62016TJ0244_RES
Forenede sager T-244/16 og T-285/17
Viktor Fedorovych Yanukovych
mod
Rådet for Den Europæiske Union
Rettens dom (Sjette Afdeling) af 11. juli 2019
»Fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik – restriktive foranstaltninger på baggrund af situationen i Ukraine – indefrysning af midler – liste over personer, enheder og organer, som er omfattet af indefrysningen af midler og økonomiske ressourcer – opretholdelse af sagsøgerens navn på listen – Rådets forpligtelse til at kontrollere, at afgørelsen fra et tredjelands myndighed er blevet truffet under iagttagelse af retten til forsvar og retten til en effektiv domstolsbeskyttelse«
Retslig procedure – stævning – formkrav – kort fremstilling af søgsmålsgrundene – generel henvisning til andre skriftlige indlæg, der er vedlagt som bilag til stævningen – afvisning
[Statutten for Domstolen, art. 21; Rettens procesreglement, art. 76, stk. 1, litra d)]
(jf. præmis 56 og 57)
Den Europæiske Union – domstolskontrol af lovligheden af institutionernes retsakter – restriktive foranstaltninger på baggrund af situationen i Ukraine – indefrysning af midler iværksat over for personer involveret i uretmæssig tilegnelse af statens midler og over for fysiske eller juridiske personer, enheder eller organer med tilknytning til dem – omfanget af kontrollen
(Art. 275, stk. 2, TEUF; Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, art. 47; Rådets afgørelse (FUSP) 2016/318 og 2017/381; Rådets forordning 2016/311 og 2017/374)
(jf. præmis 73 og 74)
Fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik – restriktive foranstaltninger på baggrund af situationen i Ukraine – afgørelse om indefrysning af midler – vedtagelse eller opretholdelse på grundlag af en retssag, som et tredjelands myndigheder har iværksat på området for uretmæssig tilegnelse af statens midler – lovlig – betingelse – national afgørelse truffet under iagttagelse af retten til forsvar og retten til en effektiv domstolsbeskyttelse – kontrolforpligtelse, som påhviler Rådet – begrundelsespligt – rækkevidde – tredjeland, der har tiltrådt den europæiske menneskerettighedskonvention – ingen betydning
(Rådets afgørelse (FUSP) 2016/318 og 2017/381; Rådets forordning 2016/311 og 2017/374)
(jf. præmis 75-80, 85-87 og 91-95)
Resumé
I domme afsagt den 11. juli 2019 i sagen Yanukovych mod Rådet (forenede sager T-244/16 og T-285/17) og i sagen Klymenko mod Rådet (sag T-274/18) annullerede Retten flere retsakter fra Rådet (
1
), der vedrørte restriktive foranstaltninger vedtaget på baggrund af situationen i Ukraine, og hvorved varigheden af listen over personer, enheder og organer, der var omfattet af disse restriktive foranstaltninger, blev forlænget (
2
), for så vidt som navnene på sagsøgerne, Ukraines tidligere præsident og den tidligere finansminister i Ukraine, var blevet opretholdt på den nævnte liste. Opførelsen blev besluttet med den begrundelse, at sagsøgerne var genstand for forundersøgelser i Ukraine for at have deltaget i forbrydelser i forbindelse med underslæb med statslige midler og den ulovlige overførsel heraf ud af Ukraine, og blev efterfølgende forlænget med den begrundelse, at det nævnte lands myndigheder havde gjort sagsøgerne til genstand for straffesager for uretmæssig tilegnelse af offentlige midler eller aktiver.
Under anvendelse af de principper fra retspraksis, der kan udledes af dom af 19. december 2018, Azarov mod Rådet (
3
), bemærkede Retten indledningsvis i de to nævnte domme, at Unionens retsinstanser skal foretage en legalitetsprøvelse af alle EU-retsakter under hensyn til iagttagelsen af de grundlæggende rettigheder. Selv om Rådet kan støtte vedtagelsen eller opretholdelsen af de restriktive foranstaltninger på en afgørelse fra et tredjeland, skal det selv kontrollere, at en sådan afgørelse er blevet truffet under iagttagelse af bl.a. retten til forsvar og retten til en effektiv domstolsbeskyttelse i det nævnte land. I denne henseende blev det fastslået, at selv om den omstændighed, at det pågældende tredjeland har tiltrådt konventionen til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder (herefter »EMRK«), indebærer en kontrol fra Den Europæiske Menneskerettighedsdomstols (herefter »Menneskerettighedsdomstolen«) side af de ved EMRK garanterede grundlæggende rettigheder, kan en sådan omstændighed imidlertid ikke overflødiggøre det ovenfor nævnte kontrolkrav. For at opfylde sin begrundelsespligt påhviler det desuden Rådet i de retsakter, hvorved der pålægges restriktive foranstaltninger, at angive, at det har kontrolleret, at den afgørelse fra tredjelandet, hvorpå det har støttet disse foranstaltninger, er blevet vedtaget under iagttagelse af de nævnte rettigheder. Endvidere er Rådet forpligtet til at foretage den nævnte kontrol uafhængigt af ethvert bevis fremlagt af sagsøgerne.
Retten fastslog dernæst, at selv om Rådet hævdede, at der i Ukraine var blevet foretaget en retslig kontrol under straffesagerne, og at den omstændighed, at der forelå flere retslige afgørelser vedtaget i denne sammenhæng, godtgjorde, at Rådet havde kunnet kontrollere iagttagelsen af de pågældende rettigheder, kunne sådanne afgørelser ikke i sig selv godtgøre, at de ukrainske myndigheders afgørelse om at gennemføre de straffesager, hvorpå opretholdelsen af de restriktive foranstaltninger var støttet, var blevet truffet under iagttagelse af retten til forsvar og retten til en effektiv domstolsbeskyttelse. Alle de af Rådet anførte retslige afgørelser er nemlig blevet truffet inden for rammerne af de straffesager, der har begrundet opførelsen og opretholdelsen af sagsøgernes navne på listen, og udgør blot et led i disse, for så vidt som de er af enten sikrende eller processuel karakter.
I dommen i sagen Klymenko mod Rådet (sag T-274/18) bemærkede Retten særligt, at Rådet ikke havde forklaret, hvorledes eksistensen af disse afgørelser gjorde det muligt at konkludere, at beskyttelsen af de omhandlede rettigheder var blevet overholdt, skønt den ukrainske straffesag, der udgjorde grundlaget for de pågældende restriktive foranstaltninger i 2014, stadig befandt sig på det indledende undersøgelsesstadium. I denne henseende henviste Retten til EMRK (
4
) og chartret om grundlæggende rettigheder (
5
), hvoraf det fremgår, at princippet om retten til en effektiv domstolsbeskyttelse bl.a. omfatter retten til at få afgjort sin sag inden for en rimelig tid. Retten bemærkede, at Menneskerettighedsdomstolen allerede havde udtalt, at det er muligt at fastslå, at dette princip er blevet tilsidesat, bl.a. når undersøgelsesfasen i en straffesag er kendetegnet ved et antal perioder med inaktivitet, der kan tilskrives de kompetente myndigheder, som har ansvaret for denne undersøgelse. Retten bemærkede endvidere, at når en person har været genstand for restriktive foranstaltninger i flere år, og dette som følge af den samme straffesag ført i det pågældende tredjeland, har Rådet pligt til at uddybe spørgsmålet om, hvorvidt myndighederne eventuelt måtte have tilsidesat denne persons grundlæggende rettigheder. Rådet burde derfor i det mindste have anført grundene til, at det var af den opfattelse, at disse rettigheder var blevet overholdt med hensyn til spørgsmålet om, hvorvidt sagsøgerens sag var blevet behandlet inden for et rimeligt tidsrum.
Inden Retten udtalte sig om sagens realitet, tog den i den nævnte sag desuden ikke den af Rådet fremsatte formalitetsindsigelse om, at sagsøgeren under henvisning til Azarov-dommen havde fremsat et nyt anbringende, til følge. I denne henseende bemærkede Retten for det første, at Domstolen i Azarov-dommen, efter at have ophævet dom af 7. juli 2017, Azarov mod Rådet (
6
), havde fastslået, at sagen var moden til påkendelse, og at de omtvistede retsakter skulle annulleres, idet den havde konstateret en tilsidesættelse af begrundelsespligten, som er et anbringende, der angår grundlæggende retsprincipper, og hvilket – som sådan – kan rejses til enhver tid. Retten bemærkede for det andet, at de argumenter, som sagsøgeren havde udledt af Azarov-dommen, under alle omstændigheder havde en nær sammenhæng med visse punkter i stævningen, og at de derfor ligeledes kunne antages til realitetsbehandling på denne baggrund. Retten bemærkede for det tredje, at eftersom Domstolen havde fraveget den praksis fra Retten, der forelå på det tidspunkt, hvor sagsøgeren anlagde sin sag, udgjorde Azarov-dommen en retlig omstændighed, der kunne begrunde fremsættelsen af et nyt anbringende eller et nyt klagepunkt.
(
1
) – I det foreliggende tilfælde var der i sag T-244/16 og sag T-285/17 blevet nedlagt påstand om annullation af Rådets afgørelse (FUSP) 2016/318 af 4.3.2016 (EUT 2016, L 60, s. 76) og Rådets gennemførelsesforordning (EU) 2016/311 af 4.3.2016 (EUT 2016, L 60, s. 1), Rådets afgørelse (FUSP) 2017/381 af 3.3.2017 (EUT 2017, L 58, s. 34) og Rådets gennemførelsesforordning (EU) 2017/374 af 3.3.2017 (EUT 2017, L 58, s. 1) samt i sag T-274/18 påstand om annullation af Rådets afgørelse (FUSP) 2018/333 af 5.3.2018 (EUT 2018, L 63, s. 48) og Rådets gennemførelsesforordning (EU) 2018/326 af 5.3.2018 (EUT 2018, L 63, s. 5).
(
2
) – Dvs. personer, enheder og organer, der er omfattet af artikel 1 i Rådets afgørelse 2014/119/FUSP af 5.3.2014 om restriktive foranstaltninger over for visse personer, enheder og organer på baggrund af situationen i Ukraine (EUT 2014, L 66, s. 26), som ændret ved Rådets afgørelse (FUSP) 2015/143 af 29.1.2015 (EUT 2015, L 24, s. 16), og af artikel 2 i Rådets forordning (EU) nr. 208/2014 af 5.3.2014 (EUT 2014, L 66, s. 1), som ændret ved Rådets forordning (EU) 2015/138 af 29.1.2015 (EUT 2015, L 24, s. 1).
(
3
) – Domstolens dom af 19.12.2018, Azarov mod Rådet (C-530/17 P, EU:C:2018:1031).
(
4
) – Artikel 6, stk. 1.
(
5
) – Artikel 47.
(
6
) – Rettens dom af 7.7.2017, Azarov mod Rådet (T-215/15, EU:T:2017:479).