Laikina versija
GENERALINIO ADVOKATO
JEAN RICHARD DE LA TOUR IŠVADA,
pateikta 2026 m. kovo 12 d.(1)
Byla C-790/24 P
International Management Group (IMG)
prieš
Europos Komisiją
„ Apeliacinis skundas – Europos Sąjungos finansiniai teisės aktai – Vystomasis bendradarbiavimas – Sąjungos biudžeto vykdymas taikant bendrą ar netiesioginį valdymą kartu su tarptautine organizacija – Sprendimas, kuriuo subjektui atsisakoma atgaline data pripažinti tarptautinės organizacijos statusą – Sąvoka „tarptautinė organizacija“ – Sudedamosios dalys – Tarptautinio susitarimo, kuriuo įsteigiama organizacija, aiškinimas – Vienos konvencija dėl sutarčių teisės – 31 ir 32 straipsniai “
Turinys
I.
Įvadas
II.
Teisinis pagrindas
A.
Vienos konvencija
B.
Straipsnių projektas
III.
Bylos aplinkybės
IV.
Procesas Bendrajame Teisme ir skundžiamas sprendimas
V.
Procesas Teisingumo Teisme ir šalių reikalavimai
VI.
Tikslinė apeliacinio skundo penktojo pagrindo, grindžiamo klaidingu apeliantės teisinio statuso vertinimu, analizė
A.
Dėl pirmos dalies, grindžiamos teisės klaidomis apibrėžiant sąvoką „tarptautinė organizacija“
1.
Dėl pirmojo argumento, grindžiamo teisės klaida, kiek tai susiję su reikalavimu įrodyti šalių ketinimą įsteigti tarptautinę organizaciją
a)
Skundžiamas sprendimas
b)
Šalių argumentai
c)
Vertinimas
2.
Dėl antrojo argumento, grindžiamo teisės klaida, kiek tai susiję su reikalavimu įrodyti tarptautinio susitarimo teisiškai privalomą pobūdį
a)
Skundžiamas sprendimas
b)
Šalių argumentai
c)
Vertinimas
3.
Dėl trečiojo argumento, grindžiamo teisės klaida vertinant kriterijų, susijusį su tarptautiniu teisiniu subjektiškumu
a)
Dėl pirmojo priekaišto, grindžiamo „teisinio subjektiškumo“ turėjimu
1)
Skundžiamas sprendimas
2)
Šalių argumentai
3)
Vertinimas
b)
Dėl antrojo priekaišto, grindžiamo stabilumo, tęstinumo ir veiksmingumo garantijomis, kurias subjektas turi vykdydamas savo uždavinius
1)
Skundžiamas sprendimas
2)
Šalių argumentai
3)
Vertinimas
B.
Dėl antros dalies, grindžiamos teisės klaidomis, padarytomis aiškinant apeliantės steigimo aktą
1.
Dėl pirmojo argumento, grindžiamo teisės klaida aiškinant sąvoką „tarptautinė organizacija“
a)
Skundžiamas sprendimas
b)
Šalių argumentai
c)
Vertinimas
2.
Dėl antrojo argumento, grindžiamo klaidingu Vienos konvencijos 31 ir 32 straipsniuose įtvirtintų tarptautinio susitarimo aiškinimo taisyklių taikymu
a)
Dėl pirmojo priekaišto, grindžiamo netinkamu aiškintino tarptautinio susitarimo nustatymu
1)
Skundžiamas sprendimas
2)
Šalių argumentai
3)
Vertinimas
b)
Dėl antrojo priekaišto, grindžiamo pernelyg formaliu 1994 m. lapkričio 25 d. rezoliucijos aiškinimu
1)
Skundžiamas sprendimas
2)
Šalių argumentai
3)
Vertinimas
c)
Dėl trečiojo priekaišto, grindžiamo klaidingu apeliantės pradinių įstatų vertinimu atsižvelgiant į reikšmingą „kontekstą“
1)
Skundžiamas sprendimas
2)
Šalių argumentai
3)
Vertinimas
d)
Dėl ketvirtojo priekaišto, grindžiamo klaidingu pradinių ir vėlesnių apeliantės įstatų vertinimu pagal „vėlesnę praktiką“
1)
Skundžiamas sprendimas
2)
Šalių argumentai
3)
Vertinimas
i)
Dėl galimų teisės klaidų taikant Vienos konvencijos 31 straipsnio 3 dalies b punktą, susijusį su bendrąja aiškinimo taisykle
ii)
Dėl galimų teisės klaidų taikant Vienos konvencijos 32 straipsnį, susijusį su „papildomomis aiškinimo priemonėmis“
3.
Dėl trečiojo argumento, grindžiamo teisės klaida, susijusia su pasekmėmis, kurių sukelia susitarimų dėl būstinės sudarymas su valstybėmis ir susitarimų sudarymas su Komisija dėl bendro arba netiesioginio valdymo perdavimo
a)
Skundžiamas sprendimas
b)
Šalių argumentai
c)
Vertinimas
C.
Dėl trečios dalies, grindžiamos teisės klaidomis, kurias Bendrasis Teismas padarė vertindamas Belgijos Karalystės ir Austrijos Respublikos atsakymus į Komisijos klausimus
1.
Dėl pirmojo priekaišto, grindžiamo klaidingu Austrijos valdžios institucijų pateiktų atsakymų vertinimu
a)
Skundžiamas sprendimas
b)
Šalių argumentai
c)
Vertinimas
2.
Dėl antrojo priekaišto, grindžiamo klaidingu Belgijos valdžios institucijų pateiktų atsakymų vertinimu
a)
Skundžiamas sprendimas
b)
Šalių argumentai
c)
Vertinimas
D.
Dėl ketvirtos dalies, grindžiamos teisės klaidomis, padarytomis nustatant apeliantės narius
1.
Skundžiamas sprendimas
2.
Šalių argumentai
3.
Vertinimas
E.
Dėl penktos dalies, grindžiamos teisės klaidomis, kiek tai susiję su formaliais reikalavimais, keliamais 1994 m. lapkričio 25 d. rezoliucijos sudarymui
1.
Skundžiamas sprendimas
2.
Šalių argumentai
3.
Vertinimas
F.
Dėl šeštos dalies, grindžiamos neatsižvelgimu į tai, kad apeliantės veikla nebuvo nutraukta
1.
Skundžiamas sprendimas
2.
Šalių argumentai
3.
Vertinimas
VII.
Išvada
I.      Įvadas
1.        Šiame apeliaciniame skunde, pateiktame dėl 2024 m. rugsėjo 4 d. Europos Sąjungos Bendrojo Teismo sprendimo IMG / Komisija(2), keliamas klausimas dėl principų, kuriais remiantis subjektui gali būti suteiktas tarptautinės organizacijos statusas, kaip tai suprantama pagal Sąjungos finansinius teisės aktus ir tarptautinės viešosios teisės normas, reglamentuojančias tokios organizacijos steigimo akto aiškinimą.
2.        Šis apeliacinis skundas susijęs su ilgu bylinėjimusi(3), per kurį International Management Group (IMG), subjektas, kurio veiklos sritis – valstybių atstatymas po konfliktų, ginčija tai, kad 2021 m. birželio 8 d. sprendimu Europos Komisija galėjo teisėtai atsisakyti atgaline data nuo 2014 m. gruodžio 16 d. pripažinti jai tarptautinės organizacijos statusą (toliau – ginčijamas sprendimas), nors ši institucija šiam subjektui buvo delegavusi įgyvendinti iš Sąjungos biudžeto finansuojamas programas. Skundžiamu sprendimu Bendrasis Teismas patvirtino tokio sprendimo teisėtumą.
3.        Teisingumo Teismo prašymu šioje išvadoje bus nagrinėjamas tik pagrindinis, naujas teisės klausimas, kuris kyla šioje byloje, t. y. klausimas, iškeltas apeliacinio skundo penktajame pagrinde, grindžiamame teisės klaidomis, kurias Bendrasis Teismas galimai padarė, pirma, apibrėždamas „tarptautinės organizacijos“ sudedamąsias dalis ir, antra, aiškindamas tarptautinio susitarimo, kuriuo įsteigta IMG, tekstą atsižvelgiant į Vienos konvencijos dėl tarptautinių sutarčių teisės(4) 31 ir 32 straipsnius.
4.        Šioje išvadoje siūlysiu Teisingumo Teismui pritarti šiam penktajam apeliacinio skundo pagrindui.
5.        Nors pripažįstu, kad pagal tarptautinio susitarimo, kuriuo įsteigta IMG, tekstą gali būti sunku pripažinti tarptautinės organizacijos steigimo aktą, vis dėlto nepritariu Bendrojo Teismo pateiktam itin siauram šio susitarimo aiškinimui. Manau, kad suteikęs lemiamą reikšmę minėto susitarimo teksto spragoms, nors jis buvo sudarytas ypatingomis aplinkybėmis, susijusiomis su padėties neatidėliotinumu, ir atsisakęs suteikti bet kokią aiškinamąją reikšmę sprendimams(5), kuriais patvirtinami IMG įstatai, priimti 1995 m. kovo 10 d., nors jie ir pagal savo esmę, ir pagal funkciją buvo susiję su šio subjekto steigimo procesu, ir galiausiai atsisakęs atsižvelgti į sprendimus, kuriais 2008 m. ir 2012 m. buvo patvirtinti IMG įstatai(6), nors jie liudijo apie šio subjekto raidą ir laipsniškus pokyčius, Bendrasis Teismas pažeidė Vienos konvencijos 31 ir 32 straipsniuose nustatytas aiškinimo taisykles.
6.        Be to, nors apeliantės statusas nėra akivaizdus iš tarptautinio susitarimo, kuriuo ji įsteigta, primenu, kad nuo pat jos įsteigimo Komisija ir tarptautinėje erdvėje veikiantys subjektai laikė ją tarptautine organizacija, nes kai kurios valstybės su ja sudarė susitarimus dėl būstinės, o Komisija jai buvo patikėjusi biudžeto vykdymo uždavinius gana ilgą laikotarpį (1995–2014 m.). Beje, Komisija tai aiškiai pripažįsta. Šiomis aplinkybėmis man gana sunku suprasti teiginį, kad praėjus beveik 20 metų, per kuriuos apeliantė buvo netiesiogiai ar net aiškiai pripažįstama tarptautine organizacija, jai atgaline data nuo 2014 m. gruodžio 16 d., t. y. nuo tos dienos, kai Komisija nusprendė patikėti Mianmaro (Birmos) prekybos plėtros programos įgyvendinimą netiesioginio valdymo būdu kitai organizacijai, o ne IMG, gali būti atsisakyta suteikti šį statusą ir visas su juo susijusias teises.
II.    Teisinis pagrindas
A.      Vienos konvencija
7.        Vienos konvencijos 2 straipsnio 1 dalyje nurodyta:
„Šioje Konvencijoje:
a)      „sutartis“ – tai raštu tarp valstybių sudarytas tarptautinis susitarimas, kuriam taikomos tarptautinės teisės normos, įtvirtintas viename ar keliuose susijusiuose dokumentuose, nesvarbu, koks būtų to susitarimo pavadinimas.
<...>
i)      „tarptautinė organizacija“ – tai tarpvyriausybinė organizacija.“
8.        Šios konvencijos 5 straipsnyje nurodyta, kad ji „taikoma visoms sutartims, kuriomis įsteigiamos tarptautinės organizacijos <...> nepažeidžiant atitinkamų organizacijos taisyklių“.
9.        Minėtos konvencijos 31 straipsnyje „Bendra aiškinimo taisyklė“ nurodyta:
„1.      Sutartis aiškinama laikantis geros valios principų, atsižvelgiant į joje vartojamų sąvokų įprastinę reikšmę sutarties kontekste ir atsižvelgiant į sutarties objektą bei tikslą.
2.      Aiškinant sutartį jos kontekstą, be jos teksto, preambulės ir priedų, sudaro:
a)      visi su ta sutartimi susiję susitarimai, sudaryti tarp visų tos sutarties šalių dėl jos sudarymo;
b)      visi dokumentai, kuriuos pasirašė viena ar kelios tos sutarties šalys dėl jos sudarymo ir kuriuos kitos tos sutarties šalys priėmė kaip su sutartimi susijusius dokumentus.
3.      Be sutarties konteksto, dar atsižvelgiama į:
a)      visus vėlesnius susitarimus, tos sutarties šalių sudarytus dėl jos aiškinimo ar jos nuostatų taikymo;
b)      visą vėlesnę tos sutarties taikymo praktiką, kuri išreiškia tos sutarties šalių sutarimą dėl sutarties aiškinimo;
<...>
4.      Atskirai sąvokai gali būti suteikta speciali reikšmė, jei yra nustatyta, kad to pageidauja sutarties šalys.“
10.      Tos pačios konvencijos 32 straipsnis „Papildomos sutarties aiškinimo priemonės“ suformuluotas taip:
„Jei norima patvirtinti pagal 31 straipsnį nustatytą reikšmę arba jei reikšmė, aiškinama pagal 31 straipsnį, lieka:
a)      neaiški ar dviprasmiška; arba
b)      toks aiškinimas duoda akivaizdžiai beprasmišką ar nepagrįstą rezultatą,
gali būti naudojamos papildomos sutarties aiškinimo priemonės, įskaitant rengiant sutartį atliktą darbą ir sutarties sudarymo aplinkybes.“
B.      Straipsnių projektas
11.      2011 m. Jungtinių Tautų Tarptautinės teisės komisija (toliau – TTK) priėmė tarptautinių organizacijų atsakomybės straipsnių projektą (toliau – straipsnių projektas)(7).
12.      Šio straipsnių projekto 2 straipsnio a punkte nurodyta, kad sąvoka „tarptautinė organizacija“ reiškia bet kurią organizaciją, įsteigtą tarptautine sutartimi ar kitu tarptautinės teisės reglamentuojamu dokumentu ir turinčią atskirą tarptautinį teisinį subjektiškumą, ir kad tarptautinės organizacijos narės gali būti ne tik valstybės, bet ir subjektai, kurie nėra valstybės.
III. Bylos aplinkybės(8)
13.      Apeliantė IMG, kuri iš pradžių vadinosi International Management Group – Infrastructure for Bosnia and Herzegovina (IMG-IBH), buvo įsteigta 1993 m. liepos 16 d. Tarptautinės konferencijos buvusiajai Jugoslavijai (ICFY), globojant Jungtinių Tautų Vyriausiajam pabėgėlių reikalų komisarui (UNHCR)(9). 1994 m. lapkričio 25 d. dokumentu dėl IMG-IBH įsteigimo (toliau – 1994 m. lapkričio 25 d. rezoliucija) valstybės, jo šalys, susitarė suteikti jai institucinę struktūrą, kad valstybės ir tarptautinės organizacijos, dalyvaujančios atstatant Bosniją ir Hercegoviną, šiuo tikslu turėtų tam skirtą subjektą(10). Nuo to laiko IMG laipsniškai plėtė savo veiklą rekonstrukcijos ir plėtros srityse.
14.      Europos kovos su sukčiavimu tarnybai (OLAF) atlikus tyrimą, po kurio kilo abejonių dėl apeliantės, kaip tarptautinės organizacijos, statuso, kaip tai suprantama pagal Sąjungos finansinius teisės aktus, 2014 m. gruodžio 16 d. Komisija nusprendė pavesti Mianmarui (Birma) skirtos metinės veiksmų programos įgyvendinimą kitai organizacijai, o ne IMG, o vėliau 2015 m. gegužės 8 d. informavo apeliantę apie savo sprendimą nebesudaryti su ja susitarimo dėl įgaliojimų perdavimo remiantis netiesioginio valdymo su tarptautine organizacija būdu, kol bus visiškai aiški situacija dėl jos statuso. Teisingumo Teismas 2019 m. sausio 31 d. Sprendime International Management Group / Komisija(11) pripažino abu sprendimus neteisėtais, nes jie nebuvo pagrįsti nei teisiškai, nei faktiškai, kadangi trys aspektai, kuriais jie buvo grindžiami, negalėjo sukelti abejonių dėl IMG, kaip tarptautinės organizacijos, statuso, kaip tai suprantama pagal Sąjungos finansinius teisės aktus(12). 2020 m. birželio 9 d. Nutartyje International Management Group / Komisija(13) Teisingumo Teismas pažymėjo, kad nenagrinėjo, ar, remiantis visų reikšmingų aplinkybių analize, IMG turėjo tarptautinės organizacijos statusą, ar jo neturėjo.
15.      Siekdama įvykdyti 2019 m. sausio 31 d. Sprendimą International Management Group /Komisija(14), Komisija galutinai įvertino apeliantės statusą. Šiuo tikslu ji paklausė valstybių, kurias IMG nurodė kaip savo nares, ar ji yra tarptautinė organizacija, ar jos yra IMG narės ir ar jos pasirašė tarptautinį ar tarpvyriausybinį susitarimą, kuriuo ji šiuo statusu.
16.      2021 m. vasario 19 d. raštu Komisija informavo apeliantę, kad ketina priimti sprendimą, kuriuo jai atsisakoma pripažinti tarptautinės organizacijos statusą, ir pakvietė ją pateikti pastabas. 2021 m. birželio 8 d. Komisija priėmė ginčijamą sprendimą, kuriuo atsisakė atgaline data nuo 2014 m. gruodžio 16 d. pripažinti apeliantei Sąjungos finansinėse taisyklėse numatytą tarptautinės organizacijos statusą Sąjungos lėšoms įgyvendinti netiesioginio valdymo būdu(15).
17.      Galiausiai 2022 m. rugsėjo 22 d. Sprendime IMG / Komisija(16) Teisingumo Teismas priminė, jog Komisija privalėjo įsitikinti, kad subjektai, kuriems ji patikėjo ar ketina patikėti biudžeto vykdymo uždavinius pagal nuostatas, susijusias su tarptautinių organizacijų vykdomu netiesioginiu Sąjungos biudžeto valdymu, turi tokį statusą. Be to, jis pažymėjo, kad kilus abejonių šiuo klausimu, ši institucija privalo jas išsklaidyti ir surinkti visus įrodymus, reikalingus jos sprendimui teisiškai ir faktiškai pagrįsti, atsižvelgiant į tokio sprendimo teisines pasekmes atitinkamam subjektui(17).
IV.    Procesas Bendrajame Teisme ir skundžiamas sprendimas
18.      2021 m. rugpjūčio 18 d. Bendrojo Teismo kanceliarija gavo apeliantės ieškinį dėl ginčijamo sprendimo panaikinimo ir patirtos žalos atlyginimo. Išnagrinėjęs ieškinį iš esmės ir dėl skundžiamo sprendimo 62–417 punktuose nurodytų motyvų Bendrasis Teismas nusprendė, kad nė vienas iš keturių apeliantės nurodytų ieškinio pagrindų nėra pagrįstas, ir ieškinį atmetė(18). Be to, dėl skundžiamo sprendimo 418–447 punktuose nurodytų priežasčių Bendrasis Teismas atmetė IMG pateiktą prašymą atlyginti žalą ir priteisė iš jos bylinėjimosi išlaidas.
V.      Procesas Teisingumo Teisme ir šalių reikalavimai
19.      2024 m. lapkričio 14 d. Teisingumo Teismo kanceliarija gavo šį IMG apeliacinį skundą, juo prašo Teisingumo Teismo panaikinti skundžiamą sprendimą, pačiam priimti sprendimą dėl jos ieškinio, jį patenkinti ir priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas, patirtas tiek Bendrajame Teisme, tiek Teisingumo Teisme.
20.      Komisija Teisingumo Teismo prašo atmesti šį apeliacinį skundą ir priteisti iš apeliantės bylinėjimosi išlaidas.
21.      Per 2025 m. gruodžio 11 d. vykusį teismo posėdį IMG ir Komisija pateikė žodines pastabas ir, kaip prašė Teisingumo Teismas, sutelkė savo argumentus į apeliacinio skundo penktąjį pagrindą.
VI.    Tikslinė apeliacinio skundo penktojo pagrindo, grindžiamo klaidingu apeliantės teisinio statuso vertinimu, analizė
22.      Apeliacinio skundo penktuoju pagrindu, į kurio analizę susitelkiama šioje išvadoje, siekiama ginčyti skundžiamo sprendimo 190–370 punktuose Bendrojo Teismo pateiktus argumentus, susijusius su tuo, ar nuo 2014 m. gruodžio 16 d. apeliantė, kaip tarptautinė organizacija, galėjo vykdyti Sąjungos biudžetą bendro ar netiesioginio valdymo būdu.
23.      Siekdamas aiškumo ir nuoseklumo, nusprendžiau padalyti šį pagrindą į šešias dalis ir jas analizuoti kitokia tvarka nei nurodo apeliantė. Savo analizę sutelksiu į tris pirmąsias dalis, kurias, mano nuomone, verta išsamiai išnagrinėti.
A.      Dėl pirmos dalies, grindžiamos teisės klaidomis apibrėžiant sąvoką „tarptautinė organizacija“
24.      Šia pirma dalimi dėl skundžiamo sprendimo 206–212 punktų siekiama ginčyti Bendrojo Teismo argumentus dėl tarptautinės organizacijos įsteigimo reikalavimų apimties; atsižvelgdamas į šiuos argumentus, jis skundžiamo sprendimo 265 ir 306–312 punktuose vertino apeliantės, kaip tarptautinės organizacijos, statusą pagal Vienos konvencijos 31 ir 32 straipsniuose kodifikuotas aiškinimo taisykles(19).
1.      Dėl pirmojo argumento, grindžiamo teisės klaida, kiek tai susiję su reikalavimu įrodyti šalių ketinimą įsteigti tarptautinę organizaciją
25.      Šis argumentas susijęs su esminiu tarptautinių organizacijų teisės aspektu, todėl, mano nuomone, jį reikia nagrinėti pirmiausia.
a)      Skundžiamas sprendimas
26.      Skundžiamo sprendimo 203 punkte Bendrasis Teismas pirmiausia citavo straipsnių projekto 2 straipsnio a punktą, kuriame numatyta, kad „tarptautinė organizacija“ – tai „sutartimi ar kitu tarptautinės teisės reglamentuojamu dokumentu įsteigta organizacija, turinti atskirą tarptautinį teisinį subjektiškumą“.
27.      Be to, to sprendimo 204 punkte jis priminė, kad pagal Vienos konvencijos 2 straipsnio 1 dalies a punktą sąvoka „[tarptautinė] sutartis“ suprantama kaip valstybių raštu sudarytas tarptautinis susitarimas, kuriam taikoma tarptautinė teisė, neatsižvelgiant į tai, ar jis įtvirtintas viename ar daugiau susijusių dokumentų, nesvarbu, koks būtų to susitarimo pavadinimas“(20).
28.      Galiausiai skundžiamo sprendimo 302 punkte Bendrasis Teismas nusprendė: „tam, kad [apeliantė] galėtų pasinaudoti Sąjungos biudžeto vykdymu netiesioginio valdymo būdu, numatytu tarptautinių organizacijų naudai, ji turi būti įsteigta tarptautiniu susitarimu, kurio tikslas – įsteigti ją kaip tarptautinę organizaciją“, todėl to sprendimo 304–319 punktuose nagrinėjo, ar taip iš tikrųjų buvo, atsižvelgiant į apeliantės steigimo dokumento aiškinimą.
b)      Šalių argumentai
29.      Apeliantė teigia, kad Bendrasis Teismas rėmėsi tarptautinėje teisėje nustatytais objektyviais tarptautinės organizacijos įsteigimo kriterijais, kai skundžiamo sprendimo 302 punkte reikalavo, kad atitinkamas subjektas būtų įsteigtas tarptautiniu susitarimu, kuriuo siekiama jį įsteigti kaip tarptautinę organizaciją. Dėl šios aplinkybės Bendrasis Teismas pridėjo trečiąją sąlygą – susijusią su tarptautinio susitarimo šalių ketinimu įsteigti tarptautinę organizaciją – kurios nėra to sprendimo 203 punkte pateiktoje sąvokos „tarptautinė organizacija“ apibrėžtyje.
30.      Komisija ginčija šiuos argumentus.
c)      Vertinimas
31.      Siūlau Teisingumo Teismui atmesti šį pirmąjį argumentą kaip nepagrįstą.
32.      Iš tiesų juo painiojami „tarptautinę organizaciją“ sudarantys elementai, kurių buvimą teismas turi nustatyti pagal straipsnių projekto 2 straipsnio a punktą, ir šalių ketinimo, kurį teismas pirmiausia turi išsiaiškinti aiškindamas „tarptautinį susitarimą“ pagal Vienos konvencijos 31 ir 32 straipsnius, paieška. 2004 m. kovo 23 d. Sprendime Prancūzija / Komisija(21), kuriame Teisingumo Teismas turėjo nustatyti, ar Komisijos ir Jungtinių Amerikos Valstijų sudarytas susitarimas yra teisiškai įpareigojantis, Teisingumo Teismas siekė nustatyti šalių ketinimą, nes jis buvo „lemiamas kriterijus“.
33.      Tarptautinėje viešojoje teisėje neginčijama, kad aiškinant tarptautinę sutartį siekiama kuo objektyviau ir racionaliau nustatyti bendrą šalių ketinimą ir valią, nes ši taisyklė grindžiama valstybės suvereniteto paisymu ir principo pacta sunt servanda laikymusi. Vienos konvencijos 31 straipsnio 4 dalyje nustatyta, kad „[a]tskirai sąvokai gali būti suteikta speciali reikšmė, jei yra nustatyta, kad to pageidauja sutarties šalys“(22). 2025 m. gegužės 19 d. Sprendime Sausumos ir jūrų ribų nustatymas ir suverenitetas dėl salų (Gabonas / Pusiaujo Gvinėja) TTT pabrėžė, kad siekdamas įvertinti, ar dokumentas yra tarptautinė sutartis, teismas, be kita ko, turi iš dokumento teksto, konkrečių jo rengimo aplinkybių arba vėlesnio šalių elgesio išsiaiškinti, ar jos ketina būti teisiškai saistomos jo(23), neatsižvelgiant į tai, ar šis ketinimas yra išreikštas, ar numanomas(24).
34.      Taigi Bendrasis Teismas nepadarė jokios teisės klaidos, kai skundžiamo sprendimo 302 punkte reikalavo įrodyti, kad 1994 m. lapkričio 25 d. rezoliucijos šalys ketino įsteigti apeliantę kaip tarptautinę organizaciją, ir to sprendimo 304–319 punktuose nagrinėjo, ar taip iš tikrųjų buvo, kiek tai susiję su jos steigimo akto aiškinimu.
2.      Dėl antrojo argumento, grindžiamo teisės klaida, kiek tai susiję su reikalavimu įrodyti tarptautinio susitarimo teisiškai privalomą pobūdį
35.      Šis argumentas nukreiptas į skundžiamo sprendimo 206 ir 265 punktus. Jis susijęs su klausimu, ar Bendrasis Teismas pernelyg apribojo sąvokos „tarptautinis susitarimas“, kaip ji apibrėžta Vienos konvencijos 2 straipsnio 1 dalies a punkte, ir juo labiau sąvokos „tarptautinė organizacija“, numatytos straipsnių projekto 2 straipsnio a punkte, taikymo sritį, kai reikalavo, kad tokiame susitarime būtų šalims teisiškai privalomų nuostatų.
a)      Skundžiamas sprendimas
36.      Skundžiamo sprendimo 204 punkte priminęs sąvokos „tarptautinė sutartis“ apibrėžtį, Bendrasis Teismas to sprendimo 206 ir 265 punktuose patikslino, kad „valstybių pasirašytas dokumentas, nesvarbu, kokia būtų jo politinė reikšmė, negali būti laikomas tarptautiniu susitarimu, jeigu jame nėra nuostatų, sukuriančių teises ar pareigas, su kuriomis šios valstybės sutiko“, ir šiuo klausimu nurodė 2018 m. spalio 1 d. TTT sprendimą Pareiga derėtis dėl prieigos prie Ramiojo vandenyno (Bolivija prieš Čilę)(25) ir, pagal analogiją, 2008 m. lapkričio 6 d. Sprendimą Graikija / Komisija(26).
b)      Šalių argumentai
37.      Apeliantė teigia, kad Bendrasis Teismas nukrypo nuo klasikinės sąvokos „tarptautinė sutartis“ arba „tarptautinis susitarimas“ apibrėžties, remdamasis jurisprudencija, kuri nėra reikšminga bylai.
38.      Komisija ginčija šiuos argumentus. Ji, be kita ko, teigia, kad Bendrasis Teismas, remdamasis 2018 m. spalio 1 d. TTT sprendimu Pareiga derėtis dėl prieigos prie Ramiojo vandenyno (Bolivija prieš Čilę)(27), siekė pabrėžti skirtumą tarp neprivalomo tarptautinio dokumento ir tarptautinio susitarimo, kaip jis suprantamas pagal Vienos konvenciją, pagal kurį reikalaujama, kad šalys sutiktų būti saistomos tokio susitarimo.
c)      Vertinimas
39.      Manau, kad šis antrasis argumentas yra nereikšmingas.
40.      Išnagrinėjęs 1994 m. lapkričio 25 d. rezoliucijos turinį ir taikymo sritį pagal kriterijų, susijusį su teisiškai privalomu tarptautinio susitarimo pobūdžiu, Bendrasis Teismas padarė apeliantei palankią išvadą, ir tai patvirtina skundžiamo sprendimo 274, 289 ir 301 punktai. To sprendimo 266 ir 274 punktuose jis iš esmės nusprendė, kad toje rezoliucijoje buvo bent jau ją pasirašiusioms šalims teisiškai privalomas įsipareigojimas, todėl nusprendė, kad ginčijamame sprendime padaryta teisės klaida, nes Komisija klaidingai nusprendė, kad šis dokumentas yra išimtinai politinio pobūdžio įsipareigojimas.
41.      Apeliacinio skundo 89 punkte apeliantė aiškiai pripažįsta, kad prie šios Bendrojo Teismo išvados nereikia grįžti.
42.      Bet kuriuo atveju TTT 2025 m. gegužės 19 d. Sprendime Sausumos ir jūrų ribų nustatymas ir suverenitetas dėl salų (Gabonas / Pusiaujo Gvinėja) bendrais bruožais priminė, kad, siekdamas įvertinti, ar dokumentas yra tarptautinė sutartis, teismas turi išsiaiškinti aplinkybes, rodančias, kad jį pasirašiusios šalys ketino būti teisiškai saistomos šio dokumento(28).
3.      Dėl trečiojo argumento, grindžiamo teisės klaida vertinant kriterijų, susijusį su tarptautiniu teisiniu subjektiškumu
43.      Šis argumentas pateiktas dėl skundžiamo sprendimo 207–212 punktuose Bendrojo Teismo atliktos analizės, susijusios su principais ir kriterijais, kuriais remiantis organizacija gali būti laikoma turinčia atskirą tarptautinį teisinį subjektiškumą. Kaip matyti iš to sprendimo 213 punkto, būtent atsižvelgdamas į šiuos principus ir kriterijus, minėto sprendimo 306–319 punktuose Bendrasis Teismas vertino, ar 1994 m. lapkričio 25 d. rezoliucijos tikslas ar poveikis buvo suteikti apeliantei tarptautinės organizacijos statusą.
44.      Apeliantė priekaištauja dėl to, kaip Bendrasis Teismas apibrėžė du iš minėtų kriterijų, atsižvelgdamas į tarptautinę jurisprudenciją, ir vėliau juos taikė skundžiamo sprendimo 307–312 punktuose.
a)      Dėl pirmojo priekaišto, grindžiamo „teisinio subjektiškumo“ turėjimu
1)      Skundžiamas sprendimas
45.      Skundžiamo sprendimo 207 ir 208 punktuose Bendrasis Teismas pažymėjo, kad pagal tarptautinę jurisprudenciją tarptautinės organizacijos pripažinimas priklauso nuo to, ar atitinkama organizacija turi „teisinį subjektiškumą“. Bendrasis Teismas pabrėžė, kad, jo nesant, valstybių, o atitinkamais atvejais – vienos ar kelių tarptautinių organizacijų įsteigtas subjektas priklauso nuo ją įsteigusių valstybių (Bendrasis Teismas rėmėsi 1992 m. birželio 26 d. TTT sprendimu Tam tikros žemės Nauru, turinčios fosfatų (Nauru prieš Australiją), preliminarūs prieštaravimai)(29) arba nuo tarptautinės organizacijos, globojančios šį subjektą (šiuo atveju jis nurodė 2012 m. vasario 1 d. TTT patariamąją nuomonę dėl Tarptautinės darbo organizacijos administracinio teismo sprendimo Nr. 2867 dėl skundo dėl Tarptautinio žemės ūkio plėtros fondo(30).
2)      Šalių argumentai
46.      Apeliantė teigia, kad pirmesniame šios išvados punkte nurodyta jurisprudencija nesusijusi su pačios tarptautinės organizacijos „teisiniu subjektiškumu“. Be to, kadangi ta jurisprudencija susijusi su situacijomis, kai atitinkamam subjektui nebuvo suteiktas nei teisinis subjektiškumas, nei teisė sudaryti teisinius susitarimus, ji nepagrindžia Bendrojo Teismo atlikto palyginimo su apeliantės padėtimi santykiuose su valstybėmis šalimis ar Komisija
, nes jos pačios įstatuose jai pripažįstamas tiek teisinis subjektiškumas, tiek teisė sudaryti sutartis.
47.      Komisija ginčija šiuos argumentus. Jos teigimu, nuoroda į skundžiamo sprendimo 208 punkte nurodytą tarptautinę jurisprudenciją siekiama atskleisti tam tikrus aspektus, dėl kurių tarptautinė organizacija skiriasi nuo kitos organizacijos.
3)      Vertinimas
48.      Manau, kad ši pirmasis priekaištas yra nepagrįstas.
49.      Pirma, pažymiu, kad skundžiamo sprendimo 207 ir 208 punktuose išdėstyti tik bendrieji principai, susiję su subjekto tarptautinio teisinio subjektiškumo turėjimu, kurių apeliantė neginčija.
50.      Šiomis aplinkybėmis tiek iš 1992 m. birželio 26 d. TTT sprendimo Tam tikros žemės Nauru, turinčios fosfatų (Nauru prieš Australiją), preliminarūs prieštaravimai(31) 47 punkto, tiek iš jo 2012 m. vasario 1 d.  patariamosios nuomonės dėl Tarptautinės darbo organizacijos administracinio teismo sprendimo Nr. 2867 dėl skundo dėl Tarptautinio žemės ūkio plėtros fondo(32) 57, 58, 60 ir 61 punktų matyti, kad ši sąlyga yra esminė pripažįstant tarptautinės organizacijos statusą. Skundžiamo sprendimo 207 ir 208 punktuose Bendrasis Teismas visiškai nelygino apeliantės padėties su subjektų, su kuriais susijusi ši TTT jurisprudencija, padėtimi, o paskui išnagrinėjo šią konkrečią situaciją to sprendimo 307 punkte.
51.      Antra, apeliantės argumentas grindžiamas tuo, kad painiojamos dvi skirtingos teisinės sąvokos „tarptautinis teisinis subjektiškumas“ ir „vidaus teisinis subjektiškumas“. Pagal jos nurodomas įstatų nuostatas ji turi teisinį subjektiškumą sudaryti sutartis dėl nekilnojamojo turto, jį įsigyti ir juo disponuoti bei būti ieškove teisme(33), o tai atitinka teisinio subjektiškumo požymius pagal nacionalinę teisę, nes pagal jas jai suteikiama teisė veikti valstybės teisės sistemoje. Tiek Komisijos pastabos jos atsiliepimo 127 punkte(34), tiek skundžiamo sprendimo 307 punkte pateiktos Bendrojo Teismo pastabos yra pagrįstos ta pačia painiava.
52.      Nors šios sąvokos papildo viena kitą, jas reikia atskirti, nes jos kyla ne iš tos pačios teisinės sistemos ir sukelia skirtingas pasekmes(35). Tarptautinis teisinis subjektiškumas leidžia jį turinčiam subjektui būti laikomam savarankišku teisės subjektu tarptautinėje arenoje, atskiru nuo jo narių, galinčiu turėti savo teises ir pareigas tarptautinėje teisinėje sistemoje ir galinčiu įgyti teises ir pareigas (teisnumas ir veiksnumas, pavyzdžiui, tarptautinių susitarimų sudarymas ir kt.)(36). Kadangi atlikdamas savo analizę Bendrasis Teismas siekė nustatyti, ar IMG turi tarptautinės organizacijos statusą, kaip tai suprantama pagal straipsnių projekto 2 straipsnio a punktą (skundžiamo sprendimo 203 punktas), buvo iškeltas būtent apeliantės tarptautinio teisinio subjektiškumo klausimas.
b)      Dėl antrojo priekaišto, grindžiamo stabilumo, tęstinumo ir veiksmingumo garantijomis, kurias subjektas turi vykdydamas savo uždavinius
53.      Šis priekaištas pateiktas dėl skundžiamo sprendimo 212 punkto.
1)      Skundžiamas sprendimas
54.      Skundžiamo sprendimo 211 punkte apibrėžęs konkretumo principą, Bendrasis Teismas kitame punkte nurodė, kad „tarptautinė organizacija negali būti susiaurinta iki šalims suteikto neprivalomo mechanizmo, kurį kiekviena iš jų galėtų naudoti savo nuožiūra[(37)]. Įsteigdami tarptautinę organizaciją ir suteikdami jai visas jos veikimui būtinas priemones, jos steigėjai išreiškia valią suteikti geriausias stabilumo, tęstinumo ir veiksmingumo garantijas šiai organizacijai patikėtų užduočių vykdymui, todėl jos negali vienašališkai ir kada panorėjusios pasitraukti iš šios sistemos ar pakeisti ją kitais bendravimo kanalais“. Bendrasis Teismas šiuo klausimu nurodė 2010 m. balandžio 20 d. TTT sprendimo Popieriaus fabrikai prie Urugvajaus upės (Argentina prieš Urugvajų)(38)90 ir 91 punktus.
2)      Šalių argumentai
55.      Apeliantės teigimu Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 212 punkte padarė teisės klaidą, kai nurodė, kad būtinybė atitinkama subjektui turėti „stabilumo, tęstinumo ir veiksmingumo garantijas [jam] patikėtų užduočių vykdymui“ yra tarptautinių organizacijų teisės principas, nors šis kriterijus nėra numatytas nei tarptautinių organizacijų teisėje, nei praktikoje ir negali būti išvestas iš 2010 m. balandžio 20 d. TTT sprendimo Popieriaus fabrikai prie Urugvajaus upės (Argentina prieš Urugvajų)(39). Apeliantė daro išvadą, jog Bendrojo Teismo sprendimo 309 punkte pateikta išvada, kad apeliantė yra neprivalomas mechanizmas, yra klaidinga.
56.      Komisija ginčija šiuos argumentus. Ji, be kita ko, teigia, kad Bendrasis Teismas pagrįstai priminė, jog pagal tarptautinę teisę tarptautinė organizacija negali būti susiaurinta iki šalims suteikto neprivalomo mechanizmo, kurį kiekviena iš jų galėtų naudoti savo nuožiūra, nes nuoroda į 2010 m. balandžio 20 d. TTT sprendimą Popieriaus fabrikai prie Urugvajaus upės (Argentina prieš Urugvajų)(40) šiuo tikslu yra dar svarbesnė dėl to, kad 1994 m. lapkričio 25 d. rezoliucijoje apeliantė buvo aiškiai apibrėžta kaip laikina institucija, „neturinti realios pareigos dalyvauti institucijos biudžete ar operacijose“.
3)      Vertinimas
57.      Manau, kad šis antrasis priekaištas yra nepagrįstas.
58.      Kaip matyti iš skundžiamo sprendimo 207–212 punktų teksto ir jų tarpusavio ryšio, Bendrasis Teismas „stabilumo, tęstinumo ir veiksmingumo garantijas“, kurias atitinkamas subjektas turi vykdydamas savo uždavinius, nurodė ne kaip bendrąjį tarptautinių organizacijų teisės principą, o kaip kriterijų, į kurį atsižvelgdamas teismas turi įvertinti, ar šalys iš tikrųjų siekė įsteigti atskirą ir savarankišką teisės subjektą tarptautinėje arenoje, suteikdamos visas jam veikti būtinas priemones.
59.      Pažymėtina, kad skundžiamo sprendimo 212 punkte prieš nurodant 2010 m. balandžio 20 d. TTT sprendimą Popieriaus fabrikai prie Urugvajaus upės (Argentina prieš Urugvajų)(41) parašyta „šiuo klausimu žr.“. Tai rodo Bendrojo Teismo ketinimą remtis TTT nustatytu principu ir kartu konkrečiai jį taikyti. Nors jam būtų galima papriekaištauti dėl to, kad jis identiškai pakartojo sąvokas, kurias TTT pavartojo dėl ypatingo Urugvajaus upės administracinės komisijos (toliau – CARU) vaidmens(42), jis nepadarė jokios teisės klaidos, kai rėmėsi šia tarptautine jurisprudencija.
60.      Nors Urugvajus ir Argentina nesutarė dėl CARU statuso(43), 2010 m. balandžio 20 d. Sprendimo Popieriaus fabrikai prie Urugvajaus upės (Argentina prieš Urugvajų)(44) 87–91 punktuose TTT nagrinėjo tam tikras organizacinio ir praktinio pobūdžio aplinkybes, kad nustatytų, ar šis subjektas turi visišką autonomiją ir gali įgyvendinti įgaliojimus, kurie jam buvo aiškiai ar numanomai suteikti tarptautinės teisės sistemoje. TTT atsižvelgė į jos funkcijų pobūdį, taip pat į šalių jai patikėtus išteklius ir galimybes, į tai, kad ji veikia savarankiškai ir nuolat, į nuostatas, kuriomis jai suteikiamas teisinis subjektiškumas, teises ir pareigas, kurios jai suteiktos pagal konkretumo principą, į sekretoriato, kurio tarnautojai naudojasi privilegijomis ir imunitetais, buvimą ir į tai, kad ji galėjo decentralizuoti savo funkcijas, įsteigdama papildomus organus. Būtent tokiomis aplinkybėmis TTT to sprendimo 90 punkte nurodė: „kadangi CARU veikia kaip šalių susitarimo pagrindas <...> nė viena iš jų negali vienašališkai ir kada panorėjusios pasitraukti iš šios sistemos ar pakeisti ją kitais bendravimo kanalais. Įsteigusios CARU ir suteikusios jai visas jos veiklai būtinas priemones, šalys, išreikšdamos ketinimą bendradarbiauti „racionaliai ir optimaliai naudojant upės išteklius“, siekė suteikti geriausias stabilumo, tęstinumo ir veiksmingumo garantijas šiam ketinimui“.
61.      Taigi minėtas sprendimas patvirtina svarbą, kurią TTT teikia subjekto funkcionavimui skirtoms priemonėms, nes šios priemonės yra objektyvūs rodikliai, rodantys šalių suteiktą autonomiją šiam subjektui ir jų ketinimą nuolat, stabiliai ir veiksmingai įsipareigoti vykdyti uždavinius, dėl kurių jis buvo įsteigtas.
62.      Taigi Bendrasis Teismas galėjo pagrįstai remtis šiomis „stabilumo, tęstinumo ir veiksmingumo garantijomis“ kaip reikšmingu kriterijumi nustatant, ar apeliantė buvo atskiras ir nepriklausomas nuo savo narių teisės subjektas.
63.      Atsižvelgdamas į visa tai, kas išdėstyta, manau, kad trečiojo argumento antrąjį priekaištą ir apskritai penktojo pagrindo pirmą dalį, grindžiamą teisės klaidomis apibrėžiant sąvoką „tarptautinė organizacija“, reikėtų atmesti kaip nepagrįstą.
B.      Dėl antros dalies, grindžiamos teisės klaidomis, padarytomis aiškinant apeliantės steigimo aktą
64.      Šioje antroje dalyje apeliantė teigia, kad Bendrasis Teismas klaidingai aiškino jos steigimo aktą, nes, be kita ko, neteisingai taikė Vienos konvencijos 31 ir 32 straipsniuose įtvirtintas tarptautinio susitarimo aiškinimo taisykles.
65.      Grįsdama šią dalį apeliantė pateikia tris argumentus.
1.      Dėl pirmojo argumento, grindžiamo teisės klaida aiškinant sąvoką „tarptautinė organizacija“
a)      Skundžiamas sprendimas
66.      Skundžiamo sprendimo 197 punkte Bendrasis Teismas nurodė, kad sąvoka „tarptautinė organizacija“, kaip ji suprantama pagal atitinkamus Sąjungos finansinius teisės aktus, apima „tarptautinės viešosios teisės organizacijas, įsteigtas tarptautiniais susitarimais“(45). Kadangi sąvokos „tarptautinė organizacija“ ir „tarptautinis susitarimas“ tiksliau neapibrėžtos, Bendrasis Teismas dėl to sprendimo 198, 199, 201 ir 202 punktuose išdėstytų motyvų nusprendė, kad šios sąvokos atitinka tarptautinės viešosios teisės sąvokas ir turi būti aiškinamos atsižvelgiant į paprotinės tarptautinės viešosios teisės principus, įtvirtintus, be kita ko, Vienos konvencijoje ir straipsnių projekte.
67.      Minėto sprendimo 200 punkte Bendrasis Teismas pažymėjo: „[v]is dėlto, kadangi [minėtos sąvokos] vartojamos Sąjungos finansiniuose teisės aktuose atsižvelgiant į konkretų jos biudžeto vykdymo tikslą, jos turi būti aiškinamos siaurai, siekiant apsaugoti Sąjungos finansinius interesus“. Patvirtindamas tokį teiginį, Bendrasis Teismas pagal analogiją rėmėsi 2015 m. liepos 2 d. Sprendimu Demmer(46) ir 2017 m. gruodžio 20 d. Sprendimu Erzeugerorganisation Tiefkühlgemüse(47).
b)      Šalių argumentai
68.      Apeliantė mano, kad Bendrasis Teismas klaidingai aiškino Sąjungos finansiniuose teisės aktuose vartojamas sąvokas „tarptautinė organizacija“ ir „tarptautinis susitarimas“, nes nukrypo nuo klasikinės šių sąvokų apibrėžties tarptautinėje viešojoje teisėje ir rėmėsi nereikšminga jurisprudencija.
c)      Vertinimas
69.      Pritariu apeliantės priekaištams.
70.      Pirma, jurisprudencija visiškai nepatvirtina teiginio, kad sąvokos „tarptautinė organizacija“ ir „tarptautinis susitarimas“ turi būti aiškinamos siaurai, nes būtina apsaugoti Sąjungos finansinius interesus.
71.      Nors Bendrasis Teismas nurodo analogiją su principais, kuriuos Teisingumo Teismas išaiškino 2015 m. liepos 2 d. Sprendime Demmer(48) ir 2017 m. gruodžio 20 d. Sprendime Erzeugerorganisation Tiefkühlgemüse(49), ši analogija neturi reikšmės, nes bylų, kuriose priimti tie sprendimai, ir šios bylos pagrindas ir dalykas visiškai nesutampa. Iš tiesų nė vienas iš minėtų sprendimų nesusijęs su tarptautinės viešosios teisės sąvokos aiškinimu. Pirmajame sprendime Teisingumo Teismas aiškino Reglamente (EB) Nr. 796/2004(50) nustatytos pareigos grąžinti nepagrįstai išmokėtas išmokas išimties taikymo sritį, o antrajame sprendime nustatė Įgyvendinimo reglamento (ES) Nr. 543/2011(51) IX priedo 23 punkte vartojamo žodžių junginio „gamintojų organizacijų ūkiai ir (arba) patalpos“ taikymo sritį.
72.      Antra, jeigu Teisingumo Teismas pritartų tokiam Bendrojo Teismo nustatytam principui, tai reikštų, kad tarptautinės viešosios teisės sąvoka būtų apibrėžiama kintamai, atsižvelgiant į jos kontekstą, nors ji turėtų būti aiškinama vienodai, nesvarbu, ar ji būtų taikoma, pavyzdžiui, humanitarinės pagalbos, asmens duomenų apsaugos ar biudžeto vykdymo srityse. Tarptautinė organizacija, kaip juridinis asmuo ir tarptautinės teisės subjektas, pasižymi specifika, dėl kurios ji skiriasi nuo bet kokios kitos tarptautinio bendradarbiavimo formos ir nuo visų kitų subjektų, su kuriais Komisija gali sudaryti susitarimus dėl įgaliojimų perdavimo. Taigi, mano nuomone, subjekto, kaip tarptautinės organizacijos, statusą reikia vertinti atsižvelgiant tik į tarptautinėje viešojoje teisėje nustatytas sąlygas.
73.      Pažymiu, kad 2008 m. sausio 24 d. Sprendime Adam / Komisija(52) Teisingumo Teismas rėmėsi tik viena sąvokos „valstybė“ samprata ir apibrėžtimi tarptautinėje viešojoje teisėje ir atsisakė taikyti platesnį aiškinimą, atsižvelgiant į kiekvienos valstybės narės institucinę struktūrą(53).
74.      Be to, kai 2012 m. spalio 16 d. Sprendime Vengrija / Slovakija(54) Teisingumo Teismo buvo paprašyta nustatyti, kiek „valstybės vadovo“ statusas gali būti SESV 21 straipsniu kiekvienam Sąjungos piliečiui suteiktos teisės laisvai judėti apribojimas, Teisingumo Teismas, atsižvelgdamas į bendrosios paprotinės tarptautinės teisės ir daugiašalių tarptautinių konvencijų normas, nusprendė, kad valstybės vadovo statusas yra „ypatingas“, nes jis reglamentuojamas tarptautinės teisės, todėl šio vadovo veiksmams tarptautinėje arenoje taikoma ši teisė, kad tokį statusą turintis asmuo skiriasi nuo kitų Sąjungos piliečių, todėl šio asmens atvykimui į kitos valstybės narės teritoriją taikomos ne tos pačios sąlygos, kokios taikomos kitiems piliečiams(55). Būtent atsižvelgdamas į šias specialiąsias tarptautinės teisės normas, kuriose apibrėžiama valstybių vadovams suteikiama apsauga ar lengvatos, o ne į Sąjungos teisės ypatumus, Teisingumo Teismas pripažino Direktyvos 2004/38/EB(56) taikymo srities ratione personae apribojimą.
75.      Galiausiai, trečia, nors 2022 m. rugsėjo 22 d. Sprendime IMG / Komisija(57) Teisingumo Teismas išties konstatavo, jog finansinės nuostatos, kuriomis reglamentuojamas susitarimų dėl įgaliojimų perdavimo bendro ar netiesioginio valdymo su tarptautine organizacija būdu sudarymas, turi būti vertinamos atsižvelgiant į SESV 310 straipsnio 5 dalyje ir 317 straipsnio pirmoje pastraipoje nurodytą patikimo finansų valdymo principą(58), mano nuomone, tai nereiškia, kad tarptautinės organizacijos statuso pripažinimas turi apsiriboti papildomų sąlygų, kurių laikytis nereikalaujama nei pagal tarptautinę paprotinę teisę, nei TTT jurisprudencijoje, įvykdymu; vietoj to, tokių susitarimų sudarymui turėtų būti taikomi konkretūs atitinkamų biudžeto užduočių vykdymo reikalavimai, įskaitant audito ir kontrolės procedūras, kurios aiškiai numatytos siekiant užtikrinti Sąjungos finansinių interesų apsaugą.
76.      Taigi, mano nuomone, antrosios dalies pirmam argumentui reikėtų pritarti.
2.      Dėl antrojo argumento, grindžiamo klaidingu Vienos konvencijos 31 ir 32 straipsniuose įtvirtintų tarptautinio susitarimo aiškinimo taisyklių taikymu
77.      Pateikdama šį antrąjį argumentą apeliantė teigia, kad Bendrojo Teismo išvada, jog šalys neketino suteikti jai tarptautinės organizacijos statuso, grindžiama klaidingu jos steigimo akto aiškinimu, kurį lėmė neteisingas Vienos konvencijos 31 ir 32 straipsniuose kodifikuotų tarptautinio susitarimo aiškinimo taisyklių taikymas.
78.      Pabrėžiu, kad Bendrojo Teismo išvada grindžiama ne konstatuotomis faktinėmis aplinkybėmis, o IMG steigimo akto teisiniu aiškinimu, kurį jis pateikė remdamasis tomis nuostatomis. Iš 2016 m. gruodžio 21 d. Sprendimo Taryba / Front Polisario(59) matyti, jog tam, kad aiškindamas tarptautinį susitarimą Bendrasis Teismas galėtų nustatyti teisingas šio susitarimo nuostatų sukeliamas teisines pasekmes, jis turi laikytis ne tik Vienos konvencijos 31 straipsnio 1 dalyje įtvirtintų aiškinimo pagal geros valios principus taisyklių, bet ir kitose šio straipsnio dalyse numatytų aiškinimo taisyklių(60).
a)      Dėl pirmojo priekaišto, grindžiamo netinkamu aiškintino tarptautinio susitarimo nustatymu
79.      Pateikiant šį priekaištą keliamas esminis klausimas, susijęs su IMG steigimo aktu, taigi ir su šio akto tekstu, kurį Bendrasis Teismas turėjo aiškinti pagal Vienos konvencijos 31 ir 32 straipsnius, kad nustatytų apeliantės teisinį statusą.
1)      Skundžiamas sprendimas
80.      Siekdamas nustatyti apeliantės teisinį statusą, Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 305–312 punktuose išnagrinėjo 1994 m. lapkričio 25 d. rezoliucijos tekstą. Jis rėmėsi prielaida, kad ši rezoliucija yra apeliantės steigimo aktas, kurio sąlygos turėjo būti aiškinamos pagal Vienos konvencijos 31 straipsnio 1 dalį. Atlikęs analizę, Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 313 punkte padarė išvadą, kad, atsižvelgiant į minėtos rezoliucijos tekstą ir tikslą, šalys neketino įsteigti apeliantės kaip tarptautinės organizacijos.
2)      Šalių argumentai
81.      Apeliantė teigia, kad skundžiamame sprendime padaryta teisės klaida, nes Bendrasis Teismas neteisingai nustatė jos steigimo aktą. Jis laikėsi siauro požiūrio, kai atskirai nagrinėjo 1994 m. lapkričio 25 d. rezoliucijos ir 1995 m. kovo 10 d. priimtų jos pradinių įstatų, kuriuose buvo daug nuostatų dėl jos teisinio statuso, institucinės struktūros ir užduočių, tekstą. Remdamasi 1997 m. rugsėjo 25 d. TTT sprendimu Gabčíkovo-Nagymaros
projektas (Vengrija prieš Slovakiją)(61),
apeliantė teigia, kad šie dokumentai buvo „visa sutarčių sistema“, sudaranti „organizacijos steigiamąją chartiją“, į kuriuos atsižvelgdamas Bendrasis Teismas turėjo nustatyti jos teisinį statusą.
3)      Vertinimas
82.      Manau, kad Bendrasis Teismas nepadarė jokios teisės klaidos, kai nusprendė, kad tarptautinį susitarimą, kurio tekstą jis turėjo aiškinti, sudarė 1994 m. lapkričio 25 d. rezoliucija, ir neįtraukė apeliantės pradinių įstatų.
83.      Primenu, kad pagal Vienos konvencijos 2 straipsnio 1 dalies a punktą, kurį Bendrasis Teismas nurodo skundžiamo sprendimo 204 punkte, tarptautinė sutartis apibrėžiama kaip „raštu tarp valstybių sudarytas tarptautinis susitarimas, kuriam taikomos tarptautinės teisės normos, įtvirtintas viename ar keliuose susijusiuose dokumentuose, nesvarbu, koks būtų to susitarimo pavadinimas“. Pagal šios konvencijos 5 straipsnį ši apibrėžtis taikoma visoms sutartims, kuriomis įsteigiamos tarptautinės organizacijos. Taigi TTT pripažįsta, kad bet koks susitarimas dėl nuostatos aiškinimo, pasiektas po tarptautinės sutarties sudarymo, jos aiškinimo tikslais turi būti laikomas įtrauktu į šią tarptautinę sutartį(62).
84.      Kalbant apie Teisingumo Teismą pažymėtina, kad jis savo 1975 m. lapkričio 11 d. Nuomonėje 1/75 (EBPO susitarimas – Vietinių išlaidų norma)(63) ir 1995 m. kovo 24 d. Nuomonėje 2/92 (EBPO trečiasis pataisytas sprendimas dėl nacionalinio vertinimo)(64) konstatavo, kad „susitarimo“ sąvoka reiškia visus įsipareigojimus, kuriuos prisiėmė tarptautinės teisės subjektai ir kurie yra privalomi. Atsižvelgdamas į šias nuomones, 2014 m. spalio 14 d. Nuomonėje 1/13 (Trečiųjų valstybių prisijungimas prie Hagos konvencijos)(65) Teisingumo Teismas išaiškino sąvoką „susiję dokumentai“ ir nusprendė, kad nors abu dokumentai buvo įtvirtinti atskiruose dokumentuose, jie yra susiję, todėl yra tarptautinis susitarimas, nes visi kartu išreiškia bendrą dviejų ar kelių tarptautinės teisės subjektų valią(66).
85.      Vis dėlto šiuo atveju 1994 m. lapkričio 25 d. rezoliucija ir apeliantės pradiniai įstatai yra aktai, kurie skiriasi vienas nuo kito ne tik savo forma, bet ir savo dalyku bei tikslu. Pirmasis iš jų yra tarptautinis susitarimas, remiantis skundžiamo sprendimo 301 punkte Bendrojo Teismo padaryta išvada, rodantis šalių ketinimą sukurti naują teisės subjektą. Vis dėlto, minėti įstatai yra vienašalis aktas, kurį šio subjekto kolegialus organas priėmė dviejų trečdalių jo narių balsų dauguma, t. y. pasibaigus procedūrai, kuri labai skyrėsi nuo procedūros, leidžiančios sudaryti tarptautinę sutartį, ir kurios tikslas – apibrėžti tokio subjekto statusą ir veikimo tvarką.
86.      Vadinasi, Bendrasis Teismas galėjo pagrįstai nuspręsti, kad 1994 m. lapkričio 25 d. rezoliucija yra IMG steigimo aktas, kurio tekstą reikėjo aiškinti atsižvelgiant į jo kontekstą, dalyką ir tikslą, taip pat į vėlesnę atitinkamą praktiką.
87.      1997 m. rugsėjo 25 d. TTT sprendimas Gabčíkovo-Nagymaros projektas (Vengrija prieš Slovakiją)(67), kurį nurodo apeliantė, man neatrodo lemiamas šiuo klausimu. Tame sprendime TTT tiesiog atkreipė dėmesį į tai, kad šalys, siekdamos įvertinti savo įsipareigojimų pobūdį ir apimtį, išplėtė savo argumentus, kad jie apimtų su atitinkama tarptautine sutartimi susijusius dokumentus, „laikydamos juos papildomais visos susitarimų sistemos elementais, kurių likimas iš esmės priklausė nuo tarptautinės sutarties, kaip pagrindinio elemento, likimo“(68).
88.      Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, siūlau atmesti šį pirmąjį priekaištą, grindžiamą netinkamu aiškintino tarptautinio susitarimo nustatymu, kaip nepagrįstą.
b)      Dėl antrojo priekaišto, grindžiamo pernelyg formaliu 1994 m. lapkričio 25 d. rezoliucijos aiškinimu
1)      Skundžiamas sprendimas
89.      Skundžiamo sprendimo 306–312 punktuose Bendrasis Teismas išnagrinėjo šios rezoliucijos tekstą, atsižvelgdamas į kriterijus ir principus, kuriuos jis teisingai nurodė to sprendimo 203–212 punktuose. Tuo remdamasis minėto sprendimo 313 punkte jis padarė išvadą, kad, atsižvelgiant į minėtos rezoliucijos tekstą ir tikslą, „jos autoriai, steigdami [apeliantę], neketino įsteigti tarptautinės organizacijos“.
2)      Šalių argumentai
90.      Apeliantė teigia, kad Bendrasis Teismas aiškino 1994 m. lapkričio 25 d. rezoliucijos sąlygas pernelyg formaliai, todėl jo analizė, susijusi su šalių ketinimu įsteigti ją kaip tarptautinę organizaciją, yra teisiškai klaidinga.
91.      Pirma, apeliantė ginčija skundžiamo sprendimo 306 punkte pateiktą Bendrojo Teismo vertinimą, kad toje rezoliucijoje ji formaliai nelaikoma „tarptautine organizacija“ ir neapibrėžiamas jos teisinis statusas. Jos teigimu, atlikdamas teisinį kvalifikavimą Bendrasis Teismas turėjo atsižvelgti į minėtą rezoliuciją, paaiškintą tos pačios dienos susitikimo, susijusio su būsimu „organizacijos“ statusu, protokole, ir sprendimus, kuriais patvirtinami jos pradiniai ir vėlesni įstatai.
92.      Antra, apeliantė teigia, kad skundžiamo sprendimo 307 punkte Bendrojo Teismo padaryta išvada, jog 1994 m. lapkričio 25 d. rezoliucijoje nėra jokios nuostatos, suteikiančios jai teisinį subjektiškumą, yra „nepagrįsta tarptautinių organizacijų teise ir praktika“. Šiuo klausimu ji pažymi, kad 1949 m. balandžio 11 d. patariamojoje nuomonėje dėl dirbant Jungtinėse Tautose patirtos žalos atlyginimo (69) TTT pripažino JTO teisinį subjektiškumą „objektyviu subjektiškumu“, o ne vien JTO valstybių steigėjų pripažįstamu subjektiškumu. Šiuo tikslu apeliantė buvo įregistruota kaip tarptautinė organizacija Bosnijos ir Hercegovinos, Serbijos ir Šiaurės Makedonijos valdžios institucijose ir pasirašė susitarimus su Belgijos Karalyste ir Mianmaru (Birma), kad įsisteigtų jų teritorijoje, o tai patvirtina, kad ji turi tarptautinės organizacijos statusą tarptautinėje sistemoje.
93.      Trečia, apeliantė teigia, kad skundžiamo sprendimo 308 punkte esantis teiginys, jog 1994 m. lapkričio 25 d. rezoliucijoje nebuvo numatyta jai suteikti imunitetų jos veiklos vykdymui, yra netikslus, nes tokie imunitetai buvo numatyti jos pradinių įstatų, priimtų remiantis šia rezoliucija, 19 straipsnyje.
94.      Ketvirta, apeliantė ginčija skundžiamo sprendimo 309 punkte Bendrojo Teismo padarytą išvadą, kad minėta rezoliucija jai nesuteikiamos „visos jos veiklai būtinos priemonės ir geriausios stabilumo, tęstinumo ir veiksmingumo garantijos visoms jos užduotims vykdyti“, todėl šalys ketino įsteigti ne tarptautinę organizaciją, o savanorišką bendro finansavimo mechanizmą, kurį jos galėtų panaudoti savo nuožiūra. Apeliantės teigimu, tai, kad pagal konkretumo principą ji yra operacijų organizacija, skirta atstatyti valstybes po konfliktų, nereiškia, kad ji yra tik neprivalomas ar laikinas mechanizmas. Be to, tokią išvadą paneigia jos pradinių ir vėlesnių įstatų priėmimas.
95.      Šiomis aplinkybėmis apeliantė teigia, kad, priešingai, nei skundžiamo sprendimo 310 punkte nusprendė Bendrasis Teismas, nuostatos, kuriose numatyta kas šešis mėnesius iš naujo įvertinti jos veiklą ir prireikus integruoti šią veiklą į bendresnį kontekstą arba ją užbaigti, rodo ne jai pavestų užduočių stabilumo ir tęstinumo nebuvimą, bet atvirkščiai, jų veiksmingumą. 1994 m. lapkričio 25 d. rezoliucijos 3 straipsnyje jos kolegialiems organams patikėtas vaidmuo, susijęs su IMG veiklos kontrole, įrodė, kad šalys siekė užtikrinti šios organizacijos, įsteigtos skubos ir karo aplinkybėmis, veiklos veiksmingumą, taip pat jos stabilumą.
96.      Apeliantė priduria, kad požiūris, kurio Bendrasis Teismas laikėsi skundžiamo sprendimo 311 punkte dėl jos narių įnašų pobūdžio, atitinka tradicinį požiūrį į dideles tarptautines organizacijas, kuris netaikomas operacijų pagrindu veikiančioms tarptautinėms organizacijoms, kurios finansuojamos būtent iš savanoriškų įnašų.
97.      Galiausiai, penkta, apeliantė ginčija skundžiamo sprendimo 312 punkte pateiktą Bendrojo Teismo vertinimą, kad 1994 m. lapkričio 25 d. rezoliucijoje nebuvo numatytas šalių privalomų įgaliojimų perdavimas jai.
98.      Komisija ginčija šiuos argumentus. Ji, be kita ko, atsako, kad JTO teisinis subjektiškumas išplaukia iš šios organizacijos chartijos, kurią papildo Konvencija dėl privilegijų ir imunitetų, kurios 1 straipsnyje JTO aiškiai pripažįstamas teisinis subjektiškumas 104 straipsnio. 1994 m. lapkričio 25 d. rezoliucijoje nėra jokios analogiškos nuostatos(70). Antra, Komisija tvirtina, kad, priešingai, nei teigia apeliantė, subjekto pripažinimo tarptautine organizacija sąlyga, susijusi su visų šiam subjektui veikti būtinų priemonių suteikimu ir geriausiomis stabilumo, tęstinumo ir veiksmingumo vykdant jo uždavinius garantijomis, kyla iš skundžiamo sprendimo 212 punkte nurodytos jurisprudencijos. Komisija priduria, kad iš tos rezoliucijos teksto, visų pirma jos 4 ir 5 punktų, aiškiai matyti, kad dalyvavimas apeliantėje buvo savanoriškas ir kad iš pradžių ji buvo įkurta kaip laikinas mechanizmas ir jos veikla turėjo būti pratęsiama kas šeši mėnesiai.
3)      Vertinimas
99.      Manau, kad Bendrojo Teismo pateiktas siauras 1994 m. lapkričio 25 d. rezoliucijos sąlygų aiškinimas yra klaidingas, nes juo apeliantės teisinio statuso klausimą siekiama susiaurinti iki šios rezoliucijos turinio klausimo(71).
100. Taigi vien tai, kad minėtoje rezoliucijoje nėra aiškių nuostatų dėl apeliantės teisinio statuso ir tarptautinio teisinio subjektiškumo pripažinimo, nėra lemiama ir pakankama aplinkybė, leidžianti daryti išvadą, kad šalys neketino suteikti jai tarptautinės organizacijos statuso.
101. Pirma, daugelyje tarptautinių organizacijų steigimo aktų nėra jokių nuostatų, kuriomis šalys aiškiai pripažįsta atitinkamam subjektui šį statusą(72). Toks reikalavimas neatitiktų kintamo organizacijos pobūdžio.
102. Antra, tiek praktikoje, tiek jurisprudencijoje pripažįstama, kad tarptautinė organizacija turi tarptautinį teisinį subjektiškumą todėl, kad jis jai aiškiai pripažįstamas steigimo akte(73), arba todėl, kad jis jai aiškiai pripažįstamas steigimo aktą papildančiame dokumente, arba todėl, kad, jeigu dokumentuose šiuo klausimu nieko nenurodyta, pripažįstama, kad toks subjektiškumas jai yra suteiktas netiesiogiai(74). Taigi esama dviejų požiūrių(75). Pagal pirmąjį, kurio TTT laikėsi 1949 m. balandžio 11 d. patariamojoje nuomonėje dėl dirbant Jungtinėse Tautose patirtos žalos atlyginimo(76), apie tarptautinį teisinį subjektiškumą sprendžiama iš objektyvių požymių visumos, kai siekiama išsiaiškinti, ar organizacija skirta įgyvendinti ir turėti funkcijas ir teises, kurių negalima paaiškinti niekaip kitaip, kaip tik tokio teisinio subjektiškumo turėjimu(77). Pagal antrąjį požiūrį išvada dėl tokio subjektiškumo daroma remiantis pačia tarptautinės teisės sistema, o steigimo aktas tik išreiškia šalių aiškiai arba numanomai išreikštą valią sukurti „naują teisės subjektą“, kuris būtų atskiras nuo jų pačių, kaip TTT pažymėjo savo 1996 m. liepos 8 d. patariamojoje nuomonėje dėl valstybės naudojamų branduolinių ginklų ginkluotame konflikte teisėtumo(78).
103. Trečia, taip pat ir tai, kad steigimo akte nėra aiškių nuostatų, susijusių su imunitetų suteikimu, nereiškia, kad atitinkamas subjektas neturi tarptautinės organizacijos statuso(79). Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 210 punkte pažymėjo, kad tarptautinių organizacijų imunitetas „iš esmės“ suteikiamas šių organizacijų steigimo sutartimis. Vienas iš geriausiai žinomų pavyzdžių yra Jungtinių Tautų Chartijos 105 straipsnis. Tai yra bendro pobūdžio nuostata, papildyta papildomuoju protokolu. Vis dėlto atrodo, kad, kalbant apie santykinai mažesnes organizacijas nei JTO, jų steigimo aktuose nėra jokios nuostatos šiuo klausimu, todėl privilegijų ir imunitetų suteikimas reglamentuojamas specialiose daugiašalėse(80) arba dvišalėse konvencijose, tarp kurių pirmiausia yra susitarimai dėl būstinės arba susitarimai dėl operacinio pobūdžio veiksmų(81). Taigi reikia konstatuoti, jog skundžiamo sprendimo 330 punkte Bendrasis Teismas pažymėjo, kad „pagal pradinius [apeliantės] įstatus <...> buvo <...> numatyta, kad daliai jos darbuotojų bus taikoma imunitetų tvarka, taikoma UNHCR <...>“. Reikėtų pridurti, kad šių įstatų 19 straipsnio 1 dalyje taip pat nustatyta, jog tam, kad subjektas galėtų tinkamai vykdyti jam patikėtas funkcijas ir pasiekti jam pavestus tikslus, „reikia, kad organizacija turėtų visas būtinas privilegijas ir imunitetus“(82).
104. Taigi, mano nuomone, vien tai, kad 1994 m. lapkričio 25 d. rezoliucijoje nėra aiškių nuostatų, neleidžia abejoti, kad apeliantei buvo suteikti tokie imunitetai.
105. Galiausiai, ketvirta, nepritariu skundžiamo sprendimo 309 punkte padarytai Bendrojo Teismo išvadai, jog iš minėtos rezoliucijos teksto matyti, kad ją pasirašiusios šalys, steigdamos apeliantę, ketino įsteigti ne organizaciją, kuriai būtų suteiktos visos jos veiklai būtinos priemonės ir geriausios stabilumo, tęstinumo ir veiksmingumo garantijos visiems jos uždaviniams vykdyti, o šalims skirtą neprivalomą mechanizmą, kurį kiekviena iš jų galėtų naudoti savo nuožiūra.
106. Pirma, priešingai nei, atrodo, reikalaujama pagal tarptautinių teismų jurisprudenciją, kuria Bendrasis Teismas aiškiai rėmėsi skundžiamo sprendimo 212 punkte, jis neatliko bendro 1994 m. lapkričio 25 d. rezoliucijoje nurodytų organizacinių ir materialinių aspektų vertinimo. Nėra jokios informacijos, kad visos organizacijos veiklai būtinos priemonės turi būti nurodytos steigimo akte. Taigi pripažįstama, kad nors tarptautinėms organizacijoms suteikti įgaliojimai paprastai yra aiškiai suformuluoti jų steigimo akte, šie įgaliojimai gali būti grindžiami neoficialiais pagrindais arba nustatyti pagal numanomų įgaliojimų teoriją. Taip yra dėl ypatingo tarptautinių organizacijų steigimo aktų pobūdžio, kurį TTT pripažino savo jurisprudencijoje ir į kurią Bendrasis Teismas daro aiškią nuorodą skundžiamo sprendimo 211 punkte, be kita ko, dėl jų mišraus – „sutartinio ir institucinio“ – pobūdžio(83).
107. Antra, vertindamas šias apeliantės užduočių vykdymo stabilumo, tęstinumo ir veiksmingumo garantijas, Bendrasis Teismas neatsižvelgė į organizacijai priskirtą vaidmenį, jos užduočių pobūdį ir veiklos srities apimtį. Vis dėlto, šalys negali numatyti tų pačių garantijų, atsižvelgiant į tai, ar atitinkama organizacija yra bendro pobūdžio arba universali, ar, priešingai, speciali arba regioninė, ir į tai, ar jai pavesti uždaviniai yra nuolatiniai, ar laikini(84).
108. Taigi, kalbant apie subjektą, kaip antai IMG, kuris buvo įsteigtas tada, kai Bosnijoje ir Hercegovinoje dar vyko karas, ir kuriam buvo suteikti įgaliojimai dalyvauti atstatant ir atkuriant šią valstybę, tai, kad 1994 m. lapkričio 25 d. rezoliucijoje numatyta iš naujo įvertinti, reintegruoti ar nutraukti jos veiklą, kaip skundžiamo sprendimo 310 punkte pabrėžė Bendrasis Teismas, nebūtinai reiškia, kad šis subjektas netenka geriausių stabilumo ir tęstinumo garantijų, kad galėtų vykdyti savo uždavinius. Be to, to sprendimo 367 punkte Bendrasis Teismas pripažino, kad šią rezoliuciją pasirašiusios šalys, priimdamos vėlesnius įstatus, siekė užtikrinti tam tikrą pastovumą ir pavesti jai specializuotus uždavinius atstatymo ir plėtros srityse neapsiribojant šios valstybės teritorija.
109. Taigi man atrodo, jog nereikia reikalauti, kad uždaviniai, kuriems vykdyti subjektas buvo įsteigtas, būtų pastovūs ir nuolatiniai, kad jam būtų suteiktas tarptautinės organizacijos statusas, antraip būtų nepaisoma didelės tarptautinių organizacijų įvairovės, jų kintamo pobūdžio ir joms pavestų užduočių pobūdžio(85).
110. Atsižvelgdamas į šiuos argumentus, siūlau pritarti šiam antrajam priekaištui, grindžiamam pernelyg formaliu 1994 m. lapkričio 25 d. rezoliucijos nuostatų aiškinimu.
c)      Dėl trečiojo priekaišto, grindžiamo klaidingu apeliantės pradinių įstatų vertinimu atsižvelgiant į reikšmingą „kontekstą“
111. Tuo atveju, jei Teisingumo Teismas pritartų Bendrojo Teismo vertinimui, kad atitinkamą tarptautinį susitarimą sudaro tik 1994 m. lapkričio 25 d. rezoliucija, reikia nustatyti, ar jis aiškino šio susitarimo sąlygas teisingai atsižvelgdamas į jo kontekstą pagal Vienos konvencijos 31 straipsnio 1 ir 2 dalis.
1)      Skundžiamas sprendimas
112. Skundžiamo sprendimo 313–318 punktuose Bendrasis Teismas išnagrinėjo aplinkybes, kuriomis buvo priimta 1994 m. lapkričio 25 d. rezoliucija, ir šiuo klausimu rėmėsi keliais dokumentais, t. y. 1994 m. lapkričio 29 d. protokolu (šio sprendimo 314 punktas), IMG-IBH specifikacijomis (minėto sprendimo 315 ir 316 punktai), 1994 m. gruodžio 14 d. UNHCR specialiosios operacijos buvusiojoje Jugoslavijoje koordinatoriaus, pirmininkavusio 1994 m. lapkričio 25 d. posėdžiui, per kurį buvo priimta tos pačios dienos rezoliucija, parengtu liudijimu (to paties sprendimo 317 punktas) ir galiausiai kvietimu į tą posėdį (skundžiamo sprendimo 318 punktas).
113. Kaip matyti iš to sprendimo 313 ir 319 punktų, Bendrasis Teismas nusprendė, kad šio konteksto elementai patvirtino 1994 m. lapkričio 25 d. rezoliucijos teksto ir tikslo aiškinimą, pagal kurį šio akto tikslas ir poveikis nebuvo suteikti apeliantei tarptautinės organizacijos statusą.
2)      Šalių argumentai
114. Apeliantė teigia, kad Bendrasis Teismas neteisingai apibrėžė reikšmingas aplinkybes, kuriomis buvo priimta 1994 m. lapkričio 25 d. rezoliucija, kai neatsižvelgė
į jos pradinius įstatus ir teikė pirmenybę prie šios rezoliucijos pridėtoms jos specifikacijoms ir kai kurių 1994 m. lapkričio 25 d. susitikimo dalyvių išreikštam nepritarimui.
115. Komisija ginčija šiuos argumentus.
3)      Vertinimas
116. Manau, kad Bendrasis Teismas neatsižvelgė į Vienos konvencijos 31 straipsnyje įtvirtintos bendrosios aiškinimo taisyklės taikymo sritį, nes 1994 m. lapkričio 25 d. rezoliucijos tekstą atskyrė nuo tiesioginių aplinkybių, kuriomis šis dokumentas buvo priimtas, ir visų pirma nuo jos pradinių įstatų.
117. Pagal Vienos konvencijos 31 straipsnio 1 dalį „[s]utartis aiškinama laikantis geros valios principų, atsižvelgiant į joje vartojamų sąvokų įprastą reikšmę sutarties kontekste ir atsižvelgiant į sutarties objektą bei jos tikslą“. 2025 m. liepos 23 d. patariamojoje nuomonėje dėl valstybių narių įsipareigojimų klimato kaitos srityje TTT pažymėjo, kad į kiekvieną iš šių aiškinimo priemonių turi būti atsižvelgiama „atliekant vieną kompleksinį veiksmą“(86). Šios aiškinimo priemonės turi būti vertinamos ne atskirai, o kartu, o jų „taikytinumas kiekvienu konkrečiu atveju priklauso nuo konkretaus tarptautinės sutarties priėmimo konteksto ir subjektyvaus aplinkybių, kurios skiriasi, vertinimo“(87). Be to, savo pastabose dėl tarptautinių sutarčių teisės straipsnių projekto(88) TTK jau yra pabrėžusi, kad visi skirtingi aiškinimo elementai turi būti „sudėti į vieną tiglį“ ir kad teisiškai reikšmingas aiškinimas yra jų sąveikos rezultatas(89).
118. Be to, iš Vienos konvencijos 31 straipsnio 2 dalies matyti, kad tarptautinės sutarties tekstas negali būti atsietas nuo jos konteksto, o jį sudaro ne tik tarptautinės sutarties tekstas, preambulė ir priedai, bet ir, be kita ko, „visi dokumentai, kuriuos pasirašė viena ar kelios tos sutarties šalys dėl jos sudarymo ir kuriuos kitos tos sutarties šalys priėmė kaip su sutartimi susijusius dokumentus“(90). Žodžių junginys „dėl jos sudarymo“ oficialiojoje šios konvencijos versijoje anglų kalba yra „in connection with the conclusion of the treaty“, ir tai leidžia manyti, kad tai labiau yra priežasties, o ne laiko konotacija.
119. Vis dėlto 1995 m. kovo 10 d. priimti pradiniai įstatai pagal savo esmę ir funkciją buvo susiję su apeliantės įsteigimo procesu, kuris buvo įformintas 1994 m. lapkričio 25 d. rezoliucija.
120. Tarp šių dviejų priemonių yra akivaizdus ryšys. Kaip skundžiamo sprendimo 266–273 punktuose pažymėjo Bendrasis Teismas, 1994 m. lapkričio 25 d. rezoliucijoje kalbama apie „vyriausybių ir tarptautinių organizacijų atstovų <...> susitarimą dėl ieškovės įsteigimo įforminimo nuo tos datos“ (skundžiamo sprendimo 266 punktas), kaip nurodyta prie šios rezoliucijos pridėtame priede, susijusiame su apeliantės veikla ir operacijomis, ir „[IMG-IBH] organizavimo taisykl[ių]“ patvirtinimo (minėto sprendimo 271 punktas). Taigi tą pačią dieną priimtos rezoliucijos priede aiškiai daroma nuoroda į „būsimuosius IMG-IBH įstatus“.
121. Be to, tuose dviejuose dokumentuose išreikšta valia sutampa, kiek tai susiję su siekiamu tikslu, t. y. įsteigti nepriklausomą subjektą, turintį pakankamai ekspertinių žinių dalyvauti atstatant Bosniją ir Hercegoviną ir grąžinant perkeltuosius asmenis(91). Kaip matyti iš skundžiamo sprendimo 332 punkto, prieš priimant pradinius įstatus 1995 m. vasario 13 d. įvyko parengiamasis valdymo komiteto posėdis, o jį tuo metu sudarė valstybės, kurios visos pasirašė 1994 m. lapkričio 25 d. rezoliuciją, ir būtent pagal šios rezoliucijos 3 punktą šis organas patvirtino šiuos įstatus reikalaujama dviejų trečdalių savo narių balsų dauguma.
122. Pradiniais įstatais formaliai buvo sukurta apeliantės institucinė struktūra, be kita ko, įsteigiant organizacijos būstinę, kolegialius organus ir sekretoriatą. Juose nurodyti apeliantei tenkantys uždaviniai, apibrėžti priimant minėtą rezoliuciją, ir apibūdinamas sprendimų priėmimo procesas. Konkrečiai kalbant, šių įstatų 18 straipsnyje apeliantei pripažįstamas vidaus teisinis subjektiškumas, suteikiantis jai teisę sudaryti sutartis, įsigyti, nuomoti nekilnojamąjį turtą ir juo disponuoti, taip pat galimybė gauti ir išleisti privačias ir viešąsias lėšas ir galiausiai būti ieškove teisme. Kalbant apie minėtų įstatų 19 straipsnį, pažymėtina, kad juo apeliantei suteikiamos privilegijos ir imunitetai, būtini jos uždaviniams vykdyti.
123. Taigi man atrodo, kad pradiniai įstatai buvo esminis žingsnis siekiant įgyvendinti iš esmės bendru sutarimu grindžiamą logiką, kuria buvo grindžiama 1994 m. lapkričio 25 d. rezoliucija, ir priskiriami reikšmingesniam kontekstui nei parengiamieji darbai, kuriais Bendrasis Teismas rėmėsi skundžiamo sprendimo 318 punkte.
124. Šiuo klausimu pažymėtina, kad nors parengiamieji darbai gali atspindėti šalių ketinimus, kadangi jie susiję su labai specifinėmis tarptautinių derybų procedūromis, yra tik papildoma sutarties aiškinimo priemonė, patenkanti ne į Vienos konvencijos 31 straipsnio, o į jos 32 straipsnio taikymo sritį(92). Beje, Bendrasis Teismas tai teisingai primena skundžiamo sprendimo 325 punkte.
125. Atsižvelgdamas į šias aplinkybes manau, kad apeliantės argumentas, jog Bendrasis Teismas turėjo atsižvelgti į jos pradinius įstatus kaip į reikšmingą aplinkybę aiškinant 1994 m. lapkričio 25 d. rezoliuciją, turi būti pripažintas pagrįstu, nes juo nebuvo paisyta Vienos konvencijos 31 straipsnio 1 ir 2 dalyse įtvirtintos bendrosios aiškinimo taisyklės taikymo srities.
d)      Dėl ketvirtojo priekaišto, grindžiamo klaidingu pradinių ir vėlesnių apeliantės įstatų vertinimu pagal „vėlesnę praktiką“
126. Šis priekaištas pateiktas dėl skundžiamo sprendimo 321–346 punktų.
127. Jis susijęs su tuo, kiek pradiniai ir vėlesni apeliantės įstatai yra „vėlesnė praktika“, atitinkanti Vienos konvencijos 31 straipsnio 3 dalies b punkte įtvirtintą bendrąją aiškinimo taisyklę, nes jais buvo patvirtintas šalių susitarimas dėl 1994 m. lapkričio 25 d. rezoliucijos aiškinimo, arba šios konvencijos 32 straipsnyje numatytas papildomas aiškinimo priemones, nes jais patvirtinamas vienos ar kitos šalies arba šalių elgesys taikant šią rezoliuciją. Vienos ar kelių šalių taikoma praktika turės mažesnę aiškinamąją vertę nei sutampanti visų šalių praktika(93).
128. Klausimas dėl atsižvelgimo į pradinius apeliantės įstatus pagal vėlesnį susitarimą ar vėlesnę praktiką kyla tik tuo atveju, jei Teisingumo Teismas nuspręstų, kad šie įstatai nesusiję su 1994 m. lapkričio 25 d. rezoliucijos priėmimo kontekstu (minėtos konvencijos 31 straipsnio 1 ir 2 dalys).
1)      Skundžiamas sprendimas
129. Skundžiamo sprendimo 323–326 punktuose Bendrasis Teismas priminė principus, taikomus atsižvelgimui į vėlesnę praktiką.
130. To sprendimo 323 ir 324 punktuose jis, be kita ko, pabrėžė, kad pagal Vienos konvencijos 31 straipsnio 3 dalies a ir b punktus dokumentai negali būti laikomi vėlesne praktika, jeigu jie buvo priimti negavus visų valstybių, šios tarptautinės sutarties šalių, pritarimo, ir šiuo tikslu rėmėsi 2014 m. kovo 31 d. TTT sprendimu Banginių medžioklė Antarktyje (Australija prieš Japoniją; įstojusi į bylą šalis – Naujoji Zelandija)(94).
131. Be to, skundžiamo sprendimo 325 ir 326 punktuose jis nurodė, kad pagal šios konvencijos 32 straipsnį galima pasitelkti papildomas aiškinimo priemones – tekstą, kontekstą, dalyką ir tikslą – kad būtų patvirtinta taikant bendrąją aiškinimo taisyklę nustatyta prasmė, arba kai nustatoma dviprasmiška, neaiški reikšmė arba gaunamas akivaizdžiai beprasmiškas ar nepagrįstas rezultatas.
132. Kaip matyti iš to sprendimo 327 punkto, būtent atsižvelgdamas į tas taisykles Bendrasis Teismas minėto sprendimo 328–345 punktuose nagrinėjo, ar apeliantė pagrįstai rėmėsi savo narių vėlesne praktika, išplaukiančia iš jos pradinių ir vėlesnių įstatų.
133. Pirmiausia Bendrasis Teismas atmetė galimybę taikyti Vienos konvencijos 32 straipsnį. Skundžiamo sprendimo 328 punkte jis pažymėjo, kad, atsižvelgiant į jo ankstesnius vertinimus, 1994 m. lapkričio 25 d. rezoliucijos nuostatos nėra neaiškios ar dviprasmiškos ir nelemia akivaizdžiai beprasmiško ar nepagrįsto aiškinimo, kaip tai suprantama pagal šį 32 straipsnį. Todėl skundžiamo sprendimo 329 punkte Bendrasis Teismas padarė išvadą, kad būtina įrodyti, jog šios rezoliucijos nuostatų aiškinimo pakeitimams, padarytiems pradiniais ir vėlesniais įstatais, pritarė „visi [minėtą] rezoliuciją pasirašę asmenys arba bent visi ieškovės nariai“, kad šie įstatai būtų susiję su vėlesne praktika, kaip tai suprantama pagal Vienos konvencijos 31 straipsnio 3 dalies b punktą.
134. Antra, Bendrasis Teismas išdėstė priežastis, dėl kurių ši sąlyga nebuvo įvykdyta. Minėto sprendimo 346 punkte jis konstatavo, kad „vėlesnė praktika priėmus 1994 m. lapkričio 25 d. rezoliuciją ir po to –pradinius įstatus ir 2012 m. įstatus nepatvirtina, kad šią rezoliuciją pasirašę asmenys ir ieškovės nariai būtų pakankamai plačiai ir aiškiai pripažinę ieškovei tarptautinės organizacijos statusą“.
2)      Šalių argumentai
135. Apeliantė ginčija skundžiamo sprendimo 321–346 punktuose išdėstytus Bendrojo Teismo argumentus, kad jos pradiniai ir vėlesni įstatai nepatvirtina vėliau šalių sudaryto susitarimo ar jų vėliau taikytos praktikos, kuri yra reikšminga aiškinant 1994 m. lapkričio 25 d. rezoliuciją.
136. Pirmiausia ji teigia, kad Bendrasis Teismas pažeidė Vienos konvencijos 31 straipsnio 3 dalies a ir b punktus.
137. Pirma, skundžiamo sprendimo 324 punkte Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą, kai teigė, kad visos tarptautinio susitarimo šalys turi būti prisidėjusios prie nagrinėjamos praktikos, kad į ją būtų galima atsižvelgti aiškinant šį susitarimą. 2014 m. kovo 31 d. TTT sprendimas Banginių medžioklė Antarktyje (Australija prieš Japoniją; įstojusi į bylą šalis – Naujoji Zelandija)(95), kuriuo rėmėsi Bendrasis Teismas, neturi reikšmės, nes, apeliantės teigimu, tas sprendimas buvo susijęs su rekomendacijomis, kurios neturi privalomosios galios ir kurios buvo priimtos neturint visų valstybių, kurios yra atitinkamos konvencijos šalys, palaikymo ir svarbiausia – be pagrindinės suinteresuotosios valstybės sutikimo.
138. Apeliantė teigia, kad ši teisės klaida buvo padaryta atliekant skundžiamo sprendimo 329, 331, 336 ir 337 punktuose pateiktus vertinimus. Bendrasis Teismas negalėjo reikalauti, kad būtų atsižvelgta į vėlesnius apeliantės įstatus „[taikant sąlygą], kad visi <...> [jos] nariai būtų pritarę tokiam pakeitimui“ (to sprendimo 329 punktas), ir priekaištauti, kad ji neįrodė, jog jos pradiniai ir vėlesni įstatai atspindėjo „visų 1994 m. lapkričio 25 d. rezoliuciją pasirašiusių šalių ar bent jos narių valią suteikti ieškovei tarptautinės organizacijos statusą“ (minėto sprendimo 331 punktas).
139. Antra, apeliantė priekaištauja dėl skundžiamo sprendimo 322 ir 346 punktuose pateikto Bendrojo Teismo vertinimo, kad vėlesnė praktika turi patvirtinti „pakankamai pla[tų] ir aišk[ų] tarptautinės organizacijos status[o] pripažinimą“, kad į ją būtų atsižvelgta.
140. Trečia, apeliantė teigia, kad pripažinęs, jog 1994 m. lapkričio 25 d. rezoliucijos šalys oficialiai neišreiškė ketinimo įsteigti tarptautinę organizaciją, Bendrasis Teismas turėjo atsižvelgti į vėlesnius įstatus, nes jie patvirtino, kad šią rezoliuciją reikia aiškinti kintamai.
141. Ketvirta, apeliantė priekaištauja Bendrajam Teismui dėl to, kad jis, priešingai, nei reikalaujama Vienos konvencijos 31 straipsnio 3 dalies b punkte, neišnagrinėjo, ar Komisijos praktika vykdant Sąjungos biudžetą taikant bendrą ar netiesioginį valdymą rodė, kad Komisija ir pati apeliantė yra sudariusios susitarimą dėl jos, kaip tarptautinės organizacijos, statuso.
142. Penkta, apeliantė teigia, kad Bendrasis Teismas iškraipė įrodymus, kuriuos ji pateikė pirmojoje instancijoje, kai skundžiamo sprendimo 335 punkte nurodė, kad per teismo posėdį ji teigė, jog 2012 m. įstatus pasirašė Prancūzijos, Italijos ir Suomijos Respublikos, taip pat Švedijos ir Norvegijos Karalystės, nors iš šių įrodymų matyti, kad šiuos įstatus vienbalsiai priėmė valdymo komitetas. Be to, 2020 m. liepos 2 d. Švedijos valdžios institucijų raštas neturi reikšmės, o skundžiamo sprendimo 339 punkte Bendrasis Teismas iškraipė jo turinį.
143. Šešta, apeliantė priekaištauja Bendrajam Teismui dėl to, kad jis rėmėsi dokumentais, susijusiais su OLAF baigus tyrimą parengta ataskaita(96), kurią Komisija aiškiai nusprendė atmesti priimdama ginčijamą sprendimą.
144. Galiausiai, septinta, apeliantė teigia, kad Bendrasis Teismas neįvykdė pareigos motyvuoti, nes nepaaiškino priežasčių, dėl kurių jis, atlikdamas vertinimą, neatsižvelgė į pirmojoje instancijoje nurodytus su Italijos Respublika ir Norvegijos Karalyste susijusius dokumentus.
145. Tada apeliantė teigia, kad Bendrasis Teismas klaidingai taikė Vienos konvencijos 32 straipsnį.
146. Iš tiesų jis padarė teisės klaidą, kai nusprendė, kad nebuvo įvykdytos šio straipsnio taikymo sąlygos, ir klaidingai atsisakė atsižvelgti į visas pasekmes, kylančias dėl Vienos konvencijos 31 ir 32 straipsnių tarpusavio ryšio.
147. Priešingai, nei skundžiamo sprendimo 328 punkte nusprendė Bendrasis Teismas, šios konvencijos 31 straipsniu grindžiamo aiškinimo rezultatas, kaip tik turėtų būti laikomas „beprasmišku ar nepagrįstu“, nes Komisija daugiau nei 20 metų pripažino jos, kaip tarptautinės organizacijos, statusą ir gali staiga jo nepripažinti. Šiomis aplinkybėmis apeliantė priekaištauja Bendrajam Teismui dėl to, kad jis nepripažino, jog Komisijos pasirašyti susitarimai dėl įgaliojimų perdavimo vykdant biudžetą yra „bet koks vienos ar kelių šalių elgesys taikant tarptautinę sutartį po jos sudarymo“, kaip tai suprantama pagal šios konvencijos 32 straipsnį, kaip nurodyta to sprendimo 326 punkte.
148. Komisija ginčija šiuos argumentus. Konkrečiai kalbant, ji teigia, kad nuoroda į 2014 m. kovo 31 d. TTT sprendimą Banginių medžioklė Antarktyje (Australija prieš Japoniją; įstojusi į bylą šalis – Naujoji Zelandija)(97), kuriame tik pakartojamas Vienos konvencijos 31 straipsnio 3 dalyje numatytas teisinis kriterijus, yra reikšminga. Ji priduria, kad Bendrasis Teismas tikrai atsižvelgė į tarptautinio susitarimo „kintamą aiškinimą“, šiomis aplinkybėmis priminęs, kad Komisija laikė apeliantę tarptautine organizacija iki to momento, kai, susidūrusi su netikrumu dėl šio statuso, ji neprivalėjo su ja sudaryti naujų susitarimų dėl įgaliojimų perdavimo.
3)      Vertinimas
149. Pirmiausia pabrėžiu, kad, priešingai, nei, atrodo, mano apeliantė, grįsdama savo argumentus, jos pradiniai ir vėlesni įstatai negali būti vertinami atsižvelgiant į Vienos konvencijos 31 straipsnio 3 dalies a punktą, kuriame nurodyti „vėlesn[i] susitarim[ai], [sudaryti] tos sutarties šalių“. Iš tiesų šie įstatai buvo priimti apeliantės kolegialaus organo, t. y. valdymo komiteto, sprendimu reikalaujama dviejų trečdalių jos narių balsų dauguma. Taigi šalys priėmė šiuos įstatus kaip pagal sutartį sudaryto organo narės, o ne kaip tarptautinio susitarimo šalys(98). Vis dėlto, kaip matyti iš išvadų projekto, organizacijos praktika patenka į „vėlesnės praktikos“ sąvoką(99).
i)      Dėl galimų teisės klaidų taikant Vienos konvencijos 31 straipsnio 3 dalies b punktą, susijusį su bendrąja aiškinimo taisykle
150. Tarptautinė jurisprudencija, susijusi su „vėlesnės praktikos“ reikšme ir apimtimi, buvo išplėtota TTT patariamosiose nuomonėse dėl tarptautinių organizacijų organų praktikos(100). Prieš nagrinėjant įvairius apeliantės priekaištus, reikėtų priminti jų pagrindinius aspektus. Naujausius jos plėtojimo aspektus galima įžvelgti 2014 m. kovo 31 d. TTT sprendime Banginių medžioklė Antarktyje (Australija prieš Japoniją; įstojusi į bylą šalis – Naujoji Zelandija)(101), kurį pagrįstai nurodė Bendrasis Teismas.
151. Pirmiausia Vienos konvencijos 31 straipsnio 3 dalies b punkte nurodyta „vėlesnė taikymo praktika“ yra ypač svarbi aiškinant tarptautinės organizacijos steigimo dokumentus. Kaip TTT konstatavo 1949 m. dėl JTO, „tokio subjekto, kaip [JTO], teisės ir pareigos turi priklausyti nuo JTO steigimo dokumente tiesiogiai ar netiesiogiai įtvirtintų ir praktikoje išplėtotų jo tikslų ir funkcijų“(102).
152. Be to, vėlesnė praktika laikoma autentišku šalių valios aiškinimu ir yra svarbi aiškinant tarptautinį susitarimą, tik jeigu ji rodo bendrą šalių sutarimą dėl tokio susitarimo reikšmės. Taigi Bendrasis Teismas teisingai priminė principą, kurį TTT įtvirtino 2014 m. kovo 31 d. Sprendime Banginių medžioklė Antarktyje (Australija prieš Japoniją; įstojusi į bylą šalis – Naujoji Zelandija)(103): pagal šį principą dokumentai negali būti laikomi vėlesne praktika, kuria išreiškiamas šalių sutarimas dėl tarptautinės sutarties aiškinimo, kaip tai suprantama pagal Vienos konvencijos 31 straipsnio 3 dalies b punktą, jei šie dokumentai buvo priimti negavus visų valstybių, tos tarptautinės sutarties šalių, pritarimo.
153. Taigi nagrinėjamos praktikos aiškinamoji reikšmė priklausys nuo to, ar valstybės, tarptautinės sutarties šalys, pakankamai ilgą laiką elgėsi aiškiai ir nuosekliai, kaip TTT pabrėžė savo 2025 m. gegužės 19 d. Sprendime Sausumos ir jūrų ribų nustatymas ir suverenitetas dėl salų (Gabonas / Pusiaujo Gvinėja)(104). Kaip nurodė TTK, svarbūs yra tokie veiksniai kaip pastovumas ir mastas(105).
154. Vis dėlto TTT nereikalauja, kad kiekviena tarptautinės sutarties Šalis aiškiai pritartų tokiai praktikai. Pakanka, kad tokiai praktikai būtų pritarusios visos Šalys arba kad jos būtų nebyliai sutikusios su ja, ir kad nė viena iš jų nebūtų pareiškusi tiesioginio ir aiškaus prieštaravimo. Pavyzdžiui, 1971 m. birželio 21 d. patariamojoje nuomonėje dėl valstybėms kylančių teisinių pasekmių dėl nuolatinio Pietų Afrikos buvimo Namibijoje (Pietvakarių Afrika) nepaisant Saugumo Tarybos rezoliucijos 276 (1970)(106) TTT suponavo kitų valstybių, tarptautinės sutarties šalių, nebylų pritarimą, nes aplinkybės buvo tokios, kad reakcijos nebuvimas ar neprieštaravimas galėjo būti pagrįstai laikomi pritarimu(107). Kaip paaiškina TTK, tam nereikalaujama, kad kiekviena šalis individualiai laikytųsi tokios praktikos. Pakanka, kad ji būtų jai pritarusi(108).
155. Be to, Teisingumo Teismas 2015 m. kovo 11 d. Sprendime Oberto ir O’Leary(109) konstatavo, kad „Europos mokyklų Skundų tarybos praktika <...> turi būti laikoma vėlesne Konvencijos, apibrėžiančios Europos mokyklų statutą[(110)], taikymo praktika, kaip tai suprantama pagal Vienos konvencijos 31 straipsnio 3 dalies b punktą“(111). Kadangi šios praktikos „minėtos konvencijos šalys niekada neginčijo <...>, jei šios šalys neginčija, tai turi būti laikoma jų tyliu pritarimu tokiai praktikai“(112).
156. Galiausiai, kai yra aiškiai išreiškiamas nepritarimas, kaip buvo byloje, kurioje TTT priėmė 2014 m. kovo 31 d. Sprendimą Banginių medžioklė Antarktyje (Australija prieš Japoniją; įstojusi į bylą šalis – Naujoji Zelandija)(113), arba kai dokumentas buvo priimtas nepaisant kelių valstybių prieštaravimo, kaip buvo byloje, kurioje buvo priimta 1996 m. liepos 8 d. patariamoji nuomonė dėl valstybės naudojamų branduolinių ginklų ginkluotame konflikte(114), nėra nei sutarimo, vadinasi, nei vėlesnės praktikos, kaip tai suprantama pagal Vienos konvencijos 31 straipsnio 3 dalies b punktą(115). Vis dėlto TTT atsižvelgia į atitinkamų dokumentų priėmimo kontekstą(116). 1962 m. liepos 20 d. patariamojoje nuomonėje dėl tam tikrų Jungtinių Tautų išlaidų (Chartijos 17 straipsnio 2 dalis)(117) TTT nusprendė, kad tokio organo kaip Jungtinių Tautų Generalinė Asamblėja rezoliucijos, priimtos dviejų trečdalių jos narių balsų dauguma, nepaisant nepritarimo balsų, vis dėlto turi aiškinamąjį svorį(118).
157. Įvairius apeliantės pateiktus priekaištus reikia išnagrinėti atsižvelgiant būtent į šiuos principus.
158. Pirma, iš pradžių reikėtų atmesti apeliantės argumentą, kad susitarimų dėl įgaliojimų perdavimo bendro ar netiesioginio valdymo būdu sudarymas išreiškė Komisijos ir jos pačios susitarimą dėl jos, kaip tarptautinės organizacijos, statuso, taigi ir reikšmingą praktiką, kaip tai suprantama pagal Vienos konvencijos 31 straipsnio 3 dalies b punktą. Komisija nėra 1994 m. lapkričio 25 d. rezoliucijos šalis ir sudarant šiuos susitarimus nedalyvavo nė viena šios rezoliucijos šalis(119).
159. Antra, taip pat reikėtų atmesti apeliantės argumentą, kad 2014 m. gegužės 31 d. TTT sprendimas Banginių medžioklė Antarktyje (Australija prieš Japoniją; įstojusi į bylą šalis – Naujoji Zelandija)(120), kurį nurodė Bendrasis Teismas, neturi reikšmės, nes sprendimai, kuriais priimami jos įstatai, yra teisiškai privalomi. Iš to sprendimo aiškiai matyti, kad esminė vėlesnės praktikos dalis grindžiama abipusiu valstybių šalių sutikimu dėl susitarimo turinio, o ne atitinkamų dokumentų forma ar pavadinimu ir jų privalomąja galia.
160. Trečia, priešingai, nei teigia apeliantė, Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 322 ir 346 punktuose taip pat nepadarė teisės klaidos, kai iš esmės reikalavo, kad nagrinėjama praktika patvirtintų „pakankamai pla[tų] ir aišk[ų] tarptautinės organizacijos status[o] [pripažinimą apeliantei]“.
161. Vis dėlto manau, kad Bendrasis Teismas padarė dvi teisės klaidas, dėl kurių paneigė bet kokią sprendimų, kuriais buvo priimti apeliantės pradiniai ir vėlesni įstatai, aiškinamąją reikšmę.
162. Pirma, Bendrasis Teismas taikė griežtesnį įrodinėjimo kriterijų, nei reikalaujama pagal tarptautinę jurisprudenciją. Jis negalėjo reikalauti, kad apeliantė įrodytų, jog visi pasirašiusieji 1994 m. lapkričio 25 d. rezoliuciją arba bent jau jos nariai sutiko su šių įstatų priėmimu.
163. TTT remiasi principu, jog daroma prielaida, kad tarptautinės organizacijos organo, kurį sudaro valstybių šalių atstovai, priimtam aktui pritarė visos šalys, nebent įrodoma, kad šiame organe būta nesutarimų, prieštaravimų ar akivaizdaus nepritarimo(121).
164. Nagrinėjamu atveju minėti įstatai buvo priimti laikantis procedūros ir balsavimo taisyklių, kurias šalys nustatė 1994 m. lapkričio 25 d. rezoliucijoje, t. y. ją priėmė valdymo komitete posėdžiaujantys valstybių šalių atstovai reikalaujama dviejų trečdalių jo narių balsų dauguma (skundžiamo sprendimo 268 ir 333 punktai). Nėra jokių duomenų, kad šie atstovai išreiškė savo nepritarimą dėl pradinių įstatų 18 ir 19 straipsnių, pagal kuriuos apeliantei buvo suteiktas teisinis subjektiškumas ir imunitetas, taikymo srities arba dėl 2012 m. įstatų 1 straipsnio, kuriame ji aiškiai pripažįstama tarptautine organizacija, turinio. Manęs neįtikina skundžiamo sprendimo 339 punkte Bendrojo Teismo pateiktas argumentas, kad 2014 m., atlikus OLAF tyrimą, ir 2020 m., Komisijai paprašius pateikti informacijos, Švedijos valdžios institucijos pranešė, kad IMG nebuvo tarptautinė organizacija, nors Švedijos ambasadorius Belgrade (Serbija), kuris tuo metu buvo IMG valdymo komiteto pirmininkas, pasirašė 2012 m. įstatus, kuriais apeliantei buvo pripažintas šis statusas. Sąvoka „tarptautinė organizacija“ yra įprastai vartojama sąvoka. Kai teisinė sąvoka vartojama sutartyje, reikėtų daryti prielaidą, kad šalys ketino suteikti jai tokią reikšmę, kokią ji paprastai turi tarptautinėje teisėje. Be to, nors, kaip skundžiamo sprendimo 333 punkte pažymėjo Bendrasis Teismas, Suomijos valdžios institucijos išties padarė pareiškimą, kad pradiniai įstatai yra politinio pobūdžio, pažymiu, kad jos pasirašė šiuos įstatus ir pažymėjo, kad sutinka su vėlesniais įstatais, kuriuose apeliantė buvo pripažinta „tarptautine organizacija“(122).
165. Taip pat manau, kad pozicijos, kurias šalys išreiškė 2014 m., po OLAF atlikto tyrimo, ir vėliau 2019 ir 2020 m., kai Komisija paprašė pateikti informacijos, kurias Bendrasis Teismas nurodė skundžiamo sprendimo 338–341 punktuose, negalėjo būti svarbesnės už pačių pradinių ir vėlesnių įstatų tekstą(123). Jeigu šalys nepritarė apeliantės praktikai, jeigu jos nei ketino įsteigti tarptautinę organizaciją, nei suteikti jai tarptautinį teisinį subjektiškumą, tada jos turėjo išreikšti savo nepritarimą, juo labiau, kad atrodo, jog apie numatomus pakeitimus šalims buvo pranešta parengiamajame posėdyje, kaip teigia apeliantė. Kaip 1980 m. gruodžio 20 d. TTT pažymėjo savo 1980 m. gruodžio 20 d. patariamojoje nuomonėje dėl 1951 m. kovo 25 d. PSO ir Egipto susitarimo išaiškinimo(124), vien dėl narystės organizacijoje „kyla tam tikrų abipusių bendradarbiavimo ir sąžiningumo pareigų“(125).
166. Antra, manau, kad Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą, nes neatsižvelgė į kintamą apeliantės pobūdį, kurį parodo vėlesnių įstatų priėmimas.
167. Priešingai, nei per teismo posėdį teigė Komisija, man atrodo, kad dėl vėlesnės organizacijos praktikos, jeigu ji veikia įgyvendindama savo kompetenciją, jos steigimo akto nuostatos gali būti išaiškintos iš naujo ir nebūtina, kad būtų tinkamai sudarytas naujas tarptautinis susitarimas.
168. Vienos konvencijos 31 ir 32 straipsniuose nustatytos aiškinimo taisyklės leidžia atsižvelgti į šias aplinkybes ir kintamą tarptautinių organizacijų pobūdį.
169. Taigi TTT pripažino, kad Jungtinių Tautų Chartiją galima teisėtai aiškinti, vėl aiškinti iš naujo ir net iš dalies pakeisti remiantis JTO praktika, nusprendęs, kad organizacijos steigimo akto tekstas yra iš esmės kintamo pobūdžio ir negali būti aiškinamas taip, kad jo reikšmė tam tikru momentu būtų įšaldoma(126).
170. TTK savo pastaboje dėl straipsnių projekto 2 straipsnio taip pat pažymėjo būtinybę „užtikrinti pusiausvyrą tarp steigimo akte įtvirtintų taisyklių ir šalių formaliai pripažintų taisyklių bei organizacijos poreikio vystytis kaip institucijai“(127). Be to, 2018 m. TTK pabrėžė, kad vėlesnė šalių praktika gali rodyti tiek to meto, tiek kintamą tarptautinės sutarties aiškinimą, nelygu atvejis, ir atsižvelgiant į kitas aiškinimo priemones(128). Ji to neatmetė, kiek tai susiję su vėlesne organizacijos praktika.
171. Taip pat įdomūs Denys Simon samprotavimai jo mokslo darbe, skirtame tarptautinių organizacijų tarptautinių sutarčių teisminiam aiškinimui(129): „teismas turėtų stengtis teikti daugiau reikšmės ne tiek tarptautinės sutarties sudarymo metu kartą ir visiems laikams išreikštai pradinei šalių valiai, kiek esamai valstybių narių valiai, kuri buvo reiškiama per visą konvencijos taikymo laiką <...> Taigi, kitaip tariant, aiškinant institucines tarptautines sutartis reikia nustatyti dėl praėjusio laiko kylančias pasekmes, kurių esminę svarbą apibrėžiant pačius tarptautinių organizacijų steigimo dokumentus jau įrodžiau <...>: sutampanti valia, kuria remiantis buvo sudaryta tarptautinė sutartis, nesibaigia teksto parengimu; tokios tarptautinės sutarties taikymui reikia, kad būtų nuolat iš naujo patvirtinama, jog valstybės narės laikosi teisės normų turinio, o pasirašytas dokumentas yra tik iškilminga, bet iš esmės efemeriška to išraiška“(130).
172. Taigi, pavyzdžiui, ekonominio, socialinio ir kultūrinio bendradarbiavimo bei kolektyvinės savigynos sutartyje(131) buvo įtvirtinti tam tikri principai ir įsteigta paprasta patariamoji taryba. Tuo atveju buvo sunku įžvelgti tarptautinės organizacijos steigimo aktą. Vakarų Sąjungos tarptautinė organizacija buvo iš tikrųjų įkurta dėl vėlesnės praktikos. Ši tarptautinė sutartis buvo iš dalies pakeista ir papildyta 1954 m. spalio 23 d. pasirašytu Protokolu, kuriuo ši organizacija buvo pertvarkyta ir tapo Vakarų Europos Sąjunga, suteikiant jai institucinį pagrindą ir pripažįstant jai tarptautinį teisinį subjektiškumą(132). Taigi tarptautinės institucijos įsteigimas susitarimu yra rimtas požymis, kuriuo remiantis, jeigu jį patvirtina tarptautinio teisinio subjektiškumo ir finansinio savarankiškumo pripažinimas, daroma išvada, kad buvo įsteigta tarptautinė organizacija. Pačius tarptautinių organizacijų steigimo dokumentus gali sudaryti chartija ir vėlesni susitarimai, kuriuose išsamiai išdėstoma organizacijos struktūra ir funkcijos(133).
173. Kai kurios tarptautinio bendradarbiavimo formos laikui bėgant virsta tarptautinėmis organizacijomis, labiau jas struktūruojant ir institucionalizuojant. Kaip savo rašytinėse pastabose Bendrajam Teismui pažymėjo apeliantė, tarptautinių organizacijų teisei būdinga tokia dinamika.
174. Atsižvelgdamas į visa, kas išdėstyta, manau, kad Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą, kai neteisingai įvertino pradinių ir vėlesnių apeliantės įstatų aiškinamąją reikšmę pagal Vienos konvencijos 31 straipsnio 3 dalies b punktą.
175. Taigi, mano nuomone, nereikia nagrinėti trijų paskutinių apeliantės priekaištų, susijusių su kai kurių įrodymų iškraipymu, rėmimusi dokumentais, kuriuos Komisija aiškiai nusprendė atmesti priimdama ginčijamą sprendimą, ir galiausiai pareigos motyvuoti neįvykdymu.
ii)    Dėl galimų teisės klaidų taikant Vienos konvencijos 32 straipsnį, susijusį su „papildomomis aiškinimo priemonėmis“
176. Apeliantė ginčija skundžiamo sprendimo 328 ir 329 punktuose pateiktų vertinimų pagrįstumą. Tuose punktuose Bendrasis Teismas konstatavo, kad nebuvo įvykdytos Vienos konvencijos 32 straipsnio taikymo sąlygos, todėl nereikėjo atsižvelgti į vėlesnį kai kurių 1994 m. lapkričio 25 d. rezoliucijos šalių elgesį, pavyzdžiui, apeliantės įstatų priėmimą, susitarimų dėl būstinės su tam tikromis valstybėmis sudarymą ar susitarimų su Komisija dėl įgaliojimų perdavimo pasirašymą.
177. Nors šiuo atveju pritariu apeliantės pateiktiems priekaištams, pažymiu, kad skundžiamo sprendimo 328 punkte Bendrojo Teismo padaryta išvada dėl Vienos konvencijos 32 straipsnio taikymo sąlygų grindžiama to paties sprendimo 304–319 punktuose jo atliktu 1994 m. lapkričio 25 d. rezoliucijos teksto ir konteksto nagrinėjimu, kuris dėl šios išvados 99–110 ir 116–125 punktuose išdėstytų priežasčių man atrodo klaidingas.
178. Taigi, mano nuomone, tų priekaištų nereikia nagrinėti.
179. Atsižvelgdamas į visa, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui nuspręsti, kad antros dalies antrasis argumentas, grindžiamas klaidingu Vienos konvencijos 31 ir 32 straipsniuose įtvirtintų tarptautinio susitarimo aiškinimo taisyklių taikymu, yra pagrįstas, nes, mano nuomone, Bendrasis Teismas neteisingai taikė šiuos straipsnius, kai atsisakė suteikti apeliantės pirminiams ir vėlesniems įstatams bet kokią aiškinamąją reikšmę, nesvarbu, ar dėl reikšmingo konteksto (kaip tai suprantama pagal Vienos konvencijos 31 straipsnio 1 ir 2 dalis), ar dėl vėlesnės reikšmingos praktikos (kaip tai suprantama pagal šios konvencijos 31 straipsnio 3 dalies b punktą) arba dėl papildomų aiškinimo priemonių (pagal minėtos konvencijos 32 straipsnį).
3.      Dėl trečiojo argumento, grindžiamo teisės klaida, susijusia su pasekmėmis, kurių sukelia susitarimų dėl būstinės sudarymas su valstybėmis ir susitarimų sudarymas su Komisija dėl bendro arba netiesioginio valdymo perdavimo
180. Šis argumentas pateiktas dėl skundžiamo sprendimo 348–365 punktų.
a)      Skundžiamas sprendimas
181. Skundžiamo sprendimo 348–365 punktuose, dėl kurių pateiktas šis argumentas, nagrinėjami du klausimai, susiję su apeliantės, kaip tarptautinės organizacijos, statuso pripažinimu dėl susitarimų sudarymo su Komisija dėl įgaliojimų perdavimo bendro ar netiesioginio valdymo būdu ir susitarimų dėl būstinės su tam tikromis valstybėmis pasirašymo.
182. Pirma, to sprendimo 349–358 punktuose Bendrasis Teismas išnagrinėjo pirmąjį apeliantės šiuo klausimu pateiktą argumentą, kurį jis apibendrino taip: „ieškovė tvirtina, kad susitarimų sudarymas tarp jos ir Komisijos taikant bendrą ar netiesioginį valdymą neišvengiamai lėmė šios institucijos pareigą pripažinti jos, kaip tarptautinės organizacijos, statusą pagal Vienos konvencijos 27 ir 46 straipsnius“ (minėto sprendimo 349 punktas).
183. Atmetęs šio susitarimo taikymą dėl skundžiamo sprendimo 350 ir 351 punktuose nurodytų priežasčių, Bendrasis Teismas išnagrinėjo šį argumentą atsižvelgdamas į Vienos konvencijos dėl tarptautinių sutarčių tarp valstybių ir tarptautinių organizacijų arba tarp tarptautinių organizacijų(134) 27 straipsnio 2 ir 3 dalis bei 46 straipsnio 2 ir 3 dalis ir dėl to sprendimo 353–358 punktuose nurodytų priežasčių atmetė jį kaip nepagrįstą.
184. Antra, to paties sprendimo 360–365 punktuose Bendrasis Teismas išnagrinėjo antrąjį apeliantės argumentą, kad Komisija ginčijamame sprendime padarė teisės klaidą, kai atsisakė atsižvelgti į Belgijos Karalystės ir Austrijos Respublikos atsakymus dėl sudarytų susitarimų dėl būstinės, nes tokiuose susitarimuose nurodyta, kad priimančiosios valstybės pripažįsta jos, kaip tarptautinės organizacijos, statusą, nesvarbu, ar jos yra šios organizacijos narės, ar ne.
185. Bendrasis Teismas atmetė šį argumentą dėl skundžiamo sprendimo 364 punkte nuodyto motyvo. Jo teigimu, tai, kad valstybės, kurios neprisijungė prie organizacijos steigiamojo susitarimo ir kurios nėra ar nebėra organizacijos narės, laiko ją tarptautine organizacija, nereiškia, kad Komisija privalo pripažinti šiam subjektui tokį statusą, kad, be kita ko, jam būtų leista vykdyti Sąjungos biudžetą netiesioginio valdymo būdu. Bendrasis Teismas to sprendimo 363 punkte konstatavo, kad tarptautinės organizacijos statusas pripažįstamas sutapus valstybių ir tam tikrais atvejais tarptautinių organizacijų, kurios yra atitinkamos organizacijos steigimo susitarimo šalys, valiai ir šis ketinimas turi būti aiškus iš minėto steigiamojo susitarimo ar vėlesnių susitarimų arba vėlesnės praktikos, su sąlyga, kad šiuose vėlesniuose susitarimuose ir vėlesnėje praktikoje išreiškiamas toks visų steigiamojo susitarimo šalių pripažinimas.
b)      Šalių argumentai
186. Apeliantė pateikia tris priekaištus.
187. Dėl probleminio klausimo, susijusio su IMG pripažinimu tarptautine organizacija dėl to, kad su Komisija buvo sudaryti susitarimai dėl įgaliojimų perdavimo bendro ar netiesioginio valdymo būdu, apeliantė teigia, pirma, kad Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 349 punkte iškraipė jos argumentus. Iš tiesų ieškinyje ji teigė, kad tai, jog Komisija sudarė susitarimus dėl įgaliojimų perdavimo bendro valdymo su tarptautine organizacija būdu, leido daryti prielaidą, kad Komisija mano, jog apeliantė turi tokį statusą, kaip tai suprantama pagal Sąjungos finansinius teisės aktus.
188. Antra, apeliantė ginčija skundžiamo sprendimo 351 punkte pateiktą Bendrojo Teismo vertinimą, kad nebegalima remtis Vienos konvencijos 27 ir 46 straipsniais, nors tame sprendime jis kelis kartus rėmėsi šia konvencija. Ji teigia, pirma, kad ši konvencija taikoma tarptautinių organizacijų steigimo sutartims ir, antra, kad šios nuostatos, perimtos Vienos konvencijoje dėl tarptautinių sutarčių tarp valstybių ir tarptautinių organizacijų arba tarp tarptautinių organizacijų teisės, atspindi tarptautinę praktiką ir papročius, todėl yra taikytinos.
189. Trečia, dėl probleminio klausimo, susijusio su apeliantės tarptautinės organizacijos statuso pripažinimu dėl susitarimų dėl būstinės pasirašymo su tam tikromis valstybėmis, apeliantė teigia, kad Bendrasis Teismas teisiškai klaidingai suprato tarptautinės teisės sąvoką „pripažinimas“. Konkrečiai kalbant, ji priekaištauja Bendrajam Teismui, kad jis dokumentą, kuriuo įsteigta tarptautinė organizacija ir kuris sudarytas sutapus valstybių valiai, supainiojo su dokumentu, kuriuo valstybė pripažįsta subjektą tarptautine organizacija ir kuris yra deklaratyvus, išplaukiantis iš vienašalio teisinio veiksmo ir kuriuo galima remtis prieš ją. Šiuo klausimu apeliantė teigia, kad tai, jog Komisija sudarė susitarimus dėl įgaliojimų perdavimo taikant bendrą arba netiesioginį valdymą su tarptautine organizacija, yra aktas, kuriuo pripažįstamas jos, kaip tarptautinės organizacijos, statusas. Galiausiai, remdamasi 2021 m. spalio 12 d. TTT sprendimo Jūrų sienų nustatymas Indijos vandenyne (Somalis prieš Keniją)(135) 51 punktu, apeliantė teigia, kad jos, kaip tarptautinės organizacijos, statusu galima remtis prieš Komisiją ir bet kurią valstybę ar organizaciją, kuri ją aiškiai ar numanomai pripažino.
c)      Vertinimas
190. Mano nuomone, pirmasis priekaištas, susijęs su apeliantės grindžiant ieškinį pateiktų argumentų iškraipymu, yra pagrįstas.
191. Iš tiesų apeliantė rėmėsi Vienos konvencijos 27, 45 ir 46 straipsniais, kad atmestų Komisijos argumentus, grindžiamus SESV numatytų procedūros taisyklių pažeidimu, ir rėmėsi jos, kaip tarptautinės organizacijos, statuso pripažinimu dėl to, kad Komisija sudarė susitarimus dėl įgaliojimų perdavimo bendro ar netiesioginio valdymo būdu pagal Sąjungos finansinius teisės aktus.
192. Tai matyti iš jos ieškinio 189–196 punktų, kuriuose apeliantė iš tikrųjų gvildeno du skirtingus teisinius probleminius klausimus, kuriuos Komisija nagrinėjo ginčijamame sprendime.
193. Pirmasis probleminis klausimas buvo susijęs su Komisijos dalyvavimu steigiant IMG (ginčijamo sprendimo A.7 punkto a papunktis).
194. Apeliantė ieškinio 189–192 punktuose teigė, kad Komisija negalėjo ginčyti jos dalyvavimo steigiant IMG remdamasi SESV 218 straipsniu, kuriame nustatyta Sąjungos ir tarptautinės organizacijos susitarimų sudarymo procedūra. Šiuo tikslu ji rėmėsi trimis Vienos konvencijos nuostatomis: pirma, 27 straipsniu, pagal kurį šalis negali pasitelkti savo vidaus teisės nuostatų, kad pateisintų dėl sutarties nesilaikymo, , antra, 46 straipsniu, pagal kurį sutikimo trūkumu galima remtis tik akivaizdžiai pažeidus itin svarbią jos vidaus teisės nuostatą, ir, galiausiai, 45 straipsniu, kuriame, be kita ko, numatyta, kad šalis netenka teisės remtis šiuo negaliojimo pagrindu, jeigu „iš jos veiksmų suprantamas jos sutikimas su tuo, kad sutartis galioja“. Ieškinio 192 punkte apeliantė teigė, kad dėl vėlesnės Komisijos praktikos ir dėl to, kad nuo 1994 m. ji niekada nepareiškė prieštaravimų dėl nagrinėjamo susitarimo galiojimo, buvo atmesta galimybė remtis SESV 218 straipsniu.
195. Antrasis probleminis klausimas buvo susijęs su Komisijos pripažinimu, kad apeliantė yra tarptautinė organizacija (ginčijamo sprendimo B.2 punkto c papunktis).
196. Savo ieškinio 193–195 punktuose apeliantė teigė, kad ginčijamame sprendime padaryta akivaizdi vertinimo klaida, nes tai, kad Komisija sudarė susitarimus dėl įgaliojimų perdavimo bendro ar netiesioginio valdymo būdu, neišvengiamai reiškė jos, kaip tarptautinės organizacijos, statuso pripažinimą, juo labiau kad abejonės ir neaiškumai, kuriais Komisija grindė savo 2014 m. gruodžio 16 d. ir 2015 m. gegužės 8 d. sprendimus, pasirodė nepagrįsti.
197. Atsižvelgiant į šias aplinkybes, man atrodo, kad žodžiai, kuriais Bendrasis Teismas apibendrino šiuos argumentus skundžiamo sprendimo 349 punkte, neatitinka to, kaip apeliantė juos išdėstė savo ieškinyje. Suplakęs du apeliantės iškeltus klausimus į vieną, Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 351–359 punktuose atliko klaidingą analizę.
198. Šiomis aplinkybėmis siūlau Teisingumo Teismui pritarti šiems priekaištams. Atsižvelgiant į šią išvadą, nereikia nagrinėti antrojo priekaišto.
199. Dėl trečiojo priekaišto, susijusio su sąvokos „pripažinimas“ samprata tarptautinėje teisėje, manau, kad Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą, kai skundžiamo sprendimo 363 punkte konstatavo, kad „tarptautinės organizacijos statusas pripažįstamas sutapus valstybių ir tam tikrais atvejais tarptautinių organizacijų, kurios yra atitinkamos organizacijos steigimo susitarimo šalys, valiai“.
200. Iš tiesų Bendrasis Teismas turėjo išnagrinėti, kiek susitarimo dėl būstinės sudarymas gali reikšti, kad priimančioji valstybė pripažino atitinkamo subjekto, kaip tarptautinės organizacijos, statusą(136). Kaip matyti iš skundžiamo sprendimo 363 punkto, visų pirma iš nuorodos į jo 204–212 ir 323–325 punktus, Bendrasis Teismas sąvoką „tarptautinės organizacijos statuso pripažinimas“ apibrėžė remdamasis sąvoka „tarptautinis susitarimas, kuriuo įsteigiama tarptautinė organizacija“. Vis dėlto, pagal tarptautinę viešąją teisę pripažinimas yra vienašalis arba kolektyvinis veiksmas, kuriuo vienas ar keli tarptautinės teisės subjektai, nedalyvavę susiklostant situacijai ar priimant aktą, oficialiai pripažįsta, kad subjektas, kaip antai valstybė ar vyriausybė, arba situacija, kaip antai siena, atitinka tam būtinus kriterijus, ir sutinka, kad tokia situacija ar aktu galima remtis prieš juos(137). Pavyzdžiui, 2006 m. birželio 12 d. Europos Sąjungos Taryba oficialiai pripažino Juodkalniją. Taigi šis procesas skiriasi nuo tarptautinės teisės subjekto įsteigimo tarptautiniu susitarimu.
201. Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, manau, kad antros dalies trečiasis argumentas, grindžiamas teisės klaida, susijusia su susitarimų dėl būstinės sudarymo su valstybėmis ir susitarimų dėl įgaliojimų perdavimo taikant bendrą arba netiesioginį valdymą su Komisija pasekmėmis, yra pagrįstas.
C.      Dėl trečios dalies, grindžiamos teisės klaidomis, kurias Bendrasis Teismas padarė vertindamas Belgijos Karalystės ir Austrijos Respublikos atsakymus į Komisijos klausimus
202. Apeliantė ginčija skundžiamo sprendimo 233–248 punktuose pateiktą Bendrojo Teismo analizę, kurią atlikęs jis iš esmės nusprendė, kad Komisija nepadarė jokios teisės klaidos, kai nusprendė, kad Belgijos Karalystės ir Austrijos Respublikos pozicijos dėl apeliantės teisinio statuso ir dėl jų, kaip jos narių, statuso nepaneigia ginčijamo sprendimo teisėtumo. Kaip matyti iš to sprendimo 233 punkto, apeliantė Bendrajame Teisme tvirtino, kad ji turi būti pripažinta tarptautine organizacija, nes bent dvi iš Komisijos apklaustų valstybių, t. y. Belgijos Karalystė ir Austrijos Respublika, pirma, pripažino apeliantės, kaip tarptautinės organizacijos, statusą ir, antra, buvo arba yra buvusios narės steigėjos.
203. Šią dalį sudaro du priekaištai.
1.      Dėl pirmojo priekaišto, grindžiamo klaidingu Austrijos valdžios institucijų pateiktų atsakymų vertinimu
204. Šis priekaištas pateiktas dėl skundžiamo sprendimo 235–239 punktų.
a)      Skundžiamas sprendimas
205. Iš skundžiamo sprendimo 235 ir 237 punktų matyti, kad 2020 m. balandžio 8 d. pateiktame atsakyme į Komisijos prašymą dėl konsultacijos Austrijos Respublika pripažino apeliantės, kaip tarptautinės organizacijos, ir savo, kaip jos narės, statusą.
206. To sprendimo 238 ir 239 punktuose Bendrasis Teismas konstatavo, kad šis atsakymas neturi poveikio išvadai, kurią Komisija padarė dėl apeliantės teisinio statuso, ir taip yra dėl dviejų priežasčių: pirma, IMG nebuvo įsteigta tarptautiniu susitarimu kaip tarptautinė organizacija ir, antra, vėlesnė praktika nepatvirtino plataus ir aiškaus jos, kaip tarptautinės organizacijos, statuso pripažinimo.
b)      Šalių argumentai
207. Apeliantė teigia, kad toks vertinimas grindžiamas klaidinga prielaida, nes, pirma, Bendrasis Teismas 1994 m. lapkričio 25 d. rezoliuciją pripažino „tarptautiniu susitarimu“, antra, jis negalėjo reikalauti įrodyti šalių valios įsteigti tarptautinę organizaciją ir galiausiai, trečia, neatsižvelgė į vėlesnę reikšmingą praktiką.
208. Komisija ginčija tokius argumentus.
c)      Vertinimas
209. Siūlau Teisingumo Teismui nenagrinėti šio priekaišto. Skundžiamo sprendimo 239 punkte Bendrojo Teismo padaryta išvada grindžiama analize, kuri dėl šios išvados 99–110, 116–125 ir 149–179 punktuose išdėstytų priežasčių man atrodo klaidinga.
2.      Dėl antrojo priekaišto, grindžiamo klaidingu Belgijos valdžios institucijų pateiktų atsakymų vertinimu
210. Šis priekaištas pateiktas dėl skundžiamo sprendimo 240–247 punktų.
a)      Skundžiamas sprendimas
211. Skundžiamo sprendimo 240 punkte Bendrasis Teismas pateikė tokį 2020 m. birželio 30 d. Belgijos valdžios institucijų atsakymo turinį: „nors šios institucijos patvirtino savo dalyvavimą 1994 m. lapkričio 25 d. posėdyje, per kurį buvo įsteigta ieškovė, Belgija nelaikė savęs organizacijos ieškovės nare. Belgijos valdžios institucijos taip pat nurodė, kad, jų požiūriu, ieškovė galėjo būti laikoma tarptautine organizacija, todėl 2012 m. birželio 13 d. Belgija ir ieškovė pasirašė susitarimą dėl būstinės, bet juo ieškovei vis dėlto nebuvo suteiktos visos mokesčių lengvatos, paprastai suteikiamos tarptautinėms organizacijoms“.
212. Bendrojo Teismo teigimu, Komisija galėjo pagrįstai manyti, kad toks atsakymas neturi įtakos ginčijamam sprendimui, be kita ko, dėl dviejų priežasčių. Pirma, 2012 m. Belgijos Karalystės ir apeliantės sudarytas susitarimas dėl būstinės neturi reikšmės, nes ši valstybė nurodė, kad nėra šio subjekto narė (skundžiamo sprendimo 242 punktas). Antra, Belgijos valdžios institucijų dalyvavimas steigiant apeliantę 1994 m. ir jos kolegialaus organo posėdžiuose iki 2013 m. taip pat neturėjo reikšmės, nes neleido nustatyti, kad ginčijamo sprendimo įsigaliojimo dieną, t. y. 2014 m. gruodžio 16 d., Belgijos Karalystė buvo organizacijos narė (minėto sprendimo 246 punktas).
b)      Šalių argumentai
213. Apeliantė teigia, kad ši analizė yra teisiškai klaidinga.
214. Pirma, ji mano, kad Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą, kai vertino Belgijos Karalystę kaip apeliantės narę tik 2014 m. gruodžio 16 d., neatsižvelgdamas į šios valstybės dalyvavimą steigiant apeliantę ir jos kolegialaus organo posėdžiuose.
215. Antra, ji teigia, kad Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą, kai nesuteikė jokios reikšmės susitarimui dėl būstinės, kurį minėta valstybė buvo sudariusi su apeliante, nes, jo nuomone, tai, kad ji nelaikė savęs šios organizacijos nare, šiuo klausimu neturėjo reikšmės.
216. Galiausiai, trečia, apeliantė mano, kad Belgijos Karalystė ją laikė „tarptautine organizacija“, remdamasi objektyviais kriterijais, ir šis pripažinimas tęsėsi po 2014 m. gruodžio 16 d., todėl 2019 ir 2020 m. Belgijos valdžios institucijų išreikšta nuomonė dėl jų narystės statuso neturi reikšmės.
217. Komisija ginčija šiuos argumentus. Jos nuomone, pasirašydamos 1994 m. lapkričio 25 d. rezoliuciją, valstybės netapo nuolatinėmis apeliantės narėmis, nes jos nebuvo įpareigotos nei prisidėti prie biudžeto, nei dalyvauti šiose operacijose. Taigi Belgijos Karalystė teisėtai galėjo nebebūti laikoma apeliantės nare. Be to, šios rezoliucijos tekstas leidžia spręsti apie „laikiną įsteigimą“, nes šalys numatė kas šešis mėnesius iš naujo įvertinti būtinybę toliau tęsti apeliantės veiklą ir galimybę ją integruoti į bendrą Bosnijos ir Hercegovinos atstatymo sistemą.
c)      Vertinimas
218. Pirma, manau, kad Bendrasis Teismas iš tikrųjų padarė teisės klaidą, kai nusprendė, kad 2019 ir 2020 m. Belgijos valdžios institucijų nuomonė dėl jų, kaip apeliantės narių, statuso 1994 m. gruodžio 16 d. buvo svarbus kriterijus vertinant šalių ketinimą pasirašant 1994 m. lapkričio 25 d. rezoliuciją.
219. Primenu, kad pagal skundžiamo sprendimo 302 punktą reikėjo išspręsti klausimą, ar pasirašydamos šią rezoliuciją šalys ketino įsteigti apeliantę kaip tarptautinę organizaciją, kaip tai suprantama pagal straipsnių projekto 2 straipsnio a punktą. Nagrinėjant šią sąlygą reikėjo nustatyti šalių ketinimus, išplaukiančius iš minėtos rezoliucijos teksto, atsižvelgiant į jos kontekstą ir dalyką, tikslą bei vėlesnę reikšmingą praktiką, laikantis Vienos konvencijos 31 ir 32 straipsniuose nustatytų aiškinimo taisyklių.
220. Vis dėlto manau, kad nuomonė, išreikšta praėjus 25 metams po tarptautinio susitarimo pasirašymo, negali būti viršesnė už nusistovėjusią praktiką, kurios Belgijos Karalystė laikėsi vėliau, taikydama šį dokumentą. Iš skundžiamo sprendimo 242–244 ir 246 punktų matyti, kad šios valstybės veiksmai 19 metų laikotarpiu buvo aiškūs ir nuoseklūs, nes sudalyvavusi 1994 m. lapkričio 25 d. posėdyje, per kurį buvo įsteigta apeliantė, ji dalyvavo jos kolektyvinių organų posėdžiuose iki 2013 m. (juose buvo patvirtinti skirtingi IMG įstatai) ir lygiagrečiai 2009 m. ir 2012 m. pasirašė su ja susitarimus dėl būstinės (jie reiškė jos tarptautinio teisinio subjektiškumo pripažinimą). Taigi pritariu apeliantės nuomonei, kad Belgijos Karalystė pripažino jos, kaip tarptautinės organizacijos, statusą ir po 2014 m. gruodžio 16 d. Kadangi norint įgyti tarptautinės organizacijos statusą reikia tenkinti konkrečias tarptautinėje teisėje nustatytas sąlygas, manau, kad įvykdžius šias sąlygas atitinkamas subjektas įgyja tarptautinės teisės subjekto statusą ir jo teisinis egzistavimas turi būti preziumuojamas, nebent būtų pateikti faktiniai įrodymai, kad jis teisiškai išnyko arba tapo nebeaktualus. Taigi Belgijos Karalystės suformuluota nuomonė veikiau liudija, kad ji nutraukė dalyvavimą apeliantės veikloje(138).
221. Šiuo klausimu primenu, kad 1966 m. liepos 18 d. Sprendime Pietvakarių Afrika, antrasis etapas(139) ir 1971 m. birželio 21 d. patariamojoje nuomonėje dėl valstybėms kylančių teisinių pasekmių dėl nuolatinio Pietų Afrikos buvimo Namibijoje (Pietvakarių Afrika) nepaisant Saugumo Tarybos rezoliucijos 276 (1970)(140), TTT įtvirtino principą, pagal kurį sutartiniai dokumentai turi būti aiškinami „atsižvelgiant į jų laikmetį“, ir pažymėjo, kad „labai svarbu konkretų dokumentą aiškinti pagal šalių ketinimus jį sudarant“, „o ketinimai, kurių jos būtų galėjusios turėti <...> paaiškėjus tam tikroms aplinkybėms, kurių iš pradžių nebuvo galima numatyti, neturi reikšmės“(141).
222. Antra, manau, kad Belgijos Karalystės ir apeliantės susitarimo dėl būstinės sudarymas galėjo būti požymis ir papildomas 1994 m. lapkričio 25 d. rezoliucijos aiškinimo pagrindas, kaip tai suprantama pagal Vienos konvencijos 32 straipsnį. Susitarimas dėl būstinės paprastai apibrėžiamas kaip dvišalis priimančiosios valstybės ir tarptautinės organizacijos susitarimas, o pasirašydama susitarimą dėl būstinės priimančioji valstybė neišvengiamai pripažįsta, kad atitinkama organizacija turi tarptautinį teisinį subjektiškumą ir, suteikiant jai galimybę sudaryti sutartis, įsigyti turto ir būti proceso šalimi, vidaus teisinį subjektiškumą(142).
223. Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui pritarti antrajam priekaištui ir nuspręsti, kad trečia dalis, grindžiama Bendrojo Teismo padarytomis teisės klaidomis vertinant Austrijos Respublikos ir Belgijos Karalystės pateiktus atsakymus į Komisijos klausimus, yra pagrįsta.
D.      Dėl ketvirtos dalies, grindžiamos teisės klaidomis, padarytomis nustatant apeliantės narius
224. Ši dalis pateikta dėl skundžiamo sprendimo 218–232 punktų.
1.      Skundžiamas sprendimas
225. Skundžiamo sprendimo 215–232 punktuose Bendrasis Teismas išnagrinėjo apeliantės argumentą, kad Komisija neteisingai nustatė jos narius, kai dirbtinai atskyrė valstybes steigėjas, prisidedančias valstybes ir jos kolegialių organų narius.
226. To sprendimo 216 ir 217 punktuose Bendrasis Teismas pažymėjo, kad iš ginčijamo sprendimo motyvų nematyti, jog Komisija formaliai padarė tokį skirtumą, ir tik konstatavo, kad nė viena iš valstybių, su kuriomis Komisija konsultavosi po to, kai buvo priimtas 2019 m. sausio 31 d. Sprendimas International Management Group / Komisija(143),  išskyrus Austrijos Respubliką, nepripažino, kad nuo 2014 m. gruodžio 16 d. buvo apeliantės narė.
227. Skundžiamo sprendimo 218–231 punktuose Bendrasis Teismas toliau nagrinėjo šį argumentą „net darant prielaidą, kad [šis sprendimas] gali būti aiškinamas taip, kad jame daromas [toks] skirtumas“. Išnagrinėjęs 1994 m. lapkričio 25 d. rezoliucijos tekstą, apeliantės įstatus ir kai kurių valstybių pozicijas, Bendrasis Teismas to sprendimo 232 punkte atmetė šį argumentą kaip nepagrįstą.
2.      Šalių argumentai
228. Apeliantė ginčija Bendrojo Teismo argumentus, išdėstytus skundžiamo sprendimo 218–232 punktuose. Jos teigimu, Bendrasis Teismas priėmė sprendimą ultra petita ir kitaip apibrėžė jos pirmojoje instancijoje pateiktą argumentą, susijusį su klaidingu skirstymu ginčijamame sprendime į valstybes apeliantės steigėjas ir prisidedančiąsias valstybes.
3.      Vertinimas
229. Kaip ir Komisija, manau, kad ši dalis yra nereikšminga, nes ji susijusi su pertekliniu skundžiamo sprendimo motyvu.
230. Skundžiamo sprendimo 216 punkte Bendrasis Teismas konstatavo, kad Komisija formaliai nedarė tokio skirtumo. Taigi Bendrasis Teismas priėmė sprendimą dėl apeliantės pateikto argumento, jo nepakeitęs, ir ji neginčija šios išvados, taip pat nenurodo įrodymų iškraipymo.
231. Tik išsamumo sumetimais ir „net darant prielaidą, kad“ ginčijamas sprendimas gali būti aiškinamas taip, kad juo daromas skirtumas tarp valstybių, Bendrasis Teismas toliau nagrinėjo, kiek Komisijai galima priekaištauti dėl to, kad ji kai kurių valstybių ar tam tikrų tarptautinių organizacijų nelaikė apeliantės narėmis, atsižvelgiant į dalyvavimą apeliantės organuose ar jų indėlio pobūdį.
232. Taigi siūlau Teisingumo Teismui atmesti ketvirtą dalį, grindžiamą teisės klaidomis, padarytomis nustatant apeliantės narius, kaip nereikšmingą.
E.      Dėl penktos dalies, grindžiamos teisės klaidomis, kiek tai susiję su formaliais reikalavimais, keliamais 1994 m. lapkričio 25 d. rezoliucijos sudarymui
233. Šią dalį sudaro du argumentai, grindžiami, pirma, reikalavimo, kad 1994 m. lapkričio 25 d. rezoliuciją turi pasirašyti įgaliotieji atstovai, ir, antra, ratifikavimo dokumento pateikimo klaidingu vertinimu. Siūlau juos nagrinėti kartu, nes jie man atrodo nereikšmingi dėl tų pačių priežasčių.
1.      Skundžiamas sprendimas
234. Dėl klausimo, ar Komisija ginčijamame sprendime padarė teisės klaidą, kai reikalavo, kad valstybės, apklaustos dėl jos teisinio statuso, pateiktų įgaliojimus, kuriais derybininkai įgaliojami priimti 1994 m. lapkričio 25 d. rezoliuciją, Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 286 punkte nusprendė, kad, nesant visų ICFY akredituotų valstybių atstovų pritarimo, ši darbo grupėje priimta rezoliucija negalėjo būti laikoma šioje konferencijoje priimta tarptautine sutartimi pagal Vienos konvencijos 7 straipsnio 2 dalies c punktą. Vis dėlto to sprendimo 288 ir 289 punktuose jis išdėstė priežastis, dėl kurių minėtos rezoliucijos pasirašymą vėliau patvirtino bent dvi valstybės. Būtent tokiomis aplinkybėmis jis nusprendė, kad Komisija tame sprendime padarė teisės klaidą, kai atsisakė tą pačią rezoliuciją laikyti „tarptautiniu susitarimu“ dėl to, kad tos pačios dienos posėdžio dalyviai neturėjo visų įgaliojimų.
235. Dėl klausimo, ar Komisija minėtame sprendime padarė teisės klaidą, kai reikalavo, kad valstybės pateiktų 1994 m. lapkričio 25 d. rezoliucijos pasirašymo ar ratifikavimo įrodymus, Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 295 punkte nusprendė, kad taip nebuvo. Šiuo klausimu Bendrasis Teismas priminė, kad pagal Vienos konvencijos 11 ir 12 straipsniuose įtvirtintus principus susitarimo pasirašymas yra vienas iš būdų išreikšti valstybės sutikimą laikyti šį susitarimą įpareigojančiu. Be to, to sprendimo 298 punkte Bendrasis Teismas nurodė, kad, atsižvelgiant į šios konvencijos 14 straipsnio 1 dalies b–d punktų tekstą, ketinimas ratifikuoti šią konvenciją galėjo būti išreikštas derantis dėl šios rezoliucijos teksto arba ją pasirašant.
2.      Šalių argumentai
236. Apeliantė visų pirma ginčija skundžiamo sprendimo 285 ir 286 punktuose pateiktus vertinimus, nes tai, kad 1994 m. lapkričio 25 d. rezoliucija buvo patvirtinta ir pasirašyta darbo grupėje, neturi įtakos „visų įgaliojimų“ klausimui. Be to, ji ginčija to sprendimo 291–300 punktuose Bendrojo Teismo atliktą analizę, po kurios jis iš esmės nusprendė, kad Komisija galėjo reikalauti įrodyti steigimo dokumento pasirašymą arba pateikti ratifikavimo dokumentą. Apeliantės teigimu, Vienos konvencijos 12 straipsnio 1 dalimi suteikiama neribota laisvė dėl to, kaip valstybės gali išreikšti sutikimą būti saistomos. Nagrinėjamu atveju ši rezoliucija yra supaprastintos formos susitarimas, pripažįstamas pagal tarptautinę teisę, sudarytas skubos aplinkybėmis ir jame nebuvo suformuluota jokių formalių reikalavimų. Šiomis aplinkybėmis to, kad minėtą rezoliuciją pasirašė pirmininkas Bijleveld ir Nordtsröm-Ho, pakako šio susitarimo autentiškumui patvirtinti.
237. Komisija iš esmės mano, kad šie argumentai yra nereikšmingi, nes, nepaisant tokių įgaliojimų nebuvimo, Bendrasis Teismas, remdamasis Vienos konvencijos 8 straipsniu, padarė išvadą, kad 1994 m. lapkričio 25 d. rezoliucija yra tarptautinis susitarimas(144).
3.      Vertinimas
238. Dėl tų pačių motyvų, kuriuos nurodė Komisija, manau, kad penktojo pagrindo penkta dalis yra nereikšminga. Bendrasis Teismas padarė apeliantei palankią išvadą, kaip matyti iš skundžiamo sprendimo 274, 289 ir 301 punktų.
F.      Dėl šeštos dalies, grindžiamos neatsižvelgimu į tai, kad apeliantės veikla nebuvo nutraukta
239. Ši dalis pateikta dėl skundžiamo sprendimo 366–369 punktų.
1.      Skundžiamas sprendimas
240. Minėtuose punktuose Bendrasis Teismas išnagrinėjo apeliantės argumentą, kad ginčijamame sprendime padaryta teisės klaida, nes Komisija neatsižvelgė į tai, kad šalys nenutraukė jos veiklos ir kad ji atitiko konkretumo principą. Priminęs, kad išnagrinėjus apeliantės priekaištus nebuvo galima nustatyti vieningo ar bent jau daugumos ketinimo suteikti jai tarptautinės organizacijos statusą, Bendrasis Teismas atmetė šį argumentą, motyvuodamas tuo, kad šių aspektų nepakako tokiam ketinimui įrodyti.
2.      Šalių argumentai
241. Apeliantė ginčija skundžiamo sprendimo 367–370 punktuose Bendrojo Teismo pateiktą analizę, susijusią su subjekto veiklos nenutraukimu. Priešingai, nei to sprendimo 368 punkte nurodo Bendrasis Teismas, 1994 m. lapkričio 24 d. rezoliucija ir pradiniai bei vėlesni įstatai įrodė esant tarptautinę organizaciją, kurios veikla gali būti nutraukta remiantis įstatų nuostatomis arba, jei to nebūtų padaryta, vieningu narių sprendimu pagal Vienos konvencijos 54 straipsnį.
3.      Vertinimas
242. Manau, kad šios dalies nagrinėti nereikia.
243. Dėl priežasčių, kurias nurodžiau šios išvados 99–110, 116–125 ir 149–179 punktuose, manau, kad Bendrasis Teismas padarė teisės klaidų, kai vertino šalių ketinimą įsteigti tarptautinę organizaciją, tinkamai neatsižvelgęs į įvairius aiškinimo pagrindus, nurodytus Vienos konvencijos 31 ir 32 straipsniuose. Taigi išvada, kurią Bendrasis Teismas padarė skundžiamo sprendimo 369 punkte, yra teisiškai klaidinga.
VII. Išvada
244. Atsižvelgdamas į visa, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui pritarti apeliacinio skundo penktajam pagrindui, grindžiamam klaidingu apeliantės teisinio statuso vertinimu.
1      Originalo kalba: prancūzų.
2      T‑509/21, EU:T:2024:590;
toliau – skundžiamas sprendimas.
3      Žr. skundžiamo sprendimo 7–25 punktus.
4      Pasirašyta 1969 m. gegužės 23 d. (Jungtinių Tautų sutarčių rinkinys, 1155 t., p. 331, Nr. 18232 (1980)) ir įsigaliojusi 1980 m. sausio 27 d.; toliau – Vienos konvencija.
5      Toliau – pradiniai įstatai.
6      Toliau – vėlesni įstatai.
7      Žr. TTK ataskaitą A/66/10 Jungtinių Tautų Generalinei Asamblėjai dėl jos šešiasdešimt trečiosios sesijos darbo, TTK metraštis, 2011, II t., antroji dalis, 87 punktas, p. 38.
8      Bylos aplinkybės išsamiai išdėstytos skundžiamo sprendimo 2–24 punktuose.
9      Žr. Audito Rūmų specialiosios ataskaitos Nr. 2/97 dėl Europos Sąjungos humanitarinės pagalbos 1992–1995 m. kartu su Komisijos atsakymais (pateikta pagal EB 188c straipsnio 4 dalies antrą pastraipą) (OL C 143, 1997, p. 1) 3 dalį „Komisijos vykdomas humanitarinės pagalbos mobilizavimas“, visų pirma 3.6 punkto b papunkčio dalį, susijusią su „asignavimų (bendrieji planai) mobilizavimu“ (p. 12), ir 33 išnašą.
10      Savo publikacijos „À la recherche de la Bosnie-Herzégovine, La mise en œuvre de l’accord de paix de Dayton“, Presses universitaires de France, Paris, 2003, 3 skyriuje „Les négociations et l’accord de Dayton“, p. 72–128, konkrečiai 76 punkte Marianne Ducasse-Rogier paaiškina, kad tarptautinių organizacijų, visų pirma regioninių tarptautinių organizacijų, kurios buvo įgaliotos taikyti 1995 m. gruodžio 14 d. Paryžiuje pasirašytus Deitono taikos susitarimus, ėmė daugėti dėl Jungtinių Tautų Organizacijos (JTO) neįtraukimo įgyvendinant šiuos susitarimus įgyvendinimą. Sąjungai, išsaugojusiai įgaliojimus administruoti Mostaro miestą (Bosnija ir Hercegovina), lygiagrečiai buvo suteikti įgaliojimai, susiję su šalies ekonomikos atkūrimu (žr. 1995 m. gruodžio 8 ir 9 d. Londone vykusios Taikos atkūrimo konferencijos išvadų 41 punktą) ir kartu su Pasaulio banku organizuoti šiam ekonomikos atkūrimui skirtų lėšų rinkimo konferencijas. Dėl IMG vaidmens žr. vyriausiojo tarptautinio įgaliotinio Bosnijoje ir Hercegovinoje 1, 2 ir 3 taikos sutarties Bosnijoje ir Hercegovinoje įgyvendinimo ataskaitas Jungtinių Tautų Generaliniam Sekretoriui, skelbiamas internete adresu https://www.ohr.int/cat/hrs-reports/page/9/.
11      C‑183/17 P ir C‑184/17 P, EU:C:2019:78.
12      Žr. 2019 m. sausio 31 d. Sprendimą International Management Group / Komisija (C‑183/17 P ir C‑184/17 P, EU:C:2019:78, 92–97 ir 104 punktai).
13      C‑183/17 P‑INT, EU:C:2020:507, 23 punktas.
14      C‑183/17 P ir C‑184/17 P, EU:C:2019:78.
15      2002 m. birželio 25 d. Tarybos reglamento (EB, Euratomas) Nr. 1605/2002 dėl Europos Bendrijų bendrajam biudžetui taikomo finansinio reglamento (OL L 248, 2002, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 1 sk., 4 t., p. 74), iš dalies pakeisto 2010 m. lapkričio 24 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentu (ES, Euratomas) Nr. 1081/2010 (OL L 311, 2010, p. 9), 53 straipsnio c punkte ir 53d straipsnyje, taip pat 2012 m. spalio 25 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (ES, Euratomas) Nr. 966/2012 dėl Sąjungos bendrajam biudžetui taikomų finansinių taisyklių ir kuriuo panaikinamas Tarybos reglamentas (EB, Euratomas) Nr. 1605/2002 (OL L 298, 2012, p. 1) 58 straipsnio 1 dalies c punkte Komisijai priskiriama atsakomybė už Sąjungos biudžeto vykdymą, kartu numatant kelis šio biudžeto vykdymo būdus, iš kurių vienas, pirmajame iš šių reglamentų vadinamas „bendru valdymu su tarptautinėmis organizacijomis“, o antrajame – „netiesioginiu valdymu“, leidžia šiai institucijai „pavesti biudžeto vykdymo užduotis“ tokioms organizacijoms, ir naudodamasi šia teise ji turi plačią diskreciją.
16      C‑619/20 P ir C‑620/20 P, EU:C:2022:722.
17      Žr. 2022 m. rugsėjo 22 d. Sprendimą IMG / Komisija (C‑619/20 P ir C‑620/20 P, EU:C:2022:722, 111 punktas).
18      Šie pagrindai išdėstyti skundžiamo sprendimo 58 ir 59 punktuose.
19      2025 m. liepos 23 d. patariamojoje nuomonėje „Valstybių pareigų klimato kaitos srityje“ Tarptautinis Teisingumo Teismas (TTT) priminė, kad, siekiant nustatyti ir patikslinti iš tarptautinės sutarties kylančias pareigas, reikia taikyti Vienos konvencijos 31–33 straipsniuose nustatytas aiškinimo taisykles, kurios taip pat atspindi tarptautinę paprotinę teisę (176 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
20      Taip pat žr. 2017 m. vasario 2 d. TTT sprendimą Laivybos ribojimas Indijos vandenyne (Somalis prieš Keniją), preliminarūs prieštaravimai (TTT Rink. 2017, p. 3, 42 punktas).
21      C‑233/02, EU:C:2004:173, 42–44 punktai.
22      Žr. tarptautinių sutarčių teisės straipsnių projektą, pateiktą TTK ataskaitoje Jungtinių Tautų Generalinei Asamblėjai dėl jos aštuonioliktosios sesijos darbo, 1966, II t., antroji dalis, visų pirma komentaro dėl 27 straipsnio projekto, p. 240, 11 punktą (vėliau jis tapo Vienos konvencijos 31 straipsniu); Daillier, P., Forteau, M. ir Pellet, A., „Droit international public“, 9 leid., Librairie générale de droit et de jurisprudence, Paris, 2022, visų pirma 206 punktas, taip pat Kammerhofer, J., „International Investment Law and Legal Theory, Expropriation and the Fragmentation of Sources“, Cambridge University Press, Cambridge, 2021, visų pirma 4 skyrius „Treaty Interpretation“, p. 68–143, konkrečiai p. 114.
23      Žr. 2025 m. gegužės 19 d. TTT sprendimą Sausumos ir jūrų ribų nustatymas ir suverenitetas dėl salų (Gabonas / Pusiaujo Gvinėja) (73 punktas).
24      Žr. 2025 m. gegužės 19 d. TTT Sprendimą Sausumos ir jūrų ribų nustatymas ir suverenitetas dėl salų (Gabonas / Pusiaujo Gvinėja) (72 punktas).
25      TTT Rink. 2018, p. 507.
26      C‑203/07 P, EU:C:2008:606.
27      TTT Rink. 2018, p. 507.
28      Žr. 2025 m. gegužės 19 d. Sprendimą Sausumos ir jūrų ribų nustatymas ir suverenitetas dėl salų (Gabonas / Pusiaujo Gvinėja) (73 punktas). Taip pat žr. teisinę nuomonę dėl rezoliucijos, kuria įsteigiama Visuotinio branduolinių bandymų uždraudimo sutarties organizacijos (CTBTO) parengiamoji komisija, statuso, 2012 m. Jungtinių Tautų teisinis metraštis, p. 526–543, konkrečiai 5.1 punktas.
29      TTT Rink. 1992, p. 240, 47 punktas.
30      TTT Rink. 2012, p. 10, 57 ir 61 punktai.
31      TTT Rink. 1992, p. 240.
32      TTT Rink. 2012, p. 10.
33      Taip pat žr. skundžiamo sprendimo 330 punktą.
34      Komisija remiasi 1945 m. birželio 26 d. San Franciske pasirašytos Jungtinių Tautų Chartijos 104 straipsniu ir 1946 m. vasario 13 d. pasirašytos Jungtinių Tautų konvencijos dėl privilegijų ir imunitetų (Jungtinių Tautų sutarčių rinkinys, 1 t., p. 15, Nr. 4 (1946–1947), įsigaliojusios 1946 m. rugsėjo 17 d., 1 straipsniu, kuriuose pripažįstamas JTO vidaus teisinis subjektiškumas kiekvienoje valstybėje narėje.
35      Žr. Martin, J.‑C. „La personnalité juridique interne de l’organisation internationale“, Lagrange, É. ir Sorel, J.-M., „Droit des organisations internationales“, Librairie générale de droit et de jurisprudence, Paris, 2013, p. 465–488, konkrečiai 915–917 punktus, ir Amerasinghe, C., F., „Principles of the Institutional Law of International Organizations“, Cambridge University Press, Cambridge, 2009, visų pirma 3 skyrių „Legal Personality“, p. 66–104, konkrečiai p. 79.
36      1949 m. balandžio 11 d. patariamojoje nuomonėje dėl dirbant Jungtinėse Tautose patirtos žalos atlyginimo
(TTT Rink. 1949, p. 174) TTT konstatavo, kad JTO yra tarptautinės teisės subjektas, turintis tarptautinį teisinį subjektiškumą, nes ji „turi teisę turėti tarptautines teises ir pareigas ir gali remtis savo teisėmis pateikdama tarptautinį skundą“ (p. 179). Žr. Schermers, H. G. ir Blokker, N. M., „International Institutional Law“, 7 leid., Nijhoff, Leyde, 2025, konkrečiai 11 skyrių „Legal Status“; Collins, R., „Beyond Binary Oppositions? The Elusive Identity of the International Organization in Contemporary International Law“, International Organizations Law Review, Nijhoff, Leyde, 2023, 20 t., Nr. o1, p. 28–51, konkrečiai p. 43; D’Argent, P., „La personnalité juridique internationale de l’organisation internationale“, Lagrange, É., ir Sorel, J.-M., op. cit., p. 439–464, konkrečiai p. 441; Gazzini, T., „Personality of international organizations“, Research Handbook on the Law of International Organizations, Edward Elgar Publishing, Cheltenham, 2011, p. 33–55, konkrečiai p. 34; Amerasinghe, C., F., op. cit., p. 68 ir 78; taip pat Daillier, P., Forteau, M. ir Pellet, A., op. cit., 371 punktą.
37      Pagal konkretumo principą, kurį TTT laiko „bendruoju principu“ ir kuris yra tarptautinių organizacijų teisės kertinis akmuo, reikalaujama, kad organizacijos turėtų „įgaliojimus, kurių ribos priklauso nuo bendrų interesų, kuriuos [jas steigiančios valstybės] joms paveda puoselėti“ (1996 m. liepos 8 d. patariamoji nuomonė dėl valstybės naudojamų branduolinių ginklų ginkluotame konflikte teisėtumo (TTT Rink. 1996, p. 66, 25 ir 26 punktai). Šis principas apibrėžia tarptautinės organizacijos veiksmų ir jos atsakomybės ribas tarptautinėje teisinėje sistemoje ir pagal jį tarptautinė organizacija gali imtis veiksmų tik įgyvendindama jai aiškiai ar numanomai suteiktus įgaliojimus.
38      TTT Rink. 2010, p. 14.
39      TTT Rink. 2010, p. 14.
40      TTT Rink. 2010, p. 14.
41      TTT Rink. 2010, p. 14.
42      Sąvoka „bendravimo kanalai“, kurią Bendrasis Teismas pavartojo tris kartus, t. y. skundžiamo sprendimo 212, 312 ir 343 punktuose, iš tikrųjų susijusi su ypatinga CARU užduotimi – ji buvo Urugvajaus ir Argentinos keitimosi informacija ir bendravimo pagrindas.
43      CARU buvo įsteigta Urugvajaus ir Argentinos pasirašyta sutartimi, ir Urugvajus laikėsi pozicijos, kad šis subjektas, kaip ir bet kuri kita upių komisija, nėra savarankiška organizacija, ji veikiau yra savanoriškas mechanizmas, įsteigtas siekiant palengvinti šalių bendradarbiavimą (2010 m. balandžio 20 d.
Sprendimas
Popieriaus fabrikai prie Urugvajaus upės (Argentina prieš Urugvajų) (TTT Rink. 2010, p. 14, 84 punktas), o Argentina teigė, kad ši komisija yra pagrindinis subjektas, kuriuo institucionalizuojamas nuolatinis ir glaudus bendradarbiavimas ir į kurį privaloma kreiptis (to sprendimo 85 punktas).
44      TTT Rink. 2010, p. 14.
45      Taip pat žr. 2019 m. sausio 31 d. Sprendimą International Management Group / Komisija (C‑183/17 P ir C‑184/17 P, EU:C:2019:78, 91 punktas).
46      C‑684/13, EU:C:2015:439.
47      C‑516/16, EU:C:2017:1011.
48      C‑684/13, EU:C:2015:439.
49      C‑516/16, EU:C:2017:1011.
50      2004 m. balandžio 21 d. Komisijos reglamentas, nustatantis išsamias kompleksinio paramos susiejimo, moduliavimo ir integruotos administravimo ir kontrolės sistemos, numatytų Tarybos reglamente (EB) Nr. 1782/2003, nustatančiame bendrąsias tiesioginės paramos schemų pagal bendrąją žemės ūkio politiką taisykles ir nustatančiame tam tikras paramos schemas ūkininkams, įgyvendinimo taisykles (OL L 141, 2004, p. 18; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 3 sk., 44 t., p. 243).
51      2011 m. birželio 7 d. Komisijos įgyvendinimo reglamentas, kuriuo nustatomos išsamios Tarybos reglamento (EB) Nr. 1234/2007 taikymo vaisių bei daržovių ir perdirbtų vaisių bei daržovių sektoriuose taisyklės (OL L 157, 2011, p. 1).
52      C‑211/06 P, EU:C:2008:34. Byloje, kurioje priimtas tas sprendimas, Teisingumo Teismo buvo prašoma priimti sprendimą dėl ekspatriacijos išmokos mokėjimo Sąjungos pareigūnui.
53      Žr. 2008 m. sausio 24 d. Sprendimą Adam / Komisija (C‑211/06 P, EU:C:2008:34, 28 ir 44 punktai).
54      C‑364/10, EU:C:2012:630.
55      Žr. 2012 m. spalio 16 d. Sprendimą
Vengrija / Slovakija (C‑364/10, EU:C:2012:630, 49–51 punktai).
56      2004 m. balandžio 29 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva dėl Sąjungos piliečių ir jų šeimos narių teisės laisvai judėti ir gyventi valstybių narių teritorijoje, iš dalies keičianti Reglamentą (EEB) Nr. 1612/68 ir panaikinanti direktyvas 64/221/EEB, 68/360/EEB, 72/194/EEB, 73/148/EEB, 75/34/EEB, 75/35/EEB, 90/364/EEB, 90/365/EEB ir 93/96/EEB (OL L 158, 2004, p. 77; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 5 t., p. 46).
57      C‑619/20 P ir C‑620/20 P, EU:C:2022:722.
58      Žr. 2022 m. rugsėjo 22 d. Sprendimą IMG / Komisija (C‑619/20 P ir C‑620/20 P, EU:C:2022:722, 150 punktas).
59      C‑104/16 P, EU:C:2016:973.
60      Žr. 2016 m. gruodžio 21 d. Sprendimą
Taryba / Front Polisario (C‑104/16 P, EU:C:2016:973, 81 ir paskesni punktai).
61      TTT Rink. 1997, p. 7, 26 punktas.
62      Žr. 1999 m. gruodžio 13 d. TTT sprendimą Kasikili / Sedudu sala (Botsvana / Namibija) (TTT Rink. 1999, p. 1045, 49 punktas), kuriame nurodomas TTK metraštis 1966, II t., antra dalis, p. 241, 14 punktas.
63      EU:C:1975:145.
64      EU:C:1995:83.
65      EU:C:2014:2303.
66      Žr. 2014 m. spalio 14 d. Nuomonę 1/13 (Trečiųjų valstybių prisijungimas prie Hagos konvencijos) (EU:C:2014:2303, 38 ir 41 punktai). Toje nuomonėje Teisingumo Teismas konstatavo, kad dokumente dėl prisijungimo prie 1980 m. spalio 25 d. Hagoje sudarytos Konvencijos dėl tarptautinio vaikų grobimo civilinių aspektų ir pareiškime dėl pritarimo šiam prisijungimui išreikšta valia sutampa, kiek tai susiję su atitinkamų valstybių siekiamu tikslu (t. y. abipusiai įsipareigoti pagal tarptautinę teisę taikyti tą pačią konvenciją jų dvišaliuose santykiuose), ir nusprendė, kad nors šie aktai buvo įtvirtinti atskiruose dokumentuose, visi šie aktai kartu išreiškė atitinkamų valstybių sutampančią valią ir todėl buvo tarptautinis susitarimas (minėtos nuomonės 39 ir 41 punktai). Doktrinoje žr. Mehdi, R. ir Nourrissat, C. „L’Avis 1/13, ou comment la Cour de justice confirme une conception traditionnellement extensive de sa compétence et privilégie l’efficacité des règlements de l’Union sur l’unité des conventions internationales“, skelbiamą mokslinių tyrimų grupės „Réseau Universitaire européen dédié à l’étude du droit de l’Espace de liberté, sécurité et justice“ interneto svetainėje, 2014 m. gruodžio 7 d.
67      TTT Rink. 1997, p. 7.
68      Žr. 1997 m. rugsėjo 25 d. TTT sprendimą Gabčíkovo-Nagymaros projektas (Vengrija prieš Slovakiją) (TTT Rink. 1997, p. 7, 26 punktas).
69      TTT Rink. 1949, p. 174, konkrečiai p. 185.
70      Žr. šios išvados 34 išnašą.
71      Žr. D’Argent, P., op. cit., p. 441.
72      Žr. Schermers, H. G. ir Blokker, N. M., op. cit., 1564 ir 1565 punktai.
73      Šalys gali nuspręsti aiškiai suteikti tarptautinį teisinį subjektiškumą steigimo akte arba lygiai taip pat gali nuspręsti jo nesuteikti (pavyzdžiui, žr. 2010 m. gruodžio 2 d. Briuselyje pasirašytos ir 2013 m. birželio 1 d. įsigaliojusios Vokietijos Federacinės Respublikos, Belgijos Karalystės, Prancūzijos Respublikos, Liuksemburgo Didžiosios Hercogystės, Nyderlandų Karalystės ir Šveicarijos Konfederacijos sutarties dėl funkcinio „Vidurio Europos“ oro erdvės bloko įkūrimo 2 straipsnio 2 dalį.
74      Žr.
Daillier, P., Forteau, M. ir
Pellet, A., op. cit., 535 punktas; Amerasinghe, C., F., op. cit., p. 81 ; Schermers, H. G. ir N. Blokker, M., op. cit., 1564–1566 punktai, taip pat Schmalenbach, K., „International Organizations or Institutions, General Aspects“, Max Planck Encyclopedia of Public International Law (internete), 2020; šie autoriai teigia, kad „doktrinoje ir praktikoje atkakliai diskutuojama dėl to, kad daugelyje tarptautinių organizacijų steigimo dokumentų nėra aiškių nuostatų dėl teisinio subjektiškumo pagal tarptautinę teisę“ (laisvas vertimas) (20 punktas).
75      Žr. Amerasinghe, C., F., op. cit., p. 79.
76      Žr. 1949 m. balandžio 11 d. patariamąją nuomonę dėl dirbant Jungtinėse Tautose patirtos žalos atlyginimo  (TTT Rink. 1949, p. 174).
77      Toje nuomonėje TTT pripažino, kad, nors Jungtinių Tautų Chartijoje šiuo klausimu nieko nepasakyta, JTO tarptautinį teisinį subjektiškumą netiesiogiai, bet neišvengiamai lemia steigėjų ketinimas, šiame steigimo dokumente jų išreikšti poreikiai ir paskesnė tarptautinės bendruomenės praktika (p. 178 ir 179). Taip pat žr. Aspremont, J. „La composition des organes et le processus décisionnel“, Lagrange, É. ir Sorel, J.-M., op. cit., p. 403–433, visų pirma p. 431.
78      TTT Rink. 1996, p. 66, visų pirma p. 75. Žr. D’Argent, P., op. cit., 878 ir 879 punktai, taip pat Schmalenbach, K., op. cit., 20 ir paskesni punktai.
79      Žr. El Sawah, S., „Les immunités des États et des organisations internationales“, Larcier, Bruxelles, 2012, konkrečiai 3 skyrių „Les immunités des organisations internationales“, p. 203–229, konkrečiai p. 210 ir 211. Taip pat žr. Fox, H. ir Webb, P., „The Law of State Immunity“, 3 leid., Oxford University Press, Oxford, 2015, p. 571 ir paskesni; Blokker, N. M., „International Organizations: the Untouchables“?, International Organizations Law Review, Nijhoff, Leyde, 2013, 10 t., Nr. 2, p. 259–275, konkrečiai p. 260, ir Dominicé, C., „L’immunité de juridiction et d’exécution des organisations internationales“, Recueil des cours de l’Académie de droit international de La Haye, Nijhoff, Dordrecht, 1984, 187 t., p. 145–238, konkrečiai p. 163.
80      Žr., be kita ko, 1951 m. rugsėjo 20 d. Otavoje pasirašytą Konvenciją dėl Šiaurės Atlanto sutarties organizacijos, nacionalinių atstovų ir tarptautinio personalo statuso – šios organizacijos privilegijos ir imunitetai apibrėžti joje, o ne 1949 m. balandžio 4 d. Vašingtone pasirašytoje Šiaurės Atlanto sutartyje.
81      Šiuo klausimu žr. išsamų tyrimą Dominicé, C., op. cit., p. 168 ir 169. Taip pat žr. Schermers, H. G. ir Blokker, N. M., op. cit., 325 ir 1606 punktus; Pingel, I., „Les privilèges et immunités de l’organisation internationale“, Lagrange, É. ir Sorel, J.‑M., op. cit., p. 626–656, konkrečiai 1247 punktą, ir Daillier, P., Forteau, M. ir Pellet, A., op. cit., 538 punktą.
82      Laisvas vertimas.
83      Žr. 1996 m. liepos 8 d. patariamąją nuomonę dėl valstybės naudojamų branduolinių ginklų ginkluotame konflikte teisėtumo (TTT Rink. 1996, p. 66, 19 punktas), taip pat Monaco, R., „Le caractère constitutionnel des actes institutifs d’organisations internationales“, leid. A. Pedone, Paris, 1974, p. 153–172.
84      Pavyzdžiui, Visuotinio branduolinių bandymų uždraudimo sutarties parengiamoji komisija buvo įsteigta 1996 m. lapkričio 19 d. kaip laikinoji tarptautinė organizacija (žr. šios išvados 28 išnašoje minėtą teisinę nuomonę).
85      Dėl tarptautinių organizacijų įvairovės žr. Klabbers, J., „Unity, Diversity, Accountability: The Ambivalent Concept of International Organisation“, Melbourne Journal of International Law, University of Melbourne, Melbourne, 2013, 14 t., Nr. 1, p. 149–170.
86      Žr. 2025 m. liepos 23 d. TTT patariamąją nuomonę dėl valstybių narių įsipareigojimų klimato kaitos srityje
(177 punktas).
87      Žr. TTK metraštį, 1966, II t., antroji dalis, p. 238, 5 punktas. Taip pat žr. Daillier, P., Forteau, M. ir Pellet, A., op. cit., 206 punktą.
88      Žr. šios išvados 22 išnašą.
89      Žr. TTK metraštį, 1966, II t., antra dalis, p. 239, 8 punktas.
90      Kursyvu išskirta mano.
91      Šios išvados 28 išnašoje nurodytoje teisinėje nuomonėje CTBTO sekretoriatas pažymėjo, kad atitinkamomis aplinkybėmis dvi priemonės, t. y. 1996 m. lapkričio 19 d. rezoliucija dėl CTBTO parengiamosios komisijos įsteigimo ir šios rezoliucijos priedas dėl šios Komisijos statuto, t. y. šios Komisijos steigimo dokumento ir steigiamojo akto, yra neatsiejami vienas nuo kito (p. 527, 534 ir 542).
92      Šie darbai dažnai laikomi chaotiškais, konfidencialiais ar turinčiais menką įrodomąją galią ir gali būti pasitelkiami tik siekiant patvirtinti pasitelkus kitas priemones pateiktą aiškinimą arba kai tokios priemonės neleidžia užtikrinti veiksmingumo. Praktiškai netgi atrodo, kad aiškinant steigimo aktą į parengiamuosius darbus neatsižvelgiama, nes per juos pirmenybė teikiama tik kai kurių narių vizijai, o tai būtų nesuderinama su valstybių lygybės principu (žr. Peters, A., „L’acte constitutif de l’organisation internationale“, Lagrange, É. ir Sorel, J.-M., op. cit., p. 201–245, konkrečiai 408 ir 409 punktai).
93      Žr. išvadų dėl vėlesnių susitarimų ir vėlesnės praktikos aiškinant tarptautines sutartis ir su jomis susijusias pastabas projekto 4 išvadą „Vėlesnio susitarimo ir vėlesnės praktikos apibrėžimas“ (TTK ataskaita A/73/10 Jungtinių Tautų Generalinei Asamblėjai dėl jos šešiasdešimtosios sesijos darbo, TTK katalogas, 2018, II t., antra dalis) (toliau – išvadų projektas) ir 33 pastabą (p. 39).
94      TTT Rink. 2014, p. 226.
95      TTT Rink. 2014, p. 226.
96      Žr. šios išvados 14 punktą.
97      TTT Rink. 2014, p. 226.
98      Dėl sąvokos „vėlesnis susitarimas“, kaip ji suprantama pagal Vienos konvencijos 31 straipsnio 3 dalies a punktą, apibrėžties žr. išvadų projekto 4 išvadą ir pastabas dėl tos išvados 1 dalies, p. 34 ir paskesni.
99      Vienos konvencijos 31 straipsnio 3 dalies b punkte nurodoma „visa praktika“, aiškiai neapsiribojant šalių praktika, todėl ši nuostata skiriasi nuo šios konvencijos 31 straipsnio 3 dalies a punkto, kuriame daroma nuoroda į „visus vėlesnius susitarimus, [sudarytus] tos sutarties šalių <...>“, nes ši nuostata susijusi su valstybių, kurios yra dvišalės ar daugiašalės konvencijos šalys, praktika, kai valstybės susitaria kaip susitariančiosios šalys, o ne kaip sutartimi įsteigtų organų narės. Žr. išvadų projekto 12 išvadą „Tarptautinių organizacijų steigimo aktai“, p. 77 ir paskesnius.
100      Doktrinoje žr. Kadelbach, S., „International Law Commission and role of subsequent practice as a means of interpretation under Articles 31 and 32 VCLT?“, Questions of International law (internete), 2018; Arato, J., „Treaty Interpretation and Constitutional Transformation: Informal Change in International Organizations“, Yale Journal of International Law, 2013, 38 t., Nr. 2, p. 289–357; Raffeiner, S., „Organ Practice in the Whaling Case: Consensus and Dissent between Subsequent Practice, Other Practice and a Duty to Give Due Regard“, European Journal of International Law, European University Institute, Florence, 2016, 27 t., Nr. 4, p. 1043–1059, ir Peters, C., „Subsequent Practice and Established Practice of International Organizations: Two Sides of the Same Coin ?“, Göttingen Journal of International Law, Universitätsverlag Göttingen, Göttingen, 2011, 3 t., Nr. 2, p. 617–642.
101      TTT Rink. 2014, p. 226.
102      Žr. 1949 m. balandžio 11 d. TTT patariamąją nuomonę dėl dirbant Jungtinėse Tautose patirtos žalos atlyginimo
(TTT Rink. 1949, p. 174, konkrečiai p. 180).
103      TTT Rink. 2014, p. 226.
104      Žr. 2025 m. gegužės 19 d. Sprendimą Sausumos ir jūrų ribų nustatymas ir suverenitetas dėl salų (Gabonas / Pusiaujo Gvinėja) (83–91 punktai). Tame sprendime TTT suteikė didelę reikšmę aiškiam ir nuosekliam abiejų šalių elgesiui per ilgus derybų metus, visiškai neatsižvelgiant į Pusiaujo Gvinėjos ir Gabono sausumos ir jūrų sienas apibrėžiančią konvenciją (Bata konvencija) (91 punktas).
105      Žr. išvadų projekto 9 išvadą „Paskesnių susitarimų ir vėlesnės praktikos kaip aiškinimo priemonės reikšmė“ ir 12 pastabą, p. 64.
106      TTT Rink. 1971, p. 16.
107      Žr. 1971 m. birželio 21 d. patariamąją nuomonę dėl valstybėms kylančių teisinių pasekmių dėl nuolatinio Pietų Afrikos buvimo Namibijoje (Pietvakarių Afrika) nepaisant Saugumo Tarybos rezoliucijos 276 (1970) (TTT Rink. 1971, p. 16, 22 punktas).
108      Žr. TTK metraštį, 1966, II t., antroji dalis, p. 242, 15 punktas. Rengdama Vienos konvencijos 31 straipsnio 3 dalies b punktą TTK žodžius „visų šalių susitarimą“ pakeitė žodžiais „šalių susitarimą“, siekdama pabrėžti, kad vėlesnėje praktikoje nebūtinai turi aktyviai dalyvauti visos šalys. Žr. išvadų projekto 12 išvadą ir 22 pastabą, p. 81 ir 82.
109      C‑464/13 ir C‑465/13, EU:C:2015:163.
110      Sudaryta 1994 m. birželio 21 d. Liuksemburge tarp valstybių narių ir Europos Bendrijų (OL L 212, 1994, p. 3; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 16 sk., 1 t., p. 16).
111      Žr. 2015 m. kovo 11 d. Sprendimą Oberto ir O’Leary (C‑464/13 ir C‑465/13, EU:C:2015:163, 65 punktas).
112      Žr. 2015 m. kovo 11 d. Sprendimą Oberto ir O’Leary (C‑464/13 ir C‑465/13, EU:C:2015:163, 66 punktas).
113      TTT Rink. 2014, p. 226. Tame sprendime TTT pripažino rezoliucijų, kurios, nors ir neturi privalomosios galios, buvo priimtos sutartinio organo bendru sutarimu arba vienbalsiai, svarbą ir nepripažino svarbiomis tų rezoliucijų, kurios buvo priimtos negavus visų valstybių, Konvencijos šalių, palaikymo ir kai išsiskyrė nuomonės (46 ir 83 punktai).
114      TTT Rink. 1996, p. 66.
115      Žr. 1996 m. liepos 8 d. patariamąją nuomonę
dėl valstybės naudojamų branduolinių ginklų ginkluotame konflikte (TTT Rink. 1996, p. 66, 27 punktas).
116      Žr. šios išvados 154 punktą.
117      TTT Rink. 1962, p. 151.
118      Žr. 1962 m. liepos 20 d. TTT patariamąją nuomonę dėl tam tikrų Jungtinių Tautų išlaidų (Chartijos 17 straipsnio 2 dalis) (TTT Rink. 1962, p. 151, p. 151–174).
119      Šios konvencijos taip pat negali būti laikomos vėlesniu „elgesiu“ taikant atitinkamą tarptautinę sutartį, svarbiu pagal Vienos konvencijos 32 straipsnį. Žr. išvadų projekto 4 išvadą (p. 33).
120      TTT Rink. 2014, p. 226.
121      Žr. šios išvados 113 išnašą.
122      Niekas nedraudė šalims įtraukti nuostatos, kurioje būtų nurodyta, kad 1994 m. lapkričio 25 d. rezoliucija neįkuriama jokia tarptautinį teisinį subjektiškumą turinti tarptautinė organizacija (žr., be kita ko, šios išvados 73 išnašoje nurodytos tarptautinės sutarties 2 straipsnio 2 dalį).
123      Šiuo klausimu primenu, kad 1994 m. liepos 1 d. Sprendime Jūrų siena ir teritoriniai klausimai tarp Kataro ir Bahreino, jurisdikcija ir priimtinumas (TTT Rink. 1994, p. 112, 29 punktas) TTT atmetė argumentą, kad reikėtų atsižvelgti, pirma, į šalių ketinimą (politinio pobūdžio pareiškimą), nes jos pasirašė tekstą, kuriame išreiškiami jų vyriausybių priimti įsipareigojimai, ir kad toks ketinimas negali būti viršesnis už patį atitinkamo dokumento tekstą, ir, antra, į vėlesnį jų elgesį (įrodantį tai, kad jos niekada nelaikė šio teksto tarptautiniu susitarimu).
124      TTT Rink. 1980, p. 73.
125      1980 m. gruodžio 20 d. patariamoji nuomonė dėl 1951 m. kovo 25 d. PSO ir Egipto susitarimo išaiškinimo (TTT Rink. 1980, p. 73, 43 punktas).
126      Žr. Simon, D., „L’interprétation judiciaire des traités d’organisations internationales; Morphologie des conventions et fonction juridictionnelle“, A. Pedone, Paris, 1981, p. 384, taip pat Schermers, H. G. ir Blokker, N. M., op. cit., 30 punktas. Dėl jurisprudencijos žr. 1962 m. liepos 20 d. patariamąją nuomonę dėl tam tikrų Jungtinių Tautų išlaidų (Chartijos 17 straipsnio 2 dalis) (TTT Rink. 1962, p. 151, konkrečiai p. 160) ir 2004 m. liepos 9 d. patariamąją nuomonę dėl sienos pastatymo okupuotoje Palestinos teritorijoje teisinių pasekmių (TTT Rink. 2004, p. 136, 88 punktas).
127      Tuo pačiu klausimu žr. teisėjo H. Lauterpacht atskirąją nuomonę, pridėtą prie 1955 m. birželio 7 d. patariamosios nuomonės dėl balsavimo procedūros, taikytinos klausimams, susijusiems su pranešimais ir peticijomis dėl Pietvakarių Afrikos teritorijos  (TTT Rink. 1955, p. 57), konkrečiai p. 106.
128      Žr. išvadų projekto 8 išvadą „Tarptautinės sutarties teksto, kaip galinčio kisti laikui bėgant, aiškinimas“ ir 4 bei 5 pastabas (p. 58), taip pat Daillier, P., Forteau, M. ir Pellet, A., op. cit., 213 punktas.
129      Simon, D., op. cit.
130      Simon, D., op. cit., p. 378.
131      Pasirašyta Briuselyje 1948 m. kovo 17 d.
132      Žr. Coulée, F., „La fondation de l’organisation internationale“, Lagrange, É. ir Sorel, J.-M., op. cit., p. 147–167, konkrečiai 304 punktą.
133      Žr. Blokker, N. M., „Constituent Instruments“, Cogan, J. K., Hurd, I. ir Johnstone, I., „The Oxford Handbook of International Organizations“, Oxford University Press, Oxford, 2016, p. 943–961.
134      Pasirašyta 1986 m. kovo 21 d. Vienoje.
135      TTT Rink. 2021, p. 206.
136      Žr. Bonucci, N., Cosnard, M. ir Nganga Malonga, A., „Les rapports entre l’organisation internationale et l’État hôte“, Lagrange, É., ir Sorel, J.‑M., op. cit., p. 601–625, konkrečiai 1204 punktą.
137      Šiuo klausimu žr. 1994 m. vasario 3 d. TTT sprendimą Teritorinis ginčas (Libijos Arabų Džamachirija prieš Čadą) (TTT Rink. 1994, p. 6), kuriame TTT pažymėjo, jog veiksmažodis „pripažinti“ <...> rodo, kad yra susitarta dėl teisinės prievolės. Pripažinti sieną reiškia visų pirma „priimti“ šią sieną, t. y. nustatyti visas jos buvimo teisines pasekmes, jos paisyti ir atsisakyti ją ginčyti ateityje“ (42 punktas). Taip pat žr. Daillier,
P., Forteau M. ir Pellet, A., op. cit., 510 punktas.
138      Žr. Burriez, D., Cahin, G. ir Lagrange, É., „Le retrait des États des organisations internationales: actualité récente (UNESCO, OEA, CPI...)“, Annuaire Français de droit international, CNRS, Paris, 2018, p. 373–382. Ši procedūra prilyginama paprastam steigimo akto denonsavimui, pagrįstam vienašaliu ir diskreciniu valstybės veiksmu.
139      TTT Rink. 1966, p. 6.
140      TTT Rink. 1971, p. 16.
141      Žr. 1966 m. liepos 18 d. TTT sprendimą Pietvakarių Afrika, antrasis etapas (TTT Rink. 1966, p. 6, 16 ir 17 punktai), taip pat 1971 m. birželio 21 d. patariamąją nuomonę dėl valstybėms kylančių teisinių pasekmių dėl nuolatinio Pietų Afrikos buvimo Namibijoje (Pietvakarių Afrika) nepaisant Saugumo Tarybos rezoliucijos 276 (1970) (TTT Rink. 1971, p. 16, 53 punktas).
142      Žr. Dominicé, C., op. cit., p. 162.
143      C‑183/17 P ir C‑184/17 P, EU:C:2019:78.
144      Komisija papildomai priduria, kad nenorėjo „apsunkinti apeliacinio skundo nagrinėjimo, pridėdama priešpriešinį apeliacinį skundą dėl klausimo, susijusio su tarptautinio susitarimo buvimu“ ir kad ji ir toliau „skeptiškai“ vertina skundžiamo sprendimo 276–289 punktuose išdėstytus motyvus.