62024CJ0357
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (devátého senátu)
26. března 2026 (
*1
)
„Řízení o předběžné otázce – Sociální zabezpečení – Koordinace systémů sociálního zabezpečení – Nařízení (ES) č. 883/2004 – Článek 1 písm. q) bod iv) – Pojem ‚příslušná instituce‘ – Zaměstnavatel – Článek 3 odst. 1 písm. a) – Pojem ‚dávky v nemoci‘ – Zachování odměny po dobu dočasné pracovní neschopnosti – Článek 85 odst. 1 – Dávky, které mají být vypláceny podle právních předpisů členského státu za škodu vzniklou na území jiného členského státu – Regresní nárok zaměstnavatele vůči třetí osobě odpovědné za škodu – Práva poškozeného – Převzetí nároků – Meze“
Ve věci C‑357/24,
jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná na základě článku 267 SFEU rozhodnutím Odvolacího obchodního soudu (Visoki trgovački sud, Chorvatsko) ze dne 3. května 2024, došlým Soudnímu dvoru dne 16. května 2024, v řízení
Spolková země Bavorsko
proti
Euroherc osiguranje d.d.,
SOUDNÍ DVŮR (devátý senát),
ve složení: M. Condinanzi, předseda senátu, N. Jääskinen a A. Kornezov (zpravodaj), soudci,
generální advokát: J. Richard de la Tour,
za soudní kancelář: A. Calot Escobar, vedoucí,
s přihlédnutím k písemné části řízení,
s ohledem na vyjádření, která předložili:
–
za Euroherc osiguranje d.d.: D. Lauc, odvjetnik,
–
za chorvatskou vládu: G. Vidović Mesarek, jako zmocněnkyně,
–
za Evropskou komisi: B.-R. Killmann a A. Koričić, jako zmocněnci,
s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
vydává tento
Rozsudek
1
Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 1 písm. q) bodu iv), čl. 3 odst. 1 písm. a) a čl. 85 odst. 1 nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 883/2004 ze dne 29. dubna 2004 o koordinaci systémů sociálního zabezpečení (Úř. věst. 2004, L 166, s. 1; Zvl. vyd. 05/05, s. 72) ve znění nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 465/2012 ze dne 22. května 2012 (Úř. věst. 2012, L 149, s. 4) (dále jen „nařízení č. 883/2004“).
2
Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi spolkovou zemí Bavorsko (Německo) a společností Euroherc osiguranje d.d., pojišťovnou založenou dle chorvatského práva (dále jen „Euroherc“), ve věci proplacení posledně uvednou platových náhrad vyplacených touto spolkovou zemí jejímu zaměstnanci X z důvodu dočasné pracovní neschopnosti v důsledku dopravní nehody, k níž došlo v Chorvatsku.
Právní rámec
Unijní právo
3
Článek 1 písm. q) bod iv) nařízení č. 883/2004 stanoví:
„Pro účely tohoto nařízení se:
[…]
q)
‚příslušnou institucí‘ rozumí:
[…]
iv)
v případě systému zahrnujícího povinnosti zaměstnavatele ohledně dávek stanovených v čl. 3 odst. 1 buď dotčený zaměstnavatel nebo pojistitel, anebo neexistují-li, subjekt nebo orgán určený příslušným orgánem dotčeného členského státu“.
4
Článek 3 odst. 1 písm. a) a f) tohoto nařízení uvádí:
„Toto nařízení se vztahuje na veškeré právní předpisy týkající se těchto oblastí sociálního zabezpečení:
a)
dávky v nemoci;
[…]
f)
dávky při pracovních úrazech a nemocech z povolání“.
5
Článek 9 odst. 1 uvedeného nařízení stanoví:
„Členské státy písemně oznámí Evropské komisi prohlášení učiněná podle čl. 1 písm. l), [jakož i] právní předpisy a systémy uvedené v článku 3 […].“
6
A podle jeho čl. 85 odst. 1 platí následující:
„Obdrží-li určitá osoba dávky podle právních předpisů jednoho členského státu za úraz, jenž byl důsledkem událostí, k nimž došlo v jiném členském státě, veškerá práva instituce odpovědné za poskytování dávek vůči třetí straně, která je povinna poskytnout náhradu za dotčený úraz, se řídí těmito pravidly:
a)
převzala-li instituce odpovědná za poskytování dávek podle právních předpisů, které uplatňuje, nároky příjemce dávek vůči třetí straně, uznává toto převzetí nároků každý členský stát;
b)
má-li instituce odpovědná za poskytování dávek přímý nárok vůči třetí straně, uznává tento nárok každý členský stát.“
Německé právo
7
Ustanovení § 6 odst. 1 zákona o vyplácení odměny během svátků a v případě nemoci [Gesetz über die Zahlung des Arbeitsentgelts an Feiertagen und im Krankheitsfall (Entgeltfortzahlungsgesetz)] ze dne 26. května 1994 (BGBl. I S. 1014, 1065, dále jen „německý zákon o zachování odměny“), stanoví:
„Může-li zaměstnanec podle zákona požadovat po třetí osobě náhradu za ztrátu příjmů z důvodu pracovní neschopnosti, přechází tento nárok na zaměstnavatele v rozsahu, v jakém tento v souladu s tímto zákonem nadále vyplácel zaměstnanci mzdu a odváděl svou část příspěvků Spolkovému úřadu práce, jakož i svůj podíl na příspěvcích na sociální zabezpečení, pojištění péče, penzijní připojištění a pozůstalostní důchod.“
Chorvatské právo
8
Článek 27 zákona o povinném pojištění motorových vozidel (Zakon o obveznim osiguranjima u prometu) ze dne 9. prosince 2005 (NN 151/05) ve znění použitelném na spor v původním řízení (NN 36/09, 75/09, 76/13 a 152/14) v odstavcích 1 a 2 stanoví:
„(1)
Pojišťovna je povinna nahradit institucím odpovědným za zdravotní a důchodové pojištění nebo pojištění pro případ invalidity skutečnou škodu, kterou utrpěly v důsledku občanskoprávní odpovědnosti svého pojištěnce, a to v mezích závazků vyplývajících z pojistné smlouvy.
(2)
Skutečnou škodou ve smyslu odstavce 1 tohoto článku se rozumí náklady na léčení a další nezbytné náklady vynaložené v souladu s předpisy o nemocenském pojištění, jakož i poměrná výše důchodu poškozeného nebo jeho rodinných příslušníků.“
9
Článek 36 zákona o povinném zdravotním pojištění (Zakon o obveznom zdravstvenom osiguranju) ze dne 21. června 2013 (NN 80/13) ve znění použitelném na spor v původním řízení (NN 137/13) (dále jen „zákon o zdravotním pojištění“) v odst. 1 bodě 1 stanoví:
„Pojištěnci mají v rámci svých práv plynoucích z povinného zdravotního pojištění nárok na:
1.   náhradu mzdy po dobu dočasné pracovní neschopnosti, tedy stavu, kdy na jejich straně existuje překážka v práci z důvodu čerpání zdravotní péče nebo jiných okolností uvedených v článku 39 tohoto zákona (dále jen „mzdová náhrada“) […].“
10
Článek 39 tohoto zákona v odstavci 1 uvádí:
„Pojištěnec má nárok na mzdovou náhradu v souvislosti s čerpáním zdravotní péče z povinného zdravotního pojištění nebo za jiných okolností stanovených tímto zákonem, jestliže je ve stavu:
1.   dočasné pracovní neschopnosti z důvodu nemoci nebo úrazu nebo pokud byl umístěn do zdravotnického zařízení za účelem poskytnutí lékařské péče nebo provedení vyšetření […].“
11
Článek 40 uvedeného zákona v bodě 1 stanoví:
„Mzdovou náhradu v souvislosti s čerpáním zdravotní péče uvedené v čl. 39 [bodě 1] tohoto zákona vyplácí pojištěnci z vlastních prostředků:
1.   zaměstnavatel (právnická nebo fyzická osoba) po dobu prvních 42 dnů dočasné pracovní neschopnosti, jakož i po dobu, po kterou je pojištěnec právnickou nebo fyzickou osobou vyslán do třetí země, nebo pokud pojištěnec vykonává samostatnou výdělečnou ve třetí zemi […].“
12
Článek 41 odst. 3 téhož zákona uvádí:
„Mzdová náhrada uvedená v čl. 39 [bodě 1] tohoto zákona je počínaje 43. dnem[…] dočasné pracovní neschopnosti vypočítávána a vyplácena zaměstnavatelem (právnickou nebo fyzickou osobou) s tím, že Chorvatská instituce nemocenského pojištění [Hrvatski zavod za zdravstveno osiguranje (dále jen „Instituce“)] je povinna vyplacenou náhradu proplatit do 45 dnů ode dne doručení žádosti o proplacení.“
13
Článek 136 zákona o nemocenském pojištění v odstavci 1 uvádí:
„Pojišťovna je povinna vymáhat náhradu způsobené škody po osobě, která způsobila nemoc, úraz nebo smrt pojištěnce.“
14
Článek 140 tohoto zákona stanoví:
„Pojišťovna je rovněž povinna uplatnit nárok na náhradu způsobené škody v případech uvedených v článku 136 tohoto zákona přímo u pojistitele, u něhož jsou tyto osoby pojištěny pro případ odpovědnosti za škodu způsobenou třetím osobám, a to v souladu s ustanoveními o povinném pojištění tohoto rizika.“
15
Článek 142 daného zákona uvádí:
„Pojišťovna je povinna uplatnit nárok na náhradu škody v případech stanovených tímto zákonem i v případech, kdy škoda byla způsobena výplatou dávek z prostředků povinného zdravotního pojištění, tj. ze státního rozpočtu, na které měl pojištěnec nárok.“
Spor v původním řízení a předběžná otázka
16
Dne 18. dubna 2015 se X, zaměstnanec spolkové země Bavorsko, stal při jízdě na kole v Šibeniku (Chorvatsko) obětí dopravní nehody, jehož dalším účastníkem bylo motorové vozidlo řízené Y a pojištěné u společnosti Euroherc. Y byl shledán odpovědným za tuto nehodu. O tom, zda X nepřispěl ke vzniku újmy, kterou utrpěl, dosud nebylo příslušnými soudy rozhodnuto.
17
X byl léčen v Německu. Byl třikrát dočasně pracovně neschopný, a to v období od 21. dubna do 21. května 2015, od 16. února do 15. dubna 2016 a od 8. listopadu 2016 do 5. ledna 2017. Během těchto období mu spolková země Bavorsko X jakožto zaměstnavatel vyplácela náhradu platu, která dosáhla celkové výše 28825,83 eura.
18
Mimoto Euroherc v rámci mimosoudního vyrovnání vyplatila X náhradu skutečné škody způsobené nehodou, která zahrnovala náklady na asistenční a ošetřovatelské služby, majetkovou újmu, náklady na právní zastoupení a další výdaje, jakož i nemajetkovou újmu v celkové výši 43433,43 chorvatských kun (HRK) (přibližně 5764,61 eur).
19
Spolková země Bavorsko podala žalobu k Obchodnímu soudu v Záhřebu (Trgovački sud u Zagrebu, Chorvatsko), kterou se domáhala, aby bylo společnosti Euroherc uloženo nahradit jí platové náhrady vyplacené X.
20
Na podporu této žaloby spolková země Bavorsko uvedla, že jakožto zaměstnavatel X musí být považována za „příslušnou instituci“ ve smyslu čl. 1 písm. q) bodu iv) nařízení č. 883/2004 z důvodu, že platové náhrady, které X vyplatila, spadají pod pojem „dávky v nemoci“ uvedený v čl. 3 odst. 1 písm. a) tohoto nařízení.
21
Tato spolková země rovněž tvrdila, že podle čl. 85 odst. 1 nařízení č. 883/2004 musí být v rámci původního řízení uznáno, že v souladu s německým právem na ni přešly nároky jejího zaměstnance X vůči společnosti Euroherc.
22
V tomto ohledu se dovolává § 6 odst. 1 německého zákona o zachování odměny, podle kterého na zaměstnavatele přechází nároky jeho zaměstnance na náhradu škody vůči třetí osobě plynoucí ze ztráty příjmů, kterou tento zaměstnanec utrpěl z důvodu pracovní neschopnosti, pokud tento zaměstnavatel nadále vyplácel tomuto zaměstnanci odměnu a odváděl příspěvky, které je povinen platit.
23
Spolková země Bavorsko tak tvrdila, že vyplacení platových náhrad X vedlo k tomu, že tento zaměstnanec pobíral dávky podle tohoto zákona z důvodu zranění utrpěných při nehodě v Chorvatsku, a proto na ni musí přejít nároky jejího zaměstnance vůči třetím osobám.
24
Euroherc tuto argumentaci zpochybnila s tím, že skutková podstata tohoto případu nespadá do působnosti nařízení č. 883/2004, zejména z toho důvodu, že toto nařízení upravuje koordinaci systémů sociálního zabezpečení, a nikoli náhradu nepřímé újmy utrpěné zaměstnavatelem v důsledku vyplácení náhrady mzdy zaměstnanci při jeho dočasné pracovní neschopnosti v důsledku nehody. Mimoto tvrdí, že pouze instituce pověřené správou systémů sociálního zabezpečení členských států mají postavení „příslušné instituce“ ve smyslu tohoto nařízení.
25
Obchodní soud v Záhřebu (Trgovački sud u Zagrebu) rozsudkem ze dne 21. listopadu 2023 žalobě spolkové země Bavorsko vyhověl. Euroherc podala proti tomuto rozsudku odvolání k Odvolacímu obchodnímu soudu (Visoki trgovački sud, Chorvatsko), tedy předkládajícímu soudu.
26
Ten se zaprvé zabývá tím, zda takový zaměstnavatel, jako je spolková země Bavorsko, spadá pod pojem „příslušná instituce“ ve smyslu článku 1 nařízení č. 883/2004. Zadruhé se zabývá tím, zda pojem „dávky v nemoci“ uvedený v čl. 3 odst. 1 písm. a) tohoto nařízení zahrnuje mzdové náhrady vyplácené při dočasné pracovní neschopnosti po dobu pracovního volna z důvodu nemoci v důsledku škodní události, k níž došlo v jiném členském státě a která není pracovním úrazem ani nemocí z povolání. Zatřetí se zabývá tím, zda taková pojišťovna poskytující pojištění motorových vozidel, jako je Euroherc, může být povinna nahradit takové platové náhrady vyplacené poškozenému jeho zaměstnavatelem, jako byly náhrady platu vyplacené X spolkovou zemí Bavorsko.
27
Pro případ kladné odpovědi na tyto otázky se předkládající soud rovněž zabývá výkladem čl. 85 odst. 1 nařízení č. 883/2004. Uvádí, že pokud zaměstnanec pobírá dávky v nemoci vyplácené jeho zaměstnavatelem, nemá podle chorvatského práva tento zaměstnavatel k dispozici jakýkoliv procesní prostředek směřující proti osobě, která škodu způsobila, nebo proti jejímu pojistiteli. Namohou na něj ani přejít nároky poškozeného vůči nim. Dodává, že judikatura Nejvyššího soudu (Vrhovni sud, Chorvatsko) potvrzuje, že takový nárok na náhradu škody musí být výslovně stanoven zákonem a jakékoliv ustanovení zákona o nemocenském pojištění nepřiznává zaměstnavateli právo podat žalobu proti osobě, která způsobila škodu, nebo jejím pojistiteli za účelem proplacení mzdových náhrad, které vyplatil svému zaměstnanci z důvodu takové dočasné pracovní neschopnosti.
28
Za těchto podmínek se Odvolací obchodní soud (Visoki trgovački sud) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
„Je třeba čl. 85 odst. 1 nařízení […] č. 883/2004 […] vykládat v tom smyslu, že k tomu, aby zaměstnavatel jako instituce odpovědná za poskytování dávek měl regresní nárok na nemocenskou dávku vyplacenou zaměstnanci v důsledku škodní události, k níž došlo na území jiného členského státu, vůči třetí osobě odpovědné za náhradu škody nebo vůči jejímu pojistiteli občanskoprávní odpovědnosti, je nezbytné, aby v členském státě, v němž vznikla škoda, existoval právní základ pro uplatnění nároku na tuto náhradu?“
Řízení před Soudním dvorem
29
Rozhodnutím předsedy Soudního dvora ze dne 3. října 2024 bylo řízení v projednávané věci přerušeno až do vyhlášení rozsudku ve věci C‑7/24. Po vyhlášení rozsudku ze dne 12. června 2025, Deutsche Rentenversicherung Nord a BG Verkehr (C‑7/24, EU:C:2025:439), toto řízení pokračovalo rozhodnutím předsedy Soudního dvora ze dne 18. června 2025.
30
Dopisem ze dne 18. června 2025 Soudní dvůr doručil uvedený rozsudek předkládajícímu soudu a dotázal se jej, zda s ohledem na něj trvá na své žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce podané v projednávané věci.
31
Dopisem došlým kanceláři Soudního dvora dne 22. července 2025 daný soud uvedl, že na své žádosti trvá. Upřesnil, že projednávaná věc vyvolává otázky týkající se výkladu čl. 1 písm. q) bodu iv) a čl. 3 odst. 1 písm. a) nařízení č. 883/2004, kterými se Soudní dvůr v uvedeném rozsudku nezabýval, jelikož pracovní neschopnost ve věci, kterou projednává, nevyplývá z pracovního úrazu ani nemoci z povolání a dále návrh na náhradu vyplacených dávek podal zaměstnavatel poškozeného.
K předběžné otázce
32
Podstatou otázky předkládajícího soudu, jak je upřesněna v odpovědi na žádost Soudního dvora uvedenou v bodě 31 tohoto rozsudku, je, zda čl. 1 písm. q) bod iv) nařízení č. 883/2004 musí být vykládán v tom smyslu, že pod pojem „příslušná instituce“ ve smyslu tohoto ustanovení spadá zaměstnavatel usazený v členském státě, který vyplácel svému zaměstnanci při jeho dočasné pracovní neschopnosti po dobu pracovního volna z důvodu nemoci v důsledku škodní události v jiném členském státě, která není pracovním úrazem ani nemocí z povolání, mzdové náhrady, a dále, zda čl. 3 odst. 1 písm. a) tohoto nařízení musí být vykládán v tom smyslu, že takové náhrady spadají pod pojem „dávky v nemoci“ uvedený v tomto ustanovení. V případě kladné odpovědi na tyto první dva body se předkládající soud dále zabývá tím, zda čl. 85 odst. 1 uvedeného nařízení musí být vykládán v tom smyslu, že zaměstnavatel jako instituce povinná k výplatě dávek je oprávněn požadovat náhradu dávek v nemoci vyplacených zaměstnanci v důsledku škodní události, k níž došlo na území jiného členského státu, po třetí osobě odpovědné za škodu nebo jejím pojistiteli pouze tehdy, existuje-li v členském státě, v němž škoda vznikla, právní základ umožňující domoci se takové náhrady.
33
Zaprvé je třeba připomenout, že podle čl. 1 písm. q) bodu iv) nařízení č. 883/2004 se pojmem „příslušná instituce“ ve smyslu tohoto ustanovení rozumí mimo jiné, „v případě systému zahrnujícího povinnosti zaměstnavatele ohledně dávek stanovených v čl. 3 odst. 1[,] buď dotčený zaměstnavatel nebo pojistitel, anebo neexistují-li, subjekt nebo orgán určený příslušným orgánem dotčeného členského státu“.
34
Z uvedeného vyplývá, že zaměstnavatel může být považován za „příslušnou instituci“ ve smyslu tohoto ustanovení, pokud je na základě určitého systému povinen poskytovat dávky uvedené v čl. 3 odst. 1 tohoto nařízení.
35
Zadruhé je třeba upřesnit rozsah dávek uvedených v tomto čl. 3 odst. 1. Podle písmene a) uvedeného ustanovení se toto nařízení vztahuje „na veškeré právní předpisy týkající se […] oblast[i] sociálního zabezpečení[…] dávky v nemoci“.
36
V tomto ohledu článek 9 uvedeného nařízení stanoví, že „členské státy písemně oznámí […] [K]omisi […] právní předpisy a systémy uvedené v článku 3“.
37
V projednávané věci Komise upřesňuje, že Spolková republika Německo oznámila na základě článku 9 nařízení č. 883/2004 zachování odměny v případě dočasné pracovní neschopnosti jakožto „peněžitou dávku v nemoci“ a určila zaměstnavatele za „příslušnou instituci“ ve smyslu čl. 1 písm. q) bodu iv) a čl. 3 odst. 1 písm. a) tohoto nařízení.
38
Je nicméně třeba zdůraznit, že rozdíl mezi dávkami, které spadají do působnosti nařízení č. 883/2004, a dávkami, které jsou z ní vyloučeny, spočívá především v konstitutivních znacích každé dávky, zejména v jejím účelu a podmínkách jejího poskytování, a neodvíjí se od skutečnosti, zda tuto dávku vnitrostátní právní předpisy případně kvalifikují jako dávku sociálního zabezpečení (rozsudek ze dne 11. dubna 2024, Sozialministeriumservice, C‑116/23, EU:C:2024:292, bod 32 a citovaná judikatura).
39
Z ustálené judikatury tak plyne, že dávka může být považována za dávku sociálního zabezpečení, pokud je příjemcům přiznávána bez individuálního posuzování a bez uvážení osobních potřeb na základě zákonem stanovené situace a dále se vztahuje k jednomu z rizik výslovně uvedených v čl. 3 odst. 1 tohoto nařízení, přičemž obě tyto podmínky jsou kumulativní (rozsudek ze dne 11. dubna 2024, Sozialministeriumservice, C‑116/23, EU:C:2024:292, bod 33 a citovaná judikatura).
40
První z těchto podmínek je splněna, pokud se dávka poskytuje podle objektivních kritérií, která – jsou-li splněna – zakládají nárok na dávku, aniž příslušný orgán může zohlednit další osobní okolnosti (rozsudek ze dne 11. dubna 2024, Sozialministeriumservice, C‑116/23, EU:C:2024:292, bod 34 a citovaná judikatura).
41
V projednávaném případě se jeví, že zachování odměny v případě dočasné pracovní neschopnosti je v Německu přiznáváno na základě objektivních kritérií, která zakládají nárok na dávku, aniž zaměstnavatel může zohlednit jiné okolnosti týkající se osoby zaměstnance než ty, které vedly k této neschopnosti. Jeví se tedy, že první z obou podmínek je splněna, s výhradou ověření, která musí provést předkládající soud.
42
Pokud jde o druhou z těchto podmínek, pojem „dávky v nemoci“, který je uveden v čl. 3 odst. 1 písm. a) uvedeného nařízení, se vztahuje na dávky, jejichž hlavním účelem je vyléčení nemocného poskytnutím péče, kterou vyžaduje jeho stav, a kryjí tedy riziko spojené s nemocí (rozsudek ze dne 11. dubna 2024, Sozialministeriumservice, C‑116/23, EU:C:2024:292, bod 36 a citovaná judikatura).
43
V tomto ohledu je třeba mít za to, že zachování odměny v případě dočasné pracovní neschopnosti se týká rizika spojeného s nemocí, jelikož zajišťuje zachování příjmů zaměstnance, který čerpá pracovní volno z důvodu nemoci při své dočasné pracovní neschopnosti, zejména za účelem zajištění odpočinku a péče, kterou vyžaduje jeho zdravotní stav.
44
Soudní dvůr tak měl v bodech 15 až 19 rozsudku ze dne 3. června 1992, Paletta (C‑45/90, EU:C:1992:236), v podstatě za to, pokud šlo o německý zákon o zachování odměny, že takové dávky spočívající v zachování odměny v případě nemoci splňují obě podmínky připomenuté v bodě 39 tohoto rozsudku, a musí tudíž být považovány za „dávky v nemoci“ ve smyslu čl. 4 odst. 1 nařízení Rady (EHS) č. 1408/71 ze dne 14. června 1971 o uplatňování systémů sociálního zabezpečení na zaměstnané osoby, osoby samostatně výdělečně činné a jejich rodinné příslušníky pohybující se v rámci Společenství ve znění pozměněném a aktualizovaném nařízením Rady (ES) č. 118/97 ze dne 2. prosince 1996 (Úř. věst. 1997, L 28, s. 1; Zvl. vyd. 05/03, s. 3)], tedy ustanovení, které bylo nahrazeno čl. 3 odst. 1 písm. a) nařízení č. 883/2004.
45
Za těchto podmínek je třeba konstatovat, s výhradou ověření, která musí provést předkládající soud, že takové dávky spočívající v zachování odměny vyplácené v členském státě při dočasné pracovní neschopnosti po dobu pracovního volna z důvodu nemoci v důsledku škodní události v jiném členském státě, která není pracovním úrazem ani nemocí z povolání, jako jsou platové náhrady vyplacené X, spadají pod pojem „dávky v nemoci“ uvedený v čl. 3 odst. 1 písm. a) nařízení č. 883/2004. Z toho plyne, že zaměstnavatel, který takové dávky vyplácel, musí být považován za „příslušnou instituci“ ve smyslu čl. 1 písm. q) bodu iv) nařízení č. 883/2004.
46
Pokud jde zatřetí o výklad čl. 85 odst. 1 nařízení č. 883/2004, je třeba v prvé řadě připomenout, že uvedené ustanovení má umožnit instituci sociálního zabezpečení členského státu, která vyplatila dávky sociálního zabezpečení v důsledku škodní události, k níž došlo na území jiného členského státu, uplatnit vůči třetí osobě odpovědné za škodu procesní prostředky stanovené právem, které uplatňuje, ať už se jedná o subrogaci, nebo přímý nárok. Právo takto přiznané vnitrostátním institucím sociálního zabezpečení logicky a spravedlivě doplňuje rozšíření povinností uvedených institucí na celé území Unie, které vyplývá z ustanovení tohoto nařízení (rozsudek ze dne 12. června 2025, Deutsche Rentenversicherung Nord a BG Verkehr, C‑7/24, EU:C:2025:439, bod 28 a citovaná judikatura).
47
Uvedené ustanovení je třeba považovat za kolizní normu, která vnitrostátnímu soudu, jemuž byla předložena žaloba na náhradu škody proti osobě odpovědné za škodu, ukládá povinnost, aby použil právo členského státu, které se vztahuje na instituci odpovědnou za poskytování dávek, nejen za účelem určení, zda na tuto instituci legálně přešla práva poškozeného nebo jeho právních nástupců, ale rovněž za účelem určení povahy a rozsahu pohledávek, které na instituci odpovědné za poskytování dávek přecházejí (rozsudek ze dne 12. června 2025, Deutsche Rentenversicherung Nord a BG Verkehr, C‑7/24, EU:C:2025:439, bod 29 a citovaná judikatura).
48
Pokud by totiž vnitrostátní soud použil právo členského státu, na jehož území došlo ke škodní události, aby určil rozsah nároku instituce odpovědné za poskytování dávek, mohl by čl. 85 odst. 1 nařízení č. 883/2004 zcela nebo zčásti zbavit užitečného účinku. Tak by tomu bylo zejména v případě, kdyby právní předpisy členského státu, na jehož území došlo ke škodní události, stanovily, že zákonná subrogace nebo přímý nárok nezahrnují některé druhy pohledávek, které může instituce odpovědná za poskytování dávek uplatnit prostřednictvím subrogace nebo přímého nároku v členském státě, v němž se tato instituce nachází (rozsudek ze dne 12. června 2025, Deutsche Rentenversicherung Nord a BG Verkehr, C‑7/24, EU:C:2025:439, bod 30 a citovaná judikatura).
49
Z toho vyplývá, že existence subrogačního nároku, kterým disponuje instituce odpovědná za poskytování dávek, v projednávané věci spolková země Bavorsko, jakož i povaha a rozsah pohledávek, které na ni přešly, jsou určeny právem členského státu, jemuž je tato instituce podřízena, a tedy v projednávaném případě německým právem.
50
Ve druhé řadě je třeba upřesnit, že čl. 85 odst. 1 nařízení č. 883/2004 má naopak pouze zajistit, aby bylo právo podat žalobu, které může mít instituce odpovědná za poskytování dávek podle právních předpisů, které uplatňuje, uznáno ostatními členskými státy. Jeho cílem není měnit pravidla použitelná pro určení, zda a v jakém rozsahu má být založena mimosmluvní odpovědnost třetí osoby odpovědné za škodu. Odpovědnost třetí osoby nadále podléhá hmotněprávním pravidlům, která musí obvykle použít vnitrostátní soud, na který se obrátil poškozený nebo jeho právní nástupci, tedy v zásadě právním předpisům členského státu, na jehož území došlo ke škodní události (rozsudek ze dne 12. června 2025, Deutsche Rentenversicherung Nord a BG Verkehr, C‑7/24, EU:C:2025:439, bod 32 a citovaná judikatura).
51
Z toho vyplývá, že nároky poškozeného nebo jeho právních nástupců vůči osobě odpovědné za škodu, jakož i podmínky pro podání žaloby na náhradu škody u soudů členského státu, na jehož území došlo ke škodní události, se určují podle práva tohoto státu, včetně použitelných pravidel mezinárodního práva soukromého (rozsudek ze dne 12. června 2025, Deutsche Rentenversicherung Nord a BG Verkehr, C‑7/24, EU:C:2025:439, bod 33 a citovaná judikatura).
52
Na instituci odpovědnou za poskytování dávek mohou přejít pouze takto určené nároky. Taková subrogace nemůže mít za následek vznik dalších nároků příjemce dávek vůči třetí osobě (rozsudek ze dne 12. června 2025, Deutsche Rentenversicherung Nord a BG Verkehr, C‑7/24, EU:C:2025:439, bod 34 a citovaná judikatura).
53
Ve třetí řadě subrogační nárok zahrnuje v rámci náhrad přiznaných poškozenému nebo oprávněným osobám podle právních předpisů členského státu, na jehož území došlo ke škodní události, pouze ty, které odpovídají dávkám vyplaceným institucí odpovědnou za poskytování dávek, s výjimkou náhrad přiznaných za nemajetkovou újmu nebo na základě jiných prvků osobní újmy (rozsudek ze dne 12. června 2025, Deutsche Rentenversicherung Nord a BG Verkehr, C‑7/24, EU:C:2025:439, bod 35 a citovaná judikatura).
54
Subrogační nárok stanovený právními předpisy členského státu ve vztahu k dávce vyplacené podle týchž právních předpisů ve smyslu čl. 85 odst. 1 nařízení č. 883/2004 se tudíž může vztahovat na dávku stanovenou právními předpisy členského státu, na jehož území nastaly skutkové okolnosti, které vedly ke škodní události, jako je dopravní nehoda, pouze pokud jsou obě tyto dávky dostatečně srovnatelné s ohledem na svůj předmět a účel (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 12. června 2025, Deutsche Rentenversicherung Nord a BG Verkehr, C‑7/24, EU:C:2025:439, bod 43 a citovaná judikatura).
55
V projednávané věci předkládající soud zdůrazňuje, že chorvatské právo nepřiznává zaměstnavateli právo získat od třetí osoby odpovědné za škodu nebo od jejího pojistitele proplacení mzdových náhrad, které vyplatil zaměstnanci z důvodu dočasné pracovní neschopnosti, ani tomuto zaměstnanci nárok na takové náhrady, který by mohl uplatnit vůči takové třetí osobě nebo jejímu pojistiteli a jenž by mohl přejít na jeho zaměstnavatele.
56
Z informací předkládajícího soudu o chorvatských právních předpisech v oblasti pojištění motorových vozidel a nemocenského pojištění, jakož i z vyjádření Chorvatské republiky a Komise předložených Soudnímu dvoru zejména vyplývá, že podle chorvatského práva vyplácí zaměstnavatel zaměstnancům z vlastních zdrojů náhradu mzdu od 1. do 42. dne dočasné pracovní neschopnosti. Počínaje 43. dnem této neschopnosti je Institut, který je v Chorvatsku pověřen správou povinného nemocenského pojištění, povinen na vyžádání náhrady, na které má zaměstnanec nadále nárok a které zaměstnavatel vyplácí, posledně uvedenému proplácet. Tento Institut je pak zase povinen požadovat od osoby, která škodu způsobila, nebo od jejího pojistitele proplacení finančních prostředků, které z tohoto titulu zaměstnavateli vyplatil.
57
Jeví se tedy, že pro období od 1. do 42. dne dočasné pracovní neschopnosti sice chorvatské právní předpisy nepřiznávají zaměstnavateli právo požadovat od osoby, která škodu způsobila, nebo od jeho pojistitele proplacení mzdových náhrad, které vyplatil svému zaměstnanci, počínaje 43. dnem si však může zaměstnavatel nechat tyto náhrady proplácet Institutem, kterému následně přísluší požadovat po osobě, která škodu způsobila, případně její pojistiteli, proplacení náhrad, které z tohoto titulu vyplatil zaměstnavateli.
58
Jak poznamenává Komise, v projednávaném případě se jeví, že § 3 německého zákona o zachování odměny omezuje povinnost německého zaměstnavatele vyplácet zaměstnanci mzdové náhrady v případě dočasné pracovní neschopnosti z důvodu nemoci na šest týdnů, tedy 42 dnů. Z toho plyne, že předmět žaloby v původním řízení se podle všeho omezuje na platové náhrady vyplacené X v době od 1. do 42. dne jeho dočasných pracovních neschopnosti, ověření čehož přísluší předkládajícímu soudu. Jak bylo připomenuto v bodě 52 tohoto rozsudku, za těchto okolností nemůže mít přechod práv, kterého se dovolává spolková země Bavorsko na základě čl. 85 odst. 1 nařízení č. 883/2004, za následek vznik dalších práv ve vztahu k X, která chorvatské právo nepřiznává ohledně třetí osoby povinné k náhradě škody způsobené nehodou nebo jejího pojistitele.
59
Naproti tomu jakákoliv skutečnost uvedená v žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce neumožňuje mít za to, že se spor v původním řízení týká rovněž proplacení platových náhrad po 42. dni dočasné pracovní neschopnosti, takže otázka, zda by spolková země Bavorsko mohla v případě, že by takové náhrady vyplatila, požadovat jejich proplacení od Institutu, který ostatně není účastníkem původního řízení, nebo od pojistitele třetí osoby odpovědné za náhradu škody způsobené nehodou, se nejeví být relevantní pro řešení sporu v původním řízení.
60
S ohledem na všechny předcházející úvahy je třeba na položenou otázku odpovědět tak, že:
–
čl. 1 písm. q) bod iv) nařízení č. 883/2004 musí být vykládán v tom smyslu, že pod pojem „příslušná instituce“ ve smyslu tohoto ustanovení může spadat zaměstnavatel, který je na základě systému upravujícího jeho povinnosti povinen poskytovat dávky, na které se vztahuje čl. 3 odst. 1 tohoto nařízení,
–
čl. 3 odst. 1 písm. a) tohoto nařízení musí být vykládán v tom smyslu, že dávky spočívající v zachování odměny vyplácené v členském státě při dočasné pracovní neschopnosti po dobu pracovního volna z důvodu nemoci v důsledku škodní události v jiném členském státě, která není pracovním úrazem ani nemocí z povolání, mohou spadat pod pojem „dávky v nemoci“ uvedený v tomto ustanovení, a
–
článek 85 odst. 1 téhož nařízení musí být vykládán v tom smyslu, že zaměstnavatel jako instituce povinná k výplatě dávek je oprávněn požadovat náhradu dávek v nemoci vyplacených zaměstnanci v důsledku škodní události, k níž došlo na území jiného členského státu, po třetí osobě odpovědné za škodu nebo jejím pojistiteli pouze tehdy, existuje-li v členském státě, v němž škoda vznikla, právní základ umožňující domoci se proplacení těchto nebo svým předmětem a účelem obdobných dávek.
K nákladům řízení
61
Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.
Z těchto důvodů Soudní dvůr (devátý senát) rozhodl takto:
Článek 1 písm. q) bod iv) nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 883/2004 ze dne 29. dubna 2004 o koordinaci systémů sociálního zabezpečení ve znění nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 465/2012 ze dne 22. května 2012 musí být vykládán v tom smyslu, že pod pojem „příslušná instituce“ ve smyslu tohoto ustanovení může spadat zaměstnavatel, který je na základě systému upravujícího jeho povinnosti povinen poskytovat dávky, na které se vztahuje čl. 3 odst. 1 tohoto nařízení ve znění pozdějších předpisů.
Článek 3 odst. 1 písm. a) nařízení č. 883/2004 ve znění nařízení č. 465/2012 musí být vykládán v tom smyslu, že dávky spočívající v zachování odměny vyplácené v členském státě při dočasné pracovní neschopnosti po dobu pracovního volna z důvodu nemoci v důsledku škodní události v jiném členském státě, která není pracovním úrazem ani nemocí z povolání, mohou spadat pod pojem „dávky v nemoci“ uvedený v tomto ustanovení.
Článek 85 odst. 1 nařízení č. 883/2004 ve znění nařízení č. 465/2012 musí být vykládán v tom smyslu, že zaměstnavatel jako instituce povinná k výplatě dávek je oprávněn požadovat náhradu dávek v nemoci vyplacených zaměstnanci v důsledku škodní události, k níž došlo na území jiného členského státu, po třetí osobě odpovědné za škodu nebo jejím pojistiteli pouze tehdy, existuje-li v členském státě, v němž škoda vznikla, právní základ umožňující domoci se proplacení těchto nebo svým předmětem a účelem obdobných dávek.
Podpisy
(
*1
) – Jednací jazyk: chorvatština.