61968J0029
I sag 29/68
angående en i henhold til EØF-traktatens artikel 177 indgivet anmodning til Domstolen fra Finanzgericht des Saarlandes om i en sag for denne ret mellem
MILCH-, FETT- UND EIERKONTOR GMBH, HAMBURG
og
HAUPTZOLLAMT SAARBRÜCKEN
at opnå en præjudiciel afgørelse vedrørende fortolkningen af nævnte traktat, særlig dens artikler 95 og 97,
afsiger
DOMSTOLEN
sammensat af: præsidenten R. Lecourt, afdelingsformændene A. Trabucchi og J. Mertens de Wilmars og dommerne A. M. Donner, W. Strauß (refererende)., R. Monaco og P. Pescatore,
generaladvokat: J. Gand
justitssekretær: A. Van Houtte
følgende
DOM
Præmisser
1.
Ved kendelse af 4. oktober 1968, indgået til Domstolens justitskontor den 29. november 1968, har Finanzgericht des Saarlandes i medfør af EØF-traktatens artikel 177 stillet nogle spørgsmål vedrørende fortolkningen af traktatens artikel 97.
I — Vedrørende Domstolens kompetence
2.
1)
Regeringen for Forbundsrepublikken Tyskland hævder, at spørgsmålene 1 a), 1 b), 2 a), 2 b), 2 c)og 5 må afvises;
den gør gældende, at Domstolen har svaret på disse spørgsmål i sin præjudicielle afgørelse af 4. april 1968 i sagen 25/67, som vedrørte en anmodning fra samme ret i samme hovedsag ;
endvidere at Domstolens afgørelser i henhold til artikel 177 er bindende for de nationale retter, der behandler den sag, hvori de nævnte afgørelser er truffet.
3.
Den af Domstolen givne fortolkning binder de nationale retter, men det tilkommer disse at afgøre, om den præjudicielle afgørelse har bragt tilstrækkelig klarhed i sagen, eller om det er nødvendigt på ny at forelægge spørgsmålet for Domstolen;
denne indsigelse må derfor tilbagevises.
4.
2)
Endvidere gør den tyske regering gældende, at visse af de spørgsmål, der er rejst, kun vedrører anvendelsen af traktaten eller fortolkningen og anvendelsen af national ret;
i den tidligere nævnte dom blev det kendt for ret, at efter den nuværende retstilstand i Fællesskabet skal »i de stater, som har udnyttet hjemmelen i artikel 97, … som »gennemsnitssats« betragtes enhver sats, der er vedtaget som sådan af den pågældende stat«, og den tyske regering udleder heraf, at bestemmelsen af begrebet »gennemsnitssats« og fastsættelsen af de betingelser, under hvilke sådanne satser skal beregnes, skal ske efter hver enkelt stats nationale ret.
5.
Begrebet »gennemsnitssats« i traktatens artikel 97 har en fællesskabsretlig betydning ;
det er et andet spørgsmål, om denne artikel helt eller delvist henviser til løsningerne efter medlemsstaternes nationale ret;
selv om Domstolen skulle komme til dette resultat, ville denne konstatering ikke desto mindre udgøre en fortolkning af traktaten og derfor falde inden for rammerne af artikel 177;
6.
denne indsigelse må derfor tilbagevises.
II — Vedrørende sagens realitet
7.
Selv om artikel 95 tillægger privatpersoner individuelle rettigheder, som de nationale domstole skal beskytte, forholder det sig anderledes med artikel 97;
8.
for at disse domstole kan vide, om de står over for en intern afgift, hvis forenelighed med traktaten, de har til opgave at prøve, må de være i stand til at erkende, om den pågældende medlemsstat har anvendt artikel 97 eller ej;
det er altså udelukkende i lyset af denne nødvendighed, at de stillede spørgsmål skal betragtes.
Vedrørende spørgsmål 1 a)
9.
Med spørgsmål 1 a) anmoder den henvisende ret Domstolen om en afgørelse vedrørende fortolkningen af den formulering i traktatens artikel 97, stk. 1, hvorefter medlemsstaterne kan fastsætte gennemsnitssatser under iagttagelse af de i artikel 95 anførte principper.
10.
Denne beføjelse, der tilkommer de medlemsstater, som opkræver omsætningsafgift som en kumulativ flerledsafgift, skal ses i lyset af de vanskeligheder, der opstod ved anvendelse af bestemmelserne i artikel 95 inden for rammerne af et sådant system;
11.
i et sådant system kan det sammenlagte beløb, der som omsætningsafgift successivt pålægges indenlandske varer direkte eller indirekte, og som er den øverste lovlige grænse for afgiften på den indførte vare, veksle fra tilfælde til tilfælde, især under hensyn til det antal transaktioner, som de forskellige typer af den samme vare gennemløber, indtil de leveres til den endelige forbruger;
under disse omstændigheder består adgangen i artikel 97 i at gøre det muligt for de pågældende stater at beskatte en indført vare efter en enhedssats, som anses for svarende til summen af de afgifter, der bæres af de indenlandske varer.
12.
For at afgøre, om den foreliggende sag henhører under artikel 97 eller ej, er det nødvendigt og tilstrækkeligt, at den nationale ret er i stand til at erkende, dels om det drejer sig om en omsætningsafgift, der opkræves efter den kumulative flerledsafgifts system, og dels om medlemsstaten rent faktisk har gjort brug af sin beføjelse i henhold til nævnte artikel;
konstaterer den nævnte ret, at disse to forudsætninger er opfyldt, tilkommer det Kommissionen og de andre medlemsstater at foretage de skridt, som de har mulighed for at iværksætte efter artiklerne 97, pkt. 2, 169, 170 og 173 med henblik på at kontrollere eller lade kontrollere de trufne forholdsreglers lovlighed;
13.
er der i et bestemt tilfælde grund til at frygte en overtrædelse af artikel 97, er det Kommissionens opgave i henhold til de herom gældende regler i traktaten at sikre beskyttelsen af de retsundergivne med så meget større agtpågivenhed, som de nationale domstole ikke har prøvelsesret på dette område;
14.
det er derfor udelukkende med henblik på at gøre det muligt for den nationale ret at fastslå, om medlemsstaten rent faktisk har udnyttet nævnte beføjelse, at der skal foretages en fortolkning af de bestemmelser i den nævnte artikel, som synes nødvendige og tilstrækkelige for en gennemførelse af denne undersøgelse;
15.
spørgsmålet, om der i et givet tilfælde faktisk er gjort brug af beføjelsen i artikel 97, er, i henseende til fællesskabsretten, et spørgsmål, som den nationale domstol skal afgøre inden for rammerne af sin interne ret.
16.
Hvis en stat har gjort brug af den beføjelse, som tilkommer den efter artikel 97, henhører de satser, som den fastsætter, under denne bestemmelse, selv om det kan bevises, at de ikke svarer til summen af de afgiftsbyrder, som er pålagt indenlandske varer;
dette følger af artikel 97, pkt. 2 som taler om de tilfælde, hvor »de fastsatte gennemsnitssatser ikke er i overensstemmelse med de forannævnte principper«;
17.
men det betyder ikke, at artikel 97 bemyndiger medlemsstaterne til at vurdere den afgift, som påhviler indenlandske varer, vilkårligt;
det tilkommer derfor navnlig Kommissionen at undersøge rigtigheden af en sådan vurdering og i påkommende tilfælde under Domstolens kontrol at vedtage de i artikel 97, pkt. 2, omhandlede forholdsregler.
Vedrørende spørgsmål 1 b)
18.
Spørgsmål 1 b) drejer sig om, hvorvidt en afgiftssats fra før EØF-traktatens ikrafttræden, som kun gælder på ét handelstrin, inden for det kumulative flerledsafgifts system kan anses for en gennemsnitssats i den i artikel 97 i traktaten forudsatte betydning.
19.
I de stater, som har gjort brug af beføjelsen i artikel 97, betragtes som »gennemsnitssats« enhver sats, der er vedtaget som sådan af den pågældende stat, selv om den er ældre end traktatens ikrafttræden;
den modsatte løsning ville gøre udøvelsen af den nævnte beføjelse afhængig af, at der blev truffet nye forholdsregler, selv hvor de tidligere satser var forenelige med principperne i artikel 95.
20.
For så vidt angår den anden del af spørgsmålet fremgår det af de ovenfor anførte betragtninger, at det ikke er udelukket men afhænger af den konkrete situation, om en sats, der kun anvendes på ét handelstrin, kan være en »gennemsnitssats« i henhold til artikel 97.
De nationale retter er herved gået ud fra, at overtrædelsen af artiklerne 95 og 97 ikke berøver den pågældende sats dens karakter af »gennemsnitssats« men blot udsætter den for de i artikel 97, pkt. 2, fastsatte forholdsregler.
21.
Det følger af disse betragtninger, at svaret på spørgsmål 1 b) må være bekræftende.
Vedrørende spørgsmålene 2 a), 2 b), og 2 c)
22.
Med spørgsmål 2 a) ønsker Finanzgericht at vide, om det er tilstrækkeligt til, at der foreligger fastsættelse af en gennemsnitssats i henhold til EØF-traktatens artikel 97, at det i medfør af en medlemsstats retsorden kompetente organ erklærer, at en gældende afgiftssats er en gennemsnitssats.
23.
Efter fællesskabsretten må en sådan erklæring anses for et tilstrækkeligt bevis for, at medlemsstaten har ønsket at gøre brug af den pågældende beføjelse.
24.
Da svaret på spørgsmål 2 a) således er bekræftende, er der ingen grund til at gå ind på de alternative spørgsmål 2 b) og 2 c).
Vedrørende spørgsmålene 3 og 4
25.
Med det tredje spørgsmål ønsker Finanzgericht at vide, hvad der skal forstås ved »grupper af varer« i traktatens artikel 97;
ved det fjerde spørgsmål anmodes Domstolen om at afgøre, om alle de varer, som har et modstykke i de samme eller lignende indenlandske varer, og for hvilke omsætningsudligningsafgiften ikke afviger fra den normale sats, kan udgøre en gruppe af varer i den i artikel 97 forudsatte betydning.
26.
Ved at gøre det muligt for medlemsstaterne at fastsætte gennemsnitssatser for grupper af varer har traktaten blot villet angive, at staterne ikke er forpligtet til at fastsætte individuelle satser for hver enkelt vare;
der er intet holdepunkt i artikel 97 for at antage, at egenskaben af »gennemsnitssats« afhænger af sammensætningen af de grupper, der er omfattet af den pågældende sats;
27.
det er derfor ikke udelukket efter artikel 97, at de varer, for hvilke omsætningsudligningsafgiftens sats ikke afviger fra den almindelige sats, kan danne en gruppe af varer i den i artikel 97 forudsatte betydning.
Vedrørende spørgsmål 5
28.
Det femte spørgsmål, der gentager nogle af de spørgsmål, som den samme ret har rejst i sin tidligere anmodning, er kun stillet for det tilfælde, at Domstolen skulle svare negativt enten på spørgsmål 2 a) eller på spørgsmål 4;
29.
da ingen af disse forudsætninger er opfyldt, skal der ikke gives noget svar på de foreliggende spørgsmål.
Vedrørende spørgsmålene i relation til traktatens artikler 7 og 40
30.
For det tilfælde, at Domstolen skulle være af den opfattelse, at den tyske lovgiver ved fastsættelsen af den pågældende sats skulle have overtrådt traktatens artikler 7 og 40, rejser Finanzgericht visse spørgsmål vedrørende fortolkningen af disse artikler.
31.
For at kunne fastslå, om det er nødvendigt at svare på disse spørgsmål, må Domstolen først træffe afgørelse om en national forholdsregels forenelighed med traktaten, hvilket den imidlertid ikke er kompetent til inden for rammerne af artikel 177.
32.
Den kan derfor ikke tage stilling til spørgsmålene.
På grundlag af disse præmisser,
kender
DOMSTOLEN
vedrørende de spørgsmål, som er forelagt den af Finanzgericht des Saarlandes ved kendelse af 4. oktober 1968, for ret:
Vedrørende spørgsmål 1 a:
a)
Adgangen i EØF-traktatens artikel 97 består i at gøre det muligt for de pågældende stater at beskatte en indført vare efter en enhedssats, som anses for svarende til summen af de afgifter, der bæres af de indenlandske varer.
b)
Spørgsmålet, om der i et givet tilfælde faktisk er gjort brug af denne adgang, er, i henseende til fællesskabsretten, et spørgsmål, som den nationale domstol skal afgøre inden for rammerne af sin interne ret.
c)
Hvis en stat har gjort brug af denne adgang, henhører de satser, som den fastsætter, under artikel 97, selv om det kan bevises, at de ikke svarer til summen af de afgiftsbyrder, som er pålagt indenlandske varer.
Vedrørende spørgsmål 1 b):
I en ordning med kumulativ flerledsafgift kan en afgiftssats, der er fastsat før EØF-traktatens ikrafttræden, udgøre en »gennemsnitssats« i henhold til artikel 97, og det er ikke udelukket, at en sats, der kun anvendes på ét handelstrin, kan være en »gennemsnitssats« i nævnte artikels forstand.
Vedrørende spørgsmål 2 a):
For at der kan tales om fastsættelse af en gennemsnitssats i henhold til artikel 97, er det tilstrækkeligt, at den i medfør af en medlemsstats retsorden kompetente myndighed erklærer, at en foreliggende afgiftssats er en gennemsnitssats.
Vedrørende spørgsmålene 3 og 4:
Artikel 97 udelukker ikke, at de varer, for hvilke omsætningsudligningsafgiftens sats ikke afviger fra den almindelige sats, kan danne en gruppe af varer i nævnte artikels forstand.
Afsagt i offentligt retsmøde i Luxembourg den 24. juni 1969.
A. Van Houtte
Justitssekretær
R. Lecourt
Præsident