24 Cdo 3563/2022-280 
 
 
USNESENÍ 
 
Nejvyšší soud České republiky rozhodl v senátě složeném z předsedy senátu JUDr. 
Lubomíra Ptáčka, Ph.D., a soudců JUDr. Davida Vláčila a JUDr. Romana Fialy ve věci 
nezletilých a) AAAAA (pseudonym) , narozeného dne XY, b) BBBBB (pseudonym) , 
narozeného dne XY, a c) CCCCC (pseudonym) , narozeného dne XY, všech bytem XY, 
Spojené království Velké Británie a Severního Irska, všech zastoupených Úřadem pro 
mezinárodněprávní ochranu dětí, se sídlem v Brně, Šilingrovo náměstí č. 257/3, dětí matky M. 
R., narozené dne XY, bytem XY, Spojené království Velké Británie a Severního Irska, 
zastoupené JUDr. Mojmírem Ježkem, Ph. D., advokátem se sídlem v Praze 1, Betlémské náměstí 
č. 351/6, a otce D. R., narozeného dne XY, bytem XY, zastoupe ného JUDr. Věrou Škvorovou, 
Ph.D., advokátkou se sídlem v Praze 2, Francouzská č. 75/4, o úpravu vyživovací povinnosti otce 
k nezletilým dětem, vedené u Okresního soudu v Kolíně pod sp. zn. 0 Nc 29021/2022, o 
dovolání otce proti usnesení Krajského soudu v Praze ze dne 20. července 2022 č. j. 126 Co 
70/2022-198, takto: 
 
Dovolání otce se zamítá. 
 
Odůvodnění: 
 
Matka se návrhem podaným u Okresního soudu v Kolíně dne 25. 1. 2022 domáhala, aby 
otci byla od 21. 1. 2019 stanovena povinnost přispívat na výživu každé ho z nezletilých dětí 
částkou 17.000,- Kč k rukám matky a dále zaplatit dlužné výživné ve výši stanovené soudem. 
Návrh odůvodnila tím, že s dětmi žije ve Velké Británii a otec bydlí v České republice, že 
manželství rodičů od roku 2016 neplní svou funkci a že u Obvodního soudu pro Prahu 6 pod sp. 
zn. 10 C 193/2019 probíhá řízení o rozvod manželství, které bylo přerušeno do doby, než bude 
rozhodnuto o péči a výživě nezletilých dětí. Rozhodnutím britského soudu (Family Court at 
Canterbury) ze dne 26. 8. 2020 byly všechny nezletilé děti svěřeny do péče matky, avšak tento 
soud (z důvodu, že otec nespadá do jeho jurisdikce) odmítá rozhodnout o vyživovací povinnosti 
otce k nezletilým dětem. Otec posílá dětem výživné ve výši podle svého uvážení, která ovšem 
podle mí nění matky nepostačuje k zajištění odůvodněných potřeb dětí tak, aby životní úroveň 
jejich a otce byla v zásadě shodná. 
Okresní soud v Kolíně usnesením ze dne 21. 3. 2022 č. j. 0 Nc 29021/2022- 151 vyslovil 
(svoji) mezinárodní nepříslušnost, řízení zastavil  a rozhodl, že žádný z účastníků nemá právo na 
náhradu nákladů řízení. Soud prvního stupně konstatoval, že „řízení o vyživovací povinnosti k 
nezletilým dětem v tomto případě není samostatným řízením, ale je součástí řízení o úpravě 
rodičovské zodpovědnosti , které bylo vedeno před Family Court in Canterbury a pouze kvůli
absenci návrhu ze strany matky nebylo dosud v této části rozhodováno“. Za této situace dospěl k 
závěru, že na projednávanou věc se vztahuje nařízení Rady (ES) č. 2201/2003 ze dne 27. 
listopadu 2003, o příslušnosti a uznávání a výkonu rozhodnutí ve věcech manželských a ve 
věcech rodičovské zodpovědnosti (dále též jen „nařízení Brusel II bis“), podle kterého je 
„rozhodující kritérium“ pro posouzení, zda je či není dána mezinárodní příslušnost č eských 
soudů, obsaženo v čl. 8 bodu 1, podle nějž jsou v řízení ve věcech rodičovské zodpovědnosti 
příslušné soudy toho členského státu, kde má dítě v době podání žaloby své obvyklé bydliště. 
Protože ke dni podání návrhu v této věci se obvyklé bydliště dět í (i matky) nacházelo (i dosud 
nachází) mimo území České republiky (ve Velké Británii), „není pro toto řízení zdejší soud v 
České republice (mezinárodně) příslušný“. 
K odvolání matky Krajský soud v Praze usnesením ze dne 20. 7. 2022 č. j. 126 Co 
70/2022-198 změnil usnesení soudu prvního stupně tak, že se mezinárodní nepříslušnost 
nevyslovuje a řízení se nezastavuje. Odvolací soud na rozdíl od soudu prvního stupně dospěl k 
závěru, že mezinárodní příslušnost českých soudů v dané věci je třeba (při absenci mezinárodní 
smlouvy upravující pravomoc civilních českých soudů ve vztahu k soudům Spojeného 
království) posoudit podle Nařízení Rady (ES) č. 4/2009 ze dne 18. prosince 2008 o příslušnosti, 
rozhodném právu, uznávání a výkonu rozhodnutí a o spolupráci ve věcec h vyživovacích 
povinností (dále též jen „nařízení o výživném“), které je na území České republiky (jako člena 
Evropské unie) platným a přímo použitelným právním předpisem Evropské unie, jenž má 
přednost před aplikací národního (českého) práva podle ustanovení § 2 ZMPS. Podle názoru 
odvolacího soudu použití nařízení o výživném vyplývá z čl. 1 odst. 3 písm. e) nařízení Brusel II 
bis, které „výslovně vylučuje jeho aplikaci pro věci týkající se výživného“; kdyby vyživovací 
povinnost měla být ve smyslu nařízení Brusel II bis součástí rodičovské zodpovědnosti, zcela 
jistě by ji zahrnoval demonstrativní výčet uvedený v jeho čl. 2 odst. 7 a zároveň by zde nebyla 
výše zmíněná explicitní výluka. Nařízení o výživném v čl. 3 stanoví mezinárodní příslušnost 
soudů ve věce ch výživného podle kritérií, která jsou dána žalobci (oprávněnému) na výběr. 
Vzhledem k tomu, že v daném případě podle čl. 3 písm. a) nařízení o výživném přichází v úvahu 
jako mezinárodně příslušný soud místa obvyklého pobytu otce jako povinného (tj. Okres ní soud 
v Kolíně), odvolací soud (též s přihlédnutím k tomu, že příslušné správní orgány Spojeného 
království odmítají stanovit výživné, pokud povinný žije mimo území Spojeného království) 
uzavřel „je v nejlepším zájmu nezletilých dětí vedení řízení o výži vném u českých soudů, 
konkrétně u Okresního soudu v Kolíně“. 
Proti tomuto usnesení odvolacího soudu podal otec dovolání. Namítal, že není správný 
závěr odvolacího soudu, že v dané věci je dána mezinárodní příslušnost českých soudů. Podle 
názoru dovolatele, je-li k řízení o úpravě poměrů k nezletilým dětem, tj. k řízení o rodičovské 
zodpovědnosti, příslušný Family Court at Canterbury ve Velké Británii, který dosud rozhodl 
pouze o úpravě poměrů v podobě péče a styků s nezletilými dětmi, není možno návazné říz ení o 
výživném pro nezletilé děti pro dobu do a po rozvodu posuzovat izolovaně, bez vztahu k řízení o 
rodičovské zodpovědnosti jako celku, a v důsledku toho přijmout mezinárodní příslušnost 
Okresního soudu v Kolíně s odkazem na bydliště otce. Vytyčil proto  doposud v judikatuře 
dovolacího soudu neřešenou právní otázku, „zda je řízení o výživném pro nezletilé děti pro dobu 
do a po rozvodu, vycházející z rozhodnutí o úpravě péče a styků, součástí řízení o rodičovské 
zodpovědnosti ve smyslu čl. 2 bodu 7 nařízení Brusel II bis“, i když je řízení o výživném podle 
jurisdikce Velké Británie „vedeno v odděleném řízení, oproti zvyklostem jurisdikce České 
republiky, v níž řízení o úpravě poměrů k nezletilým dětem pro dobu po a do rozvodu zahrnuje 
vždy v celku (v rámci jednoho řízení) rozhodnutí o péči (potažmo stycích) a vyživovací
povinnosti k nezletilým dětem“. Podle mínění dovolatele primárně demonstrativní výčet obsahu 
pojmu rodičovské zodpovědnosti uvedený v čl. 2 bodu 7 Nařízení Brusel II bis „znamená výčet 
neúplný a z takového nelze tedy automaticky dovodit, že pojem, který tento výčet neobsahuje 
(vyživovací povinnost), do řešené problematiky nespadá“. Spadají -li pod pojem rodičovská 
zodpovědnost dle unijního předpisu „veškerá práva a povinnosti týkající se dítěte“, nelze z těchto 
práv vyloučit právo na výživu, vztahující se úzce k řízení o péči a stycích. V daném případě 
přitom „nelze na absenci otázky vyživovací povinnosti k nezletilým dětem v rámci řízení o 
úpravě jejich poměrů usuzovat ani s odkazem na explicit ní výluku řízení o výživném z aplikace 
nařízení Brusel II bis“, a to s ohledem na pravidla pro určení příslušnosti ve věcech rodičovské 
zodpovědnosti stanovené nařízením Brusel II bis, která „jsou formulována s ohledem na nejlepší 
zájmy dítěte, jímž je zej ména blízkost, což znamená, že příslušným by měl být především soud 
členského státu, ve kterém má dítě své obvyklé bydliště“. Uvedený výklad je „plně naplňující 
požadavky jednotného použití práva Evropské unie, tak i zásady rovnosti“. Výše nastíněným 
názorům otce o mezinárodní (i místní) příslušnosti soudu, který vedl řízení o rodičovské 
odpovědnosti k nezletilým dětem, přitom nasvědčují i závěry Nejvyššího soudu přijaté v 
rozhodnutí ze dne 4. 11. 2015 sp. zn. 21 Cdo 3572/2015. S ohledem na uvedené otec navrhl, aby 
dovolací soud napadené usnesení odvolacího soudu zrušil a věc vrátil tomuto soudu k dalšímu 
řízení. 
Nejvyšší soud České republiky jako soud dovolací (§ 10a občanského soudního řádu – 
dále jen „o. s. ř.“) po zjištění, že dovolání proti pravomocnému usnesení odvolacího soudu bylo 
podáno oprávněnou osobou (účastníkem řízení) ve lhůtě uvedené v ustanovení § 240 odst. 1 o. s. 
ř., se nejprve zabýval otázkou přípustnosti dovolání. 
Dovoláním lze napadnout pravomocná rozhodnutí odvolacího soudu, pokud to zá kon 
připouští (§ 236 odst. 1 o. s. ř.). 
Není-li stanoveno jinak, je dovolání přípustné proti každému rozhodnutí odvolacího 
soudu, kterým se odvolací řízení končí, jestliže napadené rozhodnutí závisí na vyřešení otázky 
hmotného nebo procesního práva, při je jímž řešení se odvolací soud odchýlil od ustálené 
rozhodovací praxe dovolacího soudu nebo která v rozhodování dovolacího soudu dosud nebyla 
vyřešena nebo je dovolacím soudem rozhodována rozdílně anebo má -li být dovolacím soudem 
vyřešená právní otázka posouzena jinak (§ 237 o. s. ř.). 
Z hlediska skutkového stavu bylo v projednávané věci – mimo jiné – zjištěno (správnost 
skutkových zjištění soudů přezkumu dovolacího soudu – jak vyplývá z ustanovení § 241a odst. 1 
a § 242 odst. 3 věty první o. s. ř. – nepodléhá), že všechny nezletilé děti se narodily v průběhu 
manželství rodičů, od roku 2017 rodiče společně nežijí, od března 2018 matka i s nezletilými 
dětmi žije ve Velké Británii, zatímco otec nadále žije v České republice. Řízení o rozvod 
manželství rodičů vedené u Obvodního soudu pro Prahu 6 pod sp. zn. 10 C 193/2019, zahájené 
na návrh otce, bylo přerušeno do doby, než bude rozhodnuto o péči a výživě nezletilých dětí. 
Pravomocným rozhodnutím britského soudu (Family Court at Canterbury) ze dne 26. 8. 2020 
byly upraveny poměry nezletilých dětí tak, že s ohledem na skutečnost, že „děti žijí s matkou“, 
byl „nařízen (na základě dohody)“ přímý a nepřímý „kontakt“ otce s nezletilými dětmi, a 
zároveň byly vymezeny určité „zakázané kroky“. Dne 25. 1. 2022 matka podala u Okresního 
soudu v Kolíně návrh na stanovení vyživovací povinnosti otce k nezletilým dětem. Otec ještě 
před prvním jednáním ve věci namítl „mezinárodní nepříslušnost soudů v České republice pro 
rozhodnutí o návrhu matky“, neboť podle jeho názoru by řízení o výživném nezletilých dětí mělo 
též proběhnout u Family Court at Canterbury.
Za tohoto skutkového stavu závisí rozhodnutí odvolacího soudu na vyřešení otázky 
určení mezinárodní příslušnosti (pravomoci) soudu ve věci vyživovací povinnosti rodiče žijícího 
v České republice k nezletilým dětem, které žijí s druhým rodičem v jiném státě, za situace, kdy 
pro řízení ve věci rodičovské zodpovědnosti k těmto nezletilým dětem je podle čl. 8 bodu 1 
nařízení Brusel II bis mezinárodně příslušným (podle místa obvyklého bydliště dětí) jiný, než 
český soud, kde byl návrh na určení této vyživovací povinnosti podán. Jedná se přitom o otázku 
vyplývající z aplikace procesního práva, takže skutečnost, že se tak děje v řízení, kde proti 
meritornímu rozsudku dovolání přípustné ne ní (srov. § 30 zákona č. 292/2013 Sb., o zvláštních 
řízeních soudních), je nerozhodná (srov. usnesení Nejvyššího soudu ze dne 19. 12. 2013 sp. zn. 
30 Cdo 1510/2013, uveřejněné pod č. 39 ve Sbírce soudních rozhodnutí a stanovisek, roč. 2014). 
Vzhledem k tom u, že tato právní otázka doposud nebyla v rozhodovací praxi dovolacího soudu 
vyřešena, dospěl Nejvyšší soud České republiky k závěru, že dovolání otce je podle ustanovení § 
237 o. s. ř. přípustné. 
Po přezkoumání usnesení odvolacího soudu ve smyslu ustanove ní § 242 o. s. ř., které 
provedl bez jednání (§ 243a odst. 1 věta první o. s. ř.), Nejvyšší soud České republiky dospěl k 
závěru, že dovolání není opodstatněné. 
Obvyklé bydliště nezletilých dětí na území jiného státu (zde ve Spojeném království 
Velké Britá nie a Severního Irska), než ve kterém má proběhnout řízení, zakládá mezinárodní 
prvek. V projednávané věci nejsou pochybnosti o tom, že vzhledem k absenci mezinárodní 
smlouvy, upravující pro danou oblast (vyživovací povinnost rodičů k dětem) pravomoc civil ních 
českých soudů ve vztahu k soudům Spojeného království Velké Británie a Severního Irska, je 
nutno posoudit mezinárodní příslušnost (pravomoc) soudu pro dané řízení podle přímo 
použitelných předpisů Evropské unie, jíž je Česká republika členem (srov. § 2 zákona č. 91/2012 
Sb., o mezinárodním právu soukromém). Při tomto posouzení je třeba v první řadě (s ohledem na 
dovolatelem předestřenou právní otázku, která je předmětem dovolacího přezkumu) vyřešit vztah 
mezi Nařízením Rady (ES) č. 2201/2003 ze dne 27. listopadu 2003, o příslušnosti a uznávání a 
výkonu ve věcech manželských a ve věcech rodičovské zodpovědnosti a o zrušení Nařízení (ES) 
č. 1347/2000 (dále též jen „nařízení Brusel II bis“), a Nařízením Rady (ES) č. 4/2009 ze dne 18. 
prosince 2008 o příslušnosti, rozhodném právu, uznávání a výkonu rozhodnutí a o spolupráci ve 
věcech vyživovacích povinností (dále též jen „nařízení o výživném“). 
Obě citovaná nařízení – jak vyplývá již z jejich názvu – se týkají oblasti rodinněprávních 
vztahů. Při úvaze o tom, jakou část (oblast) těchto rodinněprávních vztahů jednotlivá nařízení 
upravují, je nutné vyjít nejen z názvu těchto nařízení, ale především z příslušných ustanovení, 
která vymezují jejich věcnou působnost. Právě tato věcná působnost nám dává odpověď na 
otázku, v jakých vztazích a situacích se právní norma (to které nařízení) aplikuje a realizuje. 
Věcná působnost přitom může být vymezena pozitivně nebo negativně. Pozitivní věcná 
působnost stanoví, na jaké případy se daná právní norma uplatní. Negativní věcn á působnost 
naopak určuje, na které případy se daná právní norma neuplatní. 
Nařízení Brusel II bis obsahuje v čl. 1 jak pozitivní (v bodu 1 a 2), tak negativní (v bodu 
3) vymezení věcné působnosti. Podle čl. 1 bodu 1 „se toto nařízení se bez ohledu na druh soudu 
vztahuje“ na občanskoprávní věci týkající se: a) rozvodu, rozluky nebo prohlášení manželství za 
neplatné; b) přiznání, výkonu, převedení a úplného nebo částečného odnětí rodičovské 
zodpovědnosti, které se podle čl. 1 bodu 2 tohoto nařízení mohou zej ména týkat: a) práva péče o 
dítě a práva na styk s dítětem; b) poručnictví, opatrovnictví a podobných institutů; c) určení 
osoby, orgánu nebo jiného subjektu odpovědných za dítě či jeho jmění nebo pověřených
zastupováním dítěte či napomáháním dítěti a stan ovení jejich úkolů; d) umístění dítěte do 
pěstounské rodiny nebo ústavní péče; e) opatření k ochraně dítěte spojených se správou, 
zachováním a nakládáním se jměním dítěte. Na druhou stranu se podle čl. 1 bodu 3 „toto nařízení 
se nevztahuje“ na: a) určení n ebo popření rodičovství; b) rozhodnutí o osvojení, předadopční 
opatření nebo na neplatnost či zrušení osvojení; c) příjmení a jména dítěte; d) dosažení zletilosti; 
e) vyživovací povinnosti; f) správy jmění nebo dědictví; g) opatření přijatá v důsledku tres tných 
činů spáchaných dětmi. 
Nařízení o výživném pak obsahuje v čl. 1 bodu 1 pouze pozitivní vymezení věcné 
působnosti, a to tak, že „toto nařízení se použije“ na vyživovací povinnosti vyplývající z 
rodinných vztahů, rodičovství, manželství nebo švagrovství. 
Z výše citovaných ustanovení vymezujících, ať již pozitivně nebo negativně věcnou 
působnost dotčených nařízení je nepochybné, že nařízení Brusel II bis upravuje (kromě 
manželských věcí) veškeré věci týkající se rodičovské zodpovědnosti (demonstrativně v ymezené 
v čl. 1 bodu 2 a čl. 2 bodu 7), ovšem vyjma v čl. 1 bodu 3 taxativně vymezeného okruhu 
právních vztahů, které se týkají mj. „vyživovací povinnosti“. A právě na tyto „vyživovací 
povinnosti“ (právní vztahy týkající se výživného) se použije nařízení o výživném, které v tomto 
směru nařízení Brusel II bis doplňuje. Protože v tomto směru je právní úprava věcné působnosti 
obou dotčených nařízení zcela jednoznačná a nečiní interpretační obtíže, sdílí dovolací soud 
závěr odvolacího soudu, že mezinárodní přís lušnost (pravomoc) soudu pro dané řízení, které se 
týká vyživovací povinnosti jednoho z rodičů (otce) k nezletilým dětem, je třeba posoudit podle 
pravidel (kritérií) obsažených v nařízení o výživném. 
Podle čl. 3 nařízení o výživném je k rozhodování ve věce ch vyživovacích povinností v 
členských státech příslušný 
a) soud místa, v němž má odpůrce místo obvyklého pobytu, nebo 
b) soud místa, v němž má oprávněný místo obvyklého pobytu, nebo 
c) soud, který je podle práva místa soudu příslušný pro řízení o osobním stavu, souvisí-li 
záležitost vztahující se k vyživovacím povinnostem s tímto řízením, ledaže je tato příslušnost 
odvozena výlučně ze státní příslušnosti jedné ze stran, nebo 
d) soud, který je podle práva místa soudu příslušný pro řízení o rodičovské 
zodpovědnosti, souvisí -li záležitost vztahující se k vyživovacím povinnostem s tímto řízením, 
ledaže je tato příslušnost odvozena výlučně ze státní příslušnosti jedné ze stran. 
V posuzovaném případě matka oprávněných nezletilých dětí (jako jejich zákonná 
zástupkyně) podala návrh na úpravu vyživovací povinnosti otce vůči nezletilým dětem u 
Okresního soudu v Kolíně, v jehož obvodu má otec (odpůrce) místo obvyklého pobytu. S 
ohledem na výše citovaná pravidla příslušnosti soudu pro řízení ve věcech výživného je zřejm é, 
že podle čl. 3 písm. a) nařízení o výživném je tento soud, u něhož matka podala návrh, 
mezinárodně (i místně) příslušný pro projednání a rozhodnutí v dané věci. 
Ve prospěch opačného názoru nelze úspěšně namítat, že pro účely určení mezinárodní 
příslušnosti soudu je třeba dané řízení o výživném pro nezletilé děti považovat za součást řízení 
o rodičovské zodpovědnosti, pro které platí pravidla příslušnosti obsažená v nařízení Brusel II 
bis. Zde je třeba především zdůraznit již zmíněnou (rovněž odvolacím soudem náležitě 
akcentovanou) „explicitní výluku“ obsaženou v čl. 1 bodu 3 písm. e) nařízení Brusel II bis, která 
vylučuje (znemožňuje) aplikaci tohoto nařízení na právní vztahy týkajících se (jakékoli)
vyživovací povinnosti plynoucí z rodinného práva, a to bez ohledu na skutečnost, zda je o této 
vyživovací povinnosti vedeno samostatné řízení nebo zda je spojeno s řízením o rodičovské 
zodpovědnosti. Vyživovací povinnosti přitom neobsahuje ani demonstrativní výčet právních 
vztahů vyplývajících z rodičovské zodpovědnosti, které mohou být upraveny nařízením Brusel II 
bis (srov. čl. 1 bod 2 a čl. 2 bod 7 tohoto nařízení), což svědčí o vzájemné racionální 
provázanosti jednotlivých ustanovení upravujících věcnou působnost nařízení Brusel II bis. 
Tento jazykový výklad ostatně odpovídá i smyslu a účelu nařízení o výživném, které v důvodech 
pro své přijetí proklamuje snahu o ochranu zájmů osob oprávněných požadovat výživné 
adekvátní úpravou pravidel o příslušnosti (bod 15) a předpokládá (bod 11), že „pro účely tohoto 
nařízení by měl být pojem, vyživovací povinnosti‘ vykládán samostatně“. 
Poukazuje-li dovolatel ve prospěch svých úvah rovněž na skutečnost, že pravidla pro 
určení příslušnosti soudu ve věcech rodičovské zodpovědnosti stanovená nařízením Brusel II bis 
„jsou f ormulována s ohledem na nejlepší zájmy dítěte“, potom přehlíží, že také formulace 
pravidel o příslušnosti obsažených v nařízení o výživném sleduje především ochranu zájmů osob 
oprávněných požadovat výživné (tedy podle okolností konkrétního případu i dětí, ať již zletilých 
či nezletilých). Každé z nařízení však tato pravidla příslušnosti přizpůsobuje (svému) okruhu 
právních vztahů, které upravuje. Pro nařízení Brusel II bis je pro optimální řešení sporů ve 
věcech rodičovské zodpovědnosti důležitá „zejména bl ízkost“, což znamená, že pro řízení ve 
věcech rodičovské zodpovědnosti se (obecně) určuje mezinárodní příslušnost soudu podle místa 
obvyklého bydliště dítěte (srov. čl. 8 bod 1 nařízení Brusel II bis). Ve sporech týkajících se 
vyživovací povinnosti rodiče k dítěti (ať již zletilému či nezletilému) však nemusí být takto 
určený soud pro dítě (jako osobu oprávněnou požadovat výživné) vždy nejvhodnější, tak jako je 
tomu i v projednávané věci, přihlédneme -li k vyjádření opatrovníka nezletilých, který je 
specializovanou institucí znalou právních poměrů v místě obvyklého bydliště nezletilých dětí. 
Proto nařízení o výživném právě v zájmu ochrany osob oprávněných požadovat výživné (zde 
nezletilých dětí) dává oprávněné osobě na výběr, zda návrh na zahájení řízení (ve věci 
výživného) podá podle čl. 3 písm. d) u soudu, který je podle práva místa soudu příslušný pro 
řízení o rodičovské zodpovědnosti (s nímž řízení o výživném souvisí), nebo zda si zvolí soud 
podle jiného kritéria uvedeného v čl. 3 písm. a) až c). Možnost výběru kritéria pro příslušnost 
soudu ve věci výživného je zde výsostným právem osoby oprávněné požadovat výživné. 
Nepřípadný je poukaz dovolatele na usnesení Nejvyššího soudu ze dne 4. 11. 2015 sp. zn. 
21 Cdo 3572/2015. Zde bylo rozhodováno za zcela jiné s ituace, kdy návrh na úpravu vyživovací 
povinnosti rodiče k nezletilému dítěti byl spojen s návrhem na úpravu poměrů tohoto dítěte, a byl 
podán u (českého) soudu, který byl podle pravidel obsažených v nařízení Brusel II bis příslušný 
rozhodovat ve věci rodi čovské zodpovědnosti. V této situaci byla (mohla být) – v souladu s vůlí 
navrhovatele – podle čl. 3 písm. d) nařízení o výživném dovozena mezinárodní příslušnost téhož 
(českého) soudu rovněž pro řízení ve věci výživného. Zatímco v daném případě, kdy návrh ve 
věci výživného je podán samostatně, lze podle vůle osob oprávněných požadovat výživné 
dovodit mezinárodní příslušnost (českého) soudu podle kritéria obsaženého v čl. 3 písm. a) 
nařízení o výživném. 
Pro úplnost je třeba uvést, že mezinárodní přísluš nost soudu k rozhodování ve věcech 
vyživovacích povinností je v čl. 3 nařízení o výživném stanovena alternativně. Měl -li být 
příslušný soud, který rozhoduje i o rodičovské zodpovědnosti [(čl. 3 písm. d) nařízení o 
výživném)], pak by příslušnost takového soudu musela být primárně založena podle čl. 12 odst. 
3 nařízení Brusel II bis. Tem mimo jiné vyžaduje, aby „všechny strany řízení v době zahájení
řízení příslušnost soudů výslovně či jiným jednoznačným způsobem přijaly a je to v zájmu 
dítěte“. V dané věci v šak matka dětí příslušnost britského soudu i pro vyživovací povinnosti ve 
smyslu čl. 12 odst. 3 nařízení Brusel II bis nepřijala, což je zřejmé již z toho, že učinila volbu 
soudu dle čl. 3 písm. a) nařízení o výživném, tedy v české republice, kde má otec dětí (povinný) 
místo obvyklého pobytu. Proto Nejvyšší soud v rozhodnutí ze dne 19. 3. 2015 sp. zn. 21 Cdo 
4909/2014 uvedl, že soud příslušný k rozhodování o rodičovské zodpovědnosti, bude zpravidla 
příslušný i k rozhodování o výživném. 
Z uvedeného vyplývá, že napadené usnesení odvolacího soudu je z hlediska uplatněného 
dovolacího důvodu věcně správné. Protože nebylo zjištěno, že by bylo postiženo některou z vad, 
uvedených v ustanovení § 229 odst. 1 o. s. ř., § 229 odst. 2 písm. a) a b) o. s. ř. nebo v § 229 
odst. 3 o. s. ř. anebo jinou vadou, která by mohla mít za následek nesprávné rozhodnutí ve věci, 
Nejvyšší soud České republiky dovolání otce podle ustanovení § 243d písm. a) o. s. ř. zamítl. 
O náhradě nákladů dovolacího řízení nebylo rozhodováno, neboť tím to rozhodnutím se 
řízení nekončí. 
Poučení: Proti tomuto rozhodnutí není přípustný opravný prostředek. 
 
 
V Brně dne 29. 3. 2023 
 
 
 JUDr. Lubomír 
Ptáček, Ph.D. 
 předseda senátu