveo da su „[…] cijene o kojima su pregovarali tužitelji i kupci, a ne cijene na međurazini […], čak i ako je li to bilo na području Zajednice, mogle utjecati na odluku kupaca da kupe proizvode tužiteljâ, a ne proizvode industrije Unije”. Moje isticanje.
(
56
)	Presuda od 10. travnja 2019., Jindal Saw i Jindal Saw Italia/Komisija (T‑301/16, EU:T:2019:234, t. 187.), u kojoj se samoj upućuje na pristup koji je Opći sud primijenio u presudi od 30. studenoga 2011., Transnational Company Kazchrome i ENRC Marketing/Vijeće i Komisija (T‑107/08, EU:T:2011:704).
(
57
)	Vidjeti uvodnu izjavu 46. Provedbene uredbe Komisije (EU) 2020/526 od 15. travnja 2020. o ponovnom uvođenju konačne kompenzacijske pristojbe na uvoz cijevi od duktilnog lijevanog željeza (poznato i kao sferoidno grafitno lijevano željezo) podrijetlom iz Indije u pogledu društva Jindal Saw Limited na temelju presude Općeg suda u predmetu T‐300/16 (SL 2020., L 118, str. 1.).
(
58
)	Presude od 10. travnja 2008., Marks & Spencer (C‑309/06, EU:C:2008:211, t. 51.) i od 11. srpnja 2013., Ziegler/Komisija (C‑439/11 P, EU:C:2013:513, t. 132.)
(
59
)	Presuda od 5. travnja 2017., Changshu City Standard Parts Factory i Ningbo Jinding Fastener/Vijeće (C‑376/15 P i C‑377/15 P, EU:C:2017:269)
(
60
)	Presuda od 5. travnja 2017., Changshu City Standard Parts Factory i Ningbo Jinding Fastener/Vijeće (C‑376/15 P i C‑377/15 P, EU:C:2017:269, t. 54.). Moje isticanje.
(
61
)	Izvješće povjerenstva, Europske zajednice – Antidampinške pristojbe na uvoz pamučne posteljine iz Indije – Žalba Indije na članak 21.5. Dogovora o pravilima i postupcima za rješavanje sporova, WT/DS141/RW.
(
62
)	Vidjeti točku 6.78. supra (doslovno navođenje: „Pitanje o kojem treba odlučiti stoga se odnosi na to nalaže li se člankom 2.2.2. točkom ii. bilo kakva obveza u pogledu osnove na temelju koje treba ponderirati prosječne iznose koji odgovaraju troškovima i dobiti, koje treba upotrijebiti za izračun uobičajene vrijednosti i, ako je odgovor na to pitanje potvrdan, jesu li Europske zajednice u ovom slučaju postupile na način koji nije u skladu s tom obvezom”).
(
63
)	Vidjeti točku 83. ovog mišljenja.
(
64
)	Vidjeti točku 90. ovog mišljenja.