62019TO0885(04)
RETTENS KENDELSE (Anden Afdeling)
5. marts 2021 (
*1
)
»Annullationssøgsmål – energi – transeuropæiske energiinfrastrukturer – forordning (EU) nr. 347/2013 – delegation af beføjelser til Kommissionen – artikel 290 TEUF – delegeret retsakt om ændring af EU-listen over projekter af fælles interesse – retsaktens karakter i den periode, hvor Parlamentet og Rådet kan fremsætte indsigelser – retsakt, der ikke kan gøres til genstand for et søgsmål – åbenbart afvisningsgrundlag«
I sag T-885/19,
Aquind Ltd, Wallsend (Det Forenede Kongerige),
Aquind Energy Sàrl, Luxembourg (Luxembourg),
Aquind SAS, Rouen (Frankrig), ved solicitors S. Goldberg, C. Davis, og J. Bille samt avocat E. White,
sagsøgere,
mod
Europa-Kommissionen ved O. Beynet, Y. Marinova og B. De Meester, som befuldmægtigede,
sagsøgt,
støttet af
Forbundsrepublikken Tyskland ved J. Möller, D. Klebs, S. Heimerl og S. Costanzo, som befuldmægtigede,
Kongeriget Spanien ved M. J. Ruiz Sánchez, som befuldmægtiget,
og af
Den Franske Republik ved A.-L. Desjonquères, C. Mosser og A. Daniel, som befuldmægtigede,
intervenienter,
angående et søgsmål i henhold til artikel 263 TEUF med påstand om annullation af Kommissionens delegerede forordning (EU) 2020/389 af 31. oktober 2019 om ændring af Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 347/2013 for så vidt angår EU-listen over projekter af fælles interesse (EUT 2020, L 74, s. 1),
har
RETTEN (Anden Afdeling),
sammensat af afdelingsformanden, V. Tomljenović, og dommerne P. Škvařilová-Pelzl og I. Nõmm (refererende dommer),
justitssekretær: E. Coulon,
afsagt følgende
Kendelse
Sagens faktiske omstændigheder
1
Sagsøgerne, Aquind Ltd, Aquind Energy Sàrl og Aquind SAS, er iværksættere af et elsammenkoblingsprojekt, der forbinder elektricitetstransmissionsnettene i Det Forenede Kongerige og Frankrig (herefter »Aquind-sammenkoblingsprojektet«).
2
Aquind-sammenkoblingsprojektet blev optaget på Den Europæiske Unions liste over projekter af fælles interesse ved Kommissionens delegerede forordning (EU) 2018/540 af 23. november 2017 om ændring af Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 347/2013 hvad angår EU-listen over projekter af fælles interesse (EUT 2018, L 90, s. 38) og blev følgelig anset for et centralt projekt i de infrastrukturer, der er nødvendige for gennemførelsen af det indre marked for energi.
3
EU-listen over projekter af fælles interesse opstilles hvert andet år, således at den liste, som var blevet opstillet ved den delegerede forordning 2018/540, blev erstattet af den, der blev opstillet ved Kommissionens delegerede forordning (EU) 2020/389 af 31. oktober 2019 om ændring af Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 347/2013 for så vidt angår EU-listen over projekter af fælles interesse (EUT 2020, L 74, s. 1, herefter »den anfægtede forordning«). Den nye liste, der findes i bilaget til den anfægtede forordning, medtog Aquind-sammenkoblingsprojektet på listen over projekter, der ikke længere betragtes som projekter af fælles interesse for EU.
Retsforhandlinger og parternes påstande
4
Ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 25. december 2019 har sagsøgerne nedlagt påstand om annullation af den anfægtede forordning.
5
Europa-Kommissionen har indleveret svarskrift til Rettens Justitskontor den 26. marts 2020.
6
Ved skrivelse indleveret til Rettens Justitskontor henholdsvis den 1., den 8. og den 17. april 2020 har Forbundsrepublikken Tyskland, Kongeriget Spanien og Den Franske Republik anmodet om tilladelse til at intervenere til støtte for Kommissionens påstande.
7
Sagsøgerne har indleveret replik til Rettens Justitskontor den 12. juni 2020.
8
Ved kendelser af 3. august 2020 meddelte formanden for Rettens Anden Afdeling henholdsvis Forbundsrepublikken Tyskland, Kongeriget Spanien og Den Franske Republik tilladelse til at intervenere.
9
Kommissionen har indleveret duplik til Rettens Justitskontor den 31. august 2020.
10
Forbundsrepublikken Tyskland, Kongeriget Spanien og Den Franske Republik har henholdsvis den 11. den 16. og den 17. september 2020 indleveret interventionsindlæg til Rettens Justitskontor.
11
Sagsøgerne har nedlagt følgende påstande:
–
Den anfægtede forordning annulleres, for så vidt som den fjerner Aquind-sammenkoblingsprojektet fra EU-listen over projekter af fælles interesse.
–
Subsidiært annulleres den anfægtede forordning i sin helhed.
–
Kommissionen tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
12
Kommissionen og Kongeriget Spanien har nedlagt følgende påstande:
–
Frifindelse.
–
Sagsøgerne tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
13
Forbundsrepublikken Tyskland og Den Franske Republik har nedlagt påstand om frifindelse.
Retlige bemærkninger
14
I henhold til artikel 126 i Rettens procesreglement kan Retten, når det er åbenbart, at sagen må afvises, på forslag fra den refererende dommer til enhver tid beslutte at træffe afgørelse ved begrundet kendelse uden at fortsætte sagens behandling.
15
Retten finder, at den foreliggende sag er tilstrækkeligt oplyst på grundlag af sagens akter, således at den kan træffe afgørelse uden at fortsætte sagens behandling.
16
Indledningsvis bemærkes, at Kommissionen, støttet af Den Franske Republik, uden formelt at fremsætte formalitetsindsigelse, i svarskriftet har givet udtryk for betænkeligheder med hensyn til, hvorvidt den sag, der er iværksat til prøvelse af den anfægtede forordning, kan antages til realitetsbehandling. Kommissionen har således anført, at det af sagsøgerne iværksatte søgsmål er anlagt for tidligt, idet den anfægtede forordning endnu ikke var trådt i kraft på det tidspunkt, hvor de indleverede stævningen, at den var genstand for indsigelsesproceduren i henhold til Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 347/2013 af 17. april 2013 om retningslinjer for den transeuropæiske energiinfrastruktur og om ophævelse af beslutning nr. 1364/2006/EF og ændring af forordning (EF) nr. 713/2009, (EF) nr. 714/2009 og (EF) nr. 715/2009 (EUT 2013, L 115, s. 39), og at den følgelig ikke udgjorde en endelig retsakt, som kunne gøres til genstand for søgsmål.
17
Sagsøgerne har i replikken gjort gældende, at sagen kan antages til realitetsbehandling, og har afvist Kommissionens argumenter vedrørende dette spørgsmål. Sagsøgerne har indledningsvis anført, at Kommissionen vedtog den anfægtede forordning den 31. oktober 2019, og at den, uanset at den først blev offentliggjort i EU-Tidende den 11. marts 2020, allerede var tilgængelig på Kommissionens websted. De har dernæst gjort gældende, at ikrafttrædelsestidspunktet for en retsakt ifølge retspraksis ikke er relevant for afgørelsen af, om foranstaltningerne udgør en forberedende retsakt eller institutionens endelige holdning. De har i denne forbindelse endvidere anført, at den anfægtede forordning er udtryk for Kommissionens endelige holdning, og at der ikke er blevet vedtaget andre retsakter, der kan være genstand for et annullationssøgsmål. De har endvidere gjort gældende, at Europa-Parlamentet eller Rådet for Den Europæiske Union ikke havde mulighed for at vedtage en ændret retsakt under indsigelsesproceduren, men alene kunne hindre ikrafttrædelsen af den anfægtede forordning. De har nærmere anført, at såfremt Rådet eller Parlamentet havde modsat sig, at den anfægtede forordning trådte i kraft, kunne Kommissionen have ophævet retsakten og vedtaget en anden. Den omstændighed, at Kommissionen ikke har vedtaget en anden retsakt efter indsigelsesfristens udløb, og at den anfægtede forordning fortsat er dateret den 31. oktober 2019, godtgør ligeledes, at den anfægtede forordning er endelig.
18
Ifølge fast retspraksis foreligger der retsakter eller beslutninger, der kan gøres til genstand for et annullationssøgsmål i medfør af artikel 263 TEUF, når foranstaltningerne har retligt bindende virkninger, som kan berøre sagsøgerens interesser gennem en væsentlig ændring af hans retsstilling (dom af 11.11.1981, IBM mod Kommissionen, 60/81, EU:C:1981:264, præmis 9, og af 16.7.1998, Regione Toscana mod Kommissionen, T-81/97, EU:T:1998:180, præmis 21).
19
Retsakter eller beslutninger, hvis tilblivelse omfatter flere stadier, navnlig sådanne, som afslutter en intern procedure, kan principielt kun anfægtes, hvis det drejer sig om foranstaltninger, som definitivt fastlægger institutionens standpunkt som afslutning på denne procedure, modsat foreløbige foranstaltninger, der har til formål at forberede den endelige beslutning (dom af 11.11.1981, IBM mod Kommissionen, 60/81, EU:C:1981:264, præmis 10, og af 10.7.1990, Automec mod Kommissionen, T-64/89, EU:T:1990:42, præmis 42).
20
Det bemærkes ligeledes, at det fremgår af fast retspraksis, at spørgsmålet om, hvorvidt et søgsmål kan antages til realitetsbehandling, inden for rammerne af artikel 263 TEUF, skal bedømmes på grundlag af den situation, der foreligger på tidspunktet for stævningens indlevering (dom af 24.10.2013, Deutsche Post mod Kommissionen, C-77/12 P, ikke trykt i Sml., EU:C:2013:695, præmis 65, af 9.9.2014, Hansestadt Lübeck mod Kommissionen, T-461/12, EU:T:2014:758, præmis 22 (ikke trykt i Sml.), og af 25.10.2018, KF mod Satcen, T-286/15, EU:T:2018:718, præmis 164).
21
Ifølge artikel 263, stk. 6, TEUF, der indeholder forskellige bestemmelser om de formaliteter – såsom meddelelse eller offentliggørelse – der har betydning for det tidspunkt, fra hvilket fristen for anlæggelse af annullationssøgsmål løber, er der i øvrigt intet til hinder for, at en sagsøger anlægger sag for Unionens retsinstanser, så snart den anfægtede retsakt er vedtaget, og ikke venter, indtil afgørelsen er forkyndt eller offentliggjort. Det er således ikke i denne artikel præciseret, at et sådant søgsmål er betinget af, at denne retsakt er blevet offentliggjort eller meddelt sagsøgeren. For at sikre de berørte personer et tilstrækkeligt tidsrum til at anfægte en offentliggjort EU-retsakt på et kvalificeret grundlag, begynder fristen for at anlægge sag til prøvelse af en sådan retsakt følgelig i overensstemmelse med artikel 263, stk. 6, TEUF ikke at løbe før dens offentliggørelse. Følgelig ville et søgsmål til prøvelse af en EU-retsakt før dens offentliggørelse, og så snart denne retsakt er blevet vedtaget, i øvrigt på ingen måde gribe ind i selve formålet med søgsmålsfristen, som består i at værne om retssikkerheden ved at undgå, at EU-retsakter, der afføder retsvirkninger, kan anfægtes i ubegrænset tid. Det følger heraf, at selv om søgsmålsfristerne, ved udløbet af hvilke en retsakt bliver endelig, begynder at løbe ved offentliggørelsen af retsakten, udgør offentliggørelsen ikke en betingelse for at udøve søgsmålsretten til prøvelse af den pågældende retsakt (jf. i denne retning dom af 26.9.2013, PPG og SNF mod ECHA, C-626/11 P, EU:C:2013:595, præmis 35-39). Det er imidlertid vigtigt at bemærke, at det, som anført ovenfor i præmis 18, kun er muligt at anlægge en sag inden offentliggørelsen af den omtvistede retsakt på betingelse af, at den pågældende retsakt har retligt bindende virkninger, som kan berøre sagsøgerens interesser gennem en væsentlig ændring af hans retsstilling.
22
Det skal i lyset af denne retspraksis undersøges, om den anfægtede forordning udgør en anfægtelig retsakt, og følgelig om søgsmålet kan admitteres.
23
Det bemærkes for det første, at Kommissionen vedtog den anfægtede retsakt i henhold til en delegeret beføjelse, som lovgiver havde indrømmet den i medfør af artikel 290 TEUF. Artikel 290, stk. 1, TEUF bestemmer således, at Kommissionen i en lovgivningsmæssig retsakt kan få delegeret beføjelse til at vedtage almengyldige ikke-lovgivningsmæssige retsakter, der supplerer eller ændrer visse ikke-væsentlige bestemmelser i den lovgivningsmæssige retsakt. Det fremgår endvidere af samme bestemmelse, at de lovgivningsmæssige retsakter udtrykkeligt afgrænser delegationens formål, indhold, omfang og varighed. Artikel 290, stk. 2, TEUF fastslår, at de lovgivningsmæssige retsakter udtrykkeligt fastlægger de betingelser, der gælder for delegationen, der for det første kan være, at Parlamentet eller Rådet kan beslutte at tilbagekalde delegationen, og for det andet, at den delegerede retsakt kun kan træde i kraft, hvis Parlamentet eller Rådet ikke gør indsigelse inden for den frist, der er fastsat i den lovgivningsmæssige retsakt.
24
Det bemærkes for det andet, at lovgiver ved forordning nr. 347/2013 delegerede beføjelsen til at vedtage og revidere EU-listen over projekter af fælles interesse vedrørende strategiske transeuropæiske energiinfrastrukturprojekter til Kommissionen.
25
Ifølge artikel 3, stk. 3, og stk. 4, andet afsnit, i forordning nr. 347/2013 udarbejder Kommissionen denne liste på grundlag af de regionale lister, som de regionale gruppers beslutningstagende instanser, der består af medlemsstaterne og Kommissionen, har vedtaget i overensstemmelse med hvert projekts bidrag til gennemførelsen af de prioriterede energiinfrastrukturkorridorer og -områder og deres opfyldelse af kriterierne for projekter af fælles interesse.
26
I henhold til artikel 16, stk. 4, i forordning nr. 347/2013 giver Kommissionen, så snart den vedtager en delegeret retsakt, samtidig Parlamentet og Rådet meddelelse herom. I overensstemmelse med samme forordnings artikel 16, stk. 5, træder en delegeret retsakt kun i kraft, hvis hverken Parlamentet eller Rådet har gjort indsigelse inden for en frist på to måneder fra meddelelsen af den pågældende retsakt til Parlamentet og Rådet, eller hvis Parlamentet og Rådet inden udløbet af denne frist begge har informeret Kommissionen om, at de ikke agter at gøre indsigelse. Fristen forlænges med to måneder på Parlamentets eller Rådets initiativ.
27
Det bemærkes for det tredje, at den fase, inden for hvilken Parlamentet og Rådet i den foreliggende sag kunne fremsætte indsigelser over for den anfægtede forordning, oprindelig udløb den 31. december 2019. Denne fase blev forlænget med to måneder, dvs. indtil den 29. februar 2020. Parlamentet og Rådet gjorde ikke indsigelse inden for disse fire måneder. Den anfægtede forordning blev følgelig offentliggjort i EU-Tidende den 11. marts 2020 og trådte i kraft på tyvendedagen efter offentliggørelsen.
28
Det fremgår af det ovenfor anførte, at indsigelsesfasen, inden for hvilken Parlamentet eller Rådet kunne modsætte sig, at den anfægtede forordning trådte i kraft, ikke var udløbet på det tidspunkt, hvor annullationssøgsmålet blev anlagt, nemlig den 25. december 2019.
29
Det er vigtigt at bemærke, at ordningen for så vidt angår delegation af beføjelser i henhold til artikel 290 TEUF skal betragtes under ét. Artikel 290, stk. 2, TEUF giver mulighed for at delegere beføjelsen til at vedtage almengyldige ikke-lovgivningsmæssige retsakter på én betingelse, nemlig at »indsigelsesfasen« skal være gennemført inden for den frist, der er fastsat i den lovgivningsmæssige retsakt. Opfyldelsen af denne betingelse er følgelig et uadskilleligt led i den korrekte gennemførelse af den delegerede beføjelse.
30
I forordning nr. 347/2013 har lovgiver gjort brug af muligheden for i henhold til artikel 290, stk. 2, TEUF at betinge Kommissionens delegerede beføjelser af, at indsigelsesfasen er blevet gennemført. Kommissionens beføjelse til i medfør af den nævnte forordning at vedtage en delegeret retsakt, der har retligt bindende virkninger, kræver således, at hele den procedure, der sikrer, at den delegerede beføjelse er gennemført korrekt, er tilendebragt og følgelig, at betingelsen i den nævnte forordning er opfyldt.
31
Dette betyder med andre ord, at Kommissionen kun er i stand til at udarbejde en delegeret retsakt, som udgør en del af en retlig ordning, der som sådan har retligt bindende virkninger, såfremt den opfylder betingelsen i forordning nr. 347/2013 og følgelig lader den vedtagne retsakt gennemgå »indsigelsesfasen« på højst fire måneder.
32
Som anført ovenfor i præmis 27 og 28 var den i artikel 16, stk. 5, i forordning nr. 347/2013 fastsatte betingelse ikke opfyldt på det tidspunkt, hvor annullationssøgsmålet blev anlagt. Det følger heraf, at den retsakt, som Kommissionen vedtog den 31. oktober 2019, ikke kunne anses for endelig den 25. december 2019 og ikke kunne anses for en retsakt, der på dette tidspunkt havde retligt bindende virkninger, som kunne berøre sagsøgernes interesser.
33
Det følger heraf, at den anfægtede forordning ikke udgjorde en retsakt, der kunne gøres til genstand for et søgsmål den 25. december 2019.
34
I denne forbindelse bemærkes for det første, at en realitetsbehandling af et annullationssøgsmål angående den anfægtede forordning ville indebære, at Retten skulle foretage en vurdering af spørgsmål, som Parlamentet og Rådet endnu ikke har haft lejlighed til at udtale sig om, hvilket ville foregribe behandlingen af realitetsspørgsmålene og medføre en sammenblanding af forskellige faser af den administrative og den judicielle sagsbehandling. At antage et sådant søgsmål til realitetsbehandling ville således være uforeneligt med kompetencefordelingen mellem EU’s institutioner, såsom Parlamentet og Rådet på den ene side, og EU’s retsinstanser på den anden side, samt med retsplejehensyn og hensynet til den rette gennemførelse af den administrative procedure (jf. i denne retning dom af 11.11.1981, IBM mod Kommissionen, 60/81, EU:C:1981:264, præmis 20, og af 13.10.2011, Deutsche Post og Tyskland mod Kommissionen, C-463/10 P et C-475/10 P, EU:C:2011:656, præmis 51).
35
For det andet skal sagsøgernes argument om, at den anfægtede forordning i sidste instans ikke blev ændret under indsigelsesfasen for Parlamentet og Rådet, forkastes. Den omstændighed, at den oprindelige retsakt – den anfægtede forordning – ikke blev ændret, ændrer ikke dens karakter. Den omstændighed, at den ikke blev ændret, giver følgelig ikke Retten mulighed for at antage, at den anfægtede forordning – den retsakt, der under hensyn til den ovenfor i præmis 20 gengivne retspraksis er den eneste, der kan efterprøves af EU’s retsinstanser under annullationssøgsmålet – er den samme som den endeligt vedtagne retsakt og er trådt i kraft efter afslutningen af den lovgivningsprocedure, der i medfør af artikel 290 TEUF er fastsat i artikel 16, stk. 5, i forordning nr. 347/2013.
36
Af disse grunde ville det ligeledes være kunstigt og udtryk for en retsvildfarelse, såfremt det antages, at den anfægtede forordning havde retligt bindende virkninger fra vedtagelsen, dvs. den 31. oktober 2019, og at disse kun blev stillet i bero i tilfælde af en eventuel indsigelse fra Parlamentet eller Rådet.
37
Det følger af det ovenstående, at det må antages, at den anfægtede forordning ikke er en retsakt, der har retligt bindende virkninger, som kan berøre sagsøgernes interesser. Det er følgelig åbenbart, at sagen skal afvises.
Sagsomkostninger
38
Ifølge procesreglementets artikel 134, stk. 1, pålægges det den tabende part at betale sagsomkostningerne, hvis der er nedlagt påstand herom. Da sagsøgerne har tabt sagen, bør det pålægges dem at bære hver deres egne omkostninger og at betale Kommissionens omkostninger i overensstemmelse med sidstnævntes påstand herom, herunder omkostningerne i forbindelse med sagen om foreløbige forholdsregler.
39
I henhold til procesreglementets artikel 138, stk. 1, bærer de medlemsstater, der er indtrådt i sagen, deres egne omkostninger. Det følger heraf, at Forbundsrepublikken Tyskland, Kongeriget Spanien og Den Franske Republik bærer hver deres egne omkostninger.
På grundlag af disse præmisser bestemmer
RETTEN (Anden Afdeling):
1)
Sagen afvises.
2)
Aquind Ltd, Aquind Energy Sàrl og Aquind SAS bærer hver deres egne omkostninger og betaler de af Europa-Kommissionen afholdte omkostninger, herunder omkostningerne i forbindelse med sagen om foreløbige forholdsregler.
3)
Forbundsrepublikken Tyskland, Kongeriget Spanien og Den Franske Republik bærer hver deres egne omkostninger.
Luxembourg, den 5. marts 2021.
E. Coulon
Justitssekretæren
V. Tomljenović
Afdelingsformanden
(
*1
) – Processprog: engelsk.