62024CJ0219
TIESAS SPRIEDUMS (desmitā palāta)
2025. gada 12. jūnijā (
*1
)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Sociālā politika – Darba ņēmēju drošības un veselības aizsardzība – Direktīva 89/391/EEK – Pasākumi darba ņēmēju drošības un veselības darba vietā uzlabošanai – 5., 6. un 9. pants – Darba devēju pienākumi – Direktīva 2000/54/EK – Darba ņēmēju aizsardzība pret risku, kas saistīts ar bioloģisku aģentu iedarbību darba vietā – 14. panta 3. punkts – Medicīniskā uzraudzība – Iedarbīgu vakcīnu nodrošināšana – VII pielikuma 1. un 2. punkts – Valsts tiesiskais regulējums, atbilstoši kuram darba devējs bioloģiskam riskam pakļautam darba ņēmējam drīkst likt vakcinēties – SARS‑CoV‑2 vīruss
Lietā C‑219/24
par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Riigikohus (Augstākā tiesa, Igaunija) iesniegusi ar 2024. gada 12. marta lēmumu un kas Tiesā reģistrēts 2024. gada 22. martā, tiesvedībā
A u.c.
pret
Tallinna linn,
TIESA (desmitā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs D. Gracijs [D. Gratsias], tiesneši J. Regans [E. Regan] (referents) un B. Smulderss [B. Smulders],
ģenerāladvokāte: L. Medina,
sekretārs: A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
ņemot vērā rakstveida procesu,
ņemot vērā apsvērumus, ko snieguši:
–
A u.c. vārdā – J. Reilik‑Bakhoff un K. Sööt, vandeadvokaadid,
–
Igaunijas valdības vārdā – M. Kriisa, pārstāve,
–
Eiropas Komisijas vārdā – E. Randvere, D. Recchia un F. van Schaik, pārstāves,
ņemot vērā lēmumu, kas pieņemts pēc ģenerāladvokātes uzklausīšanas, izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes Direktīvas 89/391/EEK (1989. gada 12. jūnijs) par pasākumiem, kas ieviešami, lai uzlabotu darba ņēmēju drošību un veselības aizsardzību darbā (OV 1989, L 183, 1. lpp.), 1. panta 3. punktu, 6. panta 1. punktu un 2. punkta a) un g) apakšpunktu, kā arī 9. panta 1. punkta a) un b) apakšpunktu, Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2000/54/EK (2000. gada 18. septembris) par darba ņēmēju aizsardzību pret risku, kas saistīts ar bioloģisku aģentu iedarbību darba vietā (septītā atsevišķā direktīva saskaņā ar Direktīvas 89/391/EEK 16. panta 1. punktu) (OV 2000, L 262, 21. lpp.), redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Komisijas Direktīvu (ES) 2020/739 (2020. gada 3. jūnijs) (OV 2020, L 175, 11. lpp.) (turpmāk tekstā – “Direktīva 2000/54”), 1. panta 1. punktu, 3. panta 1. un 2. punktu, 14. panta 3. punktu, kā arī VII pielikuma 1. un 2. punktu, un Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 3. panta 1. punktu, 31. panta 1. punktu, kā arī 52. panta 1. punktu.
2
Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp A u.c. – vairākiem operatīvajiem darbiniekiem, kuri atbildīgi par neatliekamās medicīniskās palīdzības sniegšanu Tallinna Kiirabi (Tallinas neatliekamās medicīniskās palīdzības dienests, Igaunija), – un Tallinna linn (Tallinas pilsēta) par viņu darba līgumu izbeigšanu tādēļ, ka nav pierādījumu par vakcināciju pret SARS‑CoV‑2 vīrusu vai kontrindikāciju šai vakcinācijai.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Direktīva 89/391
3
Direktīvas 89/391 pirmajā apsvērumā noteikts:
“tā kā Līguma 118.a pants paredz, ka Padome ar direktīvām nosaka prasību minimumu, kas jāizpilda, lai veicinātu uzlabojumus attiecībā uz darba ņēmēju drošības un veselības aizsardzību, jo īpaši darba vidē”.
4
Šīs direktīvas 1. pantā “Mērķis” paredzēts:
“1.   Šīs direktīvas mērķis ir ieviest pasākumus, kas veicinātu darba ņēmēju drošības un veselības aizsardzības uzlabošanu.
2.   Tālab tajā izklāstīti galvenie principi arodriska novēršanai, drošības un veselības aizsardzībai, riska un nelaimes gadījuma faktoru likvidēšanai, informēšanai, konsultācijām, pietiekamai līdzdalībai saskaņā ar valsts tiesību aktiem un/vai praksi un darba ņēmēju un viņu pārstāvju apmācībai, kā arī vispārīgas pamatnorādes minēto principu īstenošanai.
3.   Šī direktīva nav pretrunā pašreizējiem vai turpmākiem valstu un Kopienas noteikumiem, kas ir vēl labvēlīgāki darba ņēmēju drošībai un veselības aizsardzībai.”
5
Saskaņā ar minētās direktīvas 3. pantu “Definīcijas”:
“Šajā direktīvā terminiem ir šādas nozīmes:
[..]
d)
profilakse – rīcība vai pasākumi, ko uzņēmumā veic vai plāno visos darba posmos, lai novērstu vai mazinātu arodrisku.”
6
Direktīvas 89/391 5. panta “Vispārīgi noteikumi” 1. punktā noteikts:
“Darba devējam ir pienākums nodrošināt darba ņēmēju drošību un veselības aizsardzību visos ar darbu saistītos aspektos.”
7
Šīs direktīvas 6. pantā “Darba devēju galvenie pienākumi” noteikts:
“1.   Līdz ar citiem pienākumiem darba devējs veic vajadzīgos darba ņēmēju drošības un veselības aizsardzības pasākumus, tostarp novērš arodrisku, sagādā informāciju un rīko apmācības, kā arī nodrošina vajadzīgo organizāciju un līdzekļus.
Darba devējs ātri reaģē uz vajadzību koriģēt šos pasākumus, rēķinoties ar mainīgiem apstākļiem un mērķi uzlabot situāciju.
2.   Darba devējs īsteno pasākumus, kas minēti 1. punkta pirmajā daļā, pamatojoties uz šādiem galvenajiem profilakses principiem:
a)
izvairīties no riska;
b)
novērtēt nenovēršamu risku;
[..]
g)
izveidot saskanīgu vispārējas profilakses politiku, aptverot tehnoloģiju, darba organizāciju, darba apstākļus, sabiedriskās attiecības un darba vides faktoru ietekmi;
[..].”
8
Minētās direktīvas 9. panta “Dažādi darba devēju pienākumi” 1. punktā noteikts:
“Darba devējs:
a)
iepazīstas ar darba drošības un veselības riska novērtējumu, tostarp tā, ar ko saskaras darba ņēmēju grupas, kas pakļautas īpašam riskam;
b)
lemj, kādus aizsardzības pasākumus veikt un, ja vajadzīgs, kādus aizsarglīdzekļus lietot;
[..].”
9
Direktīvas 89/391 16. panta “Atsevišķas direktīvas – Grozījumi – Vispārīga direktīvas darbības joma” 3. punktā noteikts:
“Šīs direktīvas noteikumi pilnīgi attiecas uz visām jomām, ko reglamentē atsevišķās direktīvas, neskarot stingrākus un/vai īpašus noteikumus šajās atsevišķajās direktīvās.”
Direktīva 2000/54
10
Direktīvas 2000/54 8. apsvērums formulēts šādi:
“Būtu jāveic profilakses pasākumi bioloģisko aģentu iedarbībai pakļauto darba ņēmēju veselības aizsardzībai un drošībai.”
11
Šīs direktīvas 1. pantā “Mērķis” paredzēts:
“1.   Šīs direktīvas mērķis ir darba ņēmēju aizsardzība pret draudiem viņu veselībai un drošībai, ietverot šo draudu novēršanu, ja tie rodas vai var rasties no pakļaušanas bioloģisku aģentu iedarbībai darba vietā.
Šajā direktīvā noteikti konkrēti minimālo prasību noteikumi minētajā jomā.
2.   Direktīvu 89/391/EEK pilnībā attiecina uz visu 1. punktā minēto jomu, neierobežojot stingrākus un/vai īpašus šīs direktīvas noteikumus.
[..]”
12
Saskaņā ar Direktīvas 2000/54 2. pantu “Definīcijas”:
“Šajā direktīvā:
a)
“bioloģiskie aģenti” nozīmē mikroorganismus, ietverot ģenētiski pārveidotus mikroorganismus, šūnu kultūras un cilvēka endoparazītus, kas spēj izraisīt jebkādu infekciju, alerģiju vai saindēšanos;
[..].
“Bioloģiskos aģentus” atkarībā no to spējas izraisīt infekciju iedala četrās riska grupās:
[..].
3.
“3. grupas bioloģiskais aģents” nozīmē tādu aģentu, kas spēj izraisīt smagu cilvēka saslimšanu un nopietni apdraud darba ņēmējus. Tas varētu izplatīties sabiedrībā, bet parasti tā apkarošanai ir pieejami efektīvi profilakses vai ārstniecības pasākumi.
[..]”
13
Šīs direktīvas 3. pantā “Darbības joma – riska noteikšana un novērtējums” paredzēts:
“1.   Šī direktīva attiecas uz darbībām, kuru laikā darba ņēmēji sava darba dēļ ir vai var tikt pakļauti bioloģisku aģentu iedarbībai.
2.   Jebkuras tādas darbības gadījumā, kas darba ņēmējiem var ietvert risku tikt pakļautiem bioloģisku aģentu iedarbībai, ir jānosaka tās raksturs, pakāpe un ilgums, lai būtu iespējams novērtēt visus draudus darba ņēmēju veselībai vai drošībai un noteikt veicamos pasākumus.
[..]”
14
Minētās direktīvas 6. pantā “Riska samazināšana” paredzēts:
“1.   Ja 3. pantā minētā novērtējuma rezultāti atklāj draudus darba ņēmēju veselībai vai drošībai, darba ņēmēju pakļaušana aģentu iedarbībai ir jānovērš.
2.   Ja tas ir tehniski neiespējami, ņemot vērā konkrēto darbību un 3. pantā minēto riska novērtējumu, tad risku tikt pakļautiem aģentu iedarbībai jāsamazina tiktāl, cik vajadzīgs, lai pienācīgi aizsargātu attiecīgo darba ņēmēju veselību un drošību [..].
[..]”
15
Šīs pašas direktīvas 14. pantā “Medicīniskā uzraudzība” paredzēts:
“1.   Dalībvalstis saskaņā ar saviem tiesību aktiem un praksi izveido sistēmu, ko piemēro, veicot attiecīgu medicīnisku uzraudzību darba ņēmējiem, attiecībā uz kuriem 3. pantā minētā novērtējuma rezultāti atklāj draudus veselībai vai drošībai.
[..]
3.   Šīs direktīvas 3. pantā minētajā novērtējumā būtu jānosaka tie darba ņēmēji, kam var būt nepieciešami īpaši aizsargpasākumi.
Vajadzības gadījumā tiem darba ņēmējiem, kas vēl nav imūni pret bioloģisko aģentu, kura iedarbībai viņi ir vai varētu būt pakļauti, jādara pieejamas iedarbīgas vakcīnas.
Darba devējiem, darot vakcīnas pieejamas, būtu jāievēro ieteicamais prakses kodekss, kas izklāstīts VII pielikumā.
[..]”
16
Direktīvas 2000/54 III pielikumā “Kopienas klasifikācija (2. panta otrā daļa un 18. pants)” sadaļā “Vīrusi” riska grupā Nr. 3 ir ietverts bioloģiskais aģents “Smagā akūtā respiratorā sindroma koronavīruss 2 (SARS‑CoV‑2)”.
17
Šīs direktīvas VII pielikums “Ieteicamais vakcinācijas prakses kodekss (14. panta 3. punkts)” formulēts šādi:
“1.
Ja, veicot 3. panta 2. punktā minēto novērtējumu, atklājas, ka pastāv draudi darba ņēmēju veselībai un drošībai, jo viņi ir pakļauti tādu bioloģisku aģentu iedarbībai, pret kuriem ir pieejamas iedarbīgas vakcīnas, tad darba devējiem būtu jāpiedāvā saviem darbiniekiem vakcinēties.
2.
Vakcinācija būtu jāveic saskaņā ar valsts tiesību aktiem un/vai praksi.
Darba ņēmējus būtu jāinformē par ieguvumiem un zaudējumiem, kas rodas gan vakcinēšanās, gan nevakcinēšanās gadījumā.
[..]”
Igaunijas tiesības
18
1999. gada 16. jūnijatöötervishoiu ja tööohutuse seadus (Likums par veselības aizsardzību un drošību darbā; RT I 1999, 60, 616), redakcijā, kas piemērojama pamatlietā (turpmāk tekstā – “TTOS”), 13. panta “Darba devēja pienākumi un tiesības” 2. punktā paredzēts:
“Darba devējs var izvirzīt stingrākas veselības aizsardzības un drošības prasības nekā likumā noteiktās.”
19
Uz TTOS pamata pieņemto 2000. gada 5. maijaVabariigi Valitsuse määrus nr 144“Bioloogilistest ohuteguritest mõjutatud töökeskkonna töötervishoiu ja tööohutuse nõuded” (Republikas valdības Noteikumi Nr. 144 “Par prasībām attiecībā uz drošību un veselības aizsardzību darbā, ko ietekmē bioloģiski riska faktori”; RT I 2000, 38, 234; turpmāk tekstā – “Noteikumi par bioloģiskajiem riskiem”) 6. panta “Veselībai radīto risku samazināšana”, redakcijā, kas piemērojama pamatlietā, 2. punkta 7. apakšpunktā noteikts:
“[..] darba ņēmēju veselības apdraudējums jāsamazina līdz zemākajam iespējamajam līmenim, piemērojot šādus pasākumus:
[..]
7) nodrošināt, ka darba ņēmējiem, kas ir pakļauti bioloģiska riska faktoriem, attiecībā uz kuriem ir pieejamas efektīvas vakcīnas, ir iespēja vakcinēties.”
Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
20
2020. gada 30. janvārī Pasaules Veselības organizācija izsludināja starptautiskas nozīmes neparedzētu sabiedrības veselības apdraudējumu, ar ko oficiāli tika paziņots par SARS‑CoV‑2 vīrusa izplatības izraisītās Covid‑19 pandēmijas sākumu.
21
Tallinas pilsēta 2021. gada 4. martā pieņēma darba vides risku novērtējumu, kura rīcības plānā citastarp bija paredzēta darbinieku vakcinācija, lai samazinātu risku inficēties ar bīstamu infekcijas slimību, piemēram, SARS‑CoV‑2 vīrusu, un mazinātu riskus.
22
Tallinas pilsēta 2021. gada 16. aprīlī grozīja neatliekamās medicīniskās palīdzības dienesta darbinieku amata aprakstus, nosakot vakcināciju pret bīstamu infekcijas slimību par priekšnoteikumu darbam profesijā. Tā prasītājiem pamatlietā noteica termiņu, kurā attiecīgā gadījumā jāiesniedz pierādījumi par vakcināciju pret SARS‑CoV‑2 vīrusu vai par kontrindikāciju pret šo vakcināciju, brīdinot viņus, ka šāda pierādījuma nesniegšanas gadījumā viņu darba līgumi varētu tikt izbeigti.
23
Tā kā prasītāji pamatlietā nav iesnieguši šos pierādījumus, Tallinas pilsēta 2021. gada jūlijā izņēmuma kārtā izbeidza viņu darba līgumus, pamatojoties uz to, ka neatliekamās medicīniskās palīdzības mediķa profesijas specifika prasa un pamato tajā praktizējošo personu vakcināciju un ka, tā kā neviens cits pasākums nav pietiekams, lai aizsargātu pacientu, citu darba ņēmēju un paša darba ņēmēja veselību, neatliekamās medicīniskās palīdzības dienesta mediķa darbu var veikt tikai vakcinētas personas.
24
Ar 2022. gada 29. septembra spriedumu Harju Maakohus (Harju pirmās instances tiesa, Igaunija), kurā prasītāji pamatlietā bija vērsušies ar prasību, apstrīdot viņu darba līguma izbeigšanu un pieprasot no Tallinas pilsētas kompensāciju par prettiesisku uzteikumu, daļēji apmierināja šo prasību. Šī tiesa nosprieda, ka līguma izbeigšana nav spēkā, jo Tallinas pilsēta nevar vienpusēji noteikt vakcinācijas pienākumu, ja nav izpildvaras likuma vai noteikumu, kas tai ļautu to darīt. Līdz ar to tā Tallinas pilsētai piesprieda samaksāt kompensāciju, lai gan mazākā apmērā, nekā prasītāji pamatlietā to bija lūguši.
25
Prasītāji pamatlietā un Tallinas pilsēta par šo nolēmumu iesniedza apelācijas sūdzību Tallinna Ringkonnakohus (Tallinas apgabaltiesa, Igaunija), kura ar 2023. gada 26. maija spriedumu, daļēji atceļot Harju Maakohus (Harju pirmās instances tiesa) spriedumu attiecībā uz kompensācijas apmēru, nosprieda, ka Tallinas pilsēta nevar vienpusēji noteikt vakcinācijas pienākumu, šajā ziņā it īpaši uzsverot, ka ne TTOS 13. panta 2. punktā, ne Noteikumu par bioloģiskajiem riskiem 6. panta 2. punkta 7. apakšpunktā tai nav piešķirta iespēja noteikt šādu pienākumu.
26
Tallinas pilsēta par šo spriedumu iesniedza kasācijas sūdzību Riigikohus (Augstākā tiesa, Igaunija), kas ir iesniedzējtiesa.
27
Šī tiesa uzskata, ka, lai atrisinātu pamatlietu, jāatbild it īpaši uz jautājumu, vai Tallinas pilsēta vakcinēšanos pret SARS‑CoV‑2 vīrusu prasītājiem pamatlietā varēja izvirzīt kā nosacījumu viņu profesionālās darbības turpināšanai neatliekamās medicīniskās palīdzības dienestā vai arī šādai vakcinācijai bija nepieciešama darba līguma pušu piekrišana. Atbilde uz šo jautājumu esot atkarīga it īpaši no tā, vai vakcinācija ir jāuzskata par prasību attiecībā uz veselības aizsardzību un drošību darbā vai par darba devēja vienpusēju pasākumu kontekstā, ko raksturo tas, ka nav valsts tiesiskā regulējuma, kurā būtu noteiktas darbības jomas vai profesijas, kurās vakcinācija pret SARS‑CoV‑2 vīrusu ir obligāta.
28
Iesniedzējtiesa atgādina, ka saskaņā ar Igaunijas tiesībām darba devējam darbiniekam jāgarantē darba apstākļi, kas atbilst veselības aizsardzības un darba drošības prasībām, un ka šajā nolūkā TTOS 13. panta 2. punktā ir paredzēts, ka darba devējs var noteikt stingrākas prasības nekā tās, kas paredzētas valsts tiesiskajā regulējumā. Tādējādi šajā gadījumā Tallinas pilsēta pēc risku novērtēšanas esot uzdevusi prasītājiem pamatlietā vakcinēties pret SARS‑CoV‑2 vīrusu, pamatojoties uz TTOS 13. panta 2. punktu, ar kuru Igaunijas tiesībās esot transponēti Direktīvu 89/391 un 2000/54 noteikumi.
29
Šajā kontekstā iesniedzējtiesai ir šaubas par to, vai valsts tiesiskais regulējums, kas ļauj darba devējam izvirzīt saviem darba ņēmējiem vakcinācijas pienākumu bez viņu piekrišanas kā nosacījumu darba attiecību turpināšanai, ir saderīgs ar šīm direktīvām, ņemot vērā arī Hartas 3. pantā garantētās tiesības uz personas neaizskaramību.
30
Pirmkārt, darba ņēmēju vakcināciju, lai nodrošinātu veselības aizsardzību un drošību darbā, reglamentē Direktīva 2000/54. No šīs direktīvas 14. panta 3. punkta un VII pielikuma varētu secināt, ka vakcinācija ir fakultatīva, jo darba devēja vienīgais pienākums ir nodrošināt, ka vakcinācija ir iespējama, kā arī informēt darba ņēmējus par vakcinācijas un nevakcinēšanas priekšrocībām un trūkumiem. Tāpat no Hartas 3. panta 2. punkta a) apakšpunkta izrietot, ka medicīnas jomā ir nepieciešama attiecīgās personas brīva un apzināta piekrišana.
31
Otrkārt, no Direktīvas 89/391 1. panta 1. punkta un Direktīvas 2000/54 1. panta 1. punkta izrietot, ka šajās direktīvās ir noteiktas tikai minimālās prasības drošības un veselības aizsardzības darbā jomā. Tādējādi minētās direktīvas neliedz piemērot šajā jomā labvēlīgākas valsts tiesību normas. Tāpēc esot iespējams izmantot interpretāciju, saskaņā ar kuru darba devējs darba ņēmējiem var likt vakcinēties bez viņu piekrišanas kā darba ņēmēju veselības un drošības aizsardzībai labvēlīgāku pasākumu veselības un drošības darbā jomā, nekā minētajās direktīvās noteiktās minimālās prasības.
32
Gadījumā, ja tas, ka darba devējs ir noteicis vakcinācijas pienākumu, būtu pretrunā Direktīvām 89/391 un 2000/54, iesniedzējtiesa uzskata, ka TTOS un Noteikumi par bioloģiskajiem riskiem jāinterpretē saskaņā ar šīm direktīvām tādējādi, ka tie darba devējam nepiešķir iespēju vienpusēji noteikt vakcinācijas pienākumu saviem darba ņēmējiem, tādējādi liedzot jebkādu juridisko pamatu prasītāju pamatlietā darba līgumu izbeigšanai.
33
Šādos apstākļos Riigikohus (Augstākā tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai [Direktīvas 2000/54] 14. panta 3. punktu un VII pielikuma 1. un 2. punktu kopsakarā ar šīs direktīvas 8. apsvērumu, 1. panta 1. punktu, kā arī 3. panta 1. un 2. punktu var interpretēt tādējādi, ka ar tiem ir saderīgs tāds tiesiskais regulējums, kas darba devējam paredz tiesības noteikt vakcinācijas pienākumu darba ņēmējiem, kuri pakļauti bioloģisku aģentu iedarbībai un ir darba tiesiskajās attiecībās ar attiecīgo darba devēju?
Paskaidrojošie jautājumi:
[2)]
Vai vakcinācija ir darba veselības aizsardzības pasākums [Direktīvas 2000/54] 14. panta 3. punkta izpratnē, ko darba devējs var noteikt spēkā esošās darba tiesiskajās attiecībās, ja darba ņēmējs, kurš pakļauts bioloģisku aģentu iedarbībai, tam nepiekrīt?
[3)]
Vai [Direktīvas 89/391] 1. panta 3. punkta, 6. panta 1. punkta un 2. punkta a) un g) apakšpunkta, 9. panta 1. punkta a) un b) apakšpunkta normām, kā arī [Hartas] 3. panta 1. punktu, 31. panta 1. punktu un 52. panta 1. punktu ir saderīga situācija, kurā darba devējs spēkā esošās darba tiesiskajās attiecībās nosaka vakcinācijas pienākumu?”
Par prejudiciālajiem jautājumiem
34
Ar uzdotajiem jautājumiem, kuri jāizskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Direktīvas 89/391 6. panta 1. un 2. punkts, kā arī 9. panta 1. punkts un Direktīvas 2000/54 14. panta 3. punkts, lasot tos kopsakarā ar tās VII pielikuma 1. un 2. punktu, un Hartas 3. panta 1. punkts, kā arī 31. panta 1. punkts jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru darba devējs var noteikt darba ņēmējiem, ar kuriem tas ir noslēdzis darba līgumu, pienākumu vakcinēties, ja viņi ir pakļauti bioloģiskam riskam.
35
Pirmām kārtām, attiecībā uz Direktīvu 89/391 jāatgādina, ka saskaņā ar tās 1. panta 1. un 2. punktu šajā direktīvā, lai īstenotu pasākumus, kuru mērķis ir uzlabot darba ņēmēju drošību un veselības aizsardzību darbā, ir ietverti vispārīgi principi, kas it īpaši attiecas uz arodriska novēršanu, kā arī uz drošības un veselības aizsardzību.
36
Kā Tiesa jau ir konstatējusi – šajā ziņā no minētās direktīvas 5. panta 1. punkta un 6. panta izriet, ka darba devējiem ir pienākums novērtēt un novērst riskus darba ņēmēju drošībai un veselībai, kuri saistīti ar viņu darba vidi (spriedums, 2021. gada 9. marts, Radiotelevizija Slovenija (Izsaukuma gatavības laikposms nomaļā vietā), C‑344/19, EU:C:2021:182, 62. punkts un tajā minētā judikatūra).
37
It īpaši Direktīvas 89/391 6. panta 1. un 2. punktā paredzēts, ka darba devējam, pildot savus pienākumus, jāveic vajadzīgie pasākumi, lai aizsargātu darba ņēmēju drošību un veselību, tostarp novērstu arodrisku, kā definēts šīs direktīvas 3. panta d) punktā, pamatojoties uz vispārējiem prevencijas principiem. Saskaņā ar minētās direktīvas 6. panta 2. punkta a), b) un g) apakšpunktu šie vispārējie principi citastarp ietver risku novēršanu, to risku novērtēšanu, no kuriem nevar izvairīties, kā arī profilakses plānošanu, paredzot saskaņotu kopumu, kas aptver tehnoloģiju, darba organizāciju, darba apstākļus, sabiedriskās attiecības un darba vides faktoru ietekmi.
38
Tādējādi saskaņā ar Direktīvas 89/391 9. panta 1. punkta a) un b) apakšpunktu darba devējam jāveic darba ņēmēju veselības un drošības risku novērtējums, kā arī jānosaka veicamie aizsardzības pasākumi, lai šos riskus novērstu vai samazinātu.
39
Toties jākonstatē, ka Direktīvā 89/391 nav ietverts neviens noteikums par darba ņēmēju vakcināciju, līdz ar to no šīs direktīvas nevar izsecināt nekādas norādes par dalībvalstu iespēju paredzēt vakcinācijas pienākumu.
40
Otrām kārtām, attiecībā uz Direktīvu 2000/54 jānorāda, ka šīs direktīvas mērķis saskaņā ar tās 1. panta 1. punkta pirmo daļu ir aizsargāt darba ņēmējus no draudiem viņu drošībai un veselībai, ko rada vai var radīt tādu bioloģisku aģentu iedarbība darba vietā, kuri, pirmkārt, ir definēti šīs direktīvas 2. panta pirmās daļas a) punktā un, otrkārt, klasificēti atbilstoši šī 2. panta otrajai daļai. Saskaņā ar Direktīvas 2000/54 III pielikumu SARS‑CoV‑2 kā šāds bioloģiskais aģents ir ietverts 3. riska grupā šīs pašas direktīvas 2. panta otrās daļas 3. punkta izpratnē.
41
Kā noteikts Direktīvas 89/391 16. panta 3. punktā un Direktīvas 2000/54 1. panta 2. punktā, šīs direktīvas stingrākie un/vai īpašie noteikumi ir piemērojami visās jomās, uz kurām attiecas Direktīva 89/391.
42
Šajā kontekstā it īpaši jānorāda, ka Direktīvas 2000/54 3. panta 2. punktā, kā arī 6. panta 1. un 2. punktā, tāpat kā būtībā Direktīvas 89/391 6. panta 1. un 2. punktā, kā arī tās 9. panta 1. punkta a) un b) apakšpunktā paredzēts, ka darba devējam ir pienākums attiecībā uz visām darbībām, kas var radīt bioloģisko aģentu iedarbības risku, noteikt iedarbības uz darba ņēmējiem veidu, pakāpi un ilgumu, lai novērtētu riskus viņu veselībai vai drošībai un lai pieņemtu aizsardzības pasākumus, kas vajadzīgi, lai novērstu vai, ja tas tehniski nav iespējams, samazinātu šādus riskus.
43
Turklāt saskaņā ar Direktīvas 2000/54 14. panta 1. un 3. punktu, lai nodrošinātu to darba ņēmēju pienācīgu medicīnisko uzraudzību, attiecībā uz kuriem šī novērtējuma rezultāti atklāj, ka pastāv risks darba ņēmēju drošībai vai veselībai, minētajā novērtējumā jāidentificē darba ņēmēji, kuriem var būt nepieciešami īpaši aizsardzības pasākumi. Šajā ziņā 14. panta 3. punktā atbilstoši attiecīgi tā otrajai un trešajai daļai ir precizēts, ka, pirmkārt, “vajadzības gadījumā tiem darba ņēmējiem, kas vēl nav imūni pret bioloģisko aģentu, kura iedarbībai viņi ir vai varētu būt pakļauti, jādara pieejamas iedarbīgas vakcīnas” un, otrkārt, “darba devējiem, darot vakcīnas pieejamas, būtu jāievēro ieteicamais prakses kodekss, kas izklāstīts [šīs direktīvas] VII pielikumā”.
44
VII pielikuma 1. un 2. punktā precizēts, ka tad, ja pastāv risks darba ņēmēju drošībai un veselībai, ko rada to bioloģisko aģentu iedarbība, pret kuriem ir pieejamas iedarbīgas vakcīnas, viņu darba devējam būtu viņiem “jāpiedāvā” vakcinēties un ka vakcinācija būtu jāveic “saskaņā ar valsts tiesību aktiem un/vai praksi”, turklāt darba ņēmēji ir jāinformē par ieguvumiem un zaudējumiem, kas rodas “gan vakcinēšanās, gan nevakcinēšanās gadījumā”.
45
No tā izriet, ka, lai gan Direktīvas 2000/54 14. panta 3. punktā, lasot to kopā ar tās VII pielikuma 1. un 2. punktu, darba devējiem ir noteikts pienākums, ja pastāv iedarbīga vakcīna, nodrošināt attiecīgajiem darba ņēmējiem piekļuvi šādai vakcīnai un attiecīgi tiem ir piešķirtas tiesības piekļūt šai vakcīnai, šajā direktīvā nav paredzēts, vai un kādos apstākļos darba devēji var noteikt šādu vakcināciju kā obligātu, lai aizsargātu attiecīgos darba ņēmējus vai citu kategoriju personas, un attiecīgi, vai un kādos apstākļos šādiem darba ņēmējiem var tikt izvirzīts pienākums pakļauties šai vakcinācijai vai, gluži pretēji, tie var atteikties to darīt.
46
No tā izriet, ka ar Direktīvām 89/391 un 2000/54 Eiropas Savienības likumdevējs nav vēlējies definēt nosacījumus, ar kādiem dalībvalstīm būtu pamats paredzēt tādu vakcinācijas pienākumu kā pamatlietā aplūkotais.
47
Šajā ziņā jāatgādina, ka saskaņā ar LESD 153. panta 2. punkta b) apakšpunktu gan Direktīvā 89/391, kā izriet no tās pirmā apsvēruma, gan Direktīvā 2000/54, kā paredzēts tās 1. panta 1. punkta otrajā daļā, ir noteiktas vienīgi “minimālās prasības” attiecībā uz darba ņēmēju drošības un veselības aizsardzību.
48
Tāds vakcinācijas pienākums kā pamatlietā aplūkotais, ciktāl tas papildina darba devēja pienākumu sniegt piekļuvi vakcinācijai, pats par sevi nevar nedz ietekmēt, nedz ierobežot Direktīvas 2000/54 14. panta 3. punktā, lasot to kopsakarā ar tās VII pielikuma 1. un 2. punktu, garantēto minimālo aizsardzību; tas nevar arī apdraudēt citas šīs direktīvas normas vai tās saskaņotību un mērķus (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2019. gada 19. novembris, TSN un EKT, C‑609/17 un C‑610/17, EU:C:2019:981, 51. punkts).
49
Trešām kārtām, attiecībā uz Hartas 3. panta 1. punktu un 31. panta 1. punktu, kuri ir par tiesībām uz personas fizisko un garīgo neaizskaramību un ikviena darba ņēmēja tiesībām uz veselībai nekaitīgiem, drošiem un cilvēka cieņai atbilstīgiem darba apstākļiem, jāatgādina, ka Hartas piemērošanas joma ir definēta tās 51. panta 1. punktā, saskaņā ar kuru tās noteikumi attiecas uz dalībvalstīm tikai tad, ja tās īsteno Savienības tiesības.
50
Šajā ziņā jāatgādina, ka jēdziens “Savienības tiesību īstenošana” minētās normas izpratnē paredz, ka ir jābūt savstarpējai saiknei starp Savienības tiesību aktu un attiecīgo valsts pasākumu, kas ir ciešāka nekā divu jomu līdzīgums vai vienas jomas netieša ietekme uz otru jomu (spriedumi, 2014. gada 10. jūlijs, Julián Hernández u.c., C‑198/13, EU:C:2014:2055, 34. punkts, kā arī 2025. gada 3. aprīlis, Swiftair, C‑701/23, EU:C:2025:237, 29. punkts).
51
Atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai no tā izriet, ka Savienības tiesību sistēmā garantētās pamattiesības ir jāpiemēro visās situācijās, kuras regulē ar Savienības tiesībām, taču ne ārpus šādām situācijām (spriedumi, 2013. gada 26. februāris, Åkerberg Fransson, C‑617/10, EU:C:2013:105, 19. punkts, un 2024. gada 13. jūnijs, Monmorieux, C‑380/23, EU:C:2024:500, 29. punkts).
52
Tiesa citastarp ir secinājusi, ka Savienības pamattiesības nav piemērojamas attiecībā uz valsts tiesisko regulējumu, ja attiecīgās jomas Savienības tiesību noteikumos dalībvalstīm nav paredzēti nekādi konkrēti pienākumi saistībā ar attiecīgo situāciju (spriedumi, 2014. gada 10. jūlijs, Julián Hernández u.c., C‑198/13, EU:C:2014:2055, 35. punkts, kā arī 2024. gada 28. novembris, PT (Vienošanās starp prokuroru un noziedzīga nodarījuma izdarītāju), C‑432/22, EU:C:2024:987, 36. punkts).
53
Šādā gadījumā valsts tiesiskais regulējums, ko pieņem dalībvalsts attiecībā uz šādu situāciju, neietilpst Hartas piemērošanas jomā, un līdz ar to šī situācija nevar tikt izvērtēta no Hartas normu aspekta (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2022. gada 20. oktobris, Curtea de Apel Alba Iulia u.c., C‑301/21, EU:C:2022:811, 75. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
54
No šī sprieduma 35.–48. punkta izriet, ka uz tādu vakcinācijas pienākumu kā pamatlietā, kas, pēc iesniedzējtiesas domām, izriet no TTOS 13. panta 2. punkta, Direktīvas 89/391 un 2004/54 neattiecas. Tādējādi šis vakcinācijas pienākums nav Savienības tiesību “īstenošana” Hartas 51. panta 1. punkta izpratnē (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2023. gada 13. jūlijs, Azienda Ospedale‑Università di Padova, C‑765/21, EU:C:2023:566, 44. punkts).
55
No tā izriet, ka tāda valsts tiesību norma kā TTOS 13. panta 2. punkts neietilpst Hartas piemērošanas jomā un līdz ar to nevar tikt izvērtēta, ņemot vērā Hartas normas, it īpaši tās 3. panta 1. punktu vai 31. panta 1. punktu.
56
Tātad uz uzdotajiem jautājumiem jāatbild, ka Direktīvas 89/391 6. panta 1. un 2. punkts, kā arī 9. panta 1. punkts un Direktīvas 2000/54 14. panta 3. punkts, lasot tos kopsakarā ar tās VII pielikuma 1. un 2. punktu, jāinterpretē tādējādi, ka tiem nav pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru darba devējs darba ņēmējiem, ar kuriem tas ir noslēdzis darba līgumu, var noteikt pienākumu vakcinēties, ja viņi ir pakļauti bioloģiskam riskam.
Par tiesāšanās izdevumiem
57
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība izriet no tiesvedības, kas notiek iesniedzējtiesā, tāpēc tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (desmitā palāta) nospriež:
Padomes Direktīvas 89/391/EEK (1989. gada 12. jūnijs) par pasākumiem, kas ieviešami, lai uzlabotu darba ņēmēju drošību un veselības aizsardzību darbā, 6. panta 1. un 2. punkts, kā arī 9. panta 1. punkts un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2000/54/EK (2000. gada 18. septembris) par darba ņēmēju aizsardzību pret risku, kas saistīts ar bioloģisku aģentu iedarbību darba vietā (septītā atsevišķā direktīva saskaņā ar Direktīvas 89/391/EEK 16. panta 1. punktu), redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Komisijas Direktīvu (ES) 2020/739 (2020. gada 3. jūnijs), 14. panta 3. punkts, lasot kopā ar tās VII pielikuma 1. un 2. punktu,
jāinterpretē tādējādi, ka
tiem nav pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru darba devējs darba ņēmējiem, ar kuriem tas ir noslēdzis darba līgumu, var noteikt pienākumu vakcinēties, ja viņi ir pakļauti bioloģiskam riskam.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – igauņu.