62023CJ0454
TIESAS SPRIEDUMS (piektā palāta)
2025. gada 27. februārī (
*1
)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Brīvības, drošības un tiesiskuma telpa – Patvēruma politika – Starptautiskā aizsardzība – Direktīva 2011/95/ES – Bēgļa statuss – 14. panta 4. punkta a) apakšpunkts un 5. punkts – Bēgļa statusa atcelšana vai atteikums to piešķirt draudu uzņemošās valsts drošībai gadījumā – Rīcība un nodarījumi pirms pieteikuma iesniedzēja ieceļošanas uzņemošās dalībvalsts teritorijā – Pieļaujamība – Spēkā esamība – Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 18. pants – LESD 78. panta 1. punkts – Konvencija par bēgļa statusu (“Ženēvas konvencija”)
Lietā C‑454/23
par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Dioikitiko Dikastirio Diethnous Prostasias (Starptautiskās aizsardzības administratīvā tiesa, Kipra) iesniegusi ar 2023. gada 19. jūnija lēmumu un kas Tiesā reģistrēts 2023. gada 18. jūlijā, tiesvedībā
Κ.Α.Μ.
pret
Kipras Republiku,
TIESA (piektā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētāja M. L. Arasteja Saūna [M. L. Arastey Sahún], tiesneši D. Gracijs [D. Gratsias] (referents), J. Regans [E. Regan], J. Pasers [J. Passer] un B. Smulders [B. Smulders],
ģenerāladvokāte: L. Medina,
sekretāre: A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
ņemot vērā rakstveida procesu,
ņemot vērā apsvērumus, ko snieguši:
–
Κ.Α.Μ. vārdā – N. Charalambidou, dikigoros,
–
Kipras Republikas vārdā – F. Sotiriou un E. Symeonidou, pārstāves,
–
Vācijas Federatīvās Republikas vārdā – J. Möller un R. Kanitz, pārstāvji,
–
Eiropas Parlamenta vārdā – I. Anagnostopoulou un R. van de Westelaken, pārstāvji,
–
Eiropas Savienības Padomes vārdā – M. Balta, M. Moore un K. Pleśniak, pārstāvji,
–
Eiropas Komisijas vārdā – T. Adamopoulos, A. Azéma, F. Blanc, J. Hottiaux un A. Katsimerou, pārstāvji,
ņemot vērā pēc ģenerāladvokātes uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir, pirmkārt, par to, kā interpretēt Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2011/95/ES (2011. gada 13. decembris) par standartiem, lai trešo valstu valstspiederīgos vai bezvalstniekus kvalificētu kā starptautiskās aizsardzības saņēmējus, par bēgļu vai personu, kas tiesīgas saņemt alternatīvo aizsardzību, vienotu statusu un par piešķirtās aizsardzības saturu (OV 2011, L 337, 9. lpp.) 12. pantu un 14. panta 4. punkta a) apakšpunktu, kā arī Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 18. pantu un, otrkārt, par minētās direktīvas 14. panta 4. punkta a) apakšpunkta spēkā esamību no LESD 78. panta 1. punkta un Hartas 18. panta skatpunkta.
2
Šis lūgums iesniegts tiesvedībā starp K.A.M. un Kipras Republiku, ko pārstāv Ypiresia Asylou (Patvēruma dienests, Kipra), par to, ka šis dienests noraidījis viņa pieteikumu par bēgļa statusa piešķiršanu, pamatojoties uz to, ka viņš rada draudus šīs dalībvalsts drošībai.
Atbilstošās tiesību normas
Starptautiskās tiesības
3
1951. gada 28. jūlijā Ženēvā parakstītās Konvencijas par bēgļa statusu (Recueil des traités des Nations unies, 189. sēj., 150. lpp., Nr. 2545 (1954)) – kas stājusies spēkā 1954. gada 22. aprīlī un papildināta ar 1967. gada 31. janvārī Ņujorkā noslēgto Protokolu par bēgļa statusu, kurš stājies spēkā 1967. gada 4. oktobrī (turpmāk tekstā – “Ženēvas konvencija”), – 1. panta “Termina “bēglis” definīcija” F nodaļa formulēta šādi:
“[Ženēvas konvencijas] noteikumi neattiecas uz personu, par kuru ir nopietni iemesli uzskatīt, ka tā:
(a)
ir izdarījusi noziegumu pret mieru, kara noziegumu vai noziegumu pret cilvēci, kā definēts starptautiskajos dokumentos, kas ir sastādīti, lai veidotu noteikumus attiecībā uz šādiem noziegumiem;
(b)
ir izdarījusi nopietnu nepolitisku noziegumu ārpus patvēruma valsts pirms uzņemšanas šajā valstī par bēgli;
(c)
ir atzīta par vainīgu darbībā, kas ir pretēja Apvienoto Nāciju mērķiem un principiem.”
4
Šīs konvencijas 33. pantā “Izraidīšanas vai atgriešanās aizliegums” paredzēts:
“1.   Neviena dalībvalsts nekādā gadījumā neizraida vai neatgriež bēgli uz tās valsts robežu, kuras teritorijā viņa dzīvība un brīvība ir apdraudēta sakarā ar viņa rasi, reliģiju, tautību vai piederību pie kādas īpašas sociālās grupas vai sakarā ar viņa politiskajiem uzskatiem.
2.   Iepriekšējā noteikuma priekšrocības tomēr nevar pieprasīt bēglis, kuru ir pamats [nopietni iemesli] uzskatīt par bīstamu tās valsts drošībai, kurā viņš atrodas, vai ja viņš [ar galīgu spriedumu] ir atzīts par vainīgu sevišķi smaga nozieguma izdarīšanā, kas apdraud šīs valsts sabiedrību.”
Savienības tiesības
5
Direktīvas 2011/95 21., 31. un 37. apsvērumā noteikts:
“(21)
Bēgļa statusa atzīšana ir deklaratīvs akts.
[..]
(31)
Darbības, kas ir pretējas ANO principiem un mērķiem, kuri izklāstīti ANO Statūtu preambulā un 1. un 2. pantā un cita starpā ietverti ANO rezolūcijās, kas attiecas uz terorisma apkarošanas pasākumiem un noteic, ka “terorisma darbības, metodes un prakse ir pretējas ANO mērķiem un principiem” un ka “apzināta terorisma aktu finansēšana, plānošana un kūdīšana uz tiem arī ir pretēja ANO mērķiem un principiem”.
[..]
(37)
Valsts drošības un sabiedriskās kārtības jēdziens attiecas arī uz gadījumiem, kad trešās valsts valstspiederīgie ir tādas asociācijas biedri, kas atbalsta starptautisko terorismu vai kas atbalsta šādu asociāciju.”
6
Šīs direktīvas 2. pantā “Definīcijas” noteikts:
“Šajā direktīvā piemēro šādas definīcijas:
[..]
d)
“bēglis” ir trešās valsts valstspiederīgais, kas, pamatoti baidoties no vajāšanas rases, reliģijas, tautības, politisko uzskatu vai piederības kādai noteiktai sociālai grupai dēļ, atrodas ārpus valsts, kuras valstspiederīgais viņš ir, un kas nespēj vai šādu baiļu dēļ nevēlas pieņemt minētās valsts aizsardzību, vai bezvalstnieks, kas, atrazdamies ārpus savas agrākās pastāvīgās dzīvesvietas valsts, to pašu iepriekš minēto iemeslu dēļ nevar vai šādu baiļu dēļ nevēlas tajā atgriezties, un uz kuru neattiecas 12. pants;
[..].”
7
Minētās direktīvas II nodaļā “Starptautiskās aizsardzības pieteikumu novērtēšana”, kurā ietverts tās 4.–8. pants, paredzēti elementi, kam ir nozīme, nosakot, vai pieteikuma iesniedzējam vajadzīga starptautiskā aizsardzība. Šīs pašas direktīvas III nodaļā “Kvalificēšana par bēgli”, kurā ietverts tās 9.–12. pants, uzskaitīti kritēriji, kas attiecas uz bēgļa statusu.
8
Direktīvas 2011/95 12. panta “Izslēgšana” 2. punktā paredzēts:
“Trešās valsts valstspiederīgos vai bezvalstniekus izslēdz no to personu loka, kas atzītas par bēgļiem, ja ir nopietni iemesli uzskatīt, ka:
a)
viņš izdarījis noziegumu pret mieru, kara noziegumu vai noziegumu pret cilvēci, kā noteikts starptautiskos dokumentos, kas sastādīti, lai paredzētu noteikumus pret šādiem noziegumiem;
b)
viņš pirms viņš tika uzņemts kā bēglis ir ārpus patvēruma valsts izdarījis smagu nepolitisku noziegumu; tas nozīmē laiku, kad izdota uzturēšanās atļauja, pamatojoties uz bēgļa statusa piešķiršanu; īpaši nežēlīgas darbības, pat ja tās veiktas šķietami politisku mērķu vārdā, var atzīt par smagiem nepolitiskiem noziegumiem;
c)
viņš vainīgs darbībās, kas ir pretējas ANO mērķiem un principiem, kuri izklāstīti ANO Statūtu preambulā un 1. un 2. pantā.”
9
Saskaņā ar šīs direktīvas 13. pantu “Bēgļa statusa piešķiršana”:
“Dalībvalstis piešķir bēgļa statusu trešās valsts valstspiederīgajam vai bezvalstniekam, kas tiek kvalificēts kā bēglis saskaņā ar II un III nodaļu.”
10
Minētās direktīvas 14. panta “Bēgļa statusa atcelšana, izbeigšana vai atteikums to pagarināt” 4.–6. punkts formulēts šādi:
“4.   Dalībvalstis var atcelt, izbeigt vai atteikt pagarināt bēgļa statusu, ko piešķīrusi valsts, administratīva, tiesu vai tiesām līdzīgu iestāžu struktūra, ja:
a)
ir pamats uzskatīt, ka viņš rada draudus tās dalībvalsts drošībai, kurā viņš uzturas;
b)
viņš pēc notiesāšanas ar galīgu spriedumu par sevišķi smaga nozieguma izdarīšanu rada draudus šīs dalībvalsts sabiedrībai.
5.   Situācijās, kas aprakstītas 4. punktā, dalībvalstis var izlemt nepiešķirt bēglim statusu, ja šāds lēmums vēl nav bijis pieņemts.
6.   Personas, uz kurām attiecas 4. vai 5. punkts, ir tiesīgas uz tiesībām, kas uzskaitītas Ženēvas konvencijas 3., 4., 16., 22., 31., 32. un 33. pantā, vai līdzīgām tiesībām, ciktāl šādas tiesības ir spēkā dalībvalstī.”
11
Šīs pašas direktīvas 21. pantā “Aizsardzība pret izraidīšanu” noteikts:
“1.   Dalībvalstis ievēro neizraidīšanas principu saskaņā ar to starptautiskajām saistībām.
2.   Ja 1. punktā minētās starptautiskās saistības to neaizliedz, dalībvalstis var izraidīt bēgli neatkarīgi no tā, vai viņa statuss ir oficiāli atzīts vai nav, ja:
a)
ir pamats uzskatīt, ka viņš rada draudus tās dalībvalsts drošībai, kurā viņš uzturas;
b)
viņš pēc notiesāšanas ar galīgu spriedumu par sevišķi smaga nozieguma izdarīšanu rada draudus šīs dalībvalsts sabiedrībai.
3.   Dalībvalstis var atcelt, izbeigt vai arī atteikt pagarināt vai piešķirt uzturēšanās atļauju bēglim, uz kuru attiecas 2. punkts.”
12
Direktīvas 2011/95 24. panta “Uzturēšanās atļaujas” 1. punkts formulēts šādi:
“Dalībvalstis iespējami drīz pēc starptautiskās aizsardzības piešķiršanas bēgļa statusa saņēmējiem izsniedz uzturēšanās atļauju, kam jābūt derīgai vismaz trīs gadus un pagarināmai, ja vien nav citādi nepieciešams nepārvaramu valsts drošības vai sabiedriskās kārtības iemeslu dēļ, un neskarot 21. panta 3. punktu.”
Kipras tiesības
13
Peri Prosfygon Nómos de 2000 (2000. gada Bēgļu likums; EE, 6. pielikums (I), Nr. 3383, 28.1.2000., 1. lpp.) ar grozījumiem (turpmāk tekstā – “Bēgļu likums”) 5. pantā “Pieteikuma iesniedzēja izslēgšana” noteikts:
“1)   Pieteikuma iesniedzēju izslēdz no to personu loka, kas atzītas par bēgļiem:
[..]
c)
ja ir nopietni iemesli uzskatīt, ka:
i)
tas izdarījis noziegumu pret mieru, kara noziegumu vai noziegumu pret cilvēci, kā noteikts starptautiskos dokumentos, kas izstrādāti, lai paredzētu tiesību normas par šādiem noziegumiem; vai
ii)
tas pirms uzturēšanās atļaujas izsniegšanas, pamatojoties uz bēgļa statusa atzīšanu, izdarījis smagu nepolitisku noziegumu citā valstī; jēdziens “smags nepolitisks noziegums” šī punkta izpratnē ietver īpaši nežēlīgas darbības, pat ja tās veiktas ar šķietami politisku mērķi; vai
iii)
tas ir vainīgs darbībās, kas pretējas ANO mērķiem un principiem, kuri izklāstīti ANO Statūtu preambulā un 1. un 2. pantā; vai
iv)
tā ir persona, kas kūda uz jebkuru no i) līdz iii) punktā minētajiem noziegumiem vai darbībām vai citādi piedalās tajos.
[..]”
14
Bēgļu likuma 6.A pantā paredzēts:
“1)   Bēgļa statusu atceļ, ja [Patvēruma dienesta] vadītājs:
[..]
c)
pamatotu iemeslu dēļ uzskata, ka attiecīgā persona rada draudus Republikas drošībai; vai
d)
uzskata, ka attiecīgā persona rada draudus Kipras sabiedrībai, jo tā ar galīgu spriedumu notiesāta par sevišķi smaga nozieguma izdarīšanu.
1A)   Ja pieteikumu iesniedz persona, kas ietilpst vienā no 1. punkta c) un d) apakšpunktā minētajām kategorijām, [Patvēruma dienesta] vadītājs ar lēmumu noraida pieteikumu par bēgļa statusa piešķiršanu.
2)   Ja pēc iepazīšanās ar lietas materiāliem, pēc analoģijas piemērojot 13. pantā paredzēto parasto pieteikumu izskatīšanas procedūru, [Patvēruma dienesta] vadītājs konstatē, ka izpildīts kāds no 1. punktā minētajiem nosacījumiem, tas ar rakstveida un motivētu lēmumu atceļ attiecīgās personas bēgļa statusu, norādot faktisko un juridisko pamatojumu, uz kuru balstīts šis lēmums; tā arī informē attiecīgo personu par tās tiesībām šo lēmumu pārsūdzēt [..].
[..]
5)   Personām, uz kurām attiecas 1. punkta b) apakšpunkta vai 1.A punkta noteikumi, kamēr tās atrodas Republikas valdības kontrolētajās teritorijās, ir tiesības, kas paredzētas [Ženēvas konvencijas] 3., 4., 16., 22., 31., 32. un 33. pantā.”
15
Saskaņā ar Bēgļu likuma 29. pantu “Starptautiskās aizsardzības saņēmēju izraidīšana”:
“1)   [Tmima Archeiou Plithysmou kai Metanastefsis (Iedzīvotāju un imigrācijas reģistra dienests)] direktoram ir tiesības lemt par starptautiskās aizsardzības saņēmēju izraidīšanu:
a)
ja ir nopietni iemesli uzskatīt, ka attiecīgā persona rada draudus Republikas drošībai; [..]
[..].
4)   Aizliegts izdot rīkojumu par bēgļa izraidīšanu [..] uz valsti, kurā būtu apdraudēta viņa dzīvība vai brīvība vai tas varētu tikt pakļauts spīdzināšanai vai pazemojošai vai necilvēcīgai attieksmei vai sodīšanai, vai vajāšanai dzimuma, reliģijas, valstspiederības, piederības kādai konkrētai kopienai, politisko uzskatu, bruņota konflikta vai ekoloģiskas katastrofas dēļ.
[..]
6)   Personām, uz kurām attiecas 1. punkta noteikumi, kamēr tās atrodas Republikas valdības kontrolētajās teritorijās, ir tiesības, kas paredzētas [Ženēvas konvencijas] 3., 4., 16., 22., 31., 32. un 33. pantā.”
Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
16
Prasītājs pamatlietā K.A.M., Marokas valstspiederīgais, kurš 2018. gada 29. decembrī nelikumīgi ieceļojis Kipras Republikas teritorijā, 2019. gada 10. janvārī Patvēruma dienestam iesniedza starptautiskās aizsardzības pieteikumu.
17
2019. gada 28. janvārīGrafeio Katapolemisis tis Tromokratias (Terorisma apkarošanas birojs, Kipra) nosūtīja Patvēruma dienestam konfidenciālu vēstuli, kurā norādīja uz prasītāja pamatlietā bīstamību.
18
Saskaņā ar informāciju, kas esot darīta zināma prasītājam pamatlietā un uz ko viņš atsaucas rakstveida apsvērumos Tiesā, šajā vēstulē esot norādīts, pirmkārt, ka Kipras Republikas iestāžu iegūtajā informācijā attiecīgā persona identificēta kā persona, kas veic operatīvo darbību teroristu grupas labā, otrkārt, ka viņš sniedzis pretrunīgas norādes it īpaši attiecībā uz saviem ceļojumiem pirms ieceļošanas valsts teritorijā un, treškārt, ka prasītājam bijusi saskarsme ar Beļģijas, Spānijas un Francijas policijas iestādēm saistībā ar dažādiem noziedzīgiem nodarījumiem un viņš draudējis uzspridzināt Beļģijas vēstniecību Marokā.
19
2019. gada 16. aprīlī Patvēruma dienests prasītājam pamatlietā paziņoja par viņa starptautiskās aizsardzības pieteikuma noraidīšanu. Šajā ziņā šis dienests “konstatē[ja], ka pastāv nopietni iemesli uzskatīt, ka tad, ja [K.A.M.] atgrieztos Marokā, viņš būtu pakļauts nopietnai vajāšanai gan no Marokas valsts iestāžu, gan sabiedrības puses” viņa uzskatu dēļ, un no tā secināja, ka “no iepriekš minētajiem [K.A.M.] apgalvojumiem šķietami izriet, ka attiecībā uz viņu pastāv subjektīvie un objektīvie elementi, kuri var pierādīt, ka viņš aizbēdzis no savas izcelsmes valsts un nevēlas tajā atgriezties, balstoties uz pamatotām bailēm no vajāšanas saistībā ar kādu no 2000. un 2018. gada Bēgļu likuma 3. panta 1. punktā minētajiem pamatiem”. Tomēr, norādot, ka kompetentās iestādes uz attiecīgo personu atsaucas kā uz Kipras sabiedrībai un Kipras Republikas drošībai bīstamu personu, minētais dienests uzskatīja, ka ir izpildīti Bēgļu likuma 6.A panta 1. punkta c) apakšpunktā un 6.A panta 1.A punktā paredzētie nosacījumi, un tāpēc atteicās viņam piešķirt bēgļa statusu.
20
Tā kā prasītājs pamatlietā tajā pašā dienā par šo lēmumu iesniedza administratīvu pārsūdzību Anatheoritiki Archi Prosfygon (Pārsūdzības iestāde bēgļu lietās, Kipra; turpmāk tekstā – “pārsūdzības iestāde”), šī iestāde 2019. gada 30. jūlijā minēto lēmumu apstiprināja. Ar analoģisku pamatojumu tā pauda viedokli, ka “viņa bēgļa statuss atbilstoši 2000. un 2018. gada Bēgļu likuma 6.A panta 1. punkta c) apakšpunktam un 6.A panta 1.A punktam jāatceļ”.
21
2019. gada 14. oktobrī viņš vērsās Dioikitiko Dikastirio Diethnous Prostasias (Starptautiskās aizsardzības administratīvā tiesa, Kipra), kas ir iesniedzējtiesa, ar prasību atcelt pārsūdzības iestādes 2019. gada 30. jūlija lēmumu.
22
Šajā prasībā prasītājs pamatlietā būtībā apgalvo, ka iesniedzējtiesai būtu jāvēršas Tiesā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, lai noteiktu, vai Direktīvas 2011/95 14. panta 4. punkta a) apakšpunktu var interpretēt tādējādi, ka šī tiesību norma ļauj bēgļa statusu atcelt saistībā ar rīcību pagātnē vai darbībām, kuras bēglis šķietami īstenojis pirms ieceļošanas aizsardzību sniedzošajā valstī un ārpus tās, kuras nepieder pie darbībām, kas pamato izslēgšanu no to personu loka, kas atzītas par bēgļiem, un uz kurām arī nevar attiecināt Ženēvas konvencijas 33. pantu kā uz rīcību, kas īstenota pagātnē pirms attiecīgās personas ieceļošanas aizsardzību sniedzošajā valstī, un vai apstiprinošas atbildes gadījumā uz šo jautājumu šāda minētās tiesību normas interpretācija paplašina to gadījumu izsmeļošo sarakstu, kuros izslēgšana no tādu personu loka, kas atzītas par bēgļiem, atļauta saskaņā ar Ženēvas konvenciju.
23
Savukārt Kipras Republika iesniedzējtiesā apstrīd prasītāja pamatlietā ierosināto jautājumu nozīmīgumu pamatlietas atrisināšanai un turklāt apgalvo, ka jēdzienu “draudi valsts drošībai” Tiesa jau ir interpretējusi un ka valsts drošības jautājumi ietilpst dalībvalstu ekskluzīvajā kompetencē.
24
Iesniedzējtiesa vispirms norāda, ka starp pamatlietas pusēm nav strīda par to, ka fakti, uz kuriem balstīts atteikums prasītājam pamatlietā piešķirt bēgļa statusu, saistīti ar viņa rīcību pagātnē vai darbībām pagātnē pirms viņa ieceļošanas valsts teritorijā.
25
Turpinājumā iesniedzējtiesa vērš uzmanību uz to, ka, lai gan Tiesai jau tikuši uzdoti jautājumi, kas analoģiski tiem, kuri izvirzīti šajā lietā, tā uz tiem vēl nav konkrēti atbildējusi.
26
Šajā ziņā, pirmkārt, iesniedzējtiesa norāda, ka lietā, kas ir pamatā 2019. gada 14. maija spriedumam M u.c. (Bēgļa statusa atcelšana) (C‑391/16, C‑77/17 un C‑78/17, EU:C:2019:403), Tiesai tika uzdots jautājums, vai Direktīvas 2011/95 normas un konkrēti tās 14. panta 4.–6. punkts, kas dalībvalstīm ļauj atcelt vai atteikties piešķirt bēgļa statusu, ir atcelšanas vai izslēgšanas klauzula, kura nav ietverta Ženēvas konvencijā, un vai šīs tiesību normas ir spēkā no Hartas un LESD noteikumu – saskaņā ar kuriem Eiropas Savienības patvēruma politikai jāatbilst Ženēvas konvencijai – skatpunkta.
27
Turklāt iesniedzējtiesa norāda, ka minētajā spriedumā Tiesa atzinusi, ka šīs tiesību normas ir spēkā, un – konkrētāk – uzsvērusi, ka bēgļa statusa atcelšanas un atteikuma to piešķirt dēļ personai, kurai ir pamatotas bailes no vajāšanas savā izcelsmes valstī, netiek atņemts ne bēgļa statuss, ne arī tiesības, kas šim statusam piesaistītas Ženēvas konvencijā, un tādējādi nošķīrusi jēdzienu “bēgļa statuss” Ženēvas konvencijas izpratnē un jēdzienu “bēgļa statuss”, kā tas definēts Direktīvā 2011/95.
28
Otrkārt, iesniedzējtiesa atzīmē, ka 2010. gada 9. novembra sprieduma B un D (C‑57/09 un C‑101/09, EU:C:2010:661) 100.–105. punktā Tiesa atzinusi, ka Padomes Direktīvas 2004/83/EK (2004. gada 29. aprīlis) par obligātajiem standartiem, lai kvalificētu trešo valstu valstspiederīgos vai bezvalstniekus kā bēgļus vai kā personas, kam citādi nepieciešama starptautiska aizsardzība, šādu personu statusu un piešķirtās aizsardzības saturu (OV 2004, L 304, 12. lpp.) – kura pārstrādāta ar Direktīvu 2011/95 – 12. panta 2. punkta b) un c) apakšpunktā minēto izslēgšanas pamatu mērķis ir sodīt par pagātnē izdarītām darbībām, bet precizējusi, ka jebkādus pašreizējus draudus, kurus bēglis var radīt attiecīgajai dalībvalstij, iespējams ņemt vērā nevis šīs tiesību normas, bet gan šīs direktīvas 14. panta 4. punkta a) apakšpunkta vai 21. panta 2. punkta kontekstā.
29
Šādos apstākļos Dioikitiko Dikastirio Diethnous Prostasias (Starptautiskās aizsardzības administratīvā tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai [Direktīvas 2011/95] 14. panta 4. punkta a) apakšpunkta tiesību normas, kurās ir paredzēts, ka bēgļa statuss var tikt atcelts, ja ir pamats uzskatīt, ka bēglis rada draudus aizsardzības valsts drošībai, ņemot vērā LESD 78. panta 1. punkta tiesību normas un [Ženēvas Konvenciju], kā arī [Hartas] 18. pantu par patvēruma tiesībām, var tikt interpretēti tādējādi, ka tie ļauj atcelt bēgļa statusu saistībā ar bēgļa rīcību pagātnē vai iespējamām darbībām, kuras viņš izdarījis pirms ieceļošanas aizsardzības valstī, kuras ir notikušas ārpus aizsardzības valsts un kuras neietilpst rīcībā, kas pamato izslēgšanu no to personu loka, kas atzītas par bēgļiem, ņemot vērā Ženēvas konvencijas 1. panta F nodaļas tiesību normas un Direktīvas 2011/95 12. pantu par izslēgšanu, kuros ir izsmeļoši definēti iemesli, kuru dēļ persona var tikt izslēgta no to personu loka, kas atzītas par bēgļiem?
2)
Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša: vai šādi interpretētais [Direktīvas 2011/95] 14. panta 4. punkta a) apakšpunkts ir saderīgs ar Hartas 18. pantu un LESD 78. panta 1. punktu, kuros citastarp ir paredzēta Savienības atvasināto tiesību atbilstība Ženēvas konvencijai, kurā izslēgšanas noteikums, kas ir paredzēts [tās] 1. panta F nodaļā, ir formulēts izsmeļoši un ir jāinterpretē šauri?
3)
Kā ir interpretējams jēdziens “draudi valsts drošībai” Direktīvas [2011/95] 14. panta 4. punkta a) apakšpunkta piemērošanas kontekstā, ņemot vērā šī jēdziena ārkārtīgi augsto standartu, kas ir ietverts Ženēvas konvencijas 33. panta 2. punktā, kā arī smagas sekas bēglim, kura statuss tiek atcelts, un it īpaši, vai minētais pants varētu ietvert draudu novērtējumu saistībā ar iespējamām darbībām vai rīcību pirms ieceļošanas aizsardzības valstī? Vai jēdziens “draudi valsts drošībai” Direktīvas [2011/95] 14. panta 4. punkta a) apakšpunkta piemērošanas kontekstā var ietvert bēgļa darbības vai rīcību, kas nenotika minētajā valstī?”
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Ievada apsvērumi
30
Saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru ar LESD 267. pantu iedibinātās sadarbības starp valstu tiesām un Tiesu procedūras ietvaros Tiesai jāsniedz valsts tiesai noderīga atbilde, kas ļautu izlemt tās izskatīšanā esošo strīdu, un šajā nolūkā Tiesai vajadzības gadījumā jāpārformulē tai uzdotie jautājumi (spriedums, 2023. gada 5. decembris, Nordic Info, C‑128/22, EU:C:2023:951, 46. punkts un tajā minētā judikatūra).
31
Iesākumā jāatgādina, ka atbilstoši gan Savienības tiesību vienveidīgas piemērošanas, gan vienlīdzības principa prasībām tādu šo tiesību normu – kāds ir piemēram, Direktīvas 2011/95 14. panta 4. un 5. punkts – formulējums, kurās nav nevienas tiešas norādes uz dalībvalstu tiesībām, lai noteiktu to nozīmi un tvērumu, parasti visā Eiropas Savienībā jāinterpretē autonomi un vienveidīgi (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2023. gada 6. jūlijs, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Sevišķi smags noziegums), C‑402/22, EU:C:2023:543, 23. punkts un tajā minētā judikatūra).
32
Šajā ziņā no minētās direktīvas 14. panta 4. punkta formulējuma skaidri izriet, ka bēgļa statusa atcelšana paredz, ka šo statusu iepriekš “piešķīrusi valsts, administratīva, tiesu vai tiesām līdzīgu iestāžu struktūra”. Savukārt šī panta 5. punktā paredzētā iespēja bēgļa statusu nepiešķirt pastāv tikai tad, ja lēmums par šī statusa piešķiršanu “vēl nav bijis pieņemts”.
33
Šajā gadījumā iesniedzējtiesa ar prejudiciālajiem jautājumiem lūdz interpretēt vienīgi Direktīvas 2011/95 14. panta 4. punkta a) apakšpunktu par bēgļa statusa atcelšanu.
34
No iesniedzējtiesas nolēmuma izriet, ka ar 2019. gada 16. aprīlī paziņoto lēmumu Patvēruma dienests noraidīja prasītāja pamatlietā 2019. gada 10. janvārī iesniegto starptautiskās aizsardzības pieteikumu. Kā iesniedzējtiesa apstiprinājusi atbildē uz Tiesas lūgumu sniegt informāciju, pirms šī lēmuma nav pieņemts neviens iepriekšējs lēmums, ar kuru Kipras Republikas valsts, administratīva, tiesu vai tiesām līdzīgu iestāžu struktūra Direktīvas 2011/95 14. panta 4. punkta izpratnē būtu piešķīrusi prasītājam pamatlietā bēgļa statusu.
35
Ir taisnība, ka atbildē uz Tiesas lūgumu sniegt informāciju iesniedzējtiesa apgalvo, ka Patvēruma dienests galu galā noraidīja prasītāja pamatlietā starptautiskās aizsardzības pieteikumu pēc tam, kad bija secinājis, ka pastāv elementi, kas var pierādīt šīs personas pamatotas bailes no vajāšanas savā izcelsmes valstī – un tātad pēc tam, kad bija pieņēmis lēmumu atzīt viņa bēgļa statusu, – un līdz ar to akceptēt viņa pieteikumu par šī statusa piešķiršanu. No tā izrietot, ka šī pieteikuma galīgā noraidīšana esot jākvalificē kā “atcelšana”. Turklāt tā norāda, ka ar pārsūdzības iestādes lēmumu minētais statuss skaidri tika atcelts.
36
Tomēr jāatgādina, kā atzinusi Tiesa, ka Direktīvas 2011/95 14. panta 4. un 5. punkts nevar tikt interpretēts tādējādi, ka saistībā ar sistēmu, kas izveidota ar šo direktīvu, bēgļa statusa atcelšanas vai piešķiršanas atteikuma dēļ attiecīgais trešās valsts valstspiederīgais vai bezvalstnieks, kurš atbilst šīs direktīvas 2. panta d) punktā minētajiem nosacījumiem kopsakarā ar tās III nodaļas noteikumiem, zaudē bēgļa statusu minētā 2. panta d) punkta un Ženēvas konvencijas 1. panta A nodaļas izpratnē. Apstāklis, ka attiecīgā persona ir kādā no Direktīvas 2011/95 14. panta 4. un 5. punktā minētajām situācijām, tomēr nenozīmē, ka šī persona vairs neatbilst materiāltiesiskajiem nosacījumiem, no kuriem atkarīgs bēgļa statuss un kuri attiecas uz pamatotām bailēm no vajāšanas tās izcelsmes valstī (spriedums, 2019. gada 14. maijs, M u.c. (Bēgļa statusa atcelšana), C‑391/16, C‑77/17 un C‑78/17, EU:C:2019:403, 97. un 98. punkts).
37
Līdz ar to – pretēji tam, kā šķietami uzskata iesniedzējtiesa –, tas, ka tāda lēmuma pamatojumā, ar kuru atteikts piešķirt bēgļa “statusu”, kompetentā iestāde konstatējusi, ka attiecīgais starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzējs atbilst šīs direktīvas materiāltiesiskajiem nosacījumiem, no kuriem atkarīgs bēgļa “statuss”, obligāti nenozīmē, ka šis lēmums būtu vērtējams kā šī “statusa atcelšana”. Lai gan ir veikts šāds konstatējums, ja dalībvalstis minēto statusu vēl nav piešķīrušas, tām tieši ir iespēja atteikties šo statusu piešķirt, balstoties uz minētās direktīvas 14. panta 5. punktu, it īpaši, ja ir pamats uzskatīt, ka attiecīgais pieteikuma iesniedzējs rada draudus tās dalībvalsts drošībai, kurā viņš uzturas, tās 14. panta 4. punkta a) apakšpunkta izpratnē.
38
Šādos apstākļos jāatzīst, ka iesniedzējtiesas jautājumi attiecas gan uz bēgļa statusa atcelšanas, gan uz šī statusa piešķiršanas atteikuma gadījumu Direktīvas 2011/95 14. panta 4. punkta a) apakšpunktā aprakstītajā situācijā un ka tāpēc tā lūdz interpretēt ne tikai šo tiesību normu, bet arī normu, kas ietverta šīs direktīvas 14. panta 5. punktā. Iesniedzējtiesai, balstoties uz šī sprieduma 32.–37. punktā sniegtajām norādēm, būs jāpārbauda, vai Patvēruma dienesta sākotnējais lēmums un pārsūdzības iestādes lēmums, kas aplūkoti pamatlietā, jākvalificē kā lēmumi par minētā statusa atcelšanu vai kā lēmumi par atteikumu to piešķirt.
Par pirmo un trešo prejudiciālo jautājumu
39
Ar pirmo un trešo jautājumu, kuri jāizvērtē kopā, iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Direktīvas 2011/95 14. panta 4. punkta a) apakšpunkts un 5. punkts kopsakarā ar LESD 78. panta 1. punktu un Hartas 18. pantu jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalsts var atcelt bēgļa statusu vai nolemt to nepiešķirt, ja pamats uzskatīt, ka bēglis rada draudus šīs dalībvalsts drošībai, ir balstīts uz tā darbībām vai rīcību pirms ieceļošanas minētās dalībvalsts teritorijā, ņemot vērā, pirmkārt, to, ka šīs darbības un šī rīcība nav Ženēvas konvencijas 1. panta F nodaļā un šīs direktīvas 12. pantā skaidri paredzētie pamati izslēgšanai no to personu loka, kas atzītas par bēgļiem, un, otrkārt, jēdzienam “bīstams [..] valsts drošībai” piemērojamos nosacījumus, kuri skaidri minēti šīs konvencijas 33. panta 2. punktā, kā arī nopietnās sekas, kas no tā izriet bēglim.
40
Pirmām kārtām, runājot par jautājumu, vai formulējums “pamats uzskatīt, ka [bēglis] rada draudus tās dalībvalsts drošībai, kurā viņš uzturas” Direktīvas 2011/95 14. panta 4. punkta a) apakšpunkta izpratnē var attiekties uz šī bēgļa darbībām vai rīcību pirms ieceļošanas attiecīgās dalībvalsts teritorijā, jānorāda, ka nevienā šīs direktīvas normā nav definēta šī jēdziena nozīme un tvērums. Tas jāinterpretē atbilstoši tā ierastajai nozīmei ikdienas valodā, vienlaikus ņemot vērā kontekstu, kādā tas lietots, un tiesiskā regulējuma, kurā tas ietverts, mērķus (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2023. gada 6. jūlijs, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Sevišķi smags noziegums), C‑402/22, EU:C:2023:543, 24. punkts un tajā minētā judikatūra).
41
Vispirms attiecībā uz formulējuma “pamats uzskatīt, ka [bēglis] rada draudus tās dalībvalsts drošībai, kurā viņš uzturas” ierasto nozīmi ikdienas valodā jānorāda, ka, ņemot vērā tā vispārīgo raksturu, nešķiet, ka šajā formulējumā būtu minēts jebkāds šī “pamata” ierobežojums ne ģeogrāfiskā vai laika ziņā, ne saistībā ar to faktu raksturu, uz kuriem šis pamats ir balstīts (šajā nozīmē un pēc analoģijas skat. spriedumu, 2022. gada 22. septembris, Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság u.c., C‑159/21, EU:C:2022:708, 89. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
42
Turpinājumā attiecībā uz kontekstu, kādā šis formulējums tiek lietots, jāuzsver, ka atšķirībā no Direktīvas 2011/95 14. panta 4. punkta b) apakšpunkta, kuros minēti divi kumulatīvi elementi, kas attiecas, pirmkārt, uz notiesāšanu ar galīgu spriedumu par sevišķi smaga nozieguma izdarīšanu un, otrkārt, uz draudiem tās dalībvalsts sabiedrībai, kurā attiecīgais trešās valsts valstspiederīgais uzturas, šīs direktīvas 14. panta 4. punkta a) apakšpunkts pieļauj atņemt bēgļa statusu trešās valsts valstspiederīgajam, kas rada draudus šīs dalībvalsts drošībai, neatkarīgi no tā, vai bijusi šāda notiesāšana (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2023. gada 6. jūlijs, Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides (Bēglis, kas izdarījis smagu noziegumu), C‑8/22, EU:C:2023:542, 30. un 40. punkts).
43
Visbeidzot, runājot par Direktīvas 2011/95 14. panta 4. punkta a) apakšpunkta mērķi, jākonstatē – tā kā šajā tiesību normā minēti “draud[i] tās dalībvalsts drošībai, kurā viņš uzturas”, tā vērsta uz tāda drošības apdraudējuma riska novēršanu, kas var rasties attiecīgās personas klātbūtnes dēļ šīs dalībvalsts teritorijā brīdī, kad kompetentā iestāde pieņem lēmumu, vai vēlāk.
44
Turklāt ir taisnība, ka minētā tiesību norma ir atkāpe no šīs direktīvas 13. pantā paredzētā noteikuma, saskaņā ar kuru dalībvalstis piešķir bēgļa statusu ikvienam trešās valsts valstspiederīgajam, kas tiek kvalificēts kā bēglis, un tāpēc tā jāinterpretē šauri (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2023. gada 6. jūlijs, Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides (Bēglis, kas izdarījis smagu noziegumu), C‑8/22, EU:C:2023:542, 32. punkts un tajā minētā judikatūra).
45
Tomēr nodarījumi vai rīcība pagātnē, kuros vainojama šī persona, var būt nozīmīgi apstākļi, lai pārbaudītu tās noslieci turpināt šādu rīcību nākotnē vai atkārtot šādus nodarījumus, ņemot vērā it īpaši šīs rīcības vai šo nodarījumu smagumu, laiku, kas pagājis kopš to veikšanas, un iespējamos vēlākos notikumus (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2023. gada 6. jūlijs, Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides (Bēglis, kas izdarījis smagu noziegumu), C‑8/22, EU:C:2023:542, 63. un 64. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
46
Līdz ar to kompetentajai iestādei nevar būt jāizslēdz tādu nodarījumu vai rīcības pagātnē ņemšana vērā, kuros vainojams bēglis, tikai tāpēc vien, ka tie notikuši pirms tā ieceļošanas tās dalībvalsts teritorijā, kur tas uzturas.
47
Kā uzsvērusi Vācijas valdība, nepieciešamība ņemt vērā šādus nodarījumus vai rīcību šķiet vēl jo lielāka, kad kompetentajai iestādei pirmo reizi jālemj par pieteikumu par bēgļa statusa piešķiršanu, ko iesniedzis starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzējs, kurš ieceļojis valsts teritorijā pirms neilga laika. Ja tas tā nebūtu, novērtēt iespējamos draudus, ko bēglis rada attiecīgās dalībvalsts drošībai, šajā situācijā praktiski varētu izrādīties pārmērīgi grūti. Tādējādi Direktīvas 2011/95 14. panta 5. punktam, kurā dalībvalstīm tieši ir atļauts šādā situācijā atteikties piešķirt bēgļa statusu, daļēji tiktu atņemta lietderīgā iedarbība.
48
Otrām kārtām, runājot par to darbību vai rīcības raksturu, kas īstenotas pirms bēgļa ieceļošanas attiecīgās dalībvalsts teritorijā un var tikt ņemtas vērā, lai novērtētu draudus šīs dalībvalsts drošībai, jāuzsver, ka Direktīvas 2011/95 14. panta 4. punkta a) apakšpunkts attiecas uz cita veida draudiem nekā tie, kuri minēti šīs direktīvas 14. panta 4. punkta b) apakšpunktā, kas vērsts uz draudiem šīs dalībvalsts sabiedrībai (spriedums, 2023. gada 6. jūlijs, Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides (Bēglis, kas izdarījis smagu noziegumu), C‑8/22, EU:C:2023:542, 41. punkts).
49
Konkrētāk – Direktīvas 2011/95 14. panta 4. punkta a) apakšpunktā minētais jēdziens “tās dalībvalsts drošība, kurā [bēglis] uzturas” atbilst šīs direktīvas 24. panta 1. punktā minētajam jēdzienam “valsts drošība”. Šajā ziņā jāņem vērā Tiesas judikatūra, saskaņā ar kuru jēdziens “valsts drošība” Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2004/38/EK (2004. gada 29. aprīlis) par Savienības pilsoņu un viņu ģimenes locekļu tiesībām brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā, ar ko groza Regulu (EEK) Nr. 1612/68 un atceļ Direktīvas 64/221/EEK, 68/360/EEK, 72/194/EEK, 73/148/EEK, 75/34/EEK, 75/35/EEK, 90/364/EEK, 90/365/EEK un 93/96/EEK (OV 2004, L 158, 77. lpp.), 28. panta 3. punkta izpratnē attiecas gan uz dalībvalsts iekšējo, gan ārējo drošību un līdz ar to nopietns valsts iestāžu darbības, svarīgāko sabiedrisko pakalpojumu sniegšanas, kā arī iedzīvotāju izdzīvošanas apdraudējums, tāpat kā ārējo attiecību vai tautu mierīgas līdzāspastāvēšanas traucējuma risks vai arī militāro interešu apdraudējums var ietekmēt valsts drošību (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2015. gada 24. jūnijs, T., C‑373/13, EU:C:2015:413, 78. punkts un tajā minētā judikatūra).
50
Konkrēti, kā izriet no Direktīvas 2011/95 37. apsvēruma, jēdziens “valsts drošība” attiecas arī uz gadījumiem, kad trešās valsts valstspiederīgie ir tādas asociācijas biedri, kas atbalsta starptautisko terorismu, vai atbalsta šādu asociāciju.
51
Iesniedzējtiesai tātad būs jānosaka, vai informācija, ko Terorisma apkarošanas birojs nosūtījis Patvēruma dienestam, atsaucoties uz prasītāja pamatlietā rīcību un faktiem, kuri attiecas uz viņu un notikuši pirms viņa ieceļošanas valsts teritorijā, ir tāda, kas var radīt bažas par attiecīgās dalībvalsts iekšējās vai ārējās drošības apdraudējumu, kā tas definēts šī sprieduma 49. punktā atgādinātajā judikatūrā.
52
Bez tam fakts, ka Direktīvas 2011/95 14. panta 4. punkta a) apakšpunktā minēts “pamats uzskatīt” starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēju par tādu, kas rada draudus attiecīgās dalībvalsts drošībai, savukārt tās 14. panta 4. punkta b) apakšpunkts attiecas uz gadījumu, kad šis pieteikuma iesniedzējs, kurš ar galīgu spriedumu notiesāts par sevišķi smaga nozieguma izdarīšanu, “rada” draudus šīs dalībvalsts sabiedrībai, norāda, ka pirmā no šīm tiesību normām var attiekties ne tikai uz reāliem un pašreizējiem draudiem, bet arī uz potenciāliem draudiem (šajā nozīmē un pēc analoģijas skat. spriedumus, 2020. gada 2. aprīlis, Komisija/Polija, Ungārija un Čehijas Republika (Starptautiskās aizsardzības pieteikumu iesniedzēju pagaidu pārcelšanas mehānisms), C‑715/17, C‑718/17 un C‑719/17, EU:C:2020:257, 157. punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī 2023. gada 6. jūlijs, Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides (Bēglis, kas izdarījis smagu noziegumu), C‑8/22, EU:C:2023:542, 52. un 53. punkts).
53
Tomēr kompetentajai iestādei, kad tā piemēro Direktīvas 2011/95 14. panta 4. punkta a) apakšpunktu un 5. punktu, katrā individuālā gadījumā jāizvērtē visi attiecīgajam gadījumam raksturīgie apstākļi (spriedums, 2023. gada 6. jūlijs, Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides (Bēglis, kas izdarījis smagu noziegumu), C‑8/22, EU:C:2023:542, 61. punkts un tajos minētā judikatūra), ņemot vērā it īpaši šī sprieduma 45. punktā minētos elementus.
54
No šo tiesību normu formulējuma izriet, ka šai iestādei jābūt rīcības brīvībai, lai lemtu, vai apsvērumiem par attiecīgās dalībvalsts valsts drošību ir vai nav jāizraisa bēgļa statusa atcelšana vai atteikums to piešķirt, un tas izslēdz to, ka konstatējums par šādu draudu pastāvēšanu automātiski izraisītu šādu atcelšanu. Turklāt minētajai iestādei ir brīvi jānovērtē to iestāžu sniegtās informācijas apjoms, kurām uzticētas specializētas funkcijas saistībā ar valsts drošību, un šīs informācijas nozīmīgums attiecībā uz šo lēmumu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2022. gada 22. septembris, Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság u.c., C‑159/21, EU:C:2022:708, 81. un 83. punkts).
55
Trešām kārtām, tādu nodarījumu vai rīcības pagātnē ņemšanu vērā, kuros vainojams bēglis vai starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzējs, nevar ierobežot apstāklis, ka šie nodarījumi un rīcība nav Ženēvas konvencijas 1. panta F nodaļā un šīs direktīvas 12. pantā skaidri paredzētie pamati izslēgšanai no to personu loka, kas atzītas par bēgļiem.
56
Šajā ziņā jāatgādina, ka, lai gan Savienība nav Ženēvas konvencijas līgumslēdzēja puse, tomēr LESD 78. panta 1. punktā un Hartas 18. pantā tai paredzēts pienākums ievērot šīs konvencijas noteikumus. Tāpēc Direktīvas 2011/95 normu interpretācija jāveic, ievērojot Ženēvas konvenciju un citus atbilstošos līgumus, kuri minēti LESD 78. panta 1. punktā, un tiesības, kas atzītas Hartā, un konkrēti tās 18. pantā (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2016. gada 1. marts, Alo un Osso, C‑443/14 un C‑444/14, EU:C:2016:127, 29. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra, un 2019. gada 14. maijs, M u.c. (Bēgļa statusa atcelšana), C‑391/16, C‑77/17 un C‑78/17, EU:C:2019:403, 74. punkts).
57
Tomēr atšķirība starp šīs direktīvas III nodaļā iekļautā 12. panta 2. punktā paredzētajiem izslēgšanas pamatiem, saskaņā ar kuriem trešās valsts valstspiederīgo “izslēdz no to personu loka, kas atzītas par bēgļiem”, no vienas puses, un šī statusa atcelšanas vai atteikuma pamatiem, kuri paredzēti tās 14. panta 4. un 5. punktā, no otras puses, būtībā atspoguļo atšķirību, kas pastāv starp Ženēvas konvencijas 1. panta F nodaļu un minētās 33. panta 2. punktu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2023. gada 6. jūlijs, Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides (Bēglis, kas izdarījis smagu noziegumu), C‑8/22, EU:C:2023:542, 34. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
58
Konkrēti – no šīs direktīvas 12. panta 2. punkta izriet, ka tad, ja ir izpildīti tajā paredzētie nosacījumi, attiecīgo personu “izslēdz” no to personu loka, kas atzītas par bēgļiem. Turklāt Direktīvas 2011/95 sistēmā tās 2. panta d) punktā “bēgļa” statuss skaidri pakārtots faktam, ka attiecīgā persona neietilpst šīs direktīvas 12. panta piemērošanas jomā (pēc analoģijas saistībā ar Direktīvu 2004/83 skat. spriedumu, 2010. gada 9. novembris, B un D, C‑57/09 un C‑101/09, EU:C:2010:661, 107. punkts). Savukārt, kā atgādināts šī sprieduma 36. punktā, bēgļa statusa atcelšana vai atteikums to piešķirt, pamatojoties uz tās 14. panta 4. punktu vai 14. panta 5. punktu, neizraisa to, ka attiecīgais trešās valsts valstspiederīgais zaudē bēgļa statusu Direktīvas 2011/95 2. panta d) punkta un Ženēvas konvencijas 1. panta A nodaļas izpratnē.
59
Ceturtām kārtām, jānorāda, ka ir taisnība – situācijas, kuras minētas Direktīvas 2011/95 14. panta 4. punktā un kurās dalībvalstis var atcelt bēgļa statusu vai kurās tās saskaņā ar šīs direktīvas 14. panta 5. punktu var nolemt šo statusu nepiešķirt, būtībā atbilst situācijām, kad dalībvalstis var saskaņā ar šīs direktīvas 21. panta 2. punktu un Ženēvas konvencijas 33. panta 2. punktu bēgli izraidīt (spriedums, 2019. gada 14. maijs, M u.c. (Bēgļa statusa atcelšana), C‑391/16, C‑77/17 un C‑78/17, EU:C:2019:403, 93. punkts).
60
Tomēr, ja bēgļa izraidīšana, uz kuru attiecas kāda no Direktīvas 2011/95 14. panta 4. un 5. punktā, kā arī 21. panta 2. punktā minētajām situācijām, tam rada risku, ka tiks pārkāptas tā pamattiesības, kas paredzētas Hartas 4. pantā un 19. panta 2. punktā, saskaņā ar kuriem absolūti aizliegta spīdzināšana, kā arī necilvēcīgi vai pazemojoši sodi un izturēšanās, neatkarīgi no attiecīgās personas rīcības, kā arī izraidīšana uz kādu valsti, ja ir liela iespējamība, ka tur pret attiecīgo personu šādi izturēsies, attiecīgā dalībvalsts nedrīkst atkāpties no neizraidīšanas principa atbilstoši Ženēvas konvencijas 33. panta 2. punktam (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2019. gada 14. maijs, M u.c. (Bēgļa statusa atcelšana), C‑391/16, C‑77/17 un C‑78/17, EU:C:2019:403, 94. un 95. punkts).
61
Šādos apstākļos, tā kā šīs direktīvas 14. panta 4. un 5. punktā minētajās situācijās dalībvalstīm paredzēta iespēja atcelt bēgļa statusu vai atteikties piešķirt šo statusu, bet Ženēvas konvencijas 33. panta 2. punktā savukārt ir atļauts bēgli, kas ir kādā no šīm situācijām, izraidīt uz valsti, kurā tā dzīvība vai brīvība ir apdraudēta, Savienības tiesībās attiecīgajiem bēgļiem ir paredzēta plašāka starptautiskā aizsardzība nekā tā, kas nodrošināta ar šo konvenciju (spriedums, 2019. gada 14. maijs, M u.c. (Bēgļa statusa atcelšana), C‑391/16, C‑77/17 un C‑78/17, EU:C:2019:403, 96. punkts).
62
Tāpēc nevar uzskatīt, ka bēgļa statusa atcelšana vai atteikums šo statusu piešķirt atbilstoši Direktīvas 2011/95 14. panta 4. vai 5. punktam nozīmētu, ka ir pausta nostāja attiecībā uz atšķirīgo jautājumu, vai šī persona var tikt izraidīta uz tās izcelsmes valsti (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2023. gada 6. jūlijs, Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl (Bēglis, kas izdarījis smagu noziegumu), C‑663/21, EU:C:2023:540, 41. punkts un tajā minētā judikatūra).
63
Līdz ar to, līdzsvarojot draudu, ko bēglis rada tā dzīvesvietas dalībvalsts drošībai, novērtējumu, lai noteiktu, vai šie draudi attaisno bēgļa statusa atcelšanu vai atteikumu tam šo statusu piešķirt, no vienas puses, un šīs atcelšanas vai atteikuma sekas attiecībā uz bēgļa situāciju, no otras puses, nav jāatsaucas uz draudu smaguma līmeni, kāds var attaisnot attiecīgās personas izraidīšanu uz tās izcelsmes valsti Ženēvas konvencijas 33. panta 2. punktā definētajos apstākļos.
64
Konkrētāk – daži apstākļi, kuriem nepiemīt tāda smaguma pakāpe, kas attaisnotu šī pieteikuma iesniedzēja izraidīšanu, tomēr var tikt uzskatīti par “pamatu”, kas var attaisnot atteikumu piešķirt tam uzturēšanās atļauju (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2015. gada 24. jūnijs, T., C‑373/13, EU:C:2015:413, 75. punkts).
65
Atsauce uz “pamatu” uzskatīt, ka starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzējs vai bēglis rada draudus uzņemošās dalībvalsts drošībai, pēdējai minētajai skaidri atstāj lielu rīcības brīvību (šajā nozīmē pēc analoģijas skat. spriedumu, 2020. gada 2. aprīlis, Komisija/Polija, Ungārija un Čehijas Republika (Starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēju pagaidu pārcelšanas mehānisms), C‑715/17, C‑718/17 un C‑719/17, EU:C:2020:257, 156. punkts).
66
No visa iepriekš minētā izriet, ka uz pirmo un trešo jautājumu jāatbild, ka Direktīvas 2011/95 14. panta 4. punkta a) apakšpunkts un 5. punkts kopsakarā ar LESD 78. panta 1. punktu un Hartas 18. pantu jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalsts var atcelt bēgļa statusu vai nolemt to nepiešķirt, ja pamats uzskatīt, ka bēglis rada draudus šīs dalībvalsts drošībai šīs direktīvas 14. panta 4. punkta a) apakšpunkta izpratnē, ir balstīts uz tā darbībām vai rīcību pirms ieceļošanas minētās dalībvalsts teritorijā. Nav nozīmes tam, ka šīs darbības un šī rīcība nav Ženēvas konvencijas 1. panta F nodaļā un minētās direktīvas 12. pantā skaidri paredzētie pamati izslēgšanai no to personu loka, kas atzītas par bēgļiem. Lai novērtētu draudu smaguma līmeni, kāds attaisno bēgļa statusa atcelšanu vai atteikumu šo statusu piešķirt, no vienas puses, un šīs atcelšanas vai atteikuma sekas attiecībā uz bēgļa situāciju, no otras puses, nav jāatsaucas ne uz šīs konvencijas 33. panta 2. punktā minētajiem nosacījumiem, kuri piemērojami jēdzienam “bīstams [..] valsts drošībai”, ne uz nopietnajām sekām, kas no tā izriet šim bēglim.
Par otro jautājumu
67
Ar otro jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai apstiprinošas atbildes gadījumā uz pirmo un trešo jautājumu Direktīvas 2011/95 14. panta 4. punkta a) apakšpunkts un 5. punkts ir spēkā no LESD 78. panta 1. punktu un Hartas 18. panta skatpunkta, ciktāl šajās tiesību normās ir prasīts ievērot Ženēvas konvenciju un konkrēti tās 1. panta F nodaļu.
68
Iesākumā jāatgādina, ka saskaņā ar LESD 78. panta 1. punktu un Hartas 18. pantu Direktīvai 2011/95 jāatbilst Ženēvas konvencijas noteikumiem (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2019. gada 14. maijs, M u.c. (Bēgļa statusa atcelšana), C‑391/16, C‑77/17 un C‑78/17, EU:C:2019:403, 74. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
69
Tomēr, kā atgādināts šī sprieduma 57. punktā, jāņem vērā atšķirība, kas pastāv starp šīs direktīvas III nodaļā iekļautā 12. panta 2. punktā paredzētajiem izslēgšanas pamatiem, saskaņā ar kuriem trešās valsts valstspiederīgo “izslēdz no to personu loka, kas atzītas par bēgļiem”, no vienas puses, un šī statusa atcelšanas vai atteikuma pamatiem, kuri paredzēti tās 14. panta 4. un 5. punktā, no otras puses, un kas būtībā atspoguļo atšķirību, kura pastāv starp Ženēvas konvencijas 1. panta F nodaļu un tās 33. panta 2. punktu.
70
Tātad, ņemot vērā, kā izklāstīts šī sprieduma 36. punktā, ka 2019. gada 14. maija spriedumā M u.c. (Bēgļa statusa atcelšana), C‑391/16, C‑77/17 un C‑78/17, EU:C:2019:403, 97. punkts) Tiesa ir atzinusi – bēgļa statusa atcelšana vai atteikums to piešķirt, pamatojoties uz Direktīvas 2011/95 14. panta 4. punktu vai 14. panta 5. punktu, neizraisa to, ka attiecīgais trešās valsts valstspiederīgais zaudē bēgļa statusu tās 2. panta d) punkta un Ženēvas konvencijas 1. panta A nodaļas izpratnē, šīs direktīvas 14. panta 4. un 5. punktu nevar interpretēt tādējādi, ka ar tiem šīs direktīvas 12. panta 2. punktā un šīs konvencijas 1. panta F daļā noteiktie pamati papildināti ar jauniem pamatiem izslēgšanai no to personu loka, kuras atzītas par bēgļiem.
71
Turklāt jāatgādina, ka minētajā spriedumā Tiesa secinājusi – Direktīvas 2011/95 14. panta 4.–6. punkta izvērtējumā nav konstatēts neviens elements, kas varētu ietekmēt šo tiesību normu spēkā esamību no LESD 78. panta 1. punkta un Hartas 18. panta skatpunkta (spriedums, 2019. gada 14. maijs, M u.c. (Bēgļa statusa atcelšana), C‑391/16, C‑77/17 un C‑78/17, EU:C:2019:403, 112. punkts). No iepriekš minētā izriet, ka, izvērtējot šīs direktīvas 14. panta 4. punkta a) apakšpunktu un 5. punktu, šajā lietā nav atklājies neviens jauns elements, kas varētu likt apšaubīt šo secinājumu, ciktāl tas attiecas uz pēdējām minētajām tiesību normām.
72
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, jāsecina, ka, izvērtējot Direktīvas 2011/95 14. panta 4. punkta a) apakšpunktu un 5. punktu, nav atklājies neviens elements, kas varētu ietekmēt šīs tiesību normas spēkā esamību no LESD 78. panta 1. punkta un Hartas 18. panta skatpunkta.
Par tiesāšanās izdevumiem
73
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība izriet no tiesvedības, kas notiek iesniedzējtiesā, tāpēc tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (piektā palāta) nospriež:
1)
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2011/95/ES (2011. gada 13. decembris) par standartiem, lai trešo valstu valstspiederīgos vai bezvalstniekus kvalificētu kā starptautiskās aizsardzības saņēmējus, par bēgļu vai personu, kas tiesīgas saņemt alternatīvo aizsardzību, vienotu statusu un par piešķirtās aizsardzības saturu 14. panta 4. punkta a) apakšpunkts un 5. punkts kopā ar LESD 78. panta 1. punktu un Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 18. pantu
jāinterpretē tādējādi, ka
dalībvalsts var atcelt bēgļa statusu vai nolemt to nepiešķirt, ja pamats uzskatīt, ka bēglis rada draudus šīs dalībvalsts drošībai šīs direktīvas 14. panta 4. punkta a) apakšpunkta izpratnē, ir balstīts uz tā darbībām vai rīcību pirms ieceļošanas minētās dalībvalsts teritorijā. Nav nozīmes tam, ka šīs darbības un šī rīcība nav 1951. gada 28. jūlijā Ženēvā parakstītās Konvencijas par bēgļa statusu – kas stājusies spēkā 1954. gada 22. aprīlī un papildināta ar 1967. gada 31. janvārī Ņujorkā noslēgto Protokolu par bēgļa statusu, kurš stājies spēkā 1967. gada 4. oktobrī, – 1. panta F nodaļā un minētās direktīvas 12. pantā skaidri paredzētie pamati izslēgšanai no to personu loka, kas atzītas par bēgļiem. Lai novērtētu draudu smaguma līmeni, kāds attaisno bēgļa statusa atcelšanu vai atteikumu šo statusu piešķirt, no vienas puses, un šīs atcelšanas vai atteikuma sekas attiecībā uz bēgļa situāciju, no otras puses, nav jāatsaucas ne uz šīs konvencijas 33. panta 2. punktā minētajiem nosacījumiem, kuri piemērojami jēdzienam “bīstams [..] valsts drošībai”, ne uz nopietnajām sekām, kas no tā izriet šim bēglim.
2)
Izvērtējot Direktīvas 2011/95 14. panta 4. punkta a) apakšpunktu un 5. punktu, nav atklājies neviens elements, kas varētu ietekmēt šīs tiesību normas spēkā esamību no LESD 78. panta 1. punkta un Pamattiesību hartas 18. panta skatpunkta.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – grieķu.