62022CC0061
GENERALINĖS ADVOKATĖS
LAILA MEDINA IŠVADA,
paskelbta 2023 m. birželio 29 d. (
1
)
Byla C‑61/22
RL
prieš
Landeshauptstadt Wiesbaden
(Verwaltungsgericht Wiesbaden (Vysbadeno administracinis teismas, Vokietija) pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą)
„Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Reglamentas (ES) 2019/1157 – Sąjungos piliečių tapatybės kortelių saugumo didinimas – 3 straipsnio 5 dalis – Įpareigojimas rinkti pirštų atspaudus ir saugoti juos labai saugioje saugojimo laikmenoje – Galiojimas – Teisinis pagrindas – SESV 21 straipsnio 2 dalis – SESV 77 straipsnio 3 dalis – Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartija – 7 ir 8 straipsniai – Privataus ir šeimos gyvenimo gerbimas – Asmens duomenų apsauga – 52 straipsnio 1 dalis – Proporcingumo principas – Bendrasis duomenų apsaugos reglamentas – 35 straipsnio 10 dalis – Poveikio duomenų apsaugai vertinimas“
I. Įžanga
1.
Šis prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl Reglamento 2019/1157 (
2
) 3 straipsnio 5 dalies, kurioje nustatytas įpareigojimas valstybių narių naujai išduodamose tapatybės kortelėse į labai saugią laikmeną įtraukti jų turėtojų pirštų atspaudų atvaizdą, galiojimo (
3
). Šis prašymas pateiktas nagrinėjant RL ir Landeshauptstadt Wiesbaden (Vysbadeno miestas, žemės sostinė, Vokietija) ginčą dėl administracinio sprendimo, kuriuo šis miestas atsisakė išduoti asmens tapatybės kortelę be jos luste išsaugoto pirštų atspaudo atvaizdo.
2.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia išsiaiškinti, pirma, ar SESV 21 straipsnio 2 dalis buvo tinkamas Reglamento 2019/1157 priėmimo pagrindas; antra, ar šio reglamento 3 straipsnio 5 dalis yra suderinama su Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos (toliau – Chartija) 7 ir 8 straipsniais, siejamais su jos 52 straipsnio 1 dalimi, ir, trečia, ar šis reglamentas atitinka BDAR 35 straipsnio 10 dalyje numatytą įpareigojimą atlikti poveikio duomenų apsaugai vertinimą (
4
).
3.
Nepaisant asmens tapatybės kortelių ir pasų skirtumų, ši byla yra Sprendime Schwarz (
5
) nagrinėtos temos tęsinys. Tame sprendime Teisingumo Teismas nagrinėjo Reglamento Nr. 2252/2004 (
6
) 1 straipsnio 2 dalies, kurioje numatytas privalomas pirštų atspaudų rinkimas ir saugojimas valstybių narių išduotuose pasuose ir kituose kelionės dokumentuose, galiojimą (
7
).
II. Teisinis pagrindas
A.
Sąjungos teisė
1. Reglamentas 2019/1157
4.
Reglamento 2019/1157 1, 2, 3, 4, 5, 15, 17, 18, 21 ir 28 konstatuojamosiose dalyse nurodyta:
„(1)
Europos Sąjungos sutartimi (toliau – ES sutartis) nuspręsta sudaryti palankesnes laisvo asmenų judėjimo sąlygas ir kartu užtikrinti Europos tautų saugą bei saugumą pagal ES sutarties ir Sutarties dėl Europos Sąjungos veikimo (SESV) nuostatas kuriant laisvės, saugumo ir teisingumo erdvę.
(2)
kiekvienam Sąjungos piliečiui suteikta laisvo judėjimo teisė, tačiau ja naudojantis taikomi tam tikri apribojimai ir sąlygos. Ši teisė įgyvendinama [Direktyva 2004/38][ (
8
)]. Judėjimo ir apsigyvenimo laisvė taip pat nustatyta [Chartijos] 45 straipsnyje. Judėjimo laisvė apima teisę turint galiojančią tapatybės kortelę arba pasą išvykti iš valstybių narių ir į jas atvykti;
(3)
pagal [Direktyvą 2004/38] valstybės narės privalo pagal nacionalinius įstatymus savo piliečiams išduoti tapatybės kortelę arba pasą ir juos atnaujinti <…>
(4)
[Direktyvoje 2004/38] nustatyta, kad valstybės narės gali patvirtinti reikiamas priemones, kuriomis galėtų atsisakyti suteikti, nutraukti ar panaikinti bet kokią [šia] direktyva suteiktą teisę, jei ta teise piktnaudžiaujama ar sukčiaujama. Nustatyta, kad pagal [šią] direktyvą įprasti sukčiavimo atvejai yra dokumentų klastojimas arba klaidingas esminių faktinių aplinkybių, susijusių su teisės gyventi šalyje sąlygomis, pateikimas;
(5)
labai skiriasi valstybių narių išduodamų nacionalinių tapatybės kortelių ir kitoje valstybėje narėje gyvenantiems Sąjungos piliečiams bei jų šeimos nariams išduodamų leidimų gyventi saugumo lygis. Dėl tų skirtumų didėja sukčiavimo ir dokumentų klastojimo rizika, taip pat kyla praktinių keblumų, kai piliečiai nori pasinaudoti laisvo judėjimo teise.
<…>
(15)
<…> Patobulinus tapatybės korteles turėtų būti lengviau nustatyti tapatybę ir užtikrinti geresnę galimybę gauti paslaugas;
<…>
(17)
apsaugos priemonės reikalingos tam, kad būtų galima patikrinti, ar dokumentas yra autentiškas, ir nustatyti asmens tapatybę. Nustatyti minimaliuosius saugumo standartus ir integruoti biometrinius duomenis į tapatybės korteles <…> – svarbūs žingsniai link saugesnio šių dokumentų naudojimo Sąjungoje. Įtraukus šiuos biometrinius identifikatorius Sąjungos piliečiai turėtų galėti visiškai naudotis turimomis laisvo judėjimo teisėmis.
(18)
veido atvaizdo ir dviejų pirštų atspaudų (toliau – biometriniai duomenys) saugojimas tapatybės ir leidimo gyventi kortelėse, kaip jau numatyta biometrinių pasų ir trečiųjų šalių piliečiams išduodamų leidimų gyventi atžvilgiu, yra tinkamas patikimo tapatybės ir autentiškumo nustatymo derinys, sumažinantis sukčiavimo riziką, siekiant tikslo stiprinti tapatybės ir leidimo gyventi kortelių saugumą;
<…>
(21)
šis reglamentas nėra teisinis pagrindas nacionaliniu lygmeniu sukurti arba prižiūrėti duomenų bazes, skirtas biometrinių duomenų saugojimui valstybėse narėse, nes tai reglamentuojama nacionalinės teisės aktais, kurie turi atitikti su duomenų apsauga susijusius Sąjungos teisės aktus. Be to, šis reglamentas nėra teisinis pagrindas Sąjungos lygmeniu sukurti arba prižiūrėti Sąjungos lygmens centralizuotą duomenų bazę;
<…>
(28)
pradėjus taikyti tapatybės kortelių minimaliuosius saugumo ir formos standartus, valstybės narės turėtų galėti kliautis šių dokumentų autentiškumu Sąjungos piliečiams naudojantis laisvo judėjimo teise. Griežtesnių saugumo standartų nustatymas turėtų suteikti pakankamas garantijas valdžios institucijoms ir privatiems subjektams, kad jie galėtų pasitikėti tapatybės kortelių autentiškumu, kai Sąjungos piliečiai juos naudoja tapatybės nustatymo tikslais“.
5.
Reglamento 2019/1157 1 straipsnyje „Dalykas“ numatyta:
„Šiuo reglamentu griežtinami saugumo standartai, taikomi tapatybės kortelėms, kurias valstybės narės išduoda savo piliečiams <…> kurie naudojasi laisvo judėjimo teise.“
6.
Reglamento 2019/1157 3 straipsnyje „Saugumo standartai, forma, specifikacijos“ nustatyta:
„1.   Valstybės narės išduoda tapatybės korteles kaip ID‑1 formos dokumentus, kuriuose yra mašininio nuskaitymo zona. Tokios tapatybės kortelės grindžiamos ICAO dokumente Nr. 9303 nustatytomis specifikacijomis ir minimaliaisiais saugumo standartais ir atitinka Reglamento (EB) Nr. 1030/2002, iš dalies pakeisto Reglamentu (ES) 2017/1954, priedo c, d, f ir g punktuose nustatytus reikalavimus.
<…>
5.   Tapatybės kortelėse yra labai saugi laikmena, kurioje laikomi sąveikia skaitmenine forma pateikiami kortelės turėtojo veido atvaizdas ir dviejų pirštų atspaudai. Biometrinių identifikatorių užfiksavimo tikslu valstybės narės taiko technines specifikacijas, nustatytas Komisijos įgyvendinimo sprendimu C(2018)7767 (
9
).
6.   Laikmena [turi būti] pakankamos talpos ir galios, kad būtų garantuotas duomenų vientisumas, autentiškumas ir konfidencialumas. Laikmenoje [esančius duomenis turi būti galima nuskaityti] bekontakčiu būdu ir [jie turi būti] apsaugoti, kaip nustatyta Įgyvendinimo sprendime C(2018)7767. Valstybės narės keičiasi reikiama informacija, kad būtų galima patvirtinti laikmenos autentiškumą ir susipažinti su 5 dalyje nurodytais biometriniais duomenimis bei juos patikrinti.
7.   Vaikams iki 12 metų amžiaus reikalavimas duoti pirštų atspaudus gali būti netaikomas.
Vaikams iki 6 metų amžiaus reikalavimas duoti pirštų atspaudus netaikomas.
Asmenims, kurių pirštų atspaudų neįmanoma paimti fiziškai, reikalavimas duoti pirštų atspaudus netaikomas.
<…>“
7.
Reglamento 2019/1157 10 straipsnyje „Biometrinių identifikatorių rinkimas“ nustatyta:
„1.   Biometrinius identifikatorius renka tik kvalifikuoti ir tinkamai įgalioti darbuotojai, paskirti institucijų, atsakingų už tapatybės kortelių ar leidimo gyventi šalyje kortelių išdavimą, siekiant tikslo juos integruoti į labai saugią laikmeną, numatytą 3 straipsnio 5 dalyje <…>
Siekiant užtikrinti biometrinių identifikatorių atitiktį prašymą pateikiančio asmens tapatybei, prašymą pateikiantis asmuo bent vieną kartą per kiekvieno dokumento, dėl kurio pateiktas prašymas, išdavimo procesą atvyksta asmeniškai.
2.   Valstybės narės užtikrina, kad būtų taikomos tinkamos ir veiksmingos biometrinių identifikatorių rinkimo procedūros ir kad jos atitiktų Chartijoje, Žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijoje bei Jungtinių Tautų vaiko teisių konvencijoje nustatytas teises ir principus.
<…>
3.   Tapatybės kortelių arba teisę gyventi šalyje patvirtinančių dokumentų personalizavimo tikslais saugomi biometriniai identifikatoriai laikomi labai saugiai ir tik iki dokumento atsiėmimo dienos ir bet kuriuo atveju ne ilgiau kaip 90 dienų nuo dokumento išdavimo datos, išskyrus atvejus, kai jų reikia duomenų tvarkymo tikslais pagal Sąjungos ir nacionalinę teisę. Pasibaigus šiam laikotarpiui šie biometriniai identifikatoriai nedelsiant ištrinami arba sunaikinami.“
8.
Reglamento 2019/1157 11 straipsnis „Asmens duomenų apsauga ir atsakomybė“ suformuluotas taip:
„1.   Nepažeidžiant [BDAR], valstybės narės užtikrina šio reglamento tikslais renkamų ir saugomų duomenų saugumą, vientisumą, autentiškumą ir konfidencialumą.
2.   Šiame reglamente valdžios institucijos, atsakingos už tapatybės kortelių ir teisę gyventi šalyje patvirtinančių dokumentų išdavimą, yra laikomos [BDAR] 4 straipsnio 7 punkte nurodytu duomenų valdytoju ir yra atsakingos už asmens duomenų tvarkymą.
3.   Valstybės narės užtikrina, kad priežiūros institucijos galėtų visapusiškai vykdyti savo užduotis, kaip nurodyta [BDAR], įskaitant galimybę susipažinti su visais asmens duomenimis bei visa būtina informacija ir galimybę patekti į visas kompetentingų institucijų patalpas ar prieigą prie duomenų tvarkymo įrangos.
<…>
5.   Mašininio nuskaitymo forma pateikiama informacija įrašoma į tapatybės kortelę arba teisę gyventi šalyje patvirtinantį dokumentą tik pagal šį reglamentą ir šiuos dokumentus išduodančios valstybės narės nacionalinę teisę.
6.   Biometriniai duomenys, saugomi tapatybės kortelių bei teisę gyventi šalyje patvirtinančių dokumentų laikmenoje, yra naudojami tik pagal Sąjungos ir nacionalinę teisę, tinkamai įgaliotų kompetentingų nacionalinių institucijų ir Sąjungos agentūrų darbuotojų, siekiant patikrinti:
a)
tapatybės kortelės arba teisę gyventi šalyje patvirtinančio dokumento autentiškumą;
b)
turėtojo tapatybę pagal tiesiogiai prieinamas palyginamas savybes, kai pagal teisės aktus reikalaujama pateikti tapatybės kortelę arba teisę gyventi šalyje patvirtinantį dokumentą.
<…>“
2. BDAR
9.
BDAR 6 straipsnis „Tvarkymo teisėtumas“ suformuluotas taip:
„1.   Duomenų tvarkymas yra teisėtas tik tuo atveju, jeigu taikoma bent viena iš šių sąlygų, ir tik tokiu mastu, kokiu ji yra taikoma:
<…>
c)
tvarkyti duomenis būtina, kad būtų įvykdyta duomenų valdytojui taikoma teisinė prievolė;
d)
tvarkyti duomenis būtina siekiant apsaugoti gyvybinius duomenų subjekto ar kito fizinio asmens interesus;
e)
tvarkyti duomenis būtina siekiant atlikti užduotį, vykdomą viešojo intereso labui arba vykdant duomenų valdytojui pavestas viešosios valdžios funkcijas;
<…>“
10.
BDAR 35 straipsnyje „Poveikio duomenų apsaugai vertinimas“ nustatyta:
„1.   Tais atvejais, kai dėl duomenų tvarkymo rūšies, visų pirma, kai naudojamos naujos technologijos, ir atsižvelgiant į duomenų tvarkymo pobūdį, aprėptį, kontekstą ir tikslus, fizinių asmenų teisėms bei laisvėms gali kilti didelis pavojus, duomenų valdytojas, prieš pradėdamas tvarkyti duomenis, atlieka numatytų duomenų tvarkymo operacijų poveikio asmens duomenų apsaugai vertinimą. Panašius didelius pavojus keliančių duomenų tvarkymo operacijų sekai išnagrinėti galima atlikti vieną vertinimą.
<…>
10.   Jeigu duomenų tvarkymas pagal 6 straipsnio 1 dalies c arba e punktą turi teisinį pagrindą Sąjungos arba valstybės narės teisėje, kuri yra taikoma duomenų valdytojui, ir tokia teisė reglamentuoja atitinkamą konkrečią duomenų tvarkymo operaciją ar operacijų seką, o poveikio duomenų apsaugai vertinimas jau buvo atliktas kaip dalis bendro poveikio vertinimo priimant tą teisinį pagrindą, 1–7 dalys netaikomos, išskyrus atvejus, kai valstybės narės mano, kad prieš pradedant duomenų tvarkymo veiklą būtina atlikti tokį vertinimą.“
3. Direktyva 2004/38
11.
Direktyvos 2004/38 4 straipsnyje „Išvažiavimo teisė“ nustatyta:
„1.   Nepažeidžiant nuostatų dėl kelionės dokumentų, taikomų nacionaliniam pasienio patikrinimui, visi Sąjungos piliečiai, turintys galiojančią tapatybės kortelę ar [galiojantį] pasą, ir jų šeimos nariai, kurie nėra valstybės narės piliečiai ir turi galiojantį pasą, turi teisę išvažiuoti iš valstybės narės teritorijos į kitą valstybę narę.
<…>“
12.
Direktyvos 2004/38 5 straipsnyje „Įvažiavimo teisė“ numatyta:
„1.   Nepažeidžiant nuostatų dėl kelionės dokumentų, taikomų nacionaliniam pasienio patikrinimui, valstybės narės suteikia tapatybės kortelę ar pasą turintiems Sąjungos piliečiams ir pasą turintiems šeimos nariams teisę įvažiuoti į jų teritoriją.
<…>“
B.
Nacionalinė teisė
13.
Reglamento 2019/1157 3 straipsnio 5 dalyje nustatytas įpareigojimas į Vokietijos teisę perkeltas Gesetz über Personalausweise und den elektronischen Identitätsnachweis (Asmens tapatybės kortelių ir elektroninio asmens tapatybės įrodymo įstatymas) (
10
).
14.
PAuswG 1 straipsnio 1 dalyje „Prievolė nustatyti tapatybę; asmens tapatybės nustatymo teisė“ numatyta:
„Vokiečiai, kaip jie apibrėžti Pagrindinio Įstatymo 116 straipsnio 1 dalyje, sulaukę 16 metų ir privalantys registruotis arba neprivalantys registruotis, bet daugiausiai gyvenantys Vokietijoje, privalo turėti asmens tapatybės kortelę. Institucijos, turinčios teisę tikrinti asmens tapatybę, reikalavimu jie privalo pateikti savo asmens tapatybės kortelę. Iš asmens tapatybės kortelių turėtojų negali būti reikalaujama perduoti saugoti savo asmens tapatybės kortelę ar kitaip ją atiduoti. Tai netaikoma institucijoms, turinčioms teisę tikrinti asmens tapatybės nustatymą, taip pat paėmimo ar konfiskavimo atveju.“
15.
PAuswG 5 straipsnio 9 dalyje „Tapatybės kortelės išdavimas“ numatyta:
„Asmens, prašančio išduoti tapatybės kortelę, dviejų pirštų atspaudai, kurie pagal [Reglamentą 2019/1157] turi būti saugomi elektroninėje laikmenoje, – tai tiesiai įspausti kairiojo ir dešiniojo smilių atspaudai, saugomi tapatybės kortelės elektroninėje saugojimo ir tvarkymo laikmenoje. Jeigu smiliaus nėra, piršto atspaudo kokybė nepakankama arba piršto galiukas yra sužeistas, vietoj smiliaus atspaudo turi būti išsaugotas tiesiai įspaustas nykščio, didžiojo piršto arba bevardžio piršto atspaudas. Pirštų atspaudai nesaugomi, jeigu jų neįmanoma paimti dėl medicininių priežasčių, kurios nėra laikinos.“
III. Pagrindinės bylos aplinkybės ir prejudicinis klausimas
16.
2021 m. lapkričio mėn. RL kreipėsi į Landeshauptstadt Wiesbaden su prašymu išduoti naują asmens tapatybės kortelę dėl defektinio jo senosios tapatybės kortelės lusto. Savo prašyme RL konkrečiai prašė, kad ši kortelė būtų išduota neįtraukiant į jos lustą pirštų atspaudų atvaizdo.
17.
Landeshauptstadt Wiesbaden atmetė RL prašymą, motyvuodamas tuo, kad, pirma, pagal Vokietijos teisę asmens tapatybės kortelė lieka galioti, net jeigu jos lustas yra defektinis. Kadangi RL jau turėjo galiojantį asmens tapatybės dokumentą, jis neturėjo teisės gauti naujos asmens tapatybės kortelės. Antra, Landeshauptstadt Wiesbaden nusprendė, kad bet kuriuo atveju asmens tapatybės kortelės negalima išduoti be jos turėtojo pirštų atspaudų atvaizdo, nes nuo 2021 m. rugpjūčio 2 d. pagal PAuswG 5 straipsnio 9 dalį naujų tapatybės kortelių lustuose tapo privaloma jį saugoti.
18.
RL kreipėsi į Verwaltungsgericht Wiesbaden (Vysbadeno administracinis teismas, Vokietija), prašymą priimti prejudicinį sprendimą šioje byloje pateikusį teismą, ir prašė įpareigoti kompetentingą instituciją išduoti jam naują asmens tapatybės kortelę be joje saugomo pirštų atspaudų vaizdo.
19.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kyla abejonių dėl Reglamento 2019/1157 3 straipsnio 5 dalies, kuria grindžiama PAuswG 5 straipsnio 9 dalis, galiojimo, taigi ir dėl pirštų atspaudų rinkimo ir saugojimo Vokietijos asmens tapatybės kortelėse privalomumo. Šiuo klausimu minėtas teismas primena, kad pagal Reglamento (ES) 2019/1157 3 straipsnio 5 dalį valstybių narių išduodamose asmens tapatybės kortelėse turi būti labai saugi laikmena, kurioje sąveikia skaitmenine forma turi būti saugomi šios kortelės turėtojo veido atvaizdas ir dviejų pirštų atspaudai.
20.
Konkrečiai kalbant, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo tris Reglamento 2019/1157 3 straipsnio 5 dalies negaliojimo pagrindus.
21.
Pirma, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kyla klausimas, ar Reglamentas 2019/1157 turėjo būti priimtas remiantis SESV 77 straipsnio 3 dalimi, kurioje numatyta taikyti specialią teisėkūros procedūrą, pagal kurią Taryba sprendžia vieningai, o ne remiantis SESV 21 straipsnio 2 dalimi, susijusia su įprasta teisėkūros procedūra, pagal kurią sprendimą bendrai priima Europos Parlamentas ir Europos Sąjungos Taryba. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pabrėžia, jog sprendime byloje Schwarz Teisingumo Teismas konstatavo, kad EB sutarties 62 straipsnio 2 dalies a punktas, t. y. nuostata, kuri vėliau tapo SESV 77 straipsnio 3 dalimi, buvo tinkamas teisinis pagrindas priimant Reglamentą Nr. 2252/2004, pagal kurį reikalaujama, kad Sąjungos piliečių pirštų atspaudai būtų privalomai renkami ir saugomi pasuose. Taigi šiam teismui kyla klausimas, ar priimant Reglamentą 2019/1157 reikėjo remtis tuo pačiu teisiniu pagrindu.
22.
Antra, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kyla abejonių dėl Reglamento 2019/1157 3 straipsnio 5 dalies suderinamumo su Chartijos 7 ir 8 straipsniais. Minėtas teismas pažymi, kad privalomas pirštų atspaudų rinkimas ir saugojimas asmens tapatybės kortelėse, atsižvelgiant į sprendimą byloje Schwarz, yra šiose dviejose nuostatose įtvirtintų teisių apribojimas. Be to, jo teigimu, toks apribojimas neatitiktų Chartijos 8 straipsnio 2 dalyje ir 52 straipsnio 1 dalyje nustatytų sąlygų, todėl negalėtų būti pateisinamas. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas konkrečiai kelia klausimą, ar Reglamento 2019/1157 3 straipsnio 5 dalimi siekiama teisėto intereso ir ar iš šios nuostatos kylantis įpareigojimas gali būti laikomas tinkamu, būtinu ir proporcingu.
23.
Trečia, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas išreiškia susirūpinimą dėl BDAR 35 straipsnio 10 dalyje numatyto įpareigojimo atlikti poveikio duomenų apsaugai vertinimą. Šis teismas, remdamasis Europos duomenų apsaugos priežiūros pareigūno nuomone dėl pasiūlymo dėl reglamento (
11
), konkrečiai nurodo, kad ši nuostata taikoma Reglamente 2019/1157 numatytam pirštų atspaudų tvarkymui. Tačiau priimdamas šį reglamentą Sąjungos teisės aktų leidėjas neatliko tokio vertinimo.
24.
Šiomis aplinkybėmis Verwaltungsgericht Wiesbaden (Vysbadeno administracinis teismas) nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:
„Ar [Reglamento 2019/1157] 3 straipsnio 5 dalyje nustatytas įpareigojimas paimti pirštų atspaudus ir saugoti juos tapatybės kortelėse yra nesuderinamas su viršesnėmis Sąjungos teisės nuostatomis, visų pirma:
a) SESV 77 straipsnio 3 dalimi;
b) Pagrindinių teisių chartijos 7 ir 8 straipsniais;
c) BDAR 35 straipsnio 10 dalimi,
todėl negalioja remiantis vienu iš šitų pagrindų?“
25.
Teisingumo Teismo kanceliarija prašymą priimti prejudicinį sprendimą gavo 2022 m. vasario 1 d. Rašytines pastabas pateikė Vokietijos, Ispanijos ir Lenkijos vyriausybės, Parlamentas, Taryba ir Europos Komisija, taip pat pareiškėjas pagrindinėje byloje. Teismo posėdis įvyko 2023 m. kovo 14 d.
IV. Vertinimas
26.
Savo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia išsiaiškinti, ar Reglamentas 2019/1157 galioja atsižvelgiant į Sąjungos teisę. Jis visų pirma klausia:
–
pirma, ar SESV 21 straipsnio 2 dalis buvo tinkamas teisinis pagrindas priimti Reglamentą 2019/1157, visų pirma jo 3 straipsnio 5 dalį, pagal jame nurodytą įprastą teisėkūros procedūrą,
–
antra, ar Reglamento 2019/1157 3 straipsnio 5 dalis yra suderinama su Chartijos 7 ir 8 straipsniais, siejamais su jos 52 straipsnio 1 dalimi, ir
–
trečia, tai, ar Reglamento 2019/1157 3 straipsnio 5 dalis atitinka BDAR 35 straipsnio 10 dalyje nustatytą įpareigojimą atlikti poveikio duomenų apsaugai vertinimą.
27.
Kiekvieną iš šių įvairių negaliojimo pagrindų vertinsiu iš eilės.
A.
Reglamento 2019/1157 priėmimo teisinis pagrindas
28.
Pirmasis negaliojimo pagrindas susijęs su Reglamento (ES) 2019/1157 priėmimo teisiniu pagrindu. Iš esmės prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kyla abejonių dėl to, ar šis reglamentas turėjo būti priimtas remiantis SESV 77 straipsnio 3 dalimi, o ne tos pačios Sutarties 21 straipsnio 2 dalimi. Vertinant formaliai, Reglamento (ES) 2019/1157 tinkamo teisinio pagrindo pasirinkimas susijęs su viena ar kita teisėkūros procedūra, taikoma pagal atitinkamą nuostatą.
29.
SESV 21 straipsnis yra šios Sutarties antrojoje dalyje „Nediskriminavimas ir Sąjungos pilietybė“. Jo 1 dalyje numatyta, kad kiekvienas Sąjungos pilietis turi teisę laisvai judėti ir apsigyventi valstybių narių teritorijoje laikydamasis Sutartyse ir joms įgyvendinti priimtose nuostatose nustatytų apribojimų bei sąlygų. Savo ruožtu SESV 21 straipsnio 2 dalyje numatyta, kad jei paaiškėtų, kad šiam tikslui pasiekti Sąjungai reikia imtis veiksmų, o Sutartys nesuteikia tam reikalingų įgaliojimų, Sąjunga gali priimti nuostatas, numatančias padėti naudotis šia teise. Tokiu atveju taikoma įprasta teisėkūros procedūra, pagal kurią sprendimą turi bendrai priimti Parlamentas ir Taryba.
30.
Priešingai, SESV 77 straipsnio 3 dalis, susijusi su „Sienų kontrolės, prieglobsčio ir imigracijos politika“, yra tos pačios Sutarties trečiosios dalies V antraštinėje dalyje „Laisvės, saugumo ir teisingumo erdvė“. Joje nustatyta, kad jei paaiškėja, kad Sąjungai reikia imtis veiksmų, padedančių naudotis SESV 20 straipsnio 2 dalies a punkte nurodyta teise – teise laisvai judėti ir apsigyventi valstybių narių teritorijoje – Taryba gali priimti nuostatas, be kita ko, dėl pasų ir asmens tapatybės kortelių. Atsižvelgiant į SESV 77 straipsnio 3 dalies formuluotę, jos taikymas taip pat priklauso nuo to, ar Sutartyse nėra numatyta reikalingų įgaliojimų. Tokiu atveju taikoma speciali teisėkūros procedūra, pagal kurią Taryba, pasikonsultavusi su Parlamentu, sprendžia vieningai.
31.
Pagal suformuotą Teisingumo Teismo jurisprudenciją Sąjungos teisės akto teisinio pagrindo parinkimas turi būti grindžiamas objektyviais kriterijais, kuriuos galėtų patikrinti teismas ir prie kurių, be kita ko, priskirtinas tokio teisės akto tikslas ir turinys (
12
). Be to, Teisingumo Teismas yra konstatavęs, kad, siekiant nustatyti tinkamą Sąjungos teisės akto teisinį pagrindą, gali būti atsižvelgta į teisinį kontekstą, kuriam esant priimtas naujas teisės aktas, visų pirma dėl to, kad toks kontekstas gali padėti paaiškinti minėto teisės akto tikslą (
13
).
32.
Dėl šios bylos pirmiausia norėčiau pažymėti, jog aplinkybė, kad sprendime byloje Schwarz SESV 77 straipsnio 3 dalis buvo laikoma tinkamu Reglamento Nr. 2252/2004, kuriuo nustatytas privalomas pirštų atspaudų rinkimas ir saugojimas Sąjungos piliečių pasuose (
14
), teisiniu pagrindu, priešingai, nei mano prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, savaime nėra lemiama vertinant, ar Reglamentas 2019/1157 buvo teisingai priimtas remiantis SESV 21 straipsnio 2 dalimi. Teisingumo Teismas, nuosekliai laikydamasi pirma nurodytos jurisprudencijos, konstatavo, kad nustatant teisingą teisinį pagrindą turi būti atsižvelgiama į nagrinėjamo akto tikslą ir turinį, o ne į kitų panašių požymių turinčių Sąjungos teisės aktų teisinį pagrindą (
15
).
33.
Pirma, dėl Reglamento 2019/1157 tikslo pažymėtina, kad jo 1 straipsnyje „Dalykas“ numatyta, kad šiuo reglamentu sugriežtinami saugumo standartai, taikomi, be kita ko, tapatybės kortelėms, kurias valstybės narės išduoda savo piliečiams, kai jie naudojasi laisvo judėjimo teise. Šioje nuostatoje teisės normų pavidalu išreikštos šio reglamento 1–5 konstatuojamosios dalys, kuriose, darant nuorodą į ESS, SESV, Chartijos 45 straipsnį ir Direktyvą 2004/38, nurodytas tikslas palengvinti Sąjungos piliečių naudojimąsi teise laisvai judėti saugioje aplinkoje (
16
).
34.
Visų pirma Reglamento (ES) 2019/1157 4 konstatuojamojoje dalyje pažymima, kad dokumentų klastojimas arba klaidingas esminių faktinių aplinkybių, susijusių su teisės gyventi šalyje sąlygomis, pateikimas nustatyti kaip įprasti su laisvu judėjimu susijusio sukčiavimo atvejai. Be to, Reglamento (ES) 2019/1157 5 konstatuojamojoje dalyje teigiama, kad dokumentų klastojimą ir sukčiavimą lemia dideli valstybių narių išduodamų nacionalinių tapatybės kortelių saugumo lygių skirtumai. Pagal tą pačią konstatuojamąją dalį dėl tokių skirtumų didėja sukčiavimo ir dokumentų klastojimo rizika ir piliečiams kyla praktinių keblumų, kai jie nori pasinaudoti laisvo judėjimo teise. Galiausiai Reglamento 2019/1157 28 konstatuojamojoje dalyje nurodyta, kad sugriežtinus saugumo standartus valdžios institucijoms ir privatiems subjektams turėtų būti suteikta pakankamai garantijų, kad jie galėtų pasitikėti asmens tapatybės kortelių autentiškumu, kai Sąjungos piliečiai jas naudoja tapatybės nustatymo tikslais.
35.
Antra, dėl šio Reglamento 2019/1157 turinio pažymėtina, kad šiame reglamente numatytas privalomas pirštų atspaudų atvaizdo rinkimas ir saugojimas, kuris nagrinėjamas šioje byloje, priskiriami platesnės grupės priemonėms, taikomoms naujai išduodamos nacionalinėms asmens tapatybės kortelėms, kurių dauguma išvardytos 3 straipsnyje „Saugumo standartai, forma, specifikacijos“.
36.
Atsižvelgiant į Reglamento 2019/1157 17 konstatuojamąją dalį, atrodo, kad šiomis priemonėmis siekiama saugumo tikslų, būtinų dokumento autentiškumui patikrinti ir asmens tapatybei nustatyti (
17
). Šiuo klausimu Reglamento 2019/1157 18 konstatuojamojoje dalyje taip pat paaiškinta, kad biometrinių duomenų, t. y. veido ir dviejų pirštų atspaudų atvaizdų, saugojimas tapatybės kortelėse yra tinkamas patikimo tapatybės nustatymo ir autentiškumo patvirtinimo derinys, dėl kurio kyla mažesnė sukčiavimo rizika, siekiant padidinti tapatybės kortelių saugumą.
37.
Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad Reglamento 2019/1157 tikslas, kurį numatė Parlamentas ir Taryba, iš esmės buvo palengvinti Sąjungos piliečių teisę vykti į bet kurią valstybę narę ir joje gyventi su savo asmens tapatybės kortele ir remtis šia kortele kaip autentišku ir patikimu jų tapatybės įrodymu. Tokias formuluotes Komisija vartojo ir savo pasiūlyme dėl reglamento (
18
), kuriame, kaip ir Reglamente 2019/1157, pabrėžiama būtinybė sumažinti padirbinėjimo ir dokumentų klastojimo riziką, siekiant pagerinti šių kortelių pripažinimą kitose valstybėse narėse nei ta, kuri jas išduoda (
19
). Atsižvelgiant į Reglamento 2019/1157 nuostatas, šis tikslas turėjo būti pasiektas į nacionalines tapatybės korteles įtraukiant bendras apsaugos priemones, kurios tame pačiame reglamente skirstomos: į i) minimalius saugumo standartus ir formą ir ii) sugriežtintus saugumo standartus (
20
). Pastaroji kategorija apėmė privalomą pirštų atspaudų rinkimą ir jų atvaizdo saugojimą labai saugioje laikmenoje.
38.
Lieka atsakyti į klausimą, ar, atsižvelgiant į mano nurodytus Reglamento 2019/1157 tikslą ir turinį, Sąjungos teisės aktų leidėjas teisingai laikė SESV 21 straipsnio 2 dalį tinkamu teisiniu pagrindu šiam reglamentui priimti. Atsižvelgiant į šios išvados 29 punkte nurodytą šios nuostatos formuluotę, šis klausimas reikštų, kad Teisingumo Teismas pirmiausia turėtų išnagrinėti, ar Reglamentas 2019/1157 gali būti laikomas teisingai priimtu siekiant palengvinti naudojimąsi teise laisvai judėti ir gyventi valstybių narių teritorijoje, antra, ar šiam tikslui pasiekti buvo būtina imtis Sąjungos veiksmų, ir, trečia, ar Sutartyse nebuvo numatyta reikalingų įgaliojimų.
1. Naudojimosi laisvo judėjimo teise palengvinimas
39.
Pirma, dėl klausimo, ar Reglamentas 2019/1157 buvo teisingai priimtas siekiant palengvinti naudojimąsi teise laisvai judėti, svarbu priminti, kad pagal Direktyvos 2004/38 4 straipsnį kiekvienas Sąjungos pilietis turi teisę išvykti iš valstybės narės teritorijos į kitą valstybę narę (toliau – teisė išvykti). Be to, pagal šios direktyvos 5 straipsnį valstybės narės turi leisti Sąjungos piliečiui atvykti į jų teritoriją (toliau – teisė atvykti). Kaip pabrėžta Direktyvoje 2004/38 ir pakartota Reglamento 2019/1157 2 konstatuojamojoje dalyje, abi teisės sudaro pačią teisės laisvai judėti esmę, taigi ir vieną iš Sąjungos pilietybės ramsčių.
40.
Vis dėlto pagal šias nuostatas norint pasinaudoti teise išvykti ir atvykti reikalaujama pateikti galiojančius asmens tapatybės kortelę arba pasą. Kaip Teisingumo Teismas nurodė savo jurisprudencijoje, šiuo reikalavimu siekiama supaprastinti problemų, susijusių su teisės gyventi šalyje įrodymu, sprendimą tiek Sąjungos piliečiams, tiek nacionalinėms valdžios institucijoms (
21
). Taigi valstybių narių pasitikėjimas Sąjungos piliečio įleidimu į atitinkamą jų teritoriją ir galiausiai šio piliečio naudojimusi teise laisvai judėti priklauso nuo jo asmens tapatybės kortelės ar paso patikimumo, kiek tai susiję su autentiškumu ir tapatybės nustatymu (
22
). Juo labiau taip yra, kaip matyti iš Reglamento 2019/1157 4 konstatuojamosios dalies, nes pagal Direktyvą 2004/38 sukčiavimo atveju valstybėms narėms leidžiama atsisakyti suteikti, panaikinti arba atimti bet kokią šia direktyva suteiktą teisę (
23
).
41.
Be to, svarbu nepamiršti, kad naudojimasis teise laisvai judėti neapsiriboja patikrinimais kertant sieną (
24
) ar administracine registracija, kaip iš esmės teigia pareiškėjas. Teisė laisvai judėti ir gyventi šalyje suteikia Sąjungos piliečiams galimybę įsitraukti į kitų priimančiosios valstybės narės gyventojų kasdienį gyvenimą. Taigi nacionalinės tapatybės kortelės atlieka tas pačias funkcijas kaip ir šiems gyventojams, o tai reiškia, kad tik patikimas ir autentiškas tapatybės įrodymas, išduotas laikantis bendrų formos ir saugumo standartų, palengvina visapusišką naudojimąsi judėjimo laisve. Nesant tokios bendros formos ir standartų ir atsižvelgiant į tai, kad šiuo metu Sąjungoje galiojančios nacionalinės tapatybės kortelės nėra vienodos, kaip tai nagrinėsiu toliau šioje išvadoje (
25
), gali lengviau kilti kliūčių ir sunkumų, o tai yra pagrindinė Reglamento 2019/1157 5 konstatuojamojoje dalyje aprašyta problema.
42.
Šiuo klausimu geras to pavyzdys yra nacionalinių tapatybės kortelių naudojimas siekiant įgyti galimybę pasinaudoti viešųjų ar privačiųjų subjektų teikiamomis paslaugomis priimančiojoje valstybėje narėje, ypač jeigu pagal nacionalinę teisę tokiam tapatybės nustatymui reikalaujama tapatybės nustatymo dokumento. Pavyzdžiui, taip yra siekiant pasinaudoti tokiomis viešosiomis paslaugomis, kaip sveikatos priežiūros paslaugos arba tvarkant reikalus su bankais, oro vežėjais, pasilinksminimo vietomis, viešbučiais ir kitomis apgyvendinimo įstaigomis ir pan. Be to, nacionalinių tapatybės kortelių naudojimas labai svarbus siekiant naudotis teisėmis, glaudžiai susijusiomis su teise laisvai judėti ir gyventi šalyje, pavyzdžiui, teise balsuoti ir kandidatuoti Europos ir savivaldos rinkimuose (
26
).
43.
Šiomis aplinkybėmis, atsižvelgdama į Reglamento 2019/1157 tikslą ir turinį, nemanau, kad šis reglamentas visiškai nesusijęs su tikslu palengvinti naudojimąsi teise laisvai judėti. Kaip tik yra priešingai: nacionalinių tapatybės kortelių formos suvienodinimas ir jų patikimumo didinimas taikant saugumo standartus, įskaitant nustatytus Reglamento 2019/1157 3 straipsnio 5 dalyje, turi tiesioginį poveikį naudojimuisi šia teise, nes šios kortelės tampa patikimesnės – tiek techniniu, tiek visuomenės suvokimo požiūriu, – kaip labai teisingai pažymi Komisija, todėl valstybių narių valdžios institucijoms ir paslaugas teikiantiems subjektams lengviau jas pripažinti (
27
). Galiausiai taip sumažinami judiems Sąjungos piliečiams kylantys nepatogumai, išlaidos ir administracinės kliūtys.
44.
Be to, trumpai pridursiu, kad net jei pasai, dėl kurių jau privalomai renkami ir saugomi pirštų atspaudai pagal Reglamentą Nr. 2252/2004, yra dokumentai, kurie gali būti alternatyviai naudojami Sąjungos piliečiams naudojantis laisvo judėjimo teise, tai nereiškia, kad nacionalinės asmens tapatybės kortelės negali atitikti to paties tikslo pagal Direktyvą 2004/38 (
28
) ir kad (anot Sąjungos teisės aktų leidėjo) šioms kortelėms gali reikėti labiau suderintų formatų ir saugumo standartų, kad jos būtų patikimesnės, todėl lengviau pripažįstamos.
45.
Taigi, mano nuomone, SESV 21 straipsnio 2 dalyje numatyta pirmoji sąlyga, t. y. reikalavimas, kad Reglamentas 2019/1157 būtų teisingai priimtas siekiant palengvinti naudojimąsi teise laisvai judėti ir apsigyventi valstybių narių teritorijoje, yra įvykdyta.
2. Dėl būtinybės imtis veiksmų
46.
Antra, dėl klausimo, ar Europos Sąjungos veiksmai buvo būtini siekiant tikslo palengvinti naudojimąsi teise laisvai judėti, reikia pažymėti, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas konkrečiai nenurodė šio aspekto ir pareiškėjas pagrindinėje byloje jo neginčijo. Bet kuriuo atveju norėtųsi atkreipti Teisingumo Teismo dėmesį į Komisijos atliktą poveikio vertinimą, pridėtą prie šios institucijos pasiūlymo dėl reglamento (
29
).
47.
Tame vertinime Komisija paaiškina, kad Sąjungos piliečiai vis labiau juda Sąjungoje ir už jos ribų, o tai, be abejo, yra svarbus Europos integracijos laimėjimas (
30
). Šiuo klausimu Komisija pabrėžia, kad nors Direktyva 2004/38 buvo nustatytos naudojimosi teise laisvai judėti ir gyventi šalyje sąlygos, joje nebuvo reglamentuota nacionalinių asmens tapatybės kortelių forma ir saugumo standartai, todėl Sąjungoje teisėtai cirkuliuoja daugiau kaip 250 šių kortelių versijų (
31
). Tokiomis aplinkybėmis Komisijos poveikio vertinime kaip problemos, trukdančios naudotis teise laisvai judėti, įvardytas nepakankamas valstybių narių nacionalinių tapatybės kortelių pripažinimas, dokumentų klastojimo atvejų daugėjimas, šių kortelių autentiškumo nepatvirtinimas ir jų išdavimo bei administravimo sudėtingumas (
32
). Komisijos vertinime daroma išvada, kad nors didėja poreikis naudoti nacionalines tapatybės korteles, nesiėmus tinkamų veiksmų išliktų didelių sunkumų naudojantis laisvo judėjimo teisėmis arba jų padaugėtų (
33
).
48.
Mano nuomone, pirma nurodyti aspektai, plačiau aptarti Komisijos poveikio vertinime, rodo, kad Sąjungos piliečiai vis dažniau naudojasi laisvo judėjimo teisėmis, o tai yra gerai žinomas faktas. Be to, šie aspektai išryškina esamus sunkumus ir riziką, kylančią naudojantis šiomis teisėmis, nes skiriasi nacionalinių tapatybės kortelių forma ir apsaugos priemonės. Atsižvelgiant į Sąjungos teisės aktų leidėjui suteiktą plačią diskreciją atlikti sudėtingus vertinimus (
34
), neturėtų kilti abejonių dėl to, kad Parlamentas ir Taryba nesuklydo nusprendę, kad tikslui palengvinti naudojimąsi judėjimo laisve pasiekti yra būtini Sąjungos veiksmai.
49.
Taigi, mano nuomone, SESV 21 straipsnio 2 dalyje nustatyta antroji sąlyga taip pat yra įvykdyta.
3. Būtini įgaliojimai
50.
Trečia, Sąjungos akto priėmimas remiantis SESV 21 straipsnio 2 dalimi siejamas su sąlyga, kad „Sutartys nesuteikia tam reikalingų įgaliojimų“. Nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas laikosi pozicijos, kad SESV 77 straipsnio 3 dalis yra konkretesnis teisinis pagrindas siekiant nustatyti naujas valstybių narių nacionalinių asmens tapatybės kortelių apsaugos priemones. Dėl šios priežasties tas teismas mano, kad priimant Reglamentą 2019/1157 vietoj SESV 21 straipsnio 2 dalies kaip teisiniu pagrindu turėjo būti remiamasi SESV 77 straipsnio 3 dalimi.
51.
Pirmiausia norėčiau priminti, kad pagal suformuotą jurisprudenciją negalima remtis dvigubu teisiniu pagrindu, kai kiekvieno teisinio pagrindo atveju numatytos procedūros yra nesuderinamos tarpusavyje (
35
). Šioje byloje pagal SESV 21 straipsnio 2 dalį ir pagal SESV 77 straipsnio 3 dalį taikytinos teisėkūros procedūros yra tarpusavyje nesuderinamos, o tai reiškia, kad rėmimasis pirmąja iš šių nuostatų priimant Reglamentą 2019/1157 negalėtų būti patvirtintas, jei Teisingumo Teismas nuspręstų, kad tinkamas šio akto priėmimo teisinis pagrindas turėjo būti SESV 77 straipsnio 3 dalis.
52.
Bet kuriuo atveju, atsižvelgdama į SESV 77 straipsnio 3 dalies formuluotę ir sistemą, taip pat į pačios šios Sutarties struktūrą, nemanau, kad reikėtų pritarti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo pozicijai.
53.
Pirma, kaip nurodyta šios išvados 30 punkte, SESV 77 straipsnio 3 dalis yra SESV trečiosios dalies V antraštinės dalies „Laisvės, saugumo ir teisingumo erdvė“ 2 skyriuje „Sienų kontrolė, prieglobstis ir imigracija“. Prieš šią nuostatą yra SESV 77 straipsnio 1 dalis, kurioje numatyta, kad Sąjunga kuria politiką, siekdama tam tikrų tikslų, iš esmės susijusių su patikrinimais kertant sieną. Ji taip pat yra prieš SESV 77 straipsnio 2 dalį, pagal kurią Parlamentui ir Tarybai leidžiama pagal įprastą teisėkūros procedūrą patvirtinti su ta pačia politika susijusias priemones.
54.
Taigi SESV 77 straipsnio bendras turinys ir sistema leidžia manyti, kad nors šio straipsnio 3 dalyje Tarybai suteikiama kompetencija priimti nuostatas dėl pasų ir asmens tapatybės kortelių, siekiant palengvinti naudojimąsi teise laisvai judėti ir gyventi šalyje, ši kompetencija turi būti suprantama kaip susijusi su sienų kontrolės politikos kontekstu. Bet kokia platesnė nei tokio specialaus turinio Sąjungos priemonė, neatsižvelgiant į taikytinos teisėkūros procedūros reikalavimus, nepatektų į SESV 77 straipsnio 3 dalies taikymo sritį.
55.
Nagrinėjamu atveju vienodų nacionalinių tapatybės kortelių saugumo standartų, formos ir specifikacijų, įskaitant nustatytuosius Reglamento 2019/1157 3 straipsnio 5 dalyje, nustatymas tikrai gali turėti įtakos patikrinimams kertant sieną (
36
). Vis dėlto, kaip jau nurodžiau šioje išvadoje, minėtas reglamentas apima platesnę Sąjungos piliečių gyvenimo sritį, todėl jo negalima apriboti tik pasienio kontrolės sritimi. Šiuo klausimu galėtų būti naudinga priminti, kad jeigu išnagrinėjus Sąjungos teisės aktą paaiškėja, kad juo siekiama kelių tikslų ir jei vieną iš jų galima laikyti pagrindiniu ar vyraujančiu, o kiti yra tik papildomi, teisės aktas turi būti grindžiamas tik vienu teisiniu pagrindu, t. y. tuo, kuris atitinka pagrindinį šio teisės akto tikslą (
37
). Kiek tai susiję su Reglamentu 2019/1157, man atrodo akivaizdu, kad jis daro poveikį teisei laisvai judėti ir gyventi šalyje daugeliu įvairių aspektų ir turi tik dalinį poveikį patikrinimams kertant sieną.
56.
Antra, svarbu pažymėti, kad pagal SESV 77 straipsnio 3 dalį ši nuostata taikoma tik tuo atveju, jei įgaliojimai, būtini jos tikslui pasiekti, nenumatyti kitose Sutarčių nuostatose, o tai yra papildoma sąlyga, suformuluota analogiškai SESV 21 straipsnio 2 dalies tekstui. Kyla klausimas, kuri nuostata yra konkretesnė – SESV 21 straipsnio 2 dalis arba SESV 77 straipsnio 3 dalis, kiek tai susiję, be kita ko, su teise laisvai judėti ir gyventi valstybių narių teritorijoje.
57.
Šiuo klausimu norėčiau pabrėžti, pirma, kad SESV 77 straipsnio 3 dalyje aiškiai daroma nuoroda į tos pačios Sutarties 20 straipsnį, kuriame įtvirtinta Sąjungos pilietybė, būtent į jo 2 dalies a punktą, kuriame numatyta, kad ši pilietybė apima teisę laisvai judėti ir gyventi valstybių narių teritorijoje. Toliau SESV 77 straipsnio 3 dalyje nustatyta, kad Taryba įgaliojama priimti nuostatas, susijusias, be kita ko, su tapatybės kortelėmis, siekiant palengvinti SESV 20 straipsnio 2 dalies a punkte nurodytą teisę, jei Sutartyse nenumatyta tam reikalingų įgaliojimų. Savo ruožtu, kaip nurodžiau, SESV 21 straipsnyje išplėstas SESV 20 straipsnio 2 dalies a punkto turinys, be kita ko, numatant, kad pastarojoje nuostatoje nurodytai teisei taikomi Sutartyse ir joms įgyvendinti priimtose nuostatose numatyti apribojimai ir sąlygos, visų pirma remiantis jo 2 dalimi. Taigi šiomis aplinkybėmis esu linkusi manyti, kad, kiek tai susiję su SESV 20 straipsnio 2 dalimi, tos pačios Sutarties 21 straipsnis yra konkretesnė nuostata, dėl kurios SESV 77 straipsnio 3 dalyje nustatyta papildoma sąlyga, taigi ir joje numatyta speciali teisėkūros procedūra, yra netaikytina.
58.
Vis dėlto, kaip teigia Komisija, papildomos sąlygos, kylančios iš SESV 21 straipsnio 2 dalies, pagal kurią leidžiama priimti nuostatas, skirtas laisvam asmenų judėjimui palengvinti, išskyrus atvejus, kai Sutartyse numatyti šiuo tikslu reikalingi įgaliojimai, taikymo sritis yra apibrėžta SESV trečios dalies IV antraštinėje dalyje esančiuose SESV straipsniuose, t. y. 45 straipsnyje, susijusiame su laisvu darbuotojų judėjimu, ir 49 bei 56 straipsniuose, susijusiuose su įsisteigimo laisve ir laisve teikti paslaugas kitos valstybės narės teritorijoje. Tai matyti vertinant sistemiškai, turint omenyje dubliavimosi riziką dėl Sutarties nuostatų, susijusių, viena vertus, su Sąjungos piliečių teise laisvai judėti ir gyventi Sąjungoje ir, kita vertus, laisvo judėjimo teisėmis kaip svarbiausiais vidaus rinkos elementais. Beje, tokį supratimą patvirtina Teisingumo Teismo jurisprudencija (
38
), kurioje pripažįstama, kad SESV 21 straipsnio konkreti išraiška yra nuostatos, kuriomis užtikrinamas laisvas judėjimas, o tai iš esmės reiškia, kad jeigu atvejis patenka į vienos iš šių nuostatų taikymo sritį, SESV 21 straipsnis netenka savo pozicijos kaip tinkamas teisinis pagrindas priimti nuostatas, kuriomis siekiama palengvinti teisę laisvai judėti ir gyventi šalyje (
39
).
59.
Galiausiai norėčiau trumpai pažymėti, jog tai, kad, kaip pabrėžia prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, SESV 77 straipsnio 3 dalies tekste konkrečiai nurodytos asmens tapatybės kortelės, neturi lemiamos reikšmės tam, kad ši nuostata būtų laikoma konkretesne nuostata pagal SESV 21 straipsnio 2 dalį. Juk SESV 77 straipsnio 3 dalyje taip pat nurodyti, pavyzdžiui, leidimai gyventi, kurių vienoda forma, be kita ko, trečiųjų šalių piliečiams, nustatyta Reglamente Nr. 1030/2002 (
40
), įskaitant minimalias apsaugines savybes ir pareigą saugoti biometrinius duomenis. Vis dėlto šis reglamentas ir jo pakeitimai buvo priimti per įprastą teisėkūros procedūrą pagal EB sutarties 63 straipsnio 3 punktą, vėliau tapusiu SESV 79 straipsniu, o ne remiantis prieš SESV 77 straipsnio 3 dalį galiojusios nuostatos formuluote. Taip yra todėl, kad leidimai gyventi šalyje yra dokumentai, skirti naudoti juos išdavusios valstybės narės viduje, o ne patikrinimams kertant sieną, kaip dažniausiai yra nacionalinių tapatybės kortelių atveju.
60.
Tuo remiantis darytina išvada, kad SESV 77 straipsnio 3 dalis nėra konkretesnė nuostata, kuria siekiama palengvinti naudojimąsi teise laisvai judėti ir gyventi valstybių narių teritorijoje, palyginti su SESV 21 straipsnio 2 dalimi, todėl šioje nuostatoje nurodyta trečioji sąlyga yra įvykdyta.
61.
Atsižvelgdama į tai, kas išdėstyta, ir kadangi mano siūloma analizė atskleidžia, kad iš SESV 21 straipsnio 2 dalies formuluotės aiškiai kylančios trys sąlygos yra įvykdytos, darau išvadą, kad pasinaudodami šia nuostata kaip Reglamento 2019/1157 teisiniu pagrindu Taryba ir Parlamentas teisingai priėmė šį reglamentą.
62.
Remdamasis prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nurodytu pirmuoju pagrindu Teisingumo Teismas neturėtų pripažinti Reglamento 2019/1157, visų pirma jo 3 straipsnio 5 dalies, negaliojančiais.
B.
Chartijos 7 ir 8 straipsniai
63.
Nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą nurodytas antrasis negaliojimo pagrindas susijęs su tuo, ar įpareigojimas rinkti ir saugoti dviejų pirštų atspaudų atvaizdą valstybių narių naujai išduodamose tapatybės kortelėse pagal Reglamento 2019/1157 3 straipsnio 5 dalį yra nepagrįstas Chartijos 7 ir 8 straipsnių, siejamų su jos 52 straipsnio 1 dalimi, apribojimas.
1. Apribojimas
64.
Pagal Chartijos 7 straipsnį kiekvienas asmuo turi teisę į tai, kad būtų gerbiamas jo privatus ir šeimos gyvenimas, būsto neliečiamybė ir komunikacijos slaptumas. Pagal jos 8 straipsnio 1 dalį kiekvienas turi teisę į savo asmens duomenų apsaugą. Nors abi nuostatos skirtos dviem skirtingoms pagrindinėms teisėms, Teisingumo Teismas jas paprastai taiko kartu, kai, kaip šiuo atveju, nagrinėja Europos ar nacionalinės teisės nuostatų, susijusių su asmens duomenų tvarkymu, atitiktį Chartijai (
41
).
65.
Teisingumo Teismas taip pat yra pareiškęs, kad Chartijos 7 ir 8 straipsniuose pripažinta teisė į privataus gyvenimo gerbimą tvarkant asmens duomenis apima visą informaciją apie fizinį asmenį, kurio tapatybė yra arba gali būti nustatyta (
42
). Akivaizdu, kad tai taikoma Reglamente 2019/1157 reglamentuotiems biometriniams identifikatoriams, visų pirma skaitmeniniams pirštų atspaudams, kurie suteikia unikalios informacijos apie asmenis, leidžiančios tiksliai juos identifikuoti (
43
).
66.
Be to, sprendime byloje Schwarz Teisingumo Teismas konstatavo, kad privalomas pirštų atspaudų įtraukimas į valstybių narių naujai išduotus pasus, kaip reikalaujama pagal Reglamentą Nr. 2252/2004, turi būti laikomas asmens duomenų tvarkymu ir kad šis įtraukimas yra Chartijos 7 ir 8 straipsniais užtikrinamų teisių apribojimas (
44
). Visų šios bylos šalių nuomone, šis teismo sprendimas leidžia manyti, kad Reglamente (ES) 2019/1157, kuriame nustatytos panašios priemonės, susijusios su nacionalinėmis tapatybės kortelėmis, įtvirtintas abiejų pagal šiuos straipsnius saugomų pagrindinių teisių apribojimas.
67.
Konkrečiau kalbant, pažymėtina, kad šis apribojimas turėtų būti apibrėžtas remiantis dviem priemonėmis, numatytomis Reglamento 2019/1157 3 straipsnio 5 dalyje, t. y. pirma, pačiu pirštų atspaudų rinkimu, kurio procedūra patikslinta šio reglamento 10 straipsnio 1 dalyje, ir, antra, galutiniu šių pirštų atspaudų įtraukimu į labai saugią laikmeną kiekvienoje valstybių narių naujai išduotoje asmens tapatybės kortelėje (
45
).
68.
Be to, kaip nurodo Parlamentas, reikėtų atsižvelgti į Reglamento 2019/1157 10 straipsnio 3 dalyje nurodytą priemonę. Iš esmės šioje nuostatoje numatyta, kad biometrinius identifikatorius, saugomus asmens tapatybės kortelių personalizavimo tikslais, valdžios institucijos turi saugoti tol, kol jos turėtojas atsiims asmens tapatybės kortelę, ir bet kuriuo atveju ne ilgiau kaip 90 dienų nuo dokumento išdavimo datos. Taigi šių identifikatorių saugojimas padidina nepagrįstos valdžios institucijų prieigos prie biometrinių identifikatorių, nurodytų Reglamento 2019/1157 3 straipsnio 5 dalyje, riziką, todėl jos nereikėtų nepaisyti nagrinėjant šioje nuostatoje nustatytą Chartijos 7 ir 8 straipsniuose užtikrinamų teisių apribojimą.
69.
Galiausiai Reglamento 2019/1157 11 straipsnio „Asmens duomenų apsauga ir atsakomybė“ 6 dalyje, be kita ko, numatyta galimybė kompetentingoms nacionalinėms institucijoms ir Sąjungos agentūroms naudoti nacionalines tapatybės korteles su saugomais pirštų atspaudais, siekiant patikrinti kortelės autentiškumą ir turėtojo tapatybę. Dar kartą pažymėtina, kad būtent tokio naudojimo atveju gali kilti grėsmė biometriniams identifikatoriams, surinktiems pagal Reglamento 2019/1157 3 straipsnio 5 dalį.
70.
Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad siekdamas apibrėžti šioje byloje nustatytą Chartijos 7 ir 8 straipsniuose užtikrinamų teisių apribojimą ir patikrinti, ar šis apribojimas gali būti pateisinamas, Teisingumo Teismas turėtų nagrinėti ne tik pirštų atspaudų rinkimą ir jų įtraukimą į valstybių narių naujai išduodamas nacionalines tapatybės korteles, bet ir dvi papildomas priemones, kurios dėl glaudaus ryšio su biometriniais identifikatoriais, kuriems taikoma Reglamento 2019/1157 3 straipsnio 5 dalis, kiek tai susiję su saugojimu ir tolesniu naudojimu, neturėtų būti paliktos nuošalyje, vykdant šį nagrinėjimą.
2. Dėl apribojimo pateisinimo
71.
Dėl klausimo, ar iš Reglamento 2019/1157 kylantis pirma nurodytas apribojimas gali būti pateisinamas, pirmiausia reikėtų pažymėti, kad pagal Chartijos 8 straipsnio 2 dalį leidžiama tvarkyti asmens duomenis, jeigu duomenų subjektas tam pritaria arba kai taikomas kitas įstatyme numatytas teisėtas pagrindas. Šiuo atveju akivaizdu, kad valstybių narių piliečiai, prašantys išduoti nacionalinę asmens tapatybės kortelę, negali prieštarauti jų pirštų atspaudų tvarkymui dėl Reglamento 2019/1157 3 straipsnio 5 dalyje numatytų priemonių privalomojo pobūdžio (
46
). Taigi reikia išsiaiškinti, ar toks tvarkymas gali būti pateisinamas remiantis kuriuo nors kitu teisėtu teisiniu pagrindu.
72.
Pagal suformuotą Teisingumo Teismo jurisprudenciją Chartijos 7 ir 8 straipsniuose įtvirtintos teisės nėra absoliučios ir turi būti vertinamos atsižvelgiant į jų socialinį tikslą (
47
). Šiuo klausimu Chartijos 52 straipsnio 1 dalies pirmame sakinyje numatyta, kad bet koks šios Chartijos pripažintų teisių ir laisvių įgyvendinimo apribojimas turi būti numatytas įstatymo ir nekeisti šių teisių ir laisvių esmės. Šio straipsnio antrame sakinyje pridurta, kad, remiantis proporcingumo principu, apribojimai galimi tik tuo atveju, kai jie būtini ir tikrai atitinka Sąjungos pripažintus bendrus interesus arba reikalingi kitų teisėms ir laisvėms apsaugoti (
48
).
73.
Nagrinėjamu atveju, kaip pripažįsta prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, nekyla jokio klausimo dėl Chartijos 52 straipsnio 1 dalies pirmame sakinyje nustatytų reikalavimų. Iš tiesų iš Reglamento 2019/1157 kylantys jos 7 ir 8 straipsnių apribojimai yra numatyti įstatyme, jo forma – reglamentas, kuris Vokietijos Federacinės Respublikos atveju net buvo perkeltas į nacionalinę teisę (
49
). Be to, atsižvelgiant į įvairias Reglamento 2019/1157 3 straipsnio 5 dalyje, 10 straipsnio 1 ir 3 dalyse ir 11 straipsnio 6 dalyje numatytas garantijas, visų pirma susijusias su pirštų atspaudų rinkimu, saugojimu ir naudojimu naujai išduotose nacionalinėse tapatybės kortelėse, kaip apibūdinsiu toliau (
50
), šiose dviejose nuostatose įtvirtintų teisių esmė nekeičiama.
74.
Lieka atsakyti į klausimą, ar šie apribojimai atitinka proporcingumo principą ir, konkrečiai kalbant, ar jie yra būtini ir tikrai atitinka Sąjungos pripažintus bendrojo intereso tikslus pagal Chartijos 52 straipsnio 1 dalies antrą sakinį.
75.
Dėl klausimo, ar iš Reglamento 2019/1157 kylantys apribojimai atitinka bendrojo intereso tikslą, analizuodama pirmąjį negaliojimo pagrindą (
51
) paaiškinau, kad šiuo reglamentu siekiama palengvinti Sąjungos piliečių teisę laisvai judėti, nacionalines tapatybės korteles padarant patikimesnes autentiškumo ir tapatybės nustatymo aspektu. Iš esmės iš Reglamento 2019/1157 1 straipsnio, siejamo, be kita ko, su jo 4, 5, 18 ir 28 konstatuojamosiomis dalimis, matyti, kad nacionalinių tapatybės kortelių formos ir apsaugos priemonių vienodumo stoka padidina dokumentų klastojimo ir sukčiavimo riziką, kurios prevencija yra šio reglamento tikslas, siekiant skatinti šių kortelių pripažinimą kitose valstybėse narėse nei jas išdavusi valstybė narė.
76.
Taigi manau, kad atsižvelgiant į tai, jog naujai išduotose nacionalinėse tapatybės kortelėse renkant ir saugant pirštų atspaudus, kaip numatyta Reglamento 2019/1157 3 straipsnio 5 dalyje, siekiama neleisti, kad šios kortelės taptų kitų asmenų nei tikrasis jų turėtojas klastojimo ar nesąžiningo naudojimo taikiniu ir taip palengvinti naudojimąsi, be kita ko, Chartijos 45 straipsnyje įtvirtinta teise laisvai judėti, Reglamente 2019/1157 nustatytais apribojimais siekiama bendrojo intereso tikslo, kaip tai suprantama pagal Chartijos 52 straipsnio 1 dalį (
52
). Teisingumo Teismas pateikė panašų išaiškinimą sprendime byloje Schwarz (
53
), kuri, mano nuomone, yra analogiška šiai bylai.
77.
Dėl Reglamente 2019/1157 nustatytų apribojimų proporcingumo reikia pažymėti, kad iš suformuotos Teisingumo Teismo jurisprudencijos matyti, jog pagal proporcingumo principą reikalaujama, kad Sąjungos institucijų veiksmai būtų tinkami atitinkamais teisės aktais siekiamiems teisėtiems tikslams įgyvendinti ir neviršytų to, kas tinkama ir būtina šiems tikslams pasiekti (
54
).
78.
Be to, kai kalbama apie pagrindinių teisių suvaržymus, Sąjungos teisės aktų leidėjo diskrecija gali būti apribota atsižvelgiant į tam tikrus veiksnius, tarp jų, be kita ko, atitinkamą sritį, Chartija užtikrinamos atitinkamos teisės pobūdį, apribojimo pobūdį, dydį ir tikslą (
55
).
79.
Nagrinėjamu atveju tiesa, kad pirštų atspaudų paėmimas ir saugojimas naujai išduodamose nacionalinėse tapatybės kortelėse savaime nėra ypač griežtos priemonės, vertinant iš Chartijos 7 ir 8 straipsniais garantuojamų teisių apribojimo perspektyvos. Juk galiausiai, pirma, pirštų atspaudų paėmimas nėra intymaus pobūdžio veiksmas (
56
) ir, antra, naujai išduotoje kortelėje saugomi biometriniai identifikatoriai pagal Reglamentą 2019/1157 lieka tik kortelės turėtojo dispozicijoje.
80.
Vis dėlto Reglamentu 2019/1157 nustatytas apribojimas susijęs su asmens duomenų apsauga, kuri, remiantis Teisingumo Teismo jurisprudencija, atlieka svarbų vaidmenį atsižvelgiant į pagrindinę teisę į privataus gyvenimo gerbimą (
57
). Be to, priemonės, kurių imamasi paimant ir išsaugant pirštų atspaudus, kaip nurodžiau šios išvados 68 ir 69 punktuose, gali padidinti nederamos valdžios institucijų prieigos prie biometrinių identifikatorių ir piktnaudžiavimų šiuo klausimu riziką. Galiausiai, kaip pažymi prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, reikėtų atsižvelgti į bendrą Reglamento 2019/1157 poveikį Europos Sąjungos gyventojams, nes jame nustatytas įpareigojimas į naujai išduodamas tapatybės korteles įtraukti pirštų atspaudų atvaizdą gali paveikti iki 85 % Sąjungos piliečių, atsižvelgiant į privalomąjį tokių kortelių pobūdį daugumoje valstybių narių (
58
).
81.
Dėl visų šių priežasčių Sąjungos teisės aktų leidėjo diskrecija, mano nuomone, turėtų būti laikoma ribota, todėl šios diskrecijos kontrolė turėtų būti griežta. Atsižvelgdama į tai manau, kad iš Reglamento 2019/1157, visų pirma jo 3 straipsnio 5 dalies, kylantys apribojimai yra tinkami, būtini ir neviršija to, kas būtina pagrindiniam šio reglamento tikslui pasiekti.
82.
Pirma, dėl klausimo, ar pirštų atspaudų paėmimas ir saugojimas naujai išduodamose nacionalinėse tapatybės kortelėse yra tinkamas Reglamentu 2019/1157 siekiamam tikslui įgyvendinti, neginčijama (be to, Teisingumo Teismas tai nagrinėjo sprendime byloje Schwarz (
59
)), kad pirštų atspaudų saugojimas labai saugioje laikmenoje gali sumažinti nacionalinių dokumentų klastojimo riziką, atsižvelgiant į unikalų pirštų atspaudų pobūdį tapatybės nustatymo tikslais ir šiam saugojimui taikomą sudėtingą technologiją (
60
). Sumažinus nacionalinių tapatybės kortelių klastojimo riziką, tokios kortelės bus aktyviau pripažįstamos kitose nei jas išdavusi valstybėse narėse, o tai galiausiai palengvins Sąjungos piliečių naudojimąsi laisvo judėjimo teise (
61
). Šiuo požiūriu nemanau, kad reikėtų toliau abejoti piršto atspaudų naudojimo tinkamumu Reglamento 2019/1157 tikslui pasiekti (
62
).
83.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas vis dėlto pažymi, kad pirštų atspaudų rinkimas ir saugojimas leidžia tik patikrinti, ar į konkrečią nacionalinę tapatybės kortelę įtraukti biometriniai duomenys atitinka jos turėtojo biometrinius duomenis, bet ne nustatyti šio asmens tapatybę per se. Jo nuomone, šis tapatybės nustatymas gali būti atliktas tik palyginus tapatybės kortelėje saugomus biometrinius duomenis su absoliutaus atsparumo klastojimui duomenų bazėje saugomais biometriniais duomenimis. Atsižvelgiant į tai, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kyla klausimas, ar privalomas pirštų atspaudų įtraukimas į nacionalines asmens tapatybės korteles gali atitikti Reglamento 2019/1157 tikslą.
84.
Šiuo klausimu norėčiau pabrėžti, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo argumentai negali leisti suabejoti tuo, kad pirštų atspaudų įtraukimas į nacionalines asmens tapatybės korteles savaime yra veiksminga priemonė didinti šių kortelių autentiškumą ir patikimumą, vadinasi, ir jų pripažinimą įgyvendinant laisvo judėjimo teisę. Šie argumentai grindžiami tik prielaida, kad pirštų atspaudų įtraukimas į nacionalines tapatybės korteles gali būti ne visai patikimas, nes jie vis tiek gali būti klastojami ir padirbami, o tai reiškia, kad Reglamentu 2019/1157 siekiamo tikslo neįmanoma pasiekti visiškai.
85.
Nacionalinių tapatybės kortelių absoliutus atsparumas klastojimui priėmus Reglamentą 2019/1157, įskaitant jo 3 straipsnio 5 dalyje nustatytas priemones, yra klausimas, kuris negali būti įvertintas, atsižvelgiant į Teisingumo Teismo turimą informaciją. Iš sprendimo byloje Schwarz matyti, kad aplinkybė, jog kovos su klastojimu ir sukčiavimu metodas nėra visiškai patikimas, nėra lemiama, kad jį būtų galima laikyti netinkamu aiškinant Chartijos 52 straipsnio 1 dalį. Iš tikrųjų pakanka, kad metodas gerokai sumažintų klastojimo tikimybę, kuri būtų, jei šis metodas nebūtų naudojamas (
63
).
86.
Taigi, nors pirštų atspaudų rinkimas ir saugojimas naujai išduotose tapatybės kortelėse negali būti laikomas absoliučia klastojimui atsparia priemone, tai neleidžia suabejoti jų tinkamumu siekiant užkirsti kelią dokumentų klastojimui ir sukčiavimui ir taip palengvinti Sąjungos piliečių teisę laisvai judėti. Tuo neleidžia suabejoti ir prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nurodyta aplinkybė, kad pirštų atspaudų rinkimas ir įtraukimas taikomas tik naujai išduodamoms asmens tapatybės kortelėms ir kad senosios kortelės toliau laikinai galioja (
64
). Net ir šiuo atveju laipsniškas šios priemonės taikymas nacionalinėms tapatybės kortelėms mažina nacionalinių dokumentų klastojimo riziką ir žingsnis po žingsnio prisideda prie Reglamento 2019/1157 tikslo įgyvendinimo.
87.
Antra, dėl klausimo, ar būtina paimti ir saugoti pirštų atspaudus tapatybės kortelėse, t. y. kad nėra tokio pat tinkamo, bet mažiau ribojančio būdo tam pačiam teisėtam tikslui pasiekti, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo dvi pagrindines šios priemonės alternatyvas, iš kurių pirmąją išsamiai išnagrinėjo Komisija prie pasiūlymo dėl reglamento pridėtame poveikio vertinime (
65
).
88.
Pagal pirmąją alternatyvą reikalavimai dėl apsaugos nuo klastojimo būtų taikomi tik kortelės turėtojo veido atvaizdui, t. y. šis būdas taip pat padėtų siekti tikslo nacionaliniu lygmeniu suderinti skirtingus nacionalinių asmens tapatybės kortelių saugumo standartus.
89.
Šiuo klausimu nurodžiau, jog Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad pirštų atspaudų paėmimo priemonė, kaip ir veido atvaizdų atveju, nėra intymus veiksmas. Jis negali sukelti jokio šios priemonės paveikto asmens fizinio ar psichinio diskomforto, kaip ir padarant jo veido nuotrauką (
66
). Be to, Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad net kai turi būti integruojamas ne tik veido atvaizdas, bet ir pirštų atspaudai, dviejų veiksmų, kuriais siekiama padėti nustatyti asmens tapatybę, derinys a priori negali būti laikomas savaime keliančiu didesnę grėsmę Chartijos 7 ir 8 straipsniuose įtvirtintoms teisėms nei tuo atveju, jei kiekvienas iš šių dviejų veiksmų turėtų būti vertinamas atskirai (
67
).
90.
Be to, kadangi dėl įvairių asmens gyvenimo pokyčių, pavyzdžiui, senėjimo ar ligos, asmens veido anatominiai požymiai gali labai pasikeisti, labiau tikėtina, kad vien nacionalinėje asmens tapatybės kortelėje esančio veido atvaizdo ir kortelės turėtojo veido sutapimo tapatybės nustatymo klaidų gali pasitaikyti daugiau nei tikrinant jos turėtojo veido atvaizdą tapatybės kortelėje ir jo piršto atspaudus. Šiuo atveju, kaip pažymi Vokietijos vyriausybė, net biometriniai atvaizdai gali klaidingai sutapti dėl šiuolaikinių vaizdų suliejimo technologijų, kai skirtingi veidai suliejami į vieną veido atvaizdą.
91.
Taigi nei nacionalinėse tapatybės kortelėse pateikto veido atvaizdo palyginimas su kortelės turėtojo veidu rankiniu būdu, nei automatizuotas palyginimas (
68
) (prieš priimant Reglamentą 2019/1157 šie būdai buvo taikomi daugelyje valstybių narių) negali duoti veiksmingesnio rezultato nei to paties reglamento 3 straipsnio 5 dalyje nurodytas biometrinių identifikatorių derinys, t. y. kortelės turėtojo veido atvaizdas ir du pirštų atspaudai (
69
). Manau, panašią išvadą būtų galima padaryti ir tuo atveju, jeigu kortelės turėtojo veido atvaizdas būtų jungiamas tik su hologramomis ar vandens ženklais, kaip nurodo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.
92.
Antroji alternatyva būtų saugoti mažesnį kiekį daktiloskopinių duomenų vadinamųjų individualiųjų požymių pavidalu arba reikalauti paimti tik vieną piršto atspaudą. Šiuo aspektu svarbu paaiškinti, kad, norint įtraukti individualiuosius požymius į nacionalines asmens tapatybės korteles, pirmiausia reikėtų paimti visą piršto atspaudą, o tada išgauti šiuos duomenis, o tai reiškia, kad duomenys turėtų būti tvarkomi intensyviau, ne tik paimant ir saugant individualius pirštų atspaudus. Dėl šios priežasties nemanau, kad šį būdą būtų galima laikyti mažiau ribojančiu.
93.
Be to, remiantis moksline literatūra, neatrodo, kad individualiųjų požymių saugojimas užtikrintų tokį patį saugumo lygį tapatybės tikrinimo srityje kaip ir visų pirštų atspaudų naudojimas (
70
), o šį aspektą galima priskirti prie problemų, kurių individualiųjų požymių naudojimas kelia sąveikumo požiūriu. Šiuo klausimu, kaip per teismo posėdį pabrėžė dauguma šalių, nei Europos, nei nacionaliniu lygmeniu nėra nustatytos vienodos procedūros ar prieinamos programinės įrangos, skirtos padėti nuskaityti individualiuosius požymius iš asmens tapatybės kortelių, nes tai neįveikiamai apsunkintų nacionalinės valdžios institucijų keitimąsi duomenimis (
71
).
94.
Tas pats pasakytina, pavyzdžiui, apie tarptautinę sritį, kurioje tam, kad tapatybės korteles būtų galima naudoti tarptautiniame oro transporte, turi būti laikomasi Tarptautinės civilinės aviacijos institucijos dokumento Nr. 9303 specifikacijų (
72
). Šiose specifikacijose nustatyta, kad jei valstybė numato į kompiuterio skaitomus kelionės dokumentus įtraukti pirštų atspaudus, pirštų atspaudų atvaizdą saugoti būtina, kad būtų galima užtikrinti bendrą sąveikumą (
73
). Individualiųjų požymių saugojimas neatitinka šių reikalavimų.
95.
Dėl vieno piršto atspaudo paėmimo ir saugojimo esu linkusi manyti, kad nors saugomų duomenų yra mažiau, nei saugant du piršto atspaudus, šis būdas nėra toks pat tinkamas, nes jis mažiau patikimas. Pavyzdys šiuo klausimu galėtų būti netinkamas piršto atspaudo paėmimas arba piršto, kurio atspaudas buvo paimtas, sužalojimas. Bet kuriuo atveju iš Teisingumo Teismo jurisprudencijos matyti, kad net kai imama daugiau pirštų atspaudų, tai gali būti laikoma proporcinga (
74
).
96.
Iš to, kas išdėstyta, darytina išvada, jog neatrodo, kad esama tokio pat tinkamo, bet mažiau ribojančio būdo, palyginti su pirštų atspaudų paėmimu ir saugojimu, kad būtų taip pat veiksmingai pasiektas Reglamento 2019/1157 tikslas.
97.
Trečia, tam, kad Reglamento 2019/1157 3 straipsnio 5 dalis būtų pateisinama atsižvelgiant į jos tikslą, pirštų atspaudų, kurie gali būti paimti pagal šią nuostatą, tvarkymas neturėtų viršyti to, kas būtina šiam tikslui pasiekti. Šiuo tikslu teisės aktų leidėjas turi užtikrinti, kad būtų nustatytos konkrečios apsaugos priemonės, leidžiančios veiksmingai apsaugoti tokius duomenis nuo netinkamo ir piktnaudžiaujamo tvarkymo (
75
). Šis pateisinimas galimas tik tuo atveju, jei, siekiant išvengti bet kokio piktnaudžiavimo, yra numatyti konkretūs kylančios grėsmės apribojimai (
76
).
98.
Nagrinėjamu atveju reikia pažymėti, pirma, kad Reglamento 2019/1157 3 straipsnio 5 ir 6 dalyse bei 10 ir 11 straipsniuose numatytas aiškus biometrinių identifikatorių, t. y. pirštų atspaudų, rinkimo, saugojimo ir naudojimo, teisinis pagrindas (
77
).
99.
Visų pirma pirštų atspaudų rinkimo sąlygos nustatytos Reglamento 2019/1157 10 straipsnyje. Iš šios nuostatos aiškiai matyti, kad biometrinius identifikatorius renka tik kvalifikuoti ir tinkamai įgalioti darbuotojai, paskirti institucijų, atsakingų už tapatybės kortelių išdavimą, ir išimtinai tam, kad jie būtų integruoti į labai saugią laikmeną, numatytą Reglamento 2019/1157 3 straipsnyje. Be to, valstybės narės privalo užtikrinti, kad būtų nustatytos tinkamos ir veiksmingos biometrinių identifikatorių rinkimo procedūros ir kad šios procedūros privalo atitikti ne tik Chartijoje, bet ir Europos žmogaus teisių konvencijoje bei Vaiko teisių konvencijoje (
78
) įtvirtintas teises ir principus. Šiomis procedūromis, jei kyla sunkumų, taip pat turi paisoma atitinkamo asmens orumo.
100.
Antra, kalbant apie biometrinių identifikatorių saugojimą po jų surinkimo, pažymėtina, jog Reglamento 2019/1157 3 straipsnio 6 dalyje aiškiai nurodyta, kad asmens tapatybės kortelės saugojimo laikmena turi būti užtikrinamas duomenų vientisumas, autentiškumas ir konfidencialumas, o tai turi būti užtikrinta laikantis Komisijos sprendime C(2018) 7767 nustatytų nurodymų (
79
). Be to, pagal šio reglamento 10 straipsnio 3 dalį viešosios valdžios institucijos po surinkimo saugo biometrinius identifikatorius tik iki dokumento atsiėmimo dienos ir bet kuriuo atveju ne ilgiau kaip 90 dienų nuo jo išdavimo dienos. Per šį laikotarpį duomenys turi būti laikomi labai saugiai. Pasibaigus šiam laikotarpiui, pirštų atspaudai turi būti ištrinami arba sunaikinami.
101.
Trečia, pagal Reglamento 2019/1157 11 straipsnį prieiga prie saugojimo laikmenoje saugomų pirštų atspaudų taip pat yra labai ribota. Su jais gali susipažinti tik tinkamai įgalioti kompetentingų valdžios institucijų darbuotojai (
80
) ir tokia prieiga galima tik jeigu pagal Sąjungos ar nacionalinę teisę reikalaujama pateikti asmens tapatybės kortelę. Be to, vienintelis tokios prieigos tikslas turi būti patikrinti tapatybės kortelės autentiškumą ir (arba) jos turėtojo tapatybę. Taip pat tikrinant veido atvaizdą pirmiausia siekiama patikrinti dokumento autentiškumą ir jo turėtojo tapatybę, o tai reiškia, kad paprastai valstybės narės turėtų tikrinti pirštų atspaudus tik kai tai būtina siekiant neabejotinai patvirtinti tokį autentiškumą ir tapatybę (
81
).
102.
Atsižvelgdama į tai, kas išdėstyta, manau, kad Reglamente 2019/1157 numatytos pakankamos ir tinkamos priemonės, kuriomis užtikrinama, kad biometrinių identifikatorių, visų pirma pirštų atspaudų, rinkimas, saugojimas ir naudojimas būtų veiksmingai apsaugotas nuo netinkamo naudojimo ir piktnaudžiavimo.
103.
Kalbant konkrečiau, šiomis priemonėmis užtikrinama, kad duomenų rinkimo procedūras atliktų ribotas skaičius specializuotų darbuotojų ir kad valstybės narės jas atidžiai nustatytų iš anksto, kad būtų paisoma atitinkamų asmenų pagrindinių teisių ir orumo. Jomis taip pat užtikrinama, kad biometriniai identifikatoriai, saugomi naujai išduodamoje kortelėje, po šios kortelės išdavimo liktų tik jos turėtojo dispozicijoje ir nebūtų viešai prieinami (
82
). Viešosios valdžios institucijos saugo biometrinius identifikatorius labai atsakingai, tik siekdamos išduoti tapatybės korteles, ir nei joms, nei jokiam kitam asmeniui neleidžiama jokia kita prieiga prie jų. Biometriniai identifikatoriai bet kuriuo atveju turi būti ištrinti ir sunaikinti viešosios valdžios institucijų praėjus aiškiai apibrėžtam ir pagrįstam saugojimo terminui, jei nutiktų taip, kad ši kortelė nebūtų išduota. Galiausiai Reglamente 2019/1157 nustatytos priemonės patvirtina, kad biometriniai identifikatoriai yra prieinami ir naudojami griežtai ribotomis aplinkybėmis, kurios yra iš anksto nustatytos teisės aktuose ir siekiant vienintelio tikslo patikrinti kortelės autentiškumą ir jos turėtojo tapatybę, paisant pagrindinio minėto reglamento tikslo.
104.
Dėl išsamumo norėčiau pateikti nuorodą į Reglamento 2019/1157 10 straipsnio 3 dalies įžanginę nuostatą, dėl kurios Teisingumo Teismas per posėdį pateikė kelis klausimus. Prieš nurodant valdžios institucijų vykdomą laikiną pirštų atspaudų saugojimą ir įpareigojimą labai atsakingai saugoti šiuos biometrinius identifikatorius, kaip minėjau, Reglamento 2019/1157 10 straipsnio 3 dalies pirmame sakinyje nustatyta išlyga „išskyrus atvejus, kai jų reikia duomenų tvarkymo tikslais pagal Sąjungos ir nacionalinę teisę“. Regis, tokia išlyga atsirado po tarpinstitucinių derybų – arba trilogo – vykusių tarp Parlamento, Tarybos ir Komisijos per įprastą teisėkūros procedūrą, per kurią buvo priimtas Reglamentas 2019/1157 (
83
).
105.
Šiuo klausimu pažymėtina, jog iš šios išlygos tikrai būtų galima spręsti, kad valdžios institucijos gali saugoti biometrinius identifikatorius, kaip antai pirštų atspaudus, po jų paėmimo ilgiau, nei nustatyta Reglamento 2019/1157 10 straipsnio 3 dalyje, ir kad šios institucijos gali juos naudoti papildomais tikslais, kurie nėra tiksliai apibrėžti šiame reglamente, pavyzdžiui, kuriant nacionalines duomenų bazes.
106.
Vis dėlto atidžiai skaitant Reglamento 2019/1157 10 straipsnio 3 dalį aiškėja, kad šia išlyga nenustatoma jokio teisinio pagrindo kitiems tikslams nei tie, kurie konkrečiai numatyti šiame reglamente. Iš tiesų šioje išlygoje aiškiai nurodomi kiti Sąjungos arba valstybių narių teisės aktai, todėl bet koks Chartijos 7 ir 8 straipsniuose užtikrinamų teisių apribojimas turėtų būti nagrinėjamas atsižvelgiant tik į tuos kitus teisės aktus, o ne atskirai į Reglamentą 2019/1157. Tokį suvokimą dar labiau sustiprina Reglamento 2019/1157 21 konstatuojamosios dalies analizė (
84
) – joje aiškiai nurodyta, kad šis reglamentas nėra teisinis pagrindas nacionaliniu lygmeniu sukurti arba prižiūrėti biometrinių duomenų bazių, nes tai reglamentuojama nacionalinės teisės aktais, kurie turi atitikti Sąjungos duomenų apsaugos teisę. Toje pačioje konstatuojamojoje dalyje pridurta, kad šis reglamentas nėra teisinis pagrindas sukurti arba prižiūrėti Sąjungos lygmens centralizuotą duomenų bazę.
107.
Dėl šios priežasties nemanau, kad Reglamento 2019/1157 10 straipsnio 3 dalies įžanginė nuostata gali leisti suabejoti šios išvados 102 punkte padaryta išvada, kad Reglamentu 2019/1157 suteikiama pakankamai garantijų, kad biometriniai identifikatoriai, visų pirma skaitmeniniai pirštų atspaudai, nebūtų tvarkomi netinkamai ar piktnaudžiaujant.
108.
Atsižvelgdama į tai, kas išdėstyta, darau išvadą, kad Reglamentu 2019/1157, visų pirma jo 3 straipsnio 5 dalimi, nėra nepagrįstai ribojami Chartijos 7 ir 8 straipsniai, siejami su jos 52 straipsnio 1 dalimi.
109.
Remdamasis prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nurodytu antruoju pagrindu Teisingumo Teismas neturėtų pripažinti Reglamento 2019/1157 negaliojančiu.
C.
BDAR 35 straipsnio 10 dalis
110.
Trečiuoju negaliojimo pagrindu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia išsiaiškinti, ar Reglamento 2019/1157 3 straipsnio 5 dalimi pažeidžiama BDAR 35 straipsnio 10 dalis. Pakartodamas EDAPP poziciją, kurios jis laikėsi savo 2018 m. rugpjūčio 10 d. nuomonėje (
85
), tas teismas abejoja dėl to, ar priimdamas Reglamentą 2019/1157 Sąjungos teisės aktų leidėjas turėjo atlikti poveikio duomenų apsaugai vertinimą.
111.
BDAR 35 straipsnis yra jo IV skyriuje „Duomenų valdytojas ir duomenų tvarkytojas“, konkrečiai – jo 3 skirsnyje, susijusiame su poveikio duomenų apsaugai vertinimu ir išankstinėmis konsultacijomis.
112.
Pagal tos nuostatos 1 dalį, kai duomenų tvarkymas, be kita ko, naudojant naujas technologijas, gali kelti didelį pavojų fizinių asmenų teisėms ir laisvėms, duomenų valdytojas, prieš pradėdamas tvarkyti duomenis, turi įvertinti numatytų duomenų tvarkymo operacijų poveikį asmens duomenų apsaugai. Tos pačios nuostatos 2–7 dalyse toliau plėtojamas duomenų valdytojų pareigos atlikti poveikio vertinimą turinys, be kita ko, nurodant atvejus, kai toks vertinimas būtinas, ir apibūdinant būtiniausius aspektus, kurie turi būti įtraukti į šį vertinimą.
113.
Vis dėlto BDAR 35 straipsnio 10 dalyje nustatyta įpareigojimo atlikti poveikio vertinimą išimtis, jeigu įvykdomos šioje nuostatoje nustatytos sąlygos. Ji taikoma, kai: i) tvarkyti duomenis būtina, kad būtų įvykdyta duomenų valdytojui taikoma teisės akte numatyta prievolė; ii) šiuo teisės aktu reglamentuojama atitinkama konkreti duomenų tvarkymo operacija ar jų seka; ir iii) poveikio duomenų apsaugai vertinimas jau buvo atliktas kaip dalis bendro poveikio vertinimo priimant tą teisės aktą.
114.
Nagrinėjamu atveju pirmiausia reikia pažymėti, kad nors prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo BDAR 35 straipsnio 10 dalį kaip pažeidimo, kuriuo grindžiamas šis negaliojimo pagrindas, pagrindą, nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą pateikta informacija leidžia manyti, kad šis pagrindas iš tikrųjų grindžiamas BDAR 35 straipsnio 1 dalies pažeidimu. Būtent pastarojoje nuostatoje duomenų valdytojams, apibrėžtiems BDAR 4 straipsnio 7 dalyje, nustatytas įpareigojimas atlikti poveikio vertinimą, kai kyla didelis pavojus fizinių asmenų teisėms ir laisvėms. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo teigimu, būtent šis įpareigojimas buvo taikomas Sąjungos teisės aktų leidėjui priimant Reglamentą 2019/1157 ir, to paties teismo teigimu, atrodo, kad jis nebuvo įvykdytas.
115.
Be to, reikėtų pažymėti, kad BDAR ir Reglamentas 2019/1157 yra antrinės teisės aktai, kurie Sąjungos teisės šaltinių hierarchijoje užima lygiavertę vietą. Tai reiškia, kad, priešingai, nei savo klausime nurodo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, BDAR negali būti laikomas „aukštesnės galios teisės aktu“ Reglamento 2019/1157 atžvilgiu. Šiuo klausimu iš Teisingumo Teismo jurisprudencijos iš esmės matyti, kad, išskyrus atvejus, kai antrinės teisės akte yra nuostata, kurioje aiškiai numatyta jo viršenybė prieš kitą aktą, vieno iš jų galiojimas negali būti vertinamas atsižvelgiant į tą kitą aktą. Tokiu atveju būtina tik užtikrinti, kad vieno iš šių aktų taikymas būtų suderinamas su kito akto taikymu, taigi, kad juos būtų galima taikyti nuosekliai (
86
).
116.
Dėl Reglamento 2019/1157 pažymiu, kad šiame reglamente nustatytos aiškios sąsajos su BDAR, visų pirma su jo 11 straipsniu, kiek tai susiję su asmens duomenų apsauga. Ši nuostata, kuri turėtų būti aiškinama atsižvelgiant į to paties reglamento 40, 41 ir 43 konstatuojamąsias dalis, rodo, kad BDAR taikomas asmens duomenims, kurie turi būti tvarkomi taikant Reglamentą 2019/1157. Konkrečiau kalbant, iš šio reglamento 11 straipsnio 2 dalies matyti, kad institucijos, atsakingos už asmens tapatybės kortelių išdavimą, turi būti laikomos BDAR 4 straipsnio 7 dalyje nurodytu duomenų valdytoju ir būti atsakingos už asmens duomenų tvarkymą. Be to, pagal Reglamento 2019/1157 11 straipsnio 3 dalį valstybės narės įpareigojamos užtikrinti, kad priežiūros institucijos galėtų visapusiškai vykdyti BDAR nurodytas užduotis, įskaitant, pavyzdžiui, prieigą prie visų asmens duomenų ir prieigą prie visų kompetentingų institucijų duomenų tvarkymo patalpų ar įrangos.
117.
Iš Reglamento 2019/1157 matyti, kad BDAR nacionalinėms įstaigoms ir kompetentingoms institucijoms gali būti nustatyti įpareigojimai įgyvendinant Reglamentą 2019/1157. Sąjungos institucijos ir Teisingumo Teisme įstojusios į bylą vyriausybės pripažįsta šį aspektą. Vis dėlto iš BDAR niekaip nematyti, kad jo 35 straipsnio 1 dalyje numatytas įpareigojimas atlikti poveikio vertinimą yra privalomas Sąjungos teisės aktų leidėjui, be to, šioje nuostatoje nenustatyta jokio kriterijaus, pagal kurį reikėtų vertinti, pavyzdžiui, kitos Sąjungos antrinės teisės normos galiojimą.
118.
Taigi, atsižvelgdama į tai, kas išdėstyta, daryčiau išvadą, kad BDAR 35 straipsnio 1 dalis netaikoma Sąjungos teisės aktų leidėjui priimant antrinės teisės normą ir kad dėl šios priežasties teisėkūros procesas, per kurį buvo priimtas Reglamentas 2019/1157, visų pirma jo 3 straipsnio 5 dalis, negali būti laikomas pažeidžiančiu reikalavimą atlikti poveikio vertinimą.
119.
Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad, remdamasis prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nurodytu trečiuoju pagrindu, Teisingumo Teismas neturėtų pripažinti Reglamento 2019/1157 negaliojančiu.
120.
Išnagrinėjus prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimą nenustatyta nieko, kas galėtų paveikti Reglamento 2019/1157, visų pirma jo 3 straipsnio 5 dalies, galiojimą.
V. Išvada
121.
Atsižvelgdama į visa tai, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui taip atsakyti į Verwaltungsgericht Wiesbaden (Vysbadeno administracinis teismas, Vokietija) pateiktą prejudicinį klausimą:
Išnagrinėjus pateiktą klausimą nenustatyta nieko, kas galėtų paveikti Reglamento 2019/1157, ypač jo 3 straipsnio 5 dalies, galiojimą.
(
1
)	Originalo kalba: anglų.
(
2
)	2019 m. birželio 20 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentas (ES) 2019/1157 dėl Sąjungos piliečių tapatybės kortelių ir Sąjungos piliečiams bei jų šeimos nariams, kurie naudojasi laisvo judėjimo teise, išduodamų teisę gyventi šalyje patvirtinančių dokumentų saugumo didinimo (OL L 188, 2019, p. 67, toliau – Reglamentas 2019/1157).
(
3
)	Šis įpareigojimas taikomas nuo 2021 m. rugpjūčio 2 d. Žr. Reglamento 2019/1157 16 straipsnį.
(
4
)	2016 m. balandžio 27 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentas (ES) 2016/679 dėl fizinių asmenų apsaugos tvarkant asmens duomenis ir dėl laisvo tokių duomenų judėjimo ir kuriuo panaikinama Direktyva 95/46/EB (Bendrasis duomenų apsaugos reglamentas) (OL L 119, 2016, p. 1; klaidų ištaisymas OL L 127, 2018, p. 2) (toliau – BDAR).
(
5
)	2013 m. spalio 17 d. Sprendimas Schwarz (C‑291/12, EU:C:2013:670) (toliau – sprendimas byloje Schwarz).
(
6
)	2004 m. gruodžio 13 d. Tarybos reglamentas (EB) Nr. 2252/2004 dėl valstybių narių išduodamų pasų ir kelionės dokumentų apsauginių savybių ir biometrikos standartų (OL L 385, 2004, p. 1, toliau – Reglamentas Nr. 2252/2004).
(
7
)	Ši byla taip pat glaudžiai susijusi su Teisingumo Teismo dar nagrinėjama byla Kinderrechtencoalitie Vlaanderen ir Liga voor Mensenrechten (C‑280/22).
(
8
)	2004 m. balandžio 29 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva dėl Sąjungos piliečių ir jų šeimos narių teisės laisvai judėti ir gyventi valstybių narių teritorijoje, iš dalies keičianti Reglamentą (EEB) Nr. 1612/68 ir panaikinanti Direktyvas 64/221/EEB, 68/360/EEB, 72/194/EEB, 73/148/EEB, 75/34/EEB, 75/35/EEB, 90/364/EEB, 90/365/EEB ir 93/96/EEB (OL L 158, 2004, p. 77; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 5 t., p. 46) su pakeitimais (toliau – Direktyva 2004/38).
(
9
)	2018 m. lapkričio 30 d. Komisijos įgyvendinimo sprendimas, kuriuo nustatomos vienodos leidimų gyventi trečiųjų šalių piliečiams formos techninės specifikacijos ir panaikinamas Sprendimas C (2002) 3069 (C (2018) 7767 final) (toliau – Komisijos sprendimas C(2018) 7767).
(
10
)	2009 m. birželio 18 d. Įstatymas (BGBl. I p. 1346), su paskutiniais pakeitimais, padarytais 2021 m. liepos 5 d. Įstatymo 2 straipsniu (BGBl. I p. 2281) (toliau – PAuswG).
(
11
)	2018 m. rugpjūčio 10 d. Europos duomenų apsaugos priežiūros pareigūno nuomonė 7/2018 dėl Pasiūlymo priimti reglamentą, kuriuo būtų didinamas Sąjungos piliečių tapatybės kortelių ir kitų dokumentų saugumas (OL C 338, 2018, p. 22, toliau – EDAPP nuomonė 7/2018).
(
12
)	2019 m. gruodžio 3 d. Sprendimas Čekijos Respublika / Parlamentas ir Taryba (C‑482/17, EU:C:2019:1035, 31 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
13
)	Ten pat (32 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
14
)	Sprendimo byloje Schwarz 20 punktas.
(
15
)	Šiuo klausimu žr. 2014 m. gruodžio 18 d. Sprendimą Jungtinė Karalystė / Taryba (C‑81/13, EU:C:2014:2449, 35 ir 36 punktai ir juose nurodyta jurisprudencija).
(
16
)	Taip pat žr. Reglamento 2019/1157 46 konstatuojamąją dalį.
(
17
)	Šioje konstatuojamojoje dalyje aiškiai nurodyta, kad minimaliųjų saugumo standartų nustatymas ir biometrinių duomenų integravimas į asmens tapatybės korteles yra svarbūs žingsniai link saugesnio jų naudojimo Sąjungoje ir kad Sąjungos piliečiai galėtų visapusiškai naudotis turimomis laisvo judėjimo teisėmis.
(
18
)	Šiuo klausimu žr. Pasiūlymą dėl Europos Parlamento ir Tarybos reglamento dėl Sąjungos piliečių tapatybės kortelių ir Sąjungos piliečiams bei jų šeimos nariams, kurie naudojasi laisvo judėjimo teise, išduodamų teisę gyventi šalyje patvirtinančių dokumentų saugumo didinimo (COM (2018) 212 final), p. 4 (toliau – Komisijos pasiūlymas dėl reglamento).
(
19
)	Dėl Komisijos pasiūlymo dėl reglamento bendrųjų ir specialiųjų tikslų koncepcijos žr. Komisijos tarnybų darbinį dokumentą – 2018 m. balandžio 17 d. poveikio vertinimą (SWD(2018) 110 final), p. 24 (toliau – Komisijos poveikio vertinimas).
(
20
)	Žr. Reglamento 2019/1157 28 konstatuojamąją dalį.
(
21
)	2005 m. vasario 17 d. Sprendimas Oulane (C‑215/03, EU:C:2005:95, 22 punktas).
(
22
)	Taip pat žr. Direktyvos 2004/38 8 straipsnio „Sąjungos piliečiams taikomi administraciniai formalumai“ 3 dalį.
(
23
)	Žr. Direktyvos 2004/38 35 straipsnį.
(
24
)	Pavyzdžiui, taip yra tokiose valstybėse narėse, kaip Airija, kur tebegalioja patikrinimai kertant vidaus sienas, arba laikino vidaus sienų kontrolės atnaujinimo atveju pagal iš dalies pakeisto 2016 m. kovo 9 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (ES) 2016/399 dėl taisyklių, reglamentuojančių asmenų judėjimą per sienas, Sąjungos kodekso (Šengeno sienų kodeksas) (OL L 77, 2016, p. 1) 23 ir paskesnius straipsnius.
(
25
)	Žr. šios išvados 47 punktą.
(
26
)	Europos demokratinių teisių ir piliečių iniciatyvos privalumai papildomai paminėti Komisijos poveikio vertinime (6.1 punktas).
(
27
)	Šiuo klausimu žr. Reglamento 2019/1157 15 konstatuojamosios dalies paskutinį sakinį ir šio reglamento 28 konstatuojamąją dalį, kurioje, kaip jau minėta, nurodyta, kad abiejų rūšių priemonės padeda valstybėms narėms, pirma, pasitikėti šių dokumentų autentiškumu ir, antra, suteikti pakankamas garantijas valdžios institucijoms ir privatiems subjektams, kad jie galėtų kliautis šiais dokumentais, kai Sąjungos piliečiai jais naudojasi tapatybės nustatymo tikslais.
(
28
)	Šiuo klausimu žr. 2015 m. balandžio 16 d. Sprendimą Willems ir kt. (C‑446/12–C‑449/12, EU:C:2015:238, 39 punktas).
(
29
)	Komisijos tarnybų darbinis dokumentas – 2018 m. balandžio 17 d. Poveikio vertinimas, minėtas šios išvados 19 išnašoje.
(
30
)	Žr. Komisijos poveikio vertinimą (1.1 punktas), kuriame teigiama, kad kitoje valstybėje narėje gyvena daugiau kaip 15 mln. Sąjungos piliečių ir kad daugiau kaip 11 mln. jų dirba kitoje valstybėje narėje, neskaitant daugybės studentų, keliaujančių per Sąjungą švietimo ir mokymo tikslais.
(
31
)	Komisijos poveikio vertinimo 1.2 punktas ir 5 priedas.
(
32
)	Komisijos poveikio vertinimo 2.1 punktas ir 2.1 pav.
(
33
)	Komisijos poveikio vertinimo 2.2 punktas.
(
34
)	Šiuo klausimu žr., be kita ko, 2017 m. birželio 22 d. Sprendimą E.ON Biofor Sverige (C‑549/15, EU:C:2017:490, 50 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
35
)	Žr., be kita ko, 2014 m. birželio 11 d. Sprendimą Komisija / Taryba (C‑377/12, EU:C:2014:1903, 34 punktas).
(
36
)	Kaip pažymi Ispanijos vyriausybė, Reglamentas 2019/1157 buvo priimtas turint tikslą padidinti kelionės dokumentų saugumą, be kita ko, iš dalies pakeitus Šengeno sienų kodeksą, kuriuo nustatyta pareiga sistemingai tikrinti visus asmenis ir jų kelionės dokumentus, neatsižvelgiant į jų turėtojo pilietybę, Šengeno informacinėje sistemoje (SIS) ir Interpolo pavogtų ar pamestų kelionės dokumentų duomenų bazėje (SLTD). Šiuo klausimu žr. 2017 m. kovo 15 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentą (ES) 2017/458, kuriuo iš dalies keičiamos Reglamento (ES) 2016/399 nuostatos, susijusios su atitinkamų duomenų bazių tikrinimo prie išorės sienų sugriežtinimu (OL L 74, 2017, p. 1). Taip pat žr. Komisijos poveikio vertinimo 1.2 punktą (p. 5).
(
37
)	Žr., be kita ko, 2018 m. lapkričio 20 d. Sprendimą Komisija / Taryba (Antarkties SJR) (C‑626/15 ir C‑659/16, EU:C:2018:925, 77 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
38
)	Šiuo klausimu žr. 2010 m. gegužės 20 d.Sprendimą Zanotti (C‑56/09, EU:C:2010:288).
(
39
)	Ten pat (24 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
40
)	Žr. 2002 m. birželio 13 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 1030/2002, nustatančio vienodą leidimų apsigyventi trečiųjų šalių piliečiams formą (OL L 157, 2002, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 6 t., p. 35), 4b straipsnį.
(
41
)	Žr. Sprendimą Schwarz (25 punktas) ir 2014 m. balandžio 8 d. Sprendimą Digital Rights Ireland irkt. (C‑293/12 ir C‑594/12, EU:C:2014:238, 29 punktas). Plg. su generalinio advokato P. Cruz Villalón išvada sujungtose bylose Digital Rights Ireland ir kt. (C‑293/12 ir C‑594/12, EU:C:2013:845, 64 punktas), kurioje jis teigia, kad su privačiu gyvenimu nesusijusių asmens duomenų atveju turėtų būti taikomas tik Chartijos 8 straipsnis.
(
42
)	2019 m. spalio 3 d. Sprendimas A ir kt. (C‑70/18, EU:C:2019:823, 54 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
43
)	Ten pat. (55 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija). Taip pat žr. Komisijos poveikio vertinimo 6.1 punktą (p. 34 ir 35), kuriame pabrėžiama, kad biometriniai duomenys turi būti šifruoti ir kad šiuo tikslu kriptografiniais raktais turi būti keičiamasi su konkrečiomis tarnybomis, t. y. sienos apsaugos pareigūnais ir policijos tarnybomis.
(
44
)	Sprendimas byloje Schwarz (24–30 punktai).
(
45
)	Tai turi būti daroma laikantis šios išvados 9 punkte nurodytame Komisijos sprendime C(2018) 7767 nustatytų techninių specifikacijų.
(
46
)	Dėl nacionalinių asmens tapatybės kortelių privalomojo pobūdžio Vokietijos Federacinėje Respublikoje žr. šios išvados 14 punkte minėto PAuswG 1 straipsnio 1 dalį.
(
47
)	Sprendimas byloje Schwarz (33 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
48
)	Ten pat (34 punktas). Taip pat žr. 2014 m. balandžio 8 d. Sprendimą Digital Rights Ireland ir kt. (C‑293/12 ir C‑594/12, EU:C:2014:238, 38 punktas).
(
49
)	Žr. PAuswG 5 straipsnio 9 punktą, išdėstytą šios išvados 15 punkte.
(
50
)	Žr. šios išvados 97–107 punktus.
(
51
)	Žr. šios išvados 33–37 punktus.
(
52
)	Taip pat žr. Komisijos poveikio vertinimo 6.1 punktą (p. 34), kuriame, be kita ko, teigiama, kad nacionalinių tapatybės kortelių apsaugos priemonių sustiprinimas turės teigiamą poveikį naudojimuisi pagrindinėmis politinėmis teisėmis (Chartijos 39 ir 40 straipsniai) ir naudojimuisi teise pateikti peticiją (Chartijos 44 straipsnis).
(
53
)	Sprendimas Schwarz (36 punktas).
(
54
)	Žr. 2014 m. balandžio 8 d. Sprendimą Digital Rights Ireland ir kt. (C‑293/12 ir C‑594/12, EU:C:2014:238, 46 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
55
)	Ten pat (47 punktas). Dėl EŽTK 8 straipsnio taip pat žr. EŽTT sprendimą S. ir Marper prieš Jungtinę Karalystę [GC], Nr. 30562/04 ir 30566/04, 102 punktas, ECHR 2008‑V).
(
56
)	Sprendimas Schwarz (48 punktas).
(
57
)	Ten pat.
(
58
)	Žr. EDAPP nuomonę 7/2018 (p. 3).
(
59
)	Šiuo klausimu žr. sprendimą byloje Schwarz (41 punktas).
(
60
)	Nėra dviejų žmonių su vienodais pirštų atspaudais, net ir identiškų dvynių pirštų atspaudai skiriasi. Pirštų atspaudai nekinta netgi dėl amžiaus, išskyrus atvejus, kai dėl estetinės chirurgijos sunaikinamas ar tyčia pakeičiamas gilusis arba „bazinis“ sluoksnis. Yra trys pagrindinės pirštų atspaudų formos, t. y. arka, kilpa ir sūkurys. Dėl šių modelių smulkių detalių dydžio, skaičiaus ir išsidėstymo kiekvienas pirštų atspaudas yra unikalus. Šiuo klausimu žr. https://www.interpol.int/How-we-work/Forensics/Fingerprints.
(
61
)	Šiuo klausimu žr. Reglamento 2019/1157 28 konstatuojamąją dalį, nurodytą šios išvados 27 išnašoje.
(
62
)	Kaip nurodžiau šioje išvadoje, Sąjungos teisėje panašiais tikslais jau nustatyti valstybių narių išduodamų pasų ir kelionės dokumentų apsauginių savybių ir biometrikos standartai (Reglamentas Nr. 2252/2004), vienodos vizų formos (Reglamentas Nr. 1683/95 (OL L 164, 1995, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 1 t., p. 13) ir leidimai gyventi trečiųjų šalių piliečiams (Reglamentas Nr. 1030/2002), grindžiami nuosekliu Sąjungos teisės aktų leidėjo požiūriu.
(
63
)	Sprendimas byloje Schwarz (43 ir 44 punktai); jame Teisingumo Teismas, be kita ko, iš esmės konstatavo, kad nors pirštų atspaudų naudojimas kaip asmens tapatybės patikrinimo priemonės išimtiniais atvejais negali duoti optimalių rezultatų, turėtojo biometrinių duomenų nesutapimas paprastai atkreips kompetentingų valdžios institucijų dėmesį į atitinkamą asmenį ir lems išsamesnį šio asmens patikrinimą, siekiant galutinai nustatyti jo tapatybę.
(
64
)	Žr. Reglamento 2019/1157 5 straipsnį, kuriame numatyta, kad šio reglamento 3 straipsnyje nustatytų reikalavimų neatitinkančios tapatybės kortelės turi nustoti galioti pasibaigus jų galiojimo laikotarpiui arba iki 2031 m. rugpjūčio 3 d., atsižvelgiant į tai, kuri data ankstesnė.
(
65
)	Žr. Komisijos poveikio vertinimo 5.2 ir 6.1 punktus ir 6.1 lentelę, kurioje nurodomas „variantas ID 1“. Ši galimybė apima formą su tam tikromis bendromis savybėmis, pavyzdžiui, informacija ant kortelės ir minimaliomis apsaugos priemonėmis, atsižvelgiant į ICAO Doc 9303 ir lustą su privalomu veido atvaizdu.
(
66
)	Sprendimas byloje Schwarz (48 punktas).
(
67
)	Ten pat (49 punktas).
(
68
)	Pavyzdžiui, naudojant sistemas „EasyPass“. Šiuo klausimu žr. 2017 m. lapkričio 30 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentą (ES) 2017/2225, kuriuo iš dalies keičiamos Reglamento (ES) 2016/399 nuostatos, susijusios su atvykimo ir išvykimo sistemos naudojimu (OL L 327, 2017, p. 1).
(
69
)	Žr. Komisijos poveikio vertinimo 7.1 punktą (p. 49), kuriame, palyginus įvairias alternatyvas pagal jų veiksmingumą, daroma išvada, kad veido atvaizdo ir dviejų pirštų atspaudų derinys yra veiksmingesnis siekiant konkrečių tikslų – sumažinti dokumentų klastojimą ir pagerinti dokumentų autentiškumo patvirtinimą. Taip pat žr. to paties dokumento 7.4 punktą (p. 56), kuriame nurodyta, kad siekiant pagerinti nacionalinių tapatybės kortelių pripažinimą ir taip palengvinti laisvo judėjimo tikslą veido atvaizdo ir dviejų pirštų atspaudų deriniui teiktina pirmenybė, palyginti vien su veido atvaizdo reikalavimu.
(
70
)	Maltoni, D. ir kt., „Handbook of fingerprint Recognition“, Springer, 2-asis leid., 2009, p. 53.
(
71
)	Vis dėlto valstybės narės yra standartizavusios biometrinių identifikatorių, numatytų Reglamente 2019/1157, sąveikumui skirtas priemones. Šiuo klausimu žr. šio reglamento 3 straipsnio 6 dalį ir Komisijos sprendimą C(2018) 7767.
(
72
)	Žr. Reglamento 2019/1157 23 konstatuojamąją dalį.
(
73
)	Machine readable travel documents, DOC 9303, 8-asis leid., ICAO, 2021 (9 dalis, 4 skyrius).
(
74
)	Net 10 pirštų atspaudų gali būti laikoma proporcinga. Šiuo klausimu žr. 2019 m. spalio 3 d. Sprendimą A ir kt. (C‑70/18, EU:C:2019:823, 58 punktas).
(
75
)	Žr. sprendimą byloje Schwarz (55 punktas). Taip pat žr. Europos Žmogaus Teisių Teismo sprendimą S. ir Marper prieš Jungtinę Karalystę [GC] (Nr. 30562/04 ir 30566/04, 103 punktas, ECHR 2008-V).
(
76
)	2014 m. balandžio 8 d. Sprendimas Digital Rights Ireland ir kt. (C‑293/12 ir C‑594/12, EU:C:2014:238, 54 ir paskesni punktai).
(
77
)	Taip pat žr. Reglamento 2019/1157 22 konstatuojamąją dalį.
(
78
)	Priimta 1989 m. lapkričio 20 d. Jungtinių Tautų Generalinės Asamblėjos rezoliucija Nr. 44/25; įsigaliojo 1990 m. rugsėjo 2 d.
(
79
)	Visų pirma žr. Komisijos sprendimo C(2018) 7767 III priedo 5 punktą (antraštė „Duomenų saugumo ir vientisumo klausimai“).
(
80
)	Žr. Reglamento 2019/1157 11 straipsnio 7 dalį, kurioje dar reikalaujama, kad valstybės narės kasmet pateiktų Komisijai kompetentingų institucijų, kurios turi prieigą prie biometrinių duomenų, sąrašą. Komisija privalo paskelbti tokių nacionalinių sąrašų rinkinį internete.
(
81
)	Žr. Reglamento 2019/1157 19 konstatuojamąją dalį. Taip pat žr. Reglamento Nr. 2252/2004 4 straipsnio 3 dalį, kurioje nustatytas toks pats ribotas pasų ir kelionės dokumentų naudojimas.
(
82
)	Kaip Komisija paaiškino per teismo posėdį, iš Komisijos sprendimo C(2018) 7767 darytina išvada, kad autentifikavimo tikslais nuskaitymo mašina siunčia galinio įrenginio nuskaitymo leidimą įvairių skaitmeninių sertifikatų pavidalu į tapatybės kortelės lustą. Taigi tapatybės kortelės lustas gali patikrinti galinio įrenginio sertifikato autentiškumą. Praktiškai tai reiškia, kad prieigą prie biometrinių duomenų gali turėti tik Reglamento 2019/1157 11 straipsnio 7 dalyje išvardytos kompetentingos institucijos ir kad jokia kita institucija ar asmuo negali susipažinti su biometriniais duomenimis.
(
83
)	Žr. 2019 m. vasario 22 d. tarpinstitucinį dokumentą, kuriame pareikšta, kad „kompromisiniame tekste išlieka visi svarbiausi Tarybos derybų įgaliojimų aspektai, konkrečiai: <…> valstybių narių galimybė kurti ir tvarkyti biometrinių duomenų bazes pagal nacionalinės teisės aktus“, skelbiamą adresu https://data.consilium.europa.eu/doc/document/ST‑6412-2019-INIT/en/pdf.
(
84
)	Šiuo klausimu taip pat žr. Komisijos poveikio vertinimo 6 punktą (p. 33 ir 35), kuriame nurodyta, kad „šiose iniciatyvose nenumatyta jok[io] teisini[o] pagrind[o] centralizuotam surinktų duomenų saugojimui <…> arba tokių duomenų naudojimui kitais tikslais, išskyrus dokumento autentiškumo ir turėtojo tapatybės patikrinimą <…>“, ir kad „bet koks įgyvendinimas turės atitikti Sąjungos teisę ir ja saugomas pagrindines teises“.
(
85
)	Žr. šios išvados 11 išnašą.
(
86
)	Šiuo klausimu žr. 2012 m. birželio 28 d. Sprendimą Komisija / Éditions Odile Jacob (C‑404/10 P, EU:C:2012:393, 110 punktas) ir 2010 m. birželio 29 d. Sprendimą Komisija / Bavarian Lager (C‑28/08 P, EU:C:2010:378, 56 punktas). Taip pat žr. generalinio advokato P. Pitruzzella išvadą sujungtose bylose Luxembourg Business Registers (C‑37/20 ir C‑601/20, EU:C:2022:43, 66 punktas).