62023CJ0460_RES
Cauza C‑460/23 [Kinsa] (
i
)
OB
împotriva
Procura della Repubblica
(cerere de decizie preliminară formulată de Tribunale di Bologna)
Hotărârea Curții (Marea Cameră) din 3 iunie 2025
„Trimitere preliminară – Spațiul de libertate, securitate și justiție – Controale la frontiere, azil și imigrare – Directiva 2002/90/CE – Conduita ilicită de facilitare a intrării, a tranzitului și a șederii neautorizate – Articolul 1 alineatul (1) litera (a) – Interpretare conformă cu Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene – Articolul 7 – Respectarea vieții private și de familie – Articolul 24 – Drepturile copilului – Articolul 52 alineatul (1) – Atingere adusă substanței drepturilor fundamentale – Articolul 18 – Dreptul de azil – Persoană care introduce ilegal pe teritoriul unui stat membru minori resortisanți ai unei țări terțe care o însoțesc și în privința cărora exercită în fapt autoritatea părintească”
Controale la frontiere, azil și imigrare – Politica privind imigrarea – Prevenirea facilitării intrării, tranzitului și șederii neautorizate – Conduita ilicită de facilitare a intrării neautorizate – Noțiune – Persoană care introduce ilegal pe teritoriul unui stat membru minori resortisanți ai unei țări terțe în privința cărora exercită în fapt autoritatea părintească – Excludere – Reglementare națională care sancționează penal acest comportament – Inadmisibilitate – Dreptul la respectarea vieții de familie – Obligația de a lua în considerare interesul superior al copilului
[Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, art. 7, 18, 24 și 52 alin. (1); Directiva 2002/90 a Consiliului, art. 1 alin. (1) lit. (a)]
(a se vedea punctele 43-73 și dispozitivul)
Rezumat
Sesizată de Tribunale di Bologna (Tribunalul din Bologna, Italia), Curtea, întrunită în Marea Cameră, precizează, pe de o parte, că o interpretare conformă cu articolele 7 și 24 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (denumită în continuare „carta”) a articolului 1 alineatul (1) litera (a) din Directiva 2002/90 (
1
) are drept consecință excluderea din domeniul de aplicare al conduitei ilicite de facilitare a intrării neautorizate, în sensul acestei dispoziții, a comportamentului unei persoane care, cu încălcarea regimului de trecere a frontierelor de către persoane, introduce pe teritoriul unui stat membru minori resortisanți ai unei țări terțe care o însoțesc și în privința cărora exercită în fapt autoritatea părintească. Curtea precizează, pe de altă parte, că aceste articole se opun unei legislații naționale care sancționează penal un asemenea comportament.
La 27 august 2019, OB, resortisantă a unei țări terțe, însoțită de două minore, resortisante ale aceleiași țări terțe, s‑a prezentat cu pașapoarte false la frontiera aeroportuară din Bologna (Italia), la sosirea unui zbor provenind dintr‑o țară terță. Aceste minore erau fiica sa și nepoata sa, aceasta din urmă fiindu‑i încredințată în urma decesului mamei sale.
La 28 august 2019, OB a fost arestată, iar cele două minore au fost plasate într‑un centru de primire. Împotriva lui OB a fost inițiată o procedură în fața Tribunalului din Bologna, care este instanța de trimitere, pentru infracțiunea de facilitare a intrării neautorizate a resortisanților unei țări terțe, prevăzută la articolul 12 alineatul 1 din Textul unic privind imigrația (
2
), care transpune în ordinea juridică italiană articolul 1 alineatul (1) litera (a) din Directiva 2002/90 (
3
), precum și pentru infracțiunea de deținere de documente de identitate false, prevăzută de Codul penal italian. În schimb, OB nu face obiectul urmăririi penale pentru fapta de intrare ilegală pe teritoriul italian.
La 29 august 2019, în ședința de validare a arestării sale, în fața judecătorului delegat pentru faza urmăririi penale din cadrul Tribunalului din Bologna, OB a declarat că fugise din țara sa de origine pentru a se sustrage amenințărilor cu moartea făcute de fostul său partener și că se temea pentru integritatea fizică a minorelor care o însoțeau.
Judecătorul delegat pentru faza urmăririi penale a validat arestarea lui OB și a respins cererea Ministerului Public de a o plasa în arest preventiv.
La 9 octombrie 2019, OB a depus o cerere de protecție internațională.
Din constatările instanței de trimitere reiese că cele două minore erau plasate sub „responsabilitatea” și „protecția” lui OB. Această instanță consideră că comportamentul lui OB corespunde infracțiunii prevăzute la articolul 12 alineatul 1 din Textul unic privind imigrația și nu intră sub incidența excepției prevăzute la alineatul (2) al acestui articol (
4
). Ea ridică problema dacă un astfel de comportament ar putea fi totuși calificat drept faptă săvârșită în vederea acordării de „ajutor umanitar”, în sensul articolului 1 alineatul (2) din Directiva 2002/90 (
5
), și ar putea să nu intre sub incidența conduitei ilicite de facilitare a intrării ilegale prevăzute la articolul 1 alineatul (1) litera (a) din această directivă, din moment ce el vizează facilitarea exercitării de către minorele în cauză a drepturilor lor garantate de cartă (
6
).
Arătând că Directiva 2002/90 se limitează să prevadă dreptul, iar nu obligația statelor membre de a nu considera ca fiind infracțiune comportamentele care constau în facilitarea intrării neautorizate pe teritoriul lor atunci când aceste comportamente au ca scop acordarea de „ajutor umanitar”, instanța de trimitere ridică în special problema validității articolului 1 din aceasta în raport cu carta, precum și a interpretării acesteia din urmă pentru a se stabili dacă ea se opune dispozițiilor naționale de transpunere.
Aprecierea Curții
Curtea amintește că un act al Uniunii Europene trebuie interpretat, în măsura posibilului, în conformitate cu ansamblul dreptului primar, în special cu dispozițiile cartei. Având în vedere situația de fapt din litigiul principal, articolele 7, 18 și 24 din cartă (
7
) prezintă o importanță determinantă pentru a se răspunde la întrebările adresate. În plus, acestea se întemeiază pe premisa că comportamentul în discuție în litigiul principal intră sub incidența conduitei ilicite de facilitare a intrării neautorizate, astfel cum este definită la articolul 1 alineatul (1) litera (a) din Directiva 2002/90.
Curtea examinează astfel dacă articolul 1 alineatul (1) litera (a) din Directiva 2002/90, citit în special în lumina articolelor 7, 18 și 24 din cartă, trebuie interpretat în sensul că comportamentul unei persoane care, cu încălcarea regimului de trecere a frontierelor de către persoane, introduce pe teritoriul unui stat membru minori resortisanți ai unei țări terțe care o însoțesc și în privința cărora exercită în fapt autoritatea părintească (
8
) nu intră sub incidența conduitei ilicite de facilitare a intrării neautorizate.
Având în vedere modul său de redactare deschis, dispoziția citată anterior din Directiva 2002/90 se pretează la diferite interpretări. Deși nu vizează în mod explicit comportamentul în discuție în litigiul principal, el nici nu exclude în mod expres, ca atare, o interpretare potrivit căreia un asemenea comportament intră sub incidența conduitei ilicite pe care o prevede.
Totuși, această din urmă interpretare nu poate fi reținută.
În primul rând, ea ar fi contrară obiectivelor Directivei 2002/90. Astfel, un comportament precum cel al lui OB nu constituie o facilitare a imigrației ilegale, ci rezultă din asumarea de către această persoană a responsabilității personale care îi incumbă ca urmare a autorității părintești pe care o exercită în privința acestor minore.
În al doilea rând, având în vedere articolele 7 și 24 din cartă, în lumina cărora trebuie interpretat articolul 1 alineatul (1) litera (a) din Directiva 2002/90, comportamentul în discuție nu poate intra sub incidența conduitei ilicite de facilitare a intrării neautorizate, inclusiv atunci când această persoană a intrat ea însăși în mod ilegal pe acest teritoriu.
Orice altă interpretare ar determina o ingerință deosebit de gravă în dreptul la respectarea vieții de familie și în drepturile copilului, consacrate la articolele citate anterior din cartă, într‑o asemenea măsură încât ar aduce atingere substanței acestor drepturi fundamentale, în sensul articolului 52 alineatul (1) din cartă.
Astfel, a admite ca o persoană să poată fi pedepsită doar pentru că a ajutat minori, în privința cărora exercită în fapt autoritatea părintească, să intre ilegal pe teritoriul unui stat membru ar aduce atingere acestei substanțe.
Printr‑un atare comportament, o persoană precum OB se limitează în principiu la asumarea în mod concret a unei obligații inerente responsabilități sale personale, întemeiată pe relația de familie pe care o are cu acești minori, pentru a le asigura protecția și îngrijirile necesare pentru bunăstarea și dezvoltarea lor. Comportamentul acestei persoane este expresia concretă a responsabilității sale generale față de acești minori.
În consecință, articolul 1 alineatul (1) litera (a) din Directiva 2002/90 nu poate urmări să califice drept „facilitare a intrării neautorizate” pe acest teritoriu și să sancționeze penal cu acest titlu un comportament precum cel al lui OB, în caz contrar aducându‑se atingere substanței drepturilor consacrate la articole 7 și 24 din cartă.
În ultimul rând, această interpretare se impune și în lumina articolului 18 din cartă (
9
), care este relevant atunci când, precum OB, persoana vizată, după ce a intrat pe teritoriul statului membru în cauză, a depus o cerere de protecție internațională.
În această privință, dreptul oricărui resortisant al unei țări terțe de a depune o cerere de protecție internațională pe teritoriul unui stat membru, inclusiv la frontierele sale sau în zonele sale de tranzit, chiar dacă se află în situație de ședere ilegală pe acest teritoriu, trebuie să îi fie recunoscut acestuia indiferent de șansele de succes ale cererii sale. Din momentul depunerii unei astfel de cereri, solicitantul nu poate în principiu să fie considerat ca aflându‑se în situație de ședere ilegală pe teritoriul statului membru în cauză, atât timp cât nu s‑a statuat cu privire la aceasta în primă instanță, fără a se compromite efectivitatea dreptului de azil, astfel cum este garantat de articolul 18 din cartă. Sunt de asemenea susceptibile să aducă atingere efectivității dreptului de azil măsurile care, fără o justificare rezonabilă, conduc la descurajarea unui resortisant al unei țări terțe să își depună cererea de protecție internațională la autoritățile competente.
În speță, OB beneficiază de drepturile care decurg din depunerea unei astfel de cereri și nu poate fi expusă unor sancțiuni penale nici ca urmare a propriei intrări ilegale pe teritoriul italian, nici ca urmare a faptului că a fost însoțită, la momentul acestei intrări, de fiica sa și de nepoata sa, în privința cărora exercită în fapt autoritatea părintească.
Curtea constată că, în aceste condiții, nu este necesar să se examineze validitatea articolului 1 din Directiva 2002/90 și nici să se interpreteze alineatul (2) al acestuia din urmă, care privește exonerarea de răspundere penală în cazurile în care comportamentul vizat are drept scop acordarea de ajutor umanitar persoanei în cauză.
În plus, având în vedere întrebările instanței de trimitere cu privire la compatibilitatea cu dreptul Uniunii a dispoziției naționale care a transpus printre altele articolul 1 alineatul (1) litera (a) din Directiva 2002/90 în ordinea juridică italiană, Curtea amintește că, la punerea în aplicare a măsurilor de transpunere a unei directive, revine autorităților și instanțelor din statele membre nu numai sarcina de a interpreta dreptul lor național într‑un mod conform cu directiva respectivă, ci și sarcina de a se asigura că nu se întemeiază pe o interpretare a acesteia care ar intra în conflict cu drepturile fundamentale protejate de ordinea juridică a Uniunii sau cu alte principii generale recunoscute în această ordine juridică.
Prin urmare, la transpunerea articolului 1 alineatul (1) litera (a) din Directiva 2002/90, care urmărește să definească în mod precis fapta ilicită de facilitare a imigrației ilegale, statele membre nu pot introduce, în dreptul național, norme care să depășească domeniul de aplicare al acestei fapte ilicite, astfel cum este definită de această dispoziție, incluzând în el comportamente care nu sunt vizate de aceasta, cu încălcarea articolelor 7 și 24, precum și a articolului 52 alineatul (1) din cartă.
Pe de altă parte, aceste articole 7 și 24 sunt suficiente în sine și nu trebuie să fie precizate prin dispoziții ale dreptului Uniunii sau ale dreptului național pentru a conferi particularilor drepturi ce pot fi invocate ca atare. În consecință, în cazul în care ar constata că nu este posibilă interpretarea dreptului său național în conformitate cu dreptul Uniunii, instanța de trimitere ar fi obligată să asigure, în cadrul competențelor sale, protecția juridică ce decurge pentru justițiabili din aceste articole și să garanteze efectul deplin al acestora, lăsând neaplicat, dacă este necesar, articolul 12 din Textul unic privind imigrația.
(
i
)	Numele prezentei cauze este un nume fictiv. El nu corespunde numelui real al niciuneia dintre părțile la procedură.
(
1
)	Directiva 2002/90/CE a Consiliului din 28 noiembrie 2002 de definire a facilitării intrării, tranzitului și șederii neautorizate (JO 2002, L 328, p. 17, Ediție specială, 19/vol. 6, p. 33). Articolul 1 din această directivă, intitulat „Conduită ilicită”, prevede la alineatul (1) litera (a) că fiecare stat membru adoptă sancțiuni penale adecvate aplicabile „oricărei persoane care ajută în mod conștient o persoană care nu este resortisantă a unui stat membru să intre pe teritoriul unui stat membru sau să tranziteze pe teritoriul respectiv, încălcând legislația statului în cauză cu privire la intrarea sau tranzitul străinilor”.
(
2
)	Decreto legislativo n. 286 – Testo unico delle disposizioni concernenti la disciplina dell’immigrazione e norme sulla condizione dello straniero (Decretul legislativ nr. 286 privind textul unic al dispozițiilor referitoare la reglementarea imigrației și la normele privind situația străinilor) din 25 iulie 1998 (GURI nr. 191 din 18 august 1998, supliment ordinar nr. 139), în versiunea aplicabilă faptelor din litigiul principal.
(
3
)	Precum și articolul 1 alineatul (1) din Decizia‑cadru 2002/946/JAI a Consiliului din 28 noiembrie 2002 privind consolidarea cadrului penal pentru a preveni facilitarea intrării, tranzitului și șederii neautorizate (JO 2002, L 328, p. 1, Ediție specială, 19/vol. 6, p. 30).
(
4
)	Această dispoziție prevede că „acordarea de asistență de urgență și de ajutor umanitar în Italia străinilor aflați în dificultate, care se află oricum pe teritoriul statului”, nu constituie infracțiune.
(
5
)	Potrivit acestei dispoziții, „[f]iecare stat membru poate decide să nu impună sancțiuni în cazul conduitei definite la [articolul 1 alineatul (1) litera (a)], aplicând propria legislație și practică internă, în cazul în care comportamentul respectiv are ca scop acordarea de ajutor umanitar persoanei în cauză”.
(
6
)	Și anume, în primul rând, dreptul lor la viață, la integritate fizică, precum și la libertate și la siguranță, din moment ce aceste drepturi sunt amenințate în țara lor de origine, în al doilea rând, dreptul lor la respectarea vieții de familie, ținând seama de legăturile de filiație și de rudenie existente între OB și aceste minore, și, în al treilea rând, dreptul lor de azil, în legătură cu cererea de protecție internațională formulată de OB.
(
7
)	Care consacră dreptul la respectarea vieții de familie, dreptul de azil și, respectiv, drepturile copilului.
(
8
)	Denumit în continuare „un asemenea comportament”.
(
9
)	Potrivit acestei dispoziții, dreptul de azil este garantat cu respectarea normelor prevăzute de Convenția de la Geneva și în conformitate cu Tratatul UE și cu Tratatul FUE. Respectarea unor astfel de norme se impune statelor membre la punerea în aplicare atât a Directivei 2002/90, cât și a Deciziei‑cadru 2002/946.