62006CC0306
SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA
M. POIARESA MADURA,
predstavljeni 18. oktobra 20071 (
1
)
Zadeva C-306/06
01051 Telecom GmbH
proti
Deutsche Telekom AG
„Direktiva 2000/35/CE — Boj proti zamudam pri plačilih v trgovinskih poslih — Člen 3(1)(c)(ii) — Zamuda pri plačilu — Bančno nakazilo — Datum, od katerega je treba šteti, da je plačilo izvršeno“
1.
Oberlandesgericht Köln (Nemčija) s tem vprašanjem za predhodno odločanje Sodišču postavlja vprašanje, ki se nanaša na razlago člena 3(1)(c)(ii) Direktive 2000/35/ES (
2
) Evropskega parlamenta in Sveta z dne 29. junija 2000 o boju proti zamudam pri plačilih v trgovinskih poslih.
2.
Sodišče je v bistvu vprašano, ali zgoraj navedena določba, v skladu s katero je upnik upravičen do zamudnih obresti, „če zapadle vsote ne prejme pravočasno, razen če dolžnik ni odgovoren za zamudo“, pomeni, da mora biti v primeru plačila z nakazilom znesek pravočasno vknjižen na upnikov račun, ali zadošča, da bi se izognili zamudnim obrestim ali jih ustavili, da se nalog za nakazilo izvrši v rokih?
3.
Prav v zvezi s tem je treba opozoriti, da čeprav to vprašanje glede na določene jezikovne različice (
3
), ki se ne sklicujejo vedno na pravočasni prejem dolgovanega zneska, lahko preseneča, pa to ne posega v osrednje vprašanje te zadeve, ki se nanaša na razdelitev tveganja med upnikom in dolžnikom, kadar zadnji ni neposredno odgovoren za zamudo pri plačilu.
I – Spor o glavni stvari, pravni okvir in vprašanje za predhodno odločanje
4.
Spor o glavni stvari poteka med družbo 01051 Telecom GmbH in družbo Deutsche Telekom AG glede plačila zamudnih obresti. Ti družbi opravljata telekomunikacijske storitve, namenjene javnosti in operaterjem omrežij. Družba Deutsche Telekom poleg tega ponuja storitve zaračunavanja drugim operaterjem, kot je tožeča stranka.
5.
Oba operaterja od leta 1998 zavezuje pogodba o medomrežnem povezovanju, v skladu s katero si stranki vzajemno zaračunavata storitve, opravljene v okviru te pogodbe, in na njeni podlagi izračunavata dolgovane zneske. Ta pogodba je bila večkrat spremenjena. Zadnja različica z dne 26. junija 2002 glede zamude pri plačilu v členu 17.5 določa, da:
„Zamuda je podana, razen če ni ugotovljena že v opominu, 30 dni po izteku roka in prejemu računa.“
6.
Poleg tega sta stranki leta 2001 sklenili pogodbo o zaračunavanju in izterjavi terjatev, ki v točki 8 določa, da:
„Pogodbena stranka lahko 15. ali zadnji dan v mesecu družbi Deutsche Telekom zaračuna neto zneske, ki jih ta družba prizna kot zaračunljive, skupaj z DDV, za storitve, ki jih opravi zanjo. Zaračunani znesek je treba knjižiti v dobro na račun, naveden na izstavljenem računu, ali ga poravnati najpozneje 30 dni po prejemu računa.“
7.
Tožeča stranka zagovarja stališče, da bi se morala zgoraj navedena določba pogodbe o zaračunavanju in izterjavi terjatev uporabiti v okviru pogodbe o medomrežnem povezovanju, tako da bi bila preprečitev ali prenehanje zamude pri plačilu in obveznosti plačati zamudne obresti, med drugimi pogoji, odvisna od prejema zaračunanega zneska ali njegove vknjižbe na račun. Zato meni, da lahko od družbe Deutsch Telekom uveljavlja plačilo zamudnih obresti glede preostalega zneska po poravnavi zneska, če se trideseti dan po prejemu računa vknjižba celotnega zneska, ki ga je treba plačati, na njen račun ni opravila.
8.
Tožena stranka nasprotno zagovarja stališče, da naj se domnevna pogodba ne bi izvršila. Zatrjuje, da naj bi v skladu s pogodbo o medomrežnem povezovanju že plačala dolgovane zneske, tako da je na svojo banko pravočasno naslovila naloge za nakazilo, ki jih je slednja sprejela.
9.
Prvostopenjsko sodišče in pritožbeno sodišče se strinjata, da je treba izključiti prenos iz pogodbe o zaračunavanju in izterjavi terjatev v pogodbo o medomrežnem povezovanju. V teh okoliščinah in ne da bi bil v pogodbi o medomrežnem povezovanju naveden čas, ko začnejo teči zamudne obresti v primeru plačila z nakazilom, je treba uporabiti nacionalno pravo.
10.
Člen 269 nemškega civilnega zakonika (Bürgerliches Gesetzbuch, v nadaljevanju: BGB) določa:
„1.   Če kraj storitve ni določen, niti se na podlagi tega, kar izhaja iz okoliščin in zlasti narave obveznosti, ne da določiti, se izvršitev storitve opravi v kraju, kjer je imel dolžnik v času nastanka dolga stalno prebivališče.
2.   Če je obveznost nastala v okviru opravljanja trgovinske ali industrijske dejavnosti dolžnika in če je imel ta poslovni ali industrijski objekt v drugem kraju kot stalno prebivališče, se kraj tega objekta nadomesti s krajem stalnega prebivališča.
3.   Samo dejstvo, da se dolžniku zaračunajo stroški odpreme, ne dopušča zaključka, da mora biti kraj, kjer je treba opraviti odpremo, kraj storitve.“
11.
Člen 270 BGB določa naslednje:
„1.   V dvomu mora dolžnik v okviru svojega tveganja in na svoje stroške denar poslati na upnikovo stalno prebivališče.
2.   Če terjatev nastane v okviru poslovne ali industrijske dejavnosti upnika in če ima ta poslovni ali industrijski objekt v drugem kraju kot je njegovo stalno prebivališče, se kraj tega objekta nadomesti s krajem stalnega bivališča.
3.   Če zaradi spremembe stalnega prebivališča ali poslovnega oziroma industrijskega objekta, ki pripada upniku, do katere je prišlo po nastanku dolga, stroški ali tveganja za pošiljko narastejo, mora upnik nositi preostale stroške v prvem primeru in tveganja v drugem.
4.   Določbe glede kraja izvršitve storitve ostanejo nespremenjene.“
12.
Iz teh dveh členov na podlagi pomena, ki sta ga dobila skozi sodno prakso in nacionalne doktrine, izhaja, da se v primeru plačila z nakazilom, kot v tem primeru, storitev šteje za pravočasno opravljeno, če (i) je nalog za nakazilo predložen dolžnikovi finančni ustanovi pred iztekom roka, (ii) ima dolžnikov račun kritje ali ima zadostno kreditno sposobnost in (iii) dolžnikova finančna ustanova sprejme nalog za nakazilo. Z drugimi besedami, za izvršitev plačila ni nujno, da se znesek fizično knjiži v dobro na upnikov račun.
13.
Nazadnje, člen 286 BGB v spremenjeni različici z namenom prenosa Direktive 2000/35 določa:
„1.   Če dolžnik na opozorilo upnika, izdanega po izteku roka, ne poravna svoje obveznosti, je v zamudi z učinkom od tega opozorila dalje. Ukrepanje za izvršitev storitve in vročitev plačilnega naloga v okviru ustreznega postopka sta izenačena z opozorilom.
2.   Opozorilo je brezpredmetno, če
i.
je datum izvršitve storitve določen glede na koledar,
ii.
mora pred izvršitvijo storitve priti do določenega dogodka in je za izvršitev storitve predvideno ustrezno obdobje, na način, ki ga je mogoče izračunati glede na koledar od navedenega dogodka dalje,
iii.
dolžnik resno in dokončno zavrne poravnavo svoje obveznosti,
iv.
je takojšna ugotovitev zamude upravičena, zaradi posebnih razlogov in ob upoštevanju interesov obeh prisotnih strank.
3.   Dolžnik terjatve je v zamudi najpozneje trideset dni po izteku roka in prejemu računa ali enakovredne zahteve za plačilo, če ni poprej plačal; to velja za dolžnika, ki je prav tako potrošnik, le, če račun ali zahteva za plačilo vsebuje izrecno navedbo glede te posledice. Če datum prejema računa ali zahteve za plačilo ni določen, je dolžnik, če ni potrošnik, v zamudi najpozneje trideset dni po izteku roka in nasprotni izpolnitvi.
4.   Dolžnik prav tako ni v zamudi, če storitev ni izvedena zaradi okoliščine, za katero ni odgovoren.“
14.
Tako prenesena Direktiva 2000/35 o zamudi pri plačilu v členu 3 med drugim določa:
„1.   Države članice zagotovijo, da:
a)
obresti v skladu s točko (d) zapadejo v plačilo z dnem, ki sledi datumu plačila ali koncu plačilnega roka, določenemu v pogodbi;
b)
če datum plačila ali plačilni rok v pogodbi ni določen, obresti zapadejo v plačilo takoj, ne da bi bilo potrebno opozorilo:
i)
30 dni po dnevu, na katerega dolžnik prejme račun ali drugo ustrezno zahtevo za plačilo; ali
ii)
če je dan, na katerega je dolžnik prejel račun ali drugo ustrezno zahtevo za plačilo, dvomljiv, 30 dni po dnevu prejema blaga ali izvedbi storitev; ali
iii)
če dolžnik prejme račun ali drugo ustrezno zahtevo za plačilo pred prejemom blaga ali izvedbo storitev, 30 dni po dnevu prejema blaga ali izvedbi storitev; ali
iv)
če je postopek sprejemanja ali preverjanja, s katerim je treba preveriti skladnost blaga ali storitev s pogodbo, določen zakonsko ali pogodbeno in če dolžnik prejme račun ali drugo ustrezno zahtevo za plačilo pred dnevom ali na dan sprejemanja ali preverjanja, 30 dni po tem zadnjem datumu;
c)
upnik je upravičen do obresti za zamudo pri plačilu, če:
i)
izpolnjuje svoje pogodbene in zakonske obveznosti; in
ii)
zapadle vsote ne prejme pravočasno, razen če dolžnik ni odgovoren za zamudo;
[…]“
15.
Landgericht Bonn je deloma ugodilo tožbi družbe 01051 Telecom, pri čemer je menilo, da naj bi se v okviru člena 3(1)(c)(ii) Direktive 2000/35, v skladu s katero je upnik v primeru zamude pri plačilu upravičen do obresti, če ni pravočasno prejel zaračunanega zneska, upošteval prepozni prejem dolgovanega zneska kot sprožilec zamudnih obresti, tudi če je bil plačilni nalog izvršen v rokih.
16.
Oberlandesgericht Köln je v okviru pritožbe po tem, ko je poudarilo, da bi se bilo glede tega mogoče sklicevati na Direktivo z namenom zapolnitve praznin v pogodbi o medomrežnem sodelovanju, menilo, da bi lahko člen 3(1)(c)(ii) Direktive 2000/35 ustrezal tudi prevladujoči razlagi v nemškem pravu, v skladu s katero je v primeru plačila z nakazilom bistvena prepozna izvršitev naloga za nakazilo in ne prepozni prejem zneska. Navedeni člen, ki določa, da se zamudne obresti ne dolgujejo, če dolžnik „ni odgovoren za zamudo“, naj bi po mnenju predložitvenega sodišča dokazoval, da je mogoče plačilo, četudi je prepozno, šteti, da ga je upnik „prejel“ pravočasno, če je dolžnik storil vse potrebno za prenos dolgovanega zneska v ustreznem času.
17.
Predložitveno sodišče je vendarle priznalo, da razlaga zadevne določbe ni enoznačna. Zlasti iz uporabe izrazov „erhalten“, „reçu“ in „recieved“ v nemški, francoski oziroma angleški različici naj bi izhajalo, da mora upnik znesek, v izogib zamudi pri plačilu v smislu Direktive 2000/35, pridobiti pred iztekom upoštevnega roka.
18.
V teh okoliščinah je Oberlandesgericht Köln prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:
„Ali je nacionalna ureditev, v skladu s katero v obliki bančnega nakazila izvedeno plačilo, ki preprečuje dolžnikovo zamudo pri plačilu ali jo končuje, ni odvisno od trenutka knjiženja v dobro zneska na upnikovem računu, ampak od trenutka naloga za nakazilo, ki ga je ob zadostnem kritju na računu ali ustrezni kreditni sposobnosti dal dolžnik in ga je banka sprejela, v skladu s členom 3(1)(c)(ii) Direktive 2000/35/ES Parlamenta in Sveta z dne 29. junija 2000 o boju proti zamudam pri plačilih v trgovinskih poslih?“
II – Pravna analiza
19.
Pred vsebinsko analizo je treba preučiti dopustnost vprašanja za predhodno odločanje.
A – Dopustnost
20.
Upoštevnost postavljenega vprašanja za predhodno odločanje, čeprav ni predmet razprave med strankami, zasluži nekaj dodatnih pojasnil.
21.
Ker gre za spor med posamezniki, je treba upoštevati dejstvo, da sama Direktiva v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča ne more ustvarjati pravic in obveznosti v okviru njihovih odnosov (
4
). Sodišče je v sodbi QDQ Média (
5
) opozorilo na to načelo v odgovoru na vprašanje za predhodno odločanje, ki se prav tako nanaša na razlago Direktive 2000/35.
22.
Vendar je Sodišče v skladu z načelom skladne razlage in obveznosti lojalnega sodelovanja, kot je določena v členu 10 ES, vztrajno opozarjalo, da mora nacionalno sodišče razlagati nacionalno pravo kolikor je mogoče glede na besedilo in namen direktive, da bi se dosegel rezultat, ki ga zasleduje slednja (
6
).
23.
Te obveznosti naj v postopku v glavni stvari ne bi izpodbijala okoliščina, da se rok za prenos Direktive 200/35 v času nastanka dejstev še ni iztekel.
24.
Sodišče od sodbe Inter-Environnement Wallonie (
7
) dalje, na podlagi člena 10, drugi odstavek, ES in člena 249 ES, namreč meni, da se mora država članica naslovnica med rokom za prenos vzdržati sprejemanja določb, ki bi resno ogrozile izvedbo cilja, ki je določen v tej direktivi. To velja še toliko bolj, če se vprašanje, postavljeno Sodišču, ne nanaša na morebitno izključitev nacionalne določbe, ampak na njeno razlago, če je ta že zajamčena v okviru upoštevanega pravnega reda. Poleg tega je Sodišče pojasnilo, da:
„[O]d datuma, ko je direktiva začela veljati, se morajo sodišča držav članic v največji možni meri vzdržati razlage notranjega prava, ki bi po izteku roka za prenos, resno ogrozila izvedbo cilja, ki ga zasleduje ta direktiva“ (
8
).
25.
Nazadnje, v postopku v glavni stvari se je nacionalni zakonodajalec odločil, da vnaprej prenese določbe Direktive 2000/35 tako, da je sprejel člen 286 BGB. V teh okoliščinah je Sodišče menilo:
„Zato mora nacionalno sodišče pri uporabi notranjega prava in zlasti določb predpisov, posebej sprejetih za izvršitev zahtev direktive, nacionalno pravo v največji možni meri razlagati glede na besedilo in namen zadevne direktive, da bi se dosegel rezultat, ki ga ta določa, in se mora zato ravnati po členu 249, tretji odstavek, ES (
9
)“
26.
V teh okoliščinah mora sodišče upoštevati voljo nacionalnega zakonodajalca, ki je želel hitri prenos s tem, da je izvedbene določbe razlagal v skladu z direktivo (
10
). Ker se členi 269, 270 in 286 BGB lahko razlagajo na različne načine, je rešitev spora precej odvisna od razlage Sodšča člena 3(1)(c)(ii) Direktive o zamudi pri plačilu, tako da je vprašanje, postavljeno Sodišču, treba šteti za upoštevno.
B – Razlaga člena 3(1)(c)(ii) Direktive 2000/35
27.
Predložitevno sodišče je Sodišče v bistvu vprašalo, od katere transakcije se lahko plačilo, izvedeno z bančnim nakazilom, šteje za pravilno izvedenega v okviru trgovinske transakcije in torej ne povzroči nastanka zamudnih obresti v smislu Direktive 2000/35.
28.
Tožeča stranka in Komisija Evropskih skupnosti zagovarjata ozko razlago člena 3(1)(c)(ii) Direktive 2000/35, saj menita, da ta določba dolžniku nalaga, naj zagotovi upniku pravočasno razpolaganje z dolgovanim zneskom. Z drugimi besedami, zgolj trenutek, ko so sredstva fizično knjižena v dobro na upnikov račun, naj bi ustavil oziroma preprečil plačilo zamudnih obresti.
29.
Res je, da naj bi dobesedna razlaga navedenega člena potrjevala to stališče, ker določa, da je upnik upravičen do zamudnih obresti, če „[…] ni prejel dolgovanega zneska pravočasno […]“. Izbira te besede s strani zakonodajalca Skupnosti, potrjena v različnih jezikovnih različicah, namreč napeljuje k temu, da je treba dolgovani znesek pravočasno knjižiti v dobro na upnikov račun, tako da ta ne bi bil več upravičen do zamudnih obresti.
30.
V podporo tej tezi je treba prav tako poudariti, da ta zahteva povsem sovpada s ciljem zagotoviti učinkovito varstvo upnika zoper zamude pri plačilu, kot jasno izhaja iz sedme, sedemnajste in devetnajste uvodne izjave Direktive 2000/35, saj navedene zamude pomenijo „oviranje pravilnega delovanja notranjega trga“ (
11
). Besedna in teleološka razlaga torej na prvi pogled govorita v prid zahtevi po dejanskem plačilu dolgovanega zneska tako, da prejemnik lahko razpolaga z zneskom, vknjiženim na svoj račun.
31.
Ta razlaga pa prelaga odgovornost na dolžnika, ki naj le-te ne bi imel. Dolžnika namreč zavezuje, da natančno upošteva roke, potrebne za izvršitev transakcij s strani različnih finančnih subjektov, ki so udeleženi v njih. Vendar, če štejemo, da mora dajalec naloga prevzeti zamude pri plačilu, za katere je odgovorna njegova finančna ustanova, ne velja enako za tiste zamude, ki jih sproži upnikova finančna ustanova oziroma celo sam upnik. Taka razlaga med drugim nasprotuje tisti iz Direktive 97/5/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 27. januarja 1997 o čezmejnih nakazilih (
12
), v skladu s katero mora odgovornost prejemnikove finanačne ustanove v primeru zamude pri plačilu prevzeti upnik, in ne dolžnik (
13
).
32.
Vendar je rešitev mogoče razbrati iz drugega dela člena, ki je predmet razlage Sodišča, v skladu s katerim je upnik, ki dolgovanega zneska ni prejel pravočasno, upravičen do zamudnih obresti „razen, če dolžnik ni odgovoren za zamudo“. Komisija je tako na obravnavi zagovarjala stališče, da bi bilo mogoče člen 3(1)(c)(ii) razlagati tako, da v primeru plačila z nakazilom postavlja načelo pravočasnega knjiženja zaračunanega zneska na upnikov račun, da bi se tako preprečila ali končala – razen v okoliščinah zamude pri plačilu, ki jih je treba določiti – zamuda, za katero odgovornosti ni mogoče naložiti dolžniku. Taka razlaga pa predpostavlja cepitev dveh delov člena 3(1)(c)(ii) na načelo in izjemo, ki pušča okoliščine, v katerih dolžnik ne bo odgovoren za zamudo, neopredeljene.
33.
Taka razlaga po mojem mnenju ni dopustna zaradi dveh glavnih razlogov. Prvič, in kljub napredku na področju rokov in preglednosti bančnih transakcij (
14
), je trenutno nemogoče, da bi dolžnik z gotovostjo določil datum, ko bo upnikova finančna ustanova prenesla sredstva na račun slednjega. Zato postavitev za načelo zahteve, ki se v vsakem primeru opira le na oceno, posega v načelo pravne varnosti. Poleg tega naj bi bil na podlagi meril za določitev neodgovornosti dolžnika navedeni pristop izvor pravne negotovosti, tako za dolžnika kot tudi za upnika. Če namreč dolžnik ne bi mogel določiti trenutka, ko bi bil rešen obveznosti, bi bil lahko tudi upnik zavezan prevzeti tveganje, ki ga ne bi mogel nadzirati, saj bi bila za zamude pri plačilu odgovorna dolžnikova finančna ustanova.
34.
Drugič, zadevna razlaga vodi do tega, da pušča presojo okoliščin, v katerih naj dolžnik ne bi bil odgovoren za zamudo pri plačilu, državam članicam. Čeprav se morajo izjeme razlagati ozko, bi to lahko ponovno vzpostavilo razlike med državami članicami, ki bi se nanašale neposredno na cilj usklajevanja, ki ga določa Direktiva 2000/35, in splošneje na pravilno delovanje skupnega trga. Kot določa deseta uvodna izjava: „Če bi za domače in čezmejno poslovanje veljala bistveno drugačna pravila, bi prišlo do izkrivljanja konkurence“. Za to bi šlo v primeru, če bi se o oprostitvah odgovornosti odločalo v okviru nacionalnih pravnih redov, katerih predpisi se na tem področju razlikujejo.
35.
Poleg tega, čeprav Direktiva redno napotuje na nacionalne pravne rede in čeprav se omejuje na določanje minimalnih zahtev na področju boja zoper zamude pri plačilu, ni nobeno takšno napotilo določeno v členu 3(1)(c)(ii). Iz zahtev tako enotne uporabe prava Skupnosti kot načela enakosti izhaja, da pojem odgovornosti na področju zamude pri plačilu torej pomeni samostojni pojem prava Skupnosti, ki ga je treba razlagati enotno (
15
).
36.
Nazadnje, v vsakem primeru je treba opozoriti, da je bila Direktiva 2000/35 sprejeta na podlagi člena 95 ES. Zato je glavni cilj, ki ga zasleduje, prav približevanje zakonodaj držav članic. V ta namen se Direktiva 2000/35 nanaša na odstranitev ovir pravilnemu delovanju notranjega trga, ki izhajajo zlasti iz razlik med nacionalnimi pravnimi redi. Vendar bi razlaga člena 3(1)(c)(ii), ki bi državam članicam dopuščala, da opredelijo koncept „pravočasnega prejema dolgovanega zneska“ kot primere, v katerih naj bi bila odgovornost dolžnika na področju zamude pri plačilu izključena, pripeljala do, kot je bilo že razsojeno, ponovne vzpostavitve razlik med nacionalnimi ureditvami, ki se jim je zakonodajalec Skupnosti želel izogniti.
37.
Poleg tega na cilje direktive prav tako ne bi bilo mogoče odgovoriti z ugotovitvijo, da zgolj izvedba naloga za nakazilo, ki ga je sprejela dolžnikova finančna ustanova, slednjega odvezuje njegove obveznosti. Taka razlaga bi direktivi odvzela polni učinek. Direktiva zasleduje cilj prepovedi „zlorabe svobode sklepanja pogodb v škodo upnika“ (
16
). Takšno zlorabo označuje zlasti dejstvo, „da si dolžnik pridobi dodatno likvidnost na račun upnika“ (
17
). Vendar bi ugotovitev, da zgolj prepozen nalog za nakazilo, in ne prepozen prejem dolgovanega zneska, povzroči upravičenje do zamudnih obresti, vodila do tega, da bi lahko dolžnik nalog za nakazilo posredoval šele zadnji dan roka, pod predpostavko, da bi v teh rokih prejel potrdilo o sprejemu s strani svoje finančne ustanove. Takšno oportunistično ravnanje povsem spominja na zlorabo svobode sklepanja pogodb, določeno v direktivi, ki dolžniku dovoljuje likvidnost na škodo upnika v določenem obdobju, preden je bil nalog za nakazilo na zadnji dan roka izveden, medtem ko bi moral biti na ta dan v skladu z direktivo znesek „prejet“. (
18
) Zato se zdi trditev nemške vlade, da upoštevanje naloga za nakazilo za enakovrednega plačilu ne nasprotuje ciljem direktive, napačna. Cilj, ki ga zasleduje to besedilo, ni dati prednosti dolžniku s tem, da mu omogoča likvidnost do zadnjega dne do izteka roka, ampak upniku zagotoviti prejem dolgovanega zneska v plačilnih rokih.
38.
Poleg tega taka razlaga člena 3(1)(c)(ii) Direktive 2000/35 upnika postavlja v pravno negotov položaj glede datuma upravičenosti do zamudnih obresti. Čeprav se te v primeru prepoznega nakazila dolgujejo avtomatično, mora upnik vseeno vedeti za datum, ko je bil nalog prenešen na finančno ustanovo plačnika. Za pridobitev teh podatkov bi moral torej upnik storiti potrebne korake, da bi dobil kopijo pogodbe, s katero je bil sprejet nalog za nakazilo, da bi preveril točen datum plačila. Poleg dejstva, da ta korak nekoliko spreminja avtomatičnost upravičenja do zamudnih obresti, je težko zanikati, da vodi do dodatnih upravnih stroškov na strani upnika – ali dolžnika, če je dogovorjeno, da zagotovi to informacijo –, čeprav je izrecni namen Direktive 2000/35 preprečiti upravne in finančne izdatke (
19
).
39.
Sodišču torej predlagam vmesno rešitev, ki zagotavlja pravično razdelitev tveganj med upnikom in dolžnikom.
40.
Zaradi vztrajnosti, s katero se izraz „je prejel znesek“ uporablja v večini jezikovnih različic Direktive 2000/35, in namena te direktive, je težko take zahteve ne razumeti tako, da se je znesek, ki se je odtegnil z dolžnikovega računa, prenesel na upnikovega. Vendar, ker Sodišče v skladu z direktivo o čezmejnih nakazilih in v skladu z uporabo v mednarodnem zasebnem pravu priznava, da dolžnika ni mogoče šteti za odgovornega za obstoječe pogodbene odnose med upnikom in njegovo finančno ustanovo, je upravičeno šteti, da je ta obveznost izpolnjena, če je znesek prispel do prejemnikove finančne ustanove, pri čemer ni nujno, da bi bil že vknjižen na računu slednjega.
41.
Drugi del stavka člena 3(1)(c)(ii) Direktive torej podpira to razlago, saj navaja, da nepravočasni prejem dolgovanega zneska ne more voditi do upravičenosti do zamudnih obresti, če dolžnik ni odgovoren za prekoračitev roka. Namreč, medtem ko dolžnik lahko z natančnostjo in gotovostjo v pogodbenem okviru, ki ga vzpostavi skupaj s svojo finančno ustanovo, določi datum, ko bodo sredstva prispela v to ustanovo prejemnika, po drugi strani ne more poznati rokov prenosa sredstev iz upnikove finančne ustanove na račun slednjega.
42.
Ta razlaga prvega dela člena 3 Direktive 2000/35 ob upoštevanju drugega dela omogoča zagotoviti sorazmerno pravno varnost v odnosih med upnikom in dolžnikom, ker ima dolžnik na podlagi pogodbe, ki jo je sklenil s svojo finančno ustanovo, zagotovilo glede datuma, ko je izpolnil obveznost, in ker ima upnik enako zagotovilo pri svoji finančni ustanovi glede prejema dolgovanega zneska na svoj račun, pri čemer njun odnos z njunima finančnima ustanovama ne vpliva na odnos, ki je bil v postopku v glavni stvari vzpostavljen med obema strankama. Zdi se mi, da predlagana razlaga zagotavlja pravično porazdelitev tveganj v skladu z merilom, ki upošteva stranko, ki lahko bolje predvideva in nadzira nastanek tveganja.
III – Predlog
43.
Glede na zgoraj navedeno predlagam Sodišču, naj na vprašanje za predhodno odločanje Oberlandesgericht Köln odgovori:
Na podlagi člena 3(1)(c)(ii) Direktive 2000/35/ES Parlamenta in Sveta z dne 29. junija 2000 o boju proti zamudam pri plačilih v trgovinskih poslih plačilo, izvedeno z bančnim nakazilom, preprečuje ali končuje zamudne obresti, če upnikova finančna ustanova pravočasno prejme dolgovani znesek.
(
1
)	Jezik izvirnika: francoščina.
(
2
)	UL L 200, str. 35.
(
3
)	Glej zlasti portugalsko različico, v kateri se člen 3(1)(c)(ii) Direktive 2000/35 preprosto glasi „O atraso seja imputável ao devedor“.
(
4
)	Glej zlasti sodbe z dne 26. februarja 1986 v zadevi Marshall (152/84, Recueil, str. 723); z dne 13. novembra 1990 v zadevi Marleasing (C-106/89, Recueil, str. 4135), in z dne 5. oktobra 2004 v združenih zadevah Pfeiffer in drugi (od C-397/01 do 403/01, ZOdl., str. I-8835).
(
5
)	Sodba z dne 10. marca 2005 (C-235/03, ZOdl., str. I-1937).
(
6
)	Sodba z dne 10. aprila 1984 v zadevi Von Colson in Kamann (14/83, Recueil, str. 1891, točka 26); zgoraj sodbi navedeni Marleasing, točka 8; Pfeiffer in drugi, točka 110, in sodba z dne 4. julija 2006 v zadevi Adeneler in drugi (C-212/04, ZOdl., str. I-6057, točka 108).
(
7
)	Sodba z dne 18. decembra 1997 (C-129/96, Recueil, str. I-7411, točka 50), potrjena med drugim v sodbi z dne 8. maja 2003 v zadevi ATRAL (C-14/02, Recueil, str. I-4431, točka 58).
(
8
)	Zgoraj navedena sodba Adeneler in drugi, točka 123.
(
9
)	Zgoraj navedena sodba Pfeiffer in drugi (točka 113).
(
10
)	Zgoraj navedeni sodbi Pfeiffer in drugi in Adeneler in drugi.
(
11
)	Glej zlasti deveto in deseto uvodno izjavo Direktive 2000/35, ki sta navedeni že v Priporočilu Komisije 95/198/ES z dne 12. maja 1995 o rokih za plačilo v trgovinskih poslih (UL L 127, str. 19).
(
12
)	UL L 43, str. 25.
(
13
)	Glej zlasti člen 6(2) in (3) ter člen 7(3) Direktive 97/5.
(
14
)	Na tem mestu se lahko sklicujemo na poročilo Komisije Evropskemu parlamentu in Svetu o uporabi Direktive 97/5 (COM/2002/663 konč). V poročilu je navedeno, da je skoraj 90 % naročil prispelo do naslovnika v navedenih rokih in 8 % v treh dneh po navedenem datumu (točka 3.7.2.1). Poleg tega je ugotovljeno, da so bila ta naročila v poprečju prejeta v 2,97 dneva; 95,4 % jih je prispelo v šestih delovnih dneh v skladu s privzetim časom, navedenim v Direktivi 97/5 (točka 3.8.2). Glej tudi predlog direktive o plačilnih storitvah [COM(2005) 603 konč.], zlasti člene 26, 28 in 60 te direktive, ki določa natančno obveznost ponudnika storitev, da obvešča prejemnike zlasti glede „roka za izvršitev, v katerem mora biti izvedeno plačilo“ (člen 26(1)(a)(ii). Osnutek prav tako stremi k zahtevi, da plačnikov ponudnik plačilnih storitev naročeni znesek knjiži v dobro na plačilni račun prejemnika plačila najpozneje ob koncu prvega delovnega dne po datumu sprejema (člen 60).
(
15
)	Glej zlasti sodbe z dne 19. septembra 2000 v zadevi Linster (C-287/98, Recueil, str. I-6917, točka 43); z dne 11. marca 2003 v zadevi Ansul (C-40/01, Recueil, str. I-2439, točka 26), in z dne 14. junija 2007 v zadevi Armin Häupl (C-246/05, ZOdl., str. I-4673, točka 43).
(
16
)	Devetnajsta uvodna izjava direktive 2000/35.
(
17
)	Ibid.
(
18
)	Glej v tem smislu tudi: Mengozzi, P., I ritardi di pagamento nelle transazioni commerciali – L’interpretazione delle norme nazionali di attuazione delle direttive comunitarie, Padova, CEDAM, 2007, str. 15.
(
19
)	Sedma uvodna izjava Direktive 2000/35.