62009CJ0245_LT
Šalys
Sprendimo motyvai
Rezoliucinė dalis
Šalys
Byloje C‑245/09
dėl arbeidshof te Brussel
(Belgija) 2009 m. birželio 25 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2009 m. liepos 6 d., pagal EB 234 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje
Omalet NV
prieš
Rijksdienst voor Sociale Zekerheid
TEISINGUMO TEISMAS (pirmoji kolegija),
kurį sudaro kolegijos pirmininkas A. Tizzano, teisėjai J.‑J. Kasel, A. Borg Barthet, E. Levits (pranešėjas) ir M. Berger,
generalinis advokatas Y. Bot,
posėdžio sekretorė M. Ferreira, vyriausioji administratorė,
atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2010 m. spalio 7 d. posėdžiui,
išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
– Omalet NV, atstovaujamos advokatų D. Van Der Mosen ir H. Van de Cauter,
– Rijksdienst voor Sociale Zekerheid, atstovaujamos advokato P. Derveaux,
– Belgijos vyriausybės, atstovaujamos L. Van den Broeck ir C. Pochet,
– Danijos vyriausybės, atstovaujamos V. Pasternak Jørgensen bei R. Holdgaard ir C. Vang,
– Vokietijos vyriausybės, atstovaujamos M. Lumma ir J. Möller,
– Austrijos vyriausybės, atstovaujamos E. Riedl,
– Suomijos vyriausybės, atstovaujamos A. Guimaraes-Purokoski,
– Jungtinės Karalystės vyriausybės, atstovaujamos H. Walker, padedamos baristerio T. de la Mare,
– Norvegijos vyriausybės, atstovaujamos Ø. Andersen ir K. B. Moen,
– Europos Komisijos, atstovaujamos M. van Beek ir V. Kreuschitz,
– atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinio advokato nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
priima šį
Sprendimą
Sprendimo motyvai
1. Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su EB 49 straipsnio išaiškinimu.
2. Šis prašymas pateiktas nagrinėjant ginčą tarp Omalet NV (toliau – Omalet ) ir Rijksdienst voor Sociale Zekerheid (Nacionalinė socialinės apsaugos tarnyba, toliau – Rijksdienst ) dėl Omalet, kaip pagrindinio rangovo, solidarinės atsakomybės dėl Belgijoje įsisteigusio neįregistruoto subrangovo socialinių skolų ir šiai įmonei tenkančios pareigos išskaityti mokestį iš minėtam subrangovui mokamų mokėjimų.
Teisinis pagrindas
3. 1969 m. birželio 27 d. Įstatymo, iš dalies keičiančio 1944 m. gruodžio 28 d. Įstatyminį dekretą dėl darbuotojų socialinės apsaugos, 30a straipsnio 3 dalyje (redakcija, galiojusi klostantis pagrindinės bylos aplinkybėms) (toliau – 1969 m. įstatymas) nustatoma:
„ < ... >
3. Rangovas, kuris 1 straipsnyje numatytiems darbams atlikti sudaro sutartį su subrangovu, kuris sudarant sutartį nėra registruotas, solidariai atsako už pastarojo mokesčių skolas.
Rangovas, kuris 1 straipsnyje numatytiems darbams atlikti sudaro sutartį su subrangovu, kuris sudarant sutartį nėra registruotas, solidariai atsako už pastarojo mokesčių skolas.
< ... >
Solidari atsakomybė apribojama 50 % bendros neregistruotam rangovui ar subrangovui pavestų atlikti darbų kainos, neskaičiuojant pridėtinės vertės mokesčio.
< ... >
4. Rangovas, kuris sumoka visą 1 straipsnyje numatytų darbų kainą ar jos dalį mokėjimo momentu neregistruotam subrangovui, mokėdamas privalo išskaityti ir Karaliaus paskirtam pareigūnui pagal jo nustatytas taisykles pervesti [ Rijksdienst ] 15 % sumos, kurią jis yra skolingas, neskaičiuojant pridėtinės vertės mokesčio.
Rangovas, kuris sumoka visą 1 straipsnyje numatytų darbų kainą ar jos dalį subrangovui, mokėdamas privalo išskaityti ir Karaliaus paskirtam pareigūnui pagal jo nustatytas taisykles pervesti [ Rijksdienst ] 15 % sumos, kurią jis yra skolingas, neskaičiuojant pridėtinės vertės mokesčio.
Tačiau rangovas, kuris sumoka visą 1 straipsnyje numatytų darbų kainą ar jos dalį, privalo išskaityti ir pagal Karaliaus nustatytas taisykles pervesti [ Rijksdienst ] 35 % sumos, kurią jis yra skolingas, neskaičiuojant pridėtinės vertės mokesčio [ Rijksdienst ].
Tačiau rangovas atleidžiamas nuo ankstesnėje pastraipoje nustatytos išskaitymo ir pervedimo pareigos, jei mokėjimo momentu pagal Karaliaus nustatytas taisykles subrangovas nėra skolingas [ Rijksdienst ] ar socialinės apsaugos fondams ( fonds de sécurité d’existence ) arba dėl skolų jam neteisminiu arba įsiteisėjusiu teismo sprendimu buvo nustatyti mokėjimai terminai, o jis tiksliai jų laikosi ir yra įregistruotas kaip rangovas. Šiuo tikslu [ Rijksdienst ] sukuria visuomenei prieinamą duomenų banką, kuris taikant šią pastraipą turi įrodomąją galią.
Kai rangovas yra Belgijoje neįregistruotas darbdavys, kuris neturi socialinių skolų Belgijoje ir kurio visi darbuotojai turi galiojantį komandiruotės liudijimą, iš jo mokėtino mokėjimo ankstesnėje pastraipoje nurodyti išskaitymai nedaromi.“
Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
4. Kaip nekilnojamo turto plėtros rangovas Omalet kreipėsi į Belgijoje įsisteigusį, tačiau joje neįregistruotą subrangovą. Šis subrangovas išrašė dvi sąskaitas faktūras: pirmąją – 4 136,10 eurų 2003 m. balandžio 2 d., antrąją – 4 493,69 eurų 2003 m. balandžio 29 d. Šios abi sąskaitos faktūros buvo apmokėtos.
5. Minėtas subrangovas, kuriam 2003 m. rugsėjo 25 d. buvo paskelbtas bankrotas, šią datą Rijksdienst
buvo įsiskolinęs 57 593,87 eurų. Pagal 1969 m. įstatymo 30a straipsnio 3 dalį Rijksdienst pareikalavo iš Omalet sumokėti 4 314,90 eurų, atsižvelgiant į solidarinę atsakomybę dėl to paties subrangovo socialinės skolos, apribotos 50 % visos darbų kainos. Pagal to paties įstatymo 30a straipsnio 4 dalį iš Omalet
buvo pareikalauta sumokėti papildomą 6 040,85 eurų sumą, nes ji nepadarė šiame straipsnyje numatytų išskaitymų.
6. Neišsprendus ginčo taikiai 2007 m. balandžio 25 d. pareiškimu Rijksdienst
prieš Omalet
padavė skundą arbeidrechtbank te Brussel (Briuselio darbo ginčų komisija). 2008 m. balandžio 25 d. sprendimu ši komisija pripažino Rijksdienst skundą pagrįstu ir įpareigojo Omalet sumokėti 10 355,75 eurų sumą, įskaitant pagal įstatymus numatytus delspinigius, skaičiuojamus nuo 2006 m. vasario 1 d., ir teismo nustatytas palūkanas.
7. 2008 m. gegužės 23 d. Omalet dėl šio sprendimo padavė apeliacinį skundą arbeidshof te Brussel (Briuselio darbo teismas), nurodydama visų pirma 1969 m. įstatymo 30a straipsnio nesuderinamumą su EB 49 ir 50 straipsniais.
8. Šiomis aplinkybėmis arbeidshof te Brussel nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos klausimus:
„1. Ar nacionalinis teismas turi taikyti EB 49 straipsnį ginče tarp [ Rijksdienst ] ir rangovo, įsteigto Belgijoje, jei šiam rangovui yra pareikštas ieškinys teisme pagal [1969 m. įstatymo] 30a straipsnio 3 dalį (redakcija prieš šio straipsnio pakeitimą, padarytą 2007 m. balandžio 27 d. programinio įstatymo 55 straipsniu) kaip solidariai atsakingam už dalį neregistruoto ir įsteigto Belgijoje subrangovo skolas arba jei rangovui pareikštas ieškinys teisme, nes jis nesilaikė pareigos išskaityti mokestį pagal šio įstatymo 30 straipsnio 4 dalį?
2, Subsidiariai, ar EB 49 straipsnis draudžia tokią galiojančios redakcijos teisės normą, kokia nustatyta [1969 m. įstatymo] (redakcija prieš šio straipsnio pakeitimą, padarytą 2007 m. balandžio 27 d. programinio įstatymo 55 straipsniu) 30a straipsnio 3 ir 4 dalyse?“
Dėl Teisingumo Teismo kompetencijos
9. Pirmiausia pažymėtina, kad prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateikiamas dėl EB sutarties nuostatų, susijusių su laisvu paslaugų judėjimu, išaiškinimo situacijoje, kurioje, kaip pažymi pats prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, visi pagrindinės bylos elementai yra susiję su vienintele valstybe nare.
10. Šiomis aplinkybėmis Teisingumo Teismas turi patikrinti savo kompetenciją aiškinti minėtas nuostatas (šiuo klausimu žr. 2008 m. sausio 31 d. Sprendimo Centro Europa 7, C‑380/05, Rink. p. I‑349, 64 punktą ir 2010 m. kovo 11 d. Sprendimo Attanasio Group, C‑384/08, Rink. p. I‑0000, 22 punktą).
11. Šiuo klausimu reikia priminti, kad Teisingumo Teismas atsisakė kompetencijos, kai Sąjungos teisės nuostata, kuri jam buvo pateikta išaiškinti, akivaizdžiai negalėjo būti taikoma (2009 m. spalio 1 d. Sprendimo Woningstichting Sint Servatius, C‑567/07, Rink. p. I‑9021, 43 punktas).
12. Iš tikrųjų pagal nusistovėjusią teismo praktiką su laisvu paslaugų judėjimu susijusios Sutarties nuostatos netaikomos veiklai, kai ji visiškai susijusi su vienintele valstybe nare (visų pirma žr. 1999 m. rugsėjo 9 d. Sprendimo RI.SAN., C‑108/98, Rink. p. I‑5219, 23 punktą ir 1999 m. spalio 21 d. Sprendimo Jägerskiöld, C‑97/98, Rink. p. I‑7319, 42 punktą).
13. Šioje byloje iš Teisingumo Teismui pateiktos bylos medžiagos matyti, kad visi pagrindinės bylos elementai iš tiesų yra susiję tik su vienintelės valstybės narės vidaus situacija, nes pagrindinis rangovas ir subrangovas yra įsisteigę Belgijoje, o visi faktiniai įvykiai vyko šios valstybės narės teritorijoje.
14. Akivaizdu, kad pagrindinė byla neturi jokio tokio siejančio elemento, kaip tai numatyta EB 49 straipsnyje, todėl ši nuostata netaikytina.
15. Iš tikrųjų, iš Teisingumo Teismo praktikos matyti, kad net esant tokiai išimtinai vidaus situacijai atsakymas į pateiktą klausimą vis dėlto būtų naudingas prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui pirmiausia tuo atveju, kai pagal nacionalinę teisę jis įpareigojamas valstybės narės piliečiui suteikti tokias pat teises, kokias pagal Sąjungos teisę tokioje pačioje situacijoje įgyja kitos valstybės narės pilietis (visų pirma žr. 2000 m. gruodžio 5 d. Sprendimo Guimont, C‑448/98, Rink. p. I‑10663, 23 punktą; 2006 m. kovo 30 d. Sprendimo Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti, C‑451/03, Rink. p. I‑2941, 29 punktą; 2006 m. gruodžio 5 d. Sprendimo Cipolla ir kt., C‑94/04 ir C‑202/04, Rink. p. I‑11421, 30 punktą ir 2010 m. birželio 1 d. Sprendimo Blanco Pérez ir Chao Gómez, C‑570/07 ir C‑571/07, Rink. p. I‑0000, 36 punktą).
16. Tačiau taip nėra šiuo atveju. Iš tikrųjų pats prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas savo prašyme priimti prejudicinį sprendimą nurodė Grondwettelijk Hof (Belgijos Konstitucinio Teismas) sprendimą, kuriame Teisingumo Teismas nurodė, kad EB 49 straipsnis netaikomas, nes jo nagrinėjama byla yra išimtinai susijusi su vidaus teisės sistema. Atsakydamas į klausimą, ar 1969 m. įstatymo 30a straipsnio 1 dalis prieštarauja Belgijos Konstitucijoje nustatytiems lygybės ir nediskriminacijos principams, nes ja skirtingai traktuojami Belgijoje įsisteigę rangovai ir darbų vykdytojai, kurie samdo užsienyje įsisteigusį ir Belgijoje neregistruotą kontrahentą, kuris gali remtis EB 49 ir 50 straipsniais, ir Belgijoje įsisteigę rangovai ir darbų vykdytojai, kurie samdo Belgijoje įsisteigusį paslaugų teikėją, kuris minėtais straipsniais remtis negali, minėtas teismas nusprendė, jog nereikėjo lyginti išimtinai su vidaus teisės sistema susijusių situacijų su situacijomis, susijusiomis su Sąjungos teisės sistema.
17. Todėl iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad tokiomis aplinkybėmis, kokios nagrinėjamos pagrindinėje byloje, prašymą priimti prejudicinį pateikęs teismas turi leisti Belgijoje įsisteigusioms įmonėms naudotis tokiomis pačiomis teisėmis, kokias panašioje situacijoje pagal Sąjungos teisę įgyja kitoje valstybėje narėje įsisteigusios įmonės.
18. Darytina išvada, kad tokiomis aplinkybėmis, kokios nagrinėjamos pagrindinėje byloje, kai visi bylos faktiniai įvykiai įvyksta atitinkamos valstybėje narėje, Teisingumo Teismas neturi kompetencijos atsakyti į arbeidshof te Brussel
pateiktus prejudicinius klausimus.
19. Arbeidshof te Brussel pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą laikytinas nepriimtinu.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
20. Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Rezoliucinė dalis
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:
Arbeidshof te Brussel (Belgija) 2009 m. birželio 25 d. sprendimu pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą yra nepriimtinas.