61996CC0355_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
1 Domstolens praksis vedroerende EF-traktatens artikel 30 og 36 har for varemaerker saavel som for andre former for immaterialrettigheder fastslaaet et princip om konsumption inden for Faellesskabet (1). Salg inden for Faellesskabet af maerkevarer, der foretages af varemaerkeindehaveren selv eller med hans samtykke, konsumerer varemaerkerettighederne inden for hele Faellesskabet, og indehaveren kan ikke, bortset fra i undtagelsestilfaelde, modsaette sig andres brug af varemaerket i efterfoelgende handler noget sted i Faellesskabet.
2 Artikel 7, stk. 1, i varemaerkedirektivet (2) fastslaar princippet om konsumption inden for Faellesskabet som udviklet i Domstolens praksis. I bestemmelsen er fastsat, at et varemaerke ikke giver indehaveren ret til at forbyde brugen af maerket for varer, som af indehaveren selv eller med dennes samtykke er markedsfoert inden for Faellesskabet under dette maerke. Senere er princippet blevet udvidet i forbindelse med aftalen om Det Europaeiske OEkonomiske Samarbejdsomraade (EOES) til ogsaa at omfatte EOES, der nu bestaar af Det Europaeiske Faellesskab paa den ene side og Island, Liechtenstein og Norge paa den anden side. Men kan varemaerkeindehaveren hindre tredjemand i at benytte maerket inden for Faellesskabet eller inden for EOES for varer, der af rettighedshaveren eller med hans samtykke er blevet markedsfoert under dette varemaerke uden for EOES? Dette spoergsmaal er af Oberster Gerichtshof, OEstrig, blevet forelagt Domstolen med anmodning om en praejudiciel afgoerelse.
3 Spoergsmaalet i sagen er derfor, om faellesskabsretten kraever, at medlemsstaterne kun foreskriver konsumption, saafremt varerne er blevet markedsfoert inden for Det Europaeiske OEkonomiske Samarbejdsomraade, eller om medlemsstaterne kan (eller maaske endda skal) foreskrive konsumption, saafremt varerne er blevet markedsfoert i et tredjeland - et princip vedroerende international (dvs. verdensomspaendende) konsumption.
Varemaerkedirektivet
4 Varemaerkedirektivet blev vedtaget i medfoer af EF-traktatens artikel 100 A. Formaalet med det var ikke »at foretage en fuldstaendig tilnaermelse af medlemsstaternes lovgivninger om varemaerker«, men blot at gennemfoere en tilnaermelse af »de nationale bestemmelser, der har den mest direkte indvirkning paa det indre markeds funktion« (direktivets tredje betragtning).
5 I henholdsvis direktivets foerste, tredje og niende betragtning er anfoert foelgende:
»den lovgivning, der for oejeblikket gaelder om varemaerker inden for medlemsstaterne, indebaerer forskelligheder, som kan hindre den frie bevaegelighed for varer og den frie udveksling af tjenesteydelser samt fordreje konkurrencevilkaarene i faellesmarkedet: det er derfor noedvendigt at tilnaerme medlemsstaternes lovgivninger indbyrdes med henblik paa det indre markeds oprettelse og funktion;
...
det forekommer for tiden ikke noedvendigt at foretage en fuldstaendig tilnaermelse af medlemsstaternes lovgivninger om varemaerker, men det er tilstraekkeligt at begraense tilnaermelsen til de nationale bestemmelser, der har den mest direkte indvirkning paa det indre markeds funktion;
...
for at lette den frie omsaetning af varer og den frie udveksling af tjenesteydelser er det af afgoerende betydning at sikre, at registrerede varemaerker for fremtiden nyder samme beskyttelse i alle medlemsstaternes retsordener; dette forhindrer dog ikke medlemsstaterne i at yde varemaerker, der nyder et vist renommé, mere omfattende beskyttelse.«
6 Kort sagt harmoniserer direktivet de generelle »betingelser for at erhverve eller bevare retten til maerket« (syvende betragtning) og de rettigheder, som er knyttet til varemaerket (artikel 5, 6 og 7). Direktivet specificerer saaledes de tegn, som et varemaerke kan bestaa af (artikel 2), paa hvilket grundlag en registrering kan udelukkes eller kan erklaeres ugyldig (artikel 3 og 4), foelgerne af passivitet over for anvendelsen af et yngre varemaerke (artikel 9) og af manglende brug af et registreret varemaerke (artikel 10, 11 og 12) samt fortabelsesgrunde (artikel 12).
7 Paa visse omraader er medlemsstaterne dog frit stillet med hensyn til at afgoere, om de bestemmelser, som er fastsat i direktivet, skal inkorporeres: f.eks. kan medlemsstaterne efter eget valg traeffe bestemmelse om i visse tilfaelde at udelukke et varemaerke fra registrering eller erklaere det for ugyldigt (artikel 3, stk. 2, og artikel 4, stk. 4), samt om, hvorvidt de vil give beskyttelse under visse naermere bestemte omstaendigheder til et renommeret varemaerke vedroerende brug af maerket for varer eller tjenesteydelser af anden art (artikel 5, stk. 2) (3). Endvidere anfoeres det i syvende betragtning:
»medlemsstaterne kan i deres lovgivning bevare eller medtage registreringshindringer og ugyldighedsgrunde, der er forbundet med betingelser for at erhverve eller bevare retten til maerket, for hvilke der ikke er fastsat nogen bestemmelse om indbyrdes tilnaermelse, f.eks. angaaende maerkeindehaveren, fornyelse af maerket, afgiftsordning eller manglende overholdelse af procedurereglerne«.
Direktivet overlader ligeledes til medlemsstaterne at fastsaette procedurereglerne vedroerende registrering, tilbagekaldelse eller ugyldighed med hensyn til varemaerker (femte betragtning), beskyttelsen af ikke-registrerede varemaerker (fjerde betragtning) og bestemmelser om illoyal konkurrence, erstatningsansvar eller forbrugerbeskyttelse (sjette betragtning).
8 De vigtigste bestemmelser i forbindelse med den foreliggende sag er artikel 5 og 7, der henholdsvis har overskriften »Rettigheder, der er knyttet til varemaerket« og »Konsumption af de rettigheder, der er knyttet til varemaerket«.
9 Artikel 5 har foelgende ordlyd:
»1. Det registrerede varemaerke giver indehaveren en eneret. Indehaveren kan forbyde tredjemand, der ikke har hans samtykke, at goere erhvervsmaessig brug af
a) et tegn, der er identisk med varemaerket, for varer eller tjenesteydelser af samme art som dem, for hvilke varemaerket er registreret
b) et tegn, der er identisk med eller ligner varemaerket, naar de varer eller tjenesteydelser, der er daekket af varemaerket, er af samme eller lignende art som dem, der er daekket af det paagaeldende tegn, og der som foelge heraf i offentlighedens bevidsthed er risiko for forveksling, herunder at der er en forbindelse med varemaerket.
...
3. Saafremt betingelserne i stk. 1 og 2 er opfyldt, kan det bl.a. forbydes
a) at anbringe tegnet paa varerne eller paa deres emballage
b) at udbyde varerne til salg, at markedsfoere dem eller oplagre dem med dette formaal eller at tilbyde eller praestere tjenesteydelser under det paagaeldende tegn
c) at importere eller eksportere varerne under det paagaeldende tegn
d) at anvende tegnet paa forretningspapirer og i reklameoejemed.«
10 Artikel 7 har foelgende ordlyd:
»1. De til varemaerket knyttede rettigheder giver ikke indehaveren ret til at forbyde brugen af maerket for varer, som af indehaveren selv eller med dennes samtykke er markedsfoert inden for Faellesskabet under dette maerke.
2. Stk. 1 finder ikke anvendelse, saafremt skellig grund berettiger indehaveren til at modsaette sig fortsat markedsfoering af varerne, isaer i tilfaelde, hvor disses tilstand er aendret eller forringet, efter at de er markedsfoert.«
11 Bestemmelser om konsumption af lignende indhold som bestemmelserne i artikel 7 er blevet medtaget i andre faellesskabsretsakter om intellektuel ejendomsret (4). Den mest relevante retsakt i den forbindelse er forordningen om EF-varemaerker, som jeg vil omtale senere.
EOES-aftalen
12 Selv om varemaerkedirektivets artikel 7, stk. 1, omhandler markedsfoering inden for Faellesskabet, er princippet om konsumption af rettigheder, som omtalt ovenfor, paa visse punkter blevet udvidet til ogsaa at omfatte EOES. Direktivet var en af de retsakter, der blev inkorporeret i EOES-lovgivningen ved aftalen om oprettelse af EOES (5), der traadte i kraft den 1. januar 1994 (6). Bilag XVII til aftalen aendrer direktivets artikel 7, stk. 1, »i forbindelse med aftalen«, saaledes at den henviser til markedsfoering inden for EOES i stedet for inden for Faellesskabet; udtrykket »inden for Faellesskabet« erstattes nemlig med udtrykket »inden for en kontraherende parts omraade« (7). Endvidere indeholder en protokol til aftalen, protokol 28 om intellektuel ejendomsret, en artikel, artikel 2, der har overskriften »Konsumption af rettigheder« (8). Artikel 2, stk. 1, har foelgende ordlyd:
»I det omfang spoergsmaalet om konsumption er gjort til genstand for regulering ved faellesskabsforanstaltninger eller -retspraksis, skal de kontraherende parter indfoere samme ordning vedroerende konsumption af intellektuel ejendomsret som den, der gaelder i henhold til faellesskabsretten. Denne bestemmelse skal med forbehold af senere retspraksis fortolkes i overensstemmelse med de principper, der kan udledes af relevante afgoerelser afsagt af EF-Domstolen forud for tidspunktet for aftalens undertegnelse.«
13 I den foreliggende sag giver denne protokol ikke anledning til spoergsmaal, da de faktiske omstaendigheder fandt sted, efter at OEstrig (en tidligere EOES-medlemsstat) tiltraadte Faellesskabet den 1. januar 1995.
De faktiske omstaendigheder
14 Sagsoegeren, Silhouette International Schmied GmbH & Co. KG (herefter »Silhouette«), er et oestrigsk selskab, der fremstiller modebriller i den hoejere prisklasse. Det afsaetter brillerne i hele verden under ord- og figurmaerket »Silhouette«, der er registreret i OEstrig og i de fleste lande i verden saavel som internationalt. I OEstrig leverer Silhouette brillerne til specialoptikere; i andre lande har det datterselskaber eller forhandlere.
15 Sagsoegte, Hartlauer Handelsgesellschaft mbH (herefter »Hartlauer«), saelger briller i adskillige filialer i OEstrig, og selskabets lave priser udgoer dets vigtigste salgsargument. Det faar ikke leverancer fra Silhouette, da Silhouette anser salg fra Hartlauer for at vaere til skade for det renommé, som Silhouette har skabt for sine produkter som modepraegede briller af saerlig hoej kvalitet.
16 I oktober 1995 solgte Silhouette 21 000 brillestel af en aeldre model, som var udgaaet, til et firma ved navn Union Trading for 261 450 USD. Handelen var blevet bragt i stand af Silhouette's salgsrepraesentant for Mellemoesten. Silhouette paalagde ham at give koeberen ordre om kun at saelge brillestellene i Bulgarien eller i staterne i det tidligere Sovjetunionen og ikke at eksportere dem til andre lande. Salgsrepraesentanten meddelte Silhouette, at han havde givet koeberen instruktion herom. Oberster Gerichtshof anfoerer, at det ikke har vaeret muligt at fastslaa, om dette i virkeligheden er sket.
17 Silhouette leverede varerne til Union Trading i Sofia i november 1995. Hartlauer koebte derefter varerne (ifoelge Oberster Gerichtshof har det ikke vaeret muligt at bevise fra hvem) og udboed dem til salg i OEstrig fra december 1995. Hartlauer averterede i en annoncekampagne, at selv om det ikke var Silhouette, der havde leveret, var det alligevel lykkedes Hartlauer at koebe 21 000 Silhouette-brillestel i udlandet. I sit indlaeg fastholder Hartlauer, at da det koebte varerne, fik det garanti for, at der ikke ville vaere noget til hinder for at importere dem til OEstrig.
18 Silhouette har rejst indsigelse mod Hartlauer's salg af Silhouette's brillestel i OEstrig og har indgivet begaering om, at der over for Hartlauer nedlaegges forbud mod markedsfoering af briller eller brillestel med Silhouette's varemaerke, som ikke er blevet markedsfoert i EOES af Silhouette selv eller med dets samtykke. Silhouette anfoerer, at virksomhedens varemaerkerettigheder ikke er konsumeret, da det i direktivet er bestemt, at saadanne rettigheder kun kan konsumeres ved, at varemaerket af varemaerkeindehaveren eller med dennes samtykke markedsfoeres inden for EOES. Silhouette stoetter ikke alene dette anbringende paa § 10a i Markenschutzgesetz (lov om beskyttelse af varemaerker), men tillige paa § 1 og 9 i Gesetz gegen den unlauteren Wettbewerb (lov om bekaempelse af illoyal konkurrence og ulovlig markedsfoering) og paa § 43 i Allgemeines Buergerliches Gesetzbuch (den borgerlige lovbog).
19 Hartlauer goer gaeldende, at Silhouette ikke solgte stellene med den klausul, at enhver import til Faellesskabet var udelukket, og at Silhouette's begaering ikke boer tages til foelge.
20 Silhouette tabte sagen ved Landgericht Steyr og - efter appel - ved Oberlandesgericht Linz. Den foreliggende praejudicielle anmodning er indgivet i forbindelse med Silhouette's appel til Oberster Gerichtshof af Oberlandesgericht Linz'
afgoerelse.
21 Varemaerkedirektivets artikel 7 blev naesten ord for ord inkorporeret i oestrigsk lov ved de aendringer, der i 1992 blev foretaget af Markenschutzgesetz. I § 10 A i Markenschutzgesetz bestemmes, at varemaerket ikke giver varemaerkeindehaveren ret til at forbyde en tredjemand at anvende maerket for varer, som allerede er blevet markedsfoert under det paagaeldende maerke i EOES af indehaveren selv eller med dennes samtykke.
22 Oberster Gerichtshof har anfoert, at foer gennemfoerelsen af varemaerkedirektivet var princippet om international konsumption blevet anvendt af de oestrigske domstole. Den henviser til Oberster Gerichtshof's afgoerelse i Agfa-sagen (9) i 1971. Stillingen efter gennemfoerelsen af direktivet er imidlertid uklar. Ifoelge grundene (10) var det meningen, at spoergsmaalet om gyldigheden af princippet om international konsumption skulle afgoeres af retspraksis.
23 Oberster Gerichtshof oensker derfor at faa oplyst, om direktivet tillader medlemsstaterne at anvende en regel om international konsumption. Den har endvidere stillet endnu et spoergsmaal, nemlig om de retsmidler, som i henhold til direktivet skal vaere til raadighed for varemaerkets indehaver.
24 Oberster Gerichtshof har forelagt Domstolen foelgende spoergsmaal:
»Skal artikel 7, stk. 1, i Raadets foerste direktiv af 21. december 1988 om indbyrdes tilnaermelse af medlemsstaternes lovgivning om varemaerker (89/104/EOEF, EFT L 40 af 11.2.1989, s. 1 - varemaerkedirektivet) fortolkes saaledes, at varemaerket giver sin indehaver ret til at forbyde en tredjemand at bruge maerket for varer, som er markedsfoert under dette maerke i en stat, som ikke er en kontraherende stat?
Kan indehaveren af varemaerket alene i henhold til varemaerkedirektivets artikel 7, stk. 1, kraeve, at tredjemand undlader at bruge maerket for varer, som er blevet markedsfoert under dette maerke i en stat, som ikke er en kontraherende stat?«
Henvisningen til en kontraherende stat skal forstaas saaledes, at den henviser til en kontraherende part i EOES-aftalen, dvs. hvad angaar EFTA, de EFTA-stater, som er part i aftalen (for tiden Island, Liechtenstein og Norge), og hvad angaar Faellesskabet, Faellesskabet og/eller EF-medlemsstaterne (11). Derfor vedroerer spoergsmaalene varer, der markedsfoeres uden for EOES. Det er ikke noedvendigt at overveje, hvad situationen ville vaere for saa vidt angaar varer, der markedsfoeres inden for EOES, og som derefter importeres til Faellesskabet. For nemheds skyld henviser jeg i det foelgende til import til Faellesskabet af varer, der er markedsfoert uden for EOES.
25 Der er indgivet skriftlige indlaeg af Silhouette, Hartlauer, den oestrigske, franske, tyske, italienske og svenske regering samt af Det Forenede Kongeriges regering og Kommissionen. Under retsmoedet blev der afgivet mundtlige indlaeg af Silhouette, Hartlauer, den italienske regering og Kommissionen.
Det foerste spoergsmaal
26 Med det foerste spoergsmaal oensker Oberster Gerichtshof at faa oplyst, om varemaerkedirektivets artikel 7, stk. 1, skal fortolkes saaledes, at indehaveren af et varemaerke kan forbyde tredjemand at anvende varemaerket for varer, som er blevet markedsfoert under dette maerke i en stat, som ikke er medlem af EOES. I spoergsmaalet er det ikke naermere angivet, om varemaerkeindehaveren har givet samtykke til markedsfoeringen i den stat, der ikke er medlem af EOES. Det fremgaar imidlertid klart af forelaeggelseskendelsen, at Silhouette havde givet samtykke til markedsfoering i Bulgarien, eftersom det er anfoert, at Silhouette gav instruktioner vedroerende salget af varerne dér og havde leveret dem til koeberen i Sofia. Spoergsmaalet boer derfor besvares under den antagelse, at varemaerkeindehaveren gav sit samtykke til markedsfoering af sine varer uden for EOES.
27 Det maa ligeledes antages i den konkrete sag, at Silhouette ikke havde givet samtykke til, at dets varer blev videresolgt inden for EOES. Dette maa antages, selv om den nationale domstol udtrykker nogen tvivl om, hvorvidt der var givet koeberen meddelelse om begraensningerne for saa vidt angaar videresalget. Saafremt Silhouette havde givet samtykke til markedsfoering inden for EOES, ville svaret paa det foerste praejudicielle spoergsmaal klart vaere, at Silhouette ikke kunne modsaette sig, at selskabets varer blev importeret til OEstrig.
28 Oberster Gerichtshof har ikke antydet, at der er »skellig grund« som anfoert i direktivets artikel 7, stk. 2, for Silhouette til at modsaette sig videresalget af sine briller i OEstrig.
29 I den foreliggende sag staar Domstolen saaledes uden omsvoeb over for spoergsmaalet, om varemaerkedirektivet - som foelge af bestemmelsen om konsumption af de rettigheder, der er knyttet til varemaerket, efter markedsfoering i Faellesskabet - kraever, at medlemsstaterne tillader en indehaver af et varemaerke at modsaette sig import til Faellesskabet af varer, der af varemaerkeindehaveren selv eller med dennes samtykke er markedsfoert uden for EOES, blot fordi han ikke har givet sit samtykke til markedsfoeringen af disse varer inden for Faellesskabet: dvs. om det udelukker medlemsstaterne fra at anvende princippet om international konsumption.
Direktivets bestemmelser
30 Direktivets artikel 7, stk. 1, indeholder kun bestemmelse om konsumption af rettigheder, saafremt varerne er blevet markedsfoert i Faellesskabet. Bestemmelsen foreskriver saaledes kun konsumption af rettigheder inden for Faellesskabet, ikke international konsumption.
31 Det er fra alle sider accepteret, og efter min opfattelse med rette, at direktivet ikke kraever, at medlemsstaterne skal fastsaette bestemmelser om international konsumption; hoejst bliver dette overladt til medlemsstaternes eget valg. Saafremt det med direktivet havde vaeret meningen at foreskrive international konsumption, ville artikel 7, stk. 1, ikke kun have henvist til markedsfoering inden for Faellesskabet.
32 At det med direktivet ikke var meningen at foreskrive international konsumption, bekraeftes af direktivets tilblivelseshistorie. I Kommissionens oprindelige forslag fandtes en bestemmelse om international konsumption (12). Kommissionen aendrede senere mening, og dens aendrede forslag (13) begraensede udtrykkeligt konsumptionsprincippet til varer, som var blevet markedsfoert »inden for Faellesskabet«.
33 Med hensyn til om direktivet udelukker international konsumption eller lader dette staa aabent, saa haelder jeg paa grundlag af ordlyden af artikel 7, stk. 1, mest til foerstnaevnte opfattelse. I artikel 7, stk. 1, er noeje anfoert de omstaendigheder, hvorunder varemaerkerettighederne bliver konsumeret. Det vil vaere naturligt at laese bestemmelsen saaledes, at dette er udtoemmende. Naar det er fastsat, at rettighederne er udtoemt, naar varerne er markedsfoert inden for Faellesskabet, maa den naturlige forstaaelse af artikel 7, stk. 1, vaere, at rettighederne ikke er udtoemt, naar varerne er markedsfoert i et tredjeland. Det er korrekt, at direktivet ikke udtrykkeligt udelukker international konsumption, men denne virkning kan med god grund sluttes af ordlyden. Jeg indroemmer, at der er argumenter for den modsatte opfattelse, men disse argumenter finder ikke megen stoette i direktivets ordlyd.
34 Min opfattelse af virkningen af ordlyden af artikel 7, stk. 1, stoettes af direktivets struktur. Artikel 7, stk. 1, er en undtagelse fra de rettigheder, som varemaerkeindehaveren har i henhold til artikel 5, stk. 1. Generelt boer undtagelser ikke fortolkes udvidende. I denne sag kan artikel 7, stk. 1, ikke fortolkes videre, end at den foreskriver konsumption af rettighederne inden for Faellesskabet. Det ville vaere noedvendigt at indfortolke endnu en - underforstaaet - undtagelse i direktivet, som aabnede mulighed for en bestemmelse om international konsumption, hvilket forekommer i strid med direktivets struktur.
Formaalet med direktivet og dets raekkevidde
35 Eftersom direktivets bestemmelser ikke giver det endelige svar, har direktivets formaal og raekkevidde afgoerende betydning for fortolkningen af dets bestemmelser. Men bemaerkningerne i betragtningerne peger dog ikke alle i samme retning. Paa den ene side skal det paapeges, at direktivet ikke har til formaal at »foretage en fuldstaendig tilnaermelse af medlemsstaternes lovgivninger om varemaerker«, men at hensigten er at foretage en tilnaermelse af »de nationale bestemmelser, der har den mest direkte indvirkning paa det indre markeds funktion«. Paa den anden side soeger direktivet at sikre, med visse begraensede undtagelser, at varemaerker »nyder samme beskyttelse i alle medlemsstaternes retsordener«.
36 De, der gaar ind for international konsumption, henviser til den begraensede harmonisering, som er tilstraebt med direktivet, og goer gaeldende, at bestemmelsen om konsumption inden for Faellesskabet i artikel 7, stk. 1, kun skal betragtes som en minimumsnorm.
37 De anfoerer endvidere, at hensigten med artikel 7 simpelt hen var at kodificere Domstolens praksis om konsumption af rettigheder, eftersom Domstolen har understreget, at artikel 7 skal fortolkes paa samme maade som Domstolens praksis vedroerende artikel 30 og 36. De haevder, at foer gennemfoerelsen af direktivet var medlemsstaterne frit stillet med hensyn til, om de ville anvende princippet om international konsumption, og at situationen, naar der ikke udtrykkeligt er givet udtryk for det modsatte, maa vaere den samme i henhold til direktivet.
38 De, der afviser international konsumption, henholder sig til ordlyden af direktivets tredje betragtning (14) og anfoerer, at skoent det er korrekt, at direktivet ikke er et middel til fuldstaendig harmonisering, er en medlemsstats anvendelse af princippet om international konsumption en af de bestemmelser, der har »den mest direkte indvirkning paa det indre markeds funktion«, og det er derfor den type tilfaelde, som er soegt harmoniseret med direktivet. Endvidere var formaalet med direktivet at sikre, at varemaerker »nyder den samme beskyttelse i alle medlemsstaternes retsordener«. Selv om den beskyttelse, som direktivet sikrer, ikke paalaegger et fuldstaendig ensartet system, idet visse omraader er overladt til medlemsstaternes eget skoen, er disse omraader meget begraensede, og valgmulighederne er noeje specificeret (jf. ovenstaaende punkt 7).
39 Med hensyn til direktivets raekkevidde og virkninger kan det efter min opfattelse haevdes, at direktivet har aendret faellesskabsrettens indflydelse paa varemaerkebeskyttelsen. Foer var det eneste spoergsmaal med hensyn til faellesskabsretten, hvilken indflydelse traktatens artikel 30-36 havde paa den nationale varemaerkelovgivning. Direktivet harmoniserer de vaesentligste betingelser og konsekvenser af varemaerkebeskyttelsen. Selv om Domstolen i intern faellesskabsretlig sammenhaeng har behandlet direktivets artikel 7 som en kodifikation af tidligere retspraksis, kan det ikke antages, at dette er artikel 7's eneste funktion. Direktivet regulerer de vaesentlige spoergsmaal vedroerende varemaerkerettigheder, og direktivets bestemmelser har til formaal at erstatte de forskellige nationale lovgivninger paa alle de omraader, de daekker.
40 Saafremt man anser direktivet for at fastlaegge de vaesentligste betingelser for og virkninger af varemaerkebeskyttelsen, er det vanskeligt at goere gaeldende, at det stiller medlemsstaterne frit med hensyn til at vaelge international konsumption. Konsumptionsprincippets raekkevidde beroerer, naar alt kommer til alt, kernen i varemaerkerettighedernes indhold.
41 Men selv om man er af en snaevrere opfattelse med hensyn til direktivets karakter, synes det aabenbart, at international konsumption er et af de spoergsmaal, der »har den mest direkte indvirkning paa det indre markeds funktion«, og som derfor soeges harmoniseret med direktivet. Saa laenge nogle medlemsstater anvender international konsumption, mens andre ikke goer det, vil der vaere handelshindringer paa det indre marked, som det netop er direktivets formaal at fjerne.
42 Det er navnlig med denne begrundelse, at den oestrigske, den franske, den tyske og den italienske regering og Det Forenede Kongeriges regering samt Kommissionen alle goer gaeldende, at direktivet boer fortolkes saaledes, at det ikke tillader princippet om international konsumption. Det centrale i deres anbringender er, at saafremt medlemsstaterne frit kunne bestemme, om indehaverne af varemaerker kunne hindre import fra tredjelande, saa ville de samme varer kunne parallelimporteres til én medlemsstat, men ikke til en anden, et resultat, der er uforeneligt med det indre marked. Det er naturligvis ikke noget svar paa dette anbringende at antyde, at naar foerst varerne var blevet importeret til en medlemsstat, som havde fastsat bestemmelser om international konsumption, ville de vaere omfattet af den frie bevaegelighed inden for Faellesskabet, for man ville herved paalaegge alle medlemsstater at anvende international konsumption, hvilket, som det fremgaar af ovenstaaende, ville vaere i strid med direktivet. Der boer efter min opfattelse laegges stor vaegt paa det af de fem medlemsstater og af Kommissionen fremfoerte.
43 Et tilsvarende argument blev fremfoert af nogle medlemsstater (Frankrig, Tyskland og Det Forenede Kongerige) og af Kommissionen ved EFTA-Domstolen i sagen Mag Instrument Inc. mod California Trading Company Norway, Ulsteen (15). Denne sag drejede sig om fortolkningen af direktivets artikel 7, stk. 1, og navnlig spoergsmaalet om international konsumption i forhold til EFTA-staterne. Som naevnt ovenfor blev artikel 7, stk. 1, udvidet i forbindelse med EOES-aftalen til at omfatte varer markedsfoert i hele EOES. EFTA-Domstolen udtalte foelgende:
»Disse argumenter maa forkastes, for saa vidt angaar EFTA-staterne. I modsaetning til EF-traktaten, etablerer EOES-aftalen ikke nogen toldunion. EF-traktatens og EOES-aftalens formaal og anvendelsesomraade er forskellige (jf. De Europaeiske Faellesskabers Domstols udtalelse 1/91 om udkast til aftale mellem Faellesskabet paa den ene side og landene i Den Europaeiske Frihandelssammenslutning paa den anden side om oprettelse af Det Europaeiske OEkonomiske Samarbejdsomraade, Sml. 1991 I, s. 6079). Med EOES-aftalen skabes derfor ikke en toldunion, men et frihandelsomraade.
De ovennaevnte forskelle mellem Faellesskabet og EOES boer genfindes i anvendelsen af princippet om konsumption af varemaerkerettigheder. I henhold til EOES-aftalens artikel 8 finder princippet om fri bevaegelighed for varer som fastsat i EOES-aftalens artikel 11, 12 og 13 kun anvendelse paa varer med oprindelse i EOES, mens en vare i Faellesskabet er i fri omsaetning, saafremt den er blevet lovligt markedsfoert i en medlemsstat. Generelt finder sidstnaevnte princip kun anvendelse i EOES-sammenhaeng for saa vidt angaar varer med oprindelse inden for EOES. I det foreliggende tilfaelde er varen blevet fremstillet i De Forenede Stater og importeret til Norge. Derfor er den ikke omfattet af princippet om fri bevaegelighed for varer inden for EOES« (16).
44 EFTA-Domstolen konkluderede, at det var EFTA-staterne, dvs. deres lovgivere eller domstole, der maatte afgoere, om princippet om international konsumption skulle indfoeres eller opretholdes med hensyn til varer med oprindelse uden for EOES. EFTA-Domstolen tog derimod ikke stilling til spoergsmaalet vedroerende varer med oprindelse inden for EOES.
Traktatens artikel 100 A
45 I den foreliggende sag anfoerer den svenske regering i modsaetning til de oevrige regeringer, at direktivet overlader spoergsmaalet om international konsumption til afgoerelse efter national lovgivning. Den anfoerer, at et direktiv, som alene har hjemmel i traktatens artikel 100 A, ikke kan regulere spoergsmaalet om international konsumption. Den svenske regering goer gaeldende, at dette spoergsmaal vedroerer forholdet mellem medlemsstaterne og tredjelande. Ifoelge udtalelse 1/94 om WTO-overenskomsten (17) er den eksterne kompetence vedroerende intellektuelle ejendomsrettigheder ikke en enekompetence for Faellesskabet.
46 Efter min mening boer der imidlertid sondres mellem handelspolitiske foranstaltninger paa den ene side og bestemmelser vedroerende virkningerne af varemaerkerettigheder inden for Faellesskabet paa den anden. Selv om en udelukkelse af international konsumption klart paavirker den eksterne handel, er det mindre tydeligt, at det faktisk regulerer en saadan handel: i modsaetning til det, den svenske regering anfoerer, ville direktivet, saafremt det blev fortolket saaledes, at det udelukkede international konsumption, ikke »regulere forholdet mellem medlemsstaterne og tredjelande«. Derimod fastlaegger direktivet varemaerkeindehavernes rettigheder inden for Faellesskabet. Det indeholder bestemmelser vedroerende de betingelser, under hvilke varemaerkets indehaver kan skride ind mod markedsfoering af visse varer, hvad enden de er importeret fra tredjelande eller ikke. Endvidere er det uundgaaeligt, at foranstaltninger paa det indre marked paavirker importen fra tredjelande. Foranstaltninger til harmonisering af tekniske standarder vil paavirke varer fra tredjelande, men de kan udstedes paa grundlag af traktatens artikel 100 A som den rette hjemmel.
47 Med hensyn til udtalelse 1/94 og Faellesskabets eksterne kompetence vil dette spoergsmaal kun blive rejst, saafremt der skal indledes forhandlinger med tredjelande om international konsumption. Der er ikke tvivl om, at handelspolitiske overvejelser og betaenkeligheder paa grund af en mulig mangel paa gensidighed var nogle af grundene til, at bestemmelserne om international konsumption, som var medtaget i Kommissionens oprindelige forslag, ikke blev fastholdt. Men eksistensen af saadanne underliggende politiske hensyn begraenser ikke den saglige raekkevidde af en foranstaltning udstedt paa grundlag af artikel 100 A. Det foerer ikke til den konklusion, at en foranstaltning med hjemmel i artikel 100 A ikke kan fortolkes saaledes, at den har taget stilling til spoergsmaalet om international konsumption. Jeg mener, at Faellesskabet i henhold til artikel 100 A kan fastsaette bestemmelser om varemaerkeindehavernes rettigheder inden for Faellesskabet for saa vidt angaar varer, der er forsynet med deres maerke, uanset om de er blevet markedsfoert inden for eller uden for Faellesskabet.
Varemaerkers oprindelsesfunktion
48 Den svenske regering henviser ligeledes til Domstolens praksis vedroerende varemaerkers funktion. Denne funktion er hovedsagelig at sikre forbrugeren mulighed for at identificere varens oprindelse. Det er ikke en del af varemaerkets funktion at saette indehaveren i stand til at opdele markedet og til at udnytte prisforskelle. Anvendelsen af international konsumption ville medfoere vaesentlige fordele for forbrugerne og ville fremme priskonkurrencen.
49 Jeg indroemmer, at jeg finder disse argumenter saerdeles tiltalende. Men det maa ikke glemmes, at Domstolens praksis vedroerende varemaerkers funktion er blevet udviklet i faellesskabssammenhaeng, ikke i verdensmarkedssammenhaeng. I EMI-dommen (18) udtalte Domstolen, at dens praksis vedroerende artikel 30-36 ikke kunne overfoeres til import fra tredjelande. En afgraensning af beskyttelsen af varemaerkerettigheder ved hjaelp af en definition af deres hovedfunktion blev anset for at vaere noedvendig for at hindre restriktioner i samhandelen mellem medlemsstaterne.
50 Saadanne tvingende hensyn goer sig ikke gaeldende vedroerende import fra tredjelande. Tvaertimod ville en ordning, hvorefter medlemsstaterne frit kunne vaelge international konsumption, som tidligere anfoert medfoere hindringer mellem medlemsstaterne.
51 Der ligger naturligvis et staerkt argument i hensynet til den frie handel paa internationalt plan. Efter nogle kommentatorers opfattelse vil udelukkelse af international konsumption foere til protektionisme og derfor vaere skadelig (19). Handelspolitiske overvejelser kan imidlertid vaere mere komplekse, end hvad der antages efter denne opfattelse. Jeg har allerede naevnt betaenkelighederne med hensyn til en eventuel manglende gensidighed, saafremt Faellesskabet ensidigt fastsatte bestemmelser om international konsumption. Det er i hvert fald paa ingen maade Domstolens opgave at soege at tage stilling til saadanne politiske overvejelser.
52 Med hensyn til priskonkurrencen og fordelene for forbrugerne skal saadanne fordele igen afvejes mod truslen mod det indre markeds helhed. Denne helhed ville blive alvorligt skadet, saafremt en medlemsstat vedtog bestemmelser om international konsumption, mens andre ikke gjorde det. Kun forbrugere i den foerste stat ville drage fordel af de lavere priser paa import fra tredjelande. Priskonkurrencen inden for det indre marked ville blive forvredet.
53 Med hensyn til Faellesskabets konkurrencepolitik vil den dom, som Domstolen afsiger om international konsumption, ikke paa nogen maade begraense den eventuelle anvendelse af traktatens konkurrenceregler. Den vil ikke udelukke den mulighed, at traktatens artikel 85 og 86 kan finde anvendelse paa aftaler mellem virksomheder, eller paa ensidig adfaerd, der udvises af en dominerende virksomhed i den hensigt at opdele markederne (20).
54 Endelig boer man huske paa, at nogle medlemsstater og nogle tredjelande ikke anvender international konsumption, og at dette ikke er blevet anset for at vaere i strid med GATT-aftalen. Stillingen er i den henseende ikke blevet aendret af WTO-overenskomsten. I bilag 1 C, som indeholder aftalen om handelsrelaterede intellektuelle ejendomsrettigheder (TRIPs-aftalen) (21), er det i artikel 6 bestemt, at i forbindelse med bilaeggelse af tvister i henhold til aftalen kan intet i denne aftale (bortset fra visse bestemmelser) anvendes til afklaring af spoergsmaalet om intellektuelle ejendomsrettigheders konsumption (22).
Forordningen om EF-varemaerker
55 Yderligere bidrag til fortolkningen af direktivet findes i forordningen om EF-varemaerker (23). Udkastet til forordningen, hvorved der indfoeres et faelles EF-varemaerke, der gaelder for hele Faellesskabet, blev udarbejdet samtidig med direktivet, og det indeholder saa at sige identiske bestemmelser om konsumption.
56 I artikel 1, stk. 2, er bestemt, at EF-varemaerket »har enhedskarakter«, og endvidere, at:
»Det har samme retsvirkninger overalt inden for Faellesskabet: et varemaerke kan kun registreres, overdrages, opgives, erklaeres for bortfaldet eller ugyldigt, og brugen deraf kun forbydes med virkning for hele Faellesskabet. Dette princip gaelder, medmindre andet fastsaettes i denne forordning.«
57 I artikel 13, der har overskriften »Konsumption af de retsvirkninger, der er knyttet til EF-varemaerket«, er fastsat foelgende:
»1. De til EF-varemaerket knyttede rettigheder giver ikke indehaveren ret til at forbyde brugen af maerket for varer, som af indehaveren selv eller med dennes samtykke er markedsfoert inden for Faellesskabet under dette maerke.
2. Stk. 1 finder ikke anvendelse, hvis indehaveren har rimelig grund til at modsaette sig fortsat markedsfoering af varerne, isaer i tilfaelde, hvor disses tilstand er aendret eller forringet, efter at de er markedsfoert.«
58 Saaledes er forordningens artikel 13, bortset fra henvisningen til »EF-varemaerket«, identisk med direktivets artikel 7.
59 Som det var tilfaeldet med direktivet, indeholdt Kommissionens oprindelige forslag til forordningen bestemmelse om international konsumption, men ogsaa her blev forslaget aendret, og i forordningen er der kun foreskrevet konsumption for varer, som er blevet markedsfoert »inden for Faellesskabet«. Igen er det saaledes umuligt at fortolke forordningen saaledes, at den paalaegger international konsumption. Valget er saaledes enten at udelukke international konsumption eller at overlade spoergsmaalet til medlemsstaterne.
60 Med hensyn til forordningen er det dog naeppe muligt at goere gaeldende, at medlemsstaterne er frit stillet. Mens direktivet, som jeg har paavist, kun er en foranstaltning til delvis harmonisering af national lovgivning, indeholder forordningen omfattende bestemmelser om rettighederne i forbindelse med et EF-varemaerke og dettes retsvirkninger. Endvidere er det i artikel 14, stk. 1, bestemt: »EF-varemaerkets retsvirkninger bestemmes alene af denne forordning«, saaledes at det kun er sager om kraenkelse af varemaerkerettighederne, der er undergivet national lovgivning i medfoer af forordningens afsnit X om kompetence og retspleje i soegsmaal vedroerende EF-varemaerker.
61 Jeg finder det derfor umuligt at argumentere for, at varemaerkeforordningen giver medlemsstaterne frihed til at vaelge international konsumption. Spoergsmaalet er saa, om bestemmelserne om konsumption i forordningen og i direktivet, paa trods af deres faelles oprindelse og deres identiske ordlyd, kan fortolkes forskelligt. Der er naturligvis velkendte eksempler paa helt enslydende bestemmelser, der fortolkes forskelligt i forskellige sammenhaenge, f.eks. i EF-traktatens sammenhaeng paa den ene side og frihandelsaftalesammenhaeng paa den anden side, som i Polydor-sagen (24). EFTA-Domstolens ovenfor citerede udtalelse (25) er en yderligere illustration af, at der paa grund af de forskellige sammenhaenge kan vaere berettigede grunde til at anvende en anden fremgangsmaade netop i forbindelse med den bestemmelse, det drejer sig om i denne sag. I den foreliggende sag er sammenhaengen imidlertid, saavel for forordningen som for direktivet, Faellesskabets indre marked. Selv om man kan fremfoere det argument, at formaalet med de to retsakter er forskelligt, da direktivet kun tilsigter en begraenset harmonisering, maa det erkendes, at forordningen giver i det mindste en vis yderligere stoette for den opfattelse, at direktivet udelukker international konsumption.
62 Jeg finder herefter, at naar henses til direktivets ordlyd og formaal, dets grunde, den identiske ordlyd i varemaerkeforordningen og de uoenskede virkninger af at overlade spoergsmaalet til medlemsstaternes eget skoen, udelukker direktivets artikel 7, stk. 1, at medlemsstaterne kan anvende princippet om international konsumption.
63 Svaret paa det foerste spoergsmaal er derfor, at direktivets artikel 7, stk. 1, skal fortolkes saaledes, at indehaveren af et varemaerke har ret til at hindre tredjemand i at anvende varemaerket for varer, som er blevet markedsfoert under dette varemaerke uden for EOES. Medlemsstaterne maa foelgelig ikke indfoere princippet om international konsumption.
Det andet spoergsmaal
64 Med det andet spoergsmaal oensker Oberster Gerichtshof oplyst, om direktivets artikel 7, stk. 1, alene kan danne grundlag for, at der nedlaegges forbud til fordel for en indehaver af et varemaerke, der vil forhindre salg af sine varer, som uden hans samtykke er i handelen i Faellesskabet. Det fremgaar af forelaeggelseskendelsen og af en efterfoelgende skrivelse fra den nationale ret, at spoergsmaalet er blevet rejst af foelgende grunde.
65 I oestrigsk varemaerkelovgivning kendes en ret til at nedlaegge forbud i anledning af kraenkelse af varemaerkerettigheder ikke. En kendelse om at ophoere med at kraenke et varemaerke kan imidlertid udstedes i henhold til § 9 i UWG (lov om bekaempelse af illoyal konkurrence og ulovlig markedsfoering). I henhold til UWG's § 9, stk. 1, kan der nedlaegges forbud over for en person, som i forretningsoejemed anvender et navn, et firmanavn eller en virksomheds saerlige betegnelse paa en maade, som er egnet til at skabe forveksling med det navn, firmanavn eller den saerlige betegnelse, som en anden person lovligt anvender. Et indregistreret varemaerke er en »saerlig betegnelse« i denne bestemmelses forstand (UWG's § 9, stk. 3). Men i henhold til oestrigsk lovgivning kan der ikke med hjemmel i UWG's § 9 nedlaegges forbud for at hindre parallelimport, idet markedsfoering af originale varer, efter hvad Oberster Gerichtshof har anfoert, ikke kan skabe forveksling som omhandlet i den paagaeldende bestemmelse, naar de paagaeldende varer er varemaerkeindehaverens originale varer.
66 Skoent der er to andre bestemmelser i oestrigsk ret, der kan anvendes som hjemmel for forbud, finder Oberster Gerichtshof aabenbart, at ingen af disse kan finde anvendelse i den foreliggende sag. Disse andre bestemmelser er § 1 i UWG og § 43 i ABGB (den borgerlige lovbog). I henhold til foerstnaevnte artikel kan der nedlaegges forbud over for en person, der i forbindelse med erhvervsudoevelse i konkurrenceoejemed udfoerer handlinger, der er i strid med almenhedens interesser. En overtraedelse af lovgivningen kan vaere i strid med almenhedens interesser i denne bestemmelses forstand. Overtraedelsen skal imidlertid vaere subjektivt dadelvaerdig og vaere egnet til at give den person, der handler ulovligt, en fordel frem for hans lovlydige konkurrenter. § 43 i ABGB giver mulighed for at begaere, at der nedlaegges forbud, saafremt en persons ret til at anvende sit navn anfaegtes, eller naar han lider skade ved uberettiget brug af hans navn (eller pseudonym).
67 Da Oberster Gerichtshof er af den opfattelse, at ingen af de ovennaevnte bestemmelser kan vaere hjemmel for et forbud i den foreliggende sag, mener den ikke at kunne tage Silhouette's begaering om forbud til foelge, medmindre hjemmelen for dette forbud foelger af varemaerkedirektivets artikel 7, stk. 1. Oberster Gerichtshof anfoerer, at saafremt artikel 7, stk. 1, kan fortolkes saaledes, vil retten vaere i stand til at nedlaegge et forbud paa grundlag af § 10a i Markenschutzgesetz, da de to bestemmelser er saa godt som enslydende. Oberster Gerichtshof anfoerer, at der ikke er spoergsmaal om, hvorvidt denne bestemmelse i direktivet kan have direkte virkning, idet bestemmelsen er blevet gennemfoert naesten ordret i oestrigsk ret. Retten spoerger derimod om den korrekte fortolkning af denne bestemmelse. Selv om det er direktivets artikel 5, snarere end artikel 7, som tillaegger varemaerkets indehaver materielle rettigheder, oensker Oberster Gerichtshof alene en fortolkning af sidstnaevnte bestemmelse, da artikel 5, stk. 1, litra a), endnu ikke er blevet gennemfoert i oestrigsk ret.
68 Det foelger af fast praksis, at uanset om de enkelte bestemmelser i et direktiv er blevet gennemfoert i national lovgivning, og uafhaengigt af disse bestemmelsers eventuelle direkte virkning - som i tilfaelde af, at bestemmelserne ikke er gennemfoert, kun kan paaberaabes over for staten eller en offentlig institution - har de nationale retter pligt til at anvende alle bestemmelser i den nationale lovgivning paa en saadan maade, at det i videst muligt omfang sikres, at det i direktivet fastlagte formaal opnaas (26). Denne pligt gaelder ikke alene med hensyn til national lovgivning, som specielt er vedtaget til gennemfoerelse af et direktiv, men ogsaa andre bestemmelser i den nationale lovgivning, inklusive dem, der blev vedtaget foer direktivet. Domstolen har netop i forbindelse med den samme bestemmelse, som er til behandling i den foreliggende sag, fastslaaet, at »den nationale domstol ved anvendelsen af nationale retsforskrifter, hvad enten de er aeldre eller yngre end direktivet, er forpligtet til, i videst muligt omfang, at fortolke dem i lyset af direktivets ordlyd og formaal og at fremkalde det med direktivet tilsigtede resultat, og saaledes handle i overensstemmelse med EF-traktatens artikel 189, stk. 3« (27).
69 Det foelger heraf, at uanset om de nationale retsforskrifter om varemaerker er blevet aendret for at gennemfoere direktivets bestemmelser, eller de ikke er blevet aendret, skal disse retsforskrifter fortolkes i overensstemmelse med direktivet. Forudsat at retsforskrifterne kan fortolkes saaledes, har de nationale retter pligt til at yde varemaerker den samme beskyttelse, de ville have, hvis hver enkelt bestemmelse i direktivet specifikt og udtrykkeligt var blevet gennemfoert i national ret.
70 Selv om det i den foreliggende sag fremgaar, at direktivets artikel 5, stk. 1, litra a), som tillaegger indehaveren af varemaerket visse enerettigheder, ikke er blevet gennemfoert i oestrigsk ret, skal domstolene alligevel i videst muligt omfang fortolke oestrigske lovforskrifter i lyset af artikel 5, stk. 1, litra a). Artikel 5, stk. 1, bestemmer, at indehaveren af et varemaerke »kan forbyde tredjemand, der ikke har hans samtykke« at goere brug af maerket. Ordlyden i artikel 5, stk. 1, betyder saaledes, at han kan faa nedlagt et retsligt forbud mod anvendelse af maerket. Naar et saadant retsligt forbud kan nedlaegges i henhold til den nationale lovgivning, uanset om det er i henhold til varemaerkelovgivningen eller i henhold til andre retsforskrifter som f.eks. bestemmelser om illoyal konkurrence, skal dette ogsaa vaere muligt i tilfaelde af kraenkelse af varemaerkerettigheder som defineret i direktivets artikel 5, stk. 1.
71 Det anerkendes endvidere i henhold til Domstolens praksis som et generelt princip, at de nationale retter skal stille effektive retsmidler til raadighed til beskyttelse af rettigheder i henhold til faellesskabsretten. Domstolens praksis er navnlig udmoentet i to principper: For det foerste, at nationale retsforskrifter om retsmidler til beskyttelse af faellesskabsretlige rettigheder ikke maa vaere mindre gunstige end dem, der gaelder for tilsvarende soegsmaal paa grundlag af national ret; og for det andet, at udoevelsen af faellesskabsretlige rettigheder i hvert fald ikke maa goeres umulig i praksis eller uforholdsmaessig vanskelig (28). Det kan meget vel taenkes, at afslaget paa den foranstaltning, som den foreliggende sag drejer sig om, nemlig et forbud, under de foreliggende omstaendigheder er i strid med begge disse krav.
72 For saa vidt angaar foreloebige forholdsregler har Domstolen udtalt, at det kan vaere paakraevet, at de nationale retsinstanser anordner foreloebige forholdsregler af hensyn til beskyttelsen af rettigheder i henhold til faellesskabsretten selv i sager, hvor de ikke kunne goere dette i henhold til den nationale lovgivning (29). Domstolen har fastslaaet, at faellesskabsrettens fulde virkning ville blive begraenset, hvis en national retsregel kunne forhindre en national retsinstans, der har faaet forelagt et tvist, som skal afgoeres efter faellesskabsretten, i at traeffe foreloebige forholdsregler, indtil den nationale rets endelige afgoerelse foreligger (30). Det er klart, at det samme gaelder for saa vidt angaar et endeligt forbud: Dette retsmiddel skal ogsaa anordnes af den nationale retsinstans, saafremt det er noedvendigt for at sikre den effektive beskyttelse af rettigheder i henhold til faellesskabsretten.
Forslag til afgoerelse
73 Efter det saaledes anfoerte skal jeg foreslaa Domstolen at besvare de spoergsmaal, der er forelagt af Oberster Gerichtshof, saaledes:
»1) Artikel 7, stk. 1, i Raadets foerste direktiv 89/104/EOEF af 21. december 1988 om indbyrdes tilnaermelse af medlemsstaternes lovgivning om varemaerker skal fortolkes saaledes, at indehaveren af et varemaerke har ret til at hindre tredjemand i at anvende maerket for varer, der er blevet markedsfoert uden for EOES under dette maerke.
2) Selv i de tilfaelde, hvor artikel 7, stk. 1, er den eneste af de relevante bestemmelser i direktivet, der specielt er blevet gennemfoert i national ret, har indehaveren af varemaerket ret til at faa nedlagt et forbud mod, at en tredjemand bruger hans varemaerke for varer, som er blevet markedsfoert uden for EOES under dette maerke.«
(1) - Dette princip blev for varemaerkerettigheders vedkommende fastslaaet ved dom af 31.10.1974 i sag 16/74, Centrafarm mod Winthrop, Sml. s. 1183.
(2) - Raadets foerste direktiv 89/104/EOEF af 21.12.1988 om indbyrdes tilnaermelse af medlemsstaternes lovgivning om varemaerker, EFT 1989 L 40, s. 1.
(3) - Jf. tillige artikel 3, stk. 4, artikel 9, stk. 2, og artikel 15, stk. 2.
(4) - Se f.eks. artikel 9, stk. 2, i Raadets direktiv 92/100/EOEF af 19.11.1992 om udlejnings- og udlaansrettigheder samt om visse andre ophavsretsbeslaegtede rettigheder i forbindelse med intellektuel ejendomsret, EFT L 346, s. 61. Kommissionen anfoerer, at disse bestemmelser ligeledes har den virkning, at de udelukker international konsumption: jf. Kommissionens svar paa et skriftligt spoergsmaal i Europa-Parlamentet, EFT 1994 C 340, s. 37.
(5) - EFT 1994 L 1, s. 3.
(6) - Den 1.5.1995 for saa vidt angaar Fyrstendoemmet Liechtenstein.
(7) - S. 482.
(8) - S. 194.
(9) - SZ 43/219.
(10) - 669 BlgNr 18. GP5.
(11) - Jf. EOES-aftalens artikel 2, litra c).
(12) - EFT 1980 C 351, s. 1. Vedroerende begrundelsen se KOM(80) 635 endelig udg.
(13) - EFT 1985 C 351, s. 4.
(14) - Citeret ovenfor i punkt 5.
(15) - Sag E-2/97, udtalelse af 3.12.1997.
(16) - Praemis 25 og 26 i udtalelsen.
(17) - Sml. 1994 I, s. 5267.
(18) - Dom af 25.6.1976, sag 51/75, EMI Records, Sml. s. 811.
(19) - Blandt dem, der gaar ind for international konsumption (i stoerre eller mindre omfang), er Friedrich-Karl Beier, IIC 1990, s. 131, Jesper Rasmussen, EIPR 1995, s. 174, Nicholas Shea, EIPR 1995, s. 463, D.W.F. Verkade, »Extra-communautaire parallelimport en rechten van intellectuele eigendom«, SEW 1997, s. 304.
(20) - Med hensyn til en eventuel anvendelse af artikel 85 se f.eks. EMI-dommen, a.st., fodnote 18, og af nyeste dato generaladvokat Tesauro's forslag til afgoerelse i sag C-306/96, Javico International, der blev fremsat den 6.11.1997, nu dom af 28.4.1998, Sml. I, s. 1983.
(21) - EFT 1994 L 336, s. 213.
(22) - Vedroerende artikel 50 i TRIPs-aftalen, som drejer sig om foreloebige foranstaltninger, se generaladvokat Tesauro's forslag til afgoerelse i sag C-53/96, Hermès, fremsat den 13.11.1997, nu dom af 16.6.1998, Sml. I, s. 3603.
(23) - Raadets forordning (EF) nr. 40/94 af 20.12.1993 om EF-varemaerker, EFT 1994 L 11, s. 1.
(24) - Dom af 9.2.1982, sag 270/80, Sml. s. 329.
(25) - A.st., fodnote 15.
(26) - Dom af 13.11.1990, sag C-106/89, Marleasing, Sml. I, s. 4135.
(27) - Dom af 11.7.1996, sag C-232/94, MPA Pharma, Sml. I, s. 3671, praemis 12.
(28) - Jf. f.eks. dom af 14.12.1995, forenede sager C-430/93 og C-431/93, Van Schijndel og Van Veen, Sml. I, s. 4705.
(29) - Dom af 19.6.1990, sag C-213/89, Factortame m.fl., Sml. I, s. 2433.
(30) - Praemis 21.