62021CJ0245_RES
Cauzele conexate C‑245/21 și C‑248/21
Bundesrepublik Deutschland
împotriva
MAșiPBșiLE
(cereri de decizie preliminară formulate de Bundesverwaltungsgericht)
Hotărârea Curții (Camera întâi) din 22 septembrie 2022
„Trimitere preliminară – Regulamentul (UE) nr. 604/2013 – Determinarea statului membru responsabil de examinarea unei cereri de protecție internațională – Articolele 27 și 29 – Transferul persoanei în cauză către statul membru responsabil de examinarea cererii sale – Suspendarea transferului din cauza pandemiei de COVID‑19 – Imposibilitatea efectuării transferului – Protecție jurisdicțională – Consecințe asupra termenului de transfer”
Controale la frontiere, azil și imigrare – Politica privind azilul – Criterii și mecanisme de determinare a statului membru responsabil de examinarea unei cereri de protecție internațională – Regulamentul nr. 604/2013 – Proceduri de preluare și de reprimire – Termen prevăzut pentru efectuarea transferului unui solicitant de protecție internațională – Adoptare de către autoritățile competente ale unui stat membru a unei decizii revocabile de suspendare a punerii în aplicare a unei decizii de transfer – Decizie motivată de imposibilitatea practică de efectuare a transferului din cauza pandemiei de COVID‑19 – Întreruperea termenului de transfer – Inadmisibilitate
[Regulamentul nr. 604/2013 al Parlamentului European și al Consiliului, art. 27 alin. (4) și art. 29 alin. (1)]
(a se vedea punctele 47-50, 57, 59-62 și 68-71 și dispozitivul)
Rezumat
Suspendarea din cauza pandemiei de COVID‑19 a punerii în aplicare a unei decizii de transfer al unui solicitant de azil către statul membru responsabil nu are ca efect întreruperea termenului de transfer de șase luni
Odată ce acest termen a expirat, statul membru solicitant este cel care devine responsabil de examinarea cererii de azil
În cursul anului 2019, LE, MA și PB au depus cereri de azil în Germania. LE depusese însă anterior o cerere de protecție internațională în Italia, iar MA și PB intraseră ilegal pe teritoriul acestui din urmă stat membru, unde fuseseră înregistrați ca solicitanți de protecție internațională. În consecință, autoritatea germană competentă a solicitat autorităților italiene să îl reprimească pe LE și să îi preia pe MA și pe PB în temeiul Regulamentului Dublin III (
1
). Ulterior, această autoritate a declarat inadmisibile cererile de azil formulate de persoanele în cauză și a dispus expulzarea lor în Italia.
În luna februarie 2020, autoritățile italiene au informat autoritățile germane că, din cauza pandemiei de COVID‑19, transferurile către și dinspre Italia, în temeiul Regulamentului Dublin III, nu ar mai avea loc. Prin decizii adoptate în lunile martie și aprilie 2020, autoritatea germană competentă a suspendat, până la noi dispoziții, punerea în aplicare a ordinelor de expulzare a persoanelor în cauză, în conformitate, printre altele, cu regulamentul menționat (
2
), pentru motivul că, având în vedere evoluția pandemiei de COVID‑19, punerea în aplicare a acestor transferuri nu era posibilă.
Prin hotărâri pronunțate în lunile iunie și august 2020, Verwaltungsgericht (Tribunalul Administrativ, Germania) a anulat deciziile prin care autoritatea declarase inadmisibile cererile de azil ale persoanelor în cauză și dispusese expulzarea lor. Această instanță a constatat că, presupunând că Republica Italiană ar fi fost responsabilă de examinarea cererilor de azil ale persoanelor în cauză, această responsabilitate fusese transferată Republicii Federale Germania ca urmare a expirării termenului de transfer prevăzut de Regulamentul Dublin III (
3
), întrucât curgerea acestui termen nu fusese întreruptă prin deciziile de suspendare menționate anterior.
Instanța de trimitere, sesizată cu recurs împotriva acestor hotărâri, are îndoieli cu privire la aspectul dacă deciziile de suspendare a punerii în aplicare a ordinelor de expulzare adoptate în privința persoanelor în cauză pot avea ca efect întreruperea curgerii termenului de transfer.
Curtea consideră că termenul de transfer prevăzut de Regulamentul Dublin III (
4
) nu este întrerupt atunci când autoritățile competente ale unui stat membru adoptă, întemeindu‑se pe acest regulament (
5
), o decizie revocabilă de suspendare a punerii în aplicare a unei decizii de transfer pentru motivul că această punere în aplicare este imposibilă din punct de vedere practic din cauza pandemiei de COVID‑19.
Aprecierea Curții
În această privință, Curtea precizează mai întâi că, atunci când efectul suspensiv al căii de atac împotriva unei decizii de transfer a fost acordat printr‑o decizie luată de autoritățile competente în condițiile prevăzute de Regulamentul Dublin III (
6
), termenul de transfer curge de la decizia definitivă privind această cale de atac, astfel încât punerea în aplicare a deciziei de transfer trebuie să intervină într‑un termen de cel mult șase luni de la data deciziei definitive privind calea de atac menționată. O asemenea soluție implică însă ca decizia de suspendare a punerii în aplicare a deciziei de transfer să fi fost adoptată de aceste autorități în limitele domeniului de aplicare al dispoziției care prevede un asemenea efect suspensiv (
7
).
În ceea ce privește acest domeniu de aplicare, Curtea subliniază, pe de o parte, că aplicarea acestei dispoziții este strâns legată de exercitarea de către persoana în cauză a unei căi de atac împotriva deciziei de transfer, întrucât suspendarea decisă de aceste autorități trebuie să intervină „până la pronunțarea unei hotărâri privind [calea de atac]”.
Pe de altă parte, în ceea ce privește contextul în care se înscrie această dispoziție, ea face parte din secțiunea intitulată „Garanții procedurale” (
8
). În plus, dispoziția menționată se regăsește într‑un articol intitulat „Căi de atac” și urmează unui alineat consacrat efectului suspensiv al căii de atac împotriva deciziei de transfer, alineat pe care îl completează autorizând statele membre să permită autorităților competente să suspende punerea în aplicare a deciziei de transfer în cazurile în care suspendarea acesteia ca urmare a introducerii unei căi de atac nu ar decurge nici din efectul legii, nici din cel al unei hotărâri judecătorești.
În sfârșit, în ceea ce privește obiectivele urmărite de Regulamentul Dublin III, termenul de transfer de șase luni stabilit de acest regulament urmărește să asigure că persoana în cauză este efectiv transferată cât mai repede posibil către statul membru responsabil de examinarea cererii sale de protecție internațională. Or, având în vedere efectul întreruptiv pe care îl produce suspendarea punerii în aplicare a unei decizii de transfer asupra termenului de transfer, interpretarea dispoziției în cauză în sensul că autorizează statele membre să permită autorităților competente să suspende punerea în aplicare a deciziilor de transfer pentru un motiv lipsit de legătură directă cu protecția jurisdicțională a persoanei în cauză ar risca să lipsească de orice efectivitate termenul de transfer, să modifice repartizarea responsabilităților între statele membre care rezultă din Regulamentul Dublin III și să prelungească o perioadă îndelungată examinarea cererilor de protecție internațională.
În consecință, Curtea consideră că o suspendare a punerii în aplicare a unei decizii de transfer nu poate fi dispusă de autoritățile competente, în cadrul definit în acest scop de Regulamentul Dublin III, decât atunci când împrejurările acestei puneri în aplicare presupun că persoana menționată trebuie, pentru a i se asigura protecția jurisdicțională efectivă, să fie autorizată să rămână pe teritoriul statului membru care a adoptat decizia respectivă până la adoptarea unei hotărâri definitive cu privire la această cale de atac. Prin urmare, nu se poate considera că o decizie revocabilă de suspendare a punerii în aplicare a unei decizii de transfer pentru motivul că această punere în aplicare este imposibilă din punct de vedere practic intră în acest cadru. Împrejurarea că imposibilitatea practică de a se proceda la punerea în aplicare a unei decizii de transfer poate să implice, în temeiul dreptului național al statului membru în cauză, nelegalitatea acestei decizii nu este de natură să repună în discuție această concluzie. Astfel, pe de o parte, caracterul revocabil al unei decizii de suspendare a punerii în aplicare a unei decizii de transfer exclude posibilitatea de a se considera că această suspendare a fost dispusă până la pronunțarea unei hotărâri privind calea de atac împotriva deciziei de transfer și în scopul garantării protecției jurisdicționale a persoanei în cauză, întrucât nu se poate exclude ca o revocare a suspendării menționate să intervină înainte de soluționarea acestei căi de atac. Pe de altă parte, din diverse dispoziții ale Regulamentului Dublin III reiese că legiuitorul Uniunii nu a apreciat că imposibilitatea practică de a se proceda la punerea în aplicare a deciziei de transfer ar trebui să fie de natură să justifice întreruperea sau suspendarea termenului de transfer.
(
1
)	Regulamentul (UE) nr. 604/2013 al Parlamentului European și al Consiliului din 26 iunie 2013 de stabilire a criteriilor și mecanismelor de determinare a statului membru responsabil de examinarea unei cereri de protecție internațională prezentate într‑unul dintre statele membre de către un resortisant al unei țări terțe sau de către un apatrid (JO 2013, L 180, p. 31, denumit în continuare „Regulamentul Dublin III”).
(
2
)	Aceste decizii au fost adoptate în temeiul articolului 27 alineatul (4) din Regulamentul Dublin III, potrivit căruia statele membre pot prevedea că autoritățile competente pot decide din oficiu să suspende punerea în aplicare a deciziei de transfer până la pronunțarea unei hotărâri privind apelul sau revizuirea.
(
3
)	A se vedea articolul 29 alineatul (1) din Regulamentul Dublin III, potrivit căruia transferul solicitantului din statul membru solicitant către statul membru responsabil se face în conformitate cu dreptul intern al statului membru solicitant, după consultări între cele două state membre în cauză, cât de repede posibil din punct de vedere practic și în cel mult șase luni de la acceptarea de către un alt stat membru a cererii de a prelua sau reprimi persoana în cauză sau de la hotărârea definitivă privind apelul sau revizuirea atunci când efectul suspensiv există în conformitate cu articolul 27 alineatul (3).
(
4
)	A se vedea articolul 29 alineatul (1) din Regulamentul Dublin III.
(
5
)	Decizia se întemeiază în acest caz pe articolul 27 alineatul (4) din Regulamentul Dublin III.
(
6
)	În conformitate cu articolul 27 alineatul (4) din Regulamentul Dublin III.
(
7
)	Este vorba despre articolul 27 alineatul (4) din Regulamentul Dublin III.
(
8
)	Capitolul VI secțiunea IV din Regulamentul Dublin III.