61973C0009
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT K. ROEMER
FREMSAT DEN 11. JULI 1973 (
1
)
Høje ret,
De to præjudicielle sager, der den 19. februar 1973 blev indgivet af Finanzgericht Baden-Württemberg (sag nr. 9/73 og sag nr. 10/73), blev den 27. juni behandlet i et enkelt, mundtligt retsmøde. Af denne grund, men også fordi sagernes indhold til dels er identisk og til dels står i snæver saglig sammenhæng, kan jeg tillade mig at behandle de præjudicielle sager i et fælles forslag til afgørelse. Da problematikken i de sager, der nu skal behandles, desuden til dels stemmer overens med den, der forelå i sag nr. 5/73, synes jeg, det er overflødigt indledningsvis at gøre rede for det relevante retsgrundlag. Jeg henviser yderligere til det forslag til afgørelse, jeg den 26. juni afgav i sag nr. 5/73.
Nu skal det blot siges, at også firmaerne Schlüter og Rewe-Zentral, sagsøgerne i hovedsagen, blev påvirket af den udligningsordning, der blev vedtaget ved Rådets forordning nr. 974/71 (EFT specialudgave 1971 (I), s. 231; original reference ABl. 1971, nr. L 106) efter frigivelsen af valutakurserne for den tyske mark og den nederlandske gylden. Således måtte firmaet Schluter, da det den 15. marts 1972 indførte emmental- og gruyèreost fra Schweiz til forbundsrepublikken Tyskland, betale en udligningsafgift på 45,50 DM pr. 100 kg ost i overensstemmelse med den dagældende kommissionsforordning nr. 501/72 (ABl. 1972, nr. L 60). Der skete noget tilsvarende for firma Rewe-Zentral, da det importerede ferskenkonserves fra Frankrig. I dette tilfælde skulle der betales den på indførselsdatoen gældende udligningsafgift (den 16. maj 1972) på 0,32 DM pr. 100 kg.
Disse afgifter anså de nævnte firmaer, støttet på forskellige fællesskabsretlige grunde, som vi senere skal komme nærmere ind på, for at være ulovlige. Firmaerne har derfor anlagt sag ved Finanzgericht Baden-Württemberg for derigennem at opnå godtgørelse af de af dem erlagte udligningsafgifter. Af hensyn til de under sagens forløb om udligningssystemets gyldighed fremsatte argumenter besluttede Finanzgericht Baden-Württemberg ved kendelse af 8. november 1972 at udsætte sagen og forelagde en række spørgsmål til præjudiciel afgørelse, som fremgår af rapporten fra retsmødet.
Vi vil nu se, hvorledes disse spørgsmål skal besvares.
1.
Først vedrørende det første spørgsmål i sag nr. 9/73. Det angår gyldigheden af forordning nr. 974/71, for så vidt den indeholder en bemyndigelse til opkrævning af udligningsafgifter ved indførsel fra tredjelande.
I denne sammenhæng spiller som bekendt de problemer en rolle, der vedrører henvisningen til EØF-traktatens artikel 103 (bestemmelsen om vedtagelse af konjunkturpolitiske foranstaltninger) og valget af forordningsformen. Da disse allerede er blevet udførligt behandlet i sag nr. 5/73, skal jeg ikke komme nærmere ind på dem, men i stedet henvise til min stillingtagen i denne sag.
Det er nu blot af hensyn til nogle argumenter fra sagsøgeren i sag nr. 10/73, angående samme problemkreds, nødvendigt at gøre to supplerende bemærkninger.
Den tørste angår sagsøgerens opfattelse om, at man til løsning af betalingsbalanceproblemer og problemer i forbindelse med ændring af valutakurserne skal støtte sig på EØF-traktatens artikel 104 ff; særlig kommer en anvendelse af artikel 107, stykke 2 i betragtning, ifølge hvilken Kommissionen under visse forudsætninger er berettiget til at gribe ind. — Hertil må dog siges, at artikel 107, stykke 2 omhandler en ændring af valutakursen, der ikke stemmer overens med de i artikel 104 angivne mål og de herpå rettede foranstaltninger fra Kommissionens side. Således forholdt det sig imidlertid åbenbart ikke i maj 1971. Fællesskabet erkendte tværtimod dengang, at en frigivelse af valutakursen syntes at være et lovligt middel til løsning af en usædvanlig situation. Det var desuden hensigten at udligne denne foranstaltnings konjunkturpolitiske virkning på landbrugssektoren. I betragtning af denne erkendelse kan man næppe påtale, at fællesskabsinstitutionerne dengang henviste til EØF-traktatens konjunkturpolitiske forskrifter og ikke tog hensyn til artikel 104 ff.
Den anden bemærkning angår sagsøgerens påstand om, at artikel 103 skal fortolkes i lyset af artikel 3 g, dvs. den bestemmelse, der taler om en »anvendelse af fremgangsmåder, der muliggør en samordning af Medlemsstaternes økonomiske politik«. Deraf følger nødvendigheden af inden for rammerne af artikel 103 kun at tillade de mindre vidtgående indgreb. Det er efter mit skøn klart, at heller ikke denne tese har tilstrækkelig vægt. Den overser, at der i Traktaten sondres mellem konjunkturpolitiske foranstaltninger og foranstaltninger vedrørende økonomisk politik. Men inden for konjunkturpolitikken er Fællesskabet faktisk ikke blot berettiget til den i artikel 103 stk. 1 omhandlede samordning, idet det desuden i henhold til denne bestemmelses stk. 2 har videregående beføjelser til at træffe nærmere foranstaltninger. Inden for det konjunkturpolitiske område kan der derfor meget vel foretages forholdsvis vidtgående indgreb på det nationale plan uden derved at bringe det i artikel 3 g nævnte princip i fare.
Vedrørende spørgsmål 1 i sag nr. 9/73 bør det således fastslås — som allerede udtalt i forslaget til afgørelse i sag nr. 5/73 — at gyldigheden af forordning nr. 974/71 ikke kan anfægtes af den grund, at den støttes på EØF-traktatens artikel 103.
2.
Vi kommer således til spørgsmål 1 i sag nr. 10/73. Ifølge dette skal det klarlægges, hvorvidt forordning nr. 974/71 er gyldig for så vidt den bemyndiger til opkrævning af udligningsbeløb inden for Fællesskabet.
Hertil nar sagsøgeren i novedsagen gjort gældende, at artikel 103 ikke er nogen beskyttelsesbestemmelse; dens klare ordlyd tillader ingen afvigelse fra EØF-traktatens tvingende påbud. I henhold til Traktatens artikel 8 — hvilket navnlig er af betydning — skal »overgangsperiodens udløb være sidste frist for såvel ikrafttræden af alle fastsatte bestemmelser som for gennemførelsen af alle foranstaltninger, som oprettelsen af fællesmarkedet indebærer«. Følgelig kunne fra den 1. januar 1970 told og afgifter med tilsvarende virkning som told ikke længere anses som lovlige i samhandelen inden for Fællesskabet. Det bør yderligere tages i betragtning, at indførelsen af en valutaudligningsafgift ikke kan forenes med kravet om en for hele Fællesskabet gældende konjunkturpolitik.
Forbunasregermgen, Rådet og Kommissionen tilbageviste disse indsigelser på det bestemteste. Jeg har i mit forslag til afgørelse i sag nr. 5/73 givet udtryk for, at jeg heller ikke anser disse indsigelser for at være holdbare. Jeg må her udvikle dette nærmere og navnlig bemærke føleende.
Først må man ikke lade sig vildlede af den for udligningsbeløbene valgte betegnelse »udligningstold« i den tyske gennemførelsesforordning til forordning nr. 974/71. Denne betegnelse er, som vi har hørt, udelukkende valgt af retstekniske grunde, dvs. således at den henviser til anvendelsen af bestemte toldbestemmelser. I virkeligheden må valutaudligningsafgifterne ikke sidestilles med told, da de har en ganske særlig funktion: de har til formål at udligne incidensen af de valutariske foranstaltninger på samhandelen og sørge for, at der efter frigivelsen af valutakursen ikke kan ske indførsler under Fællesskabets prisniveau.
Dernæst må man heller ikke overse, at der i artikel 8, stk. 7, som sagsøgeren har påberåbt sig, findes et forbehold. Det er efter min opfattelse med rette, at det også udstrækkes til artikel 103, da konjunkturpolitikken — som allerede understreget i andet sammenhæng — naturligvis også har betydning udover oprettelsen af fællesmarkedet. — Hvad desuden navnlig angår landbrugssektoren, der nu skal undersøges, er det ganske åbenbart, at de utvetydige forbud, sagsøgeren henviser til, ikke gælder efter overgangsperiodens udløb. Der er for så vidt med rette henvist til, at udligningsafgifter i henhold til artikel 40, stk. 2 ville være uforenelige med Traktaten, hvis man havde valgt en anden organisationsform for de fælles-markedsordninger; det blev fremhævet, at der inden for rammerne af de fælles markedsordninger selv efter overgangsperiodens udløb kunne tænkes kvantitative restriktioner, og man henviste til det forhold, at der stadig fandtes mindstepriser, der hæmmede handelen. — I denne sammenhæng er det også vigtigt at holde sig for øje, at samhandelen inden for landbrugssektoren er kombineret med et system af fælles priser, og at den fælles landbrugspolitik ved hjælp af et prissystem, der er knyttet til regningsenheder, er kommet oprettelsen af en monetær union i forkøbet.
Hermed er det klart, at der i den situation, hvor grundlaget for et ensartet prissystem falder bort på grund af valutamæssige foranstaltninger, der træffes inden for rammerne af en national økonomisk politik, uomgængeligt opstår konsekvenser for samhandelen med landbrugsprodukter. I en sådan situation er det — som Kommissionen har bemærket — ikke længere praktisk muligt at føre en fælles landbrugspolitik uden et afgiftssystem. Ikke mindst bør man også støtte Rådet, når det i denne sammenhæng påpeger, at princippet om de fri varebevægelser inden for landbrugssektoren alligevel ikke har samme betydning som for produkter inden for industrisektoren. Det vigtigste mål inden for landbrugssektoren er ikke tilvejebringelse af fri varebevægelser, men virkeliggørelsen af de i artikel 39, litra a-d anførte mål. Med henblik på at nå disse mål og for at undgå, at de bringes i fare af kortfristede udsving, kan man udmærket forsvare at indføre et afgiftssystem midlertidigt, så meget mere som dette i ringere grad medfører skadelige virkninger end f.eks. kvantitative restriktioner, og i virkeligheden endda bevirker, at samhandelen med landbrugsvarer kan ske forholdsvis frit.
Vedrørende spørgsmål 1 i sag nr. 10/73 kan man altså konstatere, at gyldigheden af de med støtte i artikel 103 trufne foranstaltninger ikke kan anfægtes, fordi de også omfatter afgifter inden for Fællesskabet.
3.
Det andet spørgsmål i sag nr. 9/73, som vi nu vender os mod, rejser det problem, hvorvidt gyldigheden af forordning nr. 974/71 påvirkes af, at der ved beregningen af udligningsbeløbene over for tredjelande udelukkende er blevet taget hensyn til udviklingen i relation til dollaren af valutakursen i den medlemsstat, der er blevet bemyndiget til at opkræve disse beløb.
Dette spørgsmål skal ses på baggrund af den omstændighed, at D-marken og schweizer-francen, de valutaer, det her drejer sig om, udviste samme revalueringstendens over for dollaren, og at forholdet DM/SFr praktisk talt forblev uændret. Den ensidige hensyntagen til forholdet til dollaren har således medført, at der vedrørende importer fra Schweiz, særlig sådanne, der fandt sted i foråret 1972, skete opkrævning af udligningsbeløb, der i betydelig grad oversteg de valutamæssige foranstaltningers incidens. Deri ser sagsøgeren som bekendt en krænkelse af princippet om forholdet mellem mål og midler samt en anledning til at betvivle ordningens gyldighed.
Som De ved, spillede et analogt problem vedrørende import fra Bulgarien og udviklingen af den bulgarske valuta (der i det store og hele er forløbet på samme måde som schweizer-francens), allerede en rolle i sag nr. 5/73. Ved undersøgelsen af dette problem er jeg efter en vurdering af alle de aspekter i sagen, der kan komme i betragtning, nået til det resultat, at bestemmelserne i artikel 2 i forordning nr. 974/71 — for så vidt de er relevante for denne sag — ikke kan anfægtes, fordi de udelukkende lægger vægt på forholdet DM/Dollar. I nærværende sag er der for så vidt ikke fremkommet nye synspunkter. Jeg vil derfor fastholde denne opfattelse og henviser nærmere til mit forslag til afgørelse i sag nr. 5/73.
Jeg kan derfor også i sag nr. 9/73 foreslå at besvare spørgsmålet om gyldigheden af artikel 2 i forordning nr. 974/71 bekræftende.
4.
Det spørgsmål, der herefter skal undersøges, vedrører ligeledes sag nr. 9/73. Ifølge dette skal det undersøges, hvorvidt forordning nr. 974/71 og de hertil udstedte gennemførelsesforordninger fra Kommissionen er gyldige, for så vidt de ved samhandel med tredjelande for emmentaler- og gruyèreost bemyndiger til opkrævning af udligningsbeløb, der sammenlagt med importafgiften er højere end de i GATT konsoliderede højeste toldsatser.
I denne sammenhæng skal det holdes for øje, at Fællesskabet den 6. oktober 1969 i overensstemmelse med artikel 28 i GATT-aftalerne har sluttet en overenskomst med Schweiz, der også omfatter toldlempelser for emmentaler- og gruyèreost (dvs. begrænsning af de tilsvarende toldsatser til en vis maksimumsgrænse). Det er på den anden side rigtigt, at valutaudligningsafgifterne og importafgifterne på ost fra Schweiz tilsammen udgør et beløb, der ligger over den konsoliderede maksimale toldsats.
Over for denne konstatering henviser sagsøgeren i hovedsagen til at de omtalte toldlempelser er bestanddele af listen i den i GATT's artikel 2 forudsatte betydning, og at Fællesskabet i overensstemmelse hermed forpligtes til på de omtalte produkter »ikke [at opkræve] anden told eller andre afgifter uanset deres art, der opkræves ved indførslen eller i anledning af indførslen.« Sagsøgeren er også af den opfattelse, at private kan påberåbe sig den nævnte GATT-bestemmelse og i tilfælde af tilsidesættelse af denne gøre gældende, at de dertil hørende forordninger er ugyldige. I hvert tilfælde er det ifølge hans mening afgørende, at den i GATT konsoliderede toldsats for emmentaler- og gruyèreost er nævnt i bilag II til Rådets forordning nr. 1/72 (ABl. 1972, nr. L 1), der ændrer forordning nr. 950/68 (ABl. 1968, nr. L 172), samt i forordningen om den fælles toldtarif. Dermed er denne indrømmelse blevet en bestanddel af den fælles toldtarif og lige som toldtariffen blevet bindende. Dette burde en importør i det mindste kunne påberåbe sig for at gøre gældende, at overskridelsen af de nævnte satser som følge af opkrævning af valutamæssige udligningsafgifter ikke er ulovlig.
Vedrørende denne argumentation fra sagsøgerens side, er det indledningsvis — hvis man begrænser sig til det egentlige GATT-argument — sikkert rigtigt, at Fællesskabet med hensyn til de lempelser, der er aftalt med Schweiz, er bundet af GATT-bestemmelserne. Det kan man slutte af den for kort tid siden afsagte dom i sagerne nr. 21-24/72. På trods af det vidtgående forbud i artikel 2 i GATT, som jeg har citeret, vil det vel nok vise sig at være tvivlsomt, om de valutamæssige udligningsafgifter er omfattet heraf, og det derfor er bevist, at de er uforenelige med GATT. Dette skyldes den særlige funktion ved de valutamæssige udligningsbeløb, som videre skal kompensere for en aflastning af importen, der er opstået som følge af valutaforanstaltningerne. Faktisk er sådanne afgifter ikke forudset i GATT, og det ser også ud til, at disse i GATT's praksis i hvert fald midlertidigt vil blive toleret i det omfang, en valutamæssig foranstaltning får virkning. — Man kunne desuden også — som Kommissionen har påvist — spørge, hvorvidt sådanne afgifter i forhold til tredjelande ikke er omfattet af artikel II 2 a sammenholdt med GATT's artikel III. Dette kunne man overveje, da afgifterne i forhold til tredjelandene svarer nøje til afgifter inden for Fællesskabet, og da opretholdelsen af landbrugsmarkedet som en del af en toldunion sikkert indebærer, at varer, der importeres fra tredjelande, ikke behandles bedre end varer, der indføres fra medlemsstater. (Dette udgør faktisk et argument, i det mindste i det omfang varebevægelser inden for Fællesskabet også bliver pålignet udligningsafgifter.) — Endelig kunne man — som Kommissionen ligeledes har påvist — også søge en begrundelse i artikel XIV i GATT, altså i henhold til den bestemmelse, der drejer sig om særlige forholdsregler ved alvorlig skade for indenlandske produkter. Dette bør dog undersøges særskilt for hvert enkelt produkt.
Imidlertid er det ikke nødvendigt at besvare alle disse spørgsmål, også selvom de antydede overvejelser viser, at den betragtning, sagsøgeren hentede fra princippet om fællesskabsrettens umiddelbare anvendelighed, ikke slår igennem, nemlig den betragtning, at det også vedrørende GATT's artikel 2 sammenholdt med toldlempelserne for ost drejer sig om en klar, fuldstændig, værdimæssigt bestemt og ubetinget retlig forpligtelse, der egner sig til umiddelbar anvendelse til fordel for private. Med henblik på GATT-reglerne er nemlig — som Forbundsregeringen, Rådet og Kommissionen overensstemmende har fremhævet — en anden betragtning af afgørende betydning. Faktisk kan man ikke på grundlag af principielle overvejelser antage, at private kan støtte ret på GATT-overenskomsterne og således anfægte gyldigheden af en fællesskabsforordning. Tilsvarende slutninger nåede Domstolen i dommen i sagerne nr. 21-24/72 i hvert fald vedrørende GATT's artikel 11. Præmisserne er imidlertid formuleret meget generelt (jeg minder om redegørelsen for GATT's formål, opbygning og ordlyd, dens fleksibilitet og den kendsgerning, at den indeholdt bestemmelser om afvigelser fra de almindelige regler om foranstaltninger, der kunne træffes i tilfælde af usædvanlige vanskeligheder, og om løsningen af uenighed mellem aftalens parter). Disse overvejelser kan sikkert overføres på artikel 2, der ligeledes indgår i denne helhed, og hvis overtrædelse udløser princippet om selvjustits. Det kan følgelig fastholdes, at de af sagsøgeren anførte GATT-regler i betragtning af deres folkeretlige placering kun medfører forpligtelser for staterne, og at krænkelser af disse skal behandles på det folkeretlige plan; til gengæld kan man ikke i tilfælde af, at disse eventuelt tilsidesættes, slutte, at de fællesskabsforordninger, der vedrører dette område, er ugyldige.
I det omfang sagsøgeren desuden påberåber sig forordning nr. 950/68 eller forordning nr. 1/72 om den fælles toldtarif og den kendsgerning, at tariffen henviser til GATT-lempelserne, altså lader dem indgå i forordningerne, skal der yderligere bemærkes følgende.
Før man på grundlag af en sådan fællesskabsforordning, der naturligvis er umiddelbart gældende, i nærværende sammenhæng kan drage konklusioner, skal det undersøges, hvorledes man skal afgrænse området for denne forordning. For så vidt har Rådet og Kommissionen sikkert ret, når de navnlig under henvisning til forordningernes retsgrundlag, EØF-traktatens artikel 28, fremhæver, at dens formål er at fastlægge toldtariffen og dennes toldsatser. Faktisk har henvisninger i disse forordninger til andre afgifter, der — omtrent som importafgifterne — hviler på et særligt retsgrundlag, ingen bindende virkning; derimod inddrager de ikke importafgifterne under de fælles toldtariffer. I det omfang, den i GATT konsoliderede højeste toldsats for ost er blevet optaget i bilag II til den fælles toldtarif i forordning nr. 950/68, har dette altså kun teknisk betydning i toldretlig henseende. Det var derfor også på trods af henvisningen til toldlempelserne nødvendigt i forordning nr. 950 inden for markedsordningerne for landbrugsvarer udtrykkeligt at indføre en tilsvarende begrænsning af importafgifterne (som for eksempel i artikel 14 i forordning nr. 804/68, EFT specialudgave 1968 (I), s. 169; original reference ABl. 1968, nr. L 148). Mens på den anden side det omfattende forbud i artikel 2 i GATT ikke er blevet optaget i den fælles toldtarif, kan man følgelig sige, at fællesskabsinstitutionerne ikke — ifølge området for bestemmelserne i den fælles toldtarif — var forhindret i at indføre særlige engangsafgifter, som valutaudligningsbeløbene ved deres specielle funktion er. Der består i virkeligheden — som Rådet og Kommissionen understreger — ingen modstrid mellem forordning nr. 950/68 og forordning nr. 974/71, for så vidt sidstnævnte indeholder bemyndigelse til at opkræve valutaudligningsafgifter uafhængigt af omfanget af de konsoliderede højeste toldsatser. Det fremgår ikke mindst af Rådets negative reaktion på et forslag fra Kommissionen i maj 1972 om at vedtage en begrænsning af valutaudligningen for de tilfælde, hvor der inden for GATT var blevet givet tarifkoncessioner for visse produkter, at det stemte overens med Rådets ønske om ikke at vedtage en sådan begrænsning i forordning nr. 974. Hvis Rådet derimod havde ønsket en sådan begrænsning af udligningsordningen, ville det have været nødvendigt udtrykkeligt at skrive dette i forordning nr. 974/71 på samme måde som for restitutionsbeløbene i de pågældende markedsordninger for landbrugsprodukter. Uden en sådan udtrykkelig bemyndigelse ville Kommissionen sikkert ikke være berettiget til ved gennemførelsen af udligningsordningen generelt at begrænse udligningsbeløbene i henhold til de konsolideringer, der findes inden for GATT.
Når man følgelig kan benægte, at der består en modsætning mellem forordning nr. 974/71 og forordningen om den fælles toldtarif med dens henvisning til lempelserne inden for GATT, bør det yderligere fastslås, at sagsøgerens slutninger om udligningsordningens gyldighed alligevel ikke er holdbar, hvis der består en sådan indholdsmæssig modsætning. I dette tilfælde ville man nemlig ikke kunne komme uden om, at forordning nr. 974/71 med dens omfattende, særlige bemyndigelse i forhold til forordning nr. 950 både er en lex specialis og en lex posterior. Dens gyldighed bør således ikke sammenlignes med dennes forskrifter, da den ikke er underordnet forordning nr. 950.
Følgelig må man om det tredje spørgsmål i den præjudicielle sag nr. 9/73 fastslå, at gyldigheden af udligningsordningen — i den udstrækning import fra tredjelande kommer i betragtning — hverken kan bestrides under henvisning til forordning nr. 950/68 eller under påberåbelse af GATT-bestemmelserne om de konsoliderede højeste satser.
5.
Det næste spørgsmål, der skal undersøges, er ens i begge sager. Ifølge dette ønsker Finanzgericht Baden-Württemberg oplyst, hvorvidt den i forordning nr. 974/71 indeholdte bemyndigelse til opkrævning af udligningsbeløb var trådt ud af kraft på det tidspunkt, da de respektive indførsler fandt sted (altså den 15 maj 1972 og 16 maj 1972) fordi medlemsstaterne påny anvendte de internationale bestemmelser om grænserne for valutakursernes udsving omkring den officielle paritet, eller fordi det i det mindste siden valutakonferencen i Washington den 18. december 1971 var givet, at medlemsstaterne ikke ville vende tilbage til de gamle valutapariteter.
Med hensyn til dette spørgsmål — i hvert fald til dets første del — kan jeg fatte mig i korthed, da det ligeledes allerede blev undersøgt i sag nr. 5/73, og fordi der for så vidt ikke er fremkommet noget væsentligt nyt i de sager, der behandles her.
Det er følgelig af afgørende betydning — dette er den klare betydning af den anførte artikel 8 i forordning nr. 974 —, at udligningsordningen først bliver overflødig, når der på ny anvendes faste vekselkurser, og der respekteres bestemte grænser for kursudsving. Men herom kan der ikke være tale efter den i Washington indgåede gentlemen's agreement. Da beslutningerne fra Washington ikke blev nedfældet i en aftale, har de en særlig usikker karakter; de kunne altså ikke sidestilles med internationale bestemmelser i forordning nr. 974's forstand. Hertil kommer, at det ved de nævnte beslutninger drejer sig om central-kurser, der er blevet indført under Den internationale Valutafonds ledelse, og som har en anden retlig karakter end de officielle pariteter (de skal f.eks. blot meddeles til Den internationale Valutafond og træder i kraft, når denne ikke erklærer dem for uakceptable, mens en ændring af den officielle paritet kræver Den internationale Valutafonds godkendelse). Endelig afviger ikke blot de centralkurser, som de fleste aftaleparter har indført, til dels i betydelig grad fra den officielle paritet; det er også væsentligt, at der er indført betydeligt udvidede grænser for udsving i disse landes valutaer, hvilket medførte, at både Frankrig og Italien måtte inddrages i udligningsordningen efter beslutningerne i Washington.
Under denne synsvinkel kunne man faktisk ikke for alvor overveje at lade forordning nr. 974/71 træde ud af kraft efter beslutningerne i Washington, og der var efter alt, der her er fremført, ingen anledning hertil, efter at der i marts 1972 var blevet truffet en beslutning om indsnævring af grænserne for kursudsving, en beslutning der i øvrigt bl.a. savnede valutamæssige garantier.
For så vidt der inden for rammerne af dette spørgsmål endnu kan rejses det problem, om man på baggrund af det forhold, at det efter beslutningerne i Washington stod fast, at man ikke ville vende tilbage til de gamle pariteter, kan antage, at bemyndigelsen i forordning nr. 974/71 skal træde ud af kraft, kræves der heller ingen lange udredninger. Faktisk kan vi som Kommissionen for en benægtende besvarelse af dette spørgsmål blot henvise til, at en sådan tilbagevenden allerede var temmelig usandsynlig i maj 1971, dvs. da forordning nr. 974/71 blev udstedt. Det er desuden vigtigt, at betingelserne i artikel 8 i forordning nr. 974 først kan anses opfyldt, når der, hvilket efter beslutningerne i Washington endnu ikke stod klart, tages nye pariteter i anvendelse.
Sluttelig vil jeg i nærværende sammenhæng kommentere en udtalelse, der kun er fremført af sagsøgeren Rewe-Zentral. Den angår Rådets resolution af den 9. maj 1971 og den deri indeholdte konstatering, »at den nuværende situation og den forventede udvikling i medlemsstaternes betalingsbalancer ikke berettiger til en ændring af valutaernes pariteter«. Overbevist om at denne resolution giver udtryk for, at man ville vende tilbage til de gamle pariteter, mener denne sagsøger, at en væsentlig forudsætning for resolutionen er bortfaldet på grund af valutabeslutningerne i Washington, og at dermed også forordning nr. 974/71, der bygger på denne resolution, har mistet sit grundlag. — Også denne påstand er dog tydeligvis uholdbar. Det er efter mit skøn tilstrækkeligt at fastslå, at der i resolutionen kun gives udtryk for en forventning. Det synes i hvert fald at være forkert på det nævnte punkt at tillægge resolutionen bindende virkning i en sådan udstrækning, at en senere udstedt formelig retsakt, der selv indeholder præcise bestemmelser om, hvornår den træder i kraft, skulle gøre dette, hvis forventningerne ikke skulle blive opfyldt.
Sluttelig kan det derfor fastholdes, at intet taler for den antagelse, at bemyndigelsen i forordning nr. 974/71 ikke længere var i kraft, da sagsøgeren i hovedsagen foretog sine indførsler.
6.
Ligeledes blev der i begge sager stillet det samme yderligere spørgsmål, om der på importens tidspunkt (altså henholdsvis den 15. maj og den 16. maj 1972) gjaldt et forbud for medlemsstaterne mod frigivelse af valutakurser, enten på grund af EØF-traktatens artikel 107, på grund af Rådets resolution af 22. marts 1971 om den etapevise gennemførelse af Den økonomiske og monetære Union eller på grund af EØF-traktatens artikel 5.
Dette spørgsmål blev stillet med henblik på en fortolkning af en i denne sammenhæng relevant, national bemyndigelsesnorm, som i henhold til det, som Kommissionen havde udtalt om muligheden for eller nødvendigheden af en eventuel ændring af den påtænkte bemyndigelsesnorm, tilsyneladende slet ikke har betydning for afgørelsen. Imidlertid bør dette dog ikke hindre os i også igen at behandle problemet om valutakursernes frigivelse. Man kan i denne forbindelse i øvrigt til dels igen henholde sig til det om et tilsvarende spørgsmål i sag nr. 5/73 anførte.
Først vil jeg fremhæve tre punkter angående henvisningen til bestemmelserne i den for alle medlemsstater bindende aftale om Den internationale Valutafond og slutningen derfra, om kun at anerkende en ændring af valutapariteterne, men derimod ikke en valutakursfrigivelse. Det er af vigtighed, at medlemsstaterne, så længe valutapolitikken ikke er ensartet inden for Fællesskabets rammer, er bærere af aftalens rettigheder og pligter, og at Fællesskabet ikke er bundet af denne aftale. Således kan vel det, der er blevet nævnt i forbindelse med anvendelsen af GATT-bestemmelserne, også overføres på denne sammenhæng, altså konstateringen om, at den enkelte ikke for de nationale retter kan påberåbe sig bestemmelserne i overenskomsten om Den internationale Valutafond. Det er slutteligt også af betydning, at aftalen på ingen måde udelukker frigivelse af valutakurser. Dette kan udledes af den siden 1948 fulgte praksis, og i denne forbindelse er det også af betydning, at Den internationale Valutafond ikke har sat sig imod de valutakursfrigivelser, der her interesserer os. Henvisningen til denne aftale må herefter forkastes, fordi den ikke giver nogen vejledning til løsningen af det os forelagte spørgsmål.
For så vidt angår EØF-traktatens artikel 107 viste det sig allerede tydeligt i sag nr. 5/73, at man ikke af denne bestemmelse kan udlede, at den begrænser de valutapolitiske midler, som medlemsstaterne har til deres rådighed, sådan som forudset af sagsøgeren. Der kan derfor ikke mindst henvises til artiklens stk. 2, der i tilfælde af misbrug kun omhandler modforanstaltninger fra Fællesskabets side, og altså kun giver udtryk for en indirekte begrænsning af medlemsstaternes valutapolitiske beføjelser. Selv om frigivelsen af vekselkurserne næppe i det lange løb er forenelig med EØF-traktaten, kan man ikke i denne henseende udlede et fuldstændigt forbud af artikel 107 i tilfælde af ekstraordinære omstændigheder.
Jeg har allerede i mit forslag til afgørelse i sag nr. 5/73 behandlet det argument, det støttes på forordning nr. 129. Jeg vil gerne for nemheds skyld henvise hertil. Der skal altså herefter kun tages stilling til den henvisning, der vedrører Rådets resolution af den 22. marts, og til det argument, der støttes på Traktatens artikel 5, altså på bestemmelsen om, at medlemsstaterne generelt er forpligtet til en fællesskabsvenlig handlemåde. — I denne henseende kan følgende betragtninger gøres.
I forbindelse med Rådets resolution af 22. marts 1971, men også i forbindelse med resolutionen af 21. marts 1972, har Kommissionen efter min opfattelse på overbevisende måde godtgjort, at det ikke drejer sig om forpligtende retsakter. I henseende til den første resolution er det navnlig vigtigt, at den planlagte indsnævring af grænserne for kursudsving krævede, at centralbankerne foretog en indbyrdes afstemt intervention over for dollaren. Denne betingelse var endnu ikke opfyldt i maj 1971. Indsnævringen af grænserne for kursudsving skulle endvidere først træde i kraft den 15. juni 1971, men dette års tilstrækkeligt kendte valutamæssige begivenheder kom dette i forkøbet. — Med hensyn til den anden resolution kommer man ikke uden om den konstatering, at den i lighed med den første resolution kun sigtede på forsøgsvis at holde valutaudsvingene inden for en snævrere grænse for udsving, og at centralbankerne i henhold til denne blot blev anmodet om forsøgsvis at indføre et interventionssystem. Heraf sluttes med rette, at medlemsstaterne på denne måde ikke ønskede at indskrænke deres valutapolitiske autonomi, og dette svarer jo også til flere medlemsstaters adfærd i den følgende tid. Man kan følgelig ikke af de nævnte resolutioner slutte, at frigivelsen af valutakursen ikke har været lovlig.
Henvisningen til den generelle bestemmelse i EØF-traktatens artikel 5 kan også behandles kort. Det er sikkert ubestrideligt, som sagsøgerne mener, at frigivelsen af valutakurser og det derpå hvilende udligningssystem ud fra visse traktatmæssige mål (f.eks. artiklerne 3 a, d og f) isoleret betragtet kan synes betænkelig. Man må dog sige, at eventuelle konkurrencefordrejninger som følge af kursfrigivelsen netop blev modvirket af udligningssystemet, og at dette udligningssystem i det lange løb skal sikre gennemførelsen af landbrugspolitikken med dens fælles prissystem. Desuden kan man, når det viser sig, at man ikke kan udlede et forbud mod frigivelse af valutakurserne af den særlige bestemmelse i EØF-traktatens artikel 107, sikkert ikke som begrundelse for et sådant resultat henvise til den generelle traktatbestemmelse i artikel 5.
Man bør til slut med hensyn til det netop behandlede spørgsmål give den forelæggende ret — hvis der virkelig skulle blive lagt vægt på dette — det svar, at der hverken den 8. marts 1971, da den tyske toldlov blev ændret, eller da sagsøgeren foretog sine importer, fandtes noget fællesskabsretligt forbud mod vekselkursens frigivelse.
7.
I forbindelse med sag nr. 9/73 er det under sagen endelig også under henvisning til artikel 1 i forordning nr. 974/71 blevet udtalt, at schweizerost i henhold til denne bestemmelse ikke havde været inddraget i udligningssystemet, da der ikke forelå nogen fare for forstyrrelse.
Finanzgericht Baden-Württemberg stillede imidlertid ikke noget sådant spørgsmål, og der er således ingen anledning til at gå ind på dette problem i denne sag.
Hvis man alligevel skulle anse det for nødvendigt at behandle spørgsmålet, vil jeg herom henvise til de udtalelser, jeg er fremkommet med i mit forslag til afgørelse i sag nr. 5/73 vedrørende en tilsvarende problemstilling, der angik indførsel af bulgarsk fåreost. Der kunne desuden tilføjes, at man kunne anse den fare for forstyrrelse, der kunne udgå fra de fra Schweiz indførte ostesorter, for at være endnu større end de skadelige virkninger, der opstod i fællesmarkedet i forbindelse med den bulgarske fåreost. Det af Kommissionen anførte om de vanskeligheder, der kunne opstå ved at fritage schweizerost inden for rammerne af restitutionssystemet, forekommer mig ligeledes indlysende. Sådanne betragtninger ville sikkert være berettigede i forbindelse med Kommissionens skønsmæssige beføjelser i henhold til artikel 1 i forordning nr. 974. Hvis Domstolen altså også i sag nr. 9/73 ønsker at udtale sig om artikel 1 i forordning nr. 974, bør det fastholdes, at man ikke kan påtale Kommissionens standpunkt, ifølge hvilket schweizerost oprindeligt blev inddraget i udligningsordningen og først blev fritaget i foråret 1973, idet Kommissionen har en skønsbeføjelse, der også omfatter handelspolitiske overvejelser.
8.
Jeg vil således slutte med at foreslå følgende svar på de af Finanzgericht Baden-Württemberg stillede spørgsmål:
a)
Angående sag nr. 9/73:
aa)
Der er ikke i sagen fremkommet noget, der kan anfægte gyldigheden af forordning nr. 974/71, i det omfang den bemyndiger til opkrævning af udligningsbeløb ved indførsel fra tredjelande. Man bør specielt gå ud fra, at Rådet var berettiget til at udstede den nævnte forordning på grundlag af EØF-traktatens artikel 103 og generelt lade fastsættelsen af udligningsbeløbet være afhængigt af forholdet mellem de flydende fællesmarkedsvalutaer og US-dollaren.
bb)
Gyldigheden af forordning nr. 974/71 og de i henhold til denne udstedte bekendtgørelser berøres ikke af, at de ved indførsel af emmentaler- og gruyèreost fra tredjelande bemyndiger til opkrævning af udligningsbeløb, der tilsammen med importafgifterne er højere end de i GATT konsoliderede højeste toldsatser.
b)
Angående sag nr. 10/73:
Der er ikke i sagen fremkommet noget, der kan anfægte gyldigheden af forordning nr. 974/71, i det omfang den bemyndiger til opkrævning af udligningsbeløb inden for Fællesskabet. Herved bør man navnlig gå ud fra, at Rådet var berettiget til at vedtage disse foranstaltninger med hjemmel i EØF-traktatens artikel 103.
c)
Fælles for begge sager:
aa)
Man kan ikke gå ud fra, at bemyndigelsen i forordning nr. 974/71 henholdsvis den 15. marts 1972 og den 16. marts 1972 var trådt ud af kraft som følge af beslutningerne på valutakonferencen i Washington den 18. december 1971 og som følge af disses anvendelse af medlemsstaterne.
bb)
Man kan ikke fra et fællesskabsretligt synspunkt antage, at der for medlemsstaterne den 15. eller den 16. marts 1972 fandtes et forbud mod frigivelse af valutakurserne.
(
1
) – Oversat fra tysk.