FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
R. NORKUS
fremsat den 12. juni 2025 (1)
Forenede sager C-296/24 – C-307/24 [Jouxy] (i)
SM,
PX (C-296/24)
CY (C-297/24)
LK,
MF (C-298/24)
OP,
TD (C-299/24)
MY,
IX (C-300/24)
AH,
CJ (C-301/24)
AE (C-302/24)
BF,
CG (C-303/24)
LH (C-304/24)
TB,
MV (C-305/24)
KN,
PE (C-306/24)
NB (C-307/24)
mod
Caisse pour l’avenir des enfants
(anmodninger om præjudiciel afgørelse indgivet af Cour de cassation (kassationsdomstol, Luxembourg))
» Præjudiciel forelæggelse – artikel 45 TEUF – forordning (EF) nr. 883/2004 – artikel 67 – arbejdskraftens frie bevægelighed – ligebehandling – sociale fordele – forordning (EU) nr. 492/2011 – artikel 7, stk. 2 – familieydelse – udelukkelse af en ikke-bosiddende arbejdstagers ægtefælles eller samlevers barn – forskellig behandling af bosiddende og ikke-bosiddende børn – begrebet »familiemedlem« – begrebet »forsørge« et barn – bedømmelseskriterier – formodning på grundlag af barnets og arbejdstagerens fælles bopæl «
I.      Indledning
1.        Sagsøgerne i hovedsagerne er bosiddende i henholdsvis Belgien, Tyskland og Frankrig, men arbejder i Luxembourg. De er derfor omfattet af den luxembourgske lovgivning om social sikring. Indholdet af de relevante bestemmelser i denne lovgivning er kendt af Domstolen, som bl.a. efter en anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Conseil supérieur de la sécurité sociale (appeldomstol i sager om social sikring, Luxembourg) (2) har haft lejlighed til at udtale sig herom inden for de retlige rammer af dommen i sagen Caisse pour l’avenir des enfants (Barn af ægtefælle til en grænsearbejder) (3), som vedrørte en sag om den samme familieydelse som den, der er omhandlet i de foreliggende forenede sager.
2.        De foreliggende anmodninger om præjudiciel afgørelse vedrører nemlig endnu en gang bestemmelserne i den luxembourgske lov, hvorefter en grænsearbejder siden den 1. august 2016 udelukkende kan modtage familieydelse for børn, der er omfattet af begrebet »familiemedlem« som defineret i de nævnte bestemmelser, dvs. børn født i ægteskabet, børn født uden for ægteskab og adoptivbørn.
3.        Disse anmodninger er blevet indgivet af Cour de cassation (kassationsdomstol, Luxembourg) i forbindelse med 12 tvister mellem flere grænsearbejdere og Caisse pour l’avenir des enfants (herefter »CAE«) vedrørende sidstnævntes afslag på at tildele disse arbejdstagere en familieydelse for efter omstændighederne ægtefællens eller den registrerede partners særbarn med den begrundelse, at disse børn ikke havde noget slægtskabsforhold til de pågældende grænsearbejdere og derfor ikke kunne kvalificeres som »familiemedlem«, således som dette udtryk er defineret i den luxembourgske lovgivning.
4.        Det er i denne sammenhæng, at den forelæggende ret ønsker en afklaring af udtrykket at »forsørge et barn«, hvilket begreb er udledt af Domstolens praksis om fortolkningen af artikel 45 TEUF, artikel 1, litra i), og artikel 67 i forordning (EF) nr. 883/2004 (4) samt artikel 7, stk. 2, i forordning (EU) nr. 492/2011 (5).
II.    Retsforskrifter
A.      EU-retten
5.        Ud over artikel 45 TEUF er artikel 2 i direktiv 2004/38 (6), artikel 1, litra i), artikel 2, stk. 1, artikel 3, stk. 1, artikel 4, artikel 67 og artikel 68, stk. 1, litra b), i forordning nr. 883/2004, artikel 7, stk. 1 og 2, artikel 36, stk. 2, i forordning nr. 492/2011 samt artikel 1, artikel 2, stk. 1, litra c), og artikel 2, stk. 2, i direktiv 2014/54 (7) relevante i de foreliggende sager.
B.      Luxembourgsk ret
6.        De relevante bestemmelser er artikel 269 og 270 i code de la sécurité sociale (lov om social sikring) (8).
7.        Denne lovs artikel 269, stk. 1, med overskriften »Betingelser for tildeling« fastsætter:
»Der indføres en ydelse til sikring af børns fremtid, herefter »familieydelse«.
Ret til familieydelse giver:
a)      ethvert barn, der faktisk opholder sig varigt i Luxembourg og har lovlig bopæl i Luxembourg
b)      familiemedlemmer som defineret i artikel 270 til enhver person, der er omfattet af luxembourgsk lovgivning, og som henhører under anvendelsesområdet for EU-forordninger eller et andet bi- eller multilateralt instrument, der er indgået af Luxembourg på socialsikringsområdet, og som fastsætter betaling af familieydelser efter lovgivningen i beskæftigelsesstaten. Familiemedlemmerne skal bo i et land, som de omhandlede forordninger eller instrumenter finder anvendelse på.«
8.        Den nævnte lovs artikel 270 bestemmer:
»Ved anvendelsen af artikel 269, stk. 1, litra b), er en persons børn født i ægteskabet, født uden for ægteskabet og adopterede børn at anse for familiemedlemmer til denne person og udløser ret til familieydelse.«
III. De relevante faktiske omstændigheder, de præjudicielle spørgsmål og retsforhandlingerne ved Domstolen
9.        Det fremgår af de 12 forelæggelsesafgørelser i de forenede sager C-296/24 – C-307/24, at CAE med henvisning til artikel 269 og artikel 270 i code de la sécurité sociale (lov om social sikring) med virkning fra den 1. august 2016 fratog sagsøgerne i tvisterne i hovedsagerne (9) retten til familieydelser, som de havde modtaget for deres ægtefællers eller registrerede partneres børn, med den begrundelse, at disse børn, som ikke delte noget slægtskabsforhold med sagsøgerne, ikke var »familiemedlemmer« som omhandlet i socialsikringslovens artikel 270.
10.      Conseil arbitral de la sécurité sociale (ret i første instans i sager om social sikring, Luxembourg) gav sagsøgerne medhold i deres påstande om betaling af den omhandlede familieydelse. Conseil supérieur de la sécurité sociale (appeldomstol i sager om social sikring) ændrede imidlertid afgørelsen og stadfæstede CAE’s afgørelse om at fratage sagsøgerne retten til denne ydelse.
11.      Sagsøgerne iværksatte appel ved Cour de cassation (kassationsdomstol), idet de bl.a. gjorde gældende, at denne afgørelse var i strid med EU-retten, og navnlig, at afgørelsen var baseret på en indskrænkende fortolkning af begrebet »forsørge« et barn, der ikke er et biologisk barn af grænsearbejderen, hvilket er i strid med den retspraksis, der bl.a. følger af CAE-dommen.
12.      Den forelæggende ret har anført, at Domstolen i denne dom ved fortolkningen af artikel 1, litra i), og artikel 67 i forordning nr. 883/2004, sammenholdt med artikel 7, stk. 2, i forordning nr. 492/2011 og med artikel 2, nr. 2), i direktiv 2004/38, gjorde grænsearbejderens ret til at modtage den omhandlede familieydelse for dennes ægtefælles barn, som den pågældende ikke havde noget slægtskabsforhold til, betinget af, at det godtgøres, at den pågældende opfylder betingelsen om at forsørge dette barn.
13.      Hvad angår udviklingen i Domstolens fortolkning af denne betingelse har den forelæggende ret anført, at begrebet »forsørge« et barn indledningsvis blev anvendt af Domstolen i Bernini-dommen (10), Meeusen-dommen (11), dommen i sagen Kommissionen mod Nederlandene (12) og i sagen Giersch m.fl. (13) til at bekræfte, at en grænsearbejder kunne modtage en statslig ydelse i form af en social fordel, dvs. økonomisk støtte til videregående uddannelse for sit eget barn, hvis grænsearbejderen fortsatte med at forsørge dette barn.
14.      Den forelæggende ret har dernæst henvist til dommen i sagen Depesme m.fl. (14), hvori Domstolen, stadig i forbindelse med en social fordel i form af økonomisk støtte til videregående uddannelse, men vedrørende et barn, der ikke havde noget slægtskabsforhold til grænsearbejderen, præciserede rækkevidden af dette begreb.
15.      Den forelæggende ret har endelig anført, at Domstolen for nylig har anvendt det nævnte begreb i CAE-dommen (15) med henblik på at afgøre, om en grænsearbejder kunne nyde godt af den sociale fordel, der bestod i udbetaling af en familieydelse for et barn, som den pågældende ikke havde noget slægtskabsforhold til. I denne forbindelse fastslog Domstolen bl.a., at kravet om, at en grænsearbejder skal forsørge barnet, følger af faktiske forhold, som det tilkommer administrationen og i givet fald de nationale retter at vurdere på grundlag af den af den berørte person fremlagte dokumentation, uden at det er nødvendigt, at disse fastslår, hvad der er grunden til dette bidrag, eller anslår den nøjagtige størrelse deraf.
16.      Den forelæggende ret har heraf udledt, at selv om det samme begreb ifølge Domstolens praksis hænger sammen med de faktiske forhold, er det ikke af den grund unddraget Domstolens kontrol. Denne ret vurderer således under henvisning til dommen i sagen Depesme m.fl. (16), at der i forbindelse med lovgivningen om sociale fordele er tale om et selvstændigt EU-retligt begreb, som kræver en ensartet anvendelse og fortolkning.
17.      Det er på baggrund af disse omstændigheder, at Cour de cassation (kassationsdomstol) ved afgørelser af 25. april 2024, indgået til Domstolens Justitskontor den 26. april 2024, har besluttet at udsætte sagerne og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål, der er affattet enslydende i hver af de forenede sager C-296/24 – C-307/24:
»l)      a)      Skal betingelsen om at »forsørge« et barn, som er grundlaget for status som familiemedlem som omhandlet i EU-rettens bestemmelser som fortolket i Domstolens praksis i forbindelse med arbejdskraftens frie bevægelighed og en grænsearbejders modtagelse af en social fordel, som er knyttet til dennes udøvelse af lønnet beskæftigelse i en medlemsstat, for vedkommendes ægtefælles eller registrerede partners barn, som vedkommende ikke har noget slægtskabsforhold til, i sig selv eller sammenholdt med princippet om udvidende fortolkning af bestemmelserne til gennemførelse af arbejdskraftens frie bevægelighed, fortolkes således, at den er opfyldt og dermed giver ret til at modtage den sociale fordel,
–        alene som følge af ægteskabet eller det registrerede partnerskab mellem grænsearbejderen og en af barnets forældre
–        alene som følge af, at grænsearbejderen og barnet har fælles bopæl eller opholdssted
–        alene som følge af, at grænsearbejderen afholder generelle udgifter af enhver art for barnet, selv om de
–        dækker andre behov end de grundlæggende og fortæringsmæssige
–        betales til en tredjepart og kun indirekte gavner barnet
–        ikke betales i barnets eksklusive eller specifikke interesse, men gavner hele husholdningen
–        kun er lejlighedsvise
–        er mindre end dem, der afholdes af forældrene
–        kun er af mindre betydning i forhold til barnets behov,
–        alene som følge af, at udgifterne dækkes af en fælles konto for grænsearbejderen og dennes ægtefælle eller registrerede partner, som er barnets forælder, uanset hvorfra midlerne på denne konto hidrører
–        alene som følge af, at barnet er under 21 år?
b)      Såfremt det første spørgsmål besvares benægtende, skal betingelsen om at »forsørge« da fortolkes således, at den er opfyldt og dermed giver ret til at modtage den sociale fordel, når det er godtgjort, at to eller flere af disse omstændigheder foreligger?
2)      Skal betingelsen om at »forsørge« et barn, som er grundlaget for status som familiemedlem som omhandlet i EU-rettens bestemmelser som fortolket i Domstolens praksis i forbindelse med arbejdskraftens frie bevægelighed og en grænsearbejders modtagelse af en social fordel, som er knyttet til dennes udøvelse af lønnet beskæftigelse i en medlemsstat, for vedkommendes ægtefælles eller registrerede partners barn, som vedkommende ikke har noget slægtskabsforhold til, i sig selv eller sammenholdt med princippet om udvidende fortolkning af bestemmelserne til gennemførelse af arbejdskraftens frie bevægelighed, fortolkes således, at den ikke er opfyldt og dermed udelukker retten til at modtage den sociale fordel,
–        alene som følge af, at barnets forældre er underlagt en underholdspligt, uanset
–        om denne underholdspligt er fastsat ved en retsafgørelse eller ved aftale
–        hvilket beløb denne underholdspligt er fastsat til
–        om den, der har pligt til at betale dette bidrag, reelt betaler det
–        om grænsearbejderens bidrag kompenserer for manglende betaling fra en af barnets forældre,
–        alene som følge af, at barnet i perioder bor hos den anden forælder i forbindelse med udøvelsen af en indkvarterings- eller samværsret, delt bopæl eller en anden model?«
18.      Sagsøgerne i hovedsagerne i hver af de forenede sager, CAE, den tjekkiske regering og Europa-Kommissionen har indgivet skriftlige indlæg. Domstolen har besluttet, at der ikke skal afholdes mundtlig forhandling i de foreliggende sager.
IV.    Bedømmelse
19.      Med sine to præjudicielle spørgsmål, som efter min opfattelse skal behandles samlet, har den forelæggende ret nærmere bestemt anmodet Domstolen om at afklare fortolkningen af begrebet »forsørge« et barn, således som det kan udledes af Domstolens praksis vedrørende fortolkningen af artikel 45 TEUF, af artikel 1, litra i), og artikel 67 i forordning nr. 883/2004 samt af artikel 7, stk. 2, i forordning nr. 492/2011 og navnlig af CAE-dommen.
20.      I dette forslag til afgørelse vil jeg først fremsætte nogle generelle betragtninger om de retlige forhold, der ligger til grund for den tvivl, som den forelæggende ret har givet udtryk for (afsnit A), for derefter at behandle begrebets oprindelse og udvikling (afsnit B) og dernæst anvendelsesområdet for dette begreb, således som det er udviklet i Domstolens praksis (afsnit C). Endelig vil jeg med henblik på at sikre en ensartet anvendelse af det nævnte begreb foreslå, at der opstilles en formodning baseret på fælles bopæl for grænsearbejderen og barnet af grænsearbejderens ægtefælle eller registrerede partner (afsnit D).
A.      Generelle betragtninger vedrørende de retlige elementer, der ligger til grund for den forelæggende rets tvivl
21.      Det følger af læsningen af de foreliggende anmodninger om præjudiciel afgørelse, at den forelæggende ret har støttet sig på Domstolens praksis på området, navnlig den praksis, der fremgår af CAE-dommen. Som nævnt i indledningen til dette forslag til afgørelse følger de foreliggende sager i kølvandet på den sag, der gav anledning til denne dom, som også vedrørte reformen af systemet for tildeling af familieydelser i Luxembourg. Denne reform med ikrafttræden den 1. august 2016 ændrede code de la sécurité sociale (lov om social sikring) ved at udelukke navnlig børn af en samlever eller partner fra begrebet »familiemedlem« som defineret i lovens artikel 270 (17). I denne sag skulle Domstolen tage stilling til, om den omhandlede familieydelse skulle betales til en grænsearbejder for dennes samlevers barn, som grænsearbejderen ikke delte noget slægtskabsforhold med (18).
22.      I denne henseende har Domstolen, som den forelæggende ret selv har fremhævet, i CAE-dommen fastslået for det første, at en familieydelse, der er knyttet til en grænsearbejders udøvelse af lønnet beskæftigelse i en medlemsstat, udgør en social fordel (19) som omhandlet i artikel 45 TEUF og i artikel 7, stk. 2, i forordning nr. 492/2011 (20). For det andet fastslog Domstolen, at artikel 1, litra i), og artikel 67 i forordning nr. 883/2004, sammenholdt med artikel 7, stk. 2, i forordning nr. 492/2011 og med artikel 2, nr. 2), i direktiv 2004/38, skal fortolkes således, at disse bestemmelser er til hinder for bestemmelser i en medlemsstat, hvorefter grænsearbejdere kun har ret til en familieydelse, som er knyttet til deres udøvelse af lønnet beskæftigelse i denne medlemsstat, for deres egne børn og ikke for deres ægtefælles børn, som de ikke har noget slægtskabsforhold til, men som de forsørger, selv om alle børn, som bor i denne medlemsstat, har ret til denne ydelse (21).
23.      Hvad angår de foreliggende sager forekommer det mig at være vigtigt at præcisere, at den forelæggende ret i sine præjudicielle spørgsmål hverken har draget læringen fra CAE-dommen eller fra den retspraksis, som Domstolen støttede sig på i denne dom, i tvivl (22). Det fremgår nærmere bestemt af forelæggelsesafgørelserne, at denne ret ikke synes at være i tvivl om, at sondringen på grundlag af bopæl, som er fastsat i bestemmelserne i hovedsagerne, udgør indirekte forskelsbehandling baseret på nationalitet (23). Tværtimod synes den nævnte ret, idet den tager udgangspunkt i denne præmis, at være af den opfattelse, at Domstolen i nævnte dom undergav grænsearbejderens ret til at modtage familieydelsen for dennes ægtefælles – eller registrerede partners – barn, som vedkommende ikke har noget slægtskabsforhold til, den forudsætning, at det godtgøres, at vedkommende opfylder betingelsen om at forsørge dette barn (24).
24.      Den forelæggende rets tvivl synes nemlig at skyldes den omstændighed, at CAE, således som det fremgår af forelæggelsesafgørelserne og parternes skriftlige indlæg, efter CAE-dommen ikke længere automatisk afviser at tildele den omhandlede familieydelse til ikke-bosiddende grænsearbejdere for børn af deres ægtefælle eller registrerede partner. CAE har imidlertid afvist at tildele denne ydelse på grundlag af en streng anvendelse af begrebet »forsørge«, der fremgår af denne dom. Eftersom den forelæggende ret er af den opfattelse, at dette begreb udgør et selvstændigt EU-retligt begreb, vedrører den tvivl, som den forelæggende ret har givet udtryk for, således udelukkende fortolkningen af det nævnte begreb.
25.      Inden jeg fremsætter forslag til Domstolen vedrørende de præciseringer, som den forelæggende ret har anmodet om vedrørende rækkevidden af fortolkningen af dette begreb, forekommer det mig af hensyn til klarheden vigtigt at redegøre for begrebets oprindelse og den udvikling, som det har undergået i Domstolens praksis.
B.      Oprindelsen af begrebet »forsørge« et barn og udviklingen i Domstolens fortolkning
26.      Det er som bekendt inden for rammerne af retspraksis vedrørende økonomisk støtte til videregående uddannelse for børn af vandrende arbejdstagere, at Domstolen for første gang anvendte udtrykket »forsørge«. Kravet om fortsat at »forsørge« en studerende har nemlig gjort det muligt at fastslå den nødvendige tilknytning mellem arbejdstageren og barnet.
1.      Fra Bernini-dommen til dommen i sagen Depesme m.fl.: kravet om at »forsørge« et barn som nødvendig forbindelse mellem arbejdstageren og barnet
27.      Selv om Domstolen allerede i 1980’erne udtalte sig om støtte til studerendes underhold og uddannelse (25), er det først efter Bernini-dommen, der blev afsagt i 1992, at den har fastsat kravet i forhold til nødvendigheden af fortsat at »forsørge« et barn i forbindelse med studier, der gennemføres uden for værtsmedlemsstaten. I denne dom bemærkede Domstolen, at en vandrende arbejdstager kan påberåbe sig artikel 7, stk. 2, i forordning (EØF) nr. 1612/68 (26) for at opnå sociale ydelser, som modtagermedlemsstatens lovgivning hjemler indenlandske arbejdstageres børn. Domstolen præciserede imidlertid under henvisning til Lebon-dommen (27), at denne ret for arbejdstageren kun udgør en social fordel i denne bestemmelses forstand, »for så vidt som han fortsat forsørger barnet« (28).
28.      Domstolen har således fastslået, at når arbejdstageren fortsat forsørger barnet, kan barnet påberåbe sig denne bestemmelse for at få studiestøtte på de samme betingelser som indenlandske arbejdstageres børn, og der kan herved navnlig ikke stilles et yderligere krav om bopæl på den pågældende medlemsstats område (29).
29.      Senere bemærkede Domstolen i Meeusen-dommen (30), dommen i sagen Kommissionen mod Nederlandene (31) og dommen i sagen Giersch m.fl. (32), at familiemedlemmer, der forsørges af en vandrende arbejdstager, indirekte er omfattet af den ligebehandling, der indrømmes denne arbejdstager, og at de i disse sager omhandlede ydelser, dvs. studiestøtte til videregående uddannelse, derfor kun kan tildeles den pågældende arbejdstager, når denne fortsat forsørger barnet.
30.      I disse domme har Domstolen derimod ikke defineret begrebet »forsørge« et barn. Nævnte domme gør det imidlertid muligt at forstå den sammenhæng, hvori dette begreb indgår. Domstolen skulle således tage stilling til, om tildelingen af de pågældende statslige ydelser, dvs. studiestøtte, udgjorde en social fordel for den vandrende arbejdstager i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 7, stk. 2, i forordning nr. 1612/68. Domstolens bekræftende besvarelse af dette spørgsmål var imidlertid underlagt en betingelse om, at »arbejdstageren fortsat forsørger barnet« (33). For så vidt som en vandrende arbejdstagers familiemedlemmer var indirekte begunstigede af den ligebehandling, som denne arbejdstager blev indrømmet ved denne bestemmelse, opfyldte denne betingelse således behovet for at fastslå barnets tilknytning til den nævnte arbejdstager med henblik på at afgøre, om den pågældende medlemsstat var forpligtet til at udbetale den pågældende ydelse, henset til kravene om ligebehandling af arbejdstagere og koordinering af de sociale sikringsordninger.
31.      På baggrund af denne retspraksis blev der taget et afgørende skridt i udviklingen af retspraksis med dommen i sagen Depesme m.fl. (34). I de sager, der gav anledning til denne dom, ønskede den forelæggende ret med henvisning til dommen i sagen Giersch m.fl. indledningsvis oplyst, om udtrykket »barn af en grænsearbejder« omfattede børn af ægtefællen eller af en partner, som er anerkendt i denne arbejdstagers nationale ret. Domstolen fastslog, idet den støttede sig på begrebet »familiemedlem« i artikel 2, nr. 2), litra c), i direktiv 2004/38 (35), at der ved »barn af en grænsearbejder, som indirekte kan nyde godt af de sociale fordele, der er omhandlet i artikel 7, stk. 2, i forordning nr. 492/2011, såsom den studiestøtte, som en medlemsstat tildeler børnene af de arbejdstagere, der udøver eller har udøvet deres aktiviteter i denne stat, ikke kun skal forstås et barn, der har et slægtskabsforhold med denne arbejdstager, men også et barn af den nævnte arbejdstagers ægtefælle eller registrerede partner, når [arbejdstageren] forsørger dette barn.« (36)
32.      Den forelæggende ret har endvidere i disse sager stillet spørgsmål om, hvilken indvirkning størrelsen af det bidrag, som grænsearbejderen yder til forsørgelsen af sin ægtefælles barn, har på dette barns ret til at modtage økonomisk studiestøtte som den i disse samme sager omhandlede (37). For at svare herpå har Domstolen udtalt, at en status som familiemedlem, der forsørges af arbejdstageren, følger af faktiske forhold. Domstolen fortsatte sit ræsonnement ved for det første at præcisere, at der er tale om et familiemedlem, som forsørges af den nævnte arbejdstager, uden at det er nødvendigt at fastslå, hvad der er grunden til denne forsørgelse, og at rejse spørgsmålet om, hvorvidt den pågældende er i stand til at sørge for sine fornødenheder gennem lønnet beskæftigelse.
For det andet fastslog Domstolen på grundlag af Lebon-dommen (38), at denne fortolkning er påkrævet på grund af princippet om, at der skal anlægges en udvidende fortolkning af bestemmelserne til gennemførelse af arbejdskraftens frie bevægelighed, som er et af Unionens grundlæggende principper (39).
33.      Navnlig vil jeg påpege, angående status som familiemedlem til en grænsearbejder, der forsørges af sidstnævnte, at den således – for så vidt angår situationen for barnet af denne arbejdstagers ægtefælle eller anerkendte partner – følge af objektive forhold, såsom eksistensen af en fælles bopæl for denne arbejdstager og den studerende (40). Dette sidstnævnte krav følger af faktiske forhold, som det tilkommer administrationen og i givet fald de nationale retter at vurdere, uden at det er nødvendigt, at disse fastslår, hvad der er grunden til dette bidrag, eller anslår den nøjagtige størrelse deraf (41).
34.      Jeg vil anføre, at uanset, at der ikke findes en præcis definition, har Domstolen i præmis 58, 60 og 64 i dommen i sagen Depesme m.fl. (42) givet oplysninger, der gør det muligt at skitsere omridset af det omtvistede begreb, hvilket jeg støtter mig på i forbindelse med undersøgelsen af dets rækkevidde (43).
2.      CAE-dommen: den særlige karakter af begrebet »familiemedlem« i EU-retten
35.      I CAE-dommen, hvis konklusion der er henvist til ovenfor (44), overførte Domstolen den retspraksis, der er gennemgået i de forudgående punkter (45), til familieydelser til børn af grænsearbejdere. Til forskel fra de sager, der gav anledning til denne retspraksis, drejer denne sag sig om et barn, som var mindreårig på tidspunktet for de relevante faktiske oplysninger (46). I CAE-dommen fortsatte Domstolen med at anvende det bredere udtryk »forsørge«, hvilket begreb var udviklet i dens retspraksis om studiestøtte til videregående uddannelser, som er gennemgået ovenfor, og som også omfatter børn, der er ældre end 21 år, på trods af, som Domstolen har konstateret, at EU-lovgiver er af den opfattelse, at børn under alle omstændigheder formodes at skulle forsørges, indtil de fylder 21 år, således som dette bl.a. følger af artikel 2, nr. 2), litra c), i direktiv 2004/38 (47). Jeg vender senere tilbage til dette forhold, som forekommer mig at være vigtigt inden for rammerne af de foreliggende sager (48).
36.      Hvad navnlig angår dette begreb anvendte Domstolen det, idet den bl.a. støttede sig på dommen i sagen Depesme m.fl., som et væsentligt kriterium ved afgørelsen af, om den pågældende nationale myndighed var forpligtet til at udbetale den omhandlede familieydelse til grænsearbejderen for dennes ægtefælles barn, som grænsearbejderen ikke havde noget slægtskabsforhold til. Under henvisning til denne doms præmis 64 anførte Domstolen således, at kravet om, at grænsearbejderen skal forsørge dette barn, følger af faktiske forhold, som det tilkommer administrationen og i givet fald de nationale retter at vurdere på grundlag af den af den berørte person fremlagte dokumentation, uden at det er nødvendigt, at disse fastslår, hvad der er grunden til dette bidrag, eller anslår den nøjagtige størrelse deraf (49).
C.      Rækkevidden af begrebet »forsørge«: vigtigheden af ensartet anvendelse
37.      Det kan konstateres, at udtrykket »forsørge et barn« er et begreb, der anvendes som en rød tråd i hele den retspraksis, der dels vedrører økonomisk støtte til videregående uddannelse til børn af migranter og grænsearbejdere, dels familieydelse for børn af disse grænsearbejdere (50). I sin retspraksis har Domstolen nemlig villet sikre en ensartet fortolkning af dette begreb ved at præcisere de kriterier, som den har anvendt hver gang, den har fortolket begrebet, idet den har støttet sig på princippet om, at der skal anlægges en udvidende fortolkning af bestemmelserne til gennemførelse af arbejdskraftens frie bevægelighed, som er et af Unionens grundlæggende principper (51).
1.      Konsekvenserne for de foreliggende sager af de kriterier for fortolkningen af det omhandlede begreb, der kan udledes af retspraksis
38.      Læsningen af retspraksis gør det muligt at lægge visse væsentlige kriterier til grund for fortolkningen af begrebet »forsørge« et barn.
39.      Det skal imidlertid fastslås for det første, at EU-lovgiver er af den opfattelse, at børn under alle omstændigheder formodes at skulle forsørges, indtil de fylder 21 år, således som dette bl.a. følger af artikel 2, nr. 2), litra c), i direktiv 2004/38 (52). I denne henseende har Domstolen lagt til grund, at status som familiemedlem til en grænsearbejders ægtefælle eller registrerede partner for et barn, der forsørges af grænsearbejderen objektivt kan følge af eksistensen af en fælles bopæl for denne arbejdstager og barnet (53).
40.      For det andet har Domstolen – selv om den har præciseret, at kravet om, at grænsearbejderen skal forsørge barnet, følger af en faktisk situation, hvilket det tilkommer administrationen og i givet fald de nationale retter at vurdere på grundlag af de beviser, som den pågældende har fremlagt – ligeledes gentagne gange fremhævet, at det i forbindelse med denne vurdering ikke er nødvendigt at disse fastslår, hvad der er grunden til dette bidrag, eller anslår den nøjagtige størrelse deraf (54).
41.      I det foreliggende tilfælde er der efter min opfattelse for det første næppe tvivl om, at en streng anvendelse af det omtvistede begreb fra en national myndigheds side som den, der er beskrevet af den forelæggende ret, og som har ført til afslag på at tildele de omhandlede familieydelser, ikke tager hensyn til de fortolkningskriterier, som Domstolen har udviklet i sin praksis. Denne strenge anvendelse af dette begreb medfører derfor en tilsidesættelse af princippet om ligebehandling af grænsearbejdere, som hverken er forenelig med artikel 45 TEUF eller med artikel 7, stk. 2, i forordning nr. 492/2011, hvilket således bringer princippet om en bred fortolkning af disse bestemmelser, således som det er anvendt af Domstolen, i fare (55).
42.      For det andet påpeger jeg, at selv om det nævnte begreb skal fortolkes inden for rammerne af faktisk forhold, som det tilkommer administrationen og i givet fald de nationale domstole at vurdere, vil en manglende klarhed i bedømmelseskriterierne dels kunne give anledning til usikkerhed, der er uforenelig med retssikkerhedsprincippet, for så vidt som en sådan mangel på klarhed i bedømmelseskriterierne vil øge de potentielle støttemodtageres vanskeligheder med at få kendskab til omfanget af deres rettigheder. Dels vil de berørte arbejdstagere blive holdt i en tilstand af usikkerhed med hensyn til de muligheder, som de har for at anvende artikel 45 TEUF, som gennemført ved artikel 7, stk. 2, i forordning nr. 492/2011, selv om de obligatorisk er underlagt lovgivningen i beskæftigelsesmedlemsstaten (56).
43.      For det tredje skal det anføres, at CAE til trods for de domme, som Domstolen allerede har afsagt, fortsat støder på vanskeligheder, når det drejer sig om at definere, hvad der er omfattet af det samme begreb, som Domstolen anvender i sin retspraksis.
44.      Jeg finder det derfor relevant kort at undersøge årsagen til disse vanskeligheder med henblik på at præcisere denne retspraksis.
2.      De nationale myndigheders vanskeligheder ved at anvende det omhandlede begreb
45.      Jeg fremhæver, at det på trods af de afklaringer, som Domstolen har givet for at vejlede myndighederne og, afhængig af omstændighederne, de nationale domstole, er det klart, at retspraksis fortsat til en vis grad er kasuistisk, når det drejer sig om at give konkrete anvisninger om begrebet »forsørge« et barn både generelt og, i betragtning af mangfoldigheden af familiestrukturerne, navnlig i forbindelse med sammensatte familier, såsom familierne i hovedsagerne (57). Som de 12 anmodninger om præjudiciel afgørelse, som den forelæggende ret har fremsat, viser, forekommer det vanskeligt for de nationale myndigheder, som CAE i det foreliggende tilfælde, at anvende et sådant begreb, når det drejer sig om at fastslå, om en arbejdstager i et konkret tilfælde forsørger sin ægtefælles eller registrerede partners barn.
46.      Jeg vil nærmere bestemt nævne, at et eksempel på denne vanskelighed i de foreliggende sager følger af den omstændighed, at der ifølge CAE i lyset af Domstolens praksis skal tages hensyn til forskellige forhold, såsom samlivets varighed, karakteren af relationerne, at barnet forsørges direkte, spørgsmålet om bopælen er lovlig, om faktisk og varigt opholdssted, betingelserne for forældremyndighed og de biologiske forældres eller adoptivforældres investering.
47.      I denne henseende må jeg erkende, at jeg har svært ved blandt disse kriterier at identificere de præciseringer, som Domstolen har givet vedrørende rækkevidden af dette begreb (58). Dette er navnlig tilfældet bl.a., når denne nationale myndighed har gjort gældende, at det fremgår af præmis 52 i CAE-dommen, at den omstændighed, at en biologisk forælder betaler et underholdsbidrag til barnet, kan have en indvirkning på det nævnte begreb.
48.      Jeg kan ikke tilslutte mig denne tilgang.
49.      Indholdet af den nævnte doms præmis 52 udgør ganske vist et vigtigt element med henblik på at forstå rækkevidden af det omhandlede begreb, men CAE’s fortolkning kan ikke tiltrædes. I samme dom fremgik det nemlig af forelæggelsesafgørelsen, at barnets biologiske far ikke betalte underholdsbidrag til barnets mor. Domstolen henviste til denne faktiske omstændighed for at bistå den forelæggende ret i dens vurdering med forbehold af den efterprøvelse, som det påhvilede den forelæggende ret at foretage, idet den konkluderede, at grænsearbejderen, som var ægtefælle til dette barns mor, forsørgede barnet. Følgelig kan disse konklusioner fra Domstolen på den ene side ikke anses for at have til formål at fastslå eksistensen af den biologiske forælders eller adoptivforælders underholdspligt som et relevant kriterium ved vurderingen af de faktiske omstændigheder med henblik på at afgøre, om grænsearbejderen forsørger ægtefællens eller den registrerede partners barn. På den anden side kan disse konstateringer heller ikke betragtes som et kriterium for at udelukke muligheden for, at arbejdstageren forsørger det pågældende barn. Præmis 52 i CAE-dommen skal derfor ikke fortolkes som en indikation af, at det omtvistede begreb skal fortolkes indskrænkende (59).
50.      Jeg erindrer i denne henseende om, at Domstolen allerede har fastslået, at status som familiemedlem, der forsørges, heller ikke forudsætter at den pågældende har krav på underhold. Domstolen påpegede, at hvis det var tilfældet, ville familiesammenføring være afhængig af de nationale lovgivninger, som er forskellige fra den ene medlemsstat til den anden, hvilket ville føre til en uensartet anvendelse af EU-retten (60). Endvidere gentager jeg, at Domstolen ved flere lejligheder har gentaget, at det ved vurderingen af, om en grænsearbejder »forsørger« et barn, ikke er nødvendigt, at administrationen eller de nationale retter fastslår, hvad der er grunden til dette bidrag, eller anslår den nøjagtige størrelse deraf (61).
51.      Når dette er sagt, mener jeg, at dette begreb skal fortolkes ensartet i alle medlemsstaterne. Henset til det nævnte begrebs oprindelse og udvikling i retspraksis og med henblik på at sikre dets ensartede anvendelse er det derfor nødvendigt at undersøge, om et objektivt tilknytningskriterium, der er udledt af Domstolens praksis, kan føre til en simpel formodning og således bidrage til overholdelsen af retssikkerhedsprincippet.
52.      Jeg vil derfor undersøge relevansen af en sådan formodning i forbindelse med de foreliggende sager.
D.      Formodningen om rækkevidden af begrebet »forsørge« et barn
1.      Indledende bemærkninger om oprindelsen af en simpel formodning baseret på et objektivt tilknytningskriterium
53.      I dommen i sagen Depesme m.fl. skitserede Domstolen rammerne for en formodning med hensyn til rækkevidden af begrebet »forsørge« et barn.
54.      For det første fremgår det af denne retspraksis, at det er nødvendigt at anlægge en udvidende fortolkning af et sådant begreb. Domstolen bemærkede således, at ved vurderingen af spørgsmålet om, hvorvidt en grænsearbejder i et givet tilfælde forsørger ægtefællens eller den registrerede partners barn, påhviler det myndighederne og i givet fald de nationale retter at tage hensyn til princippet om, at der skal anlægges en udvidende fortolkning af bestemmelserne til gennemførelse af arbejdskraftens frie bevægelighed, som er et af Unionens grundlæggende principper (62).
55.      For det andet skal dette begreb tage hensyn til den definition af »familiemedlem«, der er fastsat i artikel 2, nr. 2), i direktiv 2004/38. Det fremgår således af ovennævnte retspraksis, at begrebet »familiemedlem« til en grænsearbejder, for hvem ligebehandlingen i henhold til artikel 7, stk. 2, i forordning nr. 492/2011 gælder indirekte, svarer til begrebet »familiemedlem« som omhandlet i artikel 2, nr. 2), litra c), i direktiv 2004/38, hvilket omfatter direkte efterkommere samt direkte efterkommere af ægtefællen eller partneren, som ikke er fyldt 21 år, eller som forsørges af unionsborgeren (63). I denne henseende bemærkede Domstolen, at EU-lovgiver er af den opfattelse, at børn under alle omstændigheder formodes at skulle forsørges, indtil de fylder 21 år, således som dette bl.a. følger af den sidstnævnte bestemmelse (64).
56.      For det tredje og sidste fremgår det af samme retspraksis dels, at status som familiemedlem for et barn af en grænsearbejders ægtefælle eller anerkendte partner, som »forsørges« af grænsearbejderen, objektivt kan fremgå af eksistensen af en fælles bopæl for denne arbejdstager og barnet (65), dels at det med henblik på at vurdere, om grænsearbejderen forsørger dette barn, på ingen måde er nødvendigt at fastslå, hvad der er grunden til grænsearbejderens bidrag til forsørgelse af barnet eller at anslå den nøjagtige størrelse deraf (66).
2.      Den simple formodning baseret på arbejdstagerens og det pågældende barns fælles bopæl
57.      I lyset af disse tre faktorer forekommer det mig at være fuldt ud relevant at overveje, idet dommen i sagen Depesme m.fl. anvendes mutatis mutandis på de foreliggende sager, om der gælder en simpel formodning baseret på eksistensen af en fælles bopæl for grænsearbejderen og ægtefællens eller den registrerede partners barn. Som Kommissionen har fremhævet, er der tale om elementer af stabilitet, som viser at der er et familiefællesskab af en sådan karakter, at det kan fastslås, at grænsearbejderen forsørger sin ægtefælles eller registrerede partners barn, som bor under samme tag. Med andre ord er det med rette, at dette barn formodes at være indirekte modtager af de omhandlede familieydelser, når det bor på den fælles bopæl og dermed lever i et familiefællesskab med denne arbejdstager. Denne fælles bopæl er tilstrækkelig til at give ret til disse familieydelser på de samme betingelser som dem, der gælder for børn, der har et slægtskabsforhold til arbejdstageren, eller børn, der befinder sig i en situation svarende til situationen for børn med bopæl i beskæftigelsesmedlemsstaten (67).
58.      Når dette er sagt, og henset til den daglige virkelighed for sammenbragte familier, er det efter min opfattelse vigtigt at tilføje tre supplerende elementer.
59.      For det første bør denne formodning omfatte såvel den fulde (68) som den delvise (69) fælles bopæl for grænsearbejderen og ægtefællens eller den registrerede partners barn.
60.      For det andet skal den nævnte formodning ikke alene finde anvendelse i forhold til mindreårige børn, men ligeledes på myndige unge under 21 år, som er uden egen indkomst, som bor i grænsearbejderens husstand, og som i øvrigt opfylder de kriterier, der er fastsat i beskæftigelsesmedlemsstatens lovgivning, i det foreliggende tilfælde den luxembourgske lovgivning, der regulerer tildelingen af den omhandlede familieydelse (70). Uden en sådan fortolkning kan der frygtes en betydelig retsusikkerhed i den slags tilfælde.
61.      For det tredje og sidste skal det i det tilfælde, hvor grænsearbejderen på trods af fælles bopæl med dennes ægtefælles eller registrerede partners barn ikke på nogen måde bidrager reelt til de udgifter, der er forbundet med barnets forsørgelse, være muligt for myndighederne i den medlemsstat, hvor den pågældende udøver lønnet beskæftigelse, at afslå at tildele den omhandlede familieydelse (71).
3.      Spørgsmålet, om formodningen baseret på fælles bopæl er forenelig med prioriteringsreglerne i tilfælde af dobbeltydelser i forordning nr. 883/2004
62.      Det skal anføres, at formodningen baseret på fælles bopæl er forenelig med de prioritetsregler i tilfælde af dobbeltydelser, der er fastsat i forordning nr. 883/2004. I henhold til denne forordnings artikel 2, stk. 1, er grænsearbejdere, der er lønmodtagere i Luxembourg, såsom sagsøgerne i hovedsagerne, og deres familier nemlig omfattet af den nævnte forordnings personelle anvendelsesområde (72). De er som bekendt omfattet af den luxembourgske sociale sikringsordning.
63.      I betragtning af familieydelsernes særlige karakter og af en mulig samtidig ret til disse ydelser fra to medlemsstater, fastsætter artikel 68 i samme forordning således prioriteringsregler i tilfælde af samtidig ret, hvilke regler har til formål at forhindre overlapning af ydelser for det samme barn i de samme perioder (73). I henhold til artikel 2, stk. 1, i forordning nr. 883/2004 er sagsøgerne i hovedsagerne således alene omfattet af luxembourgsk lovgivning på området for familieydelser for differencen mellem de familieydelser, der ydes af Luxembourg, og de, der ydes af deres bopælsmedlemsstat. Der er tale om ordningen med »forskelsbetinget supplement«, som i henhold til denne forordnings artikel 68, stk. 1, litra b), nr. i) (74), svarer til udbetaling af »det højeste af de ydelsesbeløb, der følger af de pågældende lovgivninger«.
64.      For så vidt som der i lovgivningen i to medlemsstater er fastsat ydelser på samme grundlag, udgør eksistensen af et fælles opholdssted for ægtefællens eller den registrerede partners barn og grænsearbejderen således en tilstrækkelig tilknytning mellem dette barn og denne arbejdstager til, at det påhviler den medlemsstat, hvor sidstnævnte udøver sin lønnede beskæftigelse – i det foreliggende tilfælde Luxembourg – at udbetale den omhandlede familieydelse.
65.      Det følger af samtlige ovenstående betragtninger, at begrebet »forsørge« et barn af en grænsearbejders ægtefælle eller registrerede partner, således som det er anvendt af Domstolen i dens retspraksis vedrørende fortolkningen af artikel 45 TEUF, artikel 1, litra i), og artikel 67 i forordning nr. 883/2004 samt artikel 7, stk. 2, i forordning nr. 492/2011, skal forstås således, at dette barn med rette antages at være indirekte modtager af de omhandlede familieydelser, når det bor i arbejdstagerens bopæl og lever i et familiemæssigt fællesskab med denne. Den omstændighed, at der eksisterer en sådan fælles bopæl, giver ret til en familieydelse i den medlemsstat, hvor den nævnte arbejdstager udøver sin lønnede beskæftigelse, på samme betingelser som dem, der finder anvendelse på børn, der har et slægtskabsforhold til arbejdstageren.
V.      Forslag til afgørelse
66.      På baggrund af ovenstående betragtninger foreslår jeg Domstolen at besvare de af Cour de Cassation (kassationsdomstol, Luxembourg) forelagte præjudicielle spørgsmål således:
»Begrebet »forsørge« et barn af en grænsearbejders ægtefælle eller registrerede partner som anvendt af Domstolen i dens retspraksis vedrørende fortolkningen af artikel 45 TEUF, artikel 1, litra i), og artikel 67 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 883/2004 af 29. april 2004 om koordinering af de sociale sikringsordninger samt artikel 7, stk. 2, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 492/2011 af 5. april 2011 om arbejdskraftens frie bevægelighed inden for Unionen skal forstås således, at grænsearbejderens ægtefælles eller registrerede partners barn med rette antages at være indirekte modtager af de omhandlede familieydelser, når barnet bor i den fælles bopæl og dermed lever i et familiemæssigt fællesskab med denne arbejdstager. Den omstændighed, at der eksisterer en sådan fælles bopæl, giver ret til en familieydelse i den medlemsstat, hvor den nævnte arbejdstager har lønnet beskæftigelse, på samme betingelser som dem, der finder anvendelse på børn, der har et slægtskabsforhold til arbejdstageren.«
1 –      Originalsprog: fransk.
i      De foreliggende sagers navne er vedtagne navne. De svarer ikke til navnene på parter i sagerne.
2 –      Ved afgørelse af 17.12.2018.
3 –      Dom af 2.4.2020 (C-802/18, herefter »CAE-dommen«, EU:C:2020:269). Jf. om andre faktiske omstændigheder dom af 16.5.2024, Hocinx (C-27/23, herefter »Hocinx-dommen«, EU:C:2024:404).
4 –      Europa-Parlamentets og Rådets forordning af 29.4.2004 om koordinering af de sociale sikringsordninger (EUT 2004, L 166, s. 1, berigtiget i EUT 2004, L 200, s. 1).
5 –      Europa-Parlamentets og Rådets forordning af 5.4.2011 om arbejdskraftens frie bevægelighed inden for Unionen (EUT 2011, L 141, s. 1).
6 –      Europa-Parlamentets og Rådets direktiv af 29.4.2004 om unionsborgeres og deres familiemedlemmers ret til at færdes og opholde sig frit på medlemsstaternes område, om ændring af forordning (EF) nr. 1612/68 og om ophævelse af direktiv 64/221/EØF, 68/360/EØF, 72/194/EØF, 73/148/EØF, 75/34/EØF, 75/35/EØF, 90/364/EØF, 90/365/EØF og 93/96/EØF (EUT 2004, L 158, s. 77, berigtiget i EUT 2004, L 229, s. 35, og i EUT 2005, L 197, s. 34).
7 –      Europa-Parlamentets og Rådets direktiv af 16.4.2014 om foranstaltninger til fremme af arbejdstagernes udøvelse af deres ret til fri bevægelighed (EUT 2014, L 128, s. 8).
8 –      I den affattelse, der har været gældende siden den 1.8.2016, som var datoen for ikrafttrædelsen af loi du 23 juillet 2016, portant modification du code de la sécurité sociale et de la loi modifiée du 4 décembre 1967 concernant l’impôt sur le revenu, et abrogeant la loi modifiée du 21 décembre 2007 concernant le boni pour enfant (lov af 23.7.2016 om ændring af lov om social sikring og af den ændrede lov af 4.12.1967 om indkomstskat samt om ophævelse af den ændrede lov af 21.12.2007 om børnetilskud) (Mémorial A 2016, s. 2348).
9 –      I sagerne C-296/24 (Jouxy), C-300/24 (Meyervibert), C-304/24 (Barloup) og C-305/24 (Choinquand) fratog CAE med virkning fra den 1.8.2016 SM, MY, LH og TB, der bor i Frankrig og arbejder i Luxembourg, familieydelsen, som de havde modtaget for børn, der var født i et tidligere ægteskab af deres respektive ægtefæller, PX, IX og MV. I sag C-297/24 (Broslon) fratog CAE CY, der bor i Frankrig og arbejder i Luxembourg, familieydelsen, som CY havde modtaget for sin ægtefælles barn, der var født i et tidligere ægteskab. I sag C-301/24 (Pailvier) fratog CAE AH, der bor i Frankrig og arbejder i Luxembourg, familieydelsen, som AH havde modtaget for sin registrerede partner, CJ’s, to børn, der var født i et tidligere forhold. I sagerne C-303/24 (Vochal) og C-306/24 (Gonre) fratog CAE med virkning fra den 1.8.2016 BF og KN, der bor i Frankrig og arbejder i Luxembourg, familieydelsen, som de havde modtaget for børn født i et tidligere forhold af deres respektive ægtefæller, CG og PE. I sag C-299/24 (Hicindt) fratog CAE OP, der bor i Belgien og arbejder i Luxembourg, familieydelsen, som OP havde modtaget for sin ægtefælle, TD’s, barn, der var født i et tidligere ægteskab. I sagerne C-298/24 (Caraneux) og C-307/24 (Momeut) fratog CAE med virkning fra den 1.8.2016 LK og NB, der bor i Belgien og arbejder i Luxembourg, familieydelsen, som de havde modtaget for to børn, der var født i et tidligere ægteskab, af henholdsvis deres samlever (MF) og ægtefælle. I sag C-302/24 (Prudnez) fratog CAE med virkning fra den 1.8.2016 AE, der bor i Tyskland og arbejder i Luxembourg, familieydelsen, som AE havde modtaget for sin ægtefælles barn, der var født i et tidligere ægteskab.
10 –      Jf. dom af 26.2.1992 (C-3/90, EU:C:1992:89, præmis 25 og 29).
11 –      Jf. dom af 8.6.1999 (C-337/97, EU:C:1999:284, præmis 19).
12 –      Jf. dom af 14.6.2012 (C-542/09, EU:C:2012:346, præmis 35).
13 –      Jf. dom af 20.6.2013 (C-20/12, herefter »dommen i sagen Giersch m.fl.«, EU:C:2013:411, præmis 39).
14 –      Jf. dom af 15.12.2016 (C-401/15-C-403/15, herefter »dommen i sagen Depesme m.fl.«, EU:C:2016:955, præmis 58-60).
15 –      Præmis 50 og 51.
16 –      Præmis 58.
17 –      Det skal erindres, at en familieydelse som den, der er omhandlet i lovens artikel 269, stk. 1, er omfattet af EU-rettens materielle anvendelsesområde som en familieydelse som omhandlet i artikel 3, stk. 1, litra j), i forordning nr. 883/2004 og som en social fordel som omhandlet i artikel 7, stk. 2, i forordning nr. 492/2011. Det fremgår af fast retspraksis, at en ydelse kan være omfattet af forordning nr. 883/2004 og forordning nr. 492/2011 på samme tid. Jf. i denne retning CAE-dommen (præmis 42-46 og den deri nævnte retspraksis). Jf. om anvendelsen af artikel 3, stk. 1, litra j), og artikel 67 i forordning nr. 883/2004 samt artikel 7, stk. 2, i forordning nr. 492/2011 på faktiske omstændigheder som de i hovedsagerne omhandlede, CAE-dommen (præmis 33-47 og 65-69 og den deri nævnte retspraksis). Jf. vedrørende forholdet mellem formuleringerne i de nævnte forordninger ligeledes generaladvokat Richard de la Tours forslag til afgørelse Kommissionen mod Østrig (Indeksregulering af familieydelser) (C-328/20, EU:C:2022:45, punkt 127). Jf. navnlig M. Fuchs og R. Cornelissen (red.), EU Social Security Law – A Commentary on EU Regulations 883/2004 and 987/2009, C.H. Beck-Hart-Nomos, 2015, s. 28, afsnit 21, og M. Morsa, Sécurité sociale, libre circulation et citoyenneté européennes, 2012, Anthemis, s. 344 ff.
18 –      Som bekendt bestemmer artikel 1, litra f), i forordning nr. 883/2004, at der ved udtrykket »grænsearbejder« forstås »enhver person, som udøver lønnet beskæftigelse eller selvstændig virksomhed i en medlemsstat, men som er bosat i en anden medlemsstat, hvortil han som hovedregel vender tilbage hver dag eller mindst en gang om ugen«. Denne forordnings artikel 1, litra z), bestemmer, at der ved udtrykket »familieydelse« forstås »alle natural- og kontantydelser til udligning af udgifter til forsørgelse bortset fra forskud på underholdsbidrag samt de særlige fødsels- og adoptionsydelser i bilag I«. Nævnte forordning finder i henhold til artikel 2, stk. 1, anvendelse på »personer, der er statsborgere i en medlemsstat [...] [eller] bosat i en medlemsstat, og som er eller har været omfattet af lovgivningen i en eller flere medlemsstater, samt på disses familiemedlemmer og efterladte«. I overensstemmelse med denne bestemmelse er arbejdstagere som sagsøgerne i hovedsagerne derfor omfattet af det personelle anvendelsesområde for forordning nr. 883/2004.
19 –      Jf. om begrebet »social fordel« bl.a. dom af 31.5.1979, Even og ONPTS (207/78, EU:C:1979:144, præmis 22); af 12.5.1998, Martínez Sala (C-85/96, EU:C:1998:217, præmis 25), og af 18.12.2019, Generálny riaditenés Sociálnej poisťovne Bratislava m.fl. (C-447/18, EU:C:2019:1098, præmis 47 og den deri nævnte retspraksis).
20 –      Præmis 32 og domskonklusionens punkt 1. Det skal erindres, at artikel 7, stk. 1, i forordning nr. 492/2011 bestemmer, at »[e]n arbejdstager, der er statsborger i en medlemsstat, må ikke på grund af sin nationalitet behandles anderledes på de øvrige medlemsstaters område end indenlandske arbejdstagere med hensyn til beskæftigelses- og arbejdsvilkår [...]«. Denne artikels stk. 2 bestemmer, at »[a]rbejdstagere nyder samme sociale og skattemæssige fordele som indenlandske arbejdstagere«. Jf. om denne bestemmelse CAE-dommen (præmis 26) og Hocinx-dommen (præmis 26).
21 –      CAE-dommen (præmis 71 og domskonklusionens punkt 2). Det er velkendt, at arbejdskraftens frie bevægelighed inden for Unionen, som er sikret ved artikel 45 TEUF, udgør et af Unionens grundlæggende principper. Navnlig bestemmer denne artikels stk. 2, at arbejdskraftens frie bevægelighed »forudsætter afskaffelse af enhver i nationaliteten begrundet forskelsbehandling af medlemsstaternes arbejdstagere, for så vidt angår beskæftigelse, aflønning og øvrige arbejdsvilkår«. I denne henseende bemærkede Domstolen i præmis 70 i CAE-dommen, at artikel 7, stk. 2, i forordning nr. 492/2011 på det særlige område for tildeling af sociale fordele er et særligt udtryk for den regel om ligebehandling, der er fastsat i artikel 45, stk. 2, TEUF, og skal fortolkes på samme måde som denne sidstnævnte bestemmelse. Jf. ligeledes dommen i sagen Depesme m.fl. (præmis 35) og dom af 18.12.2019, Generálny riaditeľ Sociálnej poisťovne Bratislava m.fl. (C-447/18, EU:C:2019:1098, præmis 39).
22 –      Jf. navnlig dommen i sagen Depesme m.fl. og den retspraksis, der er henvist til i denne dom.
23 –      Jf. i denne retning CAE-dommen (præmis 54-64 og den deri nævnte retspraksis). Hvad navnlig angår artikel 7, stk. 2, i forordning nr. 492/2011 bemærkede Domstolen i denne doms præmis 56, at en sådan sondring på grundlag af bopæl, som i større grad kan være til skade for statsborgere fra andre medlemsstater, for så vidt som ikke-bosiddende personer som oftest er statsborgere i andre stater, udgør en indirekte forskelsbehandling på grundlag af nationalitet, der kun er tilladt, såfremt den er objektivt begrundet. Jf. ligeledes dommen i sagen Giersch m.fl. (præmis 44), samt dom af 14.12.2016, Bragança Linares Verruga m.fl. (C-238/15, EU:C:2016:949, præmis 43), og af 10.7.2019, Aubriet (C-410/18, EU:C:2019:582, præmis 28).
24 –      Jf. punkt 12 i dette forslag til afgørelse.
25 –      Jf. hvad angår støtte til gennemførelse af universitetsstudier i erhvervsmæssigt øjemed til personer, der har udøvet erhvervsmæssig beskæftigelse, dom af 21.6.1988, Lair (39/86, EU:C:1988:322, præmis 21-24). Jf. hvad angår støtte til uddannelse på gymnasieniveau eller postgymnasialt niveau ved en højere teknisk skole dom af 15.3.1989, Echternach og Moritz (389/87 og 390/87, EU:C:1989:130, præmis 31-36).
26 –      Rådets forordning (EØF) nr. 1612/68 af 15.10.1968 om arbejdskraftens frie bevægelighed inden for Fællesskabet (EFT 1968 II, s. 467). Det skal erindres, at ordlyden af denne forordnings artikel 7, stk. 2, er gentaget i artikel 7, stk. 2, i forordning nr. 492/2011. Artikel 41, stk. 2, i sidstnævnte forordning bestemmer i øvrigt, at henvisninger til forordning nr. 1612/68 gælder som henvisninger til forordning nr. 492/2011.
27 –      Dom af 18.6.1987 (316/85, herefter »Lebon-dommen«, EU:C:1987:302, præmis 13). Dette er efter min opfattelse vigtigt for en korrekt forståelse af det omtvistede begrebs oprindelse. Domstolen har således fastslået, at »når en arbejdstager, der er statsborger i en medlemsstat, har haft beskæftigelse på en anden medlemsstats område og har udøvet retten til at blive boende dér, kan hans efterkommere, der er fyldt 21 år, og som ikke længere forsørges af ham, ikke påberåbe sig retten til ligebehandling, som er sikret ved [EU-]retten, med henblik på at gøre krav på en social ydelse i henhold til værtsmedlemsstatens lovgivning. [...] Denne ret udgør i det foreliggende tilfælde ikke en social fordel for arbejdstageren i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 7, stk. 2, i forordning nr. 1612/68, for så vidt som denne ikke længere yder støtte til sin efterkommere« (min fremhævelse). Jeg påpeger, at barnet i den sag, der gav anledning til Lebon-dommen, var over 21 år på tidspunktet for de faktiske omstændigheder. Det skal erindres, at denne forordnings artikel 10, stk. 1, litra a), bestemte, at arbejdstagerens efterkommere skulle være under 21 år eller forsørges af arbejdstageren.
28 –      Bernini-dommen (præmis 25). Min fremhævelse
29 –      Jf. Bernini-dommen (præmis 23, 25, 27 og 29).
30 –      Dom af 8.6.1999 (C-337/97, EU:C:1999:284, præmis 19). I den sag, der gav anledning til denne dom, var der tale om et barn af en grænsearbejder. Det skal i denne henseende påpeges, at Domstolen i den nævnte doms præmis 21 fremhævede, at »[i] fjerde betragtning til [forordning nr. 1612/68] udtales det udtrykkeligt, at retten til fri bevægelighed skal anerkendes »uden forskel for »permanente« arbejdstagere, sæsonarbejdere, grænsearbejdere og arbejdstagere, der udfører arbejde som led i en tjenesteydelse«, og i artikel 7 står der uden forbehold »en arbejdstager, der er statsborger i en medlemsstat««. Domstolen udledte heraf, som den fastslog i dom af 27.11.1997, Meints (C-57/96, EU:C:1997:564, præmis 51), »at en medlemsstat ikke kan gøre tildeling af en social fordel i artikel 7, stk. 2, i [denne forordnings] forstand betinget af, at modtagerne af fordelen har bopæl på denne stats nationale område«. Min fremhævelse. Jf. i denne henseende S. O’Leary, »The curious case of frontier workers and study finance: Giersch«, Common Market Law Review, nr. 51, 2014, s. 601-622, især s. 609, og A. Turmo, »The pernicious influence citizenship rights on workers’ rights in the EU – The case of student finance«, Social Justice, Brexit and Other Challenges, N. Cambien, D. Kochenov og E. Muir (red.), Brill/Nijhoff, 2020, s. 305-334.
31 –      Dom af 14.6. 2012 (C-542/09, EU:C:2012:346, præmis 34 og 35).
32 –      Præmis 38 og 39.
33 –      Jf. ligeledes dommen i sagen Giersch m.fl. (præmis 38 og 39 og den deri nævnte retspraksis). Navnlig i Bernini-dommen (præmis 25) anvendte Domstolen en tilsvarende formulering, nemlig at arbejdstageren »fortsat forsørger barnet«.
34 –      Det skal erindres, at anmodningerne om præjudiciel afgørelse indgivet i forbindelse med de sager, der gav anledning til dommen i sagen Depesme m.fl., vedrørte de ændringer, der blev foretaget i den luxembourgske lovgivning som følge af dommen i sagen Giersch m.fl. (præmis 12-16).
35 –      Det skal erindres, at EU-lovgiver er af den opfattelse, at der ved »familiemedlemmer« skal forstås »direkte efterkommere [af unionsborgeren], samt direkte efterkommere af ægtefællen eller partneren, som ikke er fyldt 21 år, eller som forsørges af unionsborgeren« som omhandlet i artikel 2, nr. 2), litra c), i direktiv 2004/38. Jf. dommen i sagen Depesme m.fl. (præmis 51 og 57).
36 –      Jf. dommen i sagen Depesme m.fl. (præmis 57 og 64 og domskonklusionen). Hvad angår den særlige karakter af begrebet »familiemedlem« i EU-retten, der er nævnt i den foregående fodnote i dette forslag til afgørelse, har Domstolen taget hensyn dels til udviklingen i EU-lovgivningen og den omstændighed, at artikel 7, stk. 2, i forordning nr. 492/2011 blot er en uændret gengivelse af artikel 7, stk. 2, i forordning nr. 1612/68, dels til første betragtning til direktiv 2014/54 og artikel 1 og artikel 2, stk. 2, heri. Disse sidstnævnte bestemmelser vidner om EU-lovgivers ønske om i artikel 2 i direktiv 2004/38 at anvende begrebet »familiemedlem«, som det er defineret i Domstolens praksis om forordning nr. 1612/68, der er blevet ophævet og erstattet af forordning nr. 492/2011. Jf. i denne henseende dommen i sagen Depesme m.fl. (præmis 46 og 47) og generaladvokat Wathelets forslag til afgørelse i disse forenede sager (C-401/15 – C-403/15, EU:C:2016:430, punkt 39-43).
37 –      Jf. dommen i sagen Depesme m.fl. (præmis 33).
38 –      Denne doms præmis 21-23.
39 –      Jf. dommen i sagen Depesme m.fl. (præmis 58). En sådan bred fortolkning skyldes, at begrebet »arbejdstager« – såvel som begrebet »lønnet beskæftigelse« – er afgørende for fastlæggelsen af anvendelsesområdet for en af de grundlæggende friheder, der er sikret ved traktaten. Jf. dom af 3.6.1986, Kempf (139/85, EU:C:1986:223, præmis 13), og af 3.7.1986, Lawrie-Blum (66/85, EU:C:1986:284, præmis 16).
40 –      Jf. dommen i sagen Depesme m.fl., præmis 59 og 60. Jf. i denne henseende generaladvokat Wathelets forslag til afgørelse i disse forenede sager (C-401/15 – C-403/15, EU:C:2016:430, punkt 67).
41 –      Dommen i sagen Depesme m.fl. (præmis 64 og domskonklusionen).
42 –      Jf. punkt 32 og 33 i dette forslag til afgørelse.
43 –      Jf. i denne henseende punkt 37-40 samt 53-56 i dette forslag til afgørelse. Jf. om dette begreb C. Jacqueson, »Any news from Luxembourg? On student aid, frontier workers and stepchildren: Bragança Linares Verruga and Depesme«, Common Market Law Review, nr. 55, 2018, s. 901-922, navnlig s. 917.
44 –      Jf. punkt 22 i dette forslag til afgørelse. I denne dom bemærkede Domstolen, at en familieydelse som den, der er fastsat i artikel 269, stk. 1, i lov om social sikring, udbetales for alle børn, der er bosiddende i Luxembourg, og for alle børn af ikke-bosiddende arbejdstagere, der har et slægtskabsforhold til disse. Denne ydelse tildeles derfor uden nogen form for individuel eller skønsmæssig bedømmelse af personlige behov på grundlag af lovbestemte kriterier. Jf. i denne henseende artikel 1, litra z), i forordning nr. 883/2004. Som Domstolen har fremhævet, udgør den nævnte ydelse et offentligt bidrag til familiebudgettet, som skal lette byrderne ved børns underhold. Jf. CAE-dommen (præmis 37-39). Jf. ligeledes dom af 14.6.2016, Kommissionen mod Det Forenede Kongerige (C-308/14, EU:C:2016:436, præmis 60), og af 21.6.2017, Martinez Silva (C-449/16, EU:C:2017:485, præmis 22 og 23 og den deri nævnte retspraksis).
45 –      Jf. punkt 27-34 i dette forslag til afgørelse. Der er intet overraskende i en sådan overførsel: Som generaladvokat La Pergola fremhævede i sit forslag til afgørelse Meeusen (C-337/97, EU:C:1999:38, punkt 19), er studiestøtte og børnetilskud begge en økonomisk støtte til børns opvækst, forsørgelse og uddannelse.
46 –      Jf. CAE-dommen (præmis 18). I denne henseende finder jeg det hensigtsmæssigt at anføre, at den familieydelse, der er omhandlet i denne sag og i de foreliggende sager, udbetales indtil den måned, hvor barnet fylder 18 år. Det er imidlertid muligt at forlænge udbetalingen af ydelsen, indtil barnet fylder 25 år, hvis barnet gennemfører en uddannelse, der opfylder de kriterier, der er fastsat i den relevante luxembourgske lovgivning. Jf. i denne henseende https://cae.public.lu/fr/allocations/majorite-de-l-enfant/que-devez-vous-savoir-/prolongement-jusqu-a-l-age-de-25-ans.html
47 –      Jf. dommen i sagen Depesme m.fl. (præmis 62).
48 –      Jf. fodnote 68 og punkt 60 i dette forslag til afgørelse.
49 –      Jf. CAE-dommen (præmis 50 og 71).
50 –      Jf. fodnote 45 i dette forslag til afgørelse.
51 –      Jf. i denne henseende punkt 32 og 37 i dette forslag til afgørelse.
52 –      Jf. dommen i sagen Depesme m.fl. (præmis 62).
53 –      Jf. dommen i sagen Depesme m.fl. (præmis 59 og 60).
54 –      Jf. dommen i sagen Depesme m.fl. (præmis 64 og domskonklusionen) samt CAE-dommen (præmis 50 og 71).
55 –      I denne henseende erindrer jeg om, at Domstolen i lyset af formålet med forordning nr. 883/2004, som er at sikre en koordinering af særskilte nationale sociale sikringsordninger uden at indføre en fælles ordning, har fastslået, at selv om det er korrekt, at de personer, der er berettigede til familieydelser, fastlægges i overensstemmelse med national ret, forholder det sig ikke desto mindre således, at medlemsstaterne ved udøvelsen af denne kompetence skal overholde EU-retten, i det foreliggende tilfælde bestemmelserne om arbejdskraftens frie bevægelighed. jf. CAE-dommen (præmis 68 og 69).
56 –      Jf. i denne henseende fodnote 18 til dette forslag til afgørelse. Det siger sig selv, at en streng fortolkning af det omtvistede begreb ud over denne uforenelighed ville skabe situationer inden for samme husstand, hvor grænsearbejderen, dvs. stedfaren eller stedmoren til ægtefællens eller den registrerede partners barn, ville modtage familieydelser for dette barns halvbrødre eller halvsøstre, men ikke for stedbarnet. Dette aspekt er tidligere blevet fremhævet af generaladvokat Wathelet i sit forslag til afgørelse Depesme m.fl. (C-401/15 – C-403/15, EU:C:2016:430, punkt 59-61).
57 –      Jf. i denne henseende Hocinx-dommen.
58 –      Jf. punkt 27-35 i dette forslag til afgørelse.
59 –      Jf. punkt 37 i dette forslag til afgørelse.
60 –      Jf. Lebon-dommen (præmis 21).
61 –      Jf. dommen i sagen Depesme m.fl. (præmis 64 og domskonklusionen) samt CAE-dommen (præmis 50 og 71).
62 –      Jf. Lebon-dommen (præmis 21-23) og dommen i sagen Depesme m.fl. (præmis 58).
63 –      Jf. i denne henseende dommen i sagen Depesme m.fl. (præmis 51) og CAE-dommen (præmis 51 og den deri nævnte retspraksis). Jf. også fodnote 36 i dette forslag til afgørelse.
64 –      Jf. dommen i sagen Depesme m.fl. (præmis 62).
65 –      Jf. i denne retning dommen i sagen Depesme m.fl. (præmis 59 og 60).
66 –      Jf. dommen i sagen Depesme m.fl. (præmis 64 og domskonklusionen) samt CAE-dommen (præmis 50 og 71).
67 –      Jeg foreslår ikke Domstolen at opstille en formodning baseret på definitionen af »familiemedlem« i artikel 2, nr. 2), i direktiv 2004/38, hvorefter børn af ægtefællen eller den registrerede partner, som ikke er fyldt 21 år, forsørges af grænsearbejderen, af følgende grunde. For det første forekommer det mig, som jeg allerede har nævnt i punkt 35 i dette forslag til afgørelse, at selv om et barn i henhold til denne bestemmelse formodes at have ret til underhold indtil det fyldte 21. år, har Domstolen i sin retspraksis foretrukket at anvende det bredere udtryk »forsørge«. For det andet er jeg af de grunde, der er anført i punkt 62-64 i dette forslag til afgørelse, af den opfattelse, at i modsætning til denne formodning er en formodning, der er baseret på fælles bopæl, forenelig med de prioriteringsregler i tilfælde af dobbeltydelser, der er fastsat i forordning nr. 883/2004.
68 –      Dvs. den situation, hvor barnet bor hele tiden med den grænsearbejder, som barnet ikke har noget slægtskabsforhold til.
69 –      Delvis fælles bopæl vedrører bl.a. situationer med delt forældremyndighed mellem barnets biologiske forældre eller adoptivforældre. I disse tilfælde bor barnet hovedsageligt i den husstand, der består af grænsearbejderen og en af barnets biologiske forældre eller adoptivforældre, mens barnet opholder sig hos den anden biologiske forælder eller adoptivforælder i kortere perioder eller på kortere ophold i forbindelse med samvær (såsom i weekender på skift eller visse skoleferier), i en skiftende bopæl eller enhver anden ordning. Desuden kan nogle børn have mistet en af deres forældre eller aldrig have kendt den ene forælder.
70 –      I denne henseende er det efter min opfattelse vigtigt at påpege, at denne formodning i det særlige tilfælde med myndige unge under 21 år ikke kan ændre de betingelser, der er fastsat i beskæftigelsesmedlemsstatens lovgivning for tildeling af familieydelse. Navnlig skal den omhandlede familieydelse i princippet udbetales, indtil barnet fylder 18 år, med mulighed for forlængelse indtil det fyldte 25. år, hvis barnet er i gang med en uddannelse, der opfylder de kriterier, der er fastsat i den relevante luxembourgske lovgivning. Jf. i denne henseende fodnote 46 til dette forslag til afgørelse. I det tilfælde, hvor det pågældende myndige barn under 21 år ikke længere har bopæl sammen med grænsearbejderen som følge af, at det fortsætter sin »videregående skoleuddannelse eller hermed ligestillede uddannelse« i en anden by, skal denne arbejdstager således på grundlag af andre objektive forhold kunne bevise, at vedkommende fortsat forsørger barnet, på trods af at der ikke er en fælles bopæl.
71 –      Der kan være tale om et undtagelsestilfælde, hvor det klart fremgår af sagsakterne, at barnet på trods af en fælles bopæl ikke bor i et familiemæssigt fællesskab med denne arbejdstager. F.eks. i særlige situationer, hvor 1) den pågældende arbejdstager ikke bidrager til betalingen af lejen eller ikke er ejer af det hus eller den lejlighed, som vedkommende deler med sin ægtefælle eller registrerede partner og barnet, og 2) arbejdstageren ikke afholder nogen af de fælles udgifter til husstanden, enten fordi den pågældende anvender hele sin løn til private formål, eller fordi det følger af aftaler indgået mellem barnets biologiske forældre eller adoptivforældre, at alle barnets behov dækkes fuldt ud.
72 –      Jf. CAE-dommen (præmis 41). Jf. også fodnote 18 i dette forslag til afgørelse.
73 –      Det skal erindres, at artikel 68, stk. 1, litra b), nr. i), i forordning nr. 883/2004 om prioriteringsregler i tilfælde af samtidig ret bestemmer, at »[h]vis der inden for samme periode og for de samme familiemedlemmer skal udbetales ydelser i henhold til mere end én medlemsstats lovgivning, gælder […] prioriteringsregler«. Såfremt der således er tale om, at »mere end én medlemsstat skal udbetale familieydelser på samme grundlag, fastlægges prioritetsordenen på grundlag af følgende subsidiære kriterier: i) hvis der er tale om ret til ydelser i kraft af lønnet beskæftigelse eller selvstændig virksomhed: børnenes bopæl, når der dér udøves en sådan beskæftigelse, og subsidiært i givet fald det højeste af de ydelsesbeløb, der følger af de pågældende lovgivninger«. Min fremhævelse. Som Kommissionen har forklaret, følger det heraf bl.a., at hvis en grænsearbejder, der arbejder i Luxembourg, bor sammen med sin ægtefælle og dennes barn i Belgien, udbetaler den kompetente belgiske myndighed en familieydelse for barnet til moren. I denne situation træder Luxembourg kun til, hvis de familieydelser, Luxembourg udbetaler, er højere end de belgiske, og i så fald kun med hensyn til forskellen.
74 –      Det skal erindres, at artikel 68, stk. 2, i forordning nr. 883/2004 bestemmer, at »[i] tilfælde af samtidig ret til ydelser tilkendes familieydelser i overensstemmelse med den lovgivning, der er udpeget som prioriteret efter stk. 1. Rettigheder til familieydelser, der skal udbetales i henhold til en eller flere andre modstridende lovgivninger, suspenderes op til det beløb, der er fastsat i førstnævnte medlemsstats lovgivning, og et forskelsbetinget supplement udredes om fornødent for den del, der overstiger dette beløb«. Jf. bl.a. M. Morsa, op.cit, s. 352 f.