62024CJ0151
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (prvního senátu)
5. března 2026 (
*1
)
„Řízení o předběžné otázce – Směrnice 2011/98/EU – Práva pracovníků ze třetích zemí, kteří jsou držiteli jednotného povolení – Článek 12 – Právo na rovné zacházení – Státní příslušník třetí země – Povolení k pobytu z rodinných důvodů – Sociální zabezpečení – Nařízení (ES) č. 883/2004 – Koordinace systémů sociálního zabezpečení – Článek 3 – Pojem ‚oblasti sociálního zabezpečení‘ – Článek 70 – Zvláštní nepříspěvkové peněžité dávky – Sociální příspěvek pro starší osoby v hmotné nouzi – Podmínky poskytnutí – Vyloučení státních příslušníků třetích zemí, kteří nejsou držiteli povolení k pobytu Unie pro dlouhodobě pobývající rezidenty“
Ve věci C‑151/24 [Luevi] (
i
),
jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná na základě článku 267 SFEU rozhodnutím Corte costituzionale (Ústavní soud, Itálie) ze dne 27. února 2024, došlým Soudnímu dvoru dne 27. února 2024, v řízení
Istituto nazionale della previdenza sociale (INPS)
proti
V. M.,
SOUDNÍ DVŮR (první senát),
ve složení: F. Biltgen, předseda senátu, T. von Danwitz, místopředseda Soudního dvora vykonávající funkci soudce prvního senátu, I. Ziemele (zpravodajka), A. Kumin a S. Gervasoni, soudci,
generální advokát: J. Richard de la Tour,
za soudní kancelář: C. Di Bella, rada,
s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 7. května 2025,
s ohledem na vyjádření, která předložili:
–
za Istituto nazionale della previdenza sociale (INPS): P. Ciacci, M. Massa, C. Pulli a M. Sferrazza, avvocati,
–
za V. M.: A. Guariso a R. Randellini, avvocati,
–
za italskou vládu: S. Fiorentino a G. Palmieri, jako zmocněnci, ve spolupráci s: P. Gentili, avvocato dello Stato,
–
za Evropskou komisi: J. Hottiaux, B.-R. Killmann a E. Montaguti, jako zmocněnci,
po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 10. července 2025,
vydává tento
Rozsudek
1
Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 12 odst. 1 písm. e) směrnice Evropského parlamentu a Rady 2011/98/EU ze dne 13. prosince 2011 o jednotném postupu vyřizování žádostí o jednotné povolení k pobytu a práci na území členského státu pro státní příslušníky třetích zemí a o společném souboru práv pracovníků ze třetích zemí oprávněně pobývajících v některém členském státě (Úř. věst. 2011, L 343, s. 1).
2
Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi V. M., albánskou státní příslušnicí pobývající v Itálii, a Istituto nazionale della previdenza sociale (INPS) [Národní institut sociálního zabezpečení (INPS), Itálie] ve věci odmítnutí posledně uvedeného přiznat jí peněžitou dávku vyhrazenou osobám starším 65 let (od 1. ledna 2019 starším 67 let), které se nacházejí v tíživé ekonomické situaci.
Právní rámec
Unijní právo
Směrnice 2011/98
3
Body 2, 19, 20, 24 a 26 odůvodnění směrnice 2011/98 uvádějí:
„(2)
Evropská rada na svém zvláštním zasedání v Tampere ve dnech 15. a 16. října 1999 uznala nutnost harmonizace vnitrostátních právních předpisů upravujících podmínky přijímání a pobytu státních příslušníků třetích zemí. V této souvislosti zejména prohlásila, že Evropská unie by měla zajistit spravedlivé zacházení se státními příslušníky třetích zemí, kteří oprávněně pobývají na území členských států, a že důraznější politika integrace by měla směřovat k tomu, aby jim byla přiznána [byly přiznány] práva a povinnosti srovnatelné s právy a povinnostmi občanů Unie. [...]
[...]
(19)
Chybí-li horizontální právní předpisy Unie, práva státních příslušníků třetích zemí se liší podle toho, ve kterém členském státě vykonávají práci a jaká je jejich státní příslušnost. S cílem dále rozvíjet soudržnou přistěhovaleckou politiku, snížit rozdíl v právech, která mají občané Unie a státní příslušníci třetích zemí, kteří legálně pracují v členském státě, a doplnit stávající acquis v oblasti přistěhovalectví, by měl být stanoven soubor práv, zejména s cílem vymezit oblasti, ve kterých je zajištěna rovnost zacházení s uvedenými pracovníky ze třetích zemí, kteří zatím nejsou dlouhodobě pobývajícími rezidenty, ve srovnání s vlastními státními příslušníky členského státu. Cílem takových ustanovení je zavést minimální rovné podmínky v rámci Unie a uznat, že tito státní příslušníci třetích zemí přispívají hospodářství Unie svou prací a daňovými odvody; kromě toho mají uvedená ustanovení sloužit jako ochrana, díky níž bude omezena nekalá soutěž mezi vlastními státními příslušníky členského státu a státními příslušníky třetích zemí v důsledku možného vykořisťování státních příslušníků třetích zemí. Pracovník ze třetí země by měl být v této směrnici vymezen, aniž je dotčen výklad pojmu pracovního poměru v jiných ustanoveních práva Unie, jako státní příslušník třetí země, který byl přijat na území některého členského státu, oprávněně pobývá na jeho území a je v daném členském státě oprávněn pracovat v rámci placeného poměru v souladu s vnitrostátním právem nebo s vnitrostátní praxí.
(20)
Všichni státní příslušníci třetích zemí, kteří oprávněně pobývají a pracují ve členských státech, by měli bez ohledu na původní účel nebo důvod přijetí požívat přinejmenším společného souboru práv vycházejícího z rovného zacházení ve srovnání se státními příslušníky hostitelského členského státu. Právo na rovné zacházení v oblastech vymezených touto směrnicí by mělo být přiznáno nejen těm státním příslušníkům třetích zemí, kteří byli přijati v členském státě za účelem výkonu práce, nýbrž i těm, kteří byli přijati z jiných důvodů a byl jim poskytnut přístup na trh práce tohoto členského státu v souladu s jinými ustanoveními unijního nebo vnitrostátního práva, včetně rodinných příslušníků pracovníků ze třetích zemí, kteří byli přijati členskými státem v souladu se směrnicí Rady 2003/86/ES ze dne 22. září 2003 o právu na sloučení rodiny [(Úř. věst. 2003, L 251, s. 12.; Zvl. vyd. 19/06, s. 224)] [...]
[...]
(24)
Pracovníci ze třetích zemí by měli mít právo na rovné zacházení, pokud jde o sociální zabezpečení. Oblasti sociálního zabezpečení jsou vymezeny nařízením Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 883/2004 ze dne 29. dubna 2004 o koordinaci systémů sociálního zabezpečení [(Úř. věst. 2004, L 166, s. 1; Zvl. vyd. 05/05, s. 72)]. Ustanovení o rovném zacházení uvedená v této směrnici, pokud jde o dávky sociálního zabezpečení, by se měla vztahovat rovněž na pracovníky přijaté do členského státu přímo ze třetí země. Tato směrnice by však neměla přiznávat pracovníkům ze třetích zemí více práv, než která jsou již stanovena ve stávajících právních předpisech Unie v oblasti sociálního zabezpečení státních příslušníků třetích zemí v situacích s přeshraničním prvkem. Tato směrnice by dále neměla přiznávat práva týkající se situací, které jsou mimo oblast působnosti práva Unie, například ve vztahu k rodinným příslušníkům pobývajícím ve třetí zemi. Tato směrnice by měla poskytovat práva pouze těm rodinným příslušníkům, kteří se připojí k pracovníkům ze třetí země, aby pobývali v některém členském státě na základě sloučení rodiny, nebo těm, kteří již v daném členském státě oprávněně pobývají.
[...]
(26)
Právo Unie neomezuje pravomoc členských států uspořádat svůj systém sociálního zabezpečení. Pokud neexistuje harmonizace na úrovni Unie, každý členský stát stanoví podmínky, za nichž jsou dávky sociálního zabezpečení poskytovány, jakož i výši těchto dávek a dobu jejich poskytování. Při výkonu této pravomoci by však členské státy měly jednat v souladu s právem Unie.“
4
Článek 1 směrnice 2011/98, nadepsaný „Předmět“, stanoví:
„1.   Tato směrnice stanoví
[...]
b)
společný soubor práv pro pracovníky ze třetích zemí, kteří oprávněně pobývají v členském státě, založený na zásadě rovného zacházení ve srovnání se státními příslušníky daného členského státu, bez ohledu na původní důvod jejich přijetí na území tohoto členského státu.
[...]“
5
Článek 2 směrnice, nadepsaný „Definice“, uvádí:
„Pro účely této směrnice se rozumí:
a)
‚státním příslušníkem třetí země‘ osoba, která není občanem Unie ve smyslu čl. 20 odst. 1 [SFEU];
b)
‚pracovníkem ze třetí země‘ státní příslušník třetí země, který byl přijat na území členského státu a který oprávněně pobývá na jeho území a je v daném členském státě oprávněn pracovat v rámci placeného poměru v souladu s vnitrostátním právem nebo s vnitrostátní praxí;
c)
‚jednotným povolením‘ povolení k pobytu vydané orgány členského státu, které umožňuje státnímu příslušníkovi třetí země oprávněně pobývat na jeho území za účelem výkonu práce;
[...]“
6
Její článek 3, nadepsaný „Oblast působnosti“, v odstavci 1 stanoví:
„Tato směrnice se vztahuje na:
a)
státní příslušníky třetích zemí, kteří žádají o pobyt v členském státě za účelem výkonu práce;
b)
státní příslušníky třetích zemí, kteří byli členským státem přijati v souladu s unijním nebo vnitrostátním právem za jiným účelem, než je výkon práce, kteří jsou oprávněni k výkonu práce a kteří jsou držiteli povolení k pobytu v souladu s nařízením [Rady] (ES) č. 1030/2002 [ze dne 13. června 2002, kterým se stanoví jednotný vzor povolení k pobytu pro státní příslušníky třetích zemí (Úř. věst. 2002, L 157, s. 1; Zvl. vyd. 19/06, s. 3)], a
c)
státní příslušníky třetích zemí, kteří byli členským státem přijati v souladu s unijním nebo vnitrostátním právem za účelem výkonu práce.“
7
Článek 12 směrnice, nadepsaný „Právo na rovné zacházení“, zní následovně:
„1.   Pracovníci ze třetích zemí, kteří jsou uvedeni v čl. 3 odst. 1 písm. b) a c) mají právo na rovné zacházení ve srovnání se státními příslušníky členského státu, ve kterém pobývají, pokud jde o:
[...]
e)
oblasti sociálního zabezpečení, jak jsou definovány v nařízení [...] č. 883/2004[...]
[...]
2.   Členské státy mohou rovné zacházení omezit takto:
[...]
b)
omezením práv poskytnutých pracovníkům ze třetích zemí podle odst. 1 písm. e), aniž by však tato práva byla omezena u pracovníků ze třetích zemí, kteří jsou již zaměstnáni nebo kteří byli zaměstnáni po dobu nejméně šesti měsíců a kteří jsou zaregistrováni jako nezaměstnaní.
Členské státy mohou navíc rozhodnout, že se odst. 1 písm. e), pokud jde o rodinné dávky, nepoužije na státní příslušníky třetích zemí, kteří jsou oprávněni pracovat na území členského státu po dobu nejvýše šesti měsíců, státní příslušníky třetích zemí, kteří byli přijati za účelem studia, nebo na státní příslušníky třetích zemí, kteří jsou oprávněni k výkonu práce na základě víza[...]
[...]
3.   Právem na rovné zacházení stanoveným v odstavci 1 není dotčeno právo členského státu odejmout povolení k pobytu vydané podle této směrnice, povolení k pobytu vydané za jiným účelem, než je výkon práce, nebo jakékoli jiné povolení pracovat v členském státě, nebo odmítnout jejich obnovení.
[...]“
Nařízení č. 883/2004
8
Bod 1 odůvodnění nařízení č. 883/2004 ve znění nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 988/2009 ze dne 16. září 2009 (Úř. věst. 2009, L 284, s. 43) (dále jen „nařízení č. 883/2004“) uvádí:
„Pravidla pro koordinaci vnitrostátních systémů sociálního zabezpečení spadají do rámce volného pohybu osob a měla by přispívat ke zvýšení životní úrovně a zlepšení podmínek zaměstnání.“
9
Článek 3 nařízení stanoví:
„1.   Toto nařízení se vztahuje na veškeré právní předpisy týkající se těchto oblastí sociálního zabezpečení:
a)
dávky v nemoci;
b)
dávky v mateřství a rovnocenné otcovské dávky;
c)
dávky v invaliditě,
d)
dávky ve stáří;
e)
pozůstalostní dávky;
f)
dávky při pracovních úrazech a nemocech z povolání;
g)
pohřebné;
h)
dávky v nezaměstnanosti;
i)
předdůchodové dávky;
j)
rodinné dávky.
[...]
3.   Toto nařízení se také vztahuje na zvláštní nepříspěvkové peněžité dávky, na které se vztahuje článek 70.
[...]
5.   Toto nařízení se nevztahuje:
a)
na sociální a léčebnou pomoc [...]
[...]“
10
Podle článku 7 nařízení platí:
„Nestanoví-li toto nařízení jinak, peněžité dávky náležející podle právních předpisů jednoho nebo více členských států nebo podle tohoto nařízení nelze snížit, změnit, pozastavit, odejmout nebo konfiskovat z toho důvodu, že příjemce nebo jeho rodinní příslušníci bydlí v jiném členském státě než ve státě, ve kterém se nachází instituce odpovědná za poskytování dávek.“
11
Součástí hlavy III nařízení a její kapitoly 9, nadepsané „Zvláštní nepříspěvkové peněžité dávky“, je článek 70, který stanoví:
„1.   Tento článek se použije na zvláštní nepříspěvkové peněžité dávky, jež se poskytují podle právních předpisů, které v důsledku oblasti jejich osobní působnosti, cílů nebo podmínek pro vznik nároku mají znaky právních předpisů týkajících se jak sociálního zabezpečení uvedených v čl. 3 odst. 1, tak sociální pomoci.
2.   Pro účely této kapitoly se ‚zvláštními nepříspěvkovými peněžitými dávkami‘ rozumí dávky, které:
a)
jsou určeny k poskytování buď:
i)
doplňkového, náhradního nebo pomocného krytí proti sociálním událostem zahrnutým do odvětví sociálního zabezpečení uvedeným v čl. 3 odst. 1, a které s ohledem na ekonomickou a sociální situaci v dotčeném členském státě zaručuje dotyčným osobám minimální existenčně nutný příjem,
nebo
ii)
výhradně zvláštní ochrany pro zdravotně postižené, úzce spojené s jejich sociálním prostředím v dotyčném členském státě,
a
b)
jejichž financování je odvozeno výlučně od povinného daňového systému určeného ke krytí všeobecných veřejných výdajů, přičemž podmínky pro poskytování a výpočet dávek nezávisí v případě poživatele na žádném přispívání. Avšak dávky poskytované jako doplněk k příspěvkové dávce se nepovažují za příspěvkové dávky pouze z tohoto důvodu;
a
c)
jsou uvedeny v příloze X.
3.   Článek 7 a ostatní kapitoly této hlavy se na dávky uvedené v odstavci 2 tohoto článku nepoužijí.
4.   Dávky uvedené v odstavci 2 se poskytují výlučně v členském státě, v němž dotyčné osoby bydlí, v souladu s jeho právními předpisy. Tyto dávky poskytuje instituce místa bydliště na své náklady.“
12
Pokud jde o Itálii, příloha X nařízení 883/2004 uvádí v písmeně g) sociální příspěvek stanovený legge n. 335 – Riforma del sistema pensionistico obbligatorio e complementare (zákon č. 335 o reformě povinného a doplňkového důchodového systému) ze dne 8. srpna 1995 (GURI č. 190 ze dne 16. srpna 1995, běžný dodatek č. 101, dále jen „zákon č. 335/1995“) jakožto zvláštní nepříspěvkovou peněžitou dávku.
Směrnice 2004/38/ES
13
Článek 24 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2004/38/ES ze dne 29. dubna 2004 o právu občanů Unie a jejich rodinných příslušníků svobodně se pohybovat a pobývat na území členských států, o změně nařízení (EHS) č. 1612/68 a o zrušení směrnic 64/221/EHS, 68/360/EHS, 72/194/EHS, 73/148/EHS, 75/34/EHS, 75/35/EHS, 90/364/EHS, 90/365/EHS a 93/96/EHS (Úř. věst. L 158, s. 77; Zvl. vyd. 05/05, s. 46) stanoví:
„1.   S výhradou zvláštních ustanovení výslovně uvedených ve Smlouvě a v sekundárních právních předpisech požívají všichni občané Unie, kteří pobývají na základě této směrnice na území hostitelského členského státu, v oblasti působnosti Smlouvy stejného zacházení jako státní příslušníci tohoto členského státu. Právo na rovné zacházení se vztahuje i na rodinné příslušníky, kteří nejsou státními příslušníky žádného členského státu a mají právo pobytu nebo trvalého pobytu.
2.   Odchylně od odstavce 1 není hostitelský členský stát povinen přiznat nárok na sociální pomoc v prvních třech měsících pobytu nebo případně během delšího období stanoveného v čl. 14 odst. 4 písm. b) ani není povinen přiznat před nabytím práva trvalého pobytu vyživovací podporu při studiu, včetně odborné přípravy, jíž se rozumí stipendia nebo půjčky na studium osobám jiným než zaměstnaným osobám, osobám samostatně výdělečně činným, osobám ponechávajícím si takové postavení a jejich rodinným příslušníkům.“
Italské právo
Zákon č. 335/1995
14
Článek 3 zákona č. 335/1995 v odstavci 6 stanoví, že namísto sociálního důchodu a jeho zvyšování je italským státním příslušníkům s bydlištěm v Itálii, kteří dosáhli věku 65 let (od 1. ledna 2019 67 let) a splňují podmínky týkající se příjmů stanovené v tomto odstavci 6, poskytován sociální příspěvek. Pokud má osoba vlastní příjmy, je příspěvek v zásadě poskytován ve snížené výši až do výše čisté roční částky stanovené zákonem. Následné zvýšení příjmů nad maximální hranici má za následek pozastavení poskytování uvedeného příspěvku.
Zákon č. 388/2000
15
Článek 80 zákona č. 388 – Disposizioni per la formazione del bilancio annuale e pluriennale dello Stato (legge finanziaria 2001) [zákon č. 388 o pravidlech sestavování ročního a víceletého státního rozpočtu (finanční zákon z roku 2001)] ze dne 23. prosince 2000 (GURI č. 302 ze dne 29. prosince 2000, běžný dodatek č. 219, dále jen „zákon č. 388/2000“) v odstavci 19 stanoví, že sociální příspěvky a ekonomické výhody, které představují subjektivní práva, se za zákonem stanovených podmínek poskytují italským státním příslušníkům s bydlištěm v Itálii, za něž se pro tento účel považují i státní příslušníci třetích zemí, kteří jsou držiteli povolení k pobytu pro dlouhodobě pobývajícího rezidenta.
Legislativní nařízení č. 112 ze dne 25. června 2008
16
Podle čl. 20 odst. 10 decreto-legge n. 112 – Disposizioni urgenti per lo sviluppo economico, la semplificazione, la competitività, la stabilizzazione della finanza pubblica e la perequazione tributaria (legislativní nařízení č. 112 o naléhavých opatřeních pro hospodářský rozvoj, zjednodušení, konkurenceschopnost, stabilizaci veřejných financí a fiskálního přerozdělování) ze dne 25. června 2008 (GURI č. 147 ze dne 25. června 2008, běžný dodatek č. 152), přeměněný se změnami zákonem č. 133/2008 na zákon, musí k tomu, aby měl žadatel, který je státním příslušníkem třetí země, nárok na sociální příspěvek uvedený v bodě 14 tohoto rozsudku, být držitelem povolení k pobytu Unie pro dlouhodobě pobývajícího rezidenta a legálně a nepřetržitě pobývat na italském území po dobu nejméně deseti let.
Spor v původním řízení a předběžná otázka
17
V. M. je albánská státní příslušnice, která vstoupila na italské území za účelem sloučení rodiny v průběhu roku 2006. Jako držitelce povolení k pobytu uděleného z rodinných důvodů na dobu dvou let, které ji rovněž opravňuje k práci v Itálii, jí INPS odmítl přiznat sociální příspěvek stanovený v čl. 3 odst. 6 zákona č. 335/1995 z důvodu, že neměla povolení k pobytu Unie pro dlouhodobě pobývajícího rezidenta, jak vyžaduje čl. 80 odst. 19 zákona č. 388/2000.
18
Poté, co byla její žaloba proti zamítavému rozhodnutí INPS v prvním stupni zamítnuta, podala V. M. odvolání ke Corte d’appello di Firenze (Odvolací soud ve Florencii, Itálie), který mu vyhověl.
19
INPS se obrátil na Corte suprema di cassazione (Nejvyšší kasační soud, Itálie). Vzhledem k tomu, že ten měl pochybnosti o ústavnosti čl. 80 odst. 19 zákona č. 388/2000, předložil usnesením ze dne 8. března 2023 Corte costituzionale (Ústavní soud, Itálie), který je předkládajícím soudem, otázky týkající se ústavnosti.
20
Předkládající soud uvádí, že sociální příspěvek stanovený v čl. 3 odst. 6 zákona č. 335/1995 vykazuje znaky zvláštní nepříspěvkové peněžité dávky, a to vzhledem k tomu, že:
–
se jedná o peněžitou dávku poskytovanou na žádost osobám starším 65 let (od 1. ledna 2019 starším 67 let), které se nacházejí v tíživé ekonomické situaci, jelikož jsou bez příjmu nebo jejich příjem nedosahuje hranice každoročně stanovované zákonem, který určuje maximální výši tohoto příspěvku,
–
tato dávka je „výlučně dávkou sociální pomoci“, neboť jejím jediným účelem je pomoci osobám, které se nacházejí v hmotné nouzi z důvodu nedostatku adekvátních ekonomických prostředků a pro svůj věk mají omezenou pracovní schopnost, a je poskytována bez ohledu na to, zda její příjemce pracuje nebo pracoval, a
–
uvedená dávka je financována povinnými daňovými odvody určenými k pokrytí všeobecných veřejných výdajů.
21
Uvedený soud mimoto upřesňuje, že nárok na tuto dávku je přiznán nejen italským občanům s bydlištěm na italském území, ale na základě čl. 80 odst. 19 zákona č. 388/2000 rovněž státním příslušníkům třetích zemí, kteří jsou držiteli povolení k pobytu Unie pro dlouhodobě pobývajícího rezidenta.
22
A uvádí, že v nálezu č. 50 ze dne 15. března 2019 rozhodl, že bylo v diskreční pravomoci zákonodárce, aby peněžitou dávku přiznal státním příslušníkům třetích zemí v hmotné nouzi pouze tehdy, když si začleněním do společnosti zaslouží stejnou pomoc, jaká je poskytována italským občanům. Za těchto okolností dospěl k závěru, že požadavek stanovený v čl. 80 odst. 19 zákona č. 388/2000, podle kterého nárok na sociální příspěvek dotčený ve věci v původním řízení podléhá, pokud jde o státní příslušníky třetích zemí, podmínce povolení k pobytu Unie pro dlouhodobě pobývající rezidenty, není diskriminační ani zjevně nepřiměřený.
23
Předkládající soud se však zabývá tím, zda požadavek stanovený v čl. 80 odst. 19 zákona č. 388/2000 není v rozporu s pravidlem rovného zacházení v oblasti sociálního zabezpečení stanoveným v čl. 12 odst. 1 písm. e) směrnice 2011/98.
24
Pro účely posouzení souladu tohoto požadavku s Ústavou daný soud uvádí, že je třeba, aby určil, zda je sociální příspěvek stanovený v čl. 3 odst. 6 zákona č. 335/1995 zahrnut mezi dávky sociálního zabezpečení, u nichž mají státní příslušníci třetích zemí, kteří mají povolení k pobytu vydané za účelem zaměstnání nebo alespoň umožňující výkon pracovní činnosti, právo na rovné zacházení podle čl. 12 odst. 1 písm. e) směrnice 2011/98.
25
V tomto ohledu zdůrazňuje, že za účelem určení působnosti posledně uvedeného ustanovení unijní normotvůrce odkázal na oblasti sociálního zabezpečení uvedené v čl. 3 odst. 1 nařízení č. 883/2004.
26
Předkládající soud má za to, že sociální příspěvek dotčený ve věci v původním řízení představuje zvláštní nepříspěvkovou peněžitou dávku ve smyslu článku 70 uvedeného nařízení, která nespadá stricto sensu pod pojem „oblasti sociálního zabezpečení“ uvedený v jeho čl. 3 odst. 1.
27
Přitom čl. 12 odst. 1 písm. e) směrnice 2011/98 zaprvé určuje dávky, při jejichž poskytování musí být splněno pravidlo rovného zacházení vzhledem k jejich přináležitosti k jedné z těchto oblastí, jak jsou definovány v čl. 3 odst. 1 nařízení č. 883/2004.
28
Zadruhé se tento čl. 12 odst. 1 písm. e) ve spojení s čl. 3 odst. 1 směrnice 2011/98 použije pouze na státní příslušníky třetích zemí, kteří pracují nebo pracovali v Itálii.
29
Zatřetí, i když čl. 3 odst. 3 nařízení č. 883/2004 činí toto nařízení použitelným na zvláštní nepříspěvkové peněžité dávky, nelze z toho vyvodit, že by takové vztažení platilo i pro působnost čl. 12 odst. 1 písm. e) směrnice 2011/98. Zvláštní nepříspěvkové peněžité dávky totiž kryjí rizika uvedená v čl. 3 odst. 1 nařízení č. 883/2004 pouze doplňkově, podpůrně nebo substitučně, nikoli přímo.
30
Začtvrté předkládající soud s odkazem na rozsudky ze dne 11. listopadu 2014, Dano (C‑333/13, EU:C:2014:2358), a ze dne 15. září 2015, Alimanovič (C‑67/14, EU:C:2015:597), připomíná, že podle Soudního dvora pravidlo rovného zacházení nebrání tomu, aby orgány hostitelského členského státu odmítly přiznat zvláštní nepříspěvkové peněžité dávky státním příslušníkům jiných členských států, kteří nemají postavení pracovníka. Členské státy přitom nemohou být nuceny uplatňovat na státní příslušníky třetích zemí méně přísná pravidla, než platí pro unijní občany.
31
Za těchto podmínek se Corte costituzionale (Ústavní soud) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
„Musí být čl. 12 odst. 1 písm. e) směrnice [...] 2011/98[...], jakožto konkrétní vyjádření ochrany práva na přístup k dávkám sociálního zabezpečení stanoveného v čl. 34 odst. 1 a 2 Listiny [základních práv Evropské unie], vykládán v tom smyslu, že do jeho působnosti spadá taková dávka, jako je sociální příspěvek stanovený čl. 3 odst. 6 zákona č. 335/1995, a unijní právo tudíž brání takové vnitrostátní právní úpravě, která cizincům, jež jsou držiteli jednotného povolení uvedeného v této směrnici, nepřiznává nárok na výše uvedenou dávku, která již je přiznána cizincům pod podmínkou, že jsou držiteli povolení k pobytu Unie pro dlouhodobě pobývající rezidenty?“
K předběžné otázce
32
Podstatou otázky předkládajícího soudu je, zda čl. 12 odst. 1 písm. e) směrnice 2011/98 musí být ve světle čl. 34 odst. 1 a 2 Listiny vykládán v tom smyslu, že se použije na zvláštní nepříspěvkovou peněžitou dávku ve smyslu článku 70 nařízení č. 883/2004, a tudíž zda brání vnitrostátní právní úpravě, která poskytnutí takové dávky mající formu sociálního příspěvku pro osoby starší 65 let (od 1. ledna 2019 starší 67 let), které se nacházejí v tíživé ekonomické situaci a mají v důsledku svého věku omezenou pracovní schopnost, státním příslušníkům třetích zemí uvedeným v čl. 3 odst. 1 písm. b) a c) této směrnice podmiňuje držbou povolení k pobytu Unie pro dlouhodobě pobývající rezidenty.
33
Podle čl. 12 odst. 1 písm. e) směrnice 2011/98 mají pracovníci ze třetích zemí uvedení v čl. 3 odst. 1 písm. b) a c) této směrnice právo na stejné zacházení jako státní příslušníci členského státu, ve kterém pobývají, pokud jde o oblasti sociálního zabezpečení, jak jsou definovány v nařízení č. 883/2004. Tato ustanovení musí být vykládána ve světle čl. 34 odst. 1 a 2 Listiny, který se týká dávek sociálního zabezpečení.
34
Vzhledem k tomu, že podle čl. 80 odst. 19 zákona č. 388/2000 podléhá přiznání sociálního příspěvku stanoveného v čl. 3 odst. 6 zákona č. 335/1995 u italských státních příslušníků pouze podmínce bydliště, zatímco podle uvedeného čl. 80 odst. 19 u státních příslušníků třetích zemí podmiňuje jeho přiznání tím, aby byli držiteli povolení k pobytu Unie pro dlouhodobě pobývajícího rezidenta, je třeba určit, zda se pravidlo rovného zacházení stanovené v čl. 12 odst. 1 písm. e) uvedené směrnice vztahuje na takové osoby, jako je žalovaná v původním řízení, jakož i na dávku ve formě uvedeného příspěvku, kdy by pak její přiznání nemohlo takové podmínce dlouhodobého pobytu podléhat.
K osobní působnosti směrnice 2011/98
35
Podle judikatury se čl. 12 odst. 1 směrnice 2011/98 vztahuje jak na státní příslušníky třetích zemí, kteří byli přijati na území členského státu za účelem výkonu práce v souladu s unijním nebo vnitrostátním právem, tak na státní příslušníky třetích zemí, kteří na něj byli přijati za jiným účelem v souladu s unijním nebo vnitrostátním právem, kteří jsou však oprávněni pracovat a jsou držiteli povolení k pobytu v souladu s nařízením č. 1030/2002 [rozsudek ze dne 2. září 2021, INPS (Dávky při narození dítěte a v mateřství pro držitele jednotného povolení), C‑350/20, EU:C:2021:659, bod 48].
36
Znění uvedeného ustanovení v žádném případě nevyžaduje, aby dotyčný státní příslušník třetí země k tomu, aby mohl požívat v něm stanoveného rovného zacházení, v hostitelském členském státě skutečně pracoval.
37
Toto konstatování je podepřeno bodem 2 odůvodnění směrnice 2011/98, podle kterého je jejím cílem „zajistit spravedlivé zacházení se státními příslušníky třetích zemí, kteří oprávněně pobývají na území členských států“, avšak nekonkretizuje, že by zde měli v dané chvíli či v minulosti skutečně vykonávat práci.
38
A dále bod 20 odůvodnění upřesňuje, že stejné zacházení s těmito státními příslušníky třetích zemí jako se státními příslušníky hostitelského členského státu musí být zaručeno bez ohledu na původní účel nebo důvod jejich přijetí na území tohoto členského státu. Mezi osobami požívajícími tohoto rovného zacházení daný bod odůvodnění uvádí rodinné příslušníky pracovníků ze třetích zemí, kteří byli přijati členskými státem v rámci práva na sloučení rodiny a jsou v něm oprávněni pracovat.
39
V projednávaném případě z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že V. M. pobývá v Itálii na základě sloučení rodiny a je držitelkou povolení k pobytu uděleného z rodinných důvodů na dobu dvou let, které ji v tomto členském státě rovněž opravňuje k práci.
40
Osoba, která se nachází v takové situaci, jako je situace žalované v původním řízení, proto spadá do osobní působnosti čl. 12 odst. 1 písm. e) směrnice 2011/98.
K věcné působnosti čl. 12 odst. 1 písm. e) směrnice 2011/98
41
Za účelem odpovědi na položenou otázku, která spočívá v určení, zda taková sociální dávka, jako je sociální příspěvek dotčený ve věci v původním řízení, spadá do věcné působnosti čl. 12 odst. 1 písm. e) směrnice 2011/98, je třeba toto ustanovení vykládat s přihlédnutím nejen k jeho znění, ale i jeho kontextu a cílům sledovaným právní úpravou, jejíž je součástí [v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 4. října 2024, Lindenapotheke, C‑21/23, EU:C:2024:846, bod 52 a citovaná judikatura].
42
Ze znění čl. 12 odst. 1 písm. e) směrnice 2011/98 vyplývá, že působnost tohoto ustanovení je určena odkazem na „oblasti sociálního zabezpečení, jak jsou definovány v nařízení [...] č. 883/2004“.
43
V tomto ohledu z judikatury vyplývá, že podle bodu 24 odůvodnění této směrnice je k získání práva na rovné zacházení zakotveného v uvedeném ustanovení nezbytné, aby dotčené dávky byly dávkami spadajícími do oblastí sociálního zabezpečení vyjmenovaných v čl. 3 odst. 1 č. 883/2004 [v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 2. září 2021, INPS (Dávky při narození dítěte a v mateřství pro držitele jednotného povolení), C‑350/20, EU:C:2021:659, bod 51].
44
Článek 3 tohoto nařízení, nadepsaný „Věcná oblast působnosti“, v odstavci 1 upřesňuje, že uvedené nařízení se vztahuje na všechny právní předpisy týkající se oblastí sociálního zabezpečení zahrnujících dávky v nemoci, dávky v mateřství a rovnocenné otcovské dávky, dávky v invaliditě, dávky ve stáří, pozůstalostní dávky, dávky při pracovních úrazech a nemocech z povolání, pohřebné, dávky v nezaměstnanosti, předdůchodové dávky a rodinné dávky.
45
Podle čl. 3 odst. 3 nařízení č. 883/2004 se toto nařízení vztahuje „také“ na zvláštní nepříspěvkové peněžité dávky uvedené v jeho článku 70.
46
Za těchto podmínek je třeba určit, zda je sociální příspěvek dotčený ve věci v původním řízení dávkou spadající do jedné z oblastí sociálního zabezpečení vyjmenovaných v čl. 3 odst. 1 nařízení č. 883/2004, nebo zda se jedná o zvláštní nepříspěvkovou peněžitou dávku ve smyslu jeho článku 70.
47
Zaprvé Soudní dvůr rozhodl, že dávka může být považována za „dávku sociálního zabezpečení“ ve smyslu čl. 3 odst. 1 nařízení č. 883/2004, pokud je přiznávána příjemcům na základě zákonem vymezené situace a bez jakéhokoliv individuálního a diskrečního posouzení osobních potřeb a pokud se vztahuje k některému z rizik výslovně uvedených v tomto ustanovení (rozsudek ze dne 28. října 2021, ASGI a další, C‑462/20, EU:C:2021:894, bod 25 a citovaná judikatura).
48
Pokud jde konkrétně o dávky ve stáří uvedené v čl. 3 odst. 1 písm. d) nařízení č. 883/2004, ty se vyznačují především tím, že jejich účelem je zajistit prostředky na živobytí osobám, které při dosažení určitého věku odejdou ze zaměstnání a nejsou již povinny registrovat se na úřadu práce (rozsudek ze dne 16. září 2015, Komise v. Slovensko, C‑361/13, EU:C:2015:601, bod 55 a citovaná judikatura).
49
Mimoto Soudní dvůr rozhodl, že jako „dávku ve stáří“ ve smyslu čl. 3 odst. 1 písm. d) nařízení č. 883/2004, jež je vyplácena jako doplňkový příspěvek, lze kvalifikovat zejména dávku, která je vyplácena výlučně poživatelům starobního nebo pozůstalostního důchodu, je financována ze stejných finančních prostředků jako starobní a pozůstalostní důchod a připojuje se ke starobnímu důchodu, přičemž příjemcům umožňuje uspokojit jejich potřeby tím, že jim zajišťuje finanční příspěvek, který jim případně umožní odjet na rekreaci (rozsudek ze dne 16. září 2015, Komise v. Slovensko, C‑361/13, EU:C:2015:601, bod 56 a citovaná judikatura).
50
V projednávaném případě z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že sociální příspěvek stanovený v čl. 3 odst. 6 zákona č. 335/1995 není vyplácen výlučně příjemcům starobního důchodu, ale jeho účelem je pomoci potřebným osobám, které se nacházejí v hmotné nouzi z důvodu nedostatku adekvátních ekonomických prostředků a pro svůj věk mají omezenou pracovní schopnost. Z toho důvodu takový sociální příspěvek nepředstavuje dávku sociálního zabezpečení ve smyslu judikatury uvedené v bodě 47 tohoto rozsudku. V tomto ohledu je třeba upřesnit, že takový příspěvek nespadá ani do působnosti čl. 34 odst. 1 a 2 Listiny, které se týkají dávek sociálního zabezpečení.
51
Ze systematiky nařízení č. 883/2004 navíc vyplývá, že pojmy „dávka sociálního zabezpečení“ a „zvláštní nepříspěvková dávka“ se vzájemně vylučují a že dávka, která splňuje podmínky k tomu, aby byla dávkou sociálního zabezpečení, nemůže být považována za zvláštní nepříspěvkovou dávku a naopak (obdobně viz rozsudek ze dne 21. února 2006, Hosse, C‑286/03, EU:C:2006:125, bod 36).
52
Zadruhé podle čl. 70 odst. 2 nařízení č. 883/2004 se za „zvláštní nepříspěvkovou peněžitou dávku“ považuje dávka, která je určena především k poskytování doplňkového, náhradního nebo pomocného krytí proti sociálním událostem podřazeným odvětvím sociálního zabezpečení uvedeným v čl. 3 odst. 1 tohoto nařízení a má s ohledem na ekonomickou a sociální situaci v dotčeném členském státě dotyčným osobám zaručovat minimální existenčně nutný příjem. Aby dotčená dávka mohla být kvalifikována jako „zvláštní nepříspěvková peněžitá dávka“, musí být dále financována výlučně z povinných daňových odvodů určených ke krytí všeobecných veřejných výdajů, přičemž podmínky pro poskytování a výpočet dávek nezávisí v případě konkrétního poživatele na jeho příspěvku. Mimoto pokud je dávka vyplácena jako doplněk k příspěvkové dávce, nepovažuje se pouze z tohoto důvodu za příspěvkovou dávku. Konečně dotčená dávka musí figurovat v příloze X uvedeného nařízení.
53
V projednávané věci má předkládající soud za to, že sociální příspěvek dotčený ve věci v původním řízení spadá pod pojem „zvláštní nepříspěvková peněžitá dávka“ ve smyslu čl. 70 odst. 2 nařízení č. 883/2004. Cílem tohoto příspěvku je totiž zaručit živobytí osobám, které si ho nemohou zajistit samy, a je financován nezávisle na přispívání prostřednictvím daní. Jelikož je uvedený příspěvek mimoto uveden v příloze X daného nařízení, splňuje podmínky stanovené v tomto článku 70 odst. 2.
54
Kromě toho je třeba dodat, že takový příspěvek spadá rovněž pod pojem „sociální pomoc“ ve smyslu čl. 70 odst. 1 uvedeného nařízení, jelikož tento pojem odkazuje na všechny systémy pomoci zavedené orgány veřejné správy, ať již na celostátní, regionální, nebo místní úrovni, k nimž se může uchýlit osoba, která nemá dostatečné prostředky na pokrytí základních potřeb svých ani svých rodinných příslušníků, a proto se tato osoba může během svého pobytu stát zátěží pro veřejné finance hostitelského členského státu, která by mohla mít důsledky pro celkovou úroveň podpory, kterou tento stát může poskytovat (obdobně viz rozsudek ze dne 15. září 2015, Alimanovič, C‑67/14, EU:C:2015:597, bod 44 a citovaná judikatura).
55
Za těchto podmínek mohl předkládající soud právem kvalifikovat sociální příspěvek stanovený v čl. 3 odst. 6 zákona č. 335/1995 jako „zvláštní nepříspěvkovou peněžitou dávku“ ve smyslu článku 70 nařízení č. 883/2004.
56
Vzhledem k tomu, že čl. 3 odst. 3 nařízení č. 883/2004 stanoví, že se toto nařízení vztahuje „také“ na tento druh dávek, je třeba zkoumat, zda tyto dávky přesto spadají do působnosti čl. 12 odst. 1 písm. e) směrnice 2011/98, který odkazuje výlučně na „oblasti sociálního zabezpečení“.
57
Zaprvé podle čl. 12 odst. 1 písm. e) směrnice 2011/98 odkazuje toto ustanovení při vymezování své působnosti právě na „oblasti sociálního zabezpečení, jak jsou definovány“ nařízením č. 883/2004.
58
Přitom podle znění čl. 3 odst. 3 se sice toto nařízení vztahuje „také“ na zvláštní nepříspěvkové peněžité dávky, je však třeba konstatovat, že toto ustanovení určuje výlučně působnost uvedeného nařízení, aniž je dotčena definice působnosti směrnice 2011/98, jak vyplývá ze samotného znění jejího čl. 12 odst. 1 písm. e).
59
Zadruhé, pokud jde o systematický výklad čl. 12 odst. 1 písm. e) směrnice 2011/98, je třeba zdůraznit, že dávky sociálního zabezpečení a zvláštní nepříspěvkové peněžité dávky podléhají odlišným režimům upraveným ustanoveními nařízení č. 883/2004.
60
Pokud jde nejprve o podmínku bydliště pro účely přiznání těchto dávek, tak zatímco článek 7 uvedeného nařízení stanoví, že dávky sociálního zabezpečení mohou být vypláceny do zahraničí, přičemž musí být za určitých podmínek poskytovány členským státem i v případech, kdy jejich příjemce nemá bydliště na jeho území, čl. 70 odst. 4 upřesňuje, že zvláštní nepříspěvkové peněžité dávky se poskytují výlučně v členském státě, v němž má dotyčná osoba bydliště, a v souladu s jeho právními předpisy.
61
Taková rozdílnost těchto režimů je dále založena na odlišných charakteristikách těchto dvou druhů dávek.
62
Zatímco financování dávek sociálního zabezpečení je odvislé od příspěvků odváděných pracovníky a zaměstnavateli, zvláštní nepříspěvkové peněžité dávky jsou financovány výlučně z povinných daňových odvodů určených k pokrytí všeobecných veřejných výdajů.
63
A dále, jak plyne z judikatury uvedené v bodě 47 tohoto rozsudku, Soudní dvůr opakovaně rozhodl, že dávka může být považována za dávku sociálního zabezpečení, pokud je přiznávána příjemcům na základě zákonem vymezené situace a bez jakéhokoliv individuálního a diskrečního posouzení osobních potřeb a pokud se vztahuje k některému z rizik výslovně vyjmenovaných v čl. 3 odst. 1 nařízení č. 883/2004.
64
Naopak zvláštní nepříspěvkové peněžité dávky jsou poskytovány bez ohledu na dobu odpracovanou jejich příjemci v souladu s právními předpisy členského státu, v němž mají bydliště, jak stanoví čl. 70 odst. 4 tohoto nařízení.
65
Jak v podstatě uvedl generální advokát v bodech 55 a 56 svého stanoviska, unijní normotvůrce se tím, že omezil osobní působnost práva na rovné zacházení zakotveného v čl. 12 odst. 1 směrnice 2011/98, výslovně rozhodl ho nerozšířit na dávky, které nelze kvalifikovat jako dávky „sociálního zabezpečení“ ve smyslu článku 3 nařízení č. 883/2004. Odlišné charakteristiky těchto dvou druhů dávek předestřené v bodech 62 až 64 tohoto rozsudku odůvodňují to, že dávky sociálního zabezpečení do působnosti čl. 12 odst. 1 písm. e) směrnice 2011/98 spadají, avšak zvláštní nepříspěvkové peněžité dávky nikoliv.
66
Členské státy proto nejsou povinny, pokud jde o tyto zvláštní dávky, dodržovat směrnicí stanovené pravidlo rovného zacházení, a mohou se tedy rozhodnout, že poskytování takových dávek státním příslušníkům třetích zemí podmíní splněním jiného kritéria, než je kritérium použitelné na jejich státní příslušníky, například kritéria integrace, jehož splnění dokládá povolení k pobytu Unie pro dlouhodobě pobývajícího rezidenta.
67
Konečně takový výklad zajišťuje soudržnost mezi různými statusy přiznanými státním příslušníkům třetích zemí, jak vyplývají z unijního práva, v závislosti na úrovni jejich integrace v hostitelském členském státě.
68
Právní postavení dlouhodobě pobývajícího rezidenta upravené směrnicí Rady 2003/109/ES ze dne 25. listopadu 2003 o právním postavení státních příslušníků třetích zemí, kteří jsou dlouhodobě pobývajícími rezidenty (Úř. věst. 2004, L 16, s. 44; Zvl. vyd. 19/06, s. 272), totiž odpovídá nejvyššímu stupni integrace státních příslušníků třetích zemí a odůvodňuje, aby jim bylo zaručeno stejné zacházení jako státním příslušníkům hostitelského členského státu, zejména v oblastech sociálního zabezpečení, sociální podpory a sociální ochrany [rozsudek ze dne 29. července 2024, CU a ND (Sociální pomoc – Nepřímá diskriminace), C‑112/22 a C‑223/22, EU:C:2024:636, bod 46].
69
K tomu, aby bylo řádně zohledněno kritérium délky pobytu a důsledky, které z něj vyplývají, co se týče úrovně integrace státních příslušníků třetích zemí, nemůže čl. 12 odst. 1 písm. e) směrnice 2011/98 bránit tomu, aby členské státy podmínily přiznání zvláštní nepříspěvkové peněžité dávky, která má rovněž povahu dávky sociální pomoci, jak bylo zdůrazněno v bodě 54 tohoto rozsudku, podmínce délky pobytu.
70
Zatřetí výklad uvedený v bodě 66 tohoto rozsudku potvrzují cíle sledované směrnicí 2011/98.
71
Je třeba připomenout, že jejím cílem je zavést minimální rovné podmínky v rámci Unie a vymezit oblasti, ve kterých musí být zajištěna rovnost zacházení se státními příslušníky členských států a třetích zemí, jak vyplývá z bodu 19 odůvodnění této směrnice.
72
Jak v podstatě uvedl generální advokát v bodě 68 svého stanoviska, unijní normotvůrce výslovně a vyčerpávajícím způsobem upřesnil oblasti, v nichž se má uplatnit pravidlo rovného zacházení stanovené v čl. 12 odst. 1 písm. e) směrnice 2011/98.
73
A dále bod 2 odůvodnění této směrnice praví, že „Evropská unie by měla zajistit spravedlivé zacházení se státními příslušníky třetích zemí, kteří oprávněně pobývají na území členských států, a že důraznější politika integrace by měla směřovat k tomu, aby jim byla přiznána [byly přiznány] práva a povinnosti srovnatelné s právy a povinnostmi občanů Unie“.
74
S ohledem na cíl sbližování práv a povinností státních příslušníků třetích zemí s právy a povinnostmi unijních občanů je třeba zdůraznit, že pokud jde o tyto občany, čl. 24 odst. 2 směrnice 2004/38 umožňuje členským státům podmínit pobírání dávek sociální pomoci tím, aby měli právo trvalého pobytu na jejich území nabyté po pěti letech nepřetržitého pobytu na něm.
75
Co se totiž týče přístupu k sociální pomoci, občan Unie se může domáhat stejného zacházení, jako je zacházení se státními příslušníky hostitelského členského státu, pouze tehdy, když jeho pobyt na území tohoto státu splňuje podmínky stanovené směrnicí 2004/38 (rozsudek ze dne 15. července 2021, The Department for Communities in Northern Ireland, C‑709/20, EU:C:2021:602, bod 75 a citovaná judikatura).
76
Za těchto podmínek by použití pravidla rovného zacházení stanoveného v čl. 12 odst. 1 písm. e) směrnice 2011/98, které by vedlo k neuplatnění požadavku týkajícího se délky pobytu státních příslušníků třetích zemí stanoveného právní úpravou členského státu pro přiznání zvláštní nepříspěvkové peněžité dávky mající rovněž povahu dávky sociální pomoci, mělo za následek, že by těmto státním příslušníkům bylo přiznáno příznivější zacházení, než je poskytováno občanům Unie.
77
Takový důsledek by přitom šel nad rámec cíle přiznat státním příslušníkům třetích zemí práva a povinnosti srovnatelné s právy a povinnostmi občanů Unie, uvedeného v bodě 2 odůvodnění směrnice 2011/98.
78
S ohledem na předchozí úvahy je třeba na předběžnou otázku odpovědět tak, že čl. 12 odst. 1 písm. e) směrnice 2011/98 musí být vykládán v tom smyslu, že se nepoužije na zvláštní nepříspěvkovou peněžitou dávku ve smyslu článku 70 nařízení č. 883/2004, a tudíž nebrání vnitrostátní právní úpravě, která poskytnutí takové dávky mající formu sociálního příspěvku pro osoby starší 65 let (od 1. ledna 2019 starší 67 let), které se nacházejí v tíživé ekonomické situaci a mají v důsledku svého věku omezenou pracovní schopnost, státním příslušníkům třetích zemí uvedeným v čl. 3 odst. 1 písm. b) a c) této směrnice podmiňuje držbou povolení k pobytu Unie pro dlouhodobě pobývající rezidenty.
K nákladům řízení
79
Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.
Z těchto důvodů Soudní dvůr (první senát) rozhodl takto:
Článek 12 odst. 1 písm. e) směrnice Evropského parlamentu a Rady 2011/98/EU ze dne 13. prosince 2011 o jednotném postupu vyřizování žádostí o jednotné povolení k pobytu a práci na území členského státu pro státní příslušníky třetích zemí a o společném souboru práv pracovníků ze třetích zemí oprávněně pobývajících v některém členském státě
musí být vykládán v tom smyslu, že
se nepoužije na zvláštní nepříspěvkovou peněžitou dávku ve smyslu článku 70 nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 883/2004 ze dne 29. dubna 2004 o koordinaci systémů sociálního zabezpečení ve znění nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 988/2009 ze dne 16. září 2009, a tudíž nebrání vnitrostátní právní úpravě, která poskytnutí takové dávky mající formu sociálního příspěvku pro osoby starší 65 let (od 1. ledna 2019 starší 67 let), které se nacházejí v tíživé ekonomické situaci a mají v důsledku svého věku omezenou pracovní schopnost, státním příslušníkům třetích zemí uvedeným v čl. 3 odst. 1 písm. b) a c) této směrnice podmiňuje držbou povolení k pobytu Unie pro dlouhodobě pobývající rezidenty.
Podpisy
(
*1
) – Jednací jazyk: italština.
(
i
) – Název projednávané věci je fiktivní. Neodpovídá skutečnému jménu žádné ze zúčastněných stran.