62024CJ0458_RES
Věc C‑458/24 [Daraa] (
i
)
DO
v.
Bundesrepublik Deutschland
(žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, kterou podal Verwaltungsgericht Sigmaringen)
Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 5. března 2026
„Řízení o předběžné otázce – Azylová politika – Nařízení (EU) č. 604/2013 – Článek 3 odst. 2 – Článek 29 – Přemístění žadatele o azyl do členského státu příslušného k posuzování žádosti o mezinárodní ochranu – Rozhodnutí příslušného členského státu pozastavit přebírání žadatelů o azyl nebo jejich přijímání zpět – Směrnice (EU) 2013/32 – Článek 33 – Nepřípustné žádosti“
Kontroly na hranicích, azyl a přistěhovalectví – Azylová politika – Kritéria a postupy pro určení členského státu příslušného k posouzení žádosti o mezinárodní ochranu – Nařízení č. 604/2013 – Postupy při převzetí a přijetí zpět – Lhůta pro přemístění žadatele o mezinárodní ochranu – Následky nedodržení této lhůty – Přenesení příslušnosti k posouzení žádosti o mezinárodní ochranu na dožadující členský stát – Důvody pro nedodržení lhůty přičitatelné státu nebo dotyčné osobě – Neexistence vlivu
(Nařízení Evropského parlamentu a Rady č. 604/2013, čl. 29 odst. 1 a 2)
(viz body 45–47, 49–61)
Kontroly na hranicích, azyl a přistěhovalectví – Azylová politika – Kritéria a postupy pro určení členského státu příslušného k posouzení žádosti o mezinárodní ochranu – Nařízení č. 604/2013 – Postupy při převzetí a přijetí zpět – Jednostranné pozastavení ze strany členského státu, který byl primárně určen jako příslušný – Neexistence systémových nedostatků, které s sebou nesou riziko nelidského či ponižujícího zacházení – Členský stát, který vede řízení o určení příslušného členského státu – Povinnost tohoto státu posoudit kritéria pro určení příslušného členského státu a stát se sám příslušným – Absence – Osoby, na které se vztahuje rozhodnutí o přemístění – Nedodržení lhůty pro přemístění – Příslušnost k posouzení přenesená ex lege na dožadující členský stát – Nedodržení způsobené jednostranným pozastavením – Neexistence vlivu
(Nařízení Evropského parlamentu a Rady č. 604/2013, čl. 3 odst. 2 druhý a třetí pododstavec a čl. 29 odst. 1 a 2)
(viz bod 66, výrok 1)
Kontroly na hranicích, azyl a přistěhovalectví – Azylová politika – Řízení pro přiznávání a odnímání statusu mezinárodní ochrany – Směrnice 2013/32 – Řízení o posouzení žádosti o mezinárodní ochranu – Žádost, kterou mohou členské státy považovat za nepřípustnou – Důvod – Jiný členský stát, který je příslušný k posouzení a přijal žádost žadatele o převzetí nebo o jeho přijetí zpět – Nepřípustnost – Rozhodnutí o přemístění a o nepřezkoumání podle nařízení č. 604/2013 – Přípustnost
(Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2013/32, čl. 33 odst. 1)
(viz bod 73, výrok 3)
Shrnutí
Soudní dvůr, kterému Verwaltungsgericht Sigmaringen (Správní soud v Sigmaringenu, Německo) předložil žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, vyložil nařízení č. 604/2013 (
1
), jakož i směrnici 2013/32 (
2
) za účelem upřesnění příslušnosti k posuzování žádostí o mezinárodní ochranu v situaci, kdy příslušný členský stát pozastaví přebírání dotyčných žadatelů.
DO, syrský státní příslušník, přicestoval do Německa dne 18. dubna 2023 a dne 26. dubna téhož roku tam podal žádost o azyl. Jako členský stát příslušný k posouzení této žádosti však byla určena Italská republika.
Bundesamt für Migration und Flüchtlinge (Spolkový úřad pro migraci a uprchlíky, Německo) zaslal Italské republice žádost o převzetí DO, ale neobdržel odpověď. V souladu s čl. 22 odst. 7 nařízení Dublin III proto měl za to, že žádosti bylo vyhověno a dne 18. července 2023 odmítl žádost DO jako nepřípustnou.
Dne 27. července 2023 podal DO proti tomuto rozhodnutí žalobu ke Správnímu soudu v Sigmaringenu, který je předkládajícím soudem.
Tento soud poznamenává, že ze dvou oběžníků vydaných italskými orgány v prosinci 2022 vyplývá, že Italská republika nebude dočasně a s výhradou výjimek akceptovat přemisťování žadatelů o mezinárodní ochranu do Itálie podle nařízení Dublin III. Odmítá tedy jakékoli převzetí žadatelů, k němuž je podle tohoto nařízení příslušná.
Za těchto podmínek se předkládající soud rozhodl položit Soudnímu dvoru několik předběžných otázek, jejichž podstatou je, zda se ve zvláštní situaci, kdy členský stát určený jako příslušný jednostranně pozastavil přebírání žadatelů o mezinárodní ochranu a jejich přijímání zpět, přenáší příslušnost k posouzení žádosti na členský stát, který vede řízení o určení příslušného členského státu. Předkládající soud dále žádá Soudní dvůr, aby upřesnil, zda směrnice 2013/32 umožňuje odmítnout žádost o mezinárodní ochranu jako nepřípustnou z důvodu, že příslušný členský stát není ochoten převzít žadatele o mezinárodní ochranu nebo jej přijmout zpět.
Závěry Soudního dvora
Zaprvé, pokud jde o příslušnost k posouzení žádosti o mezinárodní ochranu, Soudní dvůr nejprve připomněl, že členský stát, který vede řízení o určení příslušného členského státu, se může sám stát příslušným k tomuto posouzení. Tak tomu je, pokud z důvodu „systémových nedostatků“, pokud jde o azylové řízení a o podmínky přijetí žadatelů, které s sebou nesou riziko nelidského či ponižujícího zacházení ve smyslu článku 4 Listiny [základních práv Evropské unie]“, nemůže přemístit žadatele do příslušného členského státu a po dalším posouzení kritérií stanovených v kapitole III nařízení Dublin III zjistí, že nemůže přemístit žadatele do členského státu určeného na základě těchto kritérií nebo do prvního členského státu, v němž byla žádost podána.
Soudní dvůr již přitom rozhodl, že takové jednostranné pozastavení přebírání žadatelů o mezinárodní ochranu a jejich přijímání zpět, jako je pozastavení dotčené v projednávané věci, nemůže být sama o sobě důvodem pro konstatování takových systémových nedostatků, které s sebou nesou riziko nelidského či ponižujícího zacházení.
V takovém případě nesmí členský stát, který vede řízení o určení příslušného členského státu, pokračovat v posuzování kritérií stanovených v kapitole III nařízení Dublin III na základě čl. 3 odst. 2 druhého pododstavce tohoto nařízení ani se sám stát příslušným členským státem podle čl. 3 odst. 2 třetího pododstavce téhož nařízení.
Nelze tedy mít za to, že existuje nepsaná podmínka použití čl. 3 odst. 2 druhého a třetího pododstavce nařízení Dublin III, podle níž by měl být příslušný členský stát ochoten převzít žadatele o mezinárodní ochranu nebo je přijmout zpět.
Dále stále v situaci jednostranného pozastavení přebírání žadatelů o mezinárodní ochranu a jejich přijímání zpět členským státem, Soudní dvůr posoudil riziko, na které poukazuje předkládající soud, že dotyčnému žadateli o mezinárodní ochranu může být bezdůvodně bráněno v přístupu k řízení o mezinárodní ochraně a v konečném důsledku žádný členský stát jeho žádost neposoudí.
V tomto ohledu připomněl, že čl. 29 odst. 2 nařízení Dublin III upravuje přenesení příslušnosti ex lege na dožadující členský stát, aniž je toto přenesení podmíněno jakoukoli reakcí ze strany příslušného členského státu, pokud k přemístění dotčeného žadatele do posledně uvedeného členského státu nedojde ve lhůtě pro přemístění, která v zásadě činí šest měsíců. Toto ustanovení je formulováno široce a neobsahuje žádné omezení přenesení příslušnosti na konkrétní případy. K uvedenému přenesení příslušnosti tedy dochází bez ohledu na důvody, kvůli nimž k přemístění nedojde, a na otázku, zda to, že k přemístění nedošlo, lze přičíst dožadujícímu členskému státu, příslušnému členskému státu nebo dotyčné osobě. K přenesení příslušnosti dochází i v případě, že k přemístění dotyčné osoby nemohlo dojít ve stanovené lhůtě pro přemístění z důvodu jednostranného přebírání žadatelů a jejich přijímání zpět členským státem, který byl určen jako příslušný podle kritérií stanovených v kapitole III nařízení Dublin III.
Cíle sledované nařízením Dublin III tento výklad podporují. V tomto ohledu Soudní dvůr uvedl, že s ohledem na cíle urychleného určení členského státu příslušného k posuzování žádosti o mezinárodní ochranu a zaručení účinného přístupu k řízení o poskytnutí takové ochrany je třeba, aby žádosti o mezinárodní ochranu byly případně posuzovány jiným členským státem, než který je určen za příslušný podle kritérií stanovených v kapitole III nařízení Dublin III v případě neprovedení přemístění žadatele ve stanovené lhůtě pro přemístění.
V tomto ohledu Soudní dvůr uznal, že tento výklad umožňuje příslušnému členskému státu, aby se po uplynutí lhůty pro přemístění a pouhým jednostranným pozastavením řízení o převzetí žadatelů o azyl a jejich přijetí zpět vyhnul povinnostem, které pro něj vyplývají z nařízení Dublin III. Zdůrazňuje však, že i v takovém případě přísluší dožadujícímu členskému státu a příslušnému členskému státu, aby se dohodly a spolupracovaly s cílem dosáhnout přemístění před uplynutím lhůty pro přemístění. Kromě toho zůstává posledně uvedený členský stát během této lhůty plně a zcela příslušný, takže během této lhůty je zachován systém kritérií pro určení příslušnosti zavedený nařízením Dublin III.
Přenesení příslušnosti k posouzení žádosti o mezinárodní ochranu v případě, že nedojde k přemístění dotyčné osoby v této lhůtě, je v konečném důsledku jediným způsobem, jak této osobě zaručit účinný přístup k azylovému řízení.
Konečně členský stát nemůže odůvodnit nesplnění povinností, které pro něj vyplývají z unijního práva, neplněním povinností ze strany jiných členských států. Prostředek nápravy případného porušení nařízení Dublin III členským státem, který byl primárně určen jako příslušný, spočívá v možnosti Evropské komise i kteréhokoli jiného členského státu podat proti tomuto členskému státu žalobu pro nesplnění povinnosti.
Zadruhé, pokud jde o otázku, zda může být žádost o mezinárodní ochranu odmítnuta jako nepřípustná z důvodu, že příslušný členský stát není ochoten převzít žadatele o mezinárodní ochranu nebo jej přijmout zpět, Soudní dvůr konstatoval, že čl. 33 odst. 2 směrnice 2013/32 taxativně vyjmenovává situace, kdy členské státy mohou považovat žádost o mezinárodní ochranu za nepřípustnou. Z tohoto důvodu a ze skutečnosti, že důvody nepřípustnosti v tomto výčtu mají povahu výjimky, vyplývá, že uvedené ustanovení musí být vykládáno restriktivně, takže jej nelze použít na situaci, která neodpovídá jeho znění.
Článek 33 odst. 1 směrnice 2013/32 přitom jasně rozlišuje případy, kdy se žádost o mezinárodní ochranu neposuzuje podle nařízení Dublin III, od případů, kdy taková žádost může být odmítnuta jako nepřípustná z některého z důvodů taxativně vyjmenovaných v čl. 33 odst. 2 této směrnice.
Soudní dvůr proto uvedl, že čl. 33 odst. 1 směrnice 2013/32 neumožňuje odmítnout žádost o mezinárodní ochranu jako nepřípustnou z důvodu, že příslušný členský stát není ochoten převzít žadatele o mezinárodní ochranu nebo jej přijmout zpět.
(
i
) – Název projednávané věci je fiktivní. Neodpovídá skutečnému jménu žádné ze zúčastněných stran.
(
1
) – Nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 604/2013 ze dne 26. června 2013, kterým se stanoví kritéria a postupy pro určení členského státu příslušného k posuzování žádosti o mezinárodní ochranu podané státním příslušníkem třetí země nebo osobou bez státní příslušnosti v některém z členských států (Úř. věst. 2013, L 180, s. 31, dále jen „nařízení Dublin III“).
(
2
) – Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2013/32/EU ze dne 26. června 2013 o společných řízeních pro přiznávání a odnímání statusu mezinárodní ochrany (Úř. věst. 2013, L 180, s. 60).