62022TJ0371_RES
Predmet T-371/22
Marco Montanari
protiv
EUCAP-a Sahel Niger
Presuda Općeg suda (deveto vijeće) od 17. srpnja 2024.
„Zajednička vanjska i sigurnosna politika – Misija EUCAP Sahel Niger – Upućeno nacionalno osoblje – Uznemiravanje – Odbijanje zahtjeva za naknadu štete – Tužba za poništenje – Nepostojanje pravnog interesa – Nedopuštenost – Izvanugovorna odgovornost – Pravo na dostojanstvo – Članci 1. i 31. Povelje o temeljnim pravima – Postupak medijacije – Nedostavljanje izvješća medijatora – Neprovođenje medijatorovih preporuka – Pravo na dobru upravu – Članak 41. Povelje o temeljnim pravima – Dužnost brižnog postupanja – Neimovinska šteta – Imovinska šteta – Uzročna veza”
Zajednička vanjska i sigurnosna politika – Nadležnost suda Unije – Akti koje je donijela civilna misija Europske unije u području upravljanja osobljem – Akti koji se odnose na osoblje koje su uputile države članice – Akti čiji je cilj odgovoriti na potrebe misije na terenu – Uključenost
(čl. 19. st. 1. UEU-a; čl. 263. i 268. i čl. 340. st. 2. UFEU-a; Povelja Europske unije o temeljnim pravima, čl. 47.; Odluka Vijeća 2012/392/ZVSP, čl. 7. st. 1. i 2.)
(t. 44.-49.)
Tužba za naknadu štete – Samostalnost u odnosu na tužbu za poništenje – Granice – Tužba kojom se nastoji postići isti rezultat kao i tužbom za poništenje – Nedopuštenost
(čl. 263., 268. i čl. 340. st. 2. UFEU-a)
(t. 61.-63.)
Tužba za naknadu štete – Predmet – Zahtjev za naknadu štete koja se ne može pripisati tuženoj instituciji ili tijelu – Nedopuštenost
(čl. 268. UFEU-a)
(t. 70.)
Tužba za naknadu štete – Samostalnost u odnosu na tužbu za poništenje – Granice – Tužba za naknadu štete koja proizlazi iz konačne odluke kojom se odbija pokretanje upravne istrage zbog uznemiravanja – Tužba za naknadu štete koja se ne odnosi na povlačenje, ukidanje ili izmjenu te konačne odluke – Nepostojanje nepravodobnosti tužbe za naknadu štete
(čl. 263. i 268. i čl. 340. st. 2. UFEU-a)
(t. 91.-98.)
Tužba za naknadu štete – Izvanugovorna odgovornost – Rok zastare – Zastara koja nije apsolutna zapreka za vođenje postupka
(čl. 268. UFEU-a; Statut Suda, čl. 46. i čl. 53. st. 1.)
(t. 105.)
Izvanugovorna odgovornost – Pretpostavke – Nezakonitost – Dovoljno ozbiljna povreda pravnog pravila kojim se dodjeljuju prava pojedincima – Uvjet koji nije nužan u sporovima osoblja civilnih misija Europske unije – Doseg – Primjenjivost na nacionalno osoblje koje su države članice uputile u misiju
(čl. 268. i 270. i čl. 340. st. 2. UFEU-a; Pravilnik o osoblju za dužnosnike, čl. 90. i 91.)
(t. 113.-118., 225.)
Zajednička vanjska i sigurnosna politika – Civilne misije Europske unije – Osoblje – Tužba pred sudom Unije – Tužba upućenog nacionalnog člana osoblja – Primjenjivost određenih odredaba Pravilnika o osoblju – Dopuštenost – Uvjet – Član osoblja o kojem je riječ koji se u obavljanju svojih dužnosti na terenu nalazi u situaciji usporedivoj s onom članova osoblja koje su uputile institucije, a na koje se primjenjuje Pravilnik o osoblju
(Povelja Europske unije o temeljnim pravima, čl. 20.; Pravilnik o osoblju za dužnosnike, čl. 12.a; Odluka Vijeća 2012/392/ZVSP)
(t. 123.-129., 224.)
Zajednička vanjska i sigurnosna politika – Civilne misije Europske unije – 116372 / Osoblje – Odbijanje provođenja upravne istrage povodom pritužbi zbog uznemiravanja koje je podnio član osoblja – Sudski nadzor – Doseg – Obveza uzimanja u obzir čitavog relevantnog činjeničnog konteksta
(Odluka Vijeća 2012/392/ZVSP)
(t. 136.)
Zajednička vanjska i sigurnosna politika – Civilne misije Europske unije – Osoblje – Obveza uprave da pruži pomoć – Doseg – Dužnost uprave da ispita zahtjeve za pomoć u vezi s uznemiravanjem i obavijesti podnositelja zahtjeva o daljnjem postupanju nakon njegova zahtjeva – Doseg – Podnošenje dokaza prima facie – Odbijanje zahtjeva za pokretanje upravnih istraga koje je zahtijevao tužitelj – Povreda obveze pružanja pomoći
(Povelja Europske unije o temeljnim pravima, čl. 1. i čl. 31. st. 1.; Pravilnik o osoblju za dužnosnike, čl. 12.a i čl. 24.; Odluka Vijeća 2012/392/ZVSP, čl. 6. st. 2. i 3.)
(t. 137.-141., 152., 159., 160., 178.-179., 194.-200., 214.-217., 219., 223., 231., 267.-269.)
Zajednička vanjska i sigurnosna politika – Civilne misije Europske unije – Osoblje – Zahtjev za pomoć koji se odnosi na navodno uznemiravanje – Načelo dobre uprave – Doseg – Odluka o odbijanju pokretanja upravne istrage nakon izvješća medijatora – Neobavješćivanje podnositelja pritužbe o utvrđenjima i preporuci medijatora – Povreda prava na saslušanje
(Povelja Europske unije o temeljnim pravima, čl. 41. st. 2.)
(t. 251., 261.)
Izvanugovorna odgovornost – Pretpostavke – Uzročna veza – Neimovinska šteta koja proizlazi iz odbijanja civilne misije Europske unije da provede upravnu istragu povodom pritužbi za uznemiravanje koje je podnio član osoblja – Odluka koja sadržava povrede dužnosti pružanja pomoći i povredu prava na dobru upravu – Postojanje uzročne veze – Granice – Šteta koja je djelomično uzrokovana nemarnim ponašanjem člana osoblja – Konfliktna situacija između misije i tog člana osoblja koja se djelomično može pripisati potonjem članu osoblja
(čl. 340. st. 2. UFEU-a)
(t. 286.-290., 310.-320.)
Izvanugovorna odgovornost – Pretpostavke – Šteta – Obveza oštećenika da pokaže razumnu pažnju u ograničavanju opsega štete
(čl. 340. st. 2. UFEU-a)
(t. 301., 302.)
Izvanugovorna odgovornost – Pretpostavke – Uzročna veza – Financijska šteta člana osoblja civilne misije Europske unije koja proizlazi iz njegove ostavke – Odluka misije kojom se odbija provođenje upravne istrage povodom pritužbi zbog uznemiravanja – Odlučujući uzrok štete koji nije nastao djelovanjem misije – Nepostojanje uzročne veze u predmetnom slučaju
(čl. 340. st. 2. UFEU-a)
(t. 303.-308.)
Kratak prikaz
Djelomično prihvaćajući tužbu zbog izvanugovorne odgovornosti koju je podnio M. Montanari, bivši član nacionalnog osoblja upućen u misiju zajedničke sigurnosne i obrambene politike Europske unije u Nigeru (u daljnjem tekstu: misija), Opći sud prvi put odlučuje o pripisivosti toj misiji postupanja njezina zapovjednika civilne operacije koji je hijerarhijski dio Europske službe za vanjsko djelovanje (ESVD).
U travnju 2015. talijanska vlada uputila je tužitelja u misiju u svojstvu političkog savjetnika.
U ožujku 2017. tužitelj je podnio prvu pritužbu zbog uznemiravanja protiv službenika za medije i javno informiranje, a zatim drugu pritužbu protiv potonjeg i voditelja misije zbog nelojalnog postupanja prema misiji i krajnje nepažnje kojom se dovodi u pitanje dužnost brižnog postupanja.
Tužitelj je u srpnju 2017. zatražio od zapovjednika civilne misije da pokrene istragu zbog uznemiravanja protiv voditelja misije i njegova zamjenika. Istog dana voditelj misije uputio je tužitelju upozorenje zbog toga što se prema njemu na jednom sastanku odnosio s nepoštovanjem. Na inicijativu zapovjednika civilne misije medijator koji je bio zadužen za razmatranje situacije na licu mjesta podnio je izvješće.
U studenome 2017. voditelj misije odbio je tužiteljev zahtjev za reguliranje neopravdanog izostanka te mu je uputio drugo upozorenje. Tužitelj je stoga zapovjedniku civilne misije ponovno podnio zahtjev za pokretanje istrage zbog toga što su ga voditelj misije i njegov zamjenik uznemiravali.
Odlukom od 10. travnja 2018. zapovjednik civilne misije konačno je odbio zahtjev za pokretanje upravne istrage koji je podnio tužitelj.
U tom kontekstu tužitelj je Općem sudu podnio, s jedne strane, tužbu za poništenje misijine odluke kojom se odbija njegov zahtjev za naknadu imovinske, fizičke i neimovinske štete koja je navodno nastala zbog uznemiravanja, zbog povrede prava na dobru upravu i povrede dužnosti brižnog postupanja te, s druge strane, tužbu za naknadu štete.
Ocjena Općeg suda
Najprije, kad je riječ o njegovoj nadležnosti, Opći sud podsjeća na to da je Odlukom 2012/392 (
1
) misija osnovana za pružanje potpore u izgradnji sposobnosti sigurnosnih čimbenika Nigera za borbu protiv terorizma i organiziranog kriminala. Osoblje misije ponajprije čini osoblje koje upućuju države članice, institucije Unije i Europska služba za vanjsko djelovanje (ESVD) (
2
). Točno je da se člankom 7. stavkom 2. Odluke 2012/392 propisuje da su država članica, institucija Unije ili ESVD odgovorni za svaki zahtjev povezan s upućivanjem koji dolazi od člana osoblja ili je povezan s članom upućenog osoblja te za pokretanje bilo kakvog postupka protiv te osobe.
Međutim, kao prvo, iz sudske prakse utvrđene u pogledu odredbi koje uređuju rad drugih misija zajedničke vanjske i sigurnosne politike, a koje su formulirane istovjetno kao odredbe Odluke 2012/392, proizlazi da je – s obzirom na to da se na članove osoblja koje su uputile države članice i one koje su uputile institucije Unije primjenjuju ista pravila u pogledu izvršavanja njihovih dužnosti na terenu – za nadzor zakonitosti akata upravljanja osobljem u vezi s članovima osoblja koje su uputile države članice koji imaju za cilj odgovoriti potrebama tih misija na terenu nadležan sud Unije.
Kao drugo, tužitelj ističe pitanje zakonitosti akata upravljanja osobljem koji se odnose na operacije na terenu, a ne pitanja povezana s upućivanjem u smislu članka 7. stavka 2. Odluke 2012/392. Slijedom toga, odbijen je prigovor nenadležnosti koji je istaknula misija.
Opći sud zatim razmatra različite prigovore nedopuštenosti.
Opći sud tako osobito podsjeća na to da je tužba za poništenje koju podnosi fizička ili pravna osoba dopuštena samo pod pretpostavkom da ta osoba ima interes da pobijani akt bude poništen. Taj interes pretpostavlja da poništenje prethodno spomenutog akta može samo po sebi imati pravne posljedice i da tužba tako svojim rezultatom može donijeti korist stranci koja ju je podnijela. Usto, na tužitelju je da dokaže svoj pravni interes.
Osim toga, prema ustaljenoj sudskoj praksi, tužba za naknadu štete, koja se temelji na članku 340. stavku 2. UFEU-a, uvedena je kao samostalno pravno sredstvo. Međutim, zahtjevom kojim se traži bilo da se poništi odbijanje institucije, tijela, ureda ili agencije Unije da prizna pravo na naknadu štete koje tužitelj također ističe na temelju članaka 268. i 340. UFEU-a ili to da Opći sud utvrdi obvezu predmetne institucije, tijela, ureda ili agencije da prizna postojanje takvog prava želi se ishoditi utvrđenje da su predmetna institucija, tijelo, ured ili agencija obvezni naknaditi štetu te ga treba, ako tužitelj načelno ne opravda interes za podnošenje takvog zahtjeva povrh zahtjeva za naknadu štete, odbaciti kao nedopušten.
U ovom slučaju Opći sud odbacuje kao nedopušten tužiteljev zahtjev za poništenje, smatrajući da tužitelj nije dokazao interes da uz svoj zahtjev za naknadu štete zahtijeva i poništenje misijine odluke kojom se odbija njegov treći zahtjev za naknadu štete.
Naposljetku, Opći sud odbija sve prigovore nedopuštenosti koje je istaknula misija.
Tako, kao prvo, Opći sud utvrđuje da su radnje koje se misiji stavljaju na teret (osobito isključenje tužitelja s određenih sastanaka i upozorenje koje mu je upućeno) i povrede koje je tužitelj pripisao misiji (osobito nepostupanje u razumnom roku po njegovim pritužbama i upozorenjima), povezane s izvršavanjem ovlasti voditelja misije i zapovjednika civilne misije koje oni imaju na temelju Odluke 2012/392 i, prema tome, s izvršavanjem misijinog mandata, te da misiju treba smatrati odgovornom u skladu s člankom 13. stavkom 4. te odluke.
Kao drugo, Opći sud ističe da tužbu za naknadu štete treba proglasiti nedopuštenom kada joj je stvarni cilj povlačenje, ukidanje ili izmjena individualne odluke koja je postala konačna i koja bi u slučaju usvajanja dovela do toga da se ponište svi ili neki pravni učinci te odluke. Isto tako, tužbu za naknadu štete koja je formulirana kao nalog i čiji cilj nije nadoknaditi štetu koja se može pripisati nezakonitoj radnji ili propustu, nego izmijeniti sporni akt, treba odbaciti kao nedopuštenu.
U ovom slučaju iz pismena koje je podnio tužitelj ne proizlazi da on traži restituciju, pri čemu bi misija trebala pokrenuti preliminarnu ili stegovnu istragu u pogledu voditelja misije i njegova zamjenika, što bi bilo jednako traženju poništenja odluke od 10. travnja 2018. Stoga konačnost te pojedinačne odluke ne može biti prepreka dopuštenosti tužbe.
Naposljetku, Opći sud utvrđuje da prigovor nedopuštenosti koji je istaknula misija i koji se temelji na petogodišnjem ili četverogodišnjem roku zastare nije popraćen dostatnim pojašnjenjima za ocjenu njegove osnovanosti.
Kad je riječ o meritumu, Opći sud najprije podsjeća na to da izvanugovorna odgovornost Unije može nastati samo ako osoba koja smatra da je pretrpjela štetu dokaže postojanje dovoljno ozbiljne povrede pravnog pravila kojim se dodjeljuju prava pojedincima. Međutim, kada djeluje kao poslodavac, Unija podliježe povećanoj odgovornosti, pri čemu je samo utvrđenje počinjene nezakonitosti dovoljno da bi se smatralo da je ispunjen prvi od triju uvjeta potrebnih za utvrđivanje odgovornosti Unije za štetu prouzročenu njezinim dužnosnicima i službenicima zbog povrede službeničkog prava Unije, a da, slijedom toga, nije potrebno razmotriti je li riječ o „dovoljno ozbiljnoj” povredi pravnog pravila kojim se dodjeljuju prava pojedincima. Međutim, iako se na nacionalne službenike koje su države članice uputile misiji ne primjenjuje Pravilnik o osoblju, na njih se ipak primjenjuju ista pravila kao i na članove osoblja koje su uputile institucije Unije i čija je situacija uređena Pravilnikom o osoblju kad je riječ o obavljanju njihovih dužnosti na terenu. Slijedom navedenog, samo utvrđenje nezakonitosti dovoljno je da bi se smatralo da je ispunjen prvi od triju uvjeta potrebnih za utvrđivanje odgovornosti Unije za štetu prouzročenu nacionalnom članu osoblja upućenom u misiju dok je izvršavao svoje dužnosti na terenu.
U tom kontekstu, ispitujući redom povrede na koje se poziva tužitelj, Opći sud smatra, kao prvo, da je tužitelj osnovano tvrdio da je misija, time što nije provela upravnu istragu nakon njegovih navoda o uznemiravanju povrijedila članak 1. i članak 31. stavak 1. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja), kao i članak 12.a Pravilnika o osoblju.
Kako bi došao do tog zaključka, kad je riječ najprije o primjenjivosti odredaba Pravilnika o osoblju, a osobito njegova članka 12.a stavka 3., koji definira uznemiravanje, Opći sud ističe da je na temelju načela jednakog postupanja, po analogiji, na tužiteljev položaj dužan primijeniti odredbe Pravilnika o osoblju koje se odnose na uznemiravanje dužnosnika i članova privremenog ili ugovornog osoblja i njihovu zaštitu u službenom svojstvu, kao i sudsku praksu utvrđenu na temelju tih odredbi. Naime, ta razlika između situacija članova osoblja koje u misiju upućuju države članice i članova osoblja koje upućuju institucije ne može objektivno opravdati to da se na prvonavedene članove osoblja, kada izvršavaju svoje dužnosti na terenu te se stoga nalaze u situaciji koja je usporediva sa situacijom drugonavedenih članova osoblja, ne primjenjuju jednaka razina zaštite i jednaka pravila zaštite od uznemiravanja.
Opći sud zatim podsjeća na to da je, kada je zahtjev za pomoć podnesen i popraćen dovoljnim prima facie dokazom o činjenicama koje se navode, na tijelu pred kojim se vodi postupak (
3
) je da odgovori potrebnom brzinom i pažnjom. Ono mora poduzeti odgovarajuće mjere, a osobito provesti upravnu istragu kako bi se utvrdile činjenice koje su dovele do pritužbe, u suradnji s njezinim podnositeljem i, s obzirom na rezultate istrage, donese potrebne mjere, poput pokretanja stegovnog postupka protiv osobe na koju se odnosi pritužba ako uprava slijedom upravne istrage zaključi da postoji uznemiravanje.
U ovom slučaju, kao prvo, Opći sud smatra da se odluka voditelja misije donesena u svibnju 2017. o isključenju tužitelja sa sastanaka zapovjedništva ne može, razmatrana zasebno, smatrati indicijom uznemiravanja tužitelja. Naime, u skladu s člankom 6. stavcima 2. i 3. Odluke 2012/392, voditelj misije zapovijeda i provodi nadzor nad osobljem, timovima i jedinicama iz država koje daju doprinos te daje upute sveukupnom osoblju, preuzimajući na sebe koordinaciju misije i svakodnevno upravljanje njome. Usto, uprava raspolaže širokom diskrecijskom ovlašću u području organizacije službe.
Kao drugo, Opći sud navodi da se, s obzirom na to da misija nije opravdala nepravodobnost prvog upozorenja upućenog tužitelju, kako s obzirom na rok predviđen člankom 11. Kodeksa ponašanja (
4
), tako i s obzirom na starost činjenica iz kojih proizlazi to upozorenje, i s obzirom na to da ne postoje naznake o točnom datumu na koji je voditelj misije saznao za prijavu koju je tužitelj dostavio u srpnju 2017., dostavljanje tog upozorenja manje od jednog sata nakon te prijave može se smatrati prekomjernim ili spornim. Naime, ono se može tumačiti na način da se time tužitelja nastoji kazniti zbog navedene prijave, protivno zahtjevima predviđenima člankom 7. Kodeksa ponašanja (
5
)te stoga, promatrano zasebno, čini indiciju o uznemiravanju.
Kao treće, u posebnim okolnostima u kojima je donesena odluka službe za ljudske resurse misije (u daljnjem tekstu: služba za ljudske resurse) da se 27. srpnja 2017. ponovno pokrene postupak ocjenjivanja tužitelja dan nakon odlaska medijatora, bez čekanja njegovih zaključaka, i više od devet mjeseci prije kraja tužiteljeva upućivanja, pretjerana je ili sporna.
Naime, misija nije opravdala razloge zbog kojih je služba za ljudske resurse tog datuma pokrenula taj upravni postupak, iako iz članka 7. Priloga IX. OPLAN-u, koji se odnosi na ljudske resurse, proizlazi da se ocjena osoblja koje želi produljiti upućivanje u misiju provodi na zahtjev predmetnog člana osoblja u tu svrhu koji se podnosi tri mjeseca prije završetka tekućeg razdoblja upućivanja. Usto, postojala je obveza pažljivog postupanja, u skladu s načelom dobre uprave iz članka 41. Povelje i zbog članka 7. Kodeksa ponašanja, a slijedom podnošenja navedene prijave.
Stoga se takvo ponovno pokretanje ocjenjivanja može tumačiti na način da se time tužitelja željelo izbaciti iz misije na kraju razdoblja njegova upućivanja ne čekajući prijedloge medijatora, tako da ta odluka, promatrana zasebno, čini indiciju o uznemiravanju.
Naposljetku, to što je služba za ljudske resurse tužitelju krajem srpnja 2017. poslala ažurirani izračun dana njegova godišnjeg odmora ne može se smatrati, zasebno gledano, pretjeranim ili spornim aktom koji bi mogao predstavljati naznaku njegova uznemiravanja. Naime, ne dovodeći u pitanje postojanje obveze dužne pažnje i, osobito, obveze postupanja s oprezom dok se čekalo na zaključke medijatora, članci 1. i 31. Povelje, članak 12.a Pravilnika o osoblju ni, u ovom slučaju, odredbe Priloga IX. OPLAN u i odredbe Kodeksa ponašanja nisu misiji nalagali da tužitelja izuzme iz postupaka upravljanja ljudskim resursima misije samo zbog toga što je podnio prijave zbog uznemiravanja protiv voditelja misije i njegova zamjenika.
Osim toga, Opći sud ističe da je cjelokupno radno okruženje u kojem je došlo do nastanka činjenica koje navodi tužitelj bilo obilježeno namjerom voditelja misije da se tužitelja udalji, a da se pritom ne provede postupak predviđen u članku 8. priloga IX. OPLAN-u kojim se predviđa prestanak upućivanja prije njegova isteka.
Kao drugo, Opći sud smatra da tužitelj osnovano tvrdi da je misija povrijedila pravo na dobru upravu.
U tom pogledu podsjeća na to da, u okviru spora o uznemirivanju koji uključuje europske dužnosnike, osoba koja je podnijela pritužbu za uznemirivanje upravi za osoblje ima pravo, kako bi mogla učinkovito iznijeti svoja očitovanja dotičnoj instituciji, prije nego što ona donese svoju odluku, da joj se dostavi barem sažetak izjava osobe optužene za uznemirivanje i različitih saslušanih svjedoka tijekom istrage, pri čemu joj se taj sažetak, po potrebi, treba dostaviti uz poštovanje načela zaštite povjerljivosti. Isto vrijedi u mjeri u kojoj su te izjave korištene u izvješću podnesenom tijelu koje je donijelo odluku o nepostupanju po pritužbi i koje sadržava preporuke na kojima je to tijelo temeljilo svoju odluku.
Međutim, u ovom slučaju, s obzirom na to da je zapovjednik civilne misije u travnju 2018. odbio zahtjev za pokretanje upravne istrage koji je tužitelj podnio na temelju izvješća medijatora od kraja srpnja 2017. i uzimajući u obzir preporuku iz tog izvješća, trebalo je osigurati poštovanje tužiteljeva prava na saslušanje, pružajući mu priliku da iznese svoja očitovanja o tom izvješću i da eventualno dostavi dodatne informacije prije nego što donese tu odluku. Naime, tužiteljevo saslušanje moglo je navesti zapovjednika civilne operacije da donese drukčiji zaključak, odnosno odluku da pokrene upravnu istragu.
Nakon što je priznao da je tužitelj dokazao postojanje izravne i izvjesne uzročne veze između navodne neimovinske štete i utvrđenih povreda, Opći sud ipak utvrđuje da je tužitelj, zbog svojeg nemarnog ponašanja, jedan od glavnih sudionika konfliktne situacije koju kvalificira kao uznemiravanje, što je dovelo do neimovinske štete na koju se žali. Stoga, Opći sud samo djelomično prihvaća njegovu tužbu za naknadu štete.
(
1
)	Odluka Vijeća 2012/392/ZVSP od 16. srpnja 2012. o misiji ZSOP-a Europske unije u Nigeru (EUCAP Sahel Niger) (SL 2012., L 187, str. 48.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 18., svezak 9., str. 281.)
(
2
)	Vidjeti članak 7. stavak 1. Odluke 2012/392.
(
3
)	Na temelju članka 90. stavka 1. Pravilnika o osoblju.
(
4
)	Iz članka 11. Kodeksa ponašanja i discipline za civilne misije zajedničke sigurnosne i obrambene politike (ZSOP) Unije (u daljnjem tekstu: Kodeks ponašanja) proizlazi da, na temelju izvješća o mogućoj povredi, tijelo koje je odgovorno za postupanje po navedenoj povredi mora donijeti odluku, na temelju koje će možda rješavati predmet kao pitanje upravljanja, u roku od deset radnih dana.
(
5
)	Člankom 7. stavkom 1. Kodeksa ponašanja propisano je da član misije koji je prijavio moguću povredu neće zbog te prijave ili nakon nje biti kažnjen, pod uvjetom da je postupao razumno i u dobroj vjeri.