62022TO0729
VISPĀRĒJĀS TIESAS RĪKOJUMS (devītā palāta)
2024. gada 17. oktobrī (
*1
)
Atcelšanas prasība – Lauksaimniecība – Kopējās lauksaimniecības politikas (KLP) stratēģiskais plāns – Regula (ES) 2021/2115 – Noteikumi, kas reglamentē atbalstu stratēģiskajiem plāniem, kurus dalībvalstis izstrādājušas saskaņā ar KLP – Komisijas apstiprinājums – Salikts vai sarežģīts administratīvais process – Vispārējās tiesas kompetence – Pieņemamība – Prasības celšanai noteiktā termiņa ievērošana – Uzzināšana par apstrīdēto aktu – Locus standi
Lietā T‑729/22
Complejo Agrícola Las Lomas, SL
, Madride (Spānija), ko pārstāv J. Sedano Lorenzo, advokāts,
prasītāja,
pret
Eiropas Komisiju, ko pārstāv A.-C. Becker un F. Castilla Contreras, pārstāves,
atbildētāja,
VISPĀRĒJĀ TIESA (devītā palāta)
šādā sastāvā: priekšsēdētājs L. Trišo [L. Truchot], tiesneši H. Kanninens [H. Kanninen] (referents) un T. Perišina [T. Perišin],
sekretārs: V. Di Buči [V. Di Bucci],
ņemot vērā tiesvedības rakstveida daļu,
izdod šo rīkojumu.
Rīkojums
1
Ar prasību, kas ir pamatota ar LESD 263. pantu, prasītāja Complejo Agrícola Las Lomas SL lūdz atcelt Komisijas 2022. gada 31. augusta Īstenošanas lēmumu C(2022) 6017 final, ar ko apstiprina Spānijas KLP stratēģisko plānu 2023.–2027. gadam Savienības atbalsta saņemšanai no Eiropas Lauksaimniecības garantiju fonda un Eiropas Lauksaimniecības fonda lauku attīstībai (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”). Lēmumā Eiropas Komisija ir apstiprinājusi Spānijas kopējās lauksaimniecības politikas (KLP) stratēģiskā plāna 3.4. punktu, saskaņā ar kuru ilgtspēju sekmējošā ienākumu pamatatbalsta, kas piešķirams lauksaimniekam saskaņā ar 21. pantu Eiropas Parlamenta un Padomes Regulā (ES) 2021/2115 (2021. gada 2. decembris), ar ko izveido noteikumus par atbalstu stratēģiskajiem plāniem, kuri dalībvalstīm jāizstrādā saskaņā ar kopējo lauksaimniecības politiku (KLP stratēģiskie plāni) un kurus finansē no Eiropas Lauksaimniecības garantiju fonda (ELGF) un no Eiropas Lauksaimniecības fonda lauku attīstībai (ELFLA), un ar ko atceļ Regulas (ES) Nr. 1305/2013 un (ES) Nr. 1307/2013 (OV 2021, L 435, 1. lpp.), maksimālais apmērs nedrīkst pārsniegt 200000 EUR (turpmāk tekstā – “strīdīgais pasākums”).
Tiesvedības priekšvēsture
2
Prasītāja ir Spānijas sabiedrība, kas dibināta Madridē (Spānija) un kuras mērķis cita starpā ir lauksaimniecības zemes iegāde un apsaimniekošana lauksaimniecības, mežsaimniecības un lopkopības darbībām.
3
Spānijas Karaliste 2021. gada 29. decembrī saskaņā ar Regulas 2021/2115 118. panta 1. punktu iesniedza Eiropas Komisijai KLP stratēģiskā plāna (turpmāk tekstā – “KLP SP”) 2023.–2027. gadam priekšlikumu.
4
Komisija 2022. gada 31. martā saskaņā ar Regulas 2021/2115 118. panta 2. punktu, izvērtējusi Spānijas Karalistes izstrādāto KLP SP priekšlikumu (turpmāk tekstā – “Spānijas KLP SP”), sniedza apsvērumus un pieprasīja papildu informāciju.
5
Spānijas Karaliste 2022. gada 27. jūlijā nosūtīja Komisijai informāciju, atbildot uz tās apsvērumiem, un iesniedza pārskatītu KLP SP priekšlikuma versiju.
6
Komisija 2022. gada 31. augustā pieņēma apstrīdēto lēmumu, ar kuru saskaņā ar Regulas 2021/2115 118. panta 4. punktu apstiprināja Spānijas ierosināto KLP SP.
Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi
7
Prasītājas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–
atcelt apstrīdēto lēmumu tiktāl, ciktāl Komisija ir apstiprinājusi strīdīgo pasākumu;
–
piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
8
Prasītāja arī vēlas saņemt Komisijas rīcībā esošo ziņojumu par Spānijas KLP SP priekšlikuma izstrādes procedūru.
9
Ar atsevišķu dokumentu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2023. gada 16. februārī, Komisija saskaņā ar Vispārējās tiesas Reglamenta 130. panta 1. punktu izvirzīja iebildi par nepieņemamību, lūdzot Vispārējo tiesu:
–
prasību noraidīt kā nepieņemamu,
–
piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
10
Ar dokumentu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2023. gada 27. februārī, Spānijas Karaliste iesniedza pieteikumu par iestāšanos šajā lietā Komisijas prasījumu atbalstam.
11
Prasītāja 2023. gada 17. aprīlī iesniedza savus apsvērumus par Komisijas izvirzīto iebildi par nepieņemamību. Tā lūdz Vispārējo tiesu noraidīt minēto iebildi.
Juridiskais pamatojums
12
Saskaņā ar Reglamenta 130. panta 1. un 7. punktu, ja atbildētājs savu pieteikumu iesniedz kā atsevišķu dokumentu, Vispārējā tiesa var lemt par neesamību kompetencē vai nepieņemamību, neaplūkojot lietu pēc būtības.
13
Šajā lietā, tā kā Komisija lūdza lemt par iebildi par nepieņemamību, Vispārējā tiesa, uzskatot, ka tās rīcībā esošajos materiālos ir pietiekama informācija, nolemj izskatīt šo prasību, neveicot tālākas procesuālas darbības.
14
Savu iebildi par nepieņemamību Komisija pamato, pirmkārt, ar Eiropas Savienības Tiesas Statūtu 21. pantā un Reglamenta 76. panta d) un e) punktā paredzēto prasību neievērošanu, otrkārt, ar to, ka Vispārējā tiesa nav kompetenta pārbaudīt strīdīgo pasākumu, un, treškārt, ar prasītājas locus standi neesamību.
15
Atbildot uz Vispārējās tiesas jautājumu procesa organizatorisko pasākumu ietvaros, kas veikti atbilstoši Reglamenta 89. pantam, par to, vai ir ievērots termiņš prasības celšanai par apstrīdēto lēmumu, Komisija arī uzskatīja, ka prasība ir iesniegta novēloti.
Par prasības celšanai noteiktā termiņa ievērošanu
16
Komisija apgalvo, ka šīs prasības celšanas termiņa sākumpunkts bija apstrīdētā lēmuma pieņemšanas diena, proti, 2022. gada 31. augusts, vai vēlākais – tā publicēšanas diena tīmekļa vietnē, proti, 2022. gada 8. septembris. Kā apgalvo Komisija, prasītāja esot uzzinājusi par minētā lēmuma pastāvēšanu pēc pēdējā minētā datuma. Tomēr prasītāja neesot izpildījusi savu pienākumu saprātīgā termiņā pieprasīt piekļuvi šā lēmuma visam tekstam. Tādējādi divu mēnešu un desmit dienu termiņš beidzās 2022. gada 21. novembrī, savukārt prasība tika celta nākamajā dienā.
17
Prasītāja apgalvo, ka, tā kā apstrīdētais lēmums nav publicēts Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī vai nav paziņots, ir jāpiemēro kritērijs, ka par to ir kļuvis zināms, LESD 263. panta sestās daļas izpratnē. Prasītāja norāda, ka par apstrīdēto lēmumu tā uzzināja tikai 2022. gada oktobra vidū, kad tā iepazinās ar Spānijas Lauksaimniecības, zivsaimniecības un pārtikas ministrijas tīmekļa vietni.
18
Saskaņā ar LESD 263. panta sesto daļu atcelšanas prasība atkarībā no apstākļiem jāceļ divos mēnešos pēc tam, kad vai nu apstrīdētais tiesību akts publicēts vai darīts zināms attiecīgai personai vai, ja tas nenotiek, tad no dienas, kad tas šai personai kļuvis zināms. No paša šīs tiesību normas formulējuma izriet, ka kritērijs, atbilstoši kuram termiņu prasības celšanai sāk skaitīt no dienas, kurā personai kļuvis zināms tiesību akts, ir otršķirīgs salīdzinājumā ar dienu, kad tiesību akts publicēts vai darīts zināms attiecīgajai personai (spriedums, 1998. gada 10. marts, Vācija/Padome, C‑122/95, EU:C:1998:94, 35. punkts).
19
Turklāt saskaņā ar Reglamenta 60. pantu šis termiņš ir jāpagarina par vienotu desmit dienu termiņu.
20
Pirmām kārtām, netiek apstrīdēts, ka prasītājai netika darīts zināms apstrīdētais lēmums, jo tas tai nebija adresēts.
21
Otrām kārtām, saskaņā ar judikatūru, lai apstrīdētā akta publicēšana būtu prasības celšanas termiņa sākums LESD 263. panta sestās daļas izpratnē, šāda publicēšana ir jānosaka vai nu ar primāru, vai atvasinātu Savienības tiesību aktu, vai vismaz tai ir jāizriet no tādas pastāvīgās prakses, uz kuru prasītājs varētu tiesiski paļauties (šajā nozīmē skat. rīkojumu, 2019. gada 15. maijs, Metrans/Komisija un INEA, T‑262/17, EU:T:2019:341, 39. punkts un tajā minētā judikatūra).
22
Šajā lietā, pirmkārt, nav šaubu, ka apstrīdētais lēmums netika publicēts Oficiālajā Vēstnesī.
23
Otrkārt, ne Regulas 2021/2115 118. pantā, ne arī kādā citā šīs regulas noteikumā nav paredzēta konkrēta metode, kā publicēt lēmumus, ar kuriem apstiprina KLP SP.
24
Treškārt, ir jāatzīmē – kā Komisija norāda savā atbildē uz Vispārējās tiesas uzdoto jautājumu –, ka attiecībā uz tādu lēmumu publicēšanu, kāds ir apstrīdētais lēmums, šai iestādei nav pastāvīgās prakses, uz kuru prasītāja varētu tiesiski paļauties.
25
Līdz ar to, tā kā apstrīdētais lēmums netika nedz publicēts, nedz darīts zināms prasītājai, LESD 263. panta sestajā daļā paredzētais termiņš prasības celšanai par šo aktu sākās brīdī, kad prasītāja par to uzzināja.
26
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, ja tiesību akts nav publicēts vai paziņots, termiņš prasības celšanai sākas brīdī, kad ieinteresētā persona ir skaidri uzzinājusi tiesību akta saturu un pamatojumu, ar nosacījumu, ka šī persona ir lūgusi tā visu tekstu saprātīgā termiņā no brīža, kad tā uzzina par tā pastāvēšanu (šajā nozīmē skat. rīkojumu, 2018. gada 19. novembris, Landesbank Baden-Württemberg/VNV, T‑14/17, nav publicēts, EU:T:2018:812, 35. punkts un tajā minētā judikatūra).
27
Līdz ar to, lai nodrošinātu, ka termiņš attiecīgajai trešai personai nesākas, kamēr tā nav iepazinusies ar visu informāciju, kas ir būtiska prasības celšanai, judikatūrā tai ir noteikts pienākums savlaicīgi pieprasīt saņemt pilnu tiesību akta, kas uz to attiecas, tekstu (skat. rīkojumu, 2021. gada 8. decembris, Alessio u.c./ECB, T‑620/20, nav publicēts, EU:T:2021:877, 44. punkts un tajā minētā judikatūra).
28
No judikatūras izriet, ka zināšanu par akta pastāvēšanu var izsecināt no dažādiem nosacījumiem, piemēram, pirmkārt, no attiecīgās trešās personas mutiskiem vai rakstiskiem paziņojumiem, otrkārt, no īsa paziņojuma par apstrīdēto aktu publicēšanas Oficiālajā Vēstnesī, treškārt, no tāda valsts tiesību akta publicēšanas dalībvalsts Oficiālajā Vēstnesī, kurā, kaut arī neprecīzi, ir atsauce uz apstrīdēto aktu, ceturtkārt, situācijas, kurās darbojas vairāki šie nosacījumi, piemēram, ja apstrīdētais akts tika izplatīts plašsaziņas līdzekļos un attiecīgās trešās personas paziņojumi liecina, ka tā ir informēta par akta pieņemšanu, ja skaidri redzams, ka tā cieši sekojusi notikumu attīstībai (skat. rīkojumu, 2021. gada 8. decembris, Alessio u.c./ECB, T‑620/20, nav publicēts, EU:T:2021:877, 47.–49. punkts un tajos minētā judikatūra).
29
Šajā kontekstā ir jāatgādina, ka LESD 263. panta sestajā daļā noteiktais divu mēnešu termiņš, kas gadījumā, ja tiesību akts, par kuru var celt atcelšanas prasību, nav publicēts vai paziņots, sākas no dienas, kad prasītājs par to uzzinājis, atšķiras no saprātīga termiņa, kurā šī persona var pieprasīt, lai tai tiktu paziņots viss šā akta teksts nolūkā iegūt precīzas zināšanas par to (skat. rīkojumu, 2018. gada 19. novembris, Landesbank Baden-Württemberg/VNV, T‑14/17, nav publicēts, EU:T:2018:812, 36. punkts un tajā minētā judikatūra).
30
Tāpēc saprātīga termiņa kritērijs aktu paziņošanas pieprasīšanai pēc tam, kad ir kļuvis zināms par tā pastāvēšanu, ir nevis fiksēts termiņš, kas tiek automātiski atvasināts no atcelšanas prasības celšanas termiņa, bet gan termiņš, kas ir atkarīgs no konkrētās lietas apstākļiem (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2013. gada 28. februāris, Arango Jaramillo u.c./EIB, C‑334/12 RX-II, EU:C:2013:134, 32.–34. punkts).
31
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka dažās lietās ir atzīts, ka lūgums paziņot visu akta tekstu, kas iesniegts divu mēnešu laikā (šajā nozīmē skat. rīkojumu, 1993. gada 5. marts, Ferriere Acciaierie Sarde/Komisija, C‑102/92, EU:C:1993:86, 19. punkts), vairāk nekā četru mēnešu laikā (šajā nozīmē skat. rīkojumus, 2011. gada 10. novembris, Agapiou Joséphidès/Komisija un EACEA, C‑626/10 P, nav publicēts, EU:C:2011:726, 130.–132. punkts; 1998. gada 15. jūlijs, LPN un GEOTA/Komisija, T‑155/95, EU:T:1998:167, 44. punkts, kā arī 2018. gada 19. novembris, VR-Bank Rhein-Sieg/VNV, T‑42/17, nav publicēts, EU:T:2018:813, 44.–49. punkts) vai vairāk nekā sešus mēnešus (šajā nozīmē skat. rīkojumu, 2010. gada 18. maijs, Abertis Infraestructuras/Komisija, T‑200/09, nav publicēts, EU:T:2010:200, 63. punkts) pēc tam, kad prasītājs bija uzzinājis par tā pastāvēšanu, pārsniedz saprātīgu termiņu.
32
Turklāt citos apstākļos tika uzskatīts, ka divu nedēļu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 1995. gada 7. marts, Socurte u.c./Komisija, no T‑432/93 līdz T‑434/93, EU:T:1995:43, 50. punkts) vai viena mēneša termiņš ir saprātīgs termiņš (šajā nozīmē skat. spriedumu, 1994. gada 19. maijs, Consorzio gruppo di azione locale Murgia Messapica/Komisija, T‑465/93, EU:T:1994:56, 32. punkts).
33
Šajā lietā, pirmkārt, par apstrīdētā lēmuma pieņemšanu tika paziņots ar Komisijas pārstāvniecības Spānijā un ar Spānijas valdības 2022. gada 31. augusta paziņojumu presei, un, otrkārt, apstrīdētais lēmums tika publicēts tiešsaistē Komisijas tīmekļa vietnē 2022. gada 8. septembrī un Spānijas Lauksaimniecības, zivsaimniecības un pārtikas ministrijas tīmekļa vietnē 2022. gada 19. septembrī.
34
Prasītāja norāda, ka par apstrīdēto lēmumu tā uzzināja aptuveni 2022. gada oktobra vidū, aplūkojot Spānijas Lauksaimniecības, zivsaimniecības un pārtikas ministrijas tīmekļa vietni, taču precīzu datumu tā nevarēja nosaukt.
35
Jebkurā gadījumā, pat ja prasītāja būtu uzzinājusi par apstrīdētā lēmuma esamību 2022. gada 31. augustā vai 2022. gada 8. septembrī, kā apgalvo Komisija, tās norādītās bezdarbības periods no šiem datumiem līdz 2022. gada oktobra vidum nepārsniedz aptuveni pusotru mēnesi. Šīs lietas apstākļos šādu termiņu nevar uzskatīt par saprātīga termiņa pārsniegšanu.
36
Šajā lietā ir jāņem vērā arī tas, ka atcelšanas prasība tika celta 2022. gada 22. novembrī, un tādējādi tā var tikt uzskatīta par nokavētu tikai tad, ja prasītāja par apstrīdētā lēmuma saturu uzzināja pirms 2022. gada 12. septembra.
37
Šajā sakarā jāatgādina, ka lietas dalībniekam, kas atsaucas uz prasības celšanas termiņa nokavējumu, ņemot vērā termiņu, kas it īpaši noteikts LESD 263. panta sestajā daļā, ir pienākums iesniegt pierādījumus par datumu, kurā iestājies notikums, kas izraisījis termiņa sākšanos (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2012. gada 6. decembris, Evropaïki Dynamiki/Komisija, T‑167/10, nav publicēts, EU:T:2012:651, 39. punkts un tajā minētā judikatūra).
38
Taču šajā lietā Komisija nav iesniegusi nekādus pierādījumus, kas apliecinātu, ka prasītāja bija iepazinusies ar apstrīdētā lēmuma saturu pirms 2022. gada 12. septembra; tā tikai apgalvo, ka prasītāja par akta pastāvēšanu uzzināja ne vēlāk kā 2022. gada 8. septembrī.
39
Līdz ar to nevar uzskatīt, ka šī prasība ir celta novēloti.
Par atbilstību formālajām prasībām
40
Komisija apgalvo, ka prasība ir nepieņemama, jo tā neatbilst Eiropas Savienības Tiesas Statūtu 21. pantā un Reglamenta 76. panta d) un e) punktā paredzētajiem nosacījumiem. Pēc Komisijas domām, pat ja prasības pieteikumā ir norādīts, ka tā ir prasība par apstrīdētā lēmuma daļēju atcelšanu, strīda priekšmets faktiski ir strīdīgā pasākuma likumība. Proti, prasītājas iesniegtajos prasījumos esot lūgts atcelt nevis minēto lēmumu, bet gan šo pasākumu. Visbeidzot, atcelšanas pamatos nav norādīta neviena kļūda vai prettiesiskums, kas pieļauts, pieņemot šo lēmumu, bet gan tiek norādīts uz Spānijas iestāžu pieļautajām kļūdām. Turklāt prasības pieteikumā minētie pamati neesot pietiekami skaidri un esot tikai abstraktas un vispārīgas atsauces uz judikatūru, to nepiemērojot konkrētajā lietā.
41
Prasītāja uzskata, ka strīda priekšmets ir skaidri noteikts, proti, apstrīdēt apstrīdētā lēmuma likumību tiktāl, ciktāl ar to ir apstiprināts Spānijas KLP SP priekšlikums. Tā uzskata, ka strīdīgais pasākums ir minētā lēmuma daļa un ka Spānijas KLP SP nav no šā lēmuma neatkarīgs autonoms pasākums. Šajā ziņā prasītāja atsaucas uz Komisijas pilnvarām saskaņā ar Regulas 2021/2115 118. pantu.
42
Saskaņā ar Eiropas Savienības Tiesas Statūtu 21. panta pirmo daļu, kas ir piemērojama procesam Vispārējā tiesā saskaņā ar šo Statūtu 53. panta pirmo daļu un Reglamenta 76. panta d) un e) punktu, prasības pieteikumā ir jāietver strīda priekšmets, izvirzītie pamati un argumenti, kā arī kopsavilkums par minētajiem pamatiem un prasītāja prasījumi.
43
Šiem elementiem ir jābūt pietiekami skaidriem un precīziem, lai atbildētājs varētu sagatavot savu aizstāvību un Vispārējā tiesa lemt par prasību attiecīgā gadījumā bez papildu informācijas tās pamatojumam. Nolūkā garantēt tiesisko noteiktību un pareizu tiesvedību prasības pieņemamības priekšnoteikums ir tāds, ka būtiskie faktiskie un tiesību apstākļi, ar kuriem tā ir pamatota, vismaz kopsavilkuma veidā, bet katrā ziņā saskanīgi un saprotami izriet no paša prasības pieteikuma teksta (skat. spriedumu, 2019. gada 4. jūlijs, Itālija/Komisija, T‑598/17, nav publicēts, EU:T:2019:482, 29. punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī rīkojumu, 2019. gada 9. jūlijs, Scaloni et Figini/Komisija, T‑158/18, nav publicēts, EU:T:2019:491, 29. punkts un tajā minētā judikatūra).
44
Runājot konkrētāk par pušu prasījumiem, ir jāatgādina, ka tajos tiek definēts Savienības tiesās izskatāmā strīda priekšmets un ka līdz ar to šie prasījumi ir jāformulē nepārprotami, lai izvairītos no tā, ka Savienības tiesa lemj ultra petita (skat. spriedumu, 2017. gada 14. septembris, Università del Salento/Komisija, T‑393/15, nav publicēts, EU:T:2017:604, 75. punkts un tajā minētā judikatūra; rīkojumu, 2020. gada 19. novembris, Comune di Stintino/Komisija, T‑174/20, nav publicēts, EU:T:2020:551, 45. punkts). It īpaši, ja runa ir par atcelšanas prasību, aktam, kura atcelšana tiek prasīta, ir jābūt skaidri norādītam (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2018. gada 6. novembris, Chioreanu/ERCEA, T‑717/17, EU:T:2018:765, 24. punkts un tajā minētā judikatūra).
45
Šajā lietā ir taisnība, ka prasītāja prasības pieteikumā lūdz, pirmkārt, daļēji atcelt apstrīdēto lēmumu un, otrkārt, atzīt strīdīgo pasākumu par prettiesisku. Tomēr no prasības kopumā izriet, ka prasītāja ar savu prasību lūdz atcelt šo lēmumu tiktāl, ciktāl ar to ir apstiprināts šis pasākums, pārkāpjot Savienības tiesības.
46
Turklāt tieši tā Komisija arī saprata prasītājas iebildē par nepieņemamību izteiktos apgalvojumus. Proti, lai gan tā pārmet prasītājai, ka tā ir sajaukusi apstrīdēto lēmumu un Spānijas KLP SP, kas reāli ir divi atsevišķi akti, tomēr tas ir jautājums, kas attiecas uz prasītājas izvirzīto iebildumu attiecināmību uz Komisiju, nevis uz prasības pieteikuma skaidrību vai precizitāti. Tomēr šis attiecināmības jautājums ir daļa no nepieņemamības pamata, kurā tiek apgalvots, ka Vispārējā tiesa nav kompetenta pārbaudīt strīdīgo pasākumu (skat. šā rīkojuma 14. punktu).
47
Pamati un faktiskie un tiesību aspekti, ar kuriem ir pamatota atcelšanas prasība, pietiekami skaidri izriet no prasības pieteikuma. Prasību veido četri pamati, no kuriem pirmais ir balstīts uz Regulas 2021/2115 17. panta pārkāpumu, otrais – uz to, ka nav izvērtēta strīdīgā pasākuma ietekme attiecībā uz tā saderību ar KLP mērķiem, trešais – uz iekšējā tirgus izkropļošanu, kas kaitē Spānijas lauksaimniekiem un izraisa KLP sadrumstalotību, un ceturtais – uz samērīguma principa pārkāpumu. Turklāt prasītāja atsaucas uz Vispārējās tiesas un Tiesas spriedumiem, kurus tas saista ar šīs lietas faktiem.
48
No iepriekš minētā izriet, ka prasība nav nepieņemama Eiropas Savienības Tiesas Statūtu 21. pantā un Reglamenta 76. panta d) un e) punktā paredzēto prasību pārkāpuma dēļ.
49
Līdz ar to iebilde par nepieņemamību, kas ir balstīta uz prasības pieteikuma formālo prasību neievērošanu, ir jānoraida.
Par Vispārējās tiesas kompetenci pārbaudīt strīdīgo pasākumu un par Komisijai izvirzīto iebildumu attiecināmību
50
Komisija apgalvo, ka prasība ir nepieņemama, jo patiesais strīda priekšmets ir Spānijas KLP SP tiesiskuma pārbaude, bet tas ir dalībvalsts pieņemts tiesību akts, kura pārbaude nav Vispārējās tiesas kompetencē. Līdz ar to Vispārējā tiesa nav kompetenta lemt par strīdīgā pasākuma likumību. Komisija apgalvo, ka tās apstiprinājumam attiecībā uz visu minēto KLP SP nav nekādas ietekmes uz šī teksta autoru un raksturu, jo tas joprojām ir Spānijas iestāžu pieņemts akts. KLP SP esot valsts pasākumi, kas rada tiesiskas sekas attiecīgās dalībvalsts tiesību sistēmā, nevis Savienības iestāžu, struktūru, biroju vai aģentūru akti LESD 263. panta izpratnē. KLP SP un attiecīgo pasākumu likumība būtu jāpārbauda valsts tiesām, ņemot vērā Savienības tiesības, it īpaši Regulu 2021/2115, un vajadzības gadījumā jāvēršas Tiesā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam.
51
Prasītāja uzskata, ka Vispārējās tiesas kompetencē ir pārbaudīt Komisijas lēmumu likumību, tajā skaitā tādu lēmumu likumību, ar kuriem apstiprināti KLP SP priekšlikumi. Pēc tās domām, Spānijas KLP SP un apstrīdētais lēmums veido vienotu tiesību aktu, kas ir Komisijas ekskluzīvā kompetencē, jo Spānijas Karaliste tikai sadarbojās tā izstrādē. Turklāt KLP SP priekšlikumu apstiprināšana būtu Savienības tiesību regulēta procedūra, kurā vienīgais apstrīdamais akts būtu Komisijas lēmums par priekšlikumu apstiprināšanu. Komisijas veiktā apstrīdētā lēmuma un Spānijas KLP SP nošķiršana atņemtu jēgu Komisijas veiktai pārbaudei un KLP SP tiktu izslēgts no jebkādas tiesiskās kontroles, kas būtu pretrunā tiesībām uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā. Turklāt Spānijas KLP SP nevarot arī apstrīdēt Spānijas tiesās, jo tas ir sagatavojošs akts, kas izstrādāts Savienības tiesību procedūras ietvaros.
52
Šajā lietā prasījumi atcelt tiesību aktu ir formāli vērsti pret apstrīdēto lēmumu, kas ir īstenošanas lēmums. Šāds Komisijas lēmums ir viens no aktiem, kura likumību saskaņā ar LESD 263. pantu pārbauda Savienības tiesas, šajā gadījumā – Vispārējā tiesa. Komisija to neapstrīd.
53
Komisija, apstrīdot Vispārējās tiesas kompetenci šajā lietā, apgalvo, ka uz strīdīgo pasākumu attiecas Spānijas KLP SP, nevis apstrīdētais lēmums, un tādēļ tas nav attiecināms uz šo lēmumu. Spānijas KLP SP priekšlikuma apstiprināšana ar šo lēmumu neesot mainījusi šā akta būtību, jo tas joprojām esot valsts pasākums, kura tiesiskums būtu jāpārbauda vienīgi valsts tiesai.
54
Jāatgādina, ka Komisijas argumenti ir balstīti uz elementiem, kas attiecas, pirmkārt, uz prasītājas Komisijai iesniegto iebildumu attiecināmību, kas ir jautājums par prasības pieņemamību, un, otrkārt, uz Vispārējās tiesas kompetenci izskatīt šos iebildumus un līdz ar to arī jautājumu par strīdīgo pasākumu.
55
Šajā lietā ir jānorāda, ka Spānijas KLP SP priekšlikuma izstrādē un apstiprināšanā bija iesaistītas gan Spānijas iestādes, gan Komisija. Tādēļ ir jāpārbauda, kura tiesa – Savienības vai valsts – ir kompetenta šādā procesā lemt par strīdīgā pasākuma likumību Savienības tiesību kontekstā.
56
Šajā ziņā vispirms ir jāatgādina, ka eventuāla valsts iestāžu iesaistīšanās procesā, kura iznākumā tiek pieņemti Savienības iestāžu akti, nevar likt apšaubīt to kvalificēšanu par Savienības aktiem tad, kad valsts iestāžu pieņemtie akti ir posms procesā, kurā vienīgi Savienības iestāde īsteno galīgā lēmuma pieņemšanas pilnvaras, turklāt tai nav saistoši sagatavojošie akti vai priekšlikumi, kurus izdevušas valsts iestādes (spriedums, 2018. gada 19. decembris, Berlusconi un Fininvest, C‑219/17, EU:C:2018:1023, 43. punkts).
57
Tādā gadījumā, kurā Savienība neparedz izveidot divu kompetenču – valsts un Savienības kompetenču – sadali, kurām ir atšķirīgi mērķi, bet, gluži pretēji, nostiprina ekskluzīvas lēmumpieņemšanas pilnvaras Savienības iestādei, Savienības tiesai saskaņā ar tās ekskluzīvo kompetenci īstenot Savienības aktu tiesiskuma kontroli, pamatojoties uz LESD 263. pantu, ir jālemj par attiecīgās Savienības iestādes pieņemtā galīgā lēmuma tiesiskumu un, lai nodrošinātu efektīvu attiecīgo personu tiesību aizsardzību tiesā, ir jāizvērtē iespējamie pārkāpumi saistībā ar valsts iestāžu izdotajiem sagatavojošajiem aktiem vai priekšlikumiem, kuri varētu ietekmēt šī galīgā lēmuma tiesiskumu (spriedums, 2018. gada 19. decembris, Berlusconi un Fininvest, C‑219/17, EU:C:2018:1023, 44. punkts).
58
Tādējādi valsts iestādes akts, kas iekļaujas Savienības lēmumpieņemšanas procesā, neietilpst Savienības tiesas ekskluzīvajā kompetencē tad, kad no attiecīgajā jomā veiktās kompetenču sadales starp valsts iestādēm un Savienības iestādēm izriet, ka valsts iestādes izdotais akts ir nepieciešamais posms Savienības akta izdošanas procesā, kurā Savienības iestādēm ir vien ierobežota vai pat neesoša rīcības brīvība tādējādi, ka valsts [iestādes] akts ir saistošs Savienības iestādei (šajā nozīmē skat. spriedumu, 1992. gada 3. decembris, Oleificio Borelli/Komisija, C‑97/91, EU:C:1992:491, 9. un 10. punkts).
59
Tātad valsts tiesu kompetencē ir lemt par pārkāpumiem, kuri eventuāli varētu būt pieļauti saistībā ar šādu aktu, vajadzības gadījumā lūdzot Tiesu sniegt prejudiciālu nolēmumu saskaņā ar tādiem pašiem [tiesiskuma] kontroles nosacījumiem, kuri paredzēti attiecībā uz jebkuru tās pašas valsts iestādes izdotu galīgu aktu, kas var radīt kaitējumu trešām personām, un efektīvas tiesību aizsardzības tiesā principa labad turklāt atzīt par pieņemamu šajā nolūkā celtu prasību, pat ja valsts procesuālo tiesību normās tas nebūtu paredzēts (šajā nozīmē skat. spriedumus, 1992. gada 3. decembris, Oleificio Borelli/Komisija, C‑97/91, EU:C:1992:491, 11.–13. punkts; 2001. gada 6. decembris, Carl Kühne u.c., C‑269/99, EU:C:2001:659, 58. punkts, kā arī 2009. gada 2. jūlijs, Bavaria un Bavaria Italia, C‑343/07, EU:C:2009:415, 57. punkts).
60
Tāpat ir jāatgādina, ka tas, ka Komisija apstiprina valsts pasākumu, nekādi nepiešķir tam Savienības tiesību akta raksturu (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2002. gada 19. septembris, Huber, C‑336/00, EU:C:2002:509, 40. punkts, un 2009. gada 4. jūnijs, JK Otsa Talu, C‑241/07, EU:C:2009:337, 37. punkts).
61
Ņemot vērā šos apsvērumus, ir lietderīgi izvērtēt procedūru, kuras rezultātā tika pieņemts apstrīdētais lēmums, lai noteiktu, kuras tiesas kompetencē ir izskatīt šo strīdu par Spānijas KLP SP priekšlikumā, kas apstiprināts ar apstrīdēto lēmumu, paredzētā strīdīgā pasākuma saderību ar Savienības tiesībām.
Par Spānijas KLP SP izstrādi un apstiprināšanu
62
Apstrīdētais lēmums ir akts, ar kuru Komisija apstiprināja Spānijas KLP SP priekšlikumu saskaņā ar Regulas 2021/2115 118. pantā paredzēto procedūru.
63
Pirmām kārtām, ir jāanalizē Komisijas un dalībvalstu attiecīgās lomas KLP īstenošanā, kā tās ir noteiktas Regulā 2021/2115.
64
Šajā sakarā vispirms jāatgādina, ka saskaņā ar LESD 4. panta 2. punktu Savienības un dalībvalstu dalītā kompetence cita starpā attiecas arī uz lauksaimniecības jomu.
65
KLP tiesiskā regulējuma reforma tika īstenota ar Regulu 2021/2115. Kā atgādināts tās 36. apsvērumā, tika nolemts paredzēt vienotu regulu.
66
Saskaņā ar Regulas 2021/2115 1. panta 2. punktu šo regulu piemēro Savienības atbalstam, ar kuru no Eiropas Lauksaimniecības garantiju fonda (ELGF) un Eiropas Lauksaimniecības fonda lauku attīstībai (ELFLA) finansē intervences, kas paredzētas KLP stratēģiskajā plānā, kuru izstrādājusi dalībvalsts un apstiprinājusi Komisija un kurš aptver laikposmu no 2023. gada 1. janvāra līdz 2027. gada 31. decembrim. No šīs regulas 36. apsvēruma izriet, ka ar to tiek aizstātas tiesību normas, kas bija ietvertas Eiropas Parlamenta un Padomes Regulā (ES) Nr. 1305/2013 (2013. gada 17. decembris) par atbalstu lauku attīstībai no ELFLA un ar ko atceļ Padomes Regulu (EK) Nr. 1698/2005 (OV 2013, L 347, 487. lpp.) un Eiropas Parlamenta un Padomes Regulā (ES) Nr. 1307/2013 (2013. gada 17. decembris), ar ko izveido noteikumus par lauksaimniekiem paredzētiem tiešajiem maksājumiem, kurus veic saskaņā ar KLP atbalsta shēmām, un ar ko atceļ Padomes Regulu (EK) Nr. 637/2008 un Padomes Regulu (EK) Nr. 73/2009 (OV 2013, L 347, 608. lpp.).
67
Turklāt attiecībā uz KLP pārvaldības metodi, kas izriet no minētās reformas, saskaņā ar Regulas 2021/2115 trešo apsvērumu jaunās pieejas pamatā ir ideja, ka Savienībai būtu jāparedz politikas pamatparametri, bet dalībvalstīm būtu jāuzņemas lielāka atbildība par minēto mērķu un mērķrādītāju sasniegšanu. Tādējādi lielāka subsidiaritāte ļauj labāk ņemt vērā vietējos apstākļus un vajadzības, kā arī lauksaimnieciskās darbības īpatnības.
68
Bez tam no Regulas 2021/2115 27. apsvēruma izriet, ka kompetences sadalījums šajā jaunajā KLP īstenošanas modelī paredz, ka mērķi, intervenču veidi un kopīgās pamatprasības jānosaka Savienības līmenī, tādējādi nodrošinot KLP kopējo raksturu, bet dalībvalstīm šis satvars būtu jāpārveido atbalsta kārtībā, kuru piemēro atbalsta saņēmējiem.
69
Visbeidzot, attiecībā uz KLP budžeta izpildes veidu Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) 2021/2116 (2021. gada 2. decembris) par KLP finansēšanu, pārvaldību un uzraudzību un ar ko atceļ Regulu (ES) Nr. 1306/2013 (OV 2021, L 435, 187. lpp.) 5. pantā ir paredzēts, ka ELGF īsteno vai nu dalītā pārvaldībā starp dalībvalstīm un Savienību, vai arī tiešā pārvaldībā. Tās pašas regulas 6. pantā paredzēts, ka ELFLA īsteno dalībvalstu un Savienības dalītā pārvaldībā.
70
Tādējādi no iepriekš 67.–69. punktā minētajiem noteikumiem izriet, ka Savienības likumdevēja ieviestā jaunā KLP pārvaldības metode ir balstīta uz sadarbības sistēmu, kas dalībvalstīm atstāj rīcības brīvību, lai pielāgotu intervences pasākumus to valsts lauksaimniecības specifiskajām vajadzībām un prasībām, vienlaikus paredzot Savienības kontroli, lai nodrošinātu saderību ar KLP.
71
Otrām kārtām, ir jāizvērtē noteikumi, kas piemērojami KLP SP un kas atspoguļo šīs jaunās pārvaldības sistēmas mērķus.
72
Attiecībā uz KLP SP izstrādi, pirmkārt, no Regulas 2021/2115 104. panta 1. punkta izriet, ka dalībvalstis izstrādā KLP SP, lai īstenotu no ELGF un ELFLA finansēto Savienības atbalstu.
73
Šajā sakarā Regulas 2021/2115 5. un 6. pantā ir noteikti Savienības mērķi, savukārt šīs regulas 7. pantā ir noteikti rādītāji, kas tiks izmantoti, lai novērtētu to sasniegšanu. Turklāt šīs regulas 9. pantā ir paredzēts, ka dalībvalstis izstrādā savu KLP SP intervences saskaņā ar Eiropas Savienības Pamattiesību hartu (turpmāk tekstā – “Harta”) un Savienības tiesību vispārējiem principiem. Turklāt tās pašas regulas 8.–84. pantā ir noteikti intervenču veidi un kopīgās prasības, kas dalībvalstīm jāpiemēro, lai garantētu KLP kopējo raksturu.
74
Otrkārt, Regulas 2021/2115 106. panta 1. punktā ir noteikts, ka dalībvalstis izstrādā KLP SP saskaņā ar savu institucionālo un tiesisko regulējumu.
75
Treškārt, Regulas 2021/2115 107.–115. pantā ir noteiktas prasības attiecībā uz KLP SP saturu un iesniegšanu. Tās ir vadlīnijas attiecībā uz katras dalībvalsts pieņemto KLP īstenošanas stratēģiju.
76
Attiecībā uz Komisijas veikto KLP SP apstiprināšanu Regulas 2021/2115 110. apsvērumā ir teikts, ka tas ir būtisks solis, lai nodrošinātu, ka KLP tiek īstenota saskaņā ar kopīgajiem mērķiem.
77
Šim nolūkam Regulas 2021/2115 118. pantā ir noteikta katra ierosinātā KLP SP izvērtēšanas un apstiprināšanas procedūra. Apstrīdētā lēmuma 1. punktā ir paredzēts, ka katrai dalībvalstij ir jāiesniedz Komisijai KLP SP priekšlikums.
78
Turpinot – Regulas 2021/2115 118. panta 2. punktā ir noteikts, ka Komisija novērtē tai iesniegto KLP SP attiecībā uz tā pilnīgumu, konsekvenci un saskaņotību ar Savienības tiesību vispārējiem principiem, šo regulu un deleģētiem un īstenošanas aktiem, kas pieņemti, ievērojot šo regulu, un Regulu (ES) 2021/2116, plāna faktisko ieguldījumu Regulas 2021/2115 6. panta 1. un 2. punktā izklāstīto konkrēto mērķu sasniegšanā un tā ietekmi uz iekšējā tirgus pareizu darbību un konkurences izkropļošanu un administratīvā sloga līmeni labuma guvējiem un iestādēm.
79
Regulas 2021/2115 118. panta 3. punkts ļauj Komisijai iesniegt apsvērumus, ja ierosinātā KLP SP novērtēšanā ir konstatētas problēmas. Savukārt dalībvalstij ir jāsniedz visa vajadzīgā papildu informācija un vajadzības gadījumā jāpārskata tās priekšlikums.
80
Regulas 2021/2115 118. panta 4. punktā ir paredzēti kritēriji, kas nepieciešami, lai apstiprinātu KLP SP, proti, pirmkārt, Komisijai ir iesniegta šīs pašas regulas 118. panta 3. punktā minētā vajadzīgā informācija un, otrkārt, plāns ir saderīgs ar šīs regulas 9. pantu un citām šajā regulā un Regulā 2021/2116, kā arī deleģētajos un īstenošanas aktos, kas pieņemti saskaņā ar šīm regulām, noteiktajām prasībām.
81
Saskaņā ar Regulas 2021/2115 118. panta 5. un 6. punktu katrs KLP SP ir jāapstiprina, pieņemot īstenošanas lēmumu, ne vēlāk kā sešus mēnešus pēc tam, kad attiecīgā dalībvalsts ir iesniegusi KLP SP.
82
Turklāt Regulas 2021/2115 118. panta 7. punktā ir noteikts, ka KLP SP rada juridiskas sekas tikai pēc tam, kad tos apstiprinājusi Komisija.
83
Visbeidzot, Regulas 2021/2115 119. un 120. pantā ir paredzētas divas procedūras KLP SP grozīšanai vai pārskatīšanai, kas ir līdzīgas tās pašas regulas 118. pantā paredzētajām procedūrām.
84
No visiem iepriekš 72.–83. punktā minētajiem noteikumiem izriet, ka, pirmkārt, Komisija nevar tieši grozīt dalībvalsts izstrādāto KLP SP priekšlikumu; otrkārt, tā kontrolē priekšlikuma atbilstību konkrētām Savienības tiesību normām; treškārt, tā var iesniegt apsvērumus, kuros norāda, ka apstiprināšana ir atkarīga no tā, vai dalībvalsts izdarīs grozījumus KLP SP, ceturtkārt, tā var atteikt ierosinātā KLP SP apstiprināšanu tikai tad, ja tas neatbilst izsmeļoši uzskaitītajām prasībām, kas izriet no Savienības tiesību aktiem, un, piektkārt, KLP SP nerada juridiskas sekas pirms tā apstiprināšanas Komisijā.
85
Tādējādi Komisijai ir savas lēmumpieņemšanas pilnvaras KLP SP apstiprināšanas procedūras ietvaros, kuru īstenošana neizbēgami ietver minētā plāna satura izvērtēšanu.
86
Tomēr Komisijas lēmums, ar ko apstiprina KLP SP, ir jānošķir no dalībvalsts iesniegta KLP SP priekšlikuma, kas joprojām ir valsts tiesību akts, kura ietvaros dalībvalsts īsteno savu kompetenci, it īpaši, izvēloties šajā priekšlikumā iekļaujamos intervences pasākumus. Saikne starp šiem diviem tiesību aktiem ir izveidota ar Regulas 2021/2115 118. pantā paredzēto mehānismu.
Par sekām, kas izriet no tiesiskā regulējuma šajā lietā
87
Ņemot vērā Komisijas un valsts iestāžu atšķirīgās kompetences, Komisijas apstiprinātais Spānijas KLP SP nav apstrīdēto lēmumu sagatavojošs akts un nekā citādi nav tā sastāvdaļa iepriekš 56. un 57. punktā minētās judikatūras izpratnē. Ar Regulu 2021/2115 tika izveidota dalībvalstu un Komisijas dalītas kompetences sistēma.
88
Tāpat no Regulas 2021/2115 118. pantā paredzētās KLP SP apstiprināšanas procedūras izriet, ka, lai gan valsts iestādes pieņemtais akts ir nepieciešams posms procedūrā, kuras rezultātā tiek pieņemts Savienības akts, Komisijai valsts akts nav saistošs šā rīkojuma 58. un 59. punktā minētās judikatūras izpratnē.
89
Līdz ar to Vispārējā tiesa ir kompetenta pārbaudīt lēmuma par KLP SP kā Savienības tiesību akta apstiprināšanas likumību saskaņā ar LESD 263. pantu, pat tad, ja šī pārbaude neizbēgami ietver ierosinātā KLP SP, kas joprojām ir valsts tiesību akts, satura saderības ar Savienības tiesību aktiem pārbaudi saskaņā ar Regulas 2021/2115 118. panta 4. punktu.
90
Prasības pieteikumā prasītāja apgalvo, ka apstrīdētais lēmums ir prettiesisks, jo Komisija ir apstiprinājusi Spānijas KLP SP, lai gan ar to esot pārkāptas vairākas Savienības tiesību normas, tajā skaitā it īpaši Regulas 2021/2115 noteikumi un ES tiesību vispārējie principi, kā arī valsts tiesību akti par ietekmes uz vidi novērtējumu.
91
Jāatgādina, ka atšķirībā no valsts tiesiskā regulējuma Regulas 2021/2115 noteikumi un Savienības tiesību vispārējie principi ir daļa no noteikumiem, kuru ievērošanu ierosinātajos KLP SP Komisija pārbauda Regulas 2021/2115 118. panta 4. punktā paredzētās apstiprināšanas procedūras ietvaros (skat. šā rīkojuma 47. punktu).
92
No tā izriet, ka, pārbaudot apstrīdētā lēmuma tiesiskumu, var pārbaudīt, vai, kā apgalvo prasītāja, Komisijai būtu vajadzējis neapstiprināt Spānijas KLP SP, jo tas neatbilst visiem Regulas 2021/2115 118. panta 4. punktā paredzētajiem nosacījumiem.
93
Līdz ar to iebilde par nepieņemamību, saskaņā ar kuru pārkāpumi saistībā ar apstrīdēto lēmumu ir attiecināmi tikai uz Spānijas KLP SP, proti, uz Spānijas iestādēm, ir noraidāma tiktāl, ciktāl tas attiecas uz pārkāpumiem, kuru pārbaude ietilpst Regulas 2021/2115 118. panta 4. punktā paredzētās saderības pārbaudes ietvaros, kā minēts iepriekš 91. punktā. Tādējādi prasība, pamatojoties uz šo nepieņemamības pamatu, nav jānoraida, lai gan ir jānoraida argumenti, kas pamatoti ar valsts tiesību aktu neievērošanu.
Par “locus standi”
94
Komisija apgalvo, ka prasība ir nepieņemama, jo prasītājai nav locus standi. Pretēji LESD 263. panta ceturtās daļas prasībām apstrīdētais lēmums ne tieši, ne individuāli neskar prasītāju, jo apstrīdētais lēmums esot adresēts tikai Spānijas Karalistei.
95
Prasītāja uzskata, ka tā atbilst nosacījumiem attiecībā uz tiešu un individuālu skārumu.
96
Saskaņā ar LESD 263. panta ceturto daļu jebkura fiziska vai juridiska persona var celt prasību par tiesību aktu, kas adresēts šai personai vai skar viņu tieši un individuāli, un par reglamentējošu aktu, kas viņu skar tieši, bet nav saistīts ar īstenošanas pasākumiem.
97
Šajā lietā apstrīdētais lēmums ir adresēts Spānijas Karalistei, nevis prasītājai. Šādos apstākļos pirmā hipotēze, kad fiziskai vai juridiskai personai ir locus standi saskaņā ar LESD 263. panta ceturto daļu, ir jānoraida.
98
Līdz ar to ir jāapsver, vai otrā vai trešā hipotēze, kad saskaņā ar LESD 263. panta ceturto daļu fiziskai vai juridiskai personai ir locus standi attiecībā pret aktu, kura adresāts tā nav, var atbilst izskatāmajai lietai. Saskaņā ar otro hipotēzi prasību var celt, ja šis akts tieši un individuāli skar fizisku vai juridisku personu, kas iesniedz pārsūdzību. Saskaņā ar trešo hipotēzi šāda persona var celt prasību par reglamentējošo aktu, kas viņu skar tieši, bet nav saistīts ar īstenošanas pasākumiem (spriedumi, 2013. gada 19. decembris, Telefónica/Komisija, C‑274/12 P, EU:C:2013:852, 19. punkts; 2014. gada 27. februāris, Stichting Woonpunt u.c./Komisija, C‑132/12 P, EU:C:2014:100, 44. punkts, un spriedums, 2014. gada 27. februāris, Stichting Woonpunt u.c./Komisija, C‑133/12 P, EU:C:2014:105, 31. punkts).
99
Šajā lietā Tiesa uzskata, ka vispirms ir lietderīgi izvērtēt trešo hipotēzi un pēc tam vajadzības gadījumā analizēt otro hipotēzi.
Par reglamentējoša akta, kas nav saistīts ar īstenošanas pasākumiem, esamību
100
Komisija uzskata, ka apstrīdētajam lēmumam, pat ja to varētu kvalificēt kā reglamentējošu aktu, ir vajadzīgi Spānijas iestāžu īstenošanas pasākumi, kas ietver tādu noteikumu pieņemšanu, kas vajadzīgi, lai īstenotu KLP SP, kura sastāvdaļa ir apstrīdētais pasākums.
101
Prasītāja apgalvo, ka, ja apstrīdētais lēmums būtu uzskatāms par reglamentējošu aktu, tas būtu saistīts ar īstenošanas pasākumiem LESD 263. panta ceturtās daļas pēdējās teikuma daļas izpratnē.
102
Neatkarīgi no tā, vai apstrīdētais lēmums ir reglamentējošs akts, šajā lietā ir pietiekami izvērtēt, vai tas ir saistīts ar īstenošanas pasākumiem.
103
Kā Tiesa jau ir nospriedusi, lai izvērtētu, vai reglamentējošs akts ir saistīts ar īstenošanas pasākumiem, ir jāņem vērā tās personas situācija, kura ir atsaukusies uz tiesībām celt prasību atbilstoši LESD 263. panta ceturtās daļas pēdējai teikuma daļai. Tādējādi nav nozīmes tam, vai attiecīgais akts ir saistīts ar īstenošanas pasākumiem attiecībā uz citām personām (skat. spriedumu, 2018. gada 13. marts, European Union Copper Task Force/Komisija, C‑384/16 P, EU:C:2018:176, 38. punkts un tajā minētā judikatūra).
104
Turklāt šajā ziņā nav nozīmes tam, vai minētie pasākumi ir vai nav mehāniski (skat. spriedumu, 2018. gada 13. marts, European Union Copper Task Force/Komisija, C‑384/16 P, EU:C:2018:176, 40. punkts un tajā minētā judikatūra).
105
Saskaņā ar Regulas 2021/2115 9. panta trešo daļu dalībvalstis ievieš tiesisko regulējumu, kurš reglamentē Savienības atbalsta piešķiršanu lauksaimniekiem un citiem labuma guvējiem saskaņā ar KLP SP, ko apstiprinājusi Komisija saskaņā ar šīs regulas 118. pantu. Tās īsteno šos Komisijas apstiprinātos KLP SP.
106
Tādējādi KLP SP ir dokuments, uz kura pamata katra dalībvalsts īsteno KLP laikposmam no 2023. gada 1. janvāra līdz 2027. gada 31. decembrim.
107
Šajā kontekstā strīdīgā pasākuma īstenošanai, kas var radīt juridiskas sekas attiecībā uz prasītājas saimniecisko darbību, ir nepieciešami valsts īstenošanas pasākumi. Turklāt šādu īstenošanas pasākumu esamību apstiprina Real Decreto sobre la aplicación, a partir de 2023, de las intervenciones en forma de pagos directos y el establecimiento de requisitos comunes en el marco del Plan Estratégico de la Política Agrícola Común, y la regulación de la solicitud única del sistema integrado de gestión y control (Karaļa dekrēts par intervenču īstenošanu tiešo maksājumu veidā, sākot no 2023. gada, un vienotu prasību noteikšanu KLP SP ietvaros, kā arī par vienotā pieteikuma regulējumu integrētajai administrācijas un kontroles sistēmai) projektu, ko sagatavojusi Spānijas Karaliste, lai īstenotu Spānijas KLP SP, un ko prasītāja iesniedza kā pielikumu saviem apsvērumiem attiecībā uz iebildi par nepieņemamību.
108
Tādējādi, tā kā ar apstrīdēto lēmumu ir tikai apstiprināts Spānijas KLP SP, kas ietver strīdīgo pasākumu, un tā kā Spānijas Karalistes pienākums ir īstenot šo lēmumu un šo KLP SP kopumā, šis lēmums var radīt jebkādas juridiskas sekas attiecībā uz prasītāju tikai ar valsts īstenošanas pasākumu starpniecību.
109
No iepriekš minētā izriet, ka apstrīdētais lēmums attiecībā uz prasītāju ir saistīts ar īstenošanas pasākumiem LESD 263. panta ceturtās daļas pēdējās teikuma daļas izpratnē.
110
Līdz ar to prasītāja nevar atsaukties uz LESD 263. panta ceturtajā daļā paredzēto trešo hipotēzi, lai apstrīdētu apstrīdēto lēmumu.
111
Turpinājumā ir jāpārbauda, vai prasītājas locus standi var pamatot ar šā rīkojuma 98. punktā izklāstīto otro hipotēzi, saskaņā ar kuru apstrīdētajam lēmumam ir tieši un individuāli jāskar prasītāju. Šajā nolūkā vispirms ir jāizvērtē otrais no šiem diviem nosacījumiem.
Par individuālu skārumu
112
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru fiziska vai juridiska persona, kurai akts nav adresēts, var apgalvot, ka tā ir skarta individuāli LESD 263. panta ceturtās daļas izpratnē, tikai tad, ja attiecīgais akts to skar atsevišķu īpašību dēļ, kas piemīt šai personai, vai faktisko apstākļu dēļ, kas to raksturo salīdzinājumā ar jebkuru citu personu un tādējādi to izceļ individuāli analogā veidā kā šā akta adresātu (spriedums, 1963. gada 15. jūlijs, Plaumann/Komisija, 25/62, EU:C:1963:17, 223. lpp.; skat. arī spriedumu, 2014. gada 27. februāris, Stichting Woonlinie u.c./Komisija, C‑133/12 P, EU:C:2014:105, 44. punkts un tajā minētā judikatūra).
113
Komisija uzskata, ka, ja apstrīdētais lēmums skar prasītāju, tad objektīvi tikai kā lauksaimnieku, tāpat kā jebkuru citu uzņēmēju, kas pašlaik atrodas vai potenciāli var atrasties identiskā situācijā. Turklāt, pēc tās domām, apstrīdētā lēmuma pieņemšanas brīdī nebija iespējams identificēt grupu, kuru šis lēmums skar visvairāk, jo nebija iesniegti pieteikumi ilgtspēju sekmējošo ienākumu pamatatbalsta saņemšanai, pamatojoties uz valsts tiesisko regulējumu, kas reglamentē tā piešķiršanu saskaņā ar Spānijas KLP SP.
114
Prasītāja apgalvo, ka tā atbilst individuālā skāruma nosacījumam, jo tā pieder ierobežotam saimnieciskās darbības veicēju lokam, kas apstrīdētā lēmuma pieņemšanas brīdī bija pilnībā identificējams, pirmkārt, tāpēc, ka tā ir lauksaimniecības uzņēmums, kas nodarbojas ar ekstensīvu lauksaimniecību lielā hektāru platībā, un, otrkārt, tāpēc, ka tā būtu saņēmusi ilgtspēju sekmējošo ienākumu pamatatbalstu vairāk nekā 200000 EUR apmērā, ja strīdīgā pasākuma nebūtu. Tādējādi kopš apstrīdētā lēmuma pieņemšanas prasītāja vairs nevarēja saņemt atbalstu par summu, kas pārsniedz 200000 EUR.
115
Šajā sakarā saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, ja akts skar personu grupu, kas ir identificēta vai identificējama akta pieņemšanas brīdī, un, ņemot vērā šīs grupas locekļus raksturojošus kritērijus, šis akts var šīs personas skart individuāli, jo tās pieder pie ierobežota tirgus dalībnieku loka, un tas tā it īpaši var būt gadījumā, ja akts groza privātpersonas tiesības, kuras iegūtas pirms tā pieņemšanas (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2014. gada 27. februāris, Stichting Woonlinie u.c./Komisija, C‑133/12 P, EU:C:2014:105, 46. punkts un tajā minētā judikatūra).
116
Tomēr iespēja vairāk vai mazāk precīzi noteikt to personu skaitu vai pat identitāti, uz kurām attiecas pasākums, nekādā gadījumā nenozīmē, ka šis pasākums tās skar individuāli, ja ir skaidrs, ka šis pasākums ir piemērojams objektīvām tiesiskām vai faktiskām situācijām, kas paredzētas attiecīgajā tiesību aktā (spriedums, 2013. gada 19. decembris, Telefónica/Komisija, C‑274/12 P, EU:C:2013:852, 47. punkts).
117
Šajā lietā prasītāja ir lauksaimniecības uzņēmums, kas veic darbību, kura ietilpst apstrīdētā lēmuma piemērošanas jomā, ciktāl tas skar lauksaimniekus un citus potenciālos Savienības finanšu iemaksu saņēmējus, kas paredzēti Spānijas KLP SP, pamatojoties uz Regulu 2021/2115.
118
Tomēr ar to vien, ka prasītāja ir lauksaimniecības uzņēmums, kas ir potenciāls Savienības finansiālo iemaksu saņēmējs KLP ietvaros, nepietiek, lai to atšķirtu un raksturotu citādi nekā jebkuru citu lauksaimniecības uzņēmumu, jo strīdīgajā pasākumā paredzētais maksimālais apmērs nenorāda uz ierobežotu lauksaimniecības uzņēmumu grupu, bet gan skar šos uzņēmumus to objektīvā lauksaimnieku statusa dēļ, tāpat kā visus citus saimnieciskās darbības subjektus, kas šobrīd atrodas vai potenciāli var atrasties identiskā situācijā.
119
Tāpat arī tas vien, ka prasītājai būtu bijušas tiesības saņemt ilgtspēju sekmējošo ienākumu pamatatbalstu apmērā, kas pārsniedz strīdīgajā pasākumā noteikto maksimālo apmēru, nevar viņu individualizēt, ciktāl šīs tiesības saņemt atbalstu saskaņā ar vispārēju un abstraktu normu tiek piešķirtas daudziem objektīvi noteiktiem tirgus dalībniekiem.
120
Turklāt šādu konstatējumu neatspēko prasītājas arguments, saskaņā ar kuru tā uzskata, ka tai ir iegūtas tiesības saņemt ilgtspēju sekmējošo ienākumu pamatatbalstu par summu, kas pārsniedz 200000 EUR, pamatojoties uz pārrēķina shēmu, kas ieviesta ar Regulas 2021/2115 23. pantu, pamatojoties uz maksājumtiesībām, kas tam bija saistībā ar KLP 2015.–2022. gadam.
121
No vienas puses, jākonstatē, ka apstrīdētais lēmums nemaina prasītājas iegūtās tiesības saņemt atbalstu, jo ar to tiek noteiktas jaunas tiesības attiecībā uz KLP laikposmam no 2023. gada 1. janvāra līdz 2027. gada 31. decembrim. Tas, ka Spānijas KLP SP ir izvēle piešķirt ilgtspēju sekmējošo ienākumu pamatatbalstu, pamatojoties uz maksājumtiesību metodi, saskaņā ar kuru vienības vērtība tiek noteikta, izmantojot konverģences mehānismu, ar kuru to vērtība tiek koriģēta proporcionāli Regulā Nr. 1307/2013 noteiktajai vērtībai KLP 2015.–2022. gadam ietvaros, neļauj uzskatīt, ka prasītājai ir iegūtas tiesības uz ilgtspēju sekmējošo ienākumu pamatatbalstu, kas izriet no Regulas 2021/2115. Šajā ziņā minētās regulas 23. un 24. pantā ierosinātais mehānisms nepiešķir tiesības saņemt minēto atbalstu katram lauksaimniekam.
122
No otras puses, apstrīdētā lēmuma pieņemšanas dienā lauksaimnieki, attiecībā uz kuriem bija jāpiemēro šis maksimālais apmērs, nekādā veidā nebija identificējami, jo jebkurā gadījumā strīdīgā pasākuma piemērošana paredzēja, ka attiecīgie lauksaimnieki iesniegs pieteikumu par ilgtspēju sekmējošo ienākumu pamatatbalstu, pamatojoties uz valsts tiesisko regulējumu, ko Spānijas Karaliste ir izveidojusi sava KLP SP īstenošanai atbilstoši Regulas 2021/2115 9. pantam.
123
Līdz ar to apstrīdētais lēmums uz prasītāju attiecas tikai tāpēc, ka tā objektīvi ir lauksaimniecības uzņēmums, tāpat kā uz jebkuru citu saimnieciskās darbības subjektu, kas pašlaik atrodas vai potenciāli var atrasties identiskā situācijā.
124
No iepriekš minētā izriet, ka prasītāja nevar apgalvot, ka apstrīdētais lēmums to skar individuāli.
125
Tā kā nosacījumi par tiešu skārumu un individuālu skārumu, ko rada akts, kura atcelšana tiek prasīta, ir kumulatīvi, no tā izriet, ka prasītāja nav pierādījusi savu locus standi attiecībā uz šo lēmumu, un nav jāizvērtē, vai apstrīdētais lēmums prasītāju skar tieši.
126
Šādu secinājumu neatspēko prasītājas arguments, saskaņā ar kuru tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā, kas it īpaši ir nostiprinātas Hartas 47. pantā, liek apmierināt Vispārējā tiesā celto prasību pret apstrīdēto lēmumu. Tā uzskata, ka Spānijas KLP SP likumību nevarēja apstrīdēt valsts tiesā, jo KLP SP priekšlikums Komisijai nav apstrīdams administratīvs akts.
127
Attiecībā uz efektīvas tiesību aizsardzības tiesā principu Hartas 47. panta pirmajā daļā ir noteikts, ka ikvienai personai, kuras tiesības un brīvības, kas garantētas Savienības tiesībās, tikušas pārkāptas, ir tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā, ievērojot nosacījumus, kuri paredzēti šajā pantā.
128
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka, lai gan LESD 263. pantā paredzētie pieņemamības nosacījumi ir jāinterpretē, ņemot vērā pamattiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā, šī interpretācija tomēr nevar izslēgt minētajā līgumā tieši paredzētos nosacījumus (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2013. gada 3. oktobris, Inuit Tapiriit Kanatam u.c./Parlaments un Padome, C‑583/11 P, EU:C:2013:625, 98. punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī rīkojumu, 2017. gada 28. februāris, NF/Padome, T‑192/16, EU:T:2017:128, 74. punkts).
129
Tiesa ir atgādinājusi, ka Hartas 47. pantā paredzētā aizsardzība nepieprasa, lai attiecīgajai personai attiecībā uz Savienības leģislatīvajiem aktiem būtu beznosacījuma tiesības celt atcelšanas prasību tieši Savienības tiesā (spriedums, 2020. gada 28. oktobris, Associazione GranoSalus/Komisija, C‑313/19 P, nav publicēts, EU:C:2020:869, 62. punkts).
130
Jāpiebilst, ka efektīva tiesiskā aizsardzība ir jāizvērtē, ņemot vērā arī valsts tiesu sniegto aizsardzību. Proti, dalībvalstīm ir jāizveido tāda tiesību aizsardzības līdzekļu un procedūru sistēma, kas nodrošina pamattiesību uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā ievērošanu (skat. spriedumu, 2018. gada 13. marts, European Union Copper Task Force/Komisija, C‑384/16 P, EU:C:2018:176, 116. punkts un tajā minētā judikatūra).
131
Šajā lietā ir jānorāda, ka attiecīgajam pasākumam ir nepieciešami valsts īstenošanas pasākumi (skat. šā rīkojuma 107. punktu).
132
Proti, kā izriet no iepriekš 105.–109. punktā sniegtajiem elementiem, KLP SP ir tikai dokuments, uz kura pamata katra dalībvalsts īsteno KLP laikposmam no 2023. gada 1. janvāra līdz 2027. gada 31. decembrim, pieņemot valsts tiesisko regulējumu. Turklāt šādu īstenošanas pasākumu esamība ir apstiprināta arī šā rīkojuma 107. punktā minētajā Karaļa dekrēta projektā.
133
No tā izriet, ka prasītājas izvirzītais arguments par efektīvas tiesiskās aizsardzības trūkumu pats par sevi nevar pamatot šīs prasības pieņemamību.
134
Līdz ar to Komisijas izvirzītā iebilde par nepieņemamību ir jāapmierina un šī prasība ir jāatzīst par nepieņemamu, nelemjot par lūgumu izsniegt dokumentu (skat. šā rīkojuma 8. punktu).
135
Saskaņā ar Reglamenta 142. panta 2. punktu iestāšanās lietā zaudē savu priekšmetu tostarp tad, ja prasības pieteikums tiek atzīts par nepieņemamu. Tādējādi šajā lietā par Spānijas Karalistes iesniegto pieteikumu par iestāšanos lietā vairs nav jālemj.
Par tiesāšanās izdevumiem
136
Atbilstoši Reglamenta 134. panta 1. punktam lietas dalībniekam, kuram nolēmums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram nolēmums ir labvēlīgs.
137
Tā kā prasītājai spriedums ir nelabvēlīgs, tai jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus saskaņā ar Komisijas prasījumiem.
Ar šādu pamatojumu
VISPĀRĒJĀ TIESA (devītā palāta)
izdod rīkojumu:
1)
Prasību noraidīt kā nepieņemamu.
2)
Par Spānijas Karalistes pieteikumu par iestāšanos lietā nav jālemj.
3)
Complejo Agrícola Las Lomas, SL atlīdzina tiesāšanās izdevumus.
4)
Spānijas Karaliste savus tiesāšanās izdevumus saistībā ar pieteikumu par iestāšanos lietā sedz pati.
Luksemburgā, 2024. gada 17. oktobrī
Sekretārs
V. Di Bucci
Priekšsēdētājs
L. Truchot
(
*1
)	Tiesvedības valoda – spāņu.