62008CC0303_HU
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Az előzetes döntéshozatal iránti jelen kérelem ismét az EGK–Törökország Társulási Tanács 1/80 határozatára vonatkozik (a továbbiakban: 1/80 határozat).(2) A nemzeti bíróság azon török állampolgár jogi helyzetére vonatkozó kérdést tesz fel, aki egy török munkavállaló férjekénti minőségében szerzett valamely tagállamban tartózkodási jogot. A házasságot ezt követően felbontották, és a férjet a volt feleség sérelmére elkövetett erőszakos közösülés és testi sértés miatt elítélték. Továbbra is hivatkozhat az 1/80 határozat 7. cikke alapján biztosított jogokra azon házasság felbontása ellenére, amely megalapozta a fogadó tagállamban a tartózkodási jogát? Ebben az esetben az a körülmény, hogy valamilyen módon „visszaélt” a házassággal, amikor feleségét megerőszakolta és bántalmazta, megfosztja‑e őt azoktól a jogoktól, amelyek a 7. cikk alapján megillették?
Jogi háttér
Az EGK–Törökország társulási megállapodás
2. Az EGK–Törökország társulási megállapodást(3) (a továbbiakban: társulási megállapodás) 1963‑ban kötötték.
3. A társulási megállapodás kiegészítő jegyzőkönyvének(4) 59. cikke a következőképpen rendelkezik:
„Az e jegyzőkönyv hatálya alá tartozó területeken Törökország nem részesülhet kedvezőbb bánásmódban, mint amelyet a Közösséget létrehozó szerződés alapján a tagállamok egymásnak biztosítanak.” [nem hivatalos fordítás]
4. Az 1/80 határozat II. fejezete a „Szociális rendelkezések” címet viseli. E fejezet 1. szakaszának címe „A foglalkoztatásra és a munkavállalók szabad mozgására vonatkozó rendelkezések”. Ebben a szakaszban található a határozat 6–16. cikke.
5. Az 1/80 határozat 6. cikkének (1) és (2) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„(1) A családtagok szabad munkavállalásra való jogosultságáról szóló 7. cikk sérelme nélkül, valamely tagállam rendes munkaerőpiacához tartozó török munkavállaló ebben a tagállamban:
– egy év rendes foglalkoztatás után jogosult arra, hogy munkavállalási engedélyét ugyanannál a munkaadónál megújítsa, amennyiben munkahellyel rendelkezik;
– három év rendes foglalkoztatás után – és a Közösség tagállamai munkavállalóinak biztosítandó elsőbbségre is figyelemmel – jogosult arra, hogy ugyanazon foglalkozás vonatkozásában a választása szerinti munkaadónál pályázzon rendes feltételek mellett e tagállam munkaügyi hatóságánál bejelentett állásajánlatra;
– négy év rendes foglalkoztatás után jogosult a választása szerinti bármely munkaviszonyban történő szabad munkavállalásra.”
(2) Az éves szabadság és az anyaság, a munkahelyi baleset vagy a rövid betegség miatti távollét beleszámít a rendes foglalkoztatás idejébe. Az önhibán kívüli munkanélküliség időtartama, amelyet a hatáskörrel rendelkező hatóságok szabályosan megállapítottak, valamint a hosszabb betegség miatti távollét nem számít ugyan bele a rendes foglalkoztatás idejébe, de nem érinti a korábbi foglalkoztatási időtartam alatt megszerzett jogokat.” [nem hivatalos fordítás]
6. Az 1/80 határozat 7. cikke ekképp rendelkezik:
„Valamely tagállam rendes munkaerőpiacához tartozó török munkavállaló családtagja, aki engedélyt kapott arra, hogy a munkavállalóhoz csatlakozzon:
– jogosult – a Közösség tagállamai munkavállalóinak biztosítandó elsőbbségre is figyelemmel – bármely állásajánlatra jelentkezni, amennyiben ott már legalább három éve jogszerűen lakóhellyel rendelkezik;
– jogosult a választása szerinti bármely munkaviszonyban történő szabad munkavállalásra, amennyiben ott legalább öt éve jogszerűen lakóhellyel rendelkezik.
A török munkavállaló gyermeke, aki a fogadó államban szakmai képesítést szerzett, az érintett tagállamban való tartózkodásának időtartamától függetlenül jelentkezhet bármely állásajánlatra, amennyiben egyik szülője az érintett tagállamban legalább három évig jogszerűen munkaviszonyban állt.” [nem hivatalos fordítás]
7. Az 1/80 határozat 14. cikkének (1) bekezdése kimondja:
„E szakasz rendelkezéseit a közrendi, közbiztonsági és közegészségügyi okok alapján indokolt korlátozásokra is figyelemmel kell alkalmazni.” [nem hivatalos fordítás]
Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
8. M. Bozkurt, az alapeljárás felperese, török állampolgár. 1959‑ben született.
9. M. Bozkurt 1992‑ben lépett be Németországba, és menedékjogot kért. 1993 szeptemberében feleségül vett egy török munkavállalót, aki e tagállam rendes munkaerőpiacához tartozott. A házasságkötését követően visszavonta a menedékjog iránti kérelmét, és 1993 októberében határozott időre szóló tartózkodási engedélyt kapott. Ezt a tartózkodási engedélyt 1998 októberében határozatlan időre szóló tartózkodási engedély váltotta fel. Ettől az időponttól kezdve M. Bozkurt megfelelt az 1/80 határozat 7. cikke első bekezdésében előírt feltételeknek.
10. M. Bozkurt 2000 júniusa óta külön élt feleségétől. A házaspár 2003 novemberében felbontotta a házasságot.
11. Németországi tartózkodása során M. Bozkurt több munkahelyen is dolgozott. A kérdést előterjesztő bíróság azonban kijelenti, hogy nem tudja pontosítani, hogy hol, mivel M. Bozkurt több, erre vonatkozóan hozzá intézett felhívás ellenére is megtagadta ezen információk közlését. Úgy tűnik, hogy 2000 eleje óta 18 hónapot betegállományban töltött. Azóta munkanélküli, és megélhetési költségeket fedező állami ellátásokban részesül.
12. M. Bozkurtot többször elítélték bűncselekmények elkövetése miatt. 1996 májusában súlyos testi sértés elkövetése miatt négy hónap szabadságvesztés‑büntetésre ítélték. 2000 novemberében testi sértés elkövetése, súlyos testi sértés kísérlete és rongálás miatt nyolc hónap szabadságvesztés‑büntetésre ítélték. 2004 májusában volt felesége sérelmére szándékos testi sértéssel halmazatban elkövetett erőszakos közösülés miatt ítélték el. Úgy tűnik, hogy az erőszakos közösülésre 2002‑ben került sor, amikor még fennállt a házasság, habár a felek külön éltek. Másodfokon kétévi szabadságvesztésre ítélték. A büntetés végrehajtását felfüggesztették és M. Bozkurt 2005 januárjában szabadult az előzetes letartóztatásból.
13. 2005. július 26‑i határozatával a Land Baden‑Württemberg – az alapeljárás alperese – elrendelte M. Bozkurt Németországból történő kiutasítását. M. Bozkurt a Verwaltungsgericht (közigazgatási bíróság) előtt megtámadta ezt a határozatot, amelyet ez utóbbi bíróság a 2006. július 5‑i ítéletével megsemmisített. A Land Baden‑Württemberg azonban fellebbezést nyújtott be ezen ítélet ellen a Verwaltungsgerichtshofhoz (legfelső közigazgatási bíróság), amely a 2007. március 14‑i ítéletével elutasította a fellebbezést. A Verwaltungsgerichtshof lényegében úgy ítélte meg, hogy – mivel M. Bozkurt hivatkozhatott az 1/80 határozat 7. cikke alapján a tartózkodási jogra ‑ a kiutasítását elrendelő határozatnak meg kell felelnie az uniós polgárokra alkalmazandó eljárásoknak.(5) Miután ezeket az eljárásokat nem tartották tiszteletben, a kiutasító határozat jogellenes. A Verwaltungsgerichtshof szerint M. Bozkurt nem veszíti el az 1/80 határozat 7. cikkében számára biztosított jogállást azon körülmény miatt, hogy 2000 óta munkanélküli, hogy betegsége miatt talán véglegesen ki van zárva a munkaerőpiacról, és hogy körülbelül kilenc hónapon keresztül börtönben volt. E bíróság úgy ítélte meg, hogy a Bíróság ítélkezési gyakorlatát, éppen ellenkezőleg, úgy kell értelmezni, hogy a tartózkodási jog az annak megszerzéséhez szükséges feltételek fennállásától függetlenül továbbra is megmarad. Következésképpen M. Bozkurt továbbra is hivatkozhat az e cikkben biztosított jogokra.
14. A Land Baden‑Württemberg a Bundesverwaltungsgericht (szövetségi közigazgatási bíróság) előtt felülvizsgálati eljárást kezdeményezett a fellebbviteli bíróság határozata ellen. Ebben az eljárásban többek között az 1/80 határozat 7. cikkéből egy M. Bozkurthoz hasonló személy számára eredő jogok alkalmazhatóságára vonatkozó kérdések merültek fel.
15. Mivel úgy ítélte meg, hogy az előtte folyamatban lévő jogvita eldöntéséhez e rendelkezés értelmezése szükséges, a Bundesverwaltungsgericht felfüggesztette az eljárást, és a következő kérdéseket terjesztette előzetes döntéshozatal céljából a Bíróság elé:
„1) Valamely tagállam rendes munkaerőpiacához tartozó török munkavállaló házastársát a házasság felbontását követően is megilleti‑e az EGK–Törökország Társulási Tanács 1/80 határozata 7. cikke első mondatának második francia bekezdése alapján családtagként szerzett munkavállalási és tartózkodási jog?
Az első kérdésre adott igenlő válasz esetén:
2) Joggal való visszaélésnek tekintendő‑e az EGK–Törökország Társulási Tanács 1/80 határozata 7. cikke első mondatának második francia bekezdéséből fakadóan a korábbi feleségtől eredő tartózkodási jogra való hivatkozás, ha a korábbi feleséget a török állampolgár a jogállás megszerzését követően megerőszakolta és bántalmazta, és tettét kétévi szabadságvesztéssel büntették?”
16. M. Bozkurt, a dán, a német, és az olasz kormány, valamint a Land Baden‑Württemberg és az Európai Bizottság terjesztett elő írásbeli észrevételt. Az ügyben egyik fél sem kérte tárgyalás megtartását, és arra nem is került sor.
Elemzés
Előzetes észrevétel
17. Habár az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések az 1/80 határozat 7. cikkére vonatkoznak, a nemzeti bíróság az előzetes döntéshozatalra utaló végzésben utal azon lehetőségre, hogy M. Bozkurt török munkavállalóként jogokat szerzett e határozat 6. cikke alapján. Ezt követően azonban rámutat arra, hogy ezt az esetet ki kell zárni, mivel M. Bozkurt a Land Baden‑Württemberg felhívása ellenére sem adott semmilyen konkrét tájékoztatást a németországi foglalkoztatásával kapcsolatban, és erre vonatkozó iratokat sem mutatott be. Megállapítja, hogy M. Bozkurt együttműködése nélkül nem állapítható meg, hogy szerzett‑e jogot az 1/80 határozat 6. cikke alapján, és hogy e jogot esetlegesen elvesztette‑e, mert több évig munkanélküli volt.
18. A Bizottság észrevételeiben kifejti a nemzeti bíróság által elfogadott ezen álláspontot illető kétségeit. Rámutat arra, hogy az 1/80 határozat 6. cikkének (2) bekezdése egyértelműen kimondja, hogy az önhibán kívüli munkanélküliség időtartama, valamint a hosszabb betegség miatti távollét kétség kívül nem számít bele a rendes foglalkoztatás idejébe, azonban nem érinti a munkavállaló által a korábbi foglalkoztatási időtartamok révén megszerzett jogokat sem. A Bizottság úgy véli, hogy a nemzeti bíróságnak újra kellene kezdenie az erre a kérdésre vonatkozó vizsgálatot. Ha bizonyítást nyer, hogy M. Bozkurt a 6. cikk alapján jogosult [a tartózkodásra és munkavállalásra], szükségtelen jogállását a 7. cikk alapján vizsgálni.
19. Amint azt maga a Bizottság is megjegyzi, az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében az EK 234. cikkben (jelenleg az EUMSZ 267. cikk) említett eljárás keretében, amely a nemzeti bíróságok és a Bíróság feladatainak világos szétválasztásán alapul, az ügy konkrét tényállásának megítélése a nemzeti bíróság hatáskörébe tartozik.(6) Ehhez hasonlóan az ügyben eljáró és határozathozatalra hivatott nemzeti bíróság hatáskörébe tartozik annak megítélése, hogy – tekintettel az ügy különleges jellemzőire – ítélete meghozatalához szükségesnek tartja‑e az előzetes döntéshozatalt, és ha igen, a Bíróságnak feltett kérd ései relevánsak‑e.(7)
20. A nemzeti bíróság számára az előtte kezdeményezett ügy eldöntéséhez nyújtandó segítség céljából azonban hasznos lehet annak pontosítása, hogy egyetértek az 1/80 határozat 6. cikkének szövegére és hatására vonatkozó bizottsági észrevételekkel. Az a körülmény, hogy M. Bozkurt több évig munkanélküli volt, önmagában nem vezet az e cikkből eredő jogainak az elvesztéséhez.(8) E cikknek az alapeljárásban való pontos alkalmazása természetesen a nemzeti bíróság hatáskörébe tartozik.
Az első kérdés
21. A nemzeti bíróság első kérdése lényegében arra irányul, hogy egy olyan személy, aki már nem minősül a fogadó tagállam rendes munkaerőpiacához tartozó török munkavállaló „családtagjának”, továbbra is hivatkozhat‑e az 1/80 határozat 7. cikke első bekezdésének második francia bekezdése (a továbbiakban: 7. cikk) szerinti jogokra.
22. Másképpen kifejezve, valamely tagállamnak van‑e lehetősége e jogokat ahhoz a feltételhez kötni, hogy a személy őrizze meg a „családtagi” jogállását. Ha az érintett jogokat – miután megnyíltak – önállónak kell tekinteni, a tagállam nem rendelheti el a M. Bozkurt helyzetében lévő személy kiutasítását.
23. A dán és a német kormány, valamint a Land Baden‑Württemberg arra hivatkozik, hogy a családtagi jogállás elvesztése maga után vonja e jogok elvesztését. M. Bozkurt és a Bizottság ezzel ellentétes álláspontot képvisel, vagyis azt, hogy a jogok, miután megszerezték őket, önállóak. Az olasz kormány azt állítja, hogy M. Bozkurt válásának nem kell befolyásolnia a 7. cikk szerinti jogait, azonban bizonyos fenntartásokat fűz ezen álláspontjához.
24. A kérdés megválaszolásához elsőként azt kell megvizsgálni, hogy az 1/80 határozat 6. és 7. cikke milyen mértékben tölt be szociális funkciót azáltal, hogy a török munkavállalók és családtagjaik számára jogokat alapít a tagállamokban. Ezen túlmenően figyelembe kell venni azt a folyamatot, ahogyan az e rendelkezések alapjául szolgáló célkitűzéseket a gyakorlatban alkalmazzák, és következésképpen a tagállamok milyen mértékben írhatnak elő feltételeket azon személyek tartózkodására vonatkozóan, akik e cikkre kívánnak hivatkozni. A Bíróságnak számos határozata vonatkozik e területre, és e kérdések elemzése során nagymértékben fogok erre az ítélkezési gyakorlatra támaszkodni.
A 7. cikk mint szociális eszköz
25. Az 1/80 határozat („Szociális rendelkezések” című) II. fejezetének („A foglalkoztatásra és a munkavállalók szabad mozgására vonatkozó rendelkezések” című) 1. szakaszában található a 7. cikk.
26. Egyértelmű, hogy a 7. cikknek közvetlen hatállyal kell rendelkeznie a tagállamokban, ezért az e rendelkezés feltételeinek megfelelő török állampolgárok közvetlenül hivatkozhatnak az ebben számukra biztosított jogokra.(9)
27. Az 1/80 határozat 6. cikke, amely ugyanebben a szakaszban található, elismeri valamely tagállam rendes munkaerőpiacához tartozó török munkavállalók bizonyos munkavállaláshoz való jogait ebben a tagállamban. E cikk alapján négy év rendes foglalkoztatás után jogosultak a választásuk szerinti bármely munkaviszonyban történő munkavállalásra azzal a feltétellel, hogy erre a fogadó tagállamban kerül sor.(10)
28. A 7. cikk első bekezdése korlátozott jogosultságot biztosít a fogadó tagállam munkaerőpiacán való munkavállalásra az ilyen munkavállaló azon családtagjai számára, akik engedélyt kaptak arra, hogy a munkavállalóhoz csatlakozzanak, amennyiben már legalább három éve jogszerűen lakóhellyel rendelkeznek ott; amennyiben legalább öt éve jogszerűen lakóhellyel rendelkeznek ott, jogosultak a választásuk szerinti bármely munkaviszonyban történő szabad munkavállalásra. Ezek a rendelkezések úgy a munkavállaló, mint annak családtagjai beilleszkedésének fokozatos folyamatát vezetik be.
29. Ahhoz, hogy az érintett személy részesüljön a 7. cikkben biztosított jogokban, egyrészt a fogadó tagállam hivatalos munkaerőpiacán jelen lévő török munkavállaló családtagjának kell lennie, másrészt e tagállam illetékes hatóságainak engedélyezniük kell, hogy az érintett személy csatlakozzon a munkavállalóhoz.(11)
30. A 7. cikkben szereplő beilleszkedési folyamat két szakaszban zajlik. Az első három évig tart. Ezen időszak alatt – hacsak a fogadó tagállam úgy nem határoz, hogy általában a családtagokra vonatkozóan kedvezőbb rendelkezéseket fogad el – az érintett személynek nincs joga e tagállamban munkát vállalni. A második szakasz két évig tart. A családtag munkát vállalhat, azonban ez a jog kizárólag a „Közösség tagállamai munkavállalóinak biztosítandó elsőbbségre figyelemmel” gyakorolható. Ezen ötéves időszak lejártát követően a családtag jogosult a választása szerinti bármely munkaviszonyban történő szabad munkavállalásra.
31. Az álláskereséshez és/vagy a munkavállaláshoz való jog szükségszerűen magában foglalja a fogadó tagállambeli tartózkodás ezzel összefüggő jogának fennállását, ami nélkül az említett jog teljesen hatástalan lenne.(12)
A 7. cikk alkalmazása a gyakorlatban
32. Milyen mértékben írhatnak elő a tagállamok feltételeket a családtagok tartózkodási jogára vonatkozóan?
33. A Bíróság ítélkezési gyakorlatából egyértelműen kitűnik, hogy az érintett tagállam feltételeket írhat elő mind a családtagnak a területére történő első belépéshez való jogára vonatkozóan, mind pedig e személynek a területre való belépését követő első, (legalább) három éves időszak alatti tartózkodására vonatkozóan. A területre való belépésre vonatkozó döntés kizárólag a fogadó tagállam hatáskörébe tartozik, amely szabadon kötheti feltételekhez a belépést. Korlátozottabbak azok a feltételek, amelyeket a tagállam akkor írhat elő, miután már engedélyezte a belépést: lényegében azt jogosult biztosítani, hogy a családtagnak a területén való tartózkodása „megfeleljen az 1/80 határozat 7. cikke első bekezdése szellemének és céljának”. Egyértelmű például, hogy a fogadó tagállam feltételként előírhatja, hogy az érintett személy ténylegesen együtt éljen azzal a munkavállalóval, aki engedélyt kapott arra, hogy a munkavállalóhoz csatlakozzon.(13)
34. Mik a céljai ennek a minimális tartózkodási időtartamnak a török munkavállaló és annak családtagjai szempontjából?
35. Lényegében kettős célja van: a családtagoknak a fogadó tagállam területén való jelenléte elsőként a családegyesítés lehetővé tételére irányul.(14) A hangsúly ‑ legalábbis kezdetben ‑ a családtagok helyzetével szemben először a török munkavállalók helyzetének a javításán volt. Ha e személyeket a családtagjaik veszik körül, jobb lehet az életminőségük abban az országban, ahol dolgoznak.
36. Másodsorban a családtag beilleszkedése a cél. Annak lehetővé tételével, hogy a családtagok a fogadó tagállamban tartózkodjanak, lehetőséget kapnak arra, hogy fokozatosan beilleszkedjenek ezen állam társadalmába, és e célból itt szakmai tevékenységet gyakoroljanak. A fogadó tagállambeli helyzetük ennek eredményeképpen „megszilárdul.”(15) A hangsúly ebben az esetben inkább a családtagokon van, mint azon a török munkavállalón, akihez csatlakoztak.
37. Mi jellemzi a jogállásukat, miután a minimális tartózkodási idő letelt? A fogadó tagállam továbbra is feltételekhez kötheti e családtagok tartózkodási jogát, miután korlátlan munkavállalási joghoz jutottak ugyanezen állam munkaerőpiacán? A gyakorlatban mondhatja‑e azt a tagállam egy olyan személynek, mint M. Bozkurt, hogy „tartózkodhat ebben az országban, amíg házas. Ha azonban elválna, fenntartjuk magunknak azt a jogot, hogy kiutasítsuk önt az országból”.
38. Véleményem szerint a fogadó tagállamnak ebben a helyzetben már nincs lehetősége arra, hogy feltételekhez kösse a tartózkodási jogot. Ezt a lehetőséget azonban elszalasztotta.
39. A Bíróság 7. cikkre vonatkozó ítélkezési gyakorlata megerősítette ezt a következtetést e jog általános jellegére vonatkozó elemzésével, valamint azon egyedi esetekben is, amikor elismerte e jog folyamatosságát. A Bíróság általánosságban hangsúlyozta azon jog önálló jellegét, amely a minimális tartózkodási időtartam letelte után keletkezik. Így az Ergat‑ügyben hozott ítéletben(16) a Bíróság megállapította, hogy „a tagállamok nem jogosultak arra, hogy valamely török munkavállaló családtagjainak tartózkodását még az említett hároméves időtartam […] letelte után is feltételektől tegyék függővé”, és hogy „[ennek] még inkább érvényes[nek kell lennie] egy migráns török személyre, aki teljesíti az 1/80 határozat 7. cikke első bekezdése második francia bekezdésében előírt feltételeket” (vagyis aki öt éven keresztül jogszerűen tartózkodott a fogadó tagállamban).(17) Ezt követően úgy határozta meg a 7. cikkben előírt feltételeket teljesítő családtag helyzetét, mint az olyan személyét, aki „már jogszerűen beilleszkedett a fogadó tagállamba”, és „tartósan beilleszkedhet a fogadó tagállamba”.(18) Az Eyüp‑ügyben hozott ítéletben(19) a Bíróság rámutatott arra, hogy a 7. cikk megköveteli, hogy „a családegyesítés, amely a török munkavállaló családtagjának a fogadó tagállam területére történő belépésének jogcíme volt, e munkavállaló háztartásában, meghatározott ideig tartó tényleges együttélésben nyilvánuljon meg, amíg az érintett nem teljesíti maga is az e tagállam munkaerőpiacára való jutás feltételeit .”(20)
40. A Bíróság – a 7. cikk azon szerepét hangsúlyozva, amelyet az e cikk alapján jogokkal rendelkező családtagoknak a fogadó állam társadalmába történő beilleszkedését illetően betölt – kiemelte, hogy a tartózkodási jog, amely az érintett tagállam munkaerőpiacán történő szabad munkavállaláshoz való jog szükségszerű velejárója, „független az e [jog] megszerzéséhez szükséges feltételek folyamatos fennállásától.”(21) Az Ergat‑ügyben hozott ítéletben a Bíróság kimondta, hogy „az érdekelt választása szerinti szabad munkavállalásra vonatkozó feltétlen jogot – ráadásul anélkül, hogy a tagállamok munkavállalóinak biztosított elsőbbség ellen tiltakozhatna – […] megfosztja lényegétől, ha az illetékes nemzeti hatóságok feltételhez köthetnék vagy bármely módon korlátozhatnák a török bevándorlónak az [1/80 határozatban] közvetlenül biztosított, pontosan meghatározott jogok alkalmazását.”(22)
41. Ezen érvelést egyedi helyzetekre alkalmazva a Bíróság például úgy ítélte meg, hogy e jogokra érvényesen hivatkozhat a 7. cikk alapján valamely olyan személy, akinek az apja – akitől e személy tartózkodási joga eredt – e jogok gyakorlásának időpontjában elhagyta a fogadó államot, és következésképpen nem dolgozott és nem lakott már itt.(23) A Bíróság hasonlóképpen úgy ítélte meg, hogy az, hogy valamely olyan személy, aki egyébként teljesíti a 7. cikk első bekezdésében szereplő feltételeket, azonban 23 éves korában még mindig nincsen munkája, nem jelenti azt, hogy megszűnik a tartózkodási joga.(24)
42. Igaz ugyan, hogy ez az ítélkezési gyakorlat olyan személyekre vonatkozik, akik – M. Bozkurttól eltérően – családtagok voltak abban az időpontban, amikor a fogadó tagállam vitatta a tartózkodási jogukat. Azonban a dán és a német kormány, valamint a Land Baden‑Württemberg észrevételeiben kifejtett érv, miszerint a folyamatos családi kapcsolat hiánya azt jelenti, hogy M. Bozkurt már elveszítette mindazokat a jogokat, amelyek a 7. cikk alapján megillették, hatástalannak tűnik. Az előzetes döntéshozatalra utaló végzésből egyértelműen kitűnik, hogy M. Bozkurt öt évig élt valamely tagállam – jelen esetben Németország – rendes munkaerőpiacához tartozó török munkavállaló családtagjaként. Semmi nem utal arra, hogy ez időtartam alatt olyat tett volna, amely nem felel meg a számára előírt feltételeknek. Következésképpen ezen ötéves időtartam leteltét követően megszerezte a 7. cikkben biztosított valamennyi jogot. Ezek a jogok önállók, és – az alábbiakban kifejtendő két fenntartás sérelme nélkül – továbbra is fennállnak. Véleményem szerint semmilyen hatást nem gyakorol jogi helyzetére az a tény, hogy a későbbiekben elvált, és elvesztette „családtagi” minőségét.
43. A két fenntartás a következő. Azok a török állampolgárok, akik feltétel nélküli tartózkodási és munkavállalási jogot szereztek a fogadó tagállamban, két fajta helyzetben veszíthetik el ezeket a jogokat. Ezen helyzetek közül az első az 1/80 határozat 14. cikkének (1) bekezdésében szerepel, és a közrendre, a közbiztonságra és a közegészségügyre vonatkozik. A későbbiekben visszatérek erre a kérdésre.(25) A második ezen helyzetek közül az, amikor az érintett személy nem jelentéktelen időtartamra és jogos ok nélkül hagyja el az országot.(26)
44. Az első helyzet ily módon a tagállam azon állandó jogának felel meg, hogy megfelelő, jól körülírt ok alapján kiutasítson a területéről egy török állampolgárt – e joggal egyébként a tagállamok állampolgáraival szemben is rendelkezik. A második helyzet azt szemlélteti, hogy a puszta tartózkodási jog jogosultjának lenni fogalmilag nem ugyanaz, mint a fogadó tagállam állampolgárságával rendelkezni, vagy az uniós polgársággal összefüggő különleges jogokban részesülni.
45. Véleményem szerint nyilvánvaló, hogy kizárólag
ezen okok igazolhatják azon jogok megszakítását, amelyekkel a M. Bozkurt helyzetében lévő személy részesül.(27)
46. Az előzetes döntéshozatalra utaló végzésében a nemzeti bíróság arra a hatásra utal, amelyet az 1612/68 rendelet(28) gyakorolhat M. Bozkurt helyzetére. E tekintetben a Bíróság megállapítja, hogy mivel a 7. cikk nem tartalmazza a „családtag” fogalmát, e fogalom a rendeletben szereplő meghatározásra történő hivatkozással értelmezhető.(29) A Reed‑ügyben hozott ítéletben(30) a Bíróság az 1612/68 rendelet 10. cikke kapcsán megállapította, hogy a munkavállaló „családja” fogalmába nem tartozik bele a vele házasságot nem kötött partnere.(31) A nemzeti bíróság (amelynek az ezzel kapcsolatos érvelését a dán és a német kormány támogatta) kérdése arra irányul, hogy ez azt jelenti‑e, hogy M. Bozkurt tartózkodási joga a házasság felbontásakor megszűnt.
47. Véleményem szerint az előző elemzésből következik, hogy ha egyszer az ötéves időtartam letelt, és a 7. cikkben biztosított jogokat teljes körűen megszerezte, elveszíti relevanciáját az a kérdés, hogy az 1612/68 rendelet analógia útján alkalmazható‑e egy M. Bozkurthoz hasonló személyre. Az a kérdés, hogy M. Bozkurt családtag‑e, egyszerűen fel sem merül ebben az összefüggésben. Az egyetlen dolog, ami számit, hogy az volt
a legalább ötéves időtartam alatt.
48. Végezetül a kiegészítő jegyzőkönyv 59. cikke alkalmazásának kérdésével kell foglalkozni, amelyet a nemzeti bíróság, valamint a dán, a német és az olasz kormány is felhozott. E rendelkezés gyakorlatilag kizárja, hogy a török munkavállalók kedvezőbb bánásmódban részesüljenek, mint a tagállamok hasonló helyzetben lévő állampolgárai. A M. Bozkurtot kiutasító határozat meghozatalának időpontjában(32) hatályos közösségi szabályozás értelmében azok az uniós polgárok is elveszítették a tartózkodási jogukat, akik valamely tagállamba családtagi minőségben léptek be és tartózkodtak ott, ha elváltak attól a személytől, akihez e tagállamban csatlakoztak. A 7. cikk azon értelmezése, amelynek az a hatása, hogy ugyanilyen körülmények között folyamatos tartózkodási jogot biztosít M. Bozkurt számára, (logikusan) azt eredményezné, hogy kedvezőbb bánásmódban részesülne. Ez az eredmény ellentétes lenne az 59. cikkel, és következésképpen el kell utasítani.
49. Nem értek egyet ezzel az állásponttal.
50. Amint a Bizottság helytállóan emeli ki az észrevételeiben, egy hasonló helyzetben – ahol házastárs helyett gyermekről volt szó – ugyanezt az érvet hozták fel, majd vetették el a Derin‑ügyben.(33) Az ügy egy török állampolgár gyermekére vonatkozott, aki a 7. cikk alapján hivatkozott tartózkodási jogra, holott már elmúlt 21 éves, nem élt együtt a szüleivel, akikhez a fogadó tagállamban csatlakozott, és nem a szülők tartották el őt. Az 59. cikk alkalmazhatóságának vizsgálata során a Bíróság összehasonlította az uniós polgárok számára biztosított jogokat a török állampolgárok számára biztosított jogokkal. Megjegyezte, hogy az első esetben a közösségi munkavállaló gyermekei feltétel nélkül jogosultak arra, hogy vele letelepedjenek, míg a török állampolgárok gyermekeinek a családegyesítéshez fűződő joga feltételhez kötött, mivel az érintett állam hatóságainak engedélyétől függ. Ezen túlmenően megjegyezte, hogy az uniós polgárok gyermekei jogosultak foglalkoztatottként bármely tevékenységet vállalni a fogadó tagállamban, míg a török migráns munkavállaló gyermekeinek munkavállalási jogát az 1/80 határozat 7. cikkének első bekezdése pontosan szabályozza. Végül a Bíróság rámutatott arra, hogy a török munkavállalók nem rendelkeznek a Közösségen belüli szabad mozgás jogával, és elveszíthetik a tartózkodási jogukat abban az esetben, ha az 1/80 határozat 14. cikke alkalmazandó, vagy nem jelentéktelen időtartamra, jogos ok nélkül elhagyják a fogadó tagállamot.(34) A Bíróság azt a következtetést vonta le ebből, hogy a török munkavállaló gyermekének helyzetét „végső soron nem lehet összehasonlítani” a tagállami állampolgár leszármazójáéval, tekintettel a hasonló jogi helyzetük között fennálló érzékelhető különbségekre.(35)
51. Véleményem szerint semmi nem akadályozza meg azt, hogy ezt az érvelést egy M. Bozkurthoz hasonló helyzetben – egy török állampolgár volt házastársakénti minőségében – lévő személyre alkalmazzuk.
52. Ebből következik, hogy a kiegészítő jegyzőkönyv 59. cikkére alapított érvet el kell utasítani.
53. Mindezen indokok alapján úgy ítélem meg, hogy az első kérdésre azt a választ kell adni, hogy valamely tagállam rendes munkaerőpiacához tartozó török munkavállaló házastársát a házasság felbontását követően is megilleti a 7. cikk első bekezdésének második francia bekezdése alapján családtagként szerzett munkavállalási és tartózkodási jog.
A második kérdés
54. Egy fontos kérdésről van szó. Mielőtt az általa felvetett jogkérdésekkel foglalkoznék, ki szeretném emelni, hogy a jelen ügy nem az erőszakos közösülésre, és nem is az azzal kapcsolatos véleményünkre vonatkozik. Azt a kérdést veti fel, hogy mi minősül joggal való visszaélésnek azon házasság helyrehozhatatlan megromlása esetén, amely megalapozta a 7. cikk szerinti tartózkodási jogot. E keretek között kell erre a kérdésre válaszolni. A tagállamnak a M. Bozkurt helyzetében lévő személy kiutasításához fűződő, az 1/80 határozat 14. cikkében szabályozott joga más kérdés, amelyet a 71. és azt követő pontokban vizsgálok meg.
55. A nemzeti bíróság második kérdése arra irányul, hogy joggal való visszaélésnek tekintendő‑e a 7. cikk első bekezdésének második francia bekezdéséből fakadóan a volt feleségtől eredő tartózkodási jogra való hivatkozás, ha egy olyan személy, mint M. Bozkurt, a volt feleségét a jogállás megszerzését követően megerőszakolta és bántalmazta, és tettét kétévi felfüggesztett szabadságvesztéssel büntették.
56. A dán és a német kormány, valamint a Land Baden‑Württemberg azzal érvel, hogy ez a magtartás valójában joggal való visszaélésnek minősül. Következésképpen a tagállamnak lehetősége van arra, hogy megfossza M. Bozkurtot a tartózkodási jogától. Az olasz kormány a maga részéről úgy ítéli meg, hogy sokkal megfelelőbb ezt a kérdést az 1/80 határozat 14. cikke (1) bekezdésének fényében értékelni. Ezzel a kérdéssel később fogok foglalkozni.(36) A Bizottság a maga részéről úgy ítéli meg, hogy téves a joggal való visszaélés fogalmát egy olyan helyzetre alkalmazni, mint amilyen M. Bozkurté az alapeljárásban.
57. A Bizottság véleményével értek egyet.
58. Kétségtelen, hogy a közösségi jognak létezik olyan alapelve, amelynek értelmében tilos a joggal való visszaélés.(37) Ebből következik, hogy a jogalanyok a közösségi jogi normákat nem alkalmazhatják visszaélésszerűen vagy csalárd módon.(38)
59. A Bíróság megállapította, hogy annak meghatározása során, hogy egy adott magatartás joggal való visszaélésnek minősül‑e, a viszonyítási pont lényegében az, „hogy megvalósult‑e a kérdéses jogot adományozó közösségi rendelkezés rendeltetésének és céljának elferdítése, vagy sem.”(39)
60. A jelen ügyben vitatott jog a tartózkodási jog, amely a 7. cikkből ered. Korábban már kifejtettem ezen jog rendeltetését és céljait.(40)
61. Mondható az, hogy M. Bozkurt jogsértő magatartása minden további ok nélkül, önmagában eredményezheti e jog megszűnését?
62. Véleményem szerint nem lehet ezt állítani.
63. Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatban szereplő egyetlen információ sem utal arra, hogy színlelt házasságról van szó a jelen esetben, amelyet olyan előnyök miatt kötöttek, amelyeket más módon nem lehetett volna elérni. A Bíróság úgy ítélte meg, hogy az érdekházasság nem létesíthet jogokat az uniós jog alapján.(41) Ha M. Bozkurt megkísérelt volna a 7. cikk alapján jogokat szerezni egy színlelt kapcsolat létesítése révén, e jogok ezért érvénytelenek lennének.(42) A jelen esetben azonban nem erről van szó.
64. Az erőszakos közösülés nagyon súlyos bűncselekmény. Mivel a M. Bozkurt által elkövetett bűncselekmény sértettje a saját felesége volt, nem kétséges, hogy bizonyos módon „visszaélt” a házassággal. Nem gondolom azonban azt, hogy a M. Bozkurt 7. cikk szerinti tartózkodási jogával
való visszaélésnek minősülő magatartással megegyezne, amely azzal a következménnyel járna, hogy úgy kellene tekinteni, hogy az előbbiekben kifejtett elvek miatt elveszítette ezt a jogot.
65. Két okból mondom ezt.
66. Elsőként, úgy tűnik számomra, hogy ha – amint javasoltam – a vitatott jogot önállónak kell tekinteni, téves azon személy ellen elkövetett bűncselekmény miatti joggal való visszaélésről beszélni, aki révén a szóban forgó jogot eredetileg megszerezte. Amennyiben ez a jog önálló, az e jog forrására vonatkozó kérdések a meghatározás szerint már nem időszerűek.
67. Másodsorban annak meghatározásához, hogy történt‑e joggal való visszaélés a 7. cikk értelmében, az ítélkezési gyakorlat által megállapított kritériumokra kell hivatkozni. A Bíróság az Emsland‑Stärke‑ügyben hozott ítéletben(43) fektette le a két szakaszban történő vizsgálat elvét. Elsőként azon objektív körülmények fennállását szükséges megállapítani, amelyek következtében a közösségi szabályokban szereplő feltételek formális betartása ellenére sem valósult meg e szabályok célja. Másodsorban egy szubjektív elem szükséges, a közösségi szabályok alapján előnyszerzésre irányuló szándék fennállása, azáltal hogy mesterséges módon teremtik meg az előny megszerzéséhez szükséges feltételeket.(44) E szubjektív elemnek kell lennie a szóban forgó magatartás „kizárólagos céljának.”(45)
68. Egyértelmű, hogy a M. Bozkurt terhére rótt magatartás nem felel meg egyszerre mindkét kritériumnak. Nem állítható, hogy kizárólag azért vette feleségül Bozkurt asszonyt, hogy a közösségi jog által biztosított valamely előnyt megszerezzen. A nemzeti bíróság megjegyzi, hogy M. Bozkurt magatartása „méltatlanná” teszi őt arra, hogy a 7. cikk szerinti jogokban részesüljön. Lehet, hogy így van, azonban az a méltatlanság, amelyről itt szó van, nem ugyanaz, mint a közösségi jog értelmében vett joggal való visszaélés. A „méltatlanság” nem szerepel az Emsland–Stärke‑ügyben hozott ítéletben(46) kimondott kritériumok között.
69. A teljesség kedvéért hozzáteszem, hogy ebből a következtetésből logikusan következik, hogy a M. Bouzkurt terhére rótt cselekmények az Európai Unió joga értelmében még akkor sem minősülnének joggal való visszaélésnek, ha a 7. cikk első bekezdésében szereplő három‑ vagy ötéves időtartam során történnek.
70. Mindezen indokok alapján úgy gondolom, hogy a második kérdésre azt a választ kell adni, hogy nem tekintendő joggal való visszaélésnek a 7. cikk első bekezdésének második francia bekezdéséből fakadóan a volt feleségtől eredő tartózkodási jogra való hivatkozás, ha a szóban forgó személy a volt feleségét a jogállás megszerzését követően megerőszakolta és bántalmazta, és tettét kétévi felfüggesztett szabadságvesztéssel büntették.
Végső észrevételek
71. Habár a nemzeti bíróság az előzetes döntéshozatalra utaló végzésében említi az 1/80 határozat 14. cikkét, nem fejt ki egyetlen különös érvet sem e rendelkezésre vonatkozóan. Ha jól értem a helyzetet, a 2005‑ben M. Bozkurt kiutasítására tett kísérlet a 64/221 irányelv 9. cikkének akadályába ütközött. Nem kétséges, hogy a kiutasító határozat érvényessége e rendelkezés tiszteletben tartásától függött, és az is egyértelmű, hogy e rendelkezést nem tartották tiszteletben.(47)
72. Mindenesetre azzal a ténnyel szembesülve, hogy egy M. Bozkurthoz hasonló bűnügyi lajstrommal rendelkező személynek engedélyezni kell az ország területén való tartózkodást, nehéz elkerülni azt, amit leginkább kellemetlen érzésként tudnék körülírni, és amely az előzetes döntéshozatalra utaló végzésből, valamint a dán és a német kormány, továbbá a Land Baden‑Württemberg észrevételeiből kitűnik: a dolgok nem maradhatnak ennyiben.
73. Nem szeretném azt állítni, hogy feltétlenül kudarcra vannak ítélve a kiutasítással kapcsolatos nehézségek olyan „nem hagyományos” módon történő kezelésére irányuló kísérletei, mint amelyekre az alapeljárásban került sor. Az a személy, aki nem teljesíti a 7. cikkben szereplő feltételeket, e cikk helyes értelmezése alapján nem jogosult a fogadó tagállam területén való tartózkodási jogra, és kiutasítható.
74. Úgy tűnik azonban, hogy ha felmerül az a kérdés, hogy kiutasítható‑e valamely tagállam területéről az a török állampolgár, aki az 1/80 határozatban számára biztosított jogokkal él, általános szabály szerint a legegyszerűbb megoldás először az 1/80 határozat 14. cikkére hivatkozni. E rendelkezés célja mindenekelőtt az, hogy pontosan az ilyen esetekben szabályozza a kiutasításokat.
75. A Bíróság egyértelműen meghatározta az 1/80 határozat 14. cikke (1) bekezdésének alkalmazhatóságára vonatkozó szabályokat. Röviden emlékeztetek ezekre. Azok a nemzeti hatóságok, amelyek e cikk alapján kívánnak egy személyt kiutasítani, kötelesek figyelembe venni a törvénysértés elkövetőjének személyében rejlő körülményeket, valamint az általa a közrendre és a közbiztonságra jelentett veszély közvetlen, tényleges és kellően súlyos voltát, valamint tiszteletben kell tartaniuk az arányosság elvét. Közelebbről az említett határozat 14. cikkének (1) bekezdésére kiutasítás csak akkor alapítható, ha az érintett egyedi magatartása a közrend újabb súlyos megzavarásának konkrét veszélyét rejti magában. Ilyen intézkedés tehát nem rendelhető el automatikusan a büntetőjogi felelősség megállapítását követően, általános megelőzési céllal.(48) Ezért a kiutasítás jogszerűségét felülvizsgáló nemzeti bíróságnak ilyen körülmények között figyelembe kell vennie az illetékes hatóságok utolsó határozata után bekövetkezett olyan tényeket, amelyek az érintett személy magatartása közrendre való veszélyessége ténylegességének megszűnését vagy jelentős csökkenését eredményezhetik.(49)
76. Magától értetődő, hogy az Európai Unió és a nemzeti jog eljárási követelményeit egyaránt teljes körűen tiszteletben kell tartani.
77. Ezzel összefüggésben az a kérdés, hogy az 1/80 határozat 14. cikkének (1) bekezdése ténylegesen alkalmazandó‑e az alapügy azon tényállására, ahogyan azt a nemzeti bíróság megállapította, kizárólag e bíróság megítélése alá tartozik.
Végkövetkeztetések
78. Mindezekre a megállapításokra tekintettel azt javaslom a Bíróságnak, hogy a Bundesverwaltungsgericht által előterjesztett kérdésekre a következőképpen válaszoljon:
1) Valamely tagállam rendes munkaerőpiacához tartozó török munkavállaló házastársát a házasság felbontását követően is megilleti az EGK‑Törökország Társulási Tanács 1/80 határozata 7. cikke első mondatának második francia bekezdése alapján családtagként szerzett munkavállalási és tartózkodási jog.
2) Nem tekintendő joggal való visszaélésnek az EGK‑Törökország Társulási Tanács 1/80 határozata 7. cikke első mondatának második francia bekezdéséből fakadóan a volt feleségtől eredő tartózkodási jogra való hivatkozás, ha a szóban forgó személy a volt feleségét a jogállás megszerzését követően megerőszakolta és bántalmazta, és tettét kétévi felfüggesztett szabadságvesztéssel büntették.
(1) .
(2)  –	Az Európai Gazdasági Közösség és Törökország közötti társulás létrehozásáról szóló, 1963. szeptember 12‑én Ankarában aláírt megállapodással létesített Társulási Tanács által elfogadott, a társulás fejlesztéséről szóló, 1980. szeptember 19‑i 1/80 határozat.
(3) –	Az Európai Gazdasági Közösség és Törökország közötti társulás létrehozásáról szóló, 1963. szeptember 12‑én Ankarában aláírt megállapodás.
(4)  –	A Brüsszelben 1970. november 23‑án aláírt, és a Közösség nevében az 1972. december 19‑i 2760/72/EGK tanácsi rendelettel (HL L 293., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 11. fejezet, 11. kötet, 41. o.) megkötött, jóváhagyott és megerősített kiegészítő jegyzőkönyv.
(5)  –	Lásd ezzel kapcsolatban a C‑136/03. sz., Dörr és Ünal ügyben 2005. június 2‑án hozott ítélet (EBHT 2005., I‑4759. o.) 69. pontját. A külföldiek mozgására és tartózkodására vonatkozó, a közérdek, közbiztonság vagy közegészség által indokolt különleges intézkedések összehangolásáról szóló, 1964. február 25‑i 64/221/EGK tanácsi irányelv (HL 1964. 56., 850. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 1. kötet, 11. o.) 8. és 9. cikkében szereplő eljárási garanciák azokra a török állampolgárokra is vonatkoznak, akiknek a jogállását az 1/80 határozat 6. vagy 7. cikke szabályozza. Ezen irányelv 9. cikkének (1) bekezdése lényegében előírja, hogy amennyiben nincs lehetőség halasztó hatályú, teljes körű jogorvoslatra, a közigazgatási hatóság – a sürgős eseteket kivéve – a tartózkodási engedély meghosszabbítását elutasító, valamint a tartózkodási engedéllyel rendelkező kiutasítását elrendelő határozatot addig nem hozza meg, amíg meg nem kapta a befogadó ország olyan illetékes hatóságának véleményét, amely előtt az érintett személy az adott ország jogszabályainak megfelelő módon védheti, illetve képviseltetheti magát. Habár úgy tűnik, hogy a 9. cikk (1) bekezdését alkalmazták a M. Bozkurttal szemben hozott kiutasító határozatra, e rendelkezés előírásaival ellentétben az illetékes hatóság véleményét egyáltalán nem szerezték be. A 64/221 irányelvet 2006. április 30‑i hatállyal hatályon kívül helyezte az Unió polgárainak és családtagjaiknak a tagállamok területén történő szabad mozgáshoz és tartózkodáshoz való jogáról, valamint az 1612/68/EGK rendelet módosításáról, továbbá a 64/221/EGK, a 68/360/EGK, a 72/194/EGK, a 73/148/EGK, a 75/34/EGK, a 75/35/EGK, a 90/364/EGK, a 90/365/EGK és a 93/96/EGK irányelv hatályon kívül helyezéséről szóló, 2004. április 29‑i 2004/38/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL L 229., 35. o., magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 5. kötet, 46. o.; helyesbítés: HL L 274., 2009.10.20., 77. o.).
(6)
–	Lásd például a 36/79. sz. Denkavit Futtermittel ügyben 1979. november 15‑én hozott ítélet (EBHT 1979., 3439. o.) 12. pontját és a C‑433/05. sz. Sandström‑ügyben 2010. április 15‑én hozott ítélet (az EBHT‑ban még nem tették közzé) 35. pontját.
(7)
–	Lásd például a C‑415/93. sz. Bosman‑ügyben 1995. december 15‑én hozott ítélet (EBHT 1995., I‑4921. o.) 59. pontját és a C‑440/08. sz. Gielen‑ügyben 2010. március 18‑án hozott ítélet (az EBHT‑ban még nem tették közzé) 27. pontját.
(8)
–	Lásd ezzel kapcsolatban a C‑171/95. sz. Tetik‑ügyben 1997. január 23‑án hozott ítélet (EBHT 1997., I‑329. o.) 38. pontját.
(9)  –	Lásd a C‑325/05. sz. Derin‑ügyben 2007. július 18‑án hozott ítélet (EBHT 2007., I‑6495. o.) 47. pontját.
(10)
–	Az 1/80 határozat 6. és 7. cikke hátterének alaposabb elemzéséhez lásd a C‑484/07. sz. Pehlivan‑ügyre vonatkozóan a jelen indítvánnyal megegyező napon ismertetett indítvány 29. és azt követő pontjait.
(11)
–	Lásd a C‑275/02. sz. Ayaz‑ügyben 2004. szeptember 30‑án hozott ítélet (EBHT 2004., I‑8765. o.) 34. pontját.
(12)
–	Lásd többek között a C‑351/95. sz. Kadiman‑ügyben 1997. április 17‑én hozott ítélet (EBHT 1997., I‑2133. o.) 29. pontját. A Bíróság által itt alkalmazott érvelés emlékeztet arra, amit a Bíróság korábban az 1/80 határozat 6. cikke kapcsán alkalmazott, lásd a C‑192/89. sz. Sevince‑ügyben 1990. szeptember 20‑án hozott ítélet (EBHT 1990., I‑3461. o.) 29. pontját és a C‑237/91. sz. Kus‑ügyben 1992. december 16‑án hozott ítélet (EBHT 1992., I‑6781. o.) 22. pontját.
(13)
–	Lásd a 12. lábjegyzetben hivatkozott Kadiman‑ügyben hozott ítélet 33. és 41. pontját. Azon feltételek alaposabb elemzéséhez, amelyeket valamely tagállam a kérdéses időszak alatt előírhat, lásd a 10. lábjegyzetben hivatkozott Pehlivan‑ügyre vonatkozóan ismertetett indítványom 39. és azt követő pontjait.
(14)
–	Lásd a 12. lábjegyzetben hivatkozott Kadiman‑ügyben hozott ítélet 35. és 36. pontját.
(15)
–	Lásd e tekintetben a 12. lábjegyzetben hivatkozott Kadiman‑ügyben hozott ítélet 35. és 36. pontját.
(16)
–	A C‑329/97. sz. Ergat‑ügyben 2000. március 16‑án hozott ítélet (EBHT 2000., I‑1487. o.).
(17)
–	A 38. és 39. pont.
(18)
–	A 42. és 43. pont.
(19)
–	A C‑65/98. sz. Eyüp‑ügyben 2000. június 22‑én hozott ítélet (EBHT 2000., I‑4747. o.).
(20)
–	28. pont (kiemelés tőlem).
(21)
–	Lásd a 16. lábjegyzetben hivatkozott Ergat‑ügyben hozott ítélet 40. pontját és a C‑467/02. sz. Cetinkaya‑ügyben 2004. november 11‑én hozott ítélet (EBHT 2004., I‑10895. o.) 31. pontját.
(22)
–	Lásd a 41. pontot. Lásd továbbá a C‑453/07. sz. Er‑ügyben 2008. szeptember 25‑én hozott ítélet (EBHT 2008., I‑7299. o.) 27. pontját.
(23)
–	Lásd a C‑210/97. sz. Akman‑ügyben 1998. november 19‑én hozott ítélet (EBHT 1998., I‑7519. o.) 51. pontját.
(24)
–	Lásd a 22. lábjegyzetben hivatkozott Er‑ügyben hozott ítélet 31. pontját, amely kiemeli azt, hogy a 7. cikk e tekintetben különbözik az 1/80 határozat 6. cikkének (1) bekezdésétől. Lásd továbbá a C‑373/03. sz. Aydinli‑ügyben 2005. július 7‑én hozott ítélet (EBHT 2005., I‑6181. o.) 31. pontját, valamint a 9. lábjegyzetben hivatkozott Derin‑ügyben hozott ítélet 56. pontját.
(25)
–	Lásd a jelen indítvány 71. és azt követő pontjait.
(26)
–	Lásd többek között a 16. lábjegyzetben hivatkozott Ergat‑ügyben hozott ítélet 48. pontját, a C‑349/06. sz. Polat‑ügyben 2007. október 4‑én hozott ítélet (EBHT 2007., I‑8167. o.) 21. pontját, valamint a C‑337/07. sz. Altun‑ügyben 2008. december 18‑án hozott ítélet (EBHT 2008., I‑10323. o.) 62. pontját.
(27)
–	Lásd többek között a 21. lábjegyzetben hivatkozott Cetinkaya‑ügyben hozott ítélet 38. pontját.
(28)  –	A munkavállalók Közösségen belüli szabad mozgásáról szóló, 1968. október 15‑i 1612/68/EGK tanácsi rendelet (HL L 257., 2. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 1. kötet, 15. o.) jelenleg hatályos változata. 2006. április 30‑i hatállyal e rendelet 10. és 11. cikkét hatályon kívül helyezte, és azok helyébe lépett a 2004/38/EK irányelv.
(29)
–	Lásd a 11. lábjegyzetben hivatkozott Ayaz‑ügyben hozott ítélet 38. pontját.
(30)
–	Az 59/85. sz. Reed‑ügyben 1986. április 17‑én hozott ítélet (EBHT 1986., 1283. o.).
(31)
–	Lásd a 16. pontot.
(32)
–	Lásd a fenti 46. pontot.
(33)
–	Hivatkozás a 9. lábjegyzetben.
(34)
–	A 62–67. pont.
(35)
–	A 68. pont
(36)
–	Lásd a jelen indítvány 71. és azt követő pontjait.
(37)
–	Lásd például a C‑321/05. sz. Kofoed‑ügyben 2007. július 5‑én hozott ítélet (EBHT 2007., I‑5795. o.) 38. pontját.
(38)
–	Lásd többek között C‑367/96. sz., Kefalas és társai ügyben 1998. május 12‑én hozott ítélet (EBHT 1998., I‑2843. o.) 20. pontját, a C‑373/97. sz. Diamantis‑ügyben 2000. március 23‑án hozott ítélet (EBHT 2000., I‑1705. o.) 33. pontját, valamint a C‑165/05. sz., Tum és Dari ügyben 2007. szeptember 20‑án hozott ítélet (EBHT 2007., I‑7415. o.) 64. pontját.
(39)
–	Lásd Tizzano főtanácsnok C‑200/02. sz., Zhu és Chen ügyben ismertetett indítványának 115. pontját (a Bíróság 2004. október 19‑én hozott az ügyben ítéletet [EBHT 2004., I‑9925. o.]).
(40)
‑	Lásd a jelen indítvány 25. és azt követő pontjait.
(41)
–	Az 1612/68 rendelettel kapcsolatban lásd a C‑109/01. sz. Akrich‑ügyben 2003. szeptember 23‑án hozott ítélet (EBHT 2003., I‑9607. o.) 61. pontját. Az 1/80 határozat 6. cikkével kapcsolatban lásd a C‑285/95. sz. Kol‑ügyben 1997. június 5‑én hozott ítélet (EBHT 1997., I‑3069. o.) 25. pontját
(42)
–	Véleményem szerint még a 7. cikkben szereplő időszakok lejártát követően is így van. Lásd a 10. lábjegyzetben hivatkozott Pehlivan‑ügyben ismertetett indítványom 89. és azt követő pontjait.
(43)
–	A C‑110/99. sz. Emsland–Stärke‑ügyben 2000. december 14‑én hozott ítélet (EBHT 2000., I‑11569. o.).
(44)
–	Lásd az 52. és az 53. pontot.
(45)
–	Az 50. pont. Lásd továbbá a 37. lábjegyzetben hivatkozott Kofoed‑ügyben hozott ítélet 38. pontját, ahol a Bíróság pontosította, hogy a szóban forgó visszaélésnek „kizárólag” valamely előny megszerzése volt a célja.
(46)
‑	Hivatkozás a 43. pontban.
(47)
–	Lásd a jelen indítvány 13. pontját és 5. lábjegyzetét.
(48)
–	Lásd a 9. lábjegyzetben hivatkozott Derin‑ügyben hozott ítélet 74. pontját.
(49)
–	Lásd a 21. lábjegyzetben hivatkozott Cetinkaya‑ügyben hozott ítélet 47. pontját.