62014CC0481
STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA
HENRIKA SAUGMANDSGAARDA ØE
přednesené dne 4. února 2016 (
1
)
Věc C‑481/14
Jørn Hansson
proti
Jungpflanzen Grünewald GmbH
[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Oberlandesgericht Düsseldorf (vrchní zemský soud v Düsseldorfu, Německo)]
„Řízení o předběžné otázce — Duševní a průmyslové vlastnictví — Ochrana odrůdových práv Společenství — Protiprávní jednání — Nařízení (ES) č. 2100/94 — Článek 94 — Přiměřená náhrada — Náhrada škody, kterou utrpěl držitel práv — Výhoda získaná porušovatelem — Článek 97 — Doplňující použití vnitrostátních právních předpisů — Směrnice 2004/48/ES — Článek 2 odst. 1 — Působnost — Článek 13 — Náhrada škody — Paušální částka — Hypotetický poplatek — Zisk dosažený porušovatelem — Článek 14 — Náhrada nákladů řízení a dalších nákladů“
I – Úvod
1.
Projednávaná žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článku 94 nařízení Rady (ES) č. 2100/94 ze dne 27. července 1994 o odrůdových právech Společenství (
2
), jakož i čl. 13 odst. 1 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2004/48/ES ze dne 29. dubna 2004 o dodržování práv duševního vlastnictví (
3
).
2.
Tato žádost byla podána v rámci sporu, v němž proti sobě stojí J. Hansson, držitel odrůdového práva Společenství týkajícího se zvláštní odrůdy kopretin, a společnost Jungpflanzen Grünewald GmbH (dále jen „Jungpflanzen Grünewald“) a jehož předmětem je náhrada škody, kterou J. Hansson údajně utrpěl v důsledku nepovoleného šíření zmíněné odrůdy.
3.
Oberlandesgericht Düsseldorf (vrchní zemský soud v Düsseldorfu) se táže Soudního dvora, v jakém rozsahu může držitel odrůdového práva Společenství, který byl poškozen porušením tohoto práva, uplatňovat nárok na náhradu škody, a na základě jakých metod má být posouzena výše této škody a z ní vyplývající náhrada.
II – Právní rámec
A – Nařízení č. 2100/94
4.
Nařízení č. 2100/94 stanoví v čl. 13 odst. 2 úkony, jež nesmí být provedeny bez souhlasu držitele odrůdového práva Společenství, přičemž mezi tyto úkony patří mimo jiné produkce a reprodukce chráněné odrůdy a její uvádění na trh.
5.
Nepovolené provádění těchto úkonů představuje protiprávní jednání ve smyslu článku 94 tohoto nařízení, v němž se stanoví toto:
„1.   Kdo:
a)
ohledně odrůdy, které bylo uděleno odrůdové právo Společenství, provede úkony uvedené v čl. 13 odst. 2, aniž by k tomu byl oprávněn, nebo
b)
nesprávně použije název odrůdy ve smyslu čl. 17 odst. 1 nebo příslušnou informaci ve smyslu čl. 17 odst. 2 nebo
c)
v rozporu s čl. 18 odst. 3 použije název odrůdy některé z odrůd, které bylo uděleno odrůdové právo Společenství, nebo název s tímto názvem odrůdy zaměnitelný,
může být držitelem žalován za protiprávní jednání nebo o zaplacení přiměřené náhrady nebo oboje.
2.   Kdo jedná úmyslně nebo z nedbalosti, je držiteli povinen kromě toho nahradit další škody vzniklé z protiprávního jednání. V případě mírné nedbalosti se může tento nárok snížit v souladu se stupněm této mírné nedbalosti, avšak nikoli pod výši výhody, která vznikla porušiteli z protiprávního jednání.“
6.
Článek 97 uvedeného nařízení, který je nadepsán „Doplňující použití vnitrostátních právních předpisů týkajících se protiprávního jednání“, upřesňuje:
„1.   Pokud odpovědná strana podle článku 94 získala na základě protiprávního jednání k tíži držitele nebo oprávněného uživatele nějakou výhodu, použijí příslušné soudy podle článků 101 nebo 102 vnitrostátní právní předpisy včetně mezinárodního práva soukromého.
2.   Odstavec 1 se vztahuje také na ostatní nároky, které mohou vzniknout z učinění nebo neučinění úkonů podle článku 95 v době mezi oznámením žádosti o ochranu odrůdy ve Společenství a vyřízením žádosti.
3.   V ostatních případech se účinky práv na ochranu odrůdy ve Společenství určí výhradně podle tohoto nařízení.“
7.
Co se týče procesních předpisů, článek 103 téhož nařízení stanoví, že se použijí ustanovení členského státu, v němž sídlí příslušný soud, která upravují rovnocenné žaloby týkající se příslušných vnitrostátních práv.
8.
Podle článku 107 nařízení č. 2100/94 „[č]lenské státy učiní všechna nezbytná opatření, aby zajistily, že se při sankcích za porušení odrůdových práv Společenství použijí tatáž opatření, jaká se použijí, pokud jde o odpovídající vnitrostátní práva“.
B – Směrnice 2004/48
9.
Jak je uvedeno v bodě 10 odůvodnění směrnice 2004/48, cílem této směrnice je „sblížení právních předpisů [členských států] tak, aby byla zajištěna vysoká, rovnocenná a stejnorodá úroveň ochrany [duševního vlastnictví] na vnitřním trhu“.
10.
Bod 26 odůvodnění této směrnice uvádí:
„Při hrazení škod způsobených porušením práva porušovatelem, který věděl nebo rozumně vědět měl, že porušuje právo, by při stanovení výše náhrady škody přiznané nositeli práva měla být zohledněna všechna příslušná hlediska, jako ušlý zisk nositele práv nebo neoprávněné zisky porušovatele práv a ve vhodných případech morální újma způsobená nositeli práv. Jako alternativa, například pokud by bylo […] obtížné určit výši skutečně způsobené škody, může být výše náhrady škody odvozena od licenčních poplatků nebo poplatků, které by škůdce zaplatil, kdyby požádal o souhlas s užitím dotčených práv duševního vlastnictví. Cílem není zavést povinnost stanovit náhradu škody jako trest, ale umožnit odškodnění na základě objektivních kritérií s přihlédnutím k nákladům vzniklým nositeli práv, jako jsou náklady na zjištění porušení práva a totožnosti porušovatele.“
11.
Článek 2 odst. 1 této směrnice, nadepsaný „Oblast působnosti“, stanoví:
„Aniž jsou dotčeny prostředky stanovené právními předpisy Společenství nebo vnitrostátními právními předpisy, které jsou nebo mohou být pro nositele práv výhodnější, použijí se opatření, řízení a nápravná opatření stanovená touto směrnicí v souladu s článkem 3 na jakékoli porušení práv duševního vlastnictví stanovené právem Společenství nebo vnitrostátním právem dotyčného členského státu.“
12.
Podle čl. 3 odst. 2 téže směrnice musí být opatření, řízení a nápravná opatření, jež stanovily členské státy, „účinná, přiměřená a odrazující“.
13.
Článek 13 směrnice 2004/48 stanoví:
„1.   Členské státy zajistí, aby příslušné soudní orgány na žádost poškozeného nařídily porušovateli práv vykonávajícímu činnost, o níž věděl nebo rozumně vědět měl, že porušuje práva, zaplatit nositeli práv náhradu škody odpovídající skutečné újmě, kterou skutečně utrpěl v důsledku porušení práva.
Při stanovení náhrady škody soudní orgány:
a)
přihlédnou ke všem vhodným aspektům, jako jsou nežádoucí hospodářské důsledky, včetně ztráty zisku, kterou poškozený utrpěl, k neoprávněným ziskům porušovatele práv a případně i k jiným než hospodářským hlediskům, jako je morální újma způsobená nositeli práv porušovatelem;
nebo
b)
jako alternativu k písmenu a) mohou ve vhodných případech stanovit náhradu škody jako paušální částku na základě takových hledisek, jako je alespoň výše licenčních poplatků nebo poplatků, které by musely být zaplaceny, kdyby porušovatel práv požádal o udělení oprávnění k užívání příslušných práv duševního vlastnictví.
2.   Jestliže porušovatel při výkonu činností nevěděl ani rozumně nemohl vědět, že dochází k porušení práv, mohou členské státy stanovit, že soudní orgány mohou nařídit náhradu zisků nebo škod, které mohou být předem stanoveny.“
14.
Podle článku 14 této směrnice „[č]lenské státy zajistí, aby rozumné a přiměřené náklady řízení a další náklady strany úspěšné ve sporu byly zpravidla uhrazeny stranou, která ve sporu neuspěla, jestliže tomu nebrání spravedlnost“.
III – Spor v původním řízení, předběžné otázky a řízení před Soudním dvorem
15.
Jørn Hansson je držitelem odrůdového práva Společenství týkajícího se odrůdy EU 4282, jež nese označení „Lemon Symphony“ a patří k druhu kopretin pod názvem Cap. V období let 2002 až 2009 šířila společnost Jungpflanzen Grünewald bez povolení výše uvedeného držitele práva rostliny tohoto druhu pod označením „Summerdaisy’s Alexander“.
16.
Jørn Hansson podal u Landgericht Düsseldorf (zemský soud v Düsseldorfu) návrh, aby byla výše uvedená činnost zakázána prostřednictvím předběžného opatření, přičemž se dovolával porušení práva k chráněné odrůdě. Výše uvedený soud stejně jako Oberlandesgericht Düsseldorf (vrchní zemský soud v Düsseldorfu), který rozhodoval v odvolacím řízení, tuto žalobu zamítl s odůvodněním, že J. Hansson dostatečně neprokázal, že došlo k protiprávnímu jednání. Posledně jmenovanému byla uložena náhrada nákladů řízení v obou stupních.
17.
Bundesgerichtshof (Spolkový soudní dvůr) vydal v následném řízení ve věci samé pravomocné rozhodnutí, podle něhož došlo k protiprávnímu jednání.
18.
Jørn Hansson se poté znovu obrátil na Landgericht Düsseldorf (zemský soud v Düsseldorfu) s návrhem na náhradu škody, kterou dle vlastního tvrzení utrpěl z důvodu výše uvedeného protiprávního jednání. V této souvislosti se domáhal zaplacení těchto částek:
—
částky 66231,74 eura, k níž dospěl násobením výše licenčních poplatků uvedených v licenční smlouvě týkající se chráněné odrůdy počtem kusů, které žalovaná v původním řízení uvedla na trh v období let 2002 až 2009;
—
částky 33115,89 eura z titulu „přirážky pro porušovatele“, která odpovídá jedné polovině výše uvedené částky a jejímž účelem je zohlednit okolnosti projednávané věci a zabránit tomu, aby byl porušovatel zvýhodněn před držiteli licence;
—
částky 6067,35 eura jakožto náhrady cestovních nákladů, jež dotyčný vynaložil za účelem konzultace se svým právním zástupcem, a času stráveného cestami na tyto schůzky a obecným řešením celé záležitosti, a
—
úroků z prodlení ze všech tří výše uvedených částek.
19.
Landgericht Düsseldorf (zemský soud v Düsseldorfu) uložil žalované v původním řízení zaplacení první z výše uvedených částek včetně úroků z prodlení. Zmíněný soud naopak zamítl uložení „přirážky pro porušovatele“, neboť měl za to, že tato přirážka má povahu trestu, což je v rozporu jak s nařízením č. 2100/94 a směrnicí 2004/48, tak i s vnitrostátním právem. Zamítl žalobu rovněž v rozsahu, v němž se týkala náhrady dalších nákladů a času, které J. Hansson vynaložil. V této souvislosti zmíněný soud zvláště zdůraznil, že povinnosti, jež procesní subjekt osobně splní v rámci řešení dané věci, se v zásadě nemohou stát předmětem náhrady škody, a to ani v rámci řízení o určení výše nákladů, ani na základě čl. 94 odst. 2 nařízení č. 2100/94.
20.
Proti tomuto rozhodnutí podali oba účastníci řízení odvolání k Oberlandesgericht Düsseldorf (vrchní zemský soud v Düsseldorfu). Zpochybnili přitom v podstatě způsob, jakým byla v prvním stupni posouzena výše částky, na niž má J. Hansson nárok na základě čl. 94 odst. 1 a 2 tohoto nařízení.
21.
Posledně jmenovaný především tvrdí, že výši přiměřené náhrady, na niž odkazuje uvedený čl. 94 odst. 1, vypočetl Landgericht Düsseldorf (zemský soud v Düsseldorfu) nesprávně pouze na základě obvyklého poplatku sjednaného v rámci licenční smlouvy týkající se chráněné odrůdy, zatímco tento poplatek měl být s ohledem na různé okolnosti doplněn o přirážku. Podpůrně J. Hansson tvrdí, že na základě odstavce 2 téhož ustanovení má nárok nejen na přiměřenou náhradu určenou na základě výše uvedeného poplatku, nýbrž i na náhradu výhody získané porušovatelem, jejíž výše činí 66703,14 eura.
22.
Jungpflanzen Grünewald popírá, že licenční poplatek, podle něhož určil soud v prvním stupni výši přiměřené náhrady ve smyslu čl. 94 odst. 1 nařízení č. 2100/94, lze považovat za obvyklý. Kromě toho v reakci na argumenty, které žalobce v původním řízení uvedl na podporu svého odvolání, tvrdí, že není přípustné, aby předkládající soud pro účely výpočtu této přiměřené náhrady navýšil obvyklý poplatek za licenční produkci o paušální přirážku. Zpochybňuje rovněž některé z okolností, jichž se dovolává J. Hansson na podporu svého návrhu na navýšení zmíněného poplatku.
23.
Žalovaná v původním řízení dále uvádí, že nebylo prokázáno, že by prováděla protiprávní činnosti úmyslně, nebo že jí lze přičíst nanejvýš mírnou nedbalost. Předkládající soud však upřesňuje, že posledně jmenovaná jednala podle jeho mínění úmyslně.
24.
Za těchto podmínek se Oberlandesgericht Düsseldorf (vrchní zemský soud v Düsseldorfu) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1)
Je nutno při stanovení ‚přiměřené náhrady‘, kterou je porušovatel povinen zaplatit držiteli odrůdového práva Společenství na základě čl. 94 odst. 1 písm. a) nařízení [č. 2100/94], protože provádí úkony uvedené v čl. 13 odst. 2 tohoto nařízení, aniž by k tomu měl oprávnění, vychází-li se z obvyklé odměny, která je ve stejné oblasti požadována na základě licence běžné na trhu, za úkony popsané v čl. 13 odst. 2 [nařízení č. 2100/94], dodatečně vždy paušálně navýšit částku náhrady o určitou ‚přirážku pro porušovatele‘? Vyplývá to z čl. 13 odst. 1 druhé věty směrnice [2004/48]?
2)
Je nutno při stanovení ‚přiměřené náhrady‘, kterou je porušovatel povinen zaplatit držiteli odrůdového práva Společenství na základě čl. 94 odst. 1 písm. a) nařízení [č. 2100/94], protože provádí úkony uvedené v čl. 13 odst. 2 tohoto nařízení, aniž by k tomu měl oprávnění, vychází-li se z obvyklé odměny, která je ve stejné oblasti požadována na základě licence běžné na trhu, za úkony popsané v čl. 13 odst. 2 [nařízení č. 2100/94], zohlednit v konkrétním případě následující úvahy resp. okolnosti navyšující částku náhrady:
a)
okolnost, že se v případě poškozené odrůdy, která je předmětem žaloby, jednalo v příslušném období o odrůdu, která měla vzhledem ke zvláštním vlastnostem jedinečné postavení na trhu, pokud se licenční poplatek obvyklý na trhu stanoví na základě licenčních smluv, jež byly uzavřeny, a vyúčtování spojeného s odrůdou, která je předmětem žaloby?
Pokud zohlednění této okolnosti připadá v konkrétním případě v úvahu:
Je navýšení částky náhrady přípustné pouze tehdy, pokud jsou znaky, které odůvodňují jedinečnost odrůdy, která je předmětem žaloby, vyjádřeny v popisu odrůdového práva?
b)
okolnost, že odrůda, která je předmětem žaloby, již byla v okamžiku uvedení porušujícího druhu na trh s velkým úspěchem prodávána, čímž porušovatel ušetřil vlastní náklady na uvedení porušující odrůdy na trh, pokud se na trhu obvyklý licenční poplatek stanoví na základě licenčních smluv, jež byly uzavřeny, a vyúčtování spojeného s odrůdou, která je předmětem žaloby;
c)
okolnost, že rozsah porušení v souvislosti s právem k odrůdě, která je předmětem žaloby, byl z časového hlediska a s ohledem na počet prodaných kusů nadprůměrný;
d)
úvahu, že porušovatel se – na rozdíl od držitele licence – nemusí obávat, že zaplatí licenční poplatek (a nebude moci požadovat jeho vrácení), ačkoliv odrůda, která je předmětem žaloby a v souvislosti s níž je vedeno řízení o neplatnosti odrůdových práv, bude později prohlášena za neplatnou;
e)
okolnost, že porušovatel – na rozdíl od toho, co je obvyklé v případě držitelů licence – nebyl povinen provádět čtvrtletní vyúčtování;
f)
úvahu, že držitel odrůdového práva nese riziko inflace, což se projevuje tím, že vymáhání práva trvá velmi dlouhou dobu;
g)
úvahu, že držitel odrůdového práva nemůže z důvodu nutnosti vymáhání práva – na rozdíl od případu dosahování příjmů z udělování licencí k odrůdě, která je předmětem žaloby – plánovat příjmy dosažené z odrůdy, která je předmětem žaloby;
h)
úvahu, že držitel odrůdového práva nese při porušení práva k odrůdě, která je předmětem žaloby, jak obecné procesní riziko spojené se soudním řízením, tak i riziko, že nakonec nebude moci své právo u porušovatele úspěšně prosadit;
i)
úvahu, že držitel odrůdového práva nemůže v případě porušení odrůdového práva z důvodu svévolného jednání porušovatele volně rozhodnout, zda vůbec chce porušovateli dovolit využívání odrůdy, která je předmětem žaloby?
3)
Je nutno při stanovení ‚přiměřené náhrady‘, kterou je porušovatel povinen zaplatit držiteli odrůdového práva Společenství na základě čl. 94 odst. 1 písm. a) nařízení [č. 2100/94], protože provádí úkony uvedené v čl. 13 odst. 2 tohoto nařízení, aniž by k tomu měl oprávnění, zohlednit také úročení náhrady dlužné za daný rok, a to podle obvyklé úrokové sazby, je-li nutné vycházet z toho, že rozumně si počínající smluvní strany by si takové úročení upravily?
4)
Je nutno při výpočtu ‚další škody vzniklé z protiprávního jednání‘, kterou je porušovatel povinen zaplatit držiteli odrůdového práva Společenství na základě čl. 94 odst. 2 první věty nařízení [č. 2100/94], protože provádí úkony uvedené v čl. 13 odst. 2 tohoto nařízení, aniž by k tomu měl oprávnění, použít jako základ pro výpočet obvyklou odměnu, která je ve stejné oblasti požadována za úkony popsané v čl. 13 odst. 2 uvedeného nařízení na základě licence obvyklé na trhu?
5)
V případě kladné odpovědi na čtvrtou otázku:
a)
Je nutno při výpočtu ‚dalších škod‘ na základě licence obvyklé na trhu podle čl. 94 odst. 2 první věty nařízení [č. 2100/94] zohlednit v konkrétním případě úvahy respektive okolnosti uvedené výše v druhé otázce písm. a) až i) nebo okolnost, že držitel odrůdového práva je z důvodu nutnosti vymáhání práva nucen vynaložit osobně v obvyklém rozsahu čas na zjištění porušení a na řešení této záležitosti a provést v rozsahu obvyklém v případě porušení odrůdového práva šetření týkající se tohoto porušení, a to způsobem, který odůvodňuje přirážku k licenčnímu poplatku obvyklému na trhu?
b)
Je nutno při výpočtu ‚dalších škod‘ na základě licence obvyklé na trhu podle čl. 94 odst. 2 první věty nařízení [č. 2100/94] vždy navýšit paušálně částku náhrady o určitou ‚přirážku pro porušovatele‘? Vyplývá to z čl. 13 odst. 1 druhé věty směrnice [2004/48]?
c)
Je nutno při stanovení rozsahu ‚dalších škod‘ na základě licence obvyklé na trhu podle čl. 94 odst. 2 první věty nařízení [č. 2100/94] zohlednit také úročení náhrady dlužné za daný rok, a to podle obvyklé úrokové sazby, je-li nutné vycházet z toho, že rozumně si počínající smluvní strany by si takové úročení upravily?
6)
Je nutné vykládat čl. 94 odst. 2 první větu nařízení [č. 2100/94] v tom smyslu, že zisk porušovatele je ‚další škodou‘ ve smyslu tohoto ustanovení, kterou lze dodatečně požadovat k přiměřené náhradě na základě čl. 94 odst. 1 nařízení [č. 2100/94], nebo porušovatel dluží zisk v případě zaviněného protiprávního jednání podle čl. 94 odst. 2 první věty nařízení [č. 2100/94] pouze jako alternativu k přiměřené náhradě podle čl. 94 odst. 1?
7)
Brání nárok na náhradu škody vyplývající z čl. 94 odst. 2 nařízení [č. 2100/94] takovým vnitrostátním právním předpisům, podle nichž nemůže držitel odrůdového práva, jemuž byla v řízení o předběžném opatření z důvodu porušení odrůdového práva pravomocně uložena náhrada nákladů tohoto řízení, požadovat s odvoláním na hmotné právo náhradu těchto nákladů, i když tento držitel v následném hlavním řízení, jehož předmětem je totéž porušení odrůdového práva, uspěl?
8)
Brání nárok na náhradu škody vyplývající z čl. 94 odst. 2 nařízení [č. 2100/94] vnitrostátním právním předpisům, podle nichž poškozený nemůže požadovat náhradu za vlastní čas vynaložený na mimosoudní a soudní řešení nároku na náhradu škody nad rámec úzkých mezí řízení o určení výše nákladů řízení, pokud časová náročnost nepřesahuje obvyklý rámec?“
25.
Jørn Hansson, Jungpflanzen Grünewald a Evropská komise předložili písemná vyjádření a zúčastnili se jednání konaného dne 12. listopadu 2015.
IV – Posouzení
A – Úvodní poznámky
26.
V projednávané věci by měl Soudní dvůr upřesnit vztah mezi odstavci 1 a 2 článku 94 nařízení č. 2100/94, v němž je rozsah nároku na náhradu škody, jenž náleží držiteli odrůdového práva Společenství poškozenému protiprávním jednáním, upraven podle toho, zda toto protiprávní jednání má či nemá povahu úmyslu (nebo nedbalosti). Díky projednávané věci bude mít Soudní dvůr rovněž příležitost upřesnit metody, jejichž prostřednictvím má být vypočtena výše takovéto náhrady škody.
27.
Úvodem bych rád poukázal především na obecný cíl článku 94 uvedeného nařízení, jakož i na zvláštní cíle odstavců 1 a 2 tohoto ustanovení. Za účelem přesnějšího vymezení dosahu otázek položených předkládajícím soudem se poté budu zabývat zvlášť problémem týkajícím se určení jednotlivých složek škody, jež mohou být předmětem náhrady, a problémem týkajícím se metod, jejichž prostřednictvím lze tuto škodu vyčíslit a následně určit výši náhrady.
1. K cílům článku 94 nařízení č. 2100/94
28.
Článek 94 odst. 1 nařízení č. 2100/94, jehož se týkají první tři předběžné otázky, ukládá porušovateli nezávisle na jakýchkoliv subjektivních hlediscích povinnost zaplatit držiteli porušených práv „přiměřenou náhradu“. Odstavec 2 tohoto ustanovení, o jehož výklad žádá předkládající soud prostřednictvím své čtvrté až osmé otázky, stanoví, že jedná-li porušovatel úmyslně nebo z nedbalosti, je kromě toho povinen nahradit „škodu“, kterou držitel utrpěl v důsledku protiprávního jednání.
29.
Co se týče cílů, jež sleduje článek 94 tohoto nařízení, jakož i vztahu mezi oběma jeho odstavci, mám za to, že znění odstavce 2 tohoto ustanovení, zejména pak v dánském, anglickém a portugalském jazyce (
4
), nám může poskytnout určité vodítko, a to ve třech souvislostech.
30.
Zaprvé okolnost, že byly použity výrazy „eventuel yderligere opstået skade“, „any further damage“ a „quaisquer danos suplementares“, podle mého mínění znamená, že cílem je zajistit plnou náhradu škody, kterou držitel utrpěl v důsledku protiprávního jednání, nebo – jinými slovy – vrátit držiteli postavení, v němž by se ocitl, pokud by k protiprávnímu jednání nedošlo (
5
).
31.
Zadruhé nasvědčuje výše uvedená formulace tomu, že zmíněný cíl týkající se náhrady škody je sledován nejen odstavcem 2 článku 94 nařízení č. 2100/94, ale i odstavcem 1 tohoto článku. Z použití slovních spojení „eventuel yderligere opstået skade“, „any further damage“ a „quaisquer danos suplementares“ totiž vyplývá, že k nahrazení části škody, kterou držitel utrpěl, směřuje i zaplacení přiměřené náhrady ve smyslu zmíněného odstavce 1 (
6
). V rozsudku Geistbeck Soudní dvůr ostatně prohlásil, že zmíněný článek 94, chápaný jakožto celek, „má za cíl napravit škodu vzniklou držiteli […]“ (
7
).
32.
Zatřetí ze znění zmíněného ustanovení jednoznačně vyplývá, že náhrada škody podle uvedeného odstavce 2 má pouze doplňující povahu v tom smyslu, že zahrnuje jakoukoliv škodu, která dosud nebyla nahrazena na základě čl. 94 odst. 1 nařízení č. 2100/94. Toto ustanovení tedy vylučuje dvojí zohlednění jednotlivých druhů škody. Je tedy třeba rozlišovat mezi škodou, kterou musí na základě odstavce 1 nahradit všichni porušovatelé, a škodou, kterou musí na základě odstavce 2 zmíněného článku 94 nahradit pouze ti porušovatelé, kteří jednali úmyslně nebo z nedbalosti.
33.
Ze znění tohoto ustanovení i systematiky nařízení č. 2100/94 lze dle mého názoru dovodit, že jediným cílem zmíněného ustanovení je zajistit plnou náhradu škody, kterou utrpěl držitel práva.
34.
Použití výrazu „nahradit další škody“ totiž podle mého mínění vylučuje jakýkoliv výklad, který by vedl k závěru, že cílem zmíněného ustanovení je uložit určitý „trest“ v podobě povinnosti poskytnout držiteli práva takovou náhradu škody, která překračuje částku nezbytnou k nápravě škody, kterou držitel práva utrpěl.
35.
Nařízení č. 2100/94 obsahuje nicméně další ustanovení, jež umožňují uložit porušovateli určité povinnosti nad rámec náhrady této škody. Cíle spočívajícího v uložení trestu může být tedy dosaženo uložením trestněprávních sankcí, jež vzhledem k neexistenci harmonizace na úrovni Evropské unie vyplývají podle článku 107 zmíněného nařízení (
8
) z vnitrostátních právních předpisů členských států (
9
). Podle čl. 97 odst. 1 téhož nařízení mohou jít členské státy i nad rámec cíle, jímž je výlučně poskytnutí náhrady škody, a mohou ve svých vnitrostátních právních předpisech stanovit, že navrácení zisku, jehož porušovatel dosáhl k tíži držitele práva nebo oprávněného uživatele, může překročit výši škody, kterou držitel utrpěl – k tomuto bodu se ještě vrátím při příležitosti přezkumu šesté otázky.
2. K rozlišování mezi určením druhů škody, jež mohou být předmětem náhrady, a metodou, kterou se určí výše náhrady škody
36.
Dále považuji za užitečné zdůraznit, že analýza, kterou provedu, musí vycházet ze skutečnosti, že musí být rozlišováno mezi určením druhů škody, jež mohou být předmětem náhrady, na straně jedné, a vyčíslením této škody a určením výše její náhrady na straně druhé.
37.
Druhy škody, které se mohou stát předmětem náhrady, se určí upřesněním rozsahu hmotného práva na náhradu škody, jež poškozenému držiteli práva přiznává článek 94 nařízení č. 2100/94, nebo – jinými slovy – vymezením jednotlivých okolností, za nichž se daná škoda může stát předmětem náhrady, ať již na základě odstavce 1 či odstavce 2 tohoto ustanovení. Tento úkon se tedy týká výsledku, jehož má zmíněné ustanovení dosáhnout.
38.
Do výše uvedeného kontextu spadají druhá a třetí otázka, jejichž předmětem jsou prvky, jež mají být zohledněny při výpočtu přiměřené náhrady ve smyslu odstavce 1 zmíněného článku 94. Totéž platí i o páté otázce písm. a) a c), jakož i o sedmé a osmé otázce, jejichž předmětem je určení škody, jejíž náhrada je stanovena v odstavci 2 zmíněného ustanovení.
39.
Mají-li vnitrostátní soudy vyčíslit škodu a určit výši její náhrady, musí v každém konkrétním případě zvolit metodu umožňující vyčíslení škody, která může být předmětem náhrady, a následné určení výše náhrady k tíži porušovatele. Tento postup však může být v praxi nesnadný, a to zejména proto, že jednotlivé druhy škody jsou obtížně prokazatelné.
40.
Z výše uvedeného hlediska nyní přezkoumám první a čtvrtou otázku, jakož i pátou otázku písm. b), jejichž prostřednictvím se předkládající soud táže, zda náhrada škody, na niž má držitel práva nárok na základě čl. 94 odst. 1 nebo 2 nařízení č. 2100/94, musí být vypočtena na základě poplatku sjednaného v rámci licenčních smluv týkajících se dané chráněné odrůdy, jež existují na dotčeném trhu, a případně navýšena o paušální přirážku. Také šestá otázka, jejímž předmětem je navrácení zisku, jehož dosáhl porušovatel, se v podstatě týká metody, která má být použita pro účely výpočtu náhrady, jež vyplývá ze zmíněného ustanovení.
41.
Uvedený článek 94 však neobsahuje žádné podrobnější pokyny k metodám, jimiž má být posouzena škoda a výše její náhrady. Důvodem je podle mého názoru okolnost, že hlavním cílem nařízení č. 2100/94 není harmonizace občanskoprávních nástrojů umožňujících ukládání sankcí za protiprávní jednání. Takovýto cíl je ovšem sledován směrnicí 2004/48, z níž proto lze čerpat další poznatky týkající se výše uvedených metod. Z tohoto pohledu považuji za nezbytné nejprve ověřit, zda se tato směrnice použije na případy, kdy jsou porušena odrůdová práva Společenství, a v kladném případě objasnit vztah mezi touto směrnicí a výše uvedeným nařízením.
B – K použitelnosti směrnice 2004/48 na odrůdová práva Společenství a k jejímu vztahu k nařízení č. 2100/94
1. K začlenění odrůdových práv Společenství do působnosti směrnice 2004/48
42.
Z článku 2 odst. 1 směrnice 2004/48 vyplývá, že tato směrnice se průřezově použije na jakékoli porušení práv duševního vlastnictví stanovených unijním právem nebo vnitrostátním právem členských států. Stejně jako J. Hansson a Komise se domnívám (
10
), že mezi tato práva patří i odrůdová práva Společenství.
43.
Výše uvedený závěr nemůže být zpochybněn ani argumentem žalované v původním řízení, který vychází z čl. 97 odst. 3 nařízení č. 2100/94.
44.
Posledně jmenovaná zaprvé v podstatě tvrdí, že ustanovení směrnice 2004/48 jsou na odrůdová práva Společenství nepoužitelná, neboť čl. 97 odst. 3 nařízení č. 2100/94 stanoví, že v případech, jež nejsou vymezeny v odstavcích 1 a 2 tohoto ustanovení, „se účinky [těchto] práv […] určí výhradně podle tohoto nařízení“.
45.
V tomto ohledu mám za to, že zejména z nadpisu článku 97 tohoto nařízení („Doplňující použití vnitrostátních právních předpisů […]“) vyplývá, že odstavec 3 tohoto ustanovení vylučuje pouze použití vnitrostátních právních předpisů, nikoliv však použití jiných nástrojů unijního práva, například směrnice 2004/48, která ostatně v den, kdy bylo zmíněné nařízení přijato, ještě neexistovala (
11
).
46.
Zadruhé Jungpflanzen Grünewald tvrdí, že čl. 97 odst. 3 téhož nařízení brání rovněž tomu, aby byla na odrůdová práva Společenství použita vnitrostátní ustanovení provádějící směrnici 2004/48.
47.
Takovýto postoj není podle mého mínění odůvodněný vzhledem k cíli tohoto ustanovení, který je popsán v bodě 23 odůvodnění nařízení č. 2100/94 a který spočívá v upřesnění úlohy tohoto nařízení ve vztahu k „neharmonizovaným právním předpisům členských států“. Z tohoto hlediska „vnitrostátní právní předpisy“ ve smyslu článku 97 zmíněného nařízení nezahrnují vnitrostátní právní předpisy provádějící směrnici 2004/48.
2. Ke vztahu mezi směrnicí 2004/48 a nařízením č. 2100/94
48.
Ze znění čl. 2 odst. 1 směrnice 2004/48 vyplývá, že tato směrnice provádí pouze minimální harmonizaci ochrany práv duševního vlastnictví, aniž jsou dotčena ustanovení vnitrostátních nebo unijních právních předpisů, která jsou pro nositele práv výhodnější (
12
).
49.
Nařízení č. 2100/94 přiznává v projednávané věci širší ochranu než tato směrnice vzhledem k tomu, že čl. 94 odst. 1 tohoto nařízení požaduje, aby porušovatel zaplatil přiměřenou náhradu i v případě, že nejednal úmyslně nebo z nedbalosti. Naproti tomu čl. 13 odst. 2 zmíněné směrnice ponechává na uvážení členských států, zda povolí příslušným soudům, aby nařídily odškodnění držitele práva v případě, že porušovatel při výkonu činností nevěděl ani rozumně nemohl vědět, že dochází k porušení práv (
13
).
50.
Ve zmíněném nařízení však není obsaženo žádné ustanovení, které by po způsobu čl. 13 odst. 1 směrnice 2004/48 upřesnilo, jakou metodou má být určena výše náhrady, jejímž cílem je napravit následky protiprávního jednání. Nařízení č. 2100/94 se nezabývá ani náhradou nákladů řízení, které jsou naopak předmětem článku 14 této směrnice.
51.
Za takovýchto okolností nejsem přesvědčen o tom, že ve vztahu ke zmíněné směrnici, zejména pak k jejím článkům 13 a 14, lze články 94 a následující tohoto nařízení považovat – jak tvrdí Komise – za „lex specialis“. Domnívám se spíše, že tato ustanovení mají doplňující úlohu. Měla by totiž být souběžně uplatněna v případě, že dojde k porušení odrůdového práva Společenství. V této souvislosti vysvětlím, že mezi ustanoveními obou těchto právních nástrojů, jež jsou dotčeny v projednávané věci, neexistuje žádný rozpor, který by byl na překážku jejich souběžné existenci.
52.
Směrnice 2004/48 může být případně považována také za součást relevantního kontextu, který je nutné vzít v úvahu při výkladu nařízení č. 2100/94 (
14
). Přitom je však důležité zabránit tomu, aby pod záminkou kontextuálního výkladu tohoto nařízení docházelo k zavádění přímo použitelných práv přenesených ze zmíněné směrnice, jež nejsou zakotvena v nařízení.
3. K použitelnosti směrnice 2004/48 na spor v původním řízení
53.
Jungpflanzen Grünewald nicméně zpochybňuje použitelnost směrnice 2004/48 na spor v původním řízení s odůvodněním, že tato směrnice nebyla řádně provedena do německého právního řádu. Podle názoru posledně jmenované společnosti se právní předpisy, jež tuto směrnici provádějí, použijí pouze na vnitrostátní odrůdová práva, nikoliv však na odrůdová práva Společenství. Znamená to, že s ohledem na ustálenou judikaturu Soudního dvora týkající se okolnosti, že směrnice nemají přímý „horizontální“ účinek (
15
), nemohou být ustanovení této směrnice přímo použita ve vztazích mezi jednotlivci.
54.
Soudní dvůr není oprávněn k tomu, aby se v projednávané věci vyjádřil k otázce, zda byla směrnice 2004/48 řádně a dostatečně provedena do německého právního řádu.
55.
V každém případě je však nutné, aby předkládající soud vykládal své vnitrostátní právo v souladu s touto směrnicí (
16
), pokud tomu nebrání znění relevantních vnitrostátních ustanovení (
17
). Předkládající soud neupozornil v projednávané věci na žádné ustanovení vnitrostátního práva, které by mohlo být neslučitelné s články 13 a 14 zmíněné směrnice, jejichž výklad podávám v tomto stanovisku.
C – K první až třetí otázce, jejichž předmětem je určení
„přiměřené náhrady
“ ve smyslu čl. 94 odst. 1 nařízení č. 2100/94
56.
Podstatou prvních tří otázek předkládajícího soudu je, zda výše přiměřené náhrady ve smyslu čl. 94 odst. 1 nařízení č. 2100/94 nesmí překročit výši obvyklého poplatku sjednaného v licenčních smlouvách týkajících se chráněné odrůdy, jež existují na dotyčném trhu (dále jen „obvyklý poplatek“), nebo zda odpovídá výši posledně jmenovaného poplatku i) upraveného takovým způsobem, aby odrážel další okolnosti, které odlišují postavení porušovatele od postavení držitele licence (druhá otázka); ii) navýšeného o úroky z prodlení (třetí otázka) nebo iii) navýšeného o paušální přirážku (první otázka).
57.
Ve světle cílů, které sleduje výše uvedený čl. 94 odst. 1, budu nejprve argumentovat ve prospěch názoru, že přiměřená náhrada ve smyslu tohoto ustanovení odpovídá poplatku, který by musel porušovatel zaplatit držiteli práva, pokud by jej požádal o souhlas s užíváním chráněné odrůdy, s přihlédnutím k veškerým okolnostem daného případu, jež by rozumně si počínající smluvní strany obvykle vzaly v potaz (dále jen „hypotetický poplatek“), a který nemusí vždy odpovídat obvyklému poplatku. Následně vysvětlím, proč se domnívám, že i když takto definované určení přiměřené náhrady nemusí nutně znamenat, že se má obvyklý poplatek navýšit o paušální přirážku, měla by být takováto praxe povolena za předpokladu, že jediným účelem tohoto navýšení bude zohlednění okolností, které odlišují postavení porušovatele od postavení příslušného držitele licence.
1. K postavení přiměřené náhrady na roveň „hypotetickému poplatku“
58.
V rozsudku Geistbeck již Soudní dvůr upřesnil, že čl. 94 odst. 1 nařízení č. 2100/94 má kompenzovat výhodu získanou porušovatelem, který neuhradil poplatek za produkci dotyčné odrůdy na základě licence (
18
). Z pohledu držitele má tedy toto ustanovení za cíl zajistit posledně jmenovanému náhradu škody, kterou utrpěl tím, že v souvislosti s činnostmi porušovatele neměl možnost tento poplatek získat, „aniž zamýšlí náhradu jiných škod, než těch, jež souvisí s nezaplacením zmíněné [přiměřené náhrady]“ (
19
).
59.
Z téhož rozsudku podle mého mínění vyplývá, že škoda, jejíž kompenzaci má zmíněný čl. 94 odst. 1 zajistit, neodpovídá obvyklému poplatku jako takovému, nýbrž hypotetickému poplatku, který by porušovatel s přihlédnutím ke konkrétním okolnostem daného případu musel zaplatit, pokud by požádal o souhlas s užíváním chráněné odrůdy (
20
).
60.
Zaprvé totiž Soudní dvůr vysvětlil, že částka rovnající se obvyklému poplatku za licenční produkci představuje „základ výpočtu“ přiměřené náhrady (
21
). Tato částka je podle mého názoru pouze výchozí a musí být přizpůsobena okolnostem daného případu (
22
).
61.
Zadruhé Soudní dvůr zdůraznil, že je nutné zabránit tomu, aby určení částky přiměřené náhrady vedlo ke zvýhodnění porušovatelů oproti držitelům licence, kteří řádně splnili všechny své povinnosti (
23
). K takovéto situaci by mohlo dojít v případě, že by porušovatel i držitel licence byli povinni uhradit shodnou výši poplatku, přestože by určité okolnosti typické pro postavení porušovatele mohly být důvodem k tomu, aby byl porušovateli uložen vyšší poplatek, pokud by uzavřel licenční smlouvu s držitelem práva.
62.
Domnívám se proto, že výše přiměřené náhrady musí odrážet okolnosti, které odlišují postavení porušovatele od postavení, v němž se nacházeli držitelé licence v okamžiku uzavření příslušných smluv, pokud by podle mínění příslušného soudu tyto okolnosti zohlednily rozumně si počínající smluvní strany. Naproti tomu není přípustné, aby okolnosti, které se již odrážejí ve výši obvyklého poplatku sjednaného v takovýchto smlouvách, byly zohledněny podruhé navýšením zmíněného poplatku při výpočtu přiměřené náhrady.
63.
Jelikož posoudit všechny relevantní okolnosti související se skutkovým kontextem dané věci mohou nejlépe vnitrostátní soudy, musí mít široký prostor k uvážení, aby tyto okolnosti rozpoznaly a následně určily výši zmíněné náhrady. V projednávané věci již předkládající soud vyjádřil svůj postoj k zohlednění prvků, jež vyjmenoval ve své druhé otázce. Nehodlám tento postoj nahrazovat svým vlastním posouzením, a proto se omezím pouze na několik obecnějších úvah:
—
Zmíněný soud má za to, že částka obvyklého poplatku již odráží výhodu, kterou porušovatel vytěžil z jedinečné povahy chráněné odrůdy, z jejího obchodního úspěchu a potažmo z možnosti ušetřit náklady spojené s uvedením na trh, jakož i z délky a rozsahu daného protiprávního jednání. Pokud je tomu tak, sdílím názor tohoto soudu, podle něhož výše uvedené faktory nemohou odůvodnit žádnou úpravu této částky.
—
V případě, že protiprávní jednání bude mít vzhledem ke svému časovému či kvantitativnímu rozsahu za následek nejen vznik škody způsobené neuhrazením přiměřené náhrady, ale i vznik určitých zvláštních nevýhod, neměly by být tyto nevýhody napraveny podle odstavce 1, nýbrž podle odstavce 2 článku 94 nařízení č. 2100/94, za předpokladu, že bude zjištěn subjektivní prvek, který je ve zmíněném odstavci stanoven (
24
). Takovéto nevýhody by mohly vyplývat především z případných narušení hospodářské soutěže na trhu a z následného snižování cen, jež vedou držitele licencí k tomu, aby požadovali snížení sjednaných poplatků, na něž J. Hansson odkazuje ve svém písemném vyjádření.
—
Okolnost, že porušovatel nenese žádné riziko, že v případě pozdějšího zrušení dotčené odrůdy nebude moci získat zpět poplatek, který předem zaplatil, může podle mého názoru odlišit postavení porušovatele od postavení držitele licence za předpokladu, že příslušné licenční smlouvy nestanoví, že musí v takovémto případě dojít ke vrácení poplatků.
—
Rovněž okolnost, že porušovatel není vázán stejnými smluvními povinnostmi jako držitel licence, zejména v oblasti účetnictví, může být podle mého názoru považována za důvod k tomu, aby byla od porušovatele požadována odlišná kompenzace, než jakou musí zaplatit držitel licence.
—
Totéž platí i o nevýhodách, jež vyplývají pro držitele práva z okolnosti, že porušovatel zaplatí přiměřenou náhradu zpravidla mnohem později než držitel licence. Zmíněné nevýhody mohou mít pro držitele práva konkrétně podobu obtížného zajištění hotovosti či případného rizika inflace, jakož i nemožnosti předem plánovat příjmy, jež by získal od porušovatele za užívání chráněné odrůdy. Mám za to, že vnitrostátní soudy mohou tyto okolnosti zohlednit tak, že částku přiměřené náhrady navýší o částku odpovídající úrokům z prodlení, jež by rozumně si počínající smluvní strany sjednaly (i v případě, že příslušné licenční smlouvy takovouto doložku neobsahují). V rámci prostoru k uvážení, který jim náleží, mohou nadto zvýšit částku přiměřené náhrady, pokud se domnívají, že zmíněné úroky nepředstavují odpovídající kompenzaci.
—
Co se naopak týče rizika spojeného se soudním řízením či s nevykonáním rozhodnutí přijatého ve vztahu k porušovateli, toto riziko existuje podle mého mínění i ve smluvních vztazích mezi držitelem práva a držitelem příslušné licence. Komise ostatně upozornila na to, že toto riziko se zpravidla promítá do výše obvyklého poplatku za licenční produkci.
—
Názor, že v okamžiku, kdy je určena výše hypotetického poplatku, se držitel práva nachází v situaci, kdy je nucen takříkajíc uzavřít „fiktivní“ smlouvu s porušovatelem, nemá podle mého mínění souvislost se škodou, která může být předmětem náhrady na základě zmíněného čl. 94 odst. 1. Nejsem totiž toho názoru, že by svobodná volba smluvní strany mohla sama o sobě ovlivnit výši poplatku sjednaného v licenční smlouvě.
—
Okolnost, že uvádění protiprávně získaných exemplářů na trh by mohlo vést k narušení licenční strategie držitele práv, nemá podle mého mínění přímou souvislost s nezaplacením přiměřené náhrady. Naproti tomu však může případně zakládat nárok na náhradu škody podle čl. 94 odst. 2 nařízení č. 2100/94.
2. K možnosti paušálního navýšení částky obvyklého poplatku
64.
Výše uvedenými úvahami jsme si upřesnili rozsah škody, která může být předmětem náhrady na základě čl. 94 odst. 1 nařízení č. 2100/94. Nyní přejdu k otázce metody, která má být použita za účelem určení výše přiměřené náhrady, kterou má být tato škoda kompenzována: musí (nebo může) být tato výše vypočtena tím způsobem, že se obvyklý poplatek za licenční produkci navýší o paušální přirážku?
65.
Přestože Oberlandesgericht Düsseldorf (vrchní zemský soud v Düsseldorfu) neuvedl ve své první otázce žádnou definici pojmu „paušální přirážka“, odkazuje na jiném místě v předkládacím usnesení na teoretickou částku určenou na základě určitých indicií. Podle mého mínění měl přitom zmíněný soud na mysli částku, o niž se navýší obvyklý poplatek a jejíž přiznání vyplývá ze snahy zachovat spravedlnost v případě, že nelze prokázat jednotlivé druhy škody, kterou držitel práva skutečně utrpěl v důsledku nezaplacení přiměřené náhrady.
66.
Nejprve musím vyloučit možnost, že by existovala povinnost uložit porušovateli zaplacení takovéto přirážky na základě zmíněného čl. 94 odst. 1. Přiměřená náhrada totiž podle mého názoru odpovídá hypotetickému poplatku, který by rozumně si počínající smluvní strany určily s přihlédnutím ke všem relevantním okolnostem. Neznamená to však, že by tyto okolnosti byly nutně či vždy ve stejné míře považovány za důvod ke zvýšení částky obvyklého poplatku, který představuje základ výpočtu.
67.
Ani čl. 13 odst. 1 druhý pododstavec písm. b) směrnice 2004/48 – který stanoví, že náhradu škody, kterou utrpěl držitel práv, mohou vnitrostátní soudy stanovit jako paušální částku, a to „alespoň“ na základě výše hypotetického poplatku – nezavádí v tomto smyslu žádné povinnosti. Vedle toho, že se toto ustanovení týká výlučně situace, v níž porušovatel „věděl nebo rozumně vědět měl, že porušuje práva“, se totiž omezuje pouze na to, že ukládá členským státům povinnost zajistit, aby tyto soudy mohly výše uvedenou metodu použít jako alternativu k metodě určení náhrady škody, která je popsána v čl. 13 odst. 1 druhém pododstavci písm. a) této směrnice a při jejímž použití „přihlédnou ke všem vhodným aspektům“. Co se naopak týče výběru metody v jednotlivých konkrétních případech, tento výběr náleží výše uvedeným soudům.
68.
Přestože znění první otázky odkazuje výlučně na existenci či neexistenci povinnosti navýšit obvyklý poplatek o paušální přirážku, považuji za užitečné zabývat se také otázkou, zda mají tyto soudy alespoň možnost takovýmto způsobem postupovat.
69.
Jørn Hansson v tomto ohledu upozorňuje na to, že lze jen stěží číselně vyjádřit význam jednotlivých okolností, jež by rozumně si počínající smluvní strany obvykle vzaly v potaz při určení výše poplatku za licenční produkci. Také předkládající soud uvedl, že výše hypotetického poplatku nemůže být již ze své podstaty prokázána ani přesně vyčíslena. Tyto úvahy mohou být podle mého názoru důvodem pro to, aby bylo vnitrostátním soudům umožněno stanovit tuto částku s ohledem na zajištění spravedlnosti, a to případným navýšením obvyklého poplatku o paušální přirážku.
70.
Navzdory tomu se domnívám, že přiměřenou náhradu lze vypočíst na základě paušálu překračujícího výši obvyklého poplatku pouze za předpokladu, že jediným smyslem uplatnění tohoto paušálu bude kompenzovat škodu způsobenou nezaplacením zmíněné náhrady. Jinými slovy, paušální navýšení smí mít jediný cíl, a sice odrážet takové okolnosti, jaké jsou uvedeny v bodě 63 tohoto stanoviska, jež by rozumně si počínající strany obvykle vzaly v potaz. Ve věci v původním řízení je tedy věcí předkládajícího soudu, aby s ohledem na úvahy o spravedlnosti a na indicie, jež bude považovat za relevantní, posoudil, zda je přirážka, kterou požadoval J. Hansson, přiměřená s ohledem na dosažení takovéhoto cíle, a aby případně určil výši přiměřené přirážky.
71.
Takovéto navýšení však nemůže zahrnovat jiné druhy škody, kterou držitel práva utrpěl, jejichž náhrada nespadá do působnosti odstavce 1, nýbrž do působnosti odstavce 2 článku 94 nařízení č. 2100/94. Tím spíše není možné, aby toto navýšení sledovalo cíl spočívající v uložení trestu (
25
). Odstavec 1 tohoto ustanovení se totiž vztahuje i na porušovatele, kteří nejednají úmyslně, takže pojem odrazení a zvláště pak pojem trestu nelze za daných okolností považovat za relevantní (
26
).
D – Ke čtvrté až šesté otázce, jejichž předmětem je náhrada škody na základě čl. 94 odst. 2 nařízení č. 2100/94
72.
V následujících bodech se budu zabývat zbývajícími otázkami, a to z pohledu rozdílu mezi určením druhů škody, jež mohou být předmětem náhrady, a metodou, která by měla být použita s cílem posoudit tuto škodu a následně určit výši její náhrady.
1. K určení druhů škody, jež mohou být předmětem náhrady podle čl. 94 odst. 2 nařízení č. 2100/94
73.
Účelem páté otázky písm. a) a c), jakož i sedmé a osmé otázky (které budu řešit samostatně v bodech 105 až 123 tohoto stanoviska), je získat určitá vysvětlení týkající se druhů škody, u nichž může držitel práva požadovat náhradu na základě čl. 94 odst. 2 nařízení č. 2100/94, pokud porušovatel jednal úmyslně či z nedbalosti. Lze mezi ně zahrnout i okolnosti zmíněné v rámci druhé otázky (v rozsahu, v němž dosud nebyly zohledněny podle odstavce 1 tohoto ustanovení), a sice čas na zjištění porušení a na přípravu soudního řízení, jakož i vynaložení dalších nákladů na soudní ochranu práv držitele (
27
)?
74.
Jak jsem již uvedl v bodě 32 tohoto stanoviska, náhrada škody podle odstavce 2 zmíněného článku 94 má pouze doplňující úlohu, neboť zahrnuje veškeré druhy škody způsobené držiteli práva, které nebyly dosud zohledněny na základě odstavce 1 téhož ustanovení.
75.
Pokud budou mít tedy vnitrostátní soudy za to, že některé z okolností vyjmenovaných ve druhé otázce nezakládají škodu způsobenou nezaplacením přiměřené náhrady ve smyslu odstavce 1, mohou případně uplatnit způsob nápravy, který je stanoven v odstavci 2 článku 94 nařízení č. 2100/94.
76.
Mezi tyto okolnosti může patřit zvláště omezení svobody držitele práva zvolit si smluvní partnery, způsobené okolností, že v případě protiprávního jednání může držitel práva požadovat náhradu škody pouze a posteriori, a potažmo i narušení licenční strategie, kterou držitel práva uplatňuje. Podle mého názoru mezi tyto okolnosti patří i možná narušení hospodářské soutěže na trhu způsobená protiprávním jednáním, které je z časového či kvantitativního hlediska zvláště závažné.
77.
Na druhou stranu mám však za to, že čl. 94 odst. 2 tohoto nařízení nestanoví, že by se předmětem náhrady mohly stát čas a úsilí vynaložené na vyšetřování a na přípravu soudního řízení, stejně jako náklady řízení a další náklady související s ochranou práv držitele. K tomuto problému se ještě vyjádřím v rámci analýzy sedmé a osmé otázky (body 105 až 123 tohoto stanoviska).
2. K metodě určení výše náhrady na základě čl. 94 odst. 2 nařízení č. 2100/94
78.
Podstatou čtvrté a páté otázky písm. b) předkládajícího soudu je, zda náhrada škody vyplývající z čl. 94 odst. 2 nařízení č. 2100/94 musí (nebo může) být vypočtena na základě obvyklého poplatku za licenční produkci (přestože tento poplatek již slouží jako základ pro výpočet přiměřené náhrady ve smyslu odstavce 1 tohoto ustanovení) a případně navýšena o paušální přirážku.
a) Úvodní poznámky
79.
Zmíněný čl. 94 odst. 2 neupřesňuje, jakou metodou má být posouzena škoda, kterou utrpěl držitel práva poškozený protiprávním jednáním. Zaměřím se proto na čl. 13 odst. 1 směrnice 2004/48 jakožto minimální základ ochrany, který je použitelný zejména na ochranu odrůdových práv Společenství.
80.
První pododstavec tohoto ustanovení, v němž je upraven rozsah nároku držitele práva na náhradu škody, ukládá členským státům povinnost zajistit, aby porušovatel, který jednal se znalostí věci, zaplatil tomuto držiteli náhradu škody odpovídající újmě, kterou skutečně utrpěl. Podle čl. 13 odst. 1 druhého pododstavce musí členské státy zajistit, aby příslušné soudy mohly za účelem dosažení cíle stanoveného v prvním pododstavci použít dvě alternativní metody (
28
).
81.
Článek 13 odst. 1 druhý pododstavec písm. a) směrnice 2004/48 stanoví, že první z těchto metod vychází ze zohlednění všech vhodných aspektů, jako jsou nežádoucí hospodářské důsledky – mezi něž patří ztráta zisku držitele práv či neoprávněné zisky porušovatele práv – a některých jiných než hospodářských hledisek, jako je morální újma, kterou utrpěl držitel práva.
82.
Cílem druhé metody je podle písmene b) tohoto ustanovení „stanovit náhradu škody jako paušální částku na základě takových hledisek, jako je alespoň výše licenčních poplatků nebo poplatků, které by musely být zaplaceny, kdyby porušovatel práv požádal o udělení oprávnění k užívání příslušných práv duševního vlastnictví“. Zmíněnou minimální výší se v kontextu ochrany odrůdových práv Společenství rozumí výše hypotetického poplatku vypočteného podle čl. 94 odst. 1 nařízení č. 2100/94. Jak je zdůrazněno v bodě 26 odůvodnění směrnice, použití této metody je namístě zvláště v případech, kdy je obtížné určit výši škody, kterou držitel práva skutečně utrpěl.
83.
Právní teorie, zejména německá, v této souvislosti opakovaně poukazuje na praktické problémy spojené s uplatněním metod, jimiž se výše náhrady škody určuje na základě zisku dosaženého porušovatelem nebo ztrát, jež utrpěl držitel práva, zejména z pohledu zajištění důkazního břemene a neexistence dostupných nástrojů ke shromáždění nezbytných důkazů. Za těchto okolností je metoda vycházející z hypotetického poplatku považována za metodu, která je v praxi nejúčinnější (
29
). Podle tvrzení některých teoretiků se soudy ostatně k použití této metody často uchylují (
30
). Tytéž závěry vyplývají i ze studie o občanskoprávní náhradě škody v oblasti práv duševního vlastnictví, kterou vypracovalo Evropské středisko pro sledování porušování práv duševního vlastnictví (
31
).
84.
Z tohoto hlediska mám za to, že jak hypotetický poplatek, tak i odkaz na zisk dosažený porušovatelem musí být považovány za různé možnosti, jimiž lze posoudit škodu, kterou držitel práva utrpěl, v případech, kdy není možné dostatečně prokázat všechny prvky, které jsou součástí takovéto škody (
32
). Například jednotlivé metody stanovené v čl. 13 odst. 1 druhém pododstavci směrnice 2004/48 směřují k témuž výsledku, a sice k posouzení výše této škody a k její přiměřené náhradě. Toto ustanovení navíc přiznává vnitrostátním soudům diskreční pravomoc zvolit si metodu, kterou považují za vhodnou s ohledem na okolnosti daného případu a zejména na dostupné důkazní prostředky.
b) K možnosti vypočíst výši náhrady škody na základě obvyklého poplatku navýšeného případně o paušální přirážku
85.
Ze znění čtvrté otázky a páté otázky písm. b) vyplývá, že se tyto otázky týkají výlučně toho, zda existuje povinnost vypočíst výši náhrady škody podle čl. 94 odst. 2 nařízení č. 2100/94 na základě paušálně navýšeného obvyklého poplatku. Mám za to, že takováto povinnost je neslučitelná s prostorem pro uvážení, který přiznává čl. 13 odst. 1 druhý pododstavec směrnice 2004/48 vnitrostátním soudům, pokud jde o metodu, kterou má být určena výše náhrady škody. Podle mého mínění mohou tyto soudy posoudit zaprvé škodu způsobenou nezaplacením přiměřené náhrady uložené paušálně na základě hypotetického poplatku vypočteného podle obvyklého poplatku [metodou popsanou v písmeni b) tohoto ustanovení] a zadruhé zbytkovou škodu, kterou utrpěl držitel práva, a to s přihlédnutím k dalším relevantním faktorům [metodou uvedenou v písmeni a) zmíněného ustanovení].
86.
Domnívám se nicméně, že otázky položené předkládajícím soudem směřují také k tomu, zda existuje možnost určit výši náhrady škody vyplývající ze zmíněného čl. 94 odst. 2 paušálním navýšením obvyklého poplatku.
87.
Žalovaná v původním řízení spolu s Komisí zastávají v tomto ohledu názor, že tento poplatek nemůže být zohledněn v rámci čl. 94 odst. 2 nařízení č. 2100/94, neboť je již považován za základ pro výpočet přiměřené náhrady ve smyslu odstavce 1 uvedeného článku 94.
88.
Zastávám názor, že v případech, kdy je protiprávní jednání následkem úmyslného či nedbalostního jednání porušovatele, nejsou vnitrostátní soudy povinny uložit porušovateli povinnost zaplatit dvě různé částky, a to zvlášť na základě odstavce 1 a odstavce 2 zmíněného článku 94. Vzhledem k tomu, že toto ustanovení si jakožto celek klade za cíl zajistit náhradu škody, kterou utrpěl držitel práv, jim naopak nic nebrání v tom, aby nařídily, že tato náhrada škody má být zaplacena prostřednictvím souhrnné částky, která bude kompenzovat jak škodu vyplývající z nezaplacení přiměřené náhrady, tak i ostatní prvky, které jsou součástí škody.
89.
V této souvislosti bych rád připomněl, že podle čl. 13 odst. 1 druhého pododstavce písm. b) směrnice 2004/48 jsou členské státy povinny umožnit příslušným soudům, aby stanovily náhradu škody jako paušální částku, a to alespoň na základě hypotetického poplatku, jehož výše se v zásadě vypočte podle výše obvyklého poplatku. Ze znění tohoto ustanovení vyplývá, že se použije v případech, kdy porušovatel „věděl nebo rozumně vědět měl, že porušuje práva“ – tj. ve stejných případech, jakých se týká i čl. 94 odst. 2 nařízení č. 2100/94. Jsem toho názoru, že v kontextu ochrany odrůdových práv Společenství se výše uvedená možnost paušální náhrady škody týká veškerých škod, které držitel práva utrpěl, a že není omezena pouze na škodu způsobenou nezaplacením přiměřené náhrady, jejíž kompenzace je stanovena v odstavci 1 zmíněného článku 94.
90.
Pokud však vnitrostátní soudy určí celkovou výši náhrady škody vyplývající z čl. 94 odst. 1 a 2 nařízení č. 2100/94 podle výše obvyklého poplatku, s ohledem na cíl spočívající v plné náhradě škody, která byla způsobena držiteli práva, je podle mého mínění nutné, aby tyto soudy upravily zmíněnou výši poplatku takovým způsobem, aby co nejvěrněji odrážela danou škodu. Takovýto výklad zajistí mimo jiné užitečný účinek odstavce 2 zmíněného článku 94. Odstavec 1 tohoto ustanovení v té podobě, v jaké jsem jej vyložil v bodech 58 až 71 tohoto stanoviska, již totiž stanoví, že držiteli práva má být zaplacena částka hypotetického poplatku, a to ve výši odpovídající obvyklému poplatku, který se v případě potřeby upraví tak, aby odrážel okolnosti, které odlišují postavení porušovatele od postavení držitelů příslušné licence.
91.
Takovéto pojetí je v souladu i s čl. 13 odst. 1 prvním pododstavcem směrnice 2004/48, podle něhož musí náhrada škody odpovídat škodě, kterou držitel práva skutečně utrpěl. Jak přitom uvedl generální advokát M. Wathelet ve svém stanovisku ve věci Liffers, výše hypotetického poplatku nemusí vždy odrážet celou újmu (
33
).
92.
Otázkou tedy je, zda může mít takováto úprava výše obvyklého poplatku podobu paušální přirážky.
93.
Oberlandesgericht Düsseldorf (vrchní zemský soud v Düsseldorfu) poukazuje v této souvislosti na to, že zavedení takovéto přirážky by mělo povahu trestu. Vzhledem k tomu, že zmíněným označením rozumí tento soud takové navýšení, jehož účelem je zajistit, aby byla držiteli práva poskytnuta náhrada škody, jejímž cílem není nahradit škodu, kterou skutečně utrpěl, domnívám se, že takovéto navýšení je neslučitelné s cílem kompenzace, který sleduje čl. 94 odst. 2 nařízení č. 2100/94. Zastávám proto názor, že toto ustanovení neumožňuje, aby vnitrostátní soud přiznal držiteli práva tento druh přirážky.
94.
Výraz „trest“ je však zavádějící, neboť předkládající soud měl na mysli rovněž takovou náhradu škody, která sice překračuje (a to dokonce velmi výrazně) výši obvyklého poplatku, avšak ve skutečnosti slouží ke kompenzaci škody, kterou držitel práva skutečně utrpěl v důsledku protiprávního jednání.
95.
Zmíněné nařízení ani směrnice 2004/48 neobsahují podle mého mínění žádné ustanovení, které by tento posledně jmenovaný druh náhrady škody zakazovalo. Nařízení ukládá splnění určitého cíle – plné náhrady škody, kterou utrpěl držitel práva – aniž však zavádí za tímto účelem konkrétní metodologii. Pokud jde o směrnici, ta zavádí v souladu se svým čl. 2 odst. 1 pouze minimální rámec ochrany nároků držitele práva, s výhradou použití vnitrostátních ustanovení či unijního práva, jež jsou ve vztahu k držiteli práva příznivější. Tato směrnice tedy sice neukládá členským státům povinnost nařizovat náhradu škody na základě paušálu překračujícího výši hypotetického poplatku (která se vypočte na základě obvyklého poplatku), ale tuto možnost ani nezakazuje (
34
). Takováto možnost naopak výslovně vyplývá z čl. 13 odst. 1 druhého pododstavce písm. b) této směrnice, který odkazuje na paušální částku odpovídající „alespoň“ výši hypotetického poplatku (
35
). Ve prospěch takovéhoto výkladu hovoří i bod 26 odůvodnění téže směrnice, v němž je uvedeno, že cílem tohoto ustanovení není zavést povinnost stanovit náhradu škody jako „trest“, ale „umožnit odškodnění na základě objektivních kritérií […]“.
96.
Vzhledem k výše uvedenému se domnívám, že pro účely určení výše náhrady škody, jejímž účelem je v plném rozsahu kompenzovat škodu, kterou držitel práva utrpěl na základě čl. 94 odst. 1 a 2 nařízení č. 2100/94, je vnitrostátní soud oprávněn považovat za základ výpočtu částku obvyklého poplatku za licenční produkci a navýšit ji paušálně takovým způsobem, aby odrážela všechny součásti této škody, a to na základě úvah o spravedlnosti, jakož i veškerých prvků, jež bude tento soud považovat za relevantní (
36
).
c) K vrácení zisku dosaženého porušovatelem
97.
Podstatou šesté otázky předkládajícího soudu je, zda zisk dosažený porušovatelem představuje škodu, jejíž náhrady se může držitel práva na základě čl. 94 odst. 2 nařízení č. 2100/94 domáhat spolu se zaplacením přiměřené náhrady stanovené podle odstavce 1 tohoto ustanovení, nebo zda má být vrácení těchto zisků považováno výlučně za alternativu ve vztahu k výše uvedenému zaplacení přiměřené náhrady.
98.
Úvodem je třeba připomenout, že s ohledem na to, že cílem článku 94 nařízení č. 2100/94 je výlučně zajistit kompenzaci, se držitel práva může domáhat pouze náhrady škody, kterou skutečně utrpěl v důsledku protiprávního jednání.
99.
Zisk dosažený porušovatelem přitom nelze jako takový považovat za složku této škody. Jak je uvedeno v bodě 84 tohoto stanoviska, výhody či zisk, jež získal porušovatel – obdobně jako hypotetický poplatek – představují v rámci zmíněného čl. 94 odst. 2 nařízení i v rámci čl. 13 odst. 1 druhého pododstavce písm. a) směrnice 2004/48 pouze různé možnosti, jimiž lze posoudit škodu, kterou držitel práva utrpěl, v případech, kdy není možné dostatečně prokázat všechny prvky, které jsou součástí takovéto škody (
37
). Jinými slovy, odkaz na hypotetický poplatek či na zisk dosažený porušovatelem představují dva různé nástroje, jež vnitrostátním soudům umožňují posoudit tutéž škodu a následně určit výši její náhrady.
100.
Za těchto podmínek se domnívám, že není přípustné, aby zmíněné soudy na základě článku 94 nařízení č. 2100/94 přiznaly držiteli práva současně přiměřenou náhradu ve výši odpovídající výši hypotetického poplatku i částku odrážející zisk porušovatele, protože jinak by byl překročen cíl tohoto ustanovení, jímž je zajistit kompenzaci škody.
101.
Výše tohoto zisku však v praxi může překročit výši hypotetického poplatku, na jehož zaplacení má držitel práva nárok vyplývající z čl. 94 odst. 1 tohoto nařízení, z titulu kompenzace škody způsobené nezaplacením přiměřené náhrady. V takovémto případě může být zbytková škoda, která může být držiteli práva nahrazena na základě odstavce 2 tohoto ustanovení, posouzena ve vztahu k zůstatku z těchto zisků, jež překračují výši zmíněného poplatku (
38
). Jedná se nicméně o pouhou možnost, které mohou vnitrostátní soudy využít, pokud mají za to, že je to vhodné k posouzení škody, kterou držitel práva skutečně utrpěl.
102.
V této souvislosti považuji za vhodné zdůraznit, že i když Komise tvrdí opak, s ohledem na cíl článku 94 zmíněného nařízení, jímž je zajištění náhrady škody, nelze z druhé věty odstavce 2 tohoto ustanovení vyvodit závěr, že zvýhodnění, jež získal porušovatel, musí vnitrostátní soudy považovat za určitý strop dokonce i v případě, že by překročilo výši škody, kterou utrpěl držitel práva (
39
). Podle mého mínění lze výše uvedenou větu chápat jedině v tom smyslu, že přiznává těmto soudům určitý prostor pro uvážení, v němž mohou na základě úvah o spravedlnosti určit, že výše náhrady škody má být nižší než výše škody, která skutečně vznikla, a to v případě, že se porušovatel dopustil pouze méně závažného protiprávního jednání. Znamená to tedy, že odkazem na výhodu, kterou získal porušovatel, se rozumí pouze to, že při uplatnění takovéhoto opatření týkajícího se zajištění spravedlnosti nejsou soudy oprávněny omezit výši náhrady škody do té míry, že by nejen nezajistila plnou kompenzaci škody, kterou utrpěl držitel práva, ale dokonce ani nepokryla zisk, jehož dosáhl porušovatel. Pokud však výše tohoto zisku překračuje výši zmíněné škody, musí tytéž soudy výši kompenzace omezit výší této škody (
40
).
103.
Článek 13 odst. 1 druhý pododstavec písm. a) směrnice 2004/48 stanovením, že vnitrostátní soudy „přihlédnou“ ke všem vhodným aspektům, jako jsou neoprávněné zisky porušovatele, nadto neuvádí, že by tyto zisky měly být dále považovány za minimální hranici či závazné kritérium posouzení škody. Toto ustanovení podle mého názoru pouze přiznává vnitrostátnímu soudu určitý prostor k uvážení, aby posoudil tuto škodu na základě kritérií, jež bude považovat za vhodná, například na základě výše uvedených zisků (
41
).
104.
Přestože tedy čl. 94 odst. 2 nařízení č. 2100/94 a čl. 13 odst. 1 směrnice 2004/48 nepřiznávají držiteli práva nárok na to, aby mu byl navrácen zůstatek ze zisků dosažených porušovatelem, překračující výši škody, kterou utrpěl, takovýto nárok mu v souladu s čl. 97 odst. 1 tohoto nařízení může být nicméně přiznán na základě vnitrostátního práva členských států. Výše uvedené ustanovení umožňuje, aby byly souběžně s tímto nařízením použity i vnitrostátní právní předpisy, v nichž se stanoví, že výhoda, kterou získal porušovatel na úkor držitele práva nebo držitele licence, má být navrácena, a to zcela bez ohledu na jakékoliv subjektivní prvky. Jak podotkla Komise, zisk dosažený porušovatelem nepředstavuje za těchto okolností opatření umožňující vyčíslit škodu, kterou utrpěl držitel práva, nýbrž samostatný předmět žaloby na náhradu škody podané na základě vnitrostátního práva. Při výkladu čl. 97 odst. 1 však vyvstávají další problémy, které přesahují rámec projednávané věci (
42
).
E – K sedmé a osmé otázce, jejichž předmětem je kompenzace nákladů řízení a dalších nákladů souvisejících s ochranou nároků držitele práva
105.
Podstatou posledních dvou otázek předkládajícího soudu je, zda čl. 94 odst. 2 nařízení č. 2100/94 brání vnitrostátním právním předpisům, podle nichž nemůže držitel práva, který byl poškozen protiprávním jednáním, získat zpět náklady na řízení o předběžném opatření, v němž neuspěl, za předpokladu, že uspěl v následném hlavním řízení (sedmá otázka), ani náhradu za čas strávený přípravou soudního řízení, který nepřesáhl obvyklý rámec (osmá otázka) (
43
).
106.
Pro účely odpovědi na tyto otázky je nejprve nutné určit, zda škoda, která může být předmětem náhrady na základě zmíněného čl. 94 odst. 2, zahrnuje náklady řízení a další náklady související s přípravou soudního řízení.
107.
Jørn Hansson a Komise prosazují, aby byla tato otázka zodpovězena kladně, a to s ohledem na znění daného ustanovení a na znění článku 13 směrnice 2004/48, v nichž se stanoví, že náhrada škody, kterou utrpěl držitel práva, nemá být nijak omezena. Během jednání kromě toho Komise uvedla, že vzhledem ke zvláštnostem ochrany odrůdových práv Společenství, zejména pokud jde o obtížné provádění důkazů protiprávního jednání, je nutné vykládat čl. 94 odst. 2 nařízení č. 2100/94 v tom smyslu, že škoda, která má být nahrazena, zahrnuje náklady řízení i náklady na odhalení a vyšetřování protiprávního jednání.
108.
Zmíněná ustanovení jsou nicméně součástí obecnějšího kontextu, což hovoří ve prospěch opačného řešení.
109.
Přestože se zmíněné nařízení nezabývá otázkou náhrady nákladů řízení a dalších nákladů souvisejících se soudním řízením, v jiných unijních právních nástrojích týkajících se ochrany duševního vlastnictví jsou této otázce věnována zvláštní ustanovení, jež nemají souvislost s ustanoveními týkajícími se náhrady škody, kterou utrpěl držitel práva v důsledku protiprávního jednání. Také směrnice 2004/48 obsahuje kromě článku 13, který se týká náhrady škody, ještě samostatné ustanovení, jehož předmětem je náhrada nákladů řízení a „dalších nákladů“ vynaložených stranou úspěšnou ve sporu, a sice článek 14. Z přípravných prací k této směrnici lze vyvodit, že tyto „další náklady“ zahrnují zvláště náklady na vyšetřování a na znalecké posudky, jež souvisí s konstatováním protiprávního jednání (
44
). Zmíněný článek 14 ostatně stanoví, že tyto náklady řízení a „další náklady“ má neúspěšná strana nahradit pouze v případě, že jsou tyto náklady „rozumné a přiměřené“ (
45
), a s výhradou úvah týkajících se spravedlnosti. Srovnatelné ustanovení je obsaženo i v Dohodě o jednotném patentovém soudu (
46
).
110.
Jak mimoto vyplývá ze studie o občanskoprávní náhradě škody v oblasti práv duševního vlastnictví, kterou vypracovalo Evropské středisko pro sledování porušování práv duševního vlastnictví, nejsou ve vnitrostátních právních řádech členských států zakotveny žádné společné zásady, jež by zaváděly širší nárok na náhradu nákladů řízení a dalších nákladů souvisejících se soudním řízením, a tím méně pak nárok na náhradu plné výše těchto nákladů, jež by mohla být poskytnuta z téhož titulu jako u jakéhokoliv jiného druhu škody, kterou utrpěl držitel práva. Ve zmíněné studii se uvádí, že většina členských států vyhradila těmto nákladům zvláštní předpisy určování výše nákladů, které se liší od obecných ustanovení týkajících se občanskoprávní odpovědnosti (
47
). Aniž bych předjímal, zda jsou tyto předpisy v souladu s článkem 14 směrnice 2004/48 (
48
), rád bych poukázal na to, že tyto předpisy obecně omezují vymahatelnost náhrady těchto nákladů tak, že vylučují z možnosti náhrady některé kategorie těchto nákladů, stanoví sazebníky nebo maximální sazby, přiznávají vnitrostátním soudům určitý prostor k uvážení na základě úvah týkajících se spravedlnosti nebo použijí několik výše uvedených metod současně (
49
).
111.
S ohledem na výše uvedené mám za to, že neexistují žádné důvody, proč by v situaci, kdy znění nařízení č. 2100/94 neobsahuje žádné takovéto ustanovení, mohl být držiteli odrůdového práva Společenství přiznán nárok na výhodnější režim náhrady nákladů řízení a dalších nákladů souvisejících s přípravou soudního řízení, než jaký je obecně přiznán držitelům jiných práv duševního vlastnictví. Nelze ostatně vyloučit, že v souvislosti s ochranou těchto jiných práv nebo alespoň některých z nich se provádění důkazů protiprávního jednání a vedení soudního řízení rovněž ukáže jako složité a nákladné.
112.
Mám tedy za to, že čl. 94 odst. 2 tohoto nařízení, vykládaný v kontextu tohoto nařízení, nepřiznává držiteli práva nárok na náhradu nákladů řízení a dalších nákladů spojených s ochranou jeho nároků prostřednictvím soudního řízení. Náhrada těchto nákladů proto podle mého názoru spadá do působnosti vnitrostátních právních předpisů členských států, mezi něž mohou případně patřit i ustanovení provádějící směrnici 2004/48.
113.
V této souvislosti bych rád připomněl, že – jak uvedla Komise – podle článku 14 této směrnice může strana, která byla ve sporu úspěšná, získat od strany, která ve sporu neuspěla, náhradu rozumných a přiměřených nákladů řízení a dalších nákladů, a to i v případě, že se posledně jmenovaná strana nedopustila pochybení.
114.
Za těchto okolností zastávám názor, že mají-li být předkládajícímu soudu poskytnuty užitečné odpovědi, je namístě přezkoumat sedmou a osmou otázku také ve světle zmíněného ustanovení, přestože na něj tento soud ve své žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce neodkazuje (
50
).
115.
Pokud jde o sedmou otázku, mám za to, že se článek 14 směrnice 2004/48 použije odděleně v řízení o předběžném opatření na straně jedné a v hlavním řízení na straně druhé vzhledem k tomu, že se jedná o dvě různá řízení s odlišným předmětem. Předmětem řízení o předběžném opatření je totiž zajištění předběžného opatření, zatímco hlavní řízení se týká zjištění protiprávního jednání jako takového. Jak uvedl předkládající soud, řízení o předběžném opatření mělo v projednávané věci za cíl zajistit, aby byl ve vztahu k Jungpflanzen Grünewald vydán předběžný zákaz sporných činností. V souladu se zvláštními standardy dokazování závisel úspěch zmíněného řízení na tom, zda bude konstatován nejen vznik práva dotyčného držitele, ale i existence naléhavosti.
116.
Z předkládacího rozhodnutí přitom vyplývá, že J. Hansson byl v řízení o předběžném opatření neúspěšný jak v prvním stupni, tak i v odvolacím řízení. Podle zmíněného článku 14 je žalobci, který se ocitne v takovéto situaci, zpravidla uložena náhrada nákladů souvisejících s tímto řízením, a to i v případě, že byl v následném hlavním řízení úspěšný.
117.
Zastávám proto názor, že toto ustanovení nebrání vnitrostátnímu právnímu předpisu, podle něhož žalobce, který je úspěšný v hlavním řízení poté, co neuspěl v řízení o předběžném opatření, nemůže získat zpět náklady vynaložené v posledně uvedeném řízení.
118.
Za účelem zodpovězení osmé otázky je třeba určit, zda pojem „další náklady“ ve smyslu článku 14 směrnice 2004/48 zahrnuje i čas strávený přípravou soudního řízení, zejména schůzkami s advokáty a souvisejícím cestováním.
119.
Jak jsem zdůraznil v bodě 109 tohoto stanoviska, z přípravných prací k této směrnici vyplývá, že Komise si pod pojmem „další náklady“ představovala zvláště náklady na vyšetřování a na znalecké posudky (
51
), jež jsou typické pro soudní spory v oblasti ochrany duševního vlastnictví.
120.
Soudní dvůr mimoto upřesnil, že zmíněný článek 14, který zavádí podmínky náhrady nákladů řízení, jež jsou zvláště příznivé pro držitele práv duševního vlastnictví, má zabránit tomu, aby byli tito držitelé odrazeni od zahájení soudního řízení k ochraně svých práv (
52
).
121.
V této souvislosti zastávám stejný názor, jaký vyjádřil generální advokát P. Mengozzi ve věci Realchemie Nederland, a sice že riziko odrazení, jemuž má toto ustanovení zabránit, je způsobeno zvláštností řízení a dokazování v oblasti duševního vlastnictví, jelikož náklady na vyšetřování nebo na znalecké posudky mohou být v této oblasti velmi vysoké (
53
).
122.
Naproti tomu se nedomnívám, že by čas, který držitel práva tráví schůzkami s advokáty a souvisejícím cestováním, měl specifickou spojitost se spory v oblasti duševního vlastnictví nebo že by mohl odrazovat od zahájení soudního řízení.
123.
Mám tedy za to, že ani článek 14 směrnice 2004/48 nebrání vnitrostátním právním ustanovením, která omezují možnost domáhat se náhrady času stráveného přípravou soudního řízení.
V – Závěry
124.
Vzhledem k výše uvedeným úvahám navrhuji Soudnímu dvoru, aby na předběžné otázky předložené Oberlandesgericht Düsseldorf (vrchní zemský soud v Düsseldorfu) odpověděl takto:
1)
Článek 94 odst. 1 nařízení Rady (ES) č. 2100/94 ze dne 27. července 1994 o odrůdových právech Společenství musí být vykládán v tom smyslu, že výše přiměřené náhrady odpovídá výši poplatku, který by musel porušovatel zaplatit držiteli odrůdového práva Společenství, pokud by jej požádal o souhlas s užíváním chráněné odrůdy, s přihlédnutím k veškerým okolnostem daného případu, které by rozumně si počínající smluvní strany obvykle vzaly v potaz. Je věcí vnitrostátního soudu, aby vymezil tyto okolnosti a následně určil výši přiměřené náhrady. V rámci tohoto prostoru pro uvážení je tento soud oprávněn zejména zohlednit čas, který uplynul od počátku protiprávního jednání, a to tím, že navýší částku přiměřené náhrady o úroky z prodlení.
2)
Článek 94 odst. 1 nařízení č. 2100/94 ani čl. 13 odst. 1 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2004/48/ES ze dne 29. dubna 2004 o dodržování práv duševního vlastnictví neukládají vnitrostátním soudům povinnost určit výši přiměřené náhrady takovým způsobem, že navýší částku poplatku sjednaného v licenčních smlouvách týkajících se chráněné odrůdy, jež existují na dotyčném trhu, o paušální přirážku. Tato ustanovení nebrání nicméně tomu, aby zmíněné soudy postupovaly výše uvedeným způsobem, budou-li to považovat za vhodné pro účely posouzení výše poplatku, který by musel porušovatel zaplatit, pokud by požádal držitele práva o souhlas s užíváním chráněné odrůdy, s přihlédnutím k veškerým okolnostem daného případu, které by rozumně si počínající smluvní strany obvykle vzaly v potaz. Takováto paušální přirážka však nemůže být v rámci čl. 94 odst. 1 nařízení č. 2100/94 uplatněna za jinými účely.
3)
Článek 94 odst. 2 nařízení č. 2100/94 ani čl. 13 odst. 1 směrnice 2004/48 neukládají vnitrostátním soudům povinnost určit výši náhrady škody, jejímž cílem je plná náhrada škody, kterou držitel práva utrpěl, na základě poplatku sjednaného v licenčních smlouvách týkajících se chráněné odrůdy, jež existují na dotyčném trhu. Tato ustanovení nebrání nicméně tomu, aby zmíněné soudy vycházely z výše takovéhoto poplatku při výpočtu zmíněné náhrady škody a aby ji v případě potřeby upravily, budou-li to považovat za vhodné pro účely náhrady škody, kterou držitel práva skutečně utrpěl v důsledku protiprávního jednání.
4)
Článek 94 odst. 2 nařízení č. 2100/94 ani čl. 13 odst. 1 směrnice 2004/48 neukládají vnitrostátním soudům povinnost uplatnit paušální přirážku v případech, kdy se rozhodnou určit výši náhrady škody, jejímž cílem je plně kompenzovat škodu, kterou utrpěl držitel práva, na základě částky poplatku sjednaného v licenčních smlouvách týkajících se chráněné odrůdy, jež existují na dotyčném trhu. Tato ustanovení nebrání nicméně tomu, aby zmíněné soudy postupovaly výše uvedeným způsobem, budou-li to považovat za vhodné pro účely náhrady škody, kterou držitel práva skutečně utrpěl v důsledku protiprávního jednání. Takováto paušální přirážka však nemůže být uplatněna za jinými účely.
5)
Článek 94 odst. 2 nařízení č. 2100/94 musí být vykládán v tom smyslu, že zisk dosažený porušovatelem nepředstavuje škodu, kterou utrpěl držitel práva a jejíž náhradu může držitel práva vymáhat na základě zmíněného ustanovení spolu se zaplacením přiměřené náhrady na základě čl. 94 odst. 1 tohoto nařízení. Výši těchto zisků mohou nicméně vnitrostátní soudy zohlednit při posuzování škody, kterou utrpěl držitel práva, a při následném určení výše její náhrady.
6)
Článek 94 odst. 2 nařízení č. 2100/94 ani článek 14 směrnice 2004/48 nebrání vnitrostátním právním ustanovením, která neumožňují, aby se držitel práva domáhal náhrady nákladů řízení o předběžném opatření z důvodu protiprávního jednání, a to ani v případě, že následně uspěl v hlavním řízení.
7)
Článek 94 odst. 2 nařízení č. 2100/94 ani článek 14 směrnice 2004/48 nebrání vnitrostátním právním ustanovením, která neumožňují, aby se držitel práva domáhal náhrady času stráveného přípravou soudního řízení o náhradě škody způsobené protiprávním jednáním.
(
1
) – Původní jazyk: francouzština.
(
2
) – Úř. věst. L 227, s. 1; Zvl. vyd. 03/16. s. 390.
(
3
) – Úř. věst. L 157, s. 45; Zvl. vyd 17/02, s. 32.
(
4
) – Tentýž závěr plyne i ze znění v českém, německém, estonském, řeckém, chorvatském, lotyšském, maďarském, nizozemském, slovenském, slovinském a švédském jazyce. Znění v ostatních jazycích jsou sice v tomto ohledu méně jednoznačná, avšak přesto jsou s výše uvedeným závěrem ve shodě.
(
5
) – Zvýrazněno autorem tohoto stanoviska. Viz rovněž stanovisko generálního advokáta N. Jääskinena ve věci Geistbeck (C‑509/10, EU:C:2012:187, bod 40). Tvrzení, podle něhož má článek 94 nařízení č. 2100/94 zajistit plnou náhradu škody vzniklé v důsledku protiprávního jednání, však v bodech 105 až 123 tohoto stanoviska poněkud upřesním, a sice v tom smyslu, že nárok na náhradu škody, který vyplývá z tohoto ustanovení, nezahrnuje náklady řízení a další náklady související s ochranou práv držitele.
(
6
) – Zvýrazněno autorem tohoto stanoviska.
(
7
) – Rozsudek Geistbeck, C‑509/10, EU:C:2012:416, bod 36.
(
8
) – Přestože ve francouzském znění tohoto ustanovení není výslovně uvedeno, že se toto ustanovení netýká občanskoprávních sankcí, takovýto výklad vyplývá bez jakýchkoli pochyb zejména ze znění v dánském, anglickém, italském a nizozemském jazyce, v nichž jsou použity výrazy „strafbarhed“, „penalties“, „reprimere“ a „bestraffing“. Tento výklad umožňuje ostatně zajistit užitečný účinek článku 94 nařízení č. 2100/94.
(
9
) – Komise v roce 2013 navrhla, aby bylo nařízení č. 2100/94 změněno v tom smyslu, aby ukládalo členským státům povinnost přijmout účinné, přiměřené a odrazující trestněprávní sankce [návrh nařízení Evropského parlamentu a Rady o produkci rozmnožovacího materiálu rostlin a jeho dodávání na trh ze dne 6. května 2013, COM (2013) 262 final, s. 98]. Tento návrh byl zamítnut legislativním usnesením Evropského parlamentu ze dne 11. března 2014 (T7‑0185/2014) a následně jej Komise vzala zpět (Úř. věst. 2015, C 80, s. 20).
(
10
) – Komise ostatně uvedla, že do působnosti této směrnice spadají zejména odrůdová práva [prohlášení Komise týkající se článku 2 směrnice 2004/48 (Úř. věst. 2005, L 94, s. 37)].
(
11
) – Žalovaná v původním řízení odkazuje na zprávu Komise, která zdůrazňuje riziko, že by čl. 97 odst. 3 nařízení č. 2100/94 nemusel být vykládán v tom smyslu, že vylučuje použití směrnice 2004/48 jakožto celku, a doporučuje proto, aby bylo toto ustanovení náležitým způsobem upraveno (Evropská komise, Generální ředitelství pro zdraví a bezpečnost potravin, „Evaluation of the Community Plant Variety Right Acquis – Final Report“, duben 2011, dostupná na internetových stránkách http://ec.europa.eu/food/plant/plant_property_rights/evaluation/docs/cpvr_evaluation_final_report_en.pdf, p. 28). Domnívám se, že daleko spíše než názor společnosti Jungpflanzen Grünewald potvrzuje tato zpráva závěr, podle něhož by tato směrnice měla být použita i na odrůdová práva Společenství.
(
12
) – Viz rovněž článek 16 směrnice 2004/48, v němž se stanoví, že „[a]niž jsou dotčeny občanskoprávní a správní opatření, řízení a prostředky stanovené touto směrnicí, mohou členské státy uložit i jiné vhodné sankce v případech, kdy došlo k porušení práv duševního vlastnictví“.
(
13
) – Ani nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 1257/2012 ze dne 17. prosince 2012, kterým se provádí posílená spolupráce v oblasti vytvoření jednotné patentové ochrany (Úř. věst. L 361, s. 1), jehož bod 13 odůvodnění odkazuje na vnitrostátní ustanovení, kterými se provádí směrnice 2004/48, neukládá členským státům povinnost stanovit, že porušovatel nejednající úmyslně je povinen zaplatit náhradu škody. Totéž platí i o článku 45 Dohody o obchodních aspektech práv k duševnímu vlastnictví, která je obsažena v příloze 1 C Dohody o zřízení Světové obchodní organizace (WTO) podepsané v Marrákeši dne 15. dubna 1994 a schválené rozhodnutím Rady 94/800/ES ze dne 22. prosince 1994 o uzavření dohod jménem Evropského společenství s ohledem na oblasti, které jsou v jeho pravomoci, v rámci Uruguayského kola mnohostranných jednání (1986‑1994) (Úř. věst. L 336, s. 1; Zvl. vyd. 11/21, s. 80).
(
14
) – V tomto smyslu viz rozsudek Cilfit a další (283/81, EU:C:1982:335, bod 20).
(
15
) – Viz zejména rozsudky Marshall (152/84, EU:C:1986:84, bod 48), a Faccini Dori (C‑91/92, EU:C:1994:292, bod 20).
(
16
) – Viz zejména rozsudek Pfeiffer a další (C‑397/01 až C‑403/01, EU:C:2004:584, body 110 až 119).
(
17
) – Viz zejména rozsudek Impact (C‑268/06, EU:C:2008:223, bod 100 a citovaná judikatura).
(
18
) – Rozsudek Geistbeck, (C‑509/10, EU:C:2012:416, bod 40).
(
19
) – Tamtéž, bod 50.
(
20
) – Odkaz na částku odpovídající „částce rovnající se poplatku za výrobu na základě licence C, jejž [zemědělec] neuhradil“, který je uveden v bodě 40 uvedeného rozsudku, výše uvedený závěr nijak nezpochybňuje. Budeme-li totiž chápat tuto formulaci s ohledem na kontext zmíněného rozsudku, bude znamenat pouze to, že takováto částka musí být považována za základ přiměřené náhrady, na rozdíl od nižší částky náhrady, kterou mají podle čl. 14 odst. 3 výše uvedeného nařízení uhradit zemědělci požívající „výsady zemědělců“ stanovené odstavcem 1 tohoto ustanovení.
(
21
) – Rozsudek Geistbeck (C‑509/10, EU:C:2012:416, bod 37).
(
22
) – Může se ostatně stát, že na dotyčném trhu neexistují žádné licenční smlouvy týkající se chráněné odrůdy, zejména pokud se protiprávní jednání týká trhu, na nějž nebyla daná odrůda zatím uvedena. V takovémto případě může vnitrostátní soud považovat za základ výpočtu poplatek sjednaný v licenčních smlouvách týkajících se podobných odrůd či trhů nebo určit částku, která je přiměřená vzhledem k okolnostem daného případu.
(
23
) – Rozsudek Geistbeck (C‑509/10, EU:C:2012:416, body 40 a 41).
(
24
) – V každém případě mám za to, že rozsáhlé a dlouhodobé protiprávní jednání bývá jen zřídka pácháno nedopatřením, což znamená, že zmíněné nevýhody mohou být v zásadě kompenzovány podle čl. 94 odst. 2 tohoto nařízení.
(
25
) – Viz stanovisko generálního advokáta N. Jääskinena přednesené ve věci Geistbeck (C‑509/10, EU:C:2012:187, bod 57).
(
26
) – Výše uvedený závěr není zpochybněn ani bodem 42 rozsudku Geistbeck (C‑509/10, EU:C:2012:416) odkazujícím na „podněcující charakter“ zmíněného čl. 94 odst. 1, pokud ovšem chápeme tento bod s ohledem na kontext celého tohoto rozsudku. Zmíněný rozsudek se týkal zvláštní situace zemědělce, který porušil svou informační povinnost vyplývající z čl. 14 odst. 3 nařízení č. 2100/94, takže již nemohl uplatnit (výhodnější) způsob výpočtu poplatku, který je v tomto ustanovení uveden.
(
27
) – I když byla pátá otázka položena Soudnímu dvoru pouze pro případ, že by Soudní dvůr odpověděl na čtvrtou otázku v tom smyslu, že výše náhrady škody vyplývající z čl. 94 odst. 2 nařízení č. 2100/94 musí být rovněž vypočtena na základě obvyklého poplatku, považuji ji za relevantní bez ohledu na to, jak bude znít odpověď na tuto čtvrtou otázku. Nejprve musí být totiž určeny druhy škody, které mohou být předmětem náhrady, a teprve poté je namístě určit vhodnou metodu vyčíslení této škody a určit příslušnou výši náhrady.
(
28
) – Viz rovněž čl. 68 odst. 3 Dohody o jednotném patentovém soudu (Úř. věst. 2013, C 175, s. 1).
(
29
) – Viz zejména Geiger, C., Raynard, J., a Rodà, C., „What developments for the European framework on enforcement of intellectual property rights? A comment on the evaluation report dated December 22, 2010“, EIPR, 2011, č. 9, s. 547; Meier‑Beck, P., „Les dommages‑intérêts pour contrefaçon de brevet en droit allemand: Principes fondamentaux, évaluation et mise en œuvre“, Revue mensuelle du JurisClasseur – Propriété Industrielle, 2004, s. 11 až 15, a Rau, M., „Damages for patent infringement in Germany“, RIPIA, 2000, č. 201, s. 78 až 82. K problémům spojeným s vyčíslením ztrát, jež utrpěl držitel práva, viz Moss, G., a Rogers, D., „Damages for Loss of Profits in Intellectual Property Litigation“, EIPR, 1997, s. 425 a násl.
(
30
) – Viz zejména Raynard, J., „IP enforcement in Europe: acquis and future plans“, in: Geiger, C. (vyd.), Constructing European intellectual property: Achievements and new perspectives, 2013, s. 392.
(
31
) – Dříve označované jako Evropské středisko pro sledování padělání a pirátství. European Observatory on Counterfeiting and Piracy, „Damages in Intellectual Property Rights“, dostupné na internetové adrese http://ec.europa.eu/internal_market/iprenforcement/docs/damages_en.pdf, s. 3 oddílu „Analysis, recommendations and best practices“ a s. 1 až 22 a 44 až 53 souhrnné tabulky.
(
32
) – Viz bod 26 odůvodnění směrnice 2004/48.
(
33
) – C‑99/15, EU:C:2015:768, bod 27.
(
34
) – Tento závěr nevyvracejí ani přípravné práce ke směrnici 2004/48. V původním návrhu Komise se sice uvádělo, že vnitrostátním soudům musí být umožněno, aby škodu, kterou utrpěl držitel práva, posoudily na základě paušálu odpovídajícího dvojnásobku hypotetického poplatku, a také to, že takováto přirážka nepředstavuje punitivní náhradu škody (návrh směrnice Evropského parlamentu a Rady o opatřeních a postupech směřujících k zajištění ochrany práv duševního vlastnictví ze dne 30. ledna 2003, [COM (2003) 46 final, s. 25 a 43]). Vzhledem k tomu, že tato směrnice zavádí pouze minimální harmonizaci, okolnost, že v konečném znění této směrnice je čl. 13 odst. 1 písm. b) formulován méně závazně, neupírá nicméně členským státům možnost, aby svým soudům povolily takovýto postup.
(
35
) – Otázka, zda čl. 13 odst. 1 směrnice 2004/48 umožňuje, aby byla náhrada škody určena tím způsobem, že se částka hypotetického poplatku, určená na základě druhého pododstavce písm. b) tohoto ustanovení, navýší o částku určenou ke kompenzaci morální újmy, byla předmětem předběžné otázky položené ve věci Liffers (C‑99/15), dosud probíhající před Soudním dvorem. Generální advokát M. Wathelet navrhl, aby byla tato otázka zodpovězena kladně (stanovisko přednesené ve věci Liffers, C‑99/15, EU:C:2015:768).
(
36
) – V tomto smyslu viz bod 17 odůvodnění směrnice 2004/48, který zdůrazňuje, že je důležité, aby byla výše náhrady škody zohledněna s přihlédnutím k charakteristikám daného případu. V zásadě platí, že paušální přirážka, kterou se navýší částka obvyklého poplatku, kterou má zaplatit porušovatel, jednal-li úmyslně, s cílem kompenzovat v plném rozsahu škodu, kterou utrpěl držitel práva, je vyšší než paušální přirážka, kterou lze případně uložit na základě čl. 94 odst. 1 nařízení č. 2100/94 s cílem zajistit pouze náhradu škody způsobené nezaplacením přiměřené náhrady.
(
37
) – Odkaz na zisk dosažený porušovatelem je výhodný i v tom, že umožňuje držiteli práva získat náhradu škody, aniž by musel zveřejnit strukturu svých nákladů či možnosti zisku (viz Meier‑Beck, P., „Allemagne: les dommages‑intérêts pour contrefaçon des droits de propriété industrielle après la loi sur l’amélioration du respect des droits de propriété intellectuelle“, Propriété Industrielle – Revue mensuelle
LexisNexis Jurisclasseur, listopad 2013, s. 21).
(
38
) – V projednávané věci z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že zvýhodnění, jehož dosáhla Jungpflanzen Grünewald v důsledku protiprávního jednání, lze vyčíslit částkou 66703,14 eura, tedy částkou značně se blížící částce 66231,74 eura, kterou Landgericht Düsseldorf (zemský soud v Düsseldorfu) přiznal J. Hanssonovi ve výši určené na základě obvyklého poplatku (viz body 18 a 21 tohoto stanoviska). Zůstatek ve výši 471,4 eura odpovídající rozdílu mezi oběma těmito částkami by mohl Oberlandesgericht Düsseldorf (vrchní zemský soud v Düsseldorfu) při výkonu své posuzovací pravomoci zohlednit pro účely posouzení zbytkové škody, kterou utrpěl J. Hansson a která nebyla dosud kompenzována poskytnutím přiměřené náhrady.
(
39
) – V tomto smyslu viz Bouche, N., „Protection communautaire des obtentions végétales“, Jurisclasseur – Droit International, aktualizováno dne 20. listopadu 2014, bod 225.
(
40
) – Je sice pravda, že má-li být zisk dosažený porušovatelem považován za jednu z možností, jimiž lze posoudit škodu, kterou držitel práva skutečně utrpěl, nemůže být přesná výše této škody již z podstaty věci známa. Pokud však bude rozsah této škody zjištěn, čl. 94 odst. 2 druhá věta nařízení č. 2100/94 neukládá podle mého mínění vnitrostátnímu soudu povinnost vypočíst výši náhrady škody podle tohoto zisku, pokud je zisk vyšší než daná škoda.
(
41
) – V tomto smyslu viz Rodá, C., „Les conséquences civiles de la contrefaçon des droits de propriété industrielle“, coll. du CEIPI, č. 58, 2010, s. 243 a 244. Rád bych poznamenal, že původní návrh směrnice COM (2003) 46 final odkazoval v článku 17 (s. 25 a 43) rovněž na možnost členských států zavést odrazující opatření v podobě navrácení zisků, jichž porušovatel dosáhl, za předpokladu, že nebyly zohledněny při výpočtu náhrady škody. Toto ustanovení však není v konečném znění směrnice 2004/48 obsaženo.
(
42
) – Z předkládacího rozhodnutí především nelze vyvodit, zda byla v původním řízení dovolávána možnost použití vnitrostátních právních předpisů týkajících se navrácení takovýchto zisků.
(
43
) – Na tento posledně jmenovaný problém je poukázáno i v páté otázce písm. a).
(
44
) – Návrh směrnice COM (2003) 46 final, článek 18, s. 26.
(
45
) – V některých jazykových zněních, například ve znění ve španělském, dánském, francouzském a italském jazyce, vyvolává formulace tohoto článku 14 zdání, že přídavnými jmény „rozumné a přiměřené“ jsou označeny pouze „náklady řízení“ a nikoliv již „další náklady“ strany úspěšné ve sporu. Naopak v jiných jazykových zněních, například ve zněních v německém („dass die Prozesskosten und sonstigen Kosten […], soweit sie zumutbar und angemessen sind“), anglickém („reasonable and proportionate legal costs and other expenses“) nebo nizozemském („redelijke en evenredige gerechtskosten en andere kosten“) jazyce, však takovouto dvojznačnost nenalezneme. V případě rozdílů mezi různými jazykovými verzemi ustanovení unijního práva musí být dotčené ustanovení vykládáno podle celkové systematiky a účelu právní úpravy, jejíž část tvoří (rozsudek Endendijk, C‑187/07, EU:C:2008:197, body 22 až 24 a citovaná judikatura). Směrnice 2004/48 neobsahuje žádnou úvahu, která by vysvětlovala, že se dané omezení týká pouze náhrady nákladů řízení. Pro takovéto rozlišení neexistují ostatně podle mého názoru žádné objektivní důvody. Dávám proto přednost takovému výkladu, podle něhož mohou být jak náklady řízení, tak i další náklady nahrazeny pouze, pokud jsou „rozumné a přiměřené“.
(
46
) – Článek 69 odst. 1 Dohody.
(
47
) – Některé vnitrostátní soudy nicméně připouštějí vymahatelnost náhrady nákladů řízení a dokonce i nákladů na technického poradce, jež považují za druh škody, která může být v případě pochybení porušovatele nahrazena na základě právních předpisů týkajících se občanskoprávní odpovědnosti, případně s výhradou uplatnění úvah týkajících se spravedlnosti (viz zprávu European Observatory on Counterfeiting and Piracy, „Damages in Intellectual Property Rights“, která je dostupná na internetové adrese http://ec.europa.eu/internal_market/iprenforcement/docs/damages_en.pdf, s. 66 až 96 souhrnné tabulky, jakož i Rodá, C., „Les conséquences civiles de la contrefaçon des droits de propriété industrielle“, Coll. du CEIPI, č. 58, 2010, s. 213 až 218 a s. 321 až 327).
(
48
) – Ve věci United Video Properties (C‑57/15), dosud probíhající před Soudním dvorem, má Soudní dvůr v podstatě určit, zda článek 14 směrnice 2004/48 brání vnitrostátním ustanovením zavádějícím systém paušálních sazeb v oblasti vymahatelnosti náhrady nákladů na zastoupení a podmiňujícím náhradu nákladů na technického poradce existencí pochybení na straně porušovatele.
(
49
) – European Observatory on Counterfeiting and Piracy, cit. výše, s. 3 oddílu „Analysis, recommendations and best practices“, s. 9 oddílu „Executive summary“, jakož i s. 66 až 81 souhrnné tabulky.
(
50
) – V tomto smyslu viz rozsudky Medipac‑Kazantzidis (C‑6/05, EU:C:2007:337, bod 34), a Enterprise Focused Solutions (C‑278/14, EU:C:2015:228, bod 17).
(
51
) – Domnívám se nicméně, že článek 14 stanoví výlučně náhradu nákladů souvisejících se zjištěním protiprávního jednání, které je dotčeno v jednotlivých konkrétních případech. Obecné náklady na sledování a kontrolu trhu, které byly vynaloženy předem a netýkají se přímo určitého řízení, mohou být nicméně v praxi již zahrnuty do částky obvyklého poplatku za licenční produkci (v tomto smyslu viz stanovisko generálního advokáta N. Jääskinena přednesené ve věci Geistbeck, C‑509/10, EU:C:2012:187, body 64 a 72 až 74). V témže duchu je podle mého mínění třeba chápat i bod 26 odůvodnění směrnice 2004/48, v němž se uvádí, že paušální posouzení náhrady škody vycházející z hypotetického poplatku umožňuje přihlédnout k nákladům, jež držitel práva vynaložil na zjištění porušení práva a totožnosti porušovatele.
(
52
) – Rozsudky Realchemie Nederland (C‑406/09, EU:C:2011:668, bod 48), a Diageo Brands (C‑681/13, EU:C:2015:471, bod 77).
(
53
) – C‑406/09, EU:C:2011:209, bod 87.