62003CJ0181_CS
Účastníci řízení
Odůvodnění rozsudku
Výrok
Účastníci řízení
Ve věci C-181/03 P,
jejímž předmětem je opravný prostředek na základě článku 56 statutu Soudního dvora, podaný dne 25. dubna 2003,
Albert Nardone, bývalý úředník Komise Evropských společenství, s bydlištěm v Piétrain (Belgie), zastoupený I. Kletzlenem, advokátem,
účastník řízení podávající opravný prostředek (navrhovatel),
přičemž dalším účastníkem řízení je:
Komise Evropských společenství, zastoupená J. Currallem, jako zmocněncem,
žalovaná v prvním stupni,
SOUDNÍ DVŮR (první senát),
ve složení P. Jann, předseda senátu, A. Rosas, R. Silva de Lapuerta (zpravodaj), S. von Bahr a K. Schiemann, soudci,
generální advokát: L. M. Poiares Maduro,
vedoucí soudní kanceláře: M.-F. Contet, vrchní rada,
s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 6. května 2004,
po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 29. června 2004,
vydává tento
Rozsudek
Odůvodnění rozsudku
1. Svým opravným prostředkem A. Nardone požaduje zrušení rozsudku Soudu prvního stupně Evropských společenství ze dne 26. února 2003, Nardone v. Komise (T-59/01, Recueil FP, s. I-A-55 a II-323, dále jen „napadený rozsudek“), jímž Soud prvního stupně zamítl žalobu na zrušení rozhodnutí Komise Evropských společenství ze dne 20. března 2000, kterým mu bylo zamítnuto přiznání invalidního důchodu (dále jen „sporné rozhodnutí“).
Právní rámec
2. Článek 78 první pododstavec služebního řádu úředníků Evropských společenství  (dále jen „služební řád“) stanoví:
„Za podmínek stanovených v článcích 13 až 16 přílohy VIII má úředník nárok na invalidní důchod, pokud je úplně trvale invalidní a z toho důvodu nemůže plnit služební povinnosti odpovídající pracovnímu místu v jeho funkčním zařazení.“
3. Článek 13 přílohy VIII služebního řádu uvádí následující:
„S výhradou ustanovení čl. 1 odst. 1, úředník ve věku mladším 65 let, který je kdykoliv v době, kdy získával nárok na důchod uznán Výborem pro otázky invalidity za osobu s úplnou trvalou invaliditou, která mu brání ve výkonu služebních povinností odpovídajících pracovnímu místu v jeho služebním zařazení, a který musel z tohoto důvodu skončit svůj služební poměr ve Společenstvích, má po dobu trvání této neschopnosti nárok na invalidní důchod podle článku 78 služebního řádu.
Invalidní a starobní důchod nesmí být vypláceny současně.“
Skutkový základ sporu
4. Albert Nardone, který nastoupil do služebního poměru u Vysokého úřadu ESUO v roce 1963 jako místní zaměstnanec a poté se stal ustanoveným úředníkem Komise, odstoupil ze služebního poměru dopisem ze dne 18. října 1981 s účinností od 31. prosince 1981.
5. Dne 18. listopadu 1999 podal návrh na přiznání invalidního důchodu podle čl. 78 druhého pododstavce služebního řádu.
6. Sporným rozhodnutím ze dne 20. března 2000 Komise jeho návrh zamítla, aniž by předložila věc Výboru pro otázky invalidity, z důvodu, že A. Nardone nesplňuje podmínky pro přiznání  stanovené v článku 13 přílohy VIII služebního řádu.
7. Dne 23. května 2000 A. Nardone podal proti spornému rozhodnutí Komise stížnost podle článku 90 služebního řádu. Tato stížnost byla předmětem konkludentního rozhodnutí o zamítnutí ze dne 23. září 2000. Výslovné rozhodnutí o jejím zamítnutí bylo vydáno dne 15. prosince 2000.
8. Návrhem došlým kanceláři Soudu dne 13. března 2001 podal A. Nardone žalobu, jejímž předmětem byl návrh na zrušení sporného rozhodnutí Komise.
Napadený rozsudek
9. Ve své žalobě k Soudu A. Nardone uplatnil, že Komise překročila svoji pravomoc tím, že zamítla jeho návrh na přiznání invalidního důchodu ze dne 18. listopadu 1999, aniž by svolala Výbor pro otázky invalidity, který jediný má na základě článku 53 služebního řádu pravomoc rozhodnout o tomto návrhu.
10. Krom toho se navrhovatel odvolával na rozsudek ze dne 17. května 1984, Bähr v. Komise (12/83, Recueil, s. 2155), v němž Soudní dvůr rozhodl, že úředník, který před několika lety skončil svůj služební poměr a který trpí nemocí, pro niž by nebyl schopen vykonávat své služební povinnosti, kdyby byl ještě ve služebním poměru, není oprávněn na základě tohoto jediného důvodu navrhovat zahájení řízení ve věcech invalidity. Z toho vyvodil, že musí být možné přiznat bývalému úředníkovi invalidní důchod, nehledě na skutečnost, že odstoupil ze služebního poměru a stačí, když předloží dostatečné lékařské odůvodnění.
11. Krom toho A. Nardone zdůraznil, že Soudní dvůr v tom samém rozsudku shledal, že Komise nesplnila svoji povinnost předložit věc Výboru pro otázky invalidity v době odstoupení úředníka,  je-li prokázáno, že invalidita, kterou je postižen, má přímý a bezprostřední vztah k jeho zdravotnímu stavu v okamžiku skončení služebního poměru.
12. Za účelem odůvodnění opodstatněnosti svého rozhodnutí Komise uplatnila, že podmínky přiznání invalidního důchodu uvedené v článku 78 služebního řádu a v článku 13 přílohy VIII tohoto služebního řádu nebyly v projednávaném případě splněny. Konkrétně tvrdila, že v souladu s textem výše uvedených ustanovení a s výkladem vyplývajícím z výše uvedeného rozsudku Bähr v. Komise a z rozsudku Soudu ze dne 3. června 1999, Coussios v. Komise (T‑295/97, Recueil FP, s. I-A-103 a II-577), „pouze úředník, který musí ukončit výkon služebních povinností kvůli nemožnosti pokračovat v jejich výkonu z důvodu svého invalidního stavu, může být předmětem řízení ve věcech invalidity“.
13. Krom toho zdůraznila, že ačkoliv je Výbor pro otázky invalidity jediným orgánem oprávněným konstatovat existenci invalidity ve smyslu článku 78 služebního řádu, tento Výbor má tuto pravomoc pouze po dobu profesní činnosti úředníka.
14. Co se týče údajného překročení  pravomoci Komisí, Soud v bodě 29 napadeného rozsudku konstatoval, že Komise zamítla žádost o přiznání invalidního důchodu předloženou A. Nardonem z důvodů závisejících na okolnosti, že zjevně nebyly splněny právní podmínky týkající se jeho správního postavení, nikoliv podmínky lékařské povahy. Soud tudíž usoudil, že  Komise nepřekročila svoji pravomoc tím, že zamítla návrh A. Nardona, aniž by svolala Výbor pro otázky invalidity, jelikož tento Výbor má pravomoc řešit pouze otázky lékařské, a nikoliv právní povahy.
15. Soud ve vztahu k žalobnímu důvodu vycházejícímu z výkladu výše uvedeného rozsudku Bähr v. Komise v bodu 31 napadeného rozsudku zdůraznil, že „z podmínek článku 13 přílohy VIII služebního řádu vyplývá, že pouze úředník, který musí ukončit výkon služebních povinností kvůli nemožnosti pokračovat v jejich výkonu z důvodu svého invalidního stavu, může být předmětem řízení ve věcech invalidity“ (výše uvedené rozsudky Bähr v. Komise, bod 12, a Coussios v. Komise, bod 37).
16. V tomto ohledu Soud v bodě 32 napadeného rozsudku připomněl, že „úředník, který již před několika lety skončil svůj služební poměr a který trpí nemocí, pro niž by nebyl schopen vykonávat své služební povinnosti, kdyby byl ještě ve služebním poměru, není oprávněn na základě tohoto jediného důvodu navrhovat zahájení řízení ve věcech invalidity“ (viz výše uvedené rozsudky Bähr v. Komise, bod 13, a Coussios v. Komise, bod 38). Soud poté konstatoval, že odstoupil-li navrhovatel v roce 1981 a návrh na přiznání invalidního důchodu podal v roce 1999, nacházel se tedy v této skutkové situaci.
17. Mimoto Soud v bodě 33 napadeného rozsudku rozhodl, že A. Nardone nesplnil ani druhou ze dvou kumulativních podmínek stanovených v článku 13 přílohy VIII  služebního řádu, podle které úředník, který žádá o přiznání invalidního důchodu, musí žádat v době, kdy získával nárok na důchod, kdy Výbor pro otázky invalidity uzná jeho úplnou trvalou invaliditu, protože odstoupil ze služebního poměru v roce 1981.
18. V důsledku toho Soud v bodě 34 napadeného rozsudku rozhodl, že jelikož žádná ze dvou podmínek stanovených v článku 13 přílohy VIII služebního řádu není splněna, návrh na zrušení sporného rozhodnutí musí být v zásadě zamítnut.
19. Mimoto Soud v bodě 36 napadeného rozsudku konstatoval, že okolnosti případu, na nichž byl založen výše uvedený rozsudek Bähr v. Komise, byly velmi odlišné od okolností projednávaného případu. Pan Bähr si totiž zachoval statut „úředníka“ po skončení služebního poměru na základě nařízení Rady (Euratom, ESUO, EHS) č. 2530/72 ze dne 4. prosince 1972 o zavedení zvláštních a dočasných opatření týkajících se přijímání úředníků Evropských společenství v důsledku přistoupení nových členských států a definitivního skončení služebního poměru úředníků těchto Společenství (Úř. věst. L 272, s. 1). Pan Bähr tak na rozdíl od A. Nardona v souladu s ustanoveními nařízení č. 2530/72 nadále platil příspěvky za účelem získání nároku na důchod (viz výše uvedený rozsudek Bähr v. Komise, body 5 a 8), a tudíž splňoval tuto podmínku podle článku 13 přílohy VIII služebního řádu.
20. V bodě 37 napadeného rozsudku Soud usoudil, že v každém případě Komise nemá povinnost nechat ověřit zdravotní stav navrhovatele Výborem pro otázky invalidity v okamžiku, kdy odstoupil ze služebního poměru a opustil službu ve Společenstvích.
21. V tomto ohledu Soud v bodě 38 napadeného rozsudku uvedl, že ani z rozsudku  Bähr v. Komise, ani z žádného jiného zdroje práva Společenství nevyplývá, že orgán Společenství má všeobecnou povinnost ověřovat schopnost úředníka pracovat v případě jeho dobrovolného  odchodu.
22. Mimoto v bodě 39 napadeného rozsudku Soud připomněl, že jelikož ve výše uvedeném rozsudku Bähr v. Komise Soudní dvůr upřesnil, že povinnost orgánu   případně svolat Výbor pro otázky invalidity existuje právě v okamžiku skončení služebního poměru, otázka, zda bylo potřebné jej svolat, nebo nikoliv v případě navrhovatele, musí být posuzována pouze v závislosti na těch skutečnostech, které měl orgán k dispozici v době odstoupení navrhovatele, tedy v roce 1981.
23. V tomto ohledu Soud rozhodl v bodech 40 a 41 napadeného rozsudku:
„40. Pokud má úředník za to, že jeho zdravotní stav vyžaduje, aby ukončil svůj služební poměr, je třeba, aby předložil před svým odchodem žádost v souladu s článkem 90 služebního řádu směřující k přiznání invalidního důchodu podle článku 78 služebního řádu. V projednávaném případě vyplývá z žaloby, že žalobce byl již od sedmdesátých let vážně znepokojen svým zdravotním stavem a že odstoupil v roce 1981 zejména proto, že  byl přesvědčen, že mu škodily nezdravé pracovní podmínky. V případě úředníků se má za to, že znají ustanovení služebního řádu (viz například rozsudek Soudu ze dne 17. října 2000, Drabbe v. Komise, T-27/99, Recueil FP, s. I‑A‑213 a II-955), úředník nacházející se v takové situaci se musí dovolat této možnosti, pokud si přeje, aby mu byl přiznán invalidní důchod. Pokud tak opomene učinit, pak poruší požadovanou povinnost náležité péče a to tím spíše, že hypoteticky zná lépe než orgán, k němuž přísluší, své dřívější zdravotní potíže a svůj zdravotní stav v okamžiku odstoupení. Tudíž s výhradou výjimečných okolností nelze orgánu vytýkat, tím méně v případě úředníka, který odešel dobrovolně, aniž by orgán jeho odchod vyžadoval, že nesvolal Výbor pro otázky invalidity z úřední povinnosti, pokud dotčená osoba o to sama nepožádala.
41. Velmi vážné dřívější zdravotní potíže p. Bähra, a sice první infarkt, kterým byl stižen šest let před skončením služebního poměru, jsou v jeho věci prokázány (výše uvedený rozsudek Bähr v. Komise, bod 14, in fine ). V projednávaném případě, ačkoliv ze spisu vyplývá, že žalobce si u lékaře orgánu stěžoval na svůj zdravotní stav a zejména na časté bronchitidy, kterými trpěl, jakož i na nezdravé pracovní podmínky, je třeba konstatovat, že Komise nevěděla o žádných dřívějších zdravotních potížích takové  závažnosti, která je srovnatelná s prvním infarktem p. Bähra, které by umožnily Soudu usoudit, že Komise měla svolat Výbor pro otázky invalidity z úřední povinnosti v okamžiku odstoupení, bez ohledu na chybějící návrh v tomto směru z jeho strany (výše uvedený rozsudek Bähr v. Komise, bod 15). V tomto ohledu je třeba podotknout, že advokát žalobce  na jednání tvrdil, že žalobce sám neznal v roce 1981 důležitost účinků prachu, který vdechoval, na své zdraví, a že tato neznalost trvala až do roku 1992.“
24. Konečně v bodě 42 napadeného rozsudku Soud podotkl, že existence vztahu, je-li prokázán, mezi zdravotním stavem navrhovatele v okamžiku, kdy předložil svůj návrh dne 18. listopadu 1999, a jeho zdravotním stavem v době, kdy skončil svůj služební poměr, nemůže představovat dostatečný důkaz, že Komise měla svolat Výbor pro otázky invalidity v roce 1981.
25. S přihlédnutím k předcházejícímu Soud rozhodl, že návrh na zrušení sporného rozhodnutí musí být zamítnut, jelikož požadovaný invalidní důchod nelze navrhovateli za okolností  v projednávaném případě přiznat.
Řízení před Soudním dvorem a návrhy účastníků řízení
26. Návrhem došlým kanceláři Soudního dvora dne 25. dubna 2003 A. Nardone požádal o poskytnutí bezplatné právní pomoci stanovené v článku 76 jednacího řádu Soudního dvora.
27. Usnesením ze dne 6. února 2004 Soudní dvůr jeho žádosti vyhověl.
28. Albert Nardone navrhuje, aby Soudní dvůr:
hlavně:
– prohlásil opravný prostředek za přípustný a opodstatněný;
– zrušil napadený rozsudek v celém rozsahu;
podpůrně:
– zrušil výslovné rozhodnutí orgánu oprávněného ke jmenování ze dne 15. prosince 2000, kterým se zamítá stížnost předložená A. Nardonem dne 23. května 2000 týkající se přiznání invalidního důchodu;
– zrušil sporné rozhodnutí, kterým byl zamítnut návrh A. Nardona ze dne 18. listopadu 1999 týkající se přiznání invalidního důchodu podle čl. 78 druhého pododstavce služebního řádu;
v každém případě:
– rozhodl o nákladech řízení v souladu s použitelnými ustanoveními jednacího řádu.
29. Komise navrhuje, aby Soudní dvůr:
– prohlásil opravný prostředek podaný navrhovatelem proti napadenému rozsudku za nepřípustný nebo přinejmenším za neopodstatněný;
– uložil navrhovateli náhradu nákladů řízení o opravném prostředku.
K opravnému prostředku
K prvnímu  důvodu opravného prostředku
Argumenty účastníků řízení
30. Svým prvním důvodem opravného prostředku A. Nardone vytýká Soudu, že rozhodl, že vzhledem k tomu, že odstoupil v roce 1981 a návrh na přiznání invalidního důchodu podal v roce 1999, nenacházel se tudíž v situaci upravené v článku 13 přílohy VIII služebního řádu, kdy úředník musí skončit služební poměr z toho důvodu, že mu v jeho dalším výkonu brání jeho invalidita.
31. Má za to, že Soud nevyložil správně výše uvedený rozsudek Bähr v. Komise a tvrdí, že má v současnosti právo na zahájení řízení ve věcech invalidity, jelikož některé z jeho nemocí, které byly navíc posouzené jako nemoci z povolání, by mu bránily ve výkonu jeho služebních povinností, kdyby byl ještě ve služebním poměru.
32. Ačkoliv totiž neuplatnil řízení ve věcech invalidity upravené v článku 78 služebního řádu a v článku 13 přílohy VIII tohoto řádu v okamžiku skončení služebního poměru z důvodu neznalosti svého zdravotního stavu v tehdejší době, navrhovatel tvrdí, že rozhodující právní faktor pro uplatnění tohoto řízení spočívá v příčinném vztahu, který existuje mezi zdravotním stavem úředníka v průběhu období, kdy byl ve služebním poměru, a jeho zdravotním stavem v okamžiku po definitivním skončení služebního poměru.
33. Komise má za to, že teze navrhovatele popírá jasné a přesné podmínky článku 13 přílohy VIII služebního řádu. Podle tohoto ustanovení lze invalidní důchod upravený v článku 78 tohoto služebního řádu přiznat výlučně úředníkovi s úplnou trvalou invaliditou, která mu brání ve výkonu služebních povinností odpovídajících pracovnímu místu v jeho služebním zařazení, pokud tento úředník musel z tohoto důvodu skončit svůj služební poměr ve Společenstvích.
34. Zdůrazňujíc, že navrhovatel skončil svůj služební poměr v roce 1981, Komise uplatňuje, že byť i z důvodu úplné trvalé invalidity, je nemožné, aby v současné době „musel skončit svůj služební poměr ve Společenstvích“, neboť tento služební poměr byl definitivně ukončen.
35. Podle Komise z výše uvedeného rozsudku Bähr v. Komise čteného ve spojení s článkem 13 přílohy VIII služebního řádu vyplývá, že úředník, který skončil svůj služební poměr před několika lety a který trpí nemocí, pro niž by nebyl schopen vykonávat své služební povinnosti, kdyby byl ještě ve služebním poměru, není oprávněn na základě tohoto jediného důvodu navrhovat zahájení řízení ve věcech invalidity. Ještě je třeba, aby „musel z tohoto důvodu skončit svůj služební poměr ve Společenstvích“.
36. Uplatňuje, že povinnost orgánu případně svolat Výbor pro otázky invalidity existuje právě v okamžiku skončení služebního poměru. Tudíž tato otázka měla být v případě navrhovatele posuzována pouze v závislosti na těch skutečnostech, které měl orgán k dispozici v době odstoupení navrhovatele, tedy v roce 1981. Přitom Komise tvrdí, že v roce 1981 v době odstoupení navrhovatele nemusela a nemohla  svolat Výbor pro otázky invalidity, protože navrhovatelův zdravotní stav v tehdejší době toto opatření neodůvodňoval. V tomto ohledu uvádí, že navrhovatel sám uznává, že v roce 1981 nevěděl o nemocech, které mohly ovlivnit jeho zdravotní stav. A fortiori, Komise o nich nemohla být informována a neměla žádný důvod  svolávat k tehdejšímu datu Výbor pro otázky invalidity.
Závěry Soudního dvora
37. Úvodem je třeba uvést, že navrhovatel nezpochybňuje napadený rozsudek v tom, že v něm bylo rozhodnuto, že Komise neporušila jednu ze svých povinností, když nepředložila věc Výboru pro otázky invalidity v okamžiku skončení služebního poměru v roce 1981.
38. Otázkou zůstává, zda, jak tvrdí navrhovatel, věc měla být předložena uvedenému výboru po skončení jeho služebního poměru v okamžiku předložení návrhu na invalidní důchod v roce 1999.
39. V tomto ohledu vyplývá z jednoznačného znění článku 13 přílohy VIII služebního řádu, který upravuje podle článku 78 tohoto řádu podmínky, za kterých má úředník nárok na invalidní důchod, že pouze úředník, který musí ukončit výkon služebních povinností kvůli nemožnosti pokračovat v jejich výkonu z důvodu svého invalidního stavu, může být předmětem řízení ve věcech invalidity (výše uvedený rozsudek Bähr v. Komise, bod 12).
40. Z toho vyplývá, že úředník, který před několika lety skončil služební poměr a který trpí nemocí, pro niž by nebyl schopen vykonávat své služební povinnosti, kdyby byl ještě ve služebním poměru, není oprávněn na základě tohoto jediného důvodu navrhovat zahájení řízení ve věcech invalidity (výše uvedený rozsudek Bähr v. Komise, bod 13).
41. V projednávaném případě Soud konstatoval, že A. Nardone odstoupil ze služebního poměru dobrovolně dopisem ze dne 18. října 1981, aniž by uváděl zdravotní problémy či žádal o přezkoumání svého zdravotního stavu Výborem pro otázky invalidity. Navrhovatel předložil žádost o invalidní důchod až o 18 let později, v roce 1999.
42. S přihlédnutím k této skutkové situaci Soud v bodech 30 až 32 napadeného rozsudku správně rozhodl, že navrhovatel se nenacházel v situaci upravené v článku 13 přílohy VIII služebního řádu, kdy úředník musí skončit služební poměr z toho důvodu, že mu v jeho dalším výkonu brání jeho invalidita.
43. Za těchto podmínek není první důvod opravného prostředku opodstatněný, a musí být tudíž zamítnut.
K druhému důvodu opravného prostředku
Argumenty účastníků řízení
44. Svým druhým důvodem opravného prostředku A. Nardone uplatňuje, že Soud nesprávně rozhodl, že nesplňuje ani druhou podmínku ze dvou podmínek stanovených v článku 13 přílohy VIII služebního řádu, podle které úředník, který žádá o přiznání invalidního důchodu, musí žádat v době, kdy získával nárok na důchod. Navrhovatel totiž usuzuje, že získal nárok na důchod ve smyslu článku 13 přílohy VIII služebního řádu z důvodu, že při skončení služebního poměru obdržel odchodné v souladu s článkem 12 přílohy VIII služebního řádu.
45. Komise zpochybňuje přípustnost tohoto důvodu opravného prostředku předloženého, podle jejího názoru, poprvé až Soudnímu dvoru.
46. Navíc Komise usuzuje, že tento důvod opravného prostředku není opodstatněný.
Závěry Soudního dvora
47. Je třeba uvést, jak to Soud učinil v bodě 33 napadeného rozsudku, že článek 13 přílohy VIII služebního řádu stanoví dvě kumulativní podmínky. Z toho vyplývá, že Soud rozhodl nadbytečně, když konstatoval v témže bodě 33, že navrhovatel nesplnil druhou podmínku, poté co v bodech 30 až 32 prokázal, že nesplnil první podmínku.
48. Jelikož druhý důvod opravného prostředku je namířen proti nadbytečnému odůvodnění napadeného rozsudku Soudu, musí být zamítnut jako neúčinný (viz zejména rozsudek ze dne 22. prosince 1993, Pincherle v. Komise, C-244/91 P, Recueil, s. I-6965, body 25 a 31, a usnesení ze dne 12. prosince 1996, Progoulis v. Komise, C-49/96 P, Recueil, s. I-6803, bod 27).
K nákladům řízení
49. Na základě čl. 69 odst. 2 prvního pododstavce jednacího řádu použitelného v řízení o opravném prostředku na základě článku 118 tohoto řádu je účastníku řízení, který byl ve sporu neúspěšný, uložena náhrada nákladů řízení, pokud účastník řízení, který byl ve sporu úspěšný, náhradu nákladů ve svém návrhu požadoval. Na základě článku 70 tohoto řádu ve sporech mezi Společenstvími a jejich zaměstnanci nesou orgány své náklady. Nicméně z čl. 122 druhého pododstavce uvedeného řádu vyplývá, že článek 70 se nepoužije na opravný prostředek podaný úředníkem nebo jiným zaměstnancem orgánu proti tomuto orgánu. Vzhledem k tomu, že Komise požadovala náhradu nákladů řízení a že účastník řízení podávající opravný prostředek byl ve sporu neúspěšný, je namístě uložit mu náhradu nákladů řízení.
Výrok
Z těchto důvodů Soudní dvůr (první senát) rozhodl takto:
1) Opravný prostředek se zamítá.
2) Albertu Nardonemu se ukládá náhrada nákladů řízení.