62024CJ0573
DOMSTOLENS DOM (Ottende Afdeling)
2. oktober 2025 (
*1
)
»Præjudiciel forelæggelse – anerkendelse af erhvervsmæssige kvalifikationer – direktiv 2005/36/EF – artikel 2 – personelt anvendelsesområde – direktiv 2004/38/EF – artikel 3 – begrebet »berettigede personer« – tredjelandsstatsborger, der er ægtefælle til en unionsborger, som ikke har udøvet sin ret til fri bevægelighed – ikke anvendelig – afvisning«
I sag C-573/24,
angående en anmodning om præjudiciel afgørelse i henhold til artikel 267 TEUF, indgivet af Verwaltungsgericht Oldenburg (forvaltningsdomstolen i Oldenburg, Tyskland) ved afgørelse af 8. august 2024, indgået til Domstolen den 27. august 2024, i sagen
B
mod
Niedersächsischer Zweckverband zur Approbationserteilung (NiZzA),
har
DOMSTOLEN (Ottende Afdeling),
sammensat af afdelingsformanden, S. Rodin, og dommerne N. Piçarra og N. Fenger (refererende dommer),
generaladvokat: T. Ćapeta,
justitssekretær: A. Calot Escobar,
på grundlag af den skriftlige forhandling,
efter at der er afgivet indlæg af:
–
den spanske regering ved A. Torró Molés, som befuldmægtiget,
–
den franske regering ved B. Dourthe og M. Guiresse, som befuldmægtigede,
–
den italienske regering ved S. Fiorentino, som befuldmægtiget, bistået af procuratore dello Stato E. Cicatelli og avvocato dello Stato E. Feola,
–
den nederlandske regering ved M.K. Bulterman og M.H.S. Gijzen, som befuldmægtigede,
–
den østrigske regering ved A. Posch, J. Schmoll og P. Selim, som befuldmægtigede,
–
Europa-Kommissionen ved L. Armati, M. Noll-Ehlers og J. Szczodrowski, som befuldmægtigede,
–
EFTA-Tilsynsmyndigheden ved J. Førde, K. Isaksen og M.-M. Joséphidès, som befuldmægtigede,
og idet Domstolen efter at have hørt generaladvokaten har besluttet, at sagen skal pådømmes uden forslag til afgørelse,
afsagt følgende
Dom
1
Anmodningen om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af artikel 3, stk. 3, og artikel 21, stk. 1, i og punkt 5.1.1 i bilag V til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2005/36/EF af 7. september 2005 om anerkendelse af erhvervsmæssige kvalifikationer (EUT 2005, L 255, s. 22).
2
Denne anmodning er blevet indgivet i forbindelse med en tvist mellem B og Niedersächsischer Zweckverband zur Approbationserteilung (NiZzA) (sammenslutning i Niedersachsen, som meddeler tilladelse til erhvervsudøvelse) vedrørende sidstnævntes afslag på at meddele B autorisation som læge i Tyskland eller subsidiært at give hende adgang til en egnethedsprøve.
Retsforskrifter
EU-retten
Direktiv 2004/38/EF
3
Artikel 2 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/38/EF af 29. april 2004 om unionsborgeres og deres familiemedlemmers ret til at færdes og opholde sig frit på medlemsstaternes område, om ændring af forordning (EF) nr. 1612/68 og om ophævelse af direktiv 64/221/EØF, 68/360/EØF, 72/194/EØF, 73/148/EØF, 75/34/EØF, 75/35/EØF, 90/364/EØF, 90/365/EØF og 93/96/EØF (EUT 2004, L 158, s. 77, berigtiget i EUT 2004, L 229, s. 35) har overskriften »Definitioner« og bestemmer følgende:
»I dette direktiv forstås ved:
[...]
2)
»familiemedlem«:
a)
ægtefælle
[...]«
4
Dette direktivs artikel 3, der har overskriften »Berettigede personer«, bestemmer i stk. 1 følgende:
»Dette direktiv finder anvendelse på enhver unionsborger, der rejser til eller tager ophold i en anden medlemsstat end den, hvor vedkommende er statsborger, samt familiemedlemmer som defineret i artikel 2, nr. 2), der ledsager unionsborgeren eller slutter sig til denne.«
5
Nævnte direktivs artikel 24, der har overskriften »Ligebehandling«, fastsætter i stk. 1 følgende:
»Med forbehold af specifikke bestemmelser, der udtrykkeligt fremgår af traktaten og den afledte ret, anvendes traktatens bestemmelser uden forskelsbehandling på alle unionsborgere, der i henhold til dette direktiv opholder sig i værtsmedlemsstaten, og på værtsmedlemsstatens egne statsborgere. Denne ligebehandling gælder også familiemedlemmer, der ikke er statsborgere i en medlemsstat, men som har ret til ophold eller ret til tidsubegrænset ophold.«
Direktiv 2005/36
6
Artikel 2 i direktiv 2005/36, der har overskriften »Anvendelsesområde«, bestemmer i stk. 1 og 2 følgende:
»1.   Dette direktiv gælder for enhver statsborger i en medlemsstat, der ønsker at udøve et lovreguleret erhverv som selvstændig eller som arbejdstager, herunder udøvere af et liberalt erhverv, i en anden medlemsstat end den, hvor han har opnået sine erhvervsmæssige kvalifikationer.
2.   Enhver medlemsstat kan i henhold til sin egen lovgivning give medlemsstaternes statsborgere, der er indehavere af erhvervsmæssige kvalifikationer, som ikke er erhvervet i en medlemsstat, tilladelse til at udøve et lovreguleret erhverv, som defineret i artikel 3, stk. 1, litra a), på sit område. For de erhverv, der er omfattet af afsnit III, kapitel III, sker denne første anerkendelse under overholdelse af de i nævnte kapitel omhandlede mindstekrav til uddannelse.«
7
Dette direktivs artikel 3 med overskriften »Definitioner« har følgende ordlyd:
»1.   I dette direktiv forstås ved:
[...]
c)
»uddannelsesbevis«: eksamensbeviser, certifikater og andre beviser for en erhvervskompetencegivende uddannelse, der overvejende har fundet sted i Fællesskabet, udstedt af en myndighed udpeget i overensstemmelse med love eller administrative bestemmelser i vedkommende medlemsstat. Såfremt første punktum i denne definition ikke finder anvendelse, sidestilles et uddannelsesbevis efter stk. 3 med et uddannelsesbevis
[...]
3.   Ethvert uddannelsesbevis udstedt i et tredjeland sidestilles med et uddannelsesbevis, hvis indehaveren inden for det pågældende erhverv har en erhvervserfaring af tre års varighed på den medlemsstats område, som har anerkendt det pågældende bevis i overensstemmelse med artikel 2, stk. 2, og den pågældende medlemsstat har attesteret erhvervserfaringen.«
8
Det nævnte direktivs artikel 21, der har overskriften »Princippet om automatisk anerkendelse«, bestemmer i stk. 1 følgende:
»Medlemsstaterne anerkender de uddannelsesbeviser for læger, der giver adgang til erhvervsmæssig virksomhed som læge på grunduddannelsesniveau eller speciallæge, for sygeplejersker med ansvar for den almene sundheds- og sygepleje, for tandlæger, for specialtandlæger, for dyrlæger, for farmaceuter og for arkitekter, jf. henholdsvis bilag V, punkt 5.1.1, 5.1.2, 5.2.2, 5.3.2, 5.3.3, 5.4.2, 5.6.2 og 5.7.1, som er i overensstemmelse med de mindstekrav til uddannelse, der er omhandlet i henholdsvis artikel 24, 25, 31, 34, 35, 38, 44 og 46, ved at give dem samme retsvirkning på deres område som de uddannelsesbeviser, de selv udsteder, for så vidt angår adgang til og udøvelse af disse former for erhvervsmæssig virksomhed.
Uddannelsesbeviserne skal være udstedt af medlemsstaternes kompetente myndigheder og i givet fald være ledsaget af det tilhørende certifikat, jf. henholdsvis bilag V, punkt 5.1.1, 5.1.2, 5.2.2, 5.3.2, 5.3.3, 5.4.2, 5.6.2 og 5.7.1.
[...]«
9
I punkt 5.1.1 i bilag V til direktiv 2005/36 med overskriften »Beviser for medicinsk grunduddannelse« opregnes for hver medlemsstat de uddannelsesbeviser, der giver adgang til at udøve lægevirksomhed, de organer, der er bemyndiget til at udstede disse beviser, samt i givet fald de certifikater, der ledsager disse uddannelsesbeviser.
Tysk ret
10
§ 3, stk. 1-3, i Bundesärzteordnung (forbundsbekendtgørelsen for læger) i den affattelse, der finder anvendelse på tvisten i hovedsagen (herefter »BÄO«), har følgende ordlyd:
»(1)   På anmodning herom udstedes der autorisation som læge, når ansøgeren
[...]
4.
efter et medicinstudium [...] har bestået den statskontrollerede lægeeksamen inden for denne lovs anvendelsesområde
[...]
En lægeuddannelse, der er afsluttet i en af de andre medlemsstater i Den Europæiske Union [...], anses for en uddannelse som omhandlet i nr. 4 [...]
[...]
Der udstedes ikke nogen autorisation, hvis en statskontrolleret lægeeksamen eller en del af en statskontrolleret lægeeksamen i henhold til den i § 4, stk. 1, omhandlede bekendtgørelse endeligt ikke er bestået.
Syvende punktum finder ikke anvendelse, hvis ansøgeren har et uddannelsesbevis, der skal anerkendes i henhold til [direktiv 2005/36].
(2)   Er betingelsen i stk. 1, første punktum, nr. 4, ikke opfyldt, udstedes autorisation som læge til ansøgere, der har afsluttet deres lægeuddannelse i en anden medlemsstat i Den Europæiske Union [...], såfremt uddannelsen ligger på samme niveau.
[...]
Hvis der foreligger væsentlige forskelle [...], skal ansøgerne bevise, at de har den nødvendige viden og evner til at kunne udøve erhvervsmæssig virksomhed som læge.
Dette bevis føres ved en egnethedsprøve vedrørende de konstaterede væsentlige forskelle.
[...]
Andet til niende punktum gælder ligeledes for ansøgere, som har et bevis for uddannelse som læge, der er udstedt i en anden end de i første punktum nævnte stater (et tredjeland) og er anerkendt af en anden af de i første punktum nævnte stater.
(3)   Er betingelsen i stk. 1, første punktum, nr. 4, ikke opfyldt, udstedes autorisation som læge til ansøgere, som har et bevis for uddannelse som læge, der er udstedt i en anden end de i stk. 2, første punktum, nævnte stater (et tredjeland), såfremt uddannelsen ligger på samme niveau.
Ved efterprøvelsen af, om uddannelsen ligger på samme niveau, finder stk. 2, andet til sjette punktum samt ottende og niende punktum, tilsvarende anvendelse.
Beviset for den nødvendige viden og evner føres ved at aflægge en prøve, der refererer til indholdet af den statskontrollerede afsluttende eksamen.
[...]«
11
§ 36, stk. 1, i Approbationsordnung für Ärzte (bekendtgørelse om autorisation som læge) i den affattelse, der finder anvendelse på tvisten i hovedsagen, bestemmer følgende:
»Egnethedsprøven i henhold til [BÄO’s] § 3, stk. 2, syvende punktum, omfatter de fag [...], for hvilke den kompetente myndighed har fastslået, at der foreligger væsentlige forskelle som omhandlet i [BÄO’s] § 3, stk. 2, ottende punktum.
[...]«
12
Denne bekendtgørelses § 37, stk. 1 og 7, fastsætter følgende:
»(1)   Prøven omfatter fagene intern medicin og kirurgi. [...]
[...]
(7)
Videnstesten skal tilbydes mindst to gange om året.
Der kan aflægges omprøve to gange. [...]«
Tvisten i hovedsagen og det præjudicielle spørgsmål
13
B er serbisk statsborger og gift med en tysk statsborger. Hun gennemførte ni års lægestudier i Serbien og erhvervede dér et statsligt eksamensbevis i medicin i 2008 samt en doktorgrad i medicin i 2010 fra serbiske universiteter. I 2011 og 2012 arbejdede hun som intern læge på et hospital i Serbien.
14
Den 11. april 2013 ansøgte B hos Bezirksregierung Düsseldorf (forvaltningsmyndigheden i distriktet Düsseldorf, Tyskland) om autorisation som læge i Tyskland.
15
Ved afgørelse af 6. december 2013 fastslog denne myndighed, at den lægeuddannelse, som B havde erhvervet i Serbien, ikke var på det niveau, der krævedes i henhold til tysk ret for at meddele denne autorisation. Som følge heraf besluttede myndigheden, at B skulle bestå en videnstest for at kunne opnå den nævnte autorisation.
16
B dumpede tre gange til denne videnstest. Ved afgørelse af 11. november 2016 afslog Landesverwaltungsamt Sachsen-Anhalt (forvaltningsmyndigheden i delstaten Sachsen-Anhalt, Tyskland) følgelig B’s ansøgning om samme autorisation med den begrundelse, at hendes manglende beståelse af testen skulle anses for endelig i henhold til tysk ret.
17
I juni 2017 indledte B i Østrig en procedure til anerkendelse af det lægefaglige uddannelsesniveau, som hun havde erhvervet i Serbien.
18
Ved afgørelse af 22. oktober 2018 fastslog Universität Wien (Wiens universitet, Østrig), at det uddannelsesbevis som læge, som B havde opnået i Serbien, var på samme niveau som det østrigske eksamensbevis i medicin. Som følge heraf besluttede universitetet, at B kunne påberåbe sig en doktortitel i medicin.
19
Ved skrivelser af 5. og 10. december 2018 indgav B en ansøgning til NiZzA om autorisation som læge og subsidiært om adgang til en egnethedsprøve.
20
Ved afgørelse af 12. juli 2019 afslog NiZza denne ansøgning med den begrundelse, at B’s ansøgning om autorisation som læge var blevet endeligt afslået den 11. november 2016 af forvaltningsmyndigheden i delstaten Sachsen-Anhalt.
21
Den 24. juli 2019 anlagde B sag til prøvelse af denne afgørelse ved Verwaltungsgericht Oldenburg (forvaltningsdomstolen i Oldenburg, Tyskland), som er den forelæggende ret.
22
Den 1. december 2019 begyndte B at arbejde på et hospital i Østrig som intern læge under specialistuddannelse. Hun har været ansat af dette hospital i en periode på mere end tre år.
23
B har under sagen for den forelæggende ret anført, at hun har et uddannelsesbevis som omhandlet i direktiv 2005/36, eftersom hun bl.a. har opnået en erhvervserfaring i Østrig af tre års varighed i overensstemmelse med dette direktivs artikel 3, stk. 3.
24
Den forelæggende ret har anført, at personer, der er i besiddelse af et uddannelsesbevis som læge udstedt af et tredjeland, i henhold til tysk ret kun kan opnå autorisation som læge i Tyskland, hvis det uddannelsesniveau, der er erhvervet i dette tredjeland, anses for at svare til dét, der kræves i tysk ret for at meddele denne autorisation, eller – hvor det udenlandske uddannelsesniveau ikke svarer til det tyske – de pågældende personer består en videnstest.
25
Når et uddannelsesbevis som læge udstedt af et tredjeland er blevet anerkendt af en anden medlemsstat end Forbundsrepublikken Tyskland, og når den kompetente tyske myndighed har konstateret, at det udenlandske uddannelsesniveau ikke svarer til det tyske, kan indehaveren af dette uddannelsesbevis imidlertid opnå autorisation som læge i Tyskland ved at bestå en egnethedsprøve.
26
Den forelæggende ret har ligeledes præciseret, at det følger af tysk ret, at såvel videnstesten som egnethedsprøven højst kan tages tre gange. Det følger desuden af tysk ret, at der ikke udstedes nogen autorisation, hvis en statskontrolleret lægeeksamen eller en del heraf endeligt ikke er bestået, hvilket er tilfældet i den foreliggende sag.
27
En sådan begrundelse for afslag finder imidlertid ifølge tysk ret ikke anvendelse, når ansøgeren er i besiddelse af et uddannelsesbevis, der skal anerkendes i henhold til direktiv 2005/36.
28
Den forelæggende ret er af den opfattelse, at B er omfattet af dette direktivs personelle anvendelsesområde, selv om dette anvendelsesområde i direktivets artikel 2, stk. 1, er begrænset til medlemsstaternes statsborgere. Ifølge denne ret kan B i sin egenskab af ægtefælle til en tysk statsborger påberåbe sig samme direktiv på grundlag af den ligebehandling, der er fastsat i direktiv 2004/38.
29
Den forelæggende ret finder desuden, at B opfylder de betingelser, der er fastsat i artikel 3, stk. 3, i direktiv 2005/36, idet hun har opnået anerkendelse fra en anden medlemsstat end Forbundsrepublikken Tyskland, nemlig Republikken Østrig, af sit uddannelsesbevis udstedt af et tredjeland, og idet hun har erhvervet tre års erhvervserfaring i denne anden medlemsstat.
30
I denne sammenhæng rejser den forelæggende ret det spørgsmål, om B skal meddeles autorisation som læge i Tyskland på grundlag af artikel 21 i direktiv 2005/36.
31
På denne baggrund har Verwaltungsgericht Oldenburg (forvaltningsdomstolen i Oldenburg) besluttet at udsætte sagen og at forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»Skal artikel 3, stk. 3, i direktiv [2005/36] fortolkes således, at en medlemsstats anerkendelse af et medicinsk uddannelsesbevis fra et tredjeland og medlemsstatens attestation af erhvervserfaring af mindst tre års varighed på medlemsstatens område af en anden medlemsstat skal anses for at svare til de i punkt 5.1.1 i bilag V til [dette direktiv] nævnte uddannelsesbeviser, og den anden medlemsstat derfor ifølge princippet i [det nævnte direktivs] artikel 21, stk. 1, om automatisk anerkendelse i henhold til [samme direktivs] artikel 3, stk. 3, [...] skal give uddannelsesbeviserne samme virkning som dem, der udstedes i denne anden medlemsstat, for så vidt angår adgang til og udøvelse af den erhvervsmæssige virksomhed på denne anden medlemsstats område?«
Formaliteten vedrørende anmodningen om præjudiciel afgørelse
32
Det følger af fast retspraksis, at det inden for rammerne af den ved artikel 267 TEUF indførte procedure udelukkende tilkommer den nationale retsinstans, for hvilken en tvist er indbragt, og som har ansvaret for den retsafgørelse, som skal træffes, på grundlag af omstændighederne i den konkrete sag at vurdere, såvel om en præjudiciel afgørelse er nødvendig for, at den kan afsige dom, som relevansen af de spørgsmål, den forelægger Domstolen. Når de forelagte spørgsmål vedrører fortolkningen af en bestemmelse i EU-retten, er Domstolen derfor i princippet forpligtet til at træffe afgørelse (jf. dom af 8.11.1990, Gmurzynska-Bscher, C-231/89, EU:C:1990:386, præmis 19 og 20, og af 22.10.2024, Kolin Inşaat Turizm Sanayi ve Ticaret, C-652/22, EU:C:2024:910, præmis 36).
33
Ikke desto mindre tilkommer det Domstolen at undersøge de omstændigheder, hvorunder den nationale ret har forelagt sagen, med henblik på at efterprøve sin egen kompetence eller formaliteten vedrørende den forelagte anmodning (dom af 22.10.2024, Kolin Inşaat Turizm Sanayi ve Ticaret, C-652/22, EU:C:2024:910, præmis 37 og den deri nævnte retspraksis).
34
Domstolen kan bl.a. føres til at undersøge, om de EU-retlige bestemmelser, som de præjudicielle spørgsmål vedrører, finder anvendelse på tvisten i hovedsagen. Hvis dette ikke er tilfældet, er disse bestemmelser uden relevans for afgørelsen af denne tvist, og den præjudicielle afgørelse, der anmodes om, er ikke nødvendig for, at den forelæggende ret kan afsige dom, hvorfor disse spørgsmål skal afvises (jf. i denne retning dom af 22.10.2024, Kolin Inşaat Turizm Sanayi ve Ticaret, C-652/22, EU:C:2024:910, præmis 38, og af 3.4.2025, Swiftair, C-701/23, EU:C:2025:237, præmis 28).
35
I den foreliggende sag har den forelæggende ret anmodet Domstolen om en fortolkning af artikel 3, stk. 3, i direktiv 2005/36 i forbindelse med en tvist mellem en tredjelandsstatsborger og en medlemsstats myndigheder vedrørende disse myndigheders afslag på at meddele tredjelandsstatsborgeren autorisation som læge i denne medlemsstat.
36
I medfør af dette direktivs artikel 2, stk. 1, gælder direktivet for enhver statsborger i en medlemsstat, der ønsker at udøve et lovreguleret erhverv som selvstændig eller som arbejdstager, herunder udøvere af et liberalt erhverv, i en anden medlemsstat end den, hvor han har opnået sine erhvervsmæssige kvalifikationer.
37
Eftersom denne bestemmelse udtrykkeligt begrænser direktivets personelle anvendelsesområde til medlemsstaternes statsborgere, er tredjelandsstatsborgere ikke omfattet af direktivets anvendelsesområde.
38
Den forelæggende ret har imidlertid overvejet muligheden for, at en tredjelandsstatsborger kan påberåbe sig de regler om anerkendelse af erhvervsmæssige kvalifikationer, der er fastsat i direktiv 2005/36, på grundlag af den ligebehandling, der er fastsat i artikel 24, stk. 1, i direktiv 2004/38.
39
I denne henseende kan det ikke lægges til grund, at den omstændighed alene, at en tredjelandsstatsborger er familiemedlem til en unionsborger, indebærer, at vedkommende kan påberåbe sig de rettigheder, der følger af direktiv 2004/38, herunder den rettighed, der er fastsat i dette direktivs artikel 24, stk. 1.
40
I overensstemmelse med artikel 3, stk. 1, i direktiv 2004/38 finder direktivet nemlig anvendelse på og giver de heri fastsatte rettigheder til de unionsborgere, der rejser til eller tager ophold i en anden medlemsstat end den, hvor vedkommende er statsborger, samt deres familiemedlemmer som defineret i direktivets artikel 2, nr. 2), der ledsager disse eller slutter sig til dem (dom af 10.9.2019, Chenchooliah, C-94/18, EU:C:2019:693, præmis 54 og den deri nævnte retspraksis).
41
Domstolen har i denne henseende allerede fastslået, at det fremgår af en fortolkning af bestemmelserne i direktiv 2004/38 under hensyn til deres ordlyd, systematik og formål, at direktivet alene fastsætter betingelserne for en unionsborgers udøvelse af retten til indrejse og ophold i andre medlemsstater end den, hvor den pågældende er statsborger, og at det ikke danner grundlag for en afledt opholdsret for tredjelandsstatsborgere, som er familiemedlemmer til en unionsborger, i den medlemsstat, hvor unionsborgeren er statsborger (jf. i denne retning dom af 14.11.2017, Lounes, C-165/16, EU:C:2017:862, præmis 33, og af 5.6.2018, Coman m.fl., C-673/16, EU:C:2018:385, præmis 20).
42
Domstolen har ligeledes præciseret, at dette direktiv ikke finder anvendelse i en situation, hvor den berørte unionsborger aldrig har gjort brug af sin ret til fri bevægelighed og altid har opholdt sig i den medlemsstat, hvor vedkommende er statsborger. I det omfang en unionsborger ikke er omfattet af begrebet »berettiget person« som omhandlet i artikel 3, stk. 1, i direktiv 2004/38, er et medlem af dennes familie heller ikke omfattet af dette begreb, idet de rettigheder, som direktivet tildeler en berettiget persons familiemedlemmer, ikke er selvstændige rettigheder for disse familiemedlemmer, men afledte rettigheder, som de erhverver i kraft af deres egenskab af familiemedlemmer til en berettiget person (jf. i denne retning dom af 13.9.2016, CS, C-304/14, EU:C:2016:674, præmis 22 og den deri nævnte retspraksis).
43
Det følger heraf, at en tredjelandsstatsborger ikke kan påberåbe sig sin egenskab af familiemedlem til en unionsborger med henblik på i den medlemsstat, hvor denne unionsborger er statsborger, at gøre krav på den ligebehandling med denne medlemsstats statsborgere, der er fastsat i artikel 24, stk. 1, i direktiv 2004/38.
44
I det foreliggende tilfælde fremgår det indledningsvis af forelæggelsesafgørelsen, at tvisten i hovedsagen vedrører en ansøgning fra en tredjelandsstatsborger om autorisation som læge i den medlemsstat, hvor den unionsborger, som hun er gift med, er statsborger.
45
Det må derfor fastslås, at en sådan tredjelandsstatsborger ikke med føje kan påberåbe sig artikel 24, stk. 1, i direktiv 2004/38, således at dette direktiv ikke kan påberåbes med henblik på at begrunde anvendelsen af direktiv 2005/36 på denne tvist.
46
Dernæst har den forelæggende ret hverken anført nogen anden EU-retlig bestemmelse eller noget grænseoverskridende element, der kan begrunde anvendelsen af direktiv 2005/36, som den ønsker fortolket, på samme tvist.
47
Endelig indeholder anmodningen om præjudiciel afgørelse ingen oplysninger om, at der i national ret henvises til indholdet af direktiv 2005/36.
48
Under alle omstændigheder kan Domstolen kun tage hensyn til en sådan henvisning med henblik på at fastslå, at den skal træffe afgørelse om en anmodning om præjudiciel afgørelse, når denne henvisning fremgår af forelæggelsesafgørelsen (jf. i denne retning dom af 15.11.2016, Ullens de Schooten, C-268/15, EU:C:2016:874, præmis 54).
49
Henset til samtlige ovenstående betragtninger og navnlig til den omstændighed, at den i hovedsagen omhandlede tredjelandsstatsborger ikke er omfattet af det personelle anvendelsesområde for direktiv 2005/36, skal det fastslås, at en fortolkning af artikel 3, stk. 3, og artikel 21, stk. 1, i og punkt 5.1.1 i bilag V til dette direktiv ikke er nødvendig for, at den forelæggende ret kan afsige dom.
50
Det følger heraf, at den foreliggende anmodning om præjudiciel afgørelse skal afvises fra realitetsbehandling.
Sagsomkostninger
51
Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den forelæggende ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagsomkostningerne. Bortset fra nævnte parters udgifter kan de udgifter, som er afholdt i forbindelse med afgivelse af indlæg for Domstolen, ikke erstattes.
På grundlag af disse præmisser kender Domstolen (Ottende Afdeling) for ret:
Anmodningen om præjudiciel afgørelse, indgivet af Verwaltungsgericht Oldenburg (forvaltningsdomstolen i Oldenburg, Tyskland) ved afgørelse af 8. august 2024, afvises.
Underskrifter
(
*1
) – Processprog: tysk.