null
STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA
ATHANASIA RANTOSE
přednesené dne 15. ledna 2026(1)
Věc C‑788/24
Anne Frank Fonds
proti
Anne Frank Stichting,
Koninklijke Nederlandse Akademie van Wetenschappen,
Vereniging voor Onderzoek en Ontsluiting van Historische Teksten
[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, kterou podal Hoge Raad der
Nederlanden (Nejvyšší soud Nizozemska)]
„ Řízení o předběžné otázce – Autorské právo a práva s ním související – Směrnice 2001/29/ES – Článek 3 odst. 1 – Pojem ‚sdělování veřejnosti‘ – Zveřejnění na internetových stránkách – Přístup prostřednictvím virtuální privátní sítě (VPN) k obsahu chráněnému v jediném členském státě – Kritéria – Internetové stránky určené veřejnosti z určité země – Omezující opatření – Teritorializace internetu prostřednictvím zeměpisných blokování přístupu – Potenciální obcházení těchto opatření použitím VPN“
Úvod
1.        Tato žádost o rozhodnutí o předběžné rozhodnutí, kterou podal Hoge Raad der Nederlanden (Nejvyšší soud Nizozemska), se v podstatě týká výkladu čl. 3 odst. 1 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2001/29/ES ze dne 22. května 2001 o harmonizaci určitých aspektů autorského práva a práv s ním souvisejících v informační společnosti („směrnice o autorském právu“)(2).
2.        Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi Anne Frank Fonds (dále jen „žalobkyně v původním řízení“)(3) a Anne Frank Stichting (Nadace Anny Frankové), Koninklijke Nederlandse Akademie van Wetenschappen (Královská nizozemská akademie věd) a Vereniging voor Onderzoek en Ontsluiting van Historische Teksten (Sdružení pro
výzkum a zpřístupňování historických textů, dále jen „Sdružení“) (dále jen společně „žalovaní v původním řízení“)(4), jehož předmětem je
údajné porušení autorského práva v Nizozemsku, jehož nositelem je žalobkyně v původním řízení, a to v důsledku zveřejnění nové vědecké verze deníku Anny Frankové na internetových stránkách Sdružení.
3.        Konkrétně se předkládající soud v podstatě zabývá otázkou působnosti pojmu „sdělování veřejnosti“ ve smyslu článku 3 odst. 1 směrnice o autorském právu, a zejména otázkou, zda je takovým „sdělováním veřejnosti“ zveřejnění obsahu na internetových stránkách v členském státě, ve kterém je tento obsah chráněn autorským právem a ve kterém jsou tyto internetové stránky předmětem (nejmodernějšího) zeměpisného blokování, takže jsou přístupné
pouze při obejití tohoto blokovacího opatření prostřednictvím služby virtuální privátní sítě (VPN) nebo obdobné služby. Tato otázka vyžaduje vyvážit dva zájmy chráněné Listinou základních práv Evropské unie (dále jen „Listina“), a to jednak autorské právo žalobkyně v původním řízení, jak je zakotveno v čl. 17 odst. 2 Listiny, a jednak svobodu projevu a informací žalovaných v původním řízení, jak je zaručena článkem 11 Listiny.
Právní rámec
Unijní právo
4.        Článek 3 odst. 1 směrnice o autorském právu, nadepsaný „Právo na sdělování děl veřejnosti a právo na zpřístupnění jiných předmětů ochrany veřejnosti“, stanoví:
„Členské státy poskytnou autorům výlučné právo udělit svolení nebo zakázat jakékoliv sdělení jejich děl veřejnosti po drátě nebo bezdrátově včetně zpřístupnění jejich děl veřejnosti takovým způsobem, že každý jednotlivec ze strany veřejnosti má k těmto dílům přístup z místa a v době, které si zvolí.“
5.        Článek 6 odst. 1 této směrnice, nadepsaný „Povinnosti týkající se technologických prostředků“, stanoví:
„Členské státy stanoví odpovídající právní ochranu před obcházením jakýchkoliv účinných technologických prostředků, které dotyčná osoba provádí s vědomím, že takový cíl sleduje, nebo existují-li o této skutečnosti opodstatněné důkazy.“
Nizozemské právo
6.        Článek 1 Auteurswet (zákon o autorském právu) ze dne 23. září 1912(5) ve znění použitelném na spor v původním řízení stanoví:
„Autorské právo je s výhradou zákonných omezení výlučným právem autora literárního, vědeckého nebo uměleckého díla nebo jeho právních nástupců ke sdělování a rozmnožování tohoto díla.“
7.        Článek 12 tohoto zákona uvádí seznam jednání, která jsou (rovněž) postavena na roveň sdělování literárního, vědeckého nebo uměleckého díla.
Spor v původním řízení, předběžné otázky a řízení před Soudním dvorem
8.        Žalobkyně v původním řízení je
držitelkou autorského práva k některým verzím deníku Anny Frankové (dále jen „chráněné dokumenty“), na které se v Nizozemsku až do roku 2037 stále vztahuje autorské právo, zatímco v několika jiných zemích, včetně Belgie, toto autorské právo vypršelo v průběhu roku 2016 (dále jen „země, kde se dílo stalo volným“)(6).
9.        Žalovaní v původním řízení zveřejnili na
internetových stránkách www.annefrankmanuscripten.org v nizozemštině vědecké vydání všech rukopisů deníku Anny Frankové, a to zejména verze, které jsou v Nizozemsku nadále chráněny autorským právem, a současně zavedli dvě následující opatření: zaprvé systém zeměpisného blokování, kvůli němuž jsou tyto internetové stránky přístupné pouze v zemích, kde se dílo stalo volným(7), a zadruhé,
pokud jsou uvedené stránky prohlíženy ze země, kde
se dílo stalo volným, žádost, aby uživatel internetu podepsal prohlášení, že
si
uvedené stránky prohlíží z jedné z těchto zemí(8).
10.      Žalobkyně v původním řízení podala u vnitrostátního soudu žalobu a dále návrh na vydání předběžného opatření s tím, že žalovaní v původním řízení porušili její autorské právo, protože v Nizozemsku jsou chráněné dokumenty přístupné on-line prostřednictvím VPN. Žalovaní v původním řízení tvrdí, že přijali účinná omezující opatření směřující k zabránění jakémukoli porušení autorského práva.
11.      Jelikož soudy příslušné k rozhodování o předběžném opatření, a to jak v prvním stupni, tak ve stadiu odvolání, návrh na
vydání předběžného opatření zamítli s odůvodněním, že všichni žalovaní v původním řízení vynaložili přiměřené úsilí k zabránění přístupu na
internetové stránky z Nizozemska nebo k odrazení od něj(9), podala
žalobkyně v původním řízení kasační opravný prostředek k předkládajícímu soudu.
12.      Za těchto okolností se Hoge Raad der Nederlanden (Nejvyšší soud Nizozemska) rozhodl přerušit řízení a předložit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1)      Musí být čl. 3 odst. 1 směrnice o autorském právu vykládán v tom smyslu, že zveřejnění díla na internetu lze jako sdělování veřejnosti v určité zemi kvalifikovat pouze tehdy, pokud je toto zveřejnění určeno veřejnosti v této zemi? V případě kladné odpovědi, jaké faktory je třeba při tomto posuzování vzít v úvahu?
2)      Lze mluvit o sdělování veřejnosti v určité zemi, pokud se pomocí (nejmodernějšího) zeměpisného blokování v této zemi podařilo, že
internetové stránky, na kterých je dílo zveřejněno, jsou pro veřejnost v této zemi přístupné pouze tak, že
se blokační opatření obchází pomocí služby [VPN] nebo obdobné služby? Má v tomto ohledu význam, do jaké míry veřejnost z blokované země chce a může prostřednictvím takové služby k dotčeným internetovým stránkám přistupovat? Liší se odpověď na tuto otázku, jsou-li vedle opatření zeměpisného blokování přijata i další opatření, která mají zabránit
přístupu veřejnosti na internetové stránky v blokované zemi nebo ji od něj odradit?
3)      Pokud s sebou možnost obcházet blokovací opatření v blokované zemi nese sdělování díla zveřejněného na internetu veřejnosti ve
smyslu čl. 3 odst. 1 směrnice o autorském právu, provádí toto sdělování osoba, která dílo zveřejnila na internetu, i když se o něm nelze dozvědět bez zásahu poskytovatele dotčené služby [VPN] nebo obdobné služby?“
13.      Písemná vyjádření byla Soudnímu dvoru předložena žalobkyní v původním řízení, žalovanými v původním řízení, portugalskou vládou a Evropskou komisí. Tito zúčastnění se rovněž vyjádřili ústně na
jednání konaném dne 6. října 2025.
Analýza
K první předběžné otázce
14.      Podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda musí být čl. 3 odst. 1 směrnice o autorském právu vykládán v tom smyslu, že zveřejnění díla na internetu lze v dotčené zemi považovat za „sdělování veřejnosti“ pouze tehdy, pokud je v této zemi určeno veřejnosti, a případně, jaká
kritéria musí být v rámci tohoto posuzování zohledněna. Tato otázka v zásadě
směřuje k určení, zda „sdělování veřejnosti“ ve smyslu tohoto ustanovení musí být skutečně této veřejnosti určeno, nebo zda stačí samotná skutečnost, že si tato veřejnost může prohlížet internetové stránky, na kterých je dílo zveřejněno, a to i prostřednictvím obcházení.
15.      Úvodem připomínám, že podle čl. 3 odst. 1 směrnice o autorském právu poskytnou členské státy autorům výlučné právo udělit svolení nebo zakázat jakékoliv sdělení jejich děl veřejnosti po
drátě nebo bezdrátově včetně zpřístupnění jejich děl veřejnosti takovým způsobem, že každý jednotlivec ze strany veřejnosti má k těmto dílům přístup z místa a v době, které si zvolí(10).
16.      V tomto ohledu z ustálené judikatury Soudního dvora plyne, že
pojem „sdělování veřejnosti“ ve smyslu tohoto ustanovení musí být, jak je zdůrazněno v bodě 23 odůvodnění této směrnice, vykládán v širokém smyslu tak, že se vztahuje na veškeré sdělování veřejnosti nepřítomné v místě, ze kterého sdělování vychází, a tedy na jakýkoliv přenos nebo další přenos díla pro veřejnost po drátě nebo bezdrátově, včetně
vysílání. Z bodů 4, 9 a 10 odůvodnění uvedené směrnice totiž vyplývá, že jejím hlavním cílem je zavedení vysoké úrovně ochrany autorů, která jim umožní obdržet přiměřenou odměnu za užívání jejich děl, zejména při jejich sdělování veřejnosti(11).
17.      V souladu se stejně ustálenou judikaturou Soudního dvora zahrnuje pojem „sdělování veřejnosti“ ve smyslu čl. 3 odst. 1 téže
směrnice dva kumulativní prvky, a sice sdělování díla a sdělování tohoto díla veřejnosti, a předpokládá individuální posouzení(12).
18.      Soudní dvůr mimoto uvedl, že tento pojem s sebou nese individuální posouzení, které předpokládá zohlednění několika doplňujících kritérií, která nejsou autonomní povahy a navzájem spolu souvisí(13). Jelikož se tato kritéria v různých konkrétních situacích mohou
vyskytovat s velmi proměnlivou intenzitou, je třeba je použít jak
individuálně, tak ve vzájemném spojení(14).
19.      Mezi těmito kritérii zdůraznil Soudní dvůr nepominutelnou úlohu provozovatele platformy a úmyslnou povahu jeho zásahu. Jednání tohoto provozovatele totiž představuje „sdělování“, pokud tento provozovatel při plné znalosti důsledků svého jednání zprostředkuje svým klientům přístup k chráněnému dílu, a zejména pokud by bez takového zprostředkování tito klienti v zásadě nemohli šířeného díla využít(15). Musí tedy existovat přímá souvislost mezi činností uživatele a díly chráněnými autorským právem, která jsou sdělována veřejnosti(16). Soudní dvůr kromě toho rozhodl, že bez významu není ani výdělečná povaha sdělování veřejnosti ve smyslu čl. 3 odst. 1 směrnice o autorském právu, i když tato povaha není nevyhnutelně nezbytnou podmínkou, která by určovala samotnou existenci sdělování veřejnosti(17).
20.      Soudní dvůr dále rozhodl, že pojem „veřejnost“ se týká blíže neurčeného počtu potenciálních příjemců a kromě toho vyžaduje dosti vysoký počet osob(18). Pojem „veřejnost“ tedy předpokládá, že bylo dosaženo minimálního prahu, což z působnosti tohoto pojmu vylučuje příliš malý počet dotčených osob, nebo dokonce zanedbatelný počet. Pro
účely určení tohoto počtu je třeba zohlednit zejména počet osob, které mohou mít přístup k témuž dílu souběžně, a také skutečnost, kolik z těchto osob k němu může mít přístup postupně(19), aniž je rozhodující, zda této možnosti využijí, či nikoliv(20).
21.      Soudní dvůr připomněl i to, že k tomu, aby mohlo být sdělování chráněného díla kvalifikováno jako „sdělování veřejnosti“, musí být toto dílo podle ustálené judikatury sdělováno specifickou technologií odlišnou od technologií, které byly používány dosud, nebo pokud tomu tak není, „nové veřejnosti“, tj.
veřejnosti, kterou nositelé autorského práva při
udílení svolení k prvotnímu sdělení jejich díla veřejnosti nebrali v potaz(21).
22.      V projednávané věci mám za to, že zveřejnění vědecké edice všech rukopisů deníku Anny Frankové on-line ze strany Sdružení je „sdělováním“ ve smyslu čl. 3 odst. 1 směrnice o autorském právu. Bez takového počinu by totiž dílo v zásadě nebylo veřejnosti přístupné.
23.      Kromě toho s ohledem na judikaturu Soudního dvora uvedenou v bodě 20 tohoto stanoviska podle všeho platí, že toto sdělování se týkalo „veřejnosti“, jelikož neurčitému počtu osob nabídlo možnost mít přístup k chráněným dokumentům, ke kterým dříve tyto osoby přístup neměly, aniž bylo rozhodující, zda tuto možnost skutečně využily, nebo zda bylo toto jednání dotčené veřejnosti určeno.
24.      Na první předběžnou otázku proto navrhuji odpovědět tak, že čl. 3 odst. 1 směrnice o autorském právu musí být vykládán v tom smyslu, že pro kvalifikaci zveřejnění díla na internetových stránkách jako „sdělování veřejnosti“ v dané zemi nevyžaduje, aby bylo toto zveřejnění určeno veřejnosti v této zemi.
Ke druhé předběžné otázce
25.      Podstatou druhé otázky předkládajícího soudu je, zda zveřejnění obsahu na internetových stránkách je „sdělováním veřejnosti“ ve smyslu čl. 3 odst. 1 směrnice o autorském právu v zemi, ve které je tento obsah chráněn autorským právem a ve které jsou tyto internetové stránky předmětem (nejmodernějšího) zeměpisného blokování, takže si
je lze prohlížet pouze tak, že se toto blokovací opatření obchází pomocí služby VPN nebo obdobné služby. Předkládající soud se dotazuje i na to, zda je v tomto ohledu relevantní určit, do
jaké míry veřejnost v blokované zemi chce a může mít prostřednictvím takové služby přístup k uvedeným dotčeným internetovým stránkám a zda je vhodné zavést dodatečná opatření směřující k zabránění takovému přístupu nebo k odrazení od
něj.
26.      Úvodem připomínám, že jak vyplývá z bodů
3 a 31 odůvodnění směrnice o autorském právu, cílem harmonizace provedené touto směrnicí, a to zejména v elektronickém prostředí, je zajistit přiměřenou rovnováhu mezi zájmy nositelů autorských práv a práv s nimi souvisejících na ochraně jejich práv duševního vlastnictví zaručené čl. 17 odst. 2 Listiny na straně jedné a na straně druhé ochranou zájmů a základních práv uživatelů chráněných předmětů, zejména jejich svobody projevu a informací zaručené článkem
11 Listiny(22).
27.      Dodržování této rovnováhy je podle všeho o to složitější, pokud
chráněné dílo je zveřejněno na internetu. Pro účely výkladu a použití směrnice o autorském právu, a zejména jejího čl. 3 odst. 1, je totiž třeba tuto přiměřenou rovnováhu hledat rovněž s přihlédnutím ke zvláštnímu významu internetu pro svobodu projevu a informací chráněnou článkem 11 Listiny(23). Kvůli územní povaze autorského práva ostatně nositel tohoto práva k dílu sice nemůže na základě práv, která má v jednom členském státě, udělit svolení nebo zakázat sdělování veřejnosti v jiném členském státě, ve kterém toto právo uplynulo, nic to však nemění na
tom, že
zveřejnění na internetových stránkách je z podstaty přístupné všem uživatelům internetu a neomezuje se na územní hranice autorského práva.
28.      V projednávané věci zavedli žalovaní v původním řízení, kteří v souladu se zákonem zveřejnili chráněné dokumenty na internetových stránkách ze
země, kde se tyto dokumenty staly volnými, proto, aby
neporušili autorská práva žalobkyně v původním řízení, opatření zeměpisného blokování pro jiné země, než jsou země, kde se dílo stalo volným. Žalobkyně v původním řízení, která je nositelem práv k těmto dokumentům v dotčených zemích, jim však vytýká neúčinnost tohoto opatření, které mohou uživatelé prostřednictvím služby VPN obcházet.
29.      V tomto ohledu připomínám, že opatření zeměpisného blokování přístupu jsou nástroji pro správu digitálních práv („digital rights management“) určenými k ochraně autorských práv, která jsou sama o sobě zaručena unijním právem(24). Soudní dvůr měl zejména za to, že
nositel autorského práva tím, že používá technologická opatření proti framingu chráněného díla zpřístupněného na internetu, omezuje okruh osob, kterým je toto dílo přístupné, na uživatele internetových stránek, na kterých došlo k počátečnímu sdělování tohoto díla(25).
30.      Proto, jak zdůraznil generální advokát M. Szpunar ve svém stanovisku ve věci Grand Production, pokud nositel autorského práva (nebo držitel licence) zeměpisné blokování použil, je jeho sdělení určeno pouze okruhu osob, které mají přístup k chráněnému obsahu z území určeného tímto nositelem (tedy z území, na kterém není přístup blokován). V takové situaci tedy nositel neprovádí sdělování veřejnosti na zbylém území(26).
31.      Je pravda, že se obecně připouští, že jak ve virtuálním, tak v reálném světě není žádné bezpečnostní opatření absolutně neprolomitelné(27). Každá ochrana je nadále náchylná k obejití nebo k překonání, takže cílem může být pouze posilování úrovně její
spolehlivosti. Toto konstatování platí také pro mechanismy zeměpisného blokování(28).
32.      Skutečnost, že se uživatelům daří úspěšně obcházet opatření zeměpisného blokování zavedeného za účelem omezení přístupu k chráněnému dílu, však sama o sobě nemůže vést k závěru, že subjekt, který toto blokování zavedl, provádí sdělování tohoto díla veřejnosti na
území, kde se má za to, že je v přístupu k němu zabráněno. Přijetí takového výkladu by znamenalo znemožnit správu autorských práv na
internetu na územní úrovni a jakémukoli sdělování veřejnosti prováděnému na internetu by nutně dávalo globální povahu(29). Jak
zdůraznila Komise v písemném vyjádření, nositel výlučného práva k dílu nemá na základě práva, které je mu přiznáno v jednom členském státě, oprávnění udělit svolení nebo zakázat sdělování veřejnosti v jiném členském státě, ve kterém toto právo přestalo vyvolávat účinky.
33.      Proto se domnívám, že pokud osoba odpovědná za zveřejnění umístí na internetové stránky on-line dílo, které je v určitých zemích chráněno autorským právem, a přijme účinná technologická opatření směřující k zabránění jednáním, ke kterým nositel autorských práv neudělil svolení, jako je mechanismus zeměpisného blokování přístupu na tyto stránky v zemích, ve kterých je dílo autorským právem stále chráněno, nelze mít za to, že tato odpovědná osoba provádí sdělování tohoto chráněného díla veřejnosti v posledně uvedených zemích. Jinak by tomu bylo v případě, kdyby se technologická opatření přijatá uvedenou odpovědnou osobou ukázala jako záměrně neúčinná, takže by je bylo snadné obcházet(30). V souladu s čl. 6 odst. 1 směrnice o autorském právu je ostatně na členských státech, aby pro
účely zajištění ochrany autorského práva přijaly pozitivní opatření, jako jsou účinné sankce vůči těm, kteří porušují ochranu, jež se tomuto právu poskytuje.
34.      V projednávané věci, jak plyne z předkládacího rozhodnutí, zavedli žalovaní v původním řízení na dotčených internetových stránkách opatření zeměpisného blokování, které je kvalifikováno jako „nejmodernější“, a systém upozornění, který v případě, že se přístup děje ze země, kde se dílo stalo volným, vyžaduje, aby uživatel podepsal prohlášení, že si tyto internetové stránky prohlíží ze země, kde se dílo stalo volným(31).
35.      I když v tomto ohledu přísluší předkládacímu soudu, aby ve světle výše uvedených kritérií posoudil účinnost technologických opatření zavedených žalovanými v původním řízení, je na Soudním dvoru, aby za tímto účelem poskytl předkládajícímu soudu užitečná vodítka, která mu umožní ve sporu, jenž mu je předložen, rozhodnout(32).
36.      Na prvním místě předně uvádím, že opatření zeměpisného blokování, jako je opatření přijaté v projednávané věci, je v zásadě jediným mechanismem, který je v současnosti
způsobilé omezit přístup na
internetové stránky na územním základě, a protože je „nejmodernější“, je odpovídajícím opatřením k tomu, aby byla v rozsahu, v němž je to možné, zajištěna ochrana autorských práv žalobkyně v původním řízení(33). Je však současně důležité připomenout, že tak, jak bylo vyloženo v bodě 31 tohoto stanoviska, žádná technologie není naprosto spolehlivá, což s sebou nese nutnost – a odpovídající povinnost majitele internetových stránek – pravidelně hodnotit nová rizika obcházení a případně přijímat dodatečná opatření směřující k zabránění takovým obcházením(34).
37.      Dále platí, že vůle uživatelů k obcházení zeměpisného blokování za
účelem přístupu na dotčené internetové stránky, kterou zmínil předkládající soud v rámci druhé předběžné otázky, není podle mého názoru rozhodujícím kritériem pro posouzení účinnosti opatření zavedených žalovanými v původním řízení, a to kvůli své subjektivní povaze. Relevantním kritériem, které je třeba zohlednit, je naopak využití nezákonných prostředků nebo jednání ze
strany uživatelů za
účelem obcházení blokování, přičemž žalované v původním řízení nelze nad
rámec zavedení účinných omezujících opatření považovat za
odpovědné za nezákonná jednání, kterých se dopustí třetí strany.
38.      Konečně zavedení dodatečných opatření, která mají zabránit přístupu veřejnosti na dotčené internetové stránky v blokované zemi nebo odradit od něj, jako jsou opatření přijatá v projednávané věci(35), představuje
vedlejší, nicméně relevantní kritérium pro účely posouzení odrazujícího účinku všech opatření na veřejnost v této zemi(36).
39.      Na druhém místě argumenty vznášené žalobkyní v původním řízení nejsou podle všeho přesvědčivé. Především skutečnost, že internetové stránky jsou zveřejněny v nizozemštině, není sama o sobě ukazatelem vůle žalovaných v původním řízení k oslovení veřejnosti v Nizozemsku, protože jde jednak o původní jazyk deníku Anny Frankové (nikoli o překlad) a jednak o jeden z úředních jazyků Belgického království, tedy země, ve které mají žalovaní v původním řízení sídlo.
40.      Dále platí, že rozhodujícím kritériem není ani volba obecného doménového jména („.org“) spíše než národního doménového jména („be“) pro URL adresu internetových stránek. Doménové jméno „org“ je
totiž často využíváno organizacemi, jako jsou žalovaní v původním řízení, a zveřejnění se neomezuje na belgickou veřejnost, nýbrž je směřováno na všechny země, kde se dílo stalo volným(37).
41.      Konečně jsem toho názoru, že alternativní opatření, o kterých v písemných a ústních vyjádřeních uvažuje žalobkyně v původním řízení, nejsou v okolnostech projednávané věci použitelná. S výjimkou radikálního řešení spočívajícího v rezignaci na zveřejnění díla (nebo v pouze částečném šíření chráněných dokumentů), což
samozřejmě nelze považovat za přiměřené opatření, navrhla žalobkyně v původním řízení zejména přístup obdobný přístupu knihovních terminálů nebo případné omezení přístupu na předplatitelskou veřejnost, a to prostřednictvím přihlášení zabezpečeného uživatelským jménem a heslem. Tato opatření by mohla být dodatečnými a velmi účinnými opatřeními k omezení přístupu k chráněným dokumentům. Jejich přijetí by však znamenalo zavedení „uzavřeného“ modelu zveřejnění, zcela odlišného od otevřenějšího modelu, jenž si žalovaní v původním řízení oprávněně zvolili, který by výrazně omezil svobodu informací v rámci zemí, kde se dílo stalo volným(38). Řešení navržené v rámci tohoto stanoviska, i když zajišťuje méně přísnou ochranu autorského práva, je proto podle všeho jediným myslitelným a přiměřeným řešením s ohledem na
zvláště restriktivní povahu opatření, která navrhla žalobkyně v původním řízení.
42.      Ve světle všech kritérií, která byla uvedena výše, navrhuji na
druhou předběžnou otázku odpovědět tak, že čl. 3 odst. 1 směrnice o autorském právu musí být vykládán v tom smyslu, že zveřejnění obsahu na
internetových stránkách není „sdělováním veřejnosti“ v zemi, kde je tento obsah chráněn autorským právem a kde jsou tyto internetové stránky předmětem účinného zeměpisného blokování, případně doplněného o další netechnologická opatření, která mají omezit přístup nebo od něj
odradit a vykazují odrazující účinek v blokované zemi, s přihlédnutím k okolnostem projednávané věci, a zejména ke schopnosti uživatelů z blokované země obcházet taková opatření pomocí služby VPN nebo obdobné služby a k tomu, že
poskytovatele v zemi, kde se dílo stalo volným, nelze vystavovat nepřiměřeným požadavkům.
Ke třetí předběžné otázce
43.      Podstatou třetí otázky předkládajícího soudu
je, zda v případě, že možnost obcházet opatření zeměpisného blokování znamená sdělování díla veřejnosti zveřejněného na internetu v blokované zemi ve smyslu čl. 3 odst. 1 směrnice o autorském právu, provádí toto sdělování osoba, která dílo zveřejnila na internetu, i když k němu nelze získat přístup bez zásahu poskytovatele dotčené služby VPN nebo obdobné služby.
44.      Úvodem se domnívám, že vzhledem k odpovědi, která je navrhována na druhou předběžnou otázku, není na tuto třetí otázku, která vychází z předpokladu, že zveřejnění chráněných dokumentů v projednávané věci je „sdělováním veřejnosti“ ve smyslu čl. 3 odst. 1 směrnice o autorském právu v blokované zemi, a to s ohledem na možnost obcházet opatření zeměpisného blokování prostřednictvím služeb VPN nebo obdobných služeb, nutné odpovídat. V následujících bodech však poskytnu několik upřesnění k otázce, zda lze mít v projednávané věci za to, že sdělování veřejnosti, které nelze přičítat původci zveřejnění na internetu na blokovaném území, lze považovat za skutek poskytovatele služeb VPN nebo obdobných služeb.
45.      Ve věci v původním řízení se žalobce dovolává nebezpečí, že
uživatelé mohou obcházet opatření zeměpisného blokování tak, že
na
internetové stránky budou mít přístup prostřednictvím služeb VPN.
46.      V tomto ohledu uvádím, že i když v projednávané věci jednají poskytovatelé služeb VPN jako zprostředkovatelé, jejich zásah se netýká sdělování děl chráněných autorským právem, nýbrž omezuje se na přístup k internetu(39). Jak zdůrazňuje Komise ve svém vyjádření, služby VPN jsou legálně dostupnými technologickými službami, které však mohou uživatelé využívat k nezákonným účelům. Pouhá skutečnost, že tyto nebo obdobné služby mohou být k takovým účelům využity, nestačí k prokázání, že poskytovatelé těchto služeb chráněné dílo veřejnosti sami sdělují(40). Jinak by tomu bylo, kdyby tito poskytovatelé k nezákonnému využívání svých služeb aktivně vybízeli. V takovém případě by totiž bylo možné mít za to, že uvedení poskytovatelé hrají rozhodující roli při zpřístupnění dotčených děl(41), což bude muset předkládající soud případně posoudit s ohledem na okolnosti projednávané věci.
47.      V případě, že možnost obcházet opatření zeměpisného blokování znamená sdělování díla veřejnosti zveřejněného na internetu v blokované zemi ve smyslu čl. 3 odst. 1 směrnice o autorském právu, což bych měl s ohledem na úvahy rozvinuté v rámci druhé předběžné otázky tendenci vyloučit, nelze poskytovatele služeb VPN nebo obdobných služeb považovat za původce tohoto sdělování veřejnosti.
48.      Na třetí předběžnou otázku proto navrhuji odpovědět, že čl. 3 odst. 1 směrnice o autorském právu musí být vykládán v tom smyslu, že
v případě, že s ohledem na možnost obcházet opatření zeměpisného blokování,
je zveřejnění obsahu na internetových stránkách
považováno za sdělování díla veřejnosti v dotčené zemi, brání toto ustanovení tomu, aby
byl poskytovatel služeb VPN nebo obdobných služeb považován za
toho, kdo nese odpovědnost za jednání uživatele v zemi, ve které je přístup k dílu blokován, pokud uživatel tyto služby využívá k obcházení opatření zeměpisného blokování, a to přinejmenším potud, pokud
poskytovatel k takovému nezákonnému využívání směřujícímu k přístupu k dílu, které je v této zemi chráněno, aktivně nevybízí.
Závěry
49.      S ohledem na výše uvedené úvahy navrhuji, aby Soudní dvůr na
předběžné otázky předložené
Hoge Raad der Nederlanden (Nejvyšší soud Nizozemska) odpověděl takto:
„Článek 3 odst. 1 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2001/29/ES ze dne 22. května 2001 o harmonizaci určitých aspektů autorského práva a práv s ním souvisejících v informační společnosti
musí být vykládán v tom smyslu, že
1)      nevyžaduje, aby zveřejnění díla na internetových stránkách bylo určeno veřejnosti z dotčené země k tomu, aby toto zveřejnění mohlo být kvalifikováno jako ‚sdělování veřejnosti‘ v této zemi;
2)      zveřejnění obsahu na
internetových stránkách není ‚sdělováním veřejnosti‘ ve smyslu tohoto ustanovení v zemi, kde je tento obsah chráněn autorským právem a kde jsou tyto internetové stránky předmětem účinného zeměpisného blokování, jakož i případných dalších netechnologických opatření, jež mají omezit přístup nebo odradit od něj, doplňují opatření zeměpisného blokování a vykazují v blokované zemi odrazující účinek, a to s přihlédnutím k okolnostem projednávané věci, a zejména schopnosti uživatelů z blokované země obcházet taková opatření pomocí služby virtuální privátní sítě (VPN) nebo obdobné služby, a k tomu, že
poskytovatele v zemi, kde se dílo stalo volným, nelze vystavovat nepřiměřeným požadavkům;
3)      v případě, že s ohledem na možnost obcházet opatření zeměpisného blokování, je zveřejnění obsahu na internetových stránkách považováno za sdělování díla veřejnosti v dotčené zemi, brání toto ustanovení tomu, aby
byl poskytovatel služeb VPN nebo obdobných služeb považován za toho, kdo nese odpovědnost za
jednání uživatele v zemi, ve které je přístup k dílu blokován, pokud uživatel tyto služby využívá k obcházení opatření zeměpisného blokování, a to přinejmenším potud, pokud
poskytovatel k takovému nezákonnému využívání směřujícímu k přístupu k dílu, které je v této zemi chráněno, aktivně nevybízí.“
1–      Původní jazyk: francouzština.
2–      Úř. věst. 2001, L 167, s. 10; Zvl. vyd. 17/01, s. 230.
3–      Jedná se o fond se sídlem v Basileji (Švýcarsko), jehož účelem je naplňovat společenské a kulturní poslání v duchu Anny Frankové.
4–      V případě prvních dvou žalovaných je sídlem Amsterdam (Nizozemsko) a v případě třetího žalovaného je sídlem Brusel (Belgie).
5–      Stb. 1912, č. 308.
6–      Jde zejména o tyto země: Belgii, Bulharsko, Českou republiku, Dánsko, Německo, Estonsko, Irsko, Řecko, Itálii, Litvu, Lucembursko, Maďarsko, Rakousko, Polsko, Portugalsko, Rumunsko, Finsko a Švédsko. Další upřesnění k vývoji autorských práv vztahujících se na různé verze deníku Anny Frankové v Belgii a v Nizozemsku viz Van Gompel, S., „Geo-Blocking Measures and the Online Publication of Anne Frank’s Diaries“, GRUR international, 2025, sv. 74, č. 8, s. 705 a 706.
7–      Pokud jsou internetové stránky prohlíženy ze země, ve které je dílo nadále chráněno autorským právem, jako je například Nizozemsko, zobrazí se následující zpráva: „Přístup zamítnut [...]. Je nám líto, ale [...]. Tyto internetové stránky nejsou z vaší země přístupné“.
8–      V takovém případě se objeví následující zpráva: „Kontrola přístupu [...]. On-line vědecké vydání rukopisů Anny Frankové nebylo z důvodu autorského práva zpřístupněno ve všech zemích. Toto vydání je přístupné jen z následujících zemí, ve kterých se stalo volným a na které se tato omezení nevztahují: [seznam dotčených zemí]. Kliknutím na ‚ano‘ níže prohlašujete, že si tyto stránky prohlížíte z jedné z výše uvedených zemí, ve kterých se dílo stalo volným. Je-li takto učiněné prohlášení nepravdivé, obcházíte ochranná opatření a vystavujete se nebezpečí porušení autorského práva, za které jste odpovědní“. Pod touto zprávou jsou uživateli internetu nabídnuty dvě alternativní možnosti: zelené tlačítko s nápisem „Ano, prohlížím si internetové stránky z jedné z výše uvedených zemí, ve kterých je dílo volným“ a druhé tlačítko červené uvádějící „Ne, prohlížím si internetové stránky z jiné země“.
9–      Podle těchto soudů nedošlo k žádnému „sdělování veřejnosti“ ve smyslu čl. 3 odst. 1 směrnice o autorském právu. Tyto soudy se dále domnívaly, že nařízení předběžného opatření by mělo za následek, že by všichni uživatelé internetu nacházející se v zemích, kde je dílo volným dílem, přišli o jakýkoli zákonný přístup na internetové stránky, což by byl důsledek, který byl považován za nepřiměřený. Soud příslušný k rozhodování o předběžném opatření ve stadiu odvolání se opíral zejména o stanovisko generálního advokáta M. Szpunara ve věci Grand Production (C‑423/21, dále jen „stanovisko ve věci Grand production“, EU:C:2022:818), podle něhož musí být čl. 3 odst. 1 v podstatě vykládán v tom smyslu, že provozovatel streamingové platformy, který provádí další přenos televizního vysílání na internetu, neporušuje výlučné právo na sdělování děl veřejnosti stanovené v tomto ustanovení, pokud uživatelé obcházejí prostřednictvím VPN zeměpisné blokování přístupu tím způsobem, že chráněná díla jsou dostupná na území Evropské unie, pro které provozovatel takové platformy nemá svolení nositele autorských práv.
10–      Jak Soudní dvůr opakovaně rozhodl, na základě tohoto ustanovení mají autoři právo preventivní povahy, které jim umožňuje zasáhnout vůči případným uživatelům jejich děl a sdělování veřejnosti, které by mohli zamýšlet tito uživatelé, a to za účelem zákazu tohoto sdělování (viz rozsudek ze dne 20. června 2024, GEMA, C‑135/23, dále jen „rozsudek GEMA“, EU:C:2024:526, bod 17 a citovaná judikatura).
11–      Viz zejména rozsudek ze dne 22. června 2021, YouTube a Cyando (C‑682/18 a C‑683/18, dále jen „rozsudek YouTube a Cyando“,
EU:C:2021:503,
bod 63 a citovaná judikatura), a rozsudek GEMA (bod 19 a citovaná judikatura).
12–      Viz rozsudek GEMA (bod 21 a citovaná judikatura).
13–      Viz rozsudek ze dne 13. července 2023, Ocilion IPTV Technologies (C‑426/21, EU:C:2023:564, bod 58 a citovaná judikatura).
14–      Viz GEMA (bod 22 a citovaná judikatura).
15–      Viz zejména rozsudky
YouTube a Cyando (bod 68 a citovaná judikatura), a GEMA (bod 23 a citovaná judikatura).
16–      Viz stanovisko ve věci Grand Production (bod 48 a citovaná judikatura). V této věci nebyl nicméně vydán rozsudek, jelikož předkládající soud vzal žádost o rozhodnutí o předběžné otázce zpět (viz usnesení ze dne 13. února 2023, Grand Production, C‑423/21, EU:C:2023:130).
17–      Viz rozsudek GEMA (bod 24 a citovaná judikatura). V tomto kontextu Soudní dvůr rozhodl, že „vnímavost“ veřejnosti může být relevantní v tom smyslu, že šíření chráněných děl má výdělečnou povahu, pokud z něj uživatel může mít hospodářský prospěch spojený s atraktivností, a tudíž se zvýšenou návštěvností zařízení, v němž vysílání takto šíří, zatímco takovou výdělečnou povahu nemá, pokud cílová veřejnost nepřikládá takovému šíření žádný význam (v tomto smyslu viz bod 25 a citovaná judikatura).
18–      Viz zejména rozsudky YouTube a Cyando (bod 69 a citovaná judikatura), a GEMA (bod 38 a citovaná judikatura).
19–      Viz rozsudek GEMA (bod 39 a citovaná judikatura).
20–      Viz rozsudek ze dne 13. února 2014, Svensson a další (C‑466/12, EU:C:2014:76, bod 19 a citovaná judikatura). Mimoto, i když mohou existovat náznaky, že sdělování je určeno určitým skupinám osob bez ohledu na místo, kde se tyto osoby nacházejí (viz rozsudek ze
dne 29. listopadu 2017, VCAST, C‑265/16, EU:C:2017:913, body 46 až 50 a citovaná judikatura), taková specifická „orientace“ na dotčenou veřejnost není k tomu, aby
bylo zveřejnění na internetu sdělováním veřejnosti, nutná. Z judikatury Soudního dvora totiž plyne, že každé jednání, kterým uživatel poskytuje při plné znalosti důsledků svého jednání přístup k dílům nebo k jiným předmětům ochrany, představuje zpřístupnění, a tedy sdělování veřejnosti pro účely čl. 3 odst. 1 a 2 směrnice o autorském právu (viz rozsudek ze dne 17. června 2021, M. I. C. M., C‑597/19, EU:C:2021:492, bod 48 a citovaná judikatura).
21–      Viz zejména rozsudky
YouTube a Cyando (bod 70 a citovaná judikatura), a GEMA (bod 43 a citovaná judikatura).
22–      Viz rozsudek YouTube a Cyando (bod 64 a citovaná judikatura). Obdobně, pokud jde obecně o práva duševního vlastnictví, bod 2 odůvodnění směrnice Evropského parlamentu a Rady 2004/48/ES ze dne 29. dubna 2004 o dodržování práv duševního vlastnictví (Úř. věst. 2004, L 157, s. 45; Zvl. vyd. 17/02, s. 32) uvádí, že „[o]chrana duševního vlastnictví by měla umožnit vynálezci nebo tvůrci získávat oprávněný zisk z vynálezu nebo díla. Měla by také umožňovat co největší šíření děl, myšlenek a nových know-how. Současně by neměla bránit svobodě projevu ani volnému pohybu informací nebo ochraně osobních údajů, včetně údajů na internetu“.
23–      Viz rozsudek YouTube a Cyando (bod 65 a citovaná judikatura).
24–      Článek 6 směrnice o autorském právu členským státům ukládá, aby právní ochranu vztáhly na „jakékoli účinné technologické prostředky“. Viz rovněž stanovisko generálního advokáta M. Szpunara ve věci Grand Production (C 423/21, EU:C:2022:818, body 28 až 30). Podle něj se tyto nástroje používají také jako nástroj pro správu autorských práv k těmto dílům, což umožňuje vybírat oddělený poplatek za různé formy šíření téhož díla, rozdělit trh a tzv. cenově diskriminovat jeho různé části nebo konečně zpoplatnit obsah zpřístupněný na internetových stránkách.
25–      Viz rozsudek ze dne 9. března 2021, VG Bild-Kunst (C‑392/19, EU:C:2021:181, body 42 a 43), a stanovisko generálního advokáta M. Szpunara ve věci Grand Production (bod 35).
26–      Viz stanovisko generálního advokáta M. Szpunara ve věci Grand Production (bod 36).
27–      Možnost obcházení ochranných opatření ze strany uživatelů představuje riziko nerozlučně spojené se šířením děl chráněných autorským právem v digitální podobě a konkrétně na internetu (viz stanovisko generálního advokáta M. Szpunara ve
věci Grand Production, bod 42).
28–      Viz stanovisko generálního advokáta M. Szpunara ve věci Grand Production (bod 38). Jak totiž generální advokát uvádí, různé technologické prostředky, včetně služeb VPN, tato blokování umožňují obcházet, a to zejména virtuální změnou polohy uživatele.
I když proti takovým praktikám existují technologická opatření, nic to nemění na tom, že nejsou a pravděpodobně nikdy nebudou zcela účinná, jelikož pokroky v technologii porušování práv jsou vždy napřed před pokroky v bezpečnostních technologiích.
29–      Viz stanovisko generálního advokáta M. Szpunara ve věci Grand Production (bod 39). Podle tohoto generálního advokáta by tomu bylo jinak v případě, že by distributor audiovizuálních pořadů chráněných autorským právem úmyslně používal neúčinné zeměpisné blokování přístupu, aby osobám nacházejícím se mimo území, kde má tato společnost právo sdělovat veřejnosti pořady, ve skutečnosti umožnil snazší přístup k těmto pořadům, než jsou možnosti, které objektivně existují na internetu, zejména široce dostupnými službami VPN (bod 44 a citovaná judikatura).
30–      Viz poznámka pod čarou 29 tohoto stanoviska. Pokud jde o standardy umožňující účinné zeměpisné blokování viz též Trimble, M., The EU Geo-Blocking Regulation: A Commentary, Edward Elgar Publishing, 2024, s. 26–30.
31–      Viz bod 9 tohoto stanoviska.
32–      Viz zejména rozsudek GEMA (bod 32 a citovaná judikatura).
33–      Podle vyjádření žalovaných v původním řízení na jednání a s výhradou ověření předkládajícím soudem by opatření zeměpisného blokování přijaté v projednávané věci bylo
způsobilé
také omezit přístup k velké části služeb VPN dostupných na trhu.
34–      Každopádně v souladu se starobylým pořekadlem ad impossibilia nemo tenetur („nikdo není povinen k nemožnému“) nelze osobě odpovědné za zveřejnění díla na
internetu s ohledem na výkon jejího práva na svobodu informací uložit nemožnou nebo nepřiměřenou povinnost.
35–      Viz bod 9 tohoto stanoviska.
36–      V tomto ohledu by mohlo být užitečné, aby byl nositel autorského práva v zemi, ve které je dílo nadále chráněno, dopředu informován o zveřejnění a o zavedených omezujících opatřeních, aby
se mohl v tomto ohledu rozhodnout, jak navrhla Komise v písemném vyjádření.
37–      Použití domény „.org“ nebo „.be“ kromě toho nemá žádný dopad na přístup k obsahu z jiné země, než je země, ve které byl sporný obsah zveřejněn.
38–      Tak radikální řešení by podle mého názoru bylo možné zvažovat pouzey, pokud se omezující opatření přijatá žalovanými v původním řízení ukáží jako zcela neúčinná, což však není v projednávané věci prokázáno a je každopádně pouze na
posouzení předkládajícího soudu.
39–      V tomto smyslu viz stanovisko generálního advokáta M. Szpunara ve věci Grand Production (bod 41).
40–      V souladu s bodem 27 odůvodnění směrnice o autorském právu není ostatně poskytnutí fyzického zařízení pro umožnění nebo uskutečnění sdělování samo o sobě „sdělováním“ ve smyslu této směrnice.
41–      V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 14. června 2017, Stichting Brein (C‑610/15, EU:C:2017:456, bod 37).