62022TJ0776_RES
Lieta T‑776/22
TP
pret
Eiropas Komisiju
Vispārējās tiesas (trešā palāta paplašinātā sastāvā) 2024. gada 18. decembra spriedums
Publiski līgumi – Finanšu regula – Izslēgšana uz diviem gadiem no publiskā iepirkuma procedūrām un tādu subsīdiju saņemšanas, kas finansētas no Savienības vispārējā budžeta un EAF – Būtiski trūkumi iepriekšējā līguma galveno pienākumu izpildē – Finanšu regulas 136. panta 1. punkta e) apakšpunkts – Automātiskas saiknes neesamība starp tiesas, kurai ir jurisdikcija, izdarītu konstatējumu, ka pieļauti trūkumi līgumsaistību izpildē, un atbildīgā kredītrīkotāja veiktu izslēgšanas pasākuma noteikšanu – Pienākums konkrēti un individuāli izvērtēt apsūdzētās personas rīcību – Iepriekšējs līgums, kas piešķirts ekonomikas dalībnieku grupai – Solidāra līgumiskā atbildība
Publiski Eiropas Savienības līgumi – Iepirkuma procedūra – Lēmums par uzņēmēja izslēgšanu no iepirkuma un subsīdiju piešķiršanas procedūrām – Būtiski trūkumi iepriekšējā līguma galveno pienākumu izpildē – Automātiskas saiknes neesamība starp tiesas, kurai ir jurisdikcija, izdarītu konstatējumu, ka pieļauti trūkumi līgumsaistību izpildē, un atbildīgā kredītrīkotāja veiktu izslēgšanas pasākuma noteikšanu – Pienākums konkrēti un individuāli izvērtēt apsūdzētās personas rīcību – Solidāra atbildība – Neesamība
(Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas 2018/1046 77., 101. un 105. apsvērums, 2. pants un 136. panta 1. punkta b)–h) apakšpunkts un 2. punkts; Padomes Regulas Nr. 1605/2002 25. apsvērums; Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2014/24 57. panta 4. punkta g) apakšpunkts)
(skat. 32., 34.–60., 62.–71., 82. un 83. punktu)
Rezumējums
Vispārējā tiesa, izskatīdama lietu palātā paplašinātā sastāvā, pirmo reizi lemj, vai Regulas 2018/1046 (
1
) 136. panta 1. punkta e) apakšpunktā atbildīgajam kredītrīkotājam, lai uzliktu sodu, ir noteikts pienākums pirms lēmuma pieņemšanas par izslēgšanu no dalības līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūrās konkrēti un individuāli izvērtēt apsūdzētās personas rīcību.
Eiropas Komisija izsludināja publisku būvdarbu iepirkuma procedūru kādas būves modernizācijai, un līguma slēgšanas tiesības tika piešķirtas konsorcijam, ko veidoja prasītāja TP un tās partneris. 2009. gada 5. oktobrī tika noslēgts iepirkuma līgums, un darbi tika sākti 2009. gada novembrī un pabeigti pēc diviem gadiem.
2012. gadā būvei tika konstatēti defekti, un partneris konsorcija vārdā veica remontdarbus. Tomēr Komisija tos neuzskatīja par apmierinošiem. Pēc tam, kad puses bija nosūtījušas paziņojumus par līguma izbeigšanu, tās iesniedza lūgumu strīdu izšķiršanas komitejā.
Pēc tam Komisija saskaņā ar Starptautiskās Tirdzniecības palātas (ICC), kas ir šim nolūkam izveidota šķīrējtiesa, šķīrējtiesas noteikumiem sāka šķīrējtiesas procesu. 2022. gadā šķīrējtiesa prasītājai un tās partnerim piesprieda samaksāt Eiropas Savienībai summu, kas atbilst būves remontam nepieciešamajām izmaksām.
2021. gada februārī Komisija vērsās arī starpiestāžu paneļkomitejā, kuras uzdevums ir novērtēt pieprasījumus, ko tai iesniegusi Komisija vai citas Savienības iestādes un struktūras, un izdot ieteikumus par vajadzību pieņemt lēmumus par izslēgšanu vai finansiāla soda uzlikšanu.
2022. gada 1. oktobrī pēc starpiestāžu paneļkomitejas ieteikuma Komisija pieņēma lēmumu, ar ko TP izslēdza, pirmkārt, no dalības līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūrās, kuras nosaka Regula 2018/1046 vai finansē no 11. Eiropas Attīstības fonda (EAF), un, otrkārt, no dalības atlasē Eiropas Savienības līdzekļu apguvei (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”).
Tāpēc TP cēla apstrīdētā lēmuma atcelšanas prasību.
Vispārējās tiesas vērtējums
Vispirms Vispārējā tiesa Regulas 2018/1046 136. panta 1. punkta e) apakšpunktu, kas attiecas uz izslēgšanu no dalības līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūrās būtisku trūkumu galveno pienākumu izpildē pieļaušanas dēļ, interpretē atbilstoši gramatiskai, sistēmiskai, vēsturiskai un teleoloģiskai interpretācijai un konstatē, ka nav automātiskas saiknes starp tiesas, kurai ir jurisdikcija, izdarītu konstatējumu, ka pieļauti trūkumi līgumsaistību izpildē, un atbildīgā kredītrīkotāja noteiktu izslēgšanas pasākumu.
Šajā ziņā, pirmām kārtām, Vispārējā tiesa norāda, ka šajā tiesību normā saskaņā ar gramatisko interpretāciju ir atsauce uz trūkumu pieļaušanu, pildot juridiskas saistības, un tāpēc tā ir piemērojama līgumsaistību izpildes trūkumu pieļaušanas gadījumā. Tomēr tajā nav paredzēts, ka visu trūkumu pieļaušana līgumsaistību izpildē automātiski izraisa izslēgšanas pasākuma noteikšanu, jo tajā ir atsauce uz faktu, ka saistībā “ar galveno pienākumu” izpildi pieļauti “būtiski trūkumi”, un tāpēc runa ir par papildu nosacījumiem, kas konkrēti paredzēti šajā finanšu regulā izslēgšanas pasākuma noteikšanai. Turklāt izmantotie termini ir pietiekami nenoteikti, lai atbildīgajam kredītrīkotājam atstātu rīcības brīvību faktu juridiskajā kvalifikācijā; tas apstiprina, ka pirms izslēgšanas pasākuma noteikšanas atbildīgajam kredītrīkotājam jāveic neatkarīga faktu juridiskā kvalifikācija.
Otrām kārtām, saskaņā ar sistēmisko interpretāciju Vispārējā tiesa uzskata – tā kā Regulas 2018/1046 136. panta 2. punktā nav paredzēts, ka tāda galīga sprieduma vai galīga lēmuma esamība, ko pieņēmusi iestāde, kura nav kredītrīkotāja, ietekmē tā vērtējumu minētās regulas 136. panta 1. punkta e) apakšpunktā paredzētajā gadījumā, jebkāda automātiska saikne starp tiesas, kurai ir jurisdikcija, izdarītu konstatējumu, ka apsūdzētā persona pieļāvusi trūkumus līgumsaistību izpildē, un faktu, ka atbildīgais kredītrīkotājs nosaka izslēgšanas pasākumu, ir izslēgta. Gluži pretēji, konkrēti runājot par šo tiesību normu, atbildīgajam kredītrīkotājam ir autonomi juridiski jākvalificē apsūdzētās personas rīcība.
Trešām kārtām, saskaņā ar vēsturisko un teleoloģisko interpretāciju Vispārējā tiesa uzskata, ka Regulas 2018/1046 136. panta 1. punkta e) apakšpunktā paredzētajā gadījumā automātiskas saiknes neesamība ir konstatēta šīs pašas regulas 76. apsvērumā, kurā norādīts, ka iespēja noteikt izslēgšanas pasākumus vai piemērot finansiālus sodus ir neatkarīga no iespējas piemērot līgumā noteiktos sodus, piemēram, līgumsodu. Turklāt finanšu regulā paredzētajam autonomajam sodu režīmam jau kopš tā ieviešanas ir īpaši vispārējo interešu mērķi, kas atšķiras no tādiem mērķiem kā līguma pareiza izpilde vai līgumslēdzēju pušu aizsardzība un atlīdzības piešķiršana tām, ko paredzēts nodrošināt ar līgumiskās atbildības sistēmu. Atšķirība starp mērķiem, kas izvirzīti ar finanšu regulu ieviestajā sodu režīmā, un mērķiem, kas sasniedzami ar līgumiskās atbildības sistēmu, apstiprina automātiskas saiknes neesamību.
Turpinājumā – tā kā Regulas 2018/1046 136. panta 1. punkta e) apakšpunkts nav jāsaprot tādējādi, ka tas automātiski paredz izslēgšanas pasākuma noteikšanu, Vispārējā tiesa pārbauda, vai šī tiesību norma jāinterpretē tādējādi, ka ar to atbildīgajam kredītrīkotājam, ja viņš vēlas piemērot šo tiesību normu, ir noteikts pienākums individuāli pārbaudīt apsūdzētās personas rīcību.
Šajā ziņā Vispārējā tiesa atzīmē, ka saskaņā ar šīs tiesību normas gramatisko interpretāciju no šīs tiesību normas formulējuma izriet, ka atbildīgais kredītrīkotājs izslēdz “personu” vai “subjektu”, kas pieļāvis trūkumus līgumsaistību izpildē. Tas principā nozīmē, ka persona, kas pieļāvusi trūkumus, ir tā pati persona, kurai uzliekams sods, un tādējādi – to, ka persona, kurai uzliekams sods, individuāli pieļāvusi trūkumus savu līgumsaistību izpildē.
Attiecībā uz Regulas 2018/1046 136. panta 1. punkta e) apakšpunkta sistēmisko interpretāciju Vispārējā tiesa precizē, ka šādu interpretāciju var balstīt uz tādu tiesību normu analīzi, kuras izriet no citiem tiesību aktiem, nevis no tā, kurā ietilpst interpretētā tiesību norma, it īpaši, ja attiecīgās tiesību normas ir analogas vai ja tekstiem, kuros tās ietvertas, ir vieni un tie paši mērķi. Šajā ziņā Direktīvā 2014/24 (
2
) ir ietverta tiesību norma, kas ir analoga 136. panta 1. punkta e) apakšpunktam, t.i., 57. panta 4. punkta g) apakšpunkts. Proti, šī tiesību norma paredz iespēju no dalības iepirkuma procedūrā izslēgt ikvienu ekonomikas dalībnieku, ja tas pieļāvis būtiskus vai pastāvīgus trūkumus. Turklāt, kā izriet no vairākiem minētās regulas apsvērumiem, Savienības likumdevējs ir vēlējies panākt saskaņotību starp finanšu regulu un Direktīvu 2014/24. Tātad Vispārējā tiesa uzskata, ka, piemērojot Tiesas judikatūru par Direktīvu 2014/24 (
3
) pēc analoģijas, atbildīgajam kredītrīkotājam, kad tas īsteno Regulas 2018/1046 136. panta 1. punkta e) apakšpunktu, konkrēti un individuāli jāizvērtē apsūdzētās personas rīcība.
Visbeidzot attiecībā uz apstrīdētajā lēmumā Komisijas veiktās pārbaudes raksturu Vispārējā tiesa konstatē – lai piemērotu Regulas 2018/1046 136. panta 1. punkta e) apakšpunktu, Komisija balstījusies uz prasītājas kā konsorcija dalībnieces solidāro atbildību, neņemdama vērā tās individuālo rīcību.
Tādējādi – tā kā, pirms atbildīgais kredītrīkotājs kādai personai vai subjektam nosaka izslēgšanas pasākumu, tam, ņemot vērā visus būtiskos apstākļus, konkrēti un individuāli jāizvērtē šīs personas vai subjekta rīcība un šajā gadījumā Komisija ir balstījusies vienīgi uz prasītājas kā konsorcija dalībnieces solidāro atbildību, neņemdama vērā tās individuālo rīcību, Vispārējā tiesa atceļ apstrīdēto lēmumu.
(
1
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (ES, Euratom) 2018/1046 (2018. gada 18. jūlijs) par finanšu noteikumiem, ko piemēro Savienības vispārējam budžetam, ar kuru groza Regulas (ES) Nr. 1296/2013, (ES) Nr. 1301/2013, (ES) Nr. 1303/2013, (ES) Nr. 1304/2013, (ES) Nr. 1309/2013, (ES) Nr. 1316/2013, (ES) Nr. 223/2014, (ES) Nr. 283/2014 un Lēmumu Nr. 541/2014/ES un atceļ Regulu (ES, Euratom) Nr. 966/2012 (OV 2018, L 193, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “finanšu regula”).
(
2
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2014/24/ES (2014. gada 26. februāris) par publisko iepirkumu un ar ko atceļ Direktīvu 2004/18/EK (OV 2014, L 94, 65. lpp.).
(
3
)	Skat. spriedumu, 2023. gada 26. janvāris, HSC Baltic u.c. (C‑682/21, EU:C:2023:48, 46.–49. punkts).