62024CJ0398
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (šestého senátu)
30. října 2025 (
*1
)
„Řízení o předběžné otázce – Justiční spolupráce v občanských a obchodních věcech – Příslušnost a uznávání a výkon soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech – Nařízení (EU) č. 1215/2012 – Článek 25 odst. 1 – Dohoda o příslušnosti – Věcná neplatnost podle práva členského státu, u jehož soudu byl podán návrh – Pojem“
Ve věci C‑398/24 [Pome] (
i
),
jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná na základě článku 267 SFEU rozhodnutím Riigikohus (Nejvyšší soud, Estonsko) ze dne 5. června 2024, došlým Soudnímu dvoru dne 6. června 2024, v řízení
A
proti
B,
SOUDNÍ DVŮR (šestý senát),
ve složení: F. Biltgen (zpravodaj), předseda prvního senátu vykonávající funkci předsedy šestého senátu, A. Kumin a S. Gervasoni, soudci,
generální advokát: M. Campos Sánchez-Bordona,
za soudní kancelář: A. Calot Escobar, vedoucí,
s přihlédnutím k písemné části řízení,
s ohledem na vyjádření, která předložili:
–
za A: K. Tamm, vandeadvokaat,
–
za B: J. Tehver, vandeadvokaat,
–
za estonskou vládu: M. Kriisa, jako zmocněnkyně,
–
za Evropskou komisi: S. Noë a E. Randvere, jako zmocněnci,
s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
vydává tento
Rozsudek
1
Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 25 odst. 1 nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 1215/2012 ze dne 12. prosince 2012 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (Úř. věst. 2012, L 351, s. 1).
2
Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi fyzickými osobami A a B ve věci příslušnosti estonských soudů k rozhodnutí o návrhu na zaplacení pohledávky.
Právní rámec
Nařízení č. 1215/2012
3
Body 4, 6, 15, 16, 19, 20 a 22 odůvodnění nařízení č. 1215/2012 znějí:
„(4)
[…] Je nezbytné přijmout ustanovení, která umožní sjednotit pravidla pro určení příslušnosti v občanských a obchodních věcech v mezinárodním ohledu a zajistí rychlé a jednoduché uznávání a výkon rozhodnutí přijatých v členských státech.
[…]
(6)
Za účelem dosažení volného pohybu rozhodnutí v občanských a obchodních věcech je nezbytné a vhodné, aby se pravidla upravující příslušnost, uznávání a výkon soudních rozhodnutí řídila právním nástrojem Unie, který by byl závazný a přímo použitelný.
[…]
(15)
Pravidla pro určení příslušnosti by měla být vysoce předvídatelná a měla by vycházet ze zásady, podle které je příslušnost obecně založena na místě bydliště žalovaného. Příslušnost by měla být na tomto základě vždy určitelná, kromě několika přesně vymezených případů, kdy předmět sporu nebo smluvní volnost stran opravňuje k použití odlišného spojujícího prvku. Sídlo právnické osoby musí být v nařízení samostatně vymezeno tak, aby společná pravidla byla přehlednější a zamezilo se sporům o příslušnost.
(16)
Kromě místa bydliště žalovaného by měla existovat i jiná kritéria pro určení příslušnosti, založená na úzké vazbě mezi soudem a podanou žalobou nebo usnadňující řádný výkon spravedlnosti. Existence této úzké vazby by měla posílit právní jistotu a předejít možnosti, aby žalovaný byl žalován v řízení před soudem členského státu, jehož příslušnost nemohl rozumně předpokládat. […]
[…]
(19)
Pokud jde o volbu příslušného soudu, měla by být respektována smluvní volnost stran s výjimkou smluv týkajících se pojištění, spotřebitelských a pracovních smluv, u kterých je možnost volby příslušných soudů omezena, aniž by tím byla dotčena výlučná kritéria pro určení příslušnosti stanovená tímto nařízením.
(20)
Vyvstane-li otázka, zda je dohoda o volbě příslušného soudu ve prospěch soudu či soudů členského státu neplatná z hlediska své věcné platnosti, je nutné o tom rozhodnout v souladu s právem členského státu soudu nebo soudů uvedených v této dohodě, včetně kolizních norem tohoto členského státu.
[…]
(22)
Pro posílení účinnosti dohod o výlučné volbě soudu a zabránění nekalým praktikám při vedení sporu je třeba stanovit výjimku z obecného ustanovení o litispendenci, aby bylo možné uspokojivě řešit konkrétní situace, v něž mohou vyústit souběžná řízení. […]“
4
Článek 15 tohoto nařízení stanoví:
„Od ustanovení tohoto oddílu je možné se odchýlit pouze dohodou:
[…]
2)
umožňující pojistníkovi, pojištěnému nebo oprávněné osobě zahájit řízení u jiných soudů než těch, které jsou uvedeny v tomto oddíle;
[…]“
5
Článek 19 tohoto nařízení stanoví:
„Od ustanovení tohoto oddílu je možné se odchýlit pouze dohodou:
[…]
2)
umožňující spotřebiteli zahájit řízení u jiných soudů než těch, které jsou uvedeny v tomto oddíle […]
[…]“
6
Článek 23 tohoto nařízení stanoví:
„Od ustanovení tohoto oddílu je možné se odchýlit pouze dohodou:
[…]
2)
umožňující zaměstnanci podat žalobu u jiných soudů než těch, které jsou uvedeny v tomto oddíle.“
7
Článek 25 odst. 1 a 4 nařízení č. 1215/2012 stanoví:
„1.   Bez ohledu na bydliště stran, dohodnou-li se tyto strany, že v již vzniklém nebo budoucím sporu z určitého právního vztahu má příslušnost soud nebo soudy některého členského státu, je příslušný soud nebo soudy tohoto státu, pokud tato dohoda není z hlediska své věcné platnosti podle práva tohoto členského státu neplatná. Pokud se strany nedohodnou jinak, je tato příslušnost výlučná. Tato dohoda o příslušnosti musí být uzavřena:
a)
písemně nebo ústně s písemným potvrzením;
b)
ve formě, která odpovídá zvyklostem zavedeným mezi těmito stranami, nebo
c)
v mezinárodním obchodě ve formě, která odpovídá obchodním zvyklostem, které strany znaly nebo musely znát a které strany smluv tohoto druhu v daném odvětví obchodu obecně znají a pravidelně se jimi řídí.
[…]
4.   Dohody o příslušnosti […] nemají právní účinek, jsou-li v rozporu s články 15, 19 nebo 23 nebo pokud mají soudy, jejichž příslušnost má být vyloučena, podle článku 24 výlučnou příslušnost.“
Estonské právo
8
Článek 104 tsiviilkohtumenetluse seadustik (občanský soudní řád) ze dne 20. dubna 2005 (RT I 2005, 26, 197; 22/03/2024, 8) (dále jen „TsMS“) stanoví:
„(1)   Soud může být příslušný, pokud si strany soudní příslušnost sjednaly dohodou a spor souvisí s hospodářskou nebo profesní činností obou stran nebo pokud smlouva souvisí s hospodářskou nebo profesní činností jedné ze stran a druhou stranou je stát, územní samosprávný celek či jiná právnická osoba veřejného práva nebo jsou obě strany právnickými osobami veřejného práva.
[…]
(3)   Bez ohledu na odstavec 1 tohoto článku je dohoda o příslušnosti platná rovněž tehdy, pokud:
1)
je sjednána po vzniku sporu;
2)
příslušnost byla sjednána pro případ, že žalovaný po uzavření této dohody zřídí své bydliště v cizím státě nebo tam přemístí svou provozovnu nebo své sídlo, nebo pokud jeho provozovna, bydliště nebo sídlo jsou v okamžiku podání žaloby neznámé.“
9
Článek 106 odst. 1 bod 1 TsMS stanoví:
„Dohoda o příslušnosti je neplatná, pokud […] je v rozporu s čl. 104 odst. 1 tohoto zákoníku […]“
Spor v původním řízení a předběžná otázka
10
Od roku 2020 žili A a B společně v Portugalsku a dne 3. května 2022 tam nabyli do spoluvlastnictví byt, a to rovným dílem.
11
Dne 27. srpna 2022 uzavřeli A a B smlouvu, na jejímž základě A svůj 50 % spoluvlastnický podíl na tomto bytu převedl na B. B za to uznal dluh vůči A, jehož výše odrážela mimo jiné skutečnost, že A přispěl k pořízení a rekonstrukci bytu částkou 150000 eura a že se B nabytím výlučného vlastnictví k bytu o tuto částku obohatil.
12
Strany se dohodly, že se tato smlouva řídí estonským hmotným právem a spory, které s ní souvisejí, budou řešeny smírně a v dobré víře, a nedojde-li k dohodě, bude v jakémkoli sporu přímo či nepřímo souvisejícím s touto smlouvou rozhodovat Harju Maakohus (Soud prvního stupně v Harju, Estonsko).
13
Na základě této doložky o volbě soudu podal A dne 23. října 2023 žalobu na zaplacení pohledávky proti B k Harju Maakohus (Soud prvního stupně v Harju).
14
Rozhodnutím ze dne 15. listopadu 2023 Harju Maakohus (Soud prvního stupně v Harju) tuto žalobu odmítl pro místní nepříslušnost. Při posuzování, zda je dohoda o příslušnosti věcně neplatná podle práva členského státu, jehož soud byl určen, tj. podle estonského práva, vycházel uvedený soud z čl. 25 odst. 1 první věty nařízení č. 1215/2012. Vzhledem k tomu, že čl. 106 odst. 1 TsMS ve spojení s jeho čl. 104 odst. 1 povoluje dohody o příslušnosti pouze tehdy, pokud se týkají hospodářské nebo profesní činnosti obou stran dané smlouvy, což není případ projednávané věci, měl uvedený soud za to, že tato dohoda o příslušnosti je neplatná.
15
A podal proti tomuto rozhodnutí žalobu k Tallinna Ringkonnakohus (Odvolací soud v Tallinnu, Estonsko). Před tímto soudem tvrdil, že hovoří-li čl. 25 odst. 1 nařízení č. 1215/2012 o důvodu neplatnosti dohody o příslušnosti podle práva dotyčného členského státu „z hlediska své věcné platnosti“, odkazuje tím na vnitrostátní hmotné právo, a nikoli na právo procesní, do něhož ovšem články 104 a 106 TsMS patří.
16
Usnesením ze dne 6. prosince 2023 Tallinna Ringkonnakohus (Odvolací soud v Tallinnu) toto odvolání zamítl a uvedené rozhodnutí potvrdil. Za účelem určení, zda je doložka o volbě soudu věcně platná podle estonského práva, je totiž podle něj třeba vycházet nejen z ustanovení hmotného estonského práva, ale také z čl. 104 odst. 1 a čl. 106 odst. 1 TsMS, které zmiňují typ daného sporu, což je otázka věcná, a nikoli formální.
17
A podal proti tomuto usnesení dovolání k Riigikohus (Nejvyšší soud, Estonsko), který je předkládajícím soudem. A má za to, že ujednání o soudní příslušnosti, o něž jde ve věci v původním řízení, je platné, jelikož čl. 104 odst. 1 TsMS nelze použít souběžně s nařízením č. 1215/2012 vzhledem k tomu, že jeho článek 25 odkazuje pouze na vnitrostátní právo hmotné. B se domnívá, že toto ujednání je podle čl. 104 odst. 1 a čl. 106 odst. 1 TsMS neplatné.
18
Podle předkládajícího soudu – jak vyplývá z bodu 20 odůvodnění nařízení č. 1215/2012 – odkazuje čl. 25 odst. 1 tohoto nařízení na právo členského státu jako celek, včetně kolizních norem. Kolizní normy estonského práva přitom podle něj neumožňují stranám vyloučit uplatnění těch z nich, které jsou použitelné na dohody o příslušnosti.
19
Předkládající soud má za to, že k tomu, aby mohl rozhodnout spor v původním řízení, je třeba odpovědět na otázku, zda skutečnost, že estonské právo podmiňuje platnost dohody o příslušnosti tím, že fyzické osoby, které jsou stranami této dohody, jednají v rámci hospodářské a profesní činnosti, jak vyžaduje čl. 104 odst. 1 a čl. 106 odst. 1 TsMS, představuje otázku věcné platnosti uvedené dohody ve smyslu čl. 25 odst. 1 nařízení č. 1215/2012. Podle předkládajícího soudu ani znění tohoto ustanovení unijního práva, ani judikatura Soudního dvora neumožňují jasně určit, zda pojem „věcná neplatnost“ zahrnuje rovněž podmínky stanovené touto vnitrostátní právní úpravou.
20
Za těchto podmínek se Riigikohus (Nejvyšší soud) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
„Je okolnost, že platnost dohody o příslušnosti je podmíněna tím, že fyzické osoby, které ji uzavřely, jednají v rámci hospodářské a profesní činnosti, jak je tomu podle čl. 106 odst. 1 bodu 1 estonského občanského soudního řádu, který stanoví, že dohoda o příslušnosti uzavřená mezi fyzickými osobami je neplatná, pokud je v rozporu s ustanovením čl. 104 odst. 1 občanského soudního řádu, podle kterého musí spor mezi fyzickými osobami, který soud projednává na základě dohody o příslušnosti, souviset s hospodářskou nebo profesní činností obou stran, otázkou věcné platnosti dohody o příslušnosti ve smyslu čl. 25 odst. 1 první věty in fine („pokud tato dohoda není z hlediska své věcné platnosti podle práva tohoto členského státu neplatná“) nařízení [č. 1215/2012]?“
K předběžné otázce
21
Podstatou otázky předkládajícího soudu je, zda musí být čl. 25 odst. 1 nařízení č. 1215/2012 vykládán v tom smyslu, že podmínka, kterou ukládá vnitrostátní právo použitelné v členském státě soudu příslušného na základě dohody smluvních stran a podle je níž dohoda o příslušnosti uzavřená mezi fyzickými osobami platná pouze tehdy, pokud daný spor souvisí s hospodářskou nebo profesní činností těchto stran, je důvodem „věcné neplatnosti“ ve smyslu tohoto ustanovení.
22
Na úvod je třeba připomenout, že jelikož bylo nařízením č. 1215/2012 zrušeno a nahrazeno nařízení Rady (ES) č. 44/2001 ze dne 22. prosince 2000 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (Úř. věst. 2001, L 12, s. 1; Zvl. vyd. 19/04, s. 42), které samo nahradilo Úmluvu ze dne 27. září 1968 o příslušnosti a výkonu rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (Úř. věst. 1972, L 299, s. 32), ve znění úmluv o přistoupení nových členských států k této úmluvě (dále jen „Bruselská úmluva“), platí výklad, který Soudní dvůr podal v souvislosti s ustanoveními těchto dvou posledně zmíněných právních nástrojů, rovněž pro výklad nařízení č. 1215/2012, pokud tato ustanovení mohou být považována za „rovnocenná“ ustanovením posledně uvedeného nařízení [rozsudek ze dne 16. května 2024, Toplofikatsia Sofia (Pojem bydliště žalovaného), C‑222/23, EU:C:2024:405, bod 49 a citovaná judikatura]. Výklad podaný Soudním dvorem k čl. 17 prvnímu pododstavci Bruselské úmluvy a k čl. 23 odst. 1 nařízení č. 44/2001 tedy platí rovněž pro čl. 25 odst. 1 nařízení č. 1215/2012, jelikož posledně uvedené ustanovení převzalo v podobném, či dokonce totožném znění obsah prvně uvedených ustanovení.
23
Podle ustálené judikatury platí, že pro účely výkladu ustanovení unijního práva je třeba zohlednit nejen znění takového ustanovení, ale i jeho kontext, jakož i cíle a účel, které sleduje akt, jehož je součástí (rozsudky ze dne 17. listopadu 1983, Merck, 292/82, EU:C:1983:335, bod 12, a ze dne 9. října 2025, Cabris lnvestments, C‑540/24, EU:C:2025:766, bod 33 a citovaná judikatura).
24
Článek 25 odst. 1 první věta nařízení č. 1215/2012 stanoví, že „[b]ez ohledu na bydliště stran, dohodnou-li se tyto strany, že v již vzniklém nebo budoucím sporu z určitého právního vztahu má příslušnost soud nebo soudy některého členského státu, je příslušný soud nebo soudy tohoto státu, pokud tato dohoda není z hlediska své věcné platnosti podle práva tohoto členského státu neplatná“.
25
I když ze znění čl. 25 odst. 1 první věty nařízení č. 1215/2012 vyplývá, že dohoda o příslušnosti může být prohlášena za neplatnou podle práva členského státu, jehož soud byl touto dohodou určen, ani tento článek, ani žádné jiné ustanovení tohoto nařízení nedefinuje pojem „věcná neplatnost“.
26
Výraz „věcný“ je v rozsudcích a procesních písemnostech v souladu s jeho obvyklým smyslem používán v protikladu k pojmům „forma“ a „přípustnost“, což jsou hlediska, která soud analyzuje před tím, než rozhodne o předmětu řízení, tedy o skutkových nebo právních otázkách, o které se opírá návrh účastníků řízení (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 27. února 2025, Società Italiana Lastre, C‑537/23, EU:C:2025:120, bod 31).
27
Dále je třeba uvést, že čl. 25 odst. 1 první věta nařízení č. 1215/2012 pouze zavádí kolizní normu, když upřesňuje, jaké vnitrostátní právo se použije na otázku, zda může být taková dohoda, přestože splňuje všechny podmínky platnosti stanovené v tomto článku, zrušena z věcných důvodů spadajících do působnosti tohoto vnitrostátního práva (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 27. února 2025, Società Italiana Lastre, C‑537/23, EU:C:2025:120, bod 32).
28
Vedle pojmu „věcná neplatnost“ však čl. 25 odst. 1 nařízení č. 1215/2012 obsahuje ještě podmínky platnosti specifické pro dohody o příslušnosti, mezi něž patří hmotněprávní podmínky a různé formální podmínky, které musí taková dohoda splňovat (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 7. července 2016, Hőszig, C‑222/15, EU:C:2016:525, bod 33 a citovaná judikatura, a ze dne 27. února 2025, Società Italiana Lastre, C‑537/23, EU:C:2025:120, bod 35).
29
Platnost dohody o příslušnosti je podle čl. 25 odst. 1 nařízení č. 1215/2012 podmíněna tím, že musí být uzavřena písemně nebo ústně s písemným potvrzením, nebo ve formě, která odpovídá zvyklostem zavedeným mezi stranami, nebo v mezinárodním obchodě ve formě, která odpovídá zvyklostem, které strany znaly nebo musely znát.
30
Článek 25 odst. 1 nařízení č. 1215/2012, který vyžaduje, aby dohoda o příslušnosti splňovala hmotněprávní a formální podmínky, které ukládá, takto umožňuje zaručit skutečný souhlas stran, aby se v zájmu ochrany slabší smluvní strany předešlo nevědomému souhlasu s ustanovením o soudní příslušnosti vloženým do smlouvy jednou ze stran (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 7. července 2016, Hőszig, C‑222/15, EU:C:2016:525, bod 36 a citovaná judikatura).
31
Soudní dvůr v tomto ohledu dovodil, že platnost dohody o příslušnosti smí být podmíněna dodržením zvláštní formální podmínky pouze tehdy, pokud se tato podmínka váže k požadavkům článku 25 nařízení č. 1215/2012, a smluvní státy nemají volnost stanovit jiné formální požadavky než ty, které stanoví toto nařízení (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 16. března 1999, Castelletti, C‑159/97, EU:C:1999:142, body 35 a 37). Soudní dvůr rovněž upřesnil, že okolnosti týkající se vazeb mezi určeným soudem a sporným vztahem nebo materiální platnosti dohody o příslušnosti s těmito požadavky nijak nesouvisí (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 8. února 2024, Inkreal, C‑566/22, EU:C:2024:123, bod 34).
32
Z toho vyplývá, že pojem „věcná neplatnost“ v poslední části první věty čl. 25 odst. 1 nařízení č. 1215/2012, který nutně odkazuje na jiné podmínky platnosti, než jsou podmínky specifické pro dohody o příslušnosti stanovené tímto nařízením, se vztahuje na obecné důvody neplatnosti, které mohou ovlivnit smluvní vztah, a sice zejména vady souhlasu, jako je omyl, podvodný úmysl, násilí nebo smluvní nezpůsobilost, tedy důvody stanovené právem členského státu, jehož soudy jsou určeny (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 27. února 2025, Società Italiana Lastre, C‑537/23, EU:C:2025:120, bod 36).
33
Tento závěr je podpořen historií vzniku této poslední části první věty čl. 25 odst. 1 nařízení č. 1215/2012, která nebyla obsažena ani v článku 23 nařízení č. 44/2001, ani v čl. 17 prvním pododstavci Bruselské úmluvy a jejímž účelem bylo zavést harmonizovanou kolizní normu pro určení věcné platnosti dohod o volbě soudu, čímž byl zajištěn podobný výsledek tohoto posouzení bez ohledu na to, který soud řízení zahájil, což odráží řešení stanovená v Haagské úmluvě o dohodách o volbě soudu uzavřené dne 30. června 2005 (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 27. února 2025, Società Italiana Lastre, C‑537/23, EU:C:2025:120, bod 40). Vysvětlující zpráva, kterou vypracovali profesoři Hartley a Dogauchi, přitom v bodech 125 a 126 mezi „materiálními důvody neplatnosti“ zmiňuje obecně uznávané důvody neplatnosti, jako je omyl, podvodný úmysl, násilí, podvod, nedostatek pravomoci nebo nezpůsobilost.
34
V projednávané věci je třeba konstatovat, že podmínka, kterou ukládá estonské právo a podle níž je dohoda o příslušnosti použitelná mezi fyzickými osobami platná pouze tehdy, pokud daný spor souvisí s hospodářskou a profesní činností těchto osob, by mohla být zajisté přirovnána k podmínce smluvní způsobilosti dotčených osob. Nejedná se však o klasický případ nezpůsobilosti nezletilé osoby nebo nesvéprávné zletilé osoby, ale ve skutečnosti se zde odkazuje na typ činnosti – nikoli čistě osobního charakteru – uskutečňované smluvními stranami.
35
Navíc je třeba zdůraznit – s výhradou ověření předkládajícím soudem – že toto vnitrostátní ustanovení není obecně použitelné na smluvní vztahy, jelikož podmínka platnosti, kterou stanoví, je specifická pro dohody o příslušnosti. Tato podmínka tedy nespadá mezi takové obecné důvody neplatnosti, jako jsou důvody uvedené v bodě 32 in fine tohoto rozsudku, a mohla by nanejvýš patřit mezi zvláštní podmínky platnosti specifické pro tyto dohody, které jsou však, jak vyplývá z bodů 28 až 31 tohoto rozsudku, taxativně upraveny článkem 25 nařízení č. 1215/2012.
36
Takováto podmínka, která nepatří mezi obecné důvody neplatnosti ovlivňující smluvní vztahy mezi stranami, proto nemůže být jedním z důvodů „věcné neplatnosti“ ve smyslu čl. 25 odst. 1 první věty nařízení č. 1215/2012.
37
Výklad, který vyplývá z bodů 30 až 36 tohoto rozsudku, je podpořen cíli sledovanými v článku 25 nařízení č. 1215/2012, a sice respektovat smluvní volnost stran a posílit účinnost dohod o výlučné volbě soudu uvedených v bodech 15, 19 a 22 odůvodnění tohoto nařízení (rozsudek ze dne 9. října 2025, Cabris lnvestments, C‑540/24, EU:C:2025:766, bod 43 a citovaná judikatura).
38
Článek 25 nařízení č. 1215/2012 je totiž založen na zásadě smluvní volnosti stran (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 18. listopadu 2020, DelayFix, C‑519/19, EU:C:2020:933, bod 38) a právě v souladu s touto zásadou umožňuje shodná vůle stran odůvodnit přiznání přednosti volbě jiného soudu, než který by byl případně příslušný na základě nařízení č. 1215/2012 (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 7. února 2013, Refcomp, C‑543/10, EU:C:2013:62, bod 26).
39
Uložení podmínky ve vnitrostátním právu, podle níž dohoda o příslušnosti není platná, pokud spor nesouvisí s hospodářskou a profesní činností smluvních stran, by přitom bylo v rozporu s touto smluvní volností.
40
Kromě toho je tento výklad v souladu s cílem nařízení č. 1215/2012, kterým je – jak vyplývá zejména z bodů 4, 6, 15 a 16 jeho odůvodnění – sjednotit pravidla pro určení příslušnosti v občanských a obchodních věcech v jednom závazném a přímo použitelném právním nástroji Unie, jehož prostřednictvím zamýšlel unijní normotvůrce přijmout pravidla pro určení příslušnosti, která budou vysoce předvídatelná a transparentní, aby posílil právní jistotu a usnadnil řádný výkon spravedlnosti (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 27. února 2025, Società Italiana Lastre, C‑537/23, EU:C:2025:120, bod 38).
41
Soudní dvůr přitom opakovaně rozhodl, že na podporu těchto cílů, zejména cíle právní jistoty, je třeba posílit právní ochranu osob usazených v Unii tím, že se umožní žalobci snadno určit soud, u něhož může podat žalobu, a zároveň žalovanému přiměřeně předvídat, u kterého soudu může být žalován (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 27. února 2025, Società Italiana Lastre, C‑537/23, EU:C:2025:120, bod 39 a citovaná judikatura).
42
Právní jistota zaručená nařízením č. 1215/2012 by přitom byla ohrožena, kdyby bylo vnitrostátnímu zákonodárci umožněno zavést další podmínky platnosti dohod o příslušnosti, které by souvisely zejména se vztahem k druhu činnosti dotčených stran.
43
S ohledem na výše uvedené úvahy je třeba na položenou předběžnou otázku odpovědět tak, že čl. 25 odst. 1 nařízení č. 1215/2012 musí být vykládán v tom smyslu, že podmínka, kterou ukládá vnitrostátní právo použitelné v členském státě soudu příslušného na základě dohody smluvních stran a podle níž je dohoda o příslušnosti uzavřená mezi fyzickými osobami platná pouze tehdy, pokud daný spor souvisí s hospodářskou nebo profesní činností těchto stran, není důvodem „věcné neplatnosti“ ve smyslu tohoto ustanovení.
K nákladům řízení
44
Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.
Z těchto důvodů Soudní dvůr (šestý senát) rozhodl takto:
Článek 25 odst. 1 nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 1215/2012 ze dne 12. prosince 2012 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech
musí být vykládán v tom smyslu, že
podmínka, kterou ukládá vnitrostátní právo použitelné v členském státě soudu příslušného na základě dohody smluvních stran a podle níž je dohoda o příslušnosti uzavřená mezi fyzickými osobami platná pouze tehdy, pokud daný spor souvisí s hospodářskou nebo profesní činností těchto stran, není důvodem „věcné neplatnosti“ ve smyslu tohoto ustanovení.
Podpisy
(
*1
) – Jednací jazyk: estonština.
(
i
) – Název projednávané věci je fiktivní. Neodpovídá skutečnému jménu žádné ze zúčastněných stran.