62022CJ0287
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (devátého senátu)
15. června 2023 (
*1
)
„Řízení o předběžné otázce – Ochrana spotřebitele – Zneužívající ujednání ve spotřebitelských smlouvách – Směrnice 93/13/EHS – Hypoteční úvěr indexovaný na cizí měnu – Článek 6 odst. 1 – Článek 7 odst. 1 – Návrh na nařízení předběžných opatření – Pozastavení plnění smlouvy o úvěru – Záruka plné účinnosti restitučního účinku“
Ve věci C‑287/22,
jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná na základě článku 267 SFEU rozhodnutím Krajského soudu ve Varšavě, XXVIII občanskoprávního oddělení (Sąd Okręgowy w Warszawie XXVIII Wydział Cywilny, Polsko) ze dne 24. března 2022, došlým Soudnímu dvoru dne 3. května 2022, v řízení
YQ,
RJ
proti
Getin Noble Bank S. A.,
SOUDNÍ DVŮR (devátý senát),
ve složení: L. S. Rossi, předsedkyně senátu, S. Rodin a O. Spineanu-Matei (zpravodajka), soudci,
generální advokátka: L. Medina,
za soudní kancelář: A. Calot Escobar, vedoucí,
s přihlédnutím k písemné části řízení,
s ohledem na vyjádření, která předložili:
–
za RJ a YQ: M. Pledziewicz, radca prawny,
–
za Getin Noble Bank S. A.: Ł. Hejmej, M. Przygodzka a A. Szczęśniak, adwokaci,
–
za polskou vládu: B. Majczyna, a S. Żyrek, jako zmocněnci,
–
za portugalskou vládu: P. Barros da Costa, C. Chambel Alves a A. Cunha, jako zmocněnkyně,
–
za Evropskou komisi: I. Rubene, N. Ruiz García a A. Szmytkowska, jako zmocněnci,
s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generální advokátky, rozhodnout věc bez stanoviska,
vydává tento
Rozsudek
1
Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 6 odst. 1 a čl. 7 odst. 1 směrnice Rady 93/13/EHS ze dne 5. dubna 1993 o zneužívajících ujednáních ve spotřebitelských smlouvách (Úř. věst. 1993, L 95, s. 29; Zvl. vyd. 15/02, s. 288, a oprava Úř. věst. 2016, L 303, s. 26), ve spojení se zásadami efektivity a proporcionality.
2
Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi YQ a RJ na jedné straně a Getin Noble Bank S. A. na druhé straně, ve věci návrhu na nařízení předběžných opatření směřujících k nařízení odkladu plnění smlouvy o úvěru indexované na cizí měnu v očekávání vydání pravomocného rozhodnutí o navrácení částek bezdůvodně zaplacených na základě zneužívajících ujednání použitých v této smlouvě.
Právní rámec
Unijní právo
3
Článek 6 odst. 1 směrnice 93/13 zní:
„Členské státy stanoví, že zneužívající ujednání použitá ve smlouvě uzavřené prodávajícím nebo poskytovatelem se spotřebitelem nejsou podle jejich vnitrostátních právních předpisů pro spotřebitele závazná a smlouva zůstává pro strany závaznou za stejných podmínek, může-li nadále existovat bez dotyčných zneužívajících ujednání.“
4
Článek 7 odst. 1 této směrnice uvádí:
„Členské státy zajistí, aby v zájmu spotřebitelů a soutěžitelů byly k dispozici odpovídající a účinné prostředky zabraňující dalšímu používání zneužívajících ujednání ve smlouvách, které uzavírají prodávající nebo poskytovatelé se spotřebiteli.“
Polské právo
Občanský zákoník
5
Zákon – Občanský zákoník (Ustawa – Kodeks cywilny) ze dne 23. dubna 1964 (Dz. U. č. 16, částka 93), úplné znění (Dz. U. z roku 2020, částka 1740) (dále jen „občanský zákoník“), v článku 3851 stanoví:
„1.   Ujednání spotřebitelské smlouvy, které nebylo sjednáno individuálně, není pro spotřebitele závazné, pokud jeho práva a povinnosti upravuje způsobem, který je v rozporu s dobrými mravy a hrubě porušuje jeho zájmy (nedovolené ujednání). Tím nejsou dotčena ujednání, která vymezují hlavní plnění stran, včetně ceny nebo odměny, pokud jsou formulována jednoznačně.
2.   Jestliže smluvní ujednání není podle odstavce 1 pro spotřebitele závazné, zůstávají strany vázány ostatními ujednáními smlouvy.
3.   Ujednáními spotřebitelské smlouvy, která nebyla sjednána individuálně, jsou taková smluvní ujednání, na jejichž obsah neměl spotřebitel skutečný vliv. Jedná se zejména o smluvní ujednání ve vzorové smlouvě, kterou spotřebiteli navrhla uzavřít druhá smluvní strana.
4.   Kdo tvrdí, že bylo ujednání sjednáno individuálně, je povinen to prokázat.“
6
Článek 405 občanského zákoníku uvádí:
„Každý, kdo bez právního důvodu získal majetkový prospěch na úkor jiné osoby, je povinen vydat tento prospěch in natura, a není-li to možné, poskytnout náhradu odpovídající hodnotě tohoto prospěchu.“
7
Článek 410 tohoto zákoníku zní:
„1.   Ustanovení předchozích článků se použijí zejména v případě bezdůvodného plnění.
2.   K bezdůvodnému plnění dochází tehdy, jestliže osoba, která plnění poskytla, vůbec nebyla povinna jej poskytnout nebo nebyla povinna jej poskytnout osobě, které poskytnuto bylo, nebo jestliže odpadl důvod plnění nebo jestliže nebylo dosaženo cíle plnění nebo jestliže bylo právní jednání vyžadující poskytnutí plnění neplatné a po poskytnutí plnění se nestalo platným.“
Občanský soudní řád
8
Zákon – Občanský soudní řád (Ustawa – Kodeks postępowania cywilnego) ze dne 17. listopadu 1964 (Dz. U. č. 43, částka 296), úplné znění (Dz. U. z roku 2021, částka 1805) (dále jen „občanský soudní řád“), v článku 189 stanoví:
„Žalobce se může domáhat, aby soud určil existenci či neexistenci právního vztahu nebo práva, má-li na tom právní zájem.“
9
Článek 7301 tohoto řádu uvádí:
„1.   Kterýkoli účastník řízení může požádat o nařízení předběžných opatření, pokud tento nárok prima facie doloží a prokáže zájem na nařízení těchto opatření.
2.   Zájem na nařízení předběžných opatření existuje tehdy, pokud by nenařízení těchto opatření znemožnilo nebo vážně ztížilo výkon rozhodnutí, které má být v dané věci vydáno, nebo by znemožnilo či jiným způsobem vážně ztížilo dosažení cíle řízení v této věci.
[…]
3.   Při rozhodování o návrhu na nařízení předběžných opatření je soud povinen přihlížet k zájmům stran tak, aby oprávněnému zaručil přiměřenou právní ochranu a nezavazoval povinného více, než je nutné.“
10
Podle článku 731 uvedeného řádu nemůže být nařízení předběžného opatření určeno k vymáhání pohledávky, pokud zákon nestanoví jinak.
11
Článek 755 téhož řádu stanoví:
„1.   Netýká-li se návrh na nařízení předběžných opatření peněžitých pohledávek, soudce nařídí předběžná opatření, která považuje za vhodná vzhledem k okolnostem dané věci, aniž by vyloučil nařízení předběžných opatření stanovených pro peněžité pohledávky. Soud může zejména:
1)
stanovit práva a povinnosti účastníků řízení nebo účastníků exekučního řízení po dobu jeho trvání;
2)
zakázat zcizení majetku nebo práv, kterých se toto řízení týká;
3)
pozastavit uvedené řízení nebo jakékoli řízení o výkonu dotčeného rozhodnutí;
4)
[…]
5)
nařídit, aby byl do katastru nemovitostí nebo do jiné příslušné evidence zanesen příslušný zápis.
2.   […]
21.   Článek 731 se nepoužije, je-li nařízení navrhovaných předběžných opatření nezbytné k odvrácení hrozící škody nebo jiných negativních dopadů na oprávněného.
3.   Soud doručí povinnému příkaz vydaný na neveřejném zasedání, v němž mu nařídí, aby jednal nebo se zdržel jednání nebo nerušil činnost oprávněného. To neplatí pro ustanovení nařizující vydání věcí ve vlastnictví povinného.“
Spor v původním řízení a předběžná otázka
12
V roce 2008 uzavřeli YQ a RJ s Getin Noble Bank smlouvu o hypotečním úvěru umořitelném ve lhůtě 360 měsíců ve výši 643395,63 polských zlotých (PLN) (přibližně 140000 eur) (dále jen „smlouva o úvěru dotčená ve věci v původním řízení“). Tato smlouva obsahovala klauzuli na přepočtení této částky na švýcarské franky (CHF) s nákupní sazbou stanovenou touto bankou, s variabilní úrokovou sazbou. Měsíční splátky, vypočtené v CHF, byly splatné v PLN za použití prodejní sazby CHF, jež byla rovněž stanovena jednostranně uvedenou bankou. Žalobci v původním řízení byli informováni o dopadu změn úrokových a směnných sazeb na uvedenou smlouvu o úvěru ve formě srovnávací tabulky.
13
Dne 25. května 2021 podali tito žalobci u Krajského soudu ve Varšavě (Sąd Okręgowy w Warszawie, Polsko), jakožto soudu rozhodujícího v prvním stupni, návrh na určení neplatnosti smlouvy o úvěru dotčené ve věci v původním řízení a na uložení Getin Noble Bank povinnosti zaplatit částku 375042,34 PLN (přibližně 94000 eur), tj. částku odpovídají měsíčním splátkám, které již zaplatili ke dni podání jejich návrhu k tomuto soudu, zvýšenou o zákonné úroky z prodlení a náklady řízení. Uvedení žalobci v tomto ohledu tvrdili, že ustanovení této smlouvy o úvěru týkající se indexace výše dotčeného úvěru na cizí měnu představují „zneužívající ujednání“ ve smyslu čl. 3 odst. 1 směrnice 93/13.
14
Žalobci v původním řízení rovněž podali návrh na nařízení předběžných opatření, jejichž cílem bylo stanovit práva a povinnosti účastníků řízení a jež spočívala předně v pozastavení povinnosti po dobu řízení k platbě měsíčních splátek stanovených v uvedené smlouvě o úvěru, ve výši a k datům, které v ní byly upřesněny pro období od podání žaloby v prvním stupni až do pravomocného skončení řízení, dále v zákazu Getin Noble Bank jim zaslat oznámení o výpovědi smlouvy, a konečně v zákazu uloženém této bance zveřejnit u oddělení pro ekonomické informace (Biuro Informacji Gospodarczej, Polsko) informaci o nesplacení daného úvěru žalobci v původním řízení po období od nařízení navrhovaných předběžných opatření do skončení řízení.
15
Uvedený soud však návrh na nařízení předběžných opatření podaný žalobci v původním řízení zamítl. Tito žalobci podle něj neprokázali legitimní zájem na podání návrhu na nařízení předběžných opatření, neboť nic neumožňovalo tvrdit, že by nenařízení takovýchto opatření znemožnilo nebo vážně ztížilo výkon budoucího soudního rozhodnutí ve věci v původním řízení nebo dosažení cíle řízení v této věci. Podmínky stanovené v čl. 7301 odst. 1 a 2 občanského soudního řádu tudíž nebyly splněny.
16
Žalobci v původním řízení podali proti rozhodnutí uvedeného soudu odvolání ke Krajskému soudu ve Varšavě, XXVIII. občanskoprávní oddělení (Sąd Okręgowy w Warszawie XXVIII Wydział Cywilny, Polsko), který je předkládajícím soudem, přičemž tvrdili, že měli legitimní zájem na podání návrhu na nařízení předběžných opatření. Getin Noble Bank tento návrh zpochybnila, když zejména tvrdila, že existence prima facie pohledávky těchto žalobců nebyla prokázána. Tato banka mimoto zpochybnila zneužívající povahu ujednání smlouvy o úvěru dotčené ve věci v původním řízení a zdůraznila, že její finanční situace byla uspokojivá.
17
Předkládající soud uvádí, že byl před ním podán návrh za účelem nařízení předběžných opatření, jež spočívají v pozastavení povinnosti k platbě měsíčních splátek stanovených ve smlouvě o úvěru dotčené ve věci v původním řízení po období ode dne podání žaloby v prvním stupni do pravomocného skončení řízení. Pokud jde o návrh na nařízení předběžných opatření, předkládající soud vysvětluje, že rozhoduje na základě doložení prima facie tvrzení účastníků původního řízení.
18
V tomto ohledu má uvedený soud nejprve za to, že pokud jde o existenci prima facie pohledávky žalobců v původním řízení, bylo prokázáno, že některá dotčená smluvní ujednání jsou zneužívající a smlouva o úvěru dotčená ve věci v původním řízení musí být zrušena, jelikož její plnění již není podle polského práva objektivně možné. Tentýž soud připomíná, že podle článku 410 občanského zákoníku má každá strana neplatné smlouvy právo na vrácení uskutečněného plnění, a to nezávisle na právu druhé strany.
19
Pokud jde dále o prokázání legitimního zájmu žalobců v původním řízení na podání návrhu, předkládající soud podotýká, že takový zájem existuje, podle čl. 7301 odst. 2 občanského soudního řádu tehdy, pokud by nenařízení předběžných opatření znemožnilo nebo vážně ztížilo výkon budoucího rozhodnutí ve věci v původním řízení nebo dosažení cíle řízení v této věci.
20
Tento soud uvádí, že vnitrostátní soudy však jen zřídkakdy vyhoví návrhům spotřebitelů na nařízení takovýchto předběžných opatření za takových podmínek jako ve věci v původním řízení. Některé z těchto soudů totiž poukázaly na to, že určovací žaloba na neplatnost smlouvy z důvodu zneužívající povahy určitého smluvního ujednání použitého v této smlouvě není s to vést k nucenému výkonu, a tudíž nevyžaduje nařízení předběžných opatření. Jiné soudy mají za to, že nařízení předběžného opatření musí být určeno nikoli k vymáhání pohledávky, ale k tomu, aby se předešlo vzniku škody nebo jiných negativních dopadů na dotyčného spotřebitele, takže nařízení takovéhoto opatření by bylo možné pouze tehdy, pokud by bylo prima facie prokázáno, že se dotčená banka nachází ve špatné finanční situaci. V poslední řadě existuje judikatura týchž soudů, podle které musí dotyčný spotřebitel v případě prohlášení smlouvy o úvěru za neplatnou splnit povinnosti vůči této bance tím, že splatí zapůjčený kapitál. Tento spotřebitel tedy nemá podle předkládajícího soudu žádný zájem na nařízení takových předběžných opatření, jaká byla navrhována ve věci v původním řízení, neboť by byl každopádně povinen provést platby uvedené bance, bez ohledu na pravomocné rozhodnutí, jež bude vydáno ve věci samé, na základě splacení použitého kapitálu nebo též na základě odměny za využití tohoto kapitálu“.
21
Předkládající soud má zejména za to, že jelikož směrnice 93/13 má za cíl chránit dotyčného spotřebitele tím, že obnovuje rovné zacházení mezi stranami, tato směrnice brání odmítnutí nařízení takovýchto předběžných opatření. Tento soud je názoru, že jelikož zrušení zneužívajících smluvních ujednání znamená úplnou neplatnost smlouvy o úvěru, nařízení vhodných předběžných opatření, jako je pozastavení povinnosti platit měsíční splátky zahrnující jistotu a úroky splatné na základě této smlouvy o úvěru po dobu trvání řízení, je v zásadě nezbytné k zajištění plné účinnosti budoucího rozhodnutí ve věci samé. Podle uvedeného soudu, pokud v důsledku zrušení zneužívajících smluvních ujednání v uvedené smlouvě o úvěru nemůže být tato smlouva již objektivně plněna, odmítnutí nařízení takovýchto předběžných opatření by zmařilo restituční účinek uložený článkem 6 odst. 1 a čl. 7 odst. 1 směrnice 93/13, a tudíž i užitečný účinek těchto ustanovení.
22
Předkládající soud v tomto ohledu zejména upřesňuje, že polské právo stanoví procesní pravidla, podle kterých je částka uplatňovaná v návrhu stanovena ke dni podání návrhu na prohlášení neplatnosti dané smlouvy o úvěru. Spotřebitel se tedy může domáhat navrácení pouze částek měsíčních splátek již zaplacených k tomuto datu. Proto při nenařízení předběžného opatření na začátku řízení by tento spotřebitel byl na konci tohoto řízení nucen podat návrh na zahájení nového řízení proti dotyčné bance, jehož předmětem by bylo navrácení měsíčních splátek, které zaplatil během období od začátku do konce tohoto nového řízení. Podle předkládajícího soudu takováto situace penalizuje uvedeného spotřebitele a ohrožuje užitečný účinek směrnice 93/13. Kromě toho by obnovení rovnováhy mezi právy a povinnostmi stran nemohlo být uskutečněno vydáním takovéhoto rozhodnutí ve věci samé, neboť pouze tentýž spotřebitel bude nucen podat návrh na zahájení jiného soudního řízení za účelem uplatnění svých práv, a tedy vynaložit na to ještě více finančních prostředků a času.
23
Za těchto okolností se Krajský soud ve Varšavě, XXVIII. občanskoprávní oddělení (Sąd Okręgowy w Warszawie XXVIII Wydział Cywilny) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
„Brání čl. 6 odst. 1 a čl. 7 odst. 1 směrnice 93/13 ve světle zásad efektivity a proporcionality takovému výkladu vnitrostátní právní úpravy nebo vnitrostátní judikatury, podle nichž může vnitrostátní soud – zejména s ohledem na povinnost spotřebitele vyrovnat se s obchodníkem nebo na dobrou finanční situaci obchodníka – zamítnout návrh spotřebitele na nařízení předběžného opatření, kterým by soud po dobu řízení pozastavil plnění smlouvy, jež bude pravděpodobně v důsledku zrušení zneužívajících smluvních ujednání prohlášena za neplatnou?“
K předběžné otázce
K přípustnosti
24
Getin Noble Bank zpochybňuje přípustnost žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce.
25
V projednávané věci žalovaná v původním řízení v tomto ohledu zaprvé tvrdí, že se tato žádost netýká výkladu unijního práva, neboť ustanovení směrnice 93/13 se nepoužijí na účinky zrušení zneužívajících ustanovení, jelikož cíle této směrnice bude dosaženo, jakmile je obnovena rovnováha mezi stranami. Účinky neplatnosti smlouvy obsahující zneužívající ujednání tudíž spadají do vnitrostátního práva. Otázka předkládajícího soudu se tedy ve skutečnosti týká podmínek pro uplatnění předběžných opatření za okolností, kdy z důvodu prohlášení dané smlouvy za neplatnou byly strany této smlouvy postaveny na roveň a již se nenacházejí ve vztahu mezi spotřebitelem a prodávajícím nebo poskytovatelem. K posouzení opodstatněnosti návrhu na nařízení těchto předběžných opatření tedy není na místě uplatnit ustanovení uvedené směrnice.
26
V tomto ohledu je třeba připomenout, že přísluší pouze vnitrostátnímu soudu, kterému byl spor v původním řízení předložen, aby posoudil nezbytnost rozhodnutí o předběžné otázce a relevanci otázek, jež Soudnímu dvoru klade a na které se vztahuje domněnka relevance. Jestliže se položená otázka týká výkladu nebo platnosti pravidla unijního práva, je tedy Soudní dvůr v zásadě povinen rozhodnout, ledaže žádaný výklad podle všeho nemá žádný vztah k realitě nebo předmětu sporu v původním řízení, pokud se jedná o hypotetický problém nebo také pokud Soudní dvůr nedisponuje skutkovými nebo právními poznatky nezbytnými pro užitečnou odpověď na tuto otázku (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 5. května 2022, Zagrebačka banka, C‑567/20, EU:C:2022:352, bod 43 a citovaná judikatura).
27
Kromě toho podle ustálené judikatury platí, že pokud není zjevné, že výklad ustanovení unijního práva nemá žádný vztah k realitě nebo předmětu sporu v původním řízení, námitka vycházející z nepoužitelnosti tohoto ustanovení na věc v původním řízení se netýká přípustnosti žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce, ale týká se podstaty položených otázek [rozsudky ze dne 4. července 2019, Kirschstein, C‑393/17, EU:C:2019:563, bod 28, a ze dne 27. dubna 2023, M. D. (Zákaz vstupu do Maďarska), C‑528/21, EU:C:2023:341, bod 52 a citovaná judikatura].
28
V projednávané věci se spor v původním řízení týká návrhu na nařízení předběžných opatření směřujících zejména k odkladu plnění smlouvy o hypotéčním úvěru, jež byla uzavřena mezi spotřebiteli a prodávajícími nebo poskytovateli, až do vydání pravomocného rozhodnutí o neplatnosti této smlouvy z důvodu zneužívající povahy některého z ujednání použitých v této smlouvě. Dále se předběžná otázka týká výkladu ustanovení směrnice 93/13, která zejména ukládají členským státům, aby zajistily přiměřené a účinné prostředky, aby zabránily používání zneužívajících ujednání ve smlouvách uzavřených mezi spotřebiteli a prodávajícími nebo poskytovateli, a jejím účelem je určit, zda tato ustanovení brání vnitrostátní judikatuře, která by umožňovala takovýto návrh zamítnout.
29
Za těchto podmínek se podle všeho nejeví, že by požadovaný výklad směrnice 93/13 neměl žádný vztah k realitě nebo předmětu sporu v původním řízení nebo že by daný problém byl hypotetický.
30
Kromě toho je nutno připomenout, že ochrana poskytovaná směrnicí 93/13 nemůže být omezena pouze na dobu plnění smlouvy uzavřené spotřebitelem s prodávajícím nebo poskytovatelem, ale že platí i po splnění této smlouvy. Je sice pravda, že v případě prohlášení neplatnosti smlouvy uzavřené mezi spotřebitelem a prodávajícím nebo poskytovatelem z důvodu zneužívající povahy některého z jejích ujednání je na členských státech, aby svými vnitrostátními právními předpisy upravily účinky tohoto prohlášení neplatnosti, nic to však nemění na tom, že toto musí být provedeno v souladu s ochranou přiznanou spotřebiteli uvedenou směrnicí, zejména zajištěním nastolení právní a faktické situace, ve které by se spotřebitel nacházel, kdyby toto zneužívající ujednání nebylo sjednáno [v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 16. března 2023, M. B. a další (Účinky neplatnosti smlouvy), C‑6/22, EU:C:2023:216, body 21 a 22].
31
Zadruhé Getin Noble Bank tvrdí, že Soudní dvůr nedisponuje skutkovými právními poznatky nezbytnými pro užitečnou odpověď na otázku, která je mu položena, neboť kvalifikace žalobců v původním řízení jako spotřebitelů provedená předkládajícím soudem je s ohledem na okolnosti projednávané věci chybná.
32
V tomto ohledu je třeba připomenout, že se na otázky týkající se výkladu unijního práva položené vnitrostátním soudem v právním a skutkovém rámci, který tento soud vymezí na vlastní odpovědnost a jehož správnost nepřísluší Soudnímu dvoru ověřovat, vztahuje domněnka relevance. Kromě toho Soudnímu dvoru nepřísluší, aby se v rámci řízení o předběžné otázce vyjadřoval k výkladu vnitrostátních ustanovení, ani aby posuzoval, zda jejich výklad nebo uplatňování, které provádí vnitrostátní soud, jsou správné, jelikož takový výklad je ve výlučné pravomoci vnitrostátního soudu (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 25. listopadu 2020, Sociálna poisťovňa, C‑799/19, EU:C:2020:960, body 44 a 45 a citovaná judikatura).
33
Vzhledem k tomu že v projednávané věci měl předkládající soud za to, že žalobci v původním řízení byli spotřebiteli, nepřísluší Soudnímu dvoru se vyjadřovat k takovéto kvalifikaci. Soudní dvůr tak disponuje skutkovými a právními poznatky nezbytnými pro užitečnou odpověď na položenou otázku.
34
Je tedy třeba dovodit, že žádost o rozhodnutí o předběžné otázce je přípustná.
K věci samé
35
Podstatou jediné otázky předkládajícího soudu je, zda musí být čl. 6 odst. 1 a čl. 7 odst. 1 směrnice 93/13, s ohledem na zásadu efektivity, vykládány v tom smyslu, že brání vnitrostátní judikatuře, podle které může vnitrostátní soud zamítnout návrh na nařízení předběžných opatření podaný spotřebitelem, jenž směřuje k tomu, aby do vydání pravomocného rozhodnutí o neplatnosti smlouvy o úvěru uzavřené tímto spotřebitelem z důvodu, že tato smlouva obsahuje zneužívající ujednání, byla pozastavena platba měsíčních splátek na základě uvedené smlouvy, pokud takováto opatření jsou nezbytná k zajištění plné účinnosti tohoto rozhodnutí.
36
Na úvod je třeba připomenout, že účelem směrnice 93/13 je poskytnout spotřebitelům vysokou úroveň ochrany (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 25. listopadu 2020, Banca B., C‑269/19, EU:C:2020:954, bod 37).
37
Za tímto účelem čl. 6 odst. 1 směrnice 93/13 ukládá členským státům povinnost zajistit, aby spotřebitel nebyl zneužívajícími ujednání vázán, aniž by musel podat žalobu a dosáhnout rozsudku potvrzujícího zneužívající povahu těchto ujednání (rozsudek ze dne 4. června 2009, Pannon GSM, C‑243/08, EU:C:2009:350, body 20 až 28). Z toho vyplývá, že vnitrostátní soudy jsou povinny nepoužít uvedená ujednání, aby nebyla vůči spotřebiteli závazná, vyjma případu, kdy s tím spotřebitel nesouhlasí (rozsudek ze dne 26. března 2019, Abanca Corporación Bancaria a Bankia, C‑70/17 a C‑179/17, EU:C:2019:250, bod 52 a citovaná judikatura).
38
Kromě toho podle čl. 7 odst. 1 směrnice 93/13 členské státy zajistí, aby v zájmu spotřebitelů a soutěžitelů byly k dispozici odpovídající a účinné prostředky zabraňující dalšímu používání zneužívajících ujednání ve smlouvách, které uzavírají prodávající nebo poskytovatelé se spotřebiteli.
39
V tomto kontextu Soudní dvůr konstatoval, že je na členských státech, aby prostřednictvím svého vnitrostátního práva vymezily způsoby, jakými se určuje zneužívající povaha ujednání použitého ve smlouvě, a projevují se konkrétní právní účinky tohoto zjištění. Takové zjištění však musí umožňovat obnovení právní a faktické situace, v níž by se spotřebitel nacházel, kdyby toto zneužívající ujednání nebylo sjednáno. Taková úprava ochrany, kterou spotřebitelům zaručuje směrnice 93/13, vnitrostátním právem totiž nemůže měnit podstatu této ochrany [v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 30. června 2022, Profi Credit Bulgaria (Automatický zápočet v případě zneužívajícího ujednání), C‑170/21, EU:C:2022:518, bod 43 a citovaná judikatura].
40
Podle ustálené judikatury platí, že neexistuje-li zvláštní unijní právní úprava dané oblasti, řídí se způsoby ochrany spotřebitele stanovené ve směrnice 93/13 na základě zásady procesní autonomie členských států jejich vnitrostátním právním řádem. Tyto způsoby ochrany však nesmí být méně příznivé než ty, jimiž se řídí obdobné situace vnitrostátní povahy (zásada rovnocennosti), ani nesmí být upraveny tak, aby v praxi znemožňovaly nebo nadměrně ztěžovaly výkon práv přiznaných unijním právním řádem (zásada efektivity) [rozsudek ze dne 10. června 2021, BNP Paribas Personal Finance, C‑776/19 až C‑782/19, EU:C:2021:470, bod 27 a citovaná judikatura].
41
Pokud jde konkrétně o předběžná opatření navrhovaná za účelem uplatnění práv plynoucích ze směrnice 93/13, Soudní dvůr mohl rozhodnout, že tato směrnice brání takové právní úpravě členského státu, jež neumožňuje soudu rozhodujícímu ve věci samé, který je příslušný posoudit zneužívající povahu smluvního ujednání, přijmout předběžná opatření, především přerušit řízení o výkonu rozhodnutí, v případech, kdy je přijetí takových opatření nezbytné k zajištění plného účinku jeho konečného rozhodnutí, neboť tato právní úprava může narušovat účinnost ochrany sledované uvedenou směrnicí (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 14. března 2013, Aziz, C‑415/11, EU:C:2013:164, body 59, 60 a 64).
42
Kromě toho Soudní dvůr měl příležitost upřesnit, že může být nezbytné nařídit takováto opatření zejména tehdy, pokud existuje riziko, že by tento spotřebitel v průběhu soudního řízení, jehož délka může být značná, platil vyšší měsíční splátky, než by skutečně musel, kdyby dotčené ujednání muselo být vyloučeno (v tomto smyslu viz usnesení ze dne 26. října 2016, Fernández Oliva a další, C‑568/14 až C‑570/14, EU:C:2016:828, body 34 až 36).
43
Ochrana zaručená spotřebitelům směrnicí 93/13, zejména v čl. 6 odst. 1 a čl. 7 odst. 1 této směrnice, vyžaduje, aby vnitrostátní soud měl možnost nařídit vhodné předběžné opatření, je-li to nezbytné k zajištění plného účinku budoucího rozhodnutí ohledně zneužívající povahy smluvních ujednání.
44
Pokud jde v projednávané věci o zásadu rovnocennosti, z informací poskytnutých předkládajícím soudem nevyplývá, že by vnitrostátní právní předpisy relevantní v oblasti předběžných opatření byly uplatňovány odlišně podle toho, zda se spor týká práv vyplývajících z vnitrostátního práva nebo práv vyplývajících z unijního práva.
45
Pokud jde o zásadu efektivity, je třeba připomenout, že každý případ, ve kterém vyvstává otázka, zda vnitrostátní procesní ustanovení znemožňuje nebo nadměrně ztěžuje použití unijního práva, musí být posuzován s přihlédnutím k místu tohoto ustanovení v řízení u různých vnitrostátních soudních orgánů jako celku, k průběhu tohoto řízení a k jeho zvláštnostem (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 18. února 2016, Finanmadrid EFC, C‑49/14, EU:C:2016:98, bod 43). Totéž nutně platí pro soudní výklad tohoto vnitrostátního ustanovení.
46
V tomto ohledu z údajů obsažených v žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce a z písemného vyjádření, které Soudnímu dvoru předložila zejména polská vláda, vyplývá, že občanský soudní řád umožňuje polskému soudu rozhodujícímu v řízení o určení neplatnosti smlouvy z důvodu zneužívající povahy ujednání smlouvy, jež je použito v dané smlouvě, nařídit předběžná opatření. Předkládající soud odkazuje v tomto směru na článek 7301 občanského soudního řádu, jenž se týká podmínek pro nařízení předběžných opatření, a na čl. 755 odst. 21 tohoto řádu, podle kterého může tento soud nařídit předběžné opatření, a to i tehdy, pokud bylo toto opatření určeno k vymáhání pohledávky, pokud je toto opatření nezbytné k odvrácení hrozící škody nebo jiných negativních dopadů na oprávněného.
47
Podle předkládajícího soudu však existuje důležitý proud ve vnitrostátní judikatuře, který spočívá v zamítnutí návrhů na nařízení předběžného opatření za takových okolností jako ve věci v původním řízení, a sice když je žádáno, aby až do vydání pravomocného rozhodnutí ve věci samé byla pozastavena platba měsíčních splátek na základě smlouvy o úvěru, která by mohla být prohlášena za neplatnou z důvodu zneužívajících ujednání, jež jsou v ní použita. Podle této judikatury je takovéto zamítnutí odůvodněno nedostatkem „právního zájmu“ dotyčného spotřebitele z důvodů shrnutých v bodě 20 tohoto rozsudku.
48
Z informací obsažených v žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce a z písemného vyjádření, které předložila Soudnímu dvoru zejména polská vláda, přitom vyplývá, že vnitrostátní soud v rámci projednání žaloby na určení neplatnosti smlouvy z důvodu zneužívajícího ujednání použitého v této smlouvě v zásadě rozhoduje pod hrozbou vydání rozhodnutí ultra petita na základě návrhových žádání uvedených v žalobě, tedy s výjimkou rozšíření této žaloby, o částkách zaplacených až do podání návrhu, který mu byl předložen. Jakmile soud ve věci samé určí, že po zrušení tohoto ujednání nemůže být tato smlouva již objektivně plněna, jak by tomu bylo ve věci v původním řízení, a je třeba dotyčnému spotřebiteli vrátit částky bezdůvodně zaplacené na základě uvedené smlouvy, zamítnutí návrhu na nařízení předběžného opatření směřujícího k pozastavení platby měsíčních splátek na základě uvedené smlouvy by učinilo budoucí pravomocné rozhodnutí ve věci samé alespoň zčásti neúčinným. Takové pravomocné rozhodnutí by totiž nevedlo k obnovení právní a faktické situace, ve které by se spotřebitel nacházel, kdyby toto zneužívající ujednání nebylo sjednáno, v souladu s judikaturou citovanou v bodě 39 tohoto rozsudku, neboť podle použitelných procesních pravidel může být předmětem tohoto pravomocného rozhodnutí pouze část již zaplacené částky.
49
Z toho vyplývá, že za takovýchto podmínek by nařízení předběžného opatření směřujícího k pozastavení platby měsíčních splátek na základě smlouvy o úvěru, která by mohla být prohlášena za neplatnou z důvodu zneužívajícího ujednání použitého v této smlouvě, mohlo být nezbytné k zajištění plného účinku budoucího rozhodnutí, restitučního účinku, který s sebou toto rozhodnutí nese, a tudíž i účinnosti ochrany zaručené směrnicí 93/13.
50
Jak vyplývá ze žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce, v případě nenařízení předběžného opatření směřujícího k pozastavení jeho smluvní povinnosti k platbě těchto měsíčních splátek by totiž spotřebitel měl, aby se vyhnul tomu, že pravomocné rozhodnutí o neplatnosti dané smlouvy o úvěru bude spočívat pouze v částečném obnovení jeho situace, buď rozšířit svůj původní návrh po zaplacení každé měsíční splátky, nebo po vydání rozhodnutí, kterým se tato smlouva o úvěru prohlašuje za neplatnou, podat návrh na zahájení nového řízení, jehož předmětem by byla úhrada měsíčních splátek zaplacených během prvního řízení. V tomto ohledu je třeba podotknout, že polská vláda ve svém písemném vyjádření poznamenala, že podle článku 25a zákona o soudních poplatcích v občanskoprávních věcech (ustawa o kosztach sądowych w sprawach cywilnych) ze dne 28. července 2005 (Dz. U. č. 167, částka 1398), úplné znění (Dz. U. z roku 2022, částka 1125), každé rozšíření žaloby podléhá soudnímu poplatku.
51
Kromě toho podání nové žaloby spotřebitelem je podle předkládajícího soudu v každém případě nezbytné, pokud po prvním řízení o prohlášení neplatnosti smlouvy o úvěru z důvodu zneužívající povahy smluvního ujednání použitého v této smlouvě následuje odvolací řízení, neboť v takovémto případě procesní pravidla polského práva nestanoví možnost rozšíření žaloby v prvním stupni. Za těchto okolností by bylo zjevné, že v případě nenařízení předběžných opatření směřujících k pozastavení povinnosti k platbě měsíčních splátek na základě této smlouvy o úvěru by rozhodnutí prohlašující tuto smlouvu za neplatnou a nařizující vrácení částek, které již tento spotřebitel zaplatil, neumožňovalo dosáhnout cíle směrnice 93/13, jímž je obnovení dřívější právní a faktické situace spotřebitele.
52
Kromě toho, jak bylo uvedeno v bodě 42 tohoto rozsudku, nařízení takovéhoto předběžného opatření se jeví o to více nezbytné, pokud uvedený spotřebitel zaplatil dotyčné bance částku vyšší, než je částka vypůjčená ještě před tím, než podal návrh na zahájení řízení.
53
Konečně není vyloučeno, že v případě nenařízení předběžného opatření směřujícího k pozastavení smluvní povinnosti téhož spotřebitele povede prodloužení daného řízení ke zhoršení finanční situace spotřebitele natolik, že posledně zmíněný již nebude mít finanční prostředky na podání žalob nezbytných k dosažení vrácení částek, na které má nárok na základě smlouvy prohlášené za neplatnou.
54
Takovéto okolnosti by rovněž mohly zvýšit riziko, že spotřebitel nebude již schopen platit měsíční splátky na základě uvedené smlouvy o úvěru, což by mohlo vést dotyčnou banku k vymáhání své pohledávky na základě smlouvy o úvěru, jež by mohla být prohlášena za neplatnou.
55
Z výše uvedeného vyplývá, že vnitrostátní judikatura, podle které se odmítá nařízení předběžných opatření směřujících k pozastavení platby měsíčních splátek na základě smlouvy o úvěru, ačkoli jsou tato opatření nezbytná k zajištění ochrany přiznané spotřebitelům směrnicí 93/13, se s ohledem na její místo v souboru procesních pravidel stanovených v polském právu nejeví být v souladu se zásadou efektivity, a není tudíž slučitelná s čl. 6 odst. 1 a čl. 7 odst. 1 směrnice 93/13.
56
Po tomto upřesnění je však nutno zaprvé připomenout, že vnitrostátní soudy musí učinit vše, co spadá do jejich pravomoci s tím, že vezmou v úvahu veškeré vnitrostátní právo a použijí metody výkladu jím uznané, aby zajistily plnou účinnost této směrnice a došly k výsledku, který bude v souladu s cílem sledovaným touto směrnicí (rozsudek ze dne 6. listopadu 2018, Max-Planck-Gesellschaft zur Förderung der Wissenschaften, C‑684/16, EU:C:2018:874, bod 59 a citovaná judikatura).
57
Požadavek takového konformního výkladu s sebou konkrétně nese i povinnost vnitrostátních soudů změnit případně ustálenou judikaturu, vychází-li z výkladu vnitrostátního práva, který je neslučitelný s cíli směrnice. Vnitrostátní soud se proto nemůže platně domnívat, že dotčené vnitrostátní ustanovení nelze vyložit v souladu s unijním právem pouze z toho důvodu, že toto ustanovení bylo předtím konstantně vykládáno v rozporu s unijním právem (rozsudek ze dne 26. června 2019, Addiko Bank, C‑407/18, EU:C:2019:537, bod 66 a citovaná judikatura).
58
V projednávané věci předkládající soud a polská vláda mají za to, že dotčená právní úprava, konkrétně druhá podmínka, které podléhá nařízení předběžných opatření v polském právu, a sice podmínka existence „právního zájmu“ stanovená v článku 7301 občanského soudního řádu, může být vykládána konformně s unijním právem.
59
Zadruhé je třeba zdůraznit na jednu stranu to, že vnitrostátní judikatura zmíněná v bodě 55 tohoto rozsudku může být kvalifikována jako neslučitelná s unijním právem pouze tehdy, pokud tento soud shledá, že nařízení navrhovaných předběžných opatření je nezbytné k zajištění plného účinku budoucího pravomocného rozhodnutí ve věci samé. V tomto ohledu musí mít k dispozici dostatečné indicie ohledně zneužívající povahy jednoho nebo více smluvních ujednání, takže je pravděpodobné, že daná smlouva o úvěru je neplatná, nebo přinejmenším že dotyčnému spotřebiteli musí být přiznán nárok na vrácení měsíčních splátek na základě této smlouvy. Uvedenému soudu mimoto přísluší, aby s ohledem na všechny okolnosti dané věci určil, zda pozastavení povinnosti tohoto spotřebitele k platbě těchto měsíčních splátek po dobu trvání dotčeného řízení je nezbytné k zajištění obnovení právní a faktické situace, v níž by se uvedený spotřebitel nacházel, kdyby toto ujednání nebo tato ujednání nebyla sjednána. Tentýž soud tak bude moci přihlédnout zejména k finanční situaci tohoto spotřebitele a k riziku hrozícímu tomuto spotřebiteli, že bude muset dotyčné bance navrátit částku přesahující výši částky, kterou si od banky půjčil.
60
Pokud tedy vnitrostátní soud dospěje k závěru, že existující dostatečné indicie ohledně toho, že dotčená smluvní ujednání jsou zneužívající a vrácení částek zaplacených dotyčným spotřebitelem na základě smlouvy o úvěru dotčené ve věci v původním řízení je tedy pravděpodobné, a dále že v případě nenařízení předběžných opatření směřujících k pozastavení platby měsíčních splátek na základě této smlouvy nebude moci být zajištěn plný účinek budoucího pravomocného rozhodnutí ve věci samé, což přísluší posoudit vnitrostátnímu soudu s přihlédnutím ke všem okolnostem dané věci, musí tento soud nařídit předběžná opatření spočívající v pozastavení povinnosti tohoto spotřebitele k provedení plateb na základě uvedené smlouvy.
61
S ohledem na vše výše uvedené je třeba na položenou otázku odpovědět tak, že čl. 6 odst. 1 a čl. 7 odst. 1 směrnice 93/13, s ohledem na zásadu efektivity, musí být vykládány v tom smyslu, že brání vnitrostátní judikatuře, podle které může vnitrostátní soud zamítnout návrh spotřebitele na nařízení předběžných opatření směřujících k pozastavení až do vydání pravomocného rozhodnutí o neplatnosti smlouvy o úvěru uzavřené tímto spotřebitelem z důvodu, že tato smlouva o úvěru obsahuje zneužívající ujednání, platby měsíčních splátek na základě uvedené smlouvy o úvěru, pokud je nařízení těchto předběžných opatření nezbytné k zajištění plného účinku tohoto rozhodnutí.
K nákladům řízení
62
Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.
Z těchto důvodů Soudní dvůr (devátý senát) rozhodl takto:
Článek 6 odst. 1 a čl. 7 odst. 1 směrnice Rady 93/13/EHS ze dne 5. dubna 1993 o zneužívajících ujednáních ve spotřebitelských smlouvách, s ohledem na zásadu efektivity,
musí být vykládány v tom smyslu, že
brání vnitrostátní judikatuře, podle které může vnitrostátní soud zamítnout návrh spotřebitele na nařízení předběžných opatření směřujících k pozastavení až do vydání pravomocného rozhodnutí o neplatnosti smlouvy o úvěru uzavřené tímto spotřebitelem z důvodu, že tato smlouva o úvěru obsahuje zneužívající ujednání, platby měsíčních splátek na základě uvedené smlouvy o úvěru, pokud je nařízení těchto předběžných opatření nezbytné k zajištění plného účinku tohoto rozhodnutí.
Podpisy
(
*1
) – Jednací jazyk: polština.