62002CJ0184_LV
Puses
Sprieduma pamatojums
Rezolutīvā daļa
Puses
Apvienotās lietas C‑184/02 un C‑223/02
par divām prasībām atcelt tiesību aktu atbilstoši EKL 230. pantam,
ko 2000. gada 16. maijā un 2002. gada 12. jūnijā cēla
Spānijas Karaliste,
ko sākotnēji pārstāvēja R. Silva de Lapuerta [ R. Silva de Lapuerta ], pēc tam – N. Diasa Abada [ N. Díaz Abad ], pārstāves, kas norādīja adresi Luksemburgā,
prasītāja lietā C‑184/02,
un
Somijas Republika,
ko pārstāv T. Pinne [ T. Pynnä ], pārstāve, kas norādīja adresi Luksemburgā,
prasītāja lietā C‑223/02,
pret
Eiropas Parlamentu,
ko lietā C‑184/02 pārstāv M. Gomesa Leāla [ M. Gómez‑Leal ] un K. Pennera [ C. Pennera ] un lietā C‑223/02 pārstāv H. Fon Hercens [ H. von Hertzen ] un G. Riči [ G. Ricci ], pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā,
un
Eiropas Savienības Padomi,
ko lietā C‑184/02 pārstāv A. Lopess Sabino [ A. Lopes Sabino ] un G. L. Ramoss Ruano [ G.‑L. Ramos Ruano ] un lietā C‑223/02 pārstāv A. Lopess Sabino un H. Erno [ H. Erno ], pārstāvji,
atbildētāji,
ko atbalsta
Eiropas Kopienu Komisija,
ko lietā C‑184/02 pārstāv F. Kastijo de la Torre [ F. Castillo de la Torre ] un V. Vilss [ W. Wils ] un lietā C‑223/02 pārstāv M. Hutunens [ M. Huttunen ] un V. Vilss, pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā,
persona, kas iestājusies lietā.
TIESA (pirmā palāta)
šādā sastāvā: priekšsēdētājs P. Janns [ P. Jann ], tiesneši A. Ross [ A. Rosas ], S. fon Bārs [ S. von Bahr ], K. Lēnartss [ K. Lenaerts ] (referents) un K. Šīmans [ K. Schiemann ],
ģenerāladvokāte K. Štiksa‑Hakla [ C. Stix‑Hackl ],
sekretāre Muhika Arsamendi [ Múgica Azarmendi ], galvenā administratore,
ņemot vērā rakstveida procesu un tiesas sēdi 2004. gada 5. februārī,
ņemot vērā lietas dalībnieku sniegtos apsvērumus,
noklausījusies ģenerāladvokātes secinājumus tiesas sēdē 2004. gada 30. martā,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
Sprieduma pamatojums
1. Prasības pieteikumā (lietā C‑184/02) Spānijas Karaliste pieprasa atcelt Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 11. marta Direktīvu 2002/15/EK par darba laika organizēšanu personām, kas ir autotransporta apkalpes locekļi (OV L 80, 35. lpp., turpmāk tekstā – ''Apstrīdētā direktīva''). Prasības pieteikums tika labots 2002. gada 3. jūnijā.
2. Somijas Republika savā prasības pieteikumā pieprasa Apstrīdētās direktīvas atcelšanu, ciktāl tā attiecas uz pašnodarbinātiem autovadītājiem.
3. Balstoties uz Tiesas priekšsēdētāja 2002. gada 4. oktobra un 2002. gada 7. novembra rīkojumiem, Eiropas Kopienu Komisija iestājusies lietā Parlamenta un Padomes prasījumu atbalstam.
4. Ņemot vērā to, ka abas lietas ir savstarpēji saistītas, ar Tiesas pirmās palātas priekšsēdētāja rīkojumu lietas C‑184/02 un C‑223/02 mutvārdu procesā un galīgā sprieduma pieņemšanai tika apvienotas saskaņā ar Tiesas Reglamenta 43. pantu.
Atbilstošās tiesību normas
5. 1985. gada 20. decembrī Padome pieņēma Regulu (EEK) Nr. 3820/85 par dažu sociālās jomas tiesību aktu saskaņošanu attiecībā uz autotransportu (OV L 370, 1. lpp.). Šī regula, ko piemēro algotiem transporta līdzekļu vadītājiem un pašnodarbinātiem autovadītājiem, nosaka galvenokārt autotransporta līdzekļu vadīšanas laikposmu un atpūtas laiku.
6. 1993. gada 23. novembrī Padome pieņēma Direktīvu 93/104/EK par dažiem darba laika organizācijas aspektiem (OV L 307, 18. lpp.). Šī direktīva nosaka diennakts un nedēļas atpūtas laika un gadskārtējā atvaļinājuma minimumu, pārtraukumus un maksimālo nedēļas darba laiku, kā arī noteiktus darba naktīs, darba maiņās un darba modeļu aspektus.
7. Sākotnēji Direktīva 93/104 neattiecās uz autotransportu, bet tas tajā tika iekļauts vēlāk ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2000. gada 22. jūnija Direktīvu 2000/34/EK, ar ko groza Padomes Direktīvu 93/104/EK attiecībā uz darba laika organizēšanas konkrētiem aspektiem (OV L 195, 41. lpp.), lai aptvertu sektorus un darbības, uz kuriem minētā direktīva neattiecas. Saskaņā ar šo pēdējo direktīvu, kas ieviesa grozījumus, Direktīvas 93/104 noteikumus par diennakts atpūtu, nedēļas atpūtu, pārtraukumu laiku un darba laiku naktīs nepiemēro mobiliem darba ņēmējiem [transportlīdzekļa apkalpes locekļiem].
8. 2000. gadā tika pieņemta Apstrīdētā direktīva. Tās mērķis ir ''noteikt obligātās prasības darba laika organizēšanai, lai uzlabotu veselības un drošības aizsardzību personām, kas ir autotransporta apkalpes locekļi, uzlabotu drošību uz ceļiem un sakārtotu [tuvinātu] konkurences nosacījumus'' (1. pants).
9. Apstrīdētās direktīvas 2. pants par Direktīvas piemērošanas jomu tā pirmajā punktā paredz:
''Šī direktīva attiecas uz transportlīdzekļa apkalpes locekļiem, kas nodarbināti dalībvalstī izveidotos uzņēmumos un veic autotransporta darbības, uz kurām attiecas Regula (EEK) Nr. 3820/85 vai, ja tā nav, tad AETR nolīgums.
Neskarot turpmākās daļas noteikumus, pašnodarbinātiem autovadītājiem šo direktīvu piemēro no 2009. gada 23. marta.
Komisija iesniedz ziņojumu Eiropas Parlamentam un Padomei vēlākais divus gadus pirms šīs dienas. Šajā ziņojumā analizē to, kādas sekas attiecībā uz drošību uz ceļiem, konkurences nosacījumiem, profesijas struktūru un sociālajiem aspektiem ir pašnodarbinātu autovadītāju izslēgšanai no šīs direktīvas darbības [piemērošanas] jomas. Ņem vērā apstākļus transporta nozares struktūrā un autotransporta profesijas darba vidi katrā dalībvalstī. Pamatojoties uz šo ziņojumu, Komisija iesniedz priekšlikumu, kura mērķis attiecīgi var būt:
– noteikt kārtību pašnodarbinātu autovadītāju iekļaušanai direktīvas darbības [piemērošanas] jomā tādiem pašnodarbinātiem autovadītājiem, kas neveic autotransporta darbības citās dalībvalstīs un kas pakļauti lokāliem ierobežojumiem objektīvu iemeslu dēļ, piemēram, atrašanās perifērijā, lieli attālumi iekšzemē un īpaši konkurences apstākļi, vai
– neiekļaut pašnodarbinātus autovadītājus direktīvas darbības [piemērošanas] jomā.''
10. Apstrīdētās direktīvas 3. pants sniedz definīciju ''darba laikam'', ''darbgatavības laikposmiem'', ''darbstacijai'', ''transportlīdzekļa apkalpes loceklim'', ''pašnodarbinātam autovadītājam'', ''personai, kas veic autotransporta pārvadājumu darbības'', ''nedēļai'', ''nakts laikam'' un ''nakts darbam''.
11. Minētās direktīvas 3. panta a) daļa ''darba laiku'' definē šādi:
''1) transportlīdzekļa apkalpes locekļiem: laiks no darba sākuma līdz beigām, kurā transportlīdzekļa apkalpes loceklis ir savā darba vietā darba devēja rīcībā un pilda savas funkcijas vai veic darbības, tas ir:
– laiks, kas veltīts visām autotransporta darbībām. Šīs darbības ir šādas:
i) braukšana [vadīšana],
ii) iekraušana un izkraušana,
iii) palīdzība pasažieriem, iekāpjot transportlīdzeklī un izkāpjot no tā,
iv) tīrīšana un tehnikas apkope,
v) visi pārējie darbi, lai nodrošinātu transportlīdzekļa, tā kravas un pasažieru drošību vai izpildītu juridiskas vai normatīvas saistības, kas tieši saistītas ar īpašu pārvadāšanas sagatavošanu, tostarp iekraušanas un izkraušanas uzraudzību, administratīvās formalitātes ar policiju, muitu, imigrācijas iestādēm utt.;
– laiks, kurā viņš nevar rīkoties brīvi un viņam jābūt savā darbstacijā, gatavam veikt parasto darbu ar konkrētu uzdevumu, kas saistīts ar dežūru, īpaši laikposmos, kad gaida iekraušanu vai izkraušanu, ja to ilgums nav zināms iepriekš, tas ir, vai nu pirms prombraukšanas, vai tikai pirms attiecīgā laikposma faktiskā sākuma, vai saskaņā ar vispārīgiem nosacījumiem, par ko vienojas sarunās starp sociālajiem partneriem un/vai saskaņā ar dalībvalstu tiesību aktiem;
2) pašnodarbinātiem autovadītājiem piemēro to pašu definīciju laikam no darba sākuma līdz beigām, kurā pašnodarbinātais autovadītājs ir savā darba vietā klienta rīcībā un pilda savas funkcijas vai veic darbības, kas nav parasts administratīvais darbs un nav tieši saistītas ar īpašu pārvadāšanas sagatavošanu.''
12. Apstrīdētās direktīvas 3. panta e) daļā pašnodarbināts autovadītājs tiek definēts kā ''[..] ikviens, kura galvenā nodarbošanās ir veikt pasažieru vai kravu komercpārvadājumus Kopienas tiesību aktu nozīmē, saskaņā ar Kopienas licenci vai jebkuru citu profesionālu atļauju veikt iepriekšminētos pārvadājumus, kam ir tiesības strādāt sev un kas nav piesaistīts darba devējam ar darba līgumu vai ar jebkura cita veida darba hierarhijas attiecībām, kas neorganizē attiecīgas darbības, kura ienākumi ir tieši atkarīgi no gūtās peļņas un kas personiski vai sadarbībā ar citiem pašnodarbinātiem autovadītājiem veido komerciālas attiecības ar dažādiem pasūtītājiem''.
13. Apstrīdētā direktīva regulē galvenokārt maksimālo nedēļas darba laiku (4. pants), pārtraukumus (5. pants), mācekļu un praktikantu atpūtas laiku (6. pants) un nakts darbu (7. pants).
Par prasības pieņemamību lietā C-184/02
14. Padome un Parlaments apstrīd prasības pieņemamību šajā lietā. Tie norāda, ka Parlaments netika nosaukts par atbildētāju prasības pieteikumā, kaut gan Apstrīdētā direktīva ir Parlamenta un Padomes direktīva, kas tika pieņemta EKL 251. pantā noteiktajā kārtībā. Tie papildus norāda, ka prasības pieteikumā tiek prasīts piedzīt atlīdzību par izdevumiem tikai no Padomes.
15. Padome un Parlaments piebilst, ka, lasot Tiesas Statūtu 21. panta pirmo daļu kopā ar Reglamenta 38. panta 1. punkta b) daļu un 7. punktu, rodas iespaids, ka fakts, ka Parlaments netika nosaukts par atbildētāju, neveido vienkārši materiālu kļūdu un attiecīgi to nevar labot. Šādos apstākļos tie apstrīd, ka Spānijas Karalistes vēstule Tiesas sekretāram, kas tika nosūtīta pēc prasības pieteikuma iesniegšanas un kurā arī Parlaments tiek nosaukts par atbildētāju, ļauj uzskatīt prasību par pieņemamu.
16. Ir jāsaka, ka Spānijas Karalistes labojums, kas tika nosūtīts pēc tās prasības pieteikuma iesniegšanas un kurā abi – Padome un Parlaments – tika nosaukti par prasības adresātiem, tika nosūtīts prasības iesniegšanas termiņā.
17. Jebkurā gadījumā, tā kā prasības pieteikuma sākotnējā versijā ''Parlamenta un Padomes'' Direktīva 2002/15/EK tika minēta kā prasības par atcelšanu priekšmets, tas liek secināt – netieši, bet nepārprotami, Parlaments kopā ar Padomi ir atbildētāji un nevar apšaubīt to, ka prasītājas nodoms no paša sākuma bija celt prasību pret abām iestādēm. Iepriekšējā punktā minētais labojums jāuzskata par paskaidrojumu, nevis grozījumu vai izmaiņām prasības pieteikumā saistībā ar elementu, uz ko attiecas Reglamenta 38. panta 1. punkts.
18. No tā izriet, ka prasība lietā C‑184/02 ir pieņemama.
Par prasības pieņemamību lietā C‑223/02
19. Parlaments un Komisija apstrīd prasības pieņemamību šajā lietā, apgalvojot, ka – pretēji Reglamenta 38. panta 1. punktā izvirzītajām prasībām – tā nav pietiekoši precīza attiecībā uz prāvas priekšmetu un prasības pieteikumā izklāstītajiem prasījumiem. Parlaments uzsver, ka Somijas Republika nav precīzi norādījusi tos Apstrīdētās direktīvas noteikumus, kuru atcelšanu tā pieprasa. Komisija norāda, ka šī dalībvalsts savā prasības pieteikumā nav precizējusi, vai tā pieprasa visu minētās direktīvas 2. punktā ietverto noteikumu atcelšanu, vai tā pieprasa atcelt tikai dažus no šiem noteikumiem vai tikai konkrētus šajos noteikumos ietvertos terminus.
20. Tomēr no prasības pieteikuma nepārprotami izriet, ka prasības priekšmets ir Apstrīdētā direktīva, ciktāl tā attiecas uz pašnodarbinātiem autovadītājiem, kā tos definē 3. panta e) daļa, un ka Somijas Republikas prasījumi šajā sakarā ir vērsti uz šīs direktīvas atcelšanu.
21. Prasības pieteikuma 2. punktā tādu Apstrīdētajā direktīvā minēto elementu uzskaitījums, kas satur konkrētas atsauces uz pašnodarbinātiem autovadītājiem, proti – Direktīvas astotais apsvērums, 2. panta 1. punkta noteikumi, 3. panta a) daļa un 2. punkta e) un f) daļa, palīdz ar atbilstīgu precizitāti secināt, kāds ir šīs prasības par atcelšanu priekšmets.
22. No tā izriet, ka prasība lietā C‑223/02 ir pieņemama.
Par lietas būtību
23. Savu prasījumu par atcelšanu atbalstam prasītājas izvirza gan ļoti līdzīgus pamatus, gan arī specifiskus pamatus attiecībā uz katru no lietām. Šie pamati balstās uz pilnvaru pārsniegšanu, tiesību brīvi veikt profesionālo darbību un brīvības veikt uzņēmējdarbību pārkāpumu, uz samērīguma principa pārkāpumu un uz faktu, ka Apstrīdētās direktīvas mērķis nav drošība uz ceļiem, uz nediskriminācijas principa un EKL 74. panta pārkāpumu, uz EKL 137. panta 2. punkta un EKL 157. panta pārkāpumu, kā arī uz pamatojuma trūkumu.
Par pamatu, kas balstīts uz pilnvaru pārsniegšanu
24. Somijas Republika apgalvo, ka nedz EKL 71. pants, nedz EKL 137. panta 2. punkts nepiešķir Kopienai pilnvaras regulēt pašnodarbinātu autovadītāju darba laiku.
25. Attiecībā uz EKL 71. pantu Somijas Republika norāda, ka Apstrīdētā direktīva, ciktāl tā regulē pašnodarbinātu autovadītāju darba laiku, pārsniedz to, kas ir nepieciešams drošības uz ceļa nodrošināšanai un konkurences nosacījumu tuvināšanai, uz ko ir vērsts minētais pants. Attiecībā uz mērķi uzlabot drošību uz ceļiem tā norāda, ka Apstrīdētajā direktīva nav runa tikai par vadīšanas laiku, bet arī par pašnodarbināta autovadītāja vispārējo darba laiku, un ka nekādā veidā netika pierādīts, ka citas ar autotransportu saistītas darbības – papildus vadīšanai – veido riska faktorus drošībai uz ceļiem. Attiecībā uz konkurences nosacījumu tuvināšanas mērķi Somijas Republika norāda, ka šis mērķis neattaisno pašnodarbinātu autovadītāju iekļaušanu Apstrīdētās direktīvas piemērošanas jomā, jo, no vienas puses, minēt ās direktīvas preambulas apsvērumi neļauj novērtēt tās faktisko iedarbību uz konkurences apstākļiem un, no otras puses, šīs direktīvas noteikumi pēc sava rakstura ir tādi, ka tie sekmē konkurences izkropļojumus, nostādot mazus un vidējus uzņēmumus nelabvēlīgā stāvoklī.
26. Kas attiecas uz EKL 137. panta 2. punktu, Somijas Republika apgalvo, ka šis noteikums nepilnvaro Kopienu pieņemt noteikumus par pašnodarbinātu personu darba laiku.
27. Ir jāatgādina, ka Apstrīdētā direktīva balstās uz EKL 71. pantu un EKL 137. panta 2. punktu.
28. No EKL 71. panta 1. punkta izriet, ka, lai īstenotu kopējo transporta politiku un ievērojot transporta nozares īpatnības, Padome, pieņemot lēmumu saskaņā ar EKL 251. pantā paredzēto kopējās lemšanas procedūru, nosaka ''pasākumus, kas pastiprina transporta drošību'' [c) daļa] un ''citus attiecīgus noteikumus'' [d) daļa].
29. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Līgums, pilnvarojot Padomi veidot kopējo transporta politiku, piešķīra tai lielas likumdošanas pilnvaras attiecīgo kopējo noteikumu pieņemšanā (1978. gada 28. novembra spriedums lietā 97/78 Schumalla, Recueil 1978, 2311. lpp., 4. punkts, un 1997. gada 17. jūlija spriedums apvienotajās lietās C‑248/95 un C‑249/95 SAM Schiffahrt
un Stapf, Recueil 1997, I‑4475. lpp., 23. punkts).
30. Turklāt no EKL 71. panta 1. punkta c) daļas redakcijas un Tiesas precizējumiem saistībā ar ''citiem attiecīgiem noteikumiem'', kā to paredz EKL 71. panta 1. punkta d) daļa (iepriekš minētais spriedums lietā Schumalla, 6. punkts), skaidri izriet, ka, pamatojoties uz EKL 71. pantu, Kopienas likumdevējam ir tiesības – ko Somijas Republika arī atzīst – pieņemt kopējus noteikumus ar mērķi uzlabot drošību uz ceļiem un novērst tās atšķirības starp dalībvalstīm, kas var būtiski kropļot konkurences nosacījumus transporta nozarē.
31. Tomēr Somijas Republika nepiekrīt tam, ka Apstrīdētās direktīvas noteikumi par pašnodarbinātiem autovadītājiem sekmē – pretēji tam, kas ir paredzēts minētās direktīvas 1. pantā – EKL 71. pantā nosprausto drošības uz ceļiem un konkurences nosacījumu tuvināšanas mērķu sasniegšanu.
32. Ir jāizvērtē šīs argumentācijas pamatotība.
33. Vispirms, kas attiecas uz mērķi uzlabot drošību uz ceļiem, ir jānorāda: Apstrīdētās direktīvas 3. punkta a) daļas 2. apakšpunkts nosaka, kāds nodarbošanās laiks ir uzskatāms par darba laiku pašnodarbināta autovadītāja gadījumā. Tā kā šī definīcija ir jāskata kopā ar minētās direktīvas 4. pantu par maksimālo nedēļas darba laiku, tā nosaka maksimālo stundu skaitu, ko pašnodarbināts autovadītājs nedēļā var veltīt tām darbībām, kas ir tieši saistītas ar autotransportu. Nolūkā garantēt, ka tiek ievērots šis nedēļas ierobežojums, Apstrīdētās direktīva 9. pants uzliek par pienākumu veikt darba laika reģistru. Turklāt Apstrīdētās direktīvas 5. pants nosaka – it īpaši pašnodarbinātu autovadītāju ievērībai – pārtraukumu biežumu un šo pārtraukumu minimālo ilgumu.
34. Iepriekšējā punktā izklāstīto pasākumu mērķis ir saprātīgi regulēt pašnodarbinātu autovadītāju nedēļas darba ritmu saistībā ar darbībām, kas – ņemot vērā šo darbību iedarbību uz autovadītāju stāvokli un nogurumu – var tieši ietekmēt vadīšanu, kā arī noteikt minimālo atpūtas laiku. Ir nenoliedzami, ka šo pasākumu mērķis ir uzlabot drošību uz ceļiem, ko – pretēji Somijas Republikas apgalvotajam – var apdraudēt ne tikai pārāk ilgie vadīšanas periodi, bet arī citas pārmērīgas ar autotransportu tieši saistītas darbības, kas nav vadīšana kā tāda un kas ir paredzētas Apstrīdētās direktīvas 3. punkta a) daļas 1. apakšpunkta 1. ievilkuma ii) līdz v) apakšpunktā (šajā sakarā skat. 1994. gada 9. jūnija spriedumu lietā C‑394/92 Michielsen
un GTS, Recueil 1994, I‑2497. lpp., 14. punkts, un 2001. gada 18. janvāra spriedumu lietā C‑297/99 Skills Motor Coaches
u.c., Recueil 2001, I‑573. lpp., 24. un 25. punkts).
35. Direktīva arī paredz pakļaut pašnodarbinātus autovadītājus tiem ierobežojumiem, ko tā nosaka attiecībā uz nakts darba ilgumu (7. pants). Ņemot vērā to, ka nakts darbs kā tāds lielā mērā ietekmē cilvēka organismu, autovadītāja nogurumu un tādējādi viņa vadīšanas spējas, šāda pasākuma mērķis ir arī uzlabot drošību uz ceļiem.
36. Ir jāsecina, ka Apstrīdētajā direktīvā paredzētā pašnodarbinātu autovadītāju darba laika regulējuma mērķis ir uzlabot drošību uz ceļiem. Kā to pareizi uzsver Parlaments un Komisija, šis regulējums papildina Regulas Nr. 3820/85 noteikumus, kas attiecas tikai uz vienu bīstamības avotu drošībai uz ceļiem, proti – uz faktu, ka autovadītājs brauc pārāk ilgus laika periodus.
37. Minēto analīzi nevar apšaubīt ar apstākli, uz kuru atsaucas Spānijas Karaliste, ka Apstrīdētās direktīvas 2. panta 1. punkta trešā daļa paredz Komisijai – nolūkā noteikt, kādā mērā minētā direktīva ir piemērojama pašnodarbinātiem autovadītājiem – vēlākais līdz 2007. gada 23. martam iesniegt Parlamentam un Padomei ziņojumu, jo īpaši par tām sekām drošībai uz ceļiem, kas rodas, neattiecinot uz pašnodarbinātiem autovadītājiem minētās direktīvas piemērošanas jomu.
38. Kā Parlaments norādījis savos iesniegtajos rakstveida dokumentos un kā to apstiprināja dažādas iestādes tiesas sēdes laikā, šis noteikums ir Padomē panāktais kompromisa rezultāts saistībā ar Komisijas piedāvājumu, kas paredzēja Apstrīdētās direktīvas noteikumu tūlītēju attiecināšanu uz pašnodarbinātiem autovadītājiem, ''galvenokārt pamatojoties uz drošības uz ceļiem apsvērumiem'' [skat. 4. un 5. punktu 2000. gada 21. jūnija Komisijas Paziņojumā Eiropas Parlamentam un Padomei ''Ceļā uz kvalitatīvāku un konkurētspējīgāku autotransportu Kopienā'', COM(2000) 364]. Tas nevar apšaubīt apsvērumu pamatotību, saskaņā ar kuriem tādi faktori kā pārāk ilgs nostrādātais darba laiks un nakts darbs ietekmē autovadītāja noguruma stāvokli un, attiecīgi, viņa vadīšanas spējas. Līdz ar to šis noteikums nevar skart secinājumu, ka mērķis uzlabot drošību uz ceļiem pilnā mērā attaisno Apstrīdētajā direktīvā paredzēto pašnodarbinātu autovadītāju darba laika regulējumu.
39. Turklāt, kas attiecas uz mērķi tuvināt konkurences nosacījumus, Apstrīdētās direktīvas noteikumu, kuri ir izklāstīti šī sprieduma 33. un 35. punktā, mērķis ir koordinēt valsts likumdošanu attiecībā uz tāda laika svarīgiem aspektiem, ko pašnodarbinātie autovadītāji velta ar autotransportu saistītām darbībām. Tādā veidā šie noteikumi veicina to starp dalībvalstīm pastāvošo atšķirību likvidēšanu, kas, pamatojoties uz to raksturu, kropļo konkurenci pašnodarbinātu autovadītāju profesijas pārstāvju vidū.
40. Visbeidzot ir jānospriež, ka kopējie noteikumi – tādi, kas ir minēti šī sprieduma 33. un 35. punktā un kuru mērķis ir uzlabot drošību uz ceļiem – var tikai sekmēt atšķirību likvidēšanu, kas pēc sava rakstura var būtiski kropļot konkurenci transporta nozarē, un tādējādi tie ir uzskatāmi par ''attiecīgiem'' [piemērotiem] kopējās transporta politikas izveidošanai EKL 71. panta 1. punkta d) daļas izpratnē (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Schumalla, 6. punkts).
41. Ņemot vērā iepriekš teikto, jāsecina, ka Apstrīdētajā direktīvā paredzētais pašnodarbinātu autovadītāju darba laika regulējums veicina minētās direktīvas 1. pantā nosprausto mērķu – uzlabot drošību uz ceļiem un tuvināt konkurences nosacījumus – īstenošanu. No tā izriet, ka EKL 71. pants ir piemērots tiesisks pamats Apstrīdētās direktīvas piemērošanai minēto autovadītāju kategorijai.
42. Attiecībā uz EKL 137. panta 2. punktu ir jāsaka, ka šajā noteikumā paredzētā likumdošanas procedūra tādu pasākumu pieņemšanai, kuru mērķis ir uzlabot darba vidi nolūkā aizsargāt darba ņēmēju veselību un drošību, ir identiska EKL 71. pantā paredzētajai procedūrai.
43. Fakts, ka EKL 137. panta 2. punkts tika izmantots kā papildu tiesiskā bāze Apstrīdētās direktīvas pieņemšanai, nekādā gadījumā neiespaidoja šīs direktīvas pieņemšanas procedūru.
44. Šajos apstākļos nav nepieciešamības lemt par jautājumu, vai EKL 137. panta 2. punkts veido arī piemērotu tiesisko bāzi Apstrīdētajā direktīvā paredzētajiem pasākumiem attiecībā uz pašnodarbinātiem autovadītājiem [skat. arī 2002. gada 10. decembra spriedumu lietā C‑491/01 British American Tobacco (Investments)
un Imperial Tobacco, Recueil 2002, I‑11453. lpp., 98. punkts, un, a contrario, 1991. gada 11. jūnija spriedumu lietā C‑300/89 Komisija/Padome, Recueil 1991, I‑2867. lpp., 18. līdz 21. punkts].
45. Ņemot vērā iepriekš minēto, izvērtētais pamats ir jānoraida.
Par pamatu, kas balstīts uz tiesību brīvi veikt profesionālo darbību un uz uzņēmējdarbības brīvības pārkāpumu, uz samērīguma principa pārkāpumu un uz faktu, ka Apstrīdētās direktīvas mērķis nav uzlabot drošību uz ceļiem
46. Spānijas Karaliste apgalvo, ka, no vienas puses, attiecinot uz pašnodarbinātiem autovadītājiem Apstrīdētās direktīvas piemērošanas jomu, tiek ierobežoti jebkuri pašnodarbinātu autovadītāju centieni gūt panākumus un attīstīt savus uzņēmumus un tiek veidoti nepieļaujami šķēršļi viņu tiesībām brīvi veikt profesionālu darbību un uzņēmējdarbības brīvībai.
47. No otras puses, Spānijas Karaliste norāda, ka, pretēji Apstrīdētās direktīvas preambulas ceturtajā un desmitajā apsvērumā un 1. pantā izklāstītajam, minētā direktīva nevar sasniegt mērķi uzlabot drošību uz ceļiem, jo tā pieder pie sociālās likumdošanas, kuras vienīgas mērķis ir uzlabot pašnodarbinātu autovadītāju dzīves un darba apstākļus. Tā apgalvo, ka, kaut gan pastāv nepieciešamība noteikt algoto darbinieku darba laiku, ņemot vērā šo darbinieku vājāko stāvokli salīdzinājumā ar viņu darba devējiem, šāda nepieciešamība nepastāv saistībā ar pašnodarbinātiem autovadītājiem, kas var brīvi organizēt savu darbu pēc pašu ieskatiem.
48. Somijas Republika norāda, ka, no vienas puses, Apstrīdētās direktīvas piemērošanas jomas attiecināšana uz pašnodarbinātiem autovadītājiem veido samērīguma principa pārkāpumu. Tā apgalvo, pirmkārt, ka personu aizsardzības mērķis nekādā gadījumā nav attaisnojums tam, lai regulētu pašnodarbinātu autovadītāju darba laiku; otrkārt, ka mērķis uzlabot drošību uz ceļiem jau tika atspoguļots Regulā Nr. 3820/85, kas darbojas tikpat efektīvi un mazākā mērā skar tiesības brīvi veikt profesionālo darbību, nodrošinot kontroli pār šīs regulas ievērošanu; un, treškārt, ka Apstrīdētā direktīva neprecizē, cik lielā mērā tā varētu veicināt mērķa – tuvināt konkurences nosacījumus – īstenošanu.
49. No otras puses, Somijas Republika apgalvo, ka Apstrīdētās direktīvas attiecināšana uz pašnodarbinātiem autovadītājiem pārkāpj principu brīvi veikt profesionālo darbību, kas nozīmē, ka uzņēmējam ir tiesības brīvi spriest par darba laika, ko viņš vēlas veltīt savām profesionālajām darbībām, svarīgumu un organizēšanu. Tā uzsver, ka attiecībā uz pašnodarbinātiem autovadītājiem Apstrīdētā direktīva nosaka virkni citu darbu, kas nav vadīšana kā tāda, un uzliek šiem autovadītājiem par pienākumu veikt darba laika reģistru, kas ir nepieņemams kavēklis pašnodarbinātu autovadītāju tiesībām brīvi organizēt savu darbu.
50. Vispirms ir jāuzsver – tiesas sēdes laikā Spānijas Karaliste ir precizējusi, ka tās pamats, kas ir izklāstīts šī sprieduma 47. punktā, balstās uz faktu, ka Apstrīdētās direktīvas mērķis nav uzlabot drošību uz ceļiem, un ka šis pamats ir vērsts uz to, lai nepieļautu, ka Apstrīdētā direktīva pārmērīgi apdraudētu to brīvību, ko pašnodarbinātie autovadītāji bauda sava profesionālā darba organizēšanā. Tādējādi šis pamats ir saistīts ar citu Spānijas Karalistes izvirzīto pamatu – par tiesību brīvi veikt profesionālo darbību un uzņēmējdarbības brīvības pārkāpumu.
51. Tiesības brīvi veikt profesionālo darbību ir viens no Kopienas tiesību pamatprincipiem (1992. gada 10. janvāra spriedums lietā C‑177/90 Kühn, Recueil 1992, I‑35. lpp., 16. punkts; 1994. gada 5. oktobra spriedums lietā C‑280/93 Vācija/Padome, Recueil 1994, I‑4973. lpp., 78. punkts, iepriekš minētais spriedums lietā SAM Schiffahrt
un Stapf, 72. punkts). Šis princips izriet no pašas uzņēmējdarbības brīvības, kas ir cieši saistīta ar tiesībām brīvi veikt profesionālo darbību (Tiesas 1991. gada 21. februāra spriedums apvienotajās lietās C‑143/88 un C‑92/89 Zuckerfabrik Süderdithmarschen
un Zuckerfabrik Soest, Recueil 1991, I‑415. lpp., 72. līdz 77. punkts).
52. Tomēr šīs brīvības nav absolūtas prerogatīvas, un tās jāvērtē saistībā ar to funkciju sabiedrībā. Attiecīgi tās var pakļaut ierobežojumiem ar nosacījumu, ka tie atbilst vispārējo interešu mērķiem un neveido – attiecībā uz nosprausto mērķi – nesamērīgu un nepieņemamu iejaukšanos, kas apdraud tādējādi garantēto brīvību būtību (skat., jo īpaši, 1998. gada 28. aprīļa spriedumu lietā C‑200/96 Metronome Musik, Recueil 1998, I‑1953. lpp., 21. punkts).
53. Šajā gadījumā ir jāatzīst, ka Apstrīdētajā direktīvā paredzētā pašnodarbinātu autovadītāju darba laika regulējuma mērķis ir uzlabot drošību uz ceļiem (skat. iepriekš 33. līdz 36. punktu) un tātad tas atbilst vispārējo interešu mērķiem (skat. 1994. gada 5. oktobra spriedumu lietā C‑55/93 Van Schaik, Recueil 1994, I‑4837. lpp., 19. punkts un 2000. gada 12. oktobra spriedumu lietā C‑314/98 Snellers, Recueil 2000, I‑8633. lpp., 55. punkts).
54. Turklāt, kā norāda ģenerāladvokāte savu secinājumu 112. līdz 116. punktā, pat ja šis regulējums iespaido pašnodarbināta autovadītāja profesionālās darbības norisi, tas tomēr neapdraud brīvību veikt šo darbību kā tādu.
55. Arī Parlaments un Komisijas uzsver, ka attiecībā uz pašnodarbinātiem autovadītājiem Apstrīdētā direktīva skaidri nodala, no vienas puses, tās darbības, kas ir tieši saistītas ar autotransportu, proti – 3. panta a) daļas 1. apakšpunktā uzskaitītās darbības, kas ir Apstrīdētajā direktīvā noteiktie darba laika organizēšanas pasākumi, un, no otras puses, šī paša noteikuma 2. apakšpunktā minētās ''darbības, kas nav parasts administratīvais darbs un nav tieši saistītas ar īpašu pārvadāšanas sagatavošanu'', uz kurām šī direktīva neattiecas.
56. Ņemot vērā Kopienas likumdevējam piemītošo lielo novērtējuma brīvību vajadzīgo pasākumu pieņemšanā kopējā transporta politikas jomā (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā SAM Schiffahrt
un Stapf, 23. līdz 25. punkts), tas varēja uzskatīt, ka pasākumi, kuru mērķis ir regulēt to laiku, kas ir veltīts ar autotransportu tieši saistītām darbībām, neskarot autovadītāja, kurš ir nolēmis strādāt kā pašnodarbināta persona, brīvību pēc saviem ieskatiem organizēt darbus, ko viņš veic kā pašnodarbināts autovadītājs, ir piemēroti un saprātīgi pasākumi, raugoties no mērķa – uzlabot drošību uz ceļiem – sasniegšanas viedokļa.
57. Attiecībā uz samērīguma principu ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, šis princips, kas ir daļa no Kopienas tiesību pamatprincipiem, pieprasa, lai attiecīgie pasākumi nepārsniedz robežas tam, kas ir stingri nepieciešams konkrētā regulējumā nosprausto mērķu sasniegšanai, un, pastāvot iespējai izvēlēties starp vairākiem piemērotiem pasākumiem, priekšroka ir dodama mazāk apgrūtinošam pasākumam (skat., jo īpaši, 1999. gada 16. decembra spriedumu lietā C‑101/98 UDL, Recueil 1999, I‑8841. lpp., 30. punkts, un 2002. gada 12. marta spriedumu apvienotajās lietās C‑27/00 un C‑122/00 Omega Air
u. c., Recueil 2002, I‑2569. lpp., 62. punkts).
58. Šajā gadījumā šī sprieduma 54. – 56. punktā izklāstītie apsvērumi liek domāt, ka Apstrīdētās direktīvas noteikumi par pašnodarbinātiem autovadītājiem, kuru mērķis ir panākt, ka šie autovadītāji – attiecībā uz darbībām, kas ir tieši saistītas ar autotransportu – nestrādā tādā darba režīmā, kas apdraud drošību uz ceļiem, un tajā pašā laikā šie noteikumi neapdraud autovadītāju brīvību pašiem plānot parastus administratīvus darbus tādā veidā, ko viņi uzskata par vispiemērotāko viņu pašu interesēm, ka šie noteikumi nav pretrunā samērīguma principam.
59. Ir svarīgi piebilst, ka, pretēji Somijas Republikas apgalvotajam, Regulā Nr. 3820/85 ietverto vadīšanas laika ierobežojumu kontroles pastiprināšanu nevar uzskatīt par tikpat efektīvu un mazāk apgrūtinošu risinājumu nekā apstrīdētajos noteikumos paredzēto. Nebūtu loģiski saprātīgi ierobežot to darba laiku, ko pašnodarbināts autovadītājs velta darbībām – izņemot vadīšanu kā tādu, kas ir tieši saistītas ar autotransportu un kas var ietekmēt viņa noguruma stāvokli un tādējādi arī vadīšanas spējas, – ja nospraustais mērķis nebūtu uzlabot drošību uz ceļiem.
60. Ņemot vērā iepriekš teikto, Apstrīdētajā direktīvā paredzēto pašnodarbinātu autovadītāju darba laika regulējumu nevar uzskatīt par nesamērīgu un nepieņemamu iejaukšanos, kas apdraud tādējādi garantēto brīvības veikt profesionālu darbību un uzņēmējdarbības brīvības būtību, ne arī par samērīguma principa pārkāpumu.
61. No tā izriet, ka visi izvērtētie pamati ir jānoraida to kopumā.
Par pamatu, kas balstīts uz nediskriminācijas principa un EKL 74. panta pārkāpumu
62. Spānijas Karaliste norāda, ka, attiecinot uz pašnodarbinātiem autovadītājiem Apstrīdētās direktīvas piemērošanas jomu, tie kļūst – salīdzinot viņu stāvokli ar algotu darbinieku stāvokli – par netaisnīgas diskriminācijas objektu, jo krasi atšķirīgie stāvokļi tiek izvērtēti identiskā veidā, kaut gan nekādi objektīvi iemesli neattaisno šādu atšķirīgu attieksmi. Tā arī apgalvo, ka šī attiecināšana ir pretrunā EKL 74. pantam.
63. Spānijas Karaliste piebilst, ka drošība uz ceļiem un brīvas konkurences garantēšana nav objektīvi iemesli, kas varētu attaisnot to, ka pašnodarbinātu autovadītāju darbu regulē tādā pašā veidā kā algotu darbinieku darbu. Pēc tās domām, no vienas puses, drošība uz ceļiem nav Apstrīdētās direktīvas mērķis un, otrkārt, konkurence transporta tirgū netiktu apdraudēta, ja uz pašnodarbinātiem autovadītājiem netiktu attiecināta Apstrīdētās direktīvas piemērošanas joma, jo īpaši ņemot vērā Regulā Nr. 3820/85 ietvertos vadīšanas laika ierobežojumus.
64. Ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru nediskriminācijas princips nozīmē, ka salīdzināmus stāvokļus nedrīkst vērtēt atšķirīgi un ka atšķirīgus stāvokļus nedrīkst vērtēt vienādi, izņemot gadījumus, kad šāds vērtējums ir objektīvi pamatots (skat., jo īpaši, iepriekš minēto spriedumu lietā Omega Air
u. c., 79. punkts, un 2003. gada 9. septembra spriedumu lietā C‑137/00 Milk Marque un National Farmers’ Union, Krājumā vēl nav publicēts, 126. punkts).
65. Šajā gadījumā ir jāsaka, ka, runājot par darba laika organizēšanu, uz ko ir vērsta Apstrīdētā direktīva, pašnodarbinātie autovadītāji un algotie autovadītāji neatrodas līdzīgā stāvoklī. Pašnodarbinātiem autovadītājiem papildus darbībām, kas tieši saistītas ar autotransportu, ir jāuzņemas parasti administratīvi darbi, kuri algotiem autovadītājiem nav jāveic.
66. No Apstrīdētās direktīvas 3. panta a) daļas darba laika definīcijas redakcijas, attiecīgi, algotu transportlīdzekļa apkalpes locekļu un pašnodarbinātu autovadītāju gadījumā izriet, ka Kopienas likumdevējs ir ņēmis vērā šo stāvokļu atšķirības. Tātad, kas attiecas uz algotiem transportlīdzekļu apkalpes locekļiem, tiek reglamentēts viss viņu darba laiks, proti, laiks, kas ir veltīts tādām autotransporta darbībām, kuras uzskaitītas 3. panta a) daļas 1. apakšpunkta pirmajā ievilkumā, kā arī ''laiks, kurā viņi nevar rīkoties brīvi un viņiem jābūt savā darbstacijā, gataviem veikt parasto darbu ar konkrētu uzdevumu, kas saistīts ar dežūru [..]'' [3. panta a) daļas 1. apakšpunkta otrais ievilkums]. Attiecībā uz pašnodarbinātiem autovadītājiem ir minēta tikai daļa no viņu veiktajām darbībām, kas ir līdzīgas tām darbībām, ko veic algotie darbinieki, proti, iepriekš minētās ar autotransportu saistītas darbības, atstājot ārpus Direktīvas piemērošanas jomas tādas darbības, kuras ir jāveic tikai pašnodarbinātiem darbiniekiem un kuras atbilst ''[..] darbībām, kas nav parasts administratīvais darbs un nav tieši saistītas ar īpašu pārvadāšanas sagatavošanu'' [3. panta a)  daļas 2. apakšpunkts].
67. Pie tam ir jāuzsver – fakts, ka ar autotransportu saistītas darbības nozīmē vienu un to pašu algotiem autovadītājiem un pašnodarbinātiem autovadītājiem, attiecas abos gadījumos ne tikai uz vadīšanu, bet arī uz virkni citu ar autotransportu tieši saistītu darbību, tādām kā iekraušana un izkraušana, palīdzība pasažieriem, tiem iekāpjot transportlīdzeklī un izkāpjot no tā, tīrīšana un tehnikas apkope, un visi pārējie darbi, kas ir vajadzīgi, lai nodrošinātu transportlīdzekļa, tā kravas un pasažieru drošību vai izpildītu juridiskas vai normatīvas saistības (administratīvās, muitas formalitātes utt.). Tādējādi Spānijas Karalistes arguments, saskaņā ar kuru Apstrīdētā direktīva uzliek par pienākumu ieskaitīt darba laikā citas darbības, kas nav pati vadīšana, tikai pašnodarbinātiem autovadītājiem, tādējādi nostādot algotus darbiniekus labvēlīgākā stāvoklī salīdzinājumā ar pašnodarbinātiem autovadītājiem, ciktāl tas attiecas uz Regulā Nr. 3820/85 atļautā darba laika ilgumu, ir nepamatots.
68. Visbeidzot, pieņemot, ka Apstrīdētā direktīva ir jāuzskata par ''[..] pasākumu, ko [..] veic attiecībā uz pārvadājumu likmēm un nosacījumiem'' EKL 74. panta izpratnē, šī sprieduma 54. – 56. punktā izklāstītā analīze, kā arī nosacījumi, pamatojoties uz kuriem – ņemot vērā minētās direktīvas 2. panta 1. punktu – uz pašnodarbinātiem autovadītājiem attiecas šīs direktīvas piemērošanas joma, izslēdz, ka Kopienas likumdevējs nebūtu ievērojis savu pienākumu ņemt vērā pārvadātāju, šajā gadījumā – pašnodarbinātu autovadītāju, ekonomisko stāvokli.
Par pamatu, kas balstīts uz EKL 137. panta 2. punkta un EKL 157. panta pārkāpumu
69. Somijas Republika uzskata, ka Apstrīdētajā direktīvā paredzētie darba laika ierobežojumi skar galvenokārt mazos un vidējos uzņēmumus, kuriem, atšķirībā no lieliem uzņēmumiem, nav vajadzīgo cilvēkresursu, kas ļautu dalīt darbus, kas savukārt ļautu autovadītājiem izmantot visu Direktīvā vadīšanai atļauto laiku, kaut gan citi darba ņēmēji var veikt citas darbības, kuras nav transportlīdzekļa vadīšana kā tāda, bez jebkādiem darba laika ierobežojumiem. Tādējādi Somijas Republika uzskata, ka tiek pārkāpts EKL 137. panta 2. punkts.
70. Tā arī norāda, ka pašnodarbinātu autovadītāju darba laika ierobežojums ir kavēklis mazo uzņēmumu attīstībai, jo bez riskiem, kas piemīt visiem uzņēmumiem, šis ierobežojums nozīmē arī neattaisnojamus ierobežojumus brīvībai veltīt visu vēlamo laiku uzņēmuma vadīšanai, kas ir pretrunā EKL 157. pantā nospraustajam mērķim veicināt Kopienas rūpniecības konkurētspēju. Tā apgalvo, ka pastāv liels risks, ka, attiecinot uz pašnodarbinātiem autovadītājiem Apstrīdētās direktīvas piemērošanas jomu, nostiprināsies lielu transporta uzņēmumu pozīcijas, tiks vājināta konkurence un samazināsies nodarbinātība mazos un vidējos uzņēmumos.
71. Ir jāatzīmē, ka saistībā ar EKL 137. panta 2. punktu Somijas Republika īpašu uzmanību pievērš pirmās daļas b) apakšpunkta otrajā frāzē izklāstītajam, saskaņā ar kuru direktīvas, kam par pamatu ir 137. panta 2. daļa un kuru mērķis ir darba ņēmēju veselības un drošības aizsardzība 137. panta 1. punkta a) apakšdaļas izpratnē, cenšas neuzlikt tādus administratīvus, finansiālus un juridiskus ierobežojumus, kas traucē veidoties un attīstīties maziem un vidējiem uzņēmumiem.
72. Atzīstot, ka Apstrīdētās direktīvas noteikumi par pašnodarbinātiem autovadītājiem – bet tikai tie, kas ir apstrīdēti šajā lietā – papildus EKL 71. pantam balstās arī uz EKL 137. panta 2. punktu, ir jāuzsver, ka iepriekšējā punktā minētie Līguma noteikumi nozīmē, ka, pieņemot pasākumu, pamatojoties uz EKL 137. panta 1. punkta a) daļu, jo īpaši ir jāņem vērā mazo un vidējo uzņēmumu saimnieciskās intereses, bet ka tie neiestājas pret to, ka attiecībā uz uzņēmumiem var piemērot piespiedu pasākumus (par EK līguma bijušo 118. panta 2. punkta otro daļu skat. 1996. gada 12. novembra spriedumu lietā C‑84/94 Apvienotā Karaliste/Padome, Recueil 1996, I‑5755. lpp., 44. punkts).
73. Apstrīdētajā direktīvā paredzētais pašnodarbinātu personu darba laika regulējums – kā tas izklāstīts šī sprieduma 53. līdz 56. punktā – ir mērķa uzlabot drošību uz ceļiem, no vienas puses, un pašnodarbināta darbinieka to specifisko pazīmju, kas ir saistītas ar viņa uzņēmuma parastiem administratīviem darbiem, no otras puses, līdzsvarotas apsvēršanas rezultāts. Šajos apstākļos darba laika regulējums nav uzskatāms par tādu, kas uzliek ierobežojumus, kuri pēc sava rakstura kavē mazo un vidējo uzņēmumu izveidi un attīstību.
74. Kas attiecas uz EKL 157. pantu, tas paredz, ka nolūkā nodrošināt vajadzīgos apstākļus Kopienas rūpniecības konkurētspējai Kopienas rīcība ir vērsta uz to, lai veicinātu tādas vides izveidi, kas ir labvēlīga iniciatīvai un uzņēmumu, jo īpaši mazo un vidējo uzņēmumu, attīstībai visā Kopienā.
75. Tomēr šajā gadījumā papildus šī spriedumā 73. punktā norādītajam ir jāatzīst, ka Somijas Republikas arguments par EKL 157. panta pārkāpumu daļēji balstās uz kļūdainām premisām par to, ka no pašnodarbināta autovadītāja darba laika definīcijas ir izslēgti parastie administratīvie darbi, – saskaņā ar kurām Apstrīdētās direktīvas mērķis ir noteikt to laiku, ko pašnodarbinātie autovadītāji atvēl sava uzņēmuma vispārējai vadīšanai, – un daļēji uz pieņēmumiem par šīs direktīvas piemērošanas iespējamām sekām uz lielo un mazo un vidējo uzņēmumu attiecīgo stāvokli.
76. Tātad izvērtētais pamats ir jānoraida.
Par pamatu, kas ir balstīts uz pamatojumu trūkumu
77. Spānijas Karaliste apgalvo, ka nepastāv neviens piemērots attaisnojums tam, lai attiecinātu Apstrīdētās direktīvas piemērošanas jomu uz pašnodarbinātiem autovadītājiem. Tā norāda uz precizitātes un loģikas trūkumu Apstrīdētās direktīvas preambulas astotajā apsvērumā un uzsver, ka likumdevējs nav sniedzis ticamu pamatojumu. Tā piebilst, ka, ņemot vērā ierobežojumu, kas ir uzlikts laikam, ko pašnodarbināta persona var veltīt sava darba veikšanai, ārkārtējo raksturu, šāda attiecināšana pieprasa detalizētāku pamatojumu nekā tas, kas ir sniegts apsvēruma kopsavilkumā.
78. Somijas Republika apgalvo, ka Parlaments un Padome nav izpildījuši pienākumu norādīt pamatojumu, jo Apstrīdētās direktīvas preambulas apsvērumi neprecizē ne tos konkurences izkropļojumus, ko tā varētu novērst, ne šo mērķu sasniegšanas līdzekļus. Tā piebilst, ka Apstrīdētā direktīva, neprecizējot likumdevēja iemeslus katras tehniskās izvēles izdarīšanai, varēja vismaz nosaukt attiecībā uz katru nosprausto mērķi pastāvošās problēmas, kā arī līdzekļus šo problēmu risināšanai, jo īpaši ņemot vērā to, ka minētā likumdošana apdraud uzņēmējdarbības brīvību.
79. Tomēr ir jāuzsver, ka apsvērumi saistībā ar nepilnībām esošajās tiesību normās, uz ko norāda Apstrīdētās direktīvas preambulas pirmais un desmitais apvērums, kā arī minētās direktīvas ceturtajā, desmitajā un vienpadsmitajā preambulas apsvērumā minētie vispārējie mērķi uzlabot drošību uz ceļiem un tuvināt konkurences nosacījumus, attiecas vienādā mērā arī uz pašnodarbinātiem autovadītājiem un tādējādi ir pietiekami tādu pienākumu norādīt pamatojumu kontekstā, ko judikatūra izvirza vispārējiem pasākumiem (skat. 1998. gada 19. novembra spriedumu lietā C‑150/94 Apvienotā Karaliste/Padome, Recueil 1998, I‑7235. lpp., 25. un 26. punkts, un 2000. gada 7. novembra spriedumu lietā C‑168/98 Luksemburga/Parlaments un Padome, Recueil 2000, I‑9131. lpp., 62. un 66. punkts), lai attaisnotu iespējamu turpmāko direktīvas piemērošanu personu grupai, kas ir autotransporta apkalpes locekļi.
80. Turklāt – kā pareizi norāda Parlaments un Komisija – Spānijas Karaliste un Somijas Republika, piedaloties Padomes darbā, tika tieši iesaistītas Apstrīdētās direktīvas izstrādē un tādējādi zināja tos iemeslus, kas ir par pamatu Direktīvas noteikumiem par pašnodarbinātiem autovadītājiem (šajā sakarā skat. 1993. gada 22. jūnija spriedumu lietā C‑54/91 Vācija/Komisija, Recueil 1993, I‑3399. lpp., 11. punkts).
81. No tā izriet, ka izvērtētais pamats ir jānoraida.
82. Ņemot vērā iepriekš izklāstīto, prasība ir jānoraida pilnībā.
Par tiesāšanās izdevumiem
83. Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kam spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Spānijas Karalistei un Somijas Republikai spriedums ir nelabvēlīgs, tad tām jāpiespriež segt savus tiesāšanās izdevumus, kā arī atlīdzināt Parlamenta un Padomes tiesāšanās izdevumus saskaņā ar atbildētāju prasījumiem. Saskaņā ar Reglamenta 69. panta 4. punktu, iestāde, kas iestājusies lietā, sedz savus tiesāšanās izdevumus pati. Komisija, kas iestājusies lietā, sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.
Rezolutīvā daļa
Ar šādu pamatojumu TIESA (pirmā palāta) nospriež:
1) prasību noraidīt;
2) prasītāja katrā lietā sedz savus tiesāšanās izdevumus pati, kā arī atlīdzina atbildētāju tiesāšanās izdevumus;
3) Komisija sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.