61994TO0116_DA
Parter
Dommens præmisser
Afgørelse om sagsomkostninger
Afgørelse
Parter
I sag T-116/94,
Cassa nazionale di previdenza ed assistenza a favore degli avvocati e procuratori ved advokat Edilberto Ricciardi, Salerno, samt advokaterne Pietro Adonnino, Mario Sanino, Maurizio de Stefano og Alberto Colabianchi, Rom, og med valgt adresse i Luxembourg hos advokat Marianne Goebel, 6, rue Heine,
sagsoeger,
mod
Raadet for Den Europaeiske Union ved direktoer for Raadets Juridiske Tjeneste, Ruediger Bandilla, og Antonio Lucidi, Raadets Juridiske Tjeneste, som befuldmaegtigede, og med valgt adresse i Luxembourg hos direktoer Bruno Eynard, Den Europaeiske Investeringsbanks Direktorat for Juridiske Anliggender, 100, boulevard Konrad Adenauer,
sagsoegt,
angaaende en paastand om annullation af Raadets forordning (EF) nr. 3604/93 af 13. december 1993 om fastlaeggelse af definitioner med henblik paa gennemfoerelse af forbuddet mod privilegeret adgang til traktatens artikel 104 A (EFT L 332, s. 4),
har
DE EUROPAEISKE FAELLESSKABERS RET I FOERSTE INSTANS
(Tredje Afdeling)
sammensat af afdelingsformanden, J. Biancarelli, og dommerne C.P. Briët og C.W. Bellamy,
justitssekretaer: H. Jung,
afsagt foelgende
Kendelse
Dommens præmisser
Retlig baggrund og sagens faktiske omstaendigheder
1 Sagsoegeren er et offentligt organ, som advokater og sagfoerere, der vedvarende udoever deres erhverv paa italiensk territorium, er forpligtet til at vaere tilsluttet. Sagsoegeren modtager ifoelge egne oplysninger ingen finansiering fra de italienske myndigheder; alle sagsoegerens finansielle ressourcer hidroerer fra medlemsbidrag. Som modydelse har sagsoegerens medlemmer ret til alle sociale sikringsydelser.
2 Ved den italienske lov nr. 70 af 20. marts 1975 (GURI nr. 87 af 2.4.1975) blev sagsoegeren klassificeret blandt de offentlige forvaltningsorganer for obligatoriske socialsikringsordninger. I medfoer af artikel 12 i lovdekret nr. 155 af 20. maj 1993, som aendret ved stadfaestelseslov nr. 243 af 19. juli 1993 (GURI Supplemento ordinario nr. 204 af 31.8.1993), er disse organer i aarene 1993, 1994 og 1995 forpligtet til at indbetale et beloeb svarende til 25% af indtaegterne af alle former for bidrag, opkraevet i det paagaeldende referenceaar, paa en rentebaerende konto, som forbliver spaerret i fem aar, hos Tesoreria Centrale dello Stato.
3 Det bemaerkes, at EF-traktatens artikel 104 A indeholder foelgende forbud mod privilegeret adgang for offentlige myndigheder til finansielle institutioner:
"1. Enhver foranstaltning, der ikke er baseret paa tilsynsmaessige hensyn, og hvorved der gives faellesskabsinstitutioner eller -organer, centralregeringer, regionale, lokale eller andre offentlige myndigheder, andre organer inden for den offentlige sektor eller offentlige foretagender i medlemsstaterne privilegeret adgang til finansielle institutioner, er forbudt.
2. Raadet, der traeffer afgoerelse efter fremgangsmaaden i artikel 189 C, skal inden den 1. januar 1994 fastlaegge definitioner for gennemfoerelsen af det forbud, der er omhandlet i stk. 1."
4 Den 4. december 1993 anmodede sagsoegeren ° der fandt, at den obligatoriske opkraevning, der var blevet indfoert ved ovennaevnte lovdekret nr. 155 af 20. maj 1993, var i strid med traktatens artikel 104 A ° Raadet om at praecisere, at det i traktatens artikel 104 A, stk. 1, indeholdte forbud ogsaa finder anvendelse paa forvaltningsorganer for obligatoriske socialsikringsordninger.
5 Den 13. december 1993 udstedte Raadet forordning (EF) nr. 3604/93 om fastlaeggelse af definitioner med henblik paa gennemfoerelse af forbuddet mod privilegeret adgang til traktatens artikel 104 A (EFT L 332, s. 4). Denne forordning, der er udstedt i henhold til traktatens artikel 104 A, stk. 2, indeholder definitioner af foelgende begreber: "foranstaltning, hvorved der gives privilegeret adgang" (artikel 1), "tilsynsmaessige hensyn" (artikel 2), "offentlige foretagender" (artikel 3) og "finansielle institutioner" (artikel 4).
6 Med hensyn til definitionen af "finansielle institutioner" bestemmes det i artikel 4, stk. 2, i forordning nr. 3604/93, at foelgende institutioner ikke anses som saadanne i traktatens artikel 104 A:
"° Den Europaeiske Centralbank og de nationale centralbanker (1)
° postvaesenets finansielle tjenester, saafremt de indgaar i det offentlige som defineret i Det Europaeiske Nationalregnskabssystem, eller saafremt deres hovedaktivitet er at virke som finansiel agent for det offentlige, samt
° institutioner, som er en del af det offentlige som defineret i Det Europaeiske Nationalregnskabssystem, eller hvis passiver i deres helhed udgoer en statsgaeldspost."
7 Ifoelge punkt 241 i anden udgave af Det Europaeiske Nationalregnskabssystem (herefter benaevnt "ENS"), som er udarbejdet af De Europaeiske Faellesskabers Statistiske Kontor, er sektoren "det offentlige" underopdelt i tre delsektorer, nemlig det centrale offentlige, det lokale offentlige og de sociale kasser og fonde. Sidstnaevnte delsektor defineres i punkt 244 og 245 i ENS som omfattende "alle de centrale og lokale institutionelle enheder, hvis hovedaktivitet bestaar i at levere sociale ydelser, og hvis vaesentligste tilgange stammer fra obligatoriske bidrag til sociale sikringsordninger fra andre enheder. Denne delsektor omfatter specielt selvstaendige pensionskasser og andre forsikringsselskaber, hvor praemien beregnes uafhaengigt af den enkelte forsikringstagers risiko".
8 I sin egenskab af offentligt forvaltningsorgan for en obligatorisk socialsikringsordning anser sagsoegeren sig for at vaere omfattet af definitionen af "det offentlige" i artikel 4, stk. 2, sidste led, i forordning nr. 3604/93. Denne omstaendighed er i oevrigt blevet bekraeftet, for saa vidt dette var noedvendigt, ved en skrivelse af 27. januar 1994 fra den italienske finansminister, hvorved sagsoegeren blev underrettet om, at "paa grundlag af forordningen udstedt af Raadet for Den Europaeiske Union til gennemfoerelse af traktatens artikel 104 A ..., er det blevet fastlagt, hvilke institutioner der indgaar i definitionen af 'finansielle institutioner', og hvilke der falder udenfor, heriblandt det offentlige, som defineret i ENS, og saaledes ogsaa forvaltningsorganer for obligatoriske socialsikringsordninger".
Parternes paastande og retsforhandlinger
9 Paa baggrund heraf har sagsoegeren ved staevning indleveret til Rettens Justitskontor den 22. marts 1994 anlagt naervaerende sag, hvorunder sagsoegeren har nedlagt foelgende paastande:
° Sagen antages til realitetsbehandling.
° Forordning nr. 3604/93 annulleres.
° Subsidiaert annulleres artikel 4, stk. 2, sidste led, i forordning nr. 3604/93 i det omfang, bestemmelsen klassificerer det sagsoegende organ blandt de institutioner, som indgaar i sektoren det offentlige som defineret i henhold til ENS, og ° som foelge deraf ° lader sagsoegeren falde uden for definitionen af "finansielle institutioner" efter traktatens artikel 104 A, stk. 1, jf. ovennaevnte artikel 4, stk. 1.
° Raadet tilpligtes at betale sagens omkostninger.
10 Ved dokument indgivet til Rettens Justitskontor den 30. maj 1994 har Raadet fremfoert en formalitetsindsigelse og nedlagt foelgende paastande:
° Sagen afvises.
° Sagsoegeren tilpligtes at betale sagens omkostninger.
11 I sit indlaeg vedroerende formalitetsindsigelsen, som blev indleveret den 11. juli 1994, har sagsoegeren nedlagt foelgende paastande:
° Behandlingen af formalitetsindsigelsen og sagens realitet forenes.
° Raadets formalitetsindsigelse tages ikke til foelge, hvorfor sagen antages til realitetsbehandling.
12 Den 8. august 1994 fremsatte Cassa nazionale di previdenza ed assistenza a favore dei geometri, Cassa nazionale del notariato og Cassa nazionale di previdenza ed assistenza per gli ingegneri e gli architetti liberi professionisti begaering om at maatte intervenere til stoette for sagsoegerens paastande. Ved dokument indgivet til Rettens Justitskontor den 9. august 1994 har Kommissionen fremsat begaering om intervention til stoette for Raadets paastande.
Retlige bemaerkninger
13 I medfoer af procesreglementets artikel 111 kan Retten ° naar det er aabenbart, at en sag maa afvises ° uden at fortsaette sagens behandling traeffe afgoerelse ved begrundet kendelse.
Formaliteten
Parternes argumenter
14 Raadet har anfoert, at den anfaegtede retsakt ikke er en beslutning, der umiddelbart og individuelt vedroerer sagsoegeren, men en normativ retsforskrift, der i henhold til EF-traktatens artikel 173, stk. 4, ikke kan goeres til genstand for et annullationssoegsmaal anlagt af en fysisk eller juridisk person.
15 Raadet har for det foerste anfoert, at forordning nr. 3604/93 frembyder alle en normativ retsforskrifts karakteristika. I den forbindelse har det anfoert, at de definitioner, som er fastsat i forordning nr. 3604/93, har til formaal at fastlaegge de begreber, der anvendes i traktatens artikel 104 A, stk. 1, hvorfor definitionerne noedvendigvis har samme normative karakter. Raadet har tilfoejet, at enhver identifikation af foretagender eller institutioner, der indgaar i en af definitionerne i forordningens artikel 3 eller 4 ° saafremt den var noedvendig for at sikre en korrekt anvendelse af artikel 104 A i medlemsstaterne ° ville udgoere en gennemfoerelsesforanstaltning, der paa dette omraade paahviler medlemsstaterne. Ifoelge Raadet giver traktatens artikel 104 A, stk. 2, alene Raadet en begraenset kompetence, nemlig kompetencen til at fastlaegge visse definitioner, mens bestemmelsen ikke tillader, at det selv traeffer beslutninger, der har til formaal at fastlaegge en individuel identificering af et foretagende, en bank eller en finansiel institution.
16 Raadet har for det andet anfoert, at sagsoegeren under alle omstaendigheder ikke er individuelt beroert af forordningen, idet forordningens artikel 4, stk. 2, sidste led, er bragt i anvendelse over for sagsoegte paa samme maade som over for alle andre, eksisterende og fremtidige institutionelle enheder i alle medlemsstaterne, der indgaar eller vil indgaa i det offentlige, som defineret i ENS.
17 Sagsoegeren har anfoert, at forordning nr. 3604/93 er udstedt i henhold til traktatens artikel 104 A, stk. 2, der ifoelge sagsoegeren alene tildeler Raadet en begraenset opgave, nemlig at fastlaegge visse definitioner for gennemfoerelsen af det forbud, der er omhandlet i stk. 1. Da adressaterne for forbuddet imidlertid allerede er defineret i traktatens artikel 104 A, stk. 1, udgoer den anfaegtede forordning om fastlaeggelse af de noedvendige definitioner for gennemfoerelsen af dette forbud, ifoelge sagsoegeren, blot en samling individuelle beslutninger efter EF-traktatens artikel 189.
18 Sagsoegeren har tilfoejet, at artikel 4, stk. 2, sidste led, i forordning nr. 3604/93 paa tidspunktet for vedtagelse af bestemmelsen havde retsvirkning som en beslutning i forhold til en praecis og identificerbar kategori af subjekter, i hvilken sagsoegerens indplacering ikke er blevet analyseret tilstraekkeligt.
19 Sagsoegeren har anfoert, at forordning nr. 3604/93 beroerte sagsoegeren umiddelbart, for saa vidt som den retsbeskyttelse, der er foreskrevet i traktatens artikel 104 A, stk. 1, ikke laengere finder anvendelse paa sagsoegeren efter vedtagelsen af den anfaegtede retsakt. Sagsoegeren er ligeledes individuelt beroert af forordningen, for saa vidt som ovennaevnte italienske lovdekret nr. 155 af 20. maj 1993 om privilegeret adgang til forsorgsorganer, indfoerer en faktisk situation, der udskiller denne saerlige gruppe af organer ° herunder sagsoegeren ° tilstraekkeligt i forhold til andre foretagender eller institutioner. Sagsoegeren har tilfoejet, at Raadet som foelge af sagsoegerens skriftlige anmodning noedvendigvis har vaeret i stand til at have kendskab til, at vedtagelsen af den anfaegtede retsakt i saerlig grad ville beroere situationen for sagsoegeren og de oevrige italienske socialsikringsinstitutioner.
20 I sit indlaeg vedroerende formalitetsindsigelsen har sagsoegeren ° under henvisning til Domstolens dom af 31. marts 1971, sag 22/70, Kommissionen mod Raadet, Sml. 1971, s. 41, org. ref.: Rec. s. 263 ° anfoert, at Faellesskabets retsorden under alle omstaendigheder maa tillade, at private ivaerksaetter en retslig proevelse, naar de anser sig for ramt af en ulovlig retsakt. Med henblik paa at godtgoere, at sagsoegeren er individuelt beroert af den anfaegtede retsakt, har sagsoegeren anfoert, at selv om det inden den 31. december 1994 i medfoer af det italienske lovdekret nr. 509 af 30. juni 1994 (GURI nr. 196 af 23.8.1994) omdannes til en privatretlig juridisk person, falder sagsoegeren ikke desto mindre stadig uden for det i traktatens artikel 104 A opstillede forbud i det omfang, sagsoegeren i overensstemmelse med definitionen i ENS stadig klassificeres i sektoren det offentlige.
Rettens bemaerkninger
21 Det bemaerkes, at det med traktaten indfoerte retsbeskyttelsessystem i princippet ikke tillader fysiske eller juridiske personer at indbringe annullationssoegsmaal for Faellesskabets retsinstanser til proevelse af retsforskrifter. Traktatens artikel 173, stk. 4, fastsaetter som betingelse for, at et annullationssoegsmaal, der er indbragt af en fysisk eller juridisk person til proevelse af en forordning, kan antages til realitetsbehandling, at den anfaegtede retsakt faktisk udgoer en beslutning, der beroerer sagsoegeren umiddelbart og individuelt. Saaledes udtalte Retten i sin kendelse af 28. oktober 1993 (sag T-476/93, FRSEA og FNSEA mod Raadet, Sml. II, s. 1187, praemis 19), at "formaalet med denne bestemmelse er isaer at forhindre, at faellesskabsinstitutionerne blot ved at vaelge forordningsformen kan afskaere en privat fra at indgive et soegsmaal mod en beslutning, som beroerer ham umiddelbart og individuelt" (jf. endvidere Domstolens dom af 17.6.1980, forenede sager 789/79 og 790/79, Calpak mod Kommissionen, Sml. s. 1949, praemis 7, og af 24.2.1987, sag 26/86, Deutz und Geldermann mod Raadet, Sml. s. 941, praemis 6).
22 Det bemaerkes endvidere, at udtrykket "beslutning", som er indeholdt i traktatens artikel 173, stk. 4, skal fortolkes i lyset af bestemmelserne i traktatens artikel 189, samt at kriteriet for sondringen mellem en retsakt af normativ karakter og en beslutning efter sidstnaevnte artikel, skal soeges i, om den paagaeldende retsakt er almengyldig eller ikke (Domstolens dom af 14.12.1962, forenede sager 16/62 og 17/62, Confédération nationale des producteurs de fruits et légumes m.fl. mod Raadet, Sml. 1954-1964, s. 359, org. ref.: Rec. s. 901, praemis 2, Domstolens kendelse af 12.7.1993, sag C-168/93, Gibraltar og Gibraltar Development Corporation mod Raadet, Sml. I, s. 4009, praemis 11).
23 I den foreliggende sag har Raadet i forordning nr. 3604/93 fastlagt begreberne "foranstaltning, hvorved der gives privilegeret adgang", "tilsynsmaessige hensyn", "offentlige foretagender" og "finansielle institutioner" med henblik paa at lette gennemfoerelse af forbuddet mod privilegeret adgang til finansielle institutioner, saaledes som det er fastsat i traktatens artikel 104 A. Det bemaerkes endvidere, at sagsoegeren ikke er anfoert med navns naevnelse hverken i forordning nr. 3604/93 eller i ENS, som forordningens artikel 4, stk. 2, sidste led, henviser til.
24 Da de ved forordning nr. 3604/93 fastlagte definitioner er affattet i generelle og abstrakte vendinger og saaledes skaber retsvirkninger for kategorier af foretagender og institutioner, som er defineret generelt og abstrakt, boer den anfaegtede retsakt anses for at vaere almengyldig og normativ. Selv om det var godtgjort, saaledes som sagsoegeren haevder, at retssubjekterne for artikel 4, stk. 2, sidste led, i forordning nr. 3604/93 var identificerbare paa tidspunktet for retsaktens vedtagelse, ville dette ikke give anledning til tvivl om bestemmelsens forordningskarakter, naar henses til, at den angaar objektive retlige eller faktiske omstaendigheder ° navnlig indplacering af en institution i sektoren "det offentlige" som fastlagt i ENS ° som er defineret under hensyn til formaalet med forordning nr. 3604/93, der bl.a. bestaar i at fastlaegge begrebet "finansielle institutioner" med henblik paa gennemfoerelse af det i traktatens artikel 104 A, stk. 1, indeholdte forbud (Domstolens dom af 15.6.1993, sag C-213/91, Abertal m.fl. mod Kommissionen, Sml. I, s. 3177, praemis 17, og af 18.5.1994, sag C-309/89, Codorníu mod Raadet, Sml. I, s. 1853, praemis 18, og Rettens ovennaevnte kendelse i sagen FRSEA og FNSEA mod Raadet, praemis 19).
25 Af det forudgaaende foelger, at den anfaegtede forordning i sin art og sin raekkevidde fremstaar som normativ, og at den derfor ikke udgoer en beslutning efter traktatens artikel 189.
26 Det boer dog tilfoejes, at ifoelge Domstolens faste praksis kan en retsakt, der efter sin art og raekkevidde har almengyldig karakter, idet den finder anvendelse paa de retsundergivne i almindelighed, under visse omstaendigheder beroere visse af dem individuelt (jf. Domstolens dom af 16.5.1991, sag C-358/89, Extramet Industrie mod Raadet, Sml. I, s. 2501, praemis 13 og 14, samt ovennaevnte dom i sagen Codorníu mod Raadet, praemis 19). Men for at sagsoegeren kan anses for individuelt beroert af den anfaegtede forordning, er det noedvendigt, at sagsoegerens retsstilling er beroert paa grund af en faktisk situation, der adskiller sagsoegeren fra alle andre og identificerer sagsoegeren paa tilsvarende vis som en adressat (jf. Domstolens dom af 15.7.1963, sag 25/62, Plaumann mod Kommissionen, Sml. 1954-1964, s. 411, org. ref.: Rec. s. 197, paa s. 223, samt ovennaevnte dom i sagen Codorníu mod Raadet, praemis 20, Domstolens kendelse af 21.6.1993, sag C-257/93, Van Parijs m.fl. mod Raadet og Kommissionen, Sml. I, s. 3335, praemis 9, og ovennaevnte kendelse i sagen FRSEA og FNSEA mod Raadet, praemis 20).
27 Sagsoegeren har i den forbindelse anfoert, at Raadet som foelge af sagsoegerens skrivelse af 4. december 1993 maatte vaere bekendt med, at vedtagelsen af forordning nr. 3604/93 ville beroere situationen for sagsoegeren og andre socialsikringsinstitutioner, der er underlagt den opkraevning, som blev indfoert ved lovdekret nr. 155 af 20. maj 1993, idet disse som en del af det offentlige efter forordningens artikel 4, stk. 2, sidste led, blev beroevet den i traktatens artikel 104 A, stk. 1, fastsatte beskyttelse.
28 Dette argument kan ikke laegges til grund. Det bemaerkes, at forbuddet mod privilegeret adgang til finansielle institutioner, som fastsat i traktatens artikel 104 A, stk. 1, kun vedroerer finansielle institutioner, og at samme artikels stk. 2, i henhold til hvilken den anfaegtede forordning er udstedt, alene giver Raadet kompetence til at fastlaegge definitioner af de begreber, som anvendes i stk. 1, og ikke til at udvide forbuddet til at omfatte ikke-finansielle institutioner. Den omstaendighed, at sagsoegeren er underlagt en obligatorisk opkraevning i overensstemmelse med ovennaevnte lovdekret nr. 155 af 20. maj 1993, indebaerer ikke, at sagsoegeren udskilles i forhold til alle andre foretagender eller institutioner, idet sagsoegeren befinder sig i en situation, der kan sammenlignes med situationen for enhver anden ikke-finansiel institution eller ethvert andet ikke-finansielt foretagende, for hvilken den eksisterende eller fremtidige lovgivning i en medlemsstat fastlaegger, eller maatte fastlaegge, en privilegeret adgang.
29 Hvad angaar spoergsmaalet, om sagsoegeren er individuelt beroert af artikel 4, stk. 2, sidste led, i forordning nr. 3604/93, som sagsoegeren subsidiaert har paastaaet annulleret, bemaerkes, at denne bestemmelse udtrykkeligt udelukker kategorien "det offentlige" fra definitionen af begrebet "finansielle institutioner". Det bemaerkes, at sagsoegeren har forklaret, at det ogsaa efter sin omdannelse ° i medfoer af ovennaevnte italienske lovdekret nr. 509 af 30. juni 1994 ° til privatretlig juridisk person fortsat vil henhoere under kategorien "det offentlige" i kraft af sin egenskab af national socialsikringsinstitution.
30 Sagsoegeren, der ikke er angivet med navns naevnelse hverken i forordning nr. 3604/93 eller i ENS, som forordningens artikel 4, stk. 2, sidste led, henviser til, beroeres kun af denne bestemmelse i sin objektive egenskab af offentlig forvaltning. I modsaetning til det af sagsoegeren haevdede, er artikel 4, stk. 2, sidste led, i forordning nr. 3604/93 ° der langtfra beroerer sagsoegeren i kraft af visse specifikke egenskaber eller faktiske omstaendigheder, der adskiller sagsoegeren fra enhver anden institution eller ethvert andet foretagende ° i generelle og abstrakte vendinger rettet til alle institutioner og foretagender, der indgaar i "det offentlige" som defineret i ENS, ligeledes i generelle og abstrakte vendinger.
31 Herefter kan sagsoegeren ikke haevde at vaere individuelt beroert af forordning nr. 3604/93 i sin helhed, og heller ikke at vaere konkret beroert af forordningens artikel 4, stk. 2, sidste led.
32 Det foelger af det forudgaaende i sin helhed, at sagen skal afvises. Det er derfor ufornoedent at traeffe afgoerelse om de begaeringer om intervention, der er fremsat af Cassa nazionale di previdenza ed assistenza a favore dei geometri, Cassa nazionale del notariato, Cassa nazionale di previdenza ed assistenza per gli ingegneri e gli architetti liberi professionisti samt af Kommissionen.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
33 I henhold til procesreglementets artikel 87, stk. 2, paalaegges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt paastand herom. Sagsoegeren har tabt sagen og boer derfor betale egne saavel som Raadets omkostninger.
34 I henhold til procesreglementets artikel 87, stk. 6, er Retten frit stillet i sin afgoerelse om sagens omkostninger, hvis det er ufornoedent at traeffe afgoerelse om sagens genstand. Under hensyn til sagens omstaendigheder boer de personer, som har fremsat begaering om at maatte intervenere, baere deres egne omkostninger.
Afgørelse
Af disse grunde
bestemmer
RETTEN (Tredje Afdeling)
1) Sagen afvises.
2) Det er ufornoedent at traeffe afgoerelse om interventionsbegaeringerne.
3) Sagsoegeren baerer sine egne saavel som Raadets omkostninger. De personer, som har fremsat begaering om at maatte intervenere, baerer deres egne omkostninger.
Saaledes bestemt i Luxembourg den 11. januar 1995.