61985O0392
KENDELSE AFSAGT AF DOMSTOLENS PRÆSIDENT
7. marts 1986 (
*1
)
I sag 392/85 R
Finsider, italiensk selskab med hjemsted i Rom, viale Castro Pretorio 122, ved advokat Sergio M. Carbone, Genova, og advokat Nico Schaeffer, Luxembourg, og med valgt adresse i Luxembourg hos sidstnævnte, 12, avenue de la Porte-Neuve,
sagsøger,
mod
Kommissionen for De europæiske Fællesskaber, ved juridisk konsulent Giuliano Marenco, som befuldmægtiget, og med valgt adresse i Luxembourg hos Georges Kremlis, Kommissionens juridiske tjeneste, Jean Monnet-bygningen, Kirchberg,
sagsøgt,
angående en begæring om udsættelse af gennemførelsen af Kommissionens beslutning C (85) 1603/8 af 9. oktober 1985, hvorved sagsøgeren blev pålagt en bøde i medfør af EKSF-traktatens artikel 58,
har
PRÆSIDENTEN FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABERS DOMSTOL
afsagt følgende
KENDELSE
1
Ved stævning indgivet til Domstolens justitskontor den 2. december 1985 har selskabet Finsider i medfør af EKSF-traktatens artikel 33, stk. 2, og artikel 36, anlagt sag med påstand om annullation af Kommissionens beslutning af 9. oktober 1985. Ved nævnte beslutning har Kommissionen pålagt det sagsøgende selskab en bøde på 2165350 ECU under henvisning til, at selskabet i andet kvartal 1983 overskred de produktionskvoter, der var tildelt selskabet, med 27613 tons for produkter i gruppe la og med 37785 tons af den del af disse kvoter, der i samme periode kunne leveres på fællesmarkedet, hvilket er i strid med Kommissionens beslutning nr. 1696/83/EKSF (EFT L 191, s. 1), om forlængelse af overvågningsordningen og systemet for produktionskvoter for visse produkter for virksomhederne i jern- og stålindustrien. I artikel 2 i beslutningen til virksomheden anføres det, at bøden skal betales senest to måneder efter beslutningens meddelelse, og vil blive forhøjet med 1% for hver påbegyndt måneds forsinkelse med betalingen.
2
I en skrivelse af 14. oktober 1985, ved hvilken sagsøgeren fik meddelt beslutningen af 9. oktober, anførte Kommissionen udtrykkeligt, at den ikke, såfremt selskabet Finsider anlagde sag ved De europæiske Fællesskabers Domstol, ville tage skridt til bødens inddrivelse mens sagen verserede ved Domstolen, for så vidt selskabet inden betalingsfristens udløb stillede en bankgaranti for bødebeløbet samt for de beløb, hvormed dette skulle forhøjes ved for sen betaling.
3
Ved en begæring, indgivet til Domstolens justitskontor den 13. februar 1986 har sagsøgeren i medfør af artikel 39, stk. 2, i EKSF-traktaten samt procesreglementets artikel 83 påstået fuldbyrdelsen af Kommissionens beslutning af 9. oktober 1985 udsat, indtil Domstolen har truffet afgørelse i hovedsagen. Sagsøgeren har i begæringen om foreløbige forholdsregler subsidiært påstået fuldbyrdelsen af nævnte beslutning delvis udsat, således at kun halvdelen af det fastsatte bødebeløb skal betales. I begæringen er mere subsidiært anført, at en fuldstændig udsættelse af fuldbyrdelsen af Kommissionens beslutning af 9. oktober 1985 bør anerkendes i det omfang, det sagsøgende selskab stiller bankgaranti for et beløb, der svarer til den del af bøden, for hvilken udsættelse af fuldbyrdelsen ifølge Domstolens afgørelse vedrørende begæringen om foreløbige forholdsregler ikke måtte blive imødekommet.
4
Sagsøgte har fremlagt sine skriftlige bemærkninger den 23. februar 1986. Da de skriftlige indlæg fra sagens parter indeholder alle de oplysninger, der er nødvendige med henblik på en afgørelse vedrørende begæringen om foreløbige forholdsregler, og da Domstolens praksis vedrørende sådanne begæringer er meget fast, har Domstolen ikke fundet det fornødent med mundtlige indlæg.
5
Før det afgøres, om den foreliggende begæring om foreløbige forholdsregler kan tages til følge, er det hensigtsmæssigt i korte træk at redegøre for de etaper, der lå forud for Kommissionens vedtagelse af beslutningen af 9. oktober 1985 vedrørende sagsøgeren.
6
Ved skrivelse af 28. februar 1983 gav Kommissionen i henhold til bestemmelserne i Kommissiones beslutning nr. 1696/82, navnlig artikel 5, sagsøgeren meddelelse om virksomhedens produktionskvoter for andet kvartal og om den del af disse kvoter, som kunne leveres på det fælles marked i samme tidsrum.
7
Da den i grund 1 til nærværende kendelse omtalte overskridelse blev fastslået af Kommissionen på grundlag af erklæringer fra sagsøgeren, fik sagsøgeren ved skrivelse af 24. juli 1984 meddelelse om denne overskridelse. Af sagsøgerens og Kommissionens senere brevveksling samt af retsforhandlingerne den 4. december 1984, hvori deltog repræsentanter for sagsøgeren og for Kommissionens tjenestegrene, fremgår, at sagsøgeren erkendte, at de af Kommissionen oplyste tal var korrekte, men at der dog ikke af den grund var tale om en sådan kvoteoverskridelse, som Kommissionen havde hævdet. Den påståede kvoteoverskridelse var nemlig opfanget af lagerbestande, der forskriftsmæssigt er blevet meddelt Kommissionen, jfr. Kommissionens beslutning nr. 1696/82, artikel 2, stk. 1, og lagrene kunne fuldstændigt absorbere overskridelsen. Kommissionen har afvist denne redegørelse og har afsluttet den igangværende procedure med vedtagelsen af førnævnte beslutning af 9. oktober 1985.
8
Ifølge EKSF-traktatens artikel 39 har indbringelse af sager for Domstolen ingen opsættende virkning. Domstolen kan dog, såfremt den skønner, at forholdene kræver det, udsætte fuldbyrdelsen af den anfægtede beslutning og foreskrive alle andre nødvendige foreløbige foranstaltninger.
9
Afsigelse af kendelse om foreløbige foranstaltninger som de begærede er ifølge artikel 83, stk. 2, i procesreglementet, betinget af, at begæringen om foreløbige foranstaltninger angiver de faktiske og retlige grunde til, at nødvendigheden af den begærede foreløbige forholdsregel umiddelbart forekommer berettiget, samt de omstændigheder, der medfører uopsættelighed.
10
Af Domstolens faste praksis fremgår, at en begæring om foreløbige foranstaltningers uopsættelige karakter i medfør af procesreglementets artikel 83, stk. 2, skal vurderes efter nødvendigheden af at træffe en afgørelse om foreløbige forholdsregler for at undgå, at den part, der begærer den foreløbige forholdsregel, lider alvorlig og uoprettelig skade.
11
Den sagsøgende virksomhed har i den forbindelse gjort gældende, at betaling straks af en så stor bøde, som den Kommissionen har pålagt, nemlig 2165350 ECU, vil få skadelige virkninger for dens likviditet på et tidspunkt, hvor virksomheden klart har haft tab i flere regnskabsår og har så megen gæld til banker, at gælden ikke kan øges mere. Sagsøgeren har desuden fremhævet, at endog den enkle stillelse af en bankgaranti for et beløb svarende til den pålagte bødes beløb vil føre til en tilsvarende formindskelse af den kredit, sagsøgeren har hos bankerne, hvilket vil føre til, at den mister midler, der er nødvendige for dens produktionsvirksomhed, således at genoprettelse af balancen på dens regnskab bringes i fare eller trues. Når henses til de katastrofale ovenfor fremstillede økonomiske virkninger, som fuldbyrdelsen af Kommissionens beslutning af 9. oktober 1985 ville give anledning til, samt til det annullationssøgsmål, sagsøgeren har anlagt mod denne beslutning, mener sagsøgeren, at det er uomgængeligt nødvendigt at fuldbyrdelsen udsættes, såfremt man vil undgå at forvolde sagsøgeren et alvorligt og uopretteligt tab.
12
Kommissionen har i sit skriftlige indlæg under nærværende sag om foreløbige forholdsregler anført, at sagsøgeren ikke har bevist, at en fuldbyrdelse af Kommissionens beslutning af 9. oktober 1985 skaber fare for, at virksomheden lider et alvorligt og uopretteligt tab. Kommissionen har faktisk i overensstemmelse med sin generelle praksis underrettet sagsøgeren om, at den ikke ville lade bøden inddrive straks, såfremt sagen blev indbragt for Domstolen, dersom sagsøgeren senest den dag, fristen for betaling udløber, stiller en bankgaranti for eventuel betaling af bøden, i givet fald med tillæg af forhalingsrente. Den mener herefter, at begæringen om udsættelse af fuldbyrdelsen er uden mening, idet Kommissionen allerede har bevilget sagsøgeren det, som sagsøgeren begærer af Domstolen.
13
For så vidt angår sagsøgerens begæring om at blive fritaget for at stille en byrdefuld bankgaranti med den begrundelse, at garantien vil føre til en tilsvarende indskrænkning af den kredit, sagsøgeren har hos bankerne, har Kommissionen understreget, at forpligtelsen til at stille en bankgaranti for et beløb, der svarer til den pålagte bøde, udgør det minimum, som er nødvendigt af hensyn til det almene fællesskabsvel. En fritagelse for den byrde, der består i at stille en bankgaranti, af de af sagsøgeren påberåbte grunde ville ødelægge den ligevægt, der ved denne bankgaranti er oprettet mellem det almene fællesskabsvel og særinteressen hos den virksomhed, der bestrider bødens lovlighed alene til fordel for sin private interesse, og ville under alle omstændigheder være i strid med artikel 86, stk. 2, i Domstolens procesreglement, hvorefter den af Domstolen besluttede udsættelse af fuldbyrdelsen kan gøres betinget af, at den begærende part stiller en sikkerhed. Kommissionen har desuden tilføjet, at man vanskeligt kan forestille sig, at forpligtelsen til konkret at stille en bankgaranti for betaling af en bøde på lidt over 3 mia LIT kan give vanskeligheder for en virksomhed, der i 1984 havde en omsætning på 12525 mia LIT.
14
Af sagen fremgår, at det sagsøgende selskab, selv om det ikke har betalt bøden, hidtil ikke har stillet en bankgaranti, som Kommissionen har kunnet acceptere, til sikkerhed for en eventuel betaling af bøden, i givet fald med tillæg af renter for for sen betaling.
15
Af Kommissionens skriftlige indlæg fremgår, at den, selv om den har nedlagt påstand om, at begæringen ikke imødekommes, ikke har indsigelser mod, at fuldbyrdelsen udsættes på betingelse af, at sagsøgeren stiller en bankgaranti for eventuel betaling af bøden, i givet fald med tillæg af renter for for sen betaling.
16
Kravet om, at der stilles en bankgaranti for eventuel betaling af bøden, eventuelt med tillæg af renter for for sen betaling, er i overensstemmelse med en generel fremgangsmåde, som Kommissionen vedtog i 1981, og som, medmindre der foreligger særlige omstændigheder, er blevet anerkendt som berettiget af Domstolens præsident, blandt andet i kendelserne af 11. november 1982 (Klöckner-Werke mod Kommissionen, 262/82 R, Smi. s. 3995) og af 20. april 1983 (IRO mod Kommissionen, 348/82 R, Sml. s. 1237).
17
Sagsøgeren har i det foreliggende tilfælde fremsat begæring om udsættelse af fuldbyrdelsen uden opfyldelse af denne betingelse. Virksomheden har herved først og fremmest gjort gældende, at kravet om, at den skal opfylde denne betingelse i lige så høj grad som en fuldbyrdelse straks af de i grund 11 til nærværende kendelse anførte grunde ville medføre, at der tilføjes den et alvorligt og uopretteligt tab.
18
Det må fastslås, at ingen af de af sagsøgeren fremførte argumenter i det foreliggende tilfælde kan udgøre sådanne særlige omstændigheder som omhandlet i præsidentens kendelse i den nævnte sag Klöckner-Werke mod Kommissionen, og som kan berettige, at der gøres undtagelse fra den betingelse, som Kommissionen har villet stille for en udsættelse af fuldbyrdelsen af en beslutning om pålæggelse af en bøde. De kriterier, på grundlag af hvilke Domstolens præsident i kendelse af 15. marts 1983 (Ferriere di Roè Volciano SpA mod Kommissionen, 234/84 R, Sml. s. 725) fastslog, at der forelå særlige omstændigheder, kan ikke finde anvendelse i nærværende sag, for virksomheden Finsider er ikke som virksomheden Ferriere di Roe Volciano SpA en mindre virksomhed, der udfører underentrepriser for andre virksomheder, og som vanskeligt kan opnå en bankgaranti, men er tværtimod en stor produktionsvirksomhed, der ikke kan have vanskeligheder ved at opnå en bankgaranti.
19
Kravet om, at der stilles en bankgaranti til sikkerhed for eventuel betaling af bøden, i givet fald med tillæg af renter for for sen betaling, må derfor antages at være begrundet. De omkostninger eller følger for sagsøgerens økonomiske situation, som denne sikkerhedsstillelse giver anledning til, kan ikke på nogen måde tilføje sagsøgeren et alvorligt og uopretteligt tab.
Af disse grunde
bestemmer
PRÆSIDENTEN
før endelig afgørelse træffes:
1)
Gennemførelsen af artikel 2 i Kommissionens beslutning af 9. oktober 1985 udsættes, såfremt sagsøgeren stiller en af Kommissionen godkendt bankgaranti til sikkerhed for betaling af den ved den anfægtede beslutning pålagte bøde, med tillæg af eventuelle renter for for sen betaling.
2)
Sagsøgeren kan stille nævnte bankgaranti til sikkerhed for Kommissionens krav senest femten dage efter forkyndelsen af nærværende kendelse. Kommissionen kan ikke inden for denne frist tage skridt til fuldbyrdelsen.
3)
Afgørelsen om sagens omkostninger udsættes.
Luxembourg, den 7. marts 1986.
P. Heim
Justitssekretær
A. J. Mackenzie Stuart
Præsident
(
*1
) – Processprog: Italiensk.