62003TO0108_CS
Účastníci řízení
Odůvodnění rozsudku
Výrok
Účastníci řízení
Ve věci T‑108/03,
Elisabeth von Pezold,
s bydlištěm v Pöls (Rakousko), zastoupená R. von Pezold, advokátem,
žalobkyně,
proti
Komisi Evropských společenství,
zastoupené G. Braunem, jako zmocněncem, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,
žalované,
jejímž předmětem je návrh na částečné zrušení rozhodnutí Komise ze dne 14. července 2000, kterým se schvaluje programový dokument rozvoje venkova v Rakouské republice pro období 2000 až 2006,
SOUD PRVNÍHO STUPNĚ EVROPSKÝCH SPOLEČENSTVÍ (třetí senát),
ve složení M. Jaeger, předseda, V. Tiili a O. Czúcz, soudci,
vedoucí soudní kanceláře:  H. Jung,
vydává toto
Usnesení
Odůvodnění rozsudku
Právní rámec
1. Dne 17. května 1999 Rada přijala nařízení (ES) č. 1257/1999 o podpoře pro rozvoj venkova z Evropského zemědělského orientačního a záručního fondu (EZOZF) a o změně a zrušení některých nařízení (Úř. věst. L 160, s. 80; Zvl. vyd. 03/25, s. 391).
2. Kapitola VIII hlavy II uvedeného nařízení upřesňuje jednotlivá opatření v odvětví lesnictví na podporu venkova, jakož i podmínky jejich provádění.
3. Článek 29 odst. 1 nařízení č. 1257/1999 stanoví:
„Podpora lesnictví přispívá k zachování a rozvoji ekonomických, ekologických a sociálních funkcí lesa ve venkovských oblastech.“
4. Článek 30 odst. 1 druhá odrážka téhož nařízení stanoví zejména, že „podpora lesnictví se týká […] investice do lesů s cílem znatelného zlepšení jejich hospodářské, ekologické nebo společenské hodnoty“.
5. Na základě čl. 37 odst. 1 uvedeného nařízení:
„Podpora pro rozvoj venkova se poskytne pouze na opatření, která jsou v souladu s právem Společenství.“
6. Článek 37 odst. 4 nařízení č. 1257/1999 stanoví:
„Členské státy mohou stanovit dodatečné nebo přísnější podmínky pro poskytování podpory Společenství pro rozvoj venkova za předpokladu, že tyto podmínky budou v souladu s cíli a požadavky stanovenými v tomto nařízení.“
7. Podle článku 39 odst. 2 uvedeného nařízení:
„Plány rozvoje venkova předložené členskými státy musí zahrnovat zhodnocení slučitelnosti a souladu plánovaných podpůrných opatření a údaje o opatřeních přijatých za účelem zajištění slučitelnosti a souladu.“
8. Mimoto podle čl. 41 odst. 1 nařízení č. 1257/1999:
„Plány rozvoje venkova musí být vypracovány na zeměpisné úrovni považované za nejvhodnější. Musí být připraveny příslušnými orgány určenými členským státem, který je po konzultaci s příslušnými orgány a organizacemi na vhodné územní úrovni předloží Komisi.“
9. Konečně na základě čl. 44 odst. 2 uvedeného nařízení:
„Komise posoudí, zda jsou navrhované plány v souladu s tímto nařízením. Do šesti měsíců po předložení plánů a na jejich základě schválí Komise programové dokumenty rozvoje venkova postupem podle čl. 50 odst. 2 nařízení Rady (ES) č. 1260/1999 [ze dne 21. června 1999 o obecných ustanoveních o strukturálních fondech (Úř. věst. L 161, s. 1; Zvl. vyd. 14/01, s. 31)].“
Skutkový základ sporu
10. V souladu s ustanoveními nařízení č. 1257/1999 příslušné rakouské orgány předložily Komisi dne 1. září 1999 Österreichische Programm für die Entwicklung des ländlichen Raumes (rakouský program rozvoje venkova, dále jen „program rozvoje venkova“) zahrnující zejména popis opatření za účelem provedení plánu a celkový plán financování udávající vnitrostátní podpory a podpory Společenství stanovené pro každou položku plánu a každé opatření v předpokládaných položkách. Po jednáních s Komisí byla vypracována konečná verze plánu, která byla Komisi navržena dne 23. června 2000.
11. Plán zejména ve čtvrté odrážce bodu 9.10.2.1.3 stanovil finanční podporu z titulu „jednotných opatření pro vysazování, zachování a udržování kultur“ poskytovanou na základě bodu 9.10.2.1.5 pro plochu o rozloze nejvýše 20 hektarů za rok a v rámci jednoho opatření.
12. Dne 14. července 2000 přijala Komise na základě plánu rozvoje venkova rozhodnutí K (2000) 1973 konečné, nezveřejněné, kterým se schvaluje programový dokument rozvoje venkova v Rakouské republice pro období 2000 až 2006 (dále jen „napadené rozhodnutí“), který jí Rakouská republika předložila v souladu s čl. 44 odst. 2 nařízení č. 1257/1999.
13. Na základě plánu rozvoje venkova rakouské orgány přijaly několik zvláštních směrnic, mezi nimi Sonderrichtlinie für die Umsetzung der „Sonstigen Maßnahmen“ des Österreichischen Programms für die Entwicklung des ländlichen Raums (zvláštní směrnice pro provedení „dalších opatření“ rakouského programu rozvoje venkova, dále jen „zvláštní směrnice“), která vstoupila v platnost dne 27. července 2000. V bodě 6.2.1.4.1 zvláštní směrnice bylo po vzoru bodu 9.10.2.1.5 plánu rozvoje venkova uvedeno, že finanční podporu z titulu „jednotných opatření pro vysazování, zachování a udržování kultur“ lze poskytnout pouze pro plochu nejvýše 20 hektarů za rok a v rámci jednoho opatření (dále jen „sporné ustanovení“).
14. Dne 27. dubna a 31. srpna 2000 žalobkyně, majitelka lesnického hospodářství o zalesněné ploše přibližně 3 500 hektarů, předložila na základě zvláštní směrnice zemědělské komoře spolkové země Štýrsko dvě žádosti o poskytnutí podpory pro financování prací za účelem vyčištění dvou ploch o rozloze 20 hektarů a 5 hektarů.
15. Dvěma dopisy ze dne 18. října 2000 oznámila společnost Agrarmarkt Austria Marketing GmbH (dále jen „společnost Agrarmarkt“) jednající jménem a na účet spolkového ministerstva zemědělství a lesů, žalobkyni, že po ověření podmínek pro poskytnutí přijalo ředitelství lesů zemědělské komory spolkové země Štýrsko uvedené žádosti o podporu ve výši 79 999,91 rakouských šilinků (ATS) (5 813,82 EUR) a 19 999,91 ATS (1 453,40 EUR).
16. Dopisem ze dne 18. ledna 2001 společnost Agrarmarkt žalobkyni oznámila, že po ní ředitelství lesů zemědělské komory spolkové země Štýrsko požaduje vrácení částky ve výši 1 453,45 EUR odpovídající druhé finanční podpoře z toho důvodu, že podpora byla žalobkyni poskytnuta neoprávněně, neboť bylo překročeno omezení stanovené sporným ustanovením. Společnost Agrarmarkt kromě toho upřesnila, že z platby na projekt lesní cesty uskutečněné dne 20. prosince 2000 ve prospěch žalobkyně byla již odečtena částka ve výši 425,12 EUR a vyzvala žalobkyni k vrácení zbývající částky ve výši 1 028,33 EUR.
17. Dne 19. listopadu 2001 žalobkyně podala žalobu před Bezirksgericht Wien Innere Stadt (okresní soud města Vídně) proti rozhodnutí rakouských orgánů, kterým jí bylo nařízeno vrátit druhou finanční podporu. Na podporu této žaloby žalobkyně zejména tvrdila, že sporné ustanovení je v rozporu s nařízením č. 1257/1999 a s právními předpisy Společenství v oblasti hospodářské soutěže. V průběhu řízení rakouské orgány uplatnily, že sporné ustanovení tvoří nedílnou součást plánu rozvoje venkova, že bylo projednáno a podrobně prozkoumáno a že je třeba jej považovat za schválené napadeným rozhodnutím.
18. Za daných okolností žalobkyně podala návrhem došlým kanceláři Soudu dne 24. března 2003 projednávanou žalobu.
Návrhy účastníků řízení
19. Žalobkyně navrhuje, aby Soud:
– zrušil napadené rozhodnutí v rozsahu, v němž schvaluje sporné ustanovení;
– podpůrně určil, že uvedené rozhodnutí nelze považovat za rozhodnutí schvalující sporné ustanovení;
– uložil Komisi náhradu nákladů.
20.  Komise navrhuje, aby Soud:
– odmítl žalobu jako nepřípustnou;
– podpůrně, zamítl žalobu jako neopodstatněnou;
– uložil žalobkyni náhradu nákladů řízení.
Právní otázky
21. Podle článku 113 jednacího řádu Soudu může Soud, rozhoduje za podmínek stanovených v čl. 114 odst. 3 a 4 téhož řádu, kdykoliv bez návrhu zkoumat nepřípustnost z důvodu nedostatku podmínek řízení.
22. V projednávaném případě má Soud věc na základě přezkumu spisu za dostatečně objasněnou, a proto rozhodl, že není namístě zahájit ústní část řízení.
Argumenty účastníků řízení
23. Aniž by formálně vznesla námitku nepřípustnosti, zpochybňuje Komise v žalobní odpovědi a v duplice přípustnost návrhu na zrušení z toho důvodu, že žalobkyně není bezprostředně a osobně dotčena napadeným rozhodnutím ve smyslu čl. 230 čtvrtého pododstavce ES.
24. Zaprvé, pokud jde o první z těchto podmínek, Komise připomíná, že v případě rozhodnutí určeného členskému státu vyplývá z judikatury Soudního dvora, že bezprostřední dotčenost vyžaduje, aby dané opatření Společenství způsobovalo přímé účinky na právní postavení jednotlivce a neponechávalo adresátům daného opatření pověřeným jeho provedením žádnou posuzovací pravomoc, neboť má čistě automatickou povahu a vychází pouze z předpisu Společenství bez použití jiných zprostředkujících pravidel. Dodává, že je tomu tak stejně, pokud je možnost adresátů nevyhovět aktu Společenství čistě teoretická, přičemž jejich vůle vyvodit odpovídající právní důsledky nenechává žádné pochybnosti (rozsudky Soudního dvora ze dne 5. května 1998, Dreyfus v. Komise, C‑386/96 P, Recueil, s. I‑2309, body 43 a 44, a Glencore Grain v. Komise, C‑404/96 P, Recueil, s. I‑2435, body 43 a 44).
25. Z napadeného rozhodnutí vyplývá, že je adresováno Rakouské republice a že žalobkyni není možno považovat za jeho adresáta. Komise je přitom toho názoru, že výše uvedené podmínky nejsou v projednávaném případě splněny. Zdůrazňuje, že napadené rozhodnutí pouze konstatuje legalitu obsahu programu, který jí byl předložen, ve vztahu k nařízení č. 1257/1999. Dané zjištění nemá žádný přímý účinek ve vztahu k pozdějšímu žadateli o podporu jednak s ohledem na prostor pro volnou úvahu, kterým členský stát disponuje při provádění programu, a jednak s ohledem na to, že Komise s uvedeným žadatelem neudržuje žádné právní vztahy. Pokud totiž Komise připouští, že sporné ustanovení bylo obsaženo v bodu 9.10.2.1.5 plánu rozvoje venkova schváleného Komisí, zdůrazňuje, že předtím, než uvedené schválení začalo být ve vztahu k žalobkyni účinné, byla přijata dvě vnitrostátní opatření, totiž zvláštní směrnice a rozhodnutí o poskytnutí podpory přijaté společností Agrarmarkt.
26. Rovněž zdůrazňuje, že Soudní dvůr byl toho názoru, že schválení vnitrostátního programu podpor Komisí žádným způsobem nepřiznává danému programu povahu právního aktu Společenství. Za daných podmínek, v případě neslučitelnosti smlouvy o podpoře s programem schváleným Komisí, přísluší vnitrostátním soudům, aby z této situace vyvodily důsledky s ohledem  na vnitrostátní právo s přihlédnutím, při jeho uplatňování, k relevantnímu právu Společenství (rozsudek Soudního dvora ze dne 19. září 2002, Huber, C‑336/00, Recueil, s. I‑7699, bod 40). Tato úvaha se rovněž použije v případě, že je smlouva o podpoře slučitelná se schváleným programem, jako je tomu v projednávaném případě. V projednávaném případě je tedy namístě, aby žalobkyně u příslušného vnitrostátního soudu zpochybnila platnost sporného ustanovení ve vztahu k vnitrostátnímu právu a právu Společenství.
27. Zadruhé, pokud jde o podmínku osobní dotčenosti žalobkyně, Komise připomíná, že podle judikatury mohou být třetí osoby osobně dotčeny rozhodnutím adresovaným jiné osobě pouze, pokud jsou tímto rozhodnutím zasaženy z důvodu určitých vlastností, které jsou pro ně zvláštní, nebo faktické situace, která je vymezuje vzhledem ke všem ostatním osobám, a tím je individualizuje způsobem obdobným tomu, jakým by byl individualizován adresát rozhodnutí (rozsudek Soudního dvora ze dne 15. července 1963, Plaumann v. Komise, 25/62, Recueil, s. 197, a usnesení Soudu ze dne 21. února 1995, Associazione agricoltori della provincia di Rovigo a další v. Komise, T‑117/94, Recueil, s. II‑455, bod 21). Předmětem napadeného rozhodnutí je přitom schválení opatření s obecnou působností, mezi nimi i sporného ustanovení, použitelných na objektivně určené skutečnosti a způsobující právní účinky ve vztahu k jedné kategorii osob určených obecným a abstraktním způsobem.
28. Pokud jde konkrétně o sporné ustanovení, Komise zdůrazňuje, že se dotýká bez jakéhokoli rozlišení všech rakouských majitelů lesů, aniž by jakákoli skupina mezi nimi byla jakýmkoli způsobem diskriminována. Žalobkyně je tak napadeným rozhodnutím dotčena pouze s ohledem na situaci společnou pro všechny uvedené majitele lesů. Pouhá okolnost, že žalobkyně obhospodařuje zalesněnou plochu o významné velikosti, a proto je rozdíl mezi plochou hospodářství a maximální plochou, která může být předmětem podpory, větší než u provozovatelů menší velikosti, není způsobilá individualizovat žalobkyni ve vztahu ke všem ostatním majitelům lesů.
29. Žalobkyně je toho názoru, že projednávaná žaloba je přípustná. Zaprvé, pokud jde o lhůtu pro podání žaloby, žalobkyně uplatňuje, že se s napadeným rozhodnutím seznámila až 15. ledna 2003, kdy rakouské orgány přednesly své argumenty v rámci řízení před Bezirksgericht Wien Innere Stadt. Žaloba došlá kanceláři Soudu dne 24. března 2003 byla tedy předložena ve lhůtě.
30. Zadruhé žalobkyně je toho názoru, že je napadeným rozhodnutím bezprostředně dotčena ve smyslu čl. 230 čtvrtého pododstavce ES vzhledem k tomu, že uvedené rozhodnutí podle rakouských orgánů prohlásilo sporné ustanovení za slučitelné s právem Společenství, a tím tak toto ustanovení ve vztahu k ní vstoupilo v platnost, majíc přímý účinek.
31. Skutečnost, že Rakouská republika teoreticky mohla odmítnout provedení sporného ustanovení po schválení Komisí, není v tomto ohledu relevantní. Podle žalobkyně, přímá povaha účinku rozhodnutí, kterým se schvaluje vnitrostátní právní úprava, nemůže záviset na svévolném jednání vnitrostátních orgánů po uvedeném rozhodnutí vzhledem k tomu, že dané orgány samy tuto právní úpravu přijaly a samy vyvolaly její schválení Komisí. Podle žalobkyně tedy není pochyb, že Rakouská republika měla v úmyslu provést schválenou právní úpravu, a že t ak měla pouze teoretickou možnost odmítnout použití sporného ustanovení ve smyslu judikatury uvedené Komisí (rozsudek Dreyfus v. Komise, bod 24 výše, bod 44, a rozsudek Glencore Grain v. Komise, bod 24 výše, bod 44).
32. Žalobkyně dále zdůrazňuje, že napadené rozhodnutí neponechává rakouským orgánům žádný prostor pro volnou úvahu ohledně uplatňování zvláštní směrnice, která nevyžaduje žádná další prováděcí opatření. Taková opatření by byla mimo jiné nemyslitelná, neboť podle rakouského práva jsou podpory stanovené zvláštní směrnicí přidělovány v rámci soukromého práva.
33. To by mělo za následek, že by rozhodnutí, kterým se udělují podpory, přijatá v této oblasti unikla přezkumu Verfassungsgerichtshof (rakouský ústavní soud) a Verwaltungsgerichtshof (rakouský správní soud). Nepřípustnost projednávané žaloby by měla za následek zbavení žalobkyně základního práva na účinnou soudní ochranu, jak ji Soudní dvůr uznává. V tomto ohledu konečně žalobkyně upřesňuje, že ve svém návrhu na zahájení řízení před Bezirksgericht Wien Innere Stadt ze dne 19. listopadu 2001 požadovala, aby byla Soudnímu dvoru předložena předběžná otázka, zda je vnitrostátní ustanovení omezující předmět podpory na určitou plochu za rok slučitelné s právem Společenství. Bezirksgericht Wien Innere Stadt však dal najevo svůj úmysl požadovanou předběžnou otázku nepředložit. Žalobkyně tak byla donucena podat projednávanou žalobu, aby předešla prekluzi své žaloby proti napadenému rozhodnutí. V tomto ohledu není argument Komise, podle kterého náleží kontrola slučitelnosti vnitrostátní právní úpravy s právem Společenství vnitrostátním soudům, relevantní, jelikož tyto soudy nejsou příslušné rozhodovat o porušení práva Společenství Komisí.
34. Zatřetí a za poslední žalobkyně je toho názoru, že je napadeným rozhodnutím osobně dotčena. Tvrdí, že lesnické hospodářství, jehož je majitelkou, zahrnuje 1 250 hektarů mladých stromů vyžadujících péči (tedy více než třetina celkové zalesněné plochy hospodářství) následkem nedávného opětovného zalesnění 500 hektarů prostřednictvím financování z vlastních zdrojů ve výši přibližně čtyři miliony eur. Toto opětovné zalesnění bylo mimoto nutné kvůli intenzivnímu lesnickému provozu a poškození způsobeným následkem znečištění z místní hnědouhelné elektrárny a továrny na výrobu celulózy, které byly obě znárodněny, a za účelem ochrany proti lavinovému nebezpečí a zlepšení vodního režimu. Žalobkyně je přitom schopna postarat se pouze o 120 hektarů ročně. Z tohoto neobvyklého vztahu vyplývá, že žalobkyně je napadeným rozhodnutím osobně dotčena.
35. Žalobkyně uznává, že není v napadeném rozhodnutí zvlášť uvedena. Nicméně tvrdí, že Komise měla zohlednit skutečnost známou rakouským orgánům, že se sporné ustanovení dotýká právě několika lesnických hospodářství nesoucích ve veřejném zájmu významné náklady na udržování rozsáhlých kultur v zónách s vysokou nadmořskou výškou a silně zasažených znečištěním. Ročně totiž pouze přibližně 5 % rakouských zalesněných ploch vyžaduje péči takového druhu, takže je sporným ustanovením dotčena jen malá skupina provozovatelů o ploše přesahující 400 hektarů.
Závěry Soudu
K prvnímu bodu návrhu směřujícímu ke zrušení napadeného rozhodnutí
36. Úvodem Soud konstatuje, že předmětem projednávané žaloby je formálně zrušení napadeného rozhodnutí v rozsahu, v němž schvaluje bod 6.2.1.4.1 zvláštní směrnice. Nicméně je namístě uvést, že v souladu s čl. 44 odst. 2 nařízení č. 1257/1999 napadené rozhodnutí schvaluje na základě plánu rozvoje venkova programový dokument předložený Komisi, a nelze jej proto formálně považovat za schvalující bod 6.2.1.4.1 zvláštní směrnice, která provádí uvedený plán na vnitrostátní úrovni. Jelikož není účastníky řízení zpochybňováno, že posledně uvedené ustanovení je v podstatě totožné s bodem 9.10.2.1.5 plánu rozvoje venkova, je tak namístě chápat projednávanou žalobu tak, že se jí žalobkyně ve skutečnosti domáhá zrušení napadeného rozhodnutí v rozsahu, v němž schvaluje bod 9.10.2.1.5 plánu rozvoje venkova.
37. V tomto ohledu je třeba mimoto zdůraznit, že podle čl. 44 odst. 2 nařízení č. 1257/1999:
„Komise posoudí, zda jsou navrhované plány v souladu s tímto nařízením. Do šesti měsíců po předložení plánů a na jejich základě schválí Komise programové dokumenty rozvoje venkova […].“
38. Z článku 1 napadeného rozhodnutí mimo jiné vyplývá, že Komise schválila programový dokument předložený Rakouskou republikou na základě plánu rozvoje předloženého ve své konečné verzi Komisi Rakouskou republikou dne 23. června 2000.
39. Z toho vyplývá, že pro účely schvalujícího rozhodnutí se přezkoumání programového dokumentu ze strany Komise nutně týká obsahu plánu rozvoje venkova, na jehož základě jsou uvedené dokumenty vypracovány (viz v tomto smyslu rozsudek ve věci Huber, bod 26 výše, bod 39).
40. Mimoto je třeba konstatovat, že Komise, které žalobkyně v tomto bodě neodporuje, uznává, že plán rozvoje venkova v bodě 9.10.2.1.5 obsahuje ustanovení zavádějící omezení podpor lesnictví pro „jednotná opatření pro vysazování, zachování a udržování kultur“ na plochu 20 hektarů na rok a v rámci jednoho opatření. Je tedy namístě se domnívat, že napadené rozhodnutí obsahuje schválení tohoto ustanovení Komisí.
41. Pokud jde o přípustnost projednávané žaloby na neplatnost, i když byla podána včas a žalobkyně má legitimní zájem na podání žaloby proti napadenému rozhodnutí, Soud připomíná, že podle čl. 230 čtvrtého pododstavce ES může každá fyzická nebo právnická osoba za stejných podmínek podat žalobu proti rozhodnutím, která jsou jí určena, jakož i proti rozhodnutím, která, byť vydána ve formě nařízení nebo rozhodnutí určeného jiné osobě, se jí bezprostředně a osobně dotýkají.
42. V projednávaném případě není sporné, že jediným adresátem napadeného rozhodnutí byla Rakouská republika. Za těchto okolností je namístě připomenout, že z ustálené judikatury vyplývá, že třetí osoby mohou být považovány za osobně dotčené rozhodnutím adresovaným jiné osobě pouze, pokud jsou dotyčným rozhodnutím zasaženy z důvodu určitých vlastností, které jsou pro ně zvláštní, nebo faktické situace, která je vymezuje vzhledem ke všem ostatním osobám, a tím je individualizuje způsobem obdobným tomu, jakým by byl individualizován adresát rozhodnutí (rozsudek Plaumann v. Komise,  bod 27 výše, s. 223, a usnesení Soudního dvora ze dne 12. prosince 2003, Bactria v. Komise, C‑258/02 P, Recueil, s. I‑15105, bod 34).
43. V projednávaném případě přitom Soud konstatuje, že předmětem napadeného rozhodnutí je poskytnutí a stanovení podmínek finanční podpory EZOZF pro plán rozvoje venkova v Rakouské republice pro období 2000–2006, který obsahuje výše uvedené ustanovení. Toto ustanovení schválené napadeným rozhodnutím je třeba považovat za opatření s obecnou působností, které je použitelné na objektivně určené skutečnosti, a způsobuje právní účinky ve vztahu k jedné kategorii osob určených obecným a abstraktním způsobem.
44. V důsledku toho se napadené rozhodnutí dotýká žalobkyně pouze z důvodu jejího objektivního postavení jakožto lesnického subjektu působícího v Rakousku ze stejného titulu jako všech hospodářských subjektů nacházejících se ve stejné situaci (viz obdobně usnesení Associazione agricoltori della provincia di Rovigo a další v. Komise, bod 27 výše, body 24 a 25).
45. Pokud jde o argument žalobkyně vycházející z toho, že ji dané opatření znevýhodňuje vzhledem k tomu, že je majitelkou lesa o významné velikosti, je třeba připomenout, že i za předpokladu, že se tato okolnost potvrdí, nestačí, aby některé subjekty byly z hospodářského hlediska více dotčeny aktem než jejich soutěžitelé proto, aby byly považovány za osobně dotčené tímto aktem (usnesení Soudu ze dne 15. září 1999, Van Parys a další v. Komise, T‑11/99, Recueil, s. II‑2653, body 50 a 51). I kdyby totiž mělo být připuštěno, že důsledkem zpochybňovaného omezení může být poskytnutí podpory žalobkyni poměrně nižší ve srovnání s podporami poskytnutými provozovatelům lesnických hospodářství o menší velikosti, zůstává pravdou, že obdobný důsledek by plynul pro ostatní provozovatele lesnických hospodářství o velikosti srovnatelné s velikostí žalobkyně (viz obdobně usnesení Soudu ze dne 2. dubna 2004, Gonnelli a AIFO v. Komise, T‑231/02, Recueil, s. II‑1051, bod 45).
46. Krom toho, i kdyby mělo být připuštěno, jak tvrdí žalobkyně, že pouze malá skupina provozovatelů lesnických hospodářství o ploše větší než 400 hektarů je povinna provádět určitou údržbu, zejména z důvodu poškození následkem znečištění, je namístě připomenout, že možnost více či méně přesně určit počet nebo dokonce i totožnost právních subjektů, na které se opatření použije, nikterak neznamená, že tyto subjekty musejí být považovány za osobně dotčené tímto opatřením, je-li nesporné, že jako je tomu v projednávaném případě, se toto použití provádí na základě objektivní právní nebo faktické situace definované dotčeným aktem (rozsudek Soudního dvora ze dne 22. listopadu 2001, Antillean Rice Mills v. Rada, C‑451/98, Recueil, s. I‑8949, bod 52).
47. Konečně nemůže být přijat argument žalobkyně, že je napadeným rozhodnutím osobně dotčena, vzhledem k tomu, že Komise měla zohlednit skutečnost, že se sporné ustanovení dotýká právě několika lesnických hospodářství nesoucích ve veřejném zájmu významné náklady na udržování rozsáhlých kultur v zónách s vysokou nadmořskou výškou a silně zasažených znečištěním.
48. Soud totiž konstatuje, že pokud může podle ustálené judikatury skutečnost, že je Komise povinna na základě zvláštních ustanovení zohlednit důsledky aktu, který zamýšlí přijmout, na situaci některých jednotlivců, posledně uvedené individualizovat (viz v tomto smyslu rozsudek Soudního dvora ze dne 26. června 1990, Sofrimport v. Komise, C‑152/88, Recueil, s. I‑2477, bod 11), je namístě uvést, že v projednávaném případě právní úprava Společenství, zejména nařízení č. 1257/1999, neobsahuje žádné ustanovení, které by Komisi ukládalo zohlednit v okamžiku přijetí schvalujícího rozhodnutí důsledky uvedeného rozhodnutí na situaci jednotlivců takových, jako je žalobkyně (viz obdobně rozsudek Soudu ze dne 13. prosince 1995, Exporteurs in Levende Varkens a další v. Komise, T‑481/93 a T‑484/93, Recueil, s. II‑2941, bod 62).
49. Z výše uvedeného vyplývá, že se žalobkyně nenachází ve faktické situaci, která by ji charakterizovala ve vztahu ke všem ostatním hospodářským subjektům, a že tedy není napadeným rozhodnutím osobně dotčena.
50. Konečně žalobkyně tvrdí, že nepřípustnost projednávané žaloby by byla porušením jejího základního práva na účinnou soudní ochranu.
51. Soud v tomto ohledu konstatuje, že jak Soudní dvůr uvedl v rozsudku ze dne 25. července 2002, Unión de Pequeños Agricultores v. Rada (C‑50/00 P, Recueil, s. I‑6677, bod 40), Smlouva o ES jednak svými články 230 a 241 a jednak svým článkem 234 stanoví úplný systém procesních prostředků a řízení určených k zajištění kontroly legality aktů orgánů, který svěřuje soudům Společenství (viz rovněž rozsudek Soudního dvora ze dne 23. dubna 1986, Les Verts v. Parlament, 294/83, Recueil, s. 1339, bod 23). V tomto systému mají fyzické nebo právnické osoby, které nemohou z důvodu podmínek přípustnosti uvedených v čl. 230 čtvrtém pododstavci ES přímo napadnout akty Společenství s obecnou působností, možnost případ od případu uplatnit neplatnost takovýchto aktů buď v rámci incidenčního řízení na základě článku 241 ES před soudem Společenství, nebo před vnitrostátními soudy, a tak posledně uvedené, které samy nejsou příslušné ke konstatování neplatnosti uvedených aktů (rozsudek Soudního dvora ze dne 22. října 1987, Foto-Frost, 314/85, Recueil, s. 4199, bod 20), přivést k položení žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce Soudnímu dvoru.
52. Krom toho, že je věcí členských států stanovit úplný systém procesních prostředků a řízení, který umožní zajistit dodržování práva na účinnou soudní ochranu, Soudní dvůr rovněž rozhodl, že výklad článku 230 ES, podle kterého musí být žaloba na neplatnost prohlášena za přípustnou, pokud je po konkrétním přezkoumání vnitrostátních procesních pravidel soudem Společenství prokázáno, že tato pravidla neopravňují jednotlivce k podání žaloby umožňující mu zpochybnit platnost napadeného aktu Společenství, není přípustný. Přímá žaloba na neplatnost k soudu Společenství nemůže být připuštěna, i kdyby mohlo být po konkrétním přezkoumání vnitrostátních procesních pravidel soudcem Společenství prokázáno, že tato pravidla neopravňují jednotlivce k podání žaloby umožňující mu zpochybnit platnost napadeného aktu Společenství (usnesení Bactria v. Komise, bod 42 výše, bod 58). Takový systém totiž vyžaduje v každém jednotlivém případě, aby soud Společenství přezkoumal a vyložil vnitrostátní procesní právo, což překračuje jeho pravomoc v rámci přezkumu legality aktů Společenství (rozsudek Unión de Pequeños Agricultores v. Rada, bod 51 výše, bod 43).
53. Konečně v každém případě Soudní dvůr jasně stanovil (rozsudek Unión de Pequeños Agricultores v. Rada, bod 51 výše, bod 44), že, pokud jde o podmínku osobního zájmu vyžadovanou čl. 230 čtvrtým pododstavcem ES, je-li pravda, že posledně uvedený musí být vykládán s ohledem za zásadu účinné soudní ochrany, s přihlédnutím k různým okolnostem, které mohou žalobce individualizovat, takovýto výklad nemůže vést k neuplatnění dotčené podmínky, která je výslovně stanovena Smlouvou, aniž by byly překročeny pravomoci, které Smlouva soudům Společenství přiznává.
54. Soud tak nemůže přijmout argument žalobkyně, že pokud by projednávaná žaloba na neplatnost byla prohlášena za nepřípustnou, byla by zbavena možnosti hájit svá práva před soudem, což je krom toho tvrzení, které žalobkyně neprokázala.
55. Z toho vyplývá, že požadavek účinné soudní ochrany nemůže zpochybnit závěr, že žalobkyně není napadeným rozhodnutím osobně dotčena. Proto musí být projednávaná žaloba na neplatnost odmítnuta, aniž by bylo nezbytné určit, zda je žalobkyně napadeným rozhodnutím bezprostředně dotčena a zda podala uvedenou žalobu včas.
K druhému bodu návrhu směřujícímu k určení, že napadené rozhodnutí nelze považovat za rozhodnutí schvalující sporné ustanovení
56. Svým druhým bodem návrhu se žalobkyně podpůrně domáhá, aby Soud určil, že napadené rozhodnutí nelze považovat za rozhodnutí schvalující sporné ustanovení.
57. Je přitom třeba připomenout, že sporná agenda Společenství nezná jiný právní prostředek, než jaký stanoví článek 234 ES, umožňující soudu rozhodnout o výkladu aktu přijatého orgánem Společenství.
58. Je tedy namístě zamítnout tento bod návrhu, neboť Soud je zjevně nepříslušný rozhodnout.
K nákladům řízení
59. Podle čl. 87 odst. 2 jednacího řádu bude účastníku řízení, který byl ve sporu neúspěšný, uložena náhrada nákladů řízení, pokud účastník řízení, který byl ve sporu úspěšný, náhradu nákladů ve svém návrhu požadoval. Vzhledem k tomu, že žalobkyně byla ve sporu neúspěšná, je namístě uložit jí náhradu nákladů řízení v souladu s návrhy Komise.
Výrok
Z těchto důvodů
SOUD (třetí senát)
rozhodl takto:
1) Žaloba se odmítá.
2) Žalobkyni se ukládá náhrada nákladů řízení.
V Lucemburku dne 28. února 2005.