61988C0306
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
WALTER VAN GERVEN
fremsat den 8. juli 1992 (
*1
)
Hr. præsident,
De herrer dommere,
1.
De foreliggende sager drejer sig atter om, hvorvidt det i England og Wales gældende forbud mod at holde forretninger åbne for kundebetjening om søndagen (herefter benævnt »søndagsforbuddet« eller »det britiske forbud mod søndagshandel«) er foreneligt med traktatens bestemmelser om frie varebevægelser. Det drejer sig om tre hovedsager, der verserer for engelske domstole mod personer, der er tiltalt for at have overtrådt søndagsforbuddet.
Domstolen har i B & Q-dommen (
1
) for første gang taget stilling til denne problematik. Snævert forbundet med denne dom er ligeledes Domstolens domme i sagerne Conforama (
2
) og Marchandise (
3
), der omhandler henholdsvis franske og belgiske arbejdsbestemmelser, der indeholder forbud mod beskæftigelse af arbejdstagere henholdsvis om søndagen og om søndagen efter kl. 12.
Sagens retlige og faktiske baggrund
2.
Som bekendt indeholder section 47 i Shops Aet 1950 (herefter benævnt »Shops Aet«) følgende forbud:
»Enhver forretning skal, medmindre andet bestemmes i dette afsnit af loven, holdes lukket for kundebetjening om søndagen. Dog kan en forretning holdes åben for kundebetjening om søndagen med henblik på sådan handel, som nævnes i det femte tillæg til nærværende lov.«
Femte tillæg til Shops Aet indeholder en fortegnelse over varer, som en forretning lovligt kan holde åben for at sælge om søndagen. Forretninger må således om søndagen bl.a. sælge: alkoholholdige drikkevarer, tobak, aviser, visse fødevarer og andre dagligvarer.
Overtrædelse af dette forbud er strafbart ifølge section 59 i Shops Act, der bestemmer:
»Ved overtrædelse af foranstående bestemmelser i dette afsnit af loven ifalder forretningens indehaver en bøde på op til niveau 4 efter den normale skala.«
Bøden for en overtrædelse udgør således maksimalt 1000 UKL. Søndagsforbuddet gælder ikke i Skotland.
3.
Det er ligeledes bekendt, at søndagsforbuddet, der er fastsat i Shops Act, er en kontroversiel sag i Storbritannien. Som House of Lords har bemærket i sin forelæggelseskendelse i sag C-169/91, drejer det sig om et meget følelsesladet spørgsmål. Den britiske offentlige mening er meget delt hvad dette angår, idet en tredjedel af befolkningen synes at gå ind for, at loven opretholdes, og to tredjedele går ind for en ophævelse eller en ændring, uden at der dog er enighed om, hvilken form en sådan ændring skal antage. Siden 1936 har det britiske forbud mod søndagshandel modstået mange ophævelseseller ændringsforslag via private lovforslag i parlamentet og i ét tilfælde endog et regeringsforslag. Hertil skal endvidere tilføjes, at loven gennem længere tid ikke er blevet overholdt, og at lovovertrædelser ikke systematisk påtales.
Dommen i B & Q-sagen synes at have givet anledning til forskellige fortolkninger ved de nationale domstole. Såvel i Storbritannien (vedrørende søndagsforbuddet) som i Frankrig (vedrørende den ordning, der var til behandling i Conforama-sagen) har det ført til frifindelse i nogle tilfælde og til domfældelse i andre. Også efter Marchandise- og Conforama-dommene hersker der i hvert fald i Storbritannien fortsat stor usikkerhed om, hvorvidt Shops Act er forenelig med fællesskabsretten. Det har for nylig ført til, at High Court of Justice har udsat straffesager, der var indledt af lokale myndigheder på grund af overtrædelse af Shops Act, da High Court of Justice finder, at det for at kunne behandle disse sager først er nødvendigt at få oplyst stillingen i forhold til fællesskabsretten. Af disse grunde har Det Forenede Kongerige anmodet Domstolen om at prioritere behandlingen af sag C-169/91.
4.
Den ældste af de tre sager, sag C-306/88, vedrører en sag, som Rochdale Borough Council (herefter benævnt »Rochdale kommunalbestyrelse«) har anlagt mod Stewart John Anders. Anders er tiltalt for at have holdt sin detailforretning i Dale Mill åben for kundebetjening om søndagen med henblik på handel med andre varer end dem, der nævnes i det femte tillæg til Shops Aet. Rochdale kommunalbestyrelse har anmodet High Court of Justice, Queen's Bench Division (herefter benævnt »High Court«), om at nedlægge et forbud mod, at Stewart Anders selv, hans ansatte eller befuldmægtigede holder forretningen åben for kundebetjening om søndagen, medmindre der er tale om handel som nævnt i det femte tillæg til Shops Aet. Anders har erkendt, at han har overtrådt forbuddet mod søndagshandel, men han gør gældende, at forbuddet er i strid med fællesskabsretten, da det udgør en ved traktatens artikel 30 forbudt foranstaltning med tilsvarende virkning og ikke er omfattet af et af de i artikel 36 anførte legitimerende hensyn eller af noget andet legitimerende hensyn.
High Court har i den forbindelse forelagt Domstolen fire præjudicielle spørgsmål. Efter at være blevet bekendt med dommene i sagerne B & Q, Conforama og Marchandise, besluttede retten kun at fastholde sit fjerde spørgsmål (
4
). Spørgsmålet er affattet således:
»Såfremt det i spørgsmål 1 nævnte forbud (dvs. forbuddet mod søndagshandel) er i strid med artikel 30, og det ikke kan opretholdes med hjemmel i artikel 36, bortfalder grundlaget for at håndhæve forbuddet over for en erhvervsdrivende i medlemsstaten da i det hele, eller mister forbuddet alene sin virkning i det omfang, det berører handel med varer, der er fremstillet i eller indført fra andre medlemsstater?«
5.
I sag C-304/90 foreligger der 20 anmeldelser, der er indgivet af Reading Borough Council (herefter benævnt »Reading kommunalbestyrelse«) vedrørende de fem tiltalte i hovedsagen (Payless DIY Ltd, Wickes Building Supplies Ltd, Great Mills (South) Ltd, Homebase Ltd på den ene side, og B Sc Q på den anden side — herefter benævnt henholdsvis »Payless DIY« og »B & Q«) (
5
), alle idet deres forretninger blev holdt åbne for kundebetjening om søndagen, uden at der var tale om en sådan handel, som nævnes i femte tillæg til Shops Act. Mens parterne er enige om, at forbuddet mod søndagshandel omfatter en foranstaltning med tilsvarende virkning, er de uenige om, hvorvidt dette er berettiget. Reading and Sonning Magistrates' Court (herefter benævnt »Magistrates' Court«) har forelagt Domstolen følgende spørgsmål, som i vid udstrækning drejer sig om rækkevidden af B & Q-dommen:
»1)
Såfremt der efter lovgivningen i en medlemsstat gælder et forbud mod, at detailforretninger holdes åbne om søndagen med henblik på kundebetjening, idet målet hermed er, at butiksansatte i videst muligt omfang ikke skal arbejde om søndagen, således at den efter manges opfattelse traditionelle engelske søndag holdes i hævd, er dette mål da et i fællesskabsretten anerkendt mål, jf. præmis 12, 13 og 14 i dom af 23. november 1989 i sag C-145/88, B & Q?
2)
Med henblik på anvendelsen af det kriterium, der er angivet af Domstolen i B & Q-dommens præmis 15 (proportionalitetskriteriet) på den nævnte lovgivning, spørges:
a)
Skal den nationale domstol anvende kriterierne i artikel 3 i direktiv 70/50?
b)
Skal den nationale foranstaltning i bekræftende fald opfylde begge de kriterier, der angives i første og andet led i artikel 3, stk. 2?
c)
Skal den nationale domstol tage stilling til faktum (som fastlagt ved bevisførelsen) og selv prøve, om de nævnte kriterier finder anvendelse, eller er den nationale domstols kompetence begrænset til spørgsmålet, om den nationale lovgiver ved udstedelsen af den omtvistede lovbestemmelse har taget behørigt hensyn til de nævnte kriterier?
d)
Skal den nationale domstol såvel ved bedømmelsen af den nationale lovgivnings restriktive virkninger for de frie varebevægelser, som når den sammenligner den (eventuelle) handelsbegrænsende virkning af de forskelligartede foranstaltninger, hvorved lovbestemmelsens mål søges opnået, alene tage hensyn til, i hvilket omfang importerede varer herved påvirkes mere end indenlandsk fremstillede varer, eller kan den tage hensyn til den samlede restriktive virkning for importen fra Fællesskabet?
e)
Hvilket kriterium er det relevante ved bedømmelsen af den handelsbegrænsende virkning: den samlede virkning for varehandelen og/eller udvekslingen af tjenesteydelser inden for Fællesskabet, virkningen inden for de brancher, hvor den pågældende forretning driver virksomhed, eller virkningen for denne forretning?
f)
Hvorledes skal en national domstol gennemføre sammenligningen mellem de restriktive virkninger for de frie varebevægelser, der følger af den nationale lovgivning, og denne lovgivnings mål?
3)
Finder EØF-traktatens artikel 36 anvendelse — og i bekræftende fald hvilken — på en national foranstaltning som den omhandlede?
4)
Har det betydning for besvarelsen af nogen af de ovennævnte spørgsmål, at der findes undtagelser fra lovforbuddet mod søndagshandel?«
6.
I den seneste sag, sag C-169/91, har House of Lords forelagt en række spørgsmål til klarlæggelse af virkningen af dommene i Conforama- og Marchandise-sagerne set i forhold til B & Q-dommen. Sagsøgte i hovedsagen er atter (lige som i B & Q-dommen og nu i sag C-304/90) B & Q, en af de største ejere af gør-det-selvforretninger og havemarkeder i Det Forenede Kongerige. Størstedelen af de i B & Q's forretninger solgte have- og gør-det-selv-artikler er ikke nævnt i det femte tillæg til Shops Aet. Efter Domstolens dom i B & Q-sagen indledte Stoke-on-Trent Council og Norwich Council (herefter benævnt »Stoke-on-Trent« og »Norwich kommunalbestyrelser«) sag mod B & Q med henblik på et endeligt pålæg om at overholde forbuddet mod søndagshandel. Den 18. juli 1990 fastslog High Court, at en sådan kendelse kunne afsiges, men High Court afsagde ikke kendelse om pålæg, da B & Q stillede den fornødne sikkerhed. B 8c Q appellerede ikke desto mindre afgørelsen til House of Lords under henvisning til, at der forelå et retsspørgsmål af generel samfundsmæssig betydning, nemlig den nationale domstols funktion ved prøvelse af forbuddet mod søndagshandel på baggrund af proportionalitetsprincippet.
For House of Lords viste parterne i hovedsagen sig især at være uenige om to nærmere anførte punkter: fortolkningen og konsekvenserne af B & Q-dommen, navnlig den nationale domstols kompetence med hensyn til bedømmelsen af »virkninger, der er karakteristiske for bestemmelser for handelen«; samt anvendelsen af Conforama- og Marchandise-dommene på den britiske lovgivning.
House of Lords har derfor forelagt følgende tre spørgsmål:
»1)
Følger det af Domstolens domme i sag C-312/89, Conforama, og sag C-332/89, Marchandise, at forbuddet i EØF-traktatens artikel 30 ikke finder anvendelse på nationale bestemmelser som dem, der omhandles i sag C-145/88, og hvorefter detailforretninger ikke må holdes åbne om søndagen med henblik på salg til kunder af visse varer?
2)
Såfremt spørgsmål 1 besvares benægtende: Er det uden videre klart — uafhængig af bevisførelse — at de begrænsninger for samhandelen inden for Fællesskabet, der måtte følge af nationale bestemmelser som dem, der nævnes i spørgsmål 1 ovenfor, ikke går ud over ’hvad der er karakteristisk for bestemmelser af denne art’, således som dette udtryk anvendes i Domstolens dom i sag C-145/88?
3)
Såfremt spørgsmål 2 besvares benægtende: Efter hvilke kriterier og på grundlag af hvilke beviser, om nødvendigt, vedrørende de faktiske omstændigheder m.m. skal den nationale domstol afgøre, hvorvidt de begrænsninger for samhandelen inden for Fællesskabet, der måtte følge af nationale bestemmelser som dem, der nævnes i spørgsmål 1 ovenfor, går ud over ’hvad der er karakteristisk for bestemmelser af denne art’ i den betydning, hvori dette udtryk anvendes i Domstolens dom i sag C-145/88?«
7.
I min redegørelse vil jeg inddele de spørgsmål, der er forelagt Domstolen, på følgende måde. Allerførst skal jeg drøfte spørgsmål 1 fra House of Lords, der angår den betydning, som dommene i Conforama-og Marchandise-sagen har for det britiske forbud mod søndagshandel. Til det formål vil jeg først undersøge forskellene mellem dommene i B & Q- og i Conforama- og Marchandise-sagerne, og derefter vil jeg sammenholde disse tre domme med Domstolens seneste praksis vedrørende den principielle anvendelse af artikel 30 (punkt 8-17). Inden gennemgangen af spørgsmålene vedrørende legitimerende hensyn og forholdsmæssighed skal jeg først undersøge, hvem det tilkommer — Domstolen eller den nationale domstol — at foretage denne prøvelse (punkt 18, 19 og 20). Derefter behandler jeg spørgsmål 1 fra Magistrates' Court om, hvorvidt forbuddet mod søndagshandel er et i fællesskabsretten anerkendt mål (punkt 21-25). Endvidere behandles spørgsmålet om forholdsmæssighed, hvor jeg kommer ind på spørgsmål 2 og 3 fra House of Lords og på de mange underspørgsmål i det andet præjudicielle spørgsmål fra Magistrates' Court (punkt 26-32). Endelig behandler jeg, om nødvendigt, de resterende spørgsmål fra Magistrates' Court samt det eneste spørgsmål, der i sag C-306/88 er forelagt Domstolen (punkt 33 og 34).
En sammenligning af dommen i B & Q -sagen og dommene i Conforama- og Marchandise-sagerne
8.
Såvel Payless DIY (sag C-304/90) som B & Q (sag C-169/91) gør gældende, at der skal sondres mellem henholdsvis de franske og de belgiske arbejdsbestemmelser, der foreligger i henholdsvis Conforama- og i Marchandise-sagen, og det britiske forbud mod søndagshandel, som omhandlet i B & Q-sagen (og i nærværende sag).
Førstnævnte bestemmelser har en udtalt generel karakter med henblik på beskyttelse af arbejdstagerne, således at den generelle bestemmelse er, at arbejdstagere ikke må sættes til at arbejde om søndagen. I England og Wales derimod står det befolkningen frit, om den vil arbejde om søndagen, med undtagelse af ansatte i detailforretninger. Den franske og den belgiske lovgivning hindrer beskæftigelse af ansatte i detailforretninger om søndagen, men den har ingen virkning for små forretninger, der drives af ejeren. Disse forretninger må i Frankrig og Belgien holde åbne hele søndagen. Der findes ganske vist undtagelser i forbindelse med de franske og de belgiske bestemmelser, men de fører ikke til så usammenhængende resultater som undtagelserne fra det britiske forbud mod søndagshandel. Endelig finder den franske og den belgiske lovgivning — om end i Frankrig med en begrænset kompetence for de lokale myndigheder til at meddele undtagelser, der gælder i bestemte distrikter — anvendelse på hele det nationale område. Section 47 i Shops Aet gælder derimod som nævnt ikke i Skotland.
9.
Som jeg allerede har anført i mit forslag til afgørelse i sagerne Conforama og Marchandise, anser jeg ikke de ovennævnte forskelle mellem de omhandlede nationale bestemmelser for at være afgørende for så vidt angår anvendelsen af EØF-traktatens artikel 30. Det, det kommer an på, er den indflydelse, som de to ordninger har på samhandelen inden for Fællesskabet, og den er meget ensartet (
6
). I begge tilfælde har en bestemt ordning nemlig, uanset om den er af arbejdsretlig eller af handelsretlig art, den konsekvens, at et stort antal forretninger, der driver handel inden for det område, hvor den pågældende ordning gælder, er lukket om søndagen. Trods forskellene med hensyn til rækkevidde og betingelser mellem de pågældende bestemmelser, følger det af det generelle formål med dem, at de har en vis (»pro rata«) indflydelse såvel på afsætningen af indenlandske som af importerede produkter.
I betragtning af betydningen af dette punkt skal jeg tilføje følgende. En sammenlignende undersøgelse af situationen i de andre medlemsstater fører til den konklusion, at søndagslukning af forretninger er almindelig i Fællesskabet (
7
). Denne undersøgelse påviser en lang række forskelle i virkning i rum og tid (i nogle medlemsstater skal forretningerne allerede lukke lørdag eftermiddag, i andre kun søndag eftermiddag), i anvendelse (herunder undtagelser fra reglen) og i retsgrundlag (lovbestemmelser af henholdsvis handelsretlig og arbejdsretlig karakter, administrativ bekendtgørelse, kollektive overenskomster, beslutning truffet af faglig organisation eller endog sædvane). I hver medlemsstat hindres afsætningen af indenlandske og importerede produkter derfor i større eller mindre udstrækning som følge af, at forretningerne holder lukket om søndagen. Det forekommer mig en umulig opgave at sondre mellem de nationale — eller endda regionale — bestemmelser eller sædvaner herom i medlemslandene for at fastslå, om denne eller hin situation er eller ikke er omfattet af forbuddet i EØF-traktatens artikel 30. En vis generalisering ved bedømmelsen af disse bestemmelser og sædvaner i forbindelse med varernes frie bevægelighed forekommer mig derfor fuldt ud forsvarlig.
10.
B & Q forsøger ligeledes at godtgøre, at der må sondres mellem dommene på grund aí forskelle mellem de faktiske omstændigheder, som ligger til grund for dem. B & Q gør gældende, at såfremt Domstolen i Conforama- og Marchandise-sagerne havde haft rådighed over det faktiske bevismateriale, som forelå i B & Q-sagen, selv når forskellene mellem de pågældende nationale bestemmelser tages i betragtning, ville den højst sandsynligt være nået til en anden konklusion.
På dette punkt kan jeg fatte mig i korthed. I mit forslag til afgørelse i sagerne Conforama og Marchandise har jeg fastslået, at mønstret i de faktiske omstændigheder i sag C-312/89 (Conforama), således som det udtrykkelig anføres af den forelæggende ret, var analogt med mønstret i B & Q-sagen. I begge tilfælde drejede det sig om virksomheder, der virker inden for en branche, hvor der sælges varer, der for en stor dels vedkommende er importeret fra andre medlemsstater, og hvor en betydelig del af branchens omsætning ligger om søndagen, samt hvor søndagslukningen førte til et fald i omsætningen og, som følge heraf, i importen fra andre medlemsstater (
8
). Jeg ser derfor heller ikke nogen grund til at foretage en sondring mellem B & Q-sagen og henholdsvis Conforama- og Marchandise-sagerne på grundlag af forskelle i de faktiske omstændigheder.
Den principielle anvendelighed af EØF-traktatens artikel 30 og Domstolens seneste praksis
11.
Med House of Lords' første spørgsmål ønskes et svar på, hvilke følger Domstolens domme i Conforama- og Marchandise-sagerne har for det britiske forbud mod søndagshandel. I disse domme fastslog Domstolen, at:
»Traktatens artikel 30 skal fortolkes således, at det deri fastsatte forbud ikke finder anvendelse på nationale bestemmelser om forbud mod beskæftigelse af arbejdstagere om søndagen (efter kl. 12)« (
9
).
Denne domskonklusion har i Storbritannien for så vidt skabt forvirring, idet den adskiller sig fra den formulering, som Domstolen anvendte i B & Q-dommen. Domstolen udtalte i denne dom, at:
»Traktatens artikel 30 skal fortolkes således, at det heri fastsatte forbud ikke finder anvendelse på nationale bestemmelser, hvorefter detailforretninger ikke må holdes åbne om søndagen, såfremt de begrænsninger af samhandelen inden for Fællesskabet, der måtte følge heraf, ikke går ud over, hvad der er karakteristisk for bestemmelser af denne art« (
10
).
Domstolen udtalte endvidere:
»Spørgsmålet, om virkningerne af en konkret national regulering faktisk holder sig inden for disse rammer, henhører under de faktiske omstændigheder, som det tilkommer den nationale domstol at tage stilling til« (
11
).
12.
Ifølge B & Q følger det af denne praksis, således som det med rette understreges i B & Q-dommen, at forbuddet i EØF-traktatens artikel 30 principielt finder anvendelse. Forbuddet mod søndagshandel som fastsat i Shops Aet er nemlig en foranstaltning med tilsvarende virkning efter artikel 30. Domstolen har derfor med rette overladt det til den nationale domstol at vurdere ordningens forholdsmæssighed, ordningens virkelige formål, og om det tilsigtede mål var begrundet i henhold til fællesskabsretten.
Stoke-on-Trent og Norwich kommunalbestyrelser samt Det Forenede Kongerige gør heroverfor gældende, at det fremgår af Conforama- og Marchandise-dommene, at det i artikel 30 fastsatte forbud ikke finder anvendelse på nationale bestemmelser, der, som i B & Q-sagen, forbyder detailhandlende at holde deres forretning åben om søndagen for at kunne sælge visse varer til kunderne. Kommunalbestyrelserne gør gældende, at ved besvarelsen af dette spørgsmål kan det britiske forbud mod søndagshandel ikke adskilles fra de bestemmelser, der var omtvistet i Conforama- og Marchandise-sagerne. Dommene i disse to sager må derfor i det hele være gældende for det britiske forbud mod søndagshandel. Det Forenede Kongerige er endda af den opfattelse, at Domstolen i sidstnævnte sager implicit har foretaget en proportionalitetsprøvelse af det britiske forbud mod søndagshandel, således som det var til behandling i B & Q-sagen.
Kommissionen er ligeledes af den opfattelse, at forbuddet i artikel 30, i henhold til dommene i Conforama- og Marchandise-sagerne, ikke finder anvendelse på det britiske forbud mod søndagshandel.
13.
Jeg mener ikke, at Conforama-Marchandisedommene og B & Q-dommen er i modstrid med hinanden for så vidt angår den principielle anvendelighed af artikel 30 på en ordning som det britiske forbud mod søndagshandel. Den forskellige ordlyd af Domstolens domme skyldes kun, at Domstolen i førstnævnte sager selv foretog en proportionalitetsprøvelse (
12
), mens den i B & Q-dommen overlod dette til den nationale domstol. Såfremt Domstolen i Conforama-og Marchandise-dommene havde været af den opfattelse, at de pågældende, henholdsvis franske og belgiske, arbejdsbestemmelser slet ikke var omfattet af artikel 30, kunne Domstolen have sagt det med det samme. Som sagt, i de enkelte domme kommer det faktisk til udtryk, at der er en forskel med hensyn til anvendelsen af proportionalitetskriteriet. I den henseende er det nødvendigt at give den forelæggende domstol en klar referenceramme for de kriterier, som skal anvendes i den forbindelse, og med hensyn til hvem der skal anvende dem. Kun i så fald kan sammenhængen i Domstolens praksis vedrørende frie varebevægelser sikres. Det kan ikke accepteres, at nationale domstole for så vidt angår en og samme bestemmelse, der hjemler straf ved overtrædelse, i det ene tilfælde træffer afgørelse om, at den er gyldig i henhold til fællesskabsretten (og den part, der har overtrådt loven, derfor som regel domfældes), og i det andet tilfælde træffer afgørelse om, at den er ugyldig (og sagen derfor som regel ender med frifindelse).
14.
Hvis man gennemgår Domstolens seneste praksis vedrørende de frie varebevægelser, kan man efter min opfattelse se følgende retningslinjer.
For det første er det fastslået, at Domstolens brede Dassonville- og Cassis-de-Dijon-formel stadig gælder i fuld udstrækning. Udgangspunkt for Domstolens analyse er fortsat, at »enhver af medlemsstaternes bestemmelser for handelen, som direkte eller indirekte, aktuelt eller potentielt, kan hindre samhandelen i Fællesskabet« (
13
), skal anses for at være en af EØF-traktatens artikel 30 forbudt foranstaltning med tilsvarende virkning, »selv hvis hindringen er ringe, og der er andre muligheder for afsætning af de indførte varer« (
14
). Den eneste begrænsning af dette er i princippet Cassis-de-Dijon-dommens »rule of reason«: I mangel af fællesskabsretlige bestemmelser (vedrørende fremstilling af de omhandlede produkter, men tillige vedrørende forhandling af dem) skal hindringer for samhandelen inden for Fællesskabet, der beror på forskelle i de nationale lovgivninger, accepteres, i det omfang disse bestemmelser uden undtagelse finder anvendelse såvel på indenlandske som på importerede varer, såfremt bestemmelserne er uomgængeligt nødvendige for at opfylde tvingende krav (
15
). Endvidere skal bestemmelserne også være nødvendige og stå i et rimeligt forhold til de forfulgte mål, og en medlemsstat har pligt til — såfremt den har valget mellem forskellige midler til at nå disse mål — at vælge det middel, der lægger færrest hindringer i vejen for de frie varebevægelser (
16
). Også Domstolens dom i Oosthoek-sagen, hvori Cassis-de-Dijon-formlen anvendes på bestemmelser vedrørende markedsføringen af et produkt (foruden på de bestemmelser, der vedrører selve produktets sammensætning, karakteristika og præsentation) er for nylig gentagne gange blevet bekræftet. Artikel 30 omfatter således også bestemmelser, der kan begrænse omfanget af handelen inden for Fællesskabet ved at den — gennem en begrænsning af eller et forbud mod visse former for reklame eller salgs- eller købsfremmende metoder — påvirker salgsmulighederne for importerede produkter i ugunstig retning (
17
).
15.
Desuden fremgår det af den seneste praksis, at Domstolen ved undersøgelsen af, om en national ordning forfølger et i fællesskabsretten anerkendt mål, stiller sig forstående over for ordninger, der er resultat af et berettiget socioøkonomisk eller sociokulturelt politisk valg, som harmonerer med traktatens generelle målsætninger. En illustration heraf findes bl.a. i dommene Oebel-sagen og Cinéthèque-sagen. I Oebel-sagen tilstræbtes med den nationale ordning en forbedring af arbejdsvilkårene (beskyttelse af arbejdstagere i mindre og mellemstore bagerier mod permanent, muligvis sundhedsskadeligt natarbejde) samt tillige en beskyttelse af mindre håndværksvirksomheder mod en ødelæggende konkurrence fra større, industrielle virksomheder (
18
). I Cinéthèque-dommen udtalte Domstolen, at nationale bestemmelser, der indeholdt et midlertidigt forbud mod udbredelse af film på videokassetter for at fremme filmproduktionen — uanset oprindelse — og således havde til formål at beskytte filmindustrien, tilsigter et mål, der er begrundet i henhold til fællesskabsretten (
19
).
For så vidt angår den frie udveksling af tjenesteydelser genfindes disse synspunkter i Domstolens praksis. Jeg tænker her navnlig på Koestler-dommen (hvori Domstolen fandt bestemmelser acceptable, ifølge hvilke spillegæld ikke kunne gøres til genstand for retsforfølgning »af hensyn til ordre public«, dvs. hensyn af etisk-politisk karakter) (
20
), Debauve-dommen (hvori et forbud mod reklameudsendelser via kabel-tv blev anset for acceptabelt til sikring af en alsidig presse) (
21
) og Webb-dommen (hvori Domstolen anså en betingelse om udstedelse af en bevilling til udlejning af arbejdskraft på en medlemsstats område for begrundet med henblik på henholdsvis bevarelsen af »de gode forhold på arbejdsmarkedet« og beskyttelsen af »de pågældende arbejdstageres lovlige interesser«) (
22
).
16.
Til slut, navnlig for så vidt angår proportionalitetskriteriet, fremgår det, at Domstolen går ud fra, at dette kriterium er opfyldt, når de pågældende nationale bestemmelser Wart ikke har nogen forbindelse med eller kun har en meget indirekte eller usikker forbindelse med importen fra andre medlemsstater, og/eller når de pågældende nationale bestemmelser er neutrale i forhold til import og eksport (
23
) (
24
).
En sådan mangel på forbindelse med de i artikel 30 nævnte udførselsrestriktioner vil — dette fremgår bl.a. af dommene i sagerne Cinéthèque, Krantz og Quietlynn — let kunne foreligge, såfremt de pågældende bestemmelser ldart ikke har til formål at regulere handelen mellem medlemsstaterne (
25
). Bestemmelser, hvis virkning er begrænset til forhandling af produkter på lokalt detailhandelsniveau og/eller i butikslokaler (fastsættelse af bestemmelser vedrørende leveringstidspunkter for brød til de enkelte kunder og detailhandlende i Oebel-sagen, forbud mod salg af alkoholholdige drikkevarer »til nydelse på stedet« i Blesgen-sagen, forbud mod salg af pornografiske artikler fra uautoriserede forretninger i Quietlynn-sagen), kan ikke betegnes som en foranstaltning med tilsvarende virkning, fordi det er klart, at de ikke kan hindre samhandelen inden for Fællesskabet.
Af disse domme og af andre af Domstolens domme fremgår i øvrigt, at Domstolen selv anvender proportionalitetsprøven, når der i betragtning af oplysningerne fra den forelæggende domstol ikke kan ikke kan herske nogen tvivl herom (
26
).
17.
B & Q-, Conforama- og Marchandise-dommene skal ses i lyset af denne nyere retspraksis. Alle tre domme antager underforstået, men klart, at de pågældende bestemmelser skal anses for handelsbestemmelser, der er omfattet af Dassonvilleformlen. Endvidere fastslog Domstolen i hver af disse domme, at de pågældende bestemmelser ikke har til formål at regulere samhandelen mellem medlemsstaterne (
27
), at de uden forskel finder anvendelse på importerede og indenlandske produkter, og at det ikke gøres vanskeligere at sælge produkter, der er indført fra andre medlemsstater, end indenlandske produkter (
28
). Derefter bemærkes det udtrykkeligt i de tre domme, at de pågældende bestemmelsers forenelighed med artikel 30 er afhængig af, om de af bestemmelserne følgende handelshindringer ikke er mere vidtgående end nødvendigt af hensyn til gennemførelsen af det tilsigtede mål (proportionalitetskriteriet), og at dette mål er begrundet i henhold til fællesskabsretten (begrundelseskriteriet) (
29
).
Endelig gennemgår Domstolen begge de ovennævnte kriterier. Med hensyn til begrundelsesprøven antager Domstolen i alle tre sager, at de omhandlede bestemmelser forfølger et formål, som er begrundet i henhold til fællesskabsretten. De er et resultat af bestemte politiske og økonomiske valg, da de tilsigter at sikre en fordeling af arbejds- og hviletiderne, som er tilpasset de nationale eller regionale sociokulturelle behov, hvor bedømmelsen på fællesskabsrettens nuværende udviklingstrin påhviler medlemsstaterne (
30
). Med hensyn til proportionalitetsprøven viser de tre domme, som allerede nævnt ovenfor (punkt 13), en væsentlig forskel på et punkt, idet Domstolen i Conforama- og Marchandise-dommene i modsætning til i B & Q-dommen (jf. citatet i punkt 11) selv foretog en proportionalitetsundersøgelse, og Domstolen udtalte:
»For det andet bemærkes, at de restriktive virkninger på samhandelen, som sådanne bestemmelser måtte have, ikke fremstår som uforholdsmæssige i forhold til det forfulgte mål« (
31
).
Det fremgår af det foregående, at Domstolen selv giver svar på spørgsmålet om, hvorvidt et formål, der forfølges i en national ordning, er begrundet i henhold til fællesskabsretten, og at Domstolen i B & Q-dommen, for så vidt angår den britiske søndagsordning allerede har besvaret dette spørgsmål bekræftende (jf. endvidere punkt 22). Derimod har Domstolen ikke udtalt sig entydigt om spørgsmålet om, hvem der skal gennemføre proportionalitetsprøven.
Hvem skal anvende begrundelses- og proportionalitetsprøven i henhold til fællesskabsretten?
18.
Dette principielle spørgsmål er ikke stillet som sådan af de forelæggende domstole. Men det er alligevel af afgørende betydning. Som det navnlig fremgår af de præjudicielle spørgsmål i sag C-304/90, har de engelske domstole af B & Q-dommen udledt, at det i hvert fald påhviler dem at foretage en prøvelse af forholdsmæssigheden af det britiske forbud mod søndagshandel. B & Q går endnu videre i sin fortolkning af B & Q-dommen. Foruden proportionalitetsprøven må det også påhvile den nationale domstol at fastslå bestemmelsernes virkelige formål samt at foretage en undersøgelse af, om dette formål er i overensstemmelse med de af Domstolen definerede formål, som er begrundet i henhold til fællesskabsretten. Det drejer sig her om spørgsmål angående national ret, som ligger uden for Domstolens kompetence, navnlig i tilfælde af at bestemmelsernes formål er tvivlsomt eller omtvistet.
Reading kommunalbestyrelse, Stoke-on-Trent og Norwich kommunalbestyrelser, Det Forenede Kongerige og Kommissionen indtager derimod det standpunkt, at spørgsmålet om, hvorvidt nationale bestemmelser er begrundede og forholdsmæssige i henhold til fællesskabsretten, ikke kan overlades til den nationale domstol. Dette ville kunne bringe den ensartede anvendelse af fællesskabsretten i fare.
19.
Det er klart, at inden for rammerne af en præjudiciel procedure er det en fælles opgave for Domstolen og den nationale domstol at nå et resultat med hensyn til, om en national ordning er forenelig med fællesskabsretten. Domstolens principielle holdning er meget klar på dette punkt, og den understreges endnu en gang i begyndelsen af Conforama-dommen og Marchandise-dommen:
»Indledningsvis bemærkes, at skønt det ikke tilkommer Domstolen inden for rammerne af traktatens artikel 177 at udtale sig om en national bestemmelses forenelighed med traktaten, har den derimod kompetence til at forsyne den nationale ret med alle de fortolkningselementer vedrørende fællesskabsretten, som kan sætte denne i stand til at tage stilling til denne forenelighed med henblik på afgørelsen af den sag, som verserer for den« (
32
).
Samarbejdet mellem Domstolen og den nationale ret kan efter min opfattelse præciseres således: Først er det den forelæggende domstols opgave i de stillede spørgsmål at give Domstolen alle oplysninger om de faktiske omstændigheder samt at angive de retlige rammer (
33
), således at Domstolen får mulighed for at træffe afgørelse med fuldt kendskab til de faktiske omstændigheder. Domstolen kan dog ikke udtale sig om rigtigheden af disse oplysninger og de retlige rammer (
34
). Derefter er det Domstolens opgave at give den nationale domstol alle de oplysninger, der i henhold til fællesskabsretten er relevante, herunder også de elementer, der er nødvendige for at undersøge begrundelsen og forholdsmæssigheden. Endelig er det den nationale domstols opgave på grundlag af det svar, som Domstolen har givet, at fastslå, om de nationale bestemmelser er forenelige eller ikke er forenelige med fællesskabsretten, og at drage de konsekvenser, som er nødvendige efter national lov.
20.
Ser man nærmere på de fællesskabsretlige prøver vedrørende begrundelsen og forholdsmæssigheden, betyder det ovenfor i generelle træk skitserede samarbejde efter min opfattelse følgende.
Hvad angår vurderingen af begrundelsen har den nationale domstol til opgave, efter at have modtaget oplysninger fra parterne, at skitsere de politiske mål med de nationale bestemmelser bedst muligt og informere Domstolen herom (
35
). Det påhviler derimod Domstolen i sidste instans at afgøre, om de således skitserede målsætninger harmonerer med de formål, der forfølges med fællesskabsretten, eller — såfremt de ligger inden for de områder, hvor medlemsstaterne på fællesskabsrettens nuværende udviklingstrin selv er kompetente — om fællesskabsretten på nogen måde er til hinder for de formål, der forfølges med de nationale bestemmelser.
Med hensyn til proportionalitetsprøven er det efter min opfattelse Domstolens — og kun Domstolens — opgave i sin praksis at angive kriterierne for denne prøve på en tydelig og forpligtende måde (jf. nedenfor, punkt 28-31). Det er derfor en fælles opgave for Domstolen og den nationale ret at anvende disse kriterier fra retspraksis på oplysningerne om det retlige grundlag og de faktiske omstændigheder i den foreliggende sag. Med henblik herpå skal den nationale domstol i sin forelæggelseskendelse så udførligt som muligt beskrive de pågældende bestemmelser (retligt grundlag, anvendelsesområde, anvendelsesmåde og -praksis) samt den restriktive virkning, som de har på samhandelen inden for Fællesskabet. Såfremt det fremgår af oplysningerne fra den nationale ret og/eller af indlæggene for Domstolen, at der ikke er grund til tvivl, skal Domstolen — som allerede nævnt (ovenfor, punkt 16) — normalt selv udtale sig om, hvorledes undersøgelsen i forhold til fællesskabsretten falder ud. Dette var især tilfældet i Conforama- og Marchandise-dommene. Såfremt Domstolen ikke er i stand til selv at træffe en afgørelse på grundlag af de oplysninger, den har modtaget (
36
), er det stadig den nationale rets opgave, eventuelt efter en supplerende prøvelse af oplysningerne om det retlige grundlag og de faktiske omstændigheder og på baggrund af Domstolens svar på det præjudicielle spørgsmål at danne sig en egen mening om anvendelsen af proportionalitetskravet.
Kravet om et formål, der er begrundet i henhold til fællesskabsretten
21.
Med sit første spørgsmål ønsker Magistrates' Court at få oplyst, om det formål, der ligger til grund for det britiske forbud mod søndagshandel, er begrundet efter betydningen i præmis 12, 13 og 14 i B & Q-dommen. Magistrates' Court er af den opfattelse, at formålet er: »at opnå, at butiksansatte i videst muligt omfang ikke skal arbejde om søndagen, således at den traditionelle engelske søndag holdes i hævd«.
Ifølge Reading Borough kommunalbestyrelse og Det Forenede Kongerige blev dette spørgsmål faktisk allerede besvaret i B & Q-dommens præmis 13, og det ville være tilstrækkeligt, at ét af formålene med forbuddet mod søndagshandel er begrundet i henhold til fællesskabsretten, for at ordningen i sin helhed er forenelig med fællesskabsretten. Kommissionen er ligeledes af den opfattelse, at Domstolen i B & Q-dommen, ligesom i Conforama- og Marchandise-dommene, har svaret bekræftende på spørgsmålet om, hvorvidt de pågældende bestemmelser forfølger et i henhold til fællesskabsretten anerkendt mål.
B &: Q gør derimod gældende, at det af Magistrates' Court stillede spørgsmål hviler på et urigtigt grundlag. Formålet med section 47 i Shops Act er begrænset til beskyttelse af fuldtidsansatte i forretninger. Såfremt spørgsmålet var, om dette formål er begrundet i henhold til fællesskabsretten, måtte svaret være bekræftende, såfremt bestemmelserne i praksis opfylder dette formål og proportionalitetskriteriet. Payless DIY tilføjer hertil, at for så vidt søndagsforbuddet »afspejler det politiske og økonomiske valg«, som er foretaget af det britiske parlament, er bestemmelserne på nuværende tidspunkt i hvert fald ikke længere i overensstemmelse med de »sociokulturelle forhold på nationalt eller regionalt plan« i England og Wales. På grund af stigningen i deltidsarbejde i detailhandelen er der næppe behov for en lovmæssig beskyttelse af deltidsansatte gennem forbuddet mod søndagshandel, da der for deres vedkommende ikke kan være tale om, at de har overarbejde, eller at arbejdsgiveren udnytter dem.
22.
Ligesom Reading Borough kommunalbestyrelse, Det Forenede Kongerige og Kommissionen er jeg af den opfattelse, at spørgsmålet fra Magistrates' Court allerede er blevet besvaret i selve B & Q-dommen. Det er i den forbindelse tilstrækkeligt at læse de relevante præmisser (præmis 13 og 14).
Såfremt der efter B & Q-dommen stadig kunne herske tvivl om, hvorvidt formålet er begrundet i henhold til fællesskabsretten, er denne tvivl helt blevet fjernet ved dommene i sagerne Conforama og Marchandise. Domstolen udtalte udtrykkeligt, at
»bestemmelser som de pågældende forfølger et i fællesskabsretten anerkendt mål. Domstolen har allerede i den nævnte dom af 23. november 1989 antaget, at nationale bestemmelser om åbningstiderne for detailhandelen afspejler en række politiske og økonomiske valg, idet de har til formål at sikre, at arbejds- og hviletiden tilpasses de særlige sociokulturelle forhold på nationalt eller regionalt plan, som det på fællesskabsrettens nuværende udviklingstrin tilkommer medlemsstaterne at tage hensyn til« (
37
).
Af denne praksis følger utvivlsomt, at det britiske forbud mod søndagshandel i betragtning af det politiske valg, som ordningen hviler på, forfølger et i fællesskabsretten anerkendt formål. Jeg ville kunne lade det forblive dermed, hvis det ikke havde været for den omstændighed, at der i retspraksis og i teorien i de forskellige medlemsstater er opstået tvivl om, hvilken plads Domstolens praksis i disse sager indtager inden for rammerne af de af traktaten eller Domstolen anerkendte legitimerende omstændigheder. Jeg vil derfor herefter tillade mig en enkelt generel betragtning.
23.
Der rejser sig nemlig det spørgsmål, om Domstolen foruden de i EØF-traktatens artikel 36 udtømmende anførte legitimerende omstændigheder og de i EØF-traktatens artikel 30 fastsatte og i Domstolens praksis allerede behandlede specielle »tvingende hensyn« (skattekontrollens effektivitet, redelig handelsskik, forbrugerbeskyttelse, miljøbeskyttelse) (
38
), tillige anerkender en mere ubestemt gruppe af legitimerende omstændigheder, navnlig, som det er formuleret i sagerne B & Q, Conforama og Marchandise, de, »der afspejler en række politiske og økonomiske valg ... (tilpasses) de særlige sociokulturelle forhold på nationalt eller regionalt plan, som det på fællesskabsrettens nuværende udviklingstrin tilkommer medlemsstaterne at tage hensyn til«.
Inden jeg besvarer dette spørgsmål, vil jeg anføre følgende. Jeg mener, at listen i EØF-traktatens artikel 30 over tvingende hensyn (som kun kan påberåbes som begrundelse for, at nationale ordninger ikke medfører forskelsbehandling), kan suppleres med andre særlige tvingende hensyn. Jeg hentyder dermed til krav, der harmonerer med specielle formål eller interesser, som kan udledes af andre bestemmelser i fællesskabstraktaterne — navnlig efter de ændringer, der er foretaget ved den europæiske fælles akt — og som nærmere bestemt er knyttet til den økonomiske og sociale politik (bl.a. forbedring af arbejdsmiljøet), den økonomiske og sociale samhørighed, forskning og teknologisk udvikling samt beskyttelse og forbedring af miljøet (
39
).
Spørgsmålet er så, om der desforuden er plads til en generel legitimerende omstændighed til at begrunde nationale bestemmelser, der afspejler de politiske og økonomiske valg, der træffes i forbindelse med de sociokulturelle forhold på nationalt eller regionalt plan. På grundlag af Domstolens nuværende praksis kan der ikke som sådan svares bekræftende ud fra de domme, der omhandler sådanne bestemmelser. I Oebel-dommen, hvori Domstolen fastslog, at de pågældende nationale bestemmelser »i sig selv udgør en berettiget økonomisk- og socialpolitisk regel«, tilføjede den straks, »der harmonerer med de almeninteresser, som traktaten forfølger«, idet den henviste til, at bestemmelserne havde til formål »at forbedre arbejdsvilkårene inden for et notorisk ømtåleligt (produktions)-område« (
40
). At også nationale bestemmelser vedrørende butikkernes åbningstider ligger inden for de almene hensyn, der forfølges af traktaten, anerkendte Domstolen udtrykkeligt i B & Q-dommen under henvisning til Oebel-dommen (
41
). I Marchandise-dommen blev det efterfølgende bekræftet, at disse bestemmelser »har et socialt beskyttelsesformål« (
42
). Med andre ord søger Domstolen med disse domme bevidst tilslutning til det allerede i Domstolens praksis anerkendte krav om specielle tvingende hensyn.
24.
Med ovenstående vil jeg ikke udelukke, at der faktisk er plads til en legitimerende omstændighed, der er begrundet i de generelle »nationale bestemmelser ... (der) afspejler en række politiske og økonomiske valg, idet de har til formål at sikre ... de særlige sociokulturelle forhold på nationalt eller regionalt plan«. Jeg tænker i den forbindelse på bestemmelser på områder, der på fællesskabsrettens (navnlig økonomisk betingede) nuværende udviklingstrin falder uden for Fællesskabets kompetence, og som derfor ikke »harmonerer med« et væsentligt formål i traktaten, men heller ikke er i strid med det. Som eksempler herpå anser jeg nationale bestemmelser, der vedrører spørgsmål af rent politisk, etisk eller religiøs karakter, eller som har forbindelse med beskyttelsen af en befolknings kulturelle og sproglige identitet (
43
) — som det helt klart, ifølge formuleringen i dommene om forbud mod søndagshandel, »på fællesskabsrettens nuværende udviklingstrin tilkommer medlemsstaterne at tage hensyn til«. Jeg mener dog, at der også her — for at undgå en uønsket sammenblanding af legitimerende omstændigheder — så vidt muligt skal søges overensstemmelse med de i EØF-traktatens artikel 36 anførte hensyn (
44
), de i de europæiske traktater anerkendte formål for fællesskabsretten og de grundrettigheder, som er en del af Fællesskabets retsorden, på baggrund af hvilke førstnævnte hensyn og formål skal fortolkes (
45
).
I alle tilfælde bør der efter min opfattelse gælde følgende: i) at det i sidste ende tilkommer Domstolen — selv om den forelæggende ret bør give sin egen opfattelse til kende — at anerkende et formåls berettigede karakter, og ii) at en ifølge formålet i henhold til fællesskabsretten berettiget national ordning alligevel skal underkastes en proportionalitetsprøve. Denne prøve skal nemlig tjene til at undersøge, om en ordning, der i og for sig er berettiget, alligevel ikke er i strid med princippet om frie varebevægelser.
25.
De ovenstående generelle betragtninger giver mig lejlighed til at bifalde de afgørelser, som Domstolen har truffet i sagerne om forbud mod søndagshandel, om at ordningerne er begrundet i henhold til fællesskabsretten. Uanset hvilke motiver, der har ført til udstedelsen og opretholdelsen af det britiske forbud mod søndagshandel, synes det klart — og dette blev under retsmødet bekræftet af Det Forenede Kongerige — at bestemmelserne har til formål at sikre, at de ansatte i forretningerne ikke (eller i mindst muligt omfang) skal arbejde om søndagen. Det giver dem bl.a. mulighed for om søndagen at hellige sig ikke-erhvervsmæssige gøremål sammen med familie eller venner. I det omfang et sådant formål, efter hvad Domstolen antager, tilsigter social beskyttelse, harmonerer det med et af fællesskabsrettens formål, nemlig forbedring af arbejdsmiljøet og — ved at der indføres hviletider — af de i forretningerne ansattes helbred. At der til dette formål vælges en bestemt dag — søndagen — afspejler et valg, som er truffet ud fra sociokulturelle forhold på nationalt eller regionalt plan på et politisk område, der ligger uden for Fællesskabets kompetenceområde, og som jeg — under forbehold af anvendelse af proportionalitetsprøven — ikke kan se, hvorfor det skulle være i strid med fællesskabsretten.
Det fællesskabsretlige proportionalitetskrav
26.
Med sit andet spørgsmål ønsker House of Lords at få oplyst, om det for så vidt angår forbuddet mod søndagshandel ikke uden videre er klart — uafhængig af bevisførelse — at der er proportionalitet mellem bestemmelserne og det forfulgte formål, som er begrundet i henhold til fællesskabsretten. Såfremt dette spørgsmål besvares benægtende, ønsker Heise of Lords med sit tredje præjudicielle spørgsmål at få oplyst, efter hvilke kriterier og på grundlag af hvilke beviser den nationale domstol skal afgøre, om de pågældende bestemmelser har mere restriktive virkninger end dem, der er karakteristiske for bestemmelser af denne art. De første tre og det sjette underspørgsmål, deler forelagt af Magistrates' Court i det andet præjudicielle spørgsmål, går i samme retning. De første to af disse spørgsmål vedrører ligeledes de kriterier, der skal anvendes af den nationale domstol. Det drejer sig specielt om spørgsmålet om, hvorvidt de i artikel 3 i direktiv 70/50 anførte kriterier finder anvendelse, og i hvilket omfang. Med det tredje underspørgsmål ønskes det oplyst, i hvilket omfang den nationale domstol ved bedømmelsen af proportionalitetskriteriet skal henholde sig til den nationale lovgivers bedømmelse. Med det sjette underspørgsmål anmoder den forelæggende ret om at få oplyst, om de begrænsninger, som ordningen medfører, og det med ordningen forfulgte formål kan opvejes mod hinanden.
27.
Som allerede nævnt ovenfor (punkt 20), er det i sidste ende den nationale domstol, der skal vurdere de pågældende nationale bestemmelsers forholdsmæssighed. Bestemmelser, hvor det »umiddelbart«, dvs. uden nogen bevisførelse, er klart, at de opfylder proportionalitetsprøven, findes efter min opfattelse ikke. Derimod kan de af den nationale ret ved forelæggelsen af de præjudicielle spørgsmål meddelte oplysninger, som nævnt ovenfor, være så entydige og ubestridte, bla. om at bestemmelserne ikke eller næsten ikke har nogen restriktiv virkning på samhandelen inden for Fællesskabet, at resultatet af proportionalitetsprøven er indlysende og kan fastslås af Domstolen selv.
Svaret på ovennævnte tredje underspørgsmål fra Magistrates' Court harmonerer hermed. Efter min opfattelse må den nationale domstol ilslee nøjes med at acceptere den nationale lovgivers bedømmelse, og den må ikke nøjes med at undersøge, om den nationale lovgiver, når henses til proportionalitetskravet, med rimelighed har kunnet vedtage den pågældende lovgivning (
46
). Jeg mener i øvrigt, at dette fremgår af Domstolens praksis, navnlig Miro-dommen (
47
). I den dom afviste Domstolen udtrykkeligt et argument fra den tyske regering, hvorefter det skulle være den nationale lovgivers opgave at bedømme nødvendigheden af et forbud mod anvendelsen af navnet »genever«, og at den nationale domstol skulle være bundet heraf:
»Med hensyn til denne opfattelse må det fastslås, at traktatens artikel 30, i øvrigt lige så lidt som artikel 36, giver medlemsstaterne enekompetence på visse områder. Når national lovgivning for at opfylde uomgængelige krav, der anerkendes af fællesskabsretten, lægger hindringer i vejen for det grundlæggende princip om frie varebevægelser, skal den holde sig inden for de grænser, som fællesskabsretten fastlægger. Det tilkommer Domstolen, som i sidste instans har kompetence til at fortolke fællesskabsretten, og de nationale retter, som træffer afgørelse på grundlag af denne fortolkning, at påse, at dette sker. Den tyske regerings opfattelse er, når alt kommer til alt, det samme som at benægte denne kontrol og er derfor i modstrid med fællesskabsrettens enhed og effektivitet. Den må derfor forkastes« (
48
).
28.
Det fører mig frem til spørgsmålene om de kriterier, som den nationale ret, eller eventuelt Domstolen, skal anlægge ved anvendelsen af proportionalitetsprøven; jeg skal først behandle spørgsmålet om betydningen af artikel 3 i Kommissionens direktiv 70/50/EØF (
49
) med hensyn til anvendelsen af denne prøve. Udgangspunktet er præmis 15 i B & Q-dommen, hvori der udtrykkelig henvises til dette direktiv. For overskuelighedens skyld gengiver jeg her den pågældende bestemmelse i direktivet:
»Dette direktiv omfatter ligeledes foranstaltninger, som regulerer afsætningen af varer, særlig med hensyn til form, dimension, vægt, sammensætning, præsentation, identifikation og indpakning, og som anvendes uden forskel på indenlandske varer og importerede varer, og hvis restriktive virkninger på den frie omsætning af varer overskrider rammen for virkninger, der er karakteristiske for bestemmelser for handelen.
Dette er navnlig tilfældet:
—
Når de restriktive virkninger på den frie omsætning af varer ikke står i forhold til det tilstræbte resultat.
—
Når det samme mål kan nås ved et andet middel, som i mindre grad hæmmer samhandelen med udlandet«.
29.
Magistrates' Court rejser i den forbindelse for det første spørgsmålet om, hvorvidt den nationale ret er forpligtet til at anvende kriterierne i artikel 3 i direktiv 70/50. Ifølge Reading Borough kommunalbestyrelse er dette ganske rigtig tilfældet. Ved i B & Q-dommen udtrykkelig at henvise til ovennævnte bestemmelse og ved at gentage formuleringen, har Domstolen angivet, at artikel 3 i direktiv 70/50 gengiver den korrekte rækkevidde af artikel 30. Denne fortolkning går efter min opfattelse for vidt. Efter udløbet af overgangsperioden (dvs. fra den 1.1.1970) spiller direktiv 70/50 kun en beskeden rolle. Det i EØF-traktatens artikel 30 fastsatte forbud har derefter fået direkte virkning, og »dets gennemførelse kræver intet yderligere indgreb fra medlemsstaterne eller fællesskabsmyndighederne« (
50
). I sin praksis henviser Domstolen derfor også kun til direktiv 70/50 — navnlig til listen over, hvilke typer foranstaltninger med tilsvarende virkning der er nævnt i direktivets artikel 2, stk. 3 — når direktivets ordlyd er i overensstemmelse med Domstolens faste praksis (
51
). Indtil en vis grad kan dette sammenlignes med Domstolens henvisning til Rådets generelle programmer for etableringsret og fri udveksling af tjenesteydelser, som Domstolen af og til henholder sig til, da de »indeholder forskellige relevante oplysninger for så vidt angår gennemførelsen af traktatens bestemmelser« herom (
52
).
Kriterierne for den fællesskabsretlige proportionalitetsprøve skal derfor findes i Domstolens praksis. Dermed anser jeg samtidig følgende spørgsmål fra Magistrates' Court for besvaret, nemlig om en national ordning skal opfylde hver enkelt af de i artikel 3, stk. 2, i direktiv 70/50 nævnte betingelser, idet det heller ikke i dette tilfælde er bestemmelsen i direktivet, men Domstolens praksis, der er afgørende.
30.
Hvad er så kriterierne for anvendelsen af det fællesskabsretlige proportionalitetskrav, således som det følger af Domstolens praksis? Udgangspunktet er, således som det to gange blev understreget i B & Q-dommen (
53
), at de begrænsninger for samhandelen inden for Fællesskabet, som en national ordning medfører, ikke må gå videre, end hvad der er påkrævet for at nå det i fællesskabsretten anerkendte mål. Heri ligger to aspekter, der kan sammenfattes som følger.
Først gælder det om at undersøge, om de omhandlede nationale bestemmelser objektivt set er nødvendige for at fremme opnåelsen af det tilsigtede mål. Det kræver, at bestemmelserne er relevante (effektive), dvs. er af en sådan art, at de kan give en effektiv beskyttelse af det pågældende almene hensyn (
54
), og endvidere uundværlige for at nå dette mål, hvilket betyder, at den pågældende lovgiver ikke har en lige så effektiv alternativ mulighed til sin rådighed, som virker mindre hæmmende på de frie varebevægelser (
55
). For det andet skal det — også såfremt den nationale ordning er effektiv og uundværlig i forhold til det forfulgte formål — undersøges, om de begrænsninger, der herved påføres samhandelen i Fællesskabet, står i forhold til, dvs. er proportionale med ovennævnte formål (
56
). Af ovenstående fremgår, at proportionalitetsprøven i vid betydning i virkeligheden såvel omfatter et dobbelt nødvendighedskriterium (ordningens relevans og uundværlighed) som et proportionalitetskriterium i snæver betydning.
31.
Dette fører mig frem til det sidste underspørgsmål [litra f)] i det andet præjudicielle spørgsmål fra Magistrates' Court. Den forelæggende ret anmoder hermed om yderligere vejledning om, hvorledes de restriktive virkninger for de frie varebevægelser, der følger af den nationale lovgivning, skal sammenlignes med denne lovgivnings formål.
I virkeligheden er dette spørgsmål om vejledning også indeholdt i House of Lords' tredje spørgsmål. Det drejer sig her om kernen i proportionalitetsprøven. Af ovenstående analyse af proportionalitetskravet fremgår i øvrigt, at prøven omfatter forskellige sammenligninger. Først undersøges det, om de i bestemmelserne anførte midler er relevante, med andre ord, om der er årsagsforbindelse med det forfulgte formål. Derefter undersøges det, om de pågældende bestemmelser er uundværlige, dvs. om det forfulgte formål ikke lige så vel kan opnås med andre bestemmelser, der er mindre hæmmende for de frie varebevægelser. Dette betyder, at to mulige ordninger sammenlignes indbyrdes, men tillige sammenholdes med det forfulgte formål. Endelig skal det undersøges, om de handelshindringer, som bestemmelserne medfører, er uforholdsmæssige i forhold til deres formal, hvilket medfører, at en bestemt handelshindring sammenholdes med det forfulgte formål.
Hver enkelt af disse sammenligninger betyder en afvejning af sammenligningspunkter, der ikke eller ikke fuldt ud kan omsættes i målelige størrelser. Det gælder navnlig for sidstnævnte sammenligning, hvor der foretages en afvejning af to modstridende værdier, nemlig den friest mulige samhandel inden for Fællesskabet over for det med den undersøgte nationale lovgivning forfulgte formål. Naturligvis betyder en sådan sammenligning en bedømmelse, der ikke kan gennemføres udelukkende på grundlag af målelige størrelser, men det betyder dog ikke, at bedømmelsen er umulig. Det forekommer mig da også specielt i disse sager klart, at de begrænsninger, som det britiske forbud mod søndagshandel medfører for samhandelen inden for Fællesskabet, ikke går videre end nødvendigt eller ikke er uforholdsmæssigt i betragtning af det med lovgivningen forfulgte formål. At bestemmelserne, således som det udtrykkelig bekræftes af Magistrates' Court i forelæggelseskendelsen, rammer indenlandske og udenlandske varer uden forskel og i samme forhold (»pro rata«), og at de ikke udgør nogen alvorlig restriktion for afsætningen via de samme kanaler, når alle ugens dage betragtes under ét (hvilket bekræftes af den af Magistrates' Court nævnte prognose, ifølge hvilken en ophævelse af forbuddet kun ville have en begrænset indflydelse på den samlede import fra andre medlemsstater, nemlig omkring 0,8%), er elementer, som kun kan støtte mit forslag til afgørelse, således som det i øvrigt allerede er blevet anerkendt af Domstolen i Conforama- og Marchandise-dommene. Det drejer sig her nemlig om bestemmelser uden forskelsbehandling, som ikke er bestemt til at regulere handelen, og hvis følger for samhandelen inden for Fællesskabet ikke er af en sådan karakter, at de fører til en markedsdeling.
32.
I forbindelse med anvendelsen af proportionalitetskriteriet har Magistrates' Court endvidere forelagt Domstolen to supplerende underspørgsmål [punkt d) og e) i det andet præjudicielle spørgsmål]. For det første skal Domstolen tage stilling til, om den nationale ret ved bedømmelsen af følgerne af de pågældende bestemmelser kan tage hensyn til den samlede restriktive virkning for importen fra Fællesskabet eller kun til den restriktive virkning for importerede varer sammenlignet med indenlandske varer. Svaret på dette er, at Domstolen i sin praksis ikke nøjes med at udtale sig om, hvorvidt nationale bestemmelsers virkning på importerede varer fører til en forskelsbehandling, men at den i sin bedømmelse tager hensyn til alle restriktive virkninger, som bestemmelserne skaber for samhandelen inden for Fællesskabet. Selv i sager, hvori det var fastslået, at en national ordning uden forskel omfatter indenlandske og indførte varer, og Domstolen endvidere kunne fastslå, at der ikke tilsigtedes markedsdeling eller manipulation af samhandelen, anvender Domstolen som kriterium ved gennemførelsen af proportionalitetsprøven det samlede billede af de fremkaldte hindringer for samhandelen inden for Fællesskabet (
57
).
Efter min opfattelse giver denne praksis ligeledes svar på det andet spørgsmål fra Magistrates' Court, nemlig hvilket marked der skal tages hensyn til ved bedømmelsen af de omhandlede bestemmelsers restriktive virkning. Skal det være den samlede udveksling af varer og tjenesteydelser inden for Fællesskabet, i den branche, hvori den pågældende virksomhed arbejder, eller endda i selve virksomheden? Det forekommer mig, at den endelige afgørelse af dette spørgsmål må bero på så vidt muligt ubestridte, empiriske oplysninger om de faktiske virkninger af en bestemt ordning på samhandelen inden for Fællesskabet set under ét. Det forekommer mig umuligt i det enkelte tilfælde at skulle definere et »relevant marked« for en bestemt branche, (serie) produkter eller virksomhed. At træffe anden afgørelse herom ville i øvrigt rumme den fare, at en ordning findes uforholdsmæssig — og derfor i strid med fællesskabsretten — for en bestemt industrisektor, et bestemt produkt, en produktgruppe eller virksomhed, men ikke for andre.
De øvrige spørgsmål
33.
Magistrates' Court's tredje spørgsmål, nemlig om det britiske forbud mod søndagshandel er omfattet af traktatens artikel 36, behøver jeg ikke gå nærmere ind på. Det drejer sig nemlig her om en ordning, der ikke skaber forskelsbehandling, og som er omfattet af den i traktatens artikel 30 indeholdte »rule of reason«. Også når man i det formål, der forfølges med det britiske forbud mod søndagshandel, til dels ser en sundhedsmæssig målsætning, idet det nemlig tilsigter at sikre en vigtig befolkningsgruppe hvileperioder (se ovenfor, punkt 25) (
58
), har denne legitimerende omstændighed for så vidt angår nationale bestemmelser, der ikke indebærer forskelsbehandling, samme funktion som de af EØF-traktatens artikel 30 omfattede tvingende hensyn (
59
). I øvrigt foretages den proportionalitetsprøve, der skal udføres i henhold til EØF-traktatens artikel 36, på samme måde, som er beskrevet ovenfor med hensyn til EØF-traktatens artikel 30.
Det fjerde og sidste spørgsmål fra Magistrates' Court, nemlig hvilken interesse den omstændighed har, at det britiske forbud mod søndagshandel indeholder undtagelser, har jeg allerede besvaret ved en anden lejlighed (
60
). Selv om jeg antager, at spørgsmålet om, hvorvidt nationale bestemmelser er begrundet i henhold til fællesskabsretten, skal afgøres under hensyntagen til bestemmelsernes kendetegn og faktiske anvendelse, kan indvendinger på grundlag af såkaldt ulig eller vilkårlig anvendelse af bestemmelserne inden for samme medlemsstat eventuelt være søgsmålsgrund i henhold til national lov, men — så længe der hverken er tale om vilkårlig forskelsbehandling eller skjult begrænsning af samhandelen mellem medlemsstaterne — ikke i henhold til fællesskabsretten.
34.
Hermed kommer jeg til det sidste spørgsmål, nemlig det eneste resterende spørgsmål fra High Court i sag C-306/88. Det er stillet under den antagelse, som ikke er behandlet her, at de pågældende nationale bestemmelser anses for at være i strid med traktatens artikel 30. Omfatter det i fællesskabsretten fastsatte forbud så ligeledes anvendelsen af bestemmelserne på indenlandske produkter? Ifølge Rochdale Borough kommunalbestyrelse skal dette spørgsmål besvares benægtende. Såfremt Domstolen erklærer forbuddet mod søndagshandel uforeneligt med EØF-traktatens artikel 30 og heller ikke anser det for berettiget i henhold til artikel 36, må lovbestemmelserne blot ikke længere anvendes på produkter, der indføres fra andre medlemsstater. Disse synspunkter forekommer mig ikke at kunne gennemføres i praksis. Med hensyn til enkeltprodukter er det allerede vanskeligt at foretage denne sondring (hvorledes beviser man f.eks. at en bestemt frugtart, der også dyrkes i Storbritannien, er indført eller ikke?), men for sammensatte produkter — her tænkes på masluner, biler osv. — er denne fremgangsmåde helt urealistisk. Ikke desto mindre må det antages, at fællesskabsretten ikke finder anvendelse på rent interne anliggender (
61
). Spørgsmålet om, i hvilket omfang den pågældende foranstaltnings delvise uforenelighed med fællesskabsretten påvirker foranstaltningens generelle gyldighed inden for en medlemsstat, henhører under national lov.
Forslag til afgørelse
35.
På grundlag af ovenstående foreslår jeg, at Domstolen besvarer de præjudicielle spørgsmål således:
I sag C-306/88:
»Forbuddet i EØF-traktatens artikel 30 finder ikke anvendelse på rent interne anliggender i en medlemsstat. Det skal afgøres efter national lov, hvilke virkninger det har for anvendelsen af en foranstaltning på indenlandske produkter, at det er blevet fastslået, at den er uforenelig med EØF-traktatens artikel 30.«
I sag C-304/90:
»En medlemsstats lovgivning, der forbyder forretninger at være åbne om søndagen, forfølger et mål, der er anerkendt i fællesskabsretten.«
I sag C-304/90 og C-169/91:
»1)
Det tilkommer i princippet den nationale ret på grundlag af de kriterier, der følger af Domstolens praksis og/eller det svar, som retten har fået fra Domstolen på et præjudicielt spørgsmål, at fastslå, om en national foranstaltning er forholdsmæssig efter fællesskabsretten. Herunder skal det navnlig undersøges, om foranstaltningen, under hensyntagen til dens kendetegn og faktiske anvendelse, objektivt set er nødvendig for at nå dette mål, hvilket betyder, at den fremmer det forfulgte formål, og at lovgiver ikke har noget andet lige så hensigtsmæssigt alternativ til rådighed, der har mindre restriktive hindringer for samhandelen inden for Fællesskabet. Desuden skal den nationale ret, på grundlag af så vidt muligt fuldstændige, ubestridte empiriske oplysninger undersøge, om de hindringer for samhandelen inden for Fællesskabet, som bestemmelserne medfører, står i et rimeligt forhold til det forfulgte formål, der er begrundet i fællesskabsretten.
2)
For så vidt de af den nationale ret for Domstolen forelagte oplysninger om retlige og faktiske omstændigheder i forbindelse med de præjudicielle spørgsmål er tilstrækkelige — dvs. uafhængig af bevisførelse — kan Domstolen selv foretage undersøgelsen vedrørende forholdsmæssigheden, i hvilket tilfælde — såfremt det viser sig, at bestemmelserne ikke er forholdsmæssige — det tilkommer den nationale domstol at fastslå, at bestemmelserne er uforenelige med fællesskabsretten, og at tillægge en sådan konstatering de følger, der er hjemlet i national lov.«
(
*1
) – Originalsprog: nederlandsk.
(
1
) – Dom af 23.11.1989, sag C-145/S8, Sml. s. 3851.
(
2
) – Dom af 28.2.1991, sag C-312/89, Sml. I, s. 997.
(
3
) – Dom af 28.2.1991, sag C-332/89, Sml. I, s. 1027.
(
4
) – Vedrørende de første tre spørgsmål henvises til retsmøderapporten.
(
5
) – De af Payless DIY Ltd fremsatte udtalelser slottes af Wickcs Building Supplies Ltd, Great Mills (South) Ltd og Homebase Ltd.
(
6
) – Sml. 1991 I, s. 1009, punkt 5.
(
7
) – Med hensyn til en retssammenlignende oversigt henvises bl.a. til T. Askham, T. Burke og D. Ramsden, EC Sunday Trading Rules, i Current EC Legal Developments Series, London, Butterworths, 1990. Jf. tillige EF-Kommissionen, Measures taken in the field of Commerce by the Member States of the European Communities, Luxembourg, 1985.
(
8
) – Sml. 1991 I, s. 1009 og 1010, punkt 5.
(
9
) – Conforama-dommen, præmis 13, Marchandise-dommen, præmis 14, med den her i parentes foretagne tilfojelse.
(
10
) – B & Q-dommen, præmis 17.
(
11
) – B & Q-dommen, præmis 16.
(
12
) – Conforama-dommen, præmis 12, Marchandise-dommen, præmis 13.
(
13
) – Dom af 11.7.1974. sag 8/74, Dassonville, Sml. s. 837, pramis 5. Med hensyn til en senere gentagelse af denne formel jf. bl.a. dom af 30.4.1991, sag C-239/90, Boscher, Sml. I, s. 2023, præmis 13, af 7.5.1991, sag C-287/89, Kommissionen mod Belgien, Sml. I, s. 2233, præmis 16, og af 25.7.1991, forenede sager C- 1/90 og C-176/90, Aragonesa de Publicidad, Sml. I, s. 4151, præmis 9.
(
14
) – Dom af 5.4.1984, forenede sager 177/82 og 178/82, Van de Haar, Sml. s. 1797, præmis 13, af 14.3.1985, sag 269/83, Kommissionen mod Frankrig, Sml. s. 837, præmis 10, og af 5.5.1986, sag 103/84, Kommissionen mod Italien, Sml. s. 1759, præmis 18.
(
15
) – Jf. dom af 20.2.1979, sag 120/78, Rewe-Zentral, Sml. s. 649, præmis 8, jf. nyere praksis, bl.a. dom af 7.3.1990, sag C-362/88, GBINNOBM, Sml. I, s. 667, præmis 10, af 12.12.1990, sag C-241/89, SARPP, Sml. I, s. 4695, præmis 31, og af 13.12.1990, sag C-238/89, Pall, Sml. I, s. 4827, præmis 12.
(
16
) – Jf. nyere praksis, bl.a. dom af 14.7.1988, sag 407/85, Drei Glocken, Sml. s. 4233, præmis 10, af 16.5.1989, sag 382/87, Buet, Sml. s. 1235, præmis 13, af 13.11.1990, sag C-269/89, Bonfait, Sml. I, s. 4169, præmis 11, SARPP-dommen, jf. ovenfor, præmis 31, og Pall-dommen, jf. ovenfor, præmis
(
17
) – Dom af 15.12.1982, sag 286/81, Sml. s. 4575, præmis 15. I nyere praksis er denne regel udtrykkelig blevet bekræftet i dommene Buet (præmis 7 og 8), GBINNOBM (præmis 7), SARPP (præmis 29), Boscher (præmis 14) og Aragonesa de Publicidad (præmis 10). Jf. endvidere domme af 21.3.1991, sag C-369/88, Delattrc, Sml. I, s. 1487, præmis 50, og sag C-60/89, Montcil og Samanni, Sml. I, s. 1547, præmis 37.
(
18
) – Jf. dom af 14.7.1981 (sag 155/80, Oebel, SmI. s. 1993, præmis 4), samt s. 1998, hvori den tyske regering udtaler sig nærmere om denne anden målsætning.
(
19
) – Dom af 11.7.1985 (forenede sager 60/84 og 61/84, Sml. s. 2605, præmis 23).
(
20
) – Dom af 24.10.1978, sag 15/78, Sml. s. 1971, præmis 5.
(
21
) – Dom af 18.3.1980, sag 52/79, Sml. s. 833, præmis 15, og af 26.4.1988, sag 352/85, Bond van Adverteerders, Sml. s. 2085, præmis 38.
(
22
) – Dom af 17.12.1981, sag 279/80, Sml. s. 3305, præmis 18 og 19.
(
23
) – Der findes forskellige eksempler på dette: ovennævnte dom af 14.7.1981 i Oebel-sagen, dom af 31.3.1982, sag 75/81, Blesgen, Sml. s. 1211, af 25.11.1986, sag 148/85, Forest, Sml. s. 3449, af 7.3.1990, sag C-69/88, Krantz, Sml. I, s. 583, af 11.7.1990, sag C-23/89, Quietlynn, Sml. I, s. 3059, og af 7.5.1991, sag C-350/89, Steptonhurst, Sml. I, s. 2387.
(
24
) – For så vidt angår fri udveksling af tjenesteydelser fandt disse tanker for nylig genklang i Grogan-dommen: Forbindelsen mellem udbredelsen i en medlemsstat af oplysninger om lægelig svangerskabsafbrydelse i en anden medlemsstat og selve tjenesteydelsen, svangerskabsafbrydelse (der udføres af en tjenesteyder, der er helt uafhængig af dem, der spreder oplysningerne, og som selv er statsborgere i den første medlemsstat), fandt Domstolen for spinkel (»trop ténu«/»too tenuous«) til, at et i den førstnævnte medlemsstat gældende grundlovsmæssigt forbud mod udbredelsen af oplysninger kan betragtes som en restriktion for udvekslingen af tjenesteydelser som omhandlet i EØF-traktatens artikel 59 (dom af 4.10.1991, sag C-159/90, Sml. I, s. 4685, præmis 24).
(
25
) – Cinéthèque-dommen, præmis 21, Krantz-dommen, præmis 10, og Quietlynn-dommen, præmis 11.
(
26
) – Jf. nyere retspraksis, bl.a. de allerede nævnte domme i sagerne Buet, GBINNOBM, Boscher og Aragonesa de Publicidad, jf. tillige ovennævnte dom af 12.12.1990, SARPP, præmis 21), af 16.4.1991, sag C-347/S9, Eurim-Pharm, Sml I, s. 1747, præmis 27-35, af 20.6.1991, sag C-39/90, Denkavit, Sml. I, s. 3069, præmis 24, og af 4.6.1992, forenede sager C-13/91 og C-113/91, Debus, Sml. I, s. 3617, præmis 24 og 25. Også på andre områder af fællesskabsretten kan der findes eksempler herpå. Jf. bl.a. en nyere dom pa området for udveksling af tjenesteydelser: dom af 25.7.1991, sag C-288/89, Gouda, Sml. I, s. 4007, præmis 23 og 24.
(
27
) – B & Q-dommen, præmis 14 in fine, Conforama-dommen, præmis 8, og Marchandise-dommen, præmis 9.
(
28
) – B & Q-dommen, præmis 11, Conforama-dommen, præmis 9, og Marchandise-dommen, præmis 10.
(
29
) – B & Q-dommen, præmis 12, Conforama-dommen, præmis 10, og Marchandise-dommen, præmis 11.
(
30
) – B & Q-dommen, præmis 14, Conforama-dommen, præmis 11, og Marchandise-dommen, præmis 12.
(
31
) – Conforama-dommen, præmis 12, og Marchandise-dommen, præmis 13.
(
32
) – Conforama-dommen, præmis 6, og Marchandise-dommen, præmis 7.
(
33
) – Domstolen har allerede gentagne gange understreget, at nødvendigheden af at nå frem til en praktisk fortolkning af fællesskabsretten gør det påkrævet at beskrive de retlige rummer, som den ønskede fortolkning skal bruges i, jf. dom af 12.7.1979. sag 244/78, Union Laitière Normande, Smi. s. 2663, præmis 5, og af 10.3.1981, forenede sager 36/80 og 71/80, Irish Creamery Milk Suppliers, Sml. s. 735, præmis 6.
(
34
) – Dette er fast praksis; jf. bl.a. dom af 16.3.1978, sag 104/77, Oehlschläger, Sml. s. 791, præmis 4, og af 4.7.1985, sag 167/84, Drünert, Sml. s. 2235, præmis 12.
(
35
) – Med hensyn til spørgsmålet om, hvorvidt det er ønskeligt, at der er kontakt mellem Domstolen og de nationale retter, når bestemte elementer i de præjudicielle spørgsmål mangler, kan jeg henvise til T. Koopmans, »The Technique of the Preliminary Question — A View from the Court of Justice«, i Article 177 EEC: Experiences and Problems, H. Schermers m.fl. (udg.), Haag, TM C Asser Instituut, 1987, s. 327, på s. 333: »It would be a great help if the Court of Justice could make contact with the referring court if it should discover that some elements of information arc missing. Rules of procedure applicable to the national courts make it impossible, however, for most of them to reopen the case after having suspended it when they put their questions to the Court of Justice. In particular, national rules on litigation before civil and criminal courts — as opposed to administrative courts or tribunals —are normally too strict to permit an exchange of information after the order for a reference has been made.«
(
36
) – At Domstolen flere gange har henvist til den nationale ret med henblik på anvendelse af proportionalitetsprøven fremgår af nyere praksis, bl.a. af dom af 21.9.1989, sag 12/88, Schäfer, Smi. s. 2937, prajmis 23, og af 4.10.1991, sag C-367/89, Richardt, Sml. I, s. 4621, præmis 25.
(
37
) – Conforama-dommen, præmis 11, og Marchandise-dommen, præmis 12.
(
38
) – Med hensyn til udveksling af tjenesteydelser har Domstolen også anerkendt, at beskyttelsen af arbejdstagerne i »almenvellets berettigede interesse« kan begrunde en begrænsning af samhandelen inden for Fællesskabet. Det skete første gang i ovennævnte (i fodnote 22) anforte dom i Wcbbsagen, præmis 19. Jf. de seneste domme af 25.7.1991, nemlig ovennævnte (i fodnote 26) anforte Gouda-dom, præmis 14, og dom i sag C-353/89, Kommissionen mod Nederlandene, Sml. 1991 I, s. 4069, præmis 18.
(
39
) – Undertiden venter Domstolen endog ikke på, at et formål anerkendes gennem en traktatbestemmelse, før den anses for et »tvingende hensyn«. Det fremgår af, at Domstolen allerede nogen tid inden ikrafttrædelsen af den europæiske fælles akt havde anset miljøbeskyttelse for et afgørende mål for Fællesskabet, jf. dom af 7.2.1985, sag 240/83, ADBHU, Sml. s. 531, præmis 13. Også i den dom, der er nævnt i den foregående fodnote, Webb-dommen, anerkendes beskyttelsen af arbejdstagerne, denne gang i forbindelse med den frie udveksling af tjenesteydelser, i god tid inden ikrafttrædelsen af den europæiske fælles akt som »almenvellets berettigede interesse«.
(
40
) – Oebel-dommen, præmis 12.
(
41
) – B Se Q-dommen, præmis 13 og 14.
(
42
) – Marchandise-dommen, præmis 19.
(
43
) – Jf. med hensyn til forholdet mellem en politik til fremme af et nationalsprog som udtryk for national identitet og kultur, og arbejdskraftens frie bevægelighed, dom af 28.11.1989, sag C-379/87, Groener, Sml. s. 3967.
(
44
) – Det er nemlig langt fra utænkeligt, at sådanne bestemmelser kan være begrundet i de i denne bestemmelse nævnte hensyn til »den offentlige sædelighed, den offentlige orden (eller) beskyttelse af nationale skatte af kunstnerisk ... værdi«.
(
45
) – Jf med hensvn til udveksling af tjenesteydelser (EØF-traktatens artikel 66 og 56), dom af 18.6.1991, sag C-260/91, ERT, Sml. I, s. 2925, præmis 45. På området for udveksling af tjenesteydelser fastslog Domstolen i övrigt i de seneste Nederlandse Mcdiawct-aomnie, at en national kulturpolitik, for sa vidt den hænger sammen med beskyttelsen af ytringsfriheden gennem opretholdelse af et alsidigt udbud af radio- og fjernsynsprogrammer, kan udgore et tvingende, alment hensyn, som kan begrunde restriktioner, der hindrer den frie udveksling af tjenesteydelser: Gouda-dommen, præmis 23, og dommen i sag C-288/89, Kommissionen mod Nederlandene, præmis 30.
(
46
) – Det fremgår, at disse sidstnævnte synspunkter er blevet fulgt i dommen fra High Court of Justice, Chancery Division, i sagerne Stoke-on-Trent City Council mod B & Q pic og Norwich City Council mod B & Q plc, Weekly Law Reports, 1991, s. 42.
(
47
) – Dom af 26.11.1985, sag 182/84, Smi. s. 3731.
(
48
) – Miro-dommen, præmis 14.
(
49
) – Af 22.12.1968 under henvisning til bestemmelserne i artikel 33, stk. 7, om afskaffelse af foranstaltninger med tilsvarende virkning som kvantitative importrestriktioner, der ikke omfattes af andre bestemmelser truffet i medfør af EØF-traktaten (EFT 1970 I, s. 10).
(
50
) – Dom af 22.3.1977, sag 74/76, lannelli, Sml. s. 557, pramis 13. Kommissionen opfattede i övrigt især direktivet som en ledetrad. A. Matterà bekræfter således, at »le but de la Commission était précisément d'établir une ’référence doctrinale’ basée sur l'expérience acquise à l'occasion de l'instruction de nombreux cas de ’mesure d'effet équivalent’ traités jusqu'à celte date, et devant permettre aux Etats membres de mieux connaître l'étendue de leurs obligations en la matière«: Le Marché Unique Européen. Ses règles, son fonctionnement, Paris, Jupiter, 2. udgave, 1990, s. 42.
(
51
) – Dette kommer klart til udtryk i dom af 9.6.1988, sag 56/87 Kommissionen mod Italien, Sml. s. 2919, pramis 7, og af 19.3.1991, sag C-249/88, Kommissionen mod Belgien, Sml. I, s. 1275, pramis 7, in fine, hvor det udtales: »Denne fortolkning af artikel 30 [nemlig den, der er fastsat i artikel 2, stk. 3, litra c), d) og e), i direktiv 70/50] er bekraftet i Domstolens faste praksis ...«.,
(
52
) – Se af nyere domme bl.a. dom af 14.1.1988, sag 63/86, Kommissionen mod Italien, Sml. s. 29, pramis 14.
(
53
) – Navnlig i præmis 12 og 15.
(
54
) – Jf. Domstolens formulering i dom af 11.5.1989, sag 25/88, Wurmser, Sml. s. 1105, præmis 13.
(
55
) – Det i artikel 3, stk. 2, andet led, i direktiv 70/50 anførte kriterium falder sammen med denne sidste del af nødvendighedsprøven.
(
56
) – Her foretages med andre ord den prøve, som er nævnt i artikel 3, stk. 2, første led, i direktiv 70/50.
(
57
) – Navnlig i Cinétheque-dommen, pr.xmis 22, og i B & Q-dommen, promis 12.
(
58
) – Jf. mit forslag til afgørelse i B & Q-sagen, Sml. 1989, s. 3881, punkt 30.
(
59
) – Se ovennævnte (i fodnote 13) nævnte dom i sagen Aragonesa de Publicidad, præmis 13, samt mit forslag til afgørelse i samme sag, punkt 14.
(
60
) – Jf. mit forslag til afgørelse i B Sc Q-sagen, Sml. 1989, s. 3883, afsnit 32. Også i B & Q-sagen var det allerede klart, at der hersker stor tvivl om, hvorvidt det britiske forbud mod søndagshandel er hensigtsmæssigt: a.st., fodnote 54.
(
61
) – Dette er gentagne gange blevet bekræftet af Domstolen, navnlig pa området for arbejdskraftens frie bevægelighed (jf. den seneste dom, dom af 28.1.1992, sag C-332/90, Volker Steen, Sml. I, s. 341), etableringsretten (jf. bl.a. dom af 3.10.1990, forenede sager C-54/88, C-91/88 og C-14/89, Nino, Sml. I, s. 3537), og den frie udveksling af tjenesteydelser (jf. den nylige dom af 19.3.1992, sag C-60/91, Batista Morais, Sml. I, s. 2085).