62003CC0177_HU
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
„
Tagállami kötelezettségszegés
–
A lakosságnak a radiológiai veszélyhelyzet esetén alkalmazandó egészségvédelmi intézkedésekről és a védekezés során irányadó magatartási szabályokról történő tájékoztatásáról szóló 89/618/Euratom tanácsi irányelv (HL 1989. L 357., 31. o.) 2., 3., 5., 6., 7. és 8. cikkéből eredő kötelezettségek teljesítéséhez szükséges intézkedések meghozatalának elmulasztása
”
I – Bevezetés
1. Az EAK 141. cikk alapján indított jelen eljárásban a Bizottság annak megállapítását kéri a Bíróságtól, hogy a Francia Köztársaság – mivel nem hozta meg azokat az intézkedéseket, amelyek szükségesek ahhoz, hogy megfeleljen a lakosságnak a radiológiai veszélyhelyzet esetén alkalmazandó egészségvédelmi intézkedésekről és a védekezés során irányadó magatartási szabályokról történő tájékoztatásáról szóló, 1989. november 27‑i 89/618/Euratom tanácsi irányelv(2) (a továbbiakban: irányelv) 2., 3., 5., 6., 7. és 8. cikkének – nem teljesítette a fenti irányelvből eredő kötelezettségeit.
II – Az irányelv
2. Az irányelv célja annak biztosítása, hogy a radiológiai veszélyhelyzetben valószínűleg vagy ténylegesen érintett lakosság tájékoztatást kapjon az irányelv mellékleteiben meghatározottakról. Ezt a tájékoztatást a radiológiai veszélyhelyzetben valószínűleg érintett lakossággal hivatalból, előzetes kérelem nélkül közölni kell (5. cikk). A radiológiai veszélyhelyzet bekövetkezésekor a ténylegesen érintett lakosságot az esemény bekövetkeztét követően „haladéktalanul” tájékoztatni kell az előírtakról (6. cikk). A veszélyhelyzetben segítséget nyújtó személyeket tájékoztatni kell az általuk végzendő beavatkozás egészségi vonatkozásairól (7. cikk). A tájékoztatásnak minden ilyen esetben ki kell terjednie az intézkedések végrehajtásáért felelős hatóságokra is (8. cikk). A tájékoztatási kötelezettség terjedelmét a „radiológiai veszélyhelyzet” fogalma határozza meg, melyet az irányelv 2. és 3. cikke definiál. Az irányelv vonatkozó rendelkezéseit a Bizottság panaszainak összefoglalása során idézem. Az irányelv átültetésére rendelkezésre álló határidő 1991. november 27‑én járt le.
III – Eljárás
3. A Bizottság és a francia kormány között az irányelv átültetése érdekében meghozott intézkedésekről folytatott levelezést követően, és számos intézkedéstervezet megvizsgálása után, amelyekről a Francia Köztársaság az EAK 33. cikk harmadik bekezdése szerint tájékoztatta a Bizottságot, a Bizottság arra a következtetésre jutott, hogy az irányelvnek a francia jogba való teljes körű átültetése nem történt meg. A Bizottság ezért 2000. július 27‑én indokolással ellátott véleményt adott a francia kormánynak, melyben felhívta, hogy a kézhezvételtől számított két hónapon belül hozza meg az irányelv teljes körű átültetéséhez szükséges intézkedéseket. A francia kormány kérésére a határidő egy hónappal, 2000. október 27‑ig meghosszabbításra került Tekintettel arra, hogy a francia kormány által hozott intézkedések az idő szerint továbbra sem voltak megfelelőek, a Bizottság 2003. április 16‑án benyújtotta a jelen keresetet.
IV – A Bizottság panaszai
4. A Bizottság első panasza az irányelv 2. cikkében meghatározott „radiológiai veszélyhelyzet” fogalmának nem teljes körű átültetésére vonatkozik, mely előírja:
5. „Ennek az irányelvnek az alkalmazásában a radiológiai veszélyhelyzet bármely olyan helyzet, amely:
6. 1. a következők után áll elő:
a)
egy tagállam területén, a (2) bekezdésben említett létesítményeket vagy tevékenységeket érintő, radioaktív anyag jelentős kibocsátásával vagy annak kockázatával járó baleset;
vagy
b)
a tagállam saját területén vagy azon kívül a tagállamban a közegészségre ártalmas, abnormális szintű radioaktivitás kimutatása; vagy
c)
az a) pontban részletezettől eltérő, a (2) bekezdésben említett létesítményeket vagy tevékenységeket érintő, radioaktív anyag jelentős kibocsátásával vagy annak kockázatával járó baleset; vagy
d)
más, radioaktív anyag jelentős kibocsátásával vagy annak kockázatával járó baleset;
7. 2. az (1) bekezdés a) és c) pontjában említett létesítményeknek és tevékenységeknek tulajdonítható, vagyis a következőknek:
a)
bármely atomreaktor, akárhol található;
b)
bármely egyéb nukleárisüzemanyag-ciklusú létesítmény;
c)
bármely, radioaktív hulladék kezelésével foglalkozó létesítmény;
d)
a nukleáris üzemanyag vagy radioaktív hulladék szállítása és tárolása;
e)
a radioizotópok előállítása, használata, tárolása, ártalmatlanítása és szállítása mezőgazdasági, ipari, orvosi és ezekhez kapcsolódó tudományos és kutatási célokból; és
f)
radioizotópok energiatermelésre való felhasználása űrhajókban.”
A Bizottság állítása szerint a Francia Köztársaság által meghozott, az irányelvet átültető intézkedések az irányelvéhez képest korlátozottabb hatállyal rendelkeznek. Először, nem vonatkoznak az irányelv 2. cikke (2) bekezdésének d), e) és f) pontjában meghatározott valamennyi helyzetre. Másodszor, a 10 megawattnál nagyobb névleges hőteljesítményű atomreaktorokról rendelkezik, miközben az irányelv 2. cikke (2) bekezdésének a) pontja egyértelműen az összes atomreaktorra vonatkozik. Harmadszor, az irányelv 2. cikke (1) bekezdésének b) és c) pontjával ellentétben csak a Franciaország területén lévő létesítményekkel és ott kifejtett tevékenységekkel kapcsolatos veszélyhelyzetekre vonatkozik.
8. A második panasz az irányelv 3. cikke átültetésének elmulasztására vonatkozik, mely előírja:
9. „Az irányelv alkalmazásában a »radioaktív anyag jelentős kibocsátása« és a »lakosság egészségére valószínűleg ártalmas, abnormális szintű radioaktivitás« olyan helyzet, amely eredményeképpen a lakosság tagjai a sugárvédelemre vonatkozó alapvető közösségi biztonsági előírások megállapításáról szóló irányelvekben […] előírt határértékeket meghaladó dózisnak vannak kitéve.”
A Bizottság megállapítja, hogy a „radioaktív anyag jelentős kibocsátása” és a „lakosság egészségére valószínűleg ártalmas, abnormális szintű radioaktivitás” fogalma a francia jogszabályokban nem került meghatározásra. A „radiológiai veszélyhelyzet” fogalmával együtt ezek a fogalmak határozzák meg azokat a helyzeteket, amelyekben a tájékoztatási kötelezettség fennáll. Ennek következtében alapvető az, hogy a nemzeti jogba való átültető intézkedésekben ezeket meg kell határozni.
10. A harmadik panasz az első kettőhöz kapcsolódik, és az 5. cikk átültetésére vonatkozik, amely a következőket írja elő:
„(1) A tagállamok biztosítják, hogy a radiológiai veszélyhelyzetben valószínűleg érintett lakosság tájékoztatást kapjon a rá vonatkozó egészségvédelmi intézkedésekről, és az ilyen veszélyhelyzetben tanúsítandó magatartásról.
(2) A nyújtott tájékoztatás legalább az I. mellékletben felsoroltakat tartalmazza.
(3) Ezt a tájékoztatást az (1) bekezdésben említett lakossággal kérelem nélkül közölni kell.
(4) A tagállamok rendszeres időközönként, illetve akkor, ha a leírt intézkedésekben jelentős változások történnek, naprakésszé teszik és közreadják az információt. Az információ állandóan a lakosság rendelkezésére áll.”
Mivel a Bizottság álláspontja szerint az irányelv 2. és 3. cikkének átültetése nem történt meg teljes egészében, ebből következően az 5. cikk átültetésére elfogadott rendelkezések nem vonatkoznak a 2. cikkben meghatározott valamennyi létesítményre és tevékenységre. Ez azt jelenti, hogy a radiológiai veszélyhelyzetben valószínűleg érintett lakosság egyes csoportjait nem fedik le a nemzeti jogba átültető intézkedések.
11. A negyedik panasz a 6. cikk átültetésére vonatkozik, amely előírja:
„(1) A tagállamok biztosítják, hogy a radiológiai veszélyhelyzet bekövetkezésekor a ténylegesen érintett lakosság haladéktalanul tájékoztatást kapjon a veszélyhelyzettel kapcsolatos tényekről, a követendő magatartási szabályokról, és az adott esetnek megfelelő, rá vonatkozó egészségvédelmi intézkedésekről.
(2) A nyújtott tájékoztatás a radiológiai veszélyhelyzet típusának megfelelően tartalmazza a II. mellékletben foglalt pontokat.”
A Bizottság állítása szerint az irányelv 6. cikkének átültetése nem megfelelően történt meg, mivel a Francia Köztársaság által elfogadott rendelkezések nem biztosítják, hogy a radiológiai veszélyhelyzetben ténylegesen érintett lakosság „haladéktalanul” tájékoztatást kapjon. A nemzeti riasztási szabályokról szóló 90‑394 rendelet vonatkozó rendelkezései szerint a lakosságot a miniszter vagy a prefektus által meghatározott határidőn belül tájékoztatják.
12. Az ötödik panasz a 7. cikk átültetésére vonatkozik, amely előírja:
„(1) A tagállamok biztosítják, hogy bármely személy, aki nem tartozik a 2. cikk 2. pontjában meghatározott létesítmény személyzetéhez, illetve nem foglalkozik az ott meghatározott tevékenységgel, de aki radiológiai veszélyhelyzet esetén részt vesz a segítségnyújtás megszervezésében, megfelelő és rendszeresen naprakésszé tett tájékoztatást kapjon az általa végzendő beavatkozás egészségi vonatkozásairól és az ilyen esetben megteendő óvintézkedésekről; ennek a tájékoztatásnak számításba kell vennie a radiológiai veszélyhelyzet lehetséges mértékét.
(2) Ezt a tájékoztatást radiológiai veszélyhelyzet bekövetkezésekor azonnal, megfelelő módon kell megadni, a különleges körülményeket figyelembe véve.”
A Bizottság szerint az irányelv 7. cikkének a francia jogba való teljes körű átültetése nem történt meg. E cikk célkitűzéseinek eléréséhez nem elegendő egy 1987‑es körlevél, mivel az nem felel meg a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata által kialakított jogbiztonság követelményének.
13. A hatodik és egyben utolsó panasz a 8. cikk átültetésére vonatkozik, mely előírja:
„Az 5., 6. és 7. cikkben említett tájékoztatásnak a cikkekben említett intézkedések végrehajtásáért felelős hatóságokra is ki kell terjednie.”
A Bizottság elismeri, hogy 2002 óta a 8. cikket megfelelően átültették az 5. cikk tekintetében, azonban a 6. és 7. cikk tekintetében ez még mindig nem történt meg. A Franciaországban követett gyakorlat, miszerint a médián keresztül nyújtott tájékoztatás során (pl. brosúrában) megemlítik a felelős hatóságokat, ebből a szempontból nem tekinthető elegendőnek.
V – A Francia Köztársaság ellenkérelme
14. A francia kormány ellenkérelmében több, az irányelv francia jogba való átültetésére tekintettel meghozott intézkedésre hivatkozik. Ezen intézkedések mindegyikét 2000. október 27. után hozták meg, azaz a Bizottság 2000. július 27‑i indokolással ellátott véleményében meghatározott, meghosszabbított határidő lejárta után. A francia kormány nem vitatja az ötödik panaszt, és úgy nyilatkozik, hogy az irányelv 7. cikkének teljes körű átültetése érdekében módosítja a code de la santé public (közegészségről szóló törvénykönyv) R. 1333‑85. cikkét.
15. Az első panaszt illetően a francia kormány kiemeli, hogy a „radiológiai veszélyhelyzet” fogalmát a 2003. március 31‑én elfogadott 2003‑295 rendelettel beépítették a code de la santé public-be, és a hatálya alá tartozó létesítmények és tevékenységek megfelelnek az irányelvben felsoroltaknak, ahogyan azt a 2002. március 20‑i 2002‑367 rendelet bizonyítja, mely az irányelv teljes körű átültetése érdekében módosította a veszélyhelyzeti intézkedési tervekről szóló 88‑622 rendeletet. Noha ez a rendelet (a 6. cikkben) különleges beavatkozási tervek (plans particuliers d´intervention; továbbiakban: PPI ) elkészítését írja elő egyes létesítmények vonatkozásában, a 12. cikk szakosított mentési tervekkel (plans de secours specialisées vagy PSS)
egészíti ki a PPI által le nem fedett technológia jellegű kockázatok vonatkozásában. Ebben az összefüggésben utal továbbá egy 2003. június 2‑i rendelettel elfogadott új rendelkezésekre.
16. A második panaszt illetően a francia kormány hivatkozik a code de la santé public R. 43‑71. cikkére (jelenleg R. 1333‑76. cikk), melyet a 2003. március 31‑i 2003‑295 rendelet iktatott be, valamint a 2003. június 2‑i rendelet 16. cikkére. Mindkét rendelkezés tartalmazza, noha némiképp eltérő kifejezésekkel, a „radioaktív anyag jelentős kibocsátása” és a „közegészségre ártalmas, abnormális szintű radioaktivitás” fogalmát.
17. A francia kormány a harmadik panaszra úgy válaszol, hogy a veszélyhelyzeti intézkedési tervekről szóló, 2002‑ben módosított 88‑622 rendelet 9. és 12. cikke alapján mára minden létesítmény szabályozás tárgyát képezi, lehetővé téve, hogy a lakosság tájékoztatása, valamint az intézkedések meghozatala az irányelv szerint történjék. Továbbá, a code de l´environnement (környezetvédelemről szóló törvénykönyv) L 125‑2. cikke elismeri az állampolgárok jogát arra nézve, hogy tájékoztatást kapjanak azokról a lényeges technológiai kockázatokról, melyeknek egyes körzetekben ki vannak téve, valamint a rájuk vonatkozó biztonsági intézkedésekről.
18. A francia kormány a negyedik panaszra adott válaszában előadja, hogy egy 2001. november 30‑i rendelet értelmében azon nukleáris létesítmények körzetében, amelyek PPI‑vel rendelkeznek, veszélyhelyzeti riasztóberendezést (szirénákat) alakítanak ki. Mivel veszélyhelyzet esetén a szirénák hangja a PPI alkalmazását eredményezi, ezért összességében úgy ítéli meg, hogy a francia szabályozás a veszélyhelyzetben ténylegesen érintett lakosság „haladéktalanul” való tájékoztatási kötelezettségének eleget tesz. A kormány hivatkozik továbbá a code national d’alerte-ről szóló 90‑394 rendelet módosításáról szóló, 2001. április 25‑i 2001‑368 rendeletre, mely az irányelv 6. cikkét ülteti át a veszélyhelyzet esetén a lakossággal közlendő három információtípus meghatározásával.
19. Végül, a hatodik panasz tekintetében a francia kormány fenntartja, hogy egy 2002. február 21‑i rendelet átültette az irányelv 8. cikkét.
VI – Értékelés
20. Ahogyan az a fentiekben kiemelésre került, a francia kormány által hivatkozott, az irányelv francia jogba való átültetését szolgáló főbb intézkedések mindegyike a Bizottság 2000. július 27‑i indokolással ellátott véleményében meghatározott határidő után került elfogadásra. Mivel a francia kormány szerint ezen intézkedések mára biztosítják az irányelv teljes körű átültetését, ellenkérelmében arra a következtetésre jut, hogy a Bizottságnak kellene elállnia a keresetétől, és nem a Bíróságnak kellene elutasítania a Bizottság keresetét. Ez látszólag azt is magában foglalja, hogy a francia kormány nem vitatja a Bizottság által előadott panaszokat. Habár viszonválaszában kéri, hogy az egyes panaszokat (az ötödik panasz kivételével) utasítsa el, kijelentve végezetül azonban, hogy fenntartja az ellenkérelemben előadott kérelmek – azaz hogy a Bizottság álljon el a keresetétől – egységét.
21. A Bizottság hangsúlyozza, hogy a francia kormány által hivatkozott intézkedéseket az indokolással ellátott véleményben meghatározott határidő lejárta után fogadták el. Habár ez elegendő a Francia Köztársaság kötelezettségs zegésének megállapításához az irányelv teljes körű átültetése tekintetében, a Bizottság fenntartja, hogy ezen, késedelmesen elfogadott intézkedések továbbra sem elegendőek. Ezért válaszában ezen intézkedésekre vonatkozó észrevételeket tesz annak érdekében, hogy a francia kormányt az irányelv rendelkezései teljes körű és megfelelő átültetésére ösztönözze.
22. A Bírósághoz benyújtott jogszabályokból és iratokból nyilvánvaló, hogy az indokolással ellátott véleményben meghatározott határidő lejárta óta eltelt három évben történt némi előrelépés, és ezt a Bizottság is elismerte. Anélkül, hogy nyilatkoznék arról, vajon ez az előrelépés biztosítja-e az irányelvnek való teljes körű megfelelést, úgy tűnik, hogy a Francia Köztársaság és a Bizottság közötti véleménykülönbség jelentősen csökkent. Más szóval az irányelvnek való meg nem felelés kérdése megszűnőben van. Habár a Bizottságnak mérlegelési joga van annak eldöntése során, hogy kezdeményez-e és lefolytat-e a tagállam ellen kötelezettségszegés megállapítása iránti eljárást, véleményem szerint ezen mérlegelési jogát a konkrét körülményekre figyelemmel, funkcionális módon kellene gyakorolnia. A jelen eset körülményeit figyelembe véve nem vagyok arról teljes mértékben meggyőződve, hogy a Bíróság hivatalos megállapítása, miszerint az irányelvnek 2000. október 27‑én nem feleltek meg, különösképpen segít, kivéve hogy alapot szolgáltat az EK 228. cikk (2) bekezdése szerinti esetleges eljárásra.
23. Bárhogy legyen is, az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az EK‑Szerződésből eredő kötelezettség megszegésének fennállását az indokolással ellátott véleményben megállapított határidő leteltének időpontjában fennálló helyzet alapján kell vizsgálni, és az ezt követően bekövetkezett változásokat a Bíróság nem veszi figyelembe.(3) Ebből következően a Bíróság nem avatkozhat bele a Francia Köztársaság és a Bizottság közötti, a 2000. október 27. után elfogadott intézkedések megfelelő voltáról folyó vitába. Ezen intézkedések a jelen jogvita megítélése szempontjából irrelevánsak.
24. Mivel világos, hogy a francia jogszabályok az indokolással ellátott véleményben meghatározott, egy hónappal meghosszabbított határidő lejártakor nem biztosították, hogy a Francia Köztársaság az irányelvben lefektetett tájékoztatási kötelezettséget teljes körűen teljesíti, meg kell állapítani, hogy a Bizottság által kért megállapításoknak helyt kell adni.
VII – Végkövetkeztetések
25. Fentiekre tekintettel véleményem szerint a Bíróság
– állapítsa meg, hogy a Francia Köztársaság – mivel nem hozta meg azokat az intézkedéseket, amelyek szükségesek ahhoz, hogy megfeleljen a lakosságnak a radiológiai veszélyhelyzet esetén alkalmazandó egészségvédelmi intézkedésekről és a védekezés során irányadó magatartási szabályokról történő tájékoztatásáról szóló, 1989. november 27‑i 89/618/Euratom tanácsi irányelv 2., 3., 5., 6., 7. és 8. cikkének – nem teljesítette a fenti irányelvből eredő kötelezettségeit;
– kötelezze a Francia Köztársaságot a költségek viselésére.
(1) .
(2)
– 	HL L 357., 31. o.; magyar nyelvű különkiadás 15. fejezet, 1. kötet, 366. o.
(3)
– 	Lásd különösen a C‑384/99. sz., Bizottság kontra Belgium ügyben hozott ítélet [EBHT 2000., I‑10 633. o.] 16. pontját.