Foreløbig udgave
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
N. EMILIOU
fremsat den 23. april 2026 (1)
Sag C-799/24
Babcock Montajes S.A.
mod
Kanadevia Inova Steinmüller GmbH
(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Bundesgerichtshof (forbundsdomstol, Tyskland))
» Præjudiciel forelæggelse – retligt samarbejde på det civilretlige område – anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område – forordning (EU) nr. 1215/2012 – begrebet »retsafgørelse« – en mellemafgørelse truffet af en ret i en medlemsstat, hvorefter retten har international kompetence til at behandle og påkende sagen – eksklusiv værnetingsaftale, hvor en anden ret vælges «
I.      Indledning
1.        Den foreliggende anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Bundesgerichtshof (forbundsdomstol, Tyskland, herefter »den forelæggende ret«) giver Domstolen muligheden for at præcisere anvendelsesområdet for begrebet »retsafgørelse« som omhandlet i forordning (EU) nr. 1215/2012 (herefter »forordning nr. 1215/2012«) (2). Dette begreb er et af de nøglebegreber, som denne forordning er baseret på. Det er nemlig kun afgørelser, der kan betragtes som »retsafgørelser«, som kan være omfattet af de regler om anerkendelse og fuldbyrdelse, der er fastsat i ovenfor nævnte forordning. Nærmere bestemt opstår spørgsmålet om, hvorvidt begrebet »retsafgørelse« omfatter en mellemafgørelse, der er truffet af retterne i en medlemsstat (i den foreliggende sag Spanien), ved hvilken sagen i første
omgang anlægges, hvorved disse retter har erklæret, at de har international kompetence til at behandle og påkende sagen (uden endnu at have gjort det) under omstændigheder, hvor retterne i en anden medlemsstat (i den foreliggende sag Tyskland), ved hvilke sagen i anden omgang anlægges, er af den opfattelse, at denne afgørelse tilsidesætter en værnetingsaftale, der tillægger dem enekompetence.
2.        Dette spørgsmål er opstået i forbindelse med en tvist mellem Babcock Montajes (herefter »Babcock«), som er et selskab med hjemsted i Spanien, og Kanadevia Inova Steinmüller (herefter »Kanadevia«), som er et selskab med hjemsted i Tyskland, vedrørende opfyldelsen af en kontrakt om opførelsen af et affaldsbehandlingsanlæg i San Sebastian (Spanien). Som følge af denne tvist gjorde Kanadevia krav på den garanti, som Babcock havde stillet som sikkerhed for opfyldelsen af sin del af kontrakten.
3.        Babcock anlagde som svar herpå sag mod Kanadevia med krav om garantibeløbet og erstatning. Selv om kontrakten indeholdt en bestemmelse om, at retterne i Köln (Tyskland) havde enekompetence (herefter »værnetingsaftalen«), anlagde Babcock sag ved de spanske domstole. Kanadevia anlagde sag mod Babcock i Köln (Tyskland) flere dage senere (3).
4.        De spanske domstole traf afgørelse først. Disse domstole erklærede ved en mellemafgørelse, at de havde international kompetence til at behandle og påkende Babcocks sag (udtrykket »mellem-« henviser her til den omstændighed, at denne afgørelse ikke fastlagde parternes rettigheder og forpligtelser) (herefter »de spanske domstoles afgørelse« eller »den omtvistede mellemafgørelse«). Landgericht Köln (den regionale ret i første instans i Köln, Tyskland) afviste derefter Kanadevias søgsmål på grund af manglende kompetence. Denne ret fandt, at selv om værnetingsaftalen var blevet tilsidesat af de spanske domstole (sammen med den særlige litis
pendensregel i artikel 31, stk. 2, i forordning nr. 1215/2012) (4), skulle afgørelsen anerkendes i henhold til artikel 36, stk. 1, i forordning nr. 1215/2012 (5) (hvorved de tyske domstole blev forhindret i at udøve den kompetence, der var tillagt dem ved værnetingsaftalen).
5.        Afgørelsen fra Landgericht Köln (den regionale ret i første instans i Köln) blev ophævet ved appel. Den ret, der behandlede appelsagen, anså forekomsten af en gyldig værnetingsaftale til fordel for de tyske retter og den omstændighed, at de spanske domstoles afgørelse blot var en mellemafgørelse, for at være afgørende for sin konklusion. Denne ret fastslog derfor, at Landgericht Köln (den regionale ret i første instans i Köln) havde international kompetence og hjemviste sagen hertil.
6.        Babcock anfægtede denne afgørelse i anden instans ved den forelæggende ret, som er i tvivl om, hvorvidt den omtvistede mellemafgørelse skal anses for at være en »retsafgørelse« som omhandlet i forordning nr. 1215/2012, og om denne afgørelse derfor skal anerkendes af de tyske retter (med det resultat til følge, at de tyske retter vil være forhindret i at behandle og påkende Kanadevias søgsmål).
7.        Det bør erindres, at Domstolen allerede i Gjensidige-dommen (6) har præciseret, at en ret i en medlemsstat ikke kan nægte at anerkende en retsafgørelse med den begrundelse, at retten i domsstaten har erklæret sig kompetent ved at tilsidesætte en værnetingsaftale. I denne sag vedrørte anerkendelsesspørgsmålet imidlertid en retsafgørelse om tvistens realitet. Det skal i den foreliggende sag fortsat afklares, om den samme konklusion kan drages for så vidt angår en mellemafgørelse, hvori det blot fastslås, at retten i domsstaten har international kompetence til at behandle og påkende sagen, angiveligt under tilsidesættelse af en værnetingsaftale.
8.        Det særlige ved den foreliggende situation består i, at der i modsætning til den situation, der blev behandlet i Gjensidige-dommen, endnu ikke er truffet nogen materiel afgørelse om parternes rettigheder og forpligtelser. Det antydes, at dette betyder, at det stadig er muligt for sagen at følge den kompetencevej, der angiveligt er (og som af den forelæggende ret anses for at være) den korrekte (nemlig den, som giver de retter, der er udpeget i værnetingsaftalen, mulighed for at behandle og påkende kravet i hovedsagen). Dette forudsætter imidlertid, at de tyske retter ikke er forpligtet til at anerkende de spanske domstoles afgørelse. Dette aspekt af sagen rejser således det følsomme spørgsmål om balancen mellem på den ene side kompetencereglerne i forordning nr. 1215/2012 (herunder litis
pendensreglerne) og på den anden side de regler om anerkendelse af retsafgørelser, der er fastsat i denne forordning.
II.    Retsforskrifter
9.        3., 4., 6., 21., 22. og 26. betragtning til forordning nr. 1215/2012 har følgende ordlyd:
»(3)      Unionen har sat sig som mål at bevare og udbygge et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed, bl.a. ved at lette adgangen til domstolene, navnlig på grundlag af princippet om gensidig anerkendelse af retsafgørelser og udenretslige afgørelser om civilretlige spørgsmål. Med henblik på gradvis at indføre et sådant område skal Unionen vedtage foranstaltninger vedrørende samarbejde om civilretlige spørgsmål med grænseoverskridende virkninger, navnlig når de er nødvendige for det indre markeds funktion.
(4)      Visse forskelle mellem de nationale regler for retternes kompetence og anerkendelse af retsafgørelser virker hæmmende for det indre markeds funktion. Det er tvingende nødvendigt at have bestemmelser, der kan gøre reglerne for retternes kompetence på det civil- og handelsretlige område ensartede og sikre hurtig og enkel anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser truffet i en medlemsstat.
[…]
(6)      For at virkeliggøre målet om fri bevægelighed for retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område er det nødvendigt og hensigtsmæssigt, at reglerne for retternes kompetence og for anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser fastlægges i en bindende og umiddelbart gældende EU-retsakt.
[…]
(21)      Af hensyn til en harmonisk retspleje er det nødvendigt at mindske risikoen for parallelle retssager mest muligt og undgå, at der træffes indbyrdes uforenelige retsafgørelser i forskellige medlemsstater. Der bør være en klar, effektiv mekanisme til at afgøre tilfælde af litis pendens og indbyrdes sammenhængende krav og til at afhjælpe problemer som følge af forskellene mellem de enkelte medlemsstaters lovgivning med hensyn til, på hvilket tidspunkt en sag anses for anlagt. Med henblik på anvendelsen af denne forordning bør dette tidspunkt defineres selvstændigt.
(22)      Med henblik på at gøre eksklusive værnetingsaftaler mere effektive og på at undgå misbrug af retssager i taktisk øjemed er det imidlertid nødvendigt at fastsætte bestemmelse om, at der kan gøres undtagelse fra den almindelige litis pendens-bestemmelse for på tilfredsstillende vis at håndtere en særlig situation, hvor der kan opstå parallelle retssager. Der er tale om en sådan situation, såfremt der er anlagt sag ved en ret, der ikke er valgt i en eksklusiv værnetingsaftale, og de samme parter herefter ved den valgte ret fremsætter krav, der har samme genstand og hviler på samme grundlag. I en sådan situation bør det være et krav, at den ret, hvor sagen først anlægges, udsætter sagen, så snart samme sag er indbragt for den valgte ret, og indtil sidstnævnte ret erklærer, at den ikke har kompetence i henhold til den eksklusive værnetingsaftale. Formålet er i en sådan situation at sikre, at den valgte ret har fortrinsret til at træffe afgørelse om aftalens gyldighed og om det omfang, hvori aftalen finder anvendelse på den sag, der verserer ved den. Den valgte ret bør kunne fortsætte sin behandling af sagen, uanset om den ikke valgte ret allerede har truffet afgørelse om udsættelse af sagen.
[…]
(26)      Den gensidige tillid til retsplejen i Unionen berettiger princippet om, at retsafgørelser truffet i en medlemsstat bør anerkendes i alle medlemsstater, uden at der er behov for en særlig procedure. Desuden gør målet om at gøre det mindre langsommeligt og mindre dyrt at føre retssager på tværs af landegrænserne det berettiget at afskaffe den erklæring om eksigibilitet, der skal afgives, inden der kan ske fuldbyrdelse i den medlemsstat, som anmodningen rettes til. En retsafgørelse, der er truffet af en ret i en medlemsstat, bør derfor behandles på samme måde, som hvis den var blevet truffet i den medlemsstat, som anmodningen rettes til.«
10.      Artikel 2, litra a), i forordning nr. 1215/2012 definerer »retsafgørelse« som »enhver retsafgørelse truffet af en ret i en medlemsstat, uanset hvordan afgørelsen betegnes, såsom dom, kendelse eller fuldbyrdelsesordre, herunder fastsættelse af sagsomkostninger, som foretages af en embedsmand ved retten«, idet det tilføjes, at »[i] kapitel III [om anerkendelse og fuldbyrdelse] anses [begrebet] for at omfatte foreløbige, herunder sikrende, retsmidler, som en ret, der i henhold til denne forordning har kompetence med hensyn til sagens realitet, har truffet afgørelse om. Det omfatter ikke foreløbige, herunder sikrende, retsmidler, der er truffet afgørelse om af en sådan ret, uden at den sagsøgte er blevet indkaldt, medmindre retsafgørelsen indeholdende retsmidlet er blevet forkyndt for sagsøgte forud for fuldbyrdelsen«.
11.      Artikel 25, stk. 1, i forordning nr. 1215/2012 regulerer aftaler om værneting og bestemmer, at »[s]åfremt parterne, uanset deres bopæl, har aftalt, at en ret eller retterne i en medlemsstat skal være kompetente til at påkende allerede opståede tvister eller fremtidige tvister i anledning af et bestemt retsforhold, er denne ret eller disse retter kompetente, medmindre aftalen er materielt ugyldig efter loven i den pågældende medlemsstat. Medmindre parterne har aftalt andet, er denne ret eller disse retter enekompetente. […]«
12.      Artikel 29 i forordning nr. 1215/2012 vedrører »litis pendens« og »indbyrdes sammenhængende krav« og bestemmer i stk. 1 og 3:
»1.      Såfremt krav, der har samme genstand og hviler på samme grundlag, fremsættes mellem de samme parter for retter i forskellige medlemsstater, udsætter enhver anden ret end den, ved hvilken sagen først er anlagt, på embeds vegne sagen, indtil denne rets kompetence er fastslået, jf. dog artikel 31, stk. 2.
[…]
3.      Når det er fastslået, at den ret, ved hvilken sagen først er anlagt, er kompetent, erklærer enhver anden ret sig inkompetent til fordel for den første.«
13.      Artikel 31 i forordning nr. 1215/2012, der er indeholdt i samme afdeling i forordning nr. 1215/2012, bestemmer:
»[…]
2.      Når en sag anlægges ved en ret i en medlemsstat, som er tillagt enekompetence ved en aftale omhandlet i artikel 25, skal enhver ret i en anden medlemsstat udsætte sagen, indtil den ret, hvor sagen er anlagt på grundlag af aftalen, erklærer, at den ikke har kompetence i henhold til aftalen, jf. dog artikel 26.
3.      Når den ret, der er udpeget i aftalen, har fastslået sin kompetence i henhold til aftalen, erklærer enhver ret i en anden medlemsstat sig inkompetent til fordel for denne ret.
[…]«
14.      Artikel 36, stk. 1, i forordning nr. 1215/2012 om anerkendelse af retsafgørelser bestemmer, at »[r]etsafgørelser, der er truffet i en medlemsstat, anerkendes i de øvrige medlemsstater, uden at der stilles krav om anvendelse af en særlig procedure«.
15.      Artikel 38 i forordning nr. 1215/2012 bestemmer, at »[r]etten eller en myndighed, ved hvilken en retsafgørelse truffet i en anden medlemsstat påberåbes, kan udsætte sagen helt eller delvis, hvis:
a)      retsafgørelsen bliver anfægtet i domsstaten, eller
[…]«
16.      Artikel 45 i forordning nr. 1215/2012 vedrører afslag på anerkendelse af retsafgørelser og bestemmer:
»1.      Efter anmodning fra en berettiget part afslås anerkendelse af en retsafgørelse:
a)      såfremt en sådan anerkendelse åbenbart vil stride mod grundlæggende retsprincipper (ordre public) i den medlemsstat, som anmodningen rettes til
b)      såfremt det er en udeblivelsesafgørelse, og det indledende processkrift i sagen eller et tilsvarende dokument ikke var blevet forkyndt for sagsøgte i så god tid og på en sådan måde, at sagsøgte kunne varetage sine interesser under sagen, medmindre sagsøgte undlod at tage skridt til at anfægte retsafgørelsen, selv om vedkommende havde mulighed for at gøre det
c)      såfremt afgørelsen er uforenelig med en retsafgørelse truffet mellem de samme parter i den medlemsstat, som anmodningen rettes til
d)      såfremt afgørelsen er uforenelig med en retsafgørelse, der tidligere er truffet i en anden medlemsstat eller i et tredjeland mellem de samme parter i en tvist, der har samme genstand og hviler på samme grundlag, og denne tidligere retsafgørelse opfylder de nødvendige betingelser for at blive anerkendt i den medlemsstat, som anmodningen rettes til, eller
e)      såfremt afgørelsen strider mod:
i)      kapitel II, afdeling 3, 4 eller 5, såfremt forsikringstageren, den sikrede, en begunstiget i henhold til forsikringsaftalen, den skadelidte, forbrugeren eller arbejdstageren er den sagsøgte, eller
ii)      kapitel II, afdeling 6.
[…]
3.      Den oprindelige rets kompetence kan ikke efterprøves, jf. dog stk. 1, litra e). Den i stk. 1, litra a), omhandlede efterprøvelse vedrørende grundlæggende retsprincipper kan ikke foretages i forhold til kompetencereglerne.
[…]«
III. De faktiske omstændigheder, retsforhandlingerne ved de nationale domstole og de præjudicielle spørgsmål
17.      Babcock, der er sagsøger ved den forelæggende ret, og sagsøgte, Kanadevia, indgik den 18. september 2017 en kontrakt (herefter »den oprindelige kontrakt«) om opførelsen af et affaldsbehandlingsanlæg i San Sebastian (Spanien). I henhold til denne aftale skulle Babcock installere to forbrændingskedler som en del af affaldsbehandlingsanlægget. Babcock stillede endvidere en bankgaranti over for Kanadevia som sikkerhed for kontraktens opfyldelse. I henhold til denne kontrakt havde retterne i Köln (Tyskland) enekompetence til at behandle og påkende de tvister, der måtte opstå i forbindelse hermed.
18.      På grund af forsinkelser i arbejdet indgik parterne den 8. august 2018 en ændringsaftale (herefter »ændringskontrakten«), hvorefter Babcock ikke længere var forpligtet til at levere en del af de aftalte ydelser. Kanadevia afkrævede efterfølgende Babcock meromkostninger i tilknytning til de ydelser, der skulle leveres. Babcock erklærede gentagne gange, at selskabet ikke så noget grundlag for sådanne krav, og Kanadevia gjorde brug af bankgarantien. Banken udbetalte det fulde beløb af bankgarantien til Kanadevia.
19.      Som svar herpå lagde Babcock den 30. juli 2019 sag an mod Kanadevia ved Juzgado de primera instancia de Madrid (retten i første instans i Madrid, Spanien) med påstand om betaling af et beløb svarende til bankgarantien (som Babcock i mellemtiden havde tilbagebetalt til banken) samt erstatning.
20.      Den 8. august 2019 anlagde Kanadevia sag ved Landgericht Köln (den regionale ret i første instans i Köln) med påstand om anerkendelse af, at Babcock var forpligtet til at erstatte alle meromkostninger og/eller tab, der var opstået, som følge af at Babcock efter indgåelsen af ændringskontrakten ikke længere leverede en del af den ydelse, som selskabet i henhold til den oprindelige kontrakt skulle levere.
21.      Ved kendelse af 16. juni 2020 fastslog Juzgado de primera instancia de Madrid (retten i første instans i Madrid), at de spanske domstole havde international kompetence til at træffe afgørelse i tvisten, men afviste deres stedlige kompetence og henviste sagen til Juzgado de primera instancia de San Sebastian (retten i første instans i San Sebastian, Spanien).
22.      Kanadevia anfægtede ikke denne afgørelse (7). Selskabet indgav imidlertid en anmodning om fornyet prøvelse af spørgsmålet om international kompetence. Juzgado de primera instancia de San Sebastian (retten i første instans i San Sebastian) afviste denne anmodning ved kendelse af 9. september 2020. Denne afgørelse blev stadfæstet ved kendelse af 9. december 2020 afsagt af samme ret.
23.      Ved dom af 11. maj 2021 afviste Landgericht Köln (den regionale ret i første instans i Köln) det søgsmål, Kanadevia havde anlagt (den 8.8.2019), idet de tyske domstole ikke havde international kompetence. Denne ret fandt, at selv om dens egen kompetence i princippet havde forrang i henhold til værnetingsaftalen, og de spanske domstole burde have udsat sagen i henhold til artikel 31, stk. 2, i forordning nr. 1215/2012, skulle deres afgørelse anerkendes i overensstemmelse med denne forordnings artikel 36, stk. 1.
24.      Kanadevia iværksatte appel ved Oberlandesgericht Köln (den regionale appeldomstol i Köln, Tyskland), som ophævede dommen i første instans. Den fastslog, at Landgericht Köln (den regionale ret i første instans i Köln) havde international kompetence og hjemviste sagen til retten i første instans. Den fandt i det væsentlige, at de tyske retters internationale kompetence var blevet fastslået på grundlag af en gyldig værnetingsaftale som omhandlet i artikel 25, stk. 1, i forordning nr. 1215/2012. Denne kompetence blev ikke udelukket ved de spanske domstoles afgørelse, idet denne afgørelse ikke afsluttede sagen og derfor ikke burde have været anerkendt i henhold til artikel 36, stk. 1, i forordning nr. 1215/2012. Ifølge appelretten udgjorde ingen af de afgørelser, der var truffet af de spanske domstole, en »retsafgørelse« som omhandlet i artikel 36, stk. 1, i forordning nr. 1215/2012, idet virkningerne af disse afgørelser alene var interne for den (verserende) sag i Spanien. Appeldomstolen var endvidere af den opfattelse, at der ikke var grundlag for at udsætte sagen ved de tyske retter. Den omstændighed, at de spanske domstole ikke havde udsat sagen i henhold til artikel 31, stk. 2, i forordning nr. 1215/2012, var ikke til hinder for, at sagen kunne fortsættes i Tyskland, henset til den enekompetence, der var tillagt Landgericht Köln (den regionale ret i første instans i Köln).
25.      Babcock har iværksat appel til prøvelse af afgørelsen fra Oberlandesgericht Köln (den regionale appeldomstol i Köln) ved den forelæggende ret. Eftersom denne ret er i tvivl om den korrekte fortolkning af begrebet »retsafgørelse« i artikel 36, stk. 1, i forordning nr. 1215/2012, har den besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»1)      Skal begrebet »retsafgørelse« i artikel 36, stk. 1, i [forordning nr. 1215/2012] fortolkes således, at en ret, som er tillagt enekompetence ved en aftale som omhandlet i […] artikel 25 [i forordning nr. 1215/2012] (jf. […] artikel 31, stk. 2, i [forordning nr. 1215/2012]), skal anerkende en afgørelse, ved hvilken en ret i en medlemsstat, som ikke er den af parterne valgte ret, har fastslået, at retterne i den pågældende medlemsstat har international kompetence, hvis denne instans ikke træffer en endelig afgørelse (mellemafgørelse)?
2)      Såfremt det første præjudicielle spørgsmål principielt besvares bekræftende:
Har det for så vidt angår anerkendelsen af mellemafgørelsen endvidere betydning, om en mellemafgørelse truffet af en ret i en medlemsstat, hvorefter retterne i den pågældende medlemsstat selv har international kompetence, er bindende for den pågældende ret selv, som ikke er den af parterne valgte ret, og/eller om anerkendelsen af den internationale kompetence kan ændres i forbindelse med en appel?«
26.      Babcock, Kanadevia, den tjekkiske regering, den spanske regering og den cypriotiske regering samt Europa-Kommissionen har indgivet skriftlige indlæg. Babcock, Kanadevia, den tyske regering og den spanske regering samt Kommissionen har afgivet mundtlige indlæg i retsmødet den 4. marts 2026.
IV.    Bedømmelse
27.      Med de to forelagte spørgsmål, som det er hensigtsmæssigt at behandle samlet, har den forelæggende ret opfordret Domstolen om at præcisere, hvorvidt en mellemafgørelse truffet af en ret i en medlemsstat, hvorved denne ret (alene) erklærer sig selv for at have international kompetence, men som endnu ikke har truffet afgørelse om sagens realitet, er omfattet af begrebet »retsafgørelse« i den forstand, hvori det er anvendt i artikel 36, stk. 1, i forordning nr. 1215/2012, og derfor skal anerkendes i overensstemmelse med denne bestemmelse, selv om denne afgørelse angiveligt strider mod en eksklusiv værnetingsaftale, der udpeger domstolene i en anden medlemsstat. Den forelæggende ret ønsker ligeledes oplyst, hvorvidt anerkendelsen af en sådan afgørelse beror på, om den stadig kan ændres i forbindelse med den sag, hvorunder den blev truffet.
28.      Jeg vil indlede min bedømmelse af disse spørgsmål med at behandle Kanadevias indsigelse mod, at de forelagte spørgsmål kan antages til realitetsbehandling (A). Jeg vil dernæst minde om, at det fremgår af reglerne i forordning nr. 1215/2012, således som de er blevet fortolket i navnlig Gjensidige-dommen, at en »retsafgørelse« [som omhandlet i artikel 2, litra a), og artikel 36, stk. 1, i forordning nr. 1215/2012], der er truffet af en domstol i en medlemsstat, skal anerkendes i alle de øvrige medlemsstater, selv om domstolen i domsstaten har erklæret sig internationalt kompetent i strid med en værnetingsaftale (B).
29.      Under omstændighederne i hovedsagen betyder dette, at den omtvistede mellemafgørelse bør anerkendes i Tyskland. Det modsatte vil alene være tilfældet, hvis denne afgørelse ikke kunne kvalificeres som en »retsafgørelse« i første omgang. Jeg vil dog foreslå, at en sådan konklusion ikke er understøttet af denne forordning på trods af den beskyttelse, som EU-lovgiveren tillægger værnetingsaftaler. Dette foranlediger mig til at konkludere, at en afgørelse, hvorved en ret, som ikke er den af parterne valgte ret, fastslår, at den har internationale kompetence, angiveligt i strid med en værnetingsaftale, skal anerkendes. Jeg vil ligeledes redegøre for, at selv om forpligtelsen til at anerkende en retsafgørelse, der alene har et kompetencemæssigt indhold, opstår uafhængigt af spørgsmålet om, hvorvidt denne retsafgørelse er endelig eller ej, er det mere relevant for den praktiske løsning på en situation med litis
pendens som i sagen for den forelæggende ret at bestemme, om den domstol, ved hvilken sagen i første omgang anlægges, og som har truffet afgørelsen i strid med en værnetingsaftale, har fastslået sin kompetence som omhandlet i artikel 29, stk. 3, i forordning nr. 1215/2012 (C).
A.      Formaliteten
30.      Kanadevia har i det væsentlige gjort gældende, at anmodningen om præjudiciel afgørelse ikke kan antages til realitetsbehandling, eftersom de præjudicielle spørgsmål hverken er relevante eller nødvendige for afgørelsen af tvisten, idet den spanske og den tyske sag ikke vedrører »samme genstand og hviler på samme grundlag« som omhandlet i artikel 29, stk. 1, i forordning nr. 1215/2012. Som jeg forstår dette argument, finder de litis
pendensregler, der er fastsat i denne bestemmelse, således ikke anvendelse, og de tyske domstole kan derfor fortsætte med at træffe afgørelse i den af Kanadevia anlagte sag, selv hvis de skulle anerkende den omtvistede mellemafgørelse.
31.      Denne part har nærmere bestemt anført, at på den ene side har Babcock ved det søgsmål, der er anlagt ved de spanske domstole, nedlagt påstand om, at Kanadevia skal erstatte den bankgaranti, som Babcock har stillet i forbindelse med den oprindelige kontrakt. På den anden side har Kanadevia med det søgsmål, der verserer for de tyske retter, nedlagt påstand om erstatning fra Babcock for angiveligt at have begået kontraktbrud. Kanadevia har i denne forbindelse gjort gældende, at de spanske domstole kan træffe afgørelse i Babcocks søgsmål uden at undersøge, om Kanadevia har ret til erstatning for kontraktbrud. Kanadevia har i denne forbindelse foreslået, at Domstolen forelægges et supplerende spørgsmål med henblik på at afklare begrebet samme genstand og hviler på samme grundlag som omhandlet i artikel 29, stk. 1, i forordning nr. 1215/2012.
32.      Jeg skal for det første påpege, at det fremgår af forelæggelsesafgørelsen, at den forelæggende ret er af den opfattelse, at sagerne ved de spanske og de tyske domstole har samme genstand og hviler på samme grundlag som omhandlet i nævnte bestemmelse.
Selv om det fremgår af sagen, at de nationale domstole i de tidligere stadier af hovedsagen indtog forholdsvis forskelligartede holdninger til spørgsmålet (8), synes dette spørgsmål nu at være afklaret, og hverken de forelagte spørgsmål eller forelæggelsesafgørelsen indikerer, at den forelæggende ret nærer nogen tvivl i denne henseende.
33.      Dette afviser efter min opfattelse Kanadevias argument om, at de forelagte spørgsmål er irrelevante, idet denne hævdelse bygger på den forudsætning, at
de omhandlede sager ikke vedrører samme genstand og hviler på samme grundlag. Det er derfor udelukkende af hensyn til fuldstændigheden, at jeg for det andet minder om, at det udelukkende tilkommer den nationale retsinstans, for hvilken en tvist er indbragt, og som har ansvaret for den retlige afgørelse, der skal træffes, på grundlag af omstændighederne i den konkrete sag at vurdere såvel nødvendigheden som relevansen af de spørgsmål, som den forelægger Domstolen, inden for rammerne af den procedure, der er fastsat i artikel 267 TEUF (9). Det følger heraf, at der foreligger en formodning om, at spørgsmål om EU-retten, som er forelagt Domstolen i denne sammenhæng, er relevante, og at Domstolen kun kan afvise at træffe afgørelse om et præjudicielt spørgsmål forelagt af en national ret, hvis det åbenbart fremgår, at den ønskede fortolkning af EU-retten savner enhver forbindelse med realiteten i hovedsagen eller dennes genstand, såfremt problemet er af hypotetisk karakter, eller såfremt Domstolen ikke råder over de faktiske og retlige oplysninger, som er nødvendige for, at den kan give en hensigtsmæssig besvarelse af de forelagte spørgsmål (10).
34.      Jeg skal påpege, at den forelæggende ret ønsker en præcisering af begrebet »retsafgørelse« som omhandlet i forordning nr. 1215/2012 med henblik på at afgøre, om de spanske domstoles afgørelse kan kvalificeres som sådan, og om den derfor skal anerkendes i Tyskland. Den forelæggende ret har påpeget, at hvis dette er tilfældet, skal den retsafgørelse, der blev afsagt af Oberlandesgericht Köln (den regionale appeldomstol i Köln) i forbindelse med hovedsagens behandling ved appel, ophæves, og retsafgørelsen fra Landgericht Köln (den regionale ret i første instans i Köln) skal være gældende.
35.      Under disse omstændigheder er den ønskede fortolkning af EU-retten åbenbart relevant for afgørelsen af den verserende tvist i hovedsagen.
36.      Hvad for det tredje angår Kanadevias forslag om at forelægge et supplerende spørgsmål med henblik på at afklare begrebet samme genstand og hviler på samme grundlag som omhandlet i artikel 29, stk. 1, i forordning nr. 1215/2012 i relation til de to omtvistede sager følger det af ovenstående generelle betragtninger, at det inden for rammerne af en procedure, der er reguleret ved artikel 267 TEUF, tilkommer den forelæggende ret at fastlægge indholdet af de spørgsmål, som Domstolen skal tage stilling til. Det tilkommer følgelig ikke Domstolen at ændre genstanden for den præjudicielle forelæggelse (11). Domstolen kan naturligvis omformulere de forelagte spørgsmål for at sikre, at det givne svar er hensigtsmæssigt. Af de ovenfor anførte grunde kan jeg imidlertid ikke se noget behov for en sådan tilgang.
37.      I lyset af det ovenstående er det min opfattelse, at Kanadevias indsigelse om, at de præjudicielle spørgsmål ikke kan antages til realitetsbehandling, bør forkastes.
B.      Tilsidesættelsen af en værnetingsaftale kan ikke begrunde et afslag på anerkendelse af en retsafgørelse
38.      Artikel 36 og 39 i forordning nr. 1215/2012 (12) fastsætter princippet om, at »retsafgørelser« på det civil- og handelsretlige område, der er truffet af domstolene i medlemsstaterne, skal anerkendes og anses for at være eksigible i alle de øvrige medlemsstater. Denne forpligtelse til gensidig anerkendelse hviler til gengæld på den gensidige tillid, som medlemsstaterne skal have til retsvæsenet i de øvrige medlemsstater (13). Denne forpligtelse gør det reelt muligt at forfølge et af hovedmålene med forordning nr. 1215/2012, nemlig den frie bevægelighed for retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område, som skal anerkendes og fuldbyrdes i den medlemsstat, hvor der anmodes om en sådan anerkendelse og fuldbyrdelse (den medlemsstat, som anmodningen rettes til), uden at der er behov for nogen særlig procedure, på samme måde, som hvis de var blevet truffet i den medlemsstat, som anmodningen rettes til (14).
39.      Det samme princip om gensidig tillid kommer til udtryk i form af forbuddet mod ikke blot, at domstolen i den medlemsstat, som anmodningen rettes til, efterprøver indholdet af en retsafgørelse, der er afsagt i en anden medlemsstat (15), men også navnlig den oprindelige rets kompetence (16).
40.      For så vidt angår spørgsmålet om kompetence er systemet i forordning nr. 1215/2012 baseret på den opfattelse, at domstolen i den stat, som anmodningen rettes til, ikke på nogen måde kan have bedre mulighed end retten i domstaten for at tage stilling til, hvorvidt sidstnævnte ret har kompetence. Denne forudsætning afspejler igen forbindelsen mellem de fælles regler om anerkendelse og de fælles regler om kompetence, som direkte bestemmer, hvilken domstol der skal behandle og påkende en given sag. I deres anvendelse af disse regler handler medlemsstaternes domstole på lige fod. Dette forklarer den høje grad af gensidig tillid, som domstolene skal have indbyrdes (17), og grunden til, at en ret i en medlemsstat i princippet ikke har kompetence til at efterprøve kompetencen for retten i domsstaten (18).
41.      Denne regel indeholder adskillige undtagelser, som er udtømmende opregnet i en lidt bredere (men også udtømmende) liste over grunde, på grundlag af hvilke anerkendelsen af en retsafgørelse undtagelsesvis kan afslås, jf. artikel 45, stk. 1, i forordning nr. 1215/2012.
42.      Under henvisning til den udtømmende karakter af disse grunde fastslog Domstolen imidlertid i Gjensidige-dommen navnlig, og som allerede nævnt, at ingen af disse grunde vedrører den situation, hvor retten i domsstaten har erklæret sig kompetent i strid med en værnetingsaftale, der tillægger retterne i en anden medlemsstat kompetence. Dette betyder, at anerkendelse af en retsafgørelse ikke kan afslås på dette grundlag (19).
43.      For at nå frem til denne konklusion fandt Domstolen, at en sådan situation ikke kan være omfattet af den grund til afslag på anerkendelse, der er fastsat i artikel 45, stk. 1, litra e), som vedrører retten i domsstatens tilsidesættelse af visse kompetenceregler, der er fastsat i forordning nr. 1215/2012 (20).
44.      I denne henseende minder jeg om, at anerkendelse i henhold til artikel 45, litra e), nr. i), i forordning nr. 1215/2012 kan afslås, når retten ved at træffe den retsafgørelse, der søges anerkendt, har tilsidesat kompetenceregler, der beskytter sagsøgte, som anses for at være den svage part, nemlig forbrugere, arbejdstagere og personer, der kan være berørt af forsikringsaftaler (forsikringstager, sikrede, begunstigede eller skadelidte) (21).
45.      Derudover fremgår det af artikel 45, stk. 1, litra e), nr. ii), i forordning nr. 1215/2012, at anerkendelse også kan afslås i tilfælde af tilsidesættelse af visse kompetenceregler, der fastsætter enekompetence. Disse tilfælde af enekompetence vedrører forskellige scenarier (22), men vedrører ikke enekompetence, der specifikt følger af en værnetingsaftale (23). Jeg har allerede ved tidligere lejligheder forklaret, at reglerne om enekompetence i artikel 45, stk. 1, litra e), nr. ii), i forordning nr. 1215/2012 ikke kan fraviges ved aftale (som det følger af artikel 25, stk. 4, i forordning nr. 1215/2012), og at deres begrundelse er blevet beskrevet med henvisning til den særlige forbindelse mellem de omfattede områder og den givne medlemsstat (24).
46.      Kort sagt gælder det, at selv om bestemmelserne i artikel 45, stk. 1, litra e), nr. i) og ii), i forordning nr. 1215/2012 fastsætter adskillige begrænsede situationer, hvor det undtagelsesvist er muligt at afslå at anerkende en retsafgørelse, fordi den strider mod visse kompetenceregler, kan disse undtagelser ikke påvirke hovedreglen om, at en tilsidesættelse af kompetencereglerne i forordning nr. 1215/2012 ikke kan føre til, at anerkendelse afslås, fordi kompetencen for retten i domsstaten som nævnt i princippet ikke kan efterprøves.
47.      Denne konklusion ændres ikke af den omstændighed, at EU-lovgiveren ved vedtagelsen af forordning nr. 1215/2012 besluttede at øge effektiviteten af værnetingsaftaler via en særlig regel om litis
pendens i artikel 31, stk. 2, i forordning nr. 1215/2012 (25).
48.      På dette tidspunkt vil jeg gerne minde om, at de regler om litis
pendens, der er fastsat i artikel 29 i forordning nr. 1215/2012, har til formål at håndtere den (uønskede) situation, hvor en tvist, som omfatter de samme parter og har samme genstand og hviler på samme grundlag, parallelt indbringes for to forskellige domstole. Disse regler imødegår denne situation ved at henholde sig til den simple rækkefølge af sagerne og give prioritet til den domstol, ved hvilken sagen i første
omgang anlægges. Nærmere bestemt skal den domstol i medlemsstat B, for hvilken sagen i anden omgang anlægges, udsætte sagen, indtil den første domstols kompetence er blevet fastslået, når en sådan tvist allerede verserer for retterne i medlemsstat A. Når dette sker, er den anden domstol forpligtet til at erklære sig inkompetent.
49.      Disse generelle regler fandtes allerede i forordning (EF) nr. 44/2001 og dens retlige forgænger, nemlig Bruxelleskonventionen af 1968 (26). EU-lovgiveren bibeholdt disse regler i forbindelse med vedtagelsen af forordning nr. 1215/2012, men tilføjede en specifik regel om litis
pendens i tilfælde af en værnetingsaftale.
50.      I henhold til denne specifikke regel skal den udpegede ret, når en aftale mellem parterne tillægger en ret i en bestemt medlemsstat enekompetence til at påkende deres tvist, have forrang med hensyn til at afgøre, om den har kompetence til at behandle og påkende sagen, selv om sagen ikke blev anlagt ved denne ret i første omgang
(omvendt prioritet). Dette følger af artikel 31, stk. 2, i forordning nr. 1215/2012, som bestemmer, at når en sag er anlagt for en sådan udpeget ret, skal »enhver ret i en anden medlemsstat udsætte sagen, indtil den ret, hvor sagen er anlagt på grundlag af aftalen, erklærer, at den ikke har kompetence i henhold til aftalen«. Det følger endvidere af artikel 31, stk. 3, i forordning nr. 1215/2012, at når den udpegede ret har fastslået sin kompetence i henhold til aftalen, erklærer enhver anden ret sig »inkompetent«.
51.      Jeg minder om, at denne særlige regel blev indført for »at gøre eksklusive værnetingsaftaler mere effektive og […] undgå misbrug af retssager i taktisk øjemed« (27). Disse begreber henviser til det scenarie, der ofte beskrives som »torpedosøgsmål«, hvor den part, der i tilfælde af uenighed har en interesse i ikke at prøve sagen ved den udpegede ret, hurtigt anlægger sin sag (ofte med henblik på en negativ ansvarserklæring) ved en ret, der ikke er udpeget af parterne, navnlig når sagsbehandlingen har ry for at være langsom.
52.      I henhold til den generelle litis
pendensregel forhindrede en sådan fremgangsmåde den udpegede ret (den ret, for hvilken sagen i anden omgang anlægges) i at handle, fordi den var nødt til at udsætte sagen, indtil der forelå en afgørelse fra den ret, for hvilken sagen i første
omgang anlægges og når denne ret fastslog sin kompetence (på grundlag af en i henhold til forordning nr. 1215/2012 anden kompetencegrund), var den nødt til at erklære sig inkompetent til trods for værnetingsaftalen. En streng anvendelse af disse regler kan således fratage værnetingsaftaler deres virkning (28). Som allerede anført har den særlige regel om litis
pendens i artikel 31, stk. 2, i forordning nr. 1215/2012 til formål at løse denne problemstilling.
53.      Som Domstolen påpegede i Gjensidige-dommen, og som Babcock, den spanske regering og Kommissionen har påpeget i den foreliggende sag, har EU-lovgiver ved at indføre denne særlige regel imidlertid ikke ændret de grunde til afslag, der er fastsat i artikel 45, stk. 1, i forordning nr. 1215/2012 (29). Dette afspejler EU-lovgiverens valg om ikke at udvide den (på daværende tidspunkt nye) beskyttelse, der blev tillagt værnetingsaftaler, til anerkendelsesstadiet og i stedet give princippet om gensidig anerkendelse forrang, således som Kommissionen har påpeget (30).
54.      Den tyske regering har derimod givet udtryk for den opfattelse, at den manglende medtagelse af tilsidesættelse af artikel 31, stk. 2, i forordning nr. 1215/2012 som en af grundene til at afslå anerkendelse i artikel 45, stk. 1, i forordning nr. 1215/2012, ikke er en forsætlig udeladelse fra EU-lovgiverens side, men snarere et hul i lovgivningen. Ifølge den tyske regering skyldes dette hul, at EU-lovgiveren, da den indførte den nye regel om litis
pendens, handlede ud fra en forudsætning om, at denne regel ville blive overholdt. Den tyske regering er derfor af den opfattelse, at denne mangel ikke er afgørende for spørgsmålet om, hvorvidt anerkendelse kan afslås under de omstændigheder, der drøftes her.
55.      Jeg er ikke enig i dette synspunkt. For det første afviste Domstolen åbenbart det argument, som den tyske regering har fremført, i Gjensidige-dommen, hvoraf det følger, at ovennævnte udeladelse netop er afgørende. For det andet forekommer det mig, at denne »forudsætning om, at reglen ville blive overholdt«, utvivlsomt var til stede, da lovgiveren indførte de kompetenceregler, der i modsætning til den regel, der er omtvistet i den foreliggende sag, er afspejlet i de relevante bestemmelser i artikel 45, stk. 1, i forordning nr. 1215/2012 som grunde til at afslå anerkendelse. Sammenligningen mellem de kompetenceregler, der er fastsat i forordning nr. 1215/2012, på den ene side, og listen over grunde til afslag, på den anden side, tyder derimod på, at lovgiveren ikke overså den omstændighed, at der i praksis kan ske fejl, men alene udpegede nogle af dem som værende af en sådan karakter, at de kan føre til afslag på anerkendelse.
56.      Bortset fra det synspunkt, som den tyske regering har gjort gældende, synes ovenstående ikke at være omstridt. Den forelæggende ret har imidlertid overvejet et andet aspekt af den anerkendelsesordning, der er reguleret ved forordning nr. 1215/2012, som jeg nu vil behandle.
C.      Udgør en mellemafgørelse, hvorved en ret i en medlemsstat erklærer sig kompetent i strid med en værnetingsaftale, en »retsafgørelse«?
57.      Anvendelsen af de regler om anerkendelse og fuldbyrdelse af »retsafgørelser«, der er fastsat i forordning nr. 1215/2012, og som er beskrevet i det foregående afsnit, forudsætter, at den pågældende retsafgørelse kan kvalificeres som sådan. Spørgsmålene fra den forelæggende ret vedrører netop denne underliggende betingelse.
58.      Hvis det konkluderes, at de spanske domstoles afgørelse, hvorved det fastslås, at disse domstole har international kompetence, men som i modsætning til den sag, der gav anledning til Gjensidige-dommen, endnu ikke fastlægger parternes rettigheder og forpligtelser, ikke udgør en »retsafgørelse« i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i forordning nr. 1215/2012, ville der nemlig ikke være nogen forpligtelse for de retter, ved hvilke der efterfølgende er anlagt sag (i den foreliggende sag de tyske domstole), til at anerkende den. Med andre ord, og som jeg forstår argumentet, ville der ikke være nogen forpligtelse for dem til at anse sig for at være bundet af den kompetencefastlæggelse, der er foretaget af de domstole, for hvilke sagen i første
omgang anlægges (her de spanske domstole), med det resultat, at de ikke ville være forpligtet til at erklære sig inkompetente, og at de, under henvisning til den omtvistede værnetingsaftale, kunne fortsætte med at behandle og påkende Kanadevias søgsmål.
59.      Jeg påpeger, at parterne og andre interesserede i den foreliggende sag kan opdeles i to grupper, afhængigt af deres forslag til besvarelse af spørgsmålet, som jeg netop har sammenfattet.
Babcock, den spanske regering og den tjekkiske regering samt Kommissionen er af den opfattelse, at en afgørelse som den omtvistede mellemafgørelse er en »retsafgørelse« som omhandlet i artikel 2, litra a), i forordning nr. 1215/2012 (og skal derfor anerkendes i hele Unionen i henhold til de regler, der er beskrevet i det foregående afsnit). Kanadevia og den cypriotiske regering er derimod af den modsatte opfattelse, hvilket også synes at være den løsning, som den forelæggende ret foretrækker.
60.      Jeg er i det væsentlige enig i den første af disse to holdninger.
61.      For at redegøre for de grunde, der fører mig til denne konklusion, vil jeg fremsætte nogle indledende betragtninger om begrebet »retsafgørelse« (1), inden jeg behandler fortolkningen af dette selvstændige EU-retlige begreb under hensyntagen til den relevante ordlyd og sammenhæng (2) samt de relevante formål (3).
1.      Indledende betragtninger om begrebet retsafgørelse
62.      Jeg skal gøre opmærksom på, at den forelæggende rets forespørgsel drejer sig om begrebet »retsafgørelse« i artikel 36, stk. 1, i forordning nr. 1215/2012, hvorefter »[r]etsafgørelser, der er truffet i en medlemsstat, anerkendes i de øvrige medlemsstater, uden at der stilles krav om anvendelse af en særlig procedure«.
63.      Dette begreb defineres i artikel 2, litra a), i forordning nr. 1215/2012 som »enhver retsafgørelse truffet af en ret i en medlemsstat, uanset hvordan afgørelsen betegnes, såsom dom, kendelse eller fuldbyrdelsesordre, herunder fastsættelse af sagsomkostninger, som foretages af en embedsmand ved retten«. Denne bestemmelse præciserer ligeledes, at »[i] kapitel III [om anerkendelse og fuldbyrdelse] anses »retsafgørelse« for at omfatte foreløbige, herunder sikrende, retsmidler, som en ret, der i henhold til denne forordning har kompetence med hensyn til sagens realitet, har truffet afgørelse om«. Den eneste begrænsning, som artikel 2, litra a), i forordning nr. 1215/2012 fastsætter i denne forbindelse, er præciseringen i sidste punktum af, at begrebet »retsafgørelse« »ikke [omfatter] foreløbige, herunder sikrende, retsmidler, der er truffet afgørelse om af en sådan ret, uden at den sagsøgte er blevet indkaldt, medmindre retsafgørelsen indeholdende retsmidlet er blevet forkyndt for sagsøgte forud for fuldbyrdelsen«.
64.      Det følger endvidere af Domstolens praksis, der går tilbage til dens domme om Bruxelleskonventionen af 1968, at dette EU-retlige begreb skal fortolkes bredt (31). I samme retning har Domstolen fastslået, at det nævnte begreb »omfatter enhver afgørelse truffet af en ret i en medlemsstat, uden at der herved skal sondres i forhold til den omhandlede afgørelses indhold, forudsat at retsafgørelsen i domsstaten efter den eller den anden procedure er blevet truffet eller har kunnet træffes efter en kontradiktorisk sagsbehandling« (32).
65.      I Mærsk-dommen anvendte Domstolen navnlig begrebet retsafgørelse på foreløbige og sikrende retsmidler (såsom en afgørelse, der midlertidigt fastsætter det beløb, som en reders ansvar er begrænset til) (33). I Gothaer-dommen fastslog Domstolen endvidere, at begrebet omfatter en retsafgørelse, hvorved en domstol i en medlemsstat har afvist at have kompetence på grundlag af en værnetingsklausul (som i denne sag tillagde de islandske domstole enekompetence) (34).
66.      Med disse generelle spørgsmål in mente vil jeg nu mere specifikt behandle spørgsmålet om, hvorvidt begrebet »retsafgørelse« omfatter en mellemafgørelse, hvorved en ret i en medlemsstat erklærer sig kompetent, men endnu ikke fastlægger parternes rettigheder og forpligtelser (i strid med en værnetingsaftale).
2.      Ordlydsfortolkning og sammenhængsfortolkning
67.      Først og fremmest kan det hvad angår definitionen af begrebet »retsafgørelse« i artikel 2, litra a), i forordning nr. 1215/2012, på baggrund af den brede formulering af denne bestemmelse, ikke udelukkes, at en mellemafgørelse som den omtvistede falder ind under dens anvendelsesområde, hvilket den forelæggende ret har anerkendt. Det synes heller ikke at være bestridt, at denne afgørelse i domsstaten »er blevet truffet eller har kunnet træffes efter en kontradiktorisk sagsbehandling« som defineret i den retspraksis, der er anført i punkt 64 ovenfor.
68.      De ovenfor nævnte domme, Mærsk-dommen og Gothaer-dommen, ses at være særligt relevante i den foreliggende sag, idet der heri anlægges en bred fortolkning, som definitionen af begrebet »retsafgørelse« peger i retning af,
og af denne årsag er blevet påberåbt af Babcock til støtte for argumentet om, at processuelle afgørelser (hvorved der ikke tages stilling til sagens realitet) ikke er udelukket fra begrebet »retsafgørelse«.
69.      Jeg er helt enig med den forelæggende ret i, at ingen af disse domme direkte vedrører en afgørelse som den mellemafgørelse, der er omtvistet i den foreliggende sag. På den ene side fastlægger en foreløbig foranstaltning (som den, der er omhandlet i Mærsk-dommen), i modsætning til den afgørelse, der behandles her, parternes rettigheder og forpligtelser (omend kun foreløbigt). På den anden side afslutter en afgørelse, hvorved en ret erklærer sig inkompetent til fordel for en anden ret (i et tredjeland) på grundlag af en værnetingsaftale (som var omtvistet i Gothaer-dommen), sagen, i modsætning til den mellemafgørelse, der er omtvistet i den foreliggende sag (som bekræfter den pågældende rets kompetence til at behandle og påkende sagen).
70.      Den omstændighed, at den i hovedsagen omtvistede afgørelse på en eller anden måde adskiller sig fra de afgørelser, der blev behandlet i Mærsk-dommen og Gothaer-dommen, betyder imidlertid ikke automatisk, at den ikke kan være omfattet af begrebet »retsafgørelse«. Tværtimod kan jeg i lyset af definitionens brede formulering ikke se, hvordan en afgørelse, der »alene« fastlægger kompetence (muligvis i strid med en værnetingsaftale), i modsætning til en afgørelse, der også fastlægger parternes rettigheder og forpligtelser, kan anses for ikke at være omfattet af dette begreb. Denne konklusion drages ikke i tvivl af det af den forelæggende ret og den tyske regering anførte om, at en sådan udelukkelse er begrundet i den omstændighed, at virkningerne af den omtvistede mellemafgørelse er »rent interne« for den (fortsat verserende) sag.
71.      Det er naturligvis ikke vanskeligt at se, hvordan en afgørelse, der udelukkende vedrører kompetence, adskiller sig fra en afgørelse, der fastlægger parternes rettigheder og forpligtelser (eller for den sags skyld fra en afgørelse, der tager stilling til både kompetence og sagens realitet). Jeg anerkender også gerne, at der findes mange specifikke kategorier af retlige afgørelser i de nationale retsordener, hvoraf forskellige retsvirkninger kan følge i henhold til national ret.
72.      Domstolen har imidlertid gentagne gange fastslået, at de begreber, der anvendes i forordning nr. 1215/2012, skal fortolkes selvstændigt, hvilket også gælder for det omtvistede begreb, som jeg allerede har påpeget.
73.      En part vil ganske vist typisk anmode om anerkendelse af en retsafgørelse med henblik på at gøre en materiel rettighed, som den pågældende er blevet tilkendt, eller som er blevet erklæret at eksistere osv., gældende. Intet i definitionen af begrebet »retsafgørelse« tyder imidlertid på, at EU-lovgiveren ønskede at begrænse den kategori af retlige afgørelser, der kan anerkendes, til dem, der har et specifikt indhold (såsom dem, der fastlægger rettigheder og forpligtelser og ikke kun vedrører kompetence). Tværtimod, og som allerede anført i punkt 64 i dette forslag til afgørelse, har Domstolen udelukket, at kvalificeringen af en retlig afgørelse som en »retsafgørelse« netop afhænger af dens indhold. I den forbindelse minder jeg om, at Domstolen i Gothaer-dommen fastslog, at dette begreb omfatter en negativ kompetenceafgørelse, uanset de lignende betænkeligheder, som den forelæggende ret i den pågældende sag havde rejst, idet den henviste til de særlige forhold ved den nationale teori om kvalificeringen af afgørelser om manglende kompetence (35).
74.      Jeg vil nu vende mig mod den sammenhæng, hvori begrebet »retsafgørelse« anvendes, og jeg er af den opfattelse, at medtagelsen af afgørelser såsom den omhandlede mellemafgørelse i begrebet »retsafgørelse« navnlig er relevant i situationer med litis
pendens.
75.      Det bør påpeges, at det fremgår af reglen om litis
pendens i artikel 29, stk. 1 og 3, i forordning nr. 1215/2012, at når det er fastslået, at den ret, ved hvilken sagen først er anlagt, er kompetent, udløses forpligtelsen for enhver anden ret, for hvilken en sag er indbragt, der har samme genstand og hviler på samme grundlag og er mellem de samme parter, til at erklære sig inkompetent. Denne forpligtelse finder tilsvarende anvendelse på den ret, som parterne ikke har valgt, i henhold til den regel om omvendt rækkefølge, der er fastsat i den særlige litis
pendensregel i artikel 31, stk. 2, og 3, i forordning nr. 1215/2012, når den ret, der er udpeget i en eksklusiv værnetingsaftale, fastlægger kompetencen.
76.      I denne henseende er det ikke åbenbart, hvordan en korrekt anvendelse af disse forpligtelser (til at erklære sig inkompetente) kan sikres, hvis en retlig afgørelse, som »alene« indeholder en konstatering af kompetence, ikke anses for at falde ind under begrebet »retsafgørelse«, der kan (og skal) anerkendes.
77.      Hvis det antages, at disse »selvstændige« konstateringer af kompetence ikke kan anses for at være »retsafgørelser«, der skal anerkendes, ville der nemlig ikke være nogen forpligtelse for en ret, som ikke har forrang til at afgøre, hvorvidt den har kompetence i henhold til den relevante litis
pendensregel, til at erklære sig inkompetent, når kompetencen for den ret, der har »forrang«, er fastslået (i en mellemafgørelse). Dette risikerer igen at fratage litis
pendensreglerne i forordning nr. 1215/2012 deres praktiske virkning (uanset om situationen er omfattet af den generelle eller den specifikke litis
pendensregel).
78.      Når dette er sagt, kan det ganske vist foreslås, at anvendelsen af litis
pendensreglen ikke afhænger af, at begrebet anerkendelse i henhold til artikel 36, stk. 1, i forordning nr. 1215/2012 udløses. Der kan argumenteres for, at en afgørelse, som alene indeholder en konstatering af kompetence, ikke har et »eksigibelt« indhold (i betydningen materielle rettigheder og tilsvarende forpligtelser), med henblik på hvilket reglerne om anerkendelse og fuldbyrdelse synes at være udformet i første omgang (36). Der kan således videre argumenteres for, at forpligtelsen til navnlig at erklære sig inkompetent, når kompetencen for den ret, der har »forrang«, er blevet fastslået, følger af de særlige forpligtelser, der er fastsat i artikel 29, stk. 3, og artikel 31, stk. 3, i forordning nr. 1215/2012. I forlængelse af denne argumentation kan det konkluderes, at det ikke er nødvendigt, at der foreligger en »retsafgørelse« som omhandlet i nævnte forordnings artikel 2, litra a), for at denne forpligtelse kan udløses.
79.      Det fremgår imidlertid af Gothaer-dommen, at afgørelser, der alene indeholder konstateringer af kompetence, er »retsafgørelser«, som kan anerkendes. Medmindre Domstolen ønsker at ændre denne konklusion (37), vil det derfor være uforeneligt med dens praksis at indtage den modsatte holdning i den foreliggende sag. Jeg kan ikke se, hvordan den situation, der opstår som følge af en afgørelse om inkompetence (som var omhandlet i Gothaer-dommen), adskiller sig fra den situation, der følger af en afgørelse, som bekræfter kompetencen (som er omtvistet i den foreliggende sag), når begge situationer specifikt anskues ud fra indholdet af de omtvistede afgørelser.
80.      I denne henseende forekommer det mig, at medtagelsen af en afgørelse såsom den i den foreliggende sag omtvistede mellemafgørelse i begrebet »retsafgørelse«, der kan anerkendes, undgår risikoen for, at forpligtelsen til at erklære sig inkompetent i henhold til litis
pendensreglerne ikke overholdes på baggrund af, at en afgørelse, der alene bekræfter kompetencen til at behandle og påkende en sag, ikke har noget eksigibelt indhold og derfor ikke kan være omfattet af gensidig anerkendelse.
81.      Den holdning, at en mellemafgørelse, der alene bekræfter en domstols kompetence til at behandle og påkende en sag, er omfattet af begrebet »retsafgørelse« som omhandlet i artikel 2, litra a), og artikel 36, stk. 1, i forordning nr. 1215/2012, skal ikke desto mindre vurderes i forhold til de relevante formål, som forfølges med denne forordning.
3.      Hensyntagen til de relevante formål
82.      Det er helt tydeligt, at konklusionen om, at en mellemafgørelse som den omtvistede udgør en »retsafgørelse« i henhold til artikel 2, litra a), og artikel 36, stk. 1, i forordning nr. 1215/2012, er i overensstemmelse med princippet om gensidig tillid og med formålet om at sikre fri bevægelighed for retsafgørelser. Det skal dog stadig undersøges, om denne holdning bør ændres i lyset af det specifikke mål om at beskytte den praktiske virkning af værnetingsaftaler, hvilket, som jeg har forklaret, forfølges med forordning nr. 1215/2012 via forordningens regel om litis
pendens i artikel 31, stk. 2 (som anerkendt i 22. betragtning til nævnte forordning).
83.      Den forelæggende ret er af den opfattelse, at disse aftaler vil blive frataget deres effektive virkning, såfremt det konstateres, at den omtvistede mellemafgørelse anses for at udgøre en »retsafgørelse«, der skal anerkendes. Derudover vil en anerkendelse af denne mellemafgørelse på trods af den omstændighed, at de spanske domstole, da den blev truffet, tilsidesatte artikel 31, stk. 2, i forordning nr. 1215/2012, i det væsentlige føre til det resultat, der ville være opnået før vedtagelsen af den særlige litis
pendensregel, og som denne regel netop har til formål at undgå (punkt 49-51 ovenfor), således som Kanadevia i det væsentlige har gjort gældende.
84.      Som allerede nævnt i indledningen til dette forslag til afgørelse er den forelæggende ret af den opfattelse, at der i modsætning til den situation, der gav anledning til Gjensidige-dommen, endnu ikke er taget stilling til, om søgsmålet kan antages til realitetsbehandling, og at det derfor ikke er for sent at føre sagen ind på den rette kompetencemæssige sti, eftersom det stadig er muligt for de retter, ved hvilke sagen først er anlagt (i den foreliggende sag de spanske domstole), at overholde den regel, der følger af artikel 31, stk. 2, i forordning nr. 2015/2012, ved at udsætte sagen til fordel for den udpegede ret. Den forelæggende ret er af den opfattelse, at dette er tilfældet, uanset hvilken retskraft der kan knyttes til de spanske domstoles konstatering af kompetence i henhold til spansk ret, eftersom EU-rettens forrang bør veje tungest.
85.      På samme måde er den tyske regering og den cypriotiske regering af den opfattelse, at begrebet »retsafgørelse« skal fortolkes indskrænkende (som en undtagelse til den tilgang, som Domstolen konsekvent har anlagt i sin faste praksis vedrørende dette begreb). Den tyske regering har anerkendt, at denne indskrænkende fortolkning vil begrænse forpligtelsen til gensidig anerkendelse og påvirker princippet om gensidig tillid. Den er imidlertid af den opfattelse, at denne indvirkning vil være minimal på grund af de ovennævnte »interne virkninger« af den omtvistede mellemafgørelse. Den tyske regering er af den opfattelse, at indvirkningen på princippet om gensidig tillid i realiteten vil være langt større, hvis en afgørelse, der er truffet i strid med artikel 31, stk. 2, i forordning nr. 1215/2015, bliver anerkendt.
86.      Selv om jeg anerkender, at beskyttelsen af værnetingsaftalers praktiske virkninger udgør et legitimt hensyn, er jeg af den opfattelse, at den beskyttelse, der indrømmes disse aftaler i medfør af den særlige litis
pendensregel i artikel 31, stk. 2, i forordning nr. 1215/2012, ikke berettiger til, at afgørelser, der alene indeholder konstateringer af kompetence, udelukkes fra begrebet »retsafgørelse« som omhandlet i forordning nr. 1215/2012.
87.      For det første minder jeg om, at denne forordning hviler på den forudsætning, at medlemsstaternes domstole er grundlæggende ligestillede for så vidt angår anvendelsen af kompetenceregler. Denne forudsætning er baseret på princippet om gensidig tillid, der understøtter forordning nr. 1215/2012, og som er konkretiseret i listen over udtømmende grunde til at afslå anerkendelse (denne liste omfatter ikke tilsidesættelse af en værnetingsaftale eller for den sags skyld af litis
pendensreglerne). Forordningens opbygning kræver således, idet den kun fastsætter et begrænset antal grunde til afslag på anerkendelse, at sagsøgte, når denne ønsker at anfægte domsstatens kompetence, skal gøre dette ved at gøre brug af systemet med retsmidler i den pågældende medlemsstat (38).
88.      I modsætning til opbygningen af forordning nr. 1215/2012 vil en konklusion om, at en afgørelse, der alene fastslår kompetence (i strid med en værnetingsaftale), ikke udgør en »retsafgørelse« i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i forordning nr. 1215/2012, svare til at indføre en ny kategori af judicielle akter, som ikke er underlagt forpligtelsen til gensidig anerkendelse, og således de facto skabe en undtagelse til dette princip, som ikke er fastsat ved lov (39).
89.      For det andet vil den modsatte holdning i praksis betyde, at den domstol, der påberåber sig enekompetence på grundlag af en værnetingsaftale, som er blevet tilsidesat, kan behandle og påkende sagen, hvorved der opretholdes to parallelle retssagsforløb og således skabes en risiko for modstridende retsafgørelser. Det er imidlertid netop, hvad EU-lovgiveren har ønsket at undgå ved hjælp af den særlige litis
pendensregel i artikel 31, stk. 2 og 3, i forordning nr. 1205/2015 (samt ved hjælp af den generelle litis
pendensregel i denne forordnings artikel 29, stk. 1, og 3) (40). I denne henseende forekommer det mig, at når koordineringen af parallelle sager ikke kan sikres ved hjælp af den særlige litis
pendensregel i artikel 31, stk. 2, i forordning nr. 1215/2012, fordi denne regel ikke blev overholdt, vil det være i direkte strid med formålet om at undgå parallelle retssager og modstridende retsafgørelser at insistere på, at værnetingsaftalen skal overholdes (og at de udpegede retter derfor skal kunne behandle og påkende sagen). Af denne grund forekommer det mig, at den løsning, der bedst bidrager til at nå dette mål (og som i forlængelse heraf fremmer målet om god retspleje), findes i reglen i artikel 29, stk. 3, i forordning nr. 1215/2012 (41).
90.      En sådan løsning vil indebære, at når en anden ret end den, der er udpeget ved en eksklusiv værnetingsaftale, træffer afgørelse først (ved at træffe en mellemafgørelse, hvorved den erklærer sig kompetent i strid med værnetingsaftalen og litis
pendensreglen i artikel 31, stk. 2, i forordning nr. 1215/2012), bør den ret, der er udpeget ved denne aftale, erklære sig inkompetent på grundlag af den generelle litis
pendensregel i forordningens artikel 29, stk. 3. Det er min opfattelse, at når det står klart, at eksistensen af parallelle retssager ikke kan undgås via mekanismen i artikel 31, stk. 2, i forordning nr. 1215/2012, og en anden ret end den, der er udpeget i værnetingsaftalen, træffer afgørelse først (ved at erklære sig kompetent), bliver disse parallelle retssager omfattet af den generelle litis
pendensregel, der er fastsat i artikel 29 i forordning nr. 1215/2012.
91.      Hvad angår sidstnævnte, og for at besvare en specifik bekymring, der er rejst af både den forelæggende ret og af Kanadevia, mener jeg ikke, at en sådan konklusion vil føre til en negativ kompetencekonflikt (hvor anvendelsen af kompetencereglerne medfører, at ingen ret har kompetence til at behandle og påkende sagen). Den forelæggende ret er navnlig af den opfattelse, at en sådan situation kan opstå, hvis de tyske retter erklærer sig inkompetente på trods af værnetingsaftalen, og hvis de spanske domstole omgør deres afgørelse, hvilket den forelæggende ret anser for at være i strid med artikel 31, stk. 2, i forordning nr. 1215/2012 (hvilket, hvis jeg forstår argumentet korrekt, gør en sådan omgørelse så meget desto mere plausibel).
92.      Denne bekymring er unægtelig vigtig. Som forklaring kan anføres, at litis
pendensreglerne i forordning nr. 1215/2012 først og fremmest har til formål at undgå positive kompetencekonflikter (og det deraf følgende problem med eventuelle modstridende retsafgørelser). Det er dog indlysende, at denne forordning naturligvis skal fortolkes således, at den sikrer overholdelsen af retten til effektiv domstolsbeskyttelse, der er garanteret ved artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder.
93.      I denne henseende fremgår det ikke helt klart af forelæggelsesafgørelsen, om de spanske domstoles afgørelse er endelig eller ej i henhold til spansk ret. Den spanske regering har imidlertid i retsmødet forklaret, at den er endelig (hvilket betyder, at de spanske domstoles kompetence ikke længere kan anfægtes).
94.      På den ene side kan dette aspekt umiddelbart afvises som irrelevant, fordi anerkendelsen af en retsafgørelse, som Babcock, den tjekkiske regering og Kommissionen har anført, ikke afhænger af, at den er endelig. Artikel 38, litra a), i forordning nr. 1215/2012 bestemmer således, at »[r]etten eller en myndighed, ved hvilken en retsafgørelse truffet i en anden medlemsstat påberåbes, kan udsætte sagen helt eller delvis, hvis: a) retsafgørelsen bliver anfægtet i domsstaten […]« (42). Heraf følger modsætningsvist, at anerkendelsen af en retsafgørelse er mulig, selv om den ikke har retskraft i henhold til lovgivningen i domsstaten.
95.      På den anden side minder jeg imidlertid om, at begge litis
pendensregler i forordning nr. 1215/2012 fastsætter, at en ret er forpligtet til at erklære sig inkompetent til fordel for en anden ret, når den ret, der har »forrang«, har fastslået sin kompetence. Ordlyden af de relevante regler præciserer ikke, hvordan dette tidspunkt skal fastlægges. Domstolen har imidlertid i det væsentlige forklaret, at den ret, der har »forrang«, fastslår kompetencen, når den »ikke på embeds vegne har erklæret sig inkompetent«, og når »ingen af parterne har anfægtet denne kompetence før eller frem til tidspunktet for den stillingtagen, der efter national procesret anses for at være det første forsvar« (fordi parten fra dette tidspunkt i princippet er afskåret fra at anfægte kompetence i selve sagen) (43). Domstolen konkluderede, at en sådan løsning ikke indebærer en risiko for negative kompetencekonflikter, eftersom kompetencen for den ret, ved hvilken sagen først er anlagt (i henhold til den generelle litis
pendensregel), i det væsentlige ikke længere kan bestrides (44).
96.      Det forekommer mig, at fastsættelsen af det tidspunkt, hvor kompetence er fastslået, med henblik på at anvende reglerne om litis
pendens, til det tidspunkt, hvor en sådan kompetence ikke længere kan bestrides, indebærer, at forpligtelsen til at erklære sig inkompetent i henhold til artikel 29, stk. 3, i forordning nr. 1215/2012 (eller i henhold til samme forordnings artikel 31, stk. 3) kan opstå på forskellige proceduremæssige stadier af sagen, afhængigt af om sagsøgte stadig har mulighed for at anfægte kompetencen. Begrænsningen til at bestride kompetence (på grundlag af retskraft) kan opstå efter afsigelsen af retsafgørelsen i første instans eller sågar på et senere tidspunkt i forbindelse med appelsagen (afhængigt af om sagsøgte har anfægtet kompetencen i første instans og i appelsagen og med forbehold af de relevante processuelle regler) (45) Jeg er derfor af den opfattelse, at målene om at forebygge risikoen for modstridende retsafgørelser og sikre en god retspleje (som også er indeholdt i litis
pendensreglen) bedre kan opnås, når kompetencen fastlægges med henvisning til dette tidspunkt og ikke blot med henvisning til vedtagelsen af retsafgørelsen i første instans (eftersom et sådant tidspunkt også kan opstå, inden der træffes en retsafgørelse). På den måde vil den ret, der ikke har »forrang«, kun erklære sig inkompetent, når det synes sikkert at antage, at den ret, der har forrang, vil foretage en realitetsbehandling. Derudover er de negative konsekvenser af at forlænge situationen med parallelle retssager, som afventer en eventuel appel, under alle omstændigheder minimale, eftersom de retssager, der verserer for retten »uden forrang«, normalt vil blive udsat.
97.      Dette resultat adskiller sig fra reglen i artikel 38, litra a), i forordning nr. 1215/2012, hvorefter den omstændighed, at en retsafgørelse anfægtes i én medlemsstat, ikke er til hinder for, at den anerkendes i en anden medlemsstat (»kan udsætte sagen […], hvis retsafgørelsen anfægtes« (min fremhævelse)).
98.      Af denne grund er det min opfattelse, at selv om forpligtelsen til at anerkende en retsafgørelse, hvis indhold alene vedrører kompetence, kan opstå uafhængigt af spørgsmålet om, hvorvidt den er endelig eller ej [som det følger af artikel 38, litra a), i forordning nr. 1215/2012], er det mere relevant for den praktiske løsning af en litis
pendenssituation som den for den forelæggende ret, at forpligtelsen for en ret, der er udpeget ved en værnetingsaftale, som er blevet tilsidesat, til at erklære sig inkompetent i henhold til artikel 29, stk. 3, i forordning nr. 2012/2015 kun opstår, når kompetencen for den ret, ved hvilken sagen i første omgang anlægges, er blevet fastslået på den ovenfor beskrevne måde (når denne kompetence ikke længere kan anfægtes).
99.      Endelig gør jeg opmærksom på, at den forelæggende ret også er af den opfattelse (som jeg forstår det, som et alternativ til bekymringerne om risikoen for negative kompetencekonflikter), at hvis de spanske domstoles afgørelse har opnået retskraft (hvilket betyder, at den ikke længere kan bestrides), kan disse domstole ikke forhindres i at ændre deres fremgangsmåde og beslutte at overholde artikel 31, stk. 2, i forordning nr. 1215/2012, således at sagen føres ind på den korrekte kompetencemæssige sti.
100. Den konklusion, som jeg er nået frem til ovenfor, gør denne betragtning overflødig. For fuldstændighedens skyld mener jeg dog ikke, at den mulige retskraft af afgørelsen om fastlæggelse af kompetence i henhold til lovgivningen i den medlemsstat, hvor den ret, der ikke er valgt af parterne, er beliggende, uden videre kan afvises blot ved at henvise til EU-rettens forrang.
101. Der er nemlig i henhold til EU-retten ingen generel forpligtelse for »[e]n national domstol […] til at undlade at anvende nationale processuelle regler, hvorved en retsafgørelse tillægges retskraft, uanset at dette ville gøre det muligt at afhjælpe en national situation, der er i strid med EU-retten« (46). Domstolen har gentagne gange henvist til betydningen af princippet om retskraft, som i enkle vendinger er begrundet i hensynet til at sikre en stabil retstilstand og stabile retlige relationer samt i retsplejehensyn (47). Selv om Domstolen ganske vist har defineret adskillige begrænsede undtagelser til denne forudsætning, synes ingen af dem at finde anvendelse i den foreliggende sag (48). Under alle omstændigheder vil dette spørgsmål skulle undersøges i lyset af ækvivalensprincippet og effektivitetsprincippet, som danner ramme for udøvelsen af medlemsstaternes procesautonomi i overensstemmelse med pligten til loyalt samarbejde, som er fastsat i artikel 4, stk. 3, TEU (49). Når dette er sagt, vil jeg på baggrund af mit ovenstående forslag begrænse mig til disse generelle betragtninger, uden at jeg finder det nødvendigt at uddybe dette aspekt af sagen nærmere.
102. I lyset af det ovenstående konkluderer jeg, at artikel 2, litra a), og artikel 36, stk. 1, i forordning nr. 1215/2012 bør fortolkes således, at begrebet »retsafgørelse« som omhandlet i disse bestemmelser omfatter en afgørelse, hvorved en ret i en medlemsstat, ved hvilken sagen i første omgang anlægges, erklærer sig kompetent (uden endnu at have undersøgt sagens realitet) i strid med denne forordnings artikel 31, stk. 2. Hertil kommer, at mens forpligtelsen til at anerkende en sådan retsafgørelse opstår, uanset om denne retsafgørelse er endelig eller ej, opstår forpligtelsen for den ret, der er udpeget ved værnetingsaftalen, som er blevet tilsidesat, og ved hvilken sagen i anden omgang anlægges, til at erklære sig inkompetent i henhold til artikel 29, stk. 3, i forordning nr. 1215/2012, først, når kompetencen for den ret (som parterne ikke har valgt), ved hvilken sagen i første
omgang anlægges, er blevet fastslået, jf. artikel 29, stk. 1, i forordning nr. 1215/2012, dvs. når denne kompetence ikke længere kan anfægtes i forbindelse med den verserende sag.
V.      Forslag til afgørelse
103. På baggrund af ovenstående betragtninger foreslår jeg Domstolen at besvare Bundesgerichtshof (forbundsdomstol, Tyskland) således:
»Artikel 2, litra a), og artikel 36, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1215/2012
om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område bør fortolkes således, at begrebet »retsafgørelse« som omhandlet i disse bestemmelser omfatter en afgørelse, hvorved en ret i en medlemsstat, ved hvilken sagen i første
omgang anlægges, erklærer sig kompetent (uden endnu at have undersøgt sagens realitet) i strid med denne forordnings artikel 31, stk. 2.
Mens forpligtelsen til at anerkende en sådan retsafgørelse opstår, uanset om denne retsafgørelse er endelig eller ej, opstår forpligtelsen for den ret, der er udpeget ved en værnetingsaftale, som er blevet tilsidesat, og ved hvilken sagen i anden omgang anlægges, til at erklære sig inkompetent i henhold til artikel 29, stk. 3, i forordning nr. 1215/2012, først, når kompetencen for den ret (som parterne ikke har valgt), ved hvilken sagen i første omgang anlægges, er blevet fastslået, jf. artikel 29, stk. 1, i forordning nr. 1215/2012, dvs. når denne kompetence ikke længere kan anfægtes i forbindelse med den verserende sag.«
1 –      Originalsprog: engelsk.
2 –      Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1215/2012 af 12.12.2012 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område (omarbejdning) (EUT 2012, L 351, s. 1).
3 –      Den forelæggende ret er af den opfattelse, at denne sag ikke omfatter »samme genstand og hviler på samme grundlag« som omhandlet i artikel 29, stk. 1, i forordning nr. 1215/2012, hvilket vil blive drøftet senere.
4 –      Som det vil blive forklaret nærmere nedenfor, skal den udpegede ret i henhold til artikel 31, stk. 2, i forordning nr. 1215/2012, når en aftale mellem parterne tillægger en ret i en bestemt medlemsstat enekompetence, have forrang med hensyn til at afgøre, om den har kompetence til at behandle og påkende sagen, selv om sagen ikke i første omgang blev anlagt ved denne ret.
5 –      Artikel 36, stk. 1, i forordning nr. 1215/2012 bestemmer, at »[r]etsafgørelser, der er truffet i en medlemsstat, anerkendes i de øvrige medlemsstater, uden at der stilles krav om anvendelse af en særlig procedure«.
6 –      Jf. dom af 21.3.2024, Gjensidige (C-90/22, EU:C:2024:252, herefter »Gjensidige-dommen«).
7 –      Forelæggelsesafgørelsen indeholder ikke yderligere oplysninger om Kanadevias deltagelse i den pågældende sag.
8 –      Det fremgår af forelæggelsesafgørelsen, at Oberlandesgericht Köln (den regionale appeldomstol i Köln) har udtrykt tvivl i denne henseende.
9 –      Jf. i denne henseende navnlig dom af 6.10.2021, Consorzio Italian Management e Catania Multiservizi og Catania Multiservizi (C-561/19, EU:C:2021:799, præmis 35 og den deri nævnte retspraksis).
10 –      Jf. i denne henseende dom af 29.4.2025, Prezydent Miasta Mielca (C-453/23, EU:C:2025:285, præmis 26 og den deri nævnte retspraksis).
11 –      Jf. mit forslag til afgørelse Procureur de la République (Konkurrence mellem en europæisk arrestordre og en udleveringsanmodning) (C-763/22, EU:C:2024:707, punkt 84 og fodnote 33). I forbindelse med dette aspekt minder jeg endvidere om, at parterne ikke har nogen subjektiv ret til, at et givent spørgsmål forelægges inden for rammerne af den procedure, der er fastsat i artikel 267 TEUF. Jf. dom af 6.10.2021, Consorzio Italian Management e Catania Multiservizi og Catania Multiserviz (C-561/19, EU:C:2021:799, præmis 54 og 55), og mit forslag til afgørelse Centro Petroli Roma – II (C-386/24, EU:C:2025:775, punkt 49 og 50).
12 –      Det fremgår af artikel 39 i forordning nr. 1215/2012, at »en retsafgørelse, der er truffet i en medlemsstat, og som er eksigibel i den pågældende medlemsstat, skal være eksigibel i de øvrige medlemsstater, uden krav om en erklæring om eksigibilitet«.
13 –      Jf. i denne henseende 3. og 26. betragtning til forordning nr. 1215/2012. Jf. f.eks. Gjensidige-dommen, præmis 60, og mit forslag til afgørelse Spielerschutz Sigma (C-683/24, punkt 96), der blev fremsat samme dag som dette forslag til afgørelse.
14 –      Jf. navnlig 4., 6. og 26. betragtning til forordning nr. 1215/2012.
15 –      Artikel 52 i forordning nr. 1215/2015 bestemmer, at »[r]etsafgørelser truffet i en medlemsstat kan i intet tilfælde efterprøves med hensyn til sagens realitet i den medlemsstat, som anmodningen rettes til«.
16 –      Artikel 45, stk. 3, i forordning nr. 1215/2012. Det fremgår af Jenard-rapporten, at »[u]ndlades prøvelsen af sagens realitet, ligger der heri, at der er fuld tillid til domsstatens retspleje; denne tillid til, at afgørelsen er rigtig[,] må selvsagt også omfatte, at retten har anvendt konventionens [harmoniserede] kompetenceregler korrekt«, Rapport vedrørende konventionen om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handelssager (undertegnet i Bruxelles den 27.9.1968), udarbejdet af P. Jenard (EFT 1979, C 59, s. 1), s. 46 (herefter »Jenard-rapporten«). Domstolen citerede dette uddrag i sin dom af 15.11.2012, Gothaer Allgemeine Versicherung m.fl. (C-456/11, herefter »Gothaer-dommen«, EU:C:2012:719, præmis 37).
17 –      Jf. f.eks. generaladvokat Bots forslag til afgørelse Gothaer Allgemeine Versicherung m.fl. (C-456/11, herefter »forslaget til afgørelse i Gothaer-sagen«, EU:C:2012:554, punkt 72, 73 og 75).
18 –      Gjensidige-dommen, præmis 46 og den deri nævnte retspraksis. Jf. i forbindelse med forordning (EF) nr. 44/2001 f.eks. Gothaer-dommen, præmis 35 og den deri nævnte retspraksis. Jf. i forbindelse med Bruxelleskonventionen af 1968 dom af 28.3.2000, Krombach (C-7/98, EU:C:2000:164, præmis 31), og af 27.6.1991, Overseas Union Insurance m.fl. (C-351/89, EU:C:1991:279, præmis 23 og 24). Jeg minder om, at »[f]or så vidt som forordning nr. 1215/2012 har ophævet og erstattet forordning nr. 44/2001, som selv erstattede Bruxelleskonventionen [af 1968], gælder den af Domstolen anlagte fortolkning af disse retsinstrumenters bestemmelser ligeledes for de andre retsinstrumenter, når disse bestemmelser kan sidestilles med hinanden«. Jf. f.eks. Gjensidige-dommen, præmis 40 og den deri nævnte retspraksis.
19 –      Jeg skal påpege, at de faktiske omstændigheder, der lå til grund for Gjensidige-dommen, var reguleret af konventionen om fragtaftaler ved international godsbefordring ad landevej, undertegnet i Geneve den 19.5.1956, som ændret ved protokollen, der blev undertegnet i Geneve den 5.7.1978. I mangel af specifikke regler i sidstnævnte konvention om anerkendelse reguleres dette aspekt imidlertid af (og blev derfor behandlet af Domstolen i lyset af) forordning nr. 1215/2012. Jf. Gjensidige-dommen, præmis 43-47.
20 –      Domstolen undersøgte også den grund til afslag, der er fastsat i artikel 45, stk. 1, litra a), i forordning nr. 1215/2015 vedrørende grundlæggende retsprincipper, der, som det fremgår af artikel 45, stk. 3, andet punktum, i forordning nr. 1215/2015, ikke kan anvendes på kompetencereglerne. Gjensidige-dommen, præmis 51-53.
21 –      Disse beskyttende kompetenceregler er fastsat i kapitel II, afdeling 3-5, i forordning nr. 1215/2012.
22 –      De er opregnet i artikel 24 i forordning nr. 1215/2012. De omfatter i) visse aspekter af fast ejendom, ii) visse selskabsretlige spørgsmål, iii) gyldigheden af indførelsen i offentlige registre, iv) gyldigheden af patenter, varemærker, design samt andre lignende rettigheder og v) fuldbyrdelse af retsafgørelser.
23 –      Jeg minder om, at det fremgår af artikel 25, stk. 1, i forordning nr. 1215/2012, at den kompetence, der tillægges i henhold til en værnetingsaftale, er eksklusiv, medmindre parterne har aftalt andet. Jeg minder ligeledes om, at artikel 25 i forordning nr. 1215/2012 er en del af afdeling 7 i kapitel II i forordning nr. 1215/2015. Denne præcisering er relevant, idet undtagelsen i artikel 45, stk. 1, litra e), nr. ii), i forordning nr. 1215/2012 henviser til retsafgørelser, som strider mod de kompetenceregler, der er fastsat i afdeling 6 i kapitel II.
24 –      Mit forslag til afgørelse Gjensidige (C-90/22, EU:C:2023:994, punkt 86, herefter »mit forslag til afgørelse i Gjensidige-sagen«).
25 –      Jf. i denne henseende Gjensidige-dommen, præmis 73. Jf. også Europa-Kommissionen, »Grønbog om revision af Rådets forordning (EF) nr. 44/2001 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område«, KOM(2009) 175 endelig, s. 5.
26 –      Jf. artikel 21 i Bruxelleskonventionen af 1968 og artikel 27 i forordning (EF) nr. 44/2001.
27 –      Jf. 22. betragtning til forordning nr. 1215/2012. Jf. også S. Law, »Article 31«, i M. Requejo Isidro (red.), Bruxelles I Bis: A Commentary on Regulation (EU) No 1215/2012, Edward Elgar Publishing (serie: Elgar Commentaries in Private International Law), 2022, s. 490-499, s. 495 ff.
28 –      Jf. navnlig i forbindelse med Bruxelleskonventionen af 1968 dom af 9.12.2003, Gasser (C-116/02, EU:C:2003:657, præmis 41-54). Jf. P. Mankowski, »Der Schutz von Gerichtsstandsvereinbarungen vor abredewidrigen Klagen durch Art. 31 Abs. 2 EuGVVO n.F.«, RIW 2015, s. 17-24, og S. Law, »Article 31«, i M. Requejo Isidro (red.), Brussels I Bis: A Commentary on Regulation (EU) No 1215/2012, Edward Elgar Publishing (serie: Elgar Commentaries in Private International Law), 2022, s. 490-499, navnlig s. 494.
29 –      Gjensidige-dommen, præmis 73.
30 –      Jf. ligeledes i denne henseende mit forslag til afgørelse i Gjensidige-sagen, punkt 91 og 98.
31 –      Jf. Gothaer-dommen, præmis 25-29. Jenard-rapporten, fodnote 16, op.cit., navnlig s. 42, og Rapport om konventionen om kongeriget Danmarks, Irlands og Det forenede kongerige Storbritanniens og Nordirlands tiltrædelse af konventionen om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handelssager, samt af protokollen om Domstolens fortolkning af denne konvention (undertegnet i Luxembourg den 9.10.197[8]) (EFT 1979, C 59, s. 71), punkt 184 og 191.
32 –      Dom af 20.6.2022 London Steam-Ship Owners’ Mutual Insurance Association (C-700/20, EU:C:2022:488, præmis 49 og den deri nævnte retspraksis). Jf. ligeledes dom af 14.10.2004, Mærsk Olie & Gas (C-39/02, herefter »Mærsk-dommen«, EU:C:2004:615, præmis 50 og den deri nævnte retspraksis).
33 –      Mærsk-dommen, præmis 52.
34 –      Domstolen konkluderede endvidere, at en ret i en medlemsstats konstatering af, at den ikke har kompetence på grund af en sådan klausuls gyldighed, er bindende for den ret, til hvilken anmodningen er rettet, når der anmodes om anerkendelse. Gothaer-dommen, præmis 43.
35 –      Jf. Gothaer-dommen, præmis 20, der gengiver den forelæggende rets forklaring i den sag, hvoraf det følger, at en afgørelse om at erklære sig inkompetent i henhold til den tyske teori er en »dom vedrørende formaliteten« (»Prozessurteil«), idet den afviser at antage sagen til realitetsbehandling, da de betingelser, der kræves med henblik på at træffe afgørelse om sagens realitet, ikke er opfyldt.
36 –      Jf. med henblik herpå P. Mankowski, »Der Schutz von Gerichtsstandsvereinbarungen vor abredewidrigen Klagen durch Art. 31 Abs. 2 EuGVVO n.F.«, Recht der internationalen Wirtschaft, 2015, s. 17-24.
37 –      For en drøftelse af konsekvenserne af denne sag jf. K.D. Voulgarakis, »Reflections on the scope of »EU res judicata« in the context of Regulation 1215/2012«, Journal of Private International Law, 2020, 16:3, s. 451-464.
38 –      Jf. i denne henseende også forslaget til afgørelse i Gothaer-sagen, punkt 46-48.
39 –      Gothaer-dommen, præmis 30 og 31, og dom af 7.4.2022, H Limited (C-568/20, EU:C:2022:264, præmis 31 og den deri nævnte retspraksis).
40 –      Eller for den sags skyld ved hjælp af reglen i artikel 30 i forordning nr. 1215/2012 om indbyrdes sammenhængende krav. Der er tale om søgsmål, som ikke opfylder betingelserne for at blive anset for havende samme genstand og hvile på samme grundlag og omfatte de samme parter (hvilket er en forudsætning for anvendelsen af litis pendensreglerne), men hvor ligheden mellem de rejste spørgsmål stadig kan begrunde en udsættelse af sagen og under særlige omstændigheder kan begrunde, at den ret, ved hvilken sagen i anden omgang anlægges, erklærer sig inkompetent.
41 –      Jf. ligeledes P. Mankowski, »Der Schutz von Gerichtsstandsvereinbarungen vor abredewidrigen Klagen durch Art. 31 Abs. 2 EuGVVO n.F.«, RIW, 2015, s. 17-24.
42 –      Min fremhævelse.
43 –      Dom af 27.2.2014, Cartier parfums-lunettes og Axa Corporate Solutions assurances (C-1/13, EU:C:2014:109, præmis 44). Domstolen kom frem til disse konstateringer i forbindelse med den generelle litis pendensregel (fastsat i forordning (EF) nr. 44/2001, som svarer til artikel 29 i forordning nr. 1215/2012), men det samme må gælde for den specifikke litis pendensregel (i artikel 31, stk. 2, i forordning nr. 2015/2012), fordi det tidspunkt, hvor domstolen »uden forrang« skal erklære sig inkompetent, er defineret på samme måde. Selv om det er korrekt, at Domstolen har fastslået, at dens afgørelse ikke omfatter tilfælde, hvor den ret, ved hvilken sagen sidst er anlagt (i henhold til den generelle litis pendensregel), har enekompetence, er det ikke desto mindre indlysende, at Domstolen i denne henseende har henvist til de kriterier for enekompetence, som ikke kan fraviges ved aftale [og hvor tilsidesættelse heraf kan medføre afslag på anerkendelse i henhold til artikel 45, stk. 1, litra e), nr. ii), i forordning (EF) nr. 2015/2012 som forklaret ovenfor]. Ibidem, præmis 26.
44 –      Ibidem, præmis 42 og 43.
45 –      BeckOK ZPO/Eichel, 60. red., 1.3.2026, Bruxelles Ia-VO,
art. 29, punkt 47.
46 –      Jf. f.eks. dom af 9.4.2024, Profi Credit Polska (Genoptagelse af sagen, hvor der er blevet truffet en endelig afgørelse) (C-582/21, EU:C:2024:282, præmis 38 og den deri nævnte retspraksis).
47 –      Jf. f.eks. dom af 18.12.2025, Soledil (C-320/24, EU:C:2025:993, præmis 32), og af 24.10.2018, XC m.fl. (C-234/17, EU:C:2018:853, præmis 52 og den deri nævnte retspraksis).
48 –      Jf. for en oversigt herover og som et eksempel herpå mit forslag til afgørelse Profi Credit Polska (Genoptagelse af sagen, hvor der er blevet truffet en endelig afgørelse) (C-582/21, EU:C:2023:674, punkt 42-50 og 158-169) eller mit forslag til afgørelse Società Cattolica di Assicurazione (C-17/25, punkt 57-64), som blev fremsat samme dag som nærværende forslag til afgørelse.
49 –      Jf. f.eks. dom af 16.1.2025, BALTIC CONTAINER TERMINAL (C-376/23, EU:C:2025:20, præmis 73 og den deri nævnte retspraksis).