62008CC0565_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
1. Denne traktatbrudsprocedure vedrører de italienske retsforskrifter, der ifølge Europa-Kommissionen fastsætter bindende maksimumstariffer for advokatvirksomhed.
2. Ifølge Kommissionen udgør advokaters forpligtelse til at overholde maksimumstariffer en hindring for etableringsfriheden som omhandlet i artikel 43 EF og en hindring for den frie udveksling af tjenesteydelser som omhandlet i artikel 49 EF. Eftersom denne forpligtelse forekommer uegnet til at sikre mål af almindelig interesse og under alle omstændigheder forekommer mere restriktiv, end hvad der er nødvendigt for at nå de ønskede mål, drejer det sig om en begrænsning, der ikke er berettiget.
3. Den Italienske Republik har principalt gjort gældende, at der ikke findes et princip i dens retsorden om, at det er forbudt at overstige maksimumstarifferne for advokatvirksomhed. Den Italienske Republik har kun subsidiært forsøgt at godtgøre, at bestemmelsen om den maksimale tariferingsgrænseværdi har til formål at sikre adgangen til domstolene, beskyttelse af modtagerne af tjenesteydelser og en forsvarlig retspleje.
Nationale retsforskrifter
4. Vederlaget i en tjenesteydelseskontrakt for liberale erhverv, hvorunder også advokater henhører, fastsættes generelt i artikel 2233 i den italienske civillovbog, hvori følgende er bestemt:
»Såfremt der ikke er indgået aftale herom mellem parterne, og vederlaget ikke kan fastsættes efter takster eller sædvaner, fastsættes det normalt af retten efter en udtalelse fra det erhvervsråd, som tjenesteyderne henhører under.
Vederlaget skal under alle omstændigheder tilpasses arbejdets betydning og erhvervets værdighed.
Enhver aftale mellem advokater eller befuldmægtigede praktikanter og deres klienter om fastsættelse af vederlaget er ugyldig, hvis den ikke er skriftlig.«
5. Bestemmelserne særligt vedrørende advokaters vederlag findes i kongeligt lovdekret nr. 1578 af 27. november 1933, der er ophøjet til lov nr. 36 af 22. januar 1934, med senere ændringer (herefter »det kongelige lovdekret«), som er den grundlæggende lov, der regulerer advokaterhvervet i Italien.
6. I henhold til det kongelige lovdekrets artikel 57 gælder følgende:
»De kriterier, der skal anvendes ved fastsættelsen af salær og godtgørelse til advokater og »procuratori« [offentligt ansatte advokater] i strafferetlige og udenretlige sager (2), fastsættes hvert andet år ved afgørelse af landsrådet for advokater. Fastsættelsen af salærer i straffesager ved kassationsdomstolen og ved den øverste militære domstol henhører også under landsrådet for advokater.
De afgørelser, der fastsætter kriterierne, som er nævnt i det foregående afsnit, skal godkendes af justitsministeriet.«
7. De betingelser, der finder anvendelse vedrørende de kriterier, som er nævnt i det kongelige lovdekrets artikel 57, er anført i dettes artikel 58, der lyder således:
»Kriterierne, som er nævnt i den foregående artikel, fastsættes under hensyn til tvistens værdi og den hierarkiske placering af den myndighed, der skal afgøre den, samt, i forhold til straffesager, sagens varighed.
For hvert skridt eller hver serie af skridt skal der fastsættes en over- og en undergrænse.
I udenretslige sager skal der tages hensyn til sagens omfang.«
8. Når landsrådet for advokater har truffet afgørelse i henhold til det kongelige lovdekrets artikel 57, skal advokaternes salærtariffer godkendes af justitsministeren, efter at han har hørt Comitato interministeriale dei prezzi (det tværministerielle prisudvalg) i henhold til artikel 14, stk. 20, i lov nr. 887 af 22. december 1984 og rådført sig med Consiglio di Stato (statsrådet) i henhold til artikel 17, stk. 3, i lov nr. 400 af 23. august 1988. Den sidste ministerielle forordning, som fastsætter advokatsalærer, der er vedtaget i overensstemmelse med den nævnte procedure, er dekret nr. 127 af 8. april 2004 (herefter »ministerielt dekret nr. 127/2004«).
9. For så vidt angår udmålingen af salæret fastslår det kongelige lovdekrets artikel 60, at salæret skal udmåles af retten på grundlag af de nævnte kriterier under hensyn til de behandlede spørgsmåls betydning og antal. Denne udmåling skal ligge inden for de over- og undergrænser, der er fastsat. Retten kan imidlertid i undtagelsestilfælde under hensyn til tvistens særlige karakter, og når ydelsens iboende værdi berettiger hertil, overskride overgrænsen. Omvendt kan retten, når sagen viser sig at være let at behandle, fastsætte et salær, der ligger under undergrænsen. Rettens afgørelse skal i begge tilfælde være begrundet.
10. For så vidt angår de salærer, som advokaterne forlanger af deres klienter, fastslår det kongelige lovdekrets artikel 61 følgende:
»De salærer, som advokaterne forlanger af deres klienter i såvel indenretlige som udenretlige sager, fastslås på baggrund af kriterierne i artikel 57 under hensyn til de behandlede spørgsmåls betydning og antal, medmindre der foreligger en særlig aftale.
Disse salærer kan under hensyn til tvistens særlige karakter, til værdien eller til resultatet af den udførte ydelse være højere end de salærer, der påhviler den part, som tilpligtes at betale sagens omkostninger.
[…]«
11. For så vidt angår salærerne i civile sager fastslår artikel 24 i lov nr. 794 af 13. juni 1942 om advokatsalærer for juridiske ydelser i civile sager (herefter »lov nr. 794/1942«), at der ikke kan ske fravigelse af de mindstesalærer, der er fastsat i tariffen for ydelser præsteret af advokater i civile sager, idet enhver herimod stridende aftale er ugyldig.
12. Artikel 13 i lov nr. 31 af 9. februar 1982 om den frie udveksling af tjenesteydelser leveret af advokater, der er statsborgerne i Det Europæiske Fællesskabs medlemsstater, der gennemfører Rådets direktiv 77/249/EØF af 22. marts 1977 om lettelser med henblik på den faktiske gennemførelse af advokaters fri udveksling af tjenesteydelser (3), fastslår, at »de gebyrer og godtgørelser til advokater, der er fastsat i indenretlige og udenretlige sager af de gældende erhvervsfaglige regler, skal afholdes til de i artikel 1 nævnte advokater«.
13. Det skal bemærkes, at de italienske retsforskrifter om vederlaget for liberale erhverv, og hermed også for advokater, under den foreliggende sags administrative procedure blev ændret ved lovdekret nr. 223 af 4. juli 2006, der blev ændret til lov nr. 248 af 4. august 2006 (herefter »lovdekret nr. 223/2006«). I dette lovdekrets artikel 2 fastslås under overskriften »Hasteforanstaltninger til beskyttelse af konkurrencen inden for liberale tjenesteydelser«:
»1. I overensstemmelse med det fællesskabsretlige princip om fri konkurrence og om fri bevægelighed for personer og tjenesteydelser og for at sikre brugerne en faktisk valgmulighed ved udøvelsen af deres rettigheder og en mulighed for at sammenligne de tjenesteydelser, der tilbydes på markedet, ophæves fra datoen for dette dekrets ikrafttræden de ved lov og administrativt fastsatte bestemmelser, som med hensyn til de liberale erhverv og intellektuel virksomhed fastsætter:
a) Obligatoriske faste tariffer eller mindstetariffer og således forbuddet mod ved aftale at beregne vederlag, der afhænger af gennemførelsen af de ønskede mål.
[…]
2. Dette gælder med forbehold af bestemmelserne om udøvelse af erhverv inden for den nationale sundhedstjeneste, eller som kontraktmæssigt er forbundet hermed, samt eventuelle forud fastsatte maksimumstariffer, som finder generel anvendelse til beskyttelse af forbrugeren. I tilfælde af konkursbehandling og fri proces foretager retten udmålingen af sagsomkostninger og salærer på baggrund af salærsatserne. Ved udbudsprocedurer kan de ordregivende myndigheder anvende satserne, der lovligt kan anses for et tilstrækkeligt kriterium eller referencegrundlag for fastsættelsen af salærerne.
3. Bestemmelserne om faglig etik og konventionalbestemmelserne samt de adfærdskodekser, der gengiver bestemmelserne i stk. 1, tilpasses senest den 1. januar 2007, herunder ved hjælp af vedtagelse af foranstaltninger til at sikre kvaliteten af de faglige tjenesteydelser. Ved manglende tilpasning efter denne dato er regler, der strider imod bestemmelserne i stk. 1, under alle omstændigheder ugyldige.«
Den administrative procedure og retsforhandlingerne for Domstolen
14. Da Kommissionen antog, at de italienske retsforskrifter om advokaters udenretslige virksomhed kunne være i modstrid med artikel 49 EF, fremsendte den den 13. juli 2005 en åbningsskrivelse til Den Italienske Republik. Den Italienske Republik svarede ved skrivelse af 19. september 2005.
15. Herefter uddybede Kommissionen to gange sin vurdering i åbningsskrivelsen. I den første supplerende åbningsskrivelse dateret den 23. december 2005 antog Kommissionen, at de italienske bestemmelser, der fastslog forpligtelsen til at overholde de bindende tariffer for advokaters indenretslige og udenretslige virksomhed, var i modstrid med artikel 43 EF og 49 EF. Den Italienske Republik svarede ved skrivelser af 9. marts 2006, 10. juli 2006 og 17. oktober 2006.
16. Ved den anden supplerende åbningsskrivelse dateret den 23. marts 2007 reagerede Kommissionen på de nye italienske retsforskrifter på området, nemlig lovdekret nr. 223/2006. Den Italienske Republik svarede ved skrivelse af 21. maj 2007.
17. Endelig anmodede Kommissionen ved skrivelse af 3. august 2007 de italienske myndigheder om oplysninger vedrørende bestemmelserne om refusionsordningen for de udgifter, der er afholdt af advokaterne. Den Italienske Republik svarede ved skrivelse af 28. september 2007.
18. Da Kommissionen fandt, at de bemærkninger, som Den Italienske Republiks havde fremsat, ikke var tilfredsstillende, rettede den den 4. april 2008 en begrundet udtalelse til medlemsstaten, hvori den kritiserede, at de nationale bestemmelser, der pålægger advokater at overholde maksimumstariffer, ikke er forenelige med artikel 43 EF og 49 EF.
19. Til trods for de argumenter, som de italienske myndigheder har fremført i deres svar på den begrundede udtalelse af 9. oktober 2008, har Kommissionen anlagt nærværende søgsmål, hvori den har nedlagt påstand om, at Domstolen fastslår, at Den Italienske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 43 EF og 49 EF, idet den har indført bestemmelser, der pålægger advokater at overholde maksimumstariffer, og at Den Italienske Republik tilpligtes at betale sagens omkostninger.
20. Ved kendelse af 5. juni 2009 har Domstolen givet Republikken Slovenien tilladelse til at intervenere til støtte for Kommissionens påstande.
21. Den Italienske Republik har fremsat anmodning om afholdelse af et retsmøde i sagen, hvilket blev afholdt den 24. marts 2010 under tilstedeværelse af repræsentanter for Den Italienske Republik og Kommissionen.
Bedømmelse
22. Kommissionens stævning tager udgangspunkt i den forudsætning, at de italienske retsforskrifter indeholder bestemmelser, der pålægger advokater at overholde maksimumstariffer. I lyset af Kommissionens argumentation, der fremgår af stævningen og er fremsat under retsmødet, kan det konstateres, at Kommissionen ikke bebrejder Den Italienske Republik, at der som sådan foreligger bindende maksimumstariffer i forhold til den retslige myndigheds udmåling af sagsomkostninger, som er udtrykkeligt fastsat i det kongelige lovdekrets artikel 60, men snarere kritiserer forpligtelsen til at overholde disse tariffer i forholdet mellem advokat og klient, eftersom denne forpligtelse begrænser friheden til at forhandle advokaters vederlag.
23. Hvis det var tilfældet, dvs. hvis de italienske retsforskrifter faktisk indeholder bestemmelser, der pålægger advokater at overholde maksimumstariffer i relation til deres klienter, vil det med udgangspunkt i dommen i sagen Cipolla m.fl. (4), hvori Domstolen har betragtet en tilsvarende forpligtelse vedrørende overholdelsen af minimumstariffer som en hindring for den frie udveksling af tjenesteydelser, ikke være vanskeligt at anerkende, at den pågældende forpligtelse må anses for at være en hindring for den frie udveksling af tjenesteydelser eller for etableringsfriheden, således at det tilkommer Den Italienske Republik at fastslå, at denne hindring kan begrundes i almene hensyn.
24. Den Italienske Republik bestrider derimod netop, at der foreligger en sådan forpligtelse for advokater til at overholde maksimumstariffer i relation til deres klienter. Inden det undersøges, om advokaters forpligtelse til at overholde maksimumstariffer udgør en hindring for etableringsfriheden som omhandlet i artikel 43 EF og en hindring for den frie udveksling af tjenesteydelser som omhandlet i artikel 49 EF, vil jeg derfor først undersøge, om den italienske retsorden faktisk indeholder den pågældende forpligtelse.
25. For det første skal jeg bemærke, at de italienske tariffer for advokatvirksomhed, der for hvert skridt eller serie af skridt fastsætter en over- og en undergrænse, allerede er blevet behandlet af Domstolen tre gange. Første gang var i Arduino-dommen (5), hvori Domstolen undersøgte proceduren for vedtagelse af tariffer, der fastsætter under- og overgrænser i henhold til artikel 10 EF og 81 EF med henblik på at efterprøve, om tariffen udgjorde en statslig foranstaltning eller en beslutning om en privat erhvervsdrivendes økonomiske intervention. Ved denne lejlighed konstaterede Domstolen, at de ovennævnte bestemmelser i EF-traktaten ikke er til hinder for, at en medlemsstat vedtager en lovbestemmelse eller en administrativt fastsat bestemmelse, der på grundlag af et udkast udarbejdet af en advokatorganisation godkender en tarif, der fastsætter under- og overgrænser for salæret til standens medlemmer (6) .
26. Det samme gør sig gældende for dommen i sagen Cipolla m.fl. (7) . I denne dom har Domstolen, ud over at behandle de italienske advokaters salærtariffers overensstemmelse med Fællesskabets konkurrenceregler, også behandlet spørgsmålet om, hvilket forhold der er mellem det direkte forbud mod ved aftale at fravige mindstesalærerne, der er fastsat af den nævnte tarif, og princippet om fri udveksling af tjenesteydelser. I den forbindelse har Domstolen fastslået, at et sådan forbud udgør en hindring for den frie udveksling af tjenesteydelser, der i princippet kan begrundes i hensynet til forbrugerbeskyttelse og en forsvarlig retspleje. Domstolen overlod det til den nationale ret at kontrollere, om de pågældende italienske retsforskrifter virkelig er i overensstemmelse med de mål, som berettiger den, og om de restriktioner, som de pålægger, ikke virker uforholdsmæssige i forhold til disse mål (8) .
27. Efterfølgende har Domstolen i kendelsen i sagen Hospital Consulting m.fl. (9) gentaget sin opfattelse af de italienske advokaters salærtariffers overensstemmelse med Fællesskabets konkurrenceregler. I denne sag omhandlede de præjudicielle spørgsmål, som var forelagt Domstolen, den omstændighed, at det i forbindelse med en afgørelse om de sagsomkostninger, som den tabende part skal betale den vindende part, er forbudt for retten at fravige de ved nævnte tarif fastsatte minimumssalærer.
28. Det synes vigtigt at fremhæve, at både i dommen i sagen Cipolla m.fl. og i kendelsen i sagen Hospital Consulting m.fl. vedrører Domstolens argumentation kun forbuddet mod at fravige minimumssalærer. De nævnte afgørelser behandler overhovedet ikke et eventuelt forbud mod at fravige maksimumssalærer på trods af, at den forelæggende ret i den sag, der gav anledning til dommen i sagen Cipolla m.fl., havde stillet Domstolen spørgsmål om, hvorvidt det direkte forbud mod at fravige advokatsalærerne var foreneligt med princippet om fri udveksling af tjenesteydelser (10) .
29. På tidspunktet for de faktiske omstændigheder i Arduino-dommen, dommen i sagen Cipolla m.fl. og kendelsen i sagen Hospital Consulting m.fl. forelå der ikke tvivl om, at der eksisterede et forbud mod at fravige minimumssalærer. Dette forbud var udtrykkeligt fastsat i artikel 24 i lov nr. 794/1942 og sanktioneret således, at enhver herimod stridende aftale var ugyldig, og i artikel 4, stk. 1, i ministerielt dekret nr. 127/2004, ifølge hvilken minimumstarifferne for advokatsalærer ikke kan fraviges (11) .
30. Forpligtelsen til at overholde minimumstariffer og dermed disse tariffers bindende karakter blev ophævet ved lovdekret nr. 223/2006, der således i medfør af princippet lex posterior fraviger lov nr. 794/1942 og ministerielt dekret nr. 127/2004.
31. Ligesom der ikke forelå tvivl med hensyn til, om der eksisterede et forbud mod at fravige minimumssalærer på tidspunktet for de faktiske omstændigheder i Arduino-dommen, dommen i sagen Cippola m.fl. og kendelsen i sagen Hospital Consulting m.fl., er det ubestrideligt, at der eksisterer maksimumstariffer for advokatvirksomhed i de italienske retsforskrifter.
32. Det lader imidlertid til, at det ikke er det, Kommissionen har kritiseret Den Italienske Republik for. Kommissionen har nemlig kritiseret maksimumstariffernes bindende karakter i forholdet mellem advokater og klienter, idet de indebærer en begrænsning af sidstnævntes aftalefrihed. Ifølge Kommissionen forbyder de pågældende italienske retsforskrifter advokater at fravige maksimumstarifferne ved aftale.
33. I den forbindelse skal det bemærkes, at Den Italienske Republik ikke er den eneste medlemsstat, efter hvis retsorden der fastsættes en tarif, der fastlægger over- og undergrænser for advokatsalærer (12) .
34. Det må dog indrømmes, at en sådan tarif kan spille en afdæmpende rolle og beskytte borgerne mod store honorarudgifter og give mulighed for på forhånd at kende udgifterne til tjenesteydelser, der er præsteret af advokater, især i betragtning af skævheden i informationsstrømmen, der findes mellem advokater og klienter.
35. Som anført ovenfor er den angiveligt bindende karakter af de maksimumstariffer, der ifølge Kommissionen gælder for advokatvirksomhed i henhold til bl.a. det kongelige lovdekrets artikel 57 og 58, artikel 24 i lov nr. 794/1942, artikel 13 i lov nr. 31 af 9. februar 1982, de relevante bestemmelser i ministerielt dekret nr. 127/2004 og i lovdekret nr. 223/2006, det centrale element i forhold til de af Kommissionen anførte betænkeligheder (13) .
36. På grundlag af de italienske retsforskrifter, som Kommissionen har fremlagt, og som Den Italienske Republik har forklaret både i deres skriftlige indlæg og i de mundtlige indlæg under retsmødet, er det min opfattelse, at Kommissionens antagelse om, at der foreligger et forbud mod at fravige maksimumstarifferne, er forkert.
37. Det fremgår udtrykkeligt af den italienske civillovbogs artikel 2233 i dens egenskab af lex generalis og af artikel 61 i det kongelige lovdekret i dens egenskab af lex specialis, at aftalen mellem en advokat og dennes klient går forud for den tarif, der er fastlagt i ministerielt dekret nr. 127/2004. Det er ikke kun ved mangel på enhver aftale, at tariffen anvendes med henblik på at fastslå advokatsalærer i den konkrete sag. Det følger heraf, at advokaten og dennes klient har mulighed for ved aftale at fastsætte advokatsalæret f.eks. på baggrund af tidsforbruget, som fast pris eller på grundlag af resultatet.
38. Denne konstatering anfægtes heller ikke af artikel 2, stk. 2, i lovdekret nr. 223/2006, hvorefter ophævelse af lovbestemmelser og administrative forskrifter i sektoren for liberale tjenesteydelser, der indeholder obligatoriske faste tariffer eller minimumstariffer, ikke berører eventuelle maksimumstariffer. Efter min opfattelse følger det af denne bestemmelse, at karakteren af de eventuelle maksimumstariffer forbliver uændret. Hvis maksimumstarifferne for advokatvirksomhed ikke havde en bindende karakter i forholdet mellem advokater og klienter før udstedelsen af lovdekret nr. 223/2006, kan de således ikke have en sådan karakter efter udstedelsen af det nævnte dekret.
39. I modsætning til artikel 2, stk. 1, i lovdekret nr. 223/2006 er ordet »bindende« desuden ikke angivet i samme artikels stk. 2 i forhold til maksimumstariffer.
40. Henset til retspraksis, hvorefter rækkevidden af nationale administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser skal bedømmes under hensyntagen til de nationale domstoles fortolkning af dem (14) for, at Kommissionen kan få medhold i sit søgsmål, skal det godtgøres, at de italienske domstole anser maksimumstarifferne for at have en bindende karakter.
41. I stævningen har Kommissionen uden at angive konkrete eksempler hævdet, at det følger af fast retspraksis fra Corte suprema di cassazione, at forbuddet mod at fravige advokaters faglige tariffer indebærer ugyldighed for alle modstridende aftaler mellem de berørte parter. Den Italienske Republik har heroverfor anført, at den nævnte retspraksis kun vedrører minimumstariffer.
42. Under retsmødet har Kommissionen henvist til dommene fra Corte suprema di cassazione nr. 12297/2001, nr. 9514/96 og nr. 19014/2007 uden dog at give Domstolen kopier heraf. Kommissionen har hævdet, at Corte suprema di cassazione i disse domme har vurderet, at maksismumstarifferne har til formål at begrænse aftalefriheden. Den Italienske Republik har heroverfor anført, at disse domme vedrører vidt forskellige lovgivningsmæssige rammer.
43. Selv om de ovennævnte domme ikke er blevet ikke tilført sagsakterne, har jeg undersøgt en af dem, nemlig nr. 12297/2001, der er tilgængelig på internettet. Det fremgår af denne undersøgelse, at dommen kun vedrører domstolens udmåling af sagsomkostninger og ikke aftalefriheden med hensyn til fastsættelse af et salær i forholdet mellem en klient og en advokat.
44. På grundlag af det anførte er det muligt at lave en sammenfatning.
45. For det første påhviler det Kommissionen at påvise, at der foreligger en forpligtelse for advokater til at overholde maksimumstariffer, og som forbyder dem at fravige disse maksimumstariffer ved aftale.
46. Kommissionen har godtgjort, at der foreligger en overgrænse på området. Dette forhold er imidlertid ikke blevet bestridt af Den Italienske Republik. Kommissionen har dog ikke godtgjort, at disse grænser er bindende, således at advokater forbydes at fravige dem ved aftale med deres klienter. Undersøgelsen af de italienske retsforskrifter vedrørende advokaters vederlag giver ikke grundlag for at antage, at der foreligger et sådant udtrykkeligt forbud mod fravigelse af maksimumstarifferne i lighed med det forbud mod at fravige maksimumstarifferne, der fandt anvendelse indtil den ændring, der indtrådte med lovdekret nr. 223/2006.
47. For det andet har Kommissionen ikke godtgjort, at de nationale domstole, uanset at der ikke foreligger et sådan udtrykkeligt forbud, fortolker de pågældende retsforskrifter således, at maksimumstarifferne indebærer begrænsninger af aftalefriheden mellem advokater og deres klienter. Så vidt vides underbygger de domme fra Corte suprema di cassazione, som Kommissionen har nævnt under retsmødet (15), men som ikke er blevet ikke tilført sagsakterne, ikke Kommissionens synspunkt. Det er desuden med rette, at Den Italienske Republik har anført, at de pågældende domme vedrører andre lovgivningsmæssige rammer end dem, der er blevet undersøgt i den foreliggende sag.
48. Det følger af ovenstående sammenfatning, at Kommissionens stævning skal forkastes som ubegrundet.
49. Hvad angår sagens omkostninger bemærkes, at procesreglementets artikel 69, stk. 2, indeholder bestemmelse om, at det pålægges den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt påstand herom. Da Den Italienske Republik ikke har nedlagt påstand herom, skal hver part bære sine egne omkostninger.
50. I henhold til procesreglementets artikel 69, stk. 4, første afsnit, bærer medlemsstater, der er indtrådt i en sag, deres egne omkostninger. Republikken Slovenien bærer derfor sine egne omkostninger.
Forslag til afgørelse
51. Henset til ovenstående betragtninger, foreslår jeg Domstolen at træffe følgende afgørelse:
»1) Den Italienske Republik frifindes.
2) Den Italienske Republik bærer sine egne omkostninger.
3) Europa-Kommissionen bærer sine egne omkostninger.
4) Republikken Slovenien bærer sine egne omkostninger.«
(1) .
(2)
– Trods den omstændighed, at denne bestemmelse kun udtrykkeligt nævner salærer og godtgørelser i strafferetlige og udenretlige sager, nævnes den konsekvent i Domstolens retspraksis vedrørende salærer og godtgørelser i civile sager (jf. f.eks. dom af 19.2.2002, sag C-35/99, Arduino, Sml. I, s. 1529, præmis 6, og af 5.12.2006, forenede sager C-94/04 og C-202/04, Cipolla m.fl., Sml. I, s. 11421, præmis 4, samt kendelse af 5.5.2008, sag C-386/07, Hospital Consulting m.fl., Sml. I, s. 67*, summarisk offentliggørelse,
præmis 5).
(3)
–	EFT L 78, s. 17
(4)
–	Nævnt ovenfor i fodnote 2.
(5)
–	Nævnt ovenfor i fodnote 2.
(6)
–	I forhold til en italiensk tarif, der er bindende for alle toldklarerere, har Domstolen derimod anset de italienske retsforskrifter, der pålægger en faglig organisation den nævnte tarif, for at være i strid med artikel 85 EF, da dette er en beslutning truffet af en sammenslutning af virksomheder og ikke en statslig foranstaltning (dom af 18.6.1998, sag C-35/96, Kommissionen mod Italien, Sml. I, s. 3851).
(7)
–	Nævnt ovenfor i fodnote 2.
(8)
–	I stævningen har Kommissionen henvist til det, der blev konstateret ved Corte d’Appello di Torino (appeldomstolen i Torino), der var den forelæggende ret i Cipolla-sagen, i dens dom af 26.3.2008 (sagen Cipolla mod Portolese in Fazari), hvorefter »fastsættelsen af de uundgåelige mindstesalærer ikke er et brugbart værktøj til beskyttelsen af forbrugere, der almindeligvis ikke er omfattet af omkostningerne ved de faglige tariffer, og som på grund af skævheden i informationsstrømmen […] er ude af stand til uafhængig af den leverede tjenesteydelses kvalitet at bedømme virkningen af den multiplikatoreffekt, der gælder ved opdelingen af gebyrer og salærer i kategorier i forhold til sagens varighed, på den endelige beregning af omkostningerne forbundet med den honorerede ydelse, hvilket bliver til skade for en forsvarlig retspleje«.
(9)  –	Nævnt ovenfor i fodn ote 2.
(10)
–	Ganske vist udtalte generaladvokat Maduro i punkt 66 i forslaget til afgørelse i sagen, der gav anledning til dommen i sagen Cipolla m.fl. (nævnt ovenfor i fodnote 2), at den italienske tarif ligeledes vedrører maksimumssalærer, som advokater, der udøver virksomhed i Italien, ikke må overskride. Generaladvokat Léger udtalte sig tilsvarende i punkt 94 i forslaget til afgørelse i sagen, der gav anledning til dommen i sagen Arduino (nævnt ovenfor i fodnote 2) vedrørende ministerielt dekret nr. 585 af 5.10.1994, som er forløberen for ministerielt dekret nr. 127/2004. Selv om de italienske retsforskrifter er nævnt i de ovennævnte forslag til afgørelser, fremgår det nøjagtige grundlag for disse konstateringer dog ikke klart. Det fremgår heller ikke klart, hvorvidt disse konstateringer udelukkende gælder for den retslige myndigheds udmåling af sagsomkostninger, eller om de også gælder for forholdet mellem advokater og klienter.
(11)
–	I stævningen hævder Kommissionen med urette, at den ovennævnte bestemmelse udelukker enhver fravigelse af de gebyrer og salærer, der er fastsat for tjenesteydelser fra advokater. Det nævnte forbud vedrører i virkeligheden udelukkende minimumstariffer.
(12)
–	Et eksempel herpå er den tyske tarif, der er beskrevet i præmis 7 i dom af 11.12.2003, sag C-289/02, AMOK, Sml. I, s. 15059, den tjekkiske tarif (vyhláška Ministerstva spravedlnosti č. 177/1996 Sb. o odměnách advokátů a náhradách advokátů za poskytování právních služeb) og den slovakiske tarif (vyhláška Ministerstva spravodlivosti Slovenskej republiky č. 655/2004 Z. z. o odmenách a náhradách advokátov za poskytovanie právnych služieb).
(13)
–	I den forbindelse finder jeg det nødvendigt at udtrykke min tvivl med hensyn til spørgsmålet om, hvordan maksimumstariffernes bindende karakter kan udledes af artikel 24 i lov nr. 794/1942, der kun indeholder et forbud mod at fravige minimumssalærerne, der er fastsat i tariffen for ydelser præsteret af advokater i civile sager, idet enhver herimod stridende aftale er ugyldig.
(14)
–	Dom af 9.12.2003, sag C-129/00, Kommissionen mod Italien, Sml. I, s. 14637, præmis 30.
(15)
–	Det skal bemærkes, at Kommissionen i stævningen blot har hævdet, at det følger af fast retspraksis fra Corte suprema di cassazione, »at forbuddet mod at fravige advokaters faglige tariffer indebærer ugyldighed for alle hermed stridende aftaler mellem de parter, der på den ene eller anden måde berøres af ydelsen«, idet den dog ikke har givet nogen konkrete eksempler.