62006CC0096
STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA
PAOLA MENGOZZIHO
přednesené dne 15. listopadu 2007 (
1
)
Věc C-96/06
Viamex Agrar Handels GmbH
v.
Hauptzollamt Hamburg-Jonas
„Nařízení (ES) č. 615/98 — Směrnice 91/628/EHS — Vývozní náhrady — Odmítnutí — Nedodržení směrnice 91/628/EHS — Dotčené dobré životní podmínky — Důkazní břemeno — Neexistence důkazů“
1.
Podstatou projednávané žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce předložené Soudnímu dvoru soudem a quo je upřesnit vztah mezi ustanovením čl. 5 odst. 3 nařízení Komise (ES) č. 615/98 (
2
) a ustanovením čl. 5 odst. 2 tohoto nařízení, pokud jde o důkaz o dodržení podmínek stanovených výše uvedeným nařízením v oblasti vývozních náhrad.
I – Právní rámec
2.
Článek 13 odst. 9 druhý pododstavec nařízení Rady (EHS) č. 805/68 (
3
) ze dne 27. června 1968 o společné organizaci trhů v odvětví hovězího masa, ve znění nařízení č. 2634/97 (
4
), podmiňuje vyplacení vývozních náhrad za živá zvířata dodržováním právních předpisů Společenství týkajících se dobrých životních podmínek zvířat, zejména předpisů týkajících se ochrany zvířat během přepravy.
3.
Prováděcí pravidla k nařízení č. 805/68 jsou upřesněna v nařízení Komise č. 615/98.
4.
Článek 1 tohoto nařízení upřesňuje, že výplata vývozních náhrad za živý skot je podmíněna tím, že se během přepravy zvířat až do místa jejich první vykládky v třetí zemi určení dodrží ustanovení směrnice Rady 91/628 (
5
).
5.
Podle článku 2 nařízení č. 615/98 je kontrola zvířat prováděna při opuštění území Společenství. Odstavec 3 tohoto článku stanoví, že úřední veterinární lékař, pověřený příslušným orgánem státu, jehož území zvířata opouštějí, ověří a potvrdí, a) že zvířata jsou v souladu s ustanoveními směrnice 91/628 schopna přepravy, b) že dopravní prostředek, ve kterém živá zvířata opustí území Společenství, je v souladu s ustanoveními téže směrnice, a c) že byla přijata odpovídající opatření zaručující péči o zvířata během přepravy, jak stanoví dotčená směrnice.
6.
Článek 5 odst. 2 nařízení č. 615/98 stanoví, že žádost o vyplacení vývozních náhrad musí být doplněna důkazem, že ustanovení článku 1 tohoto nařízení byla dodržena; článek 1 upřesňuje, že tento důkaz se provede dokladem uvedeným v čl. 2 odst. 3, a sice osvědčením vystaveným veterinárním lékařem ve výstupním místě, a případně zprávou uvedenou v čl. 3 odst. 2, jestliže byl změněn dopravní prostředek.
7.
Článek 5 odst. 3 nařízení č. 615/98 stanoví:
„Vývozní náhrada se nevyplácí za zvířata, která uhynula během přepravy, nebo zvířata, u nichž příslušný orgán na základě podkladů podle odstavce 2, zpráv o kontrole podle článku 4 nebo na základě jakékoli jiné skutečnosti, kterou má k dispozici, týkající se dodržování ustanovení uvedených v článku 1 dospěl k závěru, že směrnice o ochraně zvířat během přepravy nebyla dodržena.“(neoficiální překlad)
8.
Směrnice 91/628 stanoví kritéria, která musí členské státy použít na ochranu zvířat během přepravy. Konkrétně čl. 5 odst. 1 písm. b) a c) stanoví, že členské státy dbají na to, aby každý přepravce použil dopravní prostředky, které jsou schopné zajistit dodržování požadavků Společenství na dobré životní podmínky zvířat, a to zejména požadavků uvedených v příloze ke směrnici, a nepřepravoval nebo nenechal přepravovat zvířata za podmínek, za nichž by mohla být poraněna nebo vystavena zbytečnému utrpení.
9.
Uvedená příloha ke směrnici nakonec stanoví různé podmínky, které musí splňovat dopravní prostředky, aby se zabránilo tomu, že zvířata budou vystavena poranění nebo zbytečnému utrpení, jako například podmínky vztahující se k prostoru, který mají mít přepravovaná zvířata k dispozici, nebo hygienické podmínky.
II – Skutkové okolnosti, předběžná otázka a řízení před Soudním dvorem
10.
V březnu 1999 uvedla společnost Viamex Agrar Handels (dále jen „Viamex“) v celním prohlášení pro Hauptzollamt Emden vývoz 35 kusů živého skotu do Libanonu lodí „Al Hajj Moustafa II“.
11.
Rozhodnutím ze dne 1. února 2001 zamítl Hauptzollamt Hamburg-Jonas (dále jen „Hauptzollamt“) na základě čl. 5 odst. 3 nařízení č. 615/98 žádost o vývozní náhrady podanou Viamex, jelikož se domníval, že Viamex provedla dotčenou přepravu v rozporu s právními předpisy Společenství týkajícími se ochrany zvířat. Hauptzollamt zvláště poznamenal, že dotčená zvířata byla přepravována do Libanonu na palubě lodi, která vzhledem k tomu, že byla dne 28. února 1997 zapsána na tzv. černý seznam Komise, musela být v době vývozu považována za nevyhovující podmínkám stanoveným směrnicí 91/628, a nemohla být tedy vhodná pro přepravu živých zvířat.
12.
Viamex podala proti tomuto zamítnutí stížnost. Hauptzollamt zamítl tuto stížnost rozhodnutím ze dne 18. května 2001.
13.
Viamex podala proti tomuto zamítavému rozhodnutí žalobu k Finanzgericht v Hamburku a tvrdila, že v tomto případě nedošlo k žádnému porušení právní úpravy Společenství v oblasti náhrad, a zejména směrnice 91/628, jelikož v právních předpisech Společenství neexistuje žádné ustanovení, podle kterého by loď musela být schválena pro přepravu živých zvířat; z toho vyplývá, že náhrada nemohla být zamítnuta pouze z toho důvodu, že loď použitá k vývozu byla uvedena na černém seznamu Komise, a to tím spíše, když zápis na výše uvedený seznam se opíral o kontrolu provedenou znalcem Komise dne 18. a 19. února 1997, to znamená ne méně než dva roky před dotčenou přepravou, a když k žádosti o vývozní náhrady byly připojeny následující doklady osvědčující práce uskutečněné na lodi:
a)
písemné prohlášení kapitána lodi ze dne 16. října 1997 spolupodepsané vedoucím pohraniční kontrolní veterinární stanice Koper (Slovinsko) a
b)
posudek havarijních komisařů Kähler & Prinz.
14.
Hauptzollamt podotýká, že v projednávaném případě je zápis použitého dopravního prostředku na černý seznam Komise dostačující skutečností k tomu, aby se domníval, že směrnice 91/628 nebyla dodržena, a aby proto odmítl vyplacení vývozních náhrad v souladu s nařízením č. 615/98.
15.
Vzhledem k tomu, že předkládající soud má pochybnosti ohledně výkladu čl. 5 odst. 3 nařízení č. 615/98, rozhodl se přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1)
Jedná se v čl. 5 odst. 3 nařízení č. 615/98 o případ vyloučení, takže Hauptzollamt (ústřední celní úřad) má povinnost odůvodnění a nese důkazní břemeno, pokud jde o to, že podmínky tohoto ustanovení byly splněny?
2)
V případě kladné odpovědi na předcházející otázku: vyžaduje závěr ve smyslu čl. 5 odst. 3 nařízení č. 615/98 o tom, že směrnice o ochraně zvířat během přepravy nebyla dodržena, aby příslušný orgán prokázal konkrétní porušení směrnice 91/628/EHS? Nebo příslušný orgán splní povinnost odůvodnění a důkazního břemene, pokud se omezí na vylíčení a prokázání skutečností, které, souhrnně posouzeny, tvoří souhrn indicií svědčící se značnou pravděpodobností o tom, že co se týče (mimo jiné) dotčeného vývozu, směrnice o ochraně zvířat během přepravy nebyla dodržena?
3)
Bez ohledu na odpovědi na první a druhou otázku: Může orgán vývozci (zcela) odmítnout vyplacení vývozní náhrady podle čl. 5 odst. 3 nařízení č. 615/98, pokud neexistuje žádná indicie, že u dotčeného vývozu byly během přepravy dotčeny dobré životní podmínky zvířat (případným) porušením směrnice 91/628/EHS?“
16.
Hauptzollamt a Komise předložily v souladu s článkem 23 statutu Soudního dvora písemná vyjádření. Na jednání, které se ve věcech C-37/06 a C-58/06 konalo současně, Viamex, německá vláda a Komise předložily vyjádření týkající se projednávané věci.
III – Právní analýza
17.
Zaprvé poznamenávám, že pokud Soudní dvůr přijme řešení, které jsem navrhoval v rámci věcí C-37/06 a C-58/06 (podle kterého pro rozpor se zásadou proporcionality nemůže být odkaz, který činí článek 1 nařízení č. 615/98 na směrnici 91/628 pro účely poskytnutí vývozních náhrad, považován za platný), uvedené nařízení se na projednávaný případ nepoužije, a proto nebude třeba odpovědět na otázky předložené k posouzení Soudnímu dvoru v tomto řízení, které se týkají výkladu jednoho z jeho ustanovení. Nicméně přistoupím k analýze výše uvedených otázek pro případ, že by Soudní dvůr rozhodl v rámci věcí C-37/06 a C-58/06 v tom smyslu, že nařízení č. 615/98 je platné a v souladu se zásadou proporcionality.
A – K první a druhé otázce
18.
Podstatou první a druhé otázky dotčeného soudu a quo, k nimž se dále vyjádřím společně s ohledem na zřejmý vztah mezi nimi, je, aby Soudní dvůr upřesnil, zda na základě čl. 5 odst. 3 nařízení č. 615/98 může vnitrostátní správní orgán, který disponuje úředním veterinárním osvědčením státu místa výjezdu skotu ze Společenství osvědčujícím, že prostředek, kterým je přepravován skot do třetí země, je v době, kdy je výše uvedené osvědčení vydáno, v souladu s požadavky směrnice 91/628, odmítnout vyplacení vývozních náhrad na základě skutečností, z nichž, i když se netýkají přímo dotčené přepravy, s velkou pravděpodobností vyplývá, že dotčená směrnice nebyla dodržena, nebo zda je výše uvedený orgán povinen uvést důvody a poskytnout důkaz o nedodržení směrnice v konkrétním případě.
19.
Jak jsem naznačil v úvodu, odpověď na tyto otázky vyžaduje ověření vztahu, který údajně existuje mezi čl. 5 odst. 2 nařízení Komise č. 615/98 a čl. 5 odst. 3 tohoto nařízení pro účely režimu vývozních náhrad za skot.
20.
V tomto ohledu je třeba stanovit, zda ustanovení odstavce 3 tohoto článku [na základě kterého se „vývozní náhrada […] nevyplácí za zvířata, která uhynula během přepravy, nebo zvířata, u nichž příslušný orgán na základě podkladů podle odstavce 2, zpráv o kontrole podle článku 4 nebo jakékoli jiné skutečnosti, kterou má k dispozici, týkající se dodržení ustanovení uvedených v článku 1 dospěl k závěru, že směrnice o ochraně zvířat během přepravy nebyla dodržena“(neoficiální překlad)] obsahuje, jako to bylo vyjádřeno v žádosti podané Finanzgericht Hamburg, „případ vyloučení“. Proto je třeba objasnit, zda musí být toto ustanovení vykládáno ve spojení s ustanovením odstavce 2 – na základě kterého žádost o vyplacení vývozních náhrad, vyhotovená v souladu s ustanoveními článku 47 nařízení (EHS) č. 3665/87, musí být doplněna ve lhůtě stanovené uvedeným článkem důkazem, že ustanovení článku 1 byla dodržena, přičemž tento důkaz musí být proveden: i) řádně vyplněným dokladem uvedeným v čl. 2 odst. 3 a ii) případně zprávou uvedenou v čl. 3 odst. 2 –, nebo zda musí být tato ustanovení posuzována a použita nezávisle na sobě. V prvním případě by to velmi relativizovalo hodnotu důkazu o dodržení ustanovení čl. 5 odst. 2 poskytnutého vývozcem prostřednictvím předložení dokladu vydaného v souladu s čl. 2 odst. 3 úředním veterinárním lékařem v místě výjezdu skotu ze Společenství a osvědčujícího, že lékař ověřil a konstatoval, pro účely tohoto případu, že „dopravní prostředek, ve kterém zvířata opustí celní území Společenství, je v souladu s ustanoveními směrnice 91/628/EHS“(neoficiální překlad) (směrnice, jejíž článek 5 mezi jiným ukládá členským státům, aby zajistily, aby „každý přepravce: […] c) použ[il] k přepravě zvířat uvedených v této směrnici dopravní prostředky, které jsou schopné zajistit dodržování požadavků […] uvedených v příloze“); stačilo by, aby orgán příslušný k poskytnutí náhrady vyjádřil na základě jakékoliv skutečnosti, kterou by měl k dispozici, vážné pochybnosti ohledně dodržení směrnice, k tomu, aby vyvrátil účinek důkazu poskytnutého vývozcem a nutil jej prokázat neodůvodněnou povahu těchto pochybností. Ve druhém případě by naproti tomu příslušelo uvedenému orgánu, aby prokázal přiměřenou povahu jím uplatňovaných skutečností a prokázal, že doklady připojené k žádosti o náhradu nejsou způsobilé prokázat dodržení směrnice.
21.
Svým předkládacím usnesením soud a quo jasně žádá, aby Soudní dvůr ověřil opodstatněnost argumentů, které, jak to otevřeně uvádí, ho vedou k tomu, že se přiklání k druhému řešení. Argumenty, které v tomto ohledu uvádí, jsou následující:
a)
čl. 5 odst. 2 nařízení č. 615/98 výslovně stanoví, že vývozce poskytne důkaz o dodržení ustanovení článku 1 tohoto nařízení, a tedy rovněž směrnice 91/628, předložením řádně vyplněného dokladu uvedeného v čl. 2 odst. 3 výše uvedeného nařízení;
b)
nařízení Komise (ES) č. 639/2003 ze dne 9. dubna 2003, kterým se stanoví prováděcí pravidla k nařízení Rady (ES) č. 1254/1999, pokud jde o požadavky na poskytování vývozních náhrad v souvislosti s řádným zacházením se živým skotem během přepravy (
6
), nahradilo, jak je uvedeno v druhém bodě jeho odůvodnění, nařízení č. 615/98 „v zájmu jasnosti“. Za tímto účelem toto nařízení vyloučilo jakoukoliv možnost, aby odstavce 2 a 3 článku 5 tohoto nařízení byly považovány za fáze jednoho a téhož řízení o vyplacení, pro jehož uskutečnění je třeba nejprve podat žádost podloženou důkazem relativní hodnoty poskytnutým vývozcem, načež případně následuje druhá fáze, pro niž je charakteristická analýza skutečností vyvolávajících podstatné pochybnosti, jež musí vývozce, jako žadatel o náhradu, rozptýlit poskytnutím doplňujících důkazů; uvedené nařízení kvalifikovalo skutečnosti obsažené v odstavci 2, a sice žádost o vývozní náhradu a důkaz představovaný doklady uvedenými v témže ustanovení, samy o sobě jako „postup pro výplatu vývozních náhrad“;
c)
zákonodárce Společenství nepoužil v ustanovení čl. 5 odst. 3 nařízení č. 615/98 konjuktivní formu, čímž umožnil, aby orgán na základě jakékoliv skutečnosti, kterou má k dispozici ohledně dodržení ustanovení článku 1 nařízení č. 615/98, rozhodl, že směrnice 91/628 mohla být nedodržena, s tím důsledkem, že odmítnutí vývozních náhrad na základě výše uvedeného čl. 5 odst. 3 vyžaduje, aby příslušný orgán prokázal, že ve vztahu k dotčené přepravě směrnice 91/628 skutečně nebyla dodržena;
d)
pouze zjištěná, a tedy konkrétně prokázaná porušení by mohla sama o sobě, zejména z hlediska přiměřenosti, odůvodnit úplné odmítnutí vývozních náhrad vývozci, i když tento poskytl důkaz o dodržení článku 1 nařízení č. 615/98 předložením dokladů nebo zpráv uvedených v čl. 5 odst. 2 druhém pododstavci nařízení č. 615/98;
e)
čl. 5 odst. 3 nařízení č. 615/98 obsahuje čtyři možné případy, kdy vývozní náhrady musí být odmítnuty; jelikož jsou tyto případy nejen rovnocenné, ale dochází k nim rovněž odděleně a se stejnou účinností, „jiné skutečnosti“, které má orgán k dispozici, jako čtvrtý případ, musí být stejné síly a kvality jako ostatní případy, aby mohly odůvodnit úplnou ztrátu nároku na náhradu. Pochybnosti a pravděpodobnost by neměly být považovány za dostatečné k tomu, aby se mohlo jednat o takové skutečnosti.
22.
Zdá se, že pokud jde o argumenty takto uplatňované předkládajícím soudem na podporu řešení, které zamýšlí přijmout ohledně problému, jenž je předmětem těchto prvních dvou otázek, je s nimi možné v úplnosti zcela souhlasit. K těmto argumentům se ostatně přidávají další neméně důležité argumenty týkající se povinností, které články 8 a 18 směrnice Rady 91/628 ukládají členským státům, povinností, které Komise nemohla při přijímání nařízení č. 615/98 přehlédnout a které v každém případě nemohou být přehlédnuty při výkladu ustanovení tohoto nařízení.
23.
Na základě výše uvedeného článku 8 „[č]lenské státy v souladu se zásadami a pravidly kontroly stanovenými ve směrnici 90/425/EHS zajistí, aby odpovědné orgány kontrolovaly, zda jsou dodržovány požadavky uvedené v této směrnici[,] tím, že bud[ou] provádět nediskriminačním způsobem kontroly:
[…]
c)
dopravních prostředků […] v místech odjezdu […]“.
24.
S ohledem na tuto povinnost stanoví nařízení č. 615/98 ve svém čl. 2 odst. 2, nazvaném „Kontroly ve Společenství“:
„Úřední veterinární lékař ve výstupním místě ověří a potvrdí v souladu s ustanoveními směrnice Rady 96/93/ES, že:
[…]
—
dopravní prostředek, ve kterém zvířata opustí celní území Společenství, je v souladu s ustanoveními směrnice 91/628/EHS.“(neoficiální překlad)
A čl. 2 odst. 3 stanoví, že pokud uvedený veterinární lékař „zjistí, že jsou splněny požadavky podle odstavce 2, potvrdí to touto poznámkou: […]
—
‚Kontroly uvedené v článku 2 nařízení (ES) č. 615/98 uspokojivé‘.“(neoficiální překlad)
25.
Článek 18 směrnice 91/628 stanoví, že „[č]lenské státy přijmou odpovídající zvláštní opatření“.
26.
Skutečnost, že doklad vydaný úředním veterinárním lékařem v místě výjezdu ze Společenství nepředstavuje pouhou službu poskytnutou tímto veterinárním lékařem vývozci, ale potvrzení kontrolní činnosti, které je uloženo členským státům právní úpravou Společenství v této oblasti, nemůže nemít zásadní dopad na důkazní hodnotu, kterou nařízení č. 615/98 přisuzuje tomuto dokladu.
27.
Není možné tvrdit, že prohlášení učiněné v předcházejícím bodě neplatí v situaci, jako je situace dotčená v projednávaném případě, kdy je kontrola slučitelnosti dopravního prostředku s ustanoveními směrnice 91/628 prováděná v jiném členském státě než v tom, který je příslušný k tomu, aby vyplatil vývozní náhrady, a kdy doklad uvedený v čl. 2 odst. 3 nařízení č. 615/98 je vydán příslušným orgánem prvního státu, a nikoli druhého státu. Tento případ vylučuje logika právního systému, jehož je toto nařízení součástí.
28.
Aby bylo možné dosáhnout cílů spočívajících v ochraně zvířat a harmonickém fungování společné organizace trhu se zvířaty a výrobky živočišního původu, uvedený systém totiž zavedl síť Společenství, jejíž fungování s ohledem na uskutečnění vnitřního trhu nezbytně zahrnuje součinnost mezi členskými státy založenou na zásadě vzájemného uznávání.
29.
Z důvodu zvýšení důkazní hodnoty, kterou přisuzuje čl. 5 odst. 2 nařízení č. 615/98 dotčenému dokladu, vyplývajícího nejen z povinnosti členských států podle článku 8 směrnice Rady 91/628, ale také z účinku zásady vzájemného uznávání, je třeba vyloučit, aby se orgán příslušný k poskytnutí vývozní náhrady mohl dovolávat skutečnosti dokazující opak, vyvrácené údaji v opačném smyslu poskytnutými vývozci, a považovat tuto skutečnost za nejdůležitější, přičemž by bez dalšího uplatnil nerelevantnost těchto údajů v opačném smyslu.
30.
Neboť nevěnovat dostatečnou pozornost údajům poskytnutým vývozcem a) překračuje vyvážené posouzení důkazního břemene, které nesou správní orgány na základě nezávislého použití čl. 5 odst. 3 nařízení č. 615/98, které správně doporučuje předkládající soud, a b) znamená v podstatě úplné obrácení důkazního břemene vzhledem k tomu, že jej přenáší přímo na vývozce.
31.
Z údajů, které jsou v předkládacím usnesení předloženy Soudnímu dvoru k přezkoumání, nutně vyplývá skutečnost, že v případě zmíněném v tomto usnesení je požadavek předložený Hauptzollamt Hamburg neslučitelný s hodnotou přisuzovanou dokumentu uvedenému v čl. 5 odst. 2 nařízení č. 615/98, podobně jako v situaci uvedené v předcházejícím bodě 29.
32.
Předkládající soud totiž uvádí, že:
—
orgán příslušný k poskytování vývozních náhrad vyjádřil pochybnosti ohledně souladu použitého dopravního prostředku se směrnicí a opřel se přitom o skutečnost, a) že dne 18. a 19. února 1997 veterinární znalec Komise kontroloval v přístavu Koper loď, na jejíž palubě byla v březnu 1999 uskutečněna dotčená přeprava, a konstatoval, že v různých ohledech neodpovídá ustanovením směrnice 91/628, a b) že až po kontrole této lodi provedené francouzskými veterinárními lékaři v listopadu 1999 byl tento dopravní prostředek prohlášen za nevhodný k přepravě zvířat;
—
proti takovým skutečnostem přepravce namítal, jak jsem již uvedl výše v bodě 12, že kontrola provedená francouzskými veterinárními lékaři v listopadu 1999 předcházela a) pracím za účelem nápravy nedostatků zjištěných dne 18. a 19. února 1997, potvrzeným písemným prohlášením kapitána lodi ze dne 16. října 1997, které bylo spolupodepsáno vedoucím pohraniční kontrolní veterinární stanice Koper (Slovinsko), a b) posudku havarijních komisařů Kähler & Prinz;
—
německý správní orgán se domníval, že tyto skutečnosti nejsou relevantní, i když bylo možné pokládat je za potvrzené na základě výsledků kontroly provedené francouzskými veterinárními lékaři v listopadu 1999.
33.
Je zcela nepochybné, že správní orgán, který měl za to, že vzhledem ke skutečnostem uvedeným v předcházejícím bodě byla podmínka pro použití čl. 5 odst. 3 a pro vyloučení nároku na náhradu splněna, velice rychle obrátil důkazní břemeno, které mu příslušelo, a přenesl jej hlavně na vývozce. I kdyby totiž mohl rozumně a okamžitě tvrdit, že písemné prohlášení kapitána lodi ze dne 16. října 1997 týkající se provedených prací pochází od osoby patřící do okruhu osob ovlivněných žalobkyní v původním řízení, neplatilo to o spolupodpisu připojeném k tomuto prohlášení vedoucím pohraniční kontrolní veterinární stanice Koper a posudku havarijních komisařů Kähler & Prinz ze dne 22. září 1998. A je nutno mít za to, že tak učinil, pokud si uvědomíme, že podle vyváženého posouzení rozdělení důkazního břemene měl německý správní orgán pouze povinnost prokázat „skutečnosti, které, souhrnně posouzeny, tvoří souhrn indicií svědčících se značnou pravděpodobností o tom, že […] směrnice o ochraně zvířat během přepravy nebyla dodržena“. Je totiž třeba se domnívat, že přiznat význam kontrole ze dne 18. a 19. února 1997, ale nikoli jiným výše uvedeným skutečnostem, neodpovídá přiměřenému a vyčerpávajícímu posouzení skutkových okolností.
34.
Jiné, stejně platné potvrzení řešení první a druhé otázky, které je zamýšleno v předkládacím usnesení, vychází ze zohlednění čl. 18 odst. 1 směrnice Rady 91/628, na základě kterého, jak jsem naznačil, „[č]lenské státy přijmou odpovídající zvláštní opatření k postihu veškerého porušení této směrnice“ (včetně těch, které vyplývají z toho, že „k přepravě zvířat […] [nebyly použity] dopravní prostředky, které jsou schopné zajistit dodržování […] požadavků uvedených v příloze“) „fyzickou nebo právnickou osobou“ (
7
).
35.
Je totiž nutno uvést, že tímto ustanovením zákonodárce Společenství provedl zásadu jasně vycházející z tradice evropských států, která je nedílnou součástí právního systému Společenství, a to zásadu několikrát potvrzenou Soudním dvorem, podle které sankce dotýkající se práv nebo svobod fyzických a právnických osob mohou být uloženy pouze tehdy, pokud jsou stanoveny právně jasným a jednoznačným způsobem (
8
) a pokud jsou přiměřené porušením práva, za která byly uloženy (
9
).
36.
Jak je uvedeno výše v bodě 34, Rada upřesnila, že členské státy musí dodržovat tuto zásadu při provádění směrnice, jejíž součástí je článek 18.
37.
Ve věci Wilfried Monsees (
10
) Soudní dvůr znovu důrazně potvrdil tuto zásadu a výslovně prohlásil, že při posuzování oprávněnosti opatření přijatého členským státem za účelem provedení směrnice 91/628, která je v tomto případě dotčena, může být tato zásada použita rovněž s ohledem na směrnici 95/29, i když je tato směrnice použitelná od pozdějšího data, než je doba, v níž nastaly skutečnosti posuzované v tomto případě. Vzhledem k tomu, že Soudní dvůr měl zjevně za to, že tato druhá směrnice obsahuje posouzení a mínění obecné povahy vyjádřené přímo zákonodárcem Společenství, v bodě 30 uvedl, že „opatření vhodná k dosažení cíle ochrany zdraví zvířat, která méně omezují volný pohyb zboží“ než ta, jež jsou stanovena směrnicí 91/628, „je možné provést, jak to ukazují ustanovení směrnice 95/29“.
38.
Přístupem a zásadou, kterými se řídí Soudní dvůr, jak jsem uvedl ve svých stanoviscích přednesených dne 13. září 2007 ve věcech C-37/06 a C-58/06, se musela a fortiori řídit Komise při přijímání nařízení č. 615/98, jelikož jednak:
a)
posouzení a mínění, které zákonodárce Společenství vyjádřil v článku 18 směrnice Rady 91/628, zavedly kritérium – podle kterého sankce, jež mohou být v této oblasti přijaty, musí spočívat v odpovídajících zvláštních opatřeních –, kterému se nemohla při přijímání nařízení určeného k provedení směrnice vyhnout, a jednak,
b)
jestliže je možné použít kritérium posouzení vyjádřené zákonodárcem Společenství ve směrnici v rámci posouzení přiměřenosti opatření přijatých státem za účelem provedení dřívější směrnice, toto kritérium je a fortiori použitelné, jestliže je vyjádřeno ve směrnici Rady, pro účely výkladu nařízení Komise určeného k provedení této směrnice.
39.
Z toho vyplývá, že žádost o upřesnění, kterou Finanzgericht zaslal Soudnímu dvoru, vyžaduje ověření slučitelnosti odkazu na směrnici 91/628 učiněného v nařízení č. 615/98 se zásadou proporcionality, ověření, u něhož se nelze vyhnout hledání náležité rovnováhy mezi zajištěním sledování cílů politik Společenství, ke kterým směřuje toto nařízení, a právní ochranou osob, jimž je určeno.
40.
Je třeba dát v tomto ohledu pozor na skutečnost, že směrnice stanoví, že odpovědnost za ochranu zdraví zvířat nepřísluší pouze vývozci nebo jeho zástupci, ale rovněž členským státům; jak jsem již uvedl, členské státy jsou povinny v souladu s článkem 8 směrnice zajistit, „aby odpovědné orgány kontrolovaly, zda jsou dodržovány požadavky […] směrnic[e][,] tím, že bud[ou] provádět nediskriminačním způsobem kontroly:
[…]
c)
dopravních prostředků […] v místech odjezdu […]“.
41.
Vzhledem k této rozdělené odpovědnosti, pokud jde o zajištění ochrany zdraví skotu, nelze považovat za slučitelné se zásadou proporcionality, aby správní orgán příslušný k poskytování vývozních náhrad mohl vykládat čl. 5 odst. 2 tak, jak je uvedeno v bodech 11 a 13. Takový výklad by byl nepřiměřený, jelikož by radikálně ovlivnil právo vývozce, aniž by vzal v úvahu porušení povinnosti kontrolovat dopravní prostředky, v nichž jsou přepravována zvířata, kterou výše uvedený článek 8 směrnice 91/628 ukládá členskému státu, z něhož výše uvedené prostředky opouštějí celní území; porušení, které by orgán příslušný k poskytnutí náhrady považoval za dané, přičemž by nepřijal jako důkaz doklad uvedený v čl. 5 odst. 2 nařízení č. 615/98 a využil by možnosti, kterou mu poskytuje odstavec 3 tohoto článku. Tento výklad by byl ostatně o to více nepřiměřený, kdyby, jak tvrdí opět Hauptzollamt, vycházeje z čistě formálního výkladu dotčeného ustanovení, této možnosti bylo možné využít na základě pochybnosti nebo domněnky vyplývající pouze z jedné skutečnosti posuzované odděleně od ostatních skutečností, které by byly okamžitě a nesprávně posouzeny jako nerozhodné.
42.
Zjištění učiněná v předchozích bodech, a zejména v bodech 40 a 41, mohou být jen potvrzena nařízením Rady č. 1/2005, přijatým na základě doporučení Komise změnit právní úpravu Společenství vycházející ze směrnice 91/628/EHS, ve znění směrnice Rady 29/95/ES, tak, aby se přihlédlo ke zkušenostem získaným členskými státy při používaní výše uvedené právní úpravy. Dotčené nařízení totiž:
a)
v 16. bodě odůvodnění zdůrazňuje, že přeprava zvířat se týká také jiných subjektů než přepravců, a že proto „[b]y se některé povinnosti týkající se dobrých životních podmínek zvířat měly rozšířit na všechny subjekty, které se na přepravě zvířat podílejí“;
b)
v 22. bodě odůvodnění upřesňuje, že je „[č]lenské státy by měly stanovit pravidla pro sankce použitelné při porušení“ jeho ustanovení a zajistit, aby tyto sankce byly „přiměřené“.
B – Ke třetí otázce
43.
Podstatou třetí otázky předkládajícího soudu je, zda na základě čl. 5 odst. 3 nařízení č. 615/98 může být odmítnuto vyplacení vývozních náhrad v případě porušení ustanovení směrnice 91/628, i když žádná skutečnost neumožňuje mít za to, že dobré životní podmínky přepravovaných zvířat byly z důvodu nedodržení výše uvedené směrnice konkrétně ohroženy.
44.
Ze znění čl. 5 odst. 3 nařízení č. 615/98 jasně vyplývá, že Komise chtěla podmínit vyplacení vývozních náhrad pouze dodržením ustanovení směrnice 91/628, nezávisle na jakémkoliv zjištění konkrétní újmy způsobené přepravovaným zvířatům pro nedodržení podmínek uložených dotčenou směrnicí. Výše uvedený článek totiž stanoví, že příslušné orgány nevyplatí vývozní náhrady nejen za zvířata uhynulá během přepravy, ale rovněž za zvířata, u nichž dospěly k závěru, že směrnice nebyla dodržena, aniž by bylo vyžadováno konkrétní zjištění újmy způsobené zvířatům jako důsledku porušení ustanovení Společenství týkajících se dobrých životních podmínek těchto zvířat.
45.
Je totiž zcela zřejmé, že je mimořádně obtížné zjistit známky utrpení snášeného dotyčnými zvířaty během jednotlivých fází cesty, a najít tudíž skutečnosti prokazující újmu způsobenou těmto zvířatům nebo alespoň ohrožení jejich dobrých životních podmínek.
46.
To, co jsem uvedl v bodech 44 a 45, nicméně nemění nic na tom, že podmínky pro odmítnutí náhrady musí být zjištěny podle toho, co jsem uvedl v odpovědi dané výše na první a druhou otázku – v bodech 18 až 42 –, a že v každém případě systém sankcí stanovený nařízením č. 615/98 může být použit pouze tehdy, pokud je to slučitelné se zásadou proporcionality.
IV – Závěry
47.
Ve světle výše uvedených úvah navrhuji, aby Soudní dvůr odpověděl společně na předběžné otázky předložené Finanzgericht Hamburg takto:
„Nelze se domnívat, že ustanovení čl. 5 odst. 3 nařízení Komise (ES) č. 615/98 ze dne 18. března 1998, kterým se stanoví prováděcí pravidla pro režim vývozních náhrad, pokud jde o ochranu živého skotu během přepravy (neoficiální překlad), se týká druhé části důkazů, které žadatel o vývozní náhrady za skot musí poskytnout za účelem dosažení vyplacení těchto náhrad. Směrnice Rady 91/628/EHS ze dne 19. listopadu 1991 o ochraně zvířat během přepravy ukládá povinnosti nejen vývozci, ale rovněž členským státům a jejich orgánům. V případě žádosti o vyplacení, k níž je přiložen důkaz stanovený v čl. 5 odst. 2 dotčeného nařízení, nemůže být považován za slučitelný se zásadou proporcionality takový výklad odstavce 3 téhož článku, který by umožňoval orgánu příslušnému k poskytnutí náhrady, aby ji odepřel na základě pochybnosti nebo domněnky, že během přepravy nebyla dodržena směrnice, a to nezávisle na skutečnosti, že mu nepřísluší prokázat konkrétní újmu způsobenou zvířatům během dotčené přepravy.“
(
1
) – Původní jazyk: italština
(
2
) – Nařízení Komise ze dne 18. března 1998, kterým se stanoví prováděcí pravidla pro režim vývozních náhrad, pokud jde o ochranu živého skotu během přepravy (Úř. věst. L 82, s. 19) (neoficiální překlad).
(
3
) – Úř. věst. L 148, s. 24.
(
4
) – Nařízení Rady ze dne 18. prosince 1997, kterým se mění nařízení (EHS) č. 805/68 o společné organizaci trhů v odvětví hovězího masa (Úř. věst. L 356, s. 13).
(
5
) – Směrnice Rady 91/628/EHS ze dne 19. listopadu 1991 o ochraně zvířat během přepravy a o změně směrnic 90/425/EHS a 91/496/EHS (Úř. věst. L 340, s. 17; Zvl. vyd. 03/12, s. 133), ve znění směrnice Rady 95/29/ES ze dne 29. června 1995 (Úř. věst. L 148, s. 52; Zvl. vyd. 03/17, s. 466). Tato směrnice byla zrušena nařízením Rady (ES) č. 1/2005 ze dne 22. prosince 2004 o ochraně zvířat během přepravy a souvisejících činností a o změně směrnic 64/432/EHS a 93/119/ES a nařízení (ES) č. 1255/97 (Úř. věst. L 3, s. 1). Článek 33 tohoto nařízení nicméně stanoví její zrušení až ode dne 5. ledna 2007.
(
6
) – Úř. věst. L 93, s. 10; Zvl. vyd. 03/38, s. 414.
(
7
) – Článek 18 odst. 1 a čl. 5 část A odst. 1 písm. c).
(
8
) – Viz například rozsudky ze dne 18. listopadu 1987, Maizena a další (137/85, Recueil, s. 4587, bod 15), a ze dne 12. prosince 1990, Vandemoortele v. Komise (C-172/89, Recueil, s. I-4677, bod 9).
(
9
) – Viz výše uvedený rozsudek Maizena a další, bod 15, a rozsudek ze dne 11. července 2002, Käserei Champignon Hofmeister (C-210/00, Sb. rozh. s. I-6453, bod 59).
(
10
) – Rozsudek ze dne 11. května 1999 (C-350/97, Recueil, s. I-2921).