62024CJ0271
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (tizedik tanács)
2025. március 13. (
*1
)
„Fellebbezés – Az ukrajnai helyzetre tekintettel hozott korlátozó intézkedések – Pénzeszközök és gazdasági erőforrások befagyasztása – A fellebbező nevének jegyzékbe vétele – Az Ukrajna területi integritását, szuverenitását és függetlenségét vagy Ukrajna stabilitását vagy biztonságát aláásó vagy fenyegető, vagy a nemzetközi szervezetek Ukrajnában végzett munkáját akadályozó tevékenységek vagy politikák támogatása”
A C‑271/24. P. sz. ügyben,
Igor Shuvalov (lakóhelye: Moszkva [Oroszország], képviselik: L. M. García López, J. L. Iriarte Ángel, F. M. Rodríguez González és L. Rodríguez Jiménez abogados)
fellebbezőnek
az Európai Unió Bírósága alapokmányának 56. cikke alapján 2024. április 16‑án benyújtott fellebbezése tárgyában,
a másik fél az eljárásban:
az Európai Unió Tanácsa (képviselik: D. Cerdán García és P. Mahnič, meghatalmazotti minőségben)
alperes az elsőfokú eljárásban,
A BÍRÓSÁG (tizedik tanács),
tagjai: D. Gratsias tanácselnök, M. L. Arastey Sahún, az ötödik tanács elnöke (előadó) és J. Passer bíró,
főtanácsnok: L. Medina,
hivatalvezető: A. Calot Escobar,
tekintettel az írásbeli szakaszra,
tekintettel a főtanácsnok meghallgatását követően hozott határozatra, miszerint az ügy elbírálására a főtanácsnok indítványa nélkül kerül sor,
meghozta a következő
Ítéletet
1
Fellebbezésével Igor Shuvalov az Európai Unó Törvényszéke 2024. február 7‑iShuvalov kontra Tanács ügyben hozott ítéletének (T‑289/22, a továbbiakban: megtámadott ítélet, EU:T:2024:57) hatályon kívül helyezését kéri, amely ítélettel a Törvényszék elutasította keresetét, amely először az Ukrajna területi integritását, szuverenitását és függetlenségét aláásó vagy fenyegető intézkedések miatti korlátozó intézkedésekről szóló 2014/145/KKBP határozat módosításáról szóló, 2022. február 23‑i (KKBP) 2022/265 tanácsi határozat (HL 2022. L 42. I., 98. o.; helyesbítés: HL 2022. L 55., 81. o.) és az Ukrajna területi integritását, szuverenitását és függetlenségét aláásó vagy fenyegető intézkedések miatti korlátozó intézkedésekről szóló 269/2014/EU rendelet végrehajtásáról szóló, 2022. február 23‑i (EU) 2022/260 tanácsi végrehajtási rendelet (HL 2022. L 42. I., 3. o.) (a továbbiakban együtt: eredetileg vitatott jogi aktusok) megsemmisítésére, másodszor az Ukrajna területi integritását, szuverenitását és függetlenségét aláásó vagy fenyegető intézkedések miatti korlátozó intézkedésekről szóló 2014/145/KKBP határozat módosításáról szóló, 2022. szeptember 14‑i (KKBP) 2022/1530 tanácsi határozat (HL 2022. L 239., 149. o.) és az Ukrajna területi integritását, szuverenitását és függetlenségét aláásó vagy fenyegető intézkedések miatti korlátozó intézkedésekről szóló 269/2014/EU rendelet végrehajtásáról szóló, 2022. szeptember 14‑i (EU) 2022/1529 tanácsi végrehajtási rendelet (HL 2022. L 239., 1. o.) (a továbbiakban együtt: a jegyzékben való fenntartásról szóló első jogi aktusok), harmadszor pedig az Ukrajna területi integritását, szuverenitását és függetlenségét aláásó vagy fenyegető intézkedések miatti korlátozó intézkedésekről szóló 2014/145/KKBP határozat módosításáról szóló, 2023. március 13‑i (KKBP) 2023/572 tanácsi határozat (HL 2023. L 75. I., 134. o.) és az Ukrajna területi integritását, szuverenitását és függetlenségét aláásó vagy fenyegető intézkedések miatti korlátozó intézkedésekről szóló 269/2014/EU rendelet végrehajtásáról szóló, 2023. március 13‑i (EU) 2023/571 tanácsi végrehajtási rendelet (HL 2023. L 75. I., 1. o.) (a továbbiakban együtt: a jegyzékben való fenntartásról szóló második jogi aktusok) megsemmisítésére irányult annyiban, amennyiben e jogi aktusok (a továbbiakban együtt: vitatott jogi aktusok) őt érintik.
Jogi háttér és a jogvita előzményei
2
A jelen ügy ténybeli és jogi hátterét a megtámadott ítélet 2–13. pontja ismerteti, és az a következőképpen foglalható össze és egészíthető ki.
3
A fellebbező 2008 és 2018 között az Oroszországi Föderáció kormányának miniszterelnök‑helyettese volt, majd 2018. május 24‑én a Vnesheconombank (VEB.RF, fejlesztési és külkereskedelmi bank, Oroszország) elnöke lett.
A 2014/145/KKBP határozat
4
A Krímnek az Oroszországi Föderációhoz való csatolását követően az Európai Unió Tanácsa 2014. március 17‑én az EUSZ 29. cikk alapján elfogadta az Ukrajna területi integritását, szuverenitását és függetlenségét aláásó vagy fenyegető intézkedések miatti korlátozó intézkedésekről szóló 2014/145/KKBP határozatot (HL 2014. L 78., 16. o.).
Az eredeti 2014/145 határozat
5
A 2014. szeptember 8‑i 2014/658/KKBP tanácsi határozattal (HL 2014. L 271., 47. o.) módosított 2014/145 határozat (a továbbiakban: eredeti 2014/145 határozat) 1. cikkének (1) bekezdése megtiltja a többek között az a) és b) pontjában előírt kritériumoknak megfelelő természetes személyeknek a tagállamok területére történő beutazását vagy azon való átutazását, míg e határozat 2. cikkének (1) bekezdése előírja a többek között az a) és d) pontjában előírt kritériumoknak – amelyek lényegében azonosak az említett határozat 1. cikke (1) bekezdésének a) és b) pontjában előírtakkal (a továbbiakban együttesen: a) és d) kritérium) – megfelelő természetes személyek pénzeszközeinek és gazdasági erőforrásainak befagyasztását.
6
2022. február 23‑án az eredeti 2014/145 határozat 2. cikke a következőképpen szólt:
„(1)   Be kell fagyasztani az alábbiakhoz tartozó vagy a tulajdonukat képező, általuk birtokolt vagy ellenőrzött valamennyi pénzeszközt és gazdasági erőforrást:
a)
az Ukrajna területi integritását, szuverenitását és függetlenségét vagy Ukrajna stabilitását vagy biztonságát aláásó vagy fenyegető, vagy a nemzetközi szervezetek Ukrajnában végzett munkáját akadályozó intézkedésekért vagy politikákért felelős, azokat aktívan támogató vagy végrehajtó természetes személyek és a velük kapcsolatban álló természetes vagy jogi személyek, szervezetek vagy szervek;
[…]
d)
a Krím annektálásáért vagy Kelet‑Ukrajna destabilizálásáért felelős orosz döntéshozók részére aktív anyagi vagy pénzügyi támogatást nyújtó, illetve általuk előnyökhöz jutó természetes vagy jogi személyek, szervezetek vagy szervek […]”
A módosított 2014/145 határozat
7
Az Oroszországi Föderáció fegyveres erői által 2022. február 24‑én Ukrajna ellen indított inváziót követően a Tanács 2022. február 25‑én elfogadta a 2014/145 határozat módosításáról szóló (KKBP) 2022/329 határozatot (HL 2022. L 50., 1. o.).
8
A 2022/329 határozattal módosított 2014/145 határozat (a továbbiakban: módosított 2014/145 határozat) 1. cikke (1) bekezdésének a) és b) pontjában, valamint 2. cikke (1) bekezdésének a) és d) pontjában előírt kritériumok hasonlóak az eredeti 2014/145 határozat 1. cikke (1) bekezdésének a) és b) pontjában, valamint 2. cikke (1) bekezdésének a) és d) pontjában előírtakhoz., azzal a kivétellel, hogy egyrészt az „aktívan” határozószót és az „aktív” melléknevet törölték az Ukrajna területi integritását, szuverenitását és függetlenségét aláásó vagy fenyegető intézkedések vagy politikák támogatásához kapcsolódó kritériumból, valamint az orosz döntéshozóknak nyújtott anyagi vagy pénzügyi támogatásra vonatkozó kritériumból, másrészt pedig, hogy a Kelet‑Ukrajnára való hivatkozást ezen állam egészére kiterjesztették (az 1. cikk (1) bekezdésének b) pontjában és a módosított 2014/145 határozat 2. cikke (1) bekezdésének d) pontjában előírt kritérium [a továbbiakban: d) kritérium]).
A 269/2014/EU rendelet
9
2014. március 17‑én a Tanács az EUMSZ 215. cikk (2) bekezdése alapján elfogadta az Ukrajna területi integritását, szuverenitását és függetlenségét aláásó vagy fenyegető intézkedések miatti korlátozó intézkedésekről szóló 269/2014/EU rendeletet (HL 2014. L 78., 6. o.).
Az eredeti 269/2014 rendelet
10
2022. február 23‑án a 2014. július 25‑i 811/2014/EU tanácsi rendelettel (HL 2014. L 221., 11. o.) módosított 269/2014 rendelet (a továbbiakban: eredeti 269/2014 rendelet) 3. cikke (1) bekezdésének a) és d) pontja a jelen ítélet 6. pontjában szereplő, az eredeti 2014/145 határozat 2. cikke (1) bekezdésének a) és d) pontjában előírtakkal lényegében analóg rendelkezéseket tartalmazott, különösen az eredeti 269/2014 rendelet 3. cikke (1) bekezdésének d) pontjában előírt kritériumot (a továbbiakban ugyancsak: d) kritérium) illetően.
A módosított 269/2014 rendelet
11
Az Oroszországi Föderáció fegyveres erői által 2022. február 24‑én Ukrajna ellen indított inváziót követően a Tanács 2022. február 25‑én elfogadta a 269/2014 rendelet módosításáról szóló (EU) 2022/330 rendeletet (HL 2022. L 51., 1. o.). A 2022/330 rendelettel módosított 269/2014 rendelet (a továbbiakban: módosított 269/2014 rendelet) 3. cikke (1) bekezdésének a) és d) pontjában előírt kritériumok ugyanazon módosításokon mentek keresztül, mint a jelen ítélet 8. pontjában említett kritériumok (ekként a módosított 269/2014 rendelet 3. cikke (1) bekezdésének d) pontjában előírt kritérium a továbbiakban ugyancsak: d) kritérium).
A vitatott jogi aktusok
A vitatott eredeti jogi aktusok
12
2022. február 23‑án a Tanács elfogadta a vitatott eredeti jogi aktusokat, és a 227. számon felvette a fellebbező nevét a korlátozó intézkedések mindkét jogi aktus mellékletében szereplő jegyzékébe az alábbiak szerint:
„Igor Ivanovich Shuvalov a VEB.RF állami fejlesztési vállalat (State Development Corporation VEB.RF) elnöke és az Eurázsiai Gazdasági Bizottság Tanácsának (Council of the Eurasian Economic Commission) tagja. Korábban az Oroszország[i Föderáció] első miniszterelnök‑helyettese volt. E minőségében olyan kijelentéseket tett, amelyek szerint Oroszország megváltoztatná a költségvetési szabályait, hogy azok tükrözzék a Krím félsziget Oroszországi Föderáció általi jogellenes annektálását követő két milliós lakosságnövekedést. Tehát olyan tevékenységeket és politikákat támogat, amelyek aláássák Ukrajna területi integritását, szuverenitását és függetlenségét.”
A jegyzékben való fenntartásról szóló első vitatott jogi aktusok
13
2022. szeptember 14‑én a Tanács elfogadta a jegyzékben való fenntartásról szóló első vitatott jogi aktusokat, és az előző pontban szereplőkkel azonos indokok alapján fenntartotta a fellebbező nevét a 227. számon az e két jogi aktus mellékletében foglalt jegyzékben.
A jegyzékben való fenntartásról szóló második vitatott jogi aktusok
14
2023. március 13‑án a Tanács elfogadta a jegyzékben való fenntartásról szóló második vitatott jogi aktusokat, és fenntartotta a fellebbező nevét a 227. számon az e két jogi aktus mellékletében szereplő jegyzékben a következő indokok alapján:
„Igor Ivanovich Shuvalov a VEB.RF állami fejlesztési vállalat (State Development Corporation VEB.RF) elnöke. Korábban Oroszország első miniszterelnök‑helyettese és az Eurázsiai Gazdasági Bizottság Tanácsának (Council of the Eurasian Economic Commission) tagja volt. Első miniszterelnök‑helyettesi minőségében olyan kijelentéseket tett, amelyek szerint Oroszország megváltoztatná a költségvetési szabályait, hogy azok tükrözzék a Krím félsziget Oroszország[i Föderáció] általi jogellenes annektálását követő két milliós lakosságnövekedést. Ennélfogva olyan tevékenységeket és politikákat támogat, amelyek aláássák Ukrajna területi integritását, szuverenitását és függetlenségét.”
A Törvényszék előtti eljárás és a megtámadott ítélet
15
A Törvényszék Hivatalához 2022. május 18‑án benyújtott keresetlevelével a fellebbező azt kérte, hogy a Törvényszék semmisítse meg a vitatott jogi aktusokat az őt érintő részükben. Keresetének alátámasztására hét jogalapra hivatkozott, amelyek közül az elsőt a tények Tanács általi értékelésének nyilvánvaló hibájára, a másodikat a Tanácsot terhelő indokolási kötelezettség megsértésére, a harmadikat a véleménynyilvánítás szabadságához való alapvető jog megsértésére, a negyediket a hatékony bírói jogvédelemhez való jog megsértésére, az ötödiket a tulajdonhoz való jognak az arányosság elvére tekintettel történő megsértésére, a hatodikat az egyenlő bánásmód elvének megsértésére, a hetediket pedig hatáskörrel való visszaélésre alapította.
16
Az indokolási kötelezettség megsértésére alapított második jogalapot illetően a Törvényszék a megtámadott ítélet 38. és 39. pontjában úgy ítélte meg, hogy a vitatott jogi aktusok indokolása kellően egyedi, különös és konkrét indokokon alapult ahhoz, hogy lehetővé tegye a fellebbező számára a védekezést, valamint az e jogi aktusok alapjául szolgáló kritérium és indokok megértését, így e jogalapot a Törvényszék elutasította.
17
A tények téves értékelésére alapított első jogalapot illetően a Törvényszék a megtámadott ítélet 65. pontjában úgy ítélte meg, hogy figyelembe lehet venni – amint azt a Tanács tette – a korlátozó intézkedés meghozatalának időpontjától viszonylag távol eső időszakban bekövetkezett tényeket, amennyiben egyrészt e tények alátámasztják az érdekelt nevének a korlátozó intézkedések jegyzékébe való felvételét igazoló kritériumok valamelyikét, és másrészt bizonyítást nyert, hogy a korlátozó intézkedések meghozatalának időpontjában e személy nem szüntetett meg véglegesen minden olyan tevékenységet, amely igazolhatta volna ezen intézkedések meghozatalát. A jelen ügyben a Törvényszék ezen ítélet 81–87. pontjában megállapította, hogy kellően pontos, konkrét és egybevágó valószínűsítő körülmények együttese lehetővé teszi annak megállapítását, hogy a fellebbező az Oroszországi Föderáció kormányának tagjaként, majd a VEB.RF elnökeként az Oroszországi Föderáció elnöke által meghatározott és e Föderáció kormánya által folytatott gazdaságpolitikát támogatja, és az Oroszországi Föderáció általi inváziója óta folyamatosan részt vett a Krím gazdasági fejlődésében, ekként teljesíti az a) kritériumban előírt feltételeket.
18
Ami az ötödik, a tulajdonhoz való jognak az arányosság elvére tekintettel történő megsértésére alapított jogalapot illeti, a Törvényszék a megtámadott ítélet 96–116. pontjában megállapította, hogy a fellebbezővel szemben előírt korlátozó intézkedések biztosítási, ideiglenes és visszafordítható jellegűek voltak, azzal a lehetőséggel, hogy a nemzeti hatóságok engedélyezhetik bizonyos befagyasztott vagyon használatát, így azok nem fosztják meg a fellebbezőt a tulajdonhoz való jogától; az Európai Unió Alapjogi Chartája (a továbbiakban: Charta) 52. cikkének (1) bekezdésében az e jog jogszerű korlátozásához előírt feltételek teljesültek, az intézkedések arányosságát az elérni kívánt célnak való megfelelésük igazolja, és az intézkedések megszüntetése érdekében elegendő, ha a fellebbező véget vet az említett intézkedéseket igazoló cselekményeknek.
19
A megtámadott ítélet 123. és 124. pontjában a Törvényszék a fellebbező harmadik jogalapjára válaszul úgy ítélte meg, hogy a fellebbezővel szemben elrendelt korlátozó intézkedések egyáltalán nem érintik a véleménynyilvánítás szabadságát, és hogy a fellebbező által tett és a vitatott jogi aktusok indokolásában megismételt nyilatkozatok többek között kizárólag olyan bizonyítékoknak minősülnek, amelyeket a bizonyítékok iratanyaga megfelelően megerősít, és amelyek azon megállapítás alátámasztására szolgálnak, hogy a fellebbező megfelel az a) kritériumban előírt feltételeknek. Ezen ítélet 126. pontjában a Törvényszék azt is megállapította, hogy mivel a Tanács nem követett el értékelési hibát, amikor úgy ítélte meg, hogy e kritérium a fellebbező tekintetében fennáll, az egyenlő bánásmód elvének megsértésére alapított hatodik jogalapot el kell utasítani.
20
A Törvényszék végül az említett ítélet 131–133. pontjában elutasította a hatékony bírói jogvédelemhez való jog megsértésére, illetve a hatáskörrel való visszaélésre alapított negyedik és hetedik jogalapot.
21
E körülmények között a Törvényszék, mivel a kereseti jogalapok egyikének sem adott helyt, a megtámadott ítéletben elutasította az említett keresetet.
A Bíróság előtti eljárás és a felek kérelmei
22
Fellebbezésében a fellebbező azt kéri, hogy a Bíróság:
–
helyezze hatályon kívül a megtámadott ítéletet;
–
adjon helyt a keresetnek, és semmisítse meg a vitatott jogi aktusokat az őt érintő részükben, következésképpen pedig semmisítse meg a 2014/145 határozatot és a 269/2014 rendeletet annyiban, amennyiben ez utóbbi jogi aktusok őt érintik vagy érinthetik;
–
a Tanácsot kötelezze a két eljárásköltségeinek viselésére.
23
A Tanács azt kéri, hogy a Bíróság:
–
teljes egészében utasítsa el a fellebbezést, és
–
a fellebbezőt kötelezze a költségek viselésére.
A fellebbezésről
24
Fellebbezésének alátámasztásául a fellebbező hat jogalapra hivatkozik. E hat jogalap azon alapul, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor azt állapította meg, hogy a Tanács nem követett el értékelési hibát (első jogalap), hogy a Tanács eleget tett indokolási kötelezettségének (második jogalap), hogy a vitatott jogi aktusok nem sértik a fellebbező véleménynyilvánítás szabadságához való jogát (harmadik jogalap), hogy tulajdonhoz való joga nem sérült az arányosság elvére tekintettel (negyedik jogalap), hogy az egyenlő bánásmód elve nem sérült (ötödik jogalap), valamint hogy a Tanács tiszteletben tartotta a hatékony bírói jogvédelemhez való jogot, és hogy a Tanács nem követett el hatáskörrel való visszaélést (hatodik jogalap).
Az első jogalapról
A felek érvei
25
Első jogalapjával a fellebbező azt rója fel, hogy a Törvényszék a tények nyilvánvaló elferdítése miatt tévesen alkalmazta a jogot, amikor a megtámadott ítélet 58–87. pontjában azt állapította meg, hogy a Tanács nem követett el értékelési hibát az a) kritériumnak a fellebbező esetében történő alkalmazása során.
26
A megtámadott ítélet 65. pontjában ugyanis a Törvényszék – anélkül, hogy bármilyen erre vonatkozó ítélkezési gyakorlatot említett volna – úgy ítélte meg, hogy a korlátozó intézkedések meghozatala céljából figyelembe lehet venni az ezen intézkedések meghozatalának időpontjától viszonylag távoli időn belül bekövetkezett tényeket. Ugyanakkor a Törvényszék több ítéletéből kitűnik, hogy a Tanács által hivatkozott indokoknak meg kell felelniük a korlátozó intézkedéseknek a Tanács által az érintett személlyel szemben történő elfogadásának időpontjában fennálló időszerűség kritériumának. Különösen figyelembe kell venni az érintett személy helyzetének alakulását, anélkül hogy feltételezhető lenne, hogy a korábban betöltött tisztségek és a korábbi nyilvános nyilatkozatok miatt e személy a szóban forgó korlátozó intézkedések meghozatalának időpontjában fenntartotta vagy fenntarthatta volna az érintett harmadik ország rezsimjének vagy az intézkedésekkel érintett helyzetnek nyújtott támogatását.
27
A fellebbező a megtámadott ítélet 82. pontját is vitatja, amennyiben szerinte a Törvényszék tévesen állapította meg, hogy az, hogy e fellebbező a kormányzati feladatai ellátásának megszűnését követően betöltötte a VEB.RF elnöki tisztségét, azt jelenti, hogy továbbra is támogatja az Ukrajna területi integritását, szuverenitását és függetlenségét fenyegető tevékenységet és politikákat. A vitatott jogi aktusok indokolása ugyanis nem utal a VEB.RF tevékenységeire, és nem tartalmaz semmilyen konkrét kifogást a fellebbezővel szemben, miközben a szóban forgó korlátozó intézkedések rá vonatkoznak. Márpedig a fellebbező azáltal, hogy a VEB.RF elnöki tisztségét töltötte be, a Törvényszék megállapításával ellentétben olyan vállalatvezetési szakmai feladatokat látott el, amelyek egyáltalán nem kapcsolódnak az orosz kormány által folytatott tevékenységekhez és politikákhoz.
28
Ellenkérelmében a Tanács hangsúlyozza, hogy a fellebbező széles körű állításai, valamint azon tény miatt, hogy a fellebbező kifejezetten csak a megtámadott ítélet 65. és 82. pontjára hivatkozik, nehézségek merültek fel ezen állítások megcáfolása és különösen annak megértése során, hogy miben áll a tények nyilvánvaló elferdítése. Az ügy érdemét illetően ezen intézmény vitatja a fellebbező érveit.
29
Válaszában a fellebbező többek között úgy véli, hogy első jogalapja elfogadható, mivel egyértelműen megemlíti a megtámadott ítélet vitatott pontjait, azaz az 58–87. pontot. Ezenkívül, még ha igaz is, hogy az első jogalap különösen ezen ítélet 65. és 82. pontjára vonatkozik, figyelembe kell venni azt a tényt, hogy e két pont tartalmazza az említett ítélet többi vitatott pontjában kifejtett jogi érvelés következtetéseit.
30
Viszonválaszában a Tanács rámutat egyebek mellett arra, hogy mindössze említést tett az első jogalap megértésével kapcsolatos nehézségeiről, és mindenesetre a fellebbezés érdemi, nem pedig annak elfogadhatatlanságán alapuló elutasítását kérte.
A Bíróság álláspontja
31
Első jogalapjával a fellebbező lényegében azt rója fel, hogy a Törvényszék a tények nyilvánvaló elferdítése miatt a megtámadott ítélet 58–87. pontjában és különösen a 65. és 82. pontjában megállapította, hogy a Tanács nem követett el értékelési hibát. A Törvényszék ugyanis tévesen állapította meg, hogy a Tanács a vitatott jogi aktusok indokolása érdekében támaszkodhat az e jogi aktusok elfogadását megelőző tisztségekre és nyilvános nyilatkozatokra. A fellebbező azt is kifogásolja, hogy a Törvényszék a VEB.RF elnöki tisztsége betöltésének tényéből az a) kritérium értelmében vett támogatást vont le, holott e tisztség keretében a fellebbező csak vállalatvezetési feladatokat látott el, amelyek egyáltalán nem kapcsolódnak az orosz kormány Ukrajnával kapcsolatos tevékenységeihez és politikáihoz.
– Az elfogadhatóságról
32
Meg kell állapítani, hogy a Tanács, anélkül, hogy formálisan az első jogalap elfogadhatatlanságára hivatkozna – figyelembe véve a fellebbező által együttesen vitatott pontok nagy számát –, megjegyzi, hogy nehézségei vannak e jogalap jelentőségének megértése során, különösen ami a tények állítólagos nyilvánvaló elferdítését illeti.
33
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az EUMSZ 256. cikk (1) bekezdésének második albekezdéséből, az Európai Unió Bírósága alapokmánya 58. cikkének első bekezdéséből és a Bíróság eljárási szabályzata 168. cikke (1) bekezdésének d) pontjából az következik, hogy a fellebbezésben pontosan meg kell jelölni a hatályon kívül helyezni kért ítélet kifogásolt részeit, valamint a kérelmet konkrétan alátámasztó jogi érveket, különben a fellebbezés vagy az érintett jogalap elfogadhatatlan (2022. január 25‑iBizottság kontra European Food és társai ítélet, C‑638/19 P, EU:C:2022:50, 75. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat), és a Bíróság feladata, hogy szükség esetén hivatalból vizsgálja, hogy a pontosság e követelménye teljesül‑e (lásd ebben az értelemben: 1961. december 15‑iFives Lille Cail és társai kontra Főhatóság ítélet, 19/60, 21/60, 2/61 és 3/61, EU:C:1961:30, 588. o.; 2020. június 25‑iHF kontra Parlament ítélet, C‑570/18 P, EU:C:2020:490, 30. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
34
Ezenkívül a fellebbezőnek, amennyiben azt állítja, hogy a Törvényszék elferdítette a tényeket vagy bizonyítékokat, az EUMSZ 256. cikk, az Európai Unió Bírósága alapokmánya 58. cikkének első bekezdése és eljárási szabályzata 168. cikke (1) bekezdésének d) pontja alapján pontosan meg kell jelölnie a Törvényszék által elferdített bizonyítékokat, és bizonyítania kell azokat az elemzési hibákat, amelyek a Törvényszéket az értékelése során ezen elferdítéshez vezették. Egyébiránt a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint az elferdítésnek nyilvánvalóan ki kell tűnnie az ügy irataiból, anélkül hogy szükséges lenne a tényállás és a bizonyítékok újbóli értékelése (2024. június 6‑iRyanair kontra Bizottság ítélet, C‑441/21 P, EU:C:2024:477, 55. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
35
A jelen ügyben a tények nyilvánvaló elferdítésére vonatkozó állítást illetően meg kell állapítani, hogy a fellebbező fellebbezésében nem jelöli meg pontosan azokat a tényelemeket, amelyeket a Törvényszék állítólag elferdített, és még kevésbé bizonyítja azokat az elemzési hibákat, amelyeket a Törvényszék állítólag elkövetett. E körülmények között ezt az állítást elfogadhatatlannak kell nyilvánítani.
36
Ezzel szemben, jóllehet a fellebbező együttesen vitatja a megtámadott ítélet 58–87. pontját, miközben érvelését kizárólag ezen ítélet 65. és 82. pontjára összpontosítja, meg kell állapítani – amint arra a fellebbező a válaszában helyesen hivatkozik –, hogy az említett ítélet 82. pontja az ugyanezen ítélet többi vitatott pontjában kifejtett jogi érvelés következtetéseit tartalmazza, amelyekre e 82. pont kifejezetten hivatkozik, így az első jogalap megfelel a jelen ítélet 33. pontjában felidézett követelményeknek, és az a jelen ítélet előző pontjában kifejtett megfontolásokra tekintettel részben elfogadható.
– Az ügy érdeméről
37
Érvelésével a fellebbező lényegében egyrészt a megtámadott ítélet 65. pontjában foglalt megfontolásokat, másrészt pedig a Törvényszék által ezen ítélet 82. pontjában levont következtetést vitatja.
38
A Bíróság ítélkezési gyakorlatából kitűnik, hogy az egy személlyel szemben korlátozó intézkedéseket előíró vagy fenntartó valamennyi határozatnak kellően biztos ténybeli alappal kell rendelkeznie, és az uniós bíróságnak a szolgáltatott információk vagy bizonyítékok alapján kell ellenőriznie a hivatkozott tények tárgyi valószerűségét, és értékelnie kell ez utóbbiak bizonyító erejét az adott ügy körülményeitől függően, valamint többek között az érintett személy által a tárgyban előterjesztett esetleges észrevételek fényében (lásd ebben az értelemben: 2013. július 18‑iBizottság és társai kontra Kadi ítélet, C‑584/10 P, C‑593/10 P és C‑595/10 P, EU:C:2013:518, 119. és 124. pont).
39
Amint arra a Törvényszék emlékeztet a megtámadott ítélet 61. pontjában, vitatás esetében az Unió illetékes hatóságának kell az érintett személlyel szemben felhozott indokok megalapozottságát bizonyítani és nem az érintett személynek kell az említett indokok megalapozottságának hiányára vonatkozó negatív bizonyítékot szolgáltatni. Nem követelmény, hogy e hatóság az uniós bíróság előtt az állítólagos indokokhoz kapcsolódó valamennyi információt és bizonyítékot szolgáltassa, mindazonáltal szükséges, hogy a szolgáltatott információk vagy bizonyítékok alátámasszák az érintett személlyel szemben felhozott indokokat (lásd ebben az értelemben: 2013. július 18‑iBizottság és társai kontra Kadi ítélet, C‑584/10 P, C‑593/10 P és C‑595/10 P, EU:C:2013:518, 120. és 121. pont).
40
Ami először is a megtámadott ítélet 65. pontját illeti, meg kell állapítani, hogy a fellebbező állításával ellentétben a jelen ítélet előző két pontjában hivatkozott ítélkezési gyakorlattal nem ellentétes az, hogy a jelen ügyhöz hasonló esetben a Tanács annak értékelése során, hogy valamely személy megfelel‑e az a) kritériumhoz vagy a d) kritériumhoz hasonló jegyzékbe vételi kritériumnak, figyelembe vehet olyan információkat vagy bizonyítékokat, amelyek a korlátozó intézkedéseket előíró vagy fenntartó jogi aktus elfogadását megelőző körülményekre vonatkoznak, amennyiben ezek az információk vagy bizonyítékok alátámasztják az e jogi aktust alátámasztó indokokat, és hozzájárulnak annak megállapításához, hogy az idő múlása ellenére és az egyes esetek sajátos releváns körülményeinek összességére figyelemmel az érintett személy megfelel a szóban forgó jegyzékbe vételi kritériumnak (lásd analógia útján: 2019. június 20‑iK. P. ítélet, C‑458/15, EU:C:2019:522, 57. pont). Különösen nem zárható ki, hogy az ilyen információkat és bizonyítékokat figyelembe lehet venni az érintett jegyzékbe vételi kritériumra tekintettel egyrészt az érintett személy korábbi helyzete, másrészt a jelenlegi helyzete közötti folytonosság megállapítása érdekében.
41
Másodszor, a Törvényszék, mielőtt a jelen ügyben, azt a következtetést vonta le, hogy a Tanács nem követett el értékelési hibát, a megtámadott ítélet 62–64., 66., 68., 69., 72., 76. és 80. pontjában megállapította, hogy egyrészt a vitatott jogi aktusok elfogadásának időpontjában a fellebbező aktívan támogatta az a) kritériumban említett fellépéseket vagy politikákat, különösen a Krím gazdasági fejlődését, mivel a VEB.RF elnökeként az Orosz Föderáció államfője vagy az orosz kormány által közvetlenül vagy közvetve kinevezett vagy visszahívott valamennyi vezetővel és társasági vezető tisztségviselővel együtt járt el, az ezen államfő által meghatározott és e kormány által folytatott gazdaságpolitikának megfelelően. Másrészt a Törvényszék megállapította, hogy a fellebbező már korábban nyújtott ilyen támogatást azzal, hogy a VEB.RF elnöki tisztségére 2018‑ban történő kinevezéséig miniszterelnök‑helyettesi tisztséget töltött be, és ennek alapján 2014‑ben nyilvános nyilatkozatokat tett a Krím gazdasági fejlődése érdekében.
42
A Törvényszék azáltal, hogy ily módon lényegében úgy ítélte meg, hogy a fellebbező által a VEB.RF elnökeként a vitatott jogi aktusok meghozatalának időpontjában nyújtott aktív támogatás a 2014‑es év során a miniszterelnök‑helyettesi tisztségében már kinyilvánított támogatás folytatásába illeszkedett, nem alkalmazta tévesen a jogot, amikor a megtámadott ítélet 82. pontjában megállapította, hogy a Tanács kellően pontos, konkrét és egybevágó valószínűsítő körülmények csoportját terjesztette elő, amelyek bizonyítják, hogy 2014‑től a vitatott eredeti jogi aktusok elfogadásának időpontjáig a fellebbező az a) kritérium értelmében folyamatosan felelőssé vált az ilyen támogatásért.
43
Azon kifogást illetően, amely szerint a Törvényszék a megtámadott ítélet 82. pontjában tévesen állapította meg, hogy a fellebbező a VEB.RF elnökeként az a) kritérium értelmében vett aktív támogatást nyújtott, miközben csak olyan vállalatvezetési szakmai feladatot látott el, amely egyáltalán nem kapcsolódik az orosz kormány által folytatott tevékenységekhez és politikákhoz, elegendő arra emlékeztetni, hogy az EUMSZ 256. cikk és az Európai Unió Bírósága alapokmányának 58. cikke értelmében a fellebbezés kizárólag jogkérdésre vonatkozhat. Kizárólag a Törvényszéknek van hatásköre a releváns tények megállapítására és értékelésére, valamint a bizonyítékok értékelésére. E tények és bizonyítékok értékelése tehát – az elferdítésük esetét kivéve – nem minősül jogkérdésnek, amelyet mint ilyet fellebbezés keretében a Bíróságnak felül kellene vizsgálnia (2024. február 29‑iEuranimi kontra Bizottság ítélet, C‑95/23 P, EU:C:2024:177, 84. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
44
Márpedig e kifogással a fellebbező a tényeknek és bizonyítékoknak a Törvényszék általi értékelését kívánja megkérdőjelezni, azzal a pontosítással, hogy még ha formálisan a tények elferdítésére hivatkozik is, nem jelöli meg pontosan – amint az a jelen ítélet 35. pontjából kitűnik – az állítólagosan elferdített ténybeli elemeket, és nem bizonyítja azokat az elemzési hibákat, amelyeket a Törvényszék állítólag elkövetett.
45
Egyébiránt, amennyiben a fellebbező azt rója fel, hogy a Törvényszék a megtámadott ítélet 82. pontjában olyan érvelést fogadott el, amely a vitatott jogi aktusok indokolásában nem jelenik meg részletesen, mivel ez az indokolás mindössze annyi magyarázattal szolgál, hogy a fellebbező„a VEB.RF elnöke”, anélkül hogy utalna e szervezet tevékenységeire, vagy bármilyen információra a fellebbezőnek az ezen elnöki tisztségben betöltött szerepére vonatkozóan, emlékeztetni kell arra, hogy az indokolás kérdése, amely egy lényeges eljárási szabályra vonatkozik, elkülönül az állítólagos magatartás bizonyításának kérdésétől, amely a szóban forgó jogi aktus érdemi jogszerűségéhez tartozik, és magában foglalja az ezen jogi aktusban említett tények helytállóságának vizsgálatát, valamint ezen tényeknek az érintett személlyel szembeni korlátozó intézkedések alkalmazását igazoló tényeknek történő minősítését (2012. november 15‑iTanács kontra Bamba ítélet, C 417/11 P, EU:C:2012:718, 60. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
46
E tekintetben, amint arra a jelen ítélet 38. és 39. pontja emlékeztet, vitatás esetén az Unió illetékes hatóságának kell az érintett személlyel szemben felhozott indokok megalapozottságát bizonyítani, és az uniós bíróságnak a szolgáltatott információk vagy bizonyítékok alapján kell ellenőriznie a hivatkozott tények tárgyi valószerűségét.
47
A jelen ügyben a megtámadott ítélet 62., 69., 76., 81. és 82. pontjából kitűnik, hogy ezen ítélkezési gyakorlatnak megfelelően a Törvényszék először is megállapította, hogy a Tanács iratanyagában szolgáltatott bizonyítékok kellőképpen kapcsolódnak ahhoz az indokoláshoz, amely szerint a fellebbező a VEB.RF elnöke, másodszor e bizonyítékokra tekintettel megvizsgálta az ezen indokolás alapjául szolgáló tények tárgyi pontosságát, és harmadszor lényegében megállapította, hogy a fellebbező a VEB.RF elnöki tisztsége folytán az orosz kormány gazdaságpolitikáját hajtja végre, és ily módon részt vesz a Krím gazdasági fejlődésében, miáltal megállapítható, hogy aktív támogatást nyújt az a) kritérium értelmében.
48
Végül, ami a fellebbező azon állítását illeti, amely szerint a Törvényszék a megtámadott ítélet 18. pontjában tévesen állította, hogy e fellebbező beadványainak olvasata nyilvánvalóvá teszi, hogy nem kéri a 2014/145 határozat és a 269/2014 rendelet megsemmisítését, elegendő megállapítani, hogy az említett fellebbező – amint az a megtámadott ítélet ugyanezen 18. pontjában szerepel – nem vitatja, hogy a Törvényszék előtti tárgyaláson megerősítette, hogy nem kéri e két jogi aktus mint olyan megsemmisítését. Ráadásul a fellebbező megelégszik azzal, hogy e tekintetben a Törvényszék állítólagos „hamis állításaira” hivatkozik, anélkül hogy azt állítaná, hogy a Törvényszék elmulasztotta megvizsgálni az általa az elsőfokú eljárásban előterjesztett, a 2014/145 határozat és a 269/2014 rendelet jogszerűségére, és különösen az abban előírt kritériumok – köztük az a) és d) kritérium – jogszerűségére vonatkozó érveket.
49
A fenti indokokra tekintettel az első jogalapot el kell utasítani.
A második jogalapról
A felek érvei
50
Második jogalapjával a fellebbező azt kifogásolja, hogy a Törvényszék a megtámadott ítélet 36., 38. és 39. pontjában tévesen állapította meg, hogy a Tanács eleget tett indokolási kötelezettségének. A fellebbező szerint egyébként ezen ítélet 33. pontjában a Törvényszék maga is elismerte, hogy az a kritérium, amely alapján a fellebbezővel szemben korlátozó intézkedéseket hoztak, nem tűnik ki egyértelműen az indokok olvasatából. Noha ugyanezen pontban a Törvényszék végül arra a következtetésre jutott, hogy a vitatott jogi aktusok indokolása kizárólag az a) kritériumra hivatkozott, a d) kritériumra nem, ez az állítás nincs összhangban a Tanács által a Törvényszék előtti eljárás során tanúsított magatartással, mivel a Tanács szisztematikusan hivatkozott a fellebbezővel szemben mindkét kritériumra.
51
A megtámadott ítélet 35. pontjában a Törvényszéket ezenkívül megtévesztette a vitatott jogi aktusok indokolása, amennyiben ez az indokolás kifejtette, hogy a fellebbező egyidejűleg töltötte be az Eurázsiai Gazdasági Bizottság tanácsi tagjának és a VEB.RF elnökének tisztségét, miközben – amint azt a fellebbező a Törvényszék előtt bizonyította – e tisztségeket egymást követően töltötte be. Ez tagadhatatlanul bizonyítja a vitatott jogi aktusok indokolásának hiányosságát.
52
Ami a Törvényszéknek a megtámadott ítélet 36. pontjában szereplő azon indokait illeti, amelyek szerint a vitatott jogi aktusok indokolásában említett VEB.RF elnöki tisztségét azon kontextus figyelembevételével kell értelmezni, amelyek között e tisztséget az érintettre bízták, és ő azt ellátta, és különösen az általa korábban betöltött miniszterelnök‑helyettesi tisztség figyelembevételével, a fellebbező úgy véli, hogy ez a kontextus éppen hogy megmagyarázhatatlanná teszi azt az okot, amely miatt korlátozó intézkedéseket hoztak vele szemben, mivel az a tény, hogy felhagy egy jelentős politikai tisztség betöltésével annak érdekében, hogy egy állami szerv elnökévé válhasson, egyértelműen csökkenti azon képességét, hogy befolyásolja országa politikáját, és támogassa az orosz kormány Ukrajnával szembeni tevékenységeit.
53
A Tanács vitatja a fellebbező érveit.
A Bíróság álláspontja
54
Második jogalapjával a fellebbező lényegében azt állítja, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor a megtámadott ítélet 33., 35., 36., 38. és 39. pontjában megállapította, hogy a Tanács eleget tett indokolási kötelezettségének.
55
E tekintetben hangsúlyozni kell, hogy a megtámadott ítélet 33. pontját illetően a Törvényszék megállapította – anélkül, hogy azt a fellebbező vitatta volna –, hogy a vitatott jogi aktusok indokolása kizárólag az a) kritériumra hivatkozik, így e jogi aktusok indokolása kizárhatta a d) kritériumhoz hasonló másik jegyzékbe vételi kritérium fellebbező általi azonosítását. Ennélfogva az, hogy a Tanács a Törvényszék előtti eljárás során a d) kritériumra hivatkozik, semmilyen hatással nincs arra a kérdésre, hogy – amint azt a Törvényszék megállapította – a Tanács helyesen indokolta‑e a vitatott jogi aktusokat az a) kritériumra tekintettel.
56
Ami a vitatott eredeti jogi aktusok indokolásának állítólagos elégtelenségét illeti, amelyet a Törvényszék a megtámadott ítélet 35. pontjában nem állapított meg, emlékeztetni kell arra, hogy – amint az a jelen ítélet 45. pontjában megállapításra került – az indokolás kérdése, amely egy lényeges eljárási szabályra vonatkozik, elkülönül az állítólagos magatartás bizonyításának kérdésétől, amely a szóban forgó jogi aktus érdemi jogszerűségéhez tartozik.
57
A megtámadott ítélet 35. pontjában a Törvényszék helytállóan fejtette ki, hogy az eredeti vitatott jogi aktusok és a jegyzékben való fenntartásról szóló első jogi aktusok indokolásának olvasata nyilvánvalóvá tette, hogy a Tanács a korlátozó intézkedések fellebbezővel szembeni előírását és fenntartását megelőzően megállapította többek között azt, hogy a fellebbező e jogi aktusok elfogadásának időpontjában a VEB.RF elnöke és az Eurázsiai Gazdasági Bizottság tanácsi tagja volt. A Törvényszék tehát e pontban, valamint a megtámadott ítélet 38. és 39. pontjában úgy ítélte meg, hogy a fellebbező megérthette, hogy milyen okokból hoztak vele szemben korlátozó intézkedéseket, és így lehetőséget kapott a védekezésre. Egyébiránt, ellentétben azzal, amit lényegében a fellebbező állít, a Törvényszék megfelelően figyelembe vette a fellebbező azon állítását, amely szerint a fellebbező a vitatott eredeti jogi aktusok és a fenntartásról szóló első vitatott jogi aktusok elfogadásának időpontjában már nem volt tagja az Eurázsiai Gazdasági Bizottság Tanácsának. A megtámadott ítélet 82. pontjában ugyanis a Törvényszék kijelentette, hogy a fellebbező attól függetlenül megfelel a jelen ügyben tárgyalt kritériumoknak, hogy már nem tagja e bizottságnak.
58
A megtámadott ítélet 36. pontját illetően emlékeztetni kell arra, amint tette azt maga a Törvényszék is ezen ítélet 29. pontjában, hogy a sérelmet okozó aktus indokolása akkor megfelelő, ha az érintett előtt ismert olyan összefüggésben hozzák meg, amely lehetővé teszi számára a vele szemben hozott intézkedés jelentőségének megértését (2020. június 25‑iVnesheconombank kontra Tanács ítélet, C‑731/18 P, EU:C:2020:500, 37. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). A Törvényszék helyesen alkalmazta ezt az ítélkezési gyakorlatot a megtámadott ítélet 36. pontjában, amikor úgy ítélte meg, hogy figyelembe véve azt az összefüggést, amelyben a VEB.RF elnöki tisztségét rábízták, és ő e tisztséget ellátta, továbbá figyelembe véve azt a tényt is, hogy korábban miniszterelnök‑helyettes volt, e tisztségek ellátásának puszta említését az indokolási kötelezettségre tekintettel elegendő elemnek kell tekinteni, amely lehetővé teszi a fellebbező számára, hogy védekezzen, és megértse a vele szemben elfogadott korlátozó intézkedések alapjául szolgáló kritériumot és indokokat.
59
A fenti indokokra tekintettel a második jogalapot el kell utasítani.
A harmadik jogalapról
A felek érvei
60
Harmadik jogalapjával a fellebbező azt állítja, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor a megtámadott ítélet 122–124. pontjában úgy ítélte meg, hogy a vitatott jogi aktusok nem sértik a véleménynyilvánítás szabadságához való alapvető jogát. A fellebbező emlékeztet arra, hogy a Tanács őt többek között miniszterelnök‑helyettesi minőségében tett korábbi nyilvános nyilatkozatok miatt szankcionálta. Az e nyilatkozatok és a korlátozó intézkedések közötti okozati összefüggés jóváhagyásával a Törvényszék megsértette a fellebbező véleménynyilvánítás szabadságához való jogát. Az a tény, hogy ezek az intézkedések nem érintik a véleménynyilvánítás szabadságát, nem jelenti azt, hogy e szabadságot nem sértették meg, annál is inkább, mivel az Emberi Jogok Európai Bírósága a 2011. március 15‑i Otegi Mondragón kontra Spanyolország ítéletben (CE:ECHR:2011:0315JUD000203407) elismerte, hogy a politikusok feladataik ellátása során szinte korlátlanul és nagyobb mértékben rendelkeznek a véleménynyilvánítás szabadságához való joggal, mint mások.
61
A Tanács vitatja a fellebbező érveit.
A Bíróság álláspontja
62
Harmadik jogalapjával a fellebbező lényegében arra hivatkozik, hogy a megtámadott ítélet 122–124. pontjában a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor helybenhagyta a Tanács azon megközelítését, amelynek alapján vele szemben a többek között miniszterelnök‑helyettesi minőségében tett korábbi nyilvános nyilatkozatok miatt korlátozó intézkedéseket hoztak, és a Törvényszék ezáltal megsértette a véleménynyilvánítás szabadságához való alapvető jogát.
63
E tekintetben a megtámadott ítélet 64–66., 82. és 124. pontjából kitűnik, hogy a jelen ítélet előző pontjában említett nyilvános nyilatkozatok egyikét képezik azon tényezőknek, amelyek lehetővé tették a Tanács számára, hogy kellően pontos, konkrét és egybevágó valószínűsítő körülmények együttesével támassza alá azt a megállapítását, hogy a vitatott jogi aktusok elfogadásának időpontjában a fellebbező felelőssé vált az a) kritérium értelmében vett aktív támogatásért, az e nyilatkozatokban 2014‑ben már kinyilvánított támogatás folytatásaként.
64
Mivel az említett nyilatkozatokat bizonyítékként használták fel azon tény alátámasztására, hogy az a) kritérium feltételei teljesültek a fellebbező tekintetében, meg kell állapítani, hogy a Törvényszék nem alkalmazta tévesen a jogot, amikor a megtámadott ítélet 122–124. pontjában úgy ítélte meg, hogy a vitatott jogi aktusok elfogadása önmagában nem sértette meg a fellebbező véleménynyilvánítási szabadságát. Közelebbről, a Törvényszékhez hasonlóan meg kell állapítani, hogy egy olyan személy, mint a fellebbező, nem hivatkozhat e jogra annak érdekében, hogy védekezzen az ilyen nyilatkozatok bizonyítékként való felhasználásával szemben, és hogy az olyan korlátozó intézkedések, mint a pénzeszközök befagyasztása, valamint az Unió területére való beutazásra, utazásra és átutazásra vonatkozó tilalom, egyáltalán nem érintik az ilyen személy véleménynyilvánítási szabadságát.
65
Az Emberi Jogok Európai Bírósága 2011. március 15‑i Otegi Mondragón kontra Spanyolország ítéletének (CE:ECHR:2011:0315JUD000203407) alapjául szolgáló üggyel ellentétben, amely egy politikus által tett olyan kijelentésekre vonatkozott, amelyek a véleménynyilvánítás szabadságához való jogát megsértve büntetőjogi szankciót eredményeztek vele szemben, meg kell állapítani, hogy – amint arra a Törvényszék a megtámadott ítélet 122. és 123. pontjában emlékeztet – a fellebbezővel szemben hozott korlátozó intézkedések egyrészt biztosítási jellegűek, másrészt nem érintik a véleménynyilvánítás szabadságának szabad gyakorlását.
66
A fenti indokokra tekintettel a harmadik jogalapot el kell utasítani.
A negyedik jogalapról
A felek érvei
67
Negyedik jogalapjával a fellebbező azt rója fel, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor többek között a megtámadott ítélet 100–113. pontjában úgy ítélte meg, hogy tulajdonhoz való joga nem sérült meg az arányosság elvének fényében.
68
Az az állítás ugyanis, hogy – amint az a megtámadott ítélet 102. és 109. pontjából következik – a korlátozó intézkedések ideiglenes és visszafordítható biztosítási intézkedések, ezenkívül pedig időszakos felülvizsgálat tárgyát képezik, a valóságban teljesen megalapozatlan, mivel egyrészt ezek az intézkedések gyakran hosszabb ideig maradnak fenn, másrészt felülvizsgálatuk gyakran csak formális, sőt nem is megvalósítható. Így a fellebbezőre továbbra is korlátozó intézkedések vonatkoznak több mint tíz évvel ezelőtt tett nyilatkozatok miatt, miközben a VEB.RF elnöki tisztsége tisztán szakmai tisztség. Ez azt mutatja, hogy a Tanács nem vette figyelembe a fellebbező személyes helyzetében bekövetkezett változást. Végül a fellebbező kisajátítás elszenvedője volt, így a vele szemben elfogadott korlátozó intézkedések nem tartják tiszteletben a tulajdonhoz való jog lényeges tartalmát.
69
Egyébiránt az, a megtámadott ítélet 103. és 109. pontjában említett tény, hogy a tagállamok nemzeti hatóságai engedélyezhetik bizonyos befagyasztott pénzeszközök felhasználását, nem jelenti azt, hogy tiszteletben tartották a fellebbező tulajdonhoz való jogát, mivel annyi engedélyezési gyakorlat létezik, mint amennyi tagállam.
70
A fellebbező továbbá úgy véli, hogy a vele szemben elfogadott korlátozó intézkedések ellentétesek az arányosság elvével, mivel, a Törvényszék megállapításával ellentétben, nem teszik lehetővé a vitatott jogi aktusok által követett jogszerű cél elérését, és ténylegesen nem felelnek meg valamely általános érdekű célkitűzésnek, mivel a fellebbező már nem képes támogatni az a) kritériumban említett politikákat és tevékenységeket, sem pedig befolyást gyakorolni az orosz hatóságokra.
71
Végül a fellebbező felrója, hogy a Törvényszék a megtámadott ítélet 113. pontjában úgy ítélte meg, hogy ahhoz, hogy megszüntesse ezt az intézkedést, elegendő, ha a fellebbező véget vet a vele szemben hozott korlátozó intézkedések elfogadását igazoló cselekményeknek, miközben a VEB.RF elnöki feladatai képezik a fellebbező egyetlen megélhetési forrását.
72
A Tanács vitatja a fellebbező érveit.
A Bíróság álláspontja
73
Negyedik jogalapjával a fellebbező lényegében azt rója fel, hogy a Törvényszék a megtámadott ítélet 100–113. pontjában több alkalommal tévesen alkalmazta a jogot a Charta 52. cikkének (1) bekezdésében a tulajdonhoz való joggal kapcsolatban előírt feltételek elemzése során, különösen az arányosság elve tiszteletben tartásának kérdését illetően.
74
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a Charta 17. cikkében biztosított, tulajdonhoz való jog nem abszolút jog, miáltal e jogot korlátozhatják a jelen ügyben szereplőhöz hasonló korlátozó intézkedések (lásd ebben az értelemben: 2019. szeptember 11‑iHX kontra Tanács ítélet, C‑540/18 P, EU:C:2019:707, 57. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat; 2024. március 21‑iLandeshauptstadt Wiesbaden ítélet, C‑61/22, EU:C:2024:251, 75. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
75
E jogok tehát korlátozhatók, feltéve hogy a Charta 52. cikke (1) bekezdésének első mondata értelmében e korlátozásra a törvény által, az említett jogok lényeges tartalmának, valamint az arányosság elvének tiszteletben tartásával kerül sor. Ezenkívül ezen 52. cikk (1) bekezdésének második mondata szerint az arányosság elvére figyelemmel korlátozásukra csak akkor és annyiban kerülhet sor, ha és amennyiben az elengedhetetlen és ténylegesen az Unió által elismert általános érdekű célkitűzéseket vagy mások jogainak és szabadságainak védelmét szolgálja.
76
Egyébiránt a korlátozó intézkedések területén a Bíróság kimondta, hogy széles mérlegelési jogkört kell elismerni az uniós jogalkotó számára olyan területeken, amelyek a jogalkotó részéről politikai, gazdasági, társadalmi döntéseket és összetett mérlegelést igényelnek. A Bíróság ebből azt a következtetést vonta le, hogy az e területeken hozott intézkedés jogszerűségére csak az intézkedésnek a hatáskörrel rendelkező intézmény által követni szándékozott célra tekintettel nyilvánvalóan alkalmatlan jellege lehet kihatással (2019. január 31‑iIslamic Republic of Iran Shipping Lines és társai kontra Tanács ítélet, C‑225/17 P, EU:C:2019:82, 103. pont; 2020. szeptember 17‑iRosneft és társai kontra Tanács ítélet, C‑732/18 P, EU:C:2020:727, 105. pont).
77
Először is, a fellebbező lényegében azzal érvel, hogy a Törvényszék a megtámadott ítélet 102., 103. és 109. pontjában tévesen állapította meg, hogy a vitatott jogi aktusok nem sértik a tulajdonhoz való jog lényeges tartalmát, és hogy tulajdonhoz való joga gyakorlásának e jogi aktusok általi korlátozása az arányosság elvére tekintettel nem tűnik nyilvánvalóan alkalmatlannak az elérni kívánt célhoz képest. Álláspontja szerint, és amint azt az ő esete is tanúsítja, a korlátozó intézkedések valójában nem ideiglenes és visszafordítható biztosítási intézkedések, hanem gyakran hosszabb ideig maradnak fenn. Ugyanígy a felülvizsgálatuk gyakran csak formális, sőt megvalósíthatatlan, és a befagyasztott pénzeszközök felszabadítására vonatkozó engedélyek a tagállamok nemzeti hatóságai által meglehetősen eltérő gyakorlatok tárgyát képezik.
78
E tekintetben hangsúlyozni kell, hogy a fellebbező nem vitatja önmagában azt, hogy a Törvényszék által a megtámadott ítélet 102., 103. és 109. pontjában felidézett uniós jogi rendelkezéseknek megfelelően a korlátozó intézkedések ideiglenes és visszafordítható biztosítási intézkedések, hogy azokat rendszeresen felülvizsgálják, és hogy a nemzeti hatóságok engedélyezhetik a befagyasztott pénzeszközök felhasználását, vagy a pénzeszközök befagyasztásának feloldását lehetővé tevő különleges engedélyeket adhatnak.
79
E körülmények között a Törvényszék nem alkalmazta tévesen a jogot, amikor ezen ítélet 102. és 103. pontjában, valamint 107–109. pontjában lényegében úgy ítélte meg, hogy az uniós jog e rendelkezéseiből kitűnik, hogy a vitatott jogi aktusok nem sértik a tulajdonhoz való jog lényeges tartalmát, és hogy a fellebbező tulajdonhoz való joga gyakorlásának e jogi aktusok általi korlátozása az arányosság elvére tekintettel nem minősül nyilvánvalóan nem megfelelőnek az elérni kívánt célhoz képest, ami – amint az az említett ítélet 104. pontjából kitűnik – közvetlen vagy közvetett nyomásgyakorlás az Oroszországi Föderáció kormányára és vezetőire annak érdekében, hogy azok véget vessenek az Ukrajnát destabilizáló intézkedéseiknek és politikáiknak. Ez annál is inkább így van, mivel a fellebbező érvei csupán általános állítások összességét képezik, amelyek – bármiféle bizonyítás nélkül – az említett rendelkezések megfelelő jellegének megkérdőjelezésére irányulnak.
80
Ezenkívül a jelen ítélet 41. és 43. pontjában kifejtett megfontolásokból az következik, hogy a Törvényszék helyesen állapította meg, hogy a Tanács nem követett el értékelési hibát a vitatott jogi aktusok elfogadása során, így a korlátozó intézkedések fellebbezővel szemben történő meghozatala, majd fenntartása igazolt volt a tényekre és az érintett jegyzékbe vételi kritériumra tekintettel. E körülmények között az a tény, hogy a fellebbezővel szemben hozott korlátozó intézkedéseket kétszer megújították, nem érvénytelenítheti a Törvényszék által a megtámadott ítélet 102., 103. és 109. pontjában kifejtett megfontolásokat, és azt sem vonhatja maga után, hogy a korlátozó intézkedések állandóak és visszafordíthatatlanok, és hogy a fellebbező később nem érheti el nevének a jegyzékből való törlését vagy a pénzeszközei felszabadításának engedélyezését.
81
Másodszor a fellebbező úgy véli, hogy a vele szemben elfogadott korlátozó intézkedések ellentétesek az arányosság elvével, mivel, a Törvényszék megállapításával ellentétben, nem teszik lehetővé a vitatott jogi aktusok által követett jogszerű cél elérését, és nem felelnek meg ténylegesen valamely általános érdekű célkitűzésnek.
82
E tekintetben meg kell állapítani, hogy az annak bizonyítására irányuló egyetlen jogi érvelés, hogy a Törvényszék e tekintetben tévesen alkalmazta a jogot, abban áll, hogy a fellebbező a VEB.RF elnökeként nem képes támogatni az a) kritériumban említett politikákat és tevékenységeket, illetve befolyásolni az orosz hatóságokat. Márpedig a jelen ítélet 41. és 43. pontjából kitűnik, hogy a Törvényszék nem alkalmazta tévesen a jogot, amikor úgy ítélte meg, hogy a Tanács nem követett el értékelési hibát, amikor úgy ítélte meg, hogy a VEB.RF elnökeként ellátott feladatai miatt az a) kritérium fennállt a fellebbező tekintetében.
83
Harmadszor a fellebbező azt rója fel, hogy a Törvényszék a megtámadott ítélet 113. pontjában úgy ítélte meg, hogy ahhoz, hogy megszüntesse ezeket az intézkedéseket, elegendő, ha a fellebbező véget vet a vele szembeni korlátozó intézkedések elfogadását igazoló cselekményeknek, miközben a VEB.RF elnöki feladatai képezik az egyetlen megélhetési forrását.
84
E tekintetben meg kell állapítani, hogy a Törvényszék által a megtámadott ítélet 113. pontjában ily módon kifejtett indokok nem a fellebbezőnek a megélhetéséhez szükséges forrásaira, hanem a korlátozó intézkedéseknek a nyilvános imázsára gyakorolt következményeire vonatkozó érvére adtak választ. Márpedig nem róható fel a Törvényszéknek, hogy tévesen alkalmazta a jogot egy olyan érv tekintetében, amely ebben a pontban nem szerepelt.
85
A fenti indokokra tekintettel a negyedik jogalapot el kell utasítani.
Az ötödik jogalapról
86
Ötödik jogalapjával a fellebbező úgy véli, hogy a Törvényszék a megtámadott ítélet 126. pontjában tévesen állapította meg, hogy az egyenlő bánásmód elve nem sérült, mivel a Tanács nem követett el értékelési hibát. A fellebbező szerint ez az érvelés téves jogalkalmazáson alapul, mivel – amint azt a fellebbező az első jogalapja keretében kifejtette – a Törvényszék tévesen állapította meg, hogy a Tanács nem követett el értékelési hibát.
87
A Tanács vitatja a fellebbező érveit.
88
Tekintettel arra, hogy az ötödik jogalap sikeressége az első jogalap sikerességétől függ, és hogy e jogalap a jelen ítélet 49. pontjában elutasításra került, az ötödik jogalapot el kell utasítani.
A hatodik jogalapról
89
Hatodik jogalapjával a fellebbező azt rója fel, hogy a Törvényszék a megtámadott ítélet 131–133. pontjában tévesen alkalmazta a jogot, amikor úgy ítélte meg, hogy a hatékony bírói jogvédelemhez való jogot tiszteletben tartották, és hogy a Tanács nem követett el hatáskörrel való visszaélést. Álláspontja szerint a vitatott jogi aktusok sértik a hatékony bírói jogvédelemhez való jogot, és hatáskörrel való visszaélést valósítanak meg, mivel nem megfelelő indokoláson alapulnak, azokat nem támasztják alá elégséges bizonyítékok, és sértik a véleménynyilvánítás szabadságát és a tulajdonhoz való jogot. A fellebbező e tekintetben az elsőfokú eljárásban előadott érvekre hivatkozik.
90
A Tanács vitatja a fellebbező érveit.
91
E tekintetben meg kell állapítani, hogy ellentétben azzal, amit a jelen ítélet 33. pontjában említett ítélkezési gyakorlat megkövetel, a hatodik jogalap nem tartalmaz semmilyen jogi érvet annak bizonyítására, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot. Közelebbről, a fellebbező a megtámadott ítélet 131–133. pontjának vitatására szorítkozik, és az általa a Törvényszék elé terjesztett jogalapra utal, anélkül, hogy azt bővebben kifejtené, és hogy kiemelné a megtámadott ítélet bírálni kívánt elemeit. Így e jogalap egyszerűen az első fokon előterjesztett keresetlevél újbóli felülvizsgálatára irányuló kérelemnek minősül, és ezáltal megsérti az Európai Unió Bíróságának alapokmányában és eljárási szabályzatában foglalt követelményeket (2007. szeptember 13‑iIl Ponte Finanziaria kontra OHIM ítélet, C‑234/06 P, EU:C:2007:514, 45. és 46. pont).
92
Következésképpen a hatodik jogalapot, és ennélfogva a fellebbezést teljes egészében el kell utasítani.
A költségekről
93
A Bíróság eljárási szabályzata 184. cikkének (2) bekezdése értelmében, ha a fellebbezés megalapozatlan, a Bíróság határoz a költségekről. Ugyanezen szabályzat 138. cikke, amelyet e szabályzat 184. cikkének (1) bekezdése értelmében a fellebbezési eljárásban is alkalmazni kell, az (1) bekezdésében akként rendelkezik, hogy a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte.
94
A fellebbezőt, mivel pervesztes lett, a Tanács kérelmének megfelelően kötelezni kell a saját költségeiken felül a Tanács részéről felmerült költségek viselésére.
A fenti indokok alapján a Bíróság (tizedik tanács) a következőképpen határozott:
1)
A Bíróság a fellebbezést elutasítja.
2)
A Bíróság Igor Shuvalovot kötelezi a saját költségein felül az Európai Unió Tanácsa részéről felmerült költségek viselésére.
Aláírások
(
*1
)	Az eljárás nyelve: spanyol.