62013CC0066_RO
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Introducere
1. Prin hotărârea sa fundamentală din 31 martie 1971, Comisia/Consiliul, cunoscută sub numele „Hotărârea AETR”(2), Curtea a consacrat principiul potrivit căruia competența Comunității Economice Europene de a-și asuma angajamente internaționale nu există numai în cazurile expres prevăzute de Tratatul CEE, ci poate de asemenea să decurgă în mod implicit din competențele atribuite Comunității pe plan intern și a recunoscut că, atunci când Comunitatea își exercită efectiv competența pe plan intern prin adoptarea unor norme comune, competența sa externă paralelă devine exclusivă, astfel încât statele membre pierd posibilitatea de a contracta cu state terțe angajamente care pot afecta aceste norme sau care le pot modifica domeniul de aplicare.
2. Prezenta cauză oferă Curții ocazia să precizeze condițiile care guvernează punerea în aplicare a doctrinei AETR, citată anterior, în cadrul politicii Uniunii Europene în domeniul protecției mediului și în special al dezvoltării energiilor produse din surse regenerabile(3) .
3. Prin intermediul prezentelor întrebări, se solicită în principal Curții să precizeze dacă adoptarea Directivei 2001/77/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 27 septembrie 2001 privind promovarea electricității produse din surse de energie regenerabile pe piața internă a electricității(4) a atras după sine înlăturarea competenței naționale concurente a statelor membre, privându‑le de posibilitatea de a încheia cu statele terțe acorduri privind recunoașterea garanțiilor de origine pentru a stabili originea verde a energiei electrice importate din aceste state.
4. Consiglio di Stato (Italia) solicită de asemenea să se stabilească dacă împrejurarea că statul terț în cauză este Confederația Elvețiană, care a încheiat la 22 iulie 1972 un acord de liber schimb cu Comunitatea Economică Europeană(5) prin care se interzic, la articolul 13 alineatul 1, restricțiile cantitative la import și măsurile cu efect echivalent, cu excepția cazului în care acestea sunt justificate de motivele enunțate la articolul 20 din acordul menționat(6), are vreun efect asupra răspunsului care trebuie dat la întrebarea precedentă.
5. În sfârșit, instanța de trimitere solicită Curții să se pronunțe asupra aspectului dacă împrejurarea că dispoziția națională face trimitere la încheierea prealabilă a unui acord, nu între statul membru și statul terț în cauză, ci între organismele care administrează rețelele acestor două state, modifică răspunsul care trebuie dat la întrebările precedente, în special atunci când un asemenea acord are un caracter tacit, fără să fi fost reluat într‑un act oficial, iar existența sa se întemeiază numai pe afirmația reclamantei din litigiul principal.
6. În prezentele concluzii vom susține, în primul rând, că, întrucât garanțiile de origine aparțin unui domeniu deja reglementat în mare parte de normele comune, adoptate progresiv începând cu Directiva 2001/77 în perspectiva unei armonizări și mai complete, exercitarea de către Uniune a competenței sale interne a generat o competență externă exclusivă care se opune unei dispoziții naționale precum cea în discuție în litigiul principal, care prevede încheierea de către statul membru în cauză a unor acorduri internaționale cu statele terțe privind recunoașterea garanțiilor de origine.
7. Vom susține, în al doilea rând, că împrejurarea că statul terț în cauză este Confederația Elvețiană, cu care Comunitatea a încheiat Acordul de liber schimb, nu are efect asupra răspunsului dat la întrebarea precedentă.
8. Vom arăta, în al treilea rând, cu titlu principal, că nu este necesar să se răspundă la a treia și la a patra întrebare și, în subsidiar, că competența externă exclusivă care rezultă din exercitarea de către Uniune a competenței sale interne se opune de asemenea, având în vedere principiul cooperării loiale, unei dispoziții naționale care trimite la încheierea prealabilă a unui acord nu între statul membru și statul terț vizat, ci între organismele de administrare a rețelelor din aceste două state, din moment ce o astfel de dispoziție are drept obiect sau drept efect să eludeze imposibilitatea statelor membre de a încheia acorduri internaționale cu statele terțe.
II – Cadrul factual și juridic
9. Faptele relevante care se află la baza întrebărilor adresate de Consiglio di Stato sunt următoarele.
10. În temeiul unui contract de furnizare încheiat la 2 iunie 2005 cu Aar e Ticino SA di Elettricità, Green Network SpA(7), care desfășoară activitatea de vânzare de energie electrică, a importat în Italia 873 855 MwH de energie electrică produsă din surse regenerabile(8) care provenea din Elveția.
11. În Italia, importul de energie electrică este, în principiu, subordonat respectării de către producător a unei obligații menite să favorizeze utilizarea de energie electrică verde. Astfel, rezultă din cuprinsul articolului 11 alineatele 1 și 3 din Decretul legislativ nr. 79 privind punerea în aplicare a Directivei 96/92/CE privind normele comune pentru piața internă de energie electrică (decreto legislativo n. 79 – Attuazione della direttiva 96/92/CE recante norme comuni per il mercato interno dell’energia elettrica) din 16 martie 1999(9) că operatorii care au produs sau au importat energie electrică au obligația de a injecta, în anul următor, în rețeaua națională o cotă de energie electrică verde provenită din instalații intrate în funcțiune sau care și‑au mărit producția ulterior intrării în vigoare a decretului menționat, prevăzând posibilitatea de a se achita de această obligație fie prin prezentarea unui certificat care stabilește că o cotă de energie electrică verde produsă sau importată a fost injectată în rețeaua națională, fie prin cumpărarea de certificate verzi de la administratorul rețelei naționale denumit, începând de la 1 noiembrie 2005, Gestore dei Servizi Energetici – GSE SpA(10) .
12. Totuși, operatorul care importă energie electrică verde poate fi scutit de această obligație în condițiile care au fost precizate la articolul 4 alineatul 6 din Decretul ministerial din 11 noiembrie 1999, iar ulterior la articolul 20 alineatul 3 din Decretul legislativ nr. 387 privind punerea în aplicare a Directivei 2001/77 (decreto legislativo n. 387 – Attuazione della direttiva 2001/77) din 29 decembrie 2003(11) .
13. Primul dintre aceste două texte prevede:
„Obligația stabilită la articolul 11 [alineatul] 1 […] din Decretul legislativ […] nr. 79 poate fi executată prin importul, integral sau parțial, al energiei electrice produse în instalațiile intrate în funcțiune după 1 aprilie 1999, alimentate din surse regenerabile, cu condiția ca aceste instalații să fie situate în țări străine care adoptă instrumente similare pentru promovarea și încurajarea surselor regenerabile de energie, bazate pe mecanisme de piață care recunosc aceeași oportunitate instalațiilor situate în Italia. În acest caz, cererea menționată la alineatul 3 este prezentată de către titularul obligației în același timp cu contractul de cumpărare de energie electrică produsă de instalație și cu înscrisul care autorizează injectarea de energie electrică în rețeaua națională. Toate datele trebuie să fie certificate de către autoritatea desemnată în temeiul articolului 20 alineatul (3) din Directiva 96/92/CE [a Parlamentului European și a Consiliului din 19 decembrie 1996 privind normele comune pentru piața internă de energie electrică(12) ], în țara în care se află instalația. În cazul țărilor care nu sunt membre ale Uniunii Europene, acceptarea cererii este condiționată de încheierea unui acord între administratorul rețelei naționale și autoritatea locală omologă prin care se determină modalitățile de verificare necesare.”
14. Articolul 20 alineatul 3 din Decretul legislativ nr. 387 a reînnoit în condiții diferite scutirea de obligația de a cumpăra certificate verzi, menținând distincția după cum importul este efectuat dintr‑un stat membru sau dintr‑un stat terț.
15. Atunci când energia electrică este importată dintr‑un stat membru, scutirea poate fi obținută de importator cu condiția să prezinte o copie conformă a garanției de origine emise în conformitate cu articolul 5 din Directiva 2001/77, potrivit căruia:
„(1) Statele membre se asigură, până la 27 octombrie 2003, că originea electricității [verzi] poate fi garantată ca atare în sensul prezentei directive, în conformitate cu criteriile obiective, transparente și nediscriminatorii stabilite de fiecare stat membru. Statele membre se asigură că este emisă o garanție de origine în acest sens ca răspuns la o cerere.
[…]
(3) O garanție de origine:
– menționează sursa de energie din care a fost produsă energia electrică, specificând datele și locul producerii și, în cazul instalațiilor hidroelectrice, indicând capacitatea;
– permite producătorilor de electricitate din surse de energie regenerabile să demonstreze că electricitatea pe care o vând este produsă din surse de energie regenerabile, în sensul prezentei directive.
(4) Aceste garanții de origine, emise în conformitate cu alineatul (2), sunt recunoscute reciproc de statele membre, exclusiv ca dovadă a elementelor prevăzute la alineatul (3). […]
(5) Statele membre sau organismele competente pun în funcțiune mecanisme corespunzătoare pentru a asigura că garanțiile de origine sunt precise și fiabile […]
[…]”
16. Atunci când energia electrică este importată dintr‑un stat terț, posibilitatea ca operatorii să obțină o scutire este condiționată de încheierea unui acord privind recunoașterea garanțiilor de origine între, pe de o parte, Ministerul activităților productive și Ministerul mediului și protecției teritoriului și, pe de altă parte, ministerele competente ale statului terț în cauză.
17. Un astfel de acord, intitulat „memorandum de înțelegere”, a fost încheiat la 6 martie 2007 între ministerele din Italia menționate mai sus și Departamentul federal al mediului, transporturilor, energiei și comunicațiilor al Confederației Elvețiene. Acest acord prevede recunoașterea reciprocă a garanțiilor de origine în ceea ce privește energia electrică importată începând cu anul 2006, an în care Confederația Elvețiană a adoptat o reglementare conformă cu dispozițiile Directivei 2001/77.
18. În temeiul dispozițiilor menționate anterior și în special al articolului 20 alineatul 3 din Decretul legislativ nr. 387, Green Network a solicitat GSE scutirea, pentru anul 2006, de obligația de a cumpăra certificate verzi prevăzută la articolul 11 din Decretul legislativ nr. 79 în ceea ce privește cantitatea de energie electrică importată în anul 2005.
19. Prin decizia din 7 iulie 2006, GSE a respins această solicitare pentru motivul că, în anul 2005, Republica Italiană și Confederația Elvețiană nu încheiaseră încă o convenție precum cea menționată la articolul 20 alineatul 3. În plus, GSE a impus Green Network cumpărarea a 378 de certificate verzi în valoare totală de 2 367 792 de euro.
20. Întrucât Green Network nu și‑a îndeplinit obligația, Autorità per l’energia elettrica e il gas a obligat‑o la plata unei amenzi administrative de 2 466 450 de euro prin decizia din 21 ianuarie 2011, împotriva căreia Green Network a introdus o acțiune la Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia.
21. Întrucât această acțiune a fost respinsă, Green Network a formulat apel la Consiglio di Stato, care s‑a întrebat cu privire la posibilitatea statelor membre de a încheia angajamente internaționale privind recunoașterea garanțiilor de origine atunci când măsuri interne au fost adoptate de Uniune.
III – Întrebările preliminare
22. În aceste condiții și în vederea eliminării îndoielilor sale, Consiglio di Stato a decis să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1) Articolul 3 alineatul (2) TFUE și articolul 216 TFUE, în temeiul cărora Uniunea dispune de o competență exclusivă pentru încheierea unui acord internațional atunci când încheierea unui acord este fie prevăzută de un act legislativ al Uniunii, fie necesară pentru a‑i permite să își exercite competența internă, fie susceptibilă de a afecta normele comune sau de a le modifica domeniul de aplicare, cu două consecințe, respectiv, pe de o parte, competența de a încheia cu un stat terț un acord care afectează normele comune sau care le modifică domeniul de aplicare sau care afectează un domeniu care este integral reglementat de dreptul Uniunii și aparține competenței exclusive a Uniunii revine exclusiv Uniunii și, pe de altă parte, această competență nu mai aparține statelor membre, nici individual, nici colectiv – precum și articolul 5 din Directiva 2001/77[…] se opun unei dispoziții naționale (articolul 20 alineatul 3 din Decretul legislativ nr. 387[…]) care condiționează recunoașterea garanțiilor de origine emise de state terțe de încheierea unui acord internațional în acest sens între statul italian și statul terț?
2) Aceleași norme de drept al Uniunii se opun legislației naționale sus‑menționate în cazul în care statul terț este Confederația Elvețiană, care a încheiat cu Uniunea […] Acord[ul] de liber schimb […]?
3) Normele de drept al Uniunii vizate la prima întrebare se opun dispoziției naționale prevăzute la articolul 4 alineatul 6 din Decretul ministerial din 11 noiembrie 1999, potrivit căruia, în cazul importului de energie electrică din state nemembre ale Uniunii […], acceptarea cererii este condiționată de încheierea unei convenții între administratorul rețelei naționale și autoritatea locală omologă care determină modalitățile de realizare a verificărilor necesare?
4) Aceleași norme de drept al Uniunii se opun în special legislației naționale menționate atunci când acordul vizat la articolul 4 alineatul 6 din Decretul ministerial din 11 noiembrie 1999 este un acord pur tacit, care nu a fost niciodată adoptat sub forma unui act oficial, făcând obiectul unei simple afirmații a reclamantei [din litigiul principal], care nu a putut preciza referințele acestuia?”
IV – Analiza noastră
A – Considerații introductive
23. Înainte de a analiza mai exact fiecare dintre cele patru întrebări adresate de instanța de trimitere, trebuie, pe de o parte, să ne întrebăm cu privire la admisibilitatea acestora și, pe de altă parte, să înlăturăm incertitudinea pe care modul de redactare a primei întrebări o ridică în ceea ce privește stabilirea dispozițiilor dreptului Uniunii aplicabile ratione temporis .
1. Admisibilitatea întrebărilor
24. Ne exprimăm îndoiala cu privire la admisibilitatea întrebărilor în măsura în care din apropierea acestora rezultă că Consiglio di Stato și‑a întemeiat decizia pe două ipoteze, ambele considerate ca fiind posibile, privind dreptul național aplicabil litigiului principal care, amintim, are legătură cu un import efectuat în cursul anului 2005 și pentru care achiziția aferentă de certificate verzi ar fi trebuit să fie efectuată în anul 2006. În timp ce primele două întrebări se întemeiază pe dispozițiile Decretului legislativ nr. 387, care are ca obiect transpunerea Directivei 2001/77, ultimele două întrebări presupun, dimpotrivă, că au rămas aplicabile dispozițiile Decretului ministerial din 11 noiembrie 1999.
25. Apreciem că revenea instanței de trimitere, după ce a examinat cele două aspecte ale alternativei, să stabilească dispoziția în vigoare la data săvârșirii faptelor aflate la originea litigiului principal, având în vedere principiile care guvernează aplicarea legii în timp în dreptul său național, și că faptul de a nu fi efectuat această alegere anterior sesizării Curții poate fi considerat ca transformând întrebările în unele ipotetice.
26. Totuși, în ședință, guvernul italian a arătat, fără a fi contrazis în această privință, că rezulta din cuprinsul articolului 11 alineatul 13 din Decretul legislativ nr. 387 că noul sistem de garanție de origine introdus prin acest decret înlocuise în totalitate vechiul sistem instituit prin Decretul ministerial din 11 noiembrie 1999 și că, în plus, decretul ministerial respectiv fusese abrogat în mod expres printr‑un decret din 24 octombrie 2005.
27. În consecință, considerăm că trebuie să se răspundă la primele două întrebări, în timp ce nu este necesar să se răspundă la celelalte două, întemeiate pe dispoziții inaplicabile.
28. Prin urmare, în cele ce urmează, vom examina numai cu titlu subsidiar răspunsul care trebuie dat la a treia întrebare, dat fiind că am precizat că a patra întrebare, care privește, în realitate, nu interpretarea dreptului Uniunii, ci dovada existenței unui contract în dreptul național, ni se pare, în orice situație, vădit inadmisibilă.
2. Dreptul Uniunii aplicabil
29. Întrucât faptele aflate la originea acțiunii principale s‑au desfășurat în cursul anului 2005, dispozițiile Tratatului FUE la care se referă instanța de trimitere nu sunt aplicabile.
30. Totuși, referirea la dispoziții ale dreptului Uniunii care nu au devenit aplicabile decât ulterior nu atrage după sine inadmisibilitatea întrebărilor, pe care Curtea are sarcina de a le reformula.
31. Astfel, potrivit unei jurisprudențe constante, pentru a oferi un răspuns util instanței care se află la originea unei trimiteri preliminare, Curtea poate fi obligată să ia în considerare norme de drept al Uniunii la care instanța națională nu a făcut trimitere în enunțul întrebării sale(13) .
32. În temeiul acestei jurisprudențe, Curtea a considerat că este abilitată să răspundă la o întrebare preliminară care se referea la dispoziții inaplicabile faptelor aflate la originea litigiului în cauză, ținând seama de dispozițiile în vigoare la data săvârșirii acestor fapte(14) .
33. Prin urmare, considerăm că împrejurarea că instanța de trimitere a avut în vedere articolul 3 alineatul (2) TFUE și articolul 216 TFUE, care au intrat în vigoare numai ulterior datei săvârșirii faptelor aflate la originea litigiului principal, nu are efect asupra admisibilității întrebărilor, care vor trebui, prin urmare, să fie reformulate în măsura în care este necesar. Această concluzie se impune cu atât mai mult cu cât dispozițiile în cauză se limitează să codifice, fie și numai parțial, jurisprudența anterioară privind competența internațională a Uniunii care rezultă în special din Hotărârea AETR, citată anterior.
B – Cu privire la prima întrebare
34. Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 5 din Directiva 2001/77 a conferit Uniunii o competență exclusivă în vederea încheierii cu state terțe a unui acord privind recunoașterea garanțiilor de origine și dacă această competență exclusivă se opune unei dispoziții naționale precum cea în discuție în litigiul principal, care, în cadrul unui regim național de sprijinire a energiilor verzi, prevede că, în ceea ce privește energia electrică verde importată dintr‑un stat terț, posibilitatea ca furnizorii de energie electrică să fie scutiți de obligația de a cumpăra certificate verzi este condiționată de încheierea prealabilă a unui acord între statul membru și statul terț în cauză privind recunoașterea garanțiilor de origine.
1. Principiile aplicabile
35. Pentru a răspunde la prima întrebare, trebuie amintit că protecția mediului ține de competența partajată sau concurentă între Uniune și statele membre.
36. Această normă, în prezent afirmată explicit la articolul 4 alineatul (2) litera (e) TFUE, rezulta deja din reglementarea în vigoare la data săvârșirii faptelor aflate la originea litigiului principal(15) . În timp ce articolul 175 CE coroborat cu articolul 174 alineatul (2) CE atribuia Uniunii, în domeniul mediului, o competență externă explicită(16), articolul 174 alineatul (2) al doilea paragraf CE prevedea introducerea în măsurile de armonizare a unei clauze de protecție care autoriza statele membre, pentru motive non‑economice legate de mediu, să adopte măsuri provizorii. La rândul său, articolul 176 CE autoriza statele membre să mențină sau să adopte măsuri de protecție sporite, cu condiția ca acestea să fie compatibile cu Tratatul CE și să fi fost notificate Comisiei Europene.
37. În măsura în care Uniunea dispune, în principiu, de o competență partajată în domeniul protecției mediului, trebuie să se verifice dacă Directiva 2001/77 a transformat această competență, în domeniul pe care îl reglementează, în competență exclusivă prin aplicarea principiilor stabilite în Hotărârea AETR, citată anterior, eliminând, prin preempțiune, orice competență normativă a statelor membre.
38. Astfel cum s‑a pronunțat Curtea în hotărârea menționată, competența Comunității de a încheia acorduri internaționale poate rezulta nu numai dintr‑o atribuire explicită prin Tratatul CEE, ci poate decurge în mod explicit și din alte dispoziții ale acestui tratat sau din acte adoptate, în cadrul acestor dispoziții, de către instituțiile Comunității(17) . Curtea a considerat în special că, „de fiecare dată când, pentru punerea în aplicare a unei politici comune prevăzute prin tratat, Comunitatea a adoptat dispoziții de instituire a unor norme comune, indiferent sub ce formă, statele membre nu mai au dreptul, acționând individual sau chiar colectiv, de a contracta cu statele terțe obligații care afectează
aceste norme”(18) . Curtea a mai arătat că, „pe măsură ce se instituie aceste norme comune, numai Comunitatea este în măsură să își asume și să execute, cu efecte pentru întregul domeniu de aplicare al ordinii juridice comunitare, angajamentele contractate față de state terțe”(19) .
39. Principiul paralelismului competențelor externă și internă consacrat prin Hotărârea AETR, citată anterior, este, prin urmare, condiționat de exercitarea prealabilă a competenței Uniunii prin adoptarea unor norme comune, inclusiv în domenii care nu intră în domeniul de aplicare al unei politici comune(20), și de afectarea normelor comune prin acțiunea statului.
40. Noțiunea de afectare a normelor comune, care se află în centrul argumentației din Hotărârea AETR, citată anterior, a fost precizată ulterior în hotărârile și în avizele Curții.
41. Această noțiune s‑a întemeiat întotdeauna pe o concepție neutră sau obiectivă, în sensul că jurisprudența nu impune existența unei contradicții între normele comune și obligațiile internaționale(21) .
42. Totuși, noțiunea amintită a cunoscut anumite evoluții care sunt marcate prin trei etape principale.
43. Într‑o primă etapă, Curtea a părut să autorizeze o interpretare extinsă, recunoscând existența unei competențe externe implicite exclusive a Comunității care implică o obligație de a se abține a statelor membre, din moment ce examinarea domeniilor privind normele comune și, respectiv, angajamentele internaționale avute în vedere generează o concordanță, deși incompletă.
44. Astfel, în Hotărârea AETR, citată anterior, Curtea a afirmat că problema în discuție „ intr[a] în domeniul de aplicare al Regulamentului [(CEE)] nr. 543/69[(22) ]”(23) și că competența comunitară care rezulta din aceasta „exclude[a] o competență concurentă a statelor membre, orice
inițiativă luată în afara cadrului instituțiilor comune fiind incompatibilă cu unitatea pieței comune și cu aplicarea uniformă a dreptului comunitar”(24) .
45. În continuarea acestei jurisprudențe, Curtea a arătat în Avizul său 2/91, citat anterior, că, „[deși] nu există nicio contradicție între dispoziții[le] Convenției nr. 170 a Organizației Internaționale a Muncii privind siguranța utilizării produselor chimice la locul de muncă] și cele ale directivelor [intervenite în domeniile care fac obiectul părții a III‑a a acestei convenții], trebuie totuși să se admită că partea a III‑a a convenției [în discuție] […] aparține unui domeniu deja reglementat în mare parte de norme comunitare adoptate progresiv începând din anul 1967 în vederea unei armonizări și mai complete menite, pe de o parte, să elimine obstacolele în calea schimburilor care rezultau din divergențele dintre reglementările statelor membre și, pe de altă parte, să asigure, în același timp, protecția populației și a mediului”(25) .
46. Într‑o a doua etapă, Curtea pare să se fi orientat spre o concepție mai restrictivă a noțiunii de afectare a normelor comune, condiționând declanșarea principiului paralelismului competențelor externă și internă de trei criterii specifice. Astfel, în Avizul său 1/94 din 15 noiembrie 1994(26) referitor la Acordul general privind comerțul cu servicii și Acordul privind aspectele legate de comerț ale drepturilor de proprietate intelectuală, Curtea, după ce a arătat că „competența externă exclusivă a Comunității nu rezultă ipso facto din competența sa de a stabili norme pe plan intern”(27) și că „[n]umai în măsura în care au fost stabilite norme comune pe plan intern competența externă a Comunității devine exclusivă”(28) și după ce a constatat că „nu toate problemele privind transporturile au făcut deja obiectul unor norme comune”(29), a considerat că Comunitatea dobândește o competență externă exclusivă atunci când „a inclus în actele sale legislative interne clauze referitoare la tratamentul care trebuie rezervat resortisanților țărilor terțe sau când a conferit în mod expres instituțiilor sale o competență pentru a negocia cu state terțe”(30) sau atunci când „a realizat o armonizare completă ”(31) .
47. Întrucât nu este suficient să se stabilească existența unei zone de confluență suficient de importante între domeniul reglementat de normele comune și cel reglementat de acordul internațional avut în vedere, abordarea mai restrictivă menționată a fost confirmată, chiar amplificată, de Hotărârile din 5 noiembrie 2002(32), cunoscute sub numele „Hotărârile «cer deschis»”.
48. Într‑o a treia etapă, inițiată prin Avizul său 1/03, citat anterior, referitor la Convenția privind competența judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor judecătorești în materie civilă și comercială(33), Curtea, realizând o sinteză a jurisprudenței sale, pare să fi revenit la o concepție mai deschisă a noțiunii de afectare a normelor comune. Aceasta a subliniat în special că cele trei ipoteze enunțate atât în Avizul 1/94, citat anterior, cât și în Hotărârile „cer deschis”, citate anterior, erau doar „exemple”(34) a căror formulare își avea originea în contexte speciale. „[S]tatuând în termeni mult mai generali”(35), Curtea a recunoscut Comunității o competență exclusivă atunci când încheierea unui acord de către statele membre este incompatibilă cu unitatea pieței comune și cu aplicarea uniformă a dreptului comunitar(36) și a arătat că nu era necesar să existe o concordanță completă între domeniul reglementat de acordul internațional și cel al reglementării comunitare(37) .
49. În plus, Curtea a oferit metoda de analiză care permite să se stabilească dacă criteriul enunțat prin formula „unui domeniu deja reglementat în mare parte de norme comunitare” era îndeplinit, arătând că era necesar să se întemeieze nu numai pe întinderea
normelor în discuție, ci și pe natura și pe conținutul acestora, amintind că trebuie să se țină seama nu numai de stadiul actual al dreptului comunitar în domeniul respectiv, ci și de perspectivele sale de evoluție, atunci când acestea sunt previzibile la momentul analizei în cauză(38) .
50. În sfârșit, Curtea a arătat că era esențial să se asigure o aplicare uniformă și coerentă a normelor comunitare și o bună funcționare a sistemului pe care acestea îl instituie pentru a menține deplina eficacitate a dreptului comunitar(39) .
51. În lumina condițiilor astfel stabilite pentru dobândirea de către Uniune a unei competențe externe exclusive prin exercitarea competenței sale interne, trebuie să se cerceteze, punându‑se în aplicare metoda de analiză reținută de Curte, pe de o parte, dacă și în ce măsură Uniunea a adoptat norme comune privind garanțiile de origine și, pe de altă parte, dacă adoptarea de către Republica Italiană a unor dispoziții care prevăd încheierea cu Confederația Elvețiană a unui acord privind recunoașterea garanțiilor de origine poate afecta aceste norme.
2. Existența unor norme comune
52. Pentru a înțelege întinderea exactă a exercitării de către Uniune a competenței sale interne și întinderea ocupării terenului care rezultă din aceasta, este esențial să se țină seama nu numai de Directiva 2001/77, ci și de Directiva 2009/28/CE(40), precum și de evoluțiile previzibile ale dreptului Uniunii.
a) Directiva 2001/77
53. Astfel cum rezultă din titlu, din preambul și din cuprinsul articolului 1 din aceasta, Directiva 2001/77 urmărește să promoveze energia electrică verde pe piața internă a electricității, stabilind obiective specifice de evoluție a contribuției surselor de energie regenerabile în mixul energetic al fiecăruia dintre statele membre.
54. Această directivă prezintă două caracteristici esențiale.
55. Prima este aceea de a fi, în ceea ce privește garanțiile de origine, o directivă de armonizare și de recunoaștere reciprocă.
56. Una dintre măsurile prevăzute de Directiva 2001/77 pentru a atinge obiectivul de dezvoltare a producției de energie electrică verde este introducerea garanției de origine. Departe de a se limita să instituie norme minime, legiuitorul Uniunii a supus mai multe aspecte ale acestui domeniu unei armonizări, dublate de principiul recunoașterii reciproce. În special, acesta a introdus o definiție uniformă pentru întreaga Uniune a garanției de origine(41), conferindu‑i de asemenea un domeniu de aplicare(42) uniform la nivelul Uniunii. Directiva în discuție precizează de asemenea, cu exactitate, informațiile pe care trebuie să le cuprindă garanția de origine(43) și stabilește, în plus, norme comune privind sursele de energie regenerabile eligibile pentru această garanție(44) . Ea obligă statele membre să definească criterii de emitere obiective, transparente și nediscriminatorii(45), invitându‑le să desemneze organisme independente de activitățile de producție și distribuție, care să supravegheze emiterea(46) . Statele membre trebuie de asemenea să garanteze precizia și fiabilitatea garanțiilor de origine(47) . În sfârșit, directiva menționată le obligă să recunoască garanțiile de origine emise într‑un alt stat membru și instituie un control al Comisiei în cazul refuzului de a recunoaște aceste garanții(48) .
57. A doua caracteristică a Directivei 2001/77 este aceea de a fi, prin natura sa, provizorie.
58. Astfel cum rezultă din cuprinsul articolului 1, această directivă are de asemenea ca obiect să „ pună bazele
unui viitor cadru comunitar în acest domeniu”(49) . Ea prevede ca, până la 27 octombrie 2005, Comisia să prezinte un raport privind experiența câștigată cu privire la aplicarea și la coexistența diferitelor mecanisme de sprijinire a energiilor verzi, însoțit, dacă este necesar, de o propunere de cadru comunitar pentru programele de sprijin(50), precum și, până la 31 decembrie 2005, un raport de sinteză privind punerea în aplicare a Directivei 2001/77, însoțit, dacă este cazul, de propuneri suplimentare adresate Parlamentului European și Consiliului Uniunii Europene(51) . Caracterul tranzitoriu al acestei directive face necesară o interpretare dinamică a dispozițiilor acesteia, care să țină seama de obiectivele pe termen lung ale reglementării privind promovarea energiei verzi și de evoluțiile survenite după adoptarea sa. În consecință, este esențial să se stabilească domeniul reglementat de normele comune ținând seama de Directiva 2009/28.
b) Directiva 2009/28
59. Directiva 2001/77 a fost abrogată în întregime, începând de la 1 ianuarie 2012, prin Directiva 2009/28, care, astfel cum rezultă din cuprinsul considerentului (13) și al articolului 3 din aceasta din urmă, stabilește obiective naționale obligatorii privind ponderea energiei verzi în consumul total de energie.
60. În această privință, articolul menționat evocă obiectivul privind ponderea de minimum 20 % de energie verde în consumul final brut de energie al Uniunii care trebuie realizat până în anul 2020.
61. În acest context, articolul 3 alineatul (3) primul paragraf litera (b) din Directiva 2009/28 evocă, printre măsurile pe care statele membre le pot pune în aplicare în vederea îndeplinirii obiectivelor lor, măsurile de cooperare cu statele terțe. Spre deosebire de Directiva 2001/77, Directiva 2009/28 cuprinde, așadar, un aspect suplimentar privind relațiile internaționale, autorizând statele membre să coopereze cu statele terțe în privința oricăror tipuri de proiecte comune privind producerea de energie electrică verde și stipulând, în anumite condiții enumerate la articolele 9 și 10 din aceasta, că energia electrică importată dintr‑un stat terț poate fi luată în considerare pentru a evalua respectarea obiectivelor naționale globale. În mod destul de surprinzător, această directivă prevede chiar, după autorizarea Comisiei, luarea în considerare a energiei electrice produse și consumate într‑un stat terț în contextul special al construcției, cu termen de execuție foarte lung, a unei interconexiuni care să fie utilizată pentru exportul de energie electrică verde în Uniune. Potrivit considerentului (39) al directivei amintite, această posibilitate este justificată de proiecte de mare interes european în țări terțe, cum ar fi planul solar mediteraneean.
62. În plus, Directiva 2009/28 a adus anumite modificări regimului garanției de origine, în special prin precizări suplimentare privind forma și conținutul acesteia. Totuși, ea rămâne concepută exclusiv ca un instrument de probă.
c) Evoluțiile previzibile ale dreptului Uniunii
63. În ceea ce privește obiectivul de dezvoltare a ponderii energiilor verzi, trebuie să se arate că promovarea producției de energie verde în Uniune este considerată ca fiind un obiectiv esențial, recunoscut la nivelul Uniunii. Astfel, în Comunicarea Comisiei din 22 ianuarie 2014(52), creșterea ponderii minime a energiilor verzi la 27 % în 2030 este citată ca unul dintre obiectivele principale convenite la nivelul Uniunii, a căror realizare ar fi garantată printr‑un nou sistem de guvernanță, întemeiat pe punerea în aplicare a unor planuri energetice naționale. Este interesant de constatat că stabilirea unui obiectiv obligatoriu la nivelul Uniunii exprimă o nouă abordare, mai colectivă, mai coerentă și mai coordonată a promovării energiilor verzi.
64. În definitiv, analiza atât a Directivei 2001/77, cât și a Directivei 2009/28 și a evoluțiilor previzibile ale dreptului Uniunii permite să se constate că domeniul garanției de origine, considerat în ansamblul său ca fiind unul dintre instrumentele cheie ale promovării energiilor verzi în cadrul Uniunii, este deja în mare măsură reglementat în dreptul Uniunii.
65. Rămâne să se aprecieze dacă normele comune care există în domeniu sunt afectate de acțiunea unilaterală a Republicii Italiene.
3. Afectarea normelor comune prin acțiunea statului
66. Este incontestabil faptul că articolul 20 alineatul 3 din Decretul legislativ nr. 387, condiționând scutirea de obligația de a cumpăra certificate verzi pentru energia electrică importată dintr‑un stat terț de încheierea unui acord cu statul respectiv, care are ca obiect să prevadă că originea „energiei electrice [verzi] importate […] este garantată ca atare în sensul articolului 5 din Directiva 2001/77”, conferă acestui acord un domeniu material care coincide exact cu cel reglementat de directiva în cauză. De altfel, se impune constatarea că suprapunerea domeniului acordului avut în vedere cu cel al directivei în discuție este atestată de trimiterea expresă făcută de textul de lege național la dispozițiile articolului 5 din aceasta.
67. Desigur, făcând trimitere pur și simplu la garanția de origine astfel cum este reglementată în dreptul Uniunii, acest text de lege nu creează aparent nicio incompatibilitate între conținutul Directivei 2001/77 și cel al acordurilor proiectate, astfel încât Republica Italiană, legată de cele două texte, ar putea respecta dispozițiile unuia fără a încălca obligațiile care rezultă din celelalte. Totuși, atunci când, precum în speță, acordurile internaționale avute în vedere intră în domeniul de aplicare al normelor comune sau, în orice caz, într‑un domeniu deja reglementat în mare măsură de astfel de norme, este înlăturată competența externă a statelor membre, chiar dacă nu există nicio contradicție între acestea și acordurile respective(53) . Această neutralitate a afectării normelor comune în sensul argumentației din Hotărârea AETR, citată anterior, se explică prin necesitatea de a asigura unitatea și eficiența dreptului Uniunii, care ar putea fi compromise prin neconcordanțele dintre măsurile adoptate de statele membre(54) .
68. De altfel, considerăm că trimiterea făcută de legislația italiană la articolul 5 din Directiva 2001/77 nu este de natură să excludă orice risc de incompatibilitate între angajamentele asumate de Republica Italiană în privința statelor terțe și reglementarea Uniunii. Nimic nu permite să se garanteze în special că acordul ar autoriza emiterea de garanții de origine numai pentru energia electrică verde care se încadrează în definiția prevăzută la articolul 2 din directiva în discuție(55) .
69. În plus, în opinia noastră, încheierea de către un stat membru a unui acord cu un stat terț privind recunoașterea garanțiilor de origine nu este conformă cu obiectivele politicii Uniunii în domeniul dezvoltării energiilor verzi și este de natură să compromită efectul util al legislației Uniunii. În această privință, este necesar să se sublinieze că instituirea garanțiilor de origine menite să stabilească originea verde a energiei electrice produse avea ca scop să faciliteze schimburile de energie electrică verde în cadrul pieței interne a energiei electrice și să favorizeze concurența dintre producători, în special permițând clienților finali să fie informați cu privire la originea energiei electrice pe care o cumpără.
70. Or, realizarea obiectivelor care se află la baza politicilor de mediu și energetică ale Uniunii, precum remedierea, cu prioritate la sursă, a daunelor provocate mediului, reducerea emisiilor de gaze cu efect de seră, creșterea producției de energie verde în întreaga Uniune, dezvoltarea perspectivelor de creștere și de ocupare a forței de muncă în statele membre, precum și promovarea securității aprovizionării și reducerea dependenței de importurile de energie, este indisolubil legată de tratamentul importurilor de energie verde provenită din state terțe.
71. Încheierea de acorduri internaționale de către statele membre cu statele terțe poate pune în pericol realizarea acestor obiective, întrucât acțiunea Uniunii în favoarea protecției mediului și‑ar pierde în mod vădit efectul util dacă fiecare stat membru ar putea stabili în mod liber dacă și în ce măsură înțelege să susțină importul de energie electrică verde provenită din state terțe. Astfel cum a subliniat Comisia în observațiile sale, atât scrise, cât și orale, prin prevederea încheierii de acorduri internaționale în vederea recunoașterii unor avantaje legate de importul de energie electrică verde provenită din state terțe, reglementarea națională în discuție în litigiul principal poate favoriza importul de energie verde din aceste state în detrimentul energiei verzi produse în statele membre. În plus, deși GSE a afirmat în ședință că energia electrică verde importată din Elveția nu fusese contabilizată pentru realizarea obiectivelor naționale, încheierea unui acord internațional între un stat membru și un stat terț nu oferă nicio garanție în această privință. În plus, trebuie să se arate că articolul 20 alineatul 4 din Decretul legislativ nr. 387, care figurează în dosarul național depus la grefa Curții, pare că autorizează, în vederea realizării obiectivului național, luarea în considerare a energiei verzi importate, fie și dintr‑un stat terț, sub rezerva încheierii unui acord între ministerele competente din Republica Italiană și din statul terț în cauză. În cele din urmă, amintim că Directiva 2009/28 reglementează în continuare aspectul coordonând acțiunea statelor membre față de statele terțe(56) .
72. În definitiv, efectul necesar, în sensul argumentației din Hotărârea AETR, citată anterior, al normelor comune adoptate de Uniune în domeniul garanției de origine se cumulează cu efectul util al dispozițiilor tratatelor privind protecția mediului pentru a atribui Uniunii competența exclusivă în vederea încheierii cu statele terțe a oricăror acorduri în domeniul reglementat de Directiva 2001/77 și retrage, în consecință, statelor membre orice drept de a-și asuma angajamente în privința recunoașterii garanțiilor de origine, în măsura în care acestea pot afecta dispozițiile directivei menționate sau îi pot influența domeniul de aplicare.
73. Totuși, apreciem că față de această soluție pot fi formulate trei obiecții.
74. Prima, prezentată de guvernul italian, se întemeiază pe rolul recunoscut de Directiva 2001/77 statelor membre în organizarea sistemului garanției de origine. Încredințându‑le sarcina de a defini criteriile obiective, transparente și nediscriminatorii pentru a garanta originea energiei electrice verzi, de a desemna organisme care să supravegheze emiterea garanțiilor de origine și de a pune în aplicare mecanismele corespunzătoare pentru a asigura precizia și fiabilitatea acestora, această directivă ar consacra „contribuția la reglementare” a statelor membre, cu alte cuvinte, competența lor paralelă.
75. Această primă obiecție poate fi respinsă cu ușurință. Astfel cum a statuat în mod repetat Curtea, o directivă poate fi considerată o normă comună din care poate rezulta recunoașterea unei competențe externe exclusive(57), înlăturarea competenței statelor membre variind, în această ipoteză, în funcție de intensitatea normativă a directivei și de marja de manevră care le este acordată pentru a stabili modalitățile de transpunere în cadrul unei competențe nediscreționare de executare(58) . Faptul că legiuitorul Uniunii a lăsat statelor membre anumite sarcini privind emiterea garanțiilor de origine nu împiedică să se recunoască că domeniul acestor garanții, considerat în ansamblul său, este deja în mare măsură armonizat de dreptul Uniunii.
76. A doua obiecție, poate cea mai substanțială, se întemeiază pe distincția pe care o face Directiva 2001/77 între garanțiile de origine și certificatele verzi, precum și pe atribuția, rămasă în sfera de competență a statelor membre, de a stabili dacă energia electrică a cărei origine verde este stabilită printr‑o garanție de origine poate sau nu poate beneficia de mecanismele de sprijin. Potrivit guvernului italian și GSE, sistemul în discuție în litigiul principal, care constituie o schemă de sprijin în sensul directivei menționate, se înscrie în cadrul prerogativelor astfel recunoscute statelor membre de directiva în cauză.
77. Această obiecție nu ne convinge pentru următoarele trei motive.
78. În primul rând, din interpretarea deciziei de trimitere rezultă că domeniul de aplicare al acordurilor internaționale a căror încheiere este avută în vedere de Decretul legislativ nr. 387 are o întindere mai mare decât schemele de sprijin, întrucât aceste acorduri pot reglementa, mai global, recunoașterea garanțiilor de origine, indiferent dacă ele sunt sau nu sunt utilizate în cadrul unei scheme de sprijin.
79. În al doilea rând, în sistemul global și, prin natura sa, tranzitoriu de măsuri de sprijin privind energiile verzi elaborat de Directiva 2001/77 în vederea îndeplinirii obiectivelor pentru anul 2010, înainte de instituirea planificată a unui veritabil cadru comunitar, apreciem că competența reziduală recunoscută statelor membre de a interveni prin dispoziții naționale într‑o anumită situație pe care Uniunea a renunțat temporar să o reglementeze prin stabilirea de norme comune trebuie interpretată în sensul că nu constituie o competență rezervată în favoarea acestora, ci o abilitare care le este acordată cu titlu precar de legiuitorul Uniunii în cadrul punerii în aplicare a dreptului Uniunii. În opinia noastră, Uniunea a înțeles în mod vădit să își exercite competența în integralitatea domeniului în cauză, inclusiv în ceea ce privește stabilirea întinderii garanțiilor de origine în lumina schemelor de sprijin naționale, chiar dacă, provizoriu, a delegat problema statelor membre.
80. În această privință, trebuie să se arate, prin analogie, că, în Avizul său 1/03, citat anterior, Curtea, întemeindu‑se pe „caracterul global și coerent”(59) al sistemului normelor referitoare la conflictele de competență elaborat de Regulamentul (CE) nr. 44/2001 al Consiliului din 22 decembrie 2000 privind competența judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială(60), a interpretat o dispoziție a acestui regulament care făcea trimitere la legislația statelor membre(61) ca fiind o punere în aplicare a dreptului Uniunii.
81. În al treilea rând, competența recunoscută statelor membre este limitată exclusiv la stabilirea sprijinului acordat energiei verzi provenite dintr‑un alt stat membru și, în consecință, considerăm că nu fundamentează o competență de a încheia un acord internațional cu un stat terț. În plus, am prezentat în Concluziile noastre în cauzele Essent Belgium (C‑204/12-C‑208/12) și Ålands Vindkraft (C‑573/12), în prezent pendinte la Curte, motivele pentru care apreciem că o astfel de competență nu este conformă cu dreptul primar.
82. A treia obiecție constă în repunerea în discuție a caracterului real și efectiv al afectării normelor comune pe baza împrejurării că, la data săvârșirii faptelor aflate la originea litigiului principal, Republica Italiană și Confederația Elvețiană nu încheiaseră încă un acord privind recunoașterea garanțiilor de origine. Cu alte cuvinte, o dispoziție națională care se limitează să aibă în vedere încheierea unui acord internațional poate fi de natură să afecteze norme comune?
83. În opinia noastră, la această întrebare trebuie să se răspundă afirmativ. Pe de o parte, adoptarea unei dispoziții naționale care are în vedere încheierea unui acord internațional induce imediat o afectare teoretică a normelor comune prin faptul că contrazice efectul de înlăturare a competenței statelor membre care rezultă din exercitarea de către Uniune a competenței sale interne. Pe de altă parte, o dispoziție națională precum cea în discuție în litigiul principal creează un risc, o posibilitate de afectare reală a normelor comune în eventualitatea în care acordul ar fi efectiv încheiat, ceea ce este suficient pentru a justifica aplicarea argumentației din Hotărârea AETR, citată anterior.
84. Considerăm că această concepție extinsă privind noțiunea de afectare se regăsește în jurisprudență. Astfel, într‑o Hotărâre din 12 februarie 2009, Comisia/Grecia(62), Curtea a apreciat, în cadrul unei acțiuni în constatarea neîndeplinirii obligațiilor formulate de Comisie împotriva Republicii Elene, că o simplă inițiativă a unui stat membru în cadrul unei organizații internaționale „putea”(63) să afecteze legislația Uniunii, din moment ce această inițiativă era de natură să declanșeze o procedură ce putea conduce la adoptarea unor noi norme care să aibă efect asupra legislației în cauză(64) .
85. Acest raționament poate fi extins, prin analogie, la orice acțiune a unui stat membru care poate conduce la adoptarea de norme internaționale care ar fi de natură să afecteze normele comune adoptate de Uniune(65) .
86. Aceasta este situația dispoziției în discuție în litigiul principal.
87. Aceste diferite obiecții fiind înlăturate, propunem Curții să răspundă la prima întrebare declarând că, întrucât garanțiile de origine aparțin unui domeniu deja reglementat în mare măsură de normele comune, adoptate progresiv începând cu Directiva 2001/77 în perspectiva unei armonizări și mai complete, exercitarea de către Uniune a competenței sale interne a generat o competență externă exclusivă, care se opune unei dispoziții naționale precum cea în discuție în litigiul principal, care prevede încheierea de către statul membru în cauză de acorduri internaționale cu statele terțe privind recunoașterea garanțiilor de origine.
C – Cu privire la a doua întrebare
88. Prin intermediul celei de a doua întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă exercitarea de către Uniune a competenței sale interne, ca urmare a adoptării Directivei 2001/77, privează statele membre de dreptul lor de a contracta cu statele terțe, inclusiv în cazul în care statul terț în cauză este Confederația Elvețiană, care a încheiat cu Uniunea un acord de liber schimb.
89. Dacă ne limităm la termenii în care a fost redactată întrebarea, este ușor să găsim un răspuns pertinent. Împrejurarea că Confederația Elvețiană a încheiat Acordul de liber schimb nu are niciun efect asupra normelor care reglementează repartizarea competențelor între Uniune și statele sale membre. În consecință, înțeleasă astfel, întrebarea impune un răspuns negativ.
90. Desigur, întrebarea ar putea fi înțeleasă într‑un sens mai larg, și anume o dispoziție națională precum cea în discuție în litigiul principal, care, în lipsa unui acord între Republica Italiană și Confederația Elvețiană, obligă, cu riscul aplicării unei sancțiuni, un importator de energie electrică verde din Elveția să cumpere certificate verzi care corespund unei anumite cote de energie electrică verde importată, este compatibilă cu principiul liberei circulații a mărfurilor și cu interdicția măsurilor cu efect echivalent cu restricții cantitative la import?
91. Totuși, astfel cum reiese în mod clar din modul de redactare a diferitelor întrebări, instanța de trimitere a intenționat să solicite precizări numai în ceea ce privește eventuala exclusivitate a competenței externe a Uniunii.
92. De aceea, ne îndoim că informațiile furnizate de instanța de trimitere au fost suficiente pentru a permite persoanelor interesate menționate la articolul 23 din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene să își prezinte observațiile cu privire la întrebare astfel cum am reformulat‑o anterior.
93. Cu toate acestea, pentru a oferi un răspuns util instanței de trimitere, vom furniza câteva indicații în privința parametrilor care trebuie luați în considerare.
94. Am evocat, în alte împrejurări(66), motivele care ne‑au determinat să susținem că restricțiile naționale la importurile de energie electrică verde provenită dintr‑un alt stat membru constituie bariere discriminatorii în comerțul dintre statele membre care nu pot fi justificate prin cerințe imperative care țin de protecția mediului.
95. În sens contrar, considerăm că aceste exigențe justifică pe deplin restricțiile la importurile de energie electrică verde provenită dintr‑un stat terț precum Confederația Elvețiană și în special că toate justificările reținute în Hotărârea din 13 martie 2001, PreussenElektra(67), se aplică pe deplin.
96. În această privință, trebuie arătat în special că, în lipsa unui sistem de recunoaștere reciprocă a garanțiilor de origine, originea verde a energiei electrice produse într‑un stat terț nu poate fi garantată la fel ca în cazul energiei electrice produse într‑un alt stat membru și că Confederația Elvețiană, care negociază de mai mulți ani cu Uniunea un acord bilateral privind energia electrică(68), nu participă nici la politica Uniunii în domeniul mediului(69), nici la realizarea pieței interne a energiei.
97. Prin urmare, considerăm că bariera în calea schimburilor comerciale care poate rezulta din obligația de a cumpăra certificate verzi este legitimă în lumina articolului 20 din Acordul de liber schimb.
D – Cu privire la a treia întrebare
98. Prin intermediul celei de a treia întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă recunoașterea în favoarea Uniunii a unei competențe externe exclusive se opune unei dispoziții naționale care condiționează recunoașterea garanțiilor de origine emise de state terțe de încheierea unui acord, nu între statul membru și statul terț în cauză, ci între administratorul rețelei naționale a statului membru și autoritatea omologă a statului terț.
99. Am prezentat deja motivele pentru care considerăm că această întrebare nu este admisibilă(70) . În consecință, o vom examina numai cu titlu subsidiar.
100. Articolul 4 alineatul 6 din Decretul ministerial din 11 noiembrie 1999 face trimitere la încheierea unei convenții între administratorul rețelei italiene și autoritatea omologă a statului terț care determină modalitățile de realizare a verificărilor necesare.
101. Acordul a cărui încheiere este avută în vedere nu este, prin urmare, un acord internațional în sensul dreptului internațional public, ci un contract, de drept public sau de drept privat, încheiat între administratorii de rețele de energie electrică.
102. Or, înlăturarea progresivă a competenței statelor membre în ordinea internațională, pe măsură ce Uniunea își exercită competența pe plan intern, are în principal drept consecință privarea acestor state de competența lor de a încheia acorduri internaționale privind domeniul acoperit de reglementarea Uniunii.
103. Totuși, în general, statele membre sunt obligate să respecte principiul cooperării loiale în exercitarea competențelor și cerința de unitate în reprezentarea internațională a Uniunii, care constituie expresia acesteia. Prin urmare, ele nu pot ignora exclusivitatea competenței Uniunii prin disimularea exercitării unei competențe normative printr‑o delegare acordată unor organisme publice sau private care, acționând sub controlul lor, ar fi însărcinate să încheie un acord cu un organism comparabil al unui stat terț.
104. Prin urmare, considerăm, asemenea Comisiei, că raționamentul dezvoltat ca răspuns la prima întrebare poate fi aplicat la reglementarea națională în cauză.
105. În consecință, trebuie să se răspundă la a treia întrebare că competența externă exclusivă care rezultă din exercitarea de către Uniune a competenței sale interne se opune de asemenea, având în vedere principiul cooperării loiale, unei dispoziții naționale care trimite la încheierea prealabilă a unui acord nu între statul membru și statul terț vizat, ci între organismele de administrare a rețelelor din aceste două state, din moment ce o astfel de dispoziție are drept obiect sau drept efect să eludeze imposibilitatea statelor membre de a încheia acorduri internaționale cu statele terțe.
V – Concluzie
106. În lumina considerațiilor de mai sus, apreciem că trebuie să se răspundă la întrebările preliminare adresate de Consiglio di Stato după cum urmează:
„1) Întrucât garanțiile de origine aparțin unui domeniu deja reglementat în mare măsură de normele comune, adoptate progresiv începând cu Directiva 2001/77/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 27 septembrie 2001 privind promovarea electricității produse din surse de energie regenerabile pe piața internă a electricității, în perspectiva unei armonizări și mai complete, exercitarea de către Uniunea Europeană a competenței sale interne a generat o competență externă exclusivă care se opune unei dispoziții naționale precum cea în discuție în litigiul principal, care prevede încheierea de către statul membru în cauză a unor acorduri internaționale cu statele terțe privind recunoașterea garanțiilor de origine.
2) Împrejurarea că statul terț în cauză este Confederația Elvețiană, cu care Comunitatea Economică Europeană a încheiat un Acord de liber schimb la 22 iulie 1972, acord încheiat, aprobat și confirmat în numele Comunității prin Regulamentul (CEE) nr. 2840/72 al Consiliului din 19 decembrie 1972, astfel cum a fost modificat prin Decizia nr. 1/2000 a Comitetului mixt CE‑Elveția din 25 octombrie 2000, nu are efect asupra răspunsului precedent.
3) Competența externă exclusivă care rezultă din exercitarea de către Uniunea Europeană a competenței sale interne se opune de asemenea, având în vedere principiul cooperării loiale, unei dispoziții naționale care trimite la încheierea prealabilă a unui acord nu între statul membru și statul terț vizat, ci între organismele de administrare a rețelelor din aceste două state, din moment ce o astfel de dispoziție are drept obiect sau drept efect să eludeze imposibilitatea statelor membre de a încheia acorduri internaționale cu statele terțe.”
(1) .
(2)
– 22/70, Rec., p. 263.
(3)
– Pentru simplificarea limbajului, vom califica această energie drept „energie verde”.
(4)
–	JO L 283, p. 33, Ediție specială, 12/vol. 2, p. 36.
(5)
– Acord încheiat, aprobat și confirmat în numele Comunității prin Regulamentul (CEE) nr. 2840/72 al Consiliului din 19 decembrie 1972 (JO L 300, p. 188, Ediție specială, 11/vol. 1, p. 39), astfel cum a fost modificat prin Decizia nr. 1/2000 a Comisiei mixte CE‑Elveția din 25 octombrie 2000 (JO L 51, p. 1, denumit în continuare „Acordul de liber schimb”).
(6)
–	Potrivit acestui articol, „[a]cordul [de liber schimb] nu aduce atingere interdicțiilor sau restricțiilor de import, de export sau de tranzit justificate de considerații de morală sau de ordine publică, de siguranță publică, de protecție a sănătății publice și a vieții persoanelor și a animalelor și a conservării plantelor, de protecție a patrimoniului național cu valoare artistică, istorică sau arheologică sau de protecție a proprietății industriale și comerciale și nici reglementărilor privind aurul și argintul. Cu toate acestea, aceste interdicții sau restricții nu trebuie să constituie, în cadrul comerțului între părțile contractante, un mijloc de discriminare arbitrară sau o restricție mascată”.
(7)
– Denumită în continuare „Green Network”.
(8)
– Denumită în continuare „energie electrică verde”.
(9)
– GURI nr. 75 din 31 martie 1999, denumit în continuare „Decretul legislativ nr. 79”.
(10)
– Denumit în continuare „GSE”.
(11)
– Supliment ordinar la GURI nr. 25 din 31 ianuarie 2004, denumit în continuare „Decretul legislativ nr. 387”.
(12)
– JO 1997, L 27, p. 20.
(13)
– A se vedea în special Hotărârea din 7 martie 2013, Efir (C‑19/12, punctele 26 și 27, precum și jurisprudența citată), și Hotărârea din 25 aprilie 2013, Jyske Bank Gibraltar (C‑212/11, punctul 38 și jurisprudența citată).
(14)
– Hotărârea din 8 decembrie 2011, Banco Bilbao Vizcaya Argentaria (C‑157/10, Rep., p. I‑13023, punctele 17-21).
(15)
– A se vedea în acest sens Hotărârea din 1 octombrie 2009, Comisia/Consiliul (C‑370/07, Rep., p. I‑8917, punctul 49), Hotărârea din 9 martie 2010, ERG și alții (C‑378/08, Rep., p. I‑1919, punctul 55), Hotărârea din 8 martie 2011, Lesoochranárske zoskupenie (C‑240/09, Rep., p. I‑1255, punctul 31), și Hotărârile din 29 martie 2012, Comisia/Polonia (C‑504/09 P, punctul 79), precum și Comisia/Estonia (C‑505/09 P, punctul 81).
(16)
– A se vedea Hotărârea Lesoochranárske zoskupenie, citată anterior (punctul 35).
(17)
– Hotărârea AETR, citată anterior (punctul 16).
(18)
– Ibidem
(punctul 17). Sublinierea noastră.
(19)
– Ibidem
(punctul 18).
(20)
– A se vedea Avizul 2/91 din 19 martie 1993 (Rec., p. I‑1061, punctul 11).
(21)
–	A se vedea Hotărârea din 14 iulie 2005, Comisia/Germania (C‑433/03, Rec., p. I‑6985, punctul 45 și jurisprudența citată).
(22)
– Regulamentul Consiliului din 25 martie 1969 privind armonizarea anumitor dispoziții din sfera socială în domeniul transportului rutier (JO L 77, p. 49).
(23)
– Punctul 30. Sublinierea noastră.
(24)
– Punctul 31. Sublinierea noastră.
(25)
– Punctul 25. Sublinierea noastră. Formula „unui domeniu deja reglementat în mare parte” de norme „comunitare” sau „comune” a fost de atunci utilizată în mai multe rânduri de Curte [a se vedea Avizul 1/03 din 7 februarie 2006 (Rec., p. I‑1145, punctul 126), precum și Hotărârea din 5 noiembrie 2002, Comisia/Austria (C‑475/98, Rec., p. I‑9797, punctul 97), Hotărârea din 2 iunie 2005, Comisia/Luxemburg (C‑266/03, Rec., p. I‑4805, punctul 43), și Hotărârea Comisia/Germania, citată anterior (punctul 45)].
(26)
– Rec., p. I‑5267.
(27)
– Punctul 77.
(28)
–	Idem .
(29)
–	Idem . Sublinierea noastră.
(30)
– Punctul 95.
(31)
– Punctul 96. Sublinierea noastră.
(32)
– Comisia/Regatul Unit (C‑466/98, Rec., p. I‑9427), Comisia/Danemarca (C‑467/98, Rec., p. I‑9519), Comisia/Suedia (C‑468/98, Rec., p. I‑9575), Comisia/Finlanda (C‑469/98, Rec., p. I‑9627), Comisia/Belgia (C‑471/98, Rec., p. I‑9681), Comisia/Luxemburg (C‑472/98, Rec., p. I‑9741), Comisia/Austria, citată anterior, și Comisia/Germania (C‑476/98, Rec., p. I‑9855).
(33)
– Convenție semnată la 30 octombrie 2007, care a fost aprobată în numele Comunității prin Decizia 2009/430/CE a Consiliului din 27 noiembrie 2008 (JO 2009, L 147, p. 1).
(34)
– Avizul 1/03, citat anterior (punctul 121).
(35)
– Ibidem
(punctul 122).
(36)
–	Idem .
(37)
– Ibidem
(punctul 126).
(38)
–	Idem .
(39)
– Ibidem
(punctul 128).
(40)
– Directiva Parlamentului European și a Consiliului din 23 aprilie 2009 privind promovarea utilizării energiei din surse regenerabile, de modificare și ulterior de abrogare a Directivelor 2001/77/CE și 2003/30/CE (JO L 140, p. 16).
(41)
–	Articolul 5 din Directiva 2001/77.
(42)
– Articolul 5 alineatul (3) a doua liniuță și articolul 4 din această directivă.
(43)
– Articolul 5 alineatul (3) prima liniuță din Directiva 2001/77. Garanția de origine trebuie să menționeze sursa de energie din care a fost produsă energia electrică, datele și locul producerii, precum și, în cazul instalațiilor hidroelectrice, capacitatea.
(44)
– Astfel cum rezultă din cuprinsul articolului 2 litera (a) coroborat cu articolul 5 alineatul (1) din această directivă, sursele de energie regenerabile pentru care trebuie emisă garanția de origine sunt energia eoliană, solară, geotermală, a valurilor, maremotrice și hidroelectrică, biomasă, gaz de fermentare a deșeurilor, gaz al instalațiilor de epurare a apelor uzate și biogaz.
(45)
– Articolul 5 alineatul (1) prima teză din directiva menționată.
(46)
– Articolul 5 alineatul (2) din Directiva 2001/77.
(47)
– Articolul 5 alineatul (5) din această directivă.
(48)
–	Articolul 5 alineatul (4) din Directiva 2001/77.
(49)
–	Sublinierea noastră.
(50)
–	Articolul 4 alineatul (2) din directiva menționată.
(51)
– Articolul 8 din această directivă.
(52)
– Comunicarea Comisiei către Parlamentul European, Consiliu, Comitetul Economic și Social European și Comitetul Regiunilor privind un cadru pentru politica privind clima și energia în perioada 2020-2030 [COM(2014) 15 final].
(53)
–	A se vedea punctul 41 din prezentele concluzii.
(54)
– A se vedea în acest sens punctul 71 din Concluziile avocatului general Tizzano prezentate în cauzele în care s‑au pronunțat Hotărârile „cer deschis”, citate anterior.
(55)
–	A se vedea nota de subsol 44 din prezentele concluzii.
(56)
– A se vedea punctul 64 din prezentele concluzii.
(57)
– A se vedea în acest sens Hotărârea AETR, citată anterior, potrivit căreia normele comune pot fi adoptate „indiferent sub ce formă”. A se vedea de asemenea Avizele 1/94 și 2/91, citate anterior.
(58)
– A se vedea în acest sens, Neframi, E., Les accords mixtes de la Communauté européenne: aspects communautaires et internationaux, teză, Bruylant, 2007, care observă că, „[p]rin punerea în aplicare a unei directive, statele membre nu exercită o competență reziduală autonomă, ci o competență nediscreționară. Acestea pierd competența de a decide cu privire la principiul acțiunii lor, dar controlează în același timp modalitățile acesteia” (p. 50). Se poate face o paralelă cu înlăturarea competenței pe care o determină adoptarea unor directive de armonizare în ordinea internă. După exercitarea de către Uniune a competenței sale interne, statele membre nu mai sunt competente să modifice unilateral conținutul normelor naționale armonizate [a se vedea în acest sens Hotărârea din 3 octombrie 1985, Comisia/Germania (28/84, Rec., p. 3097, punctul 28), și Hotărârea din 14 iunie 1988, Dansk Denkavit (29/87, Rec., p. 2965, punctul 16)].
(59)
– Punctul 148.
(60)
–	JO 2001, L 12, p. 1, Ediție specială, 19/vol. 3, p. 74.
(61)
– Era vorba despre articolul 4 alineatul (1) din Regulamentul nr. 44/2001, potrivit căruia, „[d]acă pârâtul nu este domiciliat pe teritoriul unui stat membru, competența este determinată, în fiecare stat membru, de legislația statului membru în cauză”.
(62)
– C‑45/07, Rep., p. I‑701.
(63)
–	Punctele 19 și 23.
(64)
– Punctul 21.
(65)
– A se vedea în acest sens, Neframi, E., „Renforcement des obligations des États membres dans le domaine des relations extérieures”, în Revue trimestrielle de droit européen, 2009, p. 601.
(66)
– A se vedea Concluziile noastre prezentate în cauzele în care s‑au pronunțat Hotărârile Essent Belgium și Ålands Vindkraft, citate anterior.
(67)
– C‑379/98, Rec., p. I‑2099.
(68)
– În măsura în care se poate anticipa pe baza știrii Agence Europe nr. 11016 din 12 februarie 2014, continuarea negocierilor dintre Uniune și Confederația Elvețiană ar putea fi compromisă ca urmare a referendumului din 9 februarie 2014 privind inițiativa intitulată „Împotriva imigrației în masă” („Contre l’immigration de masse”).
(69)
– Cu excepția participării sale la Agenția Europeană de Mediu și la Rețeaua europeană de informare și observare pentru mediu. A se vedea, cu privire la acest aspect, Acordul între Comunitatea Europeană și Confederația Elvețiană privind participarea Elveției la Agenția Europeană de Mediu și la Rețeaua europeană de informare și observare pentru mediu (JO 2006, L 90, p. 37, Ediție specială, 11/vol. 45, p. 241), acord încheiat și aprobat în numele Comunității prin Decizia 2006/235/CE a Consiliului din 27 februarie 2006 (JO L 90, p. 36, Ediție specială, 11/vol. 45, p. 240).
(70)
–	A se vedea punctele 24-27 din prezentele concluzii.