62003CC0242_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
»
Frie kapitalbevægelser
–
indkomstskat
–
fradrag for beløb til erhvervelse af aktier eller anparter
–
begrænset til aktier eller anparter i selskaber med hjemsted i den pågældende medlemsstat
«
I – Indledning
1. Den luxembourgske Cour administrative er tvivl om, hvorvidt en national lovbestemmelse vedrørende indkomstskat er forenelig med bestemmelserne om frie kapitalbevægelser. Ifølge den omstridte skattebestemmelse i artikel 129c i Loi concernant l’impôt sur le revenu
(lov om indkomstskat, herefter »LIR«) (2) kunne et ægtepar, som pålignes indkomstskat efter sambeskatningsordningen, i 2000 foretage fradrag i den skattepligtige indkomst for erhvervelsen af aktier og selskabsanparter, som blev udstedt i forbindelse med oprettelse af et selskab eller en kapitaludvidelse, for et beløb indtil 120 000 LUF. Disse fradragsmuligheder (herefter »nedslaget«) gjaldt imidlertid kun for erhvervelsen af aktier og anparter i hjemmehørende, fuldt skattepligtige kapitalselskaber.
2. Ægteparret Weidert og Paulus finder, at det er i strid med kapitalens frie bevægelighed, at de ikke på tilsvarende måde kan gøre erhvervelse af aktier i en belgisk virksomhed gældende i skattemæssig henseende. Den luxembourgske regering har forsvaret bestemmelsen med skattesystemets sammenhæng og har i den forbindelse henvist til bestemmelsen om beskatning af udbytte i den belgisk-luxembourgske dobbeltbeskatningsaftale af 1970.
II – Faktiske omstændigheder og tvisten i hovedsagen
3. I deres selvangivelse for 2000 angav ægteparret Weidert og Paulus med henblik på nedslag i henhold til artikel 129c i LIR udgifter til erhvervelse af nye aktier i det belgiske Interbrew SA på 267 743 LUF. Skatteforvaltningen godkendte ikke disse udgifter i skatteansættelsen af 26. juli 2001.
4. Tribunal administratif gav ægteparret Weidert og Paulus medhold og ændrede skatteansættelsen således, at udgifter på 120 000 LUF blev anerkendt som fradragsberettigede. Retten henholdte sig til Verkooijen-dommen (3) og fandt, at den nationale bestemmelse var i strid med kapitalens frie bevægelighed.
5. Cour administrative, som behandler skatteforvaltningens appel af førsteinstansrettens dom, udsatte sagen ved kendelse af 3. juni 2003 og forelagde i medfør af artikel 234 EF om præjudicielle spørgsmål Domstolen følgende spørgsmål:
»Er artikel 129c i den luxembourgske lov af 4. december 1967 om indkomstskat, som ændret, i den affattelse, der finder anvendelse på indkomståret 2000, som under visse betingelser og inden for visse grænser indrømmer skattemæssigt nedslag til fysiske skattepligtige personer, der mod kontantindskud erhverver aktier eller anparter i hjemmehørende fuldt skattepligtige kapitalselskaber, forenelig med princippet om kapitalens frie bevægelighed inden for Det Europæiske Fællesskab som omhandlet i artikel 56, stk. 1, EF, under hensyn til de begrænsninger af dette princip, der bl.a. fremgår af artikel 58, stk. 1, litra a), EF?«
III – Parternes anbringender
6. Ægteparret Weidert og Paulus, den luxembourgske regering og Kommissionen har indgivet indlæg under den skriftlige forhandling.
A – Begrænsning af kapitalens frie bevægelighed
7. Ifølge ægteparret Weidert og Paulus samt Kommissionen hindrer den omstridte bestemmelse kapitalens frie bevægelighed, idet den derved gør erhvervelse af udenlandske aktier og anparter mindre attraktiv. Det fremgår af forarbejderne til loven, at private opsparinger skal mobiliseres med henblik på at fremskaffe kapital til luxembourgske virksomheder. Det er i sig selv en begrænsning af kapitalens frie bevægelighed, at der alene blev skabt incitamenter til at erhverve aktier og anparter i hjemmehørende selskaber (4) . Skønt skatteincitamentet er anderledes udformet end i Verkooijen-sagen (5), har det de samme virkninger.
8. Bestemmelsen gør det desuden vanskeligere for virksomheder hjemmehørende i en anden medlemsstat at skaffe kapital i Luxembourg.
B – Begrundelsen for begrænsningen
9. Den luxembourgske regering er af den opfattelse, at bestemmelsen er berettiget på grund af skattesystemets sammenhæng, da ulempen ved erhvervelse af udenlandske aktier og selskabsanparter opvejes af en fordel ved udbyttebeskatningen.
10. Det bestemmes i den belgisk-luxembourgske dobbeltbeskatningsaftale, at udbytte i princippet beskattes i den stat, hvor modtageren af udbyttet er bosiddende. Den stat, hvori det udloddende selskab er hjemmehørende, har imidlertid ret til at opkræve indtil 15% kildeskat. Den indeholdte kildeskat modregnes ved udbyttebeskatningen i den stat, hvor modtageren er bosiddende.
11. Når en skattepligtig erhverver anparter eller aktier i hjemmehørende virksomheder, kan han udnytte nedslaget; samtidig er han imidlertid fuldt indkomstskattepligtig i Luxembourg af det udbetalte udbytte. Ved erhvervelsen af aktier i belgiske virksomheder nedsættes udbytteskatten i Luxembourg ved modregning af den belgiske kildeskat i henhold til dobbeltbeskatningsaftalen. I modsætning til Verkooijen-sagen er der altså en umiddelbar sammenhæng mellem begunstigelsen og belastningen af den skattepligtige. I den henseende svarer situationen til de omstændigheder, der ligger til grund for Bachmann-dommen (6) .
12. Ægteparret Weidert og Paulus er derimod af den opfattelse, at argumentet vedrørende den skattemæssige sammenhæng, som undtagelsesvist blev anerkendt i Bachmann-dommen, ikke kan antages i den foreliggende sag. Det ville være i strid med proportionalitetsprincippet, såfremt skattebegunstigelsen blev fuldstændigt udelukket ved investeringer i Belgien. Ved en investering på et beløb svarende til nedslaget vil udbyttet være beskedent, og heraf vil højst 15% af udbyttet ikke blive beskattet i Luxembourg, idet den belgiske kildeskat vil blive modregnet.
13. Ægteparret bestrider, at der er en direkte sammenhæng mellem udbyttebeskatningen og nedslaget. I Luxembourg er kapitalindkomst på indtil 120 000 LUF nemlig skattefri. Desuden skulle der i skatteåret 2000 kun betales 50% indkomstskat af udbytte fra hjemmehørende selskaber ud over dette beløb.
14. Ifølge Kommissionen er bestemmelsen ikke berettiget på grund af tvingende almene hensyn, da der er tale om en diskriminerende foranstaltning (7) . En berettigelse kunne måske fremgå af artikel 58 EF. Det er imidlertid ikke tilladt i henhold til denne bestemmelse at behandle skattepligtige forskelligt afhængigt af, om de har investeret deres penge i indenlandske eller udenlandske værdipapirer. I øvrigt er foranstaltningen alene begrundet i det rent erhvervspolitiske mål at stille kapital til rådighed for hjemmehørende virksomheder og ikke i tvingende almene hensyn.
15. Nedslaget er ikke direkte forbundet med beskatningen af udbyttet, således som det er blevet anerkendt af Domstolen i Bachmann-dommen og i dommen i sagen Kommissionen mod Belgien. Hvis dette var tilfældet, skulle bestemmelsen indeholde en gunstigere udbyttebeskatning for investeringer, som ikke er omfattet af fradragsbestemmelsen.
16. Luxembourg kan heller ikke påberåbe sig, at den manglende anvendelse af nedslaget er kohærent, fordi udbytte af investeringer i Belgien i henhold til dobbeltbeskatningsaftalen ikke er undergivet fuld beskatning i Luxembourg (8) . Bestemmelserne i aftalen beror på gensidighedsprincippet og giver ligeledes Luxembourg mulighed for at opkræve kildeskat af udbytte, som udloddes til modtagere i Belgien. Forskelsbehandlingen af investeringer i belgiske virksomheder er netop inkohærent.
IV – Stillingtagen
A – Indledende bemærkning til formuleringen af det præjudicielle spørgsmål
17. Det bemærkes indledningsvis, at Domstolen i henhold til fast retspraksis ikke inden for rammerne af traktatens artikel 234 EF kan træffe afgørelse om, hvorvidt en national bestemmelse er forenelig med fællesskabsretten. Domstolen kan imidlertid af spørgsmålenes ordlyd, således som de er formuleret af den nationale ret, og under hensyn til de af retten meddelte oplysninger »udlede de momenter, der angår fortolkning af fællesskabsretten, således at den nationale ret kan træffe afgørelse vedrørende de retsspørgsmål, som er indbragt for den« (9) .
18. Det fremgår af begrundelsen for forelæggelseskendelsen, at Cour administrative ønsker en fortolkning af bestemmelserne vedrørende de frie kapitalbevægelser, navnlig artikel 56 og 58, stk. 1, litra a), EF, som vil gøre det muligt at bedømme, hvorvidt den omtvistede, nationale bestemmelse er i strid med fællesskabsretten.
B – Restriktion for de frie kapitalbevægelser
19. For så vidt angår anvendelsen af bestemmelsen om frie kapitalbevægelser på nationale bestemmelser om direkte beskatning skal der henvises til Domstolens faste praksis, som fastslår, »at selv om direkte beskatning på fællesskabsrettens nuværende udviklingstrin ikke som sådan henhører under Fællesskabets kompetence, skal medlemsstaterne dog overholde fællesskabsretten under udøvelsen af deres kompetence« (10) . Følgelig er den luxembourgske skattelovgiver forpligtet til at tage hensyn til de grundlæggende friheder og navnlig bestemmelserne om de frie kapitalbevægelser.
20. Ifølge artikel 56, stk. 1, EF er alle restriktioner for kapitalbevægelser mellem medlemsstaterne forbudt. Erhvervelsen af aktier eller anparter i en anden medlemsstat falder inden for anvendelsesområdet for den frie bevægelighed for kapital. Enhver foranstaltning, som vanskeliggør den grænseoverskridende overførsel af kapital eller gør den mindre attraktiv og derfor er egnet til at afholde investoren derfra, udgør en restriktion (11) . Begrebet restriktion for kapitalbevægelser svarer i den henseende til det restriktionsbegreb, som Domstolen har udviklet inden for de andre grundlæggende friheder, navnlig de frie varebevægelser (12) .
21. En national bestemmelse som artikel 129c LIR, hvorefter erhvervelsen af aktier eller anparter i hjemmehørende virksomheder, men ikke i virksomheder i en anden medlemsstat, kan fradrages med henblik på at nedsætte skatten, gør investering i en anden medlemsstat mindre attraktiv og begrænser dermed kapitalbevægelserne til skade for investoren.
22. Det udgør en yderligere restriktion, at det gøres vanskeligt for virksomheder i andre medlemsstater at skaffe kapital hos privatinvestorer i Luxembourg.
C – Restriktionens begrundelse
23. Det er tvivlsomt, om restriktionen for de frie kapitalbevægelser er berettiget. Artikel 58, stk. 1, EF kommer først i betragtning som grundlag herfor (13) . Denne bestemmelse giver medlemsstaterne tilladelse til »at anvende de relevante bestemmelser i deres skattelovgivning, som sondrer imellem skatteydere, hvis situation er forskellig med hensyn til deres bopælssted eller med hensyn til det sted, hvor deres kapital er investeret«.
24. Den omtvistede nationale skattebestemmelse behandler skattepligtige, der har investeret i hjemmehørende virksomheder, anderledes end skattepligtige med tilsvarende investeringer i en anden medlemsstat. Der foretages dermed en sondring med hensyn til det sted, hvor kapitalen er investeret, hvilket medlemsstaterne i medfør af artikel 58, stk. 1, EF i princippet er berettiget til inden for deres skattelovgivning.
25. Artikel 58, stk. 1, litra a), EF skal imidlertid sammenholdes med artikel 58, stk. 3, EF, hvorefter foranstaltninger og bestemmelser i henhold til stk. 1 ikke må bevirke en vilkårlig forskelsbehandling eller en skjult begrænsning af de frie kapitalbevægelser.
26. I Verkooijen-dommen (14) har Domstolen endvidere fastslået:
»Det bemærkes i øvrigt, at muligheden i traktatens artikel 73 D, stk. 1 litra a), [nu artikel 58 EF] for, at medlemsstaterne kan anvende de relevante bestemmelser i deres skattelovgivning, som sondrer mellem skatteydere, hvis situation er forskellig med hensyn til deres bopælssted eller med hensyn til det sted, hvor deres kapital er investeret, allerede er anerkendt af Domstolen. Det fremgår af Domstolens praksis, at allerede inden traktatens artikel 73 D, stk. 1, litra a), trådte i kraft, kunne nationale skattelovbestemmelser som de i denne artikel omhandlede, der skaber forskellige sondringer, bl.a. på grundlag af skatteydernes bopælssted, være forenelige med fællesskabsretten, når de [...] kunne være berettigede på grund af tvingende almene hensyn, herunder især hensynet til at sikre sammenhængen i beskatningsordningen [...]« (15) .
27. Domstolen har dermed næsten anset artikel 73d EF som en kodificering af sin hidtidige praksis. Bestemmelsen fandt ganske vist ikke direkte anvendelse i Verkooijen-sagen, da der var tale om begivenheder fra tiden, inden Maastricht-traktaten trådte i kraft. Det kan dog udledes af den citerede passage, at de hensyn, der er udviklet i retspraksis, skal tages i betragtning i forbindelse med prøvelsen af artikel 58 EF (16) .
28. Det er derfor ikke nødvendigt at komme ind på det af Kommissionen rejste spørgsmål, om en umiddelbar påberåbelse af tvingende almene hensyn er udelukket, fordi der er tale om en diskriminerende bestemmelse (17) . For så vidt de tvingende hensyn skal tages i betragtning i forbindelse med artikel 58 EF, følger det allerede af bestemmelsens ordlyd, at en forskelsbehandling i princippet kan være berettiget under hensyntagen til bopæl eller til det sted, hvor kapitalen er investeret.
29. Med en efter artikel 58, stk. 1, litra a), og stk. 3, EF udtrykkeligt tilladt forskelsbehandling af skattepligtige følger naturligvis også en forskelsbehandling af kapitalselskaber, som henter kapital i en anden medlemsstat og på denne vis benytter sig af den frie bevægelighed for kapital. Dette indgreb kan være berettiget ud fra samme hensyn som ved forskelsbehandlingen af skattepligtige, også selv om artikel 58, stk. 1, litra a), EF ifølge ordlyden kun tillader denne sondring. Ved prøvelsen af forholdsmæssigheden skal der foruden de skattepligtiges rettigheder og interesser også tages hensyn til de rettigheder og interesser, som selskaber, for hvem fremskaffelsen af kapital fra en anden medlemsstat vanskeliggøres, har.
30. Det må derfor undersøges, om den omtvistede bestemmelse tjener tvingende almene hensyn, navnlig hensynet til at sikre sammenhængen i skattesystemet, og er egnet, nødvendig og forholdsmæssig i snæver forstand til at nå dette mål (18) .
31. En berettigelse begrundet i hensynet til sammenhængen i skattesystemet forudsætter ifølge retspraksis, at der består en umiddelbar sammenhæng mellem indrømmelsen af en skattemæssig fordel og kompensationen for denne fordel (19) .
32. Den luxembourgske regering har redegjort for sammenhængen på følgende vis: Begunstigelsen ved erhvervelsen af aktier i hjemmehørende selskaber kompenseres derved, at udbyttet af disse aktier senere er fuldstændig undergivet indkomstskat i Luxembourg. Dette er ikke tilfælde ved aktier i en belgisk virksomhed, da Belgien opkræver 15% kildeskat, og denne kildeskat ifølge den belgisk-luxembourgske dobbeltbeskatningsaftale modregnes ved beskatningen i Luxembourg, således at der ikke finder en fuld udbyttebeskatning sted her.
33. Det af den luxembourgske regering fremførte forhold udgør dog ikke en umiddelbar sammenhæng i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i retspraksis, som kan begrunde en begrænsning af de frie kapitalbevægelser.
34. Det er ganske vist korrekt, at det udbytte, der udloddes i Belgien, ikke er undergivet beskatning i Luxembourg, da der allerede er blevet opkrævet kildeskat i Belgien, og denne kildeskat modregnes ved indkomstbeskatningen i Luxembourg. Dette udgør imidlertid ikke en fordel for den skattepligtige, som skal udlignes ved, at der ikke kan kræves nedslag i skatten for erhvervelsen af aktier i belgiske virksomheder. Den skat, der er pålagt udbytte fra udenlandske selskaber, er nemlig samlet set ikke lavere end skatten af indenlandsk kapitalindkomst. Skatteindtægterne er alene fordelt på to stater.
35. Dermed er den luxembourgske regerings argument i grunden, at Luxembourgs skatteindtægter vil være lavere ved den senere udbyttebeskatning, når en skattepligtig erhverver aktier i en virksomhed med hjemsted i Belgien. Tabet af skatteindtægter kan dog ikke begrunde en foranstaltning, der er i strid med en grundlæggende frihed (20) .
36. Dette gælder desto mere, såfremt ægteparret Weidert og Paulus’ anbringende om, at kapitalindkomst på indtil 120 000 LUF var skattefri i Luxembourg i det pågældende tidsrum, og at kapitalindkomst derover alene blev beskattet med 50%, således at i det mindste en stor del af privatinvestorerne faktisk ikke betalte udbytteskat, men ikke desto mindre fik nedslag, er korrekt.
37. Desuden er en umiddelbar sammenhæng mellem begunstigelsen ved erhvervelse af andele og beskatningen af udbytte udelukket, da det ikke er sikkert, at der i det konkrete tilfælde vil blive udloddet udbytte. Selv såfremt der udloddes udbytte, er der ingen beløbsmæssig sammenhæng mellem indkomstskatten, som i givet fald skal betales af udbytte, og begunstigelsen i form af nedslag ved erhvervelsen af aktier eller anparter.
38. Endelig kan lovens mål, at fremskaffe privat kapital til investering i hjemmehørende selskaber, heller ikke begrunde begrænsningen af den frie bevægelighed for kapital, da det udgør en økonomisk begrundelse (21) .
V – Forslag til afgørelse
39. På grundlag af ovenstående foreslår jeg at besvare det præjudicielle spørgsmål således:
»1) Artikel 56, stk. 1, EF er til hinder for en medlemsstats retsforskrift, hvorefter skattepligtige fysiske personer indrømmes et skattemæssigt nedslag ved erhvervelse af aktier eller selskabsanparter i kapitalselskaber med hjemsted i denne medlemsstat, men ikke ved en tilsvarende investering i selskaber med hjemsted i en anden af Fællesskabets medlemsstater.
2) En sådan bestemmelse er i medfør af artikel 58, stk. 1, litra a), og stk. 3, EF ikke berettiget på grund af hensynet til skattesystemets sammenhæng, såfremt der ikke er umiddelbar sammenhæng mellem indrømmelsen af en skattemæssig fordel og kompensationen for denne fordel.«
(1) .
(2)  –	Loi concernant l’impôt sur le revenu ( lov om indkomstskat) af 4.12.1967 (Mémorial A 1967, s. 1228), som affattet ved Loi du 22 décembre 1993 ayant pour objet la relance de l’investissement dans l’intérêt du développent économique ( Mémorial A 1993, s. 2020). I Loi du 21 décembre 2001 portant réforme de certaines dispositions en matière des impôts directs et indirects ( Mémorial A 2001, s. 3312) er der fastsat en gradvis aftrapning af fradraget indtil dets fuldstændige afskaffelse i 2005.
(3)  –	Dom af 6.6.2000, sag C-35/98, Verkooijen, Sml. I, s. 4071.
(4)  –	Ægteparret Weidert og Paulus har herved bl.a. henvist til dom af 24.11.1982, sag 249/81, Kommission mod Irland, Sml. s. 4005 – »Buy Irish«.
(5)  –	Nævnt i fodnote 3.
(6)  –	Dom af 28.1.1992, sag C-204/90, Bachmann, Sml. I, s. 249. Jf. tillige dom af 28.1.1992, sag C-300/90, Kommissionen mod Belgien, Sml. I, s. 305.
(7)  –	Kommissionen har herved navnlig henvist til generaladvokat La Pergolas forslag til afgørelse af 24.7.1999, sag C-35/98, Verkooijen, Sml. I, s. 4073, punkt 18.
(8)  –	Kommissionen har herved henvist til dom af 11.8.1995, sag C-80/94, Wielockx, Sml. I, s. 2493, præmis 24 og 25.
(9)  –	Dom af 3.3.1994, forenede sager C-332/92, C-333/92 og C-335/92, Eurico Italia m.fl., Sml. I, s. 711, præmis 19, og af 30.9.2003, sag C-224/01, Köbler, Sml. I, s. 10239, præmis 60.
(10)  –	Dom af 14.2.1995, sag C-279/93, Schumacker, Sml. I, s. 225, præmis 21; se endvidere Verkooijen-dommen, nævnt i fodnote 3, præmis 32, og dom af 11.12.2003, sag C-364/01, Barbier, Sml. I, s. 15013, præmis 56.
(11)  –	I den forstand dom af 16.3.1999, sag C-222/97, Trummer og Mayer, Sml. I, s. 1661, præmis 26.
(12)  –	Jf. de grundlæggende domme af 11.7.1974, sag 8/74, Dassonville, Sml. s. 837, præmis 5, af 25.7.1991, sag C-76/90, Säger, Sml. I, s. 4221, præmis 12, og af 30.11.1995, sag C-55/94, Gebhard, Sml. I, s. 4165, præmis 37.
(13)  –	Ifølge erklæring nr. 7 til Maastricht-traktaten skal denne bestemmelse kun finde anvendelse på skatteretlige bestemmelser, der fandtes ved udgangen af 1993. Artikel 129c LIR blev indført ved lov af 22.12.1993, nævnt i fodnote 2, som også trådte i kraft i december 1993. Der er således tale om en skattelovgivning, der fandtes ved udgangen af 1993. I øvrigt viderefører artikel 129c LIR en i vidt omfang identisk lov fra 1984 (Loi du 27 avril 1984 visant à favoriser les investissements productifs des entreprises et la création d’emplois au moyen de la promotion de l’épargne mobilière, Mémorial A 1984, s. 611, kaldet »Rau-loven«).
(14)  –	Verkooijen-dommen, nævnt i fodnote 3, præmis 43.
(15)  – Domstolen henviser her til Bachmann-dommen, nævnt i fodnote 6, og dommen i sagen Kommissionen mod Belgien, nævnt i fodnote 6.
(16)  –	Jf. tillige generaladvokat Tizzano i sit forslag til afgørelse af 29.1.2002, sag C-516/99, Schmid, Sml. I, s. 4573, på s. 4575, punkt 44.
(17)  –	Se derved generaladvokat Jacobs’ kritiske bemærkninger i sit forslag til afgørelse af 21.3.2002, sag C-136/00, Danner, Sml. I, s. 8147, på s. 8150, punkt 40 og 41, samt generaladvokat Stix-Hackls analyse i forslag til afgørelse af 10.4.2003, sag C-42/02, Lindman, Sml. I, s. 13519, punkt 67 ff.
(18)  –	Jf. om anvendelsen af proportionalitetsprincippet ved foranstaltninger i henhold til artikel 58, stk. 1, litra b), EF: dom af 26.9.2000, sag C-478/98, Kommissionen mod Belgien, Sml. I, s. 7587, præmis 41, og af 14.12.1995, forenede sager C-163/94, C-165/94 og C-250/94, Sanz de Lera m.fl., Sml. I, s. 4821, præmis 23.
(19)  –	Dom af 14.11.1995, sag C-484/93, Svensson og Gustavsson, Sml. I, s. 3955, præmis 18, af 16.7.1998, sag C-264/96, ICI, Sml. I, s. 4695, præmis 29, Verkooijen, nævnt i fodnote 3, præmis 57, og af 18.9.2003, sag C-168/01, Bosal Holding, Sml. I, s. 9409, præmis 29 og 30.
(20)  –	Dom af 12.12.2002, sag C-385/00, de Groot, Sml. I, s. 11819, præmis 103, samt Verkooijen-dommen, nævnt i fodnote 3, præmis 59, og ICI-dommen, nævnt i fodnote 19, præmis 28.
(21)  –	Jf. herved bl.a. Verkooijen-dommen, nævnt i fodnote 3, præmis 48. Det bemærkes desuden, at den luxembourgske bestemmelse også kunne være en statsstøtte til fordel for hjemmehørende kapitalselskaber, der ifølge artikel 88, stk. 3, EF ikke må gennemføres, før Kommissionen har godkendt den. Jf. en lignende bestemmelse, der blev anset for statsstøtte, idet der blev indrømmet en skattefordel for visse indenlandske kapitalinvesteringer: Dom af 19.9.2000, sag C-156/98, Tyskland mod Kommissionen, Sml. I, s. 6857.