ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA11. července 1974 (*)Ve věci 8/74_jejímž
předmětem je žádost předložená Soudnímu dvoru na základě článku 177
Smlouvy o EHS tribunal de première instance v Bruselu
směřující k získání v trestním řízení probíhajícím před tímto
soudem meziProcureur du RoiaBenoîtem a Gustavem Dassonvillea v občanském sporu meziSa Ets Fourcroy_Sa Breuval et CieaBenoîtem a Gustavem Dassonville_rozhodnutí o předběžné otázce týkající se výkladu článků 30 až 33, 36 a 85 Smlouvy o EHS_SOUDNÍ DVŮR_ve
složení R. Lecourt, předseda, A. M. Donner, M. Sørensen, předsedové
senátů, R. Monaco, J. Mertens de Wilmars, P. Pescatore,
H. Kutscher, C. Ó Dálaigh a A. J. Mackenzie
Stuart (zpravodaj), soudci_generální advokát: A. Trabucci_vedoucí soudní kanceláře: A. Van Houtte_vydává tentoRozsudek1        Rozsudkem
ze dne 11. ledna 1974, doručeným kanceláři Soudního dvora dne
8. února 1974, položil tribunal de première instance v Bruselu
v souladu s článkem 177 Smlouvy o EHS dvě otázky
týkající se výkladu článků 30, 31, 32, 33, 36 a 85 Smlouvy
o EHS vztahující se k požadavku úředního dokladu vystaveného
vládou státu vývozu pro výrobky s označením původu.2        První
otázkou se táže, zda vnitrostátní právní předpis zakazující dovoz zboží
s označením původu, pokud toto zboží není vybaveno úředním
dokladem vystaveným státem vývozu a potvrzujícím právo
na toto
označení, představuje opatření s účinkem rovnocenným množstevnímu
omezení ve smyslu článku 30 Smlouvy.3        Tato
otázka vyvstala v rámci trestního řízení vedeného v Belgii
proti obchodníkům, kteří řádně nakoupili zásilku skotské whisky ve
volném oběhu ve Francii a dovezli ji do Belgie, aniž by měli
osvědčení o původu od britských celních orgánů, a porušili tak
vnitrostátní předpisy.4        Ze
spisu a z jednání vyplývá, že obchodník, který chce dovážet
do Belgie skotskou whisky, která je již ve volném oběhu ve Francii, si
může takové osvědčení opatřit jen za cenu značných obtíží, na rozdíl od
dovozce, který dováží přímo ze státu výroby.5        Veškerou
obchodní právní úpravu členských států, která by mohla ať přímo, nebo
nepřímo, skutečně, nebo potenciálně narušit obchod uvnitř Společenství,
je třeba považovat za opatření s účinkem rovnocenným množstevním
omezením.6        Dokud
ještě chybí úprava Společenství, která spotřebitelům zaručuje pravost
označení původu výrobku, může členský stát přijmout opatření, jimiž by
vyloučil nekalé způsoby jednání v této oblasti, pouze pod
podmínkou, že tato opatření budou rozumná a že požadované důkazy
nebudou ve svém výsledku na překážku obchodu mezi členskými státy,
a budou proto dostupné pro všechny jejich státní příslušníky.7        Aniž
by vůbec bylo třeba zkoumat, zda se na tato opatření vztahuje, či
nevztahuje článek 36, nesmí v žádném případě na základě zásady
vyjádřené ve druhé větě tohoto článku tato opatření představovat
prostředek svévolné diskriminace nebo zastřené omezování obchodu mezi
členskými státy.8        To
může být případ formalit vyžadovaných členským státem na prokázání
původu výrobku, kde pouze přímí dovozci mohou tento požadavek splnit,
aniž by narazili na vážné potíže.9        Požadavek
členského státu na osvědčení o pravosti, který je hůře dostupný
pro dovozce původního výrobku, který byl řádně uveden do volného oběhu
v jiném členském státě, než pro dovozce stejného výrobku přímo ze
země původu, tudíž představuje opatření s účinkem rovnocenným
množstevnímu omezení, neslučitelné se Smlouvou.10      Druhou
otázkou se táže, zda dohoda, jejímž výsledkem ve spojení
s vnitrostátním předpisem o osvědčení o původu je omezení
hospodářské soutěže a ovlivnění obchodu mezi členskými státy, je
neplatná, pokud se omezuje na to, že umožňuje použití tohoto předpisu
výhradními dovozci za účelem zamezení paralelních dovozů, nebo to
nezakazuje.11      Na
výhradní dohodu se vztahuje zákaz podle článku 85, pokud představuje
překážku ať právní, nebo faktickou pro to, aby dotčené výrobky byly
dováženy z jiných členských států do chráněné oblasti jinými
osobami, než je výhradní dovozce.12      Konkrétněji
může výhradní dohoda ovlivnit obchod mezi členskými státy a může
ve svém výsledku narušit hospodářskou soutěž, jakmile koncesionář může
zabránit paralelním dovozům z jiných členských států na území, na
které se vztahuje koncese, díky dohodě ve spojení s účinky
vnitrostátních právních předpisů, které požadují výlučně jeden určitý
způsob důkazu o pravosti. 13      Za
účelem rozhodnutí, zda tomu tak je, je třeba vzít v úvahu nejen
práva a povinnosti vyplývající z ustanovení dohody, ale také
ekonomický a právní kontext, v němž se dohoda nachází,
především případnou existenci podobných dohod uzavřených mezi stejným
výrobcem a koncesionáři usazenými v jiných členských státech. 14      V
tomto ohledu zachování značně vyšších cen v jednom členském státě,
než jaké jsou běžné v jiných členských státech, může vést ke
zkoumání, zda výhradní dohoda není používána k tomu, aby se
dovozcům zabránilo v opatření si důkazů o pravosti příslušného
výrobku, požadovaných vnitrostátní právní úpravou druhu, jaký je uveden
v otázce. 15      Ovšem
skutečnost, že se určitá dohoda omezuje na to, že umožňuje použití
takové vnitrostátní právní úpravy, nebo to nezakazuje, sama o sobě
nestačí k tomu, aby byla dohoda prohlášena za neplatnou. K nákladům řízení16      Výdaje
vzniklé vládám Belgie a Spojeného království, jakož i Komisi
Evropských společenství, které předložily Soudními dvoru vyjádření, se
nenahrazují.17      Vzhledem
k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení,
povahu incidenčního řízení ve sporu probíhajícím před tribunal de
première instance v Bruselu, je k rozhodnutí o nákladech
řízení příslušný uvedený soud.Z těchto důvodůSOUDNÍ DVŮRo
otázkách, které mu byly předloženy rozsudkem tribunal de première
instance v Bruselu ze dne 11. ledna 1974, rozhodl takto:1)      Požadavek
členského státu na osvědčení o pravosti, které je hůře dostupné
pro dovozce pravého výrobku, který byl řádně uveden do volného oběhu
v jiném členském státě, než pro dovozce stejného výrobku přímo ze
země původu, představuje opatření s účinkem rovnocenným
množstevnímu omezení, neslučitelné se Smlouvou.2)      Skutečnost,
že se určitá dohoda omezuje na to, že umožňuje použití takové
vnitrostátní právní úpravy, nebo to nezakazuje, sama o sobě nestačí
k tomu, aby byla dohoda prohlášena za neplatnou.LecourtDonnerSørensenMonacoMertens de WilmarsPescatoreKutscherÓ DálaighMackenzie StuartTakto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 11. července 1974.Vedoucí soudní kanceláře       PředsedaA. Van Houtte       R. Lecourt* Jednací jazyk: francouzština.