61996CC0364_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
1 Det praejudicielle spoergsmaal i denne sag, som er forelagt Domstolen af Bezirksgericht fuer Handelssachen Wien, drejer sig om fortolkningen af artikel 7 i Raadets direktiv 90/314/EOEF af 13. juni 1990 om pakkerejser, herunder pakkeferier og pakketure (1) (herefter »direktivet«).
Naermere bestemt oensker den nationale ret at faa fastslaaet, om koeberen af en pakkerejse - som derfor ogsaa har betalt rejsearrangoeren for ydelserne i forbindelse med opholdet paa feriestedet - i henhold til direktivets artikel 7 har ret til tilbagebetaling af de udgifter til hotel, han (for anden gang) har betalt direkte til hotelejeren. Det drejer sig om tilfaelde, hvor rejsearrangoeren er blevet insolvent, og hvor koeberen af den paagaeldende rejse bliver tvunget til at betale endnu en gang til hotelejeren, som ellers ville have forhindret ham i at forlade hotellet.
Den retlige baggrund og de faktiske omstaendigheder
2 Direktivet er, som det praeciseres i artikel 1, blevet vedtaget med det formaal »at tilnaerme medlemsstaternes love og administrative bestemmelser om pakkerejser, herunder pakkeferier og pakketure, der saelges eller udbydes til salg paa Faellesskabets omraade«. Direktivets artikel 7, som er den bestemmelse, der anmodes om en fortolkning af, bestemmer, at »den rejsearrangoer og/eller formidler, der er part i kontrakten, skal godtgoere, at han stiller tilstraekkelig garanti til i tilfaelde af insolvens eller konkurs at sikre tilbagebetaling af erlagte beloeb og hjemtransport af forbrugeren«. Dernaest bestemmes det i artikel 8, at medlemsstaterne kan vedtage eller opretholde strengere bestemmelser til beskyttelse af forbrugerne paa det omraade, der er omfattet af direktivet.
3 I OEstrig er direktivet i det vaesentlige gennemfoert ved §§ 31 b ff. i lov om forbrugerbeskyttelse. Direktivets artikel 7 er gennemfoert ved en saerlig bekendtgoerelse udstedt af forbundsoekonomiministeren (2), hvis § 3 - som er den bestemmelse, der er relevant i den foreliggende sag - bestemmer, at rejsearrangoeren ved at indgaa en forsikringsaftale med et forsikringsselskab, der er berettiget til at drive virksomhed i OEstrig, skal garantere, at den rejsende faar tilbagebetalt a) allerede erlagte beloeb, hvis de ydelser, der indgaar i rejsen, helt eller delvis ikke erlaegges som foelge af rejsearrangoerens insolvens, samt b) noedvendige udgifter til hjemtransporten, som er afholdt som foelge af rejsearrangoerens insolvens.
4 De faktiske omstaendigheder, der ligger til grund for den foreliggende sag. er foelgende: Kurt og Hedwig Hofbauer holdt ferie i Graekenland fra den 9. til den 16. september og overnattede paa »Club Fodele Beach«. Ligesom 25 andre rejsende havde de koebt en pakkerejse til sig selv og til deres datter hos Karthago-Reisen GesmbH (herefter »Karthago«), hvis insolvens blev kendt den 15. september 1995, dvs. dagen foer deres hjemrejse. Paa grund af Karthago's insolvens forhindrede ejeren af »Club Fodele Beach« de uheldige turister i at forlade hotellet, indtil de havde betalt udgifterne til opholdet. For at kunne tiltraede hjemrejsen med fly, som var inkluderet i prisen for pakkerejsen, betalte aegteparret Hofbauer ligesom de andre rejsende derfor de omhandlede udgifter, som for deres vedkommende androg 157 542 GRD.
Verein fuer Konsumenteninformation (en forbrugerforening - herefter »sagsoegeren«), som aegteparret Hofbauer henvendte sig til, for at den kunne goere deres rettigheder gaeldende, anmodede derfor Karthago's forsikringsselskab, OEsterreichische Kreditversicherungs AG (herefter »sagsoegte«) om tilbagebetaling af hoteludgifterne. Da sagsoegte naegtede at tilbagebetale beloebet, anlagde sagsoegeren sag ved Bezirksgericht fuer Handelssachen.
Det praejudicielle spoergsmaal
5 Da den nationale ret fandt, at § 3 i den nationale bekendtgoerelse om rejsegarantifonden skulle fortolkes i overensstemmelse med direktivet, besluttede den at forelaegge sagen for Domstolen for at faa fastslaaet, hvilke ydelser der er omfattet af »garantien for hjemtransport af forbrugeren«. Spoergsmaalet er naermere udformet saaledes:
»Skal artikel 7 i Raadets direktiv 90/314/EOEF af 13. juni 1990 om pakkerejser, herunder pakkeferier og pakketure fortolkes saaledes, at beloeb, som forbrugeren paa feriestedet betaler til den, der leverer ydelsen (f.eks. hotelejeren), fordi denne, hvis beloebene ikke betales, forhindrer hans hjemrejse, ogsaa er omfattet af den naevnte bestemmelses anvendelsesomraade som 'garanti for hjemtransport af forbrugeren'?«
6 Den forelaeggende ret oensker altsaa oplyst, om udgifter til hotelophold, som koeberen af en pakkerejse har betalt for anden gang, denne gang direkte til hotelejeren, i tilfaelde af rejsearrangoerens insolvens maa anses for udgifter, der er noedvendige for hjemtransporten i henhold til direktivets artikel 7. Det boer understreges, at spoergsmaalet kun vedroerer det tilfaelde, hvor den rejsende bliver forhindret i at forlade hotellet, hvis udgifterne til opholdet ikke betales - og er stillet under denne forudsaetning.
I betragtning af, at direktivets artikel 7 foreskriver, at der i tilfaelde af rejsearrangoerens insolvens eller konkurs skal stilles garanti for »tilbagebetaling af erlagte beloeb og hjemtransport af forbrugeren«, skal det endvidere praeciseres, at den nationale ret tilsyneladende gaar ud fra, at de udgifter, forbrugeren har betalt direkte til hotelejeren, ikke kan anses for »erlagte beloeb«, dvs. beloeb, som allerede er betalt til rejsearrangoeren for den samme ydelse. Hvad det angaar, skal jeg for oejeblikket blot understrege, at det ikke desto mindre er noedvendigt at fortolke artikel 7 i sin helhed for korrekt at kunne fastslaa omfanget af den beskyttelse, direktivet har villet sikre forbrugeren i tilfaelde af rejsearrangoerens insolvens eller konkurs.
7 Jeg skal foerst minde om, at Domstolen allerede har haft lejlighed til at understrege, at »det maal, der tilsigtes med direktivets artikel 7, indebaerer, at der tillaegges deltageren i en pakkerejse ret til garanti for tilbagebetaling af erlagte beloeb og hjemtransport i tilfaelde af rejsearrangoerens insolvens eller konkurs« (3). Jeg skal tilfoeje, at det i betragtningerne til direktivet flere gange er understreget, at formaalet er at beskytte forbrugerne (4), og at jeg kort sagt ikke mener, at der for alvor kan vaere tvivl om, at formaalet med artikel 7 netop er at beskytte forbrugernes formueinteresser mod risikoen for, at den rejsearrangoer, hos hvem de har koebt pakkerejsen, bliver insolvent eller gaar konkurs.
Med andre ord har direktivets artikel 7 til formaal at undgaa, at forbrugeren kommer til at baere risikoen for rejsearrangoerens og/eller formidlerens insolvens eller konkurs. Det er ligeledes aabenbart, at bestemmelsen - idet den foreskriver, at garantien baade skal daekke tilbagebetaling af erlagte beloeb (naturligvis kun, for saa vidt som koeberen af pakkerejsen ikke har modtaget ydelserne i forbindelse hermed) og de noedvendige udgifter til hjemtransporten - skal sikre forbrugeren en altomfattende og fuldstaendig beskyttelse (5).
8 Dette maa noedvendigvis vaere den forudsaetning, man skal gaa ud fra, naar det skal fastslaas, om den beskyttelse, direktivet sikrer, ogsaa omfatter tilbagebetaling af udgifter til hotel, som forbrugeren har betalt direkte til hotelejeren med netop det formaal at kunne forlade feriestedet og altsaa som betingelse for at kunne rejse hjem.
Naar problemstillingen ses paa denne maade, mener jeg ikke, at der kan vaere tvivl om, at udgifter, som forbrugeren har afholdt i et tilfaelde som det, der behandles her, og som staar i forbindelse med hotellets ydelser, skal anses for at vaere noedvendige udgifter til hjemtransporten og - mere generelt - under alle omstaendigheder skal anses for at vaere omfattet af forsikringsdaekningen i henhold til direktivet. Den beskyttelse, dette skal sikre forbrugeren, ville nemlig blive bragt i fare, hvis det tilfaelde, hvor forbrugeren af hotelejeren tvinges til at betale udgifterne til en ydelse, som skulle have vaeret betalt af rejsearrangoeren, og som netop paa grund af dennes insolvens ikke er blevet betalt, blev anset for at ligge uden for direktivets anvendelsesomraade.
9 Under sagen er det ikke desto mindre - navnlig af sagsoegte - blevet gjort gaeldende, at udtrykket »hjemtransport af forbrugeren« i direktivets artikel 7, blot henviser til de transportudgifter, som er noedvendige for at sikre hjemtransporten, men ikke udgifter til andre ydelser. Efter sagsoegtes opfattelse er det - da der ikke er noget som helst kontraktforhold mellem hotelejeren og den rejsende - i hvert fald helt klart, at sidstnaevnte paa ingen maade er forpligtet til at betale udgifterne til opholdet direkte til hotelejeren, heller ikke i tilfaelde af rejsearrangoerens insolvens. Heraf foelger, at naar den rejsende betaler saadanne udgifter, kan han ikke goere noget som helst krav gaeldende mod forsikringsselskabet; dette er nemlig i henhold til direktivet kun forpligtet til at tilbagebetale de beloeb, der er betalt til rejsearrangoeren - naturligvis kun i det omfang, forbrugeren ikke har modtaget de ydelser, de vedroerer - og kun de transportudgifter (til fly, tog eller skib samt taxa), som er noedvendige til hjemtransporten. Forbrugeren maa kort sagt i det foreliggende tilfaelde ligefrem anses for at have udvist forsoemmelighed ved at betale de ydelser, der er praesteret af hotelejeren, selv om han ikke havde pligt til det, og derfor er hans eneste mulighed for at faa de beloeb, han har betalt til hotelejeren, tilbage at anlaegge sag mod denne paa feriestedet.
10 I denne forbindelse skal jeg foerst og fremmest bemaerke, at begrebet »hjemtransport af forbrugeren« ikke kan fortolkes saa snaevert, at det altid og under alle omstaendigheder kun omfatter transportudgifter, men at det derimod mere generelt maa omfatte alle de udgifter, der er noedvendige for at sikre hjemtransporten af forbrugeren, og dermed i givet fald ogsaa udgifterne til hotelopholdet, i det mindste for saa vidt som betalingen heraf er en betingelse for at kunne forlade hotellet og rejse hjem. I betragtning af formaalet med direktivet mener jeg heller ikke, at det kan forrykke problemstillingen, at den rejsende har betalt et beloeb, som han ikke var forpligtet til at betale. Jeg mener navnlig ikke, at det med rimelighed kan goeres gaeldende, at koeberen af en pakkerejse, som betaler for hotelopholdet, fordi han bliver tvunget til det af hotelejeren, kan beskyldes for at have udvist en saadan forsoemmelighed, at han boer miste den altomfattende og fuldstaendige beskyttelse, som direktivet sikrer ham.
Som Domstolen har anfoert i ovennaevnte dom i sagen Dillenkofer m.fl., er »medlemsstaterne hverken efter direktivet eller dettes specifikke bestemmelser forpligtet til at traeffe saerlige foranstaltninger i henhold til artikel 7 for at forebygge egen forsoemmelighed hos deltagere i pakkerejser« (6), idet de dog efter direktivets artikel 8 kan vedtage strengere bestemmelser til beskyttelse af forbrugerne. Det maa imidlertid ikke glemmes, at Domstolen i samme dom ogsaa har fremhaevet, at »den nationale ret altid ved afgoerelsen af, hvilket tab der skal erstattes, [kan] undersoege, om den skadelidte paa passende maade har soegt at undgaa skaden eller begraense dens omfang« (7).
11 Der er efter min mening ingen tvivl om, at de noedvendige udgifter til hjemtransporten ville vaere blevet ikke saa lidt hoejere, hvis de paagaeldende ikke var taget hjem med flyet, som var inkluderet i pakkerejsen - paa grund af udgifterne til en anden (ny og dyrere) billet til et linjefly, samt paa grund af eventuelle yderligere overnatninger paa feriestedet - og at forsikringsselskabets udgifter derfor ville vaere blevet stoerre.
Alt i alt mener jeg, at de beloeb, som koeberne af en pakkerejse har betalt direkte til hotelejeren for ydelser, som denne har leveret, maa anses for noedvendige til hjemtransporten. Det gaelder i det mindste i det tilfaelde, som er beskrevet i den forelaeggende rets spoergsmaal, hvor hotelejeren paa grund af rejsearrangoerens insolvens forhindrer forbrugerne i at forlade hotellet, medmindre de betaler for de paagaeldende ydelser (8). De beloeb, forbrugerne har betalt under disse omstaendigheder, skal derfor tilbagebetales dem via forsikringen, saaledes som det kraeves i direktivets artikel 7.
12 Efter min mening taler det ikke mod denne loesning, at tredjemand, som ikke er part i kontrakten, navnlig hotelejerne - som det er blevet anfoert under retsforhandlingerne - paa denne maade kan blive tilskyndet til at optraede mindre »venligt« over for deres egne gaester med henblik paa i tilfaelde af rejsearrangoerens insolvens at opnaa betaling af beloeb, som rejsearrangoeren ikke har betalt. Jeg mener heller ikke, at der kan tillaegges den opfattelse saerlig betydning, som baade sagsoegte og den franske regering har givet udtryk for, og hvorefter det i saa fald netop er forbrugeren, der straffes, fordi den risiko, forsikringen skal daekke, foroeges, og pakkerejsen derfor bliver dyrere.
Med hensyn til det foerste aspekt skal jeg blot bemaerke, at muligheden eller rettere risikoen for, at der opstaar mange flere situationer, hvor de rejsende holdes som gidsler af hotelejere, som ikke vil gaa glip af betalingen for de ydelser, de har leveret, givetvis ikke kan forrykke problemstillingen og navnlig ikke kan bevirke, at den type beskyttelse, direktivet har villet give forbrugerne, aendres. I oevrigt er jeg overbevist om, at det store flertal af hotelejere ikke kunne finde paa at opfoere sig paa den maade.
Med hensyn til det andet aspekt skal jeg foerst og fremmest bemaerke, at det - da pakkerejser altid omfatter netop hotel- og transportydelser - virkelig er vanskeligt at forestille sig, paa hvilken maade og hvorfor forsikringsselskabets udgifter skulle stige, hvis det skulle tilbagebetale hoteludgifterne i et tilfaelde som det foreliggende. Man kan f.eks. forestille sig, at de uheldige rejsende - i det tilfaelde, hvor rejsearrangoeren er erklaeret insolvent, og hotelejeren allerede er bekendt hermed paa det tidspunkt, hvor de ankommer - ikke engang vil faa lov til at komme ind paa hotellet. Det er ubestridt og ubestrideligt, at forsikringen i denne situation ville skulle sikre saavel hjemtransporten af forbrugeren som tilbagebetalingen af de erlagte beloeb. Heraf fremgaar klart, at tilbagebetaling af hoteludgifterne i det her omhandlede tilfaelde slet ikke indebaerer, at forsikringen skal daekke en yderligere risiko, hvilket sagsoegte i oevrigt bekraeftede under retsmoedet som svar paa et spoergsmaal herom.
13 Endelig er det naeppe umagen vaerd at understrege, at den loesning, jeg har foreslaaet, bestemt ikke indebaerer, at det betalte beloeb ligefrem godtgoeres forbrugeren to gange. Selv om det umiddelbart kan forekomme overfloedigt, er det noedvendigt at praecisere dette, fordi den franske regering - som har udelukket, at de udgifter, som forbrugeren havde betalt direkte til hotelejeren, kunne anses for udgifter, der er noedvendige for hjemtransporten - som det fremgik under retsmoedet, er af den opfattelse, at den beskyttelse, direktivet giver forbrugeren, ikke ville blive bragt i fare, heller ikke i et tilfaelde som det foreliggende, fordi forbrugeren under alle omstaendigheder ville faa tilbagebetalt de beloeb, han i forvejen har betalt til rejsearrangoeren til daekning af hoteludgifterne.
Som allerede anfoert (9) er forbrugeren i det foreliggende tilfaelde blevet tvunget til at betale hotelejeren udgifterne til en ydelse, som rejsearrangoeren skulle have betalt, og som ikke er blevet betalt netop paa grund af rejsearrangoerens insolvens, hvoraf det kan udledes, at den forbruger, som har betalt saadanne beloeb, i det mindste har ret til at faa tilbagebetalt de beloeb, han har betalt rejsearrangoeren for ydelsen. Ikke desto mindre er der ikke sket tilbagebetaling, og der er heller ikke i sagens akter holdepunkter for at antage, at tilbagebetaling er sket; derfor bygger den franske regerings opfattelse, som det klart fremgik under retsmoedet, paa en abstrakt forudsaetning, som ikke holder stik i den foreliggende sag (10). Dette bekraeftes i oevrigt af de indlaeg, der er indgivet i sagen af sagsoegeren, som - for det tilfaelde, at Domstolen skulle fastslaa, at aegteparret Hofbauer's betaling af hoteludgifterne (for anden gang) ikke skulle anses for noedvendig med henblik paa hjemtransporten - har soegt at godtgoere, at disse beloeb kunne tilbagebetales som erlagte beloeb.
14 Man kunne givetvis ogsaa gaa den vej at antage, at der er tale om tilbagebetaling af erlagte beloeb. Det afgoerende er efter formaalet med direktivets artikel 7, at der gives forbrugerens formueinteresser en altomfattende og fuldstaendig beskyttelse mod risikoen for rejsearrangoerens og/eller formidlerens insolvens eller konkurs. Forbrugeren skal altsaa ikke betale for den samme ydelse to gange, medmindre det er aabenbart, at han har udvist forsoemmelighed, hvilket imidlertid ikke er tilfaeldet i den foreliggende sag.
I denne sammenhaeng skal jeg endelig bemaerke, at der i denne sag ikke er grund til at fjerne sig fra problemstillingen i det praejudicielle spoergsmaal. Efter min mening maa det vaere rigtigt at fastslaa, at de beloeb, forbrugeren paa feriestedet har betalt til hotelejeren for at kunne forlade hotellet paa grund af rejsearrangoerens insolvens, skal anses for udgifter, der er noedvendige for at sikre hjemtransporten af forbrugeren, og i hvert fald skal anses for udgifter, der skal tilbagebetales i henhold til direktivet.
Forslag til afgoerelse
15 Efter det saaledes anfoerte skal jeg derfor foreslaa Domstolen foelgende besvarelse af det spoergsmaal, der er forelagt af Bezirksgericht fuer Handelssachen Wien:
»Artikel 7 i Raadets direktiv 90/314/EOEF af 13. juni 1990 om pakkerejser, herunder pakkeferier og pakketure skal fortolkes saaledes, at beloeb, som forbrugeren paa feriestedet betaler til hotelejeren i tilfaelde, hvor denne forhindrer ham i at forlade hotellet, hvis beloebene ikke betales, ogsaa er omfattet af bestemmelsens anvendelsesomraade, isaer som udgifter til hjemtransport.«
(1) - EFT L 158, s. 59.
(2) - Reisebuero-Sicherungsverordnung (rejsegarantibekendtgoerelsen - herefter »RSV«), BGBl. nr. 881 af 15.11.1994, s. 6501.
(3) - Dom af 8.10.1996, forenede sager C-178/94, C-179/94, C-188/94, C-189/94 og C-190/94, Dillenkofer m.fl., Sml. I, s. 4845, praemis 42.
(4) - Jf. navnlig 8.-11. betragtning, hvori det f.eks. fremhaeves, at »reglerne om forbrugerbeskyttelse er forskellige fra en medlemsstat til en anden, og dette afholder forbrugerne i en medlemsstat fra at koebe pakkerejser i en anden medlemsstat«, og at »forbrugeren boer vaere omfattet af den i dette direktiv omhandlede beskyttelse«, samt de sidste to betragtninger til direktivet, som specielt vedroerer beskyttelsen af forbrugeren i tilfaelde af rejsearrangoerens insolvens eller konkurs.
(5) - Ogsaa i denne forbindelse er dommen i Dillenkofer-sagen (som er omtalt i fodnote 3) illustrativ, for saa vidt som det heri anfoeres, at »den beskyttelse, artikel 7 sikrer forbrugerne, ville nemlig kunne blive bragt i fare, hvis forbrugerne var tvunget til at goere vaerdibaerende dokumenter gaeldende over for tredjemaend, som ikke har pligt til at respektere dem under alle omstaendigheder, og som i oevrigt ogsaa selv er udsat for risikoen for at gaa konkurs« (praemis 64).
(6) - Jf. den i fodnote 3 naevnte dom, praemis 71.
(7) - A.st., praemis 72.
(8) - I det foreliggende tilfaelde blev aegteparret Hofbauer - efter hvad sagsoegeren har anfoert - ligefrem med magt forhindret i at forlade hotellet. Der er tale om en faktisk omstaendighed, som det tilkommer den nationale ret at tage stilling til, men jeg mener ikke, at »forhindringen« noedvendigvis skal bestaa i magtudoevelse, idet det efter min mening er tilstraekkeligt, at der udvises en mindre grad af fjendtlighed, som ikke desto mindre kan vaere et pres, som forbrugeren paa dette tidspunkt ikke kan modstaa, f.eks. at den taxa, der skal bringe ham til lufthavnen, afbestilles eller sendes tilbage, eller at hans bagage tilbageholdes. Med hensyn til den foreliggende sag er det under alle omstaendigheder tilstraekkeligt endnu en gang at erindre om, at det spoergsmaal, den forelaeggende ret har stillet Domstolen, bygger paa den udtrykkelige forudsaetning, at hotelejeren med alle midler ville have forhindret de uheldige turister i at forlade hotellet, hvis de ikke havde betalt.
(9) - Jf. ovenfor, punkt 8.
(10) - Det er naeppe noedvendigt her at foeje til, at der ikke ville have vaeret nogen sag ved den forelaeggende ret og ved Domstolen, hvis den rejsende havde faaet tilbagebetalt de beloeb, der var betalt til rejsearrangoeren for hotellets ydelser.