62015TO0207_DA
Parter
Afgørelse
Parter
I sag T-207/15 R,
National Iranian Tanker Company,
Téhéran (Iran), ved T. de la Mare, QC, barristers M. Lester og J. Pobjoy samt solicitors R. Chandrasekera, S. Ashley og C. Murphy,
sagsøger,
mod
Rådet for Den Europæiske Union ved N. Rouam og M. Bishop, som befuldmægtigede,
sagsøgt,
vedrørende en anmodning om udsættelse af gennemførelsen af Rådets afgørelse (FUSP) 2015/236 af 12. februar 2015 om ændring af afgørelse 2010/413/FUSP om restriktive foranstaltninger over for Iran (EUT L 39, s. 18) og Rådets gennemførelsesforordning (EU) 2015/230 af 12. februar 2015 om gennemførelse af forordning (EU) nr. 267/2012 om restriktive foranstaltninger over for Iran (EUT L 39, s. 3), for så vidt som de vedrører sagsøgeren.
har
RETTENS PRÆSIDENT
afsagt følgende
Kendelse (1)
Tvistens baggrund
1. Denne sag er anlagt i forbindelse med de restriktive foranstaltninger, som blev indført for at lægge pres på Den Islamiske Republik Iran med henblik på at få denne til at ophøre med spredningsfølsomme nukleare aktiviteter og udvikling af fremføringssystemer til kernevåben.
[ udelades ]
7. Sagsøgeren, det iranske selskab National Iranian Tanker Company, er specialiseret i fragt af råolie og gas og driver en stor flåde af olietankskibe. Selskabet henvendte sig, i adskillige skrivelser, til Unionen for at tilkendegive sin bekymring med hensyn til følgerne for dets flåde af de restriktive foranstaltninger, der er truffet over for Den Islamiske Republik Iran. I denne forbindelse nægtede det enhver forbindelse til det iranske atomprogram og anførte, at det var blevet privatiseret allerede i 2000.
8. Ikke desto mindre opførte Rådet den 15. oktober 2012 sagsøgerens navn på listen over personer og enheder, der er omfattet af restriktive foranstaltninger.
9. Rådet vedtog således for det første afgørelse 2012/635/FUSP af 15. oktober 2012 om ændring af afgørelse 2010/413 (EUT L 282, s. 58). Ifølge 16. betragtning til afgørelse 2012/635 bør især iranske statsejede enheder, der er involveret i olie- og gassektoren, omfattes af restriktive foranstaltninger, eftersom de udgør en væsentlig indtjeningskilde for den iranske regering. Som følge heraf ændrede artikel 1, stk. 8, litra a), i afgørelse 2012/635 artikel 20, stk. 1, litra c), i afgørelse 2010/413, således at »andre personer og enheder, der ikke er omfattet af bilag I, og som forsyner Irans regering og enheder, der ejes eller kontrolleres af dem eller personer og enheder, som de har forbindelse til, med støtte, som opført på listen i bilag II«, omfattes af restriktive foranstaltninger. Ved artikel 2 i afgørelse 2012/635 blev sagsøgerens navn opført i bilag II til afgørelse 2010/413, der indeholder listen over navnene på »[p]ersoner og enheder, der er involveret i nukleare aktiviteter eller i aktiviteter vedrørende ballistiske missiler, og personer og enheder, der yder støtte til Irans regering«.
10. For det andet vedtog Rådet gennemførelsesforordning (EU) nr. 945/2012 af 15. oktober 2012 om gennemførelse af forordning nr. 267/2012 (EUT L 282, s. 16). Ved artikel 1 i forordning nr. 945/2012 blev sagsøgerens navn opført i bilag IX til forordning nr. 267/2012, der indeholder listen over navnene på »[p]ersoner og enheder, der er involveret i nukleare aktiviteter eller i aktiviteter vedrørende ballistiske missiler, og personer og enheder, der yder støtte til Irans regering«.
11. Sagsøgerens navn blev opført på de ovennævnte lister med følgende begrundelse – gældende for begge lister: »Kontrolleres reelt af Irans regering. Yder finansiel støtte til Irans regering gennem sine aktionærer, der opretholder forbindelser med regeringen«.
12. Afgørelse 2012/635 og forordning nr. 945/2012 blev meddelt sagsøgeren ved skrivelse af 16. oktober 2012.
13. Den 27. december 2012 anlagde sagsøgeren et søgsmål ved Retten med påstand om annullation af begge disse retsakter, for så vidt som de vedrører sagsøgeren.
14. I sin dom af 3. juli 2014, National Iranian Tanker Company mod Rådet (T-565/12, Sml., herefter »NITC-dommen«, EU:T:2014:608), tiltrådte Retten anbringendet om, at Rådet havde foretaget et åbenbart urigtigt skøn, da det opførte sagsøgerens navn på de ovennævnte lister. Retten gav følgelig sagsøgeren medhold og annullerede afgørelse 2012/635 og forordning nr. 945/2012, for så vidt som de vedrører sagsøgeren.
15. Hvad angår de tidsmæssige virkninger af NITC-dommen, nævnt ovenfor i præmis 14 (EU:T:2014:608), fastslog Retten, at en annullation med øjeblikkelig virkning af de anfægtede retsakter ville gøre det muligt for sagsøgeren at flytte alle eller en del af sine aktiver uden for EU, uden at Rådet i givet fald i rette tid ville kunne afhjælpe de mangler, som var fastslået, hvilket kunne risikere at være til alvorlig og uoprettelig skade for effektiviteten af enhver indefrysning af aktiver, som Rådet i fremtiden måtte vedtage over for sagsøgeren. Ifølge Retten kunne det nemlig ikke på forhånd udelukkes, at sagsøgeren på ny ville blive opført på listerne, idet Rådet havde mulighed for, inden for rammerne af en ny vurdering, at opføre sagsøgerens navn på grundlag af en tilstrækkeligt underbygget begrundelse.
16. Som følge heraf opretholdt dom NITC, nævnt ovenfor i præmis 14 (EU:T:2014:608), virkningerne af afgørelse 2012/635 og forordning nr. 945/2012 for så vidt angår sagsøgeren indtil udløbet af den i artikel 56, stk. 1, i statutten for Den Europæiske Unions Domstol omhandlede appelfrist eller, såfremt appel iværksættes inden for denne frist, indtil stadfæstelse eller afvisning af appellen.
17. Rådet har ikke anket dom NITC, nævnt ovenfor i præmis 14 (EU:T:2014:608).
18. Derimod vedtog Rådet den 12. februar 2015, efter at have underrettet sagsøgeren ved en skrivelse af 23. oktober 2014 om, at det påtænkte på ny at opføre dennes navn på de ovennævnte lister, og efter en udveksling af skrivelser mellem parterne, afgørelse (FUSP) 2015/236 om ændring af afgørelse 2010/413 (EUT L 39, s. 18) og gennemførelsesforordning (EU) nr. 2015/230 om gennemførelse af forordning (EU) nr. 267/2012 om restriktive foranstaltninger over for Iran (EUT L 39, s. 3), hvorved sagsøgerens navn på ny blev opført på listen over personer og enheder, der er omfattet af restriktive foranstaltninger (herefter »de anfægtede retsakter«).
19. Sagsøgerens navn blev genopført på listerne med følgende begrundelse – gældende for begge lister:
»[Sagsøgeren] yder finansiel støtte til Irans regering gennem sine aktionærer, den iranske stats pensionskasse (Iranian State Retirement Fund), det iranske sociale sikringsorgan (Iranian Social Security Organization) og olieindustriens ansattes pensions- og opsparingsfond (Oil Industry Employees Retirement and Savings Fund), der er statskontrollerede enheder. Desuden er [sagsøgeren] en af de største ejere af råolietankskibe i verden og en af de vigtigste transportører af iransk råolie. [Sagsøgeren] yder logistisk støtte til Irans regering gennem transport af iransk olie.«
20. Ved skrivelse af 16. februar 2015 fremsendte Rådet en kopi af de anfægtede retsakter til sagsøgeren.
Retsforhandlingerne og parternes påstande
21. Ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 24. april 2015 har sagsøgeren anlagt sag med påstand om annullation af de anfægtede retsakter, for så vidt som disse vedrører sagsøgeren, og subsidiært, at det fastslås, at artikel 20, stk. 1, litra c), i afgørelse 2010/413, som ændret, og artikel 23, stk. 2, litra d), i forordning nr. 267/2012, som ændret, ikke finder anvendelse på sagsøgeren, ved en ugyldighedsindsigelse på grundlag af artikel 277 TEUF. Sagsøgeren har til støtte for sit søgsmål i alt væsentligt gjort gældende, at Rådet ved på ny at pålægge sagsøgeren sanktioner på grundlag af de samme anbringender som dem, der var blevet erklæret ulovlige i dom NITC, nævnt ovenfor i præmis 14 (EU:T:2014:608), har tilsidesat sagsøgerens ret til effektive retsmidler i henhold til artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder og samtidig handlet i strid med princippet om retskraft og retssikkerhedsprincippet. I øvrigt har Rådet anlagt et åbenbart urigtig skøn og tilsidesat sagsøgerens ret til et forsvar samt dennes grundlæggende ret til beskyttelse af sin ejendom.
22. Ved særskilt dokument indleveret til Rettens Justitskontor den samme dag har sagsøgeren fremsat nærværende begæring om foreløbige forholdsregler med i det væsentlige følgende påstande:
– Fuldbyrdelsen af de anfægtede retsakter, for så vidt som de vedrører sagsøgeren, udsættes, indtil Retten har afsagt dom i nærværende søgsmål.
– Rådet tilpligtes at betale sagens omkostninger.
[ udelades ]
Retlig bedømmelse
[ udelades ]
Om fumus boni juris
[ udelades ]
39. Det skal i denne forbindelse fremhæves, at det følger af fast retspraksis, som Rådet har henvist til, at når en retsakt, der er vedtaget af en EU-institution, annulleres på grund af formelle mangler eller proceduremangler, har denne institution ret til på ny at vedtage en identisk retsakt, denne gang dog under overholdelse af de formelle og processuelle regler, og idet den pågældende institution sørger for, at denne nye retsakt ikke bliver behæftet med de samme mangler (jf. i denne retning dom af 23.10.2008, People’s Mojahedin Organization of Iran mod Rådet, T-256/07, Sml., EU:T:2008:461, præmis 65 og 75 og den deri nævnte retspraksis, og af 13.12.2012, Grækenland mod Kommissionen, T-588/10, EU:T:2012:688, præmis 476 og 478).
40. Hvad nærmere bestemt angår den foreliggende sag anførte Retten i øvrigt i dom NITC, præmis 77, nævnt ovenfor i præmis 14 (EU:T:2014:608), efter at have gjort opmærksom på, at begrundelsen for, at sagsøgerens navn oprindeligt var opført på de pågældende lister, ikke var underbygget af tilstrækkelige beviser, at Rådet havde mulighed for på ny at opføre sagsøgerens navn på listerne på grundlag af en tilstrækkeligt underbygget begrundelse.
41. Heraf konkluderer Rådet, at det i alt væsentligt havde ret til i den foreliggende sag at anvende dokumenter, der var dateret før den oprindelige opførelse af sagsøgeren på listerne, som grundlag, selv om det ikke havde fremlagt disse dokumenter som begrundelse for den oprindelige opførelse, og anvende disse »gamle« dokumenter til at underbygge nye begrundelser for at opføre sagsøgerens navn, bl.a. den »logistiske støtte«, som er ydet den iranske regering, for så vidt som det netop handlede på denne måde for at imødegå kritikken i dom NITC, nævnt ovenfor i præmis 14 (EU:T:2014:608), og fremlagde nye beviser for, at sagsøgeren rent faktisk ydede denne regering »logistisk støtte«.
42. Sagsøgeren mener derimod, at Rådet i den foreliggende sag ikke uden at tilsidesætte sagsøgerens ret til effektive retsmidler kunne anføre begrundelser for opførelsen af sagsøgerens navn, som det allerede havde kunnet påberåbe sig i forbindelse med den oprindelige opførelse af navnet i oktober 2012, eller fremlægge beviser, som det allerede rådede over på datoen for denne første opførelse, for så vidt som de faktiske forhold, der ligger til grund for de anfægtede retsakter, ifølge sagsøgeren er stort set identiske med de forhold, som lå til grund for den oprindelige opførelse af navnet, og som blev kritiseret i dom NITC, nævnt ovenfor i præmis 14 (EU:T:2014:608).
43. Rettens præsident mener, at parternes bemærkninger vidner om en retlig uenighed om anvendelsesområdet for artikel 47 i chartret om grundlæggende rettigheder og artikel 13 i den europæiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder, der blev undertegnet i Rom den 4. november 1960, som begge fastsætter en ret til effektive retsmidler, dvs. til en effektiv domstolsbeskyttelse »i praktisk såvel som i retlig forstand« (Menneskerettighedsdomstolens dom af 13.11.2007 i sagen Ramadhi m.fl. mod Albanien, præmis 48). Det skal afgøres, hvorvidt Rådet i betragtning af denne ret til effektive retsmidler er bemyndiget til at påberåbe sig den retspraksis, der er nævnt ovenfor i præmis 39 og 40, med henblik på at afhjælpe de retsstridige forhold, som førte til annullation af en restriktiv foranstaltning, ved at vedtage en ny foranstaltning med den samme virkning i praksis som den foregående under faktiske omstændigheder, som er i bund og grund uændrede.
44. Dette spørgsmåls følsomme karakter bunder især i den omstændighed, at de restriktive foranstaltninger, som Rådet vedtog i form af en forordning, har fordel af den beskyttende virkning af artikel 60, stk. 2, i statutten for Domstolen, således at en annullation af en sådan forordning først får virkning, når appelfristen udløber, eller – såfremt der er iværksat appel inden for denne frist – når Domstolen har afvist en sådan appel (jf. præmis 55-57 nedenfor). Følgelig ville Rådet, hvis det reelt ville kunne handle på den måde, der er beskrevet i præmis 43 ovenfor – uanset en annullation af alle på hinanden følgende forordninger om indførelse af restriktive foranstaltninger vedrørende den samme virksomhed som følge af, at de påståede grunde til opførelsen på listen var retsstridige, eller som følge af utilstrækkelige beviser – være i stand til at opretholde en uafbrudt række af sådanne foranstaltninger ved systematisk at iværksætte appel, og det uden at selve den faktuelle kontekst, der danner grundlag for disse foranstaltninger og annullationer, er ændret.
45. Spørgsmålet er, hvorvidt respekten for retten til effektive retsmidler ikke kræver, at der indføres et præklusionselement i den række af retssager, som kan indledes af den samme virksomhed. Dette ville kræve, at Rådet i sin første sagsmappe med restriktive foranstaltninger anfører alle grundene til opførelse på listen og belastende bevismateriale, som det uden videre kan fremskaffe inden den dato, hvor sagsmappen udarbejdes, og ville forhindre, at det anvender dem som begrundelse for en ny opførelse af virksomheden, såfremt Retten kritiserer disse grunde og dette bevismateriale. Det ville medføre, at virksomheden kun kunne opføres på listen på ny, såfremt der er fremkommet nye, relevante faktiske omstændigheder eller bevismateriale, samtidig med at Rådet i forbindelse med fremtidige nye opførelser ikke ville have lov til at anvende materiale, som allerede forelå på datoen for den første opførelse på listen, selv om den ikke havde henvist hertil.
46. Den foreliggende sag illustrerer tilsyneladende behovet for at indføre et sådant præklusionselement, idet sagsøgerens økonomiske virksomhed, nemlig transport af iransk olie, ikke har ændret sig fra oktober 2012, hvor selskabets navn første gang blev opført på listen, til datoen for vedtagelsen af de retsakter, der er anfægtet i den foreliggende sag. Der er således tydeligvis tale om en logistisk tjenesteydelse, som er leveret til kunder, der har bestilt denne transport. Det fremgår dog ikke af sagsakterne, at der ville have været noget til hinder for, at Rådet kunne anvende »logistisk støtte« som grund for den oprindelige opførelse på listen. Det samme gælder for sammensætningen af sagsøgerens aktiebeholdning, som tilsyneladende ikke har ændret sig i perioden fra 2012 til 2015. Rådet, som havde gjort nøje rede for kapitalstrukturen i den sag, der førte til dom NITC, nævnt ovenfor i præmis 14 (EU:T:2014:608, præmis 51), har ikke gjort gældende, at den grund, som vedrører en »finansiel støtte« på grundlag af denne aktiebeholdning, ikke forelå, da sagsøgerens navn blev opført på listen første gang i oktober 2012. For så vidt angår det bevismateriale, der ligger til grund for de anfægtede retsakter, har Rådet konkret kun anført fem dokumenter i sine bemærkninger (fodnote 28). Fire af disse dokumenter er dateret før oktober 2012, mens det ene, der er dateret senere (februar 2014), ikke synes at indeholde nogen nye relevante oplysninger, idet det henviser til sagsøgerens rolle som befragter af iransk olie og denne rolles betydning for iransk økonomi, hvilket ingen har bestridt.
47. Det skal tilføjes, at dom NITC, nævnt ovenfor i præmis 14 (EU:T:2014:608), opnåede retskraft efter at have annulleret den oprindelige opførelse af sagsøgerens navn. Ganske vist vedrører den materielle retskraft kun de faktiske og retlige omstændigheder, som der rent faktisk eller nødvendigvis er taget stilling til i den pågældende dom, og kan kun påberåbes, såfremt den sag, der gav anledning til denne dom, har samme parter og samme genstand samt hviler på samme søgsmålsgrund (jf. i denne retning dom af 25.2.2015, Walton mod Kommissionen, T-261/14 P, Sml. Pers., EU:T:2015:110, præmis 35 og 36 og den deri nævnte retspraksis). Sagsøgeren kan derfor ikke påberåbe sig NITC-dommens retskraft i dette begrebs strenge forstand vedrørende de anfægtede retsakter, eftersom disse retsakter vedrører en anden periode af sagsøgerens økonomiske virksomhed end den, der var genstand for de retsakter, som blev annulleret ved denne dom. Man kan imidlertid ikke se bort fra, at sagsøgerens virksomhed, som består i transport af iransk olie, i det væsentlige er uændret, og at forskellen med hensyn til de omhandlede virksomhedsperioder er resultatet af Rådets opførelse på ny af dennes navn på grundlag af faktiske omstændigheder, som reelt heller ikke er ændrede. Man kunne derfor anse anvendelsen af begrebet retskraft for i den foreliggende sag at være udelukket alene på grund af Rådets handling, der består i kunstigt at udvide de restriktive foranstaltninger, som blev pålagt sagsøgeren, ved nu at gøre bevismateriale gældende, som kunne have været påberåbt i forbindelse med den første opførelse af sagsøgerens navn. Selv om denne fremgangsmåde ikke kan anses for at være i strid med begrebet retskraft, kan den under alle omstændigheder bidrage til en krænkelse af sagsøgerens ret til effektive retsmidler.
48. Heraf følger, at det af hensyn til retten til effektive retsmidler kan være nødvendigt at anlægge en restriktiv fortolkning, som omhandlet i præmis 45 ovenfor, af den retspraksis, der er nævnt ovenfor i præmis 39 og 40.
49. En indvending mod en sådan restriktiv fortolkning kan dog være, at rækkevidden af den ret til effektive retsmidler, som en virksomhed, der er genstand for restriktive foranstaltninger, har, ikke bør begrænses uberettiget til et annullationssøgsmål sammen med en begæring om udsættelse af en fuldbyrdelse, selv om denne virksomhed har mulighed for at påberåbe sig retsstridigheden af de pålagte foranstaltninger inden for rammerne af en erstatningssag med påstand om, at Rådet erstatter tab som følge af denne retsstridighed. I en anden sammenhæng, nemlig tvister vedrørende offentlige kontrakter, fastslog Unionens retsinstanser, at den forbigåede tilbudsgivers ret til effektive retsmidler skulle anses for at være respekteret, selv om denne ikke var i stand til med rette at anfægte den manglende indgåelse af den pågældende kontrakt ved at anlægge et annullationssøgsmål sammen med en begæring om foreløbige forholdsregler, da han havde mulighed for at opnå erstatning ved at indlede en erstatningssag (jf. i denne retning kendelse af 23.4.2015, Kommissionen mod Vanbreda Risk & Benefits, C-35/15 P(R), Sml., EU:C:2015:275, præmis 34, 35 og 38). Ifølge dommeren i sagen om foreløbige forholdsregler tilkommer det den retsinstans, som prøver hovedsagen, om nødvendigt at undersøge, hvorvidt der er tvingende hensyn, der udelukker, at denne retspraksis kan udstrækkes til tvister vedrørende restriktive foranstaltninger.
50. Som følge af det ovenstående skal det fastslås, at der er en væsentlig retlig uenighed, hvis løsning ikke gør sig gældende uden videre og dermed fortjener en dybere undersøgelse, som skal være genstand for hovedsagen, således at søgsmålet ikke umiddelbart fremstår som grundløst (jf. i denne retning kendelse Kommissionen mod Pilkington Group, EU:C:2013:558, præmis 67 og den deri nævnte retspraksis).
Om interesseafvejning
[ udelades ]
52. For så vidt angår tvister om restriktive foranstaltninger vil en udsættelse af gennemførelsen af restriktive foranstaltninger i henhold til fast retspraksis kunne udgøre en hindring for deres fulde virkning i tilfælde af frifindelse i hovedsagen og følgelig umuliggøre en ændring af situationen. En sådan udsættelse ville nemlig gøre det muligt for den enhed, der er genstand for foranstaltningerne, at gå i gang med at hæve alle de tilbageholdte midler hos de banker, der er forpligtede til at sikre indefrysningen, og tømme sine bankkonti, inden der er truffet afgørelse i hovedsagen. Det ville således være muligt at omgå formålet med de restriktive foranstaltninger truffet over for denne med henblik på at lægge pres på Den Islamiske Republik Iran, for at denne sidstnævnte afslutter de nukleare aktiviteter, selv om de for retten begærede foreløbige forholdsregler ikke på forhånd må ophæve følgerne af den afgørelse, der senere skal træffes i hovedsagen (jf. i denne retning kendelse af 14.6.2012, Qualitest FZE mod Rådet, C-644/11 P(R), EU:C:2012:354, præmis 73-77, og kendelse Iranian Offshore Engineering & Construction mod Rådet, EU:T:2013:118, præmis 34 og den deri nævnte retspraksis).
53. I den foreliggende sag må det fastslås, at Rådet ved at undlade at anke dom NITC, nævnt ovenfor i præmis 14 (EU:T:2014:608), selv gav sagsøgeren mulighed for at drage fuld fordel af virkningerne af annullationen, ved denne dom, af de restriktive foranstaltninger, som var blevet pålagt denne den 15. oktober 2012 (jf. præmis 9 og 10 ovenfor), idet selskabet i perioden fra medio september 2014 til medio februar 2015 havde fri adgang til sine aktiver, efter at dets bankkonti var blevet frigivet. På baggrund af disse omstændigheder kan Rådet derfor næppe gøre risikoen for omgåelse af formålet med de restriktive foranstaltninger gældende.
54. Dette ræsonnement er dog kun gyldigt for de tidligere restriktive foranstaltninger, som Rådet vedtog den 15. oktober 2012. For så vidt angår de nye restriktive foranstaltninger, som sagsøgeren blev pålagt ved de anfægtede retsakter, kan det ikke umiddelbart udelukkes, at den retsinstans, som prøver hovedsagen, afviser at anlægge den restriktive fortolkning, der er nævnt ovenfor i præmis 48, og afviser sagsøgerens annullationssøgsmål. Under disse omstændigheder skal der igen tages hensyn til formålet med disse foranstaltninger, og det skal forhindres, at sagsøgeren umiddelbart kan trække de midler ud, som denne eventuelt har akkumuleret på sine bankkonti i løbet af de fem måneder, hvor der ikke var nogen restriktive foranstaltninger.
55. Under alle omstændigheder følger det af fast retspraksis, at forordningerne om indførelse af restriktive foranstaltninger som f.eks. forordning nr. 2015/230 (jf. ovenfor, præmis 18) både har karakter af almengyldige retsakter, for så vidt som de i generelle og abstrakte vendinger forbyder en bestemt kreds af adressater at stille midler og økonomiske ressourcer til rådighed for personer og enheder, hvis navn figurerer på listerne i bilagene til disse retsakter, og har karakter af en række individuelle afgørelser i forhold til disse personer og enheder (jf. i denne retning dom af 3.9.2008, Kadi og Al Barakaat International Foundation mod Rådet og Kommissionen, C-402/05 P og C-415/05 P, Sml., EU:C:2008:461, præmis 241-243, af 16.11.2011, Bank Melli Iran mod Rådet, C-548/09 P, Sml., EU:C:2011:735, præmis 45, og af 23.4.2013, Gbagbo m.fl. mod Rådet, C-478/11 P – C-482/11 P, Sml., EU:C:2013:258, præmis 56). Dette forbud mod at stille midler og økonomiske ressourcer til rådighed er nemlig rettet til enhver, der faktisk kan tilbageholde de omhandlede midler (jf. i denne retning dom af 22.1.2015, Bank Tejarat mod Rådet, T-176/12, EU:T:2015:43, præmis 68). Den omstændighed, at den pågældende retsakt skal meddeles individuelt til de parter, hvis midler skal indefryses, påvirker ikke den generelle anvendelse af retsakten over for alle, som kan være i besiddelse af sådanne midler (jf. generaladvokat Sharpstons forslag til afgørelse Rådet mod Bank Mellat, C-176/13 P, Sml., EU:C:2015:130, og Rådet mod Bank Saderat Iran, C-200/13 P, Sml., EU:C:2015:134, præmis 177).
56. Som nævnt ovenfor i præmis 44 vedrørende den tidsmæssige virkning af annullationen af en forordning om indførelse af restriktive foranstaltninger, bestemmer artikel 60, stk. 2, i statutten for Domstolen, at Rettens afgørelser om annullation af en sådan retsakt først får virkning, når appelfristen udløber, eller – såfremt der er iværksat appel inden for denne frist – når Domstolen har afvist en sådan appel. Denne fastholdelse af sanktionernes gyldighed, som er begrundet i nødvendigheden af at give Rådet en chance for at afhjælpe de retsstridige forhold ved at vedtage nye foranstaltninger, er blevet systematisk udstrakt til at omfatte de afgørelser, der pålægger restriktive foranstaltninger, og dette i henhold til artikel 264, stk. 2, TEUF, som bemyndiger Retten til at angive, hvilke af den annullerede retsakts virkninger der skal anses for endelige, med den begrundelse, at en forskel mellem den dato, hvor annullationen af en forordning om pålæggelse af en bestemt restriktiv foranstaltning får virkning, og den tilsvarende dato for en afgørelse, der pålægger en identisk foranstaltning, kan være til alvorlig skade for retssikkerheden (jf. i denne retning kendelse Iranian Offshore Engineering & Construction mod Rådet, nævnt ovenfor i præmis 51, EU:T:2013:118, præmis 37 og 38 og den deri nævnte retspraksis).
57. Såfremt Retten efter hovedsagens afslutning annullerer forordning nr. 2015/230 med den opsættende virkning, der er fastsat i artikel 60, stk. 2, i statutten for Domstolen, vil den følgelig også annullere afgørelse 2015/236 (jf. præmis 18 ovenfor) og højst sandsynligt bestemme, at denne annullation, i henhold til artikel 264, stk. 2, TEUF, får virkning samtidig med annullationen af forordning nr. 2015/230. Selv om den tidsmæssige virkning af en annullation af afgørelse 2015/236 ikke var den samme som af annullationen af forordning nr. 2015/230, ville de restriktive foranstaltninger, der er truffet mod sagsøgeren i medfør af denne forordning, under alle omstændigheder skulle opretholdes, i overensstemmelse med artikel 60, stk. 2, i statutten for Domstolen, ud over datoen for afsigelse af dommen om annullation, hvorved sagsøgerens navn under ingen omstændigheder ville blive slettet øjeblikkeligt som følge af denne dom.
58. I henhold til fast retspraksis er en sag om foreløbige forholdsregler helt accessorisk i forhold til den hovedsag, den er knyttet til, og er begrænset til at sikre den fulde virkning af den fremtidige endelige afgørelse (jf. kendelse af 16.11.2012, Akzo Nobel m.fl. mod Kommissionen, T-345/12 R, Sml., EU:T:2012:605, præmis 25 og den deri nævnte retspraksis, og af 16.6.2015, Alcogroup og Alcodis mod Kommissionen, T-274/15 R, EU:T:2015:389, præmis 20 og den deri nævnte retspraksis), og enhver foreløbig forholdsregel, som retten har foranstaltet, ophører automatisk med at have virkning i henhold til procesreglementets artikel 158, stk. 3, fra domsafsigelsen, hvorved sagens behandling afsluttes. Som følge heraf sigter sagsøgerens interesse i at få indrømmet en midlertidig frigørelse af sine midler mod at opnå en fordel, som selskabet ikke ville kunne opnå selv ved en dom om annullation. En sådan dom ville nemlig først få de af sagsøgeren ønskede praktiske virkninger, dvs. fjernelsen af selskabets navn fra listen over de personer, hvis midler er indefrosset, på en dato efter datoen for afsigelsen af denne dom, mens dommeren i sagen om foreløbige forholdsregler i første instans på denne dato vil miste enhver kompetence ratione temporis, og sagsøgerens navn vil under alle omstændigheder kunne fastholdes på den nævnte liste som følge af vedtagelsen af en ny restriktiv foranstaltning som erstatning for den annullerede foranstaltning inden for den i artikel 60, stk. 2, i Domstolens statut fastsatte frist. Under disse omstændigheder er sagsøgerens interesse i at opnå en midlertidig frigørelse af sine midler ved hjælp af foreløbige forholdsregler ikke af en sådan art, at den skal beskyttes af dommeren i sagen om foreløbige forholdsregler (jf. i denne retning kendelse Iranian Offshore Engineering & Construction/Conseil, nævnt i præmis 51 ovenfor, EU:T:2013:118, præmis 40).
59. Det følger heraf, at afvejningen af de forskellige foreliggende interesser ikke er til sagsøgerens fordel.
Om uopsætteligheden
[ udelades ]
63. I den foreliggende sag skal det som udgangspunkt fastslås – hvilket fremgår af de nærmere oplysninger, som sagsøgeren har fremlagt i sit svarskrift af 4. juni 2015 – at den påståede skade er økonomisk. Selv om sagsøgeren i svarskriftet har anført tal, der vedrører selskabets økonomiske virksomhed, har det ikke fremlagt nogen som helst dokumentation til støtte for disse tal.
[ udelades ]
66. Hvad angår denne skades uoprettelige karakter kan et økonomisk tab i henhold til fast retspraksis ikke, medmindre der foreligger særlige omstændigheder, betragtes som uopretteligt eller blot vanskeligt uopretteligt, da der almindeligvis kan betales økonomisk erstatning herfor. I sådanne tilfælde er den begærede foreløbige forholdsregel kun berettiget, hvis den, der begærer den, såfremt forholdsreglen ikke træffes, vil befinde sig i en situation, der kan true virksomhedens finansielle levedygtighed inden afsigelsen af den afgørelse, der afslutter hovedsagen, eller hvis selskabets markedsandele ville ændres på uoprettelig og alvorlig vis med hensyn til bl.a. virksomhedens størrelse (jf. i denne retning kendelse Iranian Offshore Engineering & Construction mod Rådet, nævnt ovenfor i præmis 51, EU:T:2013:118, præmis 20 og den deri nævnte retspraksis).
67. Hvad angår den foreliggende sag er det fastslået ovenfor, at sagsøgeren havde mistet hele sin markedsandel på søtransportområdet i Unionen, efter at der var truffet restriktive foranstaltninger mod dette selskab. Dette tab er dog netop et af de mål, der forfølges med disse foranstaltninger, og vidner snarere om deres effektivitet. Ud fra denne synsvinkel kan et sådant tab kun være relevant i forbindelse med tvister om restriktive foranstaltninger, hvis det er fastslået, at det er uopretteligt. Dette har sagsøgeren dog ikke ytret noget om. Selskabet har især ikke påvist, at hindringer af strukturel eller retlig karakter ville forhindre det i at genvinde en betydelig del af de tabte markedsandele. Det påberåbte tab i den henseende kan således ikke anses for at være uopretteligt (jf. i denne retning kendelse af 24.3.2009, Cheminova m.fl. mod Kommissionen, C-60/08 P(R), EU:C:2009:181, præmis 64).
68. Det skal tilføjes, at sagsøgeren ikke har hævdet, at selskabets økonomiske levedygtighed er truet. Sagsøgeren har derimod, i sit svarskrift af 4. juni 2015, anført, at selskabet på nuværende tidspunkt udfører erhvervsvirksomhed, som består i at transportere iransk olie til Kina, Indien, Sydkorea, Taiwan og Tyrkiet, at dets samlede omsætning var 895 mio. USD i 2013, og at omsætningen ifølge dets beregninger vil ligge på det samme tal i indeværende år.
69. Sagsøgeren har endvidere gjort gældende, at denne ville have svært ved på forhånd at dokumentere den skade, som direkte kan tilskrives de anfægtede retsakter, da der er tekniske vanskeligheder forbundet med at sondre mellem den skade, som skyldes de tidligere retsakter eller de mere omfattende internationale sanktionsrammer, og den skade, der skyldes de anfægtede retsakter. Ifølge sagsøgeren ville dette kræve en teknisk, detaljeret ekspertbedømmelse, som ikke kan udføres på forhånd ud fra forudsigelser. Et krav om, at sagsøgeren skal fremlægge denne dokumentation på dette tidspunkt, ville være en uoverstigelig hindring for at opnå foreløbige forholdsregler. Den skade, som sagsøgeren har lidt som følge af de anfægtede retsakter, ville således være i hvert fald delvis uoprettelig, da den ikke ville kunne kvantificeres i tilstrækkelig grad. Som følge heraf vil et erstatningssøgsmål ikke yde sagsøgeren en effektiv domstolsbeskyttelse i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 47 i chartret om grundlæggende rettigheder.
70. I denne henseende skal det erindres, at en økonomisk skade ifølge fast retspraksis kan anses for at være uoprettelig, hvis den pågældende skade, selv når den indtræder, ikke kan opføres i tal [kendelser Kommissionen mod Pilkington Group, nævnt i præmis 30 ovenfor, EU:C:2013:558, præmis 52, og EDF mod Kommissionen, EU:C:2013:157, præmis 60 og den deri nævnte retspraksis].
71. Den usikkerhed, der er forbundet med erstatning af et økonomisk tab i forbindelse med et eventuelt erstatningssøgsmål, kan ganske vist ikke i sig selv anses for en omstændighed, på grundlag af hvilken det kan godtgøres, at tabet er uopretteligt. Det er på tidspunktet for sagen om foreløbige forholdsregler nødvendigvis usikkert, om der senere er mulighed for at få erstatning for en økonomisk skade inden for rammerne af et erstatningssøgsmål, der kan anlægges efter en eventuel annullation af de anfægtede retsakter. En sag om foreløbige forholdsregler har imidlertid ikke til formål at træde i stedet for et sådant erstatningssøgsmål for at udelukke denne usikkerhed, idet formålet med en sådan sag alene er at garantere den fulde virkning af den fremtidige endelige afgørelse, der skal træffes i den hovedsag, som sagen om de foreløbige forholdsregler hænger sammen med, hvilken sag i dette tilfælde er et annullationssøgsmål (jf. i denne retning kendelse Kommissionen mod Pilkington Group, nævnt ovenfor i præmis 30, EU:C:2013:558, præmis 53, og kendelse af 14.12.2011, Alcoa Trasformazioni mod Kommissionen, C-446/10 P(R), EU:C:2011:829, præmis 55-57).
72. Derimod forholder det sig anderledes, når det står klart, efter at dommeren i sagen om foreløbige forholdsregler har foretaget sin vurdering, at den påberåbte skade på grund af dens art og den måde, hvorpå den forudses at ville indtræde, ikke i tilstrækkelig grad kan identificeres eller opgøres i tal, hvis den indtræder, og derfor i praksis ikke vil kunne afhjælpes ved et erstatningssøgsmål (kendelse Kommissionen mod Pilkington Group, nævnt ovenfor i præmis 30, EU:C:2013:558, præmis 54).
73. Hvis de anfægtede retsakter i den foreliggende sag annulleres, er sagsøgeren tilsyneladende ikke forhindret i at opnå en godtgørelse for den økonomiske skade, disse retsakter har påført selskabet, ved at anlægge et erstatningssøgsmål mod Rådet i henhold til artikel 268 TEUF og 340 TEUF, idet den eneste mulighed for at anlægge en sådan sag dog består i at godtgøre den principielt oprettelige karakter af et økonomisk tab (jf. i denne retning kendelse af 14.12.2001, Kommissionen mod Euroalliages m.fl., C-404/01 P(R), Sml., EU:C:2001:710, præmis 70-75).
74. Rettens præsident kan ikke se, hvorfor sagsøgeren skulle være forhindret i at foretage en anvendelig kvantificering af den økonomiske skade, som de anfægtede retsakter har påført selskabet, ved at sætte tal på indtægten fra den erhvervsaktivitet, som det udøvede i Unionen i et repræsentativt år, før de første restriktive foranstaltninger blev indført, og sammenligne denne med indtægten efter de anfægtede retsakter. Såfremt denne indtægt allerede var reduceret til nul i årene forud for vedtagelsen af disse retsakter, skal det dog præciseres, at den skade, de har forårsaget, består i opretholdelsen af denne situation og således kan kvantificeres i forhold til et årsgennemsnit.
75. I denne sammenhæng skal det bemærkes, at sagsøgeren selv har fremlagt disse tal i sit svarskrift af 4. juni 2015. Selskabet har anført sin bruttoindtægt fra aktiviteterne i Unionen, dvs. dets forretningsforbindelser med Unionens største olieselskaber og grosserer i perioden 2009-2013. Heraf fremgår det, at denne indtægt er faldet løbende fra 500 mio. USD i 2009 til 160 mio. USD i 2010, 100 mio. USD i 2011, 40 mio. USD i 2012 og 0 USD i 2013.
76. I en senere tvist om erstatning vil Retten have beføjelse til via et abstrakt skøn at beregne den skade, som sagsøgeren har lidt som følge af de anfægtede retsakter, på grundlag af den sandsynlige udvikling i sagsøgerens markedsandele og dennes overskud, hvis tingene var forløbet normalt, og hvis de retsstridige forhold, som Rådet kritiseres for, ikke havde fundet sted (jf. i denne retning kendelse af 5.6.2013, Rubinum mod Kommissionen, T-201/13 R, EU:T:2013:296, præmis 50). Ved fastsættelsen af omfanget af en skade kan Retten nemlig suverænt bedømme de faktiske omstændigheder, og den råder over en vis skønsmargen med hensyn til den metode, der skal anvendes til bestemmelse af størrelsen af en erstatning (jf. i denne retning dom af 21.2.2008, Kommissionen mod Girardot, C-348/06 P, Sml., EU:C:2008:107, præmis 72, 74 og 76). I denne sag kunne Retten blot foretage et skøn på grundlag af gennemsnitlige statistiske værdier, da sagsøgeren skulle godtgøre de oplysninger, som disse skøn var baseret på (jf. i denne retning dom af 28.4.2010, BST mod Kommissionen, T-452/05, Sml., EU:T:2010:167, præmis 168 og den deri nævnte retspraksis).
77. Under alle omstændigheder kan det tilsyneladende udledes af retspraksis fra Domstolens præsident, at en virksomhed, som er genstand for restriktive foranstaltninger, ikke med rette kan hævde at have lidt uoprettelig økonomisk skade, når den kan påberåbe sig de specifikke bestemmelser i EU-reglerne om indefrysning af midler eller økonomiske ressourcer, som bemyndiger de kompetente nationale myndigheder til undtagelsesvis at godkende frigørelsen af visse indefrosne midler, idet disse bestemmelser gør det muligt at dække væsentlige udgifter og behov eller opfylde kontraktlige forpligtelser, der blev indgået, før den nævnte indefrysning fik virkning (kendelse af 11.3.2013, North Drilling mod Rådet, T-552/12 R, EU:T:2013:120, præmis 21; jf. desuden i denne retning kendelser Qualitest FZE mod Rådet, nævnt ovenfor i præmis 52, EU:C:2012:354, præmis 41, 42 og 44, og af 25.10.2012, Hassan mod Rådet, C-168/12 P(R), EU:C:2012:674, præmis 39).
78. Disse undtagelser sikrer ligevægten mellem på den ene side formålet med de restriktive foranstaltninger, nemlig at mindske risikoen for nuklear spredning i Iran, og på den anden side nødvendigheden af at sikre, at den pågældende virksomhed kan overleve. Som følge heraf afhænger afgørelsen af en begæring om udsættelse af gennemførelsen af restriktive foranstaltninger af anvendelsen i det konkrete tilfælde af de nævnte undtagelsesprocedurer om godkendelse af en frigørelse af visse indefrosne midler (jf. i denne retning kendelse Qualitest FZE mod Rådet, nævnt ovenfor i præmis 52, EU:C:2012:354, præmis 45 og 66).
79. I den foreliggende sag er det artikel 20, stk. 3-4a, 6 og 7, i afgørelse 2010/413, som ændret, og artikel 24-28b i forordning nr. 267/2012, som ændret, der fastsætter et antal undtagelser, som gør det muligt at frigøre sagsøgerens midler under særlige omstændigheder. Sagsøgeren har dog kun anfægtet disse undtagelsesmuligheders relevans for den foreliggende sag uden at udtale sig om den ovennævnte retspraksis fra Domstolens præsident. Selskabet har nærmere bestemt ikke angivet, om det havde indgivet begæring til de kompetente nationale myndigheder om at opnå godkendelse til at anvende de indefrosne midler, eller om det var stødt på problemer eller blev mødt med afslag på begæringen om en sådan godkendelse fra disse myndigheder.
80. Som følge heraf er betingelsen om uopsættelighed ikke opfyldt.
81. Det følger af alle de ovenst ående betragtninger, at begæringen om udsættelse ikke kan tages til følge.
(1) .
(1)
–	Kun de præmisser i denne kendelse, hvis offentliggørelse Retten finder hensigtsmæssig, er gengivet.
Afgørelse
På grundlag af disse præmisser
bestemmer
RETTENS PRÆSIDENT:
1) Begæringen om foreløbige forholdsregler tages ikke til følge.
2) Afgørelsen om sagens omkostninger udsættes.
Således bestemt i Luxembourg den 16. juli 2015.