62009CC0348
STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA
YVESE BOTA
přednesené dne 6. března 2012 (
1
)
Věc C-348/09
P. I.
proti
Oberbürgermeisterin der Stadt Remscheid
[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Oberverwaltungsgericht für das Land Nordrhein-Westfalen (Německo)]
„Směrnice 2004/38/ES — Právo občanů Unie a jejich rodinných příslušníků svobodně se pohybovat a pobývat na území členských států — Ochrana před vyhoštěním — Pojmy ‚veřejný pořádek‘ a ‚veřejná bezpečnost‘ — Pojem ‚naléhavé důvody týkající se veřejné bezpečnosti‘ — Odsouzení za trestný čin pohlavního zneužívání nezletilé čtrnáctileté osoby, sexuálního obtěžování a znásilnění“
1.
Touto žádostí o rozhodnutí o předběžné otázce Oberverwaltungsgericht für das Land Nordrhein-Westfalen (Německo) žádá Soudní dvůr, aby ve světle rozsudku ze dne 23. listopadu 2010, Tsakouridis (
2
), upřesnil podmínky pro poskytnutí ochrany před vyhoštěním uvedené v čl. 28 odst. 3 písm. a) směrnice 2004/38/ES (
3
).
2.
V tomto ustanovení je uvedeno, že rozhodnutí o vyhoštění může být proti občanu Unie, který měl posledních deset let pobyt na území hostitelského členského státu, vydáno pouze z naléhavých důvodů veřejné bezpečnosti.
3.
Předkládající soud žádá Soudní dvůr, aby rozhodl, zda uvedené ustanovení musí být vykládáno tak, že pohlavní zneužívání nezletilé čtrnáctileté osoby, sexuální obtěžování, jakož i znásilnění spadají pod pojem „naléhavé důvody týkající se veřejné bezpečnosti“. Vzhledem k tomu, že Soudní dvůr ve výše uvedeném rozsudku Tsakouridis připustil, že pod tento pojem může spadat boj proti nedovolenému organizovanému obchodu s omamnými látkami, vyvstává konkrétně v projednávané věci otázka, zda pod uvedený pojem může spadat i takový izolovaný čin, jakého se dopustil pan I. ve věci v původním řízení, tedy pohlavní zneužívání nezletilé čtrnáctileté osoby, sexuální obtěžování a znásilnění.
4.
V tomto stanovisku vysvětlím důvody, proč se domnívám, že čl. 28 odst. 3 písm. a) směrnice 2004/38 musí být vykládán tak, že pohlavní zneužívání nezletilé čtrnáctileté osoby, sexuální obtěžování, jakož i znásilnění nespadají pod pojem „naléhavé důvody týkající se veřejné bezpečnosti“, pokud tyto činy přímo neohrožují klid a fyzickou bezpečnost obyvatelstva jako celku nebo jeho velké části.
5.
Dále uvedu, proč podle mého názoru musí být čl. 28 odst. 2 a 3 téže směrnice vykládán tak, že se občan Unie nemůže dovolávat práva na zvýšenou ochranu před vyhoštěním podle tohoto ustanovení, pokud se prokáže, že uvedený občan odvozuje toto právo z protiprávního jednání představujícího závažné narušení veřejného pořádku hostitelského členského státu.
I – Právní rámec
A – Směrnice 2004/38
6.
Před vstupem směrnice 2004/38 v platnost existovalo několik směrnic a nařízení v oblasti volného pohybu osob a práva pobytu evropských státních příslušníků. Tato směrnice soustředila a zjednodušila právní předpisy Unie v této oblasti.
7.
Uvedená směrnice totiž ruší povinnost občanů Unie získat povolení k pobytu, zavádí ve prospěch těchto občanů právo trvalého pobytu a vymezuje možnost členských států omezit pobyt státních příslušníků jiných členských států na jejich území.
8.
Směrnice 2004/38 přináší občanům Unie zejména ochranu před vyhoštěním, přičemž vychází z kritérií, která stanovil ve své judikatuře Soudní dvůr.
9.
Podle čl. 27 odst. 1 této směrnice tak smějí členské státy omezit právo pohybu a pobytu občanů Unie z důvodů veřejného pořádku, veřejné bezpečnosti nebo veřejného zdraví a zároveň je vyloučeno, aby tyto důvody byly uplatňovány k hospodářským účelům.
10.
Článek 27 odst. 2 uvedené směrnice stanoví, že opatření přijatá z důvodů veřejného pořádku nebo veřejné bezpečnosti musí být v souladu se zásadou přiměřenosti (
4
) a musí být založena výlučně na osobním chování osoby dotčené rozhodnutím o vyhoštění (
5
). Předchozí odsouzení pro trestný čin samo o sobě přijetí takových opatření neodůvodňuje. Kromě toho chování osoby, na niž se vztahuje rozhodnutí o vyhoštění, musí představovat skutečné, aktuální a dostatečně závažné ohrožení některého ze základních zájmů společnosti (
6
).
11.
Článek 28 odst. 3 písm. a) směrnice 2004/38, týkající se ochrany před vyhoštěním, zní:
„Rozhodnutí o vyhoštění nesmí, s výjimkou naléhavých důvodů týkajících se veřejné bezpečnosti vymezených členskými státy, být vydáno proti občanům Unie, kteří:
a)
posledních deset let měli pobyt v hostitelském členském státě.“
B – Německé právo
12.
Ustanovení směrnice 2004/38 byla do německého právního řádu provedena zákonem o volném pohybu občanů Unie (Gesetz über die allgemeine Freizügigkeit von Unionsbürgern) ze dne 30. července 2004 (
7
). Ustanovení § 6 odst. 1 FreizügG/EU konkrétně stanoví, že o ztrátě práva pohybu a pobytu občana Unie v Německu lze rozhodnout pouze z důvodů veřejného pořádku, veřejné bezpečnosti nebo veřejného zdraví. Podle § 6 odst. 2 FreizügG/EU mohou být odsouzení pro trestné činy, která dosud nebyla vymazána z centrálního rejstříku, vzata v úvahu při odůvodnění rozhodnutí o vyhoštění za podmínky, že okolnosti, z nichž tato odsouzení vycházejí, ukazují na osobní chování, které představuje skutečné ohrožení veřejného pořádku, přitom musí jít o účinné a dostatečně závažné ohrožení základního zájmu společnosti.
13.
Ustanovení § 6 odst. 3 FreizügG/EU upřesňuje, že při rozhodování o vyhoštění musí být přihlédnuto zejména k délce pobytu dotyčné osoby v Německu, jejímu věku, zdravotnímu stavu, rodinným a ekonomickým poměrům, společenské i kulturní integraci v Německu a intenzitě jejích vazeb na stát původu.
14.
Na základě § 6 odst. 4 FreizügG/EU lze po získání práva trvalého pobytu rozhodnout o ztrátě práva pobytu a pohybu v Německu pouze na základě závažných důvodů.
15.
Podle § 6 odst. 5 FreizügG/EU lze stran občanů Unie a jejich rodinných příslušníků, kteří měli posledních deset let pobyt na spolkovém území, vydat rozhodnutí podle § 6 odst. 1 FreizügG/EU pouze z naléhavých důvodů veřejné bezpečnosti. To neplatí v případě nezletilých, pokud je ztráta práva pobytu nezbytná v zájmu dítěte. Naléhavé důvody veřejné bezpečnosti mohou být dány pouze tehdy, je-li dotčená osoba pravomocně odsouzena za jeden nebo více úmyslných trestných činů k trestu odnětí svobody či trestu pro mladistvé v minimální délce pěti let nebo pokud jí bylo při posledním pravomocném odsouzení uloženo ochranné opatření spojené s odnětím svobody, pokud je dotčena bezpečnost Spolkové republiky Německo nebo dotčená osoba představuje teroristickou hrozbu.
II – Spor ve věci v původním řízení a předběžná otázka
16.
Pan I., italský státní příslušník, se narodil dne 3. září 1965 v Litaca (Itálie). V Německu žije od roku 1987. Povolení k pobytu mu bylo uděleno v dubnu 1987 a následně bylo několikrát prodlouženo. Je svobodný a bezdětný. Nikdy neukončil povinnou školní docházku ani odbornou přípravu a v Německu vykonával výdělečnou činnosti pouze přechodně, a to jako pomocný dělník. Před svým zadržením pracoval jako pomocník své bývalé družky, která sama byla uklízečkou. Pan I. má pět sourozenců, kteří žijí zčásti v Německu a zčásti v Itálii. Jeho matka žije od doby, kdy byl uvězněn, částečně v Německu a částečně v Itálii.
17.
Dne 16. května 2006 odsoudil Landgericht Köln pana I. k trestu odnětí svobody v délce trvání sedmi let a šesti měsíců za pohlavní zneužívání nezletilé čtrnáctileté osoby, sexuální obtěžování, jakož i znásilnění. Tento rozsudek nabyl právní moci dne 28. října 2006. K jednáním naplňujících skutkovou podstatu trestných činů došlo v letech 1990 až 2001. Obětí trestných činů byla dcera jeho tehdejší družky, které v době, kdy páchání trestných činů začalo, bylo osm let. Předkládající soud uvádí, že od roku 1992 ji pan I. opakovaně, téměř každý týden, nutil k pohlavnímu styku nebo k jiným sexuálním činnostem a vyhrožoval jí mimo jiné tím, že zabije její matku nebo bratra.
18.
Pan I. je ve vězení od 10. ledna 2006 a k odpykání trestu by mělo dojít dne 9. července 2013.
19.
Rozhodnutím ze dne 6. května 2008 Oberbürgermeisterin der Stadt Remscheid v souladu s čl. 6 odst. 1 FreizügG/EU konstatovala, že pan I. ztratil právo vstupu a pobytu, jelikož svým odsouzením naplnil podmínky v čl. 6 odst. 5 FreizügG/EU, a dále že jednal se značnou silou a způsobil své oběti mnoholetým zneužíváním nesmírné utrpení. Oberbürgermeisterin der Stadt Remscheid má dále za to, že není vyloučena recidiva, jelikož svou oběť opakovaně znásilňoval a sexuálně zneužíval po dlouhou dobu, a že pan I. dodnes necítí vinu. Podle sdělení věznice pan I. sám sebe považuje za skutečnou oběť a stále není připraven uznat zcela zavrženíhodnou povahu svých činů. Oberbürgermeisterin der Stadt Remscheid nařídila okamžitou vykonatelnost rozhodnutí ze dne 6. května 2008 a přikázala panu I. opustit německé území pod pohrůžkou vyhoštění do Itálie.
20.
Dne 12. července 2008 podal pan I. proti tomuto rozhodnutí žalobu s odůvodněním, že nejsou dány naléhavé důvody týkající se veřejné bezpečnosti, které jsou nutné pro vydání rozhodnutí o ztrátě jeho práva vstupu a pobytu.
21.
Rozsudkem ze dne 14. července 2008 Verwaltungsgericht tuto žalobu zamítl maje za to, že jsou dány naléhavé důvody týkající se veřejné bezpečnosti a že odsouzení pana I. ukazuje na osobní jednání, které vede k obavám o skutečné, aktuální a dostatečně závažné ohrožení některého ze základních zájmů společnosti, tedy ochrany dívek a žen před sexuálním obtěžováním a znásilněním.
22.
Pan I. podal proti tomuto rozhodnutí kasační opravný prostředek k Oberverwaltungsgericht für das Land Nordrhein-Westfalen, který se rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
„Zahrnuje pojem ‚naléhavé důvody týkající se veřejné bezpečnosti‘ obsažený v čl. 28 odst. 3 směrnice 2004/38 pouze ohrožení vnitřní a vnější bezpečnosti státu ve smyslu existence státu s jeho orgány a jeho důležitými veřejnými službami, přežití obyvatelstva, jakož i vnějších vztahů a mírového soužití národů?“
III – Analýza
23.
Podstatou otázky předkládajícího soudu je, zda trestné činy pohlavního zneužívání nezletilé čtrnáctileté osoby, sexuálního obtěžování, jakož i znásilnění spáchané v rámci rodiny představují naléhavé důvody týkající se veřejné bezpečnosti, které mohou odůvodnit vyhoštění občana Unie, který měl posledních deset let pobyt v hostitelském členském státě.
24.
V následující analýze zaprvé uvedu důvody, proč se domnívám, že takový protiprávní čin, jehož se dopustil pan I., nespadá pod pojem „naléhavé důvody týkající se veřejné bezpečnosti“ ve smyslu čl. 28 odst. 3 směrnice 2004/38, a zadruhé vysvětlím, proč se podle mého názoru pan I. přesto nemůže dovolávat práva na zvýšenou ochranu přiznaného tímto ustanovením a čl. 28 odst. 2 téže směrnice.
A – K pojmu „naléhavé důvody týkající se veřejné bezpečnosti“
25.
Soudní dvůr ve svém výše uvedeném rozsudku Tsakouridis konstatoval, že čl. 28 odst. 3 směrnice 2004/38 musí být vykládán tak, že boj proti trestné činnosti spojené s nedovoleným organizovaným obchodem s omamnými látkami může spadat pod pojem „naléhavé důvody týkající se veřejné bezpečnosti“, které mohou odůvodnit vyhoštění občana Unie, jenž měl v hostitelském členském státě pobyt po dobu posledních deseti let.
26.
Soudní dvůr především uvedl, že nedovolený organizovaný obchod s omamnými látkami představuje rozšířenou trestnou činnost, která využívá značných hospodářských a operativních prostředků a má velmi často nadnárodní charakter (
8
). Pokud jde o ničivé účinky trestné činnosti spojené s takovým obchodem, rámcové rozhodnutí 2004/757/SVV (
9
) ve svém prvním bodě odůvodnění uvádí, že nedovolený obchod s drogami ohrožuje zdraví, bezpečnost a kvalitu života občanů Unie stejně jako legální hospodářskou činnost, stabilitu a bezpečnost členských států (
10
). Dále Soudní dvůr poté, co konstatoval, že drogová závislost představuje pohromu pro jednotlivce a hospodářské a společenské nebezpečí pro lidstvo, uvedl, že tento typ obchodu může mít takovou intenzitu, že může přímo ohrožovat klid a fyzickou bezpečnost obyvatelstva jako celku nebo jeho velké části (
11
).
27.
Otázkou tedy je, zda takový trestný čin, jehož se v rámci rodiny dopustil pan I., tedy pohlavní zneužívání nezletilé čtrnáctileté osoby, sexuální obtěžování, jakož i znásilnění může rovněž spadat pod pojem „naléhavé důvody týkající se veřejné bezpečnosti“, i když se jedná o izolovaný čin, který jeho pachatel spáchal sám bez spoluúčasti dalších osob v rámci nějaké sítě.
28.
I když je nesporné, že pohlavní zneužívání nezletilé čtrnáctileté osoby, sexuální obtěžování a znásilnění představují zvláště závažná ohrožení základních hodnot společnosti, nedomnívám se, že tento typ činů spadá pod pojem „veřejná bezpečnost“ ve smyslu čl. 28 odst. 3 směrnice 2004/38.
29.
V tomto ohledu považuji za užitečné připomenout filozofii směrnice 2004/38 a uvést, že je zde nutné vykládat její pojmy s ohledem na skutečný stav a zvláštnosti trestního práva.
30.
Cílem této směrnice je zjednodušit základní právo každého občana Unie svobodně se pohybovat a pobývat na území členských států. Toto základní právo vyplývá z občanství Unie a jeho výkon podléhá omezením a zákazům stanoveným uvedenou směrnicí (
12
).
31.
Vzhledem k tomu, že na základě délky pobytu lze předpokládat integraci občana Unie v hostitelském členském státě, stanoví směrnice 2004/38 jako podmínku získání trvalého pobytu v tomto státě nepřetržitý pobyt po dobu pěti let (
13
).
32.
Toto právo trvalého pobytu přiznává oprávněné osobě ochranu před rozhodnutími o vyhoštění, která mohou být vůči této osobě vydána pouze ze závažných důvodů týkajících se veřejného pořádku nebo veřejné bezpečnosti (
14
).
33.
Delší řádný pobyt v trvání nejméně deseti let poskytuje dotyčnému občanu Unie zvýšenou ochranu vůči týmž rozhodnutím, a ta mohou být tudíž přijata pouze z naléhavých důvodů týkajících se veřejné bezpečnosti (
15
). Již rozdíl mezi pojmy „závažné důvody“ a „naléhavé důvody“ hodně napovídá o vůli zákonodárce Unie (
16
).
34.
Navíc ze srovnání odstavců 2 a 3 článku 28 směrnice 2004/38 jasně vyplývá, že jeho znění zřetelně rozlišuje mezi pojmy „veřejný pořádek“ a „veřejná bezpečnost“, přičemž v druhém pojmu je obsažena vyšší závažnost než v prvním, jedná-li se o neuplatnění zvýšené ochrany, již užívá občan Unie.
35.
Pokud se tyto dva pojmy použijí v trestní oblasti, odpovídají různých skutkovým podstatám trestných činů.
36.
Každý členský stát si na základě trestního práva vymezuje rámec svého veřejného pořádku, jelikož definuje jednání, která zakazuje pod hrozbou sankce. V tomto ohledu je zjevné, že pravidla trestního práva jsou všechna pravidly veřejného pořádku v tom smyslu, že pravidla kogentní povahy nemohou být obcházena individuální vůlí. Tato pravidla jsou vytvářena právě proto, aby bránila individuální vůli v rozsahu, v němž jsou její následky považovány za škodlivé pro hodnoty společnosti.
37.
Protiprávní čin porušující tato pravidla tak způsobuje narušení veřejného pořádku stanoveného členským státem, tedy narušení více či méně závažné v závislosti na povaze spáchaného činu, jelikož narušení veřejného pořádku se obvykle odráží ve stupni přísnosti trestu stanoveného vnitrostátním zákonodárcem pro potrestání zakázaného jednání. V každém konkrétním případě nachází toto posouzení svůj výraz, a případně i svou váhu, ve skutečně uloženém trestu, který s ohledem na konkrétní okolnosti každého případu vyjadřuje stupeň skutečně způsobeného narušení.
38.
Odkaz na pojem „veřejná bezpečnost“ samozřejmě automaticky nevyplývá z pouhé skutečnosti, že byl spáchán protiprávní čin, ale z protiprávního jednání zvláště závažného svou podstatou a rovněž svými účinky, které jdou nad rámec individuální újmy způsobené jedné nebo několika obětem. Tyto dva pojmy tudíž nejsou totožné, a i když každé jednání, které představuje nebezpečí pro veřejnou bezpečnost, z podstaty věci narušuje veřejný pořádek, opak neplatí, třebaže spáchaný čin, jakmile vyjde najevo, může u veřejnosti vyvolat emoce, které jsou odrazem narušení způsobeného protiprávním činem.
39.
V tomto stadiu je důležité uvést, že otázka, zda delikvent představuje svým jednáním nebezpečí pro veřejnou bezpečnost, tudíž závisí nejen na závažnosti spáchaného protiprávního činu, o níž vypovídá hrozící nebo uložený trest, ale především na jeho povaze.
40.
Zohlednění rizika recidivy není v tomto stadiu obecné analýzy samo o sobě rozhodující. U jakého protiprávního činu neexistuje riziko recidivy? Protiprávní čin bez rizika recidivy neexistuje. Dále je třeba u nebezpečí pro veřejnou bezpečnost zohlednit samotnou povahu tohoto nebezpečí. Pokud povaha jednání představuje takové nebezpečí, u něhož existují naléhavé důvody pro vyhoštění, aby bylo toto nebezpečí zažehnáno, budou splněny podmínky čl. 28 odst. 3 směrnice 2004/38. Pravděpodobnost recidivy může být zajisté soudcem nebo příslušným orgánem zohledněna, avšak pro účely posouzení, spolu s dalšími podmínkami nebo ustanoveními této směrnice a judikatury Soudního dvora, zda je k tomuto vyhoštění skutečně třeba přikročit (
17
).
41.
Jaká jsou tedy protiprávní jednání, která mohou představovat taková nebezpečí pro veřejnou bezpečnost? Soudní dvůr je vymezil ve výše uvedeném rozsudku Tsakouridis.
42.
Jak bylo uvedeno v bodě 26 tohoto stanoviska, Soudní dvůr měl za to, že nedovolený organizovaný obchod s omamnými látkami tvoří rozšířenou trestnou činnost a může představovat stupeň intenzity, který může přímo ohrožovat klid a fyzickou bezpečnost obyvatelstva jako celku nebo jeho velké části.
43.
Spadají činy spáchané panem I. pod definici takto vymezenou Soudním dvorem? Ačkoli bychom rádi odpověděli kladně, jelikož z mravního pohledu vyvolávají spáchané činy spontánní odmítnutí a odpor, vyžaduje právní analýza podle mého názoru zápornou odpověď.
44.
Zejména z kriminologického pohledu se totiž zdá nesporné, že tento typ jednání, k němuž došlo výlučně v rodinném rámci, nelze stavět na roveň jednání „sexuálních predátorů“ (
18
). I když pan I. nesporně představuje nebezpečí v rodinné sféře, není prokázáno, že spáchaný čin svou povahou ohrožuje bezpečnost občanů Unie, což je výslovně uvedeno v bodě 46 výše uvedeného rozsudku Tsakouridis. I když je incest odpuzující, nepředstavuje podle mého názoru z pohledu veřejné bezpečnosti tentýž typ nebezpečí, které Soudní dvůr v tomto rozsudku definoval.
45.
Opačné rozhodnutí by vedlo ke konstatování, že pouhá obecná závažnost soudně trestního činu vymezeného hrozícím nebo uloženým trestem potenciálně představuje odůvodnění rozhodnutí o vyhoštění z naléhavého důvodu veřejné bezpečnosti.
46.
Je však třeba konstatovat, že tento přístup není podle mého názoru v souladu s filozofií směrnice 2004/38. Ostatně vytvoření společného prostoru pro život a pohyb rovněž vyžaduje vzít v potaz v zájmu tohoto společného prostoru, tedy v zájmu sociální soudržnosti Unie, fenomén kriminality, což znamená vyvinutí společných prostředků pro předcházení tomuto fenoménu a pro boj s ním. Mám za to, že to je úkolem a ambicí prostoru svobody, bezpečnosti a spravedlnosti. Tento prostor by se neměl stavět na tom, že se každý přísně potrestaný pachatel pošle do členského státu původu pouze z důvodu trestu. Domnívám se ostatně, že tentýž pohled na věc sdílí tato směrnice i v případě předchozích opatření, která musí členské státy přijmout, než přistoupí k vyhoštění (
19
).
47.
Bylo by možné mít za to, že přítomnost pana I. v hostitelském členském státě může vytvářet podmínky pro recidivu vůči oběti prvních činů, a že jeho vyhoštění se tudíž provádí v zájmu ochrany této oběti. Taková možnost, kterou nelze předem vyloučit, může být stanovena pouze v předpisu týkajícím se prostoru svobody, bezpečnosti a spravedlnosti v rámci opatření dohledu po výkonu trestu, jejichž právní základ se mimo jiné nachází ve směrnici 2004/38. Vzhledem k tomu, že tato otázka nebyla v kontradiktorní diskuzi vznesena, nebudu se jí zde zabývat, jelikož v opačném případě by bylo podle mého názoru nutné znovu otevřít diskuzi.
48.
Naopak otázka, zda se na pana I. vztahuje zvýšená ochrana v článku 28 směrnice 200/38, v diskuzi účastníků řízení vznesena byla a musí být přezkoumána.
B – K nároku na zvýšenou ochranu podle čl. 28 odst. 2 a 3 směrnice 2004/38
49.
Stejně jako nizozemská vláda (
20
) jsem toho názoru, že se čl. 28 odst. 3 směrnice 200/38 na případ pana I. nevztahuje, jelikož jeho jednání a způsob, jakým byly činy spáchány, prokazují, že nebyl skutečně integrovaný, a že tudíž nemůžu požívat zvýšené ochrany stanovené touto směrnicí.
50.
V tomto ohledu je srovnání, které provádí nizozemská vláda s věcí Kol (
21
), podle mého názoru relevantní, jelikož v tomto zcela odlišném případě Soudní dvůr připustil, že podvodné jednání může připravit jeho pachatele o nárok na povolení k pobytu.
51.
Soudní dvůr ve výše uvedeném rozsudku Kol konstatuje, že je vyloučeno, aby výkon výdělečné činnosti na základě povolení k pobytu vydaného v důsledku podvodného jednání, jež vedlo k odsouzení, mohl vést ke vzniku práv ve prospěch tureckého pracovníka nebo odůvodnit jeho legitimní očekávání (
22
).
52.
Mám za to, že tuto úvahu lze vztáhnout i na projednávanou věc.
53.
Z dvacátého třetího bodu odůvodnění směrnice 2004/38 totiž vyplývá, že vyhoštění občanů Unie a jejich rodinných příslušníků z důvodů veřejného pořádku nebo veřejné bezpečnosti může vážně ohrozit osoby, jež se poté, co využily práv a svobod přiznaných jim Smlouvou o ES, skutečně integrovaly (
23
) do hostitelského členského státu (
24
).
54.
Jak je vyjádřeno ve dvacátém čtvrtém bodě odůvodnění této směrnice, tato směrnice proto zavádí režim ochrany proti vyhoštění, který je založen na stupni integrace občana Unie v hostitelském členském státě, takže by s rostoucím stupněm integrace tohoto občana a jeho rodinných příslušníků v hostitelském členském státě měla růst i úroveň jejich ochrany před vyhoštěním (
25
).
55.
Je patrné, že čl. 28 odst. 3 směrnice 2004/38 představuje úplně poslední a nejdůležitější stupeň ochrany před vyhoštěním, jelikož této ochrany požívá občan Unie, který měl posledních deset let pobyt v hostitelském členském státě.
56.
Podle mého názoru toto ustanovení předpokládá určitou integraci, přičemž důkaz o opaku vyplývá v této věci ze samotných činů.
57.
Zákonodárce Unie totiž vycházel ze zásady, že doba pobytu ukazuje na určitou integraci v hostitelském členském státě (
26
). Předpokládá se, že po deseti letech pobytu na území tohoto členského státu existují mezi občanem Unie, který využil svého práva volného pohybu, a uvedeným státem úzké vazby, které dávají tomuto občanovi pocit, že je nedílnou součástí společnosti, a to, připomínám, za účelem podpory sociální soudržnosti, která je jedním ze základních cílů Unie (
27
).
58.
V projednávané věci je podle mého názoru nesporné, že kdyby byly činy, vezme-li se v úvahu doba jejich spáchání, známy od samého počátku, byl by pan I. trestně stíhán, odsouzen a případně vyhoštěn, aniž by se samozřejmě mohl dovolávat čl. 28 odst. 3 směrnice 2004/38.
59.
Ve třetím roce svého pobytu v hostitelském členském státě, tedy před dosažením pětiletého legálního pobytu, na základě něhož vzniká právo trvalého pobytu, začal pan I. zneužívat nezletilé dítě své družky, a to do roku 2001, tedy po dobu deseti let, které předcházely vydání rozhodnutí o jeho vyhoštění (
28
).
60.
I když se integrace občana Unie ve skutečnosti zakládá na územních a časových faktorech, souvisí rovněž s kvalitativními faktory (
29
). Zdá se mi přitom nesporné, že jednání pan I., které představuje závažné narušení veřejného pořádku, svědčí o úplné absenci vůle integrovat se do společnosti, ve které se nachází, a jejímiž některými základními hodnotami tak vědomě po léta opovrhoval. Dnes se dovolává důsledků vyplývajících z dosažení desetileté lhůty, která nebyla přerušena, jelikož jeho jednání zůstalo skryté účinkem fyzického a psychického násilí po léta hanebně páchaného na oběti.
61.
Protiprávní situace této povahy nemůže dát vzniknout takovému nároku s poukazem na to, že trvala dlouho. Ostatně samotná směrnice 2004/38 ve svém článku 35 stanoví, že členské státy mohou přijmout potřebná opatření k odepření, pozastavení nebo odnětí jakéhokoliv práva přiznaného touto směrnicí v případě zneužití práv nebo podvodu. Na tomto místě je třeba, aby Soudní dvůr vyvodil z takového podvodu důsledky.
62.
Připustit, že pan I. může vyvozovat právo na zvýšenou ochranu stanovenou v čl. 28 odst. 2 a 3 této směrnice ze svého protiprávního jednání, by podle mého názoru odporovalo hodnotám, na nichž spočívá občanství Unie.
63.
I přesto bude pan I. moci samozřejmě využít záruk pro svá práva podle ustanovení čl. 28 odst. 1 uvedené směrnice a podle zásad judikatury Soudního dvora týkajících se zaručení základních práv, tedy zásad připomenutých ve výše uvedeném rozsudku Tsakouridis, zejména pak v jeho bodě 52.
64.
S ohledem na výše uvedené úvahy mám za to, že čl. 28 odst. 2 a 3 směrnice 2004/38 musí být vykládán tak, že se občan Unie nemůže dovolávat práva na zvýšenou ochranu před vyhoštěním podle tohoto ustanovení, pokud se prokáže, že uvedený občan odvozuje toto právo od protiprávního jednání představujícího závažné narušení veřejného pořádku hostitelského členského státu.
IV – Závěry
65.
Vzhledem k výše uvedenému navrhuji Soudnímu dvoru, aby na otázky předložené Oberverwaltungsgericht für das Land Nordrhein-Westfalen odpověděl takto:
„Článek 28 odst. 3 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2004/38/ES ze dne 29. dubna 2004 o právu občanů Unie a jejich rodinných příslušníků svobodně se pohybovat a pobývat na území členských států, o změně nařízení (EHS) č. 1612/68 a o zrušení směrnic 64/221/EHS, 68/360/EHS, 72/194/EHS, 73/148/EHS, 75/34/EHS, 75/35/EHS, 90/364/EHS, 90/365/EHS a 93/96/EHS musí být vykládán tak, že pohlavní zneužívání nezletilé čtrnáctileté osoby, sexuální obtěžování, jakož i znásilnění nespadají pod pojem ‚naléhavé důvody týkající se veřejné bezpečnosti‘, pokud tyto činy přímo neohrožují klid a osobní bezpečnost všeho obyvatelstva nebo jeho podstatné části.
Článek 28 odst. 2 a 3 směrnice 2004/38 musí být vykládán tak, že se občan Unie nemůže dovolávat práva na zvýšenou ochranu před vyhoštěním podle tohoto ustanovení, pokud se prokáže, že uvedený občan odvozuje toto právo od protiprávního jednání představujícího závažné narušení veřejného pořádku hostitelského členského státu.“
(
1
) – Původní jazyk: francouzština.
(
2
) – C-148/09, Sb. rozh. s. I-11979.
(
3
) – Směrnice Evropského parlamentu a Rady ze dne 29. dubna 2005 o právu občanů Unie a jejich rodinných příslušníků svobodně se pohybovat a pobývat na území členských států, o změně nařízení (EHS) č. 1612/68 a o zrušení směrnic 64/221/EHS, 68/360/EHS, 72/194/EHS, 73/148/EHS, 75/34/EHS, 75/35/EHS, 90/364/EHS, 90/365/EHS a 93/96/EHS (Úř. věst. L 158, s. 77, a oprava v Úř. věst. L 327, s. 70; Zvl. vyd. 05/05, s. 46).
(
4
) – Viz rozsudek ze dne 18. května 1982, Adoui a Cornuaille (115/81 a 116/81, Recueil, s. 1665).
(
5
) – Viz rozsudek ze dne 26. února 1975, Bonsignore (67/74, Recueil, s. 297).
(
6
) – Viz rozsudek ze dne 27. října 1977, Bouchereau (30/77, Recueil, s. 1999).
(
7
) – BGB1. 2004 I, s. 1950; ve znění zákona o změně zákona o spolkové policii a dalších zákonů (Gesetz zur Änderung des Bundespolizeigesetzes und anderer Gesetze) ze dne 26. února 2008 (BGBl. 2008 I, s. 215, dále jen „FreizügG/EU“).
(
8
) – Viz bod 46.
(
9
) – Rámcové rozhodnutí Rady ze dne 25. října 2004, kterým se stanoví minimální ustanovení týkající se znaků skutkových podstat trestných činů a sankcí v oblasti nedovoleného obchodu s drogami (Úř. věst. L 335, s. 8).
(
10
) – Výše uvedený rozsudek Tsakouridis (bod 46).
(
11
) – Tamtéž (bod 47).
(
12
) – Rozsudek ze dne 21. prosince 2011, Ziolkowski a Szeja (C-424/10 a C-425/10, Sb. rozh. s. I-14035, bod 35, jakož i citovaná judikatura).
(
13
) – Viz čl. 16 odst. 1 této směrnice.
(
14
) – Viz čl. 28 odst. 2 uvedené směrnice.
(
15
) – Viz čl. 28 odst. 3 písm. a) směrnice 2004/38.
(
16
) – Výše uvedený rozsudek Tsakouridis (bod 40).
(
17
) – Tamtéž (body 49 až 53).
(
18
) – Kategorie zvláště nebezpečných pachatelů, pro které je charakteristické takové jednání, které bylo odhaleno v případech Dutroux a Fourniret.
(
19
) – Viz zejména čl. 27 odst. 2 uvedené směrnice.
(
20
) – Viz bod 37 a násl. vyjádření.
(
21
) – Věc, ve které byl vydán rozsudek ze dne 5. června 1997 (C-285/95, Recueil, s. I-3069).
(
22
) – Bod 28.
(
23
) – Zvýraznění provedeno autorem tohoto stanoviska.
(
24
) – Výše uvedený rozsudek Tsakouridis (bod 24).
(
25
) – Tamtéž (bod 25).
(
26
) – Viz návrh směrnice Evropského parlamentu a Rady o právu občanů Unie a jejich rodinných příslušníků svobodně se pohybovat a pobývat na území členských států [COM(2001) 257 final].
(
27
) – Viz sedmnáctý bod odůvodnění směrnice 2004/38.
(
28
) – Viz body 31 a 32 předkládacího rozhodnutí.
(
29
) – Viz rozsudek ze dne 21. července 2011, Dias (C-325/09, Sb. rozh. s. I-6387, bod 64).