62003CJ0181_SL
Stranke
Razlogi za odločitev
Izrek
Stranke
V zadevi C-181/03 P,
zaradi pritožbe na podlagi člena 56 Statuta Sodišča, vložene 25. aprila 2003,
Albert Nardone, nekdanji uradnik Komisije Evropskih skupnosti, stanujoč v Piétrainu (Belgija), ki ga zastopa
I. Kletzlen, avocat,
tožeča stranka,
druga stranka v postopku je
Komisija Evropskih skupnosti, ki jo zastopa
J. Currall, zastopnik,
tožena stranka na prvi stopnji,
SODIŠČE (prvi senat),
v sestavi P. Jann, predsednik senata, A. Rosas, sodnik, R. Silva de Lapuerta, sodnica poročevalka, S. von Bahr in K. Schiemann, sodnika,
generalni pravobranilec:
M. L. Poiares Maduro,
sodni tajnik:
M.-F. Contet, glavna administratorka,
na podlagi pisnega postopka in po obravnavi 6. maja 2004,
po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 29. junija 2004
izreka naslednjo
Sodbo
Razlogi za odločitev
1. S pritožbo A. Nardone predlaga razveljavitev sodbe Sodišča prve stopnje Evropskih skupnosti z dne 26. februarja 2003 v zadevi Nardone proti Komisiji (T-59/01, RecFP, str. I-A-55 in II-323, v nadaljevanju: izpodbijana sodba), s katero je to zavrnilo predlog za razglasitev ničnosti odločbe Komisije Evropskih skupnosti z dne 20. marca 2000, s katero mu je bila zavrnjena dodelitev invalidske pokojnine (v nadaljevanju: sporna odločba).
Pravni okvir
2. Člen 78(1) Kadrovskih predpisov za uradnike Evropskih skupnosti (v nadaljevanju: Kadrovski predpisi) določa:
„Uradnik ima, tako kakor je predvideno v členih 13 do 16 Priloge VIII, pravico do invalidske pokojnine v primeru popolne trajne invalidnosti, zaradi katere ne more opravljati nalog delovnega mesta v svojem kariernem razredu.“
3. Člen 13 Priloge VIII h Kadrovskim predpisom se glasi:
„Ob upoštevanju določb člena 1(1) ima uradnik, mlajši od 65 let, ki ga invalidska komisija kadar koli v času pridobivanja pokojninskih pravic spozna za popolnega trajnega invalida, kar mu onemogoča opravljati naloge delovnega mesta v njegovem kariernem razredu in mora zato prenehati z delom v Skupnostih, ves čas trajanja take nezmožnosti pravico do invalidske pokojnine, kakor določa člen 78 Kadrovskih predpisov.
Invalidska in starostna pokojnina se ne izplačujeta sočasno.“
Dejansko stanje
4. A. Nardone, ki je leta 1963 kot lokalni uslužbenec pričel delati pri Visoki oblasti ESPJ in bil pozneje imenovan za uradnika pri Komisiji, je odstopil od delovnega razmerja z dopisom z dne 18. oktobra 1981, z učinkom od 31. decembra 1981.
5. 18. novembra 1999 je na podlagi člena 78(2) Kadrovskih predpisov vložil zahtevo za dodelitev invalidske pokojnine.
6. S sporno odločbo je Komisija to zahtevo zavrnila, ne
da bi jo predložila invalidski komisiji, z obrazložitvijo, da A. Nardone ne izpolnjuje pogojev za dodelitev, določenih v členu 13 Priloge VIII h Kadrovskim predpisom.
7. 23. maja 2000 je A. Nardone na podlagi člena 90 Kadrovskih predpisov vložil pritožbo proti sporni odločbi Komisije. Ta pritožba je bila predmet implicitne zavrnitve zaradi molka organa 23. septembra 2000. Odločba o izrecni zavrnitvi je sledila 15. decembra 2000.
8. A. Nardone je v sodno tajništvo Sodišča prve stopnje 13. marca 2001 vložil tožbo, s katero je primarno predlagal razglasitev ničnosti sporne odločbe.
Izpodbijana sodba
9. V tožbi pred Sodiščem prve stopnje je A. Nardone navedel, da je Komisija s tem, da je zavrnila njegovo zahtevo z dne 18. novembra 1999 za dodelitev invalidske pokojnine, ne da bi sklicala invalidsko komisijo, ki je v skladu s členom 53 Kadrovskih predpisov edina pristojna odločati o tej zahtevi, zlorabila svoja pooblastila.
10. Poleg tega se je tožeča stranka sklicevala na sodbo Sodišča z dne 7. maja 1984 v zadevi Bähr proti Komisiji (12/83, Recueil, str. 2155), v kateri je Sodišče razsodilo, da uradnik, ki mu je delovno razmerje že pred leti prenehalo in ki je zbolel za boleznijo, zaradi katere, če bi še vedno bil v delovnem razmerju, ne bi več mogel opravljati svojega dela, nima zgolj iz tega razloga pravice zahtevati začetka postopka za ugotovitev invalidnosti. Tožeča stranka je glede na to sklepala, da bi lahko bilo mogoče invalidsko pokojnino dodeliti nekdanjemu uradniku, ne glede na dejstvo, da je odstopil od delovnega razmerja, pod pogojem, da predloži ustrezna zdravniška dokazila.
11. Poleg tega je A. Nardone poudaril, da je Sodišče v tej isti sodbi razsodilo, da Komisija ni izpolnila svoje obveznosti, da ob odstopu uradnika predloži zadevo invalidski komisiji, kadar se ugotovi, da je
končno nastala invalidnost v neposredni zvezi z njegovim zdravstvenim stanjem ob prenehanju delovnega razmerja.
12. Da bi utemeljila pravilnost svoje odločbe, je Komisija navedla, da pogoji za dodelitev invalidske pokojnine, določeni v členu 78 Kadrovskih predpisov in členu 13 Priloge VIII k tem predpisom, v tej zadevi niso bili izpolnjeni. Zlasti je poudarila, da so v skladu z besedilom zgoraj navedenih določb in njihovo razlago v zgoraj navedeni sodbi Bähr proti Komisiji in sodbi Sodišča prve stopnje z dne 3. junija v zadevi Coussios proti Komisiji, T-295/97, RecFP, str. I-A-103 in II-577, „lahko le uradniki, ki morajo prenehati z opravljanjem svojih nalog, ker svojih nalog ne morejo več opravljati zaradi invalidnosti, stranke v postopku za ugotovitev invalidnosti.“
13. Dalje poudarja, da je invalidska komisija sicer edini organ, ki je pooblaščen ugotoviti obstoj invalidnosti v skladu s členom 78 Kadrovskih predpisov, vendar je
za to pooblaščena zgolj med obdobjem aktivne zaposlitve uradnika.
14. Glede zatrjevane zlorabe pooblastil Komisije je v točki 29 izpodbijane sodbe Sodišče prve stopnje ugotovilo, da je Komisija zavrnila zahtevo za dodelitev invalidske pokojnine, ki jo je vložil A. Nardone, iz razlogov, ki so povezani z okoliščino, da pravni pogoji, ki se nanašajo na njegov administrativni, in ne zdravstveni status, očitno niso bili izpolnjeni. Zato je Sodišče prve stopnje menilo, da Komisija s tem, da je zavrnila zahtevo A. Nardona in ni sklicala invalidske komisije, ni zlorabila svojih pooblastil, saj je ta pristojna zgolj za razreševanje zdravstvenih in ne pravnih vprašanj.
15. Glede tožbenega razloga, ki temelji na razlagi zgoraj navedene sodbe Bähr proti Komisiji, je v točki 31 izpodbijane sodbe Sodišče prve stopnje poudarilo, da „izhaja iz besedila člena 13 Priloge VIII h Kadrovskim predpisom, da so lahko le uradniki, ki morajo prenehati z opravljanjem svojih nalog, ker svojih nalog ne morejo več opravljati zaradi invalidnosti, stranke v postopku za ugotovitev invalidnosti“ (zgoraj navedeni sodbi Bähr proti Komisiji, točka 12, in Coussios proti Komisiji, točka 37).
16. S tem v zvezi je v točki 32 izpodbijane sodbe Sodišče prve stopnje spomnilo, „da uradnik, ki mu je delovno razmerje že pred leti prenehalo in ki je zbolel za boleznijo, zaradi katere ne bi več mogel, če bi še vedno bil v delovnem razmerju, opravljati svojega dela, nima zgolj iz tega razloga pravice zahtevati začetek postopka za ugotovitev invalidnosti.“ (glej zgoraj navedeni sodbi Bähr proti Komisiji, točka 13, in Coussios proti Komisiji, točka 38). Dalje je Sodišče prve stopnje ugotovilo, da je bila tožeča stranka dejansko v takem položaju, saj je leta 1981 odstopila, zahtevo za dodelitev invalidske pokojnine pa je vložila leta 1999.
17. Dalje je v točki 33 izpodbijane sodbe Sodišče prve stopnje razsodilo, da A. Nardone prav tako ne izpolnjuje niti drugega od dveh kumulativnih pogojev, določenih v členu 13 Priloge VIII h Kadrovskim predpisom, v skladu s katerim mora uradnik, ki zahteva dodelitev invalidske pokojnine, pridobivati pokojninske pravice v trenutku, v katerem ga
invalidska komisija spozna za popolnega trajnega invalida, ker je odstopil od delovnega mesta uradnika leta 1981.
18. Posledično je v točki 34 izpodbijane sodbe Sodišče prve stopnje odločilo,
da je treba, glede na to, da nobeden od dveh pogojev, postavljenih v členu 13 Priloge VIII h Kadrovskim predpisom ni bil izpolnjen, predlog za razglasitev ničnosti sporne odločbe načeloma zavrniti.
19. Med drugim je v točki 36 izpodbijane sodbe Sodišče prve stopnje ugotovilo, da so bile okoliščine v zadevi, ki je pripeljala do zgoraj navedene sodbe Bähr proti Komisiji, zelo drugačne kot v obravnavani zadevi. G. Bähr je namreč ohranil status „uradnika“ po prenehanju službovanja na podlagi Uredbe Sveta (Euratom, ESPJ, EGS) št. 2530/72 z dne 4. decembra 1972 o posebnih in začasnih ukrepih glede zaposlovanja uradnikov Evropskih skupnosti zaradi pristopa novih držav članic in dokončnega prenehanje delovnega razmerja uradnikov teh Skupnosti (UL L 272, str. 1). Tako je, za razliko od A. Nardona, g. Bähr, v skladu z določbami Uredbe št. 2530/72, nadaljeval plačevanje prispevkov za pridobitve pravice do pokojnine (glej zgoraj navedeno sodbo Bähr proti Komisiji, točki 5 in 8) in je s tem izpolnjeval pogoj za uporabo člena 13 Priloge VIII h Kadrovskim predpisom.
20. V točki 37 izpodbijane sodbe Sodišče prve stopnje ugotavlja, da v nobenem primeru Komisija v trenutku, ko je pritožnik odstopil od delovnega razmerja in prenehal delati v Skupnostih, ni bila dolžna preveriti zdravstvenega stanja pritožnika prek invalidske komisije.
21. Glede tega v točki 38 izpodbijane sodbe Sodišče prve stopnje poudarja, da tako iz zgoraj navedene sodbe Bähr proti Komisiji kot tudi iz nobenega drugega vira prava Skupnosti ne izhaja, da bi imela institucija Skupnosti v primeru prostovoljnega prenehanja delovnega razmerja splošno obveznost preveriti sposobnost uradnika za delo.
22. Poleg tega je v točki 39 izpodbijane sodbe Sodišče prve stopnje spomnilo,
da je, ker je Sodišče v zgoraj navedeni sodbi Bähr proti Komisiji opredelilo, da je institucija v določenih okoliščinah dolžna sklicati invalidsko komisijo v trenutku prenehanja delovnega razmerja, treba vprašanje, ali jo je bilo v pritožnikovem primeru treba sklicati ali ne, presoditi zgolj na podlagi podatkov, s katerimi je institucija razpolagala ob njegovem odstopu, torej leta 1981.
23. S tem v zvezi je Sodišče prve stopnje v točkah 40 in 41 izpodbijane sodbe razsodilo:
„40 Če uradnik meni, da mu zdravstveno stanje ne dopušča opravljanja nalog, mora pred prenehanjem delovnega razmerja vložiti v skladu s členom 90 Kadrovskih predpisov zahtevo za dodelitev invalidske pokojnine na podlagi člena 78 Kadrovskih predpisov. V obravnavani zadevi iz tožbe izhaja, da je bila tožeča stranka od 70-ih let zaskrbljena za svoje zdravstveno stanje in da je leta 1981 odstopila predvsem zato, ker je bila prepričana, da nezdravi delovni pogoji škodijo njenemu zdravju. Ker se šteje, da uradniki poznajo določbe Kadrovskih predpisov (glej na primer sodbo Sodišča prve stopnje z dne 17. oktobra v zadevi Drabbe proti Komisiji, T-27/99, Recueil, str. I-A-213 in II-955), mora uradnik, ki se nahaja v takšnem položaju, to možnost uveljaviti, če želi pridobiti invalidsko pokojnino. Če to opusti, ni ravnal s potrebno skrbnostjo, predvsem, ker se domneva, da pozna svojo zdravstveno zgodovino in fizično stanje v trenutku odstopa bolje kot institucija, v kateri je zaposlen. Tako instituciji, razen v izjemnih okoliščinah, ni mogoče očitati, vsaj v primeru uradnika, ki je prostovoljno prenehal z delom, pri čemer institucija ni predlagala njegovega odhoda, da ni sklicala invalidske komisije, če zainteresirani tudi sam ni vložil zahteve v tem smislu.
41 Izredno slaba zdravstvena zgodovina g. Bähra, in sicer prva kap, ki jo je doživel šest let pred prenehanjem delovnega razmerja, je bila v njegovem primeru dejstvo, ki ni bilo sporno (zgoraj navedena sodba Bähr proti Komisiji, točka 14, in fine ). V obravnavani zadevi sicer izhaja iz spisa, da se je tožeča stranka zdravniku
institucije pritoževala glede svojega zdravstvenega stanja, predvsem glede pogostega bronhitisa, za katerim je bolehala, kot tudi glede nezdravih delovnih pogojev, vendar je treba ugotoviti, da Komisija ni bila seznanjena z zdravstveno zgodovino, ki bi se po resnosti lahko primerjala s prvo kapjo g. Bähra, kar bi omogočalo Sodišču prve stopnje, da presodi, da bi morala po uradni dolžnosti sklicati invalidsko komisijo v trenutku njegovega odstopa, čeprav sam takšne zahteve ni vložil (zgoraj navedena sodba Bähr proti Komisiji, točka 15). S tem v zvezi je potrebno poudariti, da je odvetnik tožeče stranke na obravnavi navedel, da tudi sama tožeča stranka leta 1981 ni vedela, kakšni so bili učinki prahu, ki ga je vdihavala, na njeno zdravje, in da tega ni vedela do leta 1992.“
24. Končno, v točki 42 izpodbijane tožbe Sodišče prve stopnje ugotavlja, da obstoj zveze, pod predpostavko, da se ta dokaže, med zdravstvenim stanjem tožeče stranke v trenutku vložitve zahteve 18. novembra 1999 in njegovim zdravstvenim stanjem v trenutku prenehanja delovnega razmerja, ni zadostni dokaz za to, da bi morala Komisija leta 1981 sklicati invalidsko komisijo.
25. Glede na zgoraj navedeno je Sodišče prve stopnje ugotovilo, da je treba predlog za razglasitev ničnosti sporne odločbe zavrniti in da glede na okoliščine zadeve tožeči stranki ni mogoče dodeliti invalidske pokojnine.
Postopek pred Sodiščem in predlogi strank
26. Z vlogo, vloženo pri sodnem tajništvu Sodišča 25. aprila 2003, je A. Nardone zaprosil za brezplačno pravno pomoč, v skladu s členom 76 Poslovnika Sodišča.
27. S sklepom z dne 6. februarja 2004 je Sodišče njegovi prošnji ugodilo.
28. A. Nardone Sodišču predlaga, naj
primarno:
– ugotovi, da je pritožba dopustna in utemeljena;
– v celoti razveljavi izpodbijano sodbo;
podredno:
– razglasi za nično izrecno odločbo Organa, pristojnega za imenovanja, z dne 15. decembra 2000, s katero je zavrnil pritožbo, ki jo je vložil A. Nardona 23. maja 2000, glede dodelitve invalidske pokojnine;
– razglasi za nično sporno odločbo, s katero je bila zavrnjena zahteva A. Nardona z dne 18. novembra 1999 glede dodelitve invalidske pokojnine, z uporabo člena 78(2) Kadrovskih predpisov;
v vsakem primeru:
– odloči o stroških v skladu z ustreznimi določbami Poslovnika.
29. Komisija Sodišču predlaga, naj:
– odloči, da je pritožba, ki jo je pritožnik vložil proti izpodbijani sodbi, nedopustna, ali vsaj neutemeljena;
– naloži pritožniku plačilo stroškov pritožbe.
Pritožba
Prvi pritožbeni razlog
Navedbe strank
30. V prvem pritožbenem razlogu A. Nardone Sodišču prve stopnje očita, da je odločilo, da ker je leta 1981 odstopil in vložil zahtevo za dodelitev invalidske pokojnine leta 1999, ni v položaju uradnika, ki mora prenehati opravljati svoje naloge, ker jih ne more več opravljati zaradi invalidnosti, iz člena 13 Priloge VIII h Kadrovskim predpisom.
31. Meni, da Sodišče prve stopnje ni pravilno razlagalo zgoraj navedene sodbe Bähr proti Komisiji, in trdi, da ima sedaj pravico začeti postopek za ugotovitev invalidnosti, kolikor zaradi nekaterih od njegovih bolezni, ki so bile poleg tega priznane za poklicne bolezni,
ne bi več mogel, če bi še vedno bil v delovnem razmerju, opravljati svojega dela.
32. Četudi zaradi nevednosti glede zdravstvenega stanja v trenutku prenehanja delovnega razmerja ni pričel postopka za ugotovitev invalidnosti, določenega v členu 78 Kadrovskih predpisov in členu 13 Priloge VIII k tem predpisom, pritožnik meni, da je odločilno pravno dejstvo za začetek tega postopka vzročna zveza, ki obstaja med zdravstvenim stanjem uradnika v obdobju njegovega službovanja in njegovim zdravstvenim stanjem v nekem trenutku po dokončnem prenehanju delovnega razmerja.
33. Komisija meni, da trditev pritožnika ne upošteva jasnega in natančno opredeljenega besedila člena 13 Priloge VIII h Kadrovskim predpisom. Glede na to določbo se invalidska pokojnina iz člena 78 Kadrovskih predpisov lahko dodeli le uradniku, ki se ga spozna za popolnega trajnega invalida, kar mu onemogoča opravljati naloge delovnega mesta v njegovem kariernem razredu in mora zato prenehati delati v Skupnostih.
34. Komisija poudarja, da je pritožnik prenehal delati leta 1981, ter navaja, da tudi če bi šlo za trajno in popolno invalidnost, ne bi bilo mogoče, da bi sedaj „iz tega razloga moral prenehati z delom v Skupnostih“, saj je službovanje že dokončno sklenil.
35. Komisija meni, da iz zgoraj navedene sodbe Bähr proti Komisiji, brane v povezavi s členom 13 Priloge VIII h Kadrovskim predpisom, izhaja, da uradnik, ki mu je delovno razmerje že pred leti prenehalo in ki je zbolel za boleznijo, zaradi katere ne bi več mogel, če bi še vedno bil v delovnem razmerju, opravljati svojega dela, nima zgolj iz tega razloga pravice zahtevati začetka postopka za ugotovitev invalidnosti.
Prav tako je potrebno, da je „iz tega razloga moral prenehati z delom v Skupnostih“.
36. Navaja, da naj bi institucija v določenih okoliščinah imela dolžnost sklicati invalidsko komisijo ob prenehanju delovnega razmerja. Torej je bilo to vprašanje, v pritožnikovem primeru, treba presoditi zgolj v luči dejstev, s katerimi je institucija razpolagala v trenutku, ko je pritožnik odstopil, to je leta 1981. Vendar Komisija meni, da ob odstopu pritožnika leta 1981 ni bila dolžna in ni mogla sklicati invalidske komisije, saj zdravstveno stanje pritožnika v tistem trenutku ni opravičevalo takega ukrepa. Glede tega poudarja, da sam pritožnik priznava, da leta 1981 ni vedel za bolezni, ki bi lahko vplivale na njegovo zdravstveno stanje. A fortiori, Komisija o tem ni mogla biti obveščena in v tistem trenutku ni imela nobenega razloga za sklic invalidske komisije.
Presoja Sodišča
37. Uvodoma je treba poudariti, da pritožnik ne izpodbija izpodbijane sodbe, kolikor je bilo odločeno, da Komisija, s tem, da ni predložila zadeve invalidski komisiji v trenutku prenehanja delovnega razmerja leta 1981, ni kršila svojih obveznosti.
38. Vprašanje, ki ga je še treba razrešiti, je, ali bi, kot to trdi pritožnik, sklic bilo treba izvesti po prenehanju njegovega službovanja, v trenutku vložitve njegove zahteve za invalidsko pokojnino leta 1999.
39. S tem v zvezi jasno izhaja iz člena 13 Priloge VIII h Kadrovskim predpisom, ki v skladu s členom 78 istih predpisov določa pogoje, pod katerimi ima uradnik pravico do invalidske pokojnine, da so le uradniki, ki morajo prenehati opravljati svoje naloge, ker jih ne morejo več opravljati zaradi invalidnosti, lahko stranke v postopku za ugotovitev invalidnosti
(zgoraj navedena sodba Bähr proti Komisiji, točka 12).
40. Iz tega sledi, da uradnik, ki mu je delovno razmerje že pred leti prenehalo in ki je zbolel za boleznijo, zaradi katere ne bi več mogel, če bi še vedno bil v delovnem razmerju, opravljati svojega dela, nima zgolj iz tega razloga pravice zahtevati začetka postopka za ugotovitev invalidnosti (zgoraj navedena sodba Bähr proti Komisiji, točka 13).
41. V obravnavani zadevi je Sodišče prve stopnje ugotovilo, da je A. Nardone z dopisom z dne 18. oktobra 1981 prostovoljno odstopil, pri čemer ni navedel, da ima zdravstvene težave, ali zahteval, naj njegovo zdravstveno stanje oceni invalidska komisija. Šele leta 1999, torej 18 let pozneje, je pritožnik vložil zahtevo za invalidsko pokojnino.
42. Glede na navedeno dejansko stanje je v točkah od 30 do 32 izpodbijane sodbe
Sodišče prve stopnje pravilno odločilo, da pritožnik ni v položaju uradnika, ki je predviden v členu 13 Priloge VIII h Kadrovskim predpisom, ki mora prenehati službovati, ker svojih nalog ne more več opravljati zaradi invalidnost.
43. V teh okoliščinah prvi pritožbeni razlog ni utemeljen in ga je torej treba zavrniti.
Drugi pritožbeni razlog
Navedbe strank
44. V drugem pritožbenem razlogu A. Nardone navaja, da je Sodišče prve stopnje napačno ugotovilo, da ne izpolnjuje niti drugega od dveh pogojev, ki jih postavlja člen 13 Priloge VIII h Kadrovskim predpisom, v skladu s katerim mora uradnik v trenutku, v katerem zahteva dodelitev invalidske pokojnine, pridobivati pokojninske pravice. Tako pritožnik meni, da pridobiva pokojninske pravice v smislu člena 13 Priloge VIII h Kadrovskim predpisom, ker je v skladu s členom 12 Priloge VIII h Kadrovskim predpisom s prenehanjem njegovega delovnega razmerja dobil izplačano odpravnino.
45. Komisija meni, da navedeni pritožbeni razlog ni dopusten, saj je bil, po njenem mnenju, prvič naveden pred Sodiščem.
46. Poleg tega Komisija meni, da pritožbeni razlog ni utemeljen.
Presoja Sodišča
47. Spomniti se je treba, da člen 13 Priloge VIII h Kadrovskim predpisom, kot je to storilo Sodišče prve stopnje v točki 33 izpodbijane sodbe, določa dva kumulativna pogoja. Iz tega sledi, da ugotovitev Sodišča prve stopnje tudi v točki 33, da pritožnik ne izpolnjuje drugega od teh pogojev, po tem ko je v točkah od 30 do 32 že ugotovilo, da ne izpolnjuje prvega razloga, ni bila potrebna.
48. Ker se drugi pritožbeni razlog nanaša na nepotrebno odločitev v izpodbijani sodbi, ga je treba zavrniti kot pravno neučinkovitega (glej med drugim sodbo z dne 22. decembra 1993 v zadevi Pincherla proti Komisiji, C- 244/91 P, Recueil, str. I-6965, točki 25 in 31, in sklep z dne 12. decembra 1996 v zadevi Pincherla proti Komisiji, C-49/96 P, Recueil, str. I-6803, točka 27).
Stroški
49. V skladu s členom 69(2) Poslovnika, ki se uporablja za pritožbeni postopek na podlagi člena 118 tega poslovnika, se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Na podlagi člena 70 tega poslovnika nosijo institucije v delovnopravnih sporih njihovih uslužbencev svoje stroške. Vendar pa se na podlagi člena 122, drugi pododstavek, tega poslovnika člen 70 ne uporablja za pritožbe uradnikov ali drugih uslužbencev institucije zoper to. Komisija je predlagala, naj se tožeči stranki naloži plačilo stroškov, in ker ta ni uspela, se ji naloži plačilo stroškov.
Izrek
Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:
1) Pritožba se zavrne.
2) A. Nardonu se naloži plačilo stroškov.