62021CC0083
STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA
MACIEJE SZPUNARA
přednesené dne 7. července 2022 (
1
)
Věc C‑83/21
Airbnb Ireland UC,
Airbnb Payments UK Ltd
proti
Agenzia delle Entrate,
za účasti
Presidenza del Consiglio dei Ministri,
Ministero dell’Economia e delle Finanze,
Federazione delle associazioni Italiane Alberghi e Turismo – Federalberghi,
Renting Services Group Srl,
Codacons – Coordinamento delle Associazioni e dei Comitati di tutela dell’ ambiente e dei diritti degli utenti e dei consumatori
[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Consiglio di Stato (Státní rada, Itálie)]
„Řízení o předběžné otázce – Služby informační společnosti – Elektronický obchod – Portál pro zprostředkování nemovitostí – Směrnice 2000/31/ES – Článek 1 odst. 5 písm. a) – Směrnice 2006/123/ES – Služby na vnitřním trhu – Článek 2 odst. 3 – Vyloučení ‚daňové oblasti‘ a ‚oblasti daní‘ z těchto směrnic – Směrnice (EU) 2015/1535 – Postup při poskytování informací v oblasti technických předpisů a předpisů pro služby informační společnosti – Článek 1 bod 1 písm. e) a f) – Pojmy ‚předpis pro služby‘ a ‚technický předpis‘ – Pronájem nemovitostí k bydlení na dobu nejvýše 30 dní – Povinnost uložená poskytovatelům služeb zprostředkování nemovitostí, včetně online portálu, předávat daňové správě údaje o nájemních smlouvách a provést srážku daně z uskutečněných plateb – Povinnost zvolit si daňového zástupce uložená poskytovatelům služeb, kteří nemají stálou provozovnu v Itálii – Článek 56 SFEU – Volný pohyb služeb – Omezující povaha – Odůvodnění – Účinnost daňového dohledu a boj proti daňovým únikům – Proporcionalita – Článek 267 třetí pododstavec SFEU“
Úvod
1.
Online platformy jsou poskytovateli služeb zvaných služby „informační společnosti“, tedy zjednodušeně řečeno internetových služeb, které umožňují nejen podnikatelům, ale i jednotlivcům, kteří nevykonávají hospodářskou činnost, nabízet spotřebitelům různé služby díky tomu, že je mezi sebou propojují.
2.
Rozvoj těchto platforem dal mnoha jednotlivcům možnost jednak poskytovat služby mimo plnohodnotnou hospodářskou činnost a jednak možnost využívat těchto služeb za ceny často mnohem příznivější, než jsou ceny uplatňované podnikateli. Uvedené platformy tak přispěly, ne-li k vytvoření dosud neexistujících trhů, přinejmenším k exponenciálnímu rozvoji některých trhů se službami díky zvýšení nabídky i poptávky. Zároveň přispěly ke zhoršení mnohých problémů, jak sociálních, tak politických, správních a právních, souvisejících s masivním rozvojem těchto služeb.
3.
Vyvstává tedy otázka, do jaké míry musí online platformy rovněž přispívat k řešení problémů spojených s jejich fungováním. Hledání těchto řešení musí samozřejmě probíhat v souladu se zákonem, a zejména s unijním právem. Pro služby poskytované prostřednictvím internetu je totiž charakteristická jejich snadná přeshraniční povaha – na internetu nehraje zeměpisná poloha poskytovatele a příjemce služby žádnou roli. Zvláštnost online platforem spočívá v tom, že jejich služby, které jsou poskytovány prostřednictvím internetu, a mohou tedy být v zásadě přeshraniční, jsou silně spojeny se službami poskytovanými následně jejich uživateli, přičemž tyto služby jsou nejčastěji „reálné“ a mají přesnou fyzickou lokalizaci. Tyto platformy tedy podstatným způsobem změnily charakter přeshraničních služeb nejen tím, že umožňují, aby byly poskytovány a používány v masivní míře, ale rovněž tím, že jim propůjčují smíšenou povahu v tom smyslu, že tyto služby jsou silně spojeny s navazujícími službami, které tuto vlastnost nemají.
4.
Tato skutečná změna paradigmatu vyžaduje přehodnocení některých zásad unijního práva, zejména zásady volného pohybu služeb, aby bylo možné reagovat na nové výzvy spojené s fungováním online platforem. Projednávaná věc poskytuje Soudnímu dvoru příležitost vyjádřit se k opatřením, která členské státy případně přijímají v reakci na jednu z těchto výzev, a sice jak daňově zacházet se službami poskytovanými prostřednictvím online platforem.
Právní rámec
Unijní právo
5.
Článek 1 odst. 1 a odst. 5 písm. a) směrnice Evropského parlamentu a Rady 2000/31/ES ze dne 8. června 2000 o některých právních aspektech služeb informační společnosti, zejména elektronického obchodu, na vnitřním trhu („směrnice o elektronickém obchodu)“ (
2
) stanoví:
„1.   Cílem této směrnice je přispět k řádnému fungování vnitřního trhu tím, že zajistí volný pohyb služeb informační společnosti mezi členskými státy.
[…]
5.   Tato směrnice se nevztahuje na:
a)
daňovou oblast;
[…]“
6.
Článek 1 odst. 1 a čl. 2 odst. 3 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2006/123/ES ze dne 12. prosince 2006 o službách na vnitřním trhu (
3
), stanoví:
„Článek 1
1.   Tato směrnice stanoví obecná ustanovení k usnadnění výkonu svobody usazování pro poskytovatele služeb a volného pohybu služeb při zachování vysoké kvality služeb.
[…]
Článek 2
[…]
3.   Tato směrnice se nevztahuje na oblast daní.“
7.
Článek 1 odst. 1 písm. b) a písm. e) až g) směrnice Evropského parlamentu a Rady (EU) 2015/1535 ze dne 9. září 2015 o postupu při poskytování informací v oblasti technických předpisů a předpisů pro služby informační společnosti (
4
) stanoví:
Pro účely této směrnice se rozumí:
[…]
b)
‚službou‘ jakákoli služba informační společnosti, tj. každá služba poskytovaná zpravidla za úplatu, na dálku, elektronicky a na individuální žádost příjemce služeb.
[…]
e)
‚předpisem pro služby‘ obecný požadavek týkající se přístupu ke službám a jejich poskytování ve smyslu písmene b), zejména ustanovení týkající se poskytovatele služeb, služeb samotných a příjemce služeb, s výjimkou předpisů, které se nezaměřují specificky na služby definované v uvedeném písmenu.
Pro účely této definice:
i)
se předpis považuje za zaměřený specificky na služby informační společnosti, je-li s ohledem na jeho odůvodnění a jeho znění zvláštním záměrem a cílem všech nebo některých jeho ustanovení regulovat tyto služby přímo a cíleně,
ii)
předpis se nepovažuje za zaměřený specificky na služby informační společnosti, působí-li na tyto služby pouze nepřímo nebo vedlejším způsobem;
f)
‚technickým předpisem‘ technické specifikace a jiné požadavky nebo předpisy pro služby včetně příslušných správních předpisů, jejichž dodržování je při uvedení na trh, při poskytování služby, při usazování poskytovatele služeb nebo při používání v členském státě nebo na jeho větší části závazné de iure nebo de facto, jakož i právní a správní předpisy členských států zakazující výrobu, dovoz, prodej nebo používání určitého výrobku nebo zakazující poskytování nebo využívání určité služby nebo usazování poskytovatele služeb, s výjimkou předpisů stanovených v článku 7.
Technické předpisy de facto zahrnují:
[…]
iii)
technické specifikace, jiné požadavky nebo předpisy pro služby, které souvisejí s daňovými nebo finančními opatřeními ovlivňujícími spotřebu výrobků nebo služeb tím, že vyzývají ke shodě s těmito technickými specifikacemi, jinými požadavky nebo předpisy pro služby; to však neplatí pro technické specifikace, jiné požadavky nebo předpisy pro služby, které se týkají národních systémů sociálního zabezpečení.
[…]
g)
‚návrhem technického předpisu‘ znění technické specifikace, jiného požadavku nebo předpisu pro služby včetně správních předpisů, které je vypracováno se záměrem vydat tuto specifikaci, jiný požadavek nebo předpis pro služby, nebo je v konečném stadiu nechat vydat jako technický předpis a které je ve stadiu přípravy, kdy ještě mohou být provedeny zásadní změny.“
8.
Článku 5 odst. 1 prvního pododstavce této směrnice zní:
„S výhradou článku 7 sdělí členské státy neprodleně Komisi každý návrh technického předpisu s výjimkou případu, kdy se jedná pouze o úplné převzetí mezinárodní nebo evropské normy, a kdy postačí informace o dotyčné normě; členské státy současně Komisi sdělí důvody, pro které je nezbytné takový technický předpis přijmout, pokud již nebyly uvedeny v samotném návrhu.“
Italské právo
9.
Článek 4 decreto-legge n. 50 convertito con modificazioni dalla L. 21 giugno 2017, n. 96 – Disposizioni urgenti in materia finanziaria, iniziative a favore degli enti teritoriali, ulteriori interventi per le colpite da eventi sismici e misure per lo sviluppo (nařízení s mocí zákona č. 50 o naléhavých ustanoveních ve finanční oblasti, pobídkách ve prospěch územních samosprávných celků, dalších intervencí do oblastí zasažených zemětřesením a opatřeních pro rozvoj) ze dne 24. dubna 2017 (
5
), ve znění pozdějších předpisů, zavedl daňový režim pro krátkodobý pronájem nemovitostí mimo podnikatelskou činnost (dále jen „sporná daňová úprava“).
10.
Sporná daňová úprava se použije na smlouvy o nájmu obytných nemovitostí fyzickými osobami mimo podnikatelskou činnost na maximální dobu 30 dnů bez ohledu na to, zda jsou uzavírány přímo s nájemci nebo prostřednictvím osob vykonávajících zprostředkovatelskou činnost v oblasti nemovitostí „nebo osob, které spravují online portály“ (čl. 4 odst. 1 nařízení s mocí zákona č. 50).
11.
Od 1. června 2017 podléhají příjmy z takových nájemních smluv fakultativně dani z příjmů vybírané srážkou u zdroje se sazbou 21 % namísto standardní daně z příjmů (čl. 4 odst. 2 nařízení s mocí zákona č. 50).
12.
Osoby, které vykonávají zprostředkovatelskou činnost v oblasti nemovitostí týkající se výše uvedených pronájmů, „jakož i osoby, které spravují online portály“ mají povinnost předávat údaje týkající se nájemních smluv uzavřených jejich pomocí do 30. června roku následujícího po roce, ke kterému se údaje vztahují. Nesdělení těchto údajů, jakož i neúplné nebo nepřesné sdělení těchto údajů je postižitelné peněžitými sankcemi (čl. 4 odst. 4 nařízení s mocí zákona č. 50).
13.
Osoby s bydlištěm na italském území, které vykonávají zprostředkovatelskou činnost v oblasti nemovitostí, „jakož i osoby, které spravují online portály“, pokud vybírají nájemné nebo protiplnění vztahující se k výše uvedeným nájemním smlouvám, nebo pokud jsou zapojeny do výběru tohoto nájemného a protiplnění, musí jakožto plátce daně provést srážku ve výši 21 % z částky nájemného a protiplnění při platbě nájemného příjemci a odvést tuto sraženou daň statní pokladně. V případě, že nebyla učiněna volba ve prospěch použití režimu odděleného zdanění u zdroje, má se za to, že provedená srážka představuje zálohu na daň (čl. 4 odst. 5 nařízení s mocí zákona č. 50).
14.
Osoby, které nejsou rezidenty, vykonávající stejné činnosti, které mají stálou provozovnu v Itálii, plní své povinnosti vyplývající ze sporného daňového režimu prostřednictvím své stálé provozovny. Osoby, které nejsou rezidenty, považované za osoby, které nemají stálou provozovnu v Itálii, mají povinnost zvolit si daňového zástupce, který je odpovědný za splnění daňových povinností. Při neurčení daňového zástupce jsou osoby, které mají bydliště na italském území a patří do stejné skupiny jako výše uvedené osoby, solidárně odpovědné s posledně uvedenými za provedení a zaplacení srážky z částky nájemného a protiplnění vztahujících se k nájemním smlouvám (čl. 4 odst. 5a legislativního nařízení č. 50).
15.
Rozhodnutím ředitele daňové správy měla být přijata prováděcí ustanovení k čl. 4 odst. 4, 5 a 5a legislativního nařízení č. 50.
Skutkový stav, řízení a předběžné otázky
16.
Žalobkyně v původním řízení, Airbnb Ireland UC a Airbnb Payments UK Ltd (dále jen společně „Airbnb“) patří do globální skupiny Airbnb, která spravuje na internetu portál s týmž názvem sloužící ke zprostředkování pronájmu nemovitostí. Tento portál umožňuje zprostředkovat kontakt mezi pronajímateli, kteří mají k dispozici ubytovací prostory, a osobami hledajícími tento typ ubytování, přičemž od zákazníka vybere platbu za poskytnuté ubytování před začátkem pronájmu a převede tuto platbu na účet pronajímatele poté, co pronájem začal, pokud nájemce neprojevil svůj nesouhlas (
6
).
17.
Airbnb podala žalobu k Tribunale amministrativo del Lazio (správní soud pro Lazio, Itálie) znějící jednak na zrušení rozhodnutí ředitele finančního úřadu č. 132395 ze dne 12. července 2017, kterým byl uplatněn sporný daňový režim, a jednak na zrušení výkladového oběžníku č. 24 finanční správy ze dne 12. října 2017 týkajícího se sporného daňového režimu.
18.
Na podporu své žaloby Airbnb uvedla, že sporná daňová úprava zavedla do italského práva „technický předpis“ nebo „předpis pro služby“, a že tento zákon tedy měl být předem oznámen Komisi v souladu s čl. 5 odst. 1 prvního pododstavce směrnice 2015/1535. Airbnb rovněž tvrdila, že povinnosti stanovené touto úpravou v oblasti předávání informací a v daňové oblasti porušují zásadu volného pohybu služeb. Kromě toho Airbnb tvrdila, že povinnost zvolit si daňového zástupce, která platí pro všechny osoby provozující online portál pro zprostředkování pronájmu nemovitostí, které nemají bydliště nebo sídlo či stálou provozovnu v Itálii, představuje nepřiměřené omezení takových základních svobod, jako je volný pohyb služeb.
19.
Soud prvního stupně zamítl žalobu rozsudkem ze dne 18. února 2019. Společnost Airbnb se proti tomuto rozsudku odvolala k předkládajícímu soudu.
20.
Rozhodnutím ze dne 11. července 2019, došlým Soudnímu dvoru dne 30. září 2019, předložil předkládající soud Soudnímu dvoru žádost o rozhodnutí o předběžné otázce týkající se několika ustanovení unijního práva. Usnesením ze dne 30. června 2020, Airbnb Ireland a Airbnb Payments UK (C‑723/19, nezveřejněné, EU:C:2020:509), Soudní dvůr prohlásil tuto žádost za zjevně nepřípustnou z důvodu nedostatku informací, které by mu umožnily poskytnout užitečnou odpověď na položené otázky, přičemž upřesnil, že předkládající soud mu může předložit novou žádost o rozhodnutí o předběžné otázce.
21.
Za těchto okolností se Consiglio di Stato (Státní rada, Itálie) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1)
Jak je třeba vykládat výraz ‚technický předpis‘ služeb informační společnosti a ‚předpis pro služby‘ informační společnosti, které jsou uvedeny ve [směrnici 2015/1535], a zejména musí být tyto výrazy vykládány v tom smyslu, že zahrnují i daňová opatření, která nejsou přímo zaměřena na regulaci konkrétní služby informační společnosti, ale která mohou upravovat její konkrétní výkon v členském státě, zejména tím, že zatěžují všechny poskytovatele služeb zprostředkování nemovitostí, včetně provozovatelů neusazených v tomto statě, kteří poskytují své služby online, povinnostmi, jejichž účelem je přispět k účinnému výběru daní splatných pronajímateli, kterými jsou:
a)
shromažďování a následné předávání údajů týkajících se krátkodobých nájemních smluv uzavřených v návaznosti na činnost zprostředkovatele daňovým orgánům členského státu;
b)
provádět srážku daně splatné ve prospěch daňové správy z částek zaplacených nájemci pronajímatelům a následně odvádět tyto částky státní pokladně [?].
2)
a)
Brání zásada volného pohybu služeb zakotvená v článku 56 SFEU, jakož i obdobné zásady, jsou-li použitelné v projednávané věci, které lze odvodit ze [směrnic 2000/31/ES a 2006/123/ES], takovému vnitrostátnímu opatření, které ukládá realitním zprostředkovatelům působícím v Itálii – tedy včetně neusazených provozovatelů, kteří poskytují své služby online – povinnosti shromažďování údajů týkajících se krátkodobých nájemních smluv uzavřených jejich prostřednictvím a následné sdělení finanční správě, a to pro účely související s výběrem přímých daní splatných uživateli služby?
b)
Brání zásada volného pohybu služeb zakotvená v článku 56 SFEU, jakož i podobné zásady, jsou-li použitelné v projednávané věci, které lze odvodit ze [směrnic 2000/31/ES a 2006/123/ES], takovému vnitrostátnímu opatření, které ukládá realitním zprostředkovatelům působícím v Itálii – tedy včetně neusazených provozovatelů, kteří poskytují své služby online – kteří zasahují do platební fáze krátkodobých nájemních smluv uzavřených jejich prostřednictvím, povinnost provést, pro účely související s výběrem přímých daní splatných uživateli služby, srážku daně z těchto plateb a následně odvést tyto částky do státní pokladny?
c)
V případě kladné odpovědi na výše uvedené otázky, mohou být zásada volného pohybu služeb uvedená v článku 56 SFEU, jakož i obdobné zásady, jsou-li použitelné v projednávané věci, které lze odvodit ze směrnic [2000/31/ES a 2006/123/ES], omezeny způsobem, který je v souladu s unijním právem, vnitrostátními opatřeními, jako jsou opatření popsaná výše v písmenech a) a b), při zohlednění toho, že jinak by výběr daně týkající se přímých daní splatných uživateli služby nebyl účinný?
d)
Mohou být zásada volného pohybu služeb zakotvená v článku 56 SFEU, jakož i obdobné zásady, jsou-li použitelné v projednávané věci, které lze odvodit ze směrnic [2000/31/ES a 2006/123/ES] omezeny způsobem, který je v souladu s unijním právem, vnitrostátním opatřením, které ukládá realitním zprostředkovatelům, kteří nejsou usazeni v Itálii, povinnost zvolit si daňového zástupce, který je povinen jménem a na účet neusazeného zprostředkovatele splnit vnitrostátní opatření uvedená výše v písm. b), vzhledem k tomu, že jinak by výběr daně týkající se přímých daní splatných uživateli služby nebyl účinný?
3)
Musí být čl. 267 třetí pododstavec SFEU vykládán v tom smyslu, že pokud existuje otázka výkladu unijního práva (primárního nebo sekundárního) vznesená jedním z účastníků řízení a doprovázená přesným uvedením znění otázky, zachovává si soud přesto možnost samostatně formulovat tyto otázky, přičemž podle svého uvážení a nejlepšího vědomí a svědomí určí prameny unijního práva, vnitrostátní ustanovení, která s nimi mohou být v rozporu, a přesné znění otázek v žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce, zůstanou-li v mezích předmětu sporu, anebo je povinen přijmout otázky formulované účastníkem řízení?“
22.
Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce došla Soudnímu dvoru dne 9. února 2021. Písemná vyjádření předložily Airbnb, Federazione delle associazioni Italiane Alberghi e Turismo – Federalberghi (Federace italských hotelových a turistických asociací, dále jen „Federalberghi“), česká, belgická, francouzská, italská, nizozemská, polská, rakouská a španělská vláda, jakož i Komise. Airbnb, Federalberghi, italská, francouzská a španělská vláda, jakož i Komise byly zastoupeny na jednání, které se konalo dne 28. dubna 2022.
Analýza
K první předběžné otázce
23.
Podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda čl. 1 odst. 1 písm. f) směrnice 2015/1535 musí být vykládán v tom smyslu, že vnitrostátní právní úprava, která ukládá zprostředkovatelům krátkodobého pronájmu nemovitostí, včetně těch, kteří vykonávají činnost online, povinnost shromažďovat a předávat orgánům finanční správy údaje týkající se smluv o pronájmu uzavřených v návaznosti na činnost zprostředkovatele, a v případě, že tito zprostředkovatelé zasahují do platby nájemného, povinnosti srazit daň z částek poukázaných nájemci pronajímatelům a odvést tuto daň do státní pokladně, představuje „technický předpis“ ve smyslu tohoto ustanovení.
K použitelnosti směrnice 2015/1535 na daňová ustanovení
24.
Soudní dvůr položil účastníkům řízení a zúčastněným stranám přítomným na jednání dotaz ohledně použitelnosti směrnice 2015/1535 na taková opatření, jako jsou opatření sporného daňového režimu, s ohledem na skutečnost, že článek 114 SFEU, jehož odstavec 1 představuje právní základ této směrnice, v odstavci 2 vylučuje použití tohoto odstavce 1 „na ustanovení o daních“.
25.
Úvodem musím uvést, že sdílím názor vyjádřený zejména francouzskou vládou, podle kterého čl. 114 odst. 2 SFEU v zásadě nebrání použitelnosti směrnice 2015/1535 na daňová opatření. Toto ustanovení totiž musí být vykládáno tak, že odkazuje na harmonizaci těchto ustanovení, kterou by bylo možné kvalifikovat jako „pozitivní harmonizaci“. Opatření této povahy se přijímají, pokud jde o nepřímé daně, na základě článku 113 SFEU.
26.
Avšak směrnice 2015/1535 takovou pozitivní harmonizaci neprovádí. Tato směrnice se omezuje na stanovení pravidel s cílem zabránit členským státům v přijímání opatření, která by byla v rozporu s řádným fungováním vnitřního trhu. Tato pravidla spočívají v procesní povinnosti oznámit určitá ustanovení ve fázi záměru za účelem jejich preventivní kontroly z hlediska jejich souladu s pravidly vnitřního trhu. Taková kontrola se přitom v žádném případě nerovná harmonizaci těchto ustanovení unijními právními předpisy, o níž hovoří čl. 114 odst. 1 SFEU. Směrnice 2015/1535 sice provádí harmonizaci, týká se však procesních pravidel pro přijímání právních a správních předpisů členských států.
27.
Článek 114 odst. 2 SFEU proto podle mého názoru nevylučuje použitelnost směrnice 2015/1535 na taková daňová ustanovení, jako jsou ustanovení dotčená v projednávané věci.
Ke kvalifikaci ustanovení sporné daňové úpravy jako „předpisů pro služby“
28.
„Technickým předpisem“ ve smyslu čl. 1 odst. 1 písm. f) směrnice 2015/1535 je zejména „předpis pro služby“, jak je definován v čl. 1 odst. 1 písm. e) této směrnice.
29.
Připomínám, že podle této definice představuje „předpis pro služby“ obecný požadavek týkající se přístupu ke službám informační společnosti a jejich poskytování, zejména ustanovení týkající se poskytovatele služeb, služeb samotných a příjemce služeb, s výjimkou předpisů, které se nezaměřují specificky na takové služby.
30.
Je nesporné, že takové služby, jako jsou služby poskytované Airbnb Ireland, jsou službami informační společnosti ve smyslu směrnice 2015/1535 (
7
). Zbývá určit, zda jednotlivé povinnosti zprostředkovatelů krátkodobého pronájmu nemovitostí vyplývající ze sporného daňového režimu splňují ostatní kritéria uvedená v definici „předpisů pro služby“.
31.
Otázka, zda se tyto povinnosti týkají služeb informační společnosti „přímo a cíleně“, nebo pouze „nepřímo nebo vedlejším způsobem“ ve smyslu druhého pododstavce definice uvedené v čl. 1 odst. 1 písm. e) směrnice 2015/1535, je mezi účastníky řízení předmětem diskuse.
32.
Federalberghi tvrdí, že sporná daňová úprava pouze vztahuje na krátkodobé pronájmy stávající daňový režim, který se použije na dlouhodobé pronájmy nemovitostí. Podle ní tento režim nemá za cíl regulovat zprostředkovatelské služby jako takové, ale účinně zdanit pronájem nemovitostí a zabránit vyhýbání se daňovým povinnostem v tomto odvětví. Kromě toho tvrdí, že jednotlivé povinnosti uložené zprostředkovatelům uvedenou daňovou úpravou jsou formulovány technologicky neutrálně v tom smyslu, že jsou uloženy jak zprostředkovatelům, kteří působí online, tak prostředkovatelům, kteří vykonávají činnost jinými prostředky. Podle této účastnice řízení přitom není přítomnost provozovatelů off-line na trhu krátkodobých pronájmů pouze teoretická.
33.
Airbnb naproti tomu tvrdí, že sporná daňová úprava byla ve skutečnosti koncipována specificky tak, aby byla zaměřena na pronájem nemovitostí uzavíraný zprostředkovateli takových online platforem, jako jsou platformy spravované Airbnb. S tímto argumentem souhlasím. Z informací obsažených ve spise předloženém Soudnímu dvoru totiž jasně vyplývá, že sporná daňová úprava byla přijata za účelem zmírnění masových daňových úniků v oblasti krátkodobých pronájmů nemovitostí uzavíraných mezi jednotlivci. Je přitom obecně známo, že díky těmto online platformám, jako je platforma spravovaná společností Airbnb, a tedy díky službám informační společnosti, došlo k takto významnému rozvoji tohoto odvětví. Pokud v tomto odvětví existují zprostředkovatelé působící jinými prostředky, jejich podíly na trhu musí být podle mého názoru minimální.
34.
Situace, o niž se jedná ve věci v původním řízení, se tedy netýká pouhého použití již existujících pravidel platných pro poskytovatele služeb vykonávajících činnost mimo internet (
8
), na služby informační společnosti, ale stanovení pravidel, jejichž cílem je vyřešit problémy, které se konkrétně objevily v prostředí internetu, a které jsou tedy specificky určeny poskytovatelům online služeb (
9
).
35.
Podle mého názoru lze tedy mít za to, že povinnosti zprostředkovatelů vyplývající ze sporné daňové úpravy se týkají konkrétně služeb informační společnosti, aniž by samotné technologicky neutrální znění dotčených vnitrostátních ustanovení mohlo tento závěr změnit (
10
).
36.
Tato analýza však zohledňuje pouze jeden aspekt problému, a sice pouhé specifické dotčení poskytovatelů služeb informační společnosti. Takový přístup může být zajisté dostatečný v situaci, v níž se jedná o pravidla, jejichž cílem je upravit samotné podmínky přístupu a výkonu činnosti online (
11
) nebo takovou činnost zakázat (
12
). Naproti tomu v takové situaci, jako je situace dotčená ve věci v původním řízení, kdy se jedná o ustanovení s jiným cílem, vyžaduje velmi složitá definice „předpisů pro služby“ podle mého názoru diferencovanější výklad za účelem správného určení, zda se na tato ustanovení vztahuje oznamovací povinnost a zda se na ně rovněž uplatní sankce v případě jejího případného nedodržení, a sice nemožnost namítat vůči jednotlivcům ustanovení, která měla být oznámena (
13
).
37.
Takový diferencovanější výklad vyžaduje určit, zda specifickým cílem ustanovení, o němž je tvrzeno, že je technickým předpisem, je upravit přístup ke službě informační společnosti nebo její poskytování. Prostudování čl. 1 odst. 1 písm. e) prvního pododstavce směrnice 2015/1535 ve spojení s jeho druhým pododstavcem bodem i) mě totiž vede k závěru, že formulace tohoto druhého ustanovení, podle níž „se předpis považuje za zaměřený specificky na služby informační společnosti, je-li […] [jeho] zvláštním záměrem a cílem […] regulovat tyto služby přímo a cíleně“, musí být chápán tak, že vyžaduje, aby specifickým záměrem a cílem pravidla týkajícího se takových služeb bylo výslovně a cíleně regulovat přístup k těmto službám a jejich poskytování, tj. problematiku uvedenou v prvním ustanovení.
38.
Pokud jde o různé povinnosti zprostředkovatelů podle sporné daňové úpravy, sdílím názor některých zúčastněných, kteří v projednávané věci předložili vyjádření, zejména pak názor polské vlády, podle kterého tyto povinnosti nemají za zvláštní záměr a cíl regulovat přístup k činnostem v oblasti zprostředkování nemovitostí nebo jejich výkon prostřednictvím internetu.
39.
Zaprvé, pokud jde o povinnost shromažďovat a předávat informace, je třeba podle mého názoru konstatovat, že jejím cílem není upravit přístup nebo výkon zprostředkovatelské služby v oblasti krátkodobých pronájmů nemovitostí. Cílem předávání informací daňové správě totiž není regulovat činnost zprostředkovatele, ba ani jeho činnost kontrolovat, ale pouze regulovat činnost jeho zákazníků, kteří jsou pronajímateli. Tato povinnost se tedy týká činnosti zprostředkovatele pouze „vedlejším způsobem“ ve smyslu čl. 1 odst. 1 písm. e) prvního pododstavce a druhého pododstavce bodu ii) směrnice 2015/1535. Ačkoli je uvedená povinnost přímým důsledkem poskytování zprostředkovatelské služby týkající se nemovitostí nacházejících se v Itálii a pronajímaných fyzickými osobami, nepodmiňuje, na rozdíl od toho, co tvrdí Airbnb, možnost vykonávat tuto činnost (
14
) a nestanoví ani způsob, ani podmínky jejího výkonu. Tato povinnost nastupuje ex post z důvodu výkonu činnosti a netýká se vztahů zprostředkovatele s jeho zákazníky, ale pouze vztahů s finanční správou (
15
).
40.
Zadruhé, pokud jde o povinnost srazit daň, tato povinnost má zjevně přímější souvislost s poskytováním zprostředkovatelské služby, jelikož tato služba zahrnuje zprostředkování platby nájemného. Při plnění této povinnosti totiž zprostředkovatel na pronajímatele nepřevádí celé obdržené nájemné (
16
), ale pouze zbývající částku po srážce daně.
41.
Cílem povinnosti srazit daň, podobně jako informační povinnosti, však není regulovat zprostředkovatelskou službu, ale zdanit pronájem nemovitostí, který je základem této povinnosti. Srážka daně zprostředkovatelem, ke které dochází v rámci platby, je pouze nástrojem umožňujícím dosažení tohoto cíle. Tato povinnost, stejně jako povinnost shromažďovat a předávat informace, se tedy týká zprostředkovatelské služby pouze incidenčně. V tomto ohledu je třeba uvést, jak správně zdůrazňuje francouzská vláda, že technika srážkové daně je běžně používána v různých oblastech, které nesouvisejí se službami informační společnosti, jako jsou pracovněprávní vztahy nebo zdanění kapitálových příjmů. Tento nástroj tedy není nijak specifický pro služby informační společnosti.
42.
Argument, podle kterého je příslušný zprostředkovatel nucen k tomu, aby zavedl technické a organizační postupy, aby splnil povinnosti vyplývající ze sporné daňové úpravy, předložený společností Airbnb, nemůže změnit můj závěr ohledně dotčených povinností z pohledu směrnice 2015/1535. Přijetí takových postupů by skutečně představovalo vnitřní opatření poskytovatele týkající se jeho vztahů se správními orgány členského státu, ve kterém se nachází místo plnění, na němž je založena jeho zprostředkovatelská služba. Taková opatření však nemají vliv na poskytování jeho vlastní služby. Jinak by tomu bylo pouze v případě, kdy by doprovodné povinnosti uložené poskytovateli služeb nutily tohoto poskytovatele změnit podmínky poskytování této služby, například žádat své zákazníky o doplňující informace.
43.
A zatřetí, pokud jde o povinnost zvolit si daňového zástupce, tato povinnost není předkládající soudem v jeho první předběžné otázce zmíněna. Pro úplnost však uvádím, že podle mé analýzy čl. 1 odst. 1 písm. e) směrnice 2015/1535 spadá tato povinnost mimo rámec definice „předpis pro služby“, jelikož jejím cílem není regulovat přístup ke službě informační společnosti nebo její poskytování, ale představuje pouze administrativní důsledek výkonu takové služby, který úzce souvisí s povinností provést srážku daně.
K technickým předpisům de facto spojeným s daňovými opatřeními
44.
Na jednání byla rovněž diskutována otázka, zda povinnosti vyplývající pro zprostředkovatele ze sporné daňové úpravy mají být kvalifikovány jako „technické předpisy de facto“ ve smyslu čl. 1 odst. 1 písm. f) druhého pododstavce bodu iii) směrnice 2015/1535 jakožto předpisy týkající se služeb spojených s daňovými opatřeními.
45.
Nicméně, jak uvedla francouzská vláda, takové předpisy doprovázejí daňová opatření, jejichž cílem je ovlivnit spotřebu určitých výrobků nebo služeb, jako jsou výrobky, které jsou méně škodlivé pro životní prostředí nebo energeticky úspornější. Toto přitom není cílem sporného daňového režimu. Jeho cílem je totiž pouze usnadnit výběr daní a bojovat proti daňovým únikům, jak přesvědčivě vysvětlila italská vláda. Dotčené povinnosti jsou tedy daňovými opatřeními v pravém slova smyslu a nelze je kvalifikovat jako „technické předpisy de facto“ (
17
).
Navrhovaná odpověď na první předběžnou otázku
46.
Navrhuji tedy odpovědět na první předběžnou otázku tak, že čl. 1 odst. 1 písm. f) směrnice 2015/1535 ve spojení s jejím čl. 1 odst. 1 písm. e) musí být vykládán v tom smyslu, že vnitrostátní právní úprava, která zprostředkovatelům krátkodobého pronájmu nemovitostí, včetně zprostředkovatelů, kteří vykonávají svoji činnost online, ukládá povinnost shromažďovat a předávat orgánům finanční správy údaje týkající se nájemních smluv, které jsou uzavírány v návaznosti na zprostředkovatelskou činnost, a v případě, že tito zprostředkovatelé zasahují do platby nájemného, povinnost srazit daň z částek poukázaných nájemci pronajímatelům a odvést tuto daň do státní pokladny, nepředstavuje „technický předpis“ ve smyslu prvně uvedeného ustanovení.
Ke druhé předběžné otázce
47.
Podstatou druhé otázky předkládajícího soudu je, zda směrnice 2000/31 a 2006/123, jakož i článek 56 SFEU, musí být vykládány v tom smyslu, že brání vnitrostátní právní úpravě, která ukládá zprostředkovatelům krátkodobého pronájmu nemovitostí, včetně těch, kteří vykonávají činnost online:
a)
povinnost shromažďovat a předávat orgánům finanční správy údaje týkající se nájemních smluv uzavřených v návaznosti na činnost zprostředkovatele;
b)
pokud se tito zprostředkovatelé zapojují do platby nájemného, povinnost srazit daň z částek poukázaných nájemci pronajímatelům a odvést tuto daň do státní pokladny a
c)
povinnost zvolit si daňového zástupce, nemá-li dotčený zprostředkovatel stálou provozovnu v Itálii.
K informační povinnosti
48.
Pokud jde o povinnost shromažďovat a předávat informace, Soudní dvůr ve svém rozsudku Airbnb Ireland (
18
) rozhodl, že belgická právní úprava, která ukládá povinnosti obdobné těm, o které se jedná v projednávané věci, je vyloučena z působnosti směrnice 2000/31, jelikož spadá do „daňové oblasti“ ve smyslu čl. 1 odst. 5 písm. a) této směrnice.
49.
Stejný závěr je podle mého názoru jediný možný, pokud jde o pojem „oblast daní“ ve smyslu čl. 2 odst. 3 směrnice 2006/123, takže vnitrostátní právní úprava dotčená v projednávané věci musí být rovněž vyloučena z působnosti této směrnice.
50.
Kromě toho úvaha Soudního dvora v rozsudku Airbnb Ireland (
19
), podle níž článek 56 SFEU nebrání belgické právní úpravě, je přímo přenosná na projednávaný případ.
K povinnosti provést srážku daně
51.
Soudní dvůr měl v rozsudku Airbnb Ireland (
20
) za to, že informační povinnost uložená poskytovatelům zprostředkovatelských služeb v oblasti krátkodobého pronájmu nemovitostí je vyloučena z působnosti směrnice 2000/31, neboť spadá do daňové oblasti vzhledem k tomu, že příjemcem těchto informací je finanční správa, že povinnost je součástí daňové právní úpravy, a že informace, jejichž předání ukládá tato povinnost, jsou od této právní úpravy obsahově neoddělitelné, jelikož slouží k určení osoby skutečně povinné k dani, základu daně, a tudíž její výše.
52.
To platí tím spíše pro povinnost srazit daň, která má daňovou povahu par excellence. Není tedy pochyb o tom, že tato povinnost stejně jako informační povinnost spadá do „daňové oblasti“ ve smyslu čl. 1 odst. 5 písm. a) směrnice 2000/31, jakož i do „oblasti daní“ ve smyslu čl. 2 odst. 3 směrnice 2006/123.
53.
Je tedy třeba konstatovat, že povinnost provést srážku daně je vyloučena z působnosti směrnic 2000/31 a 2006/123.
54.
Pokud jde dále o článek 56 SFEU, Soudní dvůr měl v rozsudku Airbnb Ireland za to, že toto ustanovení nebrání povinnosti shromažďovat a předávat informace prostřednictvím realitního zprostředkovatele zejména z důvodu, že podle jeho judikatury se článek 56 SFEU nevztahuje na opatření, jejichž jediným účinkem je vytvoření dodatečných nákladů na dotčenou službu a která se vztahují stejným způsobem na poskytování služeb mezi členskými státy a na poskytování služeb v rámci jednoho členského státu (
21
).
55.
Společnost Airbnb však ve svém vyjádření nepřímo zpochybňuje tento závěr Soudního dvora a tvrdí, že judikatura, na níž je založen, se týká daní a poplatků zatěžujících vlastní činnosti přeshraničních poskytovatelů a že dodatečné náklady, o nichž se hovoří v této judikatuře, byly způsobeny přímo tímto zdaněním. Podle společnosti Airbnb přitom povinnosti, které jí vyplývají ze sporné daňové úpravy, nevyplývají ze zdanění její vlastní činnosti, ale z činnosti jejích klientů pronajímatelů. Airbnb tvrdí, že v důsledku toho není judikatura, na které je založen bod 46 rozsudku Airbnb Ireland, v projednávané věci použitelná.
56.
Tato argumentace není zcela neopodstatněná, pokud jde o povinnost provést srážku daně. Tato povinnost totiž představuje mnohem větší zátěž než pouhá informační povinnost, a to již ze samotného důvodu finanční odpovědnosti, kterou zakládá nejen vůči státu zdanění, ale rovněž vůči klientům. Považuji tedy za nezbytné analyzovat její soulad s článkem 56 SFEU.
57.
Připomínám, že podle ustálené judikatury článek 56 SFEU brání použití vnitrostátních opatření, která výkon volného pohybu služeb zakazují, tvoří překážku tomuto výkonu nebo jej činí méně atraktivním (
22
).
58.
Airbnb v první řadě tvrdí, že sporný daňový režim, a zejména povinnost provést srážku daně, představuje nepřímou diskriminaci přeshraničních poskytovatelů z důvodu, že „téměř všechny“ platformy pro zprostředkovávání nemovitostí působící na italském trhu, a „konkrétně ty, které rovněž spravují platby“, jsou usazeny v jiných členských státech. Podle mého názoru je třeba tento argument chápat v tom smyslu, že podle společnosti Airbnb italský zákonodárce tím, že uložil povinnost srazit daň pouze zprostředkovatelům, kteří se zapojují do platby nájemného, diskriminoval platformy nerezidentů, které se obvykle podílejí na provedení plateb, ve srovnání se zprostředkovateli rezidenty, kteří tak většinou nečiní.
59.
Správnost skutkového předpokladu, na kterém je tato teze založena, může být ověřena pouze předkládajícím soudem. Bez ohledu na to se mi však z hlediska volného pohybu služeb tvrzení společnosti Airbnb nejeví jako opodstatněné.
60.
Zaprvé, pokud jde o uložení povinnosti srazit daň pouze zprostředkovatelům, kteří se zapojují do platby nájemného, bylo by zjevně obtížné tuto povinnost uložit zprostředkovatelům, kteří takovou doplňkovou službu nenabízejí. Nejdůležitější skutečností je však podle mého názoru skutečnost, že volba zprostředkovatele poskytovat tuto službu není náhodná, ale naopak reaguje na obavy obdobné těm, které italského zákonodárce vedly k přijetí sporné daňové úpravy.
61.
Je totiž třeba konstatovat, jak ostatně připouští společnost Airbnb ve svém vyjádření, že pokud jde o krátkodobé nájemní smlouvy, je míra rizika mnohem vyšší v situaci, kdy jsou tyto smlouvy uzavírány mezi fyzickými osobami, než v situaci, kdy je pronajímatel podnikatelem a nájemce spotřebitelem. V této první situaci, pokud jde na jedné straně o nájemce, se totiž tento nájemce není schopen vždy předem ujistit o skutečné kvalitě, či dokonce o existenci majetku, který nepatří podnikateli v oblasti cestovního ruchu, a nepožívá ochrany přiznané spotřebitelům. Co se na druhé straně týče pronajímatele, který není podnikatelem, tento pronajímatel často nemá stejné možnosti jako profesionální pronajímatel, aby se ujistil o skutečné úhradě nájemného nájemníkem. Zprostředkovatel tak tím, že zaručuje, že nájemník bude moci vstoupit do pronajímaných prostor pouze za podmínky, že uhradí nájemné, a dále že pronajímatel obdrží své peníze až poté, co nájemník převezme předmět nájmu s tím, že konstatoval, že tato nemovitost odpovídá podmínkám smlouvy, nejen usnadňuje platební postup, ale vytváří bezpečné podmínky nezbytné pro rozvoj odvětví krátkodobého nájmu nemovitostí neprofesionálními subjekty jakožto trhu masových rozměrů.
62.
Orgán veřejné moci, který chce tuto pronajímatelskou činnost zdaňovat, se přitom potýká s obdobnými obtížemi. Činnost velkého počtu fyzických osob, které nepodléhají nejrůznějším povinnostem, které mají podnikatelé, je z povahy věci obtížně daňově kontrolovatelná. Je tedy zcela konzistentní uložit povinnost provést srážku daně zprostředkovatelům, kteří vstupují do platby nájemného, a to ze stejných důvodů, z nichž tito zprostředkovatelé takovou službu nabízejí.
63.
Zadruhé skutečnost, že většina zprostředkovatelů zapojených do platby nájemného je usazena v jiném členském státě, než je stát, kde se nemovitost nachází, je způsobena tím, že poskytování online služeb nevyžaduje usazení na určitém místě, a také koncentrací činnosti v rukách omezeného počtu hospodářských subjektů, která je typická pro ekonomiku online platforem (
23
). Naproti tomu povaha těchto služeb, zejména služby spojené s provedením platby, je nijak nepředurčuje k tomu, aby byly poskytovány poskytovateli nerezidenty spíše než rezidenty. Judikatura citovaná společností Airbnb (
24
) týkající se učitelů cizích jazyků, tedy skupiny, která může ze své povahy zahrnovat velkou část cizinců, není tedy v projednávané věci použitelná.
64.
V druhé řadě Airbnb tvrdí, že italský zákonodárce tím, že uložil rezidentům a nerezidentům stejnou povinnost srazit daň, diskriminoval posledně uvedené osoby, které se vzhledem k tomu, že nepodléhají daňové pravomoci Itálie, nacházejí v situaci odlišné od situace rezidentů.
65.
Tento argument je podle mého názoru rovněž neopodstatněný. Sporný daňový režim se netýká zdanění služeb společnosti Airbnb, ale zdanění činností spočívajících v pronájmu nemovitostí nacházejících se na italském území, od kterýchžto činností se odvíjejí tyto služby. V důsledku toho tento režim nepochybně spadá do daňové pravomoci italské vlády. Služby poskytované takovými zprostředkovateli, jako je Airbnb, jsou přitom neoddělitelné od těchto pronajímatelských činností, jelikož nemají vlastní hospodářskou hodnotu. Podle mého názoru tedy existuje zcela dostatečná vazba k tomu, aby tento členský stát mohl uložit zprostředkovatelům povinnosti v rámci zdaňování smluv o nájmu nemovitostí nacházejících se na jeho území, aniž by činil rozdíl, pokud jde o místo usazení těchto zprostředkovatelů (
25
). Nerezidenti se tedy z tohoto hlediska nenacházejí v situaci odlišné od situace rezidentů.
66.
Z toho vyvozuji, že povinnost srazit daň uložená zprostředkovatelům v rámci sporného daňového režimu neznamená diskriminaci hospodářských subjektů nerezidentů. Naproti tomu jsem toho názoru, že tuto povinnost lze považovat za překážku volnému pohybu služeb jakožto opatření, které může činit výkon této svobody méně atraktivním.
67.
Taková povinnost totiž ukládá dotyčným subjektům, aby hrály novou roli, jelikož jsou zprostředkovateli nejen mezi pronajímateli a nájemci, ale rovněž mezi pronajímateli a orgány finanční správy, což s sebou nese zvýšenou finanční odpovědnost jednak vůči daňové správě za správnou platbu splatné daně, a jednak vůči pronajímatelům, kteří mohou mít právem za to, že jsou zproštěni svých daňových povinností z důvodu srážky provedené zprostředkovateli. Výkon volného pohybu služeb, zejména těch, které se týkají zprostředkování placení nájemného, je tak doprovázen dodatečným rizikem, které by neexistovalo v případě neexistence povinnosti provést srážku daně (
26
).
68.
Na rozdíl od toho, co tvrdí Airbnb, mám nicméně za to, že tato překážka je plně odůvodněná. V tomto ohledu italská vláda poukazuje na potřebu zajistit účinný výběr daně z příjmů pocházejících z krátkodobého pronájmu nemovitostí a bojovat proti daňovým únikům v tomto odvětví. Je třeba uvést, že podle ustálené judikatury takový cíl představuje důvod obecného zájmu způsobilý odůvodnit překážku pro jednu ze svobod na vnitřním trhu (
27
).
69.
Srážka daně (nebo zálohová srážka daně) u zdroje je obecně používanou daňovou technikou, která nejenže umožňuje zaručit účinný výběr daně, ale rovněž představuje pro daňové poplatníky zjednodušení a vyšší právní jistotu. Kromě toho pro hospodářský subjekt, který má v každém případě ve svém držení peněžní prostředky, které tvoří základ daně, jako je tomu v případě realitního zprostředkovatele, který je zapojen do platby nájemného, nepředstavuje povinnost převést část těchto peněz orgánům finanční správy nepřiměřenou zátěž.
70.
Jak připomnělo několik zúčastněných, kteří předložili vyjádření v projednávané věci, Soudní dvůr uznal techniku srážky daně za techniku odůvodňující překážku pro jednu ze svobod na vnitřním trhu (
28
). I když je pravda, jak zdůrazňuje Airbnb, že se tento závěr týkal situací, kdy daňovým nerezidentům plynuly příjmy z vnitrostátního zdroje (
29
), nevidím důvod, proč by se nemohl uplatnit na takové situace, jako je situace dotčená ve věci v původním řízení. Obtížnost výběru daně souvisí nejen s místem usazení nebo bydliště daňového poplatníka, ale také s několika dalšími faktory, přičemž jedním z nejdůležitějších faktorů je množství daňových poplatníků, z nichž každý dosahuje relativně nízkého příjmu. Jeví se mi jako poměrně evidentní, že výběr částky daní od velkého počtu drobných daňových poplatníků vyžaduje mnohem větší úsilí a zdroje než výběr téže částky od jediného velkého daňového poplatníka. Je tedy zcela legitimní použít techniku srážkové daně v situaci, kdy jediný zprostředkovatel vybírá a převádí příjmy podléhající dotčenému zdanění několika daňovým poplatníkům, i když to pro tohoto zprostředkovatele představuje dodatečnou administrativní zátěž. Je rovněž zřejmé, že takové opatření umožňuje účinně bojovat proti vyhýbání se daňovým povinnostem tím, že činí subjekt, který nemá osobně zájem vyhnout se dani, odpovědným za odvedení této daně finanční správě.
71.
Tato povinnost srazit daň se mi tak nezdá nijak nepřiměřená s ohledem na legitimní cíl účinného vymáhání daně a boje proti daňovým únikům. Mám za to, že řešení prosazované společností Airbnb spočívající v dobrovolných dohodách mezi zprostředkovateli a orgány finanční správy za účelem předávání informací je zjevně méně účinné právě kvůli jeho dobrovolnosti. Zdanění ostatně nemůže být založeno na dobrovolnosti.
72.
Pokud jde o argument společnosti Airbnb, že povinnosti uložené zprostředkovatelům v rámci sporného daňového režimu, zejména povinnost provést srážku daně, jsou nekonzistentní, je třeba poznamenat, že volba osob a druhů nájemních smluv dotčených těmito povinnostmi vyplývá z působnosti sporné daňové úpravy a spadá do výlučné pravomoci příslušného členského státu (
30
). Kromě toho zavedení zvláštních pravidel pro krátkodobý pronájem, jehož hospodářská funkce je odlišná od dlouhodobého pronájmu, jakož i pro fyzické osoby, které nejednají jako podnikatelé, jejichž daňový režim je přirozeně odlišný od režimu právnických osob a podnikatelů, se mi nezdá být nijak nekonzistentní.
73.
Konečně skutečnost, že takový zprostředkovatel, jako je společnost Airbnb, může teoreticky podléhat povinnostem podobným těm, o které se jedná v projednávané věci, ale vykazujícím rozdíly, pokud jde o některé detaily, v různých členských státech, ve kterých nabízí své služby, vyplývá ze skutečnosti, že tyto služby, i když představují online služby poskytované na dálku, souvisejí se službami pronájmu nemovitostí, od nichž se odvíjejí, jejichž podmínky poskytování a zejména zdanění nejsou na úrovni Unie harmonizovány. To však nemůže zpochybnit můj závěr o odůvodněnosti opatření, která mohou členské státy přijmout v rámci svých pravomocí k úpravě těchto služeb pronájmu nemovitostí.
74.
V konečném důsledku mám za to, že článek 56 SFEU nebrání takové povinnosti provést srážku daně, jako je povinnost stanovená sporným daňovým režimem.
K povinnosti zvolit si daňového zástupce
75.
Připomínám, že zprostředkovatel podléhající povinnosti provést srážku daně, který nemá sídlo v Itálii, je podle sporné daňové úpravy povinen, aby dostál této povinnosti, zvolit si daňového zástupce. Z vysvětlení poskytnutých italskou vládou na jednání vyplývá, že i když to není v právní úpravě výslovně stanoveno, tento zástupce musí být logicky italský rezidentem, neboť jinak by jeho ustanovení zcela ztratilo smysl.
76.
Povinnost zvolit si daňového zástupce jakožto opatření daňové povahy par excellence spojené s povinností provést srážku daně zjevně spadá, podobně jako obě zbývající povinnosti zprostředkovatelů založené spornou daňovou úpravou, do „daňové oblasti“ ve smyslu čl. 1 odst. 5 písm. a) směrnice 2000/31, jakož i do „oblasti daní“ ve smyslu čl. 2 odst. 3 směrnice 2006/123, takže tato povinnost je vyloučena z působnosti obou těchto směrnic.
77.
Je však třeba ještě ověřit, zda povinnost zvolit si daňového zástupce je v souladu s článkem 56 SFEU.
78.
V této souvislosti Airbnb především tvrdí, že tato povinnost, která se vztahuje pouze na zahraniční rezidenty, je přímou diskriminací poskytovatelů z jiných členských států, a je tudíž v rozporu s článkem 56 SFEU.
79.
Tento argument mě nepřesvědčil. Z daňového hlediska se nerezidenti nenacházejí vždy ve stejné situaci jako rezidenti, což může odůvodnit rozdílné zacházení, aniž toto rozdílné zacházení vede k diskriminaci (
31
).
80.
Naproti tomu Soudní dvůr již v rozsudku Komise v. Španělsko (
32
) rozhodl, že povinnost jmenovat daňového zástupce uložená španělskými právními předpisy poskytovatelům přeshraničních služeb právě pro účely předávání informací a srážky daně představuje nepřiměřené omezení volného pohybu služeb, a je tedy v rozporu s článkem 56 SFEU.
81.
Jsem toho názoru, že na rozdíl od toho, co patrně navrhuje italská vláda, závěr formulovaný Soudním dvorem v tomto rozsudku nepředstavuje posouzení „v jediném konkrétním případě“, ale je výsledkem použití zásad, jimiž se řídí výklad článku 56 SFEU, na povinnost zvolit si daňového zástupce uloženou poskytovatelům služeb usazeným v jiných členských státech. Uvedený rozsudek byl totiž již založen na precedentu (
33
). Rozdíly mezi právními předpisy, které byly předmětem sporu v těchto dvou případech, přitom Soudní dvůr nepovažoval za směrodatné (
34
). Kromě toho důvody uplatňované italskou vládou k odůvodnění povinnosti zvolit si daňového zástupce jsou v podstatě totožné s důvody, které španělská vláda předložila ve věci, v níž byl vydán uvedený rozsudek, a sice nezbytnost účinné daňové kontroly, jakož i boj proti daňovým únikům (
35
).
82.
Z toho vyplývá, že povinnost zvolit si daňového zástupce je v rozporu s článkem 56 SFEU.
Odpověď na druhou předběžnou otázku
83.
S ohledem na úvahy, které jsem právě uvedl, navrhuji odpovědět na druhou předběžnou otázku tak, že čl. 1 odst. 5 písm. a) směrnice 2000/31, jakož i čl. 2 odst. 3 směrnice 2006/123 musí být vykládány v tom smyslu, že vnitrostátní právní úprava, která ukládá zprostředkovatelům krátkodobého pronájmu nemovitostí včetně těch, kteří vykonávají svou činnost online, povinnost shromažďovat a předávat informace, povinnost provést srážku daně a povinnost zvolit si daňového zástupce, jak jsou stanoveny spornou daňovou úpravou, je vyloučena z působnosti těchto směrnic a článek 56 SFEU musí být vykládán v tom smyslu, že nebrání prvním dvěma povinnostem, avšak brání povinnosti uvedené na třetím místě.
K třetí předběžné otázce
84.
Podstatou třetí předběžné otázky předkládajícího soudu je, zda musí být článek 267 SFEU vykládán v tom smyslu, že v případě otázky týkající se výkladu unijního práva vznesené jedním z účastníků řízení si soud, jehož rozhodnutí nelze napadnout opravnými prostředky podle vnitrostátního práva, zachovává možnost samostatně formulovat předběžné otázky, které mají být položeny Soudnímu dvoru, nebo je povinen převzít otázky tak, jak byly formulovány účastníkem řízení požadujícím předložení žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce.
85.
V této souvislosti předkládající soud uvádí, že v projednávané věci účastníci řízení požadovali, aby Soudnímu dvoru byly položeny přesné otázky týkající se výkladu unijního práva, a že podle něj by nerespektování této žádosti mohlo vést k uznání odpovědnosti státu, a v důsledku toho v italském právním řádu k odpovědnosti soudce jakožto fyzické osoby.
86.
Z ustálené judikatury Soudního dvora však vyplývá, že i když je vnitrostátní soud, jehož rozhodnutí nelze napadnout opravnými prostředky podle vnitrostátního práva, v zásadě povinen podat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, pokud zjistí, že před ním vyvstala otázka výkladu unijního práva, přísluší určení a formulace otázek, které mají být předloženy Soudnímu dvoru, pouze tomuto vnitrostátnímu soudu a účastníci původního řízení nemohou určovat jejich obsah (
36
). Systém zavedený článkem 267 SFEU tedy není procesním prostředkem nápravy, který by měli k dispozici účastníci řízení ve sporu probíhajícím před vnitrostátním soudem. Nepostačuje tedy, že účastník řízení tvrdí, že spor nastoluje otázku ohledně výkladu unijního práva, aby dotyčný soud musel mít za to, že vyvstala otázka ve smyslu článku 267 SFEU (
37
). Stejně je tomu, pokud jde o obsah otázek.
87.
Kromě toho je vnitrostátní soud, když předkládá žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, povinen dodržovat požadavky týkající se obsahu žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce uvedené v článku 94 jednacího řádu Soudního dvora (
38
), tedy požadavky, které účastníci řízení nemusejí dodržet při formulaci svých návrhů na předběžné otázky. Odpovědnost za dodržení těchto požadavků tedy připadá pouze vnitrostátnímu soudu s tím, že jinak budou tato žádost nebo některé otázky odmítnuty jako nepřípustné.
88.
Navrhuji tedy odpovědět na třetí předběžnou otázku tak, že článek 267 SFEU musí být vykládán v tom smyslu, že v případě otázky ohledně výkladu unijního práva vznesené jedním z účastníků řízení si vnitrostátní soud, jehož rozhodnutí nelze napadnout opravnými prostředky podle vnitrostátního práva, zachovává možnost samostatně formulovat předběžné otázky.
Závěry
89.
S ohledem na výše uvedené úvahy navrhuji Soudnímu dvoru, aby na otázky položené Consiglio di Stato (Státní rada, Itálie) odpověděl takto:
„1)
Článek 1 odst. 1 písm. f) směrnice Evropského parlamentu a Rady (EU) 2015/1535 ze dne 9. září 2015 o postupu při poskytování informací v oblasti technických předpisů a předpisů pro služby informační společnosti ve spojení s jejím čl. 1 odst. 1 písm. e) musí být vykládán v tom smyslu, že vnitrostátní právní úprava, která zprostředkovatelům krátkodobého pronájmu nemovitostí, včetně zprostředkovatelů, kteří vykonávají svoji činnost online, ukládá povinnost shromažďovat a předávat orgánům finanční správy údaje týkající se nájemních smluv, které jsou uzavírány v návaznosti na zprostředkovatelskou činnost, a v případě, že se tito zprostředkovatelé zapojují do platby nájemného, povinnost srazit daň z částek poukázaných nájemci pronajímatelům a odvést tuto daň do státní pokladny, nepředstavuje ‚technický předpis‘ ve smyslu prvně uvedeného ustanovení.
2)
Článek 1 odst. 5 písm. a) směrnice Evropského parlamentu a Rady 2000/31/ES ze dne 8. června 2000 o některých právních aspektech služeb informační společnosti, zejména elektronického obchodu, na vnitřním trhu (‚směrnice o elektronickém obchodu‘), jakož i čl. 2 odst. 3 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2006/123/ES ze dne 12. prosince 2006 o službách na vnitřním trhu musí být vykládány v tom smyslu, že vnitrostátní právní úprava, která ukládá zprostředkovatelům krátkodobého pronájmu nemovitostí včetně těch, kteří vykonávají svou činnost online,
a)
povinnost shromažďovat a předávat orgánům finanční správy údaje týkající se nájemních smluv uzavřených v návaznosti na činnost zprostředkovatele;
b)
v případě zprostředkovatelů, kteří se zapojují do platby nájemného, povinnost provést srážku daně splatné z částek zaplacených nájemci pronajímatelům a odvést tuto daň do státní pokladny, a
c)
povinnost zvolit si daňového zástupce, nemá-li dotčený zprostředkovatel v Itálii stálou provozovnu,
je z působnosti těchto směrnic vyloučena.
Článek 56 SFEU musí být vykládán v tom smyslu, že nebrání vnitrostátní právní úpravě, která stanoví povinnosti uvedené v písmenech a) a b) a brání vnitrostátní právní úpravě, která stanoví povinnost uvedenou v písm. c).
3)
Článek 267 SFEU musí být vykládán v tom smyslu, že v případě otázky ohledně výkladu unijního práva vznesené jedním z účastníků řízení si vnitrostátní soud, jehož rozhodnutí nelze napadnout opravnými prostředky podle vnitrostátního práva, zachovává možnost samostatně formulovat předběžné otázky.“
(
1
) – Původní jazyk: francouzština.
(
2
) – Úř. věst. 2000, L 178, s. 1; Zvl. vyd. 13/25, s. 399.
(
3
) – Úř. věst. 2006, L 376, s. 36.
(
4
) – Úř. věst. 2015, L 241, s. 1.
(
5
) – GURI č. 144 ze dne 23. června 2017.
(
6
) – Přesněji řečeno, společnost Airbnb Ireland spravuje internetový portál na území Unie, zatímco Airbnb Payments UK v době rozhodné z hlediska skutkového stavu věci v původním řízení spravovala platby.
(
7
) – Rozsudek ze dne 19. prosince 2019, Airbnb Ireland (C‑390/18, EU:C:2019:1112, bod 1 výroku).
(
8
) – Viz rozsudek ze dne 3. prosince 2020, Star Taxi App (C‑62/19, EU:C:2020:980, body 64 až 66).
(
9
) – Viz rozsudek ze dne 12. září 2019, VG Media (C‑299/17, EU:C:2019:716, bod 36).
(
10
) – Viz rozsudek ze dne 12. září 2019, VG Media (C‑299/17, EU:C:2019:716, bod 37).
(
11
) – Jako ve věci, v níž byl vydán rozsudek ze dne 3. prosince 2020, Star Taxi App (C‑62/19, EU:C:2020:980).
(
12
) – Jako ve věci, v níž byl vydán rozsudek ze dne 12. září 2019, VG Media (C‑299/17, EU:C:2019:716).
(
13
) – Tato sankce je soudcovského původu. Viz zejména rozsudek ze dne 30. dubna 1996, CIA Security International (C‑194/94, EU:C:1996:172, bod 2 výroku).
(
14
) – Třebaže je tato povinnost doprovázena sankcemi, tyto sankce se nicméně projevují nikoli zákazem vykonávat zprostředkovatelskou činnost, ale pouze peněžitými postihy.
(
15
) – Ledaže by skutečnost, že pronajímatelé mohou bez vědomí orgánů finanční správy vykonávat nájemní činnost, byla považována za významný prvek dotčené zprostředkovatelské služby. To by však znamenalo, že je předjímána existence úniků.
(
16
) – Po odečtení své provize.
(
17
) – V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 11. června 2015, Berlington Hungary a další (C‑98/14, EU:C:2015:386, body 96 a 97).
(
18
) – Rozsudek ze dne 27. dubna 2022 (C‑674/20, dále jen „rozsudek Airbnb Ireland EU:C:2022:303, bod 1 výroku).
(
19
) – Viz bod 2 výroku uvedeného rozsudku.
(
20
) – Viz body 32 až 34 uvedeného rozsudku.
(
21
) – Bod 46 tohoto rozsudku a citovaná judikatura.
(
22
) – Viz nedávný rozsudek ze dne 3. března 2020, Google Ireland (C‑482/18, EU:C:2020:141, bod 26).
(
23
) – Viz v tomto ohledu Perrot, A., „L’économie digitale et ses enjeux: le point de vue de l’économiste“, AJ Contrats affaires Coouncurrence Distribution, č. 2, Dalloz Revues, únor 2016, s. 74.
(
24
) – Rozsudek ze dne 26. června 2001, Komise v. Itálie (C‑212/99, EU:C:2001:357).
(
25
) – K rozsahu daňové pravomoci členských států viz stanovisko generální advokátky J. Kokott ve věci Google Ireland (C‑482/18, EU:C:2019:728, body 42 až 47).
(
26
) – Viz rozsudek ze dne 26. února 2019, N Luxembourg 1 a další (spojené věci C‑115/16, C‑118/16, C‑119/16 a C‑299/16, EU:C:2019:134, bod 159).
(
27
) – Viz rozsudek ze dne 26. února 2019, N Luxembourg 1 a další (spojené věci C‑115/16, C‑118/16, C‑119/16 a C‑299/16, EU:C:2019:134, bod 160).
(
28
) – Viz rozsudek ze dne 26. února 2019, N Luxembourg 1 a další (C‑115/16, C‑118/16, C‑119/16 a C‑299/16, EU:C:2019:134, bod 160 a citovaná judikatura).
(
29
) – Viz nicméně rozsudek ze dne 11. prosince 2014, Komise v. Španělsko (C‑678/11, EU:C:2014:2434, bod 47), ve kterém Soudní dvůr připustil, byť ve formě obiter dictum, takovou povinnost uloženou přeshraničním poskytovatelům služeb.
(
30
) – V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 16. března 2021, Komise v. Polsko (C‑562/19 P, EU:C:2021:201, bod 38).
(
31
) – Pokud jde o situaci daňových rezidentů a daňových nerezidentů, viz zejména rozsudek ze dne 14. prosince 2006, Denkavit Internationaal a Denkavit France (C‑170/05, EU:C:2006:783, body 23 až 25). Stejnou logiku lze podle mého názoru použít i na osoby, které, aniž jsou daňovými poplatníky, jsou nicméně odpovědné za odvedení daně státní pokladně.
(
32
) – Rozsudek ze dne 11. prosince 2014, C‑678/11, EU:C:2014:2434, body 57 až 59 a 61.
(
33
) – A sice rozsudku ze dne 5. července 2007, Komise v. Belgie (C‑522/04, EU:C:2007:405).
(
34
) – Viz zejména rozsudek ze dne 11. prosince 2014, Komise v. Španělsko (C‑678/11, EU:C:2014:2434, zejména bod 54 a 55).
(
35
) – Viz zejména rozsudek ze dne 11. prosince 2014, Komise v. Španělsko (C‑678/11, EU:C:2014:2434, zejména bod 44).
(
36
) – Účastníci řízení mají naproti tomu právo na přístup k soudu, který má pravomoc formulovat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce.
(
37
) – Pro připomenutí této judikatury z nedávné doby viz rozsudek ze dne 6. října 2021, Consorzio Italian Management a Catania Multiservizi (C‑561/19, EU:C:2021:799, body 53 až 58).
(
38
) – Rozsudek ze dne 6. října 2021, Consorzio Italian Management a Catania Multiservizi (C‑561/19, EU:C:2021:799, body 68 a 69).