62005CO0177_CS
Účastníci řízení
Odůvodnění rozsudku
Výrok
Účastníci řízení
Ve věci C‑177/05,
jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím Juzgado de lo Social Único v Algeciras (Španělsko) ze dne 30. března 2005, došlým Soudnímu dvoru dne 20. dubna 2005, v řízení
María Cristina Guerrero Pecino
proti
Fondo de Garantía Salarial (Fogasa),
SOUDNÍ DVŮR (čtvrtý senát),
ve složení K. Schiemann, předseda senátu, N. Colneric (zpravodaj), a E. Juhász, soudci,
generální advokát: A. Tizzano,
vedoucí soudní kanceláře: R. Grass,
vzhledem k tomu, že Soudní dvůr hodlá rozhodnout usnesením s odůvodněním v souladu s čl. 104 odst. 3 prvním pododstavcem svého jednacího řádu,
po vyslechnutí generálního advokáta,
vydává toto
Usnesení
Odůvodnění rozsudku
1. Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu směrnice Rady 80/987/EHS ze dne 20. října 1980 o sbližování právních předpisů členských států týkajících se ochrany zaměstnanců v případě platební neschopnosti zaměstnavatele (Úř. věst. L 283, s. 23; Zvl. vyd. 05/01, s. 217), ve znění směrnice Evropského parlamentu a Rady 2002/74/ES ze dne 23. září 2002 (Úř. věst. L 270, s. 10; Zvl. vyd. 05/04, s. 261; dále jen „směrnice“).
2. Tato žádost byla podána v rámci sporu mezi G. Pecino a Fondo de Garantía Salarial (Záruční mzdový fond, dále jen „Fogasa“), jehož předmětem je odmítnutí posledně uvedeného vyplatit dotčené osobě na základě jeho subsidiární odpovědnosti náhradu škody z důvodu neplatné výpovědi, kterou dostala, přičemž zaplacení této náhrady škody bylo dohodnuto mezi G. Pecino a jejím zaměstnavatelem ve formě smíru.
Právní rámec
Právní úprava Společenství
3. Článek 1 odst. 1 směrnice stanoví, že „[t]ato směrnice se vztahuje na pohledávky zaměstnanců vyplývající z pracovních smluv nebo pracovních poměrů vůči zaměstnavatelům, kteří se nacházejí v platební neschopnosti ve smyslu čl. 2 odst. 1“.
4. Článek 2 odst. 2 této směrnice upřesňuje, že se tato nedotýká vnitrostátního práva, pokud jde o definice výrazů „zaměstnanec“, „zaměstnavatel“, „odměna“, „nabytá práva“ a „nabývaná práva“.
5. Článek 3 první pododstavec uvedené směrnice stanoví:
„Členské státy přijmou opatření nezbytná k tomu, aby záruční instituce zajišťovaly, s výhradou článku 4, úhradu nesplacených pohledávek zaměstnanců, které vyplývají z pracovních smluv nebo z pracovních poměrů, včetně, pokud tak stanoví vnitrostátní právo, odstupného při skončení pracovního poměru.“
6. Podle článku 4 směrnice mají členské státy možnost omezit povinnost záručních institucí uvedenou v článku 3 téže směrnice uhradit pohledávky tím, že stanoví délku období určující úhradu pohledávek nesplacených záruční institucí nebo určí horní hranice úhrad prováděných touto institucí.
7. Směrnice se v souladu s jejím čl. 10 písm. a) „nedotýká možnosti členských států [...] přijmout nezbytná opatření, aby se zabránilo zneužívání.“
Španělská právní úprava
8. Článek 33 odst. 1 a odst. 2 královského legislativního nařízení 1/1995 ze dne 24. března 1995 o schválení přepracovaného znění zákona o statutu zaměstnanců (Estatuto de los Trabajadores, BOE č. 75, ze dne 29. března 1995, s. 9654), ve znění vyplývajícím ze zákona 60/1997 ze dne 19. prosince 1997 (BOE č. 304, ze dne 20. prosince 1997, s. 37453, dále jen „statut zaměstnanců“), stanoví:
„1. Záruční mzdový fond, autonomní instituce spadající pod Ministerstvo práce a sociálního zabezpečení, která je právnickou osobou a má způsobilost k právním úkonům s ohledem na dosažení svých cílů, vyplácí zaměstnancům částky mezd, které jsou jim dluženy z důvodu platební neschopnosti, pozastavení plateb, konkurzu nebo nuceného vyrovnání podnikatelů.
Pro účely předcházejícího pododstavce se za mzdu považuje částka jako taková uznaná v rámci smíru nebo soudním rozhodnutím ve všech případech uvedených v čl. 26 odst. 1, jakož i dodatečná náhrada škody z titulu „salarios de tramitación“ [mzdy v průběhu řízení], o které případně rozhodl příslušný soud, přičemž fond nesmí v žádném případě vyplatit, společně nebo odděleně, částku vyšší, než je částka představující součin dvojnásobku mezioborové denní minimální mzdy a počtu dnů, za které nebyla mzda vyplacena, nejvíce však 120 dnů.
2. Záruční mzdový fond vyplatí v případech uvedených v předcházejícím odstavci náhrady, které byly z důvodu výpovědi nebo skončení pracovní smlouvy v souladu s články 50, 51 a čl. 52 písm. c) tohoto zákona přiznány rozsudkem nebo správním rozhodnutím ve prospěch zaměstnanců, v maximální hranici ve výši jednoho ročního platu, přičemž denní mzda, která slouží jako základ pro výpočet, nesmí překročit dvojnásobek mezioborové minimální mzdy.
Částka náhrady je pouze pro účely vyplacení Záručním mzdovým fondem v případě výpovědi nebo skončení pracovní smlouvy v souladu s článkem 50 tohoto zákona vypočtena na základě 25 dní za odpracovaný rok a nesmí překročit horní hranici uvedenou v předcházejícím pododstavci.“
9. Článek 56 odst. 1 statutu zaměstnanců zní následovně:
„1. Pokud je výpověď prohlášena za neplatnou, zaměstnavatel si ve lhůtě pěti dnů od oznámení rozsudku může zvolit mezi opětovným zaměstnáním zaměstnance, doprovázeným vyplacením ‚salarios de tramitación‘, jak jsou stanovené v písm. b) tohoto odstavce, a vyplacením následujících částek, které musejí být stanovené rozsudkem:
a) náhrada škody rovnající se 45 dnům mzdy za odpracovaný rok, přičemž období kratší než rok jsou zúčtována poměrně na měsíčním základě, až do výše 42 měsíčních plateb;
b) částka rovnající se součtu ušlých mezd ode dne výpovědi až do oznámení rozsudku vyslovujícího neplatnost výpovědi, nebo až do doby, než si zaměstnanec znovu najde zaměstnání, pokud najde toto zaměstnání před vyhlášením rozsudku a pokud zaměstnavatel předloží důkaz o vyplacených částkách za účelem jejich odečtení od ‚salarios de tramitación‘.
Zaměstnavatel musí zachovat účast zaměstnance na sociálním zabezpečení během období, které odpovídá mzdám podle výše uvedeného písm. b).“
10. Článek 84 královského legislativního nařízení 2/1995 ze dne 7. dubna 1995 o schválení přepracovaného znění zákona o pracovněprávním řízení (Ley de Procedimiento laboral, BOE č. 86, ze dne 11. dubna 1995, s. 10695, dále jen „LPL“), stanoví, že po neúspěchu smírčího řízení, konaného předtím podle článku 63 téhož nařízení před správním orgánem, se musí nové smírčí řízení povinně konat před příslušným soudním orgánem.
Spor v původním řízení a předběžná otázka
11. Guerrero Pecino, žalobkyně v původním řízení, byla jednou ze zaměstnanců společnosti Camisas Leica SL (dále jen „Camisas Leica“) v průběhu období od 9. července 1990 do 27. prosince 2001, tj. data, kdy jí tato společnost dala výpověď.
12. V rámci řízení u předkládajícího soudu podepsaly G. Pecino a Camisas Leica dne 13. května 2002 smír, podle něhož tato posledně uvedená uznala neplatnost výpovědi žalobkyně v původním řízení a výslovně si zvolila, že ji odškodní podle použitelných právních předpisů, to znamená, že jí uhradí náhradu škody rovnající se 45 dnům mzdy za odpracovaný rok, jakož i „salarios de tramitación“.
13. Na základě rozsudku o dočasné platební neschopnosti Camisas Leica vydaného dne 5. března 2003 týmž soudem na návrh G. Pecino posledně uvedená požadovala po Fogasa, aby jí vyplatil plnění odpovídající této náhradě škody a „salarios de tramitación“, které jí neuhradil její původní zaměstnavatel.
14. Fogasa souhlasil s tím, že žalobkyni v původním řízení vyplatí částku 3 338,88 eur na základě „salarios de tramitación“, ale domníval se, že G. Pecino nemá právo na částku 8 622,42 eur, kterou požadovala na základě náhrady škody za výpověď, z důvodu, že tato nebyla uznána rozsudkem nebo jiným soudním rozhodnutím.
15. Guerrero Pecino zpochybnila odmítnutí Fogasa uhradit jí uvedenou náhradu škody za výpověď před Juzgado de lo Social Único v Algeciras.
16. Předkládající soud podotýká, že směrnice 2002/74, jíž byla změněna směrnice 80/987, byla v okamžiku, kdy konstatoval platební neschopnost Camisas Leica, již v platnosti.
17. Tento soud uvádí, že je nezpochybnitelné, že španělské vnitrostátní právo v čl. 33 odst. 2 statutu zaměstnanců stanoví, že Fogasa vyplatí náhradu škody dlužnou na základě ukončení pracovního poměru, ale pouze tu, „jež byla v důsledku výpovědi přiznána rozsudkem nebo správním rozhodnutím ve prospěch zaměstnanců“. Tribunal Supremo vyložil toto ustanovení uvedeného článku v tom smyslu, že se tento nevztahuje na náhradu škody za výpověď dlužnou na základě soudního smíru, k němuž došlo v rámci statutu zaměstnanců.
18. Předkládající soud si přeje zjistit, zda nehledě na znění uvedeného ustanovení existují způsobilé argumenty, jež podle výkladu v souladu s právem Společenství umožňují začlenit také náhradu škody za výpověď dluženou zaměstnanci na základě ukončení pracovního poměru smírem do působnosti tohoto ustanovení.
19. Za těchto okolností se Juzgado de lo Social Único v Algeciras rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
„[...] je, s ohledem na obecnou zásadu rovnosti a zákaz diskriminace, objektivně odůvodněno rozdílné zacházení stanovené v čl. 33 odst. 2 statutu zaměstnanců a výklad tohoto článku Tribunal Supremo, a je v důsledku toho náhrada škody za výpověď vyplacená zaměstnanci na základě soudního smíru vyloučena z rozsahu působnosti [směrnice];
nebo [...] naopak není, s ohledem na obecnou zásadu rovnosti a zákaz diskriminace, objektivně odůvodněno rozdílné zacházení stanovené v čl. 33 odst. 2 statutu zaměstnanců a výklad tohoto článku Tribunal Supremo, a spadá v důsledku toho náhrada škody za výpověď vyplacená zaměstnanci na základě soudního smíru do rozsahu působnosti [směrnice]?“
K předběžné otázce
20. Vzhledem k tomu, že odpověď na položenou otázku může být jasně vyvozena z judikatury Soudního dvora a zejména z rozsudku ze dne 16. prosince 2004, Olaso Valero (C‑520/03, Sb. rozh. s. I‑12065), Soudní dvůr může v souladu s čl. 104 odst. 3 prvním pododstavcem svého jednacího řádu rozhodnout usnesením s odůvodněním.
21. Předkládající soud se v podstatě táže, zda právo Společenství brání tomu, aby s náhradou škody za výpověď, jež je vyplácena na základě soudního smíru, bylo zacházeno odlišně nežli s náhradou škody za výpověď vyplacenou zaměstnanci podle rozsudku nebo správního rozhodnutí.
22. Předkládající soud svou otázkou žádá o výklad směrnice 2002/74. V tomto ohledu je třeba podotknout, že v souladu se svým článkem 3 tato směrnice vstoupila v platnost dnem svého zveřejnění v Úředním věstníku Evropských společenství, tj. dne 8. října 2002, a že v souladu s jejím čl. 2 odst. 1 prvním pododstavcem „členské státy uvedou v účinnost právní a správní předpisy nezbytné pro dosažení souladu s touto směrnicí [...]“ před datem 8. října 2005. Podle čl. 2 odst. 1 druhého pododstavce uvedené směrnice členské státy „použijí předpisy uvedené v prvním pododstavci na každý stav platební neschopnosti zaměstnavatele, který vznikne po dni vstupu těchto předpisů v platnost“.
23. Následující úvahy se týkají pouze situace, že směrnice 2002/74 již byla k příslušnému datu provedena do vnitrostátního práva, což přísluší ověřit předkládajícímu soudu. Pokud k tomu dosud nedošlo, věc v původním řízení bude muset být posouzena v souladu s poznatky výše uvedeného rozsudku Olaso Valero.
24. Rozsah působnosti směrnice je definován v článku 1 této směrnice. Z výkladu čl. 1 odst. 1 a čl. 3 odst. 1 směrnice ve vzájemném spojení vyplývá, že posledně uvedená se týká pohledávek zaměstnanců vyplývajících z pracovních smluv nebo pracovních poměrů, včetně, pokud tak stanoví vnitrostátní právo, odstupného při skončení pracovního poměru.
25. Je tedy na vnitrostátním právu, aby upřesnilo náhradu škody, jež spadá do rozsahu působnosti směrnice. Přitom podle španělského práva, jak je vykládáno Tribunal Supremo, je Fogasa povinen v případě platební neschopnosti zaměstnavatele pouze k náhradě škody za výpověď přiznané rozsudkem nebo správním rozhodnutím.
26. Nicméně Soudní dvůr rozhodl, že možnost přiznaná vnitrostátnímu právu upřesnit plnění, ke kterému je povinna záruční instituce, je podřízena respektování základních práv, mezi která patří zejména obecná zásada rovnosti a nediskriminace. Tato zásada vyžaduje, aby se srovnatelnými situacemi nebylo zacházeno odlišně, není‑li taková odlišnost objektivně odůvodněna (výše uvedený rozsudek Olaso Valero, bod 34).
27. Soudní dvůr také uvedl, že zaměstnanci, kteří dostali neplatnou výpověď, se nacházejí ve srovnatelné situaci v tom ohledu, že mají právo na náhradu škody v případě, že nebyli znovu zaměstnáni (výše uvedený rozsudek Olaso Valero, bod 35).
28. Při přezkumu, zda může být rozdílné zacházení, jež vyhrazuje španělská právní úprava těmto zaměstnancům, objektivně odůvodněno, Soudní dvůr rozhodl, že spisy ve věcech, ve kterých byly vydány rozsudky ze dne 12. prosince 2002, Rodríguez Caballero (C‑442/00, Recueil, s. I‑11915), a výše uvedený Olaso Valero, neobsahují skutkové okolnosti, jež by mohly odůvodňovat rozdílné zacházení mezi pohledávkami odpovídajícími náhradě škody za neplatnou výpověď přiznanou rozsudkem nebo správním rozhodnutím a těmi ohledně náhrady škody za neplatnou výpověď přiznanou v průběhu smírčího řízení (výše uvedený rozsudek Olaso Valero, body 36 a 37).
29. Pokud jde o projednávanou věc, předkládající soud v podstatě připomněl judikaturu Tribunal Supremo, ale nepodal žádný nový argument, který by Soudní dvůr dosud neprozkoumal.
30. V důsledku toho je namístě odpovědět na položenou otázku tak, že pokud podle dotyčné vnitrostátní právní úpravy musí být náhrada škody za neplatnou výpověď přiznaná rozsudkem nebo správním rozhodnutím považována podle vnitrostátního práva za odstupné při skončení pracovního poměru, na něž se vztahuje čl. 3 odst. 1 směrnice, musí být náhrada škody stejné povahy, stanovená v průběhu takového smírčího soudního řízení, jako je řízení dotčené v původní věci, také považována za odstupné ve smyslu tohoto ustanovení. Vnitrostátní soud nesmí uplatnit vnitrostátní právní úpravu, jež porušuje zásadu rovnosti tím, že vylučuje posledně uvedenou náhradu škody z pojmu „odstupné“ ve smyslu uvedené právní úpravy.
K nákladům řízení
31. Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení vzhledem ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud.
Výrok
Z těchto důvodů Soudní dvůr (čtvrtý senát) rozhodl takto:
Pokud podle dotyčné vnitrostátní právní úpravy musí být náhrada škody za neplatnou výpověď přiznaná rozsudkem nebo správním rozhodnutím považována podle vnitrostátního práva za odstupné při skončení pracovního poměru, na něž se vztahuje čl. 3 odst. 1 směrnice Rady 80/987/EHS ze dne 20. října 1980 o sbližování právních předpisů členských států týkajících se ochrany zaměstnanců v případě platební neschopnosti zaměstnavatele, ve znění směrnice Evropského parlamentu a Rady 2002/74/ES ze dne 23. září 2002, musí být náhrada škody stejné povahy stanovená v průběhu takového smírčího soudního řízení jako je řízení dotčené v původní věci, také považována za odstupné ve smyslu tohoto ustanovení. Vnitrostátní soud nesmí uplatnit vnitrostátní právní úpravu, jež porušuje zásadu rovnosti tím, že vylučuje posledně uvedenou náhradu škody z pojmu „odstupné“ ve smyslu uvedené právní úpravy.