Foreløbig udgave
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
D. SPIELMANN
fremsat den 16. oktober 2025 (1)
Sag C-484/24
NTH Haustechnik GmbH
mod
EM
(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Landesarbeitsgericht Niedersachsen (regional appeldomstol i arbejdsretlige sager i Niedersachsen, Tyskland))
» Præjudiciel forelæggelse – beskyttelse af personoplysninger – lovligheden af behandlingen af oplysninger i forbindelse med en arbejdsretlig procedure – oplysninger indsamlet af arbejdsgiveren med henblik på at bevise medarbejderens alvorlige misligholdelse af dennes
forpligtelser – behandling af beviser, der er opnået ulovligt – princippet om opbevaringsbegrænsning – medlemsstaternes procesautonomi «
Indledning
1.        Det præjudicielle spørgsmål, der er emnet for dette afgrænsede forslag til afgørelse, vedrører fortolkningen af artikel 5, stk. 1, litra
e), i forordning (EU) 2016/679 (2). Domstolen er nærmere bestemt blevet anmodet om at undersøge spørgsmålet om, hvorvidt og i hvilket omfang en national ret lovligt kan behandle personoplysninger, der fremlægges som beviser i forbindelse med en national retssag, når de er opnået ved hjælp af andre personoplysninger, der oprindelig er indsamlet eller opbevaret i strid med princippet om opbevaringsbegrænsning.
2.        Anmodningen om præjudiciel afgørelse er indgivet af Landesarbeitsgericht Niedersachsen (regional appeldomstol i arbejdsretlige sager i Niedersachsen, Tyskland) i forbindelse med en tvist mellem NTH Haustechnik GmbH (herefter »NTH«) og dette selskabs tidligere medarbejder (herefter »indstævnte«) vedrørende et erstatningssøgsmål, der er anlagt med påstand om erstatning for et tab, der er opstået som følge af indstævntes ubeføjede onlinesalg af varer tilhørende NTH.
Retsforskrifter
EU-retten
3.        Databeskyttelsesforordningens artikel 5 med overskriften »Principper for behandling af personoplysninger« bestemmer følgende i stk. 1:
»1.      Personoplysninger skal:
a)      behandles lovligt, rimeligt og på en gennemsigtig måde i forhold til den registrerede (»lovlighed, rimelighed og gennemsigtighed«)
[…]
e)      opbevares på en sådan måde, at det ikke er muligt at identificere de registrerede i et længere tidsrum end det, der er nødvendigt til de formål, hvortil de pågældende personoplysninger behandles; personoplysninger kan opbevares i længere tidsrum, hvis personoplysningerne alene behandles til arkivformål i samfundets interesse, til videnskabelige eller historiske forskningsformål eller til statistiske formål i overensstemmelse med artikel 89, stk. 1, under forudsætning af, at der implementeres passende tekniske og organisatoriske foranstaltninger, som denne forordning kræver for at sikre den registreredes rettigheder og frihedsrettigheder (»opbevaringsbegrænsning«)
[…]«
4.        Databeskyttelsesforordningens artikel 6 med overskriften »Lovlig behandling« fastsætter:
»1.      Behandling er kun lovlig, hvis og i det omfang mindst ét af følgende forhold gør sig gældende:
[…]
e)      Behandling er nødvendig af hensyn til udførelse af en opgave i samfundets interesse eller som henhører under offentlig myndighedsudøvelse, som den dataansvarlige har fået pålagt.
[…].
2.      Medlemsstaterne kan opretholde eller indføre mere specifikke bestemmelser for at tilpasse anvendelsen af denne forordnings bestemmelser om behandling med henblik på overholdelse af stk. 1, litra
c) og e), ved at fastsætte mere præcist specifikke krav til behandling og andre foranstaltninger for at sikre lovlig og rimelig behandling, herunder for andre specifikke databehandlingssituationer som omhandlet i kapitel
IX.
3.      Grundlaget for behandling i henhold til stk. 1, litra
c) og e), skal fremgå af:
a)      EU-retten, eller
b)      medlemsstaternes nationale ret, som den dataansvarlige er underlagt.
Formålet med behandlingen skal være fastlagt i dette retsgrundlag eller for så vidt angår den behandling, der er omhandlet i stk. 1, litra
e), være nødvendig for udførelsen af en opgave i samfundets interesse eller som henhører under offentlig myndighedsudøvelse, som den dataansvarlige har fået pålagt. Dette retsgrundlag kan indeholde specifikke bestemmelser med henblik på at tilpasse anvendelsen af bestemmelserne i denne forordning, bl.a. de generelle betingelser for lovlighed af den dataansvarliges behandling, hvilke typer oplysninger der skal behandles, berørte registrerede, hvilke enheder personoplysninger må videregives til, og formålet hermed, formålsbegrænsninger, opbevaringsperioder og behandlingsaktiviteter samt behandlingsprocedurer, herunder foranstaltninger til sikring af lovlig og rimelig behandling såsom i andre specifikke databehandlingssituationer som omhandlet i kapitel
IX. EU-retten eller medlemsstaternes nationale ret skal opfylde et formål i samfundets interesse og stå i rimeligt forhold til det legitime mål, der forfølges.
[…]«
5.        Databeskyttelsesforordningens artikel 23 med overskriften »Begrænsninger« bestemmer følgende:
»1.      EU-ret eller medlemsstaternes nationale ret, som den dataansvarlige eller databehandleren er underlagt, kan ved lovgivningsmæssige foranstaltninger begrænse rækkevidden af de forpligtelser og rettigheder, der er omhandlet i artikel 12-22 og 34 samt artikel 5, for så vidt bestemmelserne heri svarer til rettighederne og forpligtelserne i artikel 12-22, når en sådan begrænsning respekterer det væsentligste indhold af de grundlæggende rettigheder og frihedsrettigheder og er en nødvendig og forholdsmæssig foranstaltning i et demokratisk samfund af hensyn til:
[…]
j)      håndhævelse af civilretlige krav.
[…]«
Tysk ret
Den civile retsplejelov
6.        § 138 i Zivilprozessordnung (civil retsplejelov) af 30.
januar 1877 (3) med overskriften »Forklarings- og sandhedspligt vedrørende de faktiske omstændigheder« bestemmer i den affattelse, der finder anvendelse på tvisten i hovedsagen, følgende:
»(1)      Parterne skal afgive fuldstændige og sandfærdige forklaringer om de faktiske omstændigheder.
(2)      Hver part skal afgive udtalelse om de faktiske omstændigheder, som er fremført af modparten.
(3)      Faktiske forhold, som ikke bestrides udtrykkeligt, skal betragtes som tiltrådt, såfremt et ønske om at bestride dem, ikke fremgår af partens øvrige forklaringer.
(4)      Forklaring om manglende viden om faktiske forhold kan kun afgives om faktiske forhold, som hverken vedrører partens egne handlinger eller partens egne iagttagelser.«
Forbundsloven om databeskyttelse
7.        § 3 i Bundesdatenschutzgesetz (forbundslov om databeskyttelse) af 30.
juni 2017 (4) med overskriften »Offentlige myndigheders behandling af personoplysninger« har i den affattelse, der finder anvendelse på tvisten i hovedsagen, følgende ordlyd:
»En offentlig myndigheds behandling af personoplysninger er tilladt, hvis den er nødvendig for udførelsen af den opgave, som den dataansvarlige er ansvarlig for, eller som henhører under offentlig myndighedsudøvelse, som den dataansvarlige har fået pålagt.«
Tvisten i hovedsagen, de præjudicielle spørgsmål og sagen for Domstolen
8.        NTH er et selskab, der driver virksomhed inden for opvarmning og klimaanlæg. Indstævnte var ansat i selskabet og gift med selskabets administrerende direktør. Indstævntes og NTH’s direktørs fælles søn er ligeledes ansat i dette selskab.
9.        Ansættelsesforholdet mellem NTH og indstævnte ophørte den 31.
oktober 2019, og ægtefællerne blev separeret den 26.
juni 2022. Indtil separationen havde indstævnte imidlertid fortsat adgang til selskabets lokaler og til at benytte computerne på stedet. Spørgsmålet om, hvorvidt hun kun gjorde det i privat øjemed, eller om hun fortsat udførte opgaver for NTH, er omtvistet.
10.      Straks efter ægtefællernes separation fastslog NTH, at indstævnte i eget navn havde solgt udstyr tilhørende selskabet på onlineplatformen eBay, og kræver derfor, at hun betaler erstatning.
11.      Den forelæggende ret har oplyst, at NTH blev bekendt med indstævntes salgstransaktioner via en digital adgang til indstævntes private eBay-konto. Det var indstævntes og NTH’s direktørs fælles søn, der tilgik indstævntes eBay-konto ved hjælp af hendes brugernavn og password. Spørgsmålet om, hvordan han fik kendskab hertil, er omtvistet.
12.      I denne henseende har NTH angivet, at man indhentede oplysningerne om indstævntes anvendelse af onlineplatformen eBay ved at søge i browserhistorikken på den arbejdscomputer hos selskabet, som indstævnte benyttede, og at man fandt passwordet ved at søge i en »familiemappe« på NTH’s server, hvor passwordet var gemt. Indstævnte har derimod gjort gældende, at hun ikke opbevarede sit password til eBay i virksomhedens digitale arkiver, og at NTH anvendte den mobiltelefon, som stod i selskabets navn, men som indstævnte var bruger af, til på eBay at ændre passwordet til indstævntes private konto og derved opnå adgang dertil.
13.      Den forelæggende ret er af den opfattelse, at den indsamling og opbevaring af oplysninger, som NTH foretog, og hvorved selskabet fik kendskab til de salgstransaktioner, som indstævnte gennemførte på onlineplatformen eBay, kan have været ulovlig. Det er i øvrigt denne rets opfattelse, at dens egen retslige behandling og i givet fald dens anvendelse af de data, som NTH indsamlede, til at træffe afgørelse udgør databehandling som omhandlet i databeskyttelsesforordningen. Den forelæggende ret ønsker derfor nærmere bestemt oplyst, hvilke betingelser der skal fastlægges i national ret vedrørende databehandlingsaktiviteter, der udføres i forbindelse med en retslig funktion, og hvilket retsgrundlag og hvilke materielle kriterier der skal regulere sådanne aktiviteter.
14.      Det er på denne baggrund, at Landesarbeitsgericht Niedersachsen (regional appeldomstol i arbejdsretlige sager i Niedersachsen) har besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»1)      Opfylder bestemmelserne i artikel
92 i [Grundgesetz (forfatningen) og] §§ 138, 286 [og] 355 ff. i [den civile retsplejelov] i tilfælde af en selvstændig retslig behandling, som er omfattet af [databeskyttelsesforordningens] artikel 6, stk. 1, litra
e), og artikel 6, stk. 3, […] det krav om tydelig formulering, som følger af artikel 8, stk. 2, og artikel 52, stk. 1, i [Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (5)] og af databeskyttelsesforordningens artikel 5, stk. 1, litra
c), såfremt den retslige behandling er forbundet med indgreb i en parts eller en tredjemands grundlæggende rettigheder?
2)      a)      Kan en national domstol i forbindelse med behandlingen af – navnlig personoplysninger – gøre gældende, at der er hjemmel til denne behandling i databeskyttelsesforordningens artikel 17, stk. 3, litra
e), eller udgør databeskyttelsesforordningens artikel 6 og 9 det eneste grundlag for en retslig behandling?
b)      Såfremt databeskyttelsesforordningens artikel 17, stk. 3, litra e), principielt kan udgøre et retsgrundlag for en retslig behandling:
aa)      Gælder dette også for de tilfælde, hvor den oprindelige indsamling af disse oplysninger er foretaget ulovligt af en part i sagen eller en tredjemand?
bb)      Indebærer en behandling af oplysninger, der oprindeligt er indsamlet ulovligt, i overensstemmelse med det almindeligt gældende princip om rimelighed [jf. databeskyttelsesforordningens artikel 5, stk. 1, litra
a)] i henhold til den afledte ret en begrænsning af den retslige behandling, således at databeskyttelsesforordningens artikel 17, stk. 3, litra
e), alene kan finde anvendelse under visse betingelser eller inden for visse grænser?
cc)      Skal bestemmelsen i databeskyttelsesforordningens artikel 17, stk. 3, litra
e), forstås således, at et forbud mod retslig anvendelse af oplysninger, som oprindeligt er indsamlet ulovligt, altid ophæves – altså at en domstols anvendelse af disse oplysninger altid skal finde sted – hvis den oprindelige indsamling af oplysninger ikke er sket i det skjulte og er sket med henblik på at kunne dokumentere en forsætligt begået pligtforsømmelse?
3)      Uafhængigt af om den retslige behandling er omfattet af [databeskyttelsesforordningens] artikel 17, stk. 3, litra
e), artikel 6, stk. 1, litra
c) eller
e), artikel 6, stk. 3, eller artikel 9 […] eller af andre EU-retlige forskrifter:
a)      Er det en nødvendig følge af det databeskyttelsesretlige princip om nødvendighed og det databeskyttelsesretlige princip om dataminimering i henhold til henholdsvis chartrets artikel 52, stk. 1, andet punktum, og databeskyttelsesforordningens artikel 5, stk. 1, litra
a), at domstolene, navnlig for så vidt angår behandlingen af oprindeligt ulovligt indsamlede eller opbevarede oplysninger, skal foretage en omfattende proportionalitetsvurdering og afvejning?
b)      Hvilke konsekvenser har databeskyttelsesforordningens artikel 5, stk. 1, litra
e), som bestemmer, at personoplysninger kun kan opbevares så længe, som det er nødvendigt til de formål, de behandles til, for den efterfølgende retslige behandling, navnlig for så vidt angår tilfælde, hvor
–        den oprindelige indsamling af oplysninger er sket til andre formål, eller
–        den oprindelige ulovlige indsamling af oplysninger er sket for lang tid siden, eller
–        en ulovlig opbevaring er blevet opretholdt i lange perioder, eller
–        den ulovlige indsamling af oplysninger vedrører oplysninger, som – eventuelt ulovligt – er blevet opbevaret for lang tid siden, eller
–        den databehandlende eller ‑indsamlende myndighed eller den databehandlende eller ‑indsamlende person efter ensidig eller fælles aftale eller i henhold til overenskomst har forpligtet sig til sletning af oplysningerne inden for en vis periode, men imidlertid ikke har foretaget denne sletning?
c)      Følger det af EU-retten, navnlig chartrets artikel 8 og databeskyttelsesforordningens artikel 6, stk. 1, litra
c) eller e), artikel 6, stk. 3, og artikel 9, at en national domstol kun kan anvende bevismateriale, som er indsamlet i forbindelse med en tilsidesættelse af personlige rettigheder, hvis der for den part, der bærer bevisbyrden, er tale om en legitim interesse, der går videre end den basale bevisførelse, eller følger der af EU-retten ingen krav herom, således at det er det nationale retssystem, der skal fastsætte regler herom?
d)      Følger det af chartrets artikel 47, stk. 2, som sikrer retten til effektiv retsbeskyttelse og navnlig en retfærdig rettergang, og hvorefter parterne i en civil retssag principielt skal være i stand til at give en fyldestgørende begrundelse for og dokumentere deres retlige interesse, at den retslige behandling af personoplysninger vedrørende den sagsøgte ansatte, som er indsamlet ulovligt af arbejdsgiveren, kun kan fremstå som i snæver forstand urimelig og uforholdsmæssig, hvis indsamlingen af oplysningerne i henhold til EU-retten viser sig at udgøre en alvorlig tilsidesættelse af chartrets artikel 7 og 8, og andre mulige sanktioner over for arbejdsgiveren (f.eks. erstatningsansvar i henhold til databeskyttelsesforordningens artikel 82 og pålæggelse af […] bøder i henhold til databeskyttelsesforordningens artikel 83) ville være helt utilstrækkelige, eller kan der allerede ved andre mindre alvorlige tilsidesættelser af databeskyttelsesretlige bestemmelser være tale om manglende rimelighed og manglende forholdsmæssighed?
e)      Skal en domstol i forbindelse med sin afgørelse af, om den vil anvende de oplysninger, som oprindeligt er indsamlet af en part eller en tredjemand, inden for rammerne af sin retslige behandling, tage hensyn til, om den, der har indsamlet oplysningerne, har overholdt forpligtelserne til at fremlægge de oplysninger, der er omhandlet i databeskyttelsesforordningens artikel 13? Såfremt dette spørgsmål besvares bekræftende: Under hvilke betingelser og efter hvilke kriterier skal retten tage dette i betragtning?
f)      Indebærer den omstændighed, at databeskyttelsesforordningen og chartret finder anvendelse i forbindelse med en domstols behandling af personoplysninger, at de pågældende bestemmelser også omfatter personoplysninger vedrørende tredjemand? På hvilken måde påvirker en eventuel databeskyttelsesretlig tilsidesættelse i relation til tredjemand i forbindelse med den oprindelige indsamling af oplysninger en efterfølgende retslig databehandling i en tvist mellem to parter? Kan en part gøre en tilsidesættelse gældende, som ikke er begået over for den pågældende part, men over for tredjemand, eller er dette ikke muligt?«
15.      Europa-Kommissionen og den tyske, den ungarske og den finske regering har indgivet skriftlige indlæg. Kommissionen og den tyske regering har afgivet mundtlige indlæg i retsmødet den 2.
juli 2025.
Bedømmelse
Indledende bemærkninger
16.      Med det tredje præjudicielle spørgsmål, litra
b), som er genstand for dette afgrænsede forslag til afgørelse, ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, hvilke konsekvenser databehandling, der foregår i strid med princippet om opbevaringsbegrænsning, som er fastsat i databeskyttelsesforordningens artikel 5, stk. 1, litra
e), har for lovligheden af »den efterfølgende retslige behandling« (6) af andre oplysninger, som kun kan være opnået ved hjælp af anvendelse af disse første oplysninger.
17.      Af hensyn til forståelsen af sagen finder jeg det hensigtsmæssigt at præcisere, at der bør sondres mellem to typer personoplysninger, der er omhandlet i den foreliggende sag. Dels gjorde de oplysninger om indstævnte, der var lagret på NTH’s server og i browserhistorikken på den arbejdscomputer hos selskabet, som indstævnte benyttede, eller i den telefon, som selskabet havde stillet til indstævntes rådighed, det muligt for NTH at finde indstævntes brugernavn og password til onlineplatformen eBay med henblik på at tilgå hendes private eBay-konto. Af forenklingshensyn vil jeg i dette forslag til afgørelse om disse oplysninger anvende udtrykket »de oprindelige oplysninger«. Dels vil de oplysninger om salget af selskabets udstyr, der blev trukket ud af eBay’s websted, og som dannede grundlag for det søgsmål, som NTH har anlagt mod indstævnte, blive betegnet som »salgsoplysningerne«.
18.      Hvad for det første angår de oprindelige oplysninger har den forelæggende ret anført, at spørgsmålet om, hvordan indstævntes og NTH’s direktørs fælles søn fik kendskab til indstævntes eBay-brugernavn og password, er omtvistet. I forbindelse med det tredje præjudicielle spørgsmål, litra
b), synes den forelæggende ret ikke desto mindre at lægge til grund, at disse oplysninger er blevet indsamlet og opbevaret i strid med princippet om opbevaringsbegrænsning, der er fastsat i databeskyttelsesforordningens artikel 5, stk. 1, litra
e), hvorefter personoplysninger ikke må opbevares i »et længere tidsrum end det, der er nødvendigt til de formål, hvortil de pågældende personoplysninger behandles«.
19.      Den forelæggende ret har i denne henseende henvist til det forhold, at »den oprindelige indsamling af oplysninger[ne] er sket til andre formål«. Den har ligeledes henvist til en ulovlig indsamling, der »er sket for lang tid siden«, en ulovlig opbevaring, der er sket »for lang tid siden« eller »er blevet opretholdt i lange perioder«, samt tilsidesættelsen af en kontraktlig forpligtelse til at slette de indsamlede oplysninger »inden for en nærmere angivet frist«. Jeg forstår dette således, at den forelæggende ret således er af den opfattelse, at indsamlingen af de oprindelige oplysninger skete til andre formål end det at sætte selskabet i stand til senere at indsamle andre oplysninger, nemlig salgsoplysningerne, med henblik på at anlægge et søgsmål mod indstævnte, og at opbevaringen af de oprindelige oplysninger varede længere end det tidsrum, der var nødvendigt til de formål, hvortil disse oplysninger oprindelig blev indsamlet og opbevaret (7).
20.      Hvad for det andet angår salgsoplysningerne kan de efter min opfattelse ikke være omfattet af den situation, hvor der er sket oprindelig indsamling til »andre formål«, og hvor der er sket en opbevaring for lang tid siden, som har varet ved i lange perioder, eller som er sket i strid med en kontraktlig forpligtelse til sletning. Det fremgår nemlig på ingen måde af sagsakterne, at disse oplysninger blev opbevaret længe af NTH, eller at NTH indsamlede dem til et andet formål end anlæggelsen af et søgsmål mod indstævnte. Det drejer sig endvidere ikke om at undersøge, om eBay har foretaget en hypotetisk ulovlig indsamling eller opbevaring af onlinesalgsoplysningerne.
21.      Til trods herfor fremgår det efter min opfattelse af anmodningen om præjudiciel afgørelse, at den forelæggende ret lægger til grund, at for så vidt som NTH faktisk tilsidesatte princippet i databeskyttelsesforordningens artikel 5, stk. 1, litra
e), i henseende til de oprindelige oplysninger, er den senere anvendelse af de samme oplysninger til at tilgå indstævntes private eBay-konto behæftet med en ulovlighed, hvilket følgelig også gælder NTH’s indsamling af salgsoplysningerne (8).
22.      Det interessante ved den foreliggende sag er derfor lovligheden af den forelæggende rets behandling af salgsoplysningerne i egenskab af domstol, idet databeskyttelsesforordningen finder anvendelse på samtlige behandlingsaktiviteter, der udføres af retslige myndigheder, herunder den forelæggende ret (9). Det følger heraf, at der ved besvarelsen af denne rets spørgsmål skal tages hensyn til betingelserne for lovlig behandling af personoplysninger som fastsat i databeskyttelsesforordningens artikel 6.
23.      Af hensyn til den foreliggende sag foreslår jeg derfor Domstolen at omformulere det tredje præjudicielle spørgsmål, litra
b), således, at Domstolen tager stilling til, om databeskyttelsesforordningens artikel 5, stk. 1, litra
e), sammenholdt med denne forordnings artikel 6, skal fortolkes således, at princippet om »opbevaringsbegrænsning« som omhandlet i denne bestemmelse er til hinder for, at en national ret i sin egenskab af domstol kan behandle oplysninger, der er indsamlet ved hjælp af andre oplysninger, hvis den oprindelige indsamling eller opbevaring er sket i strid med det nævnte princip, eller endog stiller særlige krav til den nationale ret med hensyn til den måde, hvorpå disse personoplysninger anvendes.
Om det tredje spørgsmål, litra b)
24.      Jeg gør opmærksom på, at enhver behandling af personoplysninger, herunder udført af offentlige myndigheder såsom domstole, skal overholde de principper, der gælder for behandling af personoplysninger, og de rettigheder, der tilkommer den registrerede, og som er fastsat i henholdsvis databeskyttelsesforordningens kapitel
II og III. Sådan behandling skal i særdeleshed ske i overensstemmelse med principperne i denne forordnings artikel 5 og, henset til princippet om behandlingens lovlighed, som er fastlagt i denne artikels stk. 1, litra
a), opfylde betingelserne for lovlighed i forordningens artikel 6 (10). Sidstnævnte bestemmelse fastsætter i stk. 1 en udtømmende og fuldstændig liste over de tilfælde, hvor behandling af personoplysninger kan anses for at være lovlig. For at kunne anses for at være lovlig skal en behandling således være omfattet af et af de tilfælde, som er omhandlet i denne bestemmelse (11).
25.      Navnlig kan den i hovedsagen omhandlede behandling af personoplysninger, dvs. den forelæggende rets anvendelse af dem i forbindelse med retssagen, henhøre under databeskyttelsesforordningens artikel 6, stk. 1, litra
e), hvorefter behandlingen er lovlig, hvis og i det omfang den er »nødvendig af hensyn til udførelse af en opgave i samfundets interesse eller som henhører under offentlig myndighedsudøvelse, som den dataansvarlige har fået pålagt«, idet denne bestemmelse i øvrigt svarer til § 3 i forbundslov om databeskyttelse (12).
26.      Som nævnt i punkt
16-22 i dette forslag til afgørelse er spørgsmålet i hovedsagen, hvilke konsekvenser NTH’s tilsidesættelse af princippet om opbevaringsbegrænsning, jf. databeskyttelsesforordningens artikel 5, stk. 1, litra
e), i henseende til de oprindelige oplysninger har for den forelæggende rets antagelse og anvendelse af salgsoplysningerne i egenskab af domstol.
27.      I denne henseende påpeger jeg, at det af fast retspraksis følger, at der ved fortolkningen af en EU-retlig bestemmelse ikke blot skal tages hensyn til dennes ordlyd, men også til den sammenhæng, hvori den indgår, og de mål, der forfølges med den ordning, som den udgør en del af (13).
28.      For så vidt angår databeskyttelsesforordningens artikel 5, stk. 1, litra
e), har Domstolen allerede fastslået, at det utvetydigt fremgår af denne artikels ordlyd, at princippet om »opbevaringsbegrænsning« kræver, at den dataansvarlige er i stand til at påvise, at personoplysninger kun opbevares i det tidsrum, der er nødvendigt af hensyn til de formål, hvortil de indsamles, eller med henblik på hvilke de er blevet viderebehandlet. Selv en behandling af oplysninger, der oprindeligt var lovlig, kan således med tiden blive uforenelig med databeskyttelsesforordningen, når disse oplysninger ikke længere er nødvendige af hensyn til de formål, hvortil de er blevet indsamlet (14).
29.      Med hensyn til sammenhængen udgør bestemmelsen i databeskyttelsesforordningens artikel 5, stk. 1, litra
e), et af de principper for behandling af oplysninger, der er fastlagt i denne forordnings artikel 5, og er et udtryk for proportionalitetsprincippet. Den indebærer, at der skal foretages en vurdering af, om behandlingen var afpasset efter formålet for så vidt angår det omhandlede tidsrum. Det anføres således udtrykkeligt i 39.
betragtning til databeskyttelsesforordningen, at perioden for opbevaring af personoplysningerne »ikke er længere end strengt nødvendigt«, og at »[f]or at sikre, at personoplysninger ikke opbevares i længere tid end nødvendigt, bør den dataansvarlige indføre tidsfrister for sletning eller periodisk gennemgang« (15).
30.      For så vidt angår det formål, der forfølges med databeskyttelsesforordningens artikel 5, stk. 1, litra
e), jf. tiende
betragtning til denne forordning, består det i at sikre et højt beskyttelsesniveau for fysiske personer i Unionen i forbindelse med behandling af personoplysninger (16).
31.      Databeskyttelsesforordningens artikel 5, stk. 1, litra
e), vedrører således alene de krav, som skal overholdes ved opbevaring af personoplysninger (17), og gør det derfor ikke muligt at svare præcist på spørgsmålet om konsekvensen af, at den første dataansvarlige tilsidesætter princippet om opbevaringsbegrænsning af personoplysninger, for den nationale rets behandling af personoplysninger i egenskab af domstol. Et sådant svar fremgår endvidere efter min opfattelse heller ikke af nogen anden af denne forordnings bestemmelser.
32.      Hverken databeskyttelsesforordningens artikel 5, stk. 1, litra
e), eller denne forordnings artikel 6, stk. 1, litra
e), forbyder generelt og absolut, at en offentlig myndighed som f.eks. en domstol tillægges beføjelse til at tage hensyn til oplysninger, der er indsamlet af en af parterne i tvisten ved anvendelse af andre personoplysninger, som denne part behandlede i strid med princippet om opbevaringsbegrænsning.
33.      I mangel af EU-retlige bestemmelser på området tilkommer det imidlertid i medfør af princippet om medlemsstaternes procesautonomi hver enkelt medlemsstat i sin interne retsorden at fastsætte de processuelle regler for sagsanlæg til sikring af beskyttelsen af de rettigheder, som borgerne har i medfør af EU-retten, dog på den betingelse, at disse ikke må være mindre gunstige end dem, som regulerer tilsvarende situationer, der er underlagt national ret (ækvivalensprincippet), og at de i praksis ikke umuliggør eller uforholdsmæssigt vanskeliggør udøvelsen af rettigheder, der er tillagt ved EU-retten (effektivitetsprincippet) (18). Medlemsstaterne skal endvidere anvende denne skønsmargen på de betingelser og inden for de grænser, der er fastsat i databeskyttelsesforordningen, og lovgive på en sådan måde, at indholdet af og formålene med denne forordning ikke bringes i fare (19).
34.      I overensstemmelse med databeskyttelsesforordningens artikel 6, stk. 3, sammenholdt med 10. (20), 20. (21) og 45. (22) betragtning til denne forordning, skal retsgrundlaget for den behandling, der er omhandlet i den nævnte forordnings artikel 6, stk. 1, litra
e), uanset om det er EU-retten eller den medlemsstats lovgivning, som den dataansvarlige er underlagt, mere specifikt opfylde et formål i samfundets interesse og stå i rimeligt forhold til det legitime mål, der forfølges. Dette retsgrundlag kan indeholde specifikke bestemmelser med henblik på at tilpasse anvendelsen af bestemmelserne i databeskyttelsesforordningen, f.eks. generelle betingelser for lovligheden af den dataansvarliges behandling eller behandlingsaktiviteter og ‑procedurer, herunder foranstaltninger til at sikre lovlig og rimelig behandling, såsom dem, der er fastsat i andre specifikke databehandlingssituationer som omhandlet i databeskyttelsesforordningens kapitel
IX (23). Medlemsstaterne har således beføjelse til at opretholde eller indføre nationale bestemmelser med henblik på yderligere at præcisere anvendelsen af denne forordnings regler, således som fastsat ved den nævnte forordnings artikel 6, stk. 2.
35.      Databeskyttelsesforordningen bestemmer endvidere, at medlemsstaterne bl.a. kan fravige denne forordnings artikel 5, når dette er nødvendigt for at beskytte visse vigtige formål i samfundets interesse, herunder det, der er interessant i den foreliggende sag, nemlig »håndhævelse af civilretlige krav«. Databeskyttelsesforordningens artikel 23, stk. 1, litra
j) (24), fastsætter nemlig, at EU-ret eller medlemsstaternes nationale ret ved lovgivningsmæssige foranstaltninger kan begrænse rækkevidden af de forpligtelser og rettigheder, der er omhandlet heri, når en sådan begrænsning respekterer det væsentligste indhold af de grundlæggende rettigheder og frihedsrettigheder og er en nødvendig og forholdsmæssig foranstaltning i et demokratisk samfund af hensyn til vigtige målsætninger i forbindelse med beskyttelse af generelle samfundsinteresser som f.eks. den ovennævnte (25).
36.      Det skal endelig påpeges, at de grundlæggende rettigheder til respekt for privatlivet og til beskyttelse af personoplysninger ikke er absolutte rettigheder, jf. fjerde
betragtning til databeskyttelsesforordningen, men skal ses i sammenhæng med deres funktion i samfundet og afvejes i forhold til andre grundlæggende rettigheder, såsom retten til en effektiv domstolsbeskyttelse, der er sikret ved chartrets artikel 47 (26).
37.      Der kan således indføres begrænsninger, forudsat at de i overensstemmelse med chartrets artikel 52, stk. 1, er fastlagt i lovgivningen og respekterer de grundlæggende rettigheders væsentligste indhold samt proportionalitetsprincippet. I medfør af sidstnævnte princip kan der kun indføres begrænsninger, såfremt disse er nødvendige og faktisk svarer til mål af almen interesse, der er anerkendt af Unionen, eller et behov for beskyttelse af andres rettigheder og friheder. De skal angive, under hvilke omstændigheder og på hvilke betingelser der kan vedtages en foranstaltning om behandling af sådanne oplysninger, hvorved det sikres, at indgrebet begrænses til det strengt nødvendige. Den lovgivning, der hjemler indgrebet, skal i øvrigt fastsætte klare og præcise regler, der regulerer den pågældende foranstaltnings rækkevidde og anvendelse (27), og fastsætte minimumsgarantier, således at de personer, hvis personoplysninger berøres, har tilstrækkelig garanti for, at disse oplysninger effektivt beskyttes mod risikoen for misbrug (28).
38.      Jeg tilføjer, at EU-retten ikke regulerer spørgsmålet om bevisers antagelighed i nationale retssager, som i overensstemmelse med princippet om medlemsstaternes procesautonomi henhører under national ret, dog under overholdelse af navnlig ækvivalensprincippet og effektivitetsprincippet som anført i punkt
33 i dette forslag til afgørelse (29). Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol (30) lægger heller ikke til grund, at det tilkommer den at tage stilling til antageligheden af beviser, der er opnået ulovligt, idet ansvaret herfor først og fremmest ligger hos den nationale lovgiver. Det fremgår i det væsentlige af Menneskerettighedsdomstolens praksis vedrørende artikel 6 i den europæiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder (31), at Menneskerettighedsdomstolens kompetence vedrører spørgsmålet om, hvorvidt proceduren, herunder hvordan beviserne er opnået, samlet set er rimelig. Dette indebærer, at der skal foretages en undersøgelse af den omhandlede »ulovlighed« og i de tilfælde, hvor en anden rettighed, der er beskyttet ved konventionen, er tilsidesat, en undersøgelse af arten af denne tilsidesættelse (32).
39.      Ligeledes har Domstolen allerede lagt til grund, at det principielt er overladt alene til den nationale lovgivning at fastsætte de regler, der inden for rammerne af en straffesag, der er indledt mod personer, som er mistænkt for at have begået grov kriminalitet, gælder for antagelse og bedømmelse af oplysninger og beviser, som er opnået ved en lagring af data i strid med EU-retten. De nationale regler for antagelse, udelukkelse eller anvendelse af beviser indeholdende personoplysninger skal derfor ligeledes overholde kontradiktionsprincippet og retten til en retfærdig rettergang (33). Det kan ikke forholde sig anderledes i forbindelse med en civil retssag.
40.      Det følger af det ovenstående, at i mangel af EU-regler på området skal spørgsmålene om antagelse og de nærmere bestemmelser om en national rets anvendelse af personoplysninger i egenskab af domstol, herunder når disse oplysninger er indirekte behæftet med en behandling i strid med princippet om opbevaringsbegrænsning for så vidt angår andre personoplysninger, der har tjent til at opnå dem, have retsgrundlag i den medlemsstats lovgivning, som den dataansvarlige er underlagt, jf. databeskyttelsesforordningens artikel 6, stk. 3, litra
b), sammenholdt med denne forordnings artikel 23, stk. 1.
41.      Det fremgår imidlertid af sagsakterne, at et af retsgrundlagene for fremlæggelsen af oplysninger om salget af selskabets udstyr som beviser i forbindelse med en retssag er den civile retsplejelovs § 138, som pålægger tvistens parter pligten til at forklare de faktiske omstændigheder. § 3 i forbundslov om databeskyttelse bestemmer, at en offentlig myndigheds behandling af personoplysninger er tilladt, hvis den er nødvendig for udførelsen af en opgave, som henhører under offentlig myndighedsudøvelse (34).
42.      Den forelæggende ret har endvidere anført, at hverken forbundsloven om databeskyttelse eller den civile retsplejelov indeholder regler om betingelser, der skal opfyldes, eller kriterier, der skal afvejes, for at det kan fastslås, om det påhviler eller er muligt for eller tilladt en domstol at tage hensyn til de faktiske forhold, som en part påberåber sig, eller at føre de beviser, som en part tilbyder. Der er navnlig ikke fastsat nogen bestemmelse om de tilfælde, hvor en part ulovligt har opnået de oplysninger, hvorpå vedkommende støtter sig, eller hvor en part støtter sig på ulovligt opnåede beviser. Inden for den tyske civile retspleje, herunder i sager for arbejdsretten, er det kun gennem retspraksis, der anvendes forbud mod at benytte oplysninger.
43.      Det fremgår ligeledes af anmodningen om præjudiciel afgørelse for det første, at de nationale retter ifølge Bundesverfassungsgerichts (forbundsdomstol i forfatningsretlige sager, Tyskland) faste praksis i princippet for at fastslå de faktiske omstændigheder har pligt til at tage hensyn til de af parterne tilbudte beviser, hvis og i det omfang et faktisk forhold er relevant, og at det skal bevises, for så vidt som det er blevet bestridt (35).
44.      For det andet har Bundesarbeitsgericht (forbundsdomstol i arbejdsretlige sager, Tyskland) nærmere bestemt lagt til grund, at en domstols behandling af personoplysninger er mulig, selv om indsamlingen af disse oplysninger, som en part har foretaget i en præjudiciel eller udenretslig fase, viser sig at være ulovlig i henhold til databeskyttelsesforordningen eller den nationale lovgivning om databeskyttelse. Hvis en sådan part imidlertid indsamler personoplysninger, der medfører en krænkelse af den registreredes almindelige personlige rettigheder, er det ikke tilstrækkeligt, at den nævnte part påberåber sig en generel bevisinteresse. En national domstol skal således tage hensyn til andre forhold, hvoraf det følger, at interessen i at opnå beviser bør beskyttes trods indgrebet i de personlige rettigheder (36).
45.      Jeg konkluderer heraf, at der foreligger et nationalt retsgrundlag, der fastlægger betingelserne for antagelse såvel som for de nærmere bestemmelser om anvendelsen af personoplysninger i en situation som den i hovedsagen omhandlede.
46.      Domstolen har allerede præciseret, at det er uden betydning, om behandlingen af personoplysninger er baseret på en materiel eller en processuel bestemmelse i national ret (37). Den har tilføjet, at »medlemsstaternes nationale ret, som den dataansvarlige er underlagt«, i den forstand, hvori dette udtryk er anvendt i databeskyttelsesforordningens artikel 6, stk. 3, litra
b), eller henvisningen i denne forordnings artikel 23 til en »lovgivningsmæssig foranstaltning« ikke nødvendigvis kræver en lov, der er vedtaget af et parlament, men ligeledes omfatter national retspraksis, forudsat at denne retspraksis er klar og præcis, og at dens anvendelse er forudsigelig for de personer, der er omfattet heraf, i overensstemmelse med både Domstolens og Menneskerettighedsdomstolens praksis (38).
47.      Det påhviler derfor den forelæggende ret at identificere de relevante bestemmelser i den nationale lovgivning og den pågældende medlemsstats retspraksis, at anvende dem og at efterprøve, om de dels er i overensstemmelse med ækvivalensprincippet og effektivitetsprincippet og opfylder et formål i samfundets interesse, dels er nødvendige og står i rimeligt forhold til det nævnte mål, således at de følgelig kan henhøre under de tilfælde af behandling af personoplysninger, der kan anses for lovlige i henhold til bestemmelserne i databeskyttelsesforordningens artikel 6, stk. 3, litra
b), sammenholdt med denne forordnings artikel 23, stk. 1 (39).
48.      Det tilkommer følgelig den forelæggende ret, som har enekompetence til at fortolke den nationale lovgivning og nationale retspraksis, at tage stilling til antagelsen af beviser, der indeholder personoplysninger, og fastslå de nærmere bestemmelser om anvendelsen af dem på grundlag af sagens omstændigheder og arten af den omhandlede procedure.
Forslag til afgørelse
49.      På baggrund af samtlige ovenstående betragtninger foreslår jeg, at Domstolen besvarer det tredje præjudicielle spørgsmål, litra
b), som Landesarbeitsgericht Niedersachsen (regional appeldomstol i arbejdsretlige sager i Niedersachsen, Tyskland) har forelagt den, som følger:
»Artikel 5, stk. 1, litra
e), i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2016/679 af 27.
april 2016 om beskyttelse af fysiske personer i forbindelse med behandling af personoplysninger og om fri udveksling af sådanne oplysninger og om ophævelse af direktiv 95/46/EF (generel forordning om databeskyttelse), sammenholdt med denne forordnings artikel 6,
skal fortolkes således, at
princippet om »opbevaringsbegrænsning«, der er fastsat i denne bestemmelse, ikke er til hinder for, at en national ret i sin egenskab af domstol kan behandle oplysninger, der er indsamlet ved hjælp af andre oplysninger, i hvilken forbindelse den oprindelige indsamling eller opbevaring er sket i strid med dette princip.
Det tilkommer den nationale ret at efterprøve, at de nærmere bestemmelser om dens anvendelse af disse personoplysninger i egenskab af domstol har retsgrundlag i den gældende nationale lovgivning, at de er i overensstemmelse med ækvivalensprincippet og effektivitetsprincippet, at de opfylder et formål i samfundets interesse, og at de er nødvendige og står i rimeligt forhold til dette mål.«
1 –      Originalsprog: fransk.
2 –      Europa-Parlamentets og Rådets forordning af 27.4.2016 om beskyttelse af fysiske personer i forbindelse med behandling af personoplysninger og om fri udveksling af sådanne oplysninger og om ophævelse af direktiv 95/46/EF (generel forordning om databeskyttelse) (EUT 2016, L 119, s. 1, herefter »databeskyttelsesforordningen«).
3 –      BGBl. 2005 I, s. 3202.
4 –      BGBl. 2017 I, s. 2097.
5 –      Herefter »chartret«.
6 –      Det er min opfattelse, at den forelæggende ret med udtrykket »den efterfølgende retslige behandling« sigter såvel til antagelsen af personoplysninger fremlagt som beviser i tvisten som til anvendelsen heraf i forbindelse med retssagen med henblik på at danne grundlag for afgørelsen.
7 –      Jeg nærer imidlertid en vis tvivl med hensyn til de lange perioder eller de datoer i en fjern fortid, som den forelæggende ret har henvist til. Det fremgår nemlig af sagsakterne, at der hersker uenighed om, hvorvidt indstævnte i perioden mellem sit arbejdsophør hos NTH den 31.10.2019 og ægtefællernes separation den 26.6.2022fortsat havde adgang til selskabets lokaler og anvendte dets computere i arbejdsøjemed eller udelukkende i privat ærinde. Selv om det i sidste ende tilkommer den forelæggende ret at tage stilling til dette spørgsmål, vil jeg i forbindelse med dette forslag til afgørelse, henset til ordlyden af det tredje præjudicielle spørgsmål, litra b), lægge til grund, at indsamlingen og opbevaringen af de oprindelige oplysninger skete i strid med princippet om opbevaringsbegrænsning.
8 –      I denne forbindelse anfører jeg, at det jf. generaladvokat Ćapetas forslag til afgørelse Norra Stockholm Bygg (C-268/21, EU:C:2022:755, punkt 20) kan lægges til grund, at for så vidt som den første behandling af personoplysninger blev anset for ulovlig i henhold til databeskyttelsesforordningen, ville viderebehandlingen af de samme oplysninger til et andet formål dermed ligeledes blive anset for ulovlig.
9 –      Jf. i denne retning dom af 24.3.2022, Autoriteit Persoonsgegevens (C-245/20, EU:C:2022:216, præmis 25 og 34).
10 –      Jf. dom af 20.10.2022, Digi (C-77/21, EU:C:2022:805, herefter »Digi-dommen«, præmis 49 og den deri nævnte retspraksis), af 2.3.2023, Norra Stockholm Bygg (C-268/21, EU:C:2023:145, herefter »dommen i sagen Norra Stockholm Bygg«, præmis 29), og af 4.5.2023, Bundesrepublik Deutschland (Domstolenes
elektroniske postkasse) (C-60/22, EU:C:2023:373, præmis 57 og den deri nævnte retspraksis).
11 –      Jf. dom af 4.10.2024, Koninklijke Nederlandse Lawn Tennisbond (C-621/22, EU:C:2024:858, præmis 29 og den deri nævnte retspraksis).
12 –      Jeg påpeger, at selv om den finske regering har gjort gældende, at databehandling udført i en retslig sammenhæng udgør en behandling, der henhører under databeskyttelsesforordningens artikel 6, stk. 1, litra c), og selv om den forelæggende ret nævner denne bestemmelse i anmodningen om præjudiciel afgørelse, fremgår det ikke af sagsakterne, at den i hovedsagen omhandlede databehandling var nødvendig for overholdelsen af et lovkrav, som denne ret var underlagt.
13 –      Jf. Digi-dommen (præmis 23 og den deri nævnte retspraksis).
14 –      Jf. Digi-dommen (præmis 53 og 54).
15 –      Jf. generaladvokat Pikamäes forslag til afgørelse Digi (C-77/21, EU:C:2022:248, punkt 29, 30, 62 og 64).
16 –      Jf. dom af 7.5.2009, Rijkeboer (C-553/07, EU:C:2009:293, præmis 33 og 35), som omhandlede artikel 6, stk. 1, litra e), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 95/46/EF af 24.10.1995 om beskyttelse af fysiske personer i forbindelse med behandling af personoplysninger og om fri udveksling af sådanne oplysninger (EFT 1995, L 281, s. 31), hvis tilsvarende bestemmelse er gengivet i databeskyttelsesforordningens artikel 5, stk. 1, litra e), jf. ligeledes Digi-dommen (præmis 59).
17 –      Jf. dom af 11.12.2019, Asociaţia de Proprietari bloc M5A-ScaraA (C-708/18, EU:C:2019:1064, præmis 29).
18 –      Jf. analogt dom af 2.3.2021, Prokuratuur (Betingelser for adgang til oplysninger om elektronisk kommunikation) (C-746/18, EU:C:2021:152, præmis 42).
19 –      Jf. dom af 3.4.2025, Ministerstvo zdravotnictví (Oplysninger om repræsentanten for en juridisk person) (C-710/23, EU:C:2025:231, præmis 40).
20 –      »[...] I forbindelse med behandling af personoplysninger for at overholde en retlig forpligtelse eller for at udføre en opgave i samfundets interesse, eller som henhører under offentlig myndighedsudøvelse, som den dataansvarlige har faet pålagt, bør medlemsstaterne kunne opretholde eller indføre nationale bestemmelser for yderligere at præcisere anvendelsen af denne forordnings bestemmelser. […]«
21 –      »Selv om denne forordning bl.a. finder anvendelse på domstoles og andre judicielle myndigheders aktiviteter, kan EU-retten eller medlemsstaternes nationale ret præcisere, hvilke behandlingsaktiviteter og ‑procedurer der finder anvendelse i forbindelse med domstoles og andre judicielle myndigheders behandling af personoplysninger. […]«
22 –      »Hvis behandling foretages i overensstemmelse med en retlig forpligtelse, som påhviler den dataansvarlige, eller hvis behandling er nødvendig for at udføre en opgave i samfundets interesse, eller som henhører under offentlig myndighedsudøvelse, bør behandlingen have retsgrundlag i EU-retten eller medlemsstaternes nationale ret. […]«
23 –      Jf. dommen i sagen Norra Stockholm Bygg (præmis 32) og dom af 3.4.2025, Ministerstvo zdravotnictví (Oplysninger om repræsentanten for en juridisk person) (C-710/23, EU:C:2025:231, præmis 37).
24 –      Den tyske regering har tilføjet, at den forelæggende rets behandling af personoplysninger ligeledes kan henføres under formålet om beskyttelse af retsvæsenets uafhængighed og retssager, der er fastsat i databeskyttelsesforordningens artikel 23, stk. 1, litra f).
25 –      Jf. i denne retning dom af 24.2.2022, Valsts ieņēmumu dienests (Behandling af personoplysninger til skatteformål) (C-175/20, herefter »dommen i sagen Valsts ieņēmumu dienests«, EU:C:2022:124, præmis 51), og generaladvokat Pikamäes forslag til afgørelse I. (Salg af en database) (C-693/22, EU:C:2024:162, punkt 85-88).
26 –      Jf. dommen i sagen Norra Stockholm Bygg (præmis 49). Det mere specifikke spørgsmål om afvejningen mellem retten til beskyttelse af personoplysninger og retten til en effektiv domstolsbeskyttelse henhører under det tredje præjudicielle spørgsmål, litra d), som ikke er omfattet af dette afgrænsede forslag til afgørelse.
27 –      Jf. i denne retning dom af 22.6.2021, Latvijas Republikas Saeima (Strafpoint) (C-439/19, EU:C:2021:504, præmis 105 og den deri nævnte retspraksis).
28 –      Jf. i denne retning dommen i sagen Valsts ieņēmumu dienests (præmis 83 og den deri nævnte retspraksis), hvor spørgsmålet bl.a. var overholdelsen af kravet om proportionalitet, som databeskyttelsesforordningens artikel 5, stk. 1, litra c), er udtryk for. I denne henseende påpeger jeg, at det tredje præjudicielle spørgsmål, litra a), som ikke er genstand for dette afgrænsede forslag, mere præcist omhandler undersøgelsen af proportionaliteten.
29 –      Jf. dom af 2.3.2021, Prokuratuur (Betingelser for adgang til oplysninger om elektronisk kommunikation) (C-746/18, EU:C:2021:152, præmis 41-44), og af 5.4.2022, Commissioner of An Garda Síochána m.fl. (C-140/20, EU:C:2022:258, præmis 127).
30 –      Herefter »Menneskerettighedsdomstolen«.
31 –      Undertegnet i Rom den 4.11.1950.
32 –      Jf. Menneskerettighedsdomstolens dom 12.5.2000, Khan mod Det Forenede Kongerige (CE:ECHR:2000:0512JUD003539497, § 34 og den deri nævnte retspraksis), og af 10.3.2009, Bykov mod Rusland (CE:ECHR:2009:0310JUD000437802, §§ 88 og 89 og den deri nævnte retspraksis). Jf. ligeledes Menneskerettighedsdomstolens dom af 15.1.2015, Dragojević mod Kroatien (CE:ECHR:2015:0115JUD006895511, § 129), og af 16.2.2021, Budak mod Tyrkiet (CE:ECHR:2021:0216JUD006976212, § 71), hvori Menneskerettighedsdomstolen for at afgøre, om proceduren samlet set fra rimelig, tilføjede, at »regard must also be had to whether the rights of the defence were respected. It must be examined in particular whether the applicant was given the opportunity of challenging the authenticity of the evidence and of opposing its use. In addition, the quality of the evidence must be taken into consideration, including whether the circumstances in which it was obtained cast doubt on its reliability or accuracy«.
33 –      Jf. dom af 6.10.2020, La Quadrature du Net m.fl. (C-511/18, C-512/18 og C-520/18, EU:C:2020:791, præmis 221, 222 og 225-227), vedrørende bl.a. spørgsmålet om, EU-retten er til hinder for, at der i forbindelse med en straffesag anvendes oplysninger og beviser, der er opnået i strid med de krav, der følger af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/58/EF af 12.7.2002 om behandling af personoplysninger og beskyttelse af privatlivets fred i den elektroniske kommunikationssektor (direktiv om databeskyttelse inden for elektronisk kommunikation) (EFT 2002, L 201, s. 37).
34 –      Den tyske regering har tilføjet, at den civile retsplejelovs §§ 138, 286 og 355 ff. som helhed omfatter fastlæggelsen af de faktiske omstændigheder, der er relevante for domsafsigelsen, og at bestemmelserne i denne lovs § 286 og forfatningens artikel 103, stk. 1, tilsammen indebærer, at domstolene i princippet har pligt til at tage hensyn til de faktiske omstændigheder, som parterne fremlægger, og de beviser, de tilbyder.
35 –      Jf. Bundesverfassungsgerichts (forbundsdomstol i forfatningsretlige sager) afgørelse af 9.10.2002 (1 BVR 1611/96, BVerfGE 106, 28-51, DE:BVerfG:2002:rs20021009.1bvr161196, præmis 60).
36 –      Bundesarbeitsgerichts (forbundsdomstol i arbejdsretlige sager) anden afdeling har således i dom af 29.6.2023 (2 AZR 297/22, DE:BAG:2023:290623.U.2AZR297.22.0) lagt til grund, at en sådan konklusion klart fulgte af databeskyttelsesforordningens artikel 17. Den tyske regering har bekræftet denne fortolkning af den pågældende dom. Den har nærmere bestemt tilføjet, at i overensstemmelse med denne retspraksis kan retten ligeledes foranlediges til at se bort fra visse beviser, når anvendelsen heraf ville udgøre en alvorlig krænkelse af de grundlæggende rettigheder for en af sagens parter. I denne henseende præciserer jeg, at spørgsmålet om muligheden af, at en retsundergiven kan gøre sine rettigheder gældende, når der foreligger en berettiget bevisinteresse, mere specifikt falder ind under det tredje præjudicielle spørgsmål, litra c), som ikke er genstand for dette afgrænsede forslag.
37 –      Jf. dommen i sagen Norra Stockholm Bygg (præmis 40).
38 –      Jf. 41. betragtning til databeskyttelsesforordningen og i denne retning dommen i sagen Valsts ieņēmumu dienests (præmis 52 og 56) samt dom af 12.9.2024, HTB Neunte Immobilien Portfolio og Ökorenta Neue Energien Ökostabil IV (C-17/22 og C-18/22, EU:C:2024:738, præmis 71).
39 –      Domstolen har allerede lagt til grund, at bestemmelser i national ret, der vedrører fremlæggelse af et dokument som bevis, kan henhøre under de tilfælde af behandling af personoplysninger, der kan anses for lovlige i henhold til bestemmelserne i databeskyttelsesforordningens artikel 6, stk. 3 og 4, sammenholdt med denne forordnings artikel 23, stk. 1, litra f) og j) (jf. dommen i sagen Norra Stockholm Bygg, præmis 45), og at når en domstol udøver den retslige kompetence, som den er tillagt ved national ret, skal den behandling af personoplysninger, som den ser sig foranlediget til at foretage, anses for at være nødvendig til opfyldelse af det formål, der er anført i den nævnte forordnings artikel 6, stk. 1, første afsnit, litra e) (jf. dom af 4.5.2023, Bundesrepublik Deutschland (Domstolenes
elektroniske postkasse), C-60/22, EU:C:2023:373, præmis 73).