61982C0190
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT S. ROZÈS
FREMSAT DEN 20. OKTOBER 1983 (
1
)
Høje Domstol.
I nærværende sag, som Adam Blomefield har anlagt mod Kommissionen for De europæiske Fællesskaber, har sagsøgeren nedlagt påstand om, at beslutninger vedrørende hans indplacering i løntrin annulleres.
I — De faktiske omstændigheder er følgende:
Adam Blomefield deltog i og bestod prøverne i den almindelige udvælgelsesprøve KOM/LA/141 (
2
), som Kommissionen afholdt med henblik på oprettelsen af en ansættelsesreserve af assisterende oversættere (lønklasserne LA 8 og LA 7 i sprogtjenesten).
I meddelelsen om udvælgelsesprøve anførtes det, at den månedlige begyndelsesløn svarede til en indplacering i lønklasse LA 8, løntrin 1. Det understregedes imidlertid, at der ville blive taget hensyn til ansøgerens uddannelse og særlige faglige erfaring ved indplacering på højere løntrin. Undtagelsesvis kunne der tillægges en månedlig grundløn svarende til en indplacering i lønklasse LA 7, løntrin 3.
Efter at være optaget på reservelisten blev Adam Blomefield den 23. august 1977 udnævnt til tjenestemand på prøve i en stilling som assisterende oversætter og det med virkning fra den 1. august 1977. Han blev indplaceret i kategori LA, lønklasse 7, løntrin 1.
Den 26. april 1978 blev han fastansat med virkning fra den 1. maj 1978.
I modsætning til den beslutning, hvorved han blev udnævnt til tjenestemand på prøve, angav beslutningen om fastansættelse ikke, på hvilket løntrin inden for lønklassen han var indplaceret, og den indeholdt heller ingen betegnelse af den stilling, han beklædte. Det må dog antages, at der var tale om en stilling som assisterende oversætter.
Som følge af den ændring af vedtægten for tjenestemænd i De europæiske Fællesskaber, som blev gennemført ved Rådets forordning nr. 912/78 af 2. maj 1978 (
3
), omfatter stillingsgruppen assisterende oversættere kun lønklassen LA 8, mens lønklasserne LA 6 og LA 7 fremover omfatter stillingsgruppen oversættere. Adam Blomefield's arbejdsopgaver svarer således på nuværende tidspunkt til en oversætters.
II — I marts 1981 gav generaldirektøren for personale og administration ved Kommissionen personalet inden for institutionen meddelelse om en »beslutning [fra Kommissionen] vedrørende de i forbindelse med ansættelse gældende kriterier for indplacering i lønklasse og på løntrin«.
Jeg skal senere vende tilbage til beslutningens retlige karakter, idet dette spørgsmål er afgørende for, om sagen kan antages til realitetsbehandling.
På nuværende tidspunkt skal jeg blot bemærke, at beslutningen, som blev udstedt den 6. juni 1973, oprindelig havde til formål at »fremme... de mange valg og beslutninger, som skulle træffes inden for en relativ kort periode« (
4
); men som Kommissionen har forklaret som svar på et spørgsmål, som Domstolen har stillet den i Michaelsagen (sag 343/82), »ønskede [den] at sikre sig, at bestemmelserne havde den fasthed og sammenhæng, der var nødvendig for, at personalet kunne garanteres en ensartet behandling i deres karriereforløb«.
Således som beslutningen var affattet i 1981, indeholder den enkelte ændringer i forhold til formuleringen fra 1973 (
5
) for at tage højde for de ændringer, der blev indført ved forordning nr. 912/78.
Samtidig med udstedelsen af beslutningen fandt Kommissionen det hensigtsmæssigt at offentliggøre et bilag, som giver en kort oversigt over det i medfør af beslutningens artikel 6 nedsatte indplaceringsudvalgs »praksis«, ligesom det indeholder oplysninger om udvalgets sammensætning.
Et eksemplar af nævnte forskellige dokumenter blev omdelt til hver enkelt ansat, og fra og med marts 1981 har hver af de ansøgere, der har bestået en udvælgelsesprøve, modtaget et eksemplar.
Med henvisning til bestemmelserne i ovennævnte »beslutning« forelagde Adam Blomefield den 6. juni 1981 i medfør af vedtægtens artikel 90, stk. 1, en ansøgning for ansættelsesmyndigheden, hvori han anmodede om at blive indplaceret på løntrin 3 i lønklasse LA 7 med virkning fra hans tiltræden af tjenesten den 1. august 1977.
Sekretæren for det i beslutningens artikel 6 nævnte »indplaceringsudvalg« svarede den 9. juli 1981 sagsøgeren, at udvalget, efter en første udveksling af synspunkter den 17. juni 1981, i september-oktober 1981 ville træffe afgørelse vedrørende alle de ansøgninger, der var indgivet efter offentliggørelsen af »beslutningen«, og at sagsøgeren personligt ville blive underrettet om den udtalelse, udvalget afgav vedrørende ham.
Den 7. januar 1982 indgav Adam Blomefield i medfør af artikel 90 en klage over den stiltiende afvisning af hans ansøgning af 6. juni 1981 (
6
).
Samme dag understregede det kommissionsmedlem, der var ansvarlig for personalespørgsmål, at udvalget den 11. november 1981 havde udtalt, at den omstændighed, at han var blevet indplaceret i LA 7, løntrin 1, svarede til de kriterier, der var gældende på det tidspunkt, hvor han blev ansat, og at kriterierne i øvrigt var blevet anvendt på samme måde over for andre ansøgere, der havde bestået samme udvælgelsesprøve. Kommissionsmedlemmet havde følgelig tiltrådt indplaceringsudvalgets indstillinger.
Ved stævning, registreret den 28. juli 1982, har Adam Blomefield nedlagt følgende påstande:
—
annullation af den beslutning, der blev meddelt ham den 7. januar 1982;
—
annullation af den stiltiende afvisning af hans klage;
—
annullation af beslutningen vedrørende hans oprindelige indplacering,
og om, at det statueres, at han skulle indplaceres på løntrin 3 i lønklasse LA 7, eller subsidiært, at Kommissionen tilpligtes at yde ham en anciennitetsforbedring på to løntrin med virkning fra den dato, der fastsættes i dommen.
III — Uden at nedlægge en egentlig afvisningspåstand har Kommissionen anført, at det efter dens opfattelse må være »i det mindste tvivlsomt«, om sagen kan antages til realitetsbehandling.
Jeg skal først behandle dette spørgsmål.
Det kan anføres, at de »direktiver« (
7
), som blev offentliggjort i marts 1981, og som ikke vedrører vedtægtens artikel 110, er en rent intern foranstaltning, som ikke tillægger de ansatte nogen rettigheder, som de med rimelighed kan påberåbe sig: i så fald har den samme betydning som de »kriterier«, der var tale om i ovennævnte Petersen-sag; i den sag udtalte Domstolen, at »den undersøgelse af disse kriteriers retlige karakter, som er nødvendig for at træffe afgørelse i spørgsmålet om, hvorvidt sagen skal afvises, imidlertid også [indgår] i den undersøgelse, der skal foretages af sagens realitet« (
8
).
Selv om den ikke nødvendigvis forudsatte, at der blev udstedt en almindelig gennemførelsesbestemmelse i artikel 110's forstand, var vedtægtens artikel 31 dog ikke til hinder for, at der med henblik på at undgå en vilkårlig anvendelse blev udstedt et internt direktiv i den i Louwage-dommen forudsatte betydning; i den dom fastslog Domstolen, at selv om et internt direktiv ikke kan betragtes som en retsregel, som administrationen i alle tilfælde skal overholde, indeholder det dog retningslinjer for administrationens praksis, som denne ikke kan tilsidesætte uden begrundelse, idet principperne om den ligelige behandling ellers ville blive krænket (
9
).
Efter min opfattelse har Kommissionens »beslutning« af 1973 i hvert fald en sådan karakter af et internt direktiv fra det tidspunkt, hvor den blev offentliggjort i 1981, og hvor den på grund af de nærmere omstændigheder omkring offentliggørelsen mistede den mere løse karakter, den måske havde oprindeligt.
På grundlag af offentliggørelsen kan tjenestemændene anfægte de omstændigheder omkring deres indplacering, som de »accepterede« ved deres ansættelse. Domstolen har på det punkt fastslået, at udnævnelsen af en tjenestemand under alle omstændigheder ikke er et resultat af en viljesoverensstemmelse mellem parterne, men har sit udspring i en ensidig handling fra ansættelsesmyndighedens side (
10
).
I dommen i Williams-sagen (
11
) fastslog Domstolen, at den beslutning, Revisionsretten traf i februar 1981, var en »generel beslutning«; den kan fuldt ud sammenlignes med Kommissionens »beslutning« i nærværende sag.
Endelig er det en ny omstændighed, at indplaceringsudvalget har »truffet afgørelse« vedrørende sagsøgerens ansøgning. Udvalgets »udtalelse« — som ikke er meddelt sagsøgeren — indeholdes i udvalgets skrivelse af 7. januar 1982, der er genstand for den første af sagsøgerens påstande om annullation. Skrivelsen er ikke af rent bekræftende karakter, idet den i det væsentlige har lagt udvalgets udtalelse til grund.
Efter min opfattelse bør sagen derfor fremmes til realitetsbehandling.
IV — For så vidt angår realitetsspørgsmålet, skal det først undersøges, om Adam Blomefield opfylder betingelserne om faglig erfaring i beslutningen af 6. juni 1973.
1.
Beslutningens bestemmelser, hvorefter der kan gøres undtagelser fra det almindelige princip om, at ansøgere indplaceres i den laveste lønklasse i den laveste stillingsgruppe, har ikke hjemmel i vedtægtens artikel 32, men i dens artikel 31.
I henhold til nævnte artikel har Kommissionen tilsyneladende fastsat detaljerede kriterier, som i øvrigt er blevet omhyggeligt anvendt i forbindelse med sagsøgerens »udnævnelse i lønklasse«.
Sagsøgeren har som begrundelse for sit krav om »indplacering på løntrin« i det væsentlige henvist til beslutningens artikel 5, stk. 1, der bestemmer:
»Såfremt en ansøger har faglig erfaring ud over den, der tages i betragtning ved indplaceringen i en lønklasse, tager ansættelsesmyndigheden hensyn hertil ved at give den pågældende en anciennitetsforbedring efter vedlagte tabel«.
Anvendelsen af præsens indikativ (»tager«) betyder ikke, at Kommissionen ikke med føje kan eller kunne undlade at anvende reglen; men det vil være i strid med god forvaltningsskik, hvis Kommissionen ikke — bortset fra berettigede undtagelser — overholder den »doktrin«, som den har fastsat for sig selv, og som den har fundet det rimeligt at meddele sine ansatte.
Kommissionen må kunne fravige den, når der foreligger rimelige grunde dertil, men i modsat fald må den overholde den alene i medfør af princippet om ligebehandling (
12
), et princip, som udarbejdelsen af offentliggørelsen af de nævnte kriterier netop skulle sikre.
2.
Jeg skal herefter undersøge, om det pågældende princip eller andre grunde med rimelighed berettigede Kommissionen til at undlade at anvende reglen i sagsøgerens tilfælde.
Sagsøgeren har anført, at han kan dokumentere en faglig erfaring på næsten syv år inden sin tiltræden af tjenesten, således som det fremgår af hans ansøgning.
I henhold til den oversigt, der findes som bilag til beslutningen af 1973, er det tilstrækkeligt med en erfaring på fem år for at opnå en anciennitetsforbedring på 48 måneder (to år).
Kommissionen har ikke direkte bestridt dens varighed, men har hævdet, at den pågældende erfaring er uvedkommende for arbejdsopgaverne i den stilling, som Adam Blomefield blev ansat i.
Kommissionen har i den forbindelse henvist til punkt 3, litra c), i de praktiske bemærkninger vedrørende indplacerings-udvalgets »praksis«; for så vidt angår stillingsgruppe LA 7 — LA 6»[godskrives] erfaring, der er relevant for arbejdet_... 100 %, såfremt den er erhvervet i kategori A«.
Efter min opfattelse er Kommissionens fortolkning af bestemmelsen ikke korrekt.
Selv om den i bestemmelsen nævnte erfaring skal være erhvervet efter afsluttet universitetsuddannelse, skal den ikke kun omfatte de særlige arbejdsopgaver, den ansatte får overdraget efter sin ansættelse: det er tilstrækkeligt, at den er erhvervet i kategori A. Sagt med andre ord betyder det, at en oversætter, som efter afsluttet universitetsuddannelse har erhvervet faglig erfaring for eksempel som økonom eller jurist, med henvisning hertil må kunne blive omfattet af artikel 5, således som det fremgår af indplaceringsudvalgets »praksis«. Hans erfaring behøver ikke nødvendigvis bestå i oversættelse, blot den er erhvervet i kategori A (bestemmelsen nævner ikke »kategori LA«).
I henhold til adgangsbetingelserne for den udvælgelsesprøve, sagsøgeren deltog i, krævedes det i øvrigt ikke, at ansøgerne skulle have afsluttet en sproglig universitetsuddannelse, ej heller, at de havde en »relevant« erfaring, men blot, at de var i besiddelse af en vis erfaring »af betydning« for arbejdet.
Det er et yderligere bevis på, at bestemmelsen skal forstås på den måde, at det tidsrum, hvori der er aftjent værnepligt, medregnes ved en eventuel anciennitets-forbedring, helt på linje med en »relevant« faglig erfaring (
13
).
Hvis ansøgeren havde bestået en udvælgelsesprøve A 7—A 6, ville en bachelor of arts-eksamen og en faglig erfaring på tre år have betydet, at ansøgeren var blevet indplaceret i lønklasse A 7, løntrin Det fremgår af sagen, at sagsøgeren bestod master of arts-eksamen (jura) fra Trinity, Oxford, i 1968, og at han kan dokumentere en erfaring på næsten syv år som jurist i en privat virksomhed. Jeg skal i øvrigt bemærke, at siden 1980 har sagsøgeren arbejdet i nær kontakt med generaldirektoratet for landbrug, nærmere bestemt med »forvaltningskomiteerne«.
3.
Endelig har Adam Blomefield tilføjet, at andre af de ansøgere, som bestod den udvælgelsesprøve, han deltog i, er blevet godskrevet en anciennitetsforbedring på 48 måneder.
Heroverfor har Kommissionen i sit svar af 7. januar 1982 forsikret, at sagsøgerens indplacering svarer til andre ansøgeres indplacering. Sagen indeholder ikke nærmere oplysninger herom, men det er ikke nødvendigt at tage stilling til spørgsmålet, når sagsøgeren — således som jeg ser det — kan kræve den nævnte anciennitet på grundlag af sine egne fortjenester.
For så vidt angår spørgsmålet om, fra hvilken dato ændringen af indplaceringen skal have virkning, har Adam Blomefield anført, at den bør have virkning fra tidspunktet for hans udnævnelse; subsidiært har han nedlagt påstand om, at Kommissionen tilpligtes at yde ham en anciennitetsforbedring på to løntrin fra en dato, der fastsættes i dommen.
Efter min opfattelse bør datoen fastsættes til det tidspunkt, hvor sagsøgeren indgav sin ansøgning i henhold til vedtægtens artikel 90, stk. 1, således som Domstolen fastslog i dommen i Williams-sagen (
14
).
Jeg skal derfor foreslå:
—
at Kommissionens beslutning af 7. januar 1982 annulleres;
—
om fornødent, at den stiltiende afvisning af sagsøgerens klage annulleres;
—
at sagsøgeren ydes en anciennitetsforbedring på to løntrin med virkning fra den 11. juni 1981, hvor hans ansøgning blev registreret;
—
og at Kommissionen for De europæiske Fællesskaber afholder sagens omkostninger.
(
1
) – Oversat fra fransk.
(
2
) – De Europæiske Fællesskabers Tidende, C 127 af 10. 6. 1976, s. 6.
(
3
) – EFT L 119 af 3. 5. 1978, s. 1.
(
4
) – Dom af 2. 12. 1976, Petersen, sag 102/75, Sml., s. 1791, præmis 23.
(
5
) – Artiklerne 2 og 3.
(
6
) – Klagen blev registreret den 8. 1. 1982.
(
7
) – Denne betegnelse blev anvendt i meddelelsen til personalet af marts 1981.
(
8
) – Præmis 12, Sml. 1976, s. 1790.
(
9
) – Dommen af 30. 1. 1974, sag 148/73, Sml., s. 89, præmis 12.
(
10
) – Dommen i Petersen-sagen, jfr. ovenfor, Sml. 1976, s. 1790, præmis 16.
(
11
) – Dommen af 6. 10. 1982, sag 9/81, Sml. 1982, s. 3301.
(
12
) – Dommen i Louwage-sagen, jfr. ovenfor, Sml. 1974, s. 89, præmis 12.
(
13
) – Jfr. bilag II tit beslutningen) anvendelse i praksis samt bemærkninger, 1. Generelle bemærkninger, b) Medregning af det tidsrum, hvori der er aftjent værnepligt.
(
14
) – Dom af 6. 10. 1982, sag 9/81, præmis 28 og domskonklusionen.