5. 12. 2018 Judikát 20 Cdo 981/2018
http://www.nsoud.cz/Judikatura/judikatura_ns.nsf/WebPrint/4C4B0ED958BAD014C1258323003073BA?openDocument 1/5
Soud: Nejvyšší soud
Datum rozhodnutí: 08.08.2018
Spisová značka: 20 Cdo 981/2018
ECLI: ECLI:CZ:NS:2018:20.CDO.981.2018.1
Typ rozhodnutí: USNESENÍ
Heslo: Exekuce
Dotčené předpisy: § 268 odst. 1 písm. h) o. s. ř. čl. 34 odst. 1 Nařízení (ES) č. 44/2001
Kategorie rozhodnutí: B
 
20 Cdo 981/2018-147
 
 
USNESENÍ
 
 
Nejvyšší soud rozhodl v senátě složeném z předsedy JUDr. Vladimíra Kůrky a soudců JUDr. Miroslavy Jirmanové,
Ph.D., a JUDr. Zbyňka Poledny v exekuční věci oprávněné PRECIRE Technologies GmbH, se sídlem
Charlottenburger Allee 40, Aachen, HRB 14878, Spolková republika Německo, zastoupené Mgr. Janem Mauricem,
advokátem, sídlem Branická 1884/193, 140 00 Praha 4 - Krč, proti povinnému K. A., A. G., S. r. N., zastoupenému
Mgr. Petrem Vlachem, advokátem, sídlem Guldenerova 547/4, 326 00 Plzeň 2 - Slovany - Východní Předměstí, o
návrhu povinného na zastavení exekuce vedené u Okresního soudu v Ústí nad Labem pod sp. zn. 42 EXE
3131/2012, pro částku 76.693,78 EUR s příslušenstvím, vedené u soudního exekutora Mgr. Ing. Jiřího Proška,
Exekutorský úřad Plzeň - město, pod sp. zn. 134 EX 06676/12, o dovolání povinného proti usnesení Krajského
soudu v Ústí nad Labem ze dne 9. 10. 2017, č. j. 10 Co 295/2017-120, t a k t o :   
 
Dovolání povinného se zamítá.  
O d ů v o d n ě n í :
 
Krajský soud v Ústí nad Labem potvrdil usnesením ze dne 9. 10. 2017, č. j. 10 Co 295/2017-120, usnesení
Okresního soudu v Ústí nad Labem ze dne 27. 3. 2017, č. j. 42 EXE 3131/2012-85, kterým byl zamítnut návrh
povinného na zastavení exekuce pro 76.693,78 EUR s příslušenstvím, nařízené usnesením Okresního soudu v Ústí
nad Labem č. j. 42 EXE 3131/2012-26 ze dne 27. 7. 2012 (které nabylo právní moci dne 4. 6. 2014), a vedené na
základě pravomocného a vykonatelného rozhodnutí Úředního soudu Eschweiler – Senátu pro rodinné záležitosti,
Spolková republika Německo, ze dne 10. 9. 2010, sp. zn. 13 F 141/10.  
Označený soud dle příslušných německých předpisů dospěl k závěru o přípustnosti projednání dané věci před
soudem pro rodinné záležitosti (přestože oprávněným byla právnická osoba, na kterou byla uplatněná pohledávka
převedena), a uložil povinnému povinnost zaplatit oprávněné výše uvedenou částku, když potvrdil existenci půjčky
na základě existence dlužního úpisu, jenž obsahoval i tzv. abstraktní uznání dluhu ve smyslu § 781 německého
občanského zákoníku; původním věřitelem pohledávky byla (dnes již bývalá) manželka povinného Ch. A. Na návrh
oprávněného bylo toto rozhodnutí soudu Spolkové republiky Německo usnesením Okresního soudu Plzeň – město
ze dne 27. 12. 2011, č.j. 26 Nc 3001/2011-13, jež nabylo právní moci dne 27. 3. 2012, prohlášeno za vykonatelné.  
Soud prvního stupně v řízení o návrhu povinného na zastavení exekuce vyzdvihl skutečnost, že je zde pravomocné
usnesení, kterým vykonávané cizozemské rozhodnutí bylo prohlášeno vykonatelným, proti němuž povinný nepodal
opravný prostředek, přičemž nynější námitky proti vedení exekuce měl uplatnit právě v něm; v dané fázi exekučního
řízení jsou již „zjevně nepřípustné“, zejména jestliže se tvrzeného rozporu s veřejným pořádkem dovolával už v
odvolání proti usnesení o nařízení exekuce, jemuž Krajský soud v Ústí nad Labem usnesením ze dne 6. 5. 2014, č.j.
10 Co 226/2014-38, nevyhověl. Soud posléze doplnil, že ani rozpor s veřejným pořádkem není v dané věci dán;
nepostačí, že „české právo nezná institut cizího práva, na kterém je cizí rozhodnutí, které má být uznáno, založeno“.  
Odvolací soud rozhodnutí soudu prvního stupně potvrdil. Nesouhlasil sice názorem, že se zde již nelze dovolat
výhrady veřejného pořádku, nicméně ztotožnil se s úsudkem, že námitka rozporem s veřejným pořádkem, kterou
5. 12. 2018 Judikát 20 Cdo 981/2018
http://www.nsoud.cz/Judikatura/judikatura_ns.nsf/WebPrint/4C4B0ED958BAD014C1258323003073BA?openDocument 2/5
vznesl povinný, důvodná není, a to v podstatě odkazem na důvody vyslovené soudem prvního stupně.  
Proti tomuto rozhodnutí odvolacího soudu podal povinný dovolání.  
Dovolací důvod podle § 241a odst. 1 o. s. ř. spatřuje v tom, že napadené usnesení spočívá na nesprávném právním
posouzení věci, jestliže odvolací soud neshledal, že je v jeho¨věci dán důvod zastavení nařízené exekuce, spočívající
v tom, že její vedení je v rozporu s veřejným pořádkem. Přípustnost dovolání podle ustanovení § 237 o. s. ř. je podle
jeho názoru založena tím, že napadené rozhodnutí závisí na vyřešení otázek hmotného práva, které v rozhodování
dovolacího soudu dosud nebyly řešeny, a to jmenovitě následujících:  
a) „zda rozhodnutí cizozemského soudu, kterým je uložena povinnost ze závazku vzniklého v právních vztazích,
náležejících do německého rodinného práva, kterou by podle hmotně právních předpisů českého práva … nemohl
uložit český soud, pokud by o takovém sporu rozhodoval, je v souladu s veřejným pořádkem nebo se mu příčí, a je
dána překážka uznání a vykonatelnosti takového rozhodnutí, ve smyslu ustanovení § 64 písm. d) zák. č. 97/1963
Sb., o mezinárodním právu soukromém a procesním …“,  
b) „otázka neměnnosti charakteru (vlastností) právního vztahu, platí-li pro určitý typ právních vztahů speciální
zákonná úprava práv a povinností, při postoupení pohledávky z takového právního vztahu“. (tolik citace)  
Bližší argumentační rozvedení dovolacích otázek staví dovolatel na předpokladu, že nelze existenci českého
manželského majetkového práva pominout ani v řízení o exekuční vymožení pohledávky, jež vznikla mezi manžely
v době trvání manželství. Jestliže totiž v jiných řízeních (sp. zn. 9 C 209/2009 Okresního soudu Plzeň – sever a sp.
zn. 15 C 121/2009 Okresního soudu Chebu, v nichž se bývalá manželka Ch. A. domáhala určení, že konkrétní
nemovitosti situované na území České republiky jsou součástí společného jmění manželů) vycházely české soudy z
existence společného jmění dle českého práva (dále jen „SJM“), musí se tímto prizmatem – a principy, na nichž je
toto společné jmění založeno – posuzovat i řízení exekuční (byť s cizozemským exekučním titulem); přitom za
těchto předpokladů by smlouva o půjčce ohledně majetku náležejícího do SJM nemohla být platně uzavřena a
nevznikla by tedy ani nyní vymáhaná pohledávka. Pohledávka by z pohledu českého práva nevznikla ani z důvodu
absence faktického plnění původní věřitelky povinnému, neboť abstraktní závazek v této podobě české právo nezná.
Nucený výkon takové pohledávky, byť přiznané (cizozemským rozhodnutím), považuje dovolatel za výkon, který je
v rozporu s veřejným pořádkem ve smyslu ustanovení § 64 písm. d) ZMPS a ustanovení čl. 34 odst. 1 Nařízení
Rady ES č. 44/2001.  
Druhou vadou napadeného rozhodnutí je podle dovolatele, že odvolací soud nezohlednil okolnost původního
charakteru pohledávky jakožto majetkového vztahu mezi manželi, zatímco stávajícím oprávněným je právnická
osoba; je však samozřejmé, že postoupením pohledávky této právnické osobě se její charakter – z pohledu obrany
proti ní – nemohl změnit.  
Dovolatel proto navrhl, aby dovolací soud napadené rozhodnutí zrušil a věc vrátil k novému projednání a
rozhodnutí.  
Oprávněná se k dovolání nevyjádřila.  
Nejvyšší soud dovolání projednal a rozhodl o něm podle zákona č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád, ve znění
účinném do 1. 1. 2014, dále jen „o. s. ř.“ (srov. čl. II, bod 2. zákona č. 293/2013 Sb., kterým se mění zákon č.
99/1963 Sb., občanský soudní řád, ve znění pozdějších předpisů a některé další zákony, jakož i čl. II, bod 2. zákona
č. 296/2017 Sb., kterým se mění zákon č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád, ve znění pozdějších předpisů, zákon č.
292/2013 Sb., o zvláštních řízeních soudních, ve znění pozdějších předpisů, a některé další zákony), jestliže směřuje
proti usnesení odvolacího soudu vydanému dne 9. 10. 2017 a exekuční řízení bylo zahájeno dne 19. 6. 2012.  
Dovolání bylo podáno včas a osobou oprávněnou (§ 240 odst. 1 o. s. ř.) řádně zastoupenou advokátem (§ 241 o. s.
ř.), odpovídá i požadavku náležitého uvedení, v čem je spatřováno splnění předpokladů přípustnosti dovolání (§
237, § 241a odst. 2 o. s. ř.), a obsahuje též srozumitelně formulované dovolací důvody (§ 241a odst. 2, odst. 3 o. s.
ř.), které tyto předpoklady přípustnosti dovolání obsahově (věcně) vystihují.  
Dovolání je tak podáním formálně bezvadným.  
Dovolateli jest dále přisvědčit, že (první) jím formulovaná právní otázka je ve smyslu ustanovení § 237 o. s. ř.
otázkou v praxi dovolacího soudu dosud neřešenou, zejména z důvodu komplexnosti a daných specifických
skutkových poměrů, pročež je namístě uzavřít, že dovolání je přípustné.
5. 12. 2018 Judikát 20 Cdo 981/2018
http://www.nsoud.cz/Judikatura/judikatura_ns.nsf/WebPrint/4C4B0ED958BAD014C1258323003073BA?openDocument 3/5
 
Dle § 52 odst. 1 e. ř. nestanoví-li tento zákon jinak, použijí se pro exekuční řízení přiměřeně ustanovení občanského
soudního řádu.  
Dle § 268 odst. 1 písm. h) o. s. ř. bude výkon rozhodnutí zastaven, jestliže výkon rozhodnutí je nepřípustný, protože
je tu jiný důvod, pro který rozhodnutí nelze vykonat.  
Nauka i soudní praxe jsou jednotné potud, že důvody, pro které je výkon rozhodnutí nepřípustný, se typicky spojují
s vadami exekučního titulu [pokud nezpůsobují jeho (materiální) nevykonatelnost, jež zakládá důvod zastavení
výkonu podle § 268 odst. 1 písm. a) o. s. ř.], s pochybeními při nařízení výkonu, s relevantně rušivými okolnostmi
při provádění výkonu, případně se specifickým jednáním povinného, vznese-li například důvodně námitku
promlčení apod. (srov. též Kůrka, V., Drápal, L., Výkon rozhodnutí v soudním řízení, Linde Praha, a.s., 2004, strana
387).  
Nejvyšší soud v usnesení ze dne 27. září 2000, sp. zn. 20 Cdo 1508/98, uvedl, že aby výkon byl prohlášen za
nepřípustný, musí jít o okolnosti, které se v uvedených směrech vyznačují odpovídající relevancí, resp. působí
intenzívně a v podstatné míře; přirozeným smyslem výkonu totiž je, aby byl proveden, nikoli zastaven. Tomu
odpovídá i míra ochrany, jež je poskytována povinnému, a která je (osobně) limitována též tím, že dobrovolně
nesplnil to, co mu bylo autoritativním výrokem uloženo.  
Oním jiným důvodem pro zastavení exekučního řízení má být dovolatelem tvrzený rozpor s tuzemským veřejným
pořádkem.  
Před samotným posouzením, zda námitka rozporu s veřejným pořádkem spadá do výše nastíněného rámce, je
namístě přihlédnout ke skutečnosti, že exekučním titulem je cizozemské rozhodnutí, které podléhalo prohlášení
vykonatelnosti podle Nařízení Rady (ES) č. 44/2001 ze dne 22. 12. 2000 o příslušnosti a uznávání a výkonu
soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (dále jen „Nařízení Brusel I.“), přičemž prohlášení
vykonatelnosti v zásadě spočívá v posouzení, zda jsou splněny formální náležitosti uvedené v čl. 53, aniž by
rozhodnutí bylo přezkoumáváno podle čl. 34 a 35 – tj. včetně výhrady veřejného pořádku (srov. čl. 41 Nařízení
Brusel I.). Podle čl. 43 odst. 1 Nařízení Brusel I. může proti rozhodnutí o návrhu na prohlášení vykonatelnosti
kterákoli strana podat opravný prostředek, a podle jeho čl. 45 platí, že soud, u něhož je opravný prostředek podán,
zamítne nebo zruší prohlášení o vykonatelnosti rozhodnutí (sice) pouze na základě důvodů uvedených v článcích 34
a 35, nicméně právě tím (odtud se podává) se tento opravný prostředek stává primárním právním nástrojem, který
umožňuje přezkum – zde klíčové – námitky výhrady veřejného pořádku, pro jehož rozpor s právem členského státu
by takové rozhodnutí být uznáno nemělo, resp. nemohlo (tj. čl. 34 odst. 1 Nařízení Brusel I.).  
Opravného prostředku však dovolatel nevyužil.  
K možnosti dalších opravných prostředků proti rozhodnutí o nařízení výkonu rozhodnutí (exekuce) poté, co je cizí
rozhodnutí prohlášeno za vykonatelné, uvádí Evropský soudní dvůr, že opravné prostředky, které jsou k dispozici
podle národního práva, nelze použít v případě, kdy je takový opravný prostředek podán proti nařízení výkonu cizího
soudního rozhodnutí, které bylo prohlášeno za vykonatelné, je-li tento opravný prostředek uplatněn stejnou osobou,
jež mohla podat opravný prostředek proti prohlášení vykonatelnosti, a je založen na stejné argumentaci, na níž mohl
být založen opravný prostředek proti prohlášení vykonatelnosti. Za takové situace by se napadení nařízení výkonu
rovnalo novému projednání prohlášení vykonatelnosti poté, co již uplynula lhůta stanovená v čl. 36 větě druhé, a ve
svém důsledku by způsobilo neúčinnost daného ustanovení (srov. rozsudek Soudního dvora ES ze dne 4. února
1988, ve věci 145/86, Horst Ludwig Martin Hoffmann proti Adelheid Krieg).  
Výše uvedené lze z logiky věci vztáhnout i do té fáze exekučního řízení, v níž jde již o provedení exekuce, a to k té
další (specifické) obraně povinného, jež se identifikuje s návrhem na zastavení exekuce podle § 268 odst. 1 písm. h)
o. s. ř., neboť není-li za uvedených okolností k dispozici takový opravný prostředek proti rozhodnutí o nařízení
výkonu rozhodnutí (exekuce), nelze se ani úspěšně domáhat zastavení výkonu (exekuce), pakliže jeho důvodem by
mělo být tvrzení této vady samotného exekučního titulu; jinak by bylo dosaženo téhož, co Soudní dvůr – viz výše –
pokládá za vyloučené.  
Jinými slovy, mohl-li dovolatel uplatnit výše uvedené námitky v řízení o prohlášení vykonatelnosti cizozemského
rozhodnutí a neučinil tak, nelze se jich nyní s úspěchem domáhat ve fázi návrhu na zastavení exekuce – ostatně se
jich domáhal i v rámci odvolání o nařízení exekuce, kterým nebylo usnesením Krajského soudu v Ústí nad Labem
ze dne 6. 5. 2014, č.j. 10 Co 226/2014-38, vyhověno rovněž.  
Námitka výhrady veřejného pořádku jako jiného důvodu ve smyslu § 268 odst. 1 písm. h) o. s. ř., pro který bude
5. 12. 2018 Judikát 20 Cdo 981/2018
http://www.nsoud.cz/Judikatura/judikatura_ns.nsf/WebPrint/4C4B0ED958BAD014C1258323003073BA?openDocument 4/5
výkon rozhodnutí zastaven, zůstane tedy zachována jen potud, pokud nemohla být uplatněna, případně, jejíž
argumentace nemohla být použita, již v řízení o prohlášení vykonatelnosti.  
Důsledky tohoto názoru však nelze přenést do věci nyní posuzované, neboť dovolací soud je vázán uplatněným
dovolacím důvodem (§ 242 odst. 3 o. s. ř.), a takový zde chybí; právní otázku, kterou odvolací soud vyřešil odlišně,
dovolatel – logicky – neotevřel, jelikož odvolacím soudem zastávaný právní názor byl jeho procesní pozici příznivý.  
Leč dovolání ani tak není důvodné, protože dovolatelova námitka výhradou veřejného pořádku v dané věci
efektivně uplatnitelná není.  
Ustálená soudní praxe Soudního dvora normuje, že výhradu veřejného pořádku jako důvod pro neuznání rozhodnutí
lze použít jen ve výjimečných případech, ve kterých by uznání účinků cizího rozhodnutí bylo ve zjevném rozporu s
veřejným pořádkem státu, ve kterém má k uznání dojít (rozsudek Evropského soudního dvora ze dne 4. února 1988,
ve věci 145/86 H. L., M. H. proti A. K.).  
Pojem veřejného pořádku zahrnuje jen základní normy procesního práva zaručující stranám právo na spravedlivý
proces, zejména právo být slyšen; jelikož i náprava procesních vad je záležitostí soudů státu, v němž bylo
rozhodnutí vydáno, lze ve státě uznání zohlednit jen zcela zásadní procesní vady spočívající zejména v tom, že ve
státě původu nebyla účastníku vůbec dána příležitost svá procesní práva uplatnit (Viktor Vaške: Uznání a výkon
cizích rozhodnutí v České republice, 1. vydání, Praha 2007, 491 s., s. 45).  
Také z rozhodnutí Evropského soudního dvora ve věci C-7/98, Krombach v. Bamberski, nebo C-38/98 Régie
Nationale des Usines Renault SA v. Mexicar Spa a Orazio Formento) se podává, že rozpor s veřejným pořádkem se
týká případů, kdy v řízení, z něhož příslušné rozhodnutí cizozemského soudu vzešlo, byla porušena základní práva
účastníka řízení, přičemž daný rozpor musí být takového stupně, že porušuje základní principy právního řádu
členského státu, ve kterém je podán návrh na uznání.  
Ochrana základních práv jednotlivce patří k ústředním principům právního řádu v České republice a představuje
jeho klíčový prvek; proto uznání rozhodnutí, které neobstojí z hlediska ochrany základních práv, by bylo v rozporu s
veřejným pořádkem a v konečném důsledku i se samotným ústavním pořádkem (srov. usnesení Nejvyššího soudu ze
dne 12. 8. 2016, sp. zn. 20 Cdo 1877/2016); půjde tedy o porušení podstatné právní zásady, jež nese znaky práva
základního. Za takovou zásadu však nelze bez dalšího mít – jak míní odvolatel – kolizi s čl. 11 Listiny základních
práva a svobod, neboť každé rozhodnutí, jímž se ukládá povinnost k peněžitému plnění, má – samozřejmý – reflex
do „práva vlastnit majetek“.  
Obecně platí, že není bez dalšího v rozporu s veřejným pořádkem, pokud cizozemské právní normy přiznají v rámci
tamních řízení konkrétním osobám určitá práva, popřípadě povinnosti, jež se potom promítají v možnosti stát se
účastníkem řízení o výkon tohoto rozhodnutí v jiném státě, přestože právní úprava stran sporu ve státu uznání či
výkonu je odlišná.  
Namítá-li dovolatel, že rozpor s veřejným pořádkem je dán tím, že na základě české právní úpravy (manželských)
majetkových poměrů a (jiných) závazkových vztahů by nemohlo dojít ke vzniku toho závazku, který byl
cizozemským soudem uznán jako platný, a o němž by tedy naopak tuzemský soud nemohl rozhodnout tak, že by
jeho rozhodnutí bylo poté exekučním titulem, pak o důvod, jenž by byl pro porušení veřejného pořádku relevantní
ve vztahu k jinak vyznívajícímu cizozemskému rozhodnutí, nejde. Platí totiž, že pouhá odlišnost právní úpravy, jejíž
účinky v zemi výkonu rozhodnutí nevyvolají žádné zvlášť negativní důsledky pro tamější právní řád jako celek
(nikoli jen vůči jednotlivému majetkovému institutu), výhradu rozporu s veřejným pořádkem založit nemohou; opak
by vedl ve svých důsledcích k nepřípustnému přezkoumání věcné správnosti cizozemského rozhodnutí (viz čl. 45
odst. 1 Nařízení Brusel I.). Není proto rozhodné, že tuzemské soudy, dle tvrzení dovolatele, již ohledně určitých
majetkových nároků, vycházejících z právních poměrů mezi oprávněným a Ch. A., aplikovaly českou hmotněprávní
úpravu společného jmění manželů (viz též rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 17. 7. 2018, sp. zn. 20 Cdo
2302/2017).  
Právě posléze řečené postačí k úsudku, že druhá dovolatelova námitka, odvíjející se od skutečnosti, že pohledávka
Ch. A. byla postoupena na oprávněnou „právnickou osobu“, je – z pohledu výhrady veřejného pořádku – bez
významu rovněž, a to zjevně.  
Na výše uvedeném argumentačním základě – a cestou shrnutí – je odůvodněn celkový závěr, že napadené usnesení
odvolacího soudu, ve výsledku jím vedeného řízení, je správné, a dovolání povinného proto Nejvyšší soud podle
ustanovení § 243d písm. a) o. s. ř. zamítl.
5. 12. 2018 Judikát 20 Cdo 981/2018
http://www.nsoud.cz/Judikatura/judikatura_ns.nsf/WebPrint/4C4B0ED958BAD014C1258323003073BA?openDocument 5/5
O náhradě nákladů dovolacího řízení se rozhoduje ve zvláštním režimu dle ustanovení § 87 a násl. zákona č.
120/2001 Sb., o soudních exekutorech a exekuční činnosti (exekuční řád) a o změně dalších zákonů, ve znění
pozdějších předpisů.  
P o u č e n í : Proti tomuto usnesení není opravný prostředek přípustný.  
V Brně dne 8. 8. 2018
 
 
JUDr. Vladimír Kůrka předseda senátu