62024CJ0326
DOMSTOLENS DOM (Femte Afdeling)
3. juli 2025 (
*1
)
»Appel – restriktive foranstaltninger på baggrund af situationen i Belarus med hensyn til demokrati, retsstatsprincippet og menneskerettigheder – liste over personer, enheder og organer, som er omfattet af indefrysningen af midler og økonomiske ressourcer – opførelse og opretholdelse af navnene på belarusiske virksomheder, der næsten fuldt ud ejes af staten, på disse lister – opførelseskriterium vedrørende »støtte til Lukasjenkoregimet« – forpligtelse for visse belarusiske virksomheder, der ejes eller kontrolleres af staten, til at overføre en del af deres overskud til staten i henhold til en obligatorisk statslig foranstaltning«
I sag C-326/24 P,
angående appel i henhold til artikel 56 i statutten for Den Europæiske Unions Domstol, iværksat den 2. maj 2024,
Grodno Azot AAT, Grodno (Belarus),
Khimvolokno Plant, Grodno,
først ved advocaat L. Engelen og avocată N. Montag, derefter ved avocate M. Krestiyanova og avocată N. Montag,
appellanter,
den anden part i appelsagen:
Rådet for Den Europæiske Union ved A. Antoniadis og A. Boggio-Tomasaz, som befuldmægtigede,
sagsøgt i første instans,
har
DOMSTOLEN (Femte Afdeling),
sammensat af afdelingsformanden, M.L. Arastey Sahún, og dommerne D. Gratsias, E. Regan, J. Passer og B. Smulders (refererende dommer),
generaladvokat: L. Medina,
justitssekretær: A. Calot Escobar,
på grundlag af den skriftlige forhandling,
og idet Domstolen efter at have hørt generaladvokaten har besluttet, at sagen skal pådømmes uden forslag til afgørelse,
afsagt følgende
Dom
1
Grodno Azot AAT og Khimvolokno Plant har med deres appel nedlagt påstand om ophævelse af Den Europæiske Unions Rets dom af 21. februar 2024, Grodno Azot og Khimvolokno Plant mod Rådet (T-117/22, herefter »den appellerede dom«, EU:T:2024:112), hvorved Retten frifandt Rådet for appellanternes påstand om annullation af for det første Rådets gennemførelsesafgørelse (FUSP) 2021/2125 af 2. december 2021 om gennemførelse af afgørelse 2012/642/FUSP om restriktive foranstaltninger på baggrund af situationen i [Belarus] (EUT 2021, L 430 I, s. 16) og Rådets gennemførelsesforordning (EU) 2021/2124 af 2. december 2021 om gennemførelse af artikel 8a, stk. 1, i forordning (EF) nr. 765/2006 om restriktive foranstaltninger over for Belarus (EUT 2021, L 430 I, s. 1) (herefter samlet »de omtvistede oprindelige retsakter«) samt for det andet Rådets afgørelse (FUSP) 2023/421 af 24. februar 2023 om ændring af afgørelse 2012/642/FUSP om restriktive foranstaltninger på baggrund af situationen i Belarus og Belarus’ involvering i den russiske aggression mod Ukraine (EUT 2023, L 61, s. 41) og Rådets gennemførelsesforordning (EU) 2023/419 af 24. februar 2023 om gennemførelse af artikel 8a i forordning (EF) nr. 765/2006 om restriktive foranstaltninger på baggrund af situationen i Belarus og Belarus’ involvering i den russiske aggression mod Ukraine (EUT 2023, L 61, s. 20) (herefter samlet »de omtvistede efterfølgende opretholdelsesretsakter«), for så vidt som disse fire retsakter (herefter samlet »de omtvistede retsakter«) vedrører dem.
Retsforskrifter og tvistens baggrund
2
Den faktiske og retlige baggrund i den foreliggende sag, som den er beskrevet i den appellerede doms præmis 2-17, kan med henblik på den foreliggende appel sammenfattes som følger.
3
Den foreliggende sag indgår i sammenhæng med de restriktive foranstaltninger, som Den Europæiske Union har vedtaget siden 2004 på grund af situationen i Belarus for så vidt angår demokrati, retsstatsprincippet og menneskerettigheder.
4
Rådet for den Europæiske Union vedtog den 18. maj 2006 forordning (EF) nr. 765/2006 om indførelse af restriktive foranstaltninger over for præsident Lukasjenko og visse embedsmænd i Belarus (EUT 2006, L 134, s. 1), hvis overskrift i henhold til artikel 1, stk. 1, i Rådets forordning (EU) nr. 588/2011 af 20. juni 2011 (EUT 2011, L 161, s. 1) er blevet erstattet af overskriften »Rådets forordning (EF) nr. 765/2006 af 18. maj 2006 om restriktive foranstaltninger over for Belarus«.
5
Rådet vedtog den 15. oktober 2012 afgørelse 2012/642/FUSP om restriktive foranstaltninger over for [Belarus] (EUT 2012, L 285, s. 1).
6
Denne afgørelses artikel 4, stk. 1, har følgende ordlyd:
»Alle pengemidler og økonomiske ressourcer, som tilhører, ejes, besiddes eller kontrolleres af:
a)
personer, enheder eller organer, som er ansvarlige for alvorlige brud menneskerettighederne eller undertrykkelse af civilsamfundet og den demokratiske opposition, eller hvis aktiviteter på anden måde alvorligt underminerer demokratiet eller retsstaten i [Belarus], eller alle fysiske eller juridiske personer, enheder eller organer, som er knyttet til dem, samt juridiske personer, enheder eller organer, der ejes eller kontrolleres af dem
b)
fysiske eller juridiske personer, enheder eller organer, der drager fordel af eller støtter Lukasjenkoregimet, samt juridiske personer, enheder eller organer, der ejes eller kontrolleres af dem,
som opført på listen i bilaget, fastfryses.«
7
Artikel 2, stk. 4 og 5, i forordning nr. 765/2006, som ændret ved Rådets forordning (EU) nr. 1014/2012 af 6. november 2012 (EUT 2012, L 307, s. 1), henviser til artikel 4, stk. 1, litra a) og b), i afgørelse 2012/642 og fastsætter de samme kriterier for opførelse på listerne over personer, enheder og organer, der er omfattet af indefrysning af midler og økonomiske ressourcer, som dem, der er fastsat i sidstnævnte bestemmelse, herunder kriteriet om »støtte« til »Lukasjenkoregimet« (herefter »kriteriet om støtte til Lukasjenkoregimet«).
8
Den 2. december 2021 vedtog Rådet de omtvistede oprindelige retsakter. Det fremgår af fjerde betragtning til disse retsakter, at »[i] betragtning af den alvorlige situation i Belarus bør 17 personer og 11 enheder opføres på listen over fysiske og juridiske personer, enheder og organer, der er omfattet af restriktive foranstaltninger«.
9
Ved de omtvistede oprindelige retsakter blev opførelsen »Open Joint Stock Company »Grodno Azot«, herunder afdelingen »Khimvolokno Plant« under Open Joint Stock Company »Grodno Azot«« opført i tabel B på listen i bilaget til afgørelse 2012/642 og i tabel B på listen i bilag I til forordning nr. 765/2006 (herefter samlet »de omtvistede lister«) med følgende begrundelse (herefter »begrundelsen for opførelsen på listerne«):
»Grodno Azot er en stor statsejet producent af nitrogenprodukter, hjemmehørende i Grodno. Lukasjenk[o] har beskrevet den som »en meget vigtig og strategisk virksomhed«. Grodno Azot ejer også Khimvolokno Plant, som er storproducent af garn og fibre af polyamid og polyester og kompositmaterialer. Grodno Azot og dens Khimvolokno Plant er en væsentlig indtægtskilde for Lukasjenkoregimet. Grodno Azot støtter dermed Lukasjenkoregimet.
Lukasjenk[o] har besøgt virksomheden og mødtes med repræsentanter for den og drøftet modernisering af fabrikken og forskellige former for statsstøtte. Lukasjenk[o] har også lovet, at et lån vil blive brugt til at bygge en ny nitrogenfabrik i Grodno. Grodno Azot drager således fordel af Lukasjenkoregimet.
De arbejdstagere hos Grodno Azot, herunder arbejdstagerne på Khimvolokno Plant, der deltog i fredelige protester mod regimet og strejkede, blev afskediget, intimideret og truet af både Grodno Azots ledelse og regimets repræsentanter. Grodno Azot er dermed ansvarlig for undertrykkelsen af civilsamfundet.«
10
Den 24. februar 2023 vedtog Rådet de omtvistede efterfølgende opretholdelsesretsakter, som opretholdt appellanternes navne på de omtvistede lister med samme begrundelse som den, der fremgår af de omtvistede oprindelige retsakter.
Sagen for Retten og den appellerede dom
11
Ved stævning af 2. marts 2022, med efterfølgende tilpasninger, nedlagde appellanterne for Retten påstand om annullation af de omtvistede oprindelige retsakter, for så vidt som de vedrørte dem, idet de for så vidt angår hver af disse retsakter støttede sig på to anbringender, der i det væsentlige vedrørte en urigtig vurdering af de faktiske omstændigheder og en tilsidesættelse af artikel 4, stk. 1, litra a) og b), i afgørelse 2012/642.
12
Ved den appellerede dom frifandt Retten Rådet i sagen anlagt af appellanterne.
13
Hvad i denne henseende i første række angår påstanden om delvis annullation af de omtvistede oprindelige retsakter udledte Retten i første omgang i den appellerede doms præmis 38 af forskellige faktuelle elementer, som appellanterne og Rådet havde fremført under sagen for Retten, eller af oplysninger offentliggjort på et websted, der er nævnt i denne doms præmis 33-37, at Rådet ikke havde anlagt et urigtigt skøn med hensyn til de faktiske omstændigheder ved at fastslå, at Grodno Azot var en stor statsejet virksomhed, som præsident Lukasjenko havde beskrevet som en »meget vigtig og strategisk virksomhed«, at Grodno Azot ejede Khimvolokno Plant, og at Grodno Azot og Khimvolokno Plant udgjorde en væsentlig indtægtskilde for Lukasjenkoregimet.
14
Dernæst undersøgte Retten i den appellerede doms præmis 44-63 successivt de argumenter, som appellanterne havde fremført med henblik på at anfægte kvalificeringen af de i denne doms præmis 38 anførte elementer som støtte til Lukasjenkoregimet for i denne doms præmis 64 at konkludere, at Rådet ikke begik en retlig fejl, da det fandt, at appellanternes stilling i den belarusiske økonomi, den omstændighed, at de tilhørte staten, og det forhold, at de udgjorde en væsentlig indtægtskilde for Lukasjenkoregimet, samlet set udgjorde tilstrækkelige elementer til at fastslå, at de støttede det nævnte regime som omhandlet i artikel 4, stk. 1, litra b), i afgørelse 2012/642.
15
Navnlig fastslog Retten for det første i den appellerede doms præmis 47 og 48, at det, i modsætning til hvad appellanterne havde gjort gældende, fremgik af begrundelsen for de omtvistede oprindelige retsakter dels, at Rådet ikke udelukkende havde støttet sig på den omstændighed, at appellanterne tilhørte den belarusiske stat, for at fastslå, at de støttede Lukasjenkoregimet, men ligeledes med henblik herpå havde taget hensyn til en række elementer, herunder den omstændighed, at appellanterne udgjorde en væsentlig indtægtskilde for dette regime, dels at Rådet ikke havde lagt til grund, at enhver virksomhed, der tilhørte staten, automatisk var en indtægtskilde for dette regime, men havde fundet, at den omstændighed, at appellanterne var en indtægtskilde for det nævnte regime, supplerede den omstændighed, at de tilhørte staten.
16
I denne sammenhæng henviste Retten i den appellerede doms præmis 49 og 50 bl.a. til sin praksis vedrørende den klare og præcise ordlyd af artikel 4, stk. 1, litra b), i afgørelse 2012/642, som omhandler personer og enheder, der »støtter [Lukasjenkoregimet]«, og til det formål, der forfølges med denne bestemmelse.
17
I øvrigt bemærkede Retten i den appellerede doms præmis 51 og 52, idet den støttede sig på ordlyden af sjette betragtning til afgørelse 2012/642, at denne afgørelses artikel 4, stk. 1, litra b), ikke blot omfatter politisk støtte til dette regime, men ligeledes finansiel eller materiel støtte til regimet.
18
For det andet forkastede Retten i den appellerede doms præmis 54-56 appellanternes argumentation om, at de ikke kontrollerede anvendelsen af de midler, der blev overført til den belarusiske stat, og at disse midler ikke tjente til at finansiere præsident Lukasjenkos personlige udgifter, idet Retten i denne doms præmis 57 konkluderede, at eftersom Rådet havde lagt til grund, at appellanterne udgjorde en indtægtskilde for Lukasjenkoregimet med henblik på anvendelsen af kriteriet om støtte til regimet, var den nævnte institution i denne forbindelse ikke forpligtet til at godtgøre, at appellanterne som følge af deres finansielle bidrag var ansvarlige for krænkelser af menneskerettighederne, demokratiet og retsstatsprincippet eller for undertrykkelsen af civilsamfundet og den demokratiske opposition.
19
For det tredje forkastede Retten i den appellerede doms præmis 59-63 appellanternes argumentation om, at det udbytte, som de var forpligtet til at udbetale til den belarusiske stat i henhold til Republikken Belarus’ præsidents dekret nr. 637 af 28. december 2005 om proceduren for opførelse på budgettet af en del af overskuddet fra statslige virksomheder, statslige sammenslutninger, der er kommercielle organisationer, samt indtægter fra udbytte (andele i selskabskapitalen) i økonomiske selskaber, der ejes af staten eller kommunerne, og om oprettelsen af en særlig statslig budgetfond for national udvikling (det nationale register over Republikken Belarus’ retsakter nr. 1/7075 af 29.12.2005, herefter »dekret nr. 637/2005«), når de opnåede en fortjeneste, skulle sidestilles med »skatter« og derfor ikke i overensstemmelse med den retspraksis, der bl.a. følger af dom af 6. oktober 2015, Chyzh m.fl. mod Rådet (T-276/12, EU:T:2015:748, præmis 169), kunne udgøre støtte til Lukasjenkoregimet som omhandlet i artikel 4, stk. 1, litra b), i afgørelse 2012/642.
20
I denne henseende bemærkede Retten dels i den appellerede doms præmis 61, at det fremgik af punkt 1.1 i dekret nr. 637/2005, at forpligtelsen til at overføre en del af overskuddet til staten eller til indenstatslige enheder kun vedrørte en afgrænset kategori af erhvervsdrivende og ikke alle belarusiske skattepligtige.
21
Dels anførte Retten i den appellerede doms præmis 62, at det fremgik af ordlyden af punkt 1.2 i dekret nr. 637/2005, at den overførsel, der var tale om, formelt set adskilte sig fra skatter og afgifter og føjede sig til disse.
22
Retten udledte heraf i den appellerede doms præmis 63, at den omstændighed, at appellanterne var forpligtet til at overføre en del af deres overskud til staten i medfør af dekret nr. 637/2005, ikke modsagde vurderingen om, at de støttede Lukasjenkoregimet finansielt, men bekræftede denne vurdering, eftersom det nævnte regime med dette dekret havde øget den kontrol, som det som eneaktionær allerede udøvede over appellanternes ressourcer, ved at sikre sig, at det regelmæssigt rådede over en del af det overskud, som de opnåede.
23
Hvad i anden række angår påstanden om delvis annullation af de omtvistede efterfølgende opretholdelsesretsakter bemærkede Retten i den appellerede doms præmis 74, at to artikler offentliggjort på internettet var blevet føjet til det sagsdossier, som Rådet havde oprettet i forbindelse med vedtagelsen af disse retsakter. Ifølge den første artikel, der blev offentliggjort den 18. april 2022, havde Grodno Azot efter at have opgjort et tab i 2020 haft en nettofortjeneste på næsten 530000000 belarusiske rubler (BYN) (ca. 175000000 EUR) i 2021 og havde meddelt, at der ville blive udbetalt mere end 100000000 BYN (ca. 33195000 EUR) i udbytte. Ifølge den anden artikel, der blev offentliggjort den 20. oktober 2022, havde den belarusiske økonomiminister erklæret, at Grodno Azots indtægter var steget med næsten 20% mellem januar og august 2022. Ifølge Retten havde appellanterne ikke bestridt rigtigheden af disse oplysninger. Retten konkluderede på denne baggrund i den appellerede doms præmis 75, at Rådet ikke havde anlagt et urigtigt skøn, da det efter en fornyet undersøgelse af appellanternes situation fastslog, at de udgjorde en væsentlig indtægtskilde for Lukasjenkoregimet.
Parternes påstande
24
Appellanterne har nedlagt følgende påstande:
–
Den appellerede dom ophæves.
–
Domstolen træffer selv endelig afgørelse i sagen, hvis den er moden til påkendelse.
–
Subsidiært hjemvises sagen til Retten til fornyet afgørelse.
–
Det pålægges Rådet at betale sagsomkostningerne i sagen for Domstolen såvel som sagsomkostningerne i sagen for Retten.
25
Rådet har nedlagt følgende påstande:
–
Appellen forkastes.
–
Subsidiært, for det tilfælde, at Domstolen beslutter at ophæve den appellerede dom og selv træffe en endelig afgørelse, påstås frifindelse for påstanden om annullation af de omtvistede retsakter.
–
Det pålægges appellanterne at betale sagsomkostningerne i forbindelse med sagen for Retten og denne appelsag.
Appellen
26
Appellanterne har til støtte for appellen fremsat fire anbringender. Det første anbringende vedrører en tilsidesættelse af principperne og retsreglerne om bevisbyrde. Det andet anbringende vedrører en fejlagtig fortolkning af arten og funktionen af udbytte i den foreliggende sag og i enhver skatteordning. Det tredje anbringende vedrører et åbenbart urigtigt skøn som følge af den manglende analyse af, om den angivelige økonomiske støtte er »betydelig«. Appellanterne har med det fjerde anbringende gjort gældende, at der foreligger en tilsidesættelse af artikel 4, stk. 1, litra b), i afgørelse 2012/642.
Det første anbringende
Parternes argumenter
27
Appellanterne har med det første anbringende, der vedrører den appellerede doms præmis 32, 36-39, 42, 47, 48, 52, 55 og 57, gjort gældende, at Retten begik en retlig fejl, for så vidt som den for at nå frem til den konklusion, at Rådet ikke anlagde et urigtigt skøn, da det fastslog, at de var en væsentlig indtægtskilde for Lukasjenkoregimet, udelukkende støttede sig på oplysninger om udbytte, selv om disse oplysninger ikke fremgik af og heller ikke var nævnt i det første sæt bevisdokumenter, som Rådet fremlagde. Herved begrundede Retten Rådets opførelsesgrund vedrørende støtte til regimet med tilbagevirkende kraft, hvilket bevirker en omvendt bevisbyrde og en tilsidesættelse af de øvrige bevisprincipper og bevisregler. Når Rådet beslutter at pålægge en restriktiv foranstaltning, bør det i det oprindelige sæt bevisdokumenter råde over alle relevante oplysninger med henblik på bevisførelsen, hvilket i det foreliggende tilfælde åbenbart ikke er tilfældet for ovennævnte oplysninger.
28
Rådets første sæt bevisdokumenter omfatter som elementer, der skal godtgøre den omstændighed, at appellanterne er en »betydelig indtægtskilde for Lukasjenkoregimet«, alene et uddrag fra appellanternes websted, der angiver deres størrelse samt oplysninger om deres nettofortjeneste i 2018 og deres omsætning i 2020. Ingen af disse elementer forklarer imidlertid – langt fra – hvordan appellanterne skulle have ydet en betydelig økonomisk støtte til dette regime.
29
I disse første dokumenter blev der navnlig ikke, end ikke indirekte, henvist til det udbytte, som appellanterne havde betalt til den belarusiske stat. Appellanterne har fremlagt beviser vedrørende udbyttet i stævningen. Selv om Retten præsenterede disse elementer som supplerende beviser, følger det af den appellerede doms præmis 52 og 55, at den udelukkende baserede sin konklusion om, at appellanterne ydede støtte til regimet ved at være en væsentlig indtægtskilde for sidstnævnte, på disse beviser.
30
Retten støttede sig i strid med de principper om bevisbyrde, der er nævnt i dom af 18. juli 2013, Kommissionen m.fl. mod Kadi (C-584/10 P, C-593/10 P og C-595/10 P, EU:C:2013:518, præmis 120 og 121), således på beviser, som Rådet ikke havde kendskab til før den 2. marts 2022, som er den dato, hvor appellanterne fremlagde dem, selv om opførelsen fandt sted den 2. december 2021.
31
I det tilfælde, at det følger af Rettens praksis, at denne ikke blot kan støtte sig på beviser, der er fremlagt af en sagsøger, som diskulperende beviser, men også som belastende beviser, med henblik på at underbygge eller bestyrke de beviser, som Rådet har lagt til grund for de omhandlede restriktive foranstaltninger, findes der i det foreliggende tilfælde ikke noget bevis, der skal bestyrkes eller underbygges. Retten støttede sig nemlig blot på beviser, som end ikke var nævnt i Rådets bevisdokumenter, og genskrev således de facto den begrundelse, som Rådet havde givet.
32
Retten overholdt derfor ikke bevisbyrdeprincipperne og ‑reglerne, for så vidt som den konkluderede dels, at de faktiske omstændigheder, der er beskrevet i begrundelsen for opførelsen på listerne til støtte for udsagnet om, at appellanterne var »en væsentlig indtægtskilde for Lukasjenkoregimet«, var godtgjort, dels at de var omfattet af anvendelsesområdet for artikel 4, stk. 1, litra b), i afgørelse 2012/642.
33
Rådet har bestridt appellanternes argumenter.
Domstolens bemærkninger
34
Med henblik på at efterprøve, om Retten tilsidesatte bevisbyrdereglerne på området for restriktive foranstaltninger, skal det erindres, at Unionens retsinstanser i forbindelse med kontrollen af sådanne foranstaltninger i overensstemmelse med de kompetencer, som er blevet dem tillagt i medfør af traktaterne, skal sikre en i princippet fuldstændig legalitetsprøvelse af alle EU-retsakter (dom af 29.11.2018, Bank Tejarat mod Rådet, C-248/17 P, EU:C:2018:967, præmis 38 og den deri nævnte retspraksis).
35
Den effektive domstolsprøvelse, som er sikret ved artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, kræver, at Unionens retsinstanser i forbindelse med prøvelsen af, om begrundelsen for afgørelsen om at opføre en bestemt persons navn på listen over personer, der er genstand for restriktive foranstaltninger, er lovlig, skal sikre sig, at denne afgørelse, hvis rækkevidde er individuel for denne person, er baseret på et tilstrækkeligt solidt faktuelt grundlag. Dette indebærer i den foreliggende sag en efterprøvelse af de faktiske omstændigheder, der indgår i begrundelsen for opførelsen på listerne, som ligger til grund for de omtvistede retsakter, således at domstolsprøvelsen ikke skal begrænses til en vurdering af, om de påberåbte grunde er sandsynlige i abstrakt forstand, men skal indebære en stillingtagen til, om der er belæg for disse grunde, eller i de mindste én af dem, som i sig selv anses for at kunne begrunde de nævnte retsakter. Det er i øvrigt den kompetente EU-myndighed, som i tilfælde, hvor den begrundelse, der foreholdes den berørte person, bestrides, skal godtgøre, at den er rigtig, og ikke sidstnævnte, der skal føre bevis for, at begrundelsen ikke er rigtig (dom af 29.11.2018, Bank Tejarat mod Rådet, C-248/17 P, EU:C:2018:967, præmis 39 og den deri nævnte retspraksis).
36
I det foreliggende tilfælde skal det fremhæves, således som det blev fastslået i den appellerede doms præmis 37, at appellanterne i deres skriftlige indlæg for Retten har anerkendt, at de i perioden 2018-2020 overførte en del af deres overskud til den belarusiske stat og fremlagde dokumenter vedrørende disse overførsler. Appellanterne har således bekræftet den væsentlige omstændighed, at de udgjorde en indtægtskilde for Lukasjenkoregimet.
37
Under disse omstændigheder var Rådet ikke forpligtet til at fremlægge beviser til støtte for denne væsentlige omstændighed, der godtgør rigtigheden af begrundelsen for opførelsen på listerne, således som det fremgår af den retspraksis, der er nævnt i denne doms præmis 35.
38
Den omstændighed, at appellanterne har fremstillet oplysningerne om de nævnte overførsler som »diskulperende« beviser, er uden betydning, således som Retten med rette bemærkede i den appellerede doms præmis 37.
39
Det kan derfor ikke lægges til grund, at Retten, idet den navnlig tog hensyn til disse oplysninger, som appellanterne havde fremlagt under sagen, og som vedrørte overførslerne af en del af deres overskud til den belarusiske stat, med henblik på at afgøre, om disse overførsler udgjorde støtte til Lukasjenkoregimet, som begrundede deres opførelse på listen over personer og enheder, der er omfattet af restriktive foranstaltninger i form af indefrysning af midler og økonomiske ressourcer, vendte den bevisbyrde, der påhviler Rådet (jf. i denne retning dom af 29.11.2018, Bank Tejarat mod Rådet, C-248/17 P, EU:C:2018:967, præmis 41).
40
For så vidt som appellanterne har fremhævet betydningen af, om Rådet har nævnt oplysningerne om overførslerne af en del af deres overskud i begrundelsen for opførelsen på listerne, eller om de fremgår af de sagsakter, der er indleveret til støtte for denne begrundelse, og at denne institution således udtrykkeligt tog hensyn til dem i forbindelse med vedtagelsen af den pågældende restriktive foranstaltning, hvilket udelukker en efterfølgende meddelelse heraf, synes de reelt at fremsætte et argument om, at Retten med urette undlod at fastslå, at den nævnte institution havde tilsidesat det begrundelseskrav, der er fastsat i artikel 296 TEUF.
41
Det skal i denne henseende bemærkes, at i overensstemmelse med fast retspraksis har forpligtelsen til at begrunde en bebyrdende retsakt, der er en nødvendig følge af princippet om retten til forsvar, for det første til formål at give den berørte part oplysninger, der er tilstrækkelige til, at det kan afgøres, om der er grundlag for retsakten, eller om den muligvis er behæftet med en sådan mangel, at dens gyldighed kan anfægtes for Unionens retsinstanser, og for det andet at gøre det muligt for disse retsinstanser at efterprøve retsaktens lovlighed (jf. dom af 15.11.2012, Rådet mod Bamba, C-417/11 P, EU:C:2012:718, præmis 49 og den deri nævnte retspraksis).
42
Hvad bl.a. angår retsakter, der pålægger restriktive foranstaltninger, har Domstolen i øvrigt allerede fastslået, at det er uden betydning, at disse retsakter ikke udtrykkeligt har nævnt visse overførsler med henblik på at karakterisere fremgangsmåden for og omfanget af den finansielle støtte, der ydes til regeringen i det tredjeland, der er genstand for sådanne foranstaltninger. Ifølge Domstolens praksis skal spørgsmålet om, hvorvidt begrundelsen for en retsakt er tilstrækkelig, nemlig vurderes i forhold til den sammenhæng, hvori den indgår, samt under hensyn til alle de retsregler, som gælder på det pågældende område, således at en bebyrdende retsakt er tilstrækkeligt begrundet, når den er truffet under omstændigheder, som er den pågældende bekendt, og således gør det muligt for vedkommende at forstå den foranstaltning, der er truffet over for denne (jf. i denne retning dom af 12.5.2016, Bank of Industry and Mine mod Rådet, C-358/15 P, EU:C:2016:338, præmis 63 og den deri nævnte retspraksis).
43
Henset til de oplysninger, som appellanterne er blevet meddelt i begrundelsen for opførelsen på listerne og i Rådets sagsakter, dvs. i det væsentlige oplysningerne om den omstændighed, at de i deres egenskab af statsejede virksomheder skulle anses for at yde finansiel støtte til Lukasjenkoregimet – af den indlysende grund, at de overførte en del af deres overskud til den belarusiske stat – var de omtvistede retsakter tilstrækkeligt begrundede, dels eftersom appellanterne kunne anfægte og faktisk for Retten anfægtede, at de nævnte overførsler var relevante for anvendelsen af kriteriet om støtte til Lukasjenkoregimet, idet appellanterne som nævnt selv havde nævnt disse overførsler, dels gjorde denne begrundelse det muligt for Retten at udøve en legalitetsprøvelse af disse retsakter.
44
På baggrund af ovenstående betragtninger skal det første anbringende forkastes.
Det andet anbringende
Parternes argumenter
45
Appellanterne har med det andet anbringende, der vedrører den appellerede doms præmis 60-67, gjort gældende, at Retten begik en retlig fejl ved at forkaste deres argument om, at det udbytte, der blev udbetalt til den belarusiske stat i henhold til dekret nr. 637/2005, henset til dets art og funktion, skulle sidestilles med skatter, således at det ifølge Rettens praksis principielt ikke kan udgøre støtte til Lukasjenkoregimet som omhandlet i artikel 4, stk. 1, litra b), i afgørelse 2012/642. Herved anlagde Retten en urigtig fortolkning af arten af og funktionen af ikke blot udbytte i den foreliggende sag, som er obligatorisk, men ligeledes af enhver skatteordning, uanset hvilken stat der er tale om, idet den afviste at sidestille dette udbytte med skatter med den begrundelse, at skatten finder anvendelse på alle belarusiske skattepligtige, mens beregningen af det nævnte udbytte svarer til et særligt beskatningsgrundlag, der er fastsat i dekret nr. 637/2005, og betalingen heraf kun vedrører en særlig kategori af enheder.
46
I første række betaler ikke alle belarusiske skattepligtige, i modsætning til hvad Retten fastslog, de samme skatter. Alle skatteordninger i hele verden definerer formålet med den pågældende skat og de personer, der skal betale den, og i det foreliggende tilfælde er det belarusiske statsejede virksomheder, der er forpligtet til at udbetale obligatorisk udbytte. Desuden sondrer dekret nr. 637/2005 mellem forskellige kategorier af statsejede virksomheder, nemlig virksomheder, der fuldt ud ejes af staten, og virksomheder, hvori staten ejer mindst 50% af aktierne. Mange skatter i Belarus, såsom obligatorisk udbytte, er rettet mod bestemte persongrupper. Den omstændighed, at statslige virksomheder pålægges at betale obligatorisk udbytte, adskiller sig ikke fra den selektive anvendelse af andre skatter.
47
I anden række tog Retten i den appellerede doms præmis 62 ikke hensyn til den omstændighed, at beregningen af det obligatoriske udbytte i Belarus, ligesom enhver anden form for belarusisk skat og ligesom i resten af verden, foretages på grundlag af et bestemt beskatningsgrundlag, i det foreliggende tilfælde i overensstemmelse med punkt 1.2, andet afsnit, i dekret nr. 637/2005.
48
I tredje række er Rettens konklusion i den appellerede doms præmis 63, hvorefter den belarusiske stat »som eneaktionær« blot øgede sin kontrol med selskaber som appellanterne ved at pålægge en obligatorisk overførsel af overskud, i strid med denne doms præmis 33, hvorefter denne stat kun ejede »99,96% [af appellanternes selskabskapital]«.
49
Denne konklusion er ulogisk, idet en stat som eneaktionær eller endog majoritetsaktionær i virksomheder allerede har kontrol over disse virksomheder og ikke kan forhøje den. Staten kan således ensidigt træffe beslutning om udlodning af udbytte.
50
I fjerde række foreligger der andre elementer, som Retten ikke tog hensyn til, og som bekræfter, at det obligatoriske udbytte i Belarus er skatter.
51
For det første henhører opkrævning af det obligatoriske udbytte i Belarus under skattemyndighedernes kompetence i overensstemmelse med de gældende skatteprocedurer. For det andet er den tilgang, der består i at opkræve udbytte efter selskabsskat, inspireret af princippet om beskatning af ekstraordinær fortjeneste. For det tredje er flere belarusiske skatter baseret på andre retsakter end skatteloven. For det fjerde pålægges der sanktioner for manglende eller for sen udbetaling af det obligatoriske udbytte på samme måde som manglende eller forsinket betaling af skat. For det femte indbetales det obligatoriske udbytte og selskabsskatten til den samme modtager og på den samme bankkonto. For det sjette kan gæld i forbindelse med udbetaling af obligatorisk udbytte som enhver anden skat modregnes i en fordring, der følger af, at der indbetalt for meget vedrørende en anden skat, såsom selskabsskat. For det syvende opkræves der ikke skat af det obligatoriske belarusiske udbytte i modsætning til almindeligt udbytte, for hvilket det selskab, der udbetaler udbyttet, handler som fiskal agent og tilbageholder skat af udloddet udbytte, som det indbetaler til statskassen, i overensstemmelse med princippet om, at der ikke kan opkræves skat af skat i henhold til artikel 166 i den belarusiske skattelov.
52
Rådet har gjort gældende, at appellanternes argumentation principalt delvist skal afvises hvad angår de argumenter, der er rettet mod den appellerede doms præmis 61 og 62, for så vidt som disse præmisser indeholder faktuelle konstateringer, og delvist er ugrundet. Subsidiært har Rådet gjort gældende, at en sådan argumentation er ugrundet.
Domstolens bemærkninger
53
Det skal i det foreliggende tilfælde konstateres, således som Retten har gjort i den appellerede doms præmis 37, at appellanterne i deres skriftlige indlæg har »anerkendt, at [de] har udbetalt udbytte« til den belarusiske stat, som ejer næsten hele kapitalen i Grodno Azot, og at de i øvrigt har fremlagt et dokument, hvoraf det fremgår, at dette selskab har overført udbytte til Republikken Belarus’ budget på 8481000 BYN (ca. 3526000 EUR) i 2018, 34200000 BYN (ca. 14604000 EUR) i 2019 og 6835000 BYN (ca. 2462000 EUR) i 2020.
54
Det var således med rette, at Retten i den appellerede doms præmis 64 fastslog, at Rådet ikke begik en retlig fejl, da det fandt, at appellanterne udgjorde »en væsentlig indtægtskilde for Lukasjenkoregimet«, og at denne omstændighed, sammenholdt med appellanternes stilling i den belarusiske økonomi og den omstændighed, at 99,96% af deres kapital tilhørte staten, udgjorde tilstrækkelige elementer til at fastslå, at de ydede støtte til det nævnte regime som omhandlet i artikel 4, stk. 1, litra b), i afgørelse 2012/642, idet denne bestemmelse navnlig vedrører personer og enheder, der støtter dette regime finansielt (jf. i denne retning dom af 12.5.2016, Bank of Industry and Mine mod Rådet, C-358/15 P, EU:C:2016:338, præmis 81).
55
En sådan fortolkning af kriteriet om støtte til Lukasjenkoregimet, for så vidt som den fokuserer på finansiel støtte til dette regime, indgår i øvrigt i det hovedformål, som forfølges med denne bestemmelse, nemlig at øge presset på det nævnte regime med henblik på, at det bringer den alvorlige og vedvarende krænkelse af menneskerettighederne, demokratiet og retsstatsprincippet i Belarus samt undertrykkelsen af civilsamfundet og den demokratiske opposition til ophør.
56
Under disse omstændigheder skal det fastslås, at kvalificeringen som skat eller udbytte af de beløb, der overføres til den belarusiske stat, ikke er afgørende for at identificere en »støtte til Lukasjenkoregimet« som omhandlet i artikel 4, stk. 1, litra b), i afgørelse 2012/642. I begge tilfælde er der nemlig tale om beløb, der overføres til staten af en enhed, hvori staten ejer næsten hele kapitalen, i henhold til en statslig lovgivning, der pålægger denne overførsel. Såfremt sådanne betalinger udelukkes fra begrebet »støtte til Lukasjenkoregimet« alene med den begrundelse, at de skyldige beløb kvalificeres som skatter, kan dette gøre det muligt at omgå EU-reglerne ved at forhøje skattesatsen for overskud, der opnås af sådanne enheder, til gengæld for en nedsættelse af det udbytte, som i henhold til belarusisk ret skal udbetales til staten, når en virksomhed, der tilhører den belarusiske stat, opnår overskud (jf. analogt dom af 12.5.2016, Bank of Industry and Mine mod Rådet, C-358/15 P, EU:C:2016:338, præmis 80).
57
Det følger heraf, at for så vidt som appellanterne har foreholdt Retten, at den i den appellerede doms præmis 59 uretmæssigt begrænsede begrebet »skat« i denne sammenhæng og følgelig i nævnte doms præmis 60-62 med urette fastslog, at deres overførsler til den belarusiske stat ikke kunne sidestilles med sådanne skatter, er deres argumentation uvirksom, eftersom den under alle omstændigheder ikke kan rejse tvivl om den konklusion, som Retten nåede frem til i den nævnte doms præmis 64, og som er nævnt i nærværende doms præmis 54, hvorefter der i det foreliggende tilfælde forelå tilstrækkelige elementer til at fastslå, at appellanterne ydede »støtte til Lukasjenkoregimet« som omhandlet i artikel 4, stk. 1, litra b), i afgørelse 2012/642.
58
Det samme gælder appellanternes argumentation vedrørende den appellerede doms præmis 63. I denne præmis fastslog Retten navnlig, at appellanternes forpligtelse i medfør af belarusisk ret til at overføre en del af deres overskud til staten »bekræfter« vurderingen om, at de finansielt støttede Lukasjenkoregimet, eftersom dette regime ved at pålægge denne forpligtelse øgede den kontrol, som det allerede udøvede. Det fremgår af ordet »bekræfte« og mere generelt af en samlet læsning af den appellerede doms præmis 58-64, at betragtningen i den nævnte doms præmis 63 på ingen måde er nødvendig for at nå frem til den konklusion, der er henvist til i den foregående præmis i nærværende dom.
59
Det følger af Domstolens faste praksis, at klagepunkter, der er rettet mod præmisser, som er anført for fuldstændighedens skyld i en dom afsagt af Retten, er uvirksomme, eftersom de ikke kan føre til ophævelse af denne afgørelse (jf. i denne retning dom af 7.11.2002, Hirschfeldt mod Miljøagenturet, C-184/01 P, EU:C:2002:645, præmis 48, og af 6.9.2017, Intel mod Kommissionen, C-413/14 P, EU:C:2017:632, præmis 63 og den deri nævnte retspraksis).
60
På baggrund af ovenstående betragtninger skal det andet anbringende forkastes.
Det tredje anbringende
Parternes argumenter
61
Appellanterne har med det tredje anbringende, der vedrører den appellerede doms præmis 36-38, 47-57 og 74-79, foreholdt Retten, at den anlagde et åbenbart urigtigt skøn ved at undlade at tage stilling til spørgsmålet om, hvorvidt den økonomiske støtte, der blev ydet i form af udbetalinger af udbytte for 2018, 2019 og 2020, som appellanterne har præciseret størrelsen af i deres skriftlige indlæg, var »betydelig« i overensstemmelse med den kvalificering i denne retning, der fremgår af begrundelsen for opførelsen på listerne. Denne fejl optræder både med hensyn til analysen af de omtvistede oprindelige retsakter og af de omtvistede efterfølgende opretholdelsesretsakter.
62
Hverken denne begrundelse eller Rådets første sæt bevisdokumenter indeholder oplysninger, der kan begrunde rigtigheden af denne kvalificering.
63
Subsidiært har appellanterne gjort gældende, at hvis Retten behørigt havde analyseret spørgsmålet om, hvorvidt de er en væsentlig indtægtskilde for Lukasjenkoregimet, hvilket den ikke gjorde, ville den have besvaret dette spørgsmål benægtende.
64
Appellanterne har i denne sammenhæng henvist til dom af 29. april 2015, Bank of Industry and Mine mod Rådet (T-10/13, EU:T:2015:235), og navnlig til denne doms præmis 186, hvori Retten konkluderede, at den pågældende statslige virksomhed havde overført »betydelige« beløb til Irans nationalbank, som udgjorde finansiel støtte til Irans regering.
65
Den sag, der førte til denne dom, vedrørte imidlertid en overførsel på i alt mindst 76 mio. EUR over en referenceperiode på fem år og dermed et beløb, der var markant højere end de beløb, som appellanterne udbetalte til den belarusiske stat i obligatorisk udbytte for 2018, 2019 og 2020. Disse sidstnævnte beløb kan derfor ikke kvalificeres som en væsentlig indtægtskilde, hvilket bekræftes af, at de nævnte beløb udtrykkes i procent af Republikken Belarus’ bruttonationalprodukt (BNP) for de pågældende år, dvs. henholdsvis 0,0069%, 0,0253% og 0,0045% af dette BNP.
66
Denne konklusion gælder ligeledes for så vidt angår udbetalingen i forbindelse med de omtvistede efterfølgende opretholdelsesretsakter. Det fremgår nemlig af Rådets andet sæt bevisdokumenter, at appellanterne i 2022 udbetalte et beløb på 33195000 EUR i obligatorisk udbytte svarende til 0,0471% af Republikken Belarus’ BNP for dette år. Dette beløb er markant lavere end det, som Retten kvalificerede som »betydeligt« i dom af 29. april 2015, Bank of Industry and Mine mod Rådet (T-10/13, EU:T:2015:235).
67
Endelig udgør det obligatoriske udbytte, som appellanterne har udbetalt, uanset om det er knyttet til de omtvistede oprindelige retsakter eller til de omtvistede efterfølgende opretholdelsesretsakter, ikke en indtægtskilde for staten, eftersom det samlede udbytte er lavere end de momsrefusioner, som appellanterne modtog for perioden 2018-2022.
68
Rådet har bestridt appellanternes argumenter.
Domstolens bemærkninger
69
Det skal bemærkes, at når Retten i den appellerede doms præmis 64 konkluderede, at Rådet ikke begik en retlig fejl, da det bl.a. fandt, at appellanterne udgjorde »en væsentlig indtægtskilde for Lukasjenkoregimet«, tager denne konklusion nødvendigvis hensyn til de overførte beløb som specificeret i denne doms præmis 37 og indebærer således, at Retten lagde til grund, at den nævnte indtægtskilde var væsentlig, og således bekræftede Rådets vurdering i denne henseende og de omtvistede oprindelige retsakters gyldighed.
70
Det samme gælder for så vidt angår vurderingen af de omtvistede efterfølgende opretholdelsesretsakter, således som det fremgår af en samlet læsning af den appellerede doms præmis 74 og 76.
71
Det skal således fastslås, at det tredje anbringende udspringer af en urigtig læsning af den appellerede dom.
72
For så vidt som appellanterne subsidiært har rejst tvivl om Rettens vurdering af betydningen af den indtægtskilde, som de udgjorde for Lukasjenkoregimet, med hensyn til de beløb, der blev overført til den belarusiske stat i henhold til dekret nr. 637/2005, skal det fastslås, at der er tale om en bedømmelse af faktiske omstændigheder, som ikke kan undergives Domstolens prøvelse under appelsagen, medmindre disse omstændigheder er gengivet urigtigt (jf. i denne retning dom af 28.4.2022, Yieh United Steel mod Kommissionen, C-79/20 P, EU:C:2022:305, præmis 52 og den deri nævnte retspraksis).
73
Denne subsidiære argumentation skal dermed afvises, idet appellanterne ikke har godtgjort, at Retten har hengivet disse faktiske omstændigheder urigtigt (jf. i denne retning dom af 28.4.2022, Yieh United Steel mod Kommissionen, C-79/20 P, EU:C:2022:305, præmis 53 og den deri nævnte retspraksis).
74
Dette gælder navnlig appellanternes argumenter om, at de beløb, der blev overført i henhold til dekret nr. 637/2005, ikke kan kvalificeres som betydelige, eftersom overførslernes samlede beløb er markant lavere end det beløb, som Retten anså for at være »betydeligt« i præmis 186 i dom af 29. april 2015, Bank of Industry and Mine mod Rådet (T-10/13, EU:T:2015:235), eller at beløbenes individuelle størrelse ikke fremstår som betydelig, hvis den udtrykkes som en procentdel af Republikken Belarus’ BNP.
75
Disse argumenter må under alle omstændigheder forkastes, da de savner grundlag i de faktiske omstændigheder. Dels er det således indlysende, som Rådet i øvrigt med rette har gjort gældende, at den nævnte doms præmis 186 på ingen måde kan forstås som angivelse af en grænse, under hvilken en finansiel støtte ikke kan anses for at være betydelig.
76
Dels er der intet til hinder for, at Rådet – også henset til den vide skønsbeføjelse, der tilkommer denne institution i forbindelse med vedtagelsen af restriktive foranstaltninger i henhold til bl.a. det kriterium om støtte til Lukasjenkoregimet, der er fastsat i artikel 4, stk. 1, litra b), i afgørelse 2012/642 – vurderer betydningen af en sådan støtte på grundlag af de omhandlede overførsler udtrykt i absolutte beløb snarere end som en procentdel af Republikken Belarus’ BNP.
77
Selv om Rådet og Retten de facto har lagt til grund, eller bekræftet, at de beløb, som appellanterne har overført i henhold til dekret nr. 637/2005, er betydelige, er denne grund under alle omstændigheder åbenbart anført for fuldstændighedens skyld, henset til den klare og præcise ordlyd af artikel 4, stk. 1, litra b), i afgørelse 2012/642, som er til hinder for, at der pålægges en yderligere betingelse, der ikke er fastsat i denne bestemmelse, såsom betingelsen om betydningen af støtten til Lukasjenkoregimet. Appellanternes subsidiære argumentation er således ligeledes uvirksom i overensstemmelse med den retspraksis, der bl.a. følger af dom af 7. november 2002, Hirschfeldt mod Miljøagenturet (C-184/01 P, EU:C:2002:645, præmis 48), og af 6. september 2017, Intel mod Kommissionen (C-413/14 P, EU:C:2017:632, præmis 63).
78
Endelig følger det af Domstolens faste praksis, at det argument om tilsidesættelse af proportionalitetsprincippet, som appellanterne har fremført til støtte for deres tredje anbringende, ikke kan antages til realitetsbehandling under appellen, eftersom det er ubestridt, at det ikke blev fremført for Retten (jf. i denne retning dom af 6.10.2021, World Duty Free Group og Spanien mod Kommissionen, C-51/19 P og C-64/19 P, EU:C:2021:793, præmis 54 og 55).
79
På baggrund af ovenstående betragtninger skal det tredje anbringende forkastes.
Det fjerde anbringende
Parternes argumenter
80
Appellanterne har med det fjerde anbringende, hvormed de har anfægtet den appellerede doms præmis 47-52, gjort gældende, at Retten begik en retlig fejl ved fortolkningen af artikel 4, stk. 1, litra b), i afgørelse 2012/642, for så vidt som den fastslog, at det heri fastsatte kriterium om støtte til regimet er opfyldt for alle statsejede virksomheder, eftersom de nødvendigvis yder en betydelig støtte til regimet alene på grund af deres ejerskabsstruktur, hvorved denne instans således anlagde en for vid fortolkning af denne bestemmelse, der fører til en tilsidesættelse af artikel 21 TEU og, som appellanterne har præciseret i duplikken, af proportionalitetsprincippet, retssikkerhedsprincippet og princippet om rimelighed, der er fastsat i EU-retten.
81
Appellanterne har af forskellige elementer, der fremgår af første afsnit i begrundelsen for opførelsen på listerne, og af den omstændighed, at Rådet aldrig har henvist til nogen konkrete betalinger, som de har foretaget til fordel for den belarusiske stat, udledt, at Rettens fortolkning af artikel 4, stk. 1, litra b), i afgørelse 2012/642 bekræfter, at enhver statsejet virksomhed automatisk er en indtægtskilde for denne stat, og at en stor strategisk og vigtig statsejet virksomhed nødvendigvis er en væsentlig indtægtskilde for den nævnte stat.
82
Eftersom virksomheder, der tilhører staten, som enhver tjenestemand nødvendigvis giver staten en fordel i kraft af det bidrag, som de yder i naturalier til den offentlige sektor, følger det heraf, at beviset for støtte til regimet skal gå ud over den blotte konstatering af, at der er tale om en statslig virksomhed. I det foreliggende tilfælde har Rådet imidlertid ikke fremlagt noget bevis for specifikke betalinger eller finansielle bidrag, som appellanterne har foretaget eller leveret til fordel for den belarusiske stat, men har baseret sig på appellanternes størrelse, nettofortjeneste i 2018 og omsætning i 2020.
83
Rettens tilgang medfører, at Rådet tillægges en ubegrænset skønsbeføjelse til at beslutte, hvem der skal pålægges sanktioner, selv om der ikke foreligger konkrete, præcise og samstemmende beviser for støtten til Lukasjenkoregimet.
84
Rådet har bestridt appellanternes argumentation.
Domstolens bemærkninger
85
Det fremgår klart af den appellerede doms præmis 47 og 64, at Retten, i modsætning til hvad appellanterne har gjort gældende, ikke udelukkende støttede sig på den omstændighed, at appellanterne tilhørte den belarusiske stat, for at fastslå, at de støttede Lukasjenkoregimet, men at den med henblik herpå korrekt tog hensyn til andre elementer, såsom den omstændighed, at appellanterne udgjorde en væsentlig indtægtskilde for dette regime.
86
Det fremgår i øvrigt af den appellerede doms præmis 55, at Retten med rette fandt, at det væsentlige element, som vurderingen af støttekriteriet var baseret på, var de finansielle strømme, dvs. appellanternes overførsler af en del af deres overskud til den belarusiske stat, der blev anset for finansiel støtte til Lukasjenkoregimet, og ikke appellanternes tilhørsforhold til staten.
87
Henset til det ovenstående skal det fjerde anbringende samt appellen i sin helhed forkastes.
Sagsomkostninger
88
I henhold til artikel 184, stk. 2, i Domstolens procesreglement træffer Domstolen afgørelse om sagsomkostningerne, såfremt appellen ikke tages til følge. Dette reglements artikel 138, stk. 1, som finder anvendelse i appelsager i medfør af reglementets artikel 184, stk. 1, fastsætter, at det pålægges den tabende part at betale sagsomkostningerne, hvis der er nedlagt påstand herom.
89
Da Rådet har nedlagt påstand om, at appellanterne tilpligtes at betale sagsomkostningerne, og appellanterne har tabt sagen, bør det pålægges appellanterne at bære deres egne omkostninger og at betale de af Rådet afholdte omkostninger.
På grundlag af disse præmisser udtaler og bestemmer Domstolen (Femte Afdeling):
1)
Appellen forkastes.
2)
Grodno Azot AAT og Khimvolokno Plant bærer hver deres egne omkostninger og betaler de omkostninger, der er afholdt af Rådet for Den Europæiske Union.
Underskrifter
(
*1
) – Processprog: engelsk.