62016CC0005
ĢENERĀLADVOKĀTA PAOLO MENGOCI [PAOLO MENGOZZI]
SECINĀJUMI,
sniegti 2017. gada 30. novembrī (
1
)
Lieta C‑5/16
Polijas Republika
pret
Eiropas Parlamentu,
Eiropas Savienības Padomi
Prasība atcelt tiesību aktu – Lēmums (ES) 2015/1814 – Juridiskā pamata noteikšana – Tiesību akta ietekmes ņemšana vērā – LESD 192. panta 1. punkts – LESD 192. panta 2. punkta c) apakšpunkts – “Ievērojamas ietekmes” uz dalībvalsts izvēli starp dažādiem enerģijas avotiem jēdziens – “Ievērojamas ietekmes” uz dalībvalsts energoapgādes vispārējo struktūru jēdziens – Lojālas sadarbības princips – LES 15. pants – Eiropadomes pilnvaras – Tiesiskās noteiktības un tiesiskās paļāvības aizsardzības principi – Samērīguma princips – Ietekmes novērtējums
Ievads
1.
Savā prasības pieteikumā Polijas Republika lūdz Tiesu atcelt Eiropas Parlamenta un Padomes 2015. gada 6. oktobra Lēmumu (ES) 2015/1814 par Savienības siltumnīcefekta gāzu emisijas kvotu tirdzniecības sistēmas tirgus stabilitātes rezerves izveidi un darbību un ar ko groza Direktīvu 2003/87/EK (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”) (
2
).
2.
Eiropas Parlamenta un Padomes 2003. gada 13. oktobra Direktīva 2003/87/EK, ar kuru nosaka sistēmu siltumnīcefekta gāzu emisijas kvotu tirdzniecībai Kopienā un groza Padomes Direktīvu 96/61/EK (
3
), tika pieņemta, pamatojoties uz EKL 175. panta 1. punktu, lai veicinātu efektīvāku Savienības un dalībvalstu starptautisko saistību īstenošanu siltumnīcefekta gāzu antropogēnās emisijas samazināšanā. Tā būtiski ir grozīta ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2009. gada 23. aprīļa Direktīvu 2009/29/EK (
4
).
3.
Siltumnīcas efektu izraisošu gāzu emisijas kvotu tirdzniecības sistēma (turpmāk tekstā – “ETS”) darbojas kopš 2005. gada 1. janvāra un attiecas uz 45 % no siltumnīcefekta gāzu emisijām Savienībā. Direktīvā 2003/87 sākotnēji bija noteikti trīs kvotu tirdzniecības laikposmi: no 2005. gada līdz 2007. gadam, no 2008. gada līdz 2012. gadam un no 2013. gada līdz 2020. gadam. Direktīvā 2003/87 ir norādīts, ka Savienība ir apņēmusies no 2008. gada līdz 2012. gadam panākt siltumnīcefekta gāzu emisijas samazinājumu par 8 % salīdzinājumā ar 1990. gada emisiju līmeni (
5
), savukārt Direktīvā 2009/29 ir norādīta Eiropadomes apņemšanās līdz 2020. gadam kopējo siltumnīcefekta gāzu emisiju Savienībā samazināt “vismaz par 20 %, salīdzinot ar 1990. gada līmeni, vai pat par 30 %, ja citas attīstītās valstis apņemas īstenot līdzvērtīgus emisiju samazinājumus” (
6
).
4.
Neraugoties uz noteiktu skaitu lēmumu ar mērķi papildināt ETS darbības noteikumus vai lai tos grozītu (
7
), oglekļa tirgus stāvoklis joprojām ir satraucošs šajā tirgū pieejamo kvotu lielā pārpalikuma dēļ, kas radīja būtisku piedāvājuma un pieprasījuma nelīdzsvarotību. Šī situācija, kas Komisijas ziņojumā Eiropas Parlamentam un Padomei par Eiropas oglekļa tirgus stāvokli (turpmāk tekstā – “Komisijas 2012. gada ziņojums”) (
8
) ir aprakstīta kā tāda, kas turpināsies, ja Savienības likumdevējs nerīkosies, pamudināja minēto likumdevēju rīkoties, ko tas arī darīja, pieņemot apstrīdēto lēmumu.
Atbilstošās tiesību normas
5.
Apstrīdētais lēmums tika pieņemts 2015. gada 6. oktobrī, pamatojoties uz LESD 192. panta 1. punktu. Tā 1. pants ir veltīts tirgus stabilitātes rezervei (turpmāk tekstā – “TSR”), kuru ar šo lēmumu ir paredzēts izveidot. Tas ir formulēts šādi:
“1.   [TSR] izveido 2018. gadā, un kvotu ieskaitīšanu rezervē uzsāk no 2019. gada 1. janvāra.
2.   900 miljonus kvotu, ko atskaita no izsolāmo kvotu apjomiem laikposmā no 2014. gada līdz 2016. gadam, kā noteikts Regulā (ES) Nr. 176/2014, ievērojot Direktīvas [2003/87] 10. panta 4. punktu, nepievieno apjomiem, kas izsolāmi 2019. un 2020. gadā, bet gan ieskaita rezervē.
3.   Kvotas, kas nav piešķirtas iekārtām, ievērojot Direktīvas [2003/87] 10.a panta 7. punktu, un kvotas, kas nav piešķirtas iekārtām, jo tiek piemērots minētās direktīvas 10.a panta 19. un 20. punkts, 2020. gadā ieskaita rezervē. Komisija pārskata Direktīvu [2003/87] attiecībā uz minētajām nepiešķirtajām kvotām un vajadzības gadījumā iesniedz Eiropas Parlamentam un Padomei priekšlikumu.
[..]
5.   Kvotu skaitu, kas atbilst 12 % no [..] apritē esošo kvotu kopskaita, katru gadu atskaita no to kvotu apjoma, kas dalībvalstīm jāizsola saskaņā ar Direktīvas [2003/87] 10. panta 2. punktu, un ieskaita rezervē 12 mēnešu laikposmā, sākot no minētā gada 1. septembra, ja vien rezervē ieskaitāmo kvotu skaits nav mazāks par 100 miljoniem. [..]
[..]
6.   Jebkurā gadā, ja apritē esošo kvotu kopskaits ir mazāks nekā 400 miljoni, no rezerves atbrīvo 100 miljonus kvotu un pievieno kvotu apjomam, kas dalībvalstīm jāizsola saskaņā ar Direktīvas [2003/87] 10. panta 2. punktu. Ja rezervē ir mazāk nekā 100 miljoni kvotu, saskaņā ar šo punktu atbrīvo visas rezervē esošās kvotas.
[..]”
Lietas dalībnieku prasījumi un tiesvedība Tiesā
6.
Polijas Republika lūdz Tiesu atcelt apstrīdēto lēmumu un piespriest Eiropas Parlamentam un Eiropas Savienības Padomei segt tiesāšanās izdevumus.
7.
Parlaments un Padome lūdz Tiesu noraidīt prasību un piespriest Polijas Republikai segt tiesāšanās izdevumus.
8.
2016. gada 1. jūnijā Dānijas Karalistei, Vācijas Federatīvajai Republikai (
9
), Spānijas Karalistei, Francijas Republikai, kā arī Eiropas Komisijai tika atļauts iestāties lietā Parlamenta un Padomes prasījumu atbalstam. Tajā pašā dienā Zviedrijas Karalistei tika atļauts iestāties lietā Padomes prasījumu atbalstam.
9.
Polijas Republikas, Parlamenta, Padomes, kā arī Spānijas Karalistes, Francijas Republikas un Komisijas mutvārdu paskaidrojumi tika uzklausīti 2017. gada 11. jūlija tiesas sēdē.
Par prasību
10.
Polijas Republika izvirza piecus pamatus apstrīdētā lēmuma atcelšanai. Pirmais pamats attiecas uz LESD 192. panta 2. punkta c) apakšpunkta pārkāpumu, pamatojot ar to, ka apstrīdētais lēmumus ir pieņemts atbilstīgi parastajai likumdošanas procedūrai, lai gan šis lēmums būtiski ietekmējot dalībvalsts izvēli saistībā ar dažādiem enerģijas avotiem un tās energoapgādes vispārējo struktūru. Otrais pamats attiecas uz lojālas sadarbības principa pārkāpumu un Padomei LES 15. pantā noteikto pilnvaru pārkāpumu, jo esot noteikti pasākumi, kas ir pretrunā Eiropadomes 2014. gada 23. un 24. oktobra secinājumiem. Trešais pamats attiecas uz tiesiskās noteiktības principa un tiesiskās paļāvības aizsardzības principa pārkāpumu, jo esot noteikti pasākumi, ar kuriem notiek iejaukšanās siltumnīcas efektu izraisošo gāzu emisijas kvotu tirdzniecības sistēmā tirdzniecības perioda laikā. Ceturtais pamats attiecas uz samērīguma principa pārkāpumu, jo ir noteikti pasākumi, ar kuriem tiek sasniegti augstāki emisiju samazināšanas mērķi par tiem, kas izriet no Savienības starptautiskajām saistībām un kuri noteikti Direktīvā 2003/87. Piektais pamats attiecas uz to, ka nav izpildīts pienākums pienācīgi novērtēt apstrīdētā lēmuma ietekmi uz dažādām dalībvalstīm un pienākums atbilstoši novērtēt tā ieviešanas ietekmi uz emisiju kvotu tirgu.
Vērtējums
Par pirmo pamatu – LESD 192. panta 2. punkta c) apakšpunkta pārkāpumu
Lietas dalībnieku argumenti
11.
Būtībā Polijas Republika atgādina LESD 192. panta 2. punkta c) apakšpunkta formulējumu, lai no tā secinātu, ka apstrīdētais lēmums esot bijis jāpieņem uz tā pamata un tādējādi esot bijusi vajadzīga īpaša likumdošanas procedūra. Šī norma paredzot, ka tiesību akti, kuriem dalībvalstīs ir būtiska nozīme, ir jāpieņem Padomei ar vienprātīgu lēmumu, minētajām dalībvalstīm piešķirot veto tiesības, kas Polijas Republikai esot liegtas. Prasītāja apgalvo, ka apstrīdētais lēmums būtiski ietekmējot tās izvēli starp dažādiem enerģijas avotiem un tās energoapgādes vispārējo struktūru. Tā atgādina, ka, piemērojot Tiesas judikatūru par juridiskā pamata noteikšanu un atbilstīgi LESD 192. panta 2. punkta c) apakšpunkta tekstam, lai noteiktu, vai juridiskais pamats ir pareizs, esot jāvērtē tieši apstrīdētā lēmuma ietekme. Lai atzītu, ka pastāv ievērojama ietekme, un tā kā Līgumā šis jēdziens nav precizēts, prasītāja norāda, ka esot jāņem vērā globālais enerģētikas konteksts, kāds ir dalībvalstī. Polijas Republika norāda, ka tā esot ļoti atkarīga no fosilā kurināmā, ka 83 % no tās elektrības tiek iegūta no oglēm un lignīta un ka tās rīcībā esot lielas ogļu rezerves, un tas tai nodrošinot tās ražošanas zemas izmaksas un tādējādi tās ekonomikas konkurētspēju, kā arī enerģijas avotu pieejamību tās pilsoņiem. Pamatojoties uz postulātu, ka kvotu cenas tieši ietekmē ražošanas tehnoloģiju izvēli nākotnes investīcijām, Polijas Republika apgalvo, ka kvotu cena ietekmēšot valsts elektrības ražošanas attīstības struktūru. Polijas Republika paredz, ka līdz 2035. gadam tikšot radītas vairāk ar gāzi darbināmas elektrostacijas, lai gan tirgus stabilitātes rezerves neesamības dēļ investīcijas tikšot novirzītas uz ar oglēm darbināmām augstas efektivitātes elektrostacijām. Šīs rezerves izveide tādējādi būtiski ietekmēšot pieprasījumu pēc kurināmā, un tas radīs dabas gāzes izmantošanas palielināšanos, kuru tāpēc vajadzēs importēt, un tas ietekmēs prasītājas energoapgādes drošību. Komisija pati esot atzinusi, ka kvotu cenu palielināšanas mērķis esot mudināt nomainīt kurināmo un novērst investīcijas ar oglēm darbināmās elektrostacijās (
10
).
12.
Atbildētājiem, kuriem pievienojas personas, kas iestājušās lietā, būtībā ir šāda nostāja. Tiesas atkārtotas judikatūras attiecībā uz juridiskā pamata noteikšanu centrā esot tiesību akta mērķis un saturs un gadījumā, ja minētajam aktam ir divkāršs mērķis, juridiskajam pamatam esot jāatspoguļo tikai tā galvenā sastāvdaļa. Tiesas judikatūrā vispār neesot nostiprināts pienākums ņemt vērā tiesību akta ietekmi, un tas atbilstoši Spānijas Karalistes viedoklim turklāt radītu grūtības, jo juridisko pamatu varētu pienācīgi vērtēt tikai pēc tam, kad tiesību akts būtu stājies spēkā. Atbildētāji un personas, kas iestājušās lietā, par pamatu izmanto ģenerāladvokātes J. Kokotes [J. Kokott] secinājumus, kas sniegti lietā Komisija/Latvija (
11
). Tie arī norāda, ka LESD 192. panta 2. punkts ir iecerēts kā izņēmuma noteikums un ka tas tāpēc ir jāinterpretē šauri. Pārāk biežas īpašas likumdošanas procedūras izmantošana sarežģītu Savienības mērķu īstenošanu vides jomā. Turklāt šie lietas dalībnieki no apstrīdētā lēmuma teksta secina, ka tas, lai noteiktu sasniedzamos mērķus, ir jāskata kopā ar Direktīvu 2003/87, jo TSR esot jānovērš ETS strukturālā nelīdzsvarotība. Tehnoloģiskajā aspektā ETS pati ir neitrāla, un tās tiešās ietekmes uz dalībvalstu enerģētikas struktūru neesamība citstarp esot atspoguļota Direktīvas 2003/87 un Direktīvas 2009/29 juridiskajos pamatos, kas turklāt nekad nav apstrīdēti. Tāpat TSR ieviešana saglabājot ETS neitralitāti un būtiski neietekmējot dalībvalstu izvēli. TSR ietekme ilgtermiņā esot tikai kvotu cenu svārstību izlīdzināšana, nevis cenšanās sistemātiski palielināt minētās cenas. Ietekmes novērtējums turklāt nenorādot uz šo cenu stabilizācijas mērķi ilgtermiņā. Šo stabilizējošo ietekmi turklāt nodrošinot darbība divos virzienos, proti, TSR varot darboties kā pret nesamērīgu pieejamo kvotu apjoma kritumu, tā arī pret nesaprātīgu šīs pieejamības paplašināšanu. Katrā ziņā cenu palielināšanās vienmēr atstājot izvēli dalībvalstīm un uzņēmējiem. Ja TSR ietekmētu enerģētikas struktūru dalībvalstīs, tas tādējādi notiktu tikai sekundāri. TSR neietekmējot dalībvalsts izvēli starp dažādiem enerģijas avotiem, nedz tās apgādes avota maiņu. TSR turklāt nenosakot dalībvalstīm individuālus samazinājuma mērķus. Atbildētāji un personas, kas iestājušās lietā, uzskata, ka TSR ietekme, uz kuru atsaucas Polijas Republika, esot tikai spekulācijas un konjunktūra, it īpaši ņemot vērā, ka šajā nozarē veikt prognozes ir ļoti grūti. Polijas Republikas veiktais TSR ietekmes vērtējums esot nedaudz tendenciozs, pirmkārt, to aplūkojot tikai cenu palielināšanas aspektā, lai gan tas ir mehānisms, kas ļauj darboties arī kvotu cenu samazināšanas virzienā, un, otrkārt, neņemot vērā to, ka ETS piemērošanas joma ir plašāka un attiecas ne tikai uz enerģētikas jomu un ražošanas izmaksas katrā ziņā nosakot vairāki faktori, nevis tikai kvotu cenas.
13.
Polijas Republika iebilst, ka, lai gan tā neapstrīd Direktīvas 2003/87 juridisko pamatu, tas tomēr nenozīmējot, ka LESD 192. panta 1. punkts ir piemērots apstrīdētā lēmuma juridiskais pamats, jo minētajam lēmumam ir jābūt patstāvīga un no direktīvas neatkarīga vērtējuma priekšmetam, lai noteiktu tā pareizo juridisko pamatu, un iepriekšējai likumdošanas praksei nav lielas nozīmes tiesību akta juridiskā pamata pārbaudes laikā. Prasītāja norāda, ka Tiesa katrā ziņā nav izvērtējusi Direktīvas 2009/29 juridisko pamatu. Prasītāja, neapstrīdot atbildētāju un personu, kas iestājušās lietā, norādīto judikatūru, apgalvo, ka Tiesa tiesību akta juridiskā pamata pārbaudes laikā jau esot pārbaudījusi tā juridisko pamatu (
12
) tieši tāpēc, ka ietekmes noteikšana esot objektīvs elements, kas var tikt ņemts jāņem vērā. Prasītāja turklāt atkārto savus argumentus par ietekmes novērtējumu, kas, pēc tās domām, apstiprinot TSR ietekmi uz enerģētikas struktūru. Vairākos citos vērtējumos vai zinātniskās publikācijās arī esot secināts, ka TSR ieviešanas dēļ kvotu cenas palielināsies. Tā kā attiecībā uz ietekmes novērtējuma interpretāciju pastāv atšķirīgi viedokļi, Polijas Republika norāda uz Krajowy Ośrodek Bilansowania i Zarzadzania Emisjami (Nacionālais emisiju līdzsvarošanas un pārvaldības centrs, Polija) izstrādāto dokumentu “Tirgus stabilitātes rezerves mehānisma ietekmes uz Polijas enerģētikas struktūras izveidi novērtējums” (turpmāk tekstā – “KOBiZE vērtējums”) (
13
), kurā parādīts, ka Polijas Republikas enerģētikas struktūru jūtami ietekmējot apstrīdētā lēmuma īstenošana. Prasītāja atgādina, ka emisiju no sadedzināšanas daļa kopējās emisijās valstī 2014. gadā esot bijusi 83,8 %, un no tā secina, ka, lai arī ETS darbības joma ir plašāka, TSR galvenokārt ietekmētu šo nozari.
14.
Polijas Republika personām, kas iestājušās lietā, atbild, ka atšķirībai starp LESD 192. panta 2. punktu un 194. pantu būtu jāsaglabā savs nozīmīgums, jo pirmais attiecas uz Savienības vides politiku, otrais – uz tās enerģētikas politiku. Prasītāja atgādina, ka Komisija ietekmes novērtējumā pati esot atzinusi, ka dalībvalstu virzīšanās atjaunojamo energoresursu virzienā esot TSR mērķis. Tā arī apgalvo, ka ar Direktīvu 2003/87 elektroenerģijas nozare esot izslēgta no bezmaksas kvotu piešķiršanas sistēmas. Tā kā pastāv pirkšanas pienākums, kvotu cenas palielināšanās vairāk ietekmē šo nozari, kuras dalībniekiem būšot jāmeklē citi avoti, tādējādi mainot enerģētikas struktūru. Tādējādi Polijas Republika atspēko argumentu par TSR neitrālo raksturu minētās enerģijas avotu struktūras aspektā. Visbeidzot, prasītāja, nepiekrītot KOBiZE pētījumam, uz izteikto kritiku, ka esot vērtēta ietekme līdz 2030. gadam, atbild, ka netiekot kritizēts pielietotais modelēšanas instruments un ka pētījuma attiecināšana tikai uz Poliju esot objektīvi pamatota.
15.
Atbildētāji atbildes raksta uz repliku posmā ņem vērā, ka prasītāja nav apstrīdējusi klasisko judikatūru par juridiskā pamata noteikšanu, un norāda, ka, lai gan tiesību akta ietekme varot tikt pārbaudīta, tas notiekot tikai saistībā ar minētā tiesību akta mērķi un saturu, nevis saistībā ar atsevišķu vai neatkarīgu vērtējumu. Ar TSR neesot iecerēts mainīt sākotnējo ETS mērķu līmeni, – tā esot tikai tos papildinošs akts, kas perfekti iekļaujas ETS. Atbildētāji arī apstrīd KOBiZE pētījuma nozīmi un secinājumus, jo tas esot veikts pēc apstrīdētā lēmuma pieņemšanas, attiecoties tikai uz īslaicīgas ietekmes daļēju analīzi, ko, iespējams, radīs TSR, turklāt tikai Polijā, un, visbeidzot, tā pamatā esot nepareizs pieņēmums, un tajā esot izmantotas kļūdainas metodes. Pakārtoti, atbildētāji apšauba prasītājas vispārējās energoapgādes struktūras ietekmēšanas “būtisko” raksturu, kas tomēr prasīts LESD 192. panta 2. punkta c) apakšpunktā.
Vērtējums
– Par piemērojamās pārbaudes noteikšanu
16.
No Tiesas atkārtotas judikatūras – ko lietas dalībnieki neapstrīd – izriet, ka atbilstīgi Savienības pilnvarām “juridiskā pamata izvēle ir jābalsta uz objektīviem elementiem, kurus Tiesa var pārbaudīt, īpaši uz tiesību akta mērķi un saturu. Ja no [..] tiesību akta pārbaudes izriet, ka šim pēdējam minētajam ir divi mērķi vai tas attiecas uz divām jomām, un ja vienu no mērķiem vai jomām var identificēt kā galveno vai dominējošo mērķi vai jomu, bet otru – kā mazāk svarīgu, attiecīgais tiesību akts ir jābalsta uz vienu juridisko pamatu, proti, uz to, kas atbilst galvenajam vai dominējošajam mērķim vai jomai” (
14
).
17.
Lai gan Tiesa min tiesību akta mērķi un saturu kā elementus, kuri “īpaši” – apstākļa vārds, kas, šķiet, atstāj vietu citiem kritērijiem, – jāņem vērā, vērtējot juridisko pamatu, ir jākonstatē, ka Tiesa vienmēr ir ievērojusi šos divus elementus. Turklāt tiesību akta ietekmi ne obligāti, ne kopumā nedrīkst jaukt ar mērķi, kuru ar to ir paredzēts sasniegt. Visbeidzot, un kā to pamatoti it īpaši norādīja Spānijas Karaliste, pārbaudē, kas Savienības tiesai jāveic, lai novērtētu tiesību akta juridiskā pamata piemērotību, iekļaut šā tiesību akta sagaidāmās ietekmes novērtējumu būtu tas pats, kas lūgt Savienības likumdevējam nodoties zīlēšanai. Šā iemesla dēļ attiecībā uz šo vērtējumu, lai noteiktu, vai minētais likumdevējs varēja likumīgi pamatot savu darbību ar LESD 192. panta 1. punktu (
15
), es veikšu apstrīdētā lēmuma mērķa un satura analīzi.
– Par apstrīdētā lēmuma mērķi un saturu
18.
Man uzreiz jāprecizē, ka es, tāpat kā Polijas Republika, uzskatu, ka apstrīdētā lēmuma juridiskā pamata analīze, neraugoties uz acīmredzamu radniecību, ir jāveic neatkarīgi no Direktīvas 2003/87 vai Direktīvas 2009/29, ar kuru tā grozīta, juridiskā pamata analīzes un tādējādi no prasītājas bezdarbības saistībā ar abām iepriekš minētajām direktīvām nevar izdarīt nekādu galīgu secinājumu attiecībā uz šo strīdu.
19.
Apstrīdētā lēmuma mērķis ir nepārprotami cieši saistīts ar Direktīvas 2003/87 mērķi, par kuru Tiesa jau ir nospriedusi, ka, “lai gan kvotu tirdzniecības sistēmas galamērķis ir vides aizsardzība, samazinot siltumnīcefekta gāzu emisijas, šī sistēma pati par sevi
nesamazina šīs emisijas, bet iedrošina un veicina viszemāko izmaksu aprēķinu, lai sasniegtu minēto emisiju samazināšanos līdz konkrētam līmenim [..]. Priekšrocība videi ir atkarīga no stingrības, ar kādu ir noteikts kopējais piešķiramo kvotu daudzums, kas ir kopējā ar šo sistēmu atļautā emisiju robeža. No tā izriet arī, ka [ETS] saimniecisko loģiku veido tāda rīcība, ar ko siltumnīcefekta gāzu emisiju samazinājums, kas nepieciešams, lai sasniegtu iepriekš noteiktu vides rezultātu, tiek panākts ar zemākām izmaksām. It īpaši atļaujot pārdot piešķirtās kvotas, šī sistēma vēlas mudināt visus minētās sistēmas dalībniekus gādāt, lai tiktu izdalīts mazāks siltumnīcefekta gāzu daudzums par tiem sākotnēji piešķirtajām kvotām, pārpalikumu nododot citam dalībniekam, kas radījis lielāku emisiju daudzumu, nekā atļauj tam piešķirtās kvotas. Tādējādi laba [ETS] darbība nozīmē, ka pastāv šīs sistēmas dalībnieku kvotu pieprasījums un piedāvājums, kas nozīmē arī to, ka iespējamais emisiju samazinājums, kas ir saistīts ar darbībām, uz kurām attiecas šī sistēma, var mainīties un pat ļoti nozīmīgi. Turklāt, [..] jo plašāka ir sistēmas piemērošanas joma, jo būtiskākas būs izmaiņas individuālo uzņēmumu izmaksās, kas saistās ar pienākumu izpildi, un būs lielāka iespēja, ka vispārējās izmaksas samazināsies” (
16
).
20.
No judikatūras tāpat izriet, ka, “lai arī [Direktīvas 2003/87] galvenais mērķis ir būtiski samazināt siltumnīcefekta gāzu emisiju”, šis mērķis ir jāsasniedz, ievērojot virkni apakšmērķu, tādus kā, piemēram, “ekonomiskās izaugsmes un nodarbinātības saglabāšana, kā arī iekšējā tirgus integritātes un konkurences nosacījumu saglabāšana” (
17
).
21.
Apstrīdētā lēmuma preambulā ir norādīts Direktīvas 2003/87 mērķis “veicināt siltumnīcefekta gāzu emisiju rentablu un ekonomiski pamatotu samazināšanu” (
18
).
22.
Atbilstīgi Eiropadomes 2014. gada 23. un 24. oktobrī sniegtajiem secinājumiem par klimata un enerģētikas politikas satvaru laikposmam līdz 2030. gadam (
19
) un lai īstenotu saistošo mērķi Savienībā līdz 2030. gadam samazināt siltumnīcefekta gāzu emisiju vismaz par 40 % salīdzinājumā ar 1990. gada līmeni, Eiropadome aicināja padarīt ETS labāk funkcionējošu, to reformējot, proti, piešķirot tai “instrumentu tirgus stabilizēšanai” (
20
). Komisija iepriekš 2012. gada ziņojumā norādīja ne pārāk iedvesmojošu ETS darbības kopsavilkumu, jo tajā bija pārpalikums 955 miljoni kvotu (
21
). Turklāt kvotu piedāvājuma palielinājums kopā ar vāju pieprasījumu izraisīja kvotu cenas kritumu. ETS 3. posma īstenošanas dēļ 2012. gada ziņojumā pārpalikums bija novērtēts par vairāk nekā 1,5 miljardiem kvotu. Sākot ar 2014. gadu, 3. posmā tika prognozēts 2 miljardus liels kvotu “strukturāls pārpalikums” (
22
). Pārāk liela kvotu pieejamība un to zemās izmaksas nepārprotami apdraudēja to stimulējošo iedarbību, kas funkcionējošas ETS ieviešanai bija jārada. Tieši tāpēc, lai reaģētu uz šo kopš 2012. gada konstatēto “strukturālo nelīdzsvarotību” (
23
), tika pieņemts apstrīdētais lēmums. Galvenais – ja vien ne vienīgais – kā norādīts tā preambulas 8. apsvērumā, minētā lēmuma mērķis ir “novērst pieprasījuma un piedāvājuma strukturālo nelīdzsvarotību”.
23.
Apstrīdētā lēmuma saturā ir tikai parādīts, ka TSR no 2019. gada 1. janvāra darbojas kā instruments kvotu ieskaitīšanai rezervē (
24
), kā par to liecina, piemēram, tas, ka 900 miljoni kvotu, kas atņemtas no izsolāmo kvotu apjomiem laikposmā no 2014. gada līdz 2016. gadam, netiks pievienotas apjomiem, kas izsolāmi 2019. un 2020. gadā, bet tiks ieskaitītas rezervē (
25
). Ir noteikts arī mērķis iesākumā samazināt to endēmisko pārpalikumu, kas raksturo ETS, paredzot katru gadu 12 % no apritē esošo kvotu kopskaita ieskaitīt rezervē, šos 12 % atņemot no izsolāmo kvotu kopskaita (
26
). Pirmajā TSR darbības gadā 8 % no apritē esošo kvotu kopskaita laikposmā no attiecīgā gada 1. janvāra līdz 1. septembrim tiek ieskaitīti rezervē (
27
). TSR stabilizējošo iedarbību nodrošina arī tas, ka apstrīdētajā lēmumā kopā ar iespēju ieskaitīt kvotas rezervē ir paredzēts arī, ka rezerve var tikt izmantota, ja tirgū ir kvotu deficīts. Apstrīdētā lēmuma 1. panta 6. punktā ir paredzēts, ka, ja kvotu apjoms ir zemāks par noteiktu robežlielumu – 400 miljoniem –, tad rezervē ieskaitītas kvotas var tikt no jauna laistas tirgū. Visbeidzot, apstrīdētā lēmuma 3. pantā Komisijai ir noteikts pienākums uzraudzīt TSR ieviešanu un tās iespējamo ietekmi uz konkurētspēju, kā arī regulāri pārskatīt rezerves darbību.
– Prasījums par apstrīdētā lēmuma juridisko pamatu
24.
Gan no apstrīdētā lēmuma mērķa, gan no tā satura izriet, ka tas ir bijis iecerēts kā instruments, lai reaģētu uz dažādajiem draudiem, kas liedz ETS “dot nepieciešamo signālu investīcijām, lai izmaksu ziņā efektīvi mazinātu CO2 emisijas, un kļūt par zema oglekļa inovācijas virzītājspēku, kas dod ieguldījumu ekonomikas izaugsmē un nodarbinātībā” (
28
). TSR ir jāstabilizē tirgus, un ir paredzēti mehānismi, lai apkarotu gan pārpalikumus, gan kvotu deficītu. Nekur apstrīdētajā lēmumā nav tiešas atsauces uz jebkādu kvotu cenu noteikšanu. Ciktāl TSR ir iecerēta tikai kā papildinājums un kā ETS labojums, nemainot tās sākotnējo ieceri, Savienības likumdevējs pamatoti ir izvēlējies savu tiesību aktu pamatot ar LESD 192. panta 1. punktu. Citiem vārdiem, apstrīdētais lēmums tikai iekļaujas sākotnēji ar Direktīvu 2003/87 iezīmētajā līnijā, lai veicinātu rentablu un ekonomiski pamatotu siltumnīcefekta gāzu samazināšanu un tādējādi saglabātu, aizsargātu un uzlabotu vidi (
29
).
25.
Savukārt LESD 192. panta 2. punkta c) apakšpunktā ir paredzēts, ka īpaša likumdošanas procedūra ir jāizmanto, nosakot pasākumus, kas “būtiski ietekmē dalībvalstu izvēli saistībā ar enerģijas avotiem un energoapgādes vispārējo struktūru”. Kā es jau parādīju, nekas apstrīdētā lēmuma saturā vai saistībā ar tā izvirzīto mērķi neļauj apgalvot, ka, pieņemot apstrīdēto lēmumu, Savienības likumdevēja mērķis bija izraisīt būtiskas izmaiņas prasītājas energoapgādes vispārējā struktūrā vai tieši ietekmēt tās enerģijas avotu izvēli. Kā izņēmuma noteikums LESD 192. panta 2. punkta c) apakšpunkts ir jāinterpretē šauri, vēl jo vairāk tāpēc, ka efektīva mūsdienu vides politika nevar attiekties tikai uz enerģētikas jautājumiem. Es pievienojos atbildētāju un personu, kas iestājušās lietā, paustajām bažām, atbilstīgi kurām prasītājas ieteiktās LESD 192. panta 2. punkta c) apakšpunkta interpretācijas un secinājumu, ko tā saistībā ar to izdara attiecībā uz apstrīdētā lēmuma juridiskā pamata vērtējumu, atzīstot dalībvalstu veto tiesības tad, kad Savienībai jāveic pasākumi, ar kuriem dalībvalstis tiek aicinātas tikai uzlabot to CO2 patērēšanu, tiešā ietekme būtu jebkura likumdošanas pasākuma bloķēšana. Vēl vairāk, šāda interpretācija nolemtu ETS neveiksmei, jo tā liegtu Savienības likumdevējam labot ETS strukturālās nepilnības. Turklāt, lai gan es atgādinu, ka TSR mērķis ir nevis noteikt kvotu cenu, bet gan tikai nodrošināt ETS efektivitāti, visādā ziņā uzņēmēja tāda vai cita enerģijas avota vai ražošanas tehnoloģijas izvēle nav atkarīga tikai no šīs cenas, kas viena pati nenosaka ražošanas izmaksas, jo tās nosaka daudzi faktori. Tehnoloģijas izvēle, pat ieviešot TSR, joprojām ir uzņēmēju rokās, un to Savienība nediktē. Visbeidzot, es tālāk neiesaistīšos debatēs par secinājumiem, kas izdarāmi par KOBiZE vērtējumu, ņemot vērā, ka tas veikts pēc apstrīdētā lēmuma pieņemšanas.
26.
Visu iepriekš minēto iemeslu dēļ pirmais pamats ir jānoraida kā nepamatots.
Par otro pamatu – LES 15. pantā noteikto Eiropadomes pilnvaru pārkāpumu un lojālas sadarbības pienākuma neizpildi
Lietas dalībnieku argumenti
27.
Polijas Republika būtībā apgalvo, ka Eiropadomes 2014. gada 23. un 24. oktobra secinājumos (
30
) 2021. gads ir noteikts par TSR ieviešanas laiku. Nosakot ātrāku tās ieviešanas laiku – proti, 2019. gadu, Parlaments un Padome esot pārkāpuši Eiropadomes pilnvaras, kas noteiktas LES 15. pantā, un nav ievērojuši lojālas sadarbības principu.
28.
Attiecībā uz apgalvoto Eiropadomes pilnvaru pārkāpumu prasītāja atgādina pilnvaru piešķiršanas principu, kas ir Savienības institucionālās darbības pamatā, kā arī LES 15. panta saturu, lai no tā secinātu, ka Eiropadome iepriekš minētajos secinājumos esot skaidri norādījusi politisko gribu noteikt 2021. gadu par TSR darbības sākuma gadu. Lēmums ieviest TSR 2019. gadā tiem uzņēmumiem, kuri darbojas nozarē ar augstu oglekļa emisiju līmeni, radītu nepamatotu slogu: nosakot 2021. gadu par TSR ieviešanas gadu, Eiropadome esot tieši vēlējusies aizsargāt tirgus dalībniekus. Šīs gribas neievērošana izraisītu Eiropadomes pilnvaru noteikt politisko virzību pārkāpumu Savienības jaunas likumdošanas ieviešanā siltumnīcefekta gāzu emisiju samazināšanas jomā. Ar šo TSR ieviešanas datuma maiņu tiekot pārkāpts arī lojālas sadarbības principu, jo apstrīdētajā lēmumā esot iekļauts būtisks elements, kas tomēr esot pretrunā Eiropadomes secinājumiem. Ņemot vērā dažu dalībvalstu skaidri pausto nostāju, norādot uz to, ka apstrīdētais lēmums ir pretrunā visiem iepriekš noslēgtajiem nolīgumiem (
31
), Parlaments un Padome neesot rīkojušies godprātīgi.
29.
Būtībā atbildētāji un personas, kas iestājušās lietā, apstrīd prasītājas veikto Eiropadomes secinājumu interpretāciju. Tie uzskata, ka Eiropadome nekādā ziņā neesot pieņēmusi nostāju attiecībā uz TSR ieviešanas datumu, jo atsauce uz 2021. gadu attiecas uz citu tēmu. Tāpēc secinājumi un apstrīdētais lēmums neesot pretrunā. Pat ja varot uzskatīt, ka Eiropadome savos secinājumos ir atsaukusies uz Komisijas priekšlikumu, kurā – laikā, kad šie secinājumi tika pieņemti, – TSR ieviešanai bija noteikts 2021. gads, atbildētāji un personas, kas iestājušās lietā, vienbalsīgi norāda, ka atzīt tās iespēju tādā veidā iesaldēt tiesību aktu, tādējādi atņemot gan Parlamentam, gan Padomei to prerogatīvas attiecībā uz leģislatīvu aktu apspriešanas procedūru, nozīmētu Eiropadomes pilnvaru pārsniegšanu. Ņemot vērā Eiropadomes secinājumu juridisko dabu, pamats attiecībā uz leģislatīva akta atbilstības minētajiem secinājumiem neesamību nevarot tikt atbalstīts.
Vērtējums
30.
Eiropadomes 2014. gada 23. un 24. oktobra secinājumu 2.3. punktā ir iekļauts šāds apgalvojums: “galvenais [Savienības] instruments minētā mērķa sasniegšanai būs labi funkcionējoša, reformēta [..] (ETS) ar instrumentu tirgus stabilizēšanai saskaņā ar Komisijas priekšlikumu; sākot ar 2021. gadu, ikgadējais koeficients maksimālo pieļaujamo emisiju robežvērtības samazināšanai tiks mainīts no 1,74 % uz 2,2 %”.
31.
No šā 2.3. punkta teksta izriet, ka skaidrā atsauce uz 2021. gadu, kas tajā iekļauta, norāda nevis uz instrumenta tirgus stabilizēšanai ieviešanas datumu, bet gan uz datumu, kad ikgadējais koeficients tiks mainīts. Tādējādi Eiropadome nav noteikusi TSR spēkā stāšanās datumu.
32.
Prasītāja tomēr par argumentu izvirza to, ka Eiropadome esot norādījusi, ka ETS būtu jāparedz instruments, kurš tirgu stabilizētu “saskaņā ar Komisijas priekšlikumu” (
32
). Brīdī, kad Eiropadome pauda šādu viedokli, minētajā priekšlikumā bija paredzēts, ka ETS stāsies spēkā 2021. gadā (
33
).
33.
Šajā ziņā es tikai atgādināšu, ka LES 15. panta 1. punktā ir definēta Eiropadomes funkcija, proti, ka tā “rosina Savienības attīstību un nosaka atbilstīgus šīs attīstības vispārējos politiskos virzienus un prioritātes. Tā neveic likumdošanas funkciju” (
34
). Tāpat ir redzams, ka, interpretējot atsauci uz Komisijas priekšlikumu kā Eiropadomes rīkojumu ieviest TSR tikai no 2021. gada, pirmkārt, Parlaments un Padome varētu tikt pārveidoti par vienkāršām Eiropadomes secinājumu reģistrācijas nodaļām, un, otrkārt, tiktu atzīts, ka Eiropadome ir pilnvarota tieši iejaukties likumdošanas jomā. Nevar uzskatīt, ka Eiropadome ar šo atsauci ir izteikusi par normatīvu kļuvušu politisko gribu konkretizēt Komisijas priekšlikumu tajā stāvoklī, kādā tas bija 2014. gada oktobrī, tādējādi atņemot Parlamentam un Padomei to prerogatīvas leģislatīvo aktu apspriešanas procedūrā. Tas pats attiecas uz Polijas Republikas minēto dažu dalībvalstu paziņojumu, kas neatspoguļo Eiropadomes nostāju un nav arī saistošs likumdevējai varai.
34.
Visbeidzot, visvairāk tieši prasītājas nostāja atduras pret LES 15. panta 1. punktu, kā arī pret pilnvaru piešķiršanas principu, kas noteikts LES 13. panta 2. punktā, un nekādi iebildumi nevar tikt celti pret Parlamentu un Padomi par to, ka tie būtu pārkāpuši lojālas sadarbības principu. Tādējādi otro pamatu nevar pieņemt un tas ir jānoraida kā nepamatots.
Par trešo pamatu – tiesiskās noteiktības un tiesiskās paļāvības principu pārkāpumu
Lietas dalībnieku argumenti
35.
Polijas Republika būtībā apgalvo, ka apstrīdētā lēmuma, kurā paredzēta TSR ieviešana tirdzniecības periodā, kas noteikts ar Direktīvu 2003/87, pieņemšana esot kaitējusi ETS paredzamībai. Uzņēmumu tiesiskā paļāvība tādējādi esot pārkāpta ļoti strauja kvotu daudzuma samazinājuma dēļ, kas noticis tirdzniecības perioda laikā. Atgādinājusi Tiesas klasisko judikatūru par tiesisko noteiktību un tiesiskās paļāvības aizsardzību, prasītāja norāda, ka kvotu pārpalikuma ieskaitīšana TSR līdz 2019. gadam ietekmējot uzņēmēju saimniecisko darbību, radot negaidītas šīs darbības veikšanas nosacījumu izmaiņas tirdzniecības perioda laikā, un tādējādi esot pretrunā abiem iepriekš minētajiem principiem. Lai gan prasītāja atzīst, ka minētie principi nav absolūti un tos var ierobežot, tā uzskata, ka šajā gadījumā nosacījumi šo principu ierobežošanai neesot izpildīti. Uzņēmēju tiesiskās paļāvības pamatā citstarp esot Regula Nr. 176/2014. Komisijas 2014. gada janvāra priekšlikumā par TSR izveidi bija paredzēts, ka TSR savu darbību sāks 2021. gadā, savukārt Regulā Nr. 176/2014, kas tika pieņemta vienu mēnesi vēlāk, ir norādīts, ka kvotu apjoms, kas iesākumā bija samazināts laikposmā no 2014. gada līdz 2016. gadam, ir jāpalielina laikposmā no 2019. gada līdz 2020. gadam (
35
). Tādējādi piesardzīgs un saprātīgs uzņēmējs nebūtu varējis paredzēt tāda lēmuma pieņemšanu, ar kuru tiktu kavēta 900 miljonu kvotu laišana apritē laikposmā, kurā ar Regulu Nr. 176/2014 tikko bija nolemts palielināt kvotu apjomu. Galu galā, TSR darbības sākums no 2019. gada radot izmaksu palielinājumu un tātad palielina finansiālo slogu. Šādā kontekstā Tiesa esot bijusi īpaši piesardzīga attiecībā uz tiesiskās noteiktības un tiesiskās paļāvības principiem. Savā replikas rakstā prasītāja apgalvo, ka Direktīvā 2003/87 noteiktajiem tirdzniecības periodiem esot ne vien administratīvs mērķis, bet tie it īpaši ļaujot uzņēmumiem noteikt savu stratēģiju tieši atkarībā no attiecīgajā periodā pieejamo kvotu daudzuma. Visbeidzot Polijas Republika piebilst, ka ar apstrīdēto lēmumu neesot ieviestas izmaiņas Regulas Nr. 1031/2010, kas grozīta ar Regulu Nr. 176/2014 (turpmāk tekstā – “Regula Nr. 1031/2010”), 10. panta 2. punkta piektajā daļā, tādējādi Savienības tiesībās turpmāk, sākot ar 2019. gadu – atbilstīgi apstrīdētajam lēmumam – būšot paredzēta gan kvotu ieskaitīšana rezervē, gan laikposmā no 2019. gada līdz 2020. gadam iesaldēto kvotu izsolīšana – atbilstīgi Regulai Nr. 1031/2010. Ar šādu pretrunu tiekot ne vien atklāti Savienības likumdevēja patiesie nodomi par TSR darbības uzsākšanas laiku noteikt 2021. gadu, bet arī pārkāpts tiesiskās noteiktības princips.
36.
Atbildētāji un personas, kas iestājušās lietā, būtībā norāda, ka Polijas Republika īsti neapstrīdot ar apstrīdēto lēmumu noteikto normu skaidrību un paredzamību un tādējādi tās trešais pamats esot interpretējams kā tāds, kurš attiecas galvenokārt uz apgalvoto tiesiskās paļāvības pārkāpumu. Tie būtībā atgādina, ka Tiesa esot atzinusi likumdevēja plašo rīcības brīvību tehniski sarežģītās nozarēs. Turklāt tie noraida argumentu, atbilstīgi kuram tirdzniecības laikposmi, kas noteikti Direktīvā 2003/87, esot laikposmi, kuros Savienības likumdevējs, pamatojoties uz minētās direktīvas noteikumiem, nevar izdarīt nekādas izmaiņas, kas ļautu pielāgot ETS darbības noteikumus, vajadzības gadījumā – tirdzniecības periodā. Tādam periodam turklāt esot tīri administratīvs raksturs. Turklāt Komisijas 2012. gada ziņojums kā pasākumi, kuri īstenoti pēc vajadzības, lai mēģinātu saglabāt labu ETS darbību, esot arī rādītāji, kas darīti zināmi uzņēmējiem par ETS darbības traucējumiem, lai šie paši uzņēmēji loģiski varētu paredzēt, ka ETS tiks mainīta, lai saglabātu tās efektivitāti. Uz Regulu Nr. 176/2014, kas jebkurā gadījumā ir tikai pašu likumdevēju varu nesaistošs izpildes pasākums, nevarot tikt balstītas nekādas likumīgas cerības. Tāpat arī Komisijas priekšlikums, kurā paredzēts, ka TSR sāks darboties 2021. gadā, nevar būt pamats tiesiskai paļāvībai, pirmkārt, tāpēc, ka tam ir pievienots ietekmes novērtējums, kurā paredzētas vairākas iespējas, un, otrkārt, tāpēc, ka tas esot tikai sagatavojošs tiesību akts, kas noteikti mainās leģislatīva akta apspriešanas laikā. Atbildētāji un personas, kas iestājušās lietā, vēl arī uzsver TSR divvirzienu raksturu, norādot, ka kvotu ieskaitīšana rezervē nav pielīdzināma minēto kvotu atzīšanai par nederīgām, tādējādi apstrīdētajam lēmumam neesot prasītājas aprakstīto radikālo seku pieejamo kvotu daudzuma ziņā. Turklāt ETS nekad neesot uzņēmējiem garantējusi kvotu cenas, jo to cena ir tikai kvantitatīvs instruments, kura pamatā daļēji ir izsoles princips. Visbeidzot tie apstrīd prasītājas prasījumus par iespējamo pretrunu starp apstrīdēto lēmumu un Regulu Nr. 1031/2010, jo apstrīdētais lēmums ir leģislatīvs akts, kas pieņemts pēc minētās regulas.
Vērtējums
37.
No Tiesas atkārtotas judikatūras izriet, ka tiesiskās noteiktības princips it īpaši nosaka, ka noteikumiem ir jābūt skaidriem un precīziem un to sekām ir jābūt paredzamām, īpaši tad, ja tie var nelabvēlīgi ietekmēt personas vai uzņēmumus (
36
). Šis princips tomēr neizvirza prasību negrozīt tiesību aktus (
37
).
38.
No lietas materiāliem izriet, ka Polijas Republika neapstrīd, ka noteikumi, kas noteikti ar apstrīdēto lēmumu, nebūtu skaidri un precīzi. Attiecībā uz to paredzamību es, tāpat kā visi atbildētāji un personas, kas iestājušās lietā, norādu, ka minētais lēmums ir pieņemts 2015. gada 6. oktobrī, paredzot, ka rezerve tiks izveidota 2018. gadā, lai tā sāktu darboties – proti, saņemtu kvotas – no 2019. gada 1. janvāra (
38
). Šādos apstākļos nevar tikt konstatēts nekāds tiesiskās noteiktības principa pārkāpums.
39.
Attiecībā uz tiesisko paļāvību Tiesa ir nospriedusi, ka uz šo principu, kas ir Savienības tiesību sistēmas daļa un ir saistīts ar tiesiskās noteiktības principu, pret Savienības regulējumu var atsaukties tikai tiktāl, ciktāl šis regulējums iepriekš ir radījis situāciju, kas var radīt tiesisko paļāvību. Šis princips attiecas uz visiem tirgus dalībniekiem, kuriem Savienības iestāde ir viesusi pamatotas cerības, un neviens nevar atsaukties uz šā principa pārkāpumu, ja pārvaldes iestādes to nav skaidri apliecinājušas. Turklāt, ja piesardzīgs un saprātīgs uzņēmējs spēj paredzēt tāda Savienības pasākuma ieviešanu, kas var skart viņa intereses, viņš nevar atsaukties uz šo principu, kad šis pasākums ir ieviests. Turklāt, lai gan tiesiskās paļāvības aizsardzības princips ir viens no galvenajiem Savienības principiem, tirgus dalībnieki nevar savu tiesisko paļāvību saistīt ar esošās situācijas saglabāšanu, kas var tikt grozīta Savienības iestāžu rīcības brīvības robežās (
39
). Citiem vārdiem, minētie tirgus dalībnieki nevar paļauties uz to, ka tiesību akti pilnīgi noteikti netiks mainīti (
40
).
40.
Tiesa ir nospriedusi arī, ka “ar Direktīvu 2003/87 izveidotā [ETS] ir jauna un sarežģīta sistēma” (
41
). Savienības likumdevējs, pieņemot Direktīvu 2003/87, ir izmantojis plašo rīcības brīvību, kura tam tradicionāli tiek atzīta tad, ja tā darbība pieprasa veikt politiskas, ekonomiskas un sociālas dabas izvēli, un, ja tam ir jāizveido sarežģīta sistēma, tas drīkst to veikt vairākās stadijās un to darīt uz jau iegūtās pieredzes pamata (
42
). Tiesa atgādināja, ka šajā kontekstā likumdevējam ar saprātīgiem intervāliem ir jāveic atkārtota ieviesto pasākumu pārbaude (
43
). Tādējādi tā skaidri ir radījusi priekšnosacījumus, ja tāda vajadzība būtu, ETS darbības izmaiņām, jo Savienības likumdevēja vara var pareizi darboties tikai tad, ja regulāri tiek vērtēta sarežģītas un jaunas sistēmas darbības, kas ieviesta ar Direktīvu 2003/87, efektivitāte.
41.
Tādējādi iebildums par tiesiskās paļāvības aizsardzības principa pārkāpšanu ir jāvērtē, ņemot vērā šos judikatūrā izdarītos precizējumus.
42.
Pirmkārt, prasītāja šajā ziņā apgalvo, ka principi, kas nosaka ETS darbību, nevarot tikt mainīti tirdzniecības posma laikā un ka ar apstrīdētā lēmuma pieņemšanu notikušo izmaiņu sekas būtu tās tiesiskās paļāvības pārkāpums, kuru uzņēmējiem bija radījusi Direktīva 2003/87, kas grozīta ar Direktīvu 2009/29. Ja pieņem, ka prasītāja var atsaukties uz tiesisko paļāvību to tirgus dalībnieku interesēs, uz kuriem attiecas apstrīdētais lēmums, tomēr jākonstatē, ka Direktīvā 2003/87 nav paredzēti nekādi tādi ierobežojumi, uz kuriem prasītāja ir atsaukusies. Gluži pretēji, tik mainīgā un maz paredzamā jomā Savienības likumdevējs apzinājās šīs jaunās un sarežģītās sistēmas darbības noteikumu pārskatīšanas nepieciešamību. Direktīvas 2003/87 preambulas 22. apsvērumā ir konkrēti paredzēts, ka tā “būtu jāpārskata, ņemot vērā attiecīgās izmaiņas un pieredzi tās īstenošanā”. Direktīvas 2003/87, kas grozīta ar Direktīvu 2009/29, 10. panta 5. punktā Savienības oglekļa tirgus uzraudzība ir uzticēta Komisijai. Šīs pašas grozītās direktīvas 29. pantā ir nepārprotama atsauce uz gadījumu, kad tirgus nedarbojas pienācīgi, ko konstatē Komisija Parlamentam un Padomei iesniegtā ziņojumā, kurā attiecīgā gadījumā ir iekļaujami priekšlikumi tā uzlabošanai. Tādējādi ne saistībā ar Direktīvas 2003/87 pieņemšanu, ne ar Direktīvas 2009/29, ar kuru tā ir grozīta, pieņemšanu nav sniegta nekāda garantija, ka ETS darbība, kāda tā aprakstīta iesākumā, būtu iekalta akmenī vai ka tā varētu tikt mainīta tikai kāda posma beigās, kā tas turklāt, šķiet, ir apstiprināts Direktīvas 2003/87, kas grozīta ar Direktīvu 2009/29, 9. pantā, ar kuru ir noteikts ikgadēja lineāra kvotu samazinājuma sākums “no 2008.–2012. gada perioda vidus” (
44
).
43.
Otrkārt, Polijas Republika izvirza argumentu, ka oglekļa tirgus dalībnieku tiesiskās paļāvības pamatā esot Regula Nr. 176/2014, kā arī Komisijas priekšlikums (
45
), kurā paredzēts, ka TSR sāks darboties tikai 2021. gadā. Komisijas priekšlikums ir sagatavojošs tiesību akts, kas pēc definīcijas nav galīgs, kas nevarēja radīt pamatotas cerības un kas nevarēja sniegt nekādas precīzas garantijas šo secinājumu 39. punktā norādītās judikatūras izpratnē. Regula Nr. 176/2014 ir ne vien perfekts ETS to izmaiņu paraugs, kas notikušas kādā periodā (
46
), un lai gan tajā faktiski ir paredzēts, ka laikposmā no 2019. gada līdz 2020. gadam izsolāmo kvotu apjoms pieaugs par 300 miljoniem 2019. gadā, pēc tam par 600 miljoniem 2020. gadā, ir arī jāatceras, ka tā tika pieņemta to izpildvaras pilnvaru ietvarā, kādas šajā jomā ir Komisijai, un ka tā nevarēja tikt interpretēta kā garantija tam, ka nekādi likumdošanas pasākumi tās saturu nepadarīs par spēkā neesošu.
44.
Es noslēgšu šā trešā pamata vērtējumu ar dažiem vispārīgiem apsvērumiem. Tā kā ETS ir kvantitatīvs instruments, ar to attiecīgajiem uzņēmējiem nav piešķirtas tiesības par noteiktu cenu iegūt vai pārdot kvotas. Pieejamo kvotu skaits noteiktā tirdzniecības periodā ir jāatšķir no ieguvējam pieejamo kvotu skaita šajā periodā, kas savukārt būs atkarīgs no dažādiem faktoriem. Nenoliedzot, ka kvotu apjoma samazinājums var ietekmēt šo kvotu “patērētāju” attīstītās stratēģijas, tomēr šīs stratēģijas netiek noteiktas, pamatojoties tikai uz tādu faktoru kā “apjoms”. Katrā ziņā es atgādinu, ka TSR ir instruments, kas galvenokārt ļauj kvotas ieskaitīt rezervē, bet ne tās likvidēt. Apgalvot, ka tiesiskā paļāvība šajā gadījumā ir pārkāpta, būtu tas pats, kas atzīt tiesības – kā norādīja Komisija – uz endēmiskas nelīdzsvarotības ieilgšanu, kas raksturo ETS kontekstā, kur tā bija labi zināma un kur to attiecīgie uzņēmēji nevarēja neņemt vērā vairāku darbu par šo tematu dēļ (
47
), gan arī tādēļ, ka tas savā ziņā bija izdevīgs tieši šiem uzņēmējiem.
45.
Līdz ar to uzskatu, ka trešais pamats ir jānoraida kā nepamatots.
Par ceturto un piekto pamatu – attiecīgi samērīguma principa pārkāpumu un pienākuma pienācīgi izvērtēt apstrīdētā lēmuma ietekmi neizpildi
Lietas dalībnieku argumenti
– Par ceturto pamatu
46.
Ceturtajā pamatā Polijas Republika būtībā pārmet, ka apstrīdētajā lēmumā ir pārkāpts samērīguma princips, jo atbilstīgi tam būtu jāīsteno augstāki emisiju samazināšanas mērķi par tiem, kuri izriet gan no Savienībai saistošajām starptautiskajām saistībām, gan no Direktīvas 2003/87. Prasītāja uzskata, ka, lai gan apstrīdētā lēmuma mērķis ir saglabāt ETS konsekvenci un labu darbību, tas tā esot, lai palīdzētu tai sasniegt šīs sistēmas pašas mērķus. TSR ieviešana pie tiem nosacījumiem, kādi noteikti apstrīdētajā lēmumā, nešķietot pasākums, kas nepieciešams, lai sasniegtu mērķi līdz 2020. gadam par 20 % samazināt emisijas, kas it īpaši izriet no Dohas grozījumiem un Direktīvas 2003/87, kas grozīta ar Direktīvu 2009/29. Struktūrām uzliktais slogs esot pārmērīgs salīdzinājumā ar izvirzīto mērķi, un tādējādi apstrīdētais lēmums neatbilstot nepieciešamības kritērijam un ar to tiekot pārkāpts samērīguma princips. Kioto protokola otrajā saistību periodā, proti, no 2013. gada līdz 2020. gadam, apgrozībā esošo kvotu daudzums esot noteikts atbilstīgi sasniedzamā samazinājuma mērķim, lai ar kvotu skaita samazinājumu, kas ieviests ar apstrīdēto lēmumu, kurš šādā aspektā neesot neitrāls, noteiktu oglekļa tirgus dalībniekiem papildu pasākumus, kas nav nepieciešami noteiktā mērķa sasniegšanai. Tas, ka TSR ļauj atkārtoti laist tirgū kvotas, kuras īslaicīgi bijušas ieskaitītas rezervē, nevar apslēpt, ka nav visai ticams, ka šāda laišana tirgū notiks līdz 2020. gadam. Turklāt tas, ka likumdevējs būtu varējis izvēlēties saistošāku sistēmu, nenozīmējot, ka apstrīdētais lēmums atbilst samērīguma principam.
47.
Atbildētāji un personas, kas iestājušās lietā, būtībā apgalvo, ka mērķis, kas jāņem vērā, vērtējot samērīguma principa ievērošanu, nav tas, kuru apraksta prasītāja. Minētais mērķis ir ne tikai emisiju samazināšana par 20 % līdz 2020. gadam. Gluži pretēji, no apstrīdētā lēmuma noteikumiem, skatot to kopsakarā ar Direktīvu 2003/87 un Direktīvu 2009/29, izrietot, ka sākotnējais mērķis esot panākt pienācīgu ETS darbību bez ierobežojumiem laikā. Tādējādi reāli izvirzītais mērķis esot nodrošināt labu ETS darbību ilgtermiņā. Turklāt šis mērķis tikšot sasniegts ar apstrīdētā lēmuma palīdzību, kas pieņemts ETS darbības traucējumu kontekstā, kurā kvotu pārpalikums 2 miljardu apmērā esot bijis vispārzināms. Savienības likumdevējs esot atteicies piemērot stingrākus pasākumus, piemēram, kvotu atcelšanu vai TSR izveidošanu līdz 2019. gadam. Prasītāja neesot pierādījusi, ka oglekļa tirgus dalībniekiem pēc kvotu ieskaitīšanas TSR būs noteiktas nesamērīgas cenas. Savienības likumdevēja izdarītā izvēle, kas iekļauta apstrīdētajā lēmumā, tādējādi norādot uz plašu likumdevēja rīcības brīvību, kas tam tradicionāli piešķirta jomās, kurām nepieciešams komplekss novērtējums, un nepārsniedzot to, kas nepieciešams izvirzītā mērķa sasniegšanai.
– Par piekto pamatu
48.
Saistībā ar piekto pamatu Polijas Republika būtībā pārmet Komisijai – lēmuma priekšlikuma autorei –, kā arī iestādēm atbildētājām – kā apstrīdētā lēmuma autorēm – to, ka tās nav pareizi veikušas ietekmes novērtējumu. Komisijas priekšlikumam pievienotā ietekmes novērtējuma centrā esot subjektīva koncentrēšanās uz pozitīvajiem minētā priekšlikuma aspektiem, noslēpjot tos aspektus, kas saistīti ar konkurētspējas samazināšanos, ar ražošanas izmaksu palielināšanos, ar apkures un elektrības izmaksu palielināšanos tīklā un patēriņa cenu palielināšanos, kā arī ar darba vietu zaudēšanu nozarēs, kurās tiek izmantoti neatjaunojami enerģijas avoti. Komisijai un/vai iestādēm atbildētājām esot bijis jāizvērtē arī konkrētās šāda priekšlikuma sekas katrā dalībvalstī un tā ietekme uz kvotu tirgu. Tām esot bijis jāsniedz konkrēta, skaitļos izteikts novērtējums, kas it īpaši attiecas uz kvotu cenu, elektrības cenu un enerģijas cenu izmaiņām to palielināšanās virzienā. Visbeidzot, neviena no šīm iestādēm neesot novērtējusi ne TSR agrākas – no 2019. gada – ieviešanas ietekmi, ne beigu beigās pieņemto robežvērtību ietekmi. Neesot notikušas nekādas sabiedriskas apspriešanas par apstrīdētā lēmuma galīgo redakciju. Šāda iestāžu attieksme esot pretrunā iestāžu Nolīgumam par labāku likumdošanas procesu (
48
), kā arī vadlīnijām par labāku regulējumu (
49
). Savā replikas rakstā prasītāja pārmet Parlamentam un Padomei, ka šīs iestādes nav pietiekami publiskojušas savu likumdošanas darbu un likumdošanas procesa gaitā nav organizējušas atklātas sabiedriskas apspriešanas.
49.
Atbildētāji un personas, kas iestājušās lietā, būtībā apgalvo, ka prasītājas argumenti saistībā ar šo piekto pamatu ir jāanalizē kā tādi, kas saistīti ar samērīguma principa novērtējumu. Neesot nekādas formālas prasības veikt ietekmes novērtējumu, no kuras būtu atkarīga tiesību akta likumība. No likumdevēja tikai esot prasīts, lai viņš varētu pierādīt, ka ir darbojies, pārzinot visus pamatdatus, kuri nepieciešami lēmuma pieņemšanai, un pārbaude tiesā esot jāierobežo, to attiecinot tikai uz acīmredzamu kļūdu. Šie lietas dalībnieki apgalvo, ka ietekmes novērtējums neesot vienīgais Savienības likumdevēja informācijas avots apstrīdētā lēmuma pieņemšanas procedūrā un ka par dažādajiem punktiem, kuri – pēc prasītājas domām – neesot tikuši novērtēti (proti, TSR ieviešana pirms Komisijas ieteiktā datuma un robežvērtību noteikšana), esot – gluži pretēji – vajadzības gadījumā diskutēts un tie esot apspriesti publiski. Visbeidzot, atbilstīgi judikatūrai Savienības likumdevējam nevarot pārmest to, ka tas nav ņēmis vērā īpašo kādas dalībvalsts situāciju.
Vērtējums
50.
Pienākums veikt ietekmes novērtējumu nav pamats, lai novērtētu tiesību akta likumību. Šajā ziņā vienīgā prasība ir, lai iestādes norādītu vērā ņemtos elementus, no kuriem ir atkarīga to rīcības brīvības likumīgā īstenošana, jo likumdevējam ir jāspēj novērtēt visus tās situācijas būtiskos elementus un apstākļus, kura tiks reglamentēta ar pieņemto tiesību aktu (
50
). Tiesa regulāri savā samērīguma vērtējumā ir iekļāvusi iebildumus, kuri norādīti saistībā ar ietekmes novērtējuma neesamību, kļūdu vai neatbilstību, to saistot ar samērīguma pārbaudi. Es iesaku sekot šai pieejai šajā gadījumā, un tas ir iemesls, kāpēc es abus pēdējos prasības pamatus skatu kopā.
51.
Attiecībā uz piekto pamatu Polijas Republika pārmet, pirmkārt, Komisijai, ka tās veiktais ietekmes novērtējums ir subjektīvs un nepilnīgs, un, otrkārt, Parlamentam un Padomei, ka šīs iestādes savukārt nav novērtējušas to pasākumu sekas, kurus tās gatavojās noteikt un kas atšķīrās no priekšlikumiem, kuru ietekmi bija novērtējusi Komisija.
52.
Es uzreiz norādu, ka Tiesa jau ir nospriedusi, ka ietekmes novērtējums, kas pievienots leģislatīva akta priekšlikumam, “nedz Parlamentam, nedz Padomei nav saistošs [..]. Līdz ar to Savienības likumdevējs var noteikt arī citus pasākumus, kas atšķiras no tiem, par kuriem veikts šis ietekmes novērtējums. Turklāt tikai apstāklis, ka tas ir paredzējis citu un – attiecīgā gadījumā – stingrāku pasākumu par [Komisijas] ietekmes novērtējumā norādītajiem, nepierāda, ka ar to ir acīmredzami pārsniegtas iecerētā mērķa sasniegšanai nepieciešamā robežas” (
51
). Vēl ir nepieciešams, lai likumdošanas procesā iestādes ņemtu vērā pieejamos datus un ieinteresēto jomu pārstāvju viedokli (
52
).
53.
Līdz ar to nevar prasīt, lai ietekmes novērtējumā būtu izsmeļoši novērtētas visas ierosinātā tiesību akta sekas. Katrā ziņā no prasītājas kritizētā ietekmes novērtējuma izriet, ka tajā ir paredzēta iespējamā dažādu priekšlikumā ietverto variantu ietekme uz kvotu cenu, Savienības konkurētspēju, uz izmaksām, kurām tiks pakļautas energoietilpīgās nozares, kā arī paredzamās sociālās sekas (
53
). Ņemot vērā Tiesas judikatūru, šis ietekmes novērtējums, manuprāt, ļāva Savienības likumdevējam iepazīties ar galvenajiem katra apsvērtā varianta izaicinājumiem.
54.
Turklāt no lietas materiāliem izriet, ka papildus Komisijas 2012. gada ziņojumam un 2014. gada janvāra ietekmes novērtējumam Komisijas noorganizēta ekspertu sanāksme notika 2014. gada 25. jūnijā, vairākas delegācijas Vides grupas sanāksmes laikā Padomei iesniedza savus Komisijas veiktajā ietekmes novērtējumā norādīto dažādo variantu ietekmes novērtējumus (
54
), dažu uzņēmēju un valstu ekspertu debates tika noorganizētas 2014. gada 8. septembrī, un Parlaments 2014. gada 5. novembrī noorganizēja semināru. Lielākajai daļai šo sanāksmju bija izveidots tiešsaistē pieejams kopsavilkums vai komunikācija ar sabiedrību. No Tiesas rīcībā esošajiem elementiem izriet, ka tika apspriesti jautājumi par robežvērtību noteikšanu un TSR darbības uzsākšanas datumu. Tādējādi iestādes – apstrīdētā lēmuma autores –, manuprāt, pietiekami pierādīja, ka minētais lēmums ir pieņemts, efektīvi īstenojot savu rīcības brīvību, kas nozīmē, ka tika ņemti vērā visi atbilstošie pierādījumi un apstākļi, kas pastāvēja situācijā, kādu ir paredzēts reglamentēt ar šo tiesību aktu (
55
). Visbeidzot, šajā ziņā es norādu, ka Parlamentam, Padomei vai Komisijai nevar pārmest, ka nav ņemta vērā apgalvotā prasītājas īpašā situācija attiecībā uz oglekļa tirgu. Tiesa jau ir noraidījusi līdzīgu argumentu tāpēc, ka apstrīdētais tiesību akts “ietekmē visas dalībvalstis, un tas nozīmē, ka ir jānodrošina līdzsvars starp dažādajām iesaistītajām interesēm, ievērojot ar šo [tiesību aktu] izvirzītos mērķus. Līdz ar to tiekšanās uz šādu līdzsvaru, ņemot vērā nevis vienas dalībvalsts īpašo situāciju, bet gan visu Savienības dalībvalstu situāciju kopumā, nevar tikt uzskatīta par pretēju samērīguma principam” (
56
).
55.
Attiecībā uz iebildumu par samērīguma principa pārkāpšanu ir jāatgādina, ka šis “samērīguma princips ir viens no Savienības tiesību vispārējiem principiem un paredz, ka ar Savienības tiesību normām ieviestie līdzekļi ir atbilstoši attiecīgā tiesiskā regulējuma leģitīmo mērķu īstenošanai un nepārsniedz to sasniegšanai nepieciešamā robežas” (
57
). Tiesa arī ir precizējusi, ka “attiecībā uz šo nosacījumu pārbaudi tiesā Savienības likumdevējam tomēr ir jāatzīst plaša rīcības brīvība jomā, kurā tam ir jāizdara izvēle politiskos, ekonomiskos un sociālos jautājumos un kurā tam ir jāveic sarežģīts novērtējums. Tāpat, veicot pārbaudi tiesā par šādas kompetences īstenošanu, Tiesa nevar aizstāt Savienības likumdevēja vērtējumu ar savējo. Turklāt tā varētu apšaubīt likumdošanas izvēli tikai tad, ja tā šķistu acīmredzami kļūdaina vai ja neērtības, kas no tās rastos atsevišķiem tirgus dalībniekiem, būtu nesamērīgas ar tās vienlaicīgi sniegto ieguvumu” (
58
). Tā ir atzinusi arī, ka “oglekļa dioksīda ekvivalenta emisijas kvotu uzskaites un apmaiņas sistēmas ieviešana Savienības līmenī radīja likumdošanas izvēli, kura kontekstā, kad ir steidzami jārod risinājumi būtiskiem vides apsvērumiem, pauž politisko ievirzi [..]. Šī likumdošanas izvēle turklāt bija balstīta uz īpaši sarežģītiem un plaši apspriestiem saimnieciskiem un tehniskiem apsvērumiem [..]. Ar mērķi sniegt ieguldījumu Eiropas Savienības un tās dalībvalstu Kioto protokolā paredzēto saistību īstenošanā Savienības likumdevējam tātad nācās pašam izvērtēt un izsvērt tā rīcības iespējamās sekas nākotnē, kuras nav droši paredzamas” (
59
). Kā es jau iepriekš tekstā minēju (
60
), Tiesai jau bija iespēja konstatēt ETS sarežģītību.
56.
Tādējādi man šķiet, ka apstrīdētā lēmuma nesamērīgumu Tiesa varētu kritizēt tikai tad, ja Savienības likumdevējs būtu acīmredzami kļūdījies. Šajā gadījumā tas tā nav. Tiešām, tiklīdz patiesi sasniedzamais mērķis būs noskaidrots – ko es jau lielā mērā izdarīju, veicot pirmā pamata vērtējumu, – es konstatēšu, ka apstrīdētais lēmums ir šā mērķa sasniegšanai piemērots pasākums, kurā nav pārsniegts tas, kas ir nepieciešams, un kurš nerada attiecīgajiem uzņēmējiem nesamērīgus apgrūtinājumus, salīdzinot ar ieguvumiem no minētā lēmuma.
57.
Prasītājas argumentu par sasniedzamo mērķi pamatā ir nepareizs vērtējums. Tiešām, ir ļoti reducējoši apgalvot, ka apstrīdētajam lēmumam nav cita mērķa kā vien rīkoties, lai Savienība sasniegtu tos emisiju samazināšanas mērķus, kas noteikti starptautiskajās saistībās un it īpaši mērķi, kas noteikts līdz 2020. gadam. Savienība nekad nav slēpusi savu nodomu pārsniegt starptautiski noteiktos mērķus, un tas ir nodoms, kas citstarp ir skaidri izteikts Direktīvā 2009/29 (
61
). Katrā ziņā likumdevēja izvirzītais un aplūkojamā tiesību akta juridiskā pamata noteikšanas brīdī noteiktais mērķis nevar atšķirties no tā mērķa, kas ir pamats, lai pārbaudītu, vai ir ievērots samērīguma princips. Tādējādi es atgādinu (
62
), ka, manuprāt, apstrīdētais lēmums bija iecerēts kā elements, kuram ir jāstabilizē oglekļa tirgus, par kuru ir zināms, ka tajā ir kvotu pārpalikums, un kā instruments, kuram ir jāreaģē uz dažādiem draudiem, kas traucē ETS ilgtermiņā efektīvi darboties (
63
).
58.
Šā mērķa kontekstā un ņemot vērā datus, kuri iestādēm bija pieejami to iesaistīšanās brīdī, man neizdodas atrast jebkādu acīmredzamu kļūdu novērtējumā, kuru vienīgo būtu pamats labot.
59.
Tiešām, Komisijas 2012. gada ziņojumā (
64
) bija konstatēta ETS strukturālā nelīdzsvarotība, kas izraisīja likumdošanas pasākumu nepieciešamību, lai atjaunotu tās pienācīgu darbību. Šo likumdošanas pasākumu rezultātā – kā es to skaidroju – tika izveidota rezerve, kurā uz laiku, kamēr kvotu tirgus atgūst līdzsvaru, tiks ieskaitīts kvotu pārpalikums. Gadījumā, ja šo līdzsvaru apdraudēs nevis vairs kvotu pārpalikums, bet gan kvotu deficīts, no rezerves tiks tirgū laistas kvotas, kuras tajā uz laiku ieskaitītas. Šāds mehānisms ir pilnīgi piemērots mērķa samazināt kvotu tirgus svārstības sasniegšanai. Turklāt jānorāda, ka kvotu atcelšana ir īslaicīga un ka TSR uzsāks darbību tikai 2019. gadā. Tādējādi likumdevējs uzņēmējiem ir paredzējis trīs gadus, lai viņi varētu tam sagatavoties.
60.
Šī likumdevēja veiktā likumdošanas izvēle nav acīmredzami kļūdaina. Turklāt Polijas Republika nav pierādījusi, ka nelabvēlīgās sekas, kas no tās izriet attiecībā uz saimnieciskās darbības veicējiem salīdzinājumā citstarp ar ieguvumiem no šīs izvēles, nav nesamērīgas iepriekš tekstā minētās judikatūras izpratnē (
65
), pirmkārt, tāpēc, ka nav tiešas saiknes starp TSR un kvotu cenas noteikšanu, un, otrkārt, tāpēc, ka galvenais mērķis – kas jāatceras – ir kvotu cenu stabilizācija.
61.
Šo iemeslu dēļ ceturtais un piektais pamats ir jānoraida kā nepamatoti.
Vērtējuma secinājums
62.
Secinot, ka visi prasītājas izvirzītie pamati ir jānoraida, es iesaku Tiesai noraidīt prasību kopumā.
Par tiesāšanās izdevumiem
63.
Atbilstoši Tiesas Reglamenta 138. panta 1. punktam lietas dalībniekam, kuram nolēmums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram nolēmums ir labvēlīgs. Tā kā Parlaments un Padome ir prasījuši piespriest Polijas Republikai atlīdzināt tiesāšanās izvedumus, tai ir jāpiespriež atlīdzināt šo divu iestāžu tiesāšanās izdevumus.
64.
Turklāt atbilstoši Tiesas Reglamenta 140. panta 1. punktam Dānijas Karaliste, Spānijas Karaliste, Francijas Republika, Zviedrijas Karaliste, kā arī Eiropas Komisija kā personas, kas iestājušās lietā, sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas.
Secinājumi
65.
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, ierosinu Tiesai nolemt:
1)
prasību noraidīt;
2)
piespriest Polijas Republikai segt Eiropas Parlamenta un Eiropas Savienības Padomes tiesāšanās izdevumus;
3)
Dānijas Karaliste, Spānijas Karaliste, Francijas Republika, Zviedrijas Karaliste, kā arī Eiropas Komisija sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas.
(
1
)	Oriģinālvaloda – franču.
(
2
)	OV 2015, L 264, 1. lpp.
(
3
)	OV 2003, L 275, 32. lpp. Ja vien nav norādīts citādi, katru reizi, kad es šajos secinājumos atsaukšos uz Direktīvu 2003/87, es tādā veidā norādīšu uz sākotnējo redakciju, proti, uz minētās direktīvas negrozīto redakciju.
(
4
)	OV 2009, L 140, 63. lpp.
(
5
)	Skat. it īpaši Direktīvas 2003/87 preambulas 2. apsvērumu.
(
6
)	Direktīvas 2009/29 preambulas 3. apsvērums.
(
7
)	Skat. Komisijas 2010. gada 12. novembra Regulu (ES) Nr. 1031/2010 par siltumnīcas efektu izraisošo gāzu emisiju kvotu izsoļu laika grafiku, administrēšanu un citiem aspektiem saskaņā ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2003/87[..] (OV 2010, L 302, 1. lpp.), Eiropas Parlamenta un Padomes 2013. gada 24. aprīļa Lēmumu Nr. 377/2013/ES par pagaidu atkāpi no Direktīvas 2003/87 (OV 2013, L 113, 1. lpp.), kā arī Komisijas 2014. gada 25. februāra Regulu (ES) Nr. 176/2014, ar ko groza Regulu Nr. 1031/2010, jo īpaši, lai noteiktu siltumnīcefekta gāzu emisijas kvotu apjomus, kuri izsolāmi 2013.–2020. gadā (OV 2014, L 56, 11. lpp.).
(
8
)	2012. gada 14. novembra COM(2012) 652 final.
(
9
)	Galu galā Vācijas Federatīvā Republika neiesniedza nekādu iestāšanās rakstu, nedz arī piedalījās šīs tiesvedības mutvārdu daļā.
(
10
)	Prasītāja it īpaši atsaucas uz Komisijas dienestu darba dokumentu “Ietekmes novērtējums, kas pievienots Priekšlikumam Eiropas Parlamenta un Padomes lēmumam par Savienības siltumnīcefekta gāzu emisijas kvotu tirdzniecības sistēmas tirgus stabilitātes rezerves izveidi un darbību un ar ko groza Direktīvu 2003/87/EK (turpmāk tekstā – “ietekmes novērtējums”) (SWD/2014/017 final, 53. lpp.).
(
11
)	Spriedums, 2013. gada 3. oktobris, Komisija/Latvija (C‑267/11 P, EU:C:2013:624, 58. punkts).
(
12
)	Šeit prasītāja atsaucas uz spriedumiem, 1999. gada 23. februāris, Parlaments/Padome (C‑42/97, EU:C:1999:81), un 2002. gada 12. decembris, Komisija/Padome (C‑281/01, EU:C:2002:761), kā arī uz ģenerāladvokātes J. Kokotes secinājumiem lietā Komisija/Latvija (C‑267/11 P, EU:C:2013:46).
(
13
)	Skat. Polijas Republikas replikas raksta C1 pielikumu.
(
14
)	Skat. plašajā Tiesas judikatūras klāstā spriedumus, 2001. gada 30. janvāris, Spānija/Padome (C‑36/98, EU:C:2001:64, 58. un 59. punkts); 2012. gada 6. septembris, Parlaments/Padome (C‑490/10, EU:C:2012:525, 44. un 45. punkts), kā arī 2014. gada 11. jūnijs, Komisija/Padome (C‑377/12, EU:C:2014:1903, 34. punkts).
(
15
)	Ģenerāladvokātes J. Kokotes secinājumos lietā Komisija/Latvija (C‑267/11 P, EU:C:2013:46), it īpaši to 58. punktā, uz ko atsaukušies lietas dalībnieki, manuprāt, ir sniegta tikai tiesību akta mērķa un satura analīze. Šajā punktā, ņemot vērā Direktīvas 2003/87 juridisko pamatu, ir tikai norādīts, ka “Komisija apstrīdētā lēmuma gadījumā nedrīkstēja interpretēt vai piemērot Direktīvu 2003/87 tā, ka direktīva būtiski ietekmētu dalībvalsts izvēli starp dažādiem enerģijas avotiem un enerģijas apgādes vispārējo struktūru. Savukārt tās juridiskais pamats netiktu apšaubīts, ja šāda ietekme, arī tad, ja tā būtu būtiska, būtu tikai pakārtota sastāvdaļa vai mērķis, tātad zināmā mērā direktīvas blakusiedarbība” (mans izcēlums).
(
16
)	Spriedums, 2008. gada 16. decembris, Arcelor Atlantique un Lorraine u.c. (C‑127/07, EU:C:2008:728, 31.–33. punkts). Skat. arī spriedumu, 2013. gada 17. oktobris, Billerud Karlsborg un Billerud Skärblacka (C‑203/12, EU:C:2013:664, 26. punkts).
(
17
)	Skat. spriedumu, 2016. gada 22. jūnijs, DK Recycling und Roheisen/Komisija (C‑540/14 P, EU:C:2016:469, 49. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
18
)	Apstrīdētā lēmuma preambulas 1. apsvērums.
(
19
)	2014. gada 24. decembra EUCO/69/14.
(
20
)	Eiropadomes secinājumu 2.3. punkts, kas atgādināts apstrīdētā lēmuma preambulas 2. apsvērumā.
(
21
)	Skat. Komisijas 2012. gada ziņojuma 5. lpp.
(
22
)	Komisijas 2012. gada ziņojuma 6. lpp.
(
23
)	Skat. Komisijas 2012. gada ziņojuma 7. lpp.
(
24
)	Apstrīdētā lēmuma 1. panta 1. punkts.
(
25
)	Apstrīdētā lēmuma 1. panta 2. punkts.
(
26
)	Apstrīdētā lēmuma 1. panta 5. punkts.
(
27
)	Skat. arī apstrīdētā lēmuma 1. panta 5. punktu.
(
28
)	Apstrīdētā lēmuma preambulas 4. apsvērums.
(
29
)	Atbilstīgi LESD 191. panta 1. punkta pirmajam ievilkumam.
(
30
)	Skat. šo secinājumu 19. zemsvītras piezīmi.
(
31
)	Prasītāja šeit atsaucas uz savu, kā arī Bulgārijas Republikas, Horvātijas Republikas, Ungārijas un Rumānijas paziņojumu 2015. gada 18. septembrī notikušās “Vides” Padomes sanāksmes laikā.
(
32
)	Skat. Eiropadomes 2014. gada 23. un 24. oktobra secinājumu 2.3. punktu.
(
33
)	Skat. Priekšlikumu Eiropas Parlamenta un Padomes lēmumam par Savienības siltumnīcefekta gāzu emisijas kvotu tirdzniecības sistēmas tirgus stabilitātes rezerves izveidi un darbību un ar ko groza Direktīvu 2003/87 (2014. gada 22. janvāra COM(2014)20 final).
(
34
)	Tā var iesaistīties tikai tad, kad tas paredzēts Līgumā, lai mēģinātu iekustināt likumdošanas procesu: skat. it īpaši LESD 48. pantu, 82. panta 3. punktu, 86. panta 1. punktu un 87. panta 3. punktu.
(
35
)	Skat. Regulas Nr. 176/2014 1. pantu.
(
36
)	Plašajā judikatūras klāstā skat. spriedumu, 2015. gada 11. jūnijs, Berlington Hungary u.c. (C‑98/14, EU:C:2015:386, 77. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
37
)	Skat. spriedumu, 2015. gada 11. jūnijs, Berlington Hungary u.c. (C‑98/14, EU:C:2015:386, 79. punkts).
(
38
)	Skat. apstrīdētā lēmuma 1. pantu.
(
39
)	Plašajā judikatūras klāstā skat. spriedumu, 2004. gada 15. jūlijs, Di Lenardo un Dilexport (C‑37/02 un C‑38/02, EU:C:2004:443, 70. punkts), un rīkojumu, 2013. gada 4. jūlijs, Menidzherski biznes reshenia (C‑572/11, nav publicēts, EU:C:2013:456, 29. punkts).
(
40
)	Spriedums, 2015. gada 11. jūnijs, Berlington Hungary u.c. (C‑98/14, EU:C:2015:386, 78. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
41
)	Spriedums, 2008. gada 16. decembris, Arcelor Atlantique un Lorraine u.c. (C‑127/07, EU:C:2008:728, 60. punkts). Par darbības jomas sarežģītību skat. arī spriedumu, 2013. gads 17. oktobris, Billerud Karlsborg un Billerud Skärblacka (C‑203/12, EU:C:2013:664, 36. punkts).
(
42
)	Skat. spriedumu, 2008. gada 16. decembris, Arcelor Atlantique un Lorraine u.c. (C‑127/07, EU:C:2008:728, 57. punkts).
(
43
)	Skat. spriedumu, 2008. gada 16. decembris, Arcelor Atlantique un Lorraine u.c. (C‑127/07, EU:C:2008:728, 62. punkts).
(
44
)	Norādu arī to, ka pats lineārais koeficients var tikt pārskatīts: skat. Direktīvas 2003/87, kas grozīta ar Direktīvu 2009/29, 9. pantu.
(
45
)	Skat. šo secinājumu 33. zemsvītras piezīmi.
(
46
)	Regulas Nr. 176/2014 nosaukumā ir atsauce uz laikposmu no 2013. gada līdz 2020. gadam, minētās regulas pamattekstā minēts laikposms no 2014. gada līdz 2020. gadam (skat. Regulas Nr. 176/2014 preambulas 3. apsvērumu), pēc tam laikposms no 2014. gada līdz 2016. gadam (skat. Regulas Nr. 176/2014 1. pantu). Lai gan atbilstošais izskatāmais periods ir laikposms no 2013. gada līdz 2020. gadam, ir jākonstatē, ka Regula Nr. 176/2014, kas stājās spēkā nekavējoties (skat. Regulas Nr. 176/2014 preambulas 7. apsvērumu un tās 2. pantu), tika pieņemta šajā periodā, lai mainītu tās darbības noteikumus.
(
47
)	Es it īpaši šajā gadījumā domāju Komisijas 2012. gada ziņojumu par dažādajiem grozījumiem, ko likumdevējs pats izdarījis Direktīvā 2003/87, kā arī Komisijas konkrētāku iesaistīšanos atbilstīgi tās izpildvaras pilnvarām.
(
48
)	OV 2003, C 321, 1. lpp. Prasītāja atsaucas arī uz iestāžu nolīgumu par regulējuma ietekmes novērtējumu [Komisijas paziņojums Eiropas Parlamentam, Padomei, Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejai un Reģionu komitejai “Labāks regulējums labāku rezultātu sasniegšanai – ES programma” COM(2015) 215 final].
(
49
)	Komisijas dienestu darba dokuments “Better Regulation Guidelines” [2015. gada 19. maija SWD(2015) 111 final].
(
50
)	Skat. spriedumu, 2006. gada 7. septembris, Spānija/Padome (C‑310/04, EU:C:2006:521, 122. punkts).
(
51
)	Spriedums, 2016. gada 4. maijs, Pillbox 38 (C‑477/14, EU:C:2016:324, 65. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
52
)	Spriedums, 2016. gada 4. maijs, Pillbox 38 (C‑477/14, EU:C:2016:324, 66. punkts).
(
53
)	Skat. ietekmes novērtējuma 7.2., 7.4., 7.4.1., 7.4.2. un 7.5. punktu.
(
54
)	Lielbritānijas pārstāvniecības veiktais novērtējums tika publicēts.
(
55
)	Skat. pēc analoģijas spriedumu, 2006. gada 7. septembris, Spānija/Padome (C‑310/04, EU:C:2006:521, 122. punkts).
(
56
)	Spriedums, 2015. gada 18. jūnijs, Igaunija/Parlaments un Padome (C‑508/13, EU:C:2015:403, 39. punkts).
(
57
)	Spriedums, 2013. gada 17. oktobris, Billerud Karlsborg un Billerud Skärblacka (C‑203/12, EU:C:2013:664, 34. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
58
)	Spriedums, 2013. gada 17. oktobris, Billerud Karlsborg un Billerud Skärblacka (C‑203/12, EU:C:2013:664, 35. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
59
)	Spriedums, 2013. gada 17. oktobris, Billerud Karlsborg un Billerud Skärblacka (C‑203/12, EU:C:2013:664, 36. punkts).
(
60
)	Skat. šo secinājumu 40. punktu.
(
61
)	Skat. it īpaši Direktīvas 2009/29 preambulas 4., 5. un 6. apsvērumu. Starptautiskajā līmenī noteiktos samazināšanas mērķus Eiropadome neuzskata par nepārsniedzamiem: skat. Eiropadomes 2014. gada 23. un 24. oktobra secinājumus, kuri minēti šo secinājumu 22. punktā.
(
62
)	Skat. šo secinājumu 19. un nākamos punktus.
(
63
)	Skat. vēlreiz apstrīdētā lēmuma preambulas 5. apsvērumu.
(
64
)	Skat. šo secinājumu 22. punktu.
(
65
)	Skat. šo secinājumu 55. punktu.