62014CC0336
STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA
MACIEJE SZPUNARA
přednesené dne 22. října 2015 (
1
)
Věc C‑336/14
Sebat Ince
[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce Amtsgericht Sonthofen (okresní soud Sonthofen) (Německo)]
„Volný pohyb služeb — Hazardní hry — Veřejný monopol na pořádání sportovních sázek — Povolení — Vyloučení soukromých subjektů — Trestní sankce — Směrnice 98/34/ES — Návrh technických předpisů — Oznamovací povinnost — Slučitelnost licence se zásadami transparentnosti a rovného zacházení“
1.
Od doby vydání klíčového rozsudku Simmenthal (
2
) je ustáleným pravidlem unijního práva, že „každý vnitrostátní soudce, který rozhoduje v rámci své pravomoci, má povinnost plně používat [unijní] právo a chránit práva, která toto právo poskytuje jednotlivcům, tím, že ponechá nepoužité jakékoli ustanovení vnitrostátního zákona, které by případně bylo s [unijním] právem v rozporu, ať už by takové ustanovení předcházelo [unijnímu] pravidlu, nebo bylo vůči němu pozdější“. Taková povinnost vyplývá ze zásady přednosti unijního práva před právem vnitrostátním.
2.
V projednávané věci, v níž německý státní zástupce viní S. Ince z trestného činu nedovoleného pořádání hazardních her podle německého trestního zákoníku, a to z důvodu, že bez povolení nainstalovala výherní hrací přístroj a zpřístupnila jej veřejnosti, má předkládající soud, jehož úkolem je zajistit soulad s unijním právem, problém přesně určit, které vnitrostátní předpisy je povinen ponechat nepoužité, aby dosáhl souladu s unijním právem, a zejména s rozsudky Soudního dvora Winner Wetten (
3
), Stoß a další (
4
) a Carmen Media Group (
5
). Předkládající soud potřebuje zjistit, který z několika různých postupů, které přicházejí v projednávané věci v úvahu, zajistí soulad s unijním právem. Projednávaná věc tedy umožní Soudnímu dvoru připomenout některé problémy související s ustanoveními Smlouvy o volném pohybu služeb a se zásadou přednosti unijního práva.
I – Právní rámec
A – Právo Evropské unie
3.
Článek 56 SFEU zní takto:
„Podle následujících ustanovení jsou zakázána omezení volného pohybu služeb uvnitř Unie pro státní příslušníky členských států, kteří jsou usazeni v jiném členském státě, než se nachází příjemce služeb.
[...]“
4.
Článek 1 směrnice Evropského Parlamentu a Rady 98/34/ES ze dne 22. června 1998 o postupu při poskytování informací v oblasti norem a technických předpisů a předpisů pro služby informační společnosti stanoví (
6
):
„Pro účely této směrnice se rozumí:
[...]
2.
‚službou‘ jakákoli služba informační společnosti, tj. každá služba poskytovaná zpravidla za úplatu, na dálku, elektronicky a na individuální žádost příjemce služeb.
[...]
11.
‚technickým předpisem‘ technické specifikace a jiné požadavky nebo předpisy pro služby včetně příslušných správních předpisů, jejichž dodržování je při uvedení na trh, při poskytování služby, při usazování poskytovatele služeb nebo při používání v členském státě nebo na jeho větší části závazné de iure nebo de facto, jakož i právní a správní předpisy členských států zakazující výrobu, dovoz, prodej nebo používání určitého výrobku nebo zakazující poskytování nebo využívání určité služby nebo usazování poskytovatele služeb s výjimkou předpisů stanovených v článku 10.
[...]“
5.
Článek 8 odst. 1 téže směrnice stanoví:
„S výhradou článku 10, členské státy sdělí neprodleně Komisi každý návrh technického předpisu s výjimkou případu, kdy takový předpis pouze přejímá úplné znění mezinárodní nebo evropské normy a kdy postačí informace o dotyčné normě; členské státy současně Komisi sdělí důvody, pro které je nezbytné takový technický předpis přijmout, pokud již nebyly uvedeny v samotném návrhu.
[...]“
B – Německé právo
6.
Podle článků 70 a 72 německého Základního zákona (Grundgesetz) spadá právní úprava hazardních her do pravomoci spolkových zemí.
7.
Státní smlouva o hazardních hrách (Staatsvertrag zum Glücksspielwesen; dále jen „GlüStV“) uzavřená mezi spolkovými zeměmi, která vstoupila v platnost dne 1. ledna 2008, zavedla nový jednotný rámec pro pořádání, provozování a zprostředkování hazardních her a nahradila obdobnou dřívější státní smlouvu.
8.
Ustanovení § 4 odst. 1 GlüStV stanoví:
„Veřejné hazardní hry lze pořádat nebo zprostředkovávat pouze s povolením příslušného orgánu dané spolkové země. Jakékoliv pořádání a jakékoliv zprostředkování takových her je bez tohoto povolení zakázáno (nedovolená hazardní hra).“
9.
Ustanovení § 10 GlüStV stanoví:
„1.   Za účelem dosažení cílů uvedených v § 1 mají spolkové země regulační povinnost zajistit dostatečnou nabídku hazardních her. Podporu jim poskytuje technický výbor tvořený odborníky specializovanými na boj proti závislosti na hazardních hrách.
2.   Na základě zákona mohou spolkové země tento úkol splnit samy nebo prostřednictvím právnických osob veřejného práva nebo prostřednictvím soukromoprávních společností, na kterých se rozhodující měrou přímo, nebo nepřímo podílí právnické osoby veřejného práva.
[...]
5.   Jiné osoby než osoby uvedené v odstavci 2 jsou oprávněny pořádat loterie a hry pouze v souladu s ustanoveními oddílu 3.“
10.
Platnost GlüStV uplynula na konci roku 2011. Německé spolkové země (kromě Šlesvicka-Holštýnska) však přijaly zákony, podle nichž ustanovení GlüStV platila nadále v rámci zemského práva až do vstupu v platnost nové Státní smlouvy o hazardních hrách. V Bavorsku bylo výše uvedené zajištěno ve formě bavorského zákona o provedení Státní smlouvy o hazardních hrách v Německu (Bayerisches Gesetz zur Ausführung des Staatsvertrages zum Glücksspielwesen in Deutschland, dále jen „AGGlüStV“). Ani tento, ani příslušné zákony ostatních spolkových zemí nebyly oznámeny Komisi.
11.
Dne 1. července 2012 vstoupila v Bavorsku v platnost Státní smlouva o změně ustanovení o hazardních hrách v Německu (Glücksspieländerungsstaatsvertrag; dále jen „GlüÄndStV“).
12.
Ustanovení § 10 odst. 2 a 6 uvedené smlouvy zakotvují státní monopol na sportovní sázky (
7
). Podle § 4 GlüÄndStV pořádání a zprostředkovávání sportovních sázek nadále podléhá povolení, přičemž povolení ke zprostředkovávání nelze udělit pro hazardní hry, které nejsou povoleny na základě GlüÄndStV, a na vydání povolení neexistuje právní nárok. Nově je v GlüÄndStV upraveno „ustanovení na zkoušku týkající se sportovních sázek“ (§ 10a). V souladu s tímto ustanovením se ustanovení § 10 odst. 6 o státním monopolu na provozování sportovních sázek nepoužije po dobu sedmi let od vstupu GlüÄndStV v platnost. V tomto období lze sportovní sázky provozovat pouze na základě licence, kterých se udělí nejvýše 20. Povinné získání licence platí prozatím pouze pro nestátní pořadatele sázek. Pro 16 státních pořadatelů, kteří již působí, platí tato povinnost až uplynutím jednoho roku od udělení licencí.
13.
Dne 8. srpna 2012 zveřejnily německé orgány v Úředním věstníku zahájení řízení k udělení těchto licencí. Toto řízení patrně nebylo dosud ukončeno.
14.
Ustanovení § 284 německého trestního zákoníku (Strafgesetzbuch; dále jen „StGB), nadepsaného „Nedovolené pořádání hazardních her“, uvádí:
„(1)   Kdo veřejně pořádá nebo provozuje hazardní hru bez správního povolení nebo poskytuje za tímto účelem nezbytná zařízení, bude potrestán trestem odnětí svobody až na dva roky nebo peněžitým trestem.
[...]
(3)   Kdo jedná v případech uvedených v odstavci 1
1.
jako podnikatel; nebo
2.
jako člen organizované skupiny, jejímž cílem je soustavné páchání takové trestné činnosti,
bude potrestán trestem odnětí svobody od tří měsíců do 5 let.
[...]“
II – Skutkový stav, původní řízení a předběžné otázky
15.
Sebat Ince, která je tureckou státní příslušnicí s bydlištěm v Německu, je kladeno za vinu, že dne 11. a 12. ledna 2012 (první obvinění) a v době od 13. dubna do 7. listopadu 2012 (druhé obvinění) zprostředkovala v jí provozovaném „Sportsbaru“ prostřednictvím zde umístěného výherního hracího přístroje sportovní sázky pro pořadatele sázek se sídlem a licencí v Rakousku, který není držitelem německého povolení k provozování sportovních sázek. Na základě tohoto jednání se měla podle § 284 StGB dopustit trestného činu „nedovoleného pořádání hazardních her“.
16.
Usnesením ze dne 7. května 2013, které došlo soudní kanceláři Soudního dvora dne 11. července 2014, se Amtsgericht Sonthofen (okresní soud Sonthofen) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„I. K prvnímu obvinění (leden 2012) a k druhému obvinění pro období do konce června 2012:
(1)
(1) a)
Je nutno článek 56 SFEU vykládat v tom smyslu, že orgány činné v trestním řízení nesmějí postihovat v Německu nepovolené zprostředkovávání sportovních sázek pro pořadatele sázek, kteří jsou držiteli licence v jiném členském státě EU, pokud je ke zprostředkovávání zapotřebí také německého povolení provozovatele, avšak vnitrostátní orgány na základě právního stavu, který je v rozporu s unijním právem („monopol na provozování sportovních sázek“), nesmí nestátním pořadatelům sázek povolení vydávat?
(1) b)
Bude odpověď na otázku 1a. jiná v případě, pokud v jedné z patnácti německých spolkových zemí, které společně státní monopol na provozování sportovních sázek stanovily a společně jej vykonávají, státní orgány v rámci řízení o předběžném opatření či trestního řízení tvrdí, že zákonem stanovený zákaz vydávat povolení soukromým pořadatelům se v případě žádosti o povolení k pořádání či zprostředkovávání pro tuto spolkovou zemi nepoužije?
(1) c)
Je nutno zásady unijního práva, zejména volného pohybu služeb, jakož i rozsudek Soudního dvora ve věci C‑186/11 vykládat v tom smyslu, že brání trvalému zákazu či postihování přeshraničního zprostředkovávání sportovních sázek, které je označováno jako „preventivní“, pokud je to odůvodňováno tím, že pro zakazující orgán nebylo v době rozhodnutí „zjevné, tj. bez dalšího zkoumání patrné“, že činnost zprostředkování splňuje všechny hmotněprávní podmínky pro vydání povolení – kromě výhrady státního monopolu?
2.
Je nutno směrnici [98/34] vykládat v tom smyslu, že brání postihování v Německu nepovoleného zprostředkovávání sportovních sázek provozovaného prostřednictvím výherního hracího přístroje pro pořadatele sázek, kteří jsou držiteli licence v jiném členském státě EU, a to za situace, kdy se státní zásahy opírají o zákon jediné spolkové země, který nebyl oznámen Evropské komisi a jehož úprava zahrnuje úpravu Státní smlouvy o hazardních hrách [GlüStV], jejíž platnost uplynula?
II. K druhému obvinění pro období od července 2012
3.
Je nutno článek 56 SFEU, požadavek transparentnosti, zásadu rovnosti a zákaz upřednostňování upravený unijním právem vykládat v tom smyslu, že brání postihování zprostředkovávání sportovních sázek bez německého povolení pro pořadatele sázek, který je držitelem licence v jiném členském státě EU, v případě, kdy je ve smlouvě [GlüÄndStV], která je uzavřena na dobu devíti let, uvedeno ustanovení na zkoušku týkající se sportovních sázek („Experimentierklausel für Sportwetten“), které na sedm let stanoví teoretickou možnost udělit nejvýše 20 licencí také nestátním pořadatelům sázek, přičemž nezbytnou podmínkou pro povolení ke zprostředkování je legalizační účinek pro všechny německé spolkové země, pokud
a)
jsou řízení o udělení licence a s nimi související právní spory vedeny orgánem udělujícím licence společně s advokátní kanceláří, která většině spolkových zemí a jejich loterijních podniků pravidelně poskytovala poradenství v souvislosti s monopolem na provozování sportovních sázek, jež je v rozporu s unijním právem, která je zastupovala před vnitrostátními soudy proti soukromým pořadatelům sázek a byla pověřena zastupováním státních orgánů v řízení o rozhodnutí o předběžné otázce ve věcech Stoß [a další, spojené věci C‑316/07, C‑358/07, C‑359/07, C‑360/07, C‑409/07 a C‑410/07, ECLI:EU:C:2010:504], Carmen Media [Group, C‑46/08 ECLI:EU:C:2010:505] a Winner Wetten [C‑409/06, ECLI:EU:C:2010:503];
b)
z nabídkového řízení na udělení licence zveřejněného v Úředním věstníku Evropské unie dne 8. srpna 2012 nevyplývaly žádné podrobnosti o minimálních požadavcích na předkládané koncepty, obsahu dalších požadovaných vyjasnění a dokladech či výběru nejvýše 20 držitelů licence, přičemž podrobnosti byly sděleny až po uplynutí lhůty pro přihlášení k účasti v nabídkovém řízení v tzv. „informačním memorandu“ a četné další podklady byly poskytnuty pouze uchazečům, kteří se kvalifikovali do „druhého kola“ řízení o udělení licence,
c)
orgán udělující licence osm měsíců po začátku řízení vyzval v rozporu s nabídkovým řízením pouze 14 uchazečů o licenci k osobní prezentaci jejich sociální a bezpečnostní koncepce, neboť tito uchazeči údajně zcela splnili minimální požadavky pro udělení licence, avšak 15 měsíců od zahájení řízení sdělil, že žádný uchazeč „prokazatelně“ nedoložil splnění minimálních požadavků,
d)
uchazeč o udělení licence, který je ovládán státem a vznikl ze spojení státních loterijních společností (Ods Deutschland Sportwetten GmbH, dále jen „Ods“), patří ke 14 účastníkům, již byli vyzváni k prezentaci svých koncepcí před orgánem udělujícím licence, avšak není vzhledem ke svému organizačnímu propojení s pořadateli sportovních událostí způsobilý k udělení licence, neboť právní předpisy (§ 21 odst. 3 GlüÄndStV) požadují přísné oddělení aktivního sportu a sdružení, která jej organizují, od pořádání a zprostředkování sportovních sázek,
e)
pro udělení licence je požadováno mimo jiné doložení „legálního původu prostředků potřebných pro zajištění plánované nabídky sportovních sázek“,
f)
orgán udělující licence a komise rozhodující o udělení licencí na pořádání hazardních her, která je složena ze zástupců spolkových zemí, nevyužijí možnosti udělit licenci soukromým pořadatelům sázek, ačkoli státní loterijní podniky mohou až jeden rok od případného udělení licence pořádat sportovní sázky, loterie a jiné hazardní hry bez licence a provozovat a propagovat rozsáhlou síť komerčních sázkových míst?“
III – Analýza
A – Úvodní poznámky
17.
Zaprvé je projednávanou věc třeba zkoumat s ohledem na ustanovení Smlouvy. Směrnice 2006/123/ES (
8
) se na hazardní hry nevztahuje.
18.
Zadruhé, jak správně uvažuje předkládající soud, to, že je S. Ince státní příslušnicí třetí země, neznamená, že by se nemohla v zásadě dovolávat čl. 56 odst. 1 SFEU, který zakazuje omezení volného pohybu služeb „pro státní příslušníky členských států“. V projednávané věci poskytuje poskytovatel služeb se sídlem v Rakousku přeshraniční službu příjemcům v Německu. Úloha S. Ince je omezena na roli zprostředkovatelky mezi poskytovatelem takových služeb a jejich příjemci. Jedná přitom jménem rakouského poskytovatele služeb. Sama dotyčnou službu neposkytuje. I přesto se na její činnost vztahuje článek 56 SFEU, a může se tedy uvedeného ustanovení dovolávat před vnitrostátním soudem. Pokud by však byl celý proces poskytování služby rakouským poskytovatelem německému příjemci rozdělen na několik dílčích procesů, jednotlivé situace tvořící součásti tohoto celkového procesu by často nespadaly do oblasti působnosti článku 56 SFEU, a to buď proto, že jedním ze zprostředkovatelů v rámci daného řetězce je státní příslušník třetí země, nebo proto, že daný dílčí proces postrádá mezinárodní prvek.
19.
Zatřetí předmětem projednávané věci není otázka, zda je či není monopol na sportovní sázky slučitelný s unijním právem. Předkládající soud ve skutečnosti nemá patrně žádné pochybnosti o tom, že s ohledem na několik rozsudků Soudního dvora (
9
) sleduje monopolní provozování sportovních sázek v Německu na základě předpisů uvedených výše v části nazvané „Právní rámec“ nelegitimní cíle, a je tedy v rozporu s volným pohybem služeb podle Smlouvy. Předkládající soud si ovšem není jist, jaké důsledky v rámci unijního práva je nutno z těchto rozsudků vyvodit pro správněprávní zákazy a trestní sankce.
20.
Svou první otázkou předkládající soud naznačuje, že si je vědom neodůvodněného omezení volného pohybu služeb, a tedy porušení článku 56 SFEU. Nejistota na straně uvedeného soudu prvního stupně podle mého názoru vyplývá ze značné nesoudržnosti vnitrostátní judikatury v tomto směru. Vzhledem k matoucí a rozporuplné německé judikatuře potřebuje předkládající soud vodítko od Soudního dvora. V případě, kdy státní zástupce trestně stíhá osobu, která nepožádala o vydání povolení, potřebuje vnitrostátní soud přesně určit, které ustanovení vnitrostátního práva musí ponechat nepoužité, aby dosáhl souladu s unijním právem. Naproti tomu třetí otázka je pokládána v rámci odlišné právní situace, kdy německé orgány zahájily řízení o udělení licence. Předkládající soud chce v projednávané věci vědět, zda došlo k porušení článku 56 SFEU. Předkládající soud se táže, zda je probíhající řízení o udělení licence oprávněné či nikoli, neboť může či nemusí odpovídat obecným právním zásadám.
21.
První otázka se tedy ve své podstatě týká přednosti unijního práva, kdežto třetí otázka se týká přiměřenosti řízení o udělení licence.
B – K první otázce
22.
Svou první otázkou, která je rozdělena na tři dílčí otázky, jež je nicméně třeba zkoumat společně, se předkládající soud táže, zda článek 56 SFEU a zásady v něm obsažené brání orgánům činným v trestním řízení postihovat nedovolené zprostředkování sportovních sázek bez povolení vydaného německými orgány pro pořadatele takových sázek, kteří jsou držiteli licence v jiných členských státech. Předkládající soud si klade otázku, zda jednání S. Ince naplnilo skutkovou podstatu § 284 StGB či nikoli. Odpověď závisí na tom, zda je německý systém v souladu s právem či nikoli. Předkládající soud má pochybnosti o slučitelnosti uvedeného systému s unijním právem, neboť si není jist, jak mají soudní a výkonné orgány členského státu postupovat v situaci, kdy vnitrostátní zákonodárce dosud nepřijal opatření k odstranění rozporu s unijním právem.
1. Článek 56 SFEU – hmotněprávní a procesněprávní požadavky vyplývající z rozsudků Winner Wetten, Stoß a další, Carmen Media Group a Stanleybet a další
23.
Podle informací poskytnutých předkládajícím soudem mají německé soudy na základě rozsudků Stoß a další (
10
) a Carmen Media Group (
11
) za to, že německý státní monopol v dané oblasti je v rozporu s článkem 56 SFEU, protože není způsobilý zaručit uskutečnění cíle, pro nějž byl zaveden, tj. přispět k omezení herních příležitostí a omezení činností v této oblasti soudržným a systematickým způsobem.
24.
Z tohoto důvodu není vhodné na tomto místě vyjmenovat celou judikaturu Soudního dvora, pokud jde o odůvodnění omezení ustanovení článku 56 SFEU v oblasti hazardních her. Pro účely projednávané věci je však namístě zdůraznit několik aspektů.
25.
Ve věci Winner Wetten (
12
) byl Soudní dvůr tázán, zda nynější články 49 SFEU a 56 SFEU umožňují, aby byly vnitrostátní předpisy o státním monopolu, jež jsou zpravidla v rozporu s uvedenými články, „po přechodné období výjimečně používány i přes zásadu přednosti přímo použitelného [unijního] práva“.
26.
Uvedená otázka postupně vyústila v otázku, zda je uznání existence zásady, která za těchto výjimečných okolností povoluje přechodné zachování účinků vnitrostátní normy, o níž bylo rozhodnuto, že je v rozporu s přímo použitelnou normou práva Unie, analogicky odůvodněno s ohledem na judikaturu rozvinutou Soudním dvorem na základě čl. 264 odst. 2 SFEU.
27.
Soudní dvůr určil, že „vnitrostátní právní úpravu veřejného monopolu na sportovní sázky, která podle zjištění provedených vnitrostátním soudem obsahuje omezení neslučitelná se svobodou usazování a volným pohybem služeb, neboť uvedená omezení nepřispívají k omezení sázkových činností soudržným a systematickým způsobem, nelze z důvodu přednosti přímo použitelného práva Unie nadále uplatňovat během přechodného období (
13
)“.
28.
Uvedená zásada nebyla podle mého názoru oslabena rozsudkem Stanleybet a další.
29.
V uvedeném rozsudku Soudní dvůr potvrdil své závěry uvedené v rozsudku Winner Wetten (
14
). Připomněl poté judikaturu, podle které mají vnitrostátní orgány dostatečnou posuzovací pravomoc k tomu, aby při dodržení zásady proporcionality stanovily požadavky, které zahrnuje ochrana spotřebitele a společenského pořádku (
15
), podle níž je oblast hazardních her „velmi specifick[ým] trh[em]“, kde hospodářská soutěž mezi několika hospodářskými subjekty, které jsou oprávněny provozovat stejné hazardní hry, může vést ke škodlivému účinku a zvýšit výdaje spotřebitelů související s hrou, jakož i riziko jejich závislosti (
16
).
30.
Na základě uvedené judikatury došel Soudní dvůr k závěru, že nepřiznání přechodného období v případě neslučitelnosti vnitrostátní právní úpravy s články 49 SFEU a 56 SFEU „nevede nezbytně ke vzniku povinnosti dotčeného členského státu, aby liberalizoval trh s hazardními hrami, pokud by měl mít za to, že taková liberalizace není v souladu s úrovní ochrany spotřebitelů a společenského pořádku, který si tento členský stát přeje zajistit. Za současného stavu unijního práva totiž mohou členské státy stávající monopol změnit za účelem dosažení jeho slučitelnosti s ustanoveními Smlouvy tím, že bude podroben zejména účinné a přísné kontrole ze strany veřejných orgánů.“ (
17
)
31.
Soudní dvůr dále uvedl, že „pokud by se měl dotčený členský stát domnívat, že změna stávajícího monopolu za účelem dosažení slučitelnosti s ustanoveními Smlouvy není myslitelná a že liberalizace trhu s hazardními hrami odpovídá lépe úrovni ochrany spotřebitelů a společenského pořádku, kterou si přeje zajistit, bude muset dodržet základní pravidla Smluv, zejména články [49 SFEU a 56 SFEU], zásady rovného zacházení a zákazu diskriminace na základě státní příslušnosti, jakož i povinnost transparentnosti, která z nich vyplývá [...]. V takovém případě zavedení systému předchozího správního povolení v tomto členském státě, pokud jde o nabídku určitých druhů hazardních her, musí být založeno na kritériích, která jsou objektivní, nediskriminační a předem známá tak, aby byly pro výkon posuzovací pravomoci orgánů stanoveny určité meze zabraňující jejímu svévolnému použití [...]“ (
18
)
32.
Z uvedené judikatury dovozuji následující: zaprvé samotný státní monopol není v rozporu s článkem 56 SFEU a uvedené ustanovení rovněž neukládá členským státům liberalizovat trh v oblasti hazardních her. Zadruhé systém předchozího správního povolení pro nabídku hazardních her je v zásadě přípustný, je-li založen na kritériích, která jsou objektivní, nediskriminační a předem známá tak, aby byly pro výkon posuzovací pravomoci orgánů stanoveny určité meze zabraňující jejímu svévolnému použití. Členské státy tedy mohou v zásadě tuto oblast volně regulovat za předpokladu, že budou respektovat unijní právo (
19
). Zatřetí Soudní dvůr neumožňuje přechodnou dobu, během níž by mohl být nadále použitelný právní předpis, který byl shledán neslučitelným s unijním právem.
2. Povinnost ponechat nepoužitý požadavek na získání povolení
33.
Na základě rozsudku Soudního dvora, z něhož lze dovodit, že určitý vnitrostátní předpis není slučitelný s unijním právem, jsou všechny orgány dotčeného členského státu povinny zajistit odstranění takového rozporu. To vyplývá ze zásad přednosti a loajální spolupráce zakotvených v čl. 4 odst. 3 SEU. V tomto ohledu má Soudní dvůr ustáleně za to, že členské státy jsou povinny odstranit protiprávní důsledky porušení unijního práva (
20
). Soudní dvůr přitom zdůraznil, že „[t]akovou povinnost má v oblasti své působnosti každý orgán dotčeného členského státu“ (
21
). Pro zákonodárce z výše uvedeného vyplývá povinnost zrušit právní úpravu, která je v rozporu s unijním právem (
22
). Z rozsudku Simmenthal vyplývá, že vnitrostátní soudce je povinen ponechat nepoužitá ustanovení vnitrostátního práva, která jsou v rozporu s unijním právem (
23
). Stejnou povinnost mají i všechny orgány veřejné moci.
34.
Která ustanovení však měly německé soudy nechat nepoužitá v projednávané věci? Jedná se pouze o ustanovení týkající se státního monopolu (§ 10 GlüStV) nebo i o ustanovení, které vyžaduje povolení pro pořádání a zprostředkování sportovních sázek (§ 4 GlüStV)? Právě s touto otázkou se potýká předkládající soud. Rozhodnutí, která ustanovení mají být ponechána nepoužitá, neusnadňuje ani skutečnost, že v německé judikatuře existují k tomuto problému dva odlišné právní názory, které je na místě stručně popsat.
35.
Podle stanoviska zastávaného zejména vyššími správními soudy je zákaz zprostředkování sportovních sázek v rozporu s unijním právem jen tehdy, vychází-li z § 10 odst. 2 a 5 GlüStV. To však neznamená, že soukromý subjekt může jednat jako zprostředkovatel bez povolení stanoveného ustanovením § 4 GlüStV a že § 284 StGB není z tohoto důvodu použitelný. Tyto soudy zkoumají, zda soukromí pořadatelé či zprostředkovatelé mohou získat povolení za podmínek, které státním monopolním provozovatelům a jejich zprostředkovatelům stanoví GlüStV a zákony, které ji provádějí. Jak však upozorňuje předkládající soud, tato (fiktivní) „způsobilost k povolení“ je soustavně odmítána. Je to odůvodňováno mimo jiné tím, že soukromý pořadatel sázek nesplňuje podmínky týkající se omezení v souvislosti s prodejem nebo jiných omezení stanovených v GlüStV pro monopolního provozovatele s cílem tento monopol odůvodnit.
36.
V této souvislosti Bundesverwaltungsgericht (Spolkový správní soud) v květnu a červnu 2013 v několika rozsudcích konstatoval, že německé orgány mohou „preventivně“ zakázat pořádání a zprostředkovávání sportovních sázek bez německého povolení, ledaže dotyčný pořadatel či zprostředkovatel splnil hmotněprávní podmínky pro povolení – s výjimkou možných protiprávních ustanovení o monopolu – a tato skutečnost byla zakazujícímu orgánu v době jeho rozhodnutí zjevná, tj. bez dalšího zkoumání patrná.
37.
Jiné soudy se naopak domnívají, že výhradu povolení podle § 4 odst. 1 GlüStV nelze uplatňovat odděleně od zákazu uvedeného v § 10 odst. 2 a 5 GlüStV. Podle jejich názoru je fikce povolovacího řízení pro soukromé subjekty vedeného soudem sama o sobě nepřípustná. Povolovací řízení stanovené v GlüStV a zákonech, které ji provádějí, kromě toho není uzpůsobeno pro soukromé pořadatele sázek a jejich zprostředkovatele, nýbrž pouze pro státní monopolní provozovatele a jejich zprostředkovatele.
38.
Výše uvedené by mohlo naznačovat, že ponecháno nepoužité by mělo být pouze ustanovení o státním monopolu. Soudní dvůr ostatně nezpochybňuje obecnou přípustnost povolovacího řízení.
39.
O správnosti tohoto přístupu však nejsem přesvědčen a mám za to, že by Soudní dvůr měl jít dále. Na základě svého posouzení dotčených otázek mám za to, že předkládající soud musí ponechat nepoužitá obě zmiňovaná ustanovení; v dalším textu se pokusím tento závěr prokázat. Zdůrazňuji, že druhou ze zmíněných variant upřednostňuji s ohledem na konkrétní skutkové okolnosti projednávané věci.
40.
Zaprvé vzhledem k existenci protichůdných právních názorů ve vnitrostátní judikatuře, pokud jde o povinnost podrobit se povolovacímu řízení, není zajištěna právní jistota hospodářských subjektů. Nemám za to, že by v situaci, v níž převládá nejistota, bylo možné po takových subjektech požadovat, aby zvolily variantu, která je pro ně méně příznivá.
41.
Zadruhé žádný soukromý subjekt, který uvedeným řízením prošel, povolení nezískal. Vnitrostátní orgány totiž patrně povolení neudělí, nejsou-li v okamžiku rozhodnutí zcela přesvědčeny, že dotčená zprostředkovatelská činnost splňuje všechny hmotněprávní podmínky povolení. Takového postupu zjevně činí celé povolovací řízení bezcenným. Výsledek takového řízení patrně není od začátku otevřený (neexistuje zde „Ergebnisoffenheit“). Bylo by cynické požadovat po hospodářském subjektu, aby se podrobil řízení, v němž nemůže uspět. Jediným možným právním důsledkem je, že není povinen takovým řízením projít.
42.
Zatřetí skutečnost, že vnitrostátní orgány jsou povinny ponechat nepoužitá ustanovení, která jsou v rozporu s unijním právem, neznamená, že jednotlivec může skutečně předpokládat, že tak učiní. Ostatně z hlediska jednotlivce platí domněnka legality právní úpravy. Zásada právní jistoty vyžaduje, aby právní úprava byla jasná a přesná a její účinky předvídatelné, zejména pokud může vyvolat nepříznivé důsledky pro jednotlivce a podniky (
24
). Taková přesnost zde zjevně chybí. To je pro jednotlivce nevyhnutelně nepříznivé.
43.
Začtvrté mi činí obtíže oddělit požadavek na získání povolení od státního monopolu. Obě ustanovení jsou navzájem nerozdílně spojena, neboť celé povolovací řízení je cíleno na veřejné subjekty. Celá podstata GlüStV spočívá v tom, že se použije pouze pro státní subjekty. Pokud tedy mohou o povolení požádat pouze státní subjekty, lze těžko očekávat, že se o takové povolení bude ucházet soukromý subjekt, jehož od takového kroku přímo odrazuje právní úprava.
3. Neexistence trestního postihu
44.
S ohledem na uvedený výklad není naplněna skutková podstata trestného činu podle § 284 StGB.
45.
Tuto úvahu podporuje i odůvodnění rozsudku Placanica. V uvedeném rozsudku Soudní dvůr zcela jasně uvedl, že „členský stát nemůže uplatnit trestní sankci za nesplněnou administrativní formalitu, pokud splnění této formality bylo odepřeno nebo znemožněno dotyčným členským státem v rozporu s [unijním] právem“ (
25
). Soudní dvůr zopakoval tento závěr i v rozsudku Stoß a další (
26
), tedy ve věci, jejímž předmětem byly, jak je zmíněno výše, německé právní předpisy o sportovních sázkách.
46.
Odpověď na první otázku by tedy měla znít tak, že v situaci, kdy vnitrostátní soud určil, že monopol na sportovní sázky je v rozporu s unijním právem, a podle vnitrostátních právních předpisů mohou vnitrostátní povolení získat pouze veřejné subjekty, brání článek 56 SFEU vnitrostátním orgánům činným v trestním řízení postihovat zprostředkování sportovních sázek bez vnitrostátního povolení pro pořadatele sázek, který získal licenci v jiném členském státě.
C – K druhé otázce
47.
Druhou otázkou se předkládající soud táže, zda směrnice 98/34 brání po uplynutí doby platnosti GlüStV použití ustanovení AGGlüStV, neboť posledně jmenovaný bavorský zákon nebyl oznámen Komisi.
48.
I přes značný celkový rozsah žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce neodůvodnil předkládající soud příliš dobře význam této otázky v projednávané věci. Ponechává otevřenou otázku, která ustanovení AGGlüStV považuje v tomto ohledu za relevantní. K tomuto bodu se později vrátím.
49.
Podle čl. 8 odst. 1 směrnice 98/34, který je přímo použitelným ustanovením v tom smyslu, že se jej mohou dovolávat jednotlivci před vnitrostátním soudem (
27
), jsou členské státy povinny sdělit Komisi „každý návrh technického předpisu“. Pojem „technický předpis“ je vymezen v čl. 11 odst. 1 směrnice 98/34 jako „technické specifikace a jiné požadavky nebo předpisy pro služby včetně příslušných správních předpisů, jejichž dodržování je při uvedení na trh, při poskytování služby, při usazování poskytovatele služeb nebo při používání v členském státě nebo na jeho větší části závazné de iure nebo de facto, jakož i právní a správní předpisy členských států zakazující výrobu, dovoz, prodej nebo používání určitého výrobku nebo zakazující poskytování nebo využívání určité služby nebo usazování poskytovatele služeb s výjimkou předpisů stanovených v článku 10.“
50.
Komisi byl oznámen celý návrh GlüStV před jejím přijetím podle čl. 8 odst. 1 směrnice 98/34 (
28
). Podle uvedeného návrhu, jak byl oznámen Komisi a nakonec přijat (
29
), pozbyla GlüStV platnosti na konci čtvrtého roku po vstupu v platnost (
30
).
51.
Poté, co GlüStV pozbyla ke konci roku 2011 platnosti, zůstala v Bavorsku ustanovení GlüStV v platnosti na základě AGGlüStV. Toto prodloužení platnosti nebylo Komisi nikdy oznámeno.
52.
Mám za to, že takové oznámení mělo být učiněno, a že tedy došlo k porušení čl. 8 odst. 1 směrnice 98/34.
53.
Jelikož je cíl směrnice preventivní povahy, a to předejít komplikacím způsobeným budoucími překážkami obchodu, je v zájmu Komise jako „strážkyně Smluv“ a jiných členských států být plně informovány o návrhu technických předpisů. Je-li platnost zákona časově omezena, jde o důležitý, ne-li zásadní, aspekt. Komise a členské státy mají zájem na tom být informovány, zda byl zákon, který již považují za neplatný, znovu přijat.
54.
Na tomto místě je třeba dodat, že Soudní dvůr ukládá členským státům předložit Komisi celé návrhy zákonů, a to i v případě, že je technickým předpisem jen část jejich ustanovení (
31
). Soudní dvůr výše uvedené odůvodnil odkazem na cíl uvedený v čl. 8 odst. 1 prvním pododstavci směrnice, kterým je umožnit Komisi získat co možná nejvíce informací o jakémkoli návrhu technického předpisu, pokud jde o jeho obsah, oblast působnosti a obecný rámec, aby mohla co možná nejúčinněji vykonávat pravomoci, které jí směrnice svěřuje (
32
).
55.
Mám tedy za to, že bavorské orgány tím, že neoznámily Komisi AGGlüStV, porušily čl. 8 odst. 1 směrnice 98/34. Jinými slovy, prodloužení platnosti zákona prostřednictvím zákona jiného představuje nový návrh technického předpisu, na nějž se vztahuje čl. 8 odst. 1 první pododstavec směrnice 98/34 (
33
).
56.
Jaké jsou právní důsledky tohoto neoznámení?
57.
Bylo by lákavé tvrdit, že pokud členský stát nesplnil oznamovací povinnost, je neplatný celý dotčený zákon. Na podporu takového závěru je argumentováno, že má-li být oznámen celý zákon, pak se logicky musí nepoužitelnost vztahovat na zákon jako celek (
34
). Takové řešení, jehož výhodou by byla snadná použitelnost, by navíc bylo další motivací pro členské státy, aby plnily oznamovací povinnost vůči Komisi.
58.
Pro takto striktní výklad zde však nevidím prostor.
59.
Od vydání rozsudku CIA Security International (
35
) vyplývá z ustálené judikatury Soudního dvora, že „porušení oznamovací povinnosti způsobuje neplatnost dotyčných technických předpisů, a tudíž i jejich nevynutitelnost ve vztahu k jednotlivým osobám“.
60.
Uvedenou formulaci chápu tak, že se vztahuje pouze na konkrétní technický předpis či předpisy, které skutečně podléhají oznamovací povinnosti. Soudní dvůr totiž, pokud jde o návrh italského zákona, rozhodl, že pouhá skutečnost, že všechna ustanovení uvedeného zákona byla oznámena Komisi, nebrání Italské republice, aby okamžitě a bez nutnosti vyčkat na výsledky přezkoumání podle uvedené směrnice uvedla v platnost ustanovení, která nejsou technickými předpisy (
36
). Jinými slovy: Soudní dvůr sice ukládá členskému státu sdělit celý návrh zákona, nevyžaduje však, aby dotyčný stát odložil platnost částí zákona, která nejsou technickými předpisy. Na podkladě uvedené judikatury je podle mého názoru logické, že se neplatnost vztahuje pouze na ustanovení zákona, která skutečně představují technické předpisy (
37
).
61.
To mne přivádí zpět k projednávané věci. Mám za to, že požadavek na získání povolení ani státní monopol nejsou technickými předpisy ve smyslu směrnice 98/34.
62.
Účelem směrnice 98/34 je chránit formou preventivního sledování volný pohyb zboží a volný pohyb služeb informační společnosti.
63.
Je pravda, že Soudní dvůr dříve rozhodl, že vnitrostátní ustanovení o hrách na výherních hracích přístrojích s nízkými výhrami, jejichž důsledkem může být omezení, nebo dokonce postupné znemožnění provozování her na výherních hracích přístrojích s nízkými výhrami jinde než v kasinech a hernách, mohou představovat „technické předpisy“ ve smyslu čl. 1 odst. 11 směrnice 98/34 (
38
). V takovém případě je možné pokusit se nalézt vztah k volnému pohybu zboží, v daném případě výherních hracích přístrojů. V projednávané věci je však dotčený zákaz podstatně širší. Podle mého názoru by tedy vztah k přístroji byl příliš slabý.
64.
Navrhuji proto, aby Soudní dvůr odpověděl na druhou otázku v tom smyslu, že článek 8 směrnice 98/34 brání postihování zprostředkovávání sportovních sázek bez vnitrostátního povolení provozovaného prostřednictvím výherních hracích přístrojů pro pořadatele sázek, který je držitelem licence v jiném členském státě, a to za situace, kdy se státní zásahy opírají o technické předpisy, které nebyly oznámeny Evropské komisi. Taková vnitrostátní ustanovení, jako jsou § 4 odst. 1 a § 10 odst. 2 a 5 GlüStV, nejsou „technickými předpisy“ ve smyslu čl. 1 odst. 11 směrnice 98/34.
D – Ke třetí otázce
65.
Třetí otázka vychází ze správného předpokladu, že omezení volného pohybu služeb a řízení o udělení licence jsou odůvodněné, jen pokud mají za cíl ochranu naléhavého obecného zájmu a jsou navíc přiměřené sledovanému cíli a v souladu s obecnými zásadami unijního práva.
66.
Předkládající soud se táže, zda je řízení o udělení licence probíhající na základě GlüÄndStV v souladu s článkem 56 SFEU a obecnými zásadami unijního práva. Pokud by tomu tak nebylo, nebylo by možné S. Ince trestně postihnout podle § 284 StGB. Předkládající soud poukazuje na dlouhý výčet faktorů, na jejichž základě může být probíhající řízení o udělení licence podle jeho názoru v rozporu s unijním právem.
67.
Nejprve je třeba připomenout, že v konečném důsledku přísluší vnitrostátnímu soudu, který má výlučnou pravomoc zabývat se skutkovými okolnostmi a vykládat vnitrostátní právní předpisy, určit, zda je vnitrostátní právní úprava přiměřená cíli obecného zájmu (
39
). Soudní dvůr však může na základě informací sdělených v rámci řízení poskytnout v tomto směru vodítko (
40
). V projednávané věci není Soudní dvůr v postavení, aby mohl posoudit všechny údaje sdělené vnitrostátním soudem, neboť třetí otázka obsahuje celou řadu skutkových okolností. Doporučuji tedy Soudnímu dvoru, aby se nezabýval podrobně skutkovými okolnostmi sdělenými vnitrostátním soudem, neboť to by vyžadovalo znalost všech aspektů vnitrostátního řízení o udělení licence.
68.
Z tohoto důvodu připomenu několik základních zásad, které musí vnitrostátní orgány respektovat, chtějí-li zavést systém udělování licencí. Tyto zásady jsou odvozeny z judikatury Soudního dvora v oblasti zadávání veřejných zakázek, koncesí a režimů předchozího správního povolení. Soudní dvůr uplatňuje v uvedených oblastech stejné zásady. Vždy je dána povinnost dodržovat základní pravidla Smlouvy a zásady z ní vyplývající, neboť na vykonávání takových činností by mohly mít případně zájem hospodářské subjekty usazené v jiných členských státech (
41
).
69.
Orgány veřejné moci, které vydávají licence, jsou povinny dodržovat základní pravidla Smlouvy, včetně zásady rovného zacházení a zásady zákazu diskriminace z důvodu státní příslušnosti, jakož i povinnost transparentnosti, která z nich vyplývá (
42
). V tomto ohledu musí členské státy zajistit odpovídající stupeň zveřejnění umožňující otevřít udělování koncesí na služby hospodářské soutěži, jakož i kontrolu nestrannosti zadávacích řízení (
43
).
70.
Kromě toho se systém udělování licencí musí zakládat na objektivních, nediskriminačních a předem známých kritériích tak, aby byly pro výkon posuzovací pravomoci orgánů stanoveny určité meze, které by zabránily tomu, aby byla použita svévolně (
44
). Každá osoba, která je dotčena omezujícím opatřením založeným na odchylce od volného pohybu služeb, musí mít právo podat opravný prostředek soudní povahy (
45
).
71.
Další vodítko lze nalézt ve směrnici Evropského parlamentu a Rady 2014/23/EU ze dne 26. února 2014 o udělování koncesí (
46
). Uvedená směrnice, která vstoupila v platnost dne 18. dubna 2014, musí být provedena do vnitrostátního práva nejpozději dne 18. dubna 2016. Ačkoli se uvedená směrnice patrně nevztahuje na takové řízení o udělení licence, jaké je dotčeno v projednávané věci (
47
), a ačkoli v každém případě dosud neuplynula lhůta pro její provedení, obecné zásady, z nichž vychází, lze nicméně použít jako zdroj inspirace a vodítko, neboť Soudní dvůr stejné zásady používá i pro řízení o udělování licencí a koncesí (
48
).
72.
Pokud jde o střet zájmů v oblasti zadávání veřejných zakázek, Soudní dvůr rozhodl, že osoba, jež vykonala určité přípravné práce, se může ocitnout v situaci, kdy nelze tvrdit, že zásada rovného zacházení ukládá zacházet s touto osobou stejným způsobem jako s ostatními uchazeči (
49
). V článku 35 směrnice 2014/23, nadepsaném „Boj proti korupci a předcházení střetu zájmů“, je navíc stanoveno, že „[č]lenské státy od veřejných zadavatelů a zadavatelů vyžadují, aby přijali vhodná opatření k boji proti podvodům, zvýhodňování a korupci a k účinné prevenci, odhalování a nápravě střetu zájmů vznikajících v průběhu koncesních řízení s cílem zamezit narušení hospodářské soutěže a zajistit transparentnost koncesního řízení a rovné zacházení se všemi zájemci a uchazeči“. Dále se zde uvádí, že „[p]ojem střetu zájmů se vztahuje přinejmenším na situace, kdy pracovníci veřejného zadavatele nebo zadavatele, kteří se podílejí na vedení koncesního řízení nebo mohou ovlivnit jeho výsledek, přímo či nepřímo vykazují finanční, hospodářský nebo jiný osobní zájem, který by bylo možno považovat za zájem ohrožující jejich nestrannost a nezávislost v souvislosti s daným koncesním řízením.“
73.
Na základě zásady transparentnosti je veřejný zadavatel povinen každému případnému uchazeči zajistit odpovídající stupeň zveřejnění umožňující otevřít udělování koncesí na služby hospodářské soutěži, jakož i kontrolu nestrannosti zadávacích řízení (
50
). Příloha V směrnice 2014/23 v tomto ohledu opět obsahuje podrobný výčet „[informací], jež mají být uvedeny v oznámení o zahájení koncesního řízení podle článku 31“.
74.
Předkládajícímu soudu přísluší, aby ve světle výše uvedených úvah určil, zda probíhající řízení o udělení licence odpovídá popsaným obecným zásadám, a představuje tedy odůvodněné omezení oproti článku 56 SFEU.
75.
Odpověď na třetí otázku by tedy měla znít, že článek 56 SFEU brání postihování zprostředkovávání sportovních sázek bez vnitrostátního povolení pro pořadatele sázek, který je držitelem licence v jiném členském státě, v případě, kdy vnitrostátní soud určil, že řízení o udělení licence, jehož výsledkem je udělení nejvýše 20 licencí pořadatelům sázek, neodpovídá takovým obecným zásadám, jako jsou zásada rovnosti, zásada zákazu diskriminace na základě státní příslušnosti a zásada transparentnosti.
IV – Závěry
76.
Vzhledem ke všem výše uvedeným úvahám navrhuji, aby Soudní dvůr odpověděl na předběžné otázky položené Amtsgericht Sonthofen (okresní soud Sonthofen) (Německo) takto:
1.
V situaci, kdy vnitrostátní soud určil, že monopol na sportovní sázky je v rozporu s unijním právem, a kdy podle vnitrostátních právních předpisů mohou vnitrostátní povolení získat pouze veřejné subjekty, brání článek 56 SFEU vnitrostátním orgánům činným v trestním řízení postihovat zprostředkování sportovních sázek bez vnitrostátního povolení pro pořadatele sázek, který získal licenci v jiném členském státě.
2.
Článek 8 směrnice Evropského Parlamentu a Rady 98/34/ES ze dne 22. června 1998 o postupu při poskytování informací v oblasti norem a technických předpisů a předpisů pro služby informační společnosti brání postihování zprostředkovávání sportovních sázek bez vnitrostátního povolení provozovaného prostřednictvím výherních hracích přístrojů pro pořadatele sázek, který je držitelem licence v jiném členském státě, a to za situace, kdy se státní zásahy opírají o technické předpisy, které nebyly oznámeny Evropské komisi. Taková vnitrostátní ustanovení, jako jsou § 4 odst. 1 a § 10 odst. 2 a 5 Státní smlouvy o hazardních hrách (Staatsvertrag zum Glücksspielwesen), nejsou „technickými předpisy“ ve smyslu čl. 1 odst. 11 směrnice 98/34.
3.
Článek 56 SFEU brání postihování zprostředkovávání sportovních sázek bez vnitrostátního povolení pro pořadatele sázek, který je držitelem licence v jiném členském státě, v případě, kdy vnitrostátní soud určil, že řízení o udělení licence, jehož výsledkem je udělení nejvýše 20 licencí pořadatelům sázek, neodpovídá takovým obecným zásadám, jako jsou zásada rovnosti, zásada zákazu diskriminace na základě státní příslušnosti a zásada transparentnosti.
(
1
)   Původní jazyk: angličtina.
(
2
)   106/77, EU:C:1978:49, bod 21.
(
3
)   C‑409/06, EU:C:2010:503.
(
4
)   Spojené věci C‑316/07, C‑358/07 až C‑360/07, C‑409/07 a C‑410/07, EU:C:2010:504.
(
5
)   C‑46/08, EU:C:2010:505.
(
6
)   Úř. věst. L 204, s. 37; Zvl. vyd. 13/20, s. 337.
(
7
)   Obdobně jako § 10 odst. 2 a 5 GlüStV.
(
8
)   Viz čl. 2 odst. 2 písm. h) směrnice Evropského parlamentu a Rady ze dne 12. prosince 2006 o službách na vnitřním trhu (Úř. věst. L 376, s. 36).
(
9
)   Rozsudky Stoß a další (spojené věci C‑316/07, C‑358/07 až C‑360/07, C‑409/07 a C‑410/07, EU:C:2010:504) a Carmen Media Group (C‑46/08, EU:C:2010:505).
(
10
)   Spojené věci C‑316/07, C‑358/07 až C‑360/07, C‑409/07 a C‑410/07, EU:C:2010:504, bod 107.
(
11
)   C‑46/08, EU:C:2010:505, bod 71.
(
12
)   C‑409/06, EU:C:2010:503, bod 28.
(
13
)   Tamtéž, bod 69.
(
14
)   Viz rozsudek Stanleybet a další (spojené věci C‑186/11 a C‑209/11, EU:C:2013:33, body 38, 39 a 42).
(
15
)   Tamtéž, bod 44 a citovaná judikatura.
(
16
)   Tamtéž, bod 45 a citovaná judikatura.
(
17
)   Tamtéž, bod 46.
(
18
)   Tamtéž, bod 47.
(
19
)   Viz rovněž Łacny, J., Swoboda państw członkowskich w zakresie regulowania gier hazardowych – przegląd orzecznictwa TS, Europejski Przegląd Sądowy grudzień 2010, s. 37–47, na s. 39.
(
20
)   Viz například rozsudek Jonkman a další (spojené věci C‑231/06 až C‑233/06, EU:C:2007:373, bod 37 a citovaná judikatura).
(
21
)   Viz rozsudek Wells (C‑201/02, EU:C:2004:12, bod 64 a citovaná judikatura).
(
22
)   V kontextu řízení pro nesplnění povinnosti z ustálené judikatury Soudního dvora vyplývá, že neslučitelnost vnitrostátního právního předpisu s unijním právem lze odstranit pouze závaznými vnitrostátními předpisy, jež budou mít stejnou právní sílu, jako předpisy, které je třeba upravit. Pouhou správní praxi, která je z podstaty věci závislá na vůli dotčených orgánů a není odpovídajícím způsobem sdělována veřejnosti, nelze považovat za řádné splnění povinností vyplývajících ze Smlouvy; viz například rozsudek Komise v. Itálie (C‑358/98, EU:C:2000:114, bod 17 a citovaná judikatura). Pokud z rozsudku vydaného v řízení o předběžné otázce vyplývá, že unijní právo brání existenci určitých ustanovení vnitrostátního práva, je dotčený členský stát povinen takovou protiprávní situaci odstranit.
(
23
)   V unijním právu ustáleně platí, že vnitrostátní soud nesmí při posouzení slučitelnosti vnitrostátních právních předpisů s unijním právem omezit analýzu pouze na vlastní znění vnitrostátních předpisů, ale musí přihlédnout také k tomu, jak jsou tyto předpisy uplatňovány vnitrostátními orgány; viz Łacny, J., Swoboda państw członkowskich w zakresie regulowania gier hazardowych – przegląd orzecznictwa TS, Europejski Przegląd Sądowy grudzień 2010, s. 37–47, na s. 44.
(
24
)   Viz rozsudek Costa a Cifone (spojené věci, C‑72/10 a C‑77/10, EU:C:2012:80, bod 74 a citovaná judikatura).
(
25
)   Viz rozsudek Placanica (spojené věci C‑338/04, C‑359/04 a C‑360/04, EU:C:2007:133, bod 69).
(
26
)   Spojené věci C‑316/07, C‑358/07 až C‑360/07, C‑409/07 a C‑410/07, EU:C:2010:504, bod 115.
(
27
)   Jde o ustálenou judikaturu od doby vydání rozsudku CIA Security International (C‑194/94, EU:C:1996:172, bod 44).
(
28
)   Není zde namístě přesně zkoumat, která ustanovení GlüStV jsou technickými předpisy ve smyslu směrnice, a byla tedy důvodem pro vznik oznamovací povinnosti. Postačí uvést, že technickým předpisem dozajista je ustanovení o zákazu provozování hazardních her prostřednictvím internetu.
(
29
)   Návrh i konečné znění jsou uvedeny na internetových stránkách Komise: http://ec.europa.eu/growth/tools-databases/tris/en/index.cfm/search/?trisaction=search.detail&year= 2006&num= 658&mLang=EN.
(
30
)   Ledaže by Rada předsedů vlád spolkových zemí rozhodla před koncem čtvrtého roku platnosti smlouvy s přihlédnutím k výsledkům jejího hodnocení aspoň 13 hlasy o prodloužení její platnosti – což se nestalo.
(
31
)   Viz rozsudek Komise v. Itálie (C‑279/94, EU:C:1997:396, body 40 a 41).
(
32
)   Tamtéž.
(
33
)   Nemám tedy za to, že by v tomto ohledu hrál rozhodující úlohu čl. 8 odst. 1 třetí pododstavec směrnice 98/34, neboť zjevně nejde o „změny, které zásadně změní oblast působnosti [návrhu], zkrátí původně předpokládanou dobu jeho zavedení, doplní specifikace nebo požadavky nebo zpřísní požadavky“.
(
34
)   Viz Streinz, R., Herrmann, Ch., Kruis, T., „Die Notifizierungspflicht des Glücksspielstaatsvertrags und der Ausführungsgesetze der Länder gem. der Richtlinie Nr. 98/34/EG (Informationsrichtlinie)“, Zeitschrift für Wett- und Glücksspielrecht 2007, s. 402–408, na s. 406.
(
35
)   C‑194/94, EU:C:1996:172, bod 54.
(
36
)   Viz rozsudek Komise v. Itálie (C‑279/94, EU:C:1997:396, bod 42).
(
37
)   Tento názor sdílí Dietlein, J., in J. Dietlein, M. Hecker, M. Ruttig (ed.), Glücksspielrecht, C. H. Beck, Munich 2008, ‘Informationsrichtlinie’, bod 19.
(
38
)   Viz rozsudek Fortuna a další (spojené věciC‑213/11, C‑214/11 a C‑217/11, EU:C:2012:495, bod 40). Soudní dvůr se však vyjádřil spíše opatrně, když v tomtéž bodě dále uvedl, že se oznamovací povinnost uplatní, pouze je-li prokázáno, že daná ustanovení představují podmínky, které mohou významně ovlivnit povahu dotčeného výrobku nebo jeho uvádění na trh, a že to přísluší ověřit předkládajícímu soudu.
(
39
)   Viz rozsudky Rinner-Kühn (171/88, EU:C:1989:328, bod 15); Schönheit a Becker (spojené věci C‑4/02 a C‑5/02, EU:C:2003:583, bod 82), a Bressol a další (C‑73/08, EU:C:2010:181, bod 75).
(
40
)   Viz rozsudek Bressol a další (C‑73/08, EU:C:2010:181, bod 65).
(
41
)   Viz rozsudek Belgacom (C‑221/12, EU:C:2013:736, bod 33 a citovaná judikatura). Viz rovněž rozsudek Sporting Exchange (C‑203/08, EU:C:2010:307, body 39 až 47)
(
42
)   Viz rozsudek Sporting Exchange (C‑203/08, EU:C:2010:307, bod 39 a citovaná judikatura).
(
43
)   Tamtéž, bod 41.
(
44
)   Tamtéž, bod 50 a citovaná judikatura.
(
45
)   Tamtéž.
(
46
)   Úř. věst. L 94, s. 1.
(
47
)   Viz bod 14 odůvodnění směrnice. Ačkoli je v GlüÄndStV i v předkládacím usnesení použit německý výraz „Konzession(en)“, je nutno zdůraznit, že se pro účely unijního práva jednoznačně jedná o licence, a nikoli o „koncese“ ve smyslu směrnice.
(
48
)   Viz rozsudek Sporting Exchange (C‑203/08, EU:C:2010:307, body 39 až 47)
(
49
)   Rozsudek Fabricom (spojené věci C‑21/03 a C‑34/03, EU:C:2005:127, bod 31).
(
50
)   Viz rozsudek Telaustria a Telefonadress (C‑324/98, EU:C:2000:669, bod 62).