62006TJ0303(01)_HR
Stranke
Osnova
Operativni dio
Stranke
U spojenim predmetima T‑303/06 RENV i T‑337/06 RENV,
UniCredit SpA, prije UniCredito Italiano SpA, sa sjedištem u Genovi (Italija), koji zastupaju G. Floridia, R. Floridia i G. Sironi, odvjetnici,
tužitelj,
protiv
Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM), koji zastupa P. Bullock, u svojstvu agenta,
tuženika,
druga stranka u postupku pred žalbenim vijećem OHIM‑a, intervenijent pred Općim sudom, jest
Union Investment Privatfonds GmbH,
sa sjedištem u Frankfurtu na Majni (Njemačka), koji zastupa J. Zindel, odvjetnik,
povodom tužbe podnesene protiv odluka drugog žalbenog vijeća OHIM‑a od 5. rujna 2006. (spojeni postupci R 196/2005‑2 i R 211/2005‑2) i 25. rujna 2006. (spojeni postupci R 456/2005‑2 i R 502/2005‑2), koje se odnose na postupak povodom prigovora između Union Investment Privatfonds GmbH i UniCredito Italiano SpA,
OPĆI SUD (prvo vijeće),
u sastavu: H. Kanninen, predsjednik, I. Pelikánová i E. Buttigieg (izvjestitelj), suci,
tajnik: J. Plingers, administrator,
uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 17. siječnja 2014.,
donosi sljedeću
Presudu
Osnova
Okolnosti spora
1. Tužitelj UniCredit SpA, prije UniCredito Italiano SpA, podnio je 29. svibnja 2001. i 7. kolovoza 2001. Uredu za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM) dva zahtjeva za registraciju žiga Zajednice, na temelju Uredbe Vijeća (EZ) br. 40/94 od 20. prosinca 1993. o žigu Zajednice (SL 1994., L 11, str. 1.), kako je izmijenjena (zamijenjena Uredbom Vijeća (EZ) br. 207/2009 od 26. veljače 2009. o žigu Zajednice (SL L 78, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 226.)).
2. Žigovi za koje je zatražena registracija verbalni su znakovi UNIWEB i UniCredit Wealth Management.
3. Usluge za koje je zatražena registracija spadaju osobito u razred 36 Nicanskog sporazuma o međunarodnoj klasifikaciji proizvoda i usluga radi registracije žigova od 15. lipnja 1957., kako je revidiran i izmijenjen, a odgovaraju sljedećem opisu:
– „Bankarski poslovi; financijski poslovi; monetarni poslovi; osiguranje; upravljanje nekretninama; savjetovanje o financijskim pitanjima i o osiguranju; usluge kreditnih/debitnih kartica; bankarske i financijske usluge putem interneta“ za žig UNIWEB;
– „Bankarski poslovi; financijski poslovi; monetarni poslovi; osiguranje; upravljanje nekretninama; savjetovanje o financijskim pitanjima“ za žig UniCredit Wealth Management.
4. Prijave žiga zajednice objavljene su u Glasniku žigova zajednice br. 108/2001 od 17. prosinca 2001. i br. 24/2002 od 25. ožujka 2002.
5. Intervenijent, Union Investment Privatfonds GmbH, podnio je 6. ožujka 2002. i 21. lipnja 2002., sukladno članku 42. Uredbe br. 40/94 (koji je postao članak 41. Uredbe br. 207/2009), prigovore na traženu registraciju žigova za usluge navedene u točki 3. ove presude.
6. Prigovori su se temeljili na sljedećim ranijim pravima:
– njemački verbalni žig UNIFONDS, prijavljen 2. travnja 1979. i registriran 17. listopada 1979. pod brojem 991995, kojim se označavaju usluge iz razreda 36, koje odgovaraju sljedećem opisu: „Ulaganje sredstava“;
– njemački verbalni žig UNIRAK, prijavljen 2. travnja 1979. i registriran 17. listopada 1979. pod brojem 991997, kojim se označavaju usluge iz razreda 36, koje odgovaraju sljedećem opisu: „Ulaganje sredstava“;
– njemački figurativni žig, prijavljen 6. ožujka 1992. i registriran 10. srpnja 1992. pod brojem 2016954, kojim se označavaju usluge iz razreda 36, koje odgovaraju sljedećem opisu: „Ulaganje sredstava“, kako je prikazan u nastavku:
>image>1
7. U prilog prigovorima navedeni su razlozi iz članka 8. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 40/94 (koji je postao članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe br. 207/2009).
8. Na zahtjev tužitelja intervenijent je 10. siječnja 2003. i 24. travnja 2003. pozvan dostaviti dokaze o stvarnoj uporabi ranijih žigova.
9. Odlukama od 17. prosinca 2004. i 28. veljače 2005. Odjel za prigovore usvojio je prigovore na registraciju prijavljenih žigova za sve predmetne usluge osim za „upravljanje nekretninama“, za koje je prigovor odbijen.
10. Odjel za prigovore je glede obaju zahtjeva najprije utvrdio da je intervenijent dostavio dokaz o stvarnoj uporabi ranijih žigova u Njemačkoj za usluge za koje su registrirani. Nadalje, ocijenio je da su usluge obuhvaćene žigom bile slične onima obuhvaćenima ranijim žigovima, osim „upravljanja nekretninama“. Usto, prema mišljenju Odjela za prigovore, intervenijent je također dostavio dokaz da je bio nositelj žigova koji su svi sadržavali prefiks „uni“ i koji su činili seriju ili obitelj žigova. Potom je utvrdio da je struktura prijavljenih žigova bila slična onoj ranijih žigova, koji su bili sastavljeni od prefiksa „uni“ i opisnih ili slabo razlikovnih elemenata. Ocijenio je da postoji vjerojatnost da će njemački potrošači vjerovati da prijavljeni žigovi pripadaju intervenijentovoj obitelji žigova koja sadrži prefiks „uni“, koji obuhvaća usluge „ulaganja sredstava“. Odjel za prigovore je stoga utvrdio da je za potrošače u Njemačkoj postojala vjerojatnost dovođenja u zabludu, uključujući vjerojatnost dovođenja u vezu, glede usluga za koje je utvrđeno da su slične.
11. Tužitelj je 17. veljače 2005. i 21. travnja 2005. podnio žalbe OHIM‑u na temelju članaka 57. do 62. Uredbe br. 40/94 (koji su postali članci 58. do 64. Uredbe br. 207/2009) protiv odluka Odjela za prigovore.
12. Intervenijent je 11. veljače 2005. i 28. travnja 2005. podnio žalbe OHIM‑u na temelju članaka 57. do 62. Uredbe br. 40/94 (koji su postali članci 58. do 64. Uredbe br. 207/2009) protiv odluka Odjela za prigovore.
13. Odlukama od 5. rujna 2006. i 25. rujna 2006. (u daljnjem tekstu: pobijane odluke) drugo žalbeno vijeće OHIM‑a potvrdilo je odluke Odjela za prigovore i odbilo žalbe tužitelja i intervenijenta.
14. Kao prvo, žalbeno vijeće utvrdilo je da je Odjel za prigovore pravilno zaključio da je intervenijent dostavio dokaz o stvarnoj uporabi ranijih žigova u Njemačkoj za „ulaganje sredstava“.
15. Kao drugo, žalbeno vijeće utvrdilo je da su, s obzirom na to da su raniji žigovi bili registrirani i korišteni u Njemačkoj za usluge „ulaganja sredstava“, relevantnu javnost činili potrošači iz te države s razmjerno visokim stupnjem pozornosti.
16. Kao treće, žalbeno vijeće potvrdilo je ocjenu Odjela za prigovore u skladu s kojom su usluge na koje se odnose prijavljeni žigovi bile slične uslugama „ulaganja sredstava“ na koje se odnose raniji žigovi, uz iznimku usluga „upravljanja nekretninama“.
17. Kao četvrto, žalbeno vijeće je utvrdilo, s jedne strane, da je intervenijent dostavio dokaz o postojanju obitelji žigova koja mu pripada i, s druge strane, da relevantna javnost prefiks „uni“ povezuje s intervenijentom kada se upotrebljava u svezi s ulaganjima sredstava. Žalbeno vijeće, osim toga, smatra da prijavljeni žigovi imaju značajke zbog kojih ih se, u smislu presude Općeg suda od 23. veljače 2006., Il Ponte Finanziaria/OHIM – Marine Enterprise Projects (BAINBRIDGE) (T‑194/03, Zb., str. II‑445.), može povezati sa serijom žigova koja pripada intervenijentu zato što prijavljeni žigovi i raniji žigovi imaju istu strukturu i zato što njihov zajednički element „uni“ ima razlikovni karakter u odnosu na njemačku javnost i navedene usluge, s obzirom na njegova bitna svojstva kao i na njegovo korištenje. Glede prijavljenog žiga UniCredit Wealth Management, žalbeno je vijeće naglasilo da se pojmovi „wealth“ i „management“ u Njemačkoj uobičajeno koriste za usluge iz područja financija i investicija i da je stoga taj povezani skup riječi lišen razlikovnoga karaktera u odnosu na prijavljene usluge. Žalbeno je vijeće slijedom toga utvrdilo da su suprotstavljeni žigovi sastavljeni od znakova koji su vizualno, fonetski i konceptualno slični jer je njihov „sporni element“, koji u očima relevantne javnosti označava intervenijente, jednak.
18. Na temelju gore navedenih razmatranja žalbeno je vijeće utvrdilo da postoji vjerojatnost dovođenja u zabludu između suprotstavljenih žigova za prijavljeni žig UNIWEB, glede njime obuhvaćenih usluga, a to su „bankarski poslovi; financijski poslovi; monetarni poslovi; osiguranje; savjetovanje o financijskim pitanjima i o osiguranju; usluge kreditnih/debitnih kartica; bankarske i financijske usluge putem interneta“ kao i za prijavljeni žig UniCredit Wealth Management, glede njime obuhvaćenih usluga, a to su „bankarski poslovi; financijski poslovi; monetarni poslovi; osiguranje; savjetovanje o financijskim pitanjima“, koji se smatraju sličnima „ulaganju sredstava“ koje obuhvaćaju raniji žigovi. Međutim, takva vjerojatnost ne postoji glede usluga „upravljanja nekretninama“ koje, prema mišljenju žalbenog vijeća, nisu slične uslugama „ulaganja sredstava“.
Postupci pred Općim sudom i Sudom
19. Tužbama podnesenima 6. studenoga 2006. i 20. studenoga 2006. tajništvu Općeg suda tužitelj je pokrenuo postupak za poništenje pobijanih odluka. Na raspravi pred Općim sudom od 15. rujna 2009. naveo je da je cilj njegovih tužbi samo djelomično poništenje tih odluka, i to u dijelu u kojem su usvojeni prigovori na registraciju verbalnih znakova UNIWEB i UniCredit Wealth Management kao žigova Zajednice, glede usluga iz razreda 36 Nicanskog sporazuma, osim „upravljanja nekretninama“.
20. Presudom od 27. travnja 2010., UniCredito Italiano/OHIM – Union Investment Privatfonds (UNIWEB i UniCredit Wealth Management) (T‑303/06 i T‑337/06, neobjavljena u Zborniku; u daljnjem tekstu: presuda Općeg suda), Opći je sud, u skladu s člankom 50. svojeg poslovnika, spojio predmete T‑303/06 i T‑337/06 u svrhu donošenja presude te je poništio pobijane odluke u dijelu u kojem su njima odbijene žalbe tužitelja i usvojen prigovor na registraciju prijavljenih žigova glede usluga iz razreda 36, osim „upravljanja nekretninama“. Usto, Opći je sud odbio zahtjeve intervenijenta za djelomično ukidanje i preinaku, podnesene na temelju članka 134. stavka 3. Poslovnika, te je naložio svakoj strani snošenje svojih troškova.
21. Pri donošenju takve odluke Opći sud je usvojio jedini tužbeni razlog tužitelja, koji se temeljio na povredi članka 8. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 40/94. Pozivajući se na svoju presudu BAINBRIDGE, navedenu u točki 17. ove presude, Opći sud je utvrdio da žalbeno vijeće nije cjelovito ispitalo stanje povezanosti prijavljenih žigova sa serijom ranijih žigova. Ocijenio je, u biti, da prefiks „uni“ – na razini bitnih značajki – sam po sebi nije takav da bi mogao dovesti do povezivanja prijavljenih žigova s navedenom serijom i da na temelju nijednog drugog aspekta usporedbe između predmetnih žigova nije moguće utvrditi postoji li vjerojatnost dovođenja u zabludu.
22. Intervenijent je 1. srpnja 2010., na temelju članka 56. Statuta Suda Europske unije, podnio tajništvu Suda žalbu protiv presude Općeg suda (točka 20. ove presude), kojom je zatražio od Suda da ukine navedenu presudu i odbije tužbe koje je tužitelj podnio pred Općim sudom. Također, zatražio je od Suda da poništi sporne odluke u dijelu u kojem su njima odbijeni njegovi prigovori za registraciju žigova UNIWEB i UniCredit Wealth Management za usluge „upravljanja nekretninama“ i da usvoji njegove prigovore.
23. Presudom od 16. lipnja 2011., Union Investment Privatfonds/UniCredito Italiano (C‑317/10 P, Zb., str. I‑5471., u daljnjem tekstu: presuda po žalbi), Sud je ukinuo presudu Općeg suda (točka 20. ove presude).
24. Sud je utvrdio da je Opći sud pogrešno primijenio pravo.
25. Sud je najprije zaključio da je Opći sud iskrivio sadržaj pobijanih odluka zato što je gotovo automatski i bez temeljitog ispitivanja utvrdio da je žalbeno vijeće utvrdilo povezanost prijavljenih žigova sa serijom na koju se poziva intervenijent i zato što je nedostatno obrazložio svoju presudu, propustivši razmotriti stajališta na kojima je žalbeno vijeće utemeljilo svoju ocjenu. Osim toga, Opći je sud pogrešno primijenio članak 8. stavak 1. točku (b) Uredbe br. 40/94 jer je odbacio postojanje vjerojatnosti dovođenja u zabludu ne uzimajući u obzir sve čimbenike relevantne za konkretnu provjeru postoji li vjerojatnost da bi relevantna javnost mogla vjerovati da su žigovi za koje je zatražena registracija dio serije žigova na koju se poziva intervenijent i da bi stoga mogla pogrešno shvatiti da predmetne usluge potječu od istog poduzetnika ili gospodarski povezanih poduzetnika.
26. Sud je vratio predmete Općem sudu na ponovno odlučivanje o tužbama koje je tužitelj pred njim podnio kao i o intervenijentovim zahtjevima za djelomično ukidanje i preinaku pobijanih odluka.
27. Nakon donošenja presude po žalbi (točka 23. ove presude) te u skladu s člankom 118. stavkom 1. Poslovnika, predmeti su dodijeljeni prvom vijeću Općeg suda.
28. Stranke su pozvane da dostave očitovanja sukladno članku 119. stavku 1. Poslovnika. Tužitelj i intervenijent su podnijeli svoja očitovanja u propisanim rokovima. OHIM je obavijestio Sud da ne namjerava podnijeti očitovanja.
29. Rješenjem predsjednika prvog vijeća Općeg suda od 7. studenoga 2013. ti su predmeti spojeni u svrhu usmenog dijela postupka i donošenja presude, u skladu s člankom 50. Poslovnika.
30. Rješenjem od 12. lipnja 2014. Opći sud je odlučio ponovno otvoriti usmeni dio postupka i pozvati stranke da odgovore na određena pitanja. Stranke su udovoljile tom zahtjevu u propisanim rokovima.
Prijedlozi stranaka nakon vraćanja predmeta Općem sudu
31. U svojim očitovanjima tužitelj od Općeg suda zahtijeva da:
– ponovno odluči o tužbama podnesenima 6. studenoga 2006. i 28. studenoga 2006. tajništvu Općeg suda i da im udovolji uz obrazloženje u skladu s uputama Suda;
– naloži intervenijentu snošenje troškova.
32. U svojim očitovanjima intervenijent od Općeg suda zahtijeva da:
– odbije tužbe;
– usvoji prigovore na registraciju žigova Zajednice UNIWEB i UniCredit Wealth Management, također u dijelu u kojem se odnose na usluge „upravljanja nekretninama“.
Pravo
1. Uvodne napomene
33. Tužitelj je na raspravi od 17. siječnja 2014. potvrdio da svojim glavnim prijedlozima, navedenima u očitovanju nakon vraćanja predmeta Općem sudu radi ponovnog odlučivanja i usvajanja tužbi, zahtijeva djelomično ukidanje pobijanih odluka u dijelu u kojem su njima usvojeni prigovori na registraciju žigova UNIWEB i UniCredit Wealth Management, u odnosu na usluge obuhvaćene prijavama žigova, osim „upravljanja nekretninama“, kao što je već predložio u svojim tužbama.
34. Također, intervenijent je na raspravi od 17. siječnja 2014. potvrdio da svojim glavnim prijedlozima, navedenima u očitovanju nakon vraćanja predmeta Općem sudu radi ponovnog odlučivanja, da se usvoje prigovori na registraciju žigova Zajednice UNIWEB i UniCredit Wealth Management, također u dijelu u kojem se odnose na usluge „upravljanja nekretninama“, zahtijeva, s jedne strane, djelomično ukidanje pobijanih odluka u dijelu u kojem su njima odbijeni prigovori na registraciju žigova UNIWEB i UniCredit Wealth Management, u odnosu na usluge „upravljanja nekretninama“ obuhvaćene prijavama žigova i, s druge strane, preinaku tih odluka.
2. Dopuštenost pojedinih priloga tužbama
35. OHIM i intervenijent osporavaju dopuštenost pojedinih priloga tužbama jer su ti dokazi podneseni pred Općim sudom prvi put.
36. S tim u svezi Sud primjećuje da se predmetni prilozi, koji se sastoje od ispisa rezultata istraživanja provedenog u njemačkom registru poduzetnika, u biti odnose na društva koja posluju u financijskom sektoru, a čiji nazivi sadrže element „uni“. Te je dokaze tužitelj podnio kako bi dokazao da je taj element zbog svoje učestale uporabe lišen razlikovnoga karaktera u sektoru financijskih usluga.
37. Ti se dokazi, podneseni pred Općim sudom prvi put, ne mogu uzeti u razmatranje. Štoviše, cilj žalbe pred Općim sudom jest kontrola zakonitosti odluka žalbenih vijeća OHIM‑a u smislu članka 63. Uredbe br. 40/94 (koji je postao članak 65. Uredbe br. 207/2009), tako da funkcija Općeg suda nije ponovno ispitivanje činjenica s obzirom na dokaze koji su prvi put pred njim podneseni. Stoga je potrebno odbaciti navedene dokaze, bez potrebe ispitivanja njihove dokazne vrijednosti (vidjeti u tom smislu presudu od 24. studenoga 2005., Sadas/OHIM – LTJ Diffusion (ARTHUR ET FELICIE), T‑346/04, Zb., str. II‑4891., t. 19. i navedenu sudsku praksu).
3. Meritum
38. U prilog svojim zahtjevima tužitelj i intervenijent ističu svaki jedan tužbeni razlog, koji se temelje na povredi članka 8. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 40/94.
Tužbeni razlog tužitelja, koji se temelji na povredi članka 8. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 40/94
39. Tužitelj tvrdi da je žalbeno vijeće pogrešno primijenilo pravo zaključivši da postoji vjerojatnost dovođenja u zabludu koja proizlazi iz veze između prijavljenih žigova i ranijih žigova, koji se smatraju serijom. Prema mišljenju tužitelja u predmetnom slučaju nisu ispunjeni uvjeti utemeljeni na sudskoj praksi suda u svrhu šire zaštite serijskih žigova.
40. OHIM i intervenijent osporavaju argumente tužitelja.
41. Valja podsjetiti da, sukladno članku 8. stavku 1. točki (b) Uredbe br. 207/2009, na temelju prigovora nositelja ranijega žiga, žig za koji je podnesena prijava za registraciju neće se registrirati ako zbog njegove istovjetnosti ili sličnosti s ranijim žigom i istovjetnosti ili sličnosti proizvoda ili usluga obuhvaćenih tim žigovima postoji vjerojatnost dovođenja javnosti u zabludu na državnom području na kojem je zaštićen raniji žig. Vjerojatnost dovođenja u zabludu uključuje vjerojatnost dovođenja u svezu s ranijim žigom. Osim toga, na temelju članka 8. stavka 2. točke (a) podtočke (ii) Uredbe br. 207/2009 raniji žigovi znači žigovi registrirani u državi članici s datumom prijave za registraciju žiga koji je raniji od datuma prijave za registraciju žiga Zajednice.
42. Prema ustaljenoj sudskoj praksi, vjerojatnost dovođenja u zabludu postoji kada bi javnost vjerovala da proizvodi ili usluge o kojima je riječ potječu od istoga poduzetnika ili gospodarski povezanih poduzetnika. Prema toj istoj sudskoj praksi, vjerojatnost dovođenja u zabludu treba biti ispitana cjelovito, prema tome kako relevantna javnost percipira predmetne znakove i proizvode ili usluge te uzimajući u obzir sve relevantne čimbenike u predmetnom slučaju, osobito međuovisnost sličnosti znakova i proizvoda ili usluga koje oni označavaju (vidjeti presudu Općeg suda od 9. srpnja 2003., Laboratorios RTB/OHIM – Giorgio Beverly Hills (GIORGIO BEVERLY HILLS), T‑162/01, Zb., str. II‑2821., t. 30. do 33. i navedenu sudsku praksu).
43. Usto, iz sudske prakse proizlazi da, kada se prigovor protiv prijave žiga Zajednice temelji na više ranijih žigova, a ti žigovi imaju značajke zbog kojih ih se može smatrati dijelom iste serije ili obitelji, što može biti osobito slučaj kada u cijelosti prikazuju isti razlikovni element s dodatkom elementa, grafičkog ili verbalnog, koji ih međusobno razlikuje, ili kad ih karakterizira ponavljanje istog prefiksa ili sufiksa preuzetog iz izvornog žiga, takva okolnost predstavlja relevantan faktor za ocjenu postojanja vjerojatnosti dovođenja u zabludu (presuda BAINBRIDGE, točka 17. supra, t. 123.).
44. Štoviše, pod takvim pretpostavkama vjerojatnost dovođenja u zabludu može nastati zbog mogućnosti veze između prijavljenog žiga i ranijih žigova koji su dio serije, ako prijavljeni žig ima s ranijim žigovima sličnosti koje mogu potrošača navesti da vjeruje da je on dio te iste serije i, stoga, da proizvodi koje označava imaju isto ili srodno komercijalno podrijetlo kao i proizvodi obuhvaćeni ranijim žigovima. Takva vjerojatnost veze između prijavljenog žiga i ranijih serijskih žigova, koja može dovesti u zabludu glede komercijalnog podrijetla proizvoda označenih suprotstavljenim žigovima, može postojati čak i ako usporedba između prijavljenog žiga i ranijih žigova, uzetih svaki zasebno, ne omogućuje utvrđivanje postojanja izravne opasnosti dovođenja u zabludu. U takvom slučaju, opasnost da će potrošač doći u zabludu glede komercijalnog podrijetla predmetnih proizvoda ili usluga ne proizlazi iz mogućnosti da prijavljeni žig zamijeni s nekim od ranijih serijskih žigova, nego iz mogućnosti da ocijeni da je prijavljeni žig dio te serije (presuda BAINBRIDGE, točka 17. supra, t. 124.).
45. Usto, u skladu sa sudskom praksom, čimbenik postojanja serije ili obitelji žigova relevantan je za ocjenu postojanja vjerojatnosti dovođenja u zabludu povezane s vjerojatnošću dovođenja u vezu prijavljenog žiga i te serije samo ako zajednički element suprotstavljenih žigova ima razlikovni učinak. Ako je taj element opisan, ne može stvoriti vjerojatnost dovođenja u zabludu (presude Općeg suda od 6. srpnja 2004., Grupo El Prado Cervera/OHIM – Héritiers Debuschewitz (CHUFAFIT), T‑117/02, Zb., str. II‑2073., t. 59. i od 13. srpnja 2012., Caixa Geral de Depósitos/OHIM – Caixa d’Estalvis i Pensions de Barcelona (la Caixa), T‑255/09, t. 81.).
46. S obzirom na prethodna razmatranja, potrebno je ispitati ocjenu žalbenog vijeća glede vjerojatnosti dovođenja u zabludu između suprotstavljenih žigova.
Relevantna javnost
47. Prema sudskoj praksi, u okviru skupne ocjene vjerojatnosti dovođenja u zabludu, u obzir valja uzeti prosječnog potrošača dotične kategorije proizvoda koji je normalno informiran te razumno pažljiv i razborit. Isto tako valja uzeti u obzir da je pozornost prosječnog potrošača podložna promjenama ovisno o kategorijama dotičnih proizvoda ili usluga u pitanju (vidjeti presudu Općeg suda od 13. veljače 2007., Mundipharma/OHIM – Altana Pharma (RESPICUR), T‑256/04, Zb., str. II‑449., t. 42. i navedenu sudsku praksu).
48. U ovom slučaju treba potvrditi ocjenu žalbenog vijeća, koju stranke nisu pobijale, prema kojoj relevantnu javnost u odnosu na koju treba analizirati vjerojatnost dovođenja u zabludu čini njemački potrošač jer su raniji žigovi registrirani i korišteni u Njemačkoj. Osim toga, treba smatrati da taj potrošač ima relativno visoku sposobnost pozornosti jer su predmetne usluge financijske usluge iz razreda 36, koje za njega imaju određenu gospodarsku važnost zbog svoje veze s njegovim financijskim i ekonomskim sredstvima (vidjeti u tom smislu presudu la Caixa, točka 45. supra, t. 21. i navedenu sudsku praksu).
Usporedba usluga
49. Iz pobijanih odluka proizlazi da ni tužitelj ni intervenijent nisu pred žalbenim vijećem pobijali odluku Odjela za prigovore, u skladu s kojom su usluge „bankarski poslovi; financijski poslovi; monetarni poslovi; osiguranje; savjetovanje o financijskim pitanjima i o osiguranju; usluge kreditnih/debitnih kartica; bankarske i financijske usluge putem interneta“ za prijavljeni žig UNIWEB i usluge „bankarski poslovi; financijski poslovi; monetarni poslovi; osiguranje; savjetovanje o financijskim pitanjima“ za prijavljeni žig UniCredit Wealth Management slične uslugama „ulaganja sredstava“, obuhvaćenima ranijim žigovima. Potvrdivši u cijelosti odluke Odjela za prigovore, žalbeno je vijeće potvrdilo tu ocjenu koju, s obzirom na to da je nisu pobijale ni stranke u postupku pred Općim sudom, treba prihvatiti.
Usporedba znakova
50. Opća ocjena vjerojatnosti dovođenja u zabludu treba se, u dijelu koji se odnosi na vizualnu, fonetsku ili koncepcijsku sličnost suprotstavljenih znakova, temeljiti na dojmu koji proizvodi cjelina, vodeći računa osobito o njihovim specifičnim i dominantnim elementima (vidjeti presudu Suda od 12. lipnja 2007., OHIM/Shaker, C‑334/05 P, Zb., str. I‑4529., t. 35. i navedenu sudsku praksu).
51. Žalbeno vijeće je u točkama 36. i 40. pobijanih odluka tvrdilo da suprotstavljeni žigovi imaju istu strukturu jer su sastavljeni od kombinacije dvaju verbalnih elemenata, prefiksa „uni“ iza kojeg svaki put slijedi različita riječ. Ocijenilo je, također, u točkama 43. i 48. pobijanih odluka, da su suprotstavljeni žigovi sastavljeni od znakova koji su vizualno, fonetski i konceptualno slični jer je njihov „sporni element“ jednak. Tu ocjenu stranke nisu pobijale i treba je prihvatiti.
52. Glede toga, treba primijetiti da, iako prosječni potrošač obično percipira žig kao cjelinu i ne upušta se u ispitivanje njegovih različitih pojedinosti (presuda Suda od 22. lipnja 1999., Lloyd Schuhfabrik Meyer, C‑342/97, Zb., str. I‑3819., t. 25.), on ipak, kada percipira verbalni znak, rastavlja taj znak na elemente koji za njega imaju konkretno značenje ili nalikuju riječima koje poznaje (vidjeti u tom smislu presudu Općeg suda od 6. listopada 2004., Vitakraft Werke Wührmann/OHIM – Krafft (VITAKRAFT), T‑356/02, Zb., str. II‑3445., t. 51.). Ta se sudska praksa također primjenjuje na ocjenu percepcije figurativnog znaka od strane relevantne javnosti, kao što je u ovom slučaju znak UNIZINS, koji se sastoji isključivo od jednog stiliziranog verbalnog elementa.
53. Suprotstavljeni žigovi sastoje se od prefiksa „uni“ kojemu su izravno pripojeni opisni ili slabo razlikovni elementi predmetnih usluga. Štoviše, tužitelj i intervenijent su u odgovoru na pitanje Općeg suda naveli da se element „rak“ ranijeg žiga UNIRAK sastoji od početnih slova njemačkih pojmova Renten, Aktien („obveznice, dionice“) ili Renten, Aktien, Kapital („obveznice, dionice, kapital“), koji se tako odnose na ciljeve i politike ulaganja sredstava, koji su označeni tim žigom. Osim toga, kao što je podnositelj zahtjeva tvrdio u okviru upravnog postupka, a intervenijent te tvrdnje nije osporio, pojmovi „fonds“ i „zins“, pripojeni prefiksu „uni“ u ranijim žigovima UNIFONDS i UNIZINS, znače investicijske „fondove“ i „kamate“. Glede žiga UniCredit Wealth Management, s jedne strane, pojam izravno pripojen prefiksu „uni“ odnosi se na tekuću transakciju kojom banka stavlja na raspolaganje svojim kupcima novčani iznos. Činjenica da su pojmovi „credit“ i „management“ na engleskom jeziku ne isključuje mogućnost da će im relevantna javnost pridati značenje u odnosu na usluge koje obuhvaćaju. Štoviše, s jedne strane, pojmovi „credit“ i „management“ slični su njemačkim riječima „Kredit“ i „Management“ te imaju isto značenje. Suprotno tvrdnjama tužitelja, pojam „fonds“ je njemački, a ne engleski. S druge strane, engleski se naširoko koristi i razumije u okruženju o kojem je riječ, to jest u području financijskih usluga. Osim toga, glede pojmova „wealth“ i „management“, kao što je žalbeno vijeće ispravno naglasilo u točki 40. pobijane odluke od 25. rujna 2006., oni se uobičajeno koriste u financijskom sektoru, također u Njemačkoj, za financijske usluge poput savjetovanja u području ulaganja ili računovodstvenih usluga. Naposljetku, glede pojma „web“ žiga UNIWEB, žalbeno je vijeće utvrdilo, a tužitelj tome nije prigovorio, da je on uobičajena kratica engleskog izraza „world wide web“, koji se odnosi na globalnu računalnu mrežu internet. Premda se radi o engleskom jeziku, taj je pojam dobro poznat međunarodnoj javnosti zbog globalne uporabe interneta. Iako se taj izraz ne odnosi izravno na financijske usluge, ipak može biti s njima povezan. Na primjer, može se odnositi na financijske usluge pružene online
ili investicijske usluge u području povezanom s internetom. Relevantna javnost će stoga razdvojiti suprotstavljene žigove na element „uni“ i na njega nadovezani drugi pojam.
54. Iz toga slijedi da suprotstavljeni žigovi imaju određen stupanj vizualne i fonetske sličnosti jer dijele prefiks „uni“. Činjenica da su elementi koji su im pripojeni različiti i da se žig UniCredit Wealth Management sastoji od tri, a ne od jednog verbalnog elementa ne može poništiti tu sličnost s obzirom na to da potrošač obično pridaje više važnosti početnom dijelu riječi (presuda Općeg suda od 17. ožujka 2004., El Corte Ingles/OHIM – González Cabello i Iberia Líneas Aéreas de España (MUNDICOR), T‑183/02 i T‑184/02, Zb., str. II‑965., t. 81.). Osim toga, s fonetske strane, suprotstavljeni se žigovi, osim prijavljenog žiga UniCredit Wealth Management, sastoje od tri sloga. Glede žiga UniCredit Wealth Management, prisutnost prefiksa „uni“ u njegovom prvom verbalnom elementu navodi na zaključak da ima određeni stupanj sličnosti s ranijim žigovima. Isto tako, s konceptualne strane suprotstavljeni žigovi imaju određen stupanj sličnosti jer je njihova struktura vrlo slična (vidjeti u tom smislu presudu od 26. rujna 2012., IG Communications/OHIM–Citigroup i Citibank (CITIGATE), T‑301/09, t. 78.).
55. Treba također napomenuti da je žalbeno vijeće pod naslovom „Usporedba znakova“ ispitalo imaju li prijavljeni žigovi značajke zbog kojih bi ih relevantna javnost mogla povezati s obitelji ili serijom žigova koji pripadaju intervenijentu. Iz sudske prakse proizlazi da je postojanje obitelji ili serije žigova element koji se mora uzeti u obzir prilikom ocjene vjerojatnosti dovođenja u zabludu, ali ipak nije relevantno u okviru ocjene postojanja sličnosti između suprotstavljenih žigova (presuda od 24. ožujka 2011., Ferrero/OHIM, C‑552/09, Zb., str. I‑2063., t. 97. i 98.).
56. Stoga je potrebno ispitati tu ocjenu žalbenog vijeća u okviru ocjene vjerojatnosti dovođenja u zabludu.
Vjerojatnost dovođenja u zabludu
57. Žalbeno je vijeće zaključilo da, uzimajući u obzir sličnost između suprotstavljenih znakova, ali i između usluga obuhvaćenih suprotstavljenim žigovima, kod potrošača postoji vjerojatnost dovođenja u zabludu koja proizlazi iz veze između prijavljenih žigova i ranijih žigova koji su dio serije, a koji pripadaju intervenijentu.
58. S tim u svezi, valja napomenuti da se na vjerojatnost dovođenja u vezu prijavljenog žiga i serije ranijih žigova moguće pozvati samo ako su kumulativno ispunjena dva uvjeta. Kao prvo, nositelj serije ranijih registracija mora pružiti dokaz o korištenju svih žigova koji pripadaju seriji ili barem nekoliko žigova koji mogu predstavljati seriju. Kao drugo, prijavljeni žig mora ne samo biti sličan žigovima koji pripadaju seriji nego i imati značajke zbog kojih ga se može povezati sa serijom (presuda BAINBRIDGE, t. 17. ove presude, t. 125. do 127.).
59. Tužitelj tvrdi da u tom slučaju nijedan od tih uvjeta nije bio zadovoljen jer je, s jedne strane, intervenijent propustio dokazati uporabu žigova koji pripadaju seriji i, s druge strane, mogućnost povezivanja prijavljenih žigova sa serijom ranijih žigova bila je isključena.
– Dokaz o korištenju ranijih žigova koji pripadaju seriji ili obitelji žigova
60. Treba podsjetiti da, kako bi postojala vjerojatnost pogrešnog shvaćanja javnosti da prijavljeni žig pripada seriji, raniji žigovi koji su dio te serije moraju nužno biti prisutni na tržištu. Uzimajući u obzir serijsku prirodu ranijih žigova koja uključuje proširenje područja zaštite pojedinih žigova koji su dio te serije, svaku apstraktnu ocjenu vjerojatnosti dovođenja u zabludu koja se temelji samo na postojanju više registracija čiji su predmet žigovi kod kojih se ponavlja isti razlikovni element te u nedostatku stvarne uporabe tih žigova treba smatrati isključenom (presuda BAINBRIDGE, točka 17. supra, t. 126.). Štoviše, u slučaju postojanja obitelji ili serije žigova, kada vjerojatnost dovođenja u zabludu proizlazi iz činjenice da potrošač može biti u zabludi glede podrijetla proizvoda ili usluga obuhvaćenih žigom za čiju registraciju je podnesena prijava i pogrešno ocijeniti da je taj žig dio te obitelji ili serije, dokaz o uporabi dovoljnog broja žigova koji mogu činiti obitelj ili seriju posebno je značajan jer se ne može očekivati od potrošača, u nedostatku takve uporabe, da prepozna zajednički element u navedenoj obitelji ili seriji žigova i/ili da s tom obitelji ili serijom poveže drugi žig koji ima isti zajednički element (vidjeti u tom smislu presudu Suda od 13. rujna 2007., Il Ponte Finanziaria/OHIM, C‑234/06 P, Zb., str. I‑7333., t. 63. i 64.). Stoga, u nedostatku dokaza o uporabi dovoljnog broja žigova koji mogu činiti obitelj ili seriju, postojanje vjerojatnosti dovođenja u zabludu, do koje može doći zbog pojave prijavljenog žiga, treba ocjenjivati usporedbom svakog od ranijih žigova uzetih zasebno s prijavljenim žigom (presuda BAINBRIDGE, točka 17. supra, t. 126.).
61. Potvrdivši s tim u svezi odluke Odjela za prigovore, žalbeno je vijeće u točkama 20. i 24. pobijanih odluka zaključilo da dokumenti koje je intervenijent dostavio potvrđuju stvarnu uporabu ranijih žigova u Njemačkoj za usluge „ulaganja sredstava“.
62. Tužitelj je u svojim podnescima tvrdio da intervenijent nije pružio dovoljno dokaza, koji bi mogli biti sastavljeni, između ostalog, od anketa, rezultata demoskopskih istraživanja ili podataka o općoj prepoznatljivosti sredstava obuhvaćenih žigovima, kako bi dokazao da je relevantna javnost percipirala ranije žigove kao seriju žigova i da je ta javnost mogla povezati prijavljeni žig s ranijim žigovima za koje se smatra da su dio serije. Stoga je, prema mišljenju tužitelja, ž albeno vijeće počinilo ozbiljnu pogrešku u primjeni prava smatrajući dovoljnima dokaze o uporabi ranijih žigova na temelju kriterija tradicionalne primjene članka 43. stavka 2. Uredbe br. 40/94 (koji je postao članak 42. stavak 2. Uredbe br. 207/2009), a da nije zahtijevalo dokaz o „kvalificiranoj uporabi“ ranijih žigova kao dijelova serije. Osim toga, tužitelj prigovara da žalbeno vijeće nije dovoljno obrazložilo svoju odluku, protivno članku 73. Uredbe br. 40/94 (koji je postao članak 75. Uredbe br. 207/2009), jer nije uzelo u obzir, prilikom ocjene dokaza o uporabi intervenijentovih ranijih žigova, razmjerno visok stupanj pozornosti relevantne javnosti. Naposljetku, tužitelj u tužbama navodi da je pruženi dokaz, u svakom slučaju, nedovoljan da bi se dokazala uporaba ranijih žigova jer su, s jedne strane, poslovna izvješća koja je dostavio intervenijent dokumenti za internu uporabu i ne impliciraju poznavanje prijašnjih žigova na tržištu te, s druge strane, informacije iz tiska o sredstvima ulaganja daju smjernice o razvoju ovlasti, ali ne dokazuju učinkovitu uporabu žigova na tržištu.
63. Na raspravi od 17. siječnja 2014. tužitelj je priznao da više ne osporava dokaze o stvarnoj upotrebi ranijih žigova koji su predloženi u prilog prigovorima intervenijenta, ali je ustrajao na tome da intervenijent nije dokazao da relevantna javnost percipira ranije žigove kao seriju ili obitelj žigova koji joj pripadaju.
64. OHIM i intervenijent osporavaju argumente tužitelja.
65. S tim u svezi, valja napomenuti da iz sudske prakse navedene u točki 60. ove presude proizlazi da nositelj serije ranijih registracija mora predočiti dokaz o stvarnoj uporabi žigova koji su dio serije na relevantnom tržištu ili barem nekoliko žigova koji mogu predstavljati seriju, a ne, kao što tužitelj tvrdi, o tome da relevantna javnost te žigove percipira kao pripadajuće seriji ili obitelji.
66. Iz toga slijedi da se od nositelja ranijih žigova koji pripadaju seriji ne može zahtijevati da dokažu da relevantna javnost te žigove, stvarno prisutne na tržištu, percipira kao da čine seriju.
67. Suprotno onome što je tužitelj tvrdio na raspravi održanoj 17. siječnja 2014., ne može se izvući drugi zaključak iz članka 124. presude BAINBRIDGE, navedene u točki 17. supra . Štoviše, iz te točke proizlazi da je Opći sud uzeo u obzir percepciju potrošača samo za utvrđivanje postojanja, u uvjetima koje je kasnije definirao, vjerojatnosti da će taj potrošač povezati prijavljeni žig s ranijim žigovima koji su dio serije i stoga povjerovati da on pripada toj seriji. Međutim, ni iz odlomka na koji se tužitelj poziva ni iz bilo kojeg drugog odlomka predmetne presude ne proizlazi da je Opći sud od nositelja serije registracija tražio da, osim dokaza o stvarnoj prisutnosti na tržištu žigova koji su dio te serije, predoči konkretan dokaz da relevantna javnost percipira ranije žigove kao dio serije.
68. Prema tome, bespredmetan je argument tužitelja da intervenijent nije dokazao da relevantna javnost percipira ranije žigove kao dio serije. Isto je tako bespredmetan argument tužitelja koji se temelji na manjkavosti obrazloženja, koji proizlazi iz toga da žalbeno vijeće prilikom ocjene dokaza o korištenju ranijih žigova koji pripadaju seriji nije uzelo u obzir relativno visok stupanj pozornosti relevantne javnosti.
69. Osim toga, glede njegova argumenta da javnost, sastavljena od ulagača, nije percipirala ranije žigove, kojima su označeni nazivi intervenijentovih fondova, kao seriju žigova jer su ti fondovi s komercijalnog stajališta činili jedan te isti proizvod, tužitelj je na raspravi održanoj 17. siječnja 2014. naveo da je taj argument naveo podredno, u prilog lakšem utvrđivanju postojanja obitelji žigova ako bi oni označavali različite proizvode, ali da to nije bio, prema njegovu mišljenju, nužan uvjet za postojanje obitelji žigova. U tim u svezi, valja napomenuti da, bez obzira na to jesu li s komercijalnog stajališta usluge obuhvaćene ranijim žigova činile jedan proizvod, kao što tužitelj tvrdi, ili različite proizvode, uzimajući u obzir njihove različite financijske i tehničke značajke, kao što tvrde OHIM i intervenijent, to pitanje nije relevantno za ocjenu postojanja obitelji žigova koja pripada intervenijentu jer, kao što je tužitelj priznao na ročištu, postojanje obitelji žigova ne ovisi o činjenici da žigovi imaju značajke na temelju kojih se može smatrati da tvore obitelj ili seriju kojom se označava jedan proizvod ili različiti proizvodi. Iz toga slijedi da je taj argument tužitelja bespredmetan.
70. Iz navedenog proizlazi da je žalbeno vijeće ispravno zaključilo da je prvi uvjet, u smislu presude BAINBRIDGE, navedene u točki 17. supra, da je moguće utvrditi postojanje vjerojatnosti dovođenja u zabludu zbog veze prijavljenih žigova sa serijom intervenijentovih ranijih žigova, odnosno dokazati stvarnu uporabu žigova koji čine seriju, u predmetnom slučaju ispunjen.
71. Stoga je potrebno ispitati imaju li prijavljeni žigovi UNIWEB i UniCredit Wealth Management značajke zbog kojih ih se može povezivati sa serijom ranijih žigova koji pripadaju intervenijentu i tako potrošače dovesti u zabludu glede podrijetla njima obuhvaćenih usluga.
– Mogućnost povezivanja prijavljenih žigova sa serijom ranijih žigova
72. Iz sudske prakse proizlazi da se te žigove može smatrati dijelom iste serije ili obitelji, osobito kada u cijelosti prikazuju isti razlikovni element s dodatkom elementa, grafičkog ili verbalnog, koji ih međusobno razlikuje ili kad ih karakterizira ponavljanje istog prefiksa ili sufiksa preuzetog iz izvornog žiga (presuda BAINBRIDGE, točka 17. supra, t. 123.).
73. S tim u svezi, valja napomenuti da u ovom slučaju ranije žigove karakterizira kombinacija prefiksa „uni“, koji ima, kao što će biti utvrđeno u nastavku, određeni razlikovni karakter, i još jednog verbalnog elementa, odnosno „rak“, „fonds“ i „zins“, koji se odnosi na cilj ili investicijsku politiku fondova koje označavaju. Pojmovi pripojeni prefiksu „uni“ imaju, dakle, u ranijim žigovima opisni ili slabo razlikovni karakter u odnosu na usluge ulaganja sredstava obuhvaćene tim žigovima (vidjeti točku 53. supra ).
74. Ta tri ranija žiga, UNIRAK, UNIFONDS, UNIZINS, na kojima je intervenijent utemeljio svoje prigovore, brojčano su ograničena, ali ipak u ovom slučaju dovoljna da čine seriju ili obitelj žigova u svrhu ocjene postojanja opasnosti dovođenja u zabludu zbog veze prijavljenih žigova s tom serijom. Stoga je potrebno ispitati vjerojatnost dovođenja u vezu, od strane relevantne javnosti, prijavljenih žigova i obitelji sastavljene od tri ranija žiga, pri čemu nije potrebno ispitati argument intervenijenta da se to ispitivanje mora provesti u odnosu na cijelu seriju žigova kojih je nositelj, a ne samo u odnosu na tri žiga koja su navedena kao primjer u prilog prigovorima.
75. S tim u svezi, valja napomenuti da prijavljeni žig mora, da bi kod potrošača mogao stvoriti uvjerenje o postojanju veze sa serijom ranijih žigova, ne samo biti sličan žigovima koji pripadaju seriji nego i imati značajke zbog kojih ga se može povezivati sa serijom. To neće biti slučaj, na primjer, kada se zajednički element ranijih serijskih žigova upotrebljava u prijavljenom žigu na drukčijem položaju od onoga na kojem se obično pojavljuje u žigovima koji pripadaju seriji ili ima različit semantički sadržaj (presuda BAINBRIDGE, točka 17. supra, t. 127.) ili kada zajednički element nema razlikovni učinak (presude CHUFAFIT, točka 45. supra, t. 59. i la Caixa, točka 45. supra, t. 81.).
76. Iako je priznalo da suprotstavljeni žigovi imaju istu strukturu (vidi točku 51. ove presude), žalbeno vijeće utvrdio je da to nije bilo dovoljno da bi se zaključilo da prijavljeni žigovi imaju značajke zbog kojih ih se može povezati sa serijom ranijih žigova. Prema mišljenju žalbenog vijeća, to bi mogao biti slučaj samo kada zajednički element „uni“ nije isključivo opisan ili nije lišen razlikovnoga karaktera. Zaključilo je da prefiks „uni“ ima razlikovni karakter u odnosu na predmetne financijske usluge, uzimajući u obzir njegova bitna svojstva i njegovu uporabu.
77. Tužitelj tvrdi da u ovom slučaju ne postoje elementi na temelju kojih bi se moglo utvrditi postojanje „veze“ prijavljenog žiga i serije ranijih žigova. S tim u svezi, navodi da je, suprotno zaključcima žalbenog vijeća, zajednički element „uni“ lišen bitnoga razlikovnoga karaktera u financijskom sektoru. U prilog tom argumentu tužitelj, s jedne strane, ističe nekoliko odluka OHIM‑a u kojima nije priznat dovoljno razlikovan karakter prefiksa „uni“ i, s druge strane, navodi da je taj prefiks uobičajena kratica riječi „union“ [unija], „universal“ [univerzalan, sveopći], „unité“ [jedinica, jedinstvo] ili „unique“ [jedini, jedinstven] i obično se koristi u svakodnevnom jeziku, posebice u financijskom sektoru. To potvrđuje i činjenica da mnogi nazivi društava registriranih u Njemačkoj koja posluju u tom sektoru počinju s elementom „uni“ i da je taj element „uni“ dio naziva fondova kojima upravljaju druga društva u Njemačkoj i žigova koje su treće osobe registrirale u Njemačkoj za usluge iz razreda 36. Sukladno tome, zajednički prefiks „uni“ nije sam po sebi element na temelju kojega bi relevantna javnost mogla povezati usluge obuhvaćene ranijim žigovima s djelatnošću intervenijenta.
78. U svojim očitovanjima podnesenima nakon vraćanja predmeta Općem sudu, tužitelj je također osporio argument OHIM‑a i intervenijenta da odluke njemačkih sudova i Deutsches Patent‑und Markenamt (njemački ured za patente i žigove) treba uzeti u obzir pri ocjeni razlikovnoga karaktera prefiksa „uni“, tvrdeći da su sustavi Unije i država članica autonomni, tako da odluke nacionalnih vlasti nemaju obvezujući učinak za tijela Unije.
79. OHIM i intervenijent osporavaju tvrdnje tužitelja.
80. Glede toga, valja najprije napomenuti da zajednička struktura suprotstavljenih žigova može povezati prijavljene žigove i seriju ranijih žigova (vidjeti u tom smislu presudu IG Communications/OHIM – Citigroup i Citibank (CITIGATE), točku 54. supra, t. 89.). Štoviše, suočen s prijavljenim žigovima koji su, poput ranijih žigova, sastavljeni od prefiksa „uni“ kojem su izravno pripojeni opisni pojmovi ili pojmovi bez razlikovnoga karaktera za financijske usluge, kao što je navedeno u točki 53. ove presude, potrošač može vjerovati da se radi o novom žigu iz obitelji žigova, koji označava neki drugi fond koji slijedi investicijsku politiku definiranu pojmom pripojenim prefiksu „uni“.
81. Činjenica da se zajednički element „uni“ nalazi na početnom mjestu svih suprotstavljenih žigova također je značajka na temelju koje je moguće povezati prijavljeni žig s obitelji ranijih žigova (presuda BAINBRIDGE, točka 17. supra, t. 127.).
82. Međutim, iz sudske prakse navedene u točki 45. ove presude proizlazi da je čimbenik postojanja serije ili obitelji žigova relevantan za ocjenu postojanja vjerojatnosti dovođenja u zabludu povezane s vjerojatnošću dovođenja u vezu prijavljenog žiga i te serije samo ako zajednički element suprotstavljenih žigova ima razlikovni učinak.
83. Stranke se u biti spore oko pitanja ima li zajednički element suprotstavljenih žigova, prefiks „uni“, razlikovni karakter u odnosu na predmetne usluge.
84. Kao prvo, glede bitnih razlikovnih svojstava elementa „uni“, žalbeno je vijeće u točkama 37. i 41. pobijanih odluka zaključilo da ima razlikovni karakter u odnosu na predmetne usluge jer, s obzirom na to da za njemačku relevantnu javnost znači „jednobojan“ ili, kolokvijalno, „sveučilište“, nema jasno i neposredno značenje u odnosu na financijske usluge. Tu ocjenu treba potvrditi.
85. Međutim, ne može se isključiti, kao što tužitelj tvrdi, da relevantna javnost s elementom „uni“, koji proizlazi iz latinskog pojma „unus“, koji znači „jedan, jedini, određen samo s jednim elementom“, povezuje i pojmove poput „unique“ [jedini, jedinstven], što znači „koji ima jedinstvenu značajku“; „unité“ [jedinica, jedinstvo], što znači „koji ima nedjeljiv ili jednoobrazan karakter“; „union“ [unija], što također znači vezu ili jedinstvo i „universel“ [univerzalan, sveopći] u smislu „potpun“ i „sveznajući“. To će biti posebno slučaj jer pojam „uni“, kao što je intervenijent upozorio, u prijašnjim žigovima nije upotrebljavan kao samostalan pojam koji bi njemačka javnost mogla povezati sa sveučilištem ili jednobojnošću, nego se i dalje veže uz druge riječi.
86. Međutim, jasno je da prefiks „uni“, osobito zbog većeg broja značenja koja mu sam tužitelj pripisuje, ne može u relevantnoj javnosti pobuditi nikakvu konkretnu ideju u odnosu na usluge koje obuhvaća. Osim toga, pojmovi poput „unique“ [jedini, jedinstven], „unité“ [jedinica, jedinstvo], „union“ [unija] ili „universel“ [univerzalan, sveopći] opći su pojmovi čija posebnost u odnosu na te usluge nije utvrđena. Stoga, čak i ako treba priznati da prefiks „uni“ može podsjetiti na pojmove kao što su „unique“ [jedini, jedinstven], „unité“ [jedinica, jedinstvo], „union“ [unija] ili „universel“, u vezi s pojmovima koji se odnose na financijske usluge, on ni objektivno ni specifično ne opisuje vrstu, količinu, kakvoću, namjenu, vrijednost ili druge njihove značajke (vidjeti u tom smislu i po analogiji presudu Općeg suda od 5. travnja 2001., Bank für Arbeit und Wirtschaft/OHIM (EASYBANK), T‑87/00, Zb., str. II‑1259., t. 28. do 32.).
87. Zaključno, treba utvrditi da prefiks „uni“, s obzirom na to da nema jasno ni neposredno značenje, ne opisuje predmetne usluge i u odnosu na njih ima određeni bitni razlikovni karakter. Njegov se razlikovni karakter u predmetnom slučaju očituje još više jer se u suprotstavljenim žigovima na prefiks „uni“ vežu opisni pojmovi ili pojmovi sa slabim razlikovnim učinkom za te usluge (vidjeti u tom smislu i po analogiji presudu IG Communications/OHIM – Citigroup i Citibank (CITIGATE), točku 54. supra, t. 75.).
88. S druge strane, žalbeno je vijeće zaključilo da prefiks „uni“ ima razlikovni karakter s obzirom na njegovu uporabu i, točnije, činjenicu da intervenijent koristi tri žiga s prefiksom „uni“ za usluge „ulaganja sredstava“ u Njemačkoj.
89. S tim u svezi, treba napomenuti da je intervenijent, kao što je žalbeno vijeće odlučilo, dokazao uporabu triju žigova s prefiksom „uni“ za usluge „ulaganja sredstava“ na njemačkom tržištu (vidjeti točku 70. ove presude).
90. Usto, treba napomenuti da iz spisa proizlazi da su Deutsches Patent‑und Markenamt i njemački sudovi priznali razlikovni karakter pojma „uni“ u odnosu na financijske usluge.
91. U tom kontekstu, treba odbiti kao neosnovan argument tužitelja da te odluke, na koje se intervenijent pozvao u okviru postupka pred OHIM‑om, ne treba uzeti u obzir prilikom ocjene vjerojatnosti dovođenja u zabludu glede žigova čija se registracija zahtijeva na razini Unije. Štoviše, čak i ako je, kao što tvrdi tužitelj, sustav žigova Zajednice autonoman sustav sa svojim nizom pravila i ciljeva te se primjenjuje neovisno o bilo kojem nacionalnom sustavu (vidjeti presudu od 22. studenoga 2011., Sports Warehouse/OHIM (TENNIS WAREHOUSE), T‑290/10, neobjavljenu u Zborniku, t. 35. i navedenu sudsku praksu), iz sudske prakse također proizlazi da se ne može spriječiti ni stranke ni sam Opći sud da se u tumačenju prava Unije oslone na elemente iz nacionalne sudske prakse (vidjeti u tom smislu presudu od 12. srpnja 2006., Vitakraft‑Werke Wührmann/OHIM – Johnson's Veterinary Products (VITACOAT), T‑277/04, Zb., str. II‑2211., t. 71.). Prema tome, čak i ako odluke nacionalnih tijela nisu obvezujuće za potrebe primjene prava žiga Zajednice, one se mogu uzeti u obzir (presuda od 25. listopada 2012., Riha/OHIM – Lidl Stiftung (VITAL & FIT), T‑552/10, t. 66.), osobito, kao u ovom slučaju, pri ocjeni percepcije suprotstavljenih žigova od strane relevantne javnosti.
92. Stoga treba potvrditi pobijane odluke u dijelu u kojem je Odjel za prigovore utvrdio da prefiks „uni“, koji je zajednički suprotstavljenim žigovima, ima bitan i s njegovom uporabom povezan razlikovni karakter u relevantnoj njemačkoj javnosti.
93. Taj se zaključak ne može pobiti drugim argumentima tužitelja.
94. Kao prvo, žalbeno je vijeće u točkama 38. i 42. pobijanih odluka ispravno zaključilo da se tužitelj ne može osloniti, kako bi dokazao slabo razlikovni karakter prefiksa „uni“, na postojanje fondova koji pripadaju trećim osobama i koji su opisani pojmovima koji sadrže pojam „uni“, kao što su „United Kingdom C“, „United Kingdom D“, „Unico Equity“, „Unico Investment“, „Universal‑Effect“ i „Universal‑Value Test“. Štoviše, kao što je, u bitnome, primijetilo žalbeno vijeće, tri slova „u“, „n“ i „i“, koja se nalaze na početku engleskih riječi „united“ i „universal“, kao i pojam „unico“, za koji se čini da nema nikakvo posebno značenje za njemačku javnost, ne mogu se razdvojiti od nastavka predmetnih riječi jer one čine homogene pojmove.
95. Kao drugo, kao što je žalbeno vijeće ispravno utvrdilo, pozivanje na druge registracije žigova u Njemačkoj, koji pripadaju trećim osobama i sadržavaju prefiks „uni“, ne može služiti kao dokaz slaboga razlikovnoga karaktera pojma „uni“ zbog mirnog supostojanja tih žigova i intervenijentovih ranijih žigova s obzirom na to da tužitelj nije predložio dokaze na temelju kojih bi se mogla utvrditi stvarna uporaba tih žigova na njemačkom tržištu. Iz ustaljene sudske prakse proizlazi da, iako nije isključeno da bi, u određenim slučajevima, supostojanje ranijih žigova na tržištu moglo umanjiti vjerojatnost dovođenja u zabludu između dva suprotstavljena žiga, koju su utvrdila tijela OHIM‑a, takva bi se mogućnost mogla uzeti u obzir samo ako je prijavitelj žiga Zajednice, tijekom postupka pred OHIM‑om koji se odnosi na relativne razloge za odbijanje, na odgovarajući način dokazao da navedeno supostojanje počiva na nepostojanju vjerojatnosti dovođenja u zabludu relevantne javnosti između ranijih žigova na koje se poziva i intervenijentovih ranijih žigova na kojima se temelji prigovor, i pod uvjetom da su predmetni raniji žigovi i suprotstavljeni žigovi istovjetni (presude Općeg suda od 11. svibnja 2005., Grupo SADA/OHIM – Sadia (GRUPO SADA), T‑31/03, Zb., str. II‑1667., t. 86.; od 8. prosinca 2005., Castellblanch/OHIM – Champagne Roederer (CRISTAL CASTELLBLANCH), T‑29/04, Zb., str. II‑5309., t. 72. i od 18. rujna 2012., Scandic Distilleries/OHIM – Bürgerbräu Rohm & Söhne (Burger), T‑460/11, t. 60.). U ovom slučaju, budući da je naveo samo registracije u Njemačkoj žigova koji pripadaju trećim osobama i sadrže prefiks „uni“, tužitelj ničime nije dokazao da je navedeno supostojanje počivalo na nepostojanju vjerojatnosti dovođenja u zabludu. Iz toga slijedi da nije dokazao da je razlikovni karakter elementa „uni“ umanjen ili oslabljen.
96. Kao treće, glede pozivanja tužitelja na pojedine nazive društava registriranih u Njemačkoj koja sadrže element „uni“, treba najprije napomenuti da društva biraju svoje nazive slobodno, pri čemu taj izbor ne podliježe ograničenjima vezanima za razlikovni karakter u smislu prava žiga. Taj argument tužitelja treba stoga svakako smatrati nedopuštenim.
97. Kao četvrto, tužitelj ne može svoju argumentaciju utemeljiti ni na pozivanju na prethodne odluke OHIM‑a u kojima nije priznat razlikovni karakter pojma „uni“. S tim u svezi valja napomenuti da, iako OHIM mora, u okviru ispitivanja zahtjeva za registraciju žiga Zajednice, uzeti u obzir odluke donesene po sličnim prijavama i s osobitom pažnjom preispitati treba li odlučiti na isti način, primjena načela jednakog postupanja i dobre uprave treba biti u skladu s poštovanjem zakonitosti (vidjeti u tom smislu presudu Suda od 10. ožujka 2011., Agencja Wydawnicza Technopol/OHIM, C‑51/10 P, Zb., str. I‑1541., t. 74. i 75.). Međutim, treba, s jedne strane, utvrditi da ne postoji jedinstvena praksa tijela OHIM‑a glede ocjene razlikovnoga karaktera elementa „uni“, što je tužitelj priznao na raspravi održanoj 17. siječnja 2014. Štoviše, OHIM je, kao odgovor na argument tužitelja, u prilogu svojem odgovoru na tužbu naveo i dostavio nekoliko odluka donesenih nakon one na koje se pozvao tužitelj, u kojima je utvrđeno postojanje vjerojatnosti dovođenja u vezu intervenijentovih žigova koji sadrže prefiks „uni“ i žigova koje je tužitelj prijavio, koji sadrže isti prefiks „uni“, uzimajući u obzir dokaz, koji je intervenijent predložio, o postojanju obitelji žigova koja mu pripada. Uzimajući u obzir nedavne odluke, donesene u okolnostima sličnima onima u ovom slučaju, žalbeno je vijeće utvrdilo postojanje razlikovnoga karaktera prefiksa „uni“. Tužitelj se, dakle, ne može implicitno pozivati na nepoštovanje načela jednakog postupanja.
98. Stoga je vrlo vjerojatno da će relevantna javnost, suočena s prijavljenim žigovima UNIWEB i UniCredit Wealth Managment, misliti da se radi o novom žigu iz obitelji intervenijentovih žigova, koju čine žigovi UNIFOND, UNIRAK i UNIZINS.
99. Taj zaključak ne može pobiti ni argument tužitelja, potkrijepljen izvacima iz specijaliziranog tiska, koji se temelji na tome da je relevantna javnost suočena s predmetnim žigovima u okolnostima u kojima su oni prethodili imenima društava koja upravljaju predmetnim fondovima, što isključuje vjerojatnost dovođenja u zabludu glede podrijetla usluga obuhvaćenih suprotstavljenim žigovima.
100. U svezi s tim treba najprije utvrditi, kao što tvrdi intervenijent, da relevantna javnost može biti suočena sa žigovima koji označuju različite investicijske fondove u različitim okolnostima povezanima s njihovim upravljanjem, poput usmenih prezentacija ili rasprava u specijaliziranim krugovima, u kojima oni nisu nužno prethodno imenovani ili popraćeni imenom društva upravitelja, čime bi se izbjegla vjerojatnost dovođenja u zabludu glede njihova podrijetla.
101. Međutim, iako je u određenim posebnim okolnostima, kao što su publikacije vezane za investicijske fondove u specijaliziranom tisku, kod žigova koji ih označuju uvijek prethodno navedena naznaka društva upravitelja, ne može se isključiti da bi relevantna javnost mogla vjerovati da fondovi čiji su nazivi sastavljeni od prefiksa „uni“, kojem su pripojeni opisni pojmovi ili pojmovi bez razlikovnog učinka za financijske usluge, kao u primjeru prijavljenih žigova, potječu od društava gospodarski povezanih s intervenijentom.
102. Iz prethodno navedenoga proizlazi da jedini tužbeni razlog tužitelja treba odbiti kao neosnovan.
Tužbeni razlog intervenijenta, koji se temelji na povredi članka 8. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 40/94
103. Intervenijent zahtijeva od Općeg suda da djelomično ukine pobijane odluke, u dijelu u kojem je žalbeno vijeće odbilo prigovore koji se odnose na usluge „upravljanja nekretninama“ obuhvaćene prijavljenim žigovima, utvrdivši da nisu slične uslugama „ulaganja sredstava“, koje obuhvaćaju raniji žigovi, i da ih preinači tako da usvoji i prigovore koji se odnose na „upravljanje nekretninama“.
104. Intervenijent u svojim zahtjevima koristi mogućnost, koja mu je dodijeljena člankom 134. stavkom 3. Poslovnika, da u odgovoru na tužbu predloži ukidanje ili preinaku pobijane odluke glede pitanja koje nije postavljeno u tužbi (vidjeti u tom smislu presude Općeg suda od 21. veljače 2006., Royal County of Berkshire Polo Club/OHIM – Polo/Lauren (ROYAL COUNTY OF BERKSHIRE POLO CLUB), T‑214/04, Zb., str. II‑239., t. 50. i od 24. rujna 2008., Oakley/OHIM – Venticinque (O STORE), T‑116/06, Zb., str. II‑2455., t. 81.). Tužitelj je zauzeo stav o tim zahtjevima u svojim očitovanjima u okviru postupka nakon vraćanja predmeta Općem sudu na ponovno odlučivanje. Stranke su također predstavile svoje stavove u okviru odgovora na pisana pitanja Općeg suda i na raspravi održanoj 17. siječnja 2014. Tužitelj i OHIM pozvali su Opći sud da zahtjeve intervenijenta odbije kao neosnovane.
105. U skladu s ustaljenom sudskom praksom valja uzeti u obzir, u svrhu ispitivanja sličnosti među predmetnim proizvodima ili uslugama, sve relevantne čimbenike koji određuju odnos među njima. Takvi čimbenici posebice uključuju vrstu, namjenu i uporabu kao i konkurentnost ili komplementarnost tih proizvoda ili usluga. U obzir se također mogu uzeti i drugi čimbenici poput primjerice distribucijskih kanala dotičnih proizvoda (vidjeti presudu Općeg suda od 11. srpnja 2007., El Corte Inglés/OHIM – Bolaños Sabri (PiraÑAM diseño original Juan Bolaños), T‑443/05, Zb., str. II‑2579., t. 37. i navedenu sudsku praksu).
106. Žalbeno je vijeće u točkama 28. i 32. pobijanih odluka utvrdilo, potvrdivši glede tog pitanja odluke Odjela za prigovore, da usluge „upravljanja nekretninama“, obuhvaćene prijavljenim žigovima, i usluge „ulaganja sredstava“, obuhvaćene ranijim žigovima, nisu slične jer je cilj prvih pružati pomoć u trenutku kupnje, prodaje ili najma nekretnina, posebice s ciljem ostvarenja dobiti, dok se potonje sastoje u prikupljanju kapitala s ciljem njegova ulaganja, koje je unosnije od pojedinačnih ulaganja. Razlika između predmetnih usluga je, prema mišljenju žalbenog vijeća, i u tome da „upravljanje nekretninama“ obuhvaća djelatnosti koje općenito obavljaju posrednici u prometu nekretnina ili trgovci nekretninama, dok su „ulaganja sredstava“ usluge koje pružaju banke i financijske institucije.
107. U prilog zahtjevima za djelomično ukidanje i preinaku pobijanih odluka, u dijelu u kojem su njima odbijeni prigovori glede usluga „upravljanja nekretninama“, intervenijent u biti tvrdi, suprotno utvrđenju žalbenog vijeća, da može postojati sličnost između usluga pruženih u financijskom sektoru i onih pruženih u području nekretnina jer se kod fondova za nekretnine ne radi samo o izdavanju ili kupnji potvrda o sudjelovanju nego i o kupnji, upravljanju i ponovnoj prodaji nekretnina, pri čemu se putem stjecanja nekretnina ili upravljanja njima jamči postojanje vlastite dodane vrijednosti.
108. OHIM i tužitelj osporavaju argumente intervenijenta.
109.
Kao prvo, glede prirode, namjene i uporabe predmetnih usluga, utvrđeno je da financijske usluge nemaju istu prirodu, namjenu i uporabu kao usluge upravljanja nekretninama (vidjeti u tom smislu presudu Općeg suda od 11. srpnja 2013., Metropolis Inmobiliarias y Restauracione/OHIM – MIP Metro (METRO), T‑197/12, t. 42.). Ta je sudska praksa primjenjiva na usluge iz ovog predmeta jer su usluge „ulaganja sredstava“ uključene u općenitiju kategoriju financijskih usluga.
110. Štoviše, kao što je žalbeno vijeće ispravno utvrdilo, usluge „upravljanja nekretninama“ odnose se, u biti, na pomoć i posredovanje u trenutku kupnje, prodaje ili najma nekretnina. Iako je utvrđeno, kao što je u biti tvrdio intervenijent, da usluge „upravljanja nekretninama“ prelaze okvire pomoći pri kupnji ili najmu i obuhvaćaju i upravljanje ili održavanje nekretnine, njihova je priroda usprkos tome vezana za činjenicu da se radi o usluzi koja se odnosi na nekretninu. Suprotno tome, usluge „ulaganja sredstava“ financijske su prirode i sastoje se od savjetovanja ili posredovanja pri kapitalnim investicijama u financijski instrument fonda ili investicijsku transakciju. Neovisno o vrsti fonda koji je potrošač konačno odabrao za investiranje svojega kapitala, poput, između ostalih, fonda za nekretnine, pružena se usluga oslanja na financijsku transakciju putem prenosivih vrijednosnih papira. Činjenica, koju je naveo intervenijent, da usluga „ulaganja sredstava“ može uključivati, kao u slučaju usluga koje on sam pruža, najam, upravljanje i održavanje nekretnina koje su dio fonda, što doprinosi utvrđivanju njegove isplativosti, ne mijenja financijsku prirodu savjetovanja koje se odnosi na investiciju ili investicijsku transakciju.
111. Iz toga slijedi da usluge „upravljanja nekretninama“ i „ulaganja sredstava“ nisu slične po svojoj prirodi.
112. Isto tako, glede namjene i uporabe predmetnih usluga treba istaknuti da je, s gledišta potrošača, glavni cilj usluga „upravljanja nekretninama“ osobito kupnja, prodaja ili najam nekretnine u skladu s njegovim potrebama i zahtjevima, osobito s ciljem ostvarivanja dobiti. Nasuprot tome, cilj „ulaganja sredstava“ jest povećanje prinosa kapitala uloženog u financijski instrument. Stoga, iako cilj obiju usluga može biti ulaganje kapitala, osobito ako stranka razmatra kupnju nekretnine s ciljem ostvarivanja dobiti, namjena usluge „upravljanja nekretninama“ i dalje je povezana s prijenosom vlasništva ili posjeda nekretnine, a ne s namjerom kupca da ostvari dodanu vrijednost na kupljenoj imovini.
113. Usto, čak i kad bi se, kao što to čini intervenijent, usporedile usluge „upravljanja nekretninama“ s uslugama „ulaganja sredstava“, treba utvrditi da financijski posrednik, koji obavlja ulaganja sredstava, svojoj stranci nudi fond kao financijski instrument ulaganja, a ne nekretninu koja je dio fonda, kao što to tužitelj ispravno tvrdi. Stoga potrošač, kao primatelj usluga „upravljanja nekretninama“, postaje vlasnik nekretnine ili pak, kao primatelj usluga „ulaganja sredstava“, ulaže u financijski instrument koji čini fond, uključujući fond za nekretnine, s jedinim ciljem da upravljanjem njegovom imovinom od strane treće osobe ostvari dobit.
114. Slijedom toga, usluge „upravljanja nekretninama“ i „ulaganja sredstava“ razlikuju se također glede cilja i uporabe od strane potrošača i stoga nisu slične po svojoj namjeni.
115. Kao drugo, glede konkurentnosti predmetnih usluga, iz njihove prirode kao i iz njihove namjene proizlazi da relevantna javnost za usluge „upravljanja nekretninama“ nije ista kao relevantna javnost za usluge „ulaganja sredstava“. Prema tome, predmetne usluge nisu izravno nadomjestive ni međusobno zamjenjive i ne mogu biti konkurentne (presuda Općeg suda od 22. siječnja 2009., Commercy/OHIM – EasyGroup IP Licensing (easyHotel), T‑316/07, Zb., str. II‑43., t. 56.).
116. Kao treće, predmetne usluge nisu ni komplementarne. Čak i pod pretpostavkom da usluge „upravljanja nekretninama“ obuhvaćaju, kao glavne ili dodatne usluge, financijske transakcije, poput bankarskog zajma ili plaćanja prodajne cijene putem bankovne doznake, financijske usluge povezane s tim transakcijama nisu neophodne ili važne za korištenje usluga upravljanja nekretninama u tolikoj mjeri da bi potrošači odgovornost za te financijske usluge i usluge upravljanja nekretninama pripisali istom društvu (presuda METRO, točka 109. supra, t. 50.).
117. Kao četvrto, prema mišljenju žalbenog vijeća, predmetne usluge nisu slične također zbog razlike u pružatelju usluga. „Upravljanje nekretninama“ obuhvaća djelatnosti koje uobičajeno obavljaju posrednici u prometu nekretnina ili trgovci nekretninama, dok su „ulaganja sredstava“ usluge koje pružaju banke i financijske institucije.
118. Tu ocjenu treba potvrditi. Međutim, treba primijetiti određenu tendenciju u trenutačnoj stvarnosti sektora usluga koje pružaju tijela poput banaka, prema kojoj ona proširuju svoje djelatnosti na susjedna tržišta. Stoga nije isključeno da, kao što je tužitelj priznao na raspravi održanoj 17. siječnja 2014., ista financijska institucija s međunarodnim značajem ili s njome gospodarski povezani poduzetnici mogu nuditi usluge različite prirode, no pripadaju susjednim tržištima, osobito tržištu usluga upravljanja nekretninama. Isto tako, OHIM je na raspravi priznao da, u iznimnim okolnostima, poput razdoblja financijske krize, banke mogu pribjeći obavljanju određenih djelatnosti u sektoru usluga upravljanja nekretninama. Međutim, da bi se takva razmatranja mogla uzeti u obzir u okviru ocjene sličnosti između predmetnih usluga, treba utvrditi da se radi o općoj tendenciji u sektoru „upravljanja nekretninama“ i da potrošači smatraju uobičajenim to da te usluge nude i bankarske i financijske institucije (vidjeti u tom smislu presudu Općeg suda od 11. srpnja 2007., Muelhens/OHIM – Minoronzoni (TOSCA BLU), T‑150/04, Zb., str. II‑2353., t. 37.), što tužitelj ne tvrdi niti dokazuje.
119. Iz prethodno navedenoga proizlazi da su usluge „upravljanja nekretninama“ i usluge „ulaganja sredstava“ različite po svojoj prirodi, namjeni i uporabi. One nisu izravno konkurentne ni komplementarne i u načelu nemaju iste distribucijske kanale. Stoga treba utvrditi, kao što je to žalbeno vijeće i učinilo, da usluge „upravljanja nekretninama“ i usluge „ulaganja sredstava“ nisu slične.
120. S obzirom na navedeno, jedini tužbeni razlog koji je intervenijent istaknuo u prilog zahtjevima za djelomično ukidanje i preinaku pobijanih odluka treba odbiti kao neosnovan.
121. U skladu s time, tužbe i zahtjeve intervenijenta, podnesene na temelju članka 134. stavka 3. Poslovnika, treba u cijelosti odbiti.
Troškovi
122. Sud je u presudi na žalbu, točka 23. supra, utvrdio da će naknadno odlučiti o troškovima. Stoga je na Općem sudu da u ovoj presudi odluči o svim troškovima nastalima u različitim postupcima, u skladu s člankom 121. Poslovnika.
123. U skladu s člankom 87. stavkom 2. Poslovnika, svakoj stranci koja izgubi spor nalaže se snošenje troškova, ako je postavljen takav zahtjev. U skladu s člankom 87. stavkom 3. Poslovnika, Opći sud ima pravo podijeliti troškove ili odlučiti da svaka stranka snosi vlastite troškove ako stranke djelomično uspiju u svojim zahtjevima ili zbog izvanrednih okolnosti.
124. U ovom slučaju, tužitelj nije podnio zahtjev glede troškova u okviru postupka pred Općim sudom koji je prethodio žalbi. U žalbenom postupku i u očitovanjima podnesenima u okviru postupka nakon vraćanja predmeta Općem sudu na ponovno odlučivanje, zahtijevao je da se intervenijentu naloži snošenje troškova. OHIM je u odgovoru na tužbu u postupku pred Općim sudom koji je prethodio žalbi kao i u žalbenom postupku zahtijevao da se snošenje troškova naloži tužitelju. Intervenijent nije podnio zahtjev glede troškova.
125. U tim okolnostima i uzimajući u obzir činjenicu da su tužitelj i intervenijent samo djelomično uspjeli u svojim zahtjevima, treba odlučiti da, u skladu sa zahtjevima OHIM‑a, tužitelj osim svojih snosi i njegove troškove. In tervenijent snosi svoje troškove.
Operativni dio
Slijedom navedenoga,
OPĆI SUD (prvo vijeće)
proglašava i presuđuje:
1. Tužbe se odbijaju.
2. Zahtjevi Union Investment Privatfonds GmbH za ukidanje i preinaku se odbijaju.
3. Snošenje troškova nalaže se UniCredit SpA, osim troškova Union Investment Privatfonds.
4. Union Investment Privatfonds snosi svoje troškove.