Foreløbig udgave
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
T. ĆAPETA
fremsat den 4. december 2025 (1)
Sag C-440/25 [Ebilum] (i)
PM,
QN,
RM,
SM,
TM,
UM,
VM,
WM
mod
Minister van Asiel en Migratie
(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af rechtbank den Haag, zittingsplaats Zwolle (retten i første instans i Haag, tingstedet Zwolle, Nederlandene))
» Præjudiciel forelæggelse – asylpolitik – international beskyttelse – fælles procedurer for tildeling og fratagelse af international beskyttelse – adgang til effektive retsmidler – en fuldstændig og ex-nunc-undersøgelse – klage over en afgørelse om afslag på en ansøgning om international beskyttelse – beføjelse hos retter i første instans til at træffe afgørelse vedrørende en ansøgnings realitet – begrebet »velbegrundet frygt for forfølgelse« – rimelig grad af sandsynlighed for forfølgelse «
I.      Indledning
1.        Med den foreliggende anmodning om præjudiciel afgørelse, indgivet af rechtbank den Haag, zittingsplaats Zwolle (retten i første instans i Haag, tingstedet Zwolle, Nederlandene), har den foreliggende ret anmodet om en fortolkning af både direktivet om asylprocedurer (2) og kvalifikationsdirektivet (3).
2.        På Domstolens anmodning behandles i dette forslag til afgørelse imidlertid alene fortolkningen af begrebet »velbegrundet frygt for forfølgelse«, som indgår i definitionen af »flygtning« i kvalifikationsdirektivets artikel 2, litra d).
II.    De faktiske omstændigheder i hovedsagen, de præjudicielle spørgsmål og retsforhandlingerne ved Domstolen
3.        En familie fra regionen Kurdistan i Irak bestående af en moder, en fader og deres tre døtre (»sagsøgerne i hovedsagen«, herefter »sagsøgerne«) indgav en asylansøgning i Nederlandene ved Minister van Asiel en Migratie (minister for asyl og migration, Nederlandene, herefter »ministeren«), som er sagsøgte i hovedsagen.
4.        Som begrundelse for deres asylansøgning angav sagsøgerne bl.a. problemer med deres nabo, frygt for blodhævn og for, at deres døtre ville blive tvangsgift, frygt for, at døtrene ville blive omskåret, samt det forhold, at døtrene identificerede sig med den grundlæggende værdi om lighed mellem kvinder og mænd.
5.        Det fremgår af forelæggelsesafgørelsen, at asylproceduren har været i gang siden 2017.
6.        Ved afgørelser af 11. september 2023 (herefter »de anfægtede afgørelser«) afviste ministeren ansøgernes asylansøgninger som åbenbart ugrundede med den begrundelse, at deres forklaringer ikke var troværdige.
7.        Sagsøgerne har indbragt disse afgørelser for den forelæggende ret.
8.        Denne ret behandlede sagen i et retsmøde, der blev afholdt den 26. marts 2024, og besluttede den 30. april 2024 at genoptage behandlingen, efter at Domstolen havde meddelt, at den ville afsige dom i K og L-sagen (4).
9.        Efter at denne dom var afsagt, hørte ministeren sagsøgerne på ny. Ved supplerende afgørelser af 25. februar 2025 (herefter »de supplerende afgørelser«) stadfæstede ministeren afslaget på asylansøgningerne. I den forbindelse angav ministeren dog yderligere begrundelser for afslaget, som vedrørte sagsøgernes angivelige frygt for kvindelig omskæring, frygt for tvangsægteskab og identifikation med den grundlæggende værdi om lighed mellem kvinder og mænd.
10.      Som følge af disse supplerende afgørelser ændrede sagsøgerne deres klage ved den forelæggende ret og fremsatte yderligere begrundelser for klagen på grundlag af ministerens yderligere begrundelser for at afslå deres asylansøgninger.
11.      Den 12. juni 2025 trak ministeren under sagens behandling ved den forelæggende ret de supplerende afgørelser tilbage uden anden begrundelse, end at han havde brug for mere tid til at undersøge konsekvenserne af K og L-dommen og den lovgivning, der var blevet vedtaget som følge heraf. Han oplyste, at sagsøgerne kunne blive i Nederlandene, mens de ventede på, at der blev truffet nye afgørelser.
12.      Sagsøgerne, som ikke ønskede at afvente ministerens nye afgørelser, anmodede den forelæggende ret om at undersøge og vurdere realiteten af deres klage under henvisning til den betydelige stress og psykologiske belastning, som den meget langvarige procedure havde medført, navnlig for de tre døtre.
13.      Sagsøgerne har for det første gjort gældende, at de tre døtre faktisk identificerer sig med den grundlæggende værdi om lighed mellem kvinder og mænd, og at de, hvis de vender tilbage til deres hjemland, vil blive betragtet som anderledestænkende og derfor kan blive udsat for forfølgelse.
14.      Ministeren fandt, at dette argument ikke var plausibelt med den begrundelse, at de tre døtre ikke havde sandsynliggjort, at deres identifikation med en bestemt social gruppe var afgørende for deres identitet.
15.      Den forelæggende ret har bestridt denne påstand og navnlig anført, at ministerens argument bygger på en fejlagtig fortolkning af K og L-dommen.
16.      Sagsøgerne har for det andet gjort gældende, at de frygter forfølgelse, hvis de vender tilbage til deres hjemland, fordi de tilhører en familie eller en klan, hvor kvinder tvangsgiftes, ikke anses for at være ligestillede med mænd, og hvor de kan blive dræbt, hvis de er uenige med deres mand.
17.      Ministeren var af den opfattelse, at deres frygt ikke var begrundet, da han i det væsentlige mente, at forældrene til de tre døtre var meget tolerante.
18.      Den forelæggende ret er, også i denne henseende, uenig med ministeren. Ifølge denne ret har ministeren ikke i tilstrækkelig grad begrundet, hvorfor døtrene, såfremt de faktisk identificerer sig med den grundlæggende værdi om lighed mellem kvinder og mænd, ikke skulle have nogen velbegrundet frygt for forfølgelse, hvis de vender tilbage til Irak. Den forelæggende ret er i denne henseende af den opfattelse, at kriteriet om en rimelig grad af sandsynlighed for forfølgelse, således som det tidligere er blevet anvendt af ministeren, skal vurderes ud fra et »rimeligt og fornuftigt tænkende menneskes« synsvinkel.
19.      For det tredje afslog ministeren sagsøgernes asylansøgning, for så vidt som den vedrørte deres angivelige problemer med en nabo og deres frygt for blodhævn og tvangsægteskab, fordi han var af den opfattelse, at visse af faderens forklaringer i denne henseende var modstridende.
20.      Sagsøgerne har gjort gældende, at faderen, på trods af de uddybende samtaler, som blev afholdt med ham, ikke havde tilstrækkelig mulighed for at blive hørt med henblik på at tilbagevise de angivelige uoverensstemmelser.
21.      Den forelæggende ret har anført, at selv om der ikke hersker tvivl om, at faderens udsagn er inkonsekvente, er det ikke i sig selv sådan, at disse modsigelser automatisk underminerer troværdigheden af hans forklaringer. Dette understøttes ifølge den forelæggende ret af den omstændighed, at moderens forklaringer vedrørende problemerne med naboen bestyrker faderens forklaringer.
22.      På baggrund af det ovenstående er den forelæggende ret af den opfattelse, at den råder over tilstrækkelige oplysninger til selv at bedømme troværdigheden af sagsøgernes begrundelse for asylansøgningen, som den anser for at være troværdig. I henhold til fast praksis fra Afdeling bestuursrechtspraak van de Raad van State (afdelingen for forvaltningsretlige sager ved den øverste domstol i forvaltningsretlige sager, Nederlandene) har den forelæggende ret imidlertid ikke selv ret til at undersøge substansen i en asylansøgning.
23.      Den forelæggende ret er derfor i tvivl om, hvorvidt den eksisterende praksis fra Afdeling bestuursrechtspraak van de Raad van State (afdelingen for forvaltningsretlige sager ved den øverste domstol i forvaltningsretlige sager, Nederlandene) er forenelig med kvalifikationsdirektivet og direktivet om asylprocedurer.
24.      Den forelæggende ret har anført, at det følger af Domstolens faste praksis, at når en national ret, for hvilken der er indbragt et søgsmål til prøvelse af en afgørelse om afslag på en asylansøgning, finder, at den råder over alle de nødvendige faktiske og retlige oplysninger i denne henseende, har denne ret, efter en fuldstændig og ex-nunc-undersøgelse af disse oplysninger, ret til at træffe bindende afgørelse om, hvorvidt den person, der har anlagt søgsmålet, opfylder de betingelser, der er fastsat i kvalifikationsdirektivet, for at blive tildelt international beskyttelse. Den afgørelse, som retten træffer i denne henseende, er således bindende for den kompetente myndighed, når den træffer afgørelse om asylansøgninger.
25.      Den forelæggende ret er desuden af den opfattelse, at begrebet »velbegrundet frygt« skal fortolkes således, at der derved forstås en »rimelig grad af sandsynlighed« eller en »reel risiko« for forfølgelse, hvorefter det afgørende kriterium kan være, om en tilbagevenden til hjemlandet ud fra et rimeligt og fornuftigt tænkende menneskes synsvinkel forekommer urimelig efter at have foretaget en afvejning af alle kendte omstændigheder.
26.      På denne baggrund har rechtbank den Haag, zittingsplaats Zwolle (retten i første instans i Haag, tingstedet Zwolle) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»1)      Kan retten af artikel 46, stk. 3, i [direktivet om asylprocedurer] eventuelt sammenholdt med artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, eller af en anden bestemmelse eller et andet princip i EU-retten, udlede en beføjelse til selv at foretage en vurdering af troværdigheden af begrundelsen for en asylansøgning, som træder i stedet for ministerens vurdering?
2)      Kan retten af en af de førnævnte bestemmelser udlede en beføjelse til på grundlag af de dele af begrundelsen for asylansøgningen, som ministeren anser for at være troværdige, og – såfremt det første spørgsmål besvares bekræftende – de yderligere dele af denne begrundelse, som retten kvalificerer som troværdige, at træffe materiel og endelig afgørelse om ansøgningen om international beskyttelse? Må retten i denne forbindelse sætte sin egen vurdering af, om frygten for forfølgelse eller den faktiske risiko for at lide alvorlig skade er plausibel, i stedet for ministerens vurdering, navnlig når retten på baggrund af de offentligt tilgængelige landeoplysninger, som er til rådighed, anser sagen for at være tilstrækkeligt oplyst til at foretage en sådan vurdering?
3)      Kan den nationale retspraksis, f.eks. på grundlag af procesautonomien, indskrænke de beføjelser, der er omhandlet i det første og det andet spørgsmål, således at disse beføjelser alligevel kun tilkommer ministeren?
4)      Må retten ved vurderingen af, om den råder over tilstrækkelige oplysninger til at kunne træffe materiel afgørelse, tage hensyn til oplysninger, der er blevet forelagt i forbindelse med retsforhandlingerne, men som endnu ikke var til rådighed under den administrative procedure? Har det i denne forbindelse betydning, om parterne skriftligt eller i retsmødet har kunnet udtale sig uden begrænsninger om de faktiske omstændigheder?
5)      Skal der ved »velbegrundet frygt« som omhandlet i artikel 2, litra d), i [kvalifikationsdirektivet] forstås en situation, hvor der er en tilstrækkelig grad af sandsynlighed for, at asylansøgeren vil blive forfulgt ved en tilbagevenden? Skal denne passende grad af sandsynlighed konkretiseres ved kriteriet om et »rimeligt og fornuftigt tænkende menneske«, idet det er afgørende, om en tilbagevenden til hjemlandet ud fra et rimeligt og fornuftigt tænkende menneskes synsvinkel efter en afvejning af alle kendte omstændigheder forekommer urimelig? I modsat fald, hvilket kriterium skal da anvendes?«
27.      Den forelæggende ret har anmodet om, at den foreliggende sag undergives hasteproceduren i henhold til artikel 107 i Domstolens procesreglement eller den fremskyndede procedure i henhold til procesreglementets artikel 105, stk. 1.
28.      Procesreglementets artikel 105, stk. 1, fastsætter, at Domstolens præsident efter anmodning fra den forelæggende ret eller i undtagelsestilfælde af egen drift, efter at have hørt den refererende dommer og generaladvokaten, kan beslutte at undergive en sag en fremskyndet procedure, når sagens karakter kræver, at den behandles hurtigt.
29.      Den 19. august 2025 besluttede Domstolens præsident, efter at have hørt den refererende dommer og generaladvokaten, at tage den forelæggende rets anmodning om, at denne anmodning om præjudiciel afgørelse skal undergives den fremskyndede procedure i overensstemmelse med procesreglementets artikel 105, stk. 1, til følge.
30.      Domstolens præsident baserede sin afgørelse på den omstændighed, at den forelæggende ret har fremlagt konkrete, præcise og håndgribelige beviser for Domstolen vedrørende såvel de berørte sagsøgeres helbred som årsagsforbindelsen mellem deres helbred og den usikkerhed, som omstændighederne i tvisten i hovedsagen har forårsaget. Det følger ligeledes af disse afvejninger, at risikoen for, at de to berørte sagsøgeres helbredstilstand forværres, med sandsynlighed kan mindskes betydeligt, hvis Domstolen svarer inden for en kort tidsperiode.
31.      Sagsøgerne, den tjekkiske, den tyske og den nederlandske regering samt Europa-Kommissionen har indgivet skriftlige indlæg til Domstolen.
32.      Et fælles retsmøde blev afholdt den 27. oktober 2025 sammen med en anden præjudiciel forelæggelse for Domstolen i sagen C-198/25 (5), hvori sagsøgerne, den nederlandske regering og Kommissionen afgav mundtlige indlæg.
III. Bedømmelse
33.      Som tidligere anført angår mit forslag til afgørelse udelukkende det femte præjudicielle spørgsmål, hvorefter der anmodes om en fortolkning af begrebet »velbegrundet frygt« som omhandlet i kvalifikationsdirektivets artikel 2, litra d).
34.      Kvalifikationsdirektivet er en del af EU’s fælles asylpolitik, og retten til international beskyttelse i henhold til dette direktiv er således baseret på anerkendelsen af flygtningestatus.
35.      I denne forbindelse er en persons »velbegrundede frygt« for forfølgelse ved dennes tilbagevenden til hjemlandet afgørende for, at en sådan status kan anerkendes.
36.      I kvalifikationsdirektivets artikel 2, litra d), defineres begrebet flygtning som »en tredjelandsstatsborger, som i kraft af en velbegrundet frygt for forfølgelse på grund af race, religion, nationalitet, politisk anskuelse eller tilhørsforhold til en bestemt social gruppe opholder sig uden for det land, hvor den pågældende er statsborger, og som ikke kan eller, på grund af en sådan frygt, ikke vil påberåbe sig dette lands beskyttelse, eller en statsløs person, som opholder sig uden for det land, hvor han tidligere havde sit sædvanlige opholdssted, af samme grunde som anført ovenfor, og som ikke kan eller, på grund af en sådan frygt, ikke vil vende tilbage til dette land, og som ikke er omfattet af artikel 12«.
37.      Denne definition er hentet fra Genèvekonventionens artikel 1, afsnit A, stk. 2 (6), som EU-lovgiver har anerkendt som »hovedhjørnestenen i det internationale retssystem til beskyttelse af flygtninge«, og som EU ligeledes overholder (7).
38.      I denne henseende er denne konvention (8), herunder de forskellige internationale fortolkninger af begrebet »flygtning«, som den indeholder, og de vejledende dokumenter fra internationale institutioner, der er oprettet inden for rammerne af De Forenede Nationer, såsom De Forenede Nationers Højkommissariat for Flygtninge (UNHCR) (9), relevante for fortolkningen af begrebet »flygtning« i EU-rettens forstand.
39.      En person betragtes som flygtning, når den pågældende opfylder de kriterier, der er fastsat i Genèvekonventionens definition af flygtning (10). Anerkendelsen af flygtningestatus er med andre ord deklaratorisk (11).
40.      Da denne definition omfatter begrebet »velbegrundet frygt« for forfølgelse, er det nødvendigt at forstå betydningen heraf og metoderne til at fastslå, om denne betingelse er opfyldt, for at kunne afgøre, om en person skal anerkendes som flygtning.
41.      Ved afgørelsen af, om betingelserne for tildeling af flygtningestatus er opfyldt, skal de besluttende myndigheder eller domstolene, alt efter hvad der er relevant, først fastslå de faktiske omstændigheder vedrørende den person, der ansøger om flygtningestatus, samt de faktiske omstændigheder vedrørende situationen i vedkommendes hjemland. Dernæst skal de afgøre, om disse forhold gør det muligt at konkludere, at der foreligger en velbegrundet frygt for forfølgelse (12).
42.      Det er dette andet trin, som den forelæggende rets femte spørgsmål i den foreliggende sag vedrører. Den forelæggende ret ønsker for det første nærmere bestemt oplyst, om de nationale myndigheder, når de vurderer, om betingelsen om »velbegrundet frygt« i kvalifikationsdirektivets artikel
2, litra
d), er opfyldt, skal undersøge, om der er en rimelig grad af sandsynlighed for, at den person, der ansøger om international beskyttelse, vil blive forfulgt, hvis vedkommende vender tilbage til sit hjemland. For det andet ønsker den forelæggende ret oplyst, hvilke kriterier der skal lægges til grund for at fastslå, at der forligger en sådan rimelig grad af sandsynlighed. Den ønsker navnlig oplyst, om denne rimelige grad af sandsynlighed for forfølgelse bør vurderes ud fra et »rimeligt og fornuftigt tænkende menneskes« synsvinkel eller ved anvendelse af et andet kriterium.
43.      Jeg forstår disse spørgsmål således, at den forelæggende ret nærmere bestemt ønsker en bekræftelse af, at kravet om, at der skal foreligge en »velbegrundet frygt«, er en objektiv vurdering og derfor bør fastslås på grundlag af objektive kriterier, i hvilket tilfælde den forelæggende ret desuden ønsker oplyst, hvilke kriterier der skal anvendes.
44.      Min bedømmelse af disse spørgsmål er opbygget på følgende måde. Først vil jeg redegøre for, hvorfor kravet om »velbegrundet frygt« alene skal vurderes på grundlag af objektive kriterier A). Derefter vil jeg drøfte den forelæggende rets fortolkning, som jeg foreslår Domstolen at anerkende, hvorefter en velbegrundet frygt for forfølgelse skal forstås således, at der foreligger en rimelig grad af sandsynlighed for forfølgelse B). Endelig vil jeg argumentere for, at det ikke er nødvendigt at lægge kriteriet »fornuftigt tænkende menneske« til grund for at øge objektiviteten ved vurderingen af, om der foreligger en velbegrundet frygt C).
A.      Objektiv vurdering af begrebet »frygt«
45.      På trods af at begrebet »velbegrundet frygt« er centralt i definitionen af en flygtning, uddyber hverken kvalifikationsdirektivet eller Genèvekonventionen dets betydning.
46.      En undersøgelse af, om der foreligger en frygt, når det skal afgøres, om en person skal anerkendes som flygtning, er nødvendigvis knyttet til en vurdering ud i fremtiden. En besluttende myndighed skal afveje, om den frygt for forfølgelse, som en person vil stå over for, hvis vedkommende vender tilbage til sit hjemland, er velbegrundet.
47.      I denne forbindelse, og i mangel af en »krystalkugle«, skal der, for at besvare et sådant spørgsmål, nødvendigvis foretages en vurdering af sandsynligheden eller muligheden for, at en sådan forfølgelse vil finde sted i fremtiden. Spørgsmålet, som jeg vil vende tilbage til, er således: Hvilken metode skal anvendes ved vurderingen af en sådan sandsynlighed for forfølgelse?
48.      Et andet spørgsmål, der opstår i forbindelse med begrebet »frygt«, er, om den person, der træffer afgørelse om ansøgningen om international beskyttelse, i tilfælde af, at der foreligger en sandsynlighed for forfølgelse, desuden skal fastslå, om en ansøger faktisk har en sådan frygt for forfølgelse. Vejledning til at træffe en afgørelse om dette subjektive element i kravet om »velbegrundet frygt« kan findes i UNHCR’s håndbog.
49.      Ifølge denne håndbog indeholder begrebet velbegrundet frygt både subjektive og objektive elementer. Frygt er en følelse og dermed et subjektivt kriterium. Det fremgår imidlertid af UNHCR’s håndbog, at den yderligere kvalificering som »velbegrundet« indebærer, at »det ikke kun er den berørte persons sindstilstand, der afgør dennes flygtningestatus, men at denne sindstilstand skal understøttes af en objektiv situation. Udtrykket »velbegrundet frygt« indeholder således både et subjektivt og et objektivt element, og begge elementer skal tages i betragtning ved afgørelsen af, om der foreligger en velbegrundet frygt (13).
50.      Dette synes at antyde, at både den subjektive følelse af frygt og den objektive anerkendelse af, at denne følelse er velbegrundet, skal fastslås, før en persons flygtningestatus kan anerkendes.
51.      Når dette er sagt, anføres det i flere retsvidenskabelige artikler, at det ikke er nødvendigt at fastslå, at ansøgeren har en subjektiv følelse af frygt, for at opfylde kriteriet om »velbegrundet frygt« (14).
52.      Jeg er enig i dette synspunkt og foreslår, at Domstolen fastslår, at det er tilstrækkeligt at fastslå, at der objektivt set er en sandsynlighed for forfølgelse, for at en persons flygtningestatus kan anerkendes. Dette indebærer en konstatering af, at enhver, der udviser ansøgerens karakteristika, med sandsynlighed vil blive udsat for forfølgelse, hvis vedkommende vender tilbage til sit hjemland, som følge af de forhold, der råder i det pågældende hjemland. Det er derfor ikke nødvendigt at fastslå, om denne person faktisk frygter en sådan forfølgelse.
53.      Flere forhold kan begrunde, at dette subjektive element udelades ved vurderingen af, om der foreligger en velbegrundet frygt.
54.      For det første er det ikke kun vanskeligt at måle en følelse som frygt, men mennesker er også forskellige og udtrykker deres følelser på forskellige måder.
55.      For det andet, og endnu vigtigere, vil den omstændighed, at en person ikke i tilstrækkelig grad viser sin frygt, kunne føre til, at myndigheden, som træffer afgørelse, anser vedkommendes asylansøgning for ikke at være troværdig. Dette kan igen føre til, at vedkommende nægtes flygtningestatus, uden at denne myndighed på nogen måde har vurderet det objektive element i en velbegrundet frygt.
56.      Endelig kan det forekomme, at visse personer, såsom børn, måske ikke føler frygt, på trods af at der foreligger en objektiv sandsynlighed for, at de vil blive forfulgt, når de vender tilbage til deres hjemland (15).
57.      Er denne fortolkning, hvorefter de besluttende myndigheder kun skal tage hensyn til de objektive elementer af frygt, i strid med de vejledende principper i UNHCR’s håndbog? Ikke nødvendigvis. Ved at fastslå, at der foreligger en objektiv risiko for, at en person vil blive forfulgt, hvis vedkommende vender tilbage til sit hjemland, kan den besluttende myndighed også implicit drage den konklusion, at der foreligger en subjektiv frygt. Det er derfor ikke nødvendigt at foretage en særskilt vurdering af det subjektive aspekt af frygten, selv om udtrykket »frygt«, der indgår i definitionen af en flygtning, skal forstås således, at det både har subjektive og objektive elementer.
58.      En praksis, hvorefter der alene lægges objektive elementer til grund for at fastslå, at der foreligger en velbegrundet frygt, synes at være accepteret i flere jurisdiktioner (16).
59.      Eksempelvis synes visse amerikanske domstole at lægge til grund, om et »fornuftigt tænkende menneske«, som befandt sig i samme situation som asylansøgeren, ville føle frygt. Hvis dette er tilfældet, antages den, der ansøger om international beskyttelse, at nære en subjektiv frygt (17).
60.      Desuden støtter domstole og besluttende myndigheder i andre lande, f.eks. Australien, Frankrig, Tyskland og New Zealand, den objektive tilgang til at fastslå, om der foreligger en velbegrundet frygt for forfølgelse (18).
61.      Domstolen er endnu ikke blevet anmodet direkte om at tage stilling til, om de myndigheder, der træffer afgørelse om ansøgninger om international beskyttelse, skal tage hensyn til en ansøgers subjektive frygt, når de træffer afgørelse om tildeling af flygtningestatus.
62.      I Y og Z-dommen fastslog Domstolen som svar på et andet spørgsmål (19): »[…] [V]ed vurderingen [...] af, om en ansøger har velbegrundet frygt for forfølgelse, [skal de kompetente myndigheder] undersøge, om de omstændigheder, som kan lægges til grund, udgør en sådan trussel, at den pågældende, henset til dennes individuelle situation, har grund til at frygte reelt at blive udsat for forfølgelse« (20).
63.      Det kan udledes af denne præmis, at Domstolen har krævet, at de kompetente myndigheder skal fastslå, at ansøgeren har en subjektiv frygt, selv om grundlaget for denne frygt også skal anerkendes objektivt, ved at kræve, at ansøgeren skulle nære en velbegrundet frygt for forfølgelse.
64.      I Y og Z-dommen fortsatte Domstolen imidlertid med at fastslå, at »[d]enne vurdering af risikoens omfang, der i alle tilfælde skal gennemføres med påpasselighed og forsigtighed, [...] beror alene på en konkret vurdering af de faktiske omstændigheder i overensstemmelse med de regler, der bl.a. findes i [kvalifikations]direktivets artikel 4« (21).
65.      Efter min opfattelse tyder dette på, at Domstolen fandt, at det kun er den objektive vurdering af de rådende omstændigheder, der kan føre til den konklusion, at der foreligger en velbegrundet frygt for forfølgelse, hvilket både er nødvendigt og tilstrækkeligt for at fastslå, om en person er flygtning eller ej.
66.      Nyere retspraksis bekræfter efter min opfattelse en sådan konklusion. I K og L-dommen har Domstolen samlet to præmisser fra Y og Z-dommen i én som følger: » [...] skal de kompetente nationale myndigheders bedømmelse af, om en ansøgers frygt for forfølgelse er velbegrundet, [...], foretages på et individuelt grundlag og ud fra det specifikke sagsforhold samt med påpasselighed og forsigtighed, idet den skal baseres på en konkret vurdering af de faktiske forhold og omstændigheder med henblik på at afgøre, om de fastslåede kendsgerninger og omstændigheder udgør en sådan trussel, at den pågældende, henset til dennes individuelle situation, har grund til at frygte reelt at blive udsat for forfølgelse, hvis vedkommende skulle vende tilbage til sit hjemland [...]« (22).
67.      Efter min opfattelse har Domstolen derfor allerede indtaget en holdning, hvorefter myndighederne på et objektivt grundlag skal vurdere, om en person, der befinder sig i ansøgerens situation, og under hensyntagen til omstændighederne i vedkommendes hjemland, ville nære en velbegrundet frygt for forfølgelse.
B.      Velbegrundet frygt forstået som en rimelig grad af sandsynlighed for forfølgelse
68.      Et afgørende element i vurderingen af, om en ansøger med rimelighed kan frygte forfølgelse, er den besluttende myndigheds risikovurdering med henblik på at fastslå, om det er sandsynligt, at den pågældende ansøger vil blive forfulgt, hvis vedkommende vender tilbage til sit hjemland. En sådan risikovurdering er nødvendigvis subjektiv, medmindre man kan udtænke en matematisk formel, der kan beregnes ved hjælp af de nuværende AI-modeller og verificeres af menneskelige beslutningstagere.
69.      I den henseende er der en lang række faktorer, der skal tages i betragtning i forbindelse med en sådan vurdering, og disse kan interagere med hinanden på forskellige måder. Det er ikke umuligt, at en AI-model ville være bedre til at forudsige, hvad sandsynligheden er for, at en asylansøger vil blive udsat for forfølgelse, dvs. have større træfsikkerhed end mennesker. Der findes imidlertid ikke tilstrækkelige data om tidligere begivenheder – navnlig med hensyn til antallet af situationer, hvor personer, der har ansøgt om international beskyttelse, er blevet udsat for forfølgelse som følge af afslag på international beskyttelse og den deraf følgende tilbagevenden til deres hjemland – til at træne en sådan AI-model og derefter sammenligne modellens nøjagtighed med menneskelige beslutningstageres. Selv hvis en sådan model kunne udvikles, ville den stadig kræve menneskelig overvågning og højst kunne bruges som et supplerende redskab til at afgøre, om en person opfylder de nødvendige betingelser for at blive anerkendt som flygtning.
70.      Under alle omstændigheder er der, så vidt jeg ved, endnu ikke blevet udviklet en sådan model. Vurderingen af sandsynligheden for forfølgelse kan på nuværende tidspunkt derfor kun foretages af mennesker, hvis vurdering nødvendigvis vil være subjektiv i den forstand, at to forskellige besluttende myndigheder kan nå frem til forskellige konklusioner ved vurderingen af de samme omstændigheder.
71.      I betragtning af muligheden for, at de besluttende myndigheder træffer forskellige afgørelser i forhold til to ansøgere, der befinder sig i lignende situationer, er det vigtigt at minimere en sådan risiko.
72.      Spørgsmålet er derfor, hvorledes en subjektiv afgørelse om sandsynligheden for forfølgelse af en bestemt person kan objektiveres?
73.      Kvalifikationsdirektivet indeholder visse elementer, der har til formål at gøre beslutningsprocessen objektiv, når der skal træffes afgørelse om sandsynligheden for forfølgelse. Som Domstolen allerede har forklaret, skal afgørelsen af, om der foreligger en velbegrundet frygt, foretages »i overensstemmelse med de regler, der bl.a. er fastsat i [kvalifikations]direktivets artikel 4, stk. 3-5« (23).
74.      Kvalifikationsdirektivets artikel
4, stk. 3, kræver for det første, at vurderingen foretages ud fra det specifikke sagsforhold. Det betyder, at hver enkelt ansøgning skal undersøges, og at undersøgelsen skal foretages fra sag til sag. I forbindelse med denne undersøgelse skal den besluttende myndighed tage hensyn til to typer af kendsgerninger. Den første er de kendsgerninger, der gør det muligt for de besluttende myndigheder at nå frem til en konklusion om den situation, der råder i hjemlandet, herunder hjemlandets love og regler og den måde, hvorpå de anvendes i praksis. Den anden type er de faktiske omstændigheder, som umiddelbart berører sagsøgeren; disse omfatter den pågældende persons personlige karakteristika såsom baggrund, køn, religion og identitet, som kan underbygges af de dokumenter eller forklaringer, som ansøgeren har fremlagt. Hvis visse fakta ikke kan fastslås på grundlag af den fremlagte dokumentation eller andre beviser, fastsætter kvalifikationsdirektivets artikel
4, stk. 5, omstændigheder, hvorunder tvivlen skal komme ansøgeren til gode (24).
75.      I princippet fastlægges alle relevante kendsgerninger på tidspunktet for vurderingen af ansøgningen. Den besluttende myndighed bør dog også tage hensyn til beviser for tidligere forfølgelse af den pågældende ansøger, hvis sådanne foreligger (25), samt ansøgerens aktiviteter, siden vedkommende forlod hjemlandet, som kan have bidraget til frygten for forfølgelse (26).
76.      Først efter at have sammenholdt ansøgerens personlige omstændigheder med de faktiske omstændigheder, der er fastslået med hensyn til de mulige grunde til forfølgelse i hjemlandet, bør den besluttende myndighed træffe afgørelse om, hvorvidt ansøgerens frygt for forfølgelse faktisk er »velbegrundet«.
77.      I modsætning til den nederlandske regerings opfattelse råder de besluttende myndigheder derfor ikke over en vid skønsmargen, når de træffer afgørelse om ansøgninger om international beskyttelse. Tværtimod er de i henhold til kvalifikationsdirektivets artikel
4 forpligtet til i samarbejde med asylansøgeren omhyggeligt at undersøge alle de omstændigheder i sagen, som de har kendskab til, enten fordi ansøgeren har gjort dem gældende, eller fordi de på eget initiativ har foretaget en grundig vurdering med henblik på at foretage en så omfattende vurdering som muligt, der sætter dem i stand til at træffe afgørelse i sagen.
78.      Den besluttende myndigheds personlige og subjektive skøn begrænses således af kvalifikationsdirektivets artikel
4. Den besluttende myndighed skal dog stadig, under hensyntagen til alle relevante fakta, træffe afgørelse om, hvor sandsynligt det er, at den pågældende ansøger vil blive forfulgt, hvis vedkommende vender tilbage til sit hjemland.
79.      Den forelæggende ret har i denne henseende foreslået, at beviskravet bør være en »rimelig grad af sandsynlighed« for forfølgelse (27). Dette kriterium indebærer, hvilket alle parter i retsmødet var enige om, at den blotte mulighed for forfølgelse ikke er tilstrækkelig (28). Samtidig bør kravet ikke være for højt og bør bestemt ikke være det samme som kravet om bevis »ud over enhver rimelig tvivl«, der gælder i strafferetten. Parterne er imidlertid ikke enige om, hvorvidt begrebet rimelig grad af sandsynlighed kræver, at det er »mere sandsynligt end usandsynligt«, at der vil ske forfølgelse. Selv om Menneskerettighedsdomstolen synes at have vist sig villig til at acceptere et sådant beviskrav (29), er jeg enig med Kommissionen i, at et sådant 50/50-krav synes at være et for højt beviskrav. Hvis der er en rimelig grad af sandsynlighed for, at en given person vil blive forfulgt, hvis vedkommende vender tilbage til sit hjemland, bør det være tilstrækkeligt til at fastslå, at der foreligger en velbegrundet frygt, uden at der på forhånd fastsættes et krav om, at der skal foreligge en vis procentuel sandsynlighed (30).
80.      På baggrund af det ovenstående kan den første del af den forelæggende rets femte spørgsmål besvares som følger: Der foreligger en velbegrundet frygt for forfølgelse, når der er en rimelig grad af sandsynlighed for, at en ansøger om international beskyttelse vil blive forfulgt, hvis vedkommende vender tilbage til sit hjemland.
C.      Kriteriet om et »fornuftigt tænkende menneske« som en metode til at objektivere subjektive afgørelser
81.      Den forelæggende ret ønsker endvidere oplyst, om en sådan rimelig grad af sandsynlighed for, at en ansøger vil blive udsat for forfølgelse, hvis vedkommende vender tilbage til sit hjemland, kan vurderes ved hjælp af et retligt kriterium om et »fornuftigt tænkende menneske«. Den forelæggende ret har i denne henseende henvist til praksis ved de tyske domstole, som anvender kriteriet om et »fornuftigt og velinformeret menneske«, når de træffer afgørelse om ansøgninger om international beskyttelse (31).
82.      I deres skriftlige indlæg har både den tyske regering og Kommissionen støttet denne praksis og foreslår, at kriteriet om et »fornuftigt og velinformeret menneske« anvendes på asylansøgernes situation.
83.      Sagsøgerne er imidlertid af den opfattelse, at en asylansøgning alene skal vurderes ud fra asylansøgerens synspunkt, f.eks. på baggrund af den situation, der råder i vedkommendes hjemland. De har gjort gældende, at kun denne tilgang sikrer, at kriteriet i alle tilfælde omfatter en neutral og objektiv vurdering, mens kriteriet om et »fornuftigt og velinformeret menneske« indebærer en risiko for, at der ikke foretages en udtømmende vurdering. Sagsøgerne gjorde således gældende i retsmødet, at anvendelsen af kriteriet om et »fornuftigt og velinformeret menneske« vil kunne medføre, at vurderingen ikke tager udgangspunkt i den konkrete ansøger i den pågældende sag.
84.      Den nederlandske regering er af den opfattelse, at anvendelsen af et sådant kriterium ikke vil føre til større ensartethed, fordi den måde, hvorpå en fiktiv fornuftig person oplever en vis (subjektiv) frygt, også afhænger af den fortolkning, som en besluttende myndighed og/eller en dommer anlægger fra sag til sag. Den nederlandske regering, der på dette punkt støttes af Kommissionen, er derfor af den opfattelse, at der ikke er nogen grund til, at Domstolen yderligere præciserer kriteriet om en rimelig grad af sandsynlighed for forfølgelse, men at den bør overlade denne vurdering i hvert enkelt tilfælde til de nationale myndigheder og retter.
85.      Efter min opfattelse vil det retlige kriterium om et fornuftigt tænkende menneske, hvis det anvendes korrekt, tjene formålet med at objektivere den afgørelse, som den myndighed, der skal træffe afgørelse om, hvorvidt der er en rimelig grad af sandsynlighed for forfølgelse i et konkret tilfælde, skal træffe. Dette vil være tilfældet, for så vidt som dette kriterium forstås og anvendes på en sådan måde, at det får en beslutningstager, herunder en dommer, til at påtage sig rollen som »en social person, der er interesseret i andre« (32); med andre ord at denne ikke udelukkende baserer sig på sin personlige opfattelse. I denne forstand ville anvendelsen af det retlige kriterium om et »fornuftigt tænkende menneske« udgøre en yderligere påmindelse til beslutningstageren om ikke at påtvinge sin personlige opfattelse.
86.      Da det imidlertid også er muligt, at kriteriet om et fornuftigt tænkende menneske reelt kun anvendes for at styrke et bestemt synspunkt ved at fremstille det som »fornuftigt«, og dermed ikke fungerer som en faktor, der begrænser en persons subjektive opfattelse, men tværtimod gør det muligt at begrunde en subjektiv afgørelse (33), er jeg enig med sagsøgerne og den nederlandske regering i, at det ikke er nødvendigt at anvende dette kriterium.
87.      Kriteriet, der skal lægges til grund ved besvarelsen af den anden del af den forelæggende rets femte spørgsmål for at fastslå, om der foreligger en velbegrundet frygt for forfølgelse, er, om en person med samme karakteristika som ansøgeren, og som befinder sig i samme situation som denne, navnlig under hensyntagen til sammenhængen mellem ansøgerens personlige karakteristika og de kendsgerninger, der er fastslået i vedkommendes hjemland med hensyn til forfølgelse, med rimelighed kan frygte forfølgelse, hvis vedkommende vender tilbage til dette land.
88.      En sådan vurdering skal foretages i hvert enkelt tilfælde under hensyntagen til alle foreliggende og relevante beviser, som ansøgeren har fremlagt, samt alle andre oplysninger, som den besluttende myndighed kan indhente og anvende til at underbygge ansøgerens forklaringer.
89.      Denne fortolkning er ikke blot i overensstemmelse med, men uddyber også det standpunkt, som Domstolen allerede har givet udtryk for i flere domme, jf. punkt 66 i dette forslag til afgørelse.
IV.    Forslag til afgørelse
90.      På baggrund af ovenstående betragtninger foreslår jeg, at Domstolen besvarer det femte præjudicielle spørgsmål, der er forelagt af rechtbank den Haag, zittingsplaats Zwolle (retten i første instans i Haag, tingstedet Zwolle, Nederlandene), således:
»Artikel
2, litra
d), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2011/95/EU af 13. december 2011 om fastsættelse af standarder for anerkendelse af tredjelandsstatsborgere eller statsløse som personer med international beskyttelse, for en ensartet status for flygtninge eller for personer, der er berettiget til subsidiær beskyttelse, og for indholdet af en sådan beskyttelse
skal fortolkes således, at
der foreligger en velbegrundet frygt for forfølgelse, når der er en rimelig grad af sandsynlighed for, at en ansøger om international beskyttelse vil blive forfulgt, hvis vedkommende vender tilbage til sit hjemland.
For at vurdere, om en sådan rimelig grad af sandsynlighed foreligger, skal den myndighed, der træffer afgørelse, overveje, om en person med samme karakteristika som ansøgeren, og som befinder sig i samme situation som denne, og under hensyntagen til sammenhængen mellem ansøgerens personlige karakteristika og de kendsgerninger, der er fastslået i vedkommendes hjemland med hensyn til forfølgelse, med rimelighed kan frygte forfølgelse, hvis vedkommende vender tilbage til dette land.
En sådan vurdering skal foretages i hvert enkelt tilfælde under hensyntagen til alle foreliggende og relevante beviser, som ansøgeren har fremlagt, samt alle andre oplysninger, som den besluttende myndighed kan indhente og anvende til at underbygge ansøgerens forklaringer.«
1 –      Originalsprog: engelsk.
i      Den foreliggende sags navn er et vedtaget navn. Det svarer ikke til et navn på en part i sagen.
2 –      Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2013/32/EU af 26.6.2013 om fælles procedurer for tildeling og fratagelse af international beskyttelse (EUT 2013, L 180, s. 60, herefter »direktivet om asylprocedurer«).
3 –      Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2011/95/EU af 13.12.2011 om fastsættelse af standarder for anerkendelse af tredjelandsstatsborgere eller statsløse som personer med international beskyttelse, for en ensartet status for flygtninge eller for personer, der er berettiget til subsidiær beskyttelse, og for indholdet af en sådan beskyttelse (EUT 2011, L 337, s. 9) (herefter »kvalifikationsdirektivet«).
4 –      Dom af 11.6.2024, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Kvinder, der identificerer sig med værdien om ligestilling mellem kønnene) (C-646/21, herefter »K og L-dommen«, EU:C:2024:487).
5 –      Jf. sag C-198/25, Quotal – Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af rechtbank Den Haag, zittingsplaats Zwolle (retten i første instans i Haag, tingstedet Zwolle) den 11.3.2025 – S mod Minister van Asiel en Migratie (EUT C, C/2025/3395) (findes på webstedet: http://data.europa.eu/eli/C/2025/3395/oj).
6 –      Konventionen om flygtninges retsstilling, undertegnet i Genève den 28.7.1951, som trådte i kraft den 22.4.1954 (United Nations Treaty Series, bind 189, s. 137), som suppleret ved protokollen om flygtninges retsstilling, der blev indgået i New York den 31.1.1967 (United Nations Treaty Series, bind 606, s. 267), og som trådte i kraft den 4.10.1967 (tilsammen »Genéve-konventionen«).
7 –      Jf. tredje og fjerde betragtning til kvalifikationsdirektivet.
8 –      Jf. f.eks. dom af 4.10.2024, Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl m.fl. (Afghanske kvinder) (C-608/22 og C-609/22, EU:C:2024:828, præmis 33 og den deri nævnte retspraksis.
9 –      Ved tolkningen af begrebet »flygtning« skal der derfor tages hensyn til UNHCR’s Handbook on Procedures and Criteria for Determining Refugee Status and Guidelines on International Protection – Under the 1951 Convention and the 1967 Protocol Relating to the Status of Refugees, 2019 (herefter »UNHCR’s håndbog«).
10 –      Jf. punkt 28 i UNHCR’s håndbog.
11 –      Jf. 21. betragtning til kvalifikationsdirektivet.
12 –      En detaljeret beskrivelse af de foranstaltninger, der skal træffes for at afgøre, om en person, der ansøger om international beskyttelse, er en flygtning, findes på webstedet for Den Europæiske Unions Asylagentur (EUAA), »Well-founded fear«, i EASO Practical Guide: Qualification for international protection, januar 2022, s. 20 og 21 (findes på webstedet: https://euaa.europa.eu/easo-practical-guide-qualification-international-protection/well-founded-fear-0).
13 –      Jf. punkt 38 i UNHCR’s håndbog (min fremhævelse).
14 –      F.eks. J.C. Hathaway og M. Foster, The Law of Refugee Status, Cambridge University Press, Cambridge, 2014, s. 92. Jf. ligeledes H. Storey, The Refugee Definition in International Law, Oxford University Press, Oxford, 2023, og litteraturoversigten i den bog.
15 –      Jf. f.eks. J.C. Hathaway og W.S. Hicks, »Is there a subjective element in the refugee convention’s requirement of »well-founded fear«?, Michigan Journal of International Law, 2005, s. 505-562, navnlig s. 512, og A. Zimmermann og F.M. Herrmann, »Article 1 A, para. 2 1951 Convention – (Definition of the term »refugee«/définition du terme »réfugié«)«, i A. Zimmermann et al. (red.), The 1951 Convention Relating to the Status of Refugees and its 1967 Protocol, Oxford University Press, Oxford, 2024, s. 359-555, navnlig s. 484-489.
16 –      Et overblik over dette findes i f.eks. J.C. Hathaway og M. Foster, fodnote 14, op.cit., s. 104, A. Anderson m.fl., »A well-founded fear of being persecuted … But when?«, Sydney Law Review, 2020, s. 155-181, navnlig s. 161 og 162, og A. Zimmermann og F.M. Herrmann, fodnote 15, op.cit., navnlig s. 413 og 414.
17 –      Eksempelvis har United States Court of Appeals for the Fifth Circuit (De Forenede Staters forbundsappeldomstol for femte retskreds) fastslået, at »en udlænding har en velbegrundet frygt for forfølgelse, hvis et fornuftigt tænkende menneske under de samme omstændigheder ville frygte forfølgelse, hvis vedkommende blev sendt tilbage til sit hjemland« (Guevara Flores, Petitioner, v. Immigration and Naturalization Service, Respondent (1986) 786 F.2d 1242 (USCA, 5th Cir., 1986), s. 1249).
18 –      Som eksempler på sådanne afgørelser i disse lande kan henvises til Australien: High Court (højesteret), Chan mod Minister for Immigration and Ethnic Affairs (den 9.12.1989), Frankrig: Cour nationale du droit d’asile (den nationale domstol i asylretlige sager) sag nr. 24009761 (den 17.7.2024), Tyskland: Oberverwaltungsgericht, Niedersachsen (appeldomstol i forvaltningsretlige sager, Niedersachsen, Tyskland), sag nr. 2 LA 1584/17 (den 17.8.2018), New Zealand: Refugee Status Appeals Authority (appelinstans for anerkendelse af flygtningestatus), Refugee Appeal nr. 72635/01 (den 6.9.2002).
19 –      Spørgsmålet i denne sag vedrørte, om en ansøgers frygt for forfølgelse er velbegrundet, hvis vedkommende kan undgå forfølgelse i sit hjemland ved at afstå fra visse religiøse handlinger. Jf. i denne retning dom af 5.9.2012, Y og Z (C-71/11 og C-99/11, herefter »Y og Z-dommen«, EU:C:2012:518, præmis 73).
20 –      Y og Z-dommen, præmis 76, min fremhævelse.
21 –      Jf. Y og Z-dommen, præmis 77 (henvisninger til retspraksis udeladt og min fremhævelse).
22 –      Jf. K og L-dommen, præmis 59 og den deri nævnte retspraksis.
23 –      Jf. dom af 21.9.2023, Staatssecretaris van Veiligheid en Justitie (Politiske anskuelser i værtsmedlemsstaten) (C-151/22, EU:C:2023:688, præmis 42 og den deri nævnte retspraksis).
24 –      Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol har indtaget et tilsvarende standpunkt. Jf. i denne retning Menneskerettighedsdomstolens dom af 23.3.2016, F.G. mod Sverige (CE:ECHR:2016:0323JUD004361111, § 113 og den deri nævnte retspraksis), hvori følgende fastslås: »[...] på grund af den særlige situation, som asylansøgere ofte befinder sig i, er det ofte nødvendigt at lade tvivlen komme dem til gode, når man skal vurdere troværdigheden af deres redegørelse og de dokumenter, de fremlægger for at underbygge den. Når en asylansøger imidlertid fremlægger informationer, som giver stærk anledning til at sætte spørgsmålstegn ved sandfærdigheden af den pågældendes påstande, må han eller hun give en tilfredsstillende forklaring på de uoverensstemmelser, der tilsyneladende er [...]«
25 –      Kvalifikationsdirektivets artikel 4, stk. 4.
26 –      Kvalifikationsdirektivets artikel 4, stk. 3, litra d).
27 –      Dette er også det beviskrav, som foreslås af Den Europæiske Unions Asylagentur (EUAA), jf. agenturets Practical Guide on Evidence and Risk Assessment, 2024, s. 8.
28 –      Menneskerettighedsdomstolen deler dette synspunkt, jf. dom af 30.10.1991, Vilvarajah m.fl. mod Det Forenede Kongerige (CE:ECHR:1991:1030JUD001316387, § 111).
29 –      Jf. Menneskerettighedsdomstolens dom af 28.2.2008, Saadi mod Italien (CE:ECHR:2008:0228JUD003720106, § 140).
30 –      Jf. dom fra U.S. Supreme Court (den øverste domstol i Amerikas Forenede Stater), Immigration and Naturalization Service v. Cardoza-Fonseca (480 U.S. 421 (1987), nr. 85-782). Denne domstol fastslog i præmis 440: »Det er ganske enkelt ikke muligt at konkludere ud fra De Forenede Nationers definition, at en ansøger, der kun har 10% risiko for at blive dræbt, tortureret eller på anden måde forfulgt, ikke har en »velbegrundet frygt« for, at dette vil ske. […] En afbalanceret fortolkning af kriteriet om »velbegrundet frygt« ville betyde, »at i det omfang en objektiv situation er fastslået på grundlag af beviser, er det ikke nødvendigt at godtgøre, at situationen sandsynligvis vil føre til forfølgelse; det er tilstrækkeligt, at forfølgelsen udgør en rimelig mulighed«.«
31 –      Den har navnlig henvist til kendelse afsagt af Oberverwaltungsgericht Niedersachsen (appeldomstol i forvaltningsretlige sager i delstaten Niedersachsen, Tyskland) den 17.8.2018, sag nr. 2 LA 1584/17. Jf. fodnote 26 i forelæggelsesafgørelsen (på originalsproget og fransk).
32 –      Jf. i denne retning V. Jeutner, The Reasonable Person, Cambridge University Press, Cambridge, 2024, s. 173.
33 –      Jf. i denne henseende forskning offentliggjort af V. Jeutner, fodnote 32, op.cit.