62023CC0692
MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA
ATHANASIOSA RANTOSA
od 30. travnja 2025. (
1
)
Predmet C‑692/23
AVR‑Afvalverwerking BV
protiv
NV BAR‑Afvalbeheer,
Gemeente Barendrecht,
Gemeente Albrandswaard,
Gemeente Ridderkerk,
NV Irado,
Afvalsturing Friesland NV
(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Gerechtshof Den Haag (Žalbeni sud u Haagu, Nizozemska))
„Zahtjev za prethodnu odluku – Usklađivanje zakonodavstava – Javna nabava – Direktiva 2014/24/EU – Članak 12. stavka 3. – Ugovor o javnoj nabavi dodijeljen ‚in house’ – Uvjeti – Prag aktivnosti pravne osobe pod kontrolom koje se obavljaju u izvršavanju zadataka koje su joj povjerili javni naručitelji – Uzimanje u obzir prometa povezanih društava unutar grupe – Uzimanje u obzir prometa ostvarenog po osnovi aktivnosti obavljenih po nalogu javnih naručitelja”
I. Uvod
1.
Ovaj zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 12. stavka 3. prvog podstavka točke (b) i stavka 5. Direktive 2014/24/EU o javnoj nabavi (
2
).
2.
Taj je zahtjev upućen u okviru spora između, s jedne strane, društva AVR‑Afvalverwerking BV (u daljnjem tekstu: AVR) i, s druge strane, Gemeente Barendrecht (Općina Barendrecht, Nizozemska), Gemeente Albrandswaard (Općina Albrandswaard, Nizozemska), Gemeente Ridderkerk (Općina Ridderkerk, Nizozemska) (u daljnjem tekstu nazvani zajedno: općine BAR), društva NV BAR‑Afvalbeheer (u daljnjem tekstu: BAR), društva NV Irado (u daljnjem tekstu: Irado) i društva Afvalsturing Friesland NV (u daljnjem tekstu: AF) (u daljnjem tekstu zajedno: tuženici u glavnom postupku), u vezi s ugovorima o javnoj nabavi za prikupljanje i obradu preostalog otpada iz kućanstava u općinama BAR koji su izravno dodijeljeni Iradu i AF‑u na temelju takozvane iznimke „in house”.
3.
Podsjećam na to da u skladu s tom iznimkom, koju je Sud utvrdio u presudi Teckal (
3
), potom kodificiranom, među ostalim, u članku 12. Direktive 2014/24 (
4
), ugovori o javnoj nabavi dodijeljeni pravnim osobama pod kontrolom javnog naručitelja nisu podložni primjeni pravila o javnoj nabavi, ako taj naručitelj provodi nad dotičnom pravnom osobom kontrolu sličnu onoj koju provodi nad svojim poslovnim jedinicama i ako ona obavlja znatan dio svojih aktivnosti u korist javnog naručitelja. Naime, ratio legis tog pravila počiva u činjenici da u takvom slučaju javni naručitelj zapravo djeluje koristeći vlastita sredstva te da je uspješni ponuditelj gotovo dio njegovih unutarnjih službi (
5
). Iako se u stavku 1. tog članka postavljaju uvjeti za primjenu navedene iznimke u slučaju ugovora koje je dodijelio javni naručitelj koji sam za sebe obavlja kontrolu nad pravnom osobom, njegov stavak 3. proširuje istu iznimku na ugovore koje je dodijelio javni naručitelj koji takvu kontrolu obavlja zajedno s drugim javnim naručiteljima. To je situacija u ovom predmetu u kojem dotičnu pravnu osobu (to jest, AF) nadzire više nizozemskih općina, uključujući općine BAR.
4.
U tom pogledu članak 12. stavak 3. prvi podstavak Direktive zahtijeva ispunjenje triju uvjeta kako bi se mogla izvršiti dodjela in house (
6
), među kojima se nalazi onaj koji je predviđen u točki (b) tog stavka 3. i predmet je glavnog postupka te zahtijeva da pravna osoba pod kontrolom usmjerava „više od 80 % svojih aktivnosti” u izvršavanju zadataka koje su joj povjerili javni naručitelji koji nad njom provode kontrolu (u daljnjem tekstu: uvjet aktivnosti). Članak 12. stavak 5. te direktive određuje da se za utvrđivanje tog „postotnog udjela aktivnosti” može, među ostalim, uzeti u obzir „prosjek sveukupnog prometa […] za razdoblje od tri godine prije dodjele ugovora”.
5.
U tom kontekstu Gerechtshof Den Haag (Žalbeni sud u Haagu, Nizozemska) nastoji doznati, u biti, mora li se u slučaju u kojem je pravna osoba pod kontrolom dio grupe poduzeća, poput AF‑a u ovom slučaju, „postotni udio aktivnosti” izračunati samo na temelju prometa te pravne osobe ili pak na temelju konsolidiranog prometa grupe.
6.
Iako je Sud već imao priliku pojasniti doseg iznimke in house nakon njezine kodifikacije na temelju Direktive 2014/24 (
7
), on je u okviru ovog predmeta na dosad neviđen način upitan o konkretnoj primjeni uvjeta aktivnosti i o relevantnosti koju u tu svrhu imaju druga područja prava Unije, a konkretno pojam „poduzetnik” u smislu prava tržišnog natjecanja Europske unije ili pojam „konsolidirani financijski izvještaji” u računovodstvenom pravu po osnovi Direktive 2013/34/EU (
8
).
II. Pravni okvir
7.
U uvodnim izjavama 5., 31. i 32. Direktive 2014/24 navedeno je:
„(5)
Trebalo bi ponoviti kako ništa u ovoj Direktivi ne obvezuje države članice da dodjeljuju ugovore ili eksternaliziraju usluge koje same žele pružati ili ih organizirati na načine koji ne podrazumijevaju sklapanje ugovora o javnoj nabavi u smislu ove Direktive. […].
[…]
(31)
Postoji znatna pravna nesigurnost po pitanju mjere u kojoj bi ugovori sklopljeni među subjektima u javnom sektoru trebali biti obuhvaćeni pravilima o javnoj nabavi. Relevantna sudska praksa Suda Europske unije različito se tumači u pojedinim državama članicama te čak među pojedinim javnim naručiteljima. Stoga je potrebno pojasniti u kojim slučajevima ugovori sklopljeni u javnom sektoru nisu podložni primjeni pravila o javnoj nabavi.
Takvo pojašnjenje trebalo bi biti u skladu s načelima određenima u relevantnoj sudskoj praksi Suda Europske unije. Sama činjenica da su obje stranke sporazuma tijela javne vlasti ne isključuje primjenu pravila o nabavi. […].
Trebalo bi osigurati da izuzeta javno‑javna suradnja ne izazove narušavanje tržišnog natjecanja u odnosu na privatne gospodarske subjekte ako stavlja privatne pružatelje usluga u bolji položaj od svojih konkurenata.
(32)
Ugovori o javnoj nabavi dodijeljeni pravnim osobama pod kontrolom ne bi trebali biti podložni primjeni postupaka pre[d]viđenih ovom Direktivom ako javni naručitelj nad tom pravnom osobom izvršava kontrolu sličnu onoj koju izvršava nad vlastitim poslovnim jedinicama, pod uvjetom da pravna osoba pod kontrolom izvršava najmanje 80 % svojih aktivnosti u okviru izvršavanja zadaća koje mu je povjerio javni naručitelj koji nad njim provodi kontrolu ili druge pravne osobe nad kojima taj javni naručitelj provodi kontrolu, bez obzira na korisnike predmeta ugovora.
Izuzeće se ne bi trebalo proširiti na slučajeve kada privatni gospodarski subjekt izravno sudjeluje u kapitalu pravne osobe pod kontrolom budući da bi u takvim slučajevima dodjela ugovora o javnoj nabavi bez natjecateljskog postupka pružila privatnom gospodarskom subjektu koji sudjeluje s kapitalom u pravnoj osobi pod kontrolom nepoštenu prednost pred njegovim konkurentima. […]. Nadalje bi trebalo pojasniti da je odlučujući element samo izravno privatno sudjelovanje u kontroliranoj pravnoj osobi. Dakle, kada postoji udio privatnog kapitala u javnom naručitelju ili javnim naručiteljima koji provode kontrolu, to ne isključuje dodjelu ugovora o javnoj nabavi pravnoj osobi pod kontrolom, bez primjene postupaka koje predviđa ova Direktiva budući da takvi udjeli ne utječu negativno na tržišno natjecanje među privatnim gospodarskim subjektima.
[…]”
8.
Članak 2. te direktive, naslovljen „Definicije”, predviđa u svojem stavku 1.:
„Za potrebe ove Direktive primjenjuju se sljedeće definicije:
1.
‚javni naručitelj’ znači država, regionalne ili lokalne vlasti, javnopravna tijela, udruženja koja je osnovala jedna ili nekoliko takvih vlasti ili jedno ili nekoliko takvih javnopravnih tijela;
[…]
5.
‚ugovori o javnoj nabavi’ znači ugovori kojima se ostvaruje financijski interes, sklopljeni u pisanom obliku između jednog ili više gospodarskih subjekata i jednog ili više javnih naručitelja, a čiji je predmet izvođenje radova, nabava robe ili pružanje usluga;
[…]
10.
‚gospodarski subjekt’ znači fizička ili pravna osoba ili javno tijelo ili skupina tih osoba i/ili tijela, uključujući svako privremeno udruženje poduzeća, koja na tržištu nudi izvođenje radova i/ili posla, isporuku robe ili pružanje usluga;
[…]”
9.
Članak 12. navedene direktive, naslovljen „Ugovori o javnoj nabavi između subjekata u javnom sektoru”, glasi:
„1.   Ugovor o javnoj nabavi koji javni naručitelj dodijeli drugoj pravnoj osobi na temelju privatnog ili javnog prava ne spada u područje primjene ove Direktive ako su ispunjeni svi sljedeći uvjeti:
(a)
nad tom pravnom osobom javni naručitelj obavlja kontrolu sličnu onoj koju provodi nad svojim poslovnim jedinicama;
(b)
pravna osoba pod kontrolom provodi više od 80 % svojih aktivnosti u izvršavanju zadataka koje joj je povjerio javni naručitelj koji nad njom provodi kontrolu ili koje su joj povjerile druge pravne osobe nad kojima taj javni naručitelj provodi kontrolu; i
(c)
nema izravnog učešća privatnog kapitala u pravnoj osobi pod kontrolom osim sudjelovanja privatnog kapitala koji nema značajke kontroliranja i blokiranja, a koji se zahtijeva nacionalnim zakonodavnim odredbama, u skladu u Ugovorima, i koji ne vrši odlučujući utjecaj na pravnu osobu pod kontrolom.
Smatra se da javni naručitelj nad pravnom osobom provodi kontrolu sličnu onoj koju provodi nad svojim poslovnim jedinicama u smislu prvog podstavka točke (a) ako ima presudan utjecaj na strateške ciljeve i na važne odluke pravne osobe nad kojom se provodi kontrola. Takvu kontrolu također može provoditi i drugi subjekt nad kojim javni naručitelj ili naručitelj na isti način provodi kontrolu.
[…]
3.   Javni naručitelj koji ne provodi kontrolu nad pravnom osobom na temelju privatnog ili javnog prava u smislu stavka 1. ipak može dodijeliti ugovor o javnoj nabavi toj pravnoj osobi bez primjene ove Direktive ako su ispunjeni svi sljedeći uvjeti:
(a)
nad tom pravnom osobom javni naručitelj provodi zajedno s drugim javnim naručiteljima kontrolu sličnu onoj koju provode nad svojim poslovnim jedinicama;
(b)
ta pravna osoba provodi više od 80 % svojih aktivnosti u izvršavanju zadataka koje su joj povjerili javni naručitelji koji nad njom provode kontrolu ili koje su joj povjerile druge pravne osobe nad kojima ti javni naručitelji provode kontrolu; i
(c)
nema izravnog učešća privatnog kapitala u pravnoj osobi pod kontrolom osim sudjelovanja privatnog kapitala koji nema značajke kontroliranja i blokiranja, a koji se zahtijeva nacionalnim zakonodavnim odredbama, u skladu u Ugovorima, i koji ne vrši odlučujući utjecaj na pravnu osobu pod kontrolom.
Za potrebe prvog podstavka točke (a) smatra se da javni naručitelj provodi zajedničku kontrolu nad pravnom osobom ako su ispunjeni svi sljedeći uvjeti:
i.
tijela pravne osobe pod kontrolom nadležna za odlučivanje sastavljena su od predstavnika svih sudjelujućih javnih naručitelja. Pojedinačni predstavnici mogu predstavljati nekoliko sudjelujućih javnih naručitelja ili sve njih;
ii.
ti javni naručitelji mogu zajedno imati presudan utjecaj nad strateškim ciljevima i važnim odlukama pravne osobe pod kontrolom; i
iii.
pravna osoba pod kontrolom nema interese različite od interesa javnih naručitelja koji nad njom provode kontrolu.
[…]
5.   Za utvrđivanje postotnog udjela aktivnosti iz stavka 1. prvog podstavka točke (b), stavka 3. prvog podstavka točke (b) te stavka 4. točke (c) uzima se u obzir prosjek sveukupnog prometa ili odgovarajuće alternativno mjerilo koje se temelji na djelatnosti poput troškova koje su relevantna pravna osoba ili javni naručitelj imali za usluge, robu i radove za razdoblje od tri godine prije dodjele ugovora.
[…]”
III. Glavni postupak, prethodna pitanja i postupak pred Sudom
10.
Tijekom 1995. općine pokrajine Frizija (Nizozemska) osnovale su zajedničku neprofitnu organizaciju za obradu otpada, odnosno AF. Nakon tog datuma druge općine, koje se ne nalaze u Friziji, također su postale dioničari AF‑a.
11.
AF je na čelu grupe društava kćeri od kojih, kao navodi sud koji je uputio zahtjev, neka posluju u području koje se ne sastoji od izvršavanja zadataka koje su općine dioničari AF‑a (
9
) povjerile AF‑u ili tim društvima kćerima. AF sastavlja konsolidirane godišnje financijske izvještaje u koje se u skladu s člankom 22. Direktive 2013/34 uključuju vlastiti financijski podaci i financijski podaci njegovih društava kćeri nad kojima može provoditi kontrolu ili koja su pod njegovom jedinstvenom upravom.
12.
Osim toga, sam AF upravlja odlagalištem otpada (u daljnjem tekstu: odlagalište o kojemu je riječ) po nalogu općina pokrajine Frizije. To odlagalište otpada prihvaća preostali otpad koji nije otpad iz kućanstava (
10
), među ostalim, industrijski otpad i otpad podrijetlom od općinskih projekata, poput sanacije tla u okviru izgradnje zgrada ili uklanjanja azbesta.
13.
Tijekom 2000. tri općine pokrajine Južne Holandije (Nizozemska) osnovale su neprofitnu organizaciju Irado kako bi se, među ostalim, osigurala provedba njihova gospodarenja otpadom. Tijekom 2017. Irado je postao dioničar AF‑a i, potom je, 1. veljače 2017., osigurao preko potonjeg obradu preostalog otpada iz kućanstava koji prikuplja u navedenim trima općinama.
14.
Tijekom 2015. općine BAR, koje se nalaze također u pokrajini Južnoj Holandiji, osnovale su neprofitnu organizaciju BAR kako bi se osigurala provedba njihova gospodarenja otpadom (
11
).
15.
Do 31. prosinca 2019. svaka od općina BAR sklopila je sporazum s različitim društvima za obradu otpada. Na temelju tih sporazuma AVR, trgovačko društvo specijalizirano u tom sektoru, obrađivalo je preostali otpad iz kućanstava tih općina, djelomično u svojstvu podizvođača.
16.
Tijekom 2019. općine BAR odlučile su da će društvo BAR preuzeti udjel u Iradu i da će ovo potonje biti zaduženo za prikupljanje i obradu njihova preostalog otpada iz kućanstva.
17.
Dana 13. prosinca 2019. Irado i AF sklopili su ugovor o isporuci, prijevozu i obradi preostalog otpada iz kućanstava općinâ BAR od 1. siječnja 2020. (u daljnjem tekstu: dodjela Irado – AF).
18.
Dana 20. prosinca 2019. BAR i Irado sklopili su ugovor koji se također odnosio na obradu preostalog otpada iz kućanstava općinâ BAR (u daljnjem tekstu: dodjela BAR – Irado).
19.
Dana 31. prosinca 2019. BAR je postao dioničar Irada.
20.
AVR podnio je rechtbanku Den Haag (Sud u Haagu, Ninozemska) tužbu kojom se traži, kao glavno, da se ponište ili, podredno, raskinu ili ne provedu dodijeljeni ugovori navedeni u točkama 17. i 18. ovog mišljenja jer uvjeti koji omogućavaju dodjelu in house nisu ispunjeni. Tom se tužbom također zahtijevalo da se naloži provođenje postupka javne nabave za te ugovore ako ih općine BAR još uvijek žele dodijeliti.
21.
Nakon što je ta tužba odbijena uz obrazloženje da su ispunjeni uvjeti koji omogućuju dodjelu in house, AVR je podnio žalbu protiv te presude Gerechtshofu Den Haag (Žalbeni sud u Haagu, Nizozemska), sudu koji je uputio zahtjev.
22.
Taj sud navodi da je među strankama nesporno da su te dvije prethodno navedene dodjele u načelu obuhvaćene obvezom provedbe nadmetanja predviđenom Direktivom 2014/24, osim ako se može primijeniti iznimka in house.
23.
Prema tome, navedeni sud smatra u svrhu rješavanja spora koji je u tijeku pred njim valja u bitnome ocijeniti ispunjava li AF u odnosu koji održava s javnim naručiteljima koji ga kontroliraju zahtjeve predviđene u članku 12. stavku 3. prvom podstavku točki (b) i stavku 5. prvom podstavku te direktive. U skladu s prvom od tih odredaba pravna osoba kojoj se ugovor dodjeljuje mora provoditi više od 80 % svojih aktivnosti u izvršavanju zadataka koje su joj povjerili javni naručitelji koji nad njom provode kontrolu. U drugoj odredbi pojašnjeno je da se taj postotni udio aktivnosti utvrđuje, među ostalim, prema prosjeku sveukupnog prometa.
24.
U tom pogledu isti sud izražava dvojbe osobito u pogledu dvaju aspekata.
25.
Naime, s jedne strane, on dvoji glede pitanja treba li u svrhu izračuna prometa koji valja prihvatiti radi ocjene je li uvjet u vidu praga od 80 % aktivnosti ispunjen, uzeti u obzir samo promet koji je AF ostvario ili i promet grupe kojoj on pripada. Naime, u ovom slučaju dosezanje tog praga ovisi o načinu na koji se razmatra konsolidirani promet grupe.
26.
Po toj osnovi sud koji je uputio zahtjev ističe da tuženici u glavnom postupku tvrde da zato što se članak 12. stavak 3. prvi podstavak točka (b) Direktive 2014/24 odnosi izričito na aktivnosti pravne osobe kojoj se ugovor o javnoj nabavi dodjeljuje, relevantni promet može biti samo promet same te pravne osobe, to jest AF‑a. Ako bi se prihvatio konsolidirani promet grupe kojoj on pripada, to bi bila primjena te odredbe contra legem. Osim toga, konsolidirani promet nije dobar pokazatelj s obzirom na to da je pravna teorija o konsolidiranju u računovodstvenom pravu previše tehnička i složena. Obratno, AVR tvrdi da se u obzir mora uzeti promet grupe jer se jedino tako može voditi računa o činjeničnoj i gospodarskoj stvarnosti osobe koja je dio grupe (
12
). U protivnom bi pravna osoba koju javni naručitelji kontroliraju mogla zaobići zahtjev naveden u članku 12. stavku 3. prvom podstavku točki (b) te direktive tako da posluje u okviru grupe unutar koje bi ta pravna osoba sama obavljala više od 80 % svojih aktivnosti u korist tih javnih naručitelja, prepuštajući jednom ili više društava u toj grupi da posluju na slobodnom tržištu.
27.
S druge strane, taj sud smatra da bi, pod pretpostavkom da Sud utvrdi da se mora uzeti u obzir samo nekonsolidirani promet AF‑a, tada valjalo utvrditi treba li on uzeti u obzir promet koji je ostvario AF po osnovi svojeg upravljanja odlagalištem kao promet ostvaren u izvršavanju zadataka koje je povjerio javni naručitelj. U tom pogledu navedeni sud naglašava da AVR tvrdi da odlagalištima industrijskog otpada koja se nalaze u Nizozemskoj djelomično upravljaju privatni gospodarski subjekti, tako da ne bi trebalo uzeti u obzir promet povezan s odlagalištem s obzirom na to da se po osnovi tog upravljanja AF natječe s tim subjektima. Tuženici u glavnom postupku navode da promet AF‑a u pogledu odlagališta o kojemu je riječ potječe od izvršavanja zadataka koje su povjerili javni naručitelji i da bi ga stoga trebalo uzeti u obzir, neovisno o činjenici da se taj promet ostvaruje s trećim poduzećima koji na njega odlažu svoj otpad.
28.
U tim je okolnostima Gerechtshof Den Haag (Žalbeni sud u Haagu) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Treba li kriterij aktivnosti iz članka 12. stavka 3. prvog podstavka točke (b) Direktive [2014/24] u vezi s njezinim člankom 12. stavkom 5., tumačiti na način da se: ako se [postotni udio djelatnosti], koji je naveden u potonjem članku, utvrđuje na temelju prometa, a pravna osoba pod nadzorom pripada grupi, u obzir uzima isključivo promet sâme pravne osobe pod nadzorom ili promet svih povezanih ili nepovezanih društava unutar grupe, kao što je, primjerice
(i)
konsolidirani promet, koji u skladu s prenošenjem članaka 22. i 24. Direktive 2013/34 u nacionalno pravo predstavlja zbroj prometa dotične pravne osobe i prihoda drugih društava u grupi, ili
(ii)
promet poduzeća s kojima pravna osoba pod nadzorom čini jedinstveni gospodarski subjekt u smislu pojma „poduzetnik” koji se primjenjuje u pravu tržišnog natjecanja Unije?
2.
Ako je odgovor na prvo pitanje taj da se u obzir uzima isključivo promet sâme pravne osobe pod nadzorom, treba li kriterij aktivnosti koji se navodi u tom pitanju tumačiti na način da se: promet ostvaren kada treće osobe, kao korisnici, odlažu otpad na odlagalište kojim upravlja pravna osoba pod nadzorom za račun javnih naručitelja koji nad njom provode nadzor smatra prometom koji proizlazi iz izvršavanja zadaća koje su toj pravnoj osobi povjerili javni naručitelji koji nad njom provode nadzor, uzimajući u obzir to da se pravna osoba pod nadzorom u tom pogledu također natječe s privatnim pružateljima usluga?”
29.
Pisana očitovanja podnijeli su AVR, AF, Irado, BAR, općine BAR, talijanska i austrijska vlada te Europska komisija. Te su stranke, osim austrijske vlade, iznijele i usmena očitovanja na raspravi održanoj 5. veljače 2025.
IV. Analiza
A. Uvodna opažanja
30.
Ovaj predmet odnosi se na uvjete za dodjele in house, to jest izravne dodjele ugovora o javnoj nabavi bez provedbe nadmetanja u slučaju zajedničke kontrole koju provode javni naručitelji nad dotičnom pravnom osobom na temelju članka 12. stavka 3. Direktive 2014/24.
31.
Podsjećam na to da ta odredba predviđa da u područje primjene te direktive ne ulazi ugovor o javnoj nabavi koji javni naručitelj dodijeli drugoj pravnoj osobi na temelju privatnog ili javnog prava kada, prvo, nad tom pravnom osobom javni naručitelj provodi zajedno s drugim javnim naručiteljima kontrolu sličnu onoj koju provode nad svojim poslovnim jedinicama (prvi uvjet), drugo, navedena pravna osoba provodi više od 80 % svojih aktivnosti u izvršavanju zadataka koje su joj povjerili javni naručitelji koji nad njom provode kontrolu ili koje su joj povjerile druge pravne osobe nad kojima ti javni naručitelji provode kontrolu (drugi uvjet), i, treće, nema, u načelu, izravnog udjela privatnog kapitala u istoj pravnoj osobi (treći uvjet).
32.
U ovom slučaju, pitanja koja postavlja sud koji je uputio zahtjev odnose se isključivo na drugi uvjet i potječu iz spora koji se odnosi na obradu otpada iz kućanstva općinâ BAR putem relativno složene pravne strukture.
33.
S obzirom na tu složenost, čini mi se svrsishodnim prvo dati pojašnjenja koja će omogućiti da se ta pitanja bolje odrede. Tako se predmet spora u glavnom postupku odnosi, u biti, na zakonitost izravne dodjele ugovora AF‑u od strane općina BAR za isporuku, prijevoz i obradu preostalog otpada iz kućanstva tih općina putem složenog mehanizma za stvaranje zajedničke kontrole općinâ BAR nad AF‑om preko dvaju posredničkih subjekata, BAR‑a i Irada. Konkretnije, prvo su općine BAR osnovale BAR, neprofitnu organizaciju kako bi se osigurala provedba njihova gospodarenja otpadom. Potom je u okviru dodjele in house BAR dodijelio Iradu ugovor radi prikupljanja i obrade preostalog otpada iz kućanstava triju dotičnih općina (dodjela BAR – Irado). Irado je neprofitna organizacija koju su osnovale druge tri općine iz iste pokrajine kao i općine BAR radi provedbe gospodarenja otpadom tih drugih općina. Potom je Irado također izvršio izravnu dodjelu AF‑u radi isporuke, prijevoza i obrade preostalog otpada iz kućanstva općinâ BAR (dodjela Irado – AF). AF je zajednička neprofitna organizacija za obradu otpada koju su osnovale općine pokrajine Frizije i druge općine koje se ne nalaze u toj pokrajini i tim su povodom također postale dioničari u njemu. AF je na čelu grupe društava kćeri čije aktivnosti uključuju, među ostalim, proizvodnju električne energije i pare od izgaranja preostalog otpada ili organske fermentacije iz takvog otpada radi dobivanja bioplina. Osim toga, sam AF upravlja odlagalištem po nalogu općina pokrajine Frizije. To odlagalište prihvaća preostali otpad koji nije otpad iz kućanstava, među ostalim, industrijski otpad i otpad podrijetlom od općinskih projekata, poput sanacije tla u okviru izgradnje zgrada ili uklanjanja.
34.
Spor u glavnom postupku pred sudom koji je uputio zahtjev iznesen je po žalbi AVR‑a, trgovačkog društva koje posluje u području obrade otpada, radi osporavanja zakonitosti dodjela BAR – Irado i Irado – AF po osnovi iznimke in
house.
35.
Kako bi se utvrdilo je li moguće pozvati se na iznimku in house, taj sud napominje da mora ocijeniti ispunjava li AF u svojim odnosima koje održava s BAR‑om i Iradom drugi uvjet utvrđen u članku 12. stavku 3. prvom podstavku točki (b) Direktive 2014/24, prema kojem AF mora obavljati više od 80 % svojih aktivnosti u izvršavanju zadataka koje su mu povjerili dioničari AF‑a, to jest Irado i druge općine Frizije. Takva je ocjena uvjetovana dvama elementima: s jedne strane, prometom koji se uzima u obzir radi ocjene kriterija aktivnosti pri čemu je prag „više od 80 %” aktivnosti postignut jedino prometom AF‑a razmatranim zasebno, a ne prometom grupe kojoj on pripada (prvo prethodno pitanje) i, s druge strane, uzimanjem u obzir prometa koji je ostvaren odlagalištem AF‑a kao prometa ostvarenog u izvršavanju zadataka koje su AF‑u povjerili dioničari koji ga kontroliraju (drugo prethodno pitanje).
36.
Nakon što je to pojašnjeno, smatram korisnim da se potom, a prije ispitivanja merituma tih pitanja, istaknu određeni aspekti povezani s primjenom iznimke in house koji su, prema mojem mišljenju, čini se također relevantni u svrhu ove analize, a da ipak nisu predmet ovog zahtjeva za prethodnu odluku.
37.
Kao prvo, ističem da sud koji je uputio zahtjev uopće nema u vidu prvi uvjet postavljen člankom 12. stavkom 3. prvim podstavkom točkom (a) Direktive 2014/24, kojim se od javnih naručitelja zahtijeva da nad pravnom osobom zajednički provode kontrolu sličnu onoj koju provode nad svojim poslovnim jedinicama. Kao što je to Sud naglasio u svojoj presudi Sambre, za razliku od stavaka 1. i 2. tog članka, njegov stavak 3. ne predviđa da se uvjeti koji se odnose na kontrolu javnog naručitelja nad pravnom osobom koja je uspješni ponuditelj mogu neizravno ispuniti, to jest kada kontrolu provodi druga pravna osoba nad kojom javni naručitelj na isti način provodi kontrolu (
13
). Usto, pojam „zajednička kontrola” nad pravnom osobom u okviru primjene tog stavka 3. ima osobitosti koje su pojašnjene u drugom podstavku te iste odredbe u kojem su utvrđena tri kumulativna uvjeta koja se odnose na sljedeće elemente: (i) sastav tijela odlučivanja pravne osobe pod kontrolom, (ii) sposobnost posjedovanja presudnog utjecaja nad njezinim važnim ciljevima i odlukama i (iii) posjedovanje interesa usklađenih s interesima javnih naručitelja (
14
).
38.
U tom pogledu primjećujem da u ovom slučaju iz sadržaja spisa kojim Sud raspolaže ne proizlazi da su općine BAR izravno dio sastava AF‑ovih tijela odlučivanja, što bi im omogućilo presudan utjecaj na važne odluke koje on donosi. Više se čini da općine BAR neizravno imaju udjel u njemu preko Irada jer je on pod kontrolom društva BAR koje je pak pod zajedničkom kontrolom općina BAR (
15
). Međutim, u slučaju takve neizravne kontrole preko dvaju posredničkih subjekata teško mi je shvatiti kako bi se ta vrsta kaskadne kontrole razlikovala od neizravne kontrole koju je Sud izričito isključio u kontekstu zajedničkih kontrola. Osim toga, takva vrsta kaskadne kontrole dovela bi de facto do razrjeđivanja prvotno provođene kontrole, čime bi se udaljila od ratio legisa iznimke in house koja počiva na zamisli prema kojoj javni naručitelji izvršavaju svoje zadaće pružanja javne usluge koristeći vlastita sredstva (
16
). Stoga će na sudu koji je uputio zahtjev biti da provjeri je li u okolnostima konkretnog slučaja kontrola koju nad AF‑om provode općine BAR stvarna kontrola slična onoj koju one provode nad svojim poslovnim jedinicama.
39.
Kao drugo, utvrđujem da se zbog redoslijeda prema kojem su se uspostavljali različiti odnosi o kojima je riječ u glavnom postupku također pojavljuju neke dvojbe u pogledu trenutka u kojem su bili ispunjeni uvjeti za dvije dodjele o kojima je riječ u glavnom postupku. Naime, uvjeti za usklađenu primjenu odredbe koja odstupa od zakonodavstva Unije o javnoj nabavi moraju se u načelu ispuniti u trenutku sklapanja ugovora o dodjeli (
17
). U ovom slučaju, kao što proizlazi iz točaka 17. do 19. ovog mišljenja, niti općine BAR niti sam BAR nisu imali udjela u Iradu tijekom dodjele dvaju spornih ugovora o nabavi. Naime, do dodjele Irado – AF došlo je 13. prosinca 2019., a do dodjele BAR – Irado 20. prosinca 2019., dok je BAR – i, dakle, neizravno, općine BAR – postao dioničar Irada tek od 31. prosinca 2019. Tako pitanje primjene članka 12. Direktive 2014/24 u glavnom postupku ovisi o tome moraju li se s obzirom na kronološki redoslijed u kojem su ti ugovori bili sklopljeni ovi potonji ocijeniti kao cjelina, tako da se kao datum sklapanja dvaju spornih ugovora o nabavi u obzir uzme onaj na koji je BAR postao dioničar društva Irado, to jest 31. prosinca 2019. (
18
). U tom pogledu valja podsjetiti na to da se za potrebe moguće kvalifikacije operacije koja podrazumijeva više faza kao „ugovora o javnoj nabavi” ta operacija mora ispitati u cjelini i uzimajući u obzir njezinu svrhu (
19
). Prema tome, ako je relevantan trenutak u svrhu uzimanja u obzir uvjeta koji se odnose na iznimku in house bio 31. prosinca 2019., takva bi primjena zahtijevala barem potvrdu da je dodjela BAR – Irado stupila na snagu nakon tog datuma, to jest 1. siječnja 2020. (
20
).
40.
Kao treće, i u pogledu te iste problematike, iako sud koji je uputio zahtjev navodi da se prethodna pitanja odnose na dvije izravne dodjele, to jest na dodjele BAR – Irado i Irado – AF, teško je shvatiti zašto bi aktivnosti AF‑a bile relevantne u ovom slučaju za ocjenu zakonitosti dodjele BAR – Irado, iako AF nije strana ugovora koji se odnosi na tu nabavu. Naime, te dvije dodjele trebaju se razmatrati odvojeno, pri čemu se dodjela BAR – Irado treba razmatrati na temelju Iradovog prometa (
21
).
41.
Kao treće i posljednje, što se tiče pitanja koja je postavio sud koji je uputio zahtjev, podsjećam, kako je to Sud već presudio, da glavni cilj pravila prava Unije iz područja javne nabave, tj. slobodno kretanje robe i usluga i otvaranje nenarušenom tržišnom natjecanju u svim državama članicama, podrazumijeva obvezu primjenjivanja pravila o provedbi postupaka javne nabave, kada javni naručitelj odluči s pravno različitim subjektom u pisanom obliku sklopiti naplatni ugovor, neovisno o tome je li taj subjekt i sam javni naručitelj ili ne. Svaka se iznimka od primjene te obveze mora tumačiti usko (
22
).
42.
Ta će pitanja trebati analizirati s obzirom na ovu sudsku praksu Suda u mjeri u kojoj, među ostalim, a kao što to proizlazi iz uvodne izjave 31. Direktive 2014/24, pojašnjenja koja treba dati u vezi s ugovorima o nabavi sklopljenima među subjektima u javnom sektoru moraju biti u skladu s načelima određenima u navedenoj sudskoj praksi (
23
).
B. Prvo prethodno pitanje
43.
Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev nastoji u biti saznati treba li članak 12. stavak 3. prvi podstavak točku (b) Direktive 2014/24, u vezi s člankom 12. stavkom 5. prvim podstavkom te direktive, tumačiti na način da se uvjet koji se odnosi na to da pravna osoba pod kontrolom obavlja više od 80 % svojih aktivnosti u izvršavanju zadataka koje su joj povjerili javni naručitelji koji je kontroliraju, kada se postotni udio aktivnosti iz tih odredbi utvrđuje na temelju prometa i kada ta pravna osoba kontrolira druga poduzeća s kojima čini grupu, mora ocijeniti samo na osnovi prometa te pravne osobe ili pak na osnovi prometa te grupe. U ovom potonjem slučaju taj sud dvoji glede mogućnosti da se u obzir uzme konsolidirani promet grupe na temelju članaka 22. i 24. Direktive 2013/34 ili promet subjekata s kojima pravna osoba pod kontrolom čini „jedinstveni gospodarski subjekt” u smislu pojma „poduzetnik” proizišlog iz Unijina prava tržišnog natjecanja.
44.
Podsjećam na to da članak 12. stavak 5. prvi podstavak Direktive 2014/24 predviđa da se za utvrđivanje „postotnog udjela aktivnosti” iz članka 12. stavka 3. prvog podstavka točke (b) te direktive, uzima u obzir, među ostalim, „prosjek sveukupnog prometa […] za razdoblje od tri godine prije dodjele ugovora”. Ovdje sud koji je uputio zahtjev navodi da na osnovi konsolidiranog prometa grupe kojoj AF pripada taj „postotni udio aktivnosti” iznosi manje od 80 % i da stoga dodjele o kojima je riječ u glavnom postupku ne ispunjavaju drugi uvjet predviđen u toj odredbi. S druge strane, samo bi na osnovi (nekonsolidiranog) prometa AF‑a „postotni udio aktivnosti” bio veći od 80 %, a općine BAR mogle bi se opravdano pozvati na iznimku in house, pri čemu ta viša stopa potvrđuje činjenicu da znatan dio svojih aktivnosti AF obavlja za račun općina BAR i drugih javnih naručitelja koji ga kontroliraju.
45.
U tom pogledu ističem najprije da se u okviru Direktive 2014/24 ne definiraju niti konkretiziraju pojmovi „postotni udio aktivnosti” i pojam „promet” koji se nalaze u tom članku 12. stavku 5 (
24
).
46.
U skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda, pojmovi iz odredbe prava Unije koja ne sadržava nikakvo izričito upućivanje na pravo država članica za utvrđivanje njezina smisla i dosega u cijeloj Europskoj uniji trebaju se tumačiti na autonoman i ujednačen način, koji treba pažljivo izabrati uzimajući u obzir ne samo njezin tekst, nego i kontekst i cilj propisa o kojemu se radi. Nastanak odredbe prava Unije može također otkriti elemente relevantne za njezino tumačenje (
25
).
47.
Kao prvo, kad je riječ o tekstu članka 12. stavka 5. prvog podstavka Direktive 2014/24 iz te odredbe proizlazi da se za utvrđivanje postotnog udjela aktivnosti „uzima […] u obzir prosjek sveukupnog prometa ili odgovarajuće alternativno mjerilo koje se temelji na djelatnosti poput troškova koje su relevantna pravna osoba ili javni naručitelj imali za usluge, robu i radove za razdoblje od tri godine prije dodjele ugovora” (
26
). Usto, drugi podstavak te odredbe predviđa da „[a]ko, zbog datuma na koji su relevantna pravna osoba ili javni naručitelj osnovani ili kada su počeli obavljati djelatnosti ili zbog reorganizacije njezinih djelatnosti, za promet […] nisu dostupni podaci za prethodne tri godine ili više nisu važeći, dostatno je da ta pravna osoba poslovnim projekcijama pokaže da je mjerilo djelatnosti vjerodostojno” (
27
).
48.
Iz teksta tih odredaba proizlazi da se promet tiče „pravne osobe” ili „javnog naručitelja” na koje se dodjela odnosi. To se može objasniti samom prirodom stavka 5. članka 12. Direktive 2014/24 kojim se nastoji odrediti način na koji se mora utvrditi postotni udio aktivnosti iz stavaka 1., 3. i 4. tog članka 12. koji, upućujući na kriterij aktivnosti, također koriste izraz „pravna osoba” (
28
) ili „javni naručitelj” (
29
). Međutim, u svrhu ove analize relevantno je samo upućivanje na pojam „pravna osoba”.
49.
Stoga, iz doslovnog tumačenja relevantnih odredaba, na koje se tuženici u glavnom postupku pozivaju, proizlazi da bi pojam „promet”, u smislu tih odredaba trebalo ocjenjivati samo prema prometu „relevantne pravne osobe”, u ovom slučaju AF‑a, a ne grupe kojoj pripada.
50.
Međutim, smatram da taj zaključak, zasnovan na doslovnom tumačenju, ne može sam po sebi biti dovoljan da opravda neuzimanje u obzir prometa grupe poduzeća, osobito s obzirom na kontekst i ciljeve koji su zadani člankom 12. Direktive 2014/24. Naime, smatram da ne treba držati previše do formalnosti u pogledu tumačenja tih pojmova. Takav bi pristup bio prema mojem mišljenju suprotan sudskoj praksi Suda kojom se poziva nacionalni sud da kada ocjenjuje je li aktivnost subjekta uspješnog ponuditelja usmjerena pretežno na javne naručitelje koji ga nadziru uzme u obzir „sve okolnosti slučaja, kako kvalitativne tako i količinske” (
30
).
51.
Tako, kao drugo, kad je riječ o kontekstu i povijesti nastanka članka 12. stavka 5. prvog podstavka Direktive 2014/24, podsjećam na to da su u skladu s člankom 2. stavkom 1. točkom 5. te direktive, „ugovori o javnoj nabavi” definirani kao „ugovori kojima se ostvaruje financijski interes, sklopljeni u pisanom obliku između jednog ili više gospodarskih subjekata i jednog ili više javnih naručitelja” (
31
). Pod pojmom „gospodarski subjekti” podrazumijeva se u skladu s točkom 10. te iste odredbe „fizička ili pravna osoba ili javno tijelo ili skupina tih osoba i/ili tijela […] koja na tržištu nudi izvođenje radova i/ili posla, isporuku robe ili pružanje usluga” (
32
). Prema tome, u okviru analize članka 12. navedene direktive ne može se zanemariti da ta odredba, s obzirom na to da se odnosi na „ugovore o javnoj nabavi između subjekata u javnom sektoru”, koristi terminologiju koja se upotrebljava za definiranje „ugovora o javnoj nabavi” neovisno o činjenici da ona čini iznimku od primjene pravila u vezi s njihovom dodjelom. Tako taj članak 12. u svojim stavcima 1. i 3. očito upućuje na „pravnu osobu na temelju privatnog ili javnog prava” kako bi se osigurala terminološka dosljednost s pojmom „gospodarski subjekt” koji također obuhvaća osobito „pravne osobe”. Osim toga, budući da su „ugovori o javnoj nabavi” definirani kao „ugovori kojima se ostvaruje financijski interes” čak i u okviru iznimke predviđene u članku 12. stavku 3. iste direktive dodjelu treba povjeriti osobi koja je strana u ugovoru. Ta bi kontekstualna analiza mogla objasniti stoga odluku zakonodavca Unije da upotrijebi pojam „pravna osoba”, a ne širi pojam poput „poduzeće” ili „grupa poduzeća” koji bi samo na temelju teksta te odredbe dopustio zaključak da opseg relevantnog prometa može biti širi od opsega dotične pravne osobe. Iako je točno da je taj zakonodavac mogao uputiti na pojam „poduzeće”, niti iz te kontekstualne analize, a niti čak iz pripremnih akata za Direktivu 2014/24, ne proizlazi da je izraz „pravna osoba” namjerno odabran da stoji nasuprot pojmu „poduzeće” ili da ta dva pojma ne mogu supostojati (
33
).
52.
Kao treće, kad je riječ o ciljevima zadanim člankom 12. Direktive 2014/24, kao što je Sud to objasnio, cilj zahtjeva da pravna osoba ostvaruje znatan dio svoje aktivnosti za javnog naručitelja ili više njih koje ga nadziru je jamčiti primjenjivost te direktive i u slučaju kada je ta pravna osoba aktivna na tržištu i tako može ući u tržišnu utakmicu s drugim poduzećima. Naime, ne znači da je takva pravna osoba nužno lišena svoje slobode djelovanja samo zato što odluke koje je se tiču donose javni naručitelji koji je nadziru, ako ona i dalje može obavljati znatan dio svoje gospodarske aktivnosti za druge subjekte. Sud dodaje, naprotiv, kada su usluge iste osobe namijenjene samo javnim naručiteljima, čini se opravdanim izuzeti je od ograničenja iz navedene direktive, s obzirom na to da su ona namijenjena očuvanju tržišnog natjecanja koje u ovom slučaju više nije potrebno (
34
). Naime, u skladu s uvodnom izjavom 31. iste direktive, iznimka od obveze provedbe nadmetanja ne smije izazvati narušavanje tržišnog natjecanja u odnosu na privatne gospodarske subjekte tako da stavlja privatne pružatelje usluga u bolji položaj od svojih konkurenata.
53.
Tim bi se ciljem trebala, prema mojem mišljenju, voditi analiza u svrhu ocjene opsega relevantnog prometa. Prema tome, odabir između konsolidiranog ili nekonsolidiranog prometa u okviru primjene drugog uvjeta postavljenog u članku 12. stavku 3. Direktive 2014/14 mora se izvršiti u odnosu na njihovu sposobnost da otkriju obavlja li pravna osoba pod kontrolom znatan dio svoje gospodarske aktivnosti zbog javnih naručitelja koji je kontroliraju ili, obratno, obavlja li samo marginalni dio svoje aktivnosti s drugim privatnim subjektima (
35
).
54.
U tom pogledu smatram da, kada je, kao u ovom slučaju, pravna osoba pod kontrolom na čelu grupe i stoga djeluje kao društvo majka, konsolidirani promet te grupe može više odražavati okolnost, jesu li usluge koje pruža ta pravna osoba u bitnome namijenjene javnom naručitelju.
55.
Naime, kao prvo, u takvom slučaju konsolidirani promet pruža načelno vjerniju sliku stvarne veličine te pravne osobe pod kontrolom, čime se omogućuje da se ocijeni može li ona ući u tržišno natjecanje s drugim poduzećima, čak i neizravno, to jest s poduzećima koja su konkurenti društvima kćerima koja kontrolira. Naime, zbog te kontrole nad društvima kćerima promet koji ostvaruju društva kćeri može se s aspekta tržišnog natjecanja „pripisati” društvu majci, tako da se čini logičnim da se procjena postotnog udjela aktivnosti koje se obavljaju u izvršavanju zadataka koje su mu ti javni naručitelji povjerili provede u odnosu na taj konsolidirani promet. U tom pogledu, ne može se isključiti da su aktivnosti kontroliranih društava kćeri grupe neodvojivo povezane s izvršenjem zadataka povjerenih društvu majci, čak i prijeko potrebne za njega, tako da se promet koji ostvaruju ta društva kćeri mora uzeti u obzir kao promet ostvaren u izvršavanju tih zadataka (
36
).
56.
Kao drugo, ako društvo majka ima potporu putem dodjele in house, tada je sasvim moguće zamisliti da društvo kći, čak i ako posluje na drugom tržištu, ostvari od toga materijalnu korist, čime ga se stavlja u bolji položaj od njegovih konkurenata. U praksi bi se ovo potonje moglo tako koristiti solventnošću te ljudskim i materijalnim resursima društva majke. Na tom istom tragu razmišljanja pravna osoba pod kontrolom mogla bi si dopustiti da na javne dioničare primijeni više tarife od tržišnih i zaračuna niže cijene strankama koje nisu dioničari putem svojih društava kćeri i tako dovesti do nepoštenog tržišnog natjecanja u odnosu na privatne subjekte koji pružaju konkurentske usluge osobama koje nisu dioničari (
37
).
57.
Kao treće i nadasve, odabirom konsolidiranog prometa grupe omogućilo bi se otklanjanje rizika u vidu mogućnosti javnih tijela da lako izbjegnu primjenu Direktive 2014/24 umjetnim razdvajanjem strukture poduzeća pod kontrolom kako bi se prividno poštovao prag od 80 % aktivnosti. Naime, javni subjekti mogli bi se jednostavno izuzeti od tržišnog natjecanja tako da se poduzeće samo formalno razdvoji na više društava kćeri i da im se dodijeli dio prometa ostvarenog na privatnom tržištu s ciljem zaobilaženja tog praga. To bi dovelo do činjenice neopravdano velikog broja iznimaka od primjene te direktive, a time i do smanjenja tržišnog natjecanja. Stoga, ciljevi zadani navedenom direktivom, a osobito otvaranje nenarušenom tržišnom natjecanju u svim državama članicama bili bi ugroženi ako bi javni naručitelji bili slobodni koristiti se potezima radi prikrivanja dodjele ugovora o javnoj nabavi usluga poduzećima s miješanim kapitalom (
38
). Stoga bi se upotrebom konsolidiranog prometa mogle ograničiti mogućnosti takvog zaobilaženja.
58.
S obzirom na prethodno navedeno, zato što je pravna osoba pod kontrolom društvo majka grupe, „prosječni sveukupni promet” te pravne osobe pod kontrolom u smislu članka 12. stavka 5. prvog podstavka Direktive 2014/24 mora se izjednačiti s konsolidiranim prometom te grupe. Naprotiv, promet grupe poduzeća nije relevantan kada je pravna osoba pod kontrolom samo jedno od društava kćeri te grupe, bez ikakve kontrole nad drugim poduzećima iz iste grupe.
59.
Kao četvrto i posljednje, što se tiče dvojbi koje je istaknuo sud koji je uputio zahtjev glede, u biti, okolnosti jesu li u svrhu utvrđivanja konsolidiranog prometa grupe relevantne odredbe Direktive 2013/34 ili pojam „poduzetnik” proizišao iz Unijina prava tržišnog natjecanja, mislim da se prednost treba dati funkcionalnom pristupu zbog razloga u nastavku.
60.
Kao prvo, kad je riječ o Direktivi 2013/34, iz uvodne izjave 31. te direktive proizlazi da bi „[k]onsolidirani financijski izvještaji trebali […] prikazati aktivnosti matičnog poduzeća i njegovih poduzeća kćeri kao jedinstvenoga gospodarskog subjekta (grupe). Poduzeća koja kontrolira matično poduzeće trebalo bi smatrati poduzećima kćerima. Kontrola bi se trebala zasnivati na držanju većine glasačkih prava, ali kontrola može postojati i ako postoje ugovori s dioničarima ili članovima tog poduzeća.| U određenim okolnostima kontrola se može učinkovito izvršavati i kada je matično poduzeće imatelj manjine dionica ili udjela ili nijedne dionice odnosno nijednog udjela u poduzeću kćeri […]” (
39
).
61.
Iz toga slijedi da ta direktiva ne obuhvaća samo situacije kontrole kapitala, nego i ugovorne i upravne kontrole, tako da se daje prednost funkcionalnom pristupu. Naime, u članku 22. navedene direktive predviđeno je da države članice zahtijevaju od društava majki sastavljanje „konsolidiranih financijskih izvještaja” i „konsolidiranog izvješća poslovodstva” kada provode kontrolu nad društvom kćeri. Ta se kontrola utvrđuje na osnovi različitih elemenata, to jest ima li društvo majka, među ostalim, većinu glasačkih prava dioničara ili članova društva kćeri, pravo imenovanja ili opoziva većine članova njegova administrativnog, upravljačkog ili nadzornog tijela, ili pak pravo izvršavanja prevladavajućeg utjecaja na njega na temelju ugovora.
62.
U tom pogledu utvrđujem, s jedne strane, da iako je točno da osnovni cilj koji se nastoji ostvariti obvezatnim sastavljanjem „konsolidiranih financijskih izvještaja” počiva u računovodstvenoj transparentnosti i transparentnosti obavještavanja, to jest nužnosti da se zajamči da dioničari društva majke i društva kćeri kao i treće zainteresirane osobe, poput ulagateljâ i suugovarateljâ, imaju vjernu sliku o gospodarskoj i financijskoj uspješnosti dotičnih poduzeća (
40
), čini mi se da s obzirom na elemente uzete u obzir radi utvrđivanja prethodno spomenutog odnosa kontrole činjenica da društvo majka mora sastaviti konsolidirana financijska izvješća može otkriti postojanje „jedinstvene gospodarske aktivnosti” koja je očito relevantna u svrhu ocjene „postotnog udjela aktivnosti”. Naime, pravila o konsolidaciji počivaju in fine na logici zajedničkoj onoj na kojoj se temelji pojam „poduzetnik” koji proizlazi iz prava tržišnog natjecanja.
63.
S druge strane ističem da tumačenje kojim se daje prednost uzimanju u obzir godišnjih financijskih izvještaja, kako su utvrđeni Direktivom 2013/34, kako bi se izvršile provjere koje se odnose na postotni udio aktivnosti postoji i u zakonodavstvu o nabavi subjekata koji djeluju u posebnim sektorima (Direktiva 2014/25) i o dodjeli ugovorâ o koncesiji (Direktiva 2014/23 (
41
)). Naime, kako bi se provjerilo je li poduzeće „povezano” s određenim naručiteljem i stoga izravno ili neizravno podvrgnuto njegovu prevladavajućem utjecaju, tim se dvjema direktivama izričito predviđa da konsolidirani financijski izvještaji čine „što je moguće lakše” sredstvo za provedbu takve provjere (
42
). Tako, u skladu s navedenim direktivama „povezano društvo” znači bilo koje poduzeće „čiji su godišnji financijski izvještaji konsolidirani s godišnjim financijskim izvještajima naručitelja u skladu sa zahtjevima Direktive [2013/34]” i ako iste usluge pruža „više od jednog društva povezanih s naručiteljem s kojim čine ekonomsku skupinu” postoci se izračunavaju uzimajući u obzir ukupni promet koji potječe od pružanja usluga, isporuke robe ili izvođenja radova tih povezanih društva” (
43
). Ne postoji nikakav razlog kojim bi se mogla opravdati činjenica da se ta pravila ne primjenjuju i ne tumače na isti način u okviru Direktive 2014/24 (
44
).
64.
Slijedom navedenog smatram da konsolidirani financijski izvještaji na temelju Direktive 2013/34 mogu pružiti dodatne elemente za tumačenje uvjeta aktivnosti koji je predviđen, među ostalim, u članku 12. stavku 3. prvom podstavku točki (b) Direktive 2014/24.
65.
Takav se zaključak ne može, prema mom mišljenju, dovesti u pitanje argumentom koji su iznijeli tuženici u glavnom postupku i prema kojem konsolidirani promet nije dobar pokazatelj jer je teorija o konsolidaciji u računovodstvenom pravu previše tehnička i složena, te također ima brojne iznimke. Naprotiv, opseg konsolidacije pruža vjernu sliku stvarne veličine poduzeća upravo u mjeri u kojoj su društva majke dužna s vlastitim financijskim izvještajima konsolidirati financijske izvještaje poduzeća u kojima imaju većinu glasačkih prava dioničara i u kojima mogu imenovati većinu članova administrativnog tijela ili nad kojima imaju pravo izvršavati prevladavajući utjecaj (
45
). Osim toga, sam duh Direktive 2013/34 jest osigurati pravnu sigurnost dajući vjernu sliku elemenata aktive i pasive, financijske situacije i poslovnih rezultata poduzetnika, što također doprinosi jamčenju korisnog učinka Direktive 2014/24 tako da se ograniče mogućnosti njezina zaobilaženja (
46
).
66.
Kao drugo, kad je riječ o korištenju pojmova „poduzeće” i „jedinstveni gospodarski subjekt” iz prava tržišnog natjecanja primjećujem da pravila Unije o konsolidiranim financijskim izvještajima nisu primjenjiva u određenim slučajevima, primjerice zbog veličine dotičnih poduzeća ili zato što nisu ispunjeni određeni uvjeti povezani s njihovim pravnom oblikom (
47
). Osim toga, nije isključena mogućnost da radi izvršavanja zadataka koji su joj povjereni „pravna osoba pod kontrolom” pozove drugu pravnu osobu u kojoj „pravna osoba pod kontrolom” ima manjinski udio, tako da bi to društvo izbjeglo obvezu konsolidiranja. U takvom se slučaju može, dakle, predvidjeti alternativni kriterij da se osigura dosljedna primjena uvjeta aktivnosti i bilo bi, naime, korisno osloniti se na pojmove „poduzetnik” i „jedinstveni gospodarski subjekt” u smislu prava tržišnog natjecanja Unije. Naime, izraz „poduzetnik”, koji se navodi u člancima 101. i 102. UFEU‑a je autonoman pojam koji označava počinitelja povrede prava tržišnog natjecanja i obuhvaća „svaki subjekt koji obavlja gospodarsku djelatnost, neovisno o pravnom statusu tog subjekta i načinu njegova financiranja” (
48
). Potaknut funkcionalnim pristupom, Sud je smatrao i da pojam „poduzetnik” označava gospodarsku cjelinu, čak i ako se, s pravnog stajališta, ta gospodarska cjelina sastoji od nekoliko fizičkih ili pravnih osoba. Naime, pravo tržišnog natjecanja Unije, po tome što se odnosi na djelatnosti poduzeća, utvrđuje kao odlučujući kriterij postojanje jedinstvenog ponašanja na tržištu, pri čemu formalna razdvojenost između različitih društava koja proizlazi iz njihove odvojene pravne osobnosti ne može isključiti takvo jedinstvo za potrebe primjene pravila tržišnog natjecanja (
49
). Taj pojam „gospodarska cjelina” osmišljen je te se primjenjuje kako bi se postigao dvostruki cilj: s jedne strane, kako bi se iz područja primjene članka 101. UFEU‑a isključili sporazumi sklopljeni među subjektima koji pripadaju istom poduzetniku i, s druge strane, kako bi se protutržišno ponašanje društva kćeri unutar grupe društava pripisalo društvu majci.
67.
Prvi od tih dvaju ciljeva odgovara, po analogiji, zahtjevima pojma „pravna osoba” u smislu članka 12. Direktive 2014/24, s obzirom na to da obuhvaća također i „sporazume” – ugovore o javnoj nabavi, odnosno naplatne ugovore koji su sklopljeni između jednog ili više gospodarskih subjekata – tako da u slučaju da takva pravna osoba kao društvo majka čini isti jedinstveni gospodarski subjekt s društvima kćerima koje kontrolira, promet tog poduzeća tada otkrije aktivnosti te pravne osobe i mora se uzeti u obzir radi provjere poštivanja uvjeta aktivnosti (također i u slučaju da konsolidacija ne postoji). Prema tome, korištenjem alternativnih kriterija da se osigura cjelovit učinak uvjeta aktivnosti ne može se isključiti primjena pojma „poduzetnik” u smislu prava tržišnog natjecanja (na primjer, kada ne postoji kapitalna povezanost, nego samo ugovorne veze među poduzećima). Naime, pojam „jedinstveni gospodarski subjekt” u pravu tržišnog natjecanja doprinosi izbjegavanju izuzimanja društva majke od učinaka tog prava samo zbog toga što bi jedino njegovo društvo kći počinilo povredu. Isti taj argument može se iznijeti i u pogledu kriterija aktivnosti. Ako društvo majka i njegovo društvo kći čine isti jedinstveni gospodarski subjekt, tada se promet tog jedinstvenog gospodarskog subjekta mora uzeti u obzir kako bi se provjerilo poštovanje kriterija aktivnosti, također i u slučaju da konsolidacija ne postoji.
68.
S obzirom na prethodna razmatranja predlažem da se na prvo prethodno pitanje odgovori tako da članak 12. stavak 3. prvi podstavak točka (b) i stavak 5. prvi podstavak Direktive 2014/24 treba tumačiti na način da uvjet koji se odnosi na to da pravna osoba pod kontrolom obavlja više od 80 % svojih aktivnosti u izvršavanju zadataka koje su joj povjerili javni naručitelji koji je kontroliraju, kada se postotni udio aktivnosti iz tih odredaba utvrđuje na temelju prometa i kada je pravna osoba pod kontrolom na čelu grupe za koju se sastavljaju konsolidirani financijski izvještaji mora se, u načelu ocijeniti na osnovi konsolidiranog prometa te grupe u skladu s člancima 22. i 24. Direktive 2013/34 ili, osobito ako se ta direktiva ne primjenjuje, na osnovi kriterija izvedenih iz pojma „poduzetnik” proizišlog iz Unijina prava tržišnog natjecanja.
C. Drugo prethodno pitanje
69.
Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev želi doznati, u biti, treba li članak 12. stavak 3. prvi podstavak točku (b) Direktive 2014/24, u vezi s člankom 12. stavkom 5. prvim podstavkom te direktive, tumačiti na način da se za utvrđivanje prometa pravne osobe pod kontrolom ostvarenog u izvršavanju zadataka koje su joj povjerili javni naručitelji koji je kontroliraju valja uzeti u obzir promet ostvaren s trećim korisnicima na tržištima na kojima se također natječe s privatnim subjektima.
70.
Podsjećam na to da se u ovom slučaju taj sud pita valja li promet ostvaren s trećim korisnicima koji odlažu otpad na odlagalište kojim upravlja AF uzeti u obzir kao promet ostvaren u izvršavanju zadataka koje su mu povjerile općine BAR. Ako je navedeni sud to pitanje formulirao za slučaj da se na prvo pitanje odgovori tako da bi trebalo uzeti u obzir samo promet pravne osobe pod kontrolom, što, prema mojem mišljenju nije slučaj, nije isključeno da će taj sud morati izvesti činjenične ocjene i da iz toga proiziđe da mu je odgovor na drugo pitanje koristan. Prema tome smatram nužnim odgovoriti na njega.
71.
Na početku želim pojasniti da, za razliku od prvog prethodnog pitanja, cilj tog drugog pitanja nije utvrditi treba li promet ostvaren odlagalištem AF‑a uzeti u obzir kao promet koji je ostvario AF, s obzirom na to da je to nesporno slučaj, nego treba li umjesto toga smatrati da je taj promet obuhvaćen „zadacima koje su mu povjerili javni naručitelji”, u smislu članka 12. stavka 3. prvog podstavka točke (b) Direktive 2014/24 i da, dakle, čini dio praga od 80 % prometa usmjerenog izvršavanju zadaća koje je povjerio javni naručitelj.
72.
U tom pogledu podsjećam na to da niti ta odredba niti članak 2. stavak 1. točka 1. te direktive kojom se definira pojam „javni naručitelji”, ne određuju kako treba razumjeti izraz „zadaci koje su povjerili javni naručitelji”. Naime, ocjena tog izraza isključivo je činjenične prirode. Međutim, iako je analiza pitanja ulazi li upravljanje odlagalištem u „zadatak koji su povjerili javni naručitelji koji provode kontrolu” isključivo na sudu koji je uputio zahtjev, smatram da bi mu mogli biti korisni elementi analize koji će se izložiti u sljedećim točkama.
73.
Kao prvo i kako je to Sud presudio u presudi Carbotermo „aktivnosti poduzeća kao uspješnog ponuditelja koje treba uzeti u obzir jesu sve one koje to poduzeće ostvari u okviru dodjele od strane javnog naručitelja i to neovisno o identitetu ovlaštenika, bez obzira na to radi li se o samom javnom naručitelju ili korisniku usluga” (
50
). Prema tome, činjenica da treći korisnici plaćaju za uslugu odlagališta u načelu uopće ne utječe na uzimanje u obzir prometa u svrhu procjene „postotnog udjela aktivnosti”. Iz toga proizlazi da nije svrsishodno znati tko se koristi uslugom ili tko je financira, nego proizlazi li ta usluga zapravo iz izvršavanja zadataka koji su javni naručitelji povjerili pravnoj osobi koju kontroliraju. Ako je to slučaj, promet koji proizlazi iz plaćanja koja izvršavaju treći korisnici zapravo je promet koji potječe od izvršavanja povjerenih zadataka.
74.
U ovom slučaju ne bi stoga bilo svrsishodno uzeti u obzir činjenicu da odlagalište o kojem je riječ prihvaća otpad koji odlažu isključivo treće osobe. Međutim, sud koji je uputio zahtjev valja provjeriti je li AF bio zadužen da upravlja tim odlagalištem u ime općina koje ga kontroliraju, u svrhu ispunjavanja zadaće pružanja javne usluge. Doista, čini se da iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da je navedeno odlagalište prihvaćalo preostali otpad koji nije otpad iz kućanstva, to jest, među ostalim, industrijski otpad i otpad koji potječe od sanacije tla. Naprotiv, dodjele BAR – Irado i Irado – AF odnosile su se samo obradu otpada iz kućanstava općina BAR (
51
). Te bi okolnosti značile na prvi pogled, ako ne postoje druge činjenice, da zadaci koje obavlja AF u okviru odlagališta kojim upravlja obavlja ne bi ulazili u smislu članka 12. stavka 3. prvog podstavka točke (b) Direktive 2014/24 u zadatke koje su povjerili javni naručitelji.
75.
Kao drugo, iznimka koja se odnosi na dodjele in house ne sadržava nikakav uvjet koji ograničava njezino područje primjene na sektore koji nisu otvoreni tržišnom natjecanju. Naime, jedino pitanje koje treba razmotriti jest ono ulazi li upravljanje odlagalištem AF‑a (uključujući obradu otpada koji nije otpad iz kućanstva, a koju također obavljaju privatni subjekti) doista u izvršavanje zadatka koji su javni naručitelji povjerili AF‑u koji kontroliraju. Stoga okolnost da AF ulazi u izravno tržišno natjecanje s privatnim subjektima nije relevantna sama po sebi zato što je odlaganje preostalog otpada iz kućanstava zabranjeno nizozemskim propisima, jer se ondje može odlagati samo industrijski otpad, i zato što je u Nizozemskoj upravljanje odlagalištima na koja se odlaže industrijski otpad aktivnost koju dijelom obavljaju privatni subjekti.
76.
S obzirom na prethodno navedeno predlažem da se na drugo prethodno pitanje odgovori tako da članak 12. stavak 3. prvi podstavak točku (b) i stavak 5. prvi podstavak Direktive 2014/24 treba tumačiti na način da za utvrđivanje prometa pravne osobe pod kontrolom ostvarenog u izvršavanju zadataka koje su joj povjerili javni naručitelji koji je kontroliraju valja uzeti u obzir promet ostvaren s trećim korisnicima na tržištima na kojima ta pravna osoba također ulazi u tržišno natjecanje s privatnim subjektima, pod uvjetom da se dokaže da su joj ti javni naručitelji stvarno povjerili te zadatke.
V. Zaključak
77.
S obzirom na prethodna razmatranja, predlažem Sudu da na prethodna pitanja koja je uputio Gerechtshof Den Haag (Žalbeni sud u Haagu, Nizozemska) odgovori na sljedeći način:
Članak 12. stavak 3. prvi podstavak točku (b) i stavak 5. prvi podstavak Direktive 2014/24/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 26. veljače 2014. o javnoj nabavi i o stavljanju izvan snage Direktive 2004/18/EZ
treba tumačiti na način da:
–
uvjet koji se odnosi na to pravna osoba pod kontrolom obavlja više od 80 % svojih aktivnosti u izvršavanju zadataka koje su joj povjerili javni naručitelji koji je kontroliraju, kada se postotni udio aktivnosti iz tih odredaba utvrđuje na temelju prometa i kada je pravna osoba pod kontrolom na čelu grupe za koju se sastavljaju konsolidirani financijski izvještaji mora se, u načelu ocijeniti na osnovi konsolidiranog prometa te grupe u skladu s člancima 22. i 24. Direktive 2013/34/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 26. lipnja 2013. o godišnjim financijskim izvještajima, konsolidiranim financijskim izvještajima i povezanim izvješćima za određene vrste poduzeća, o izmjeni Direktive 2006/43/EZ Europskog parlamenta i Vijeća i o stavljanju izvan snage direktiva Vijeća 78/660/EEZ i 83/349/EEZ ili, osobito ako se ona ne primjenjuje, na osnovi kriterija izvedenih iz pojma „poduzetnik” proizišlog iz Unijina prava tržišnog natjecanja, i
–
za utvrđivanje prometa pravne osobe pod kontrolom ostvarenog u izvršavanju zadataka koje su joj povjerili javni naručitelji koji je kontroliraju valja uzeti u obzir promet ostvaren s trećim korisnicima na tržištima na kojima ta pravna osoba također ulazi u natjecanje s privatnim subjektima, pod uvjetom da se dokaže da su joj ti javni naručitelji stvarno povjerili te zadatke.
(
1
)	Izvorni jezik: francuski
(
2
)	Direktiva Europskog parlamenta i Vijeća od 26. veljače 2014. o javnoj nabavi i o stavljanju izvan snage Direktive 2004/18/EZ (SL 2014., L 94, str. 65., i ispravci SL 2015., L 275, str. 68., SL 2016., L 311, str. 26., SL 2020., L 406, str. 67. i SL 2023., L 90063)
(
3
)	Vidjeti presudu od 18. studenoga 1999., Teckal (C‑107/98, EU:C:1999:562, t. 50.).
(
4
)	Vidjeti uvodnu izjavu 31. Direktive 2014/24. Vidjeti također presudu od 22. prosinca 2022., Sambre & Biesme i Commune de Farciennes (C‑383/21 i C‑384/21, u daljnjem tekstu: presuda Sambre, EU:C:2022:1022, t. 43.). Ta je iznimka također kodificirana u članku 28. Direktive 2014/25/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 26. veljače 2014. o nabavi subjekata koji djeluju u sektoru vodnog gospodarstva, energetskom i prometnom sektoru te sektoru poštanskih usluga i stavljanju izvan snage Direktive 2004/17/EZ (SL 2014., L 94, str. 243. i ispravak SL 2023., L 90064).
(
5
)	Vidjeti u tom pogledu uvodnu izjavu 5. prvu rečenicu Direktive 2014/24 i presudu od 8. prosinca 2016., Undis Servizi (C‑553/15, u daljnjem tekstu: presuda Undis Servizi, EU:C:2016:935, t. 30. i navedena sudska praksa).
(
6
)	U Direktivi 2014/24 ne upotrebljavaju se izričito izrazi „interni” i „in house” ili „kvazi interni” i „kvazi in house”, nego se oni sada općenito upotrebljavaju u praksi i pravnoj teoriji. U vezi s tom terminologijom vidjeti mišljenje nezavisnog odvjetnika G. Hogana u predmetu Irgita (C‑285/18, EU:C:2019:369, t. 38. i navedena sudska praksa).
(
7
)	Vidjeti, među ostalim, presude od 3. listopada 2019., Irgita (C‑285/18, u daljnjem tekstu: presuda Irgita, EU:C:2019:829), od 28. svibnja 2020., Informatikgesellschaft für Software‑Entwicklung (C‑796/18, EU:C:2020:395), od 4. lipnja 2020., Remondis (C‑429/19, u daljnjem tekstu: presuda Remondis, EU:C:2020:436), od 12. svibnja 2022., Comune di Lerici (C‑719/20, EU:C:2022:372), i presuda Sambre.
(
8
)	Direktiva Europskog parlamenta i Vijeća od 26. lipnja 2013. o godišnjim financijskim izvještajima, konsolidiranim financijskim izvještajima i povezanim izvješćima za određene vrste poduzeća, o izmjeni Direktive 2006/43/EZ Europskog parlamenta i Vijeća i o stavljanju izvan snage direktiva Vijeća 78/660/EEZ i 83/349/EEZ (SL 2013., L 182, str. 19. i SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 3., str. 253.)
(
9
)	Međutim, ističem da je na raspravi AF potvrdio da njegova društva kćeri ne izvršavaju druge aktivnosti osim onih koje se izvršavaju za dioničare AF‑a.
(
10
)	Pri čemu taj otpad nije otpad čije je odlaganje zabranjeno na temelju članka 5. stavaka 1. do 4. Direktiva Vijeća 1999/31/EZ od 26. travnja 1999. o odlagalištima otpada (SL 1999., L 182, str. 1. i SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 34., str. 14.).
(
11
)	Osobito u okviru mjera potrebnih za ostvarivanje ciljeva iz članka 11. Direktive 2008/98/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 19. studenoga 2008. o otpadu i stavljanju izvan snage određenih direktiva (SL 2008., L 312, str. 3.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 34., str. 99.)
(
12
)	U potporu tom pristupu AVR upućuje na presude od 11. svibnja 2006., Carbotermo i Consorzio Alisei (C‑340/04, presuda Carbotermo, EU:C:2006:308, t. 60. do 62.) i Undis Servizi (t. 33.).
(
13
)	Vidjeti presudu Sambre (t. 61).
(
14
)	Vidjeti presudu Sambre (t. 62. do 64.). Primjećujem da je u Komisijinu prijedlogu Direktive ispunjenje tih triju uvjeta činilo „predmnjevu kontrole”, a ne dokazanu „kontrolu” (vidjeti članak 11. stavak 3. drugi podstavak tog prijedloga COM(2011) 896 final – 2011/0438 (COD)).
(
15
)	Osim toga, dodjela Irado – AF ne bi se odnosila na ostvarivanje zadaća koje Irado ima, nego na one koje je na njega prenio BAR. U tom pogledu primjećujem da je u okviru nacionalnog postupka AVR osporavao činjenicu da BAR provodi stvarnu kontrolu nad Iradom s obzirom na to da BAR ima vrlo ograničena glasačka prava u Iradu.
(
16
)	Vidjeti u tom smislu presude Sambre (t. 72.) i Carbotermo (t. 39. i 40.), kao i točku 3. ovog mišljenja.
(
17
)	Vidjeti presudu od 12. svibnja 2022., Comune di Lerici (C‑719/20, EU:C:2022:372, t. 40.).
(
18
)	Vidjeti, po analogiji, presudu od 10. studenoga 2005., Komisija/Austrija (C‑29/04, EU:C:2005:670, t. 38.).
(
19
)	Vidjeti u tom smislu presudu od 28. svibnja 2020., Informatikgesellschaft für Software‑Entwicklung (C‑796/18, EU:C:2020:395, t. 38. i 39. i navedenu sudsku praksu).
(
20
)	Vidjeti u tom pogledu točku 17. ovog mišljenja. Također bi bilo korisno znati je li ugovor BAR – Irado navodio, usto, da je BAR postao dioničar Irada 31. prosinca 2019.
(
21
)	Promet AF‑a mogao bi jedino biti relevantan ako se utvrdi, osim činjenice da je Irado imao kontrolu nad AF‑om koja je jednaka kontroli koju je imao nad svojim službama, da je dodjela BAR‑Irado imala za jedinu svrhu dodjelu ugovora za obradu otpada AF‑u tako da su se obje dodjele mogle smatrati cjelinom. Međutim, čini se da to nije slučaj, s obzirom na to da je, kao što to proizlazi iz usmenih očitovanja BAR‑a, sporazum o suradnji između BAR‑a i Irada bio puno širi i potpuniji i odnosio se, osim na obradu ostalog kućanskog otpada općina BAR, također i na niz drugih usluga (poput, među ostalim, usluge u području upravljanja financijama i upravljanja ljudskim resursima).
(
22
)	Vidjeti u tom smislu presude od 13. listopada 2005., Parking Brixen (C‑458/03, EU:C:2005:605, t. 63.) i Undis Servizi (t. 28. i 29. i navedenu sudsku praksu) te Mišljenje nezavisnog odvjetnika Cosmasa u predmetu Teckal (C‑107/98, EU:C:1999:344, t. 65.).
(
23
)	Vidjeti u tom smislu presudu Sambre (t. 66. i navedenu sudsku praksu).
(
24
)	Međutim, ističem da postotak od 80 % predstavlja minimalni prag, pri čemu je taj prag viši u određenim državama članicama (vidjeti Hartung, X. i Kuźma, K., „Article 12, Public contracts between entities within the public sector”, u Caranta, R. i Sanchez‑Graells, A. (éd.), European Public Procurement, Edward Elgar Publishing, 2021, str. 135.).
(
25
)	Vidjeti u tom smislu presude Remondis (t. 23. i 24. i navedenu sudsku praksu) i Sambre (t. 54. i navedenu sudsku praksu).
(
26
)	Moje isticanje
(
27
)	Moje isticanje
(
28
)	Vidjeti članak 12. stavak 1. prvi podstavak točku (b), stavak 2. i stavak 3. prvi podstavak točku (b) Direktive 2014/24.
(
29
)	Vidjeti članak 12. stavak 2. i stavak 4. točku (c) Direktive 2014/24.
(
30
)	Vidjeti presudu Undis Servizi (t. 31. i 32. i navedenu sudsku praksu).
(
31
)	Moje isticanje
(
32
)	Moje isticanje
(
33
)	Vidjeti članak 11. Komisijina Prijedloga direktive ((COM(2011) 896 final – 2011/0438 (COD)).
(
34
)	Vidjeti presudu Undis Servizi (t. 33. i navedenu sudsku praksu) i mišljenje nezavisnog odvjetnika Légera u predmetu ARGE (C‑94/99, EU:C:2000:330, t. 77.).
(
35
)	Vidjeti presudu Carbotermo (t. 63.).
(
36
)	Ističem da ovdje iz spisa koji je dostavljen Sudu proizlazi da obradu otpada čini se ne obavlja isključivo AF, nego i društva kćeri koja sudjeluju u razvrstavanju i spaljivanju otpada. Te aktivnosti koje obavljaju društva kćeri AF‑a stoga su usko povezane i bitne za provedbu in house ugovora o nabavi.
(
37
)	Kad je riječ o takvom unakrsnom subvencioniranju, ističem da je u ovom slučaju AF isključio to da, kako je objasnio na raspravi, tarife koje se primjenjuju na treće osobe budu ispod tarifa koje plaćaju sami dioničari.
(
38
)	Vidjeti, po analogiji, presudu od 10. studenoga 2005., Komisija/Austrija (C‑29/04, EU:C:2005:670, t. 48.).
(
39
)	Moje isticanje
(
40
)	Vidjeti u tom pogledu uvodnu izjavu 29. Direktive 2013/34.
(
41
)	Direktiva Europskog parlamenta i Vijeća od 26. veljače 2014. o dodjeli ugovorâ o koncesiji (SL 2014., L 94, str.1. i ispravci SL 2015., L 114, str. 24., SL 2018., L 82, str. 17. i SL 2018., L 181, str. 88.).
(
42
)	Vidjeti uvodnu izjavu 39. Direktive 2014/23 i uvodnu izjavu 41. Direktive 2014/25.
(
43
)	Moje isticanje. Vidjeti u tom pogledu članak 13. stavke 1. i 6. Direktive 2014/23 kao i članak 29. stavke 1. i 6. Direktive 2014/25.
(
44
)	Vidjeti u tom smislu uvodnu izjavu 38. Direktive 2014/25. Okolnost da za razliku od Direktive 2014/24 te dvije direktive upućuju izričito na odredbe Direktive 2013/34 vjerojatno se može objasniti činjenicom da su u okviru ovih potonjih naručitelji često organizirani kao gospodarska skupina koja se može sastojati od skupa zasebnih poduzeća te da je prikladno stoga iz provedbe nadmetanja izuzeti određene ugovore o nabavi koji se dodjeljuju povezanom društvu čija je glavna djelatnost pružanje usluga udruženju u čijem je sastavu, a ne njihovo nuđenje na tržištu (vidjeti uvodnu izjavu 39. Direktive 2014/25 i Direktive 2014/23).
(
45
)	Vidjeti također uvodnu izjavu 20. Direktive 2013/34 kojom se predviđa da je „[p]otreban ograničen broj obrazaca za bilancu kako bi se korisnicima financijskih informacija omogućila bolja usporedba financijskog stanja poduzeća unutar Unije”.
(
46
)	Vidjeti u tom pogledu uvodnu izjavu 9. Direktive 2013/34.
(
47
)	Vidjeti članak 23. Direktive 2013/34 koji određuje iznimke u vezi s „malim grupama” i „srednjim grupama”.
(
48
)	Vidjeti presudu od 27. travnja 2017., Akzo Nobel i dr./Komisija (C‑516/15 P, EU:C:2017:314, t. 47. i navedenu sudsku praksu). O pojmovima „poduzetnik” i „gospodarska cjelina” vidjeti moje mišljenje u predmetu Unilever Italia Mkt. Operations (C‑680/20, EU:C:2022:586, t. 24. do 55. i navedenu sudsku praksu). Vidjeti također moje mišljenje u predmetu Finanzamt T II (C‑184/23, EU:C:2024:416, t. 1. i 38.), u vezi s pojmom „PDV grupa”, to jest grupa koju čine osobe koje su neovisne s pravne točke gledišta, ali koje su međusobno financijski, gospodarski i organizacijski usko povezane.
(
49
)	Vidjeti presudu od 6. listopada 2021., Sumal (C‑882/19, EU:C:2021:800, t. 41. i navedenu sudsku praksu).
(
50
)	Vidjeti presudu Carbotermo (t. 65. i 66.) (moje isticanje) kao i uvodnu izjavu 32. Direktive 2014/24.
(
51
)	Konkretnije, prema navodima općina BAR, nakon savjetovanja koje je organizirao BAR o ugovoru o nabavi za održivu obradu otpada iz kućanstava pokazalo se da AVR nije sposoban osigurati održivu obradu tog otpada, osobito u pogledu zajamčenog najmanjeg postotka sortiranja za plastičnu i metalnu ambalažu te kartonsku ambalažu za piće s ciljem spaljivanja što manje količine otpada, što je opravdalo dodjelu in house Iradu i AF‑u.