Pagaidu versija
ĢENERĀLADVOKĀTES TAMARAS ČAPETAS [TAMARA ĆAPETA]
SECINĀJUMI,
sniegti 2026. gada 16. aprīlī (1)
Lieta C‑23/25 [Sutuska (i)]
AS
pret
Bank Millennium S.A.
(Sąd Okręgowy w Warszawie (Varšavas apgabaltiesa, Polija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Patērētāju tiesību aizsardzība – Negodīgi noteikumi patērētāju līgumos – Direktīva 93/13/EEK – 6. panta 1. punkts – 7. panta 1. punkts – Sekas konstatējumam, ka līguma noteikums ir negodīgs – Spēkā neesošs līgums – Apdrošināšanas līgumi, kas noslēgti kā nodrošinājums spēkā neesošam aizdevumu līgumam – Iespēja izvirzīt prasījumus, kas pārsniedz to summu atlīdzību, par kurām panākta vienošanās līgumā, un nokavējuma procentu samaksa – Patērētāja tiesības uz apdrošināšanas prēmiju atlīdzību – Apdrošināšanas polises, kas sedz vai nu kreditora riskus, vai aizņēmēja riskus – Samērīgums
I.      Ievads
1.        Šī lieta attiecas uz sekām, ko rada tāda ar patērētāju noslēgta līguma atcelšana, kurā ir ietverti negodīgi noteikumi Negodīgu noteikumu direktīvas (2) izpratnē.
2.        Sąd Okręgowy w Warszawie (Varšavas apgabaltiesa, Polija), proti, iesniedzējtiesa, konstatēja starp patērētāju un banku noslēgta hipotekārā aizdevuma līguma spēkā neesību, jo tā atzina, ka šajā līgumā
bija iekļauti negodīgi noteikumi.
Minētajai tiesai
tagad ir jālemj, vai šai bankai ir jāatmaksā patērētājam summas, kas samaksātas saskaņā ar vairākām apdrošināšanas polisēm, kuras tā pieprasīja patērētājam iegādāties, kad līgums tika noslēgts.
II.    Pamatlieta, prejudiciālie jautājumi un tiesvedība Tiesā
3.        AS, kas ir aizņēmēja un prasītāja pamatlietā, 2007. gada 14. martā noslēdza ar Bank Millennium, kas ir atbildētāja pamatlietā, ilgtermiņa hipotekārā aizdevuma līgumu, kas indeksēts Šveices frankos.
4.        Līgumā bija ietverts noteikums, saskaņā ar kuru aizdevuma maksājumi bija jāsamaksā Polijas zlotos (PLN) pēc konvertēšanas, izmantojot Šveices franka pārdošanas kursu atbilstoši bankas Ārvalstu valūtu kursu tabulai, kas bija piemērojama maksājuma dienā. Iesniedzējtiesa konstatēja šā valūtas maiņas noteikuma negodīgumu un tādēļ ar 2025. gada 16. janvāra daļēju spriedumu atzina visu līgumu par spēkā neesošu. Saskaņā ar valsts tiesību aktiem līguma spēkā neesība uzliek līgumslēdzējām pusēm pienākumu atmaksāt labumus, kurus tās ir saņēmušas saskaņā ar līgumu.
5.        Papildus aizdevuma maksājumu atmaksai AS
pieprasa 15 108,15 PLN (aptuveni 3573 EUR) – šī summa atbilst prēmijām, kuras samaksātas par četrām apdrošināšanas polisēm, kas iegādātas saistībā ar aizdevuma līgumu.
6.        No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka šīs polises bija i) zema pašu ieguldījuma apdrošināšanas (3), ii) pārejas perioda apdrošināšanas (4), iii) nekustamā īpašuma apdrošināšanas un iv) dzīvības apdrošināšanas polises.
7.        Iesniedzējtiesa norāda, ka tajā notiekošajā tiesvedībā nav ticis apstrīdēts, ka bankai ir jāatlīdzina aizņēmējai to prēmiju summa, kas samaksātas par apdrošināšanu, kura sedz viņas pašas risku, proti, zema pašu ieguldījuma un pārejas perioda apdrošināšanas polises.
8.        Tomēr pastāv strīds par to, vai aizņēmēja var atgūt prēmijas, kas samaksātas par apdrošināšanu, kura aizsargā aizņēmēja risku, proti, par nekustamā īpašuma un dzīvības apdrošināšanas polisēm.
9.        Kā paskaidro iesniedzējtiesa, valsts judikatūrā paustais viedoklis ir tāds, ka bankai nav pienākuma atlīdzināt aizņēmējam šo veidu apdrošināšanas prēmijas, jo šie līgumi nav cieši saistīti ar aizdevuma līgumu, pat ja bankai tiek nodotas no šīm polisēm izrietošās tiesības. Iesniedzējtiesa paskaidro, ka tieši aizņēmējs (nekustamā īpašuma apdrošināšana) un viņa mantinieki (dzīvības apdrošināšana) paliek faktiskie labuma guvēji saskaņā ar šīm polisēm; ja apdrošinātā summa pārsniedz parādu bankai, tad atlikums ir jāmaksā tieši aizņēmējam saistībā ar nekustamā īpašuma apdrošināšanu vai citiem labuma guvējiem saistībā ar dzīvības apdrošināšanu.
10.      Šī interpretācija – kā paskaidro iesniedzējtiesa – ir balstīta uz to, ka aizdevuma līgumā aizņēmējam ir tikai noteikts pienākums iesniegt nodrošinājumu; tajā nav noteikts pienākums maksāt apdrošināšanas prēmijas. Šis pienākums izriet no pašiem apdrošināšanas līgumiem un no attiecīgajiem Ustawa – Kodeks cywilny (1964. gada 23. aprīļa Likums, ar ko izveido Civilkodeksu) (Dz. U., Nr. 16, 93. poz.) noteikumiem, kas reglamentē nekustamā īpašuma un dzīvības apdrošināšanu. Attiecīgi aizdevuma līgums, nekustamā īpašuma apdrošināšanas līgums un dzīvības apdrošināšanas līgums ir
patstāvīgas tiesiskās attiecības. Aizdevuma līguma atzīšana par spēkā neesošu nepadara apdrošināšanas līgumus par spēkā neesošiem, bet tikai padara par spēkā neesošiem ar tiem saistītos garantijas mehānismus, proti, nekustamā īpašuma apdrošināšanas prasījuma cesiju bankai un bankas noteikšanu par dzīvības apdrošināšanas polisē apdrošinātās summas saņēmēju. Tādējādi aizņēmējs saglabā tiesības uz atlīdzību saskaņā ar nekustamā īpašuma apdrošināšanas polisi un mantinieki saglabā visas priekšrocības, kas var rasties no dzīvības apdrošināšanas polises.
11.      Iesniedzējtiesa arī norāda – ja nekustamais īpašums tiktu atzīts par spēkā neesošu, aizņēmējs vairs nebūtu apdrošināts no aizdevuma noslēgšanas dienas un
tiesas atturīgi izturas pret šādas faktiskās situācijas izraisīšanu. Turklāt, tā kā patiesais labuma guvējs no prēmijām ir aizņēmējs
vai tā
mantinieki, jebkura prasība par šo prēmiju atmaksu būtu jāceļ pret apdrošināšanas sabiedrību, nevis pret banku. Šajā kontekstā banka rīkojas tikai kā starpnieks, iekasējot prēmijas no aizņēmēja un nododot tās apdrošinātājam, nesaņemot no tām labumu. Tas ir pretstatā pašas bankas riska apdrošināšanai (pārejas perioda apdrošināšanas polise un zema pašu ieguldījuma apdrošināšanas polise), kurā banka ir polises turētāja un vienīgā apdrošināšanas atlīdzības saņēmēja, tādēļ šo prēmiju atlīdzināšana ir atsevišķs jautājums.
12.      Neraugoties uz valsts tiesību dominējošo interpretāciju valsts judikatūrā, iesniedzējtiesai tomēr ir šaubas, vai tas, ka patērētājam tiek liegtas tiesības pieprasīt attiecīgo prēmiju atmaksu pēc lēmuma, ar kuru aizdevuma līgums atzīts par spēkā neesošu, ir pretrunā Negodīgu noteikumu direktīvas 6. panta 1. punktam un 7. panta 1. punktam.
13.      Iesniedzējtiesa norāda, ka saskaņā ar Tiesas judikatūru līguma noteikums, kas atzīts par negodīgu, principā uzskatāms par tādu, kas nekad nav pastāvējis, un tādējādi tam nevar būt nekādas ietekmes attiecībā uz patērētāju (5).
14.      Tāpēc iesniedzējtiesai ir šaubas, vai aizdevuma līguma spēkā neesībai ir jāizraisa arī ar šo līgumu saistīto apdrošināšanas prēmiju atmaksa. Minētā tiesa pauž šaubas par šāda risinājuma samērīgumu. Tās ieskatā atbilstošāka interpretācija būtu tāda, ka aizdevuma spēkā neesība neizraisa pašu apdrošināšanas līgumu spēkā neesību, bet tikai padara par spēkā neesošiem ar tiem saistītos garantijas mehānismus (nekustamā īpašuma apdrošināšanas prasījuma cesija un bankas noteikšana par dzīvības apdrošināšanas summas saņēmēju).
15.      Šaubīdamās par iepriekš minēto Negodīgu noteikumu direktīvas normu pareizu interpretāciju, iesniedzējtiesa apturēja tiesvedību un uzdeva Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai – ņemot vērā situāciju, kad starp patērētāju un banku noslēgts kredītlīgums tiek atzīts par spēkā neesošu pilnībā, jo tajā bija ietverti negodīgi līguma noteikumi, bez kuriem tas nevarēja turpināt būt spēkā –, [Negodīgu noteikumu direktīvas] 6. panta 1. punkts un 7. panta 1. punkts, kā arī efektivitātes un samērīguma princips ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem pretrunā ir tāda valsts tiesiskā regulējuma interpretācija tiesā, saskaņā ar kuru:
–        bankai ir pienākums atlīdzināt patērētājam to izmaksu ekvivalentu, kuras patērētājam radušās saistībā ar bankas riska apdrošināšanu, piemēram, zema pašu ieguldījuma apdrošināšanu un pārejas perioda apdrošināšanu, kas veidoja kredīta atmaksas nodrošinājumu,
–        bankai nav pienākuma atlīdzināt patērētājam to izmaksu ekvivalentu, kas radušās saistībā ar patērētāja riska apdrošināšanu, piemēram, nekustamā īpašuma un dzīvības apdrošināšanu, kuras veidoja kredīta atmaksas nodrošinājumu?”
16.      Rakstveida apsvērumus Tiesai iesniedza AS,
Bank Millennium, Polijas un Portugāles valdības, kā arī Eiropas Komisija.
17.      Tiesas sēde notika 2026. gada 22. janvārī, un tās laikā mutvārdu apsvērumus sniedza Bank Millennium, Polijas valdība un Komisija.
III. Juridiskā analīze
18.      Šī lieta ir saistīta ar plašu judikatūru, kurā Tiesa ir interpretējusi sekas, kuras rada Šveices frankos indeksēto aizdevuma līgumu atzīšana par spēkā neesošiem saskaņā ar Negodīgu noteikumu direktīvu.
19.      Tomēr šajā lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu ir izvirzīts jauns jautājums par hipotekārā aizdevuma līguma atzīšanas par spēkā neesošu sekām attiecībā uz dažādiem apdrošināšanas līgumiem, kas saistīti ar šo līgumu, proti, jautājums, kas vēl nav aplūkots Tiesas judikatūrā.
20.      Prasītāja pamatlietā apgalvo, ka visas apdrošināšanas prēmijas, ko patērētājs samaksājis, izpildot aizdevuma līgumu, kurš vēlāk tiek atzīts par spēkā neesošu, jo tajā bija ietverts negodīgs noteikums, ir jāatmaksā, pamatojoties uz to, ka tās ir tikušas samaksātas saskaņā ar spēkā neesošu aizdevuma līgumu un tātad nepamatoti.
21.      Savukārt Bank Millennium, Polijas un Portugāles valdības, kā arī Komisija apgalvo, ka atšķirībā no zema pašu ieguldījuma apdrošināšanas un pārejas perioda apdrošināšanas aizņēmēja pienākums maksāt nekustamā īpašuma un dzīvības apdrošināšanas prēmijas neizriet no aizdevuma līguma noteikumiem, bet gan no pašiem apdrošināšanas līgumu noteikumiem. Attiecīgi aizdevuma līguma spēkā neesība neizraisītu nekustamā īpašuma un dzīvības apdrošināšanas līgumu spēkā neesību, bet vienkārši izraisītu to, ka iedarbību zaudē no šiem apdrošināšanas līgumiem izrietošo prasījumu cesija bankai.
22.      Šajā ziņā iesniedzējtiesa būtībā lūdz Tiesu apstiprināt, vai saskaņā ar Negodīgu noteikumu direktīvu ir atļauta tāda valsts tiesību interpretācija, kas ļauj aizņēmējam pieprasīt atmaksāt prēmijas, kuras samaksātas par zema pašu ieguldījuma apdrošināšanu un pārejas perioda apdrošināšanu, bet ne prēmijas, kuras samaksātas par nekustamā īpašuma apdrošināšanu un dzīvības apdrošināšanu.
23.      Lai atbildētu uz šo jautājumu, vispirms īsumā atgādināšu attiecīgo judikatūru (A) un pēc tam izklāstīšu savu viedokli par šo konkrēto situāciju (B).
A.      Attiecīgā Tiesas judikatūra
24.      Kā skaidri paredzēts Negodīgu noteikumu direktīvas 6. panta 1. punktā un precizēts Tiesas judikatūrā, ja tiesa konstatē ar patērētāju noslēgtā līgumā ietverta noteikuma negodīgumu, šis noteikums nevar būt saistošs patērētājam (6).
25.      Lai gan līguma noteikuma negodīguma konstatēšanas tiesiskās sekas principā ir jādefinē dalībvalstīm (7), Tiesa ir precizējusi, ka valsts tiesām ir jāatceļ negodīgais līguma noteikums, un tās nevar aizstāt šo noteikumu ar pušu gribas interpretāciju, lai izvairītos no līguma atcelšanas, vai ar dispozitīvu valsts tiesību normu (8). Šā iemesla dēļ gadījumā, ja līgums bez negodīgā noteikuma nevar turpināt pastāvēt, valsts tiesām līgums ir jāatceļ pilnībā. Tieši tā tas ir šajā lietā, jo iesniedzējtiesa ir nospriedusi, ka līgums nevar turpināt pastāvēt bez negodīgā noteikuma, un tādēļ ir atzinusi līgumu par spēkā neesošu kopumā. Šis iesniedzējtiesas konstatējums netika apstrīdēts.
26.      Turklāt, lai gan līguma atzīšanas par spēkā neesošu tiesiskās sekas arī principā ir valsts tiesību jautājums, šīm sekām ir jābūt saderīgām ar Savienības tiesību aktiem un, konkrētāk, ar Negodīgu noteikumu direktīvas mērķiem (9).
27.      Šajā ziņā Tiesa ir nospriedusi, ka valsts tiesībām, ar kurām ir transponēta šī direktīva, tostarp ir jāatvieglo divu mērķu sasniegšana.
28.      Pirmkārt, valsts tiesībām ir jāļauj atjaunot juridisko un faktisko stāvokli, kādā patērētājs
atrastos, ja šā negodīgā noteikuma nebūtu bijis, it īpaši – nosakot tiesības uz tāda labuma atmaksāšanu, kuru, pamatojoties uz šo negodīgo noteikumu, patērētājam par sliktu ir guvis pārdevējs vai piegādātājs (10). Ir jāatzīst līdzīgas ar atlīdzināšanu saistītas sekas, ja starp patērētāju un pārdevēju vai piegādātāju noslēgta līguma noteikumu negodīgums izraisa ne tikai šo noteikumu spēkā neesību, bet arī šā līguma spēkā neesību kopumā (11).
29.      Otrkārt, valsts tiesības nedrīkst apdraudēt Negodīgu noteikumu direktīvā paredzēto preventīvo iedarbību. Šis mērķis ir vispārīgāks un ir paredzēts, lai liegtu pārdevējiem vai piegādātājiem iekļaut negodīgus noteikumus patērētāju līgumos (12).
30.      Spriedumā Bank M, uz kuru atsaucās šīs tiesvedības dalībnieki, Tiesa šo judikatūru rezumēja šādi: “valsts noteikumu, kuros reglamentētas negodīgu noteikumu izraisītas hipotekārā aizdevuma līguma spēkā neesamības praktiskās sekas, saderība ar Savienības tiesību normām ir atkarīga no jautājuma, vai šie noteikumi, pirmkārt, dod iespēju atjaunot patērētāja tiesisko un faktisko stāvokli, kādā tas atrastos, ja šā līguma nebūtu bijis, un, otrkārt, neapdraud ar [Negodīgu noteikumu direktīvu] panākamo atturošo iedarbību” (13).
31.      Attiecībā uz tāda tiesiskā un faktiskā stāvokļa atjaunošanu, kādā patērētājs būtu atradies, ja līgumā nebūtu negodīgu noteikumu_– no judikatūras skaidri izriet, ka patērētājiem ir jābūt tiesībām vismaz uz samaksāto mēneša maksājumu un saistībā ar šā līguma izpildi samaksāto izmaksu atmaksu, kā arī uz nokavējuma procentu samaksu pēc likumā noteiktās likmes, sākot no formālā paziņojuma dienas (14). Turklāt spriedumā Bank M Tiesa vispārīgi nosprieda, ka prasījumi, kas pārsniedz šā līguma izpildes gaitā veikto ikmēneša maksājumu un samaksāto maksu un nokavējuma procentu atmaksu, nešķiet pretrunā abiem Negodīgu noteikumu direktīvas mērķiem (15). Tomēr Tiesa vēl nav izskatījusi patērētāju tiesības pieprasīt tādu maksājumu atmaksu, kas veikti saskaņā ar apdrošināšanas polisēm, kuras saistītas ar hipotekāro līgumu.
32.      Manuprāt, tādu prasījumu par maksājumu atmaksu akceptēšana, kas attiecas uz visiem četriem apdrošināšanas veidiem, par kuriem ir runa šajā lietā, nevis apdraudētu, bet gan veicinātu mērķi atjaunot aizņēmēja situāciju, kāda tā bija pirms atceltā līguma noslēgšanas, un preventīvo iedarbību, ko cenšas panākt ar Negodīgu noteikumu direktīvu.
33.      Tomēr Tiesa ir arī nospriedusi, ka, izvērtējot savas valsts tiesības, valsts tiesām ir jāņem vērā samērīguma princips. Tas nozīmē, ka, lai gan maksājumu atmaksa par četriem apdrošināšanas veidiem varētu veicināt Negodīgu noteikumu direktīvu mērķu sasniegšanu, valsts tiesībām nav jāpārsniedz tas, kas ir nepieciešams šo mērķu sasniegšanai (16).
34.      No šāda viedokļa iesniedzējtiesa savā lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu ir paskaidrojusi, ka atļaut patērētājiem pieprasīt atmaksāt summas, kas samaksātas par nekustamā īpašuma apdrošināšanu un dzīvības apdrošināšanu, var būt nesamērīgi. Šāds arguments būtu par labu tam, ka tiek apstiprināta dominējošā valsts judikatūra, kas nepieļauj, ka aizņēmējs prasa atmaksāt prēmijas, kuras samaksātas saskaņā ar dzīvības un nekustamā īpašuma apdrošināšanas polisēm, pat ja šo polišu izņemšana bija aizdevuma nosacījums līgumā, kas tika atzīts par spēkā neesošu tajā ietverta negodīga noteikuma dēļ. Iesniedzējtiesa uzskata, ka atbilstošāka interpretācija būtu tāda, ka aizdevuma līguma spēkā neesība neizraisa pašu apdrošināšanas līgumu spēkā neesību, bet tikai padara par neiedarbīgiem ar tiem saistītos garantijas mehānismus, proti, nekustamā īpašuma apdrošināšanas prasījuma cesiju un bankas noteikšanu par dzīvības apdrošināšanas summas saņēmēju. Saskaņā ar šādu interpretāciju aizņēmējs joprojām būtu aizsargāts ar abām apdrošināšanas polisēm un tādējādi nevarētu pieprasīt atmaksu par prēmijām, kas samaksātas par šīm polisēm.
B.      Izskatāmās lietas vērtējums
35.      Iepriekš minētā Tiesas judikatūra ļauj secināt, ka bankai principā ir pienākums atlīdzināt
visus aizņēmēja veiktos maksājumus saistībā ar līgumu, kas tajā ietvertu negodīgu noteikumu dēļ vēlāk atzīts par spēkā neesošu.
36.      Kā jau norādīts
šajos secinājumos, aizņēmēja veiktie maksājumi attiecībā uz pirmajiem diviem apdrošināšanas veidiem, proti, zema pašu ieguldījuma apdrošināšanu un pārejas perioda apdrošināšanu, šķiet nesaraujami saistīti ar pašu aizdevuma līgumu.
37.      Saskaņā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu un atbilstoši
iesniedzējtiesas izpratnei, šķiet, nav strīda par to, ka bankai ir jāatmaksā patērētājam prēmijas, kas samaksātas par abām polisēm, kuras sedz bankas pašas riskus. Proti, var apgalvot, ka šīs polises nav atdalāmas no līguma, kas atzīts par spēkā neesošu, jo tās nepastāvētu bez hipotekārā līguma; banka, nevis aizņēmējs, ir polises turētāja, un banka ir vienīgā visu maksājumu saņēmēja.
38.      Nav pamatojuma tam, lai Tiesa šajā ziņā nepiekristu iesniedzējtiesai un attiecīgi nesniegtu šādu atbildi uz prejudiciālā jautājuma pirmo daļu.
39.      Tādējādi vienīgie divi maksājumi, par kuriem jāveic papildu vērtējums, ir prēmijas, kas samaksātas par nekustamā īpašuma apdrošināšanas un dzīvības apdrošināšanas polisēm, attiecībā uz kurām dominējošā valsts judikatūra, šķiet, liedz aizņēmējiem tiesības pieprasīt atmaksu.
40.      Vispirms jāatgādina, ka Negodīgu noteikumu direktīva, kas ir minimālās saskaņošanas instruments(17), atstāj dalībvalstu ziņā pieņemt sīki izstrādātus noteikumus patērētāju aizsardzībai pret negodīgiem noteikumiem patērētāju līgumos. Šajā ziņā dalībvalstīm ir rīcības brīvība, un tās var piemērot atšķirīgus juridiskus risinājumus, kuru mērķis ir nodrošināt tādas aizņēmēja situācijas atjaunošanu, kādā tas būtu bijis, ja nebūtu negodīga noteikuma, un atturēt pārdevējus vai piegādātājus no negodīgu noteikumu iekļaušanas patērētāju līgumos. Negodīgu noteikumu direktīvā ir tikai prasīts, lai tiktu sasniegti vismaz šie divi mērķi.
41.      Šajā ziņā valsts tiesa, nevis Tiesa vislabāk var secināt, vai valsts tiesību normas, kas izvērtētas visas valsts tiesību sistēmas ietvaros, ir atbilstošas un nepieciešamas, lai sasniegtu Negodīgu noteikumu direktīvas mērķus.
42.      Attiecīgi Tiesa var tikai sniegt valsts tiesai norādes par elementiem, kas jāņem vērā šādā vērtējumā.
43.      Tādējādi šajā lietā ierosināšu dažus elementus, kas varētu būt nozīmīgi iesniedzējtiesai, lai izlemtu, vai ir jānoraida
valsts tiesību dominējošā interpretācija, saskaņā ar kuru prasītājai pamatlietā nav tiesību pieprasīt par nekustamā īpašuma un dzīvības apdrošināšanas polisēm samaksāto prēmiju atmaksu, pat ja šo polišu iegāde
bija hipotekārā līguma, kas atzīts par spēkā neesošu tajā ietverta negodīga noteikuma dēļ, nosacījums.
44.      Šīs abas apdrošināšanas polises, no vienas puses, sedz noteiktus bankas riskus, kuri rodas ieķīlātā nekustamā īpašuma bojājuma gadījumā vai aizņēmēja nāves gadījumā, bet, no otras puses, sedz arī noteiktus riskus, kurus aizņēmējs uzņemas neatkarīgi no aizdevuma. Visi lietas dalībnieki tiesas sēdē, kā arī iesniedzējtiesa (18) bija vienisprātis, ka šīm apdrošināšanas polisēm ir šī dubultā funkcija.
45.      Šo abu apdrošināšanas polišu divējādās funkcijas dēļ saistībā ar tām veiktie maksājumi varētu tikt saprasti vai nu kā tādi, kas ir nesaraujami saistīti ar hipotekāro līgumu, vai kā neatkarīgi no šā līguma.
46.      No vienas puses, varētu teikt, ka aizņēmējs šīs apdrošināšanas polises izņēma tikai tāpēc, ka tās bija nosacījums aizdevuma saņemšanai (19). Šādā interpretācijā saistībā ar šīm polisēm veikto maksājumu atmaksu varētu uzskatīt par nepieciešamu, lai atjaunotu aizņēmējas situāciju, kādā viņa bija pirms līguma noslēgšanas, jo aizņēmējai nebija nekāda pienākuma veikt šādus maksājumus pirms aizdevuma līguma noslēgšanas.
47.      Turklāt prasība atmaksāt maksājumus, kas veikti saistībā ar šīm apdrošināšanas polisēm, kuras bija saistītas ar aizdevuma līgumu, par ko tika konstatēts, ka tajā ir ietverti negodīgi noteikumi, varētu pastiprināt Negodīgu noteikumu direktīvā paredzēto preventīvo iedarbību.
48.      Šie argumenti liecina par labu konstatējumam, ka patērētājiem ir tiesības pieprasīt par šīm polisēm samaksāto prēmiju atmaksu.
49.      No otras puses, Tiesas judikatūrā principā ir prasīta “tāda labuma atmaksāšana, kuru, pamatojoties uz šo negodīgo noteikumu, patērētājam par sliktu ir guvis pārdevējs vai piegādātājs” (20).
50.      Šajā lietā –
tā kā attiecīgās prēmijas attiecas uz dzīvības un nekustamā īpašuma apdrošināšanas polisēm, kuras abas sniedz labumu patērētājam, tās pašas par sevi nav patērētājam par sliktu. Pirmkārt, kā tika apstiprināts tiesas sēdē, AS
varēja brīvi izvēlēties apdrošināšanas sabiedrību, no kuras viņa iegādājās
polises. Otrkārt, pamatlietā nav apstrīdēts, ka apdrošināšanas polises tika pienācīgi noformētas;
apdrošinātājs sniedza faktisku garantiju attiecībā uz patērētājas nekustamo īpašumu un personu, sedzot tādus riskus kā ugunsgrēks, plūdi, nāve, invaliditāte utt. Šie labumi nebija tikai hipotētiski. Pat tad, ja nebija prasības notikuma, apdrošinātājs uzņēmās risku savā bilancē, paturēja vajadzīgās rezerves un sedza faktiskās pārapdrošināšanas izmaksas, lai segtu potenciālo risku. Visu šo polišu darbības laiku apdrošinātājs palika “riska stāvoklī”, sniedzot patērētājai nepārtrauktu aizsardzību un tūlītēju finanšu garantiju. Tā kā prēmijas bija likumīga atlīdzība par uzņemtajiem riskiem, to samaksa ir pakalpojums, kas faktiski tika sniegts par ekonomiski samērīgu cenu.
51.      Tādējādi jebkurš pieprasījums atmaksāt šīs prēmijas ir ne tikai post festum, bet arī ir grūti novērtējams saistībā ar tik neapstrīdamu pakalpojumu sniegšanu. Proti, varētu teikt, ka tādos apstākļos kā pamatlietā, kas attiecas uz nekustamā īpašuma apdrošināšanas un dzīvības apdrošināšanas polisēm, atmaksa pārsniegtu vienkāršu tādas patērētāja situācijas atjaunošanu, kādā viņš būtu bijis, ja negodīgais noteikums nebūtu pastāvējis, un tas nozīmētu, ka patērētājam tiktu piešķirts bezmaksas apdrošināšanas segums bez personiskām izmaksām.
52.      Ir taisnība, ka
ES politikas jomās LESD 169. pantā un Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 38. pantā ir prasīts, lai patērētājiem, kuri atrodas vājākā pozīcijā salīdzinājumā ar pārdevēju vai piegādātāju, tiktu nodrošināts augsts aizsardzības līmenis, jo tie ir atzīstami par mazāk informētiem, ekonomiski vājākiem un juridiski mazāk pieredzējušiem salīdzinājumā ar to līgumpartneriem (21). Tomēr tāpat ir taisnība, ka Tiesas judikatūrā ir atzīts, ka patērētāju aizsardzība nav absolūta (22).
53.      Šajā ziņā, pat ja attiecīgās nekustamā īpašuma un dzīvības apdrošināšanas polises ir labvēlīgas arī bankai (23), šie labumi neizriet no paša negodīgā noteikuma. Šajā ziņā jāuzsver, ka Negodīgu noteikumu direktīvas mērķis nav atcelt visas līgumiskās vienošanās, kurās ir ietverti negodīgi noteikumi, bet gan panākt līdzsvaru starp līgumslēdzēju pušu tiesībām un pienākumiem, atjaunojot to vienlīdzību (24).
54.      Tādējādi valsts tiesību normas, kuru mērķis ir atjaunot patērētāja sākotnējo situāciju, kāda tā būtu bijusi, ja nebūtu negodīga noteikuma, nedrīkst pārsniegt to, kas ir nepieciešams, lai sasniegtu šo Negodīgu noteikumu direktīvas galveno mērķi, uzliekot nesamērīgu slogu bankām. Šā līdzsvara pārlieka nosvēršana pretējā virzienā varētu apdraudēt finanšu tirgus stabilitāti, bet šāds iznākums būtu pretrunā
Negodīgu noteikumu direktīvas mērķiem.
55.      Šajā ziņā Tiesa ir atzinusi, ka mērķi nodrošināt banku un finanšu sistēmas stabilitāti, kā arī novērst sistēmisku risku ir Savienības vispārējo interešu mērķi (25).
56.      Šie mērķi ir vispārējo interešu mērķi un konstitucionāli ir balstīti uz finanšu sistēmas stabilitātes uzdevumu, kas ar LESD 127. panta 5. punktu uzticēts Eiropas Centrālo banku sistēmai (ECBS), kā arī uz nepieciešamību saglabāt ekonomiskās un monetārās savienības stabilitāti, kas paredzēta LES 3. panta 4. punktā.
57.      Jāuzsver, ka prudenciālās prasības ES līmenī ir noteiktas, pamatojoties uz LESD 114. pantu (iekšējais tirgus) saskaņā ar Kapitāla prasību regulu (26) un LESD 63. panta 1. punktu (kapitāla brīva aprite) saskaņā ar Kapitāla prasību direktīvu (27). Šīs prasības attiecas uz visām dalībvalstīm un pārsniedz eurozonas robežas.
58.      Šīs prasības ir nostiprinātas dažādos Savienības sekundārajos tiesību aktos patērētāju tiesību aizsardzības jomā, piemēram, Direktīvā 2014/17/ES par hipotekārajiem kredītiem (28).
59.      Lai gan Savienības tiesību akti, kas piemērojami hipotekāro aizdevumu piešķiršanai, neprasa dzīvības un nekustamā īpašuma apdrošināšanas polises, to mērķis ir nodrošināt, ka banka ievēro galvenās prudenciālās prasības un regulatīvos standartus. Pamatlietā netiek apstrīdēts, ka banku noteiktā prasība aizņēmējiem iegādāties
šādas apdrošināšanas polises pati par sevi nav netaisnīga vai juridiski spēkā neesoša.
60.      Galu galā šādu garantiju īstenošana kalpo gan bankas un aizņēmēja privātajām interesēm, gan plašākām sabiedrības interesēm. Aizsargājot aizņēmēju no neparedzētiem apstākļiem un banku no saistību neizpildes, šie pasākumi nodrošina banku un finanšu sistēmas stabilitāti, kas ir Savienības tiesību vispārējo interešu mērķis.
61.      Pastāv neskaitāmi izdevumi, kas aizņēmējam var rasties, noslēdzot līgumu, kurš vēlāk tiek atzīts par spēkā neesošu (29). Šajā ziņā valsts tiesībās drīkst nošķirt patērētājam atlīdzināmos izdevumus no izdevumiem, kuru atmaksa automātiski neizriet no fakta, ka hipotekārā aizdevuma līgums ir atzīts par spēkā neesošu tajā ietverta negodīga noteikuma dēļ.  (30)
62.      Visbeidzot, jautājums par abu apdrošināšanas prēmiju veidu atmaksu nav jautājums par to, vai priekšroka tiek dota vienam principam salīdzinājumā ar otru, bet gan par dažādu interešu līdzsvarošanu.
63.      Ja vien aizņēmējam tiek atmaksāti visi maksājumi, kas veikti bankai hipotekārā līguma negodīgā noteikuma rezultātā, neuzskatu, ka Savienības tiesībām ir pretrunā tāda valsts tiesību interpretācija, saskaņā ar kuru aizņēmējam nav tiesību pieprasīt par nekustamā īpašuma un dzīvības apdrošināšanas polisēm samaksāto prēmiju atmaksu, pat ja šo polišu iegāde
bija aizdevuma līguma, kas atzīts par spēkā neesošu tajā ietverta negodīga noteikuma dēļ, nosacījums.
IV.    Secinājumi
64.      Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, iesaku Tiesai uz Sąd Okręgowy w Warszawie (Varšavas apgabaltiesa, Polija) uzdoto prejudiciālo jautājumu atbildēt šādi:
patērētāja līguma pilnīgas atcelšanas gadījumā Padomes Direktīvas 93/13/EEK (1993. gada 5. aprīlis) par negodīgiem noteikumiem patērētāju līgumos 6. panta 1. punkts un 7. panta 1. punkts, lasot tos
efektivitātes un samērīguma principu gaismā,
jāinterpretē tādējādi, ka tiem nav pretrunā tāda valsts tiesību interpretācija, saskaņā ar kuru:
–        bankai ir pienākums atlīdzināt patērētājam to izmaksu ekvivalentu, kuras patērētājam radušās saistībā ar bankas riska apdrošināšanu, piemēram, zema pašu ieguldījuma apdrošināšanu un pārejas perioda apdrošināšanu, kas veidoja kredīta atmaksas nodrošinājumu,
–        bankai nav pienākuma atlīdzināt patērētājam to izmaksu ekvivalentu, kuras radušās saistībā ar patērētāja riska apdrošināšanu, piemēram, nekustamā īpašuma un dzīvības apdrošināšanu, kas veidoja kredīta atmaksas nodrošinājumu.
1      Oriģinālvaloda – angļu.
i Šīs lietas nosaukums ir izdomāts. Tas neatbilst nevienam no tiesvedības dalībnieku īstajiem nosaukumiem.
2      Padomes Direktīvas 93/13/EEK (1993. gada 5. aprīlis) par negodīgiem noteikumiem patērētāju līgumos (OV 1993, L 95, 29. lpp.; turpmāk tekstā – “Negodīgu noteikumu direktīva”).
3      Zema pašu ieguldījuma apdrošināšana kompensē aizdevēja risku situācijās, kad aizdevuma summa atbilst ievērojamai daļai (vairāk nekā 80 %) no ieķīlātā nekustamā īpašuma vērtības. Jo augstāka ir aizdevuma un ķīlas vērtības attiecība, jo aizdevums ir riskantāks aizdevējam, tāpēc no aizņēmēja var pieprasīt papildu apdrošināšanu.
4      Pārejas perioda apdrošināšana ir īstermiņa garantija, kas sedz bankas risku pārejas periodā no aizdevuma izmaksas līdz hipotēkas oficiālai reģistrēšanai zemesgrāmatā.
5      Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2016. gada 21. decembris, Gutiérrez Naranjo u.c. (C‑154/15, C‑307/15 un C‑308/15, EU:C:2016:980, 61. punkts).
6      Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2016. gada 21. decembris, Gutiérrez Naranjo u.c. (C‑154/15, C‑307/15 un C‑308/15, EU:C:2016:980, 53.–57. punkts un tajos minētā judikatūra).
7      Šajā nozīmē skat. spriedumus, 2016. gada 21. decembris, Gutiérrez Naranjo u.c. (C‑154/15, C‑307/15 un C‑308/15, EU:C:2016:980, 66. punkts), un 2023. gada 15. jūnijs, Bank M. (Līguma spēkā neesamības sekas) (C‑520/21, turpmāk tekstā – “spriedums Bank M”, EU:C:2023:478, 61. punkts).
8      Skat. spriedumu, 2022. gada 8. septembris, D.B.P. u.c. (Ārvalsts valūtā izteikts hipotekārais kredīts) (no C‑80/21 līdz C‑82/21, EU:C:2022:646, 68. punkts). Patiešām, kā ģenerāladvokāte V. Trstenjaka [V. Trstenjak] paskaidro savu secinājumu 86., 87. un 88. punktā lietā Banco Español de Crédito (C‑618/10, EU:C:2012:74), iespēja, ka valstu tiesas “labotu” līgumu, kurā ir iekļauts negodīgs nosacījums, vai nu grozot, vai aizstājot šo nosacījumu, “ne tikai mazinātu [Negodīgo noteikumu direktīvas] 6. panta preventīvo ietekmi, bet pat radītu atgriezenisku [pretēju] efektu”, mudinot piegādātāju vai pārdevēju ““izmēģināt laimi” un iekļaut līgumā pēc iespējas vairāk negodīgu noteikumu cerībā, ka valsts tiesa lielāko daļu šo noteikumu nemaz nepamanīs”.
9      Šajā nozīmē skat. spriedumu Bank M, 64. punkts.
10      Skat. spriedumus, 2016. gada 21. decembris, Gutiérrez Naranjo u.c. (C‑154/15, C‑307/15 un C‑308/15, EU:C:2016:980, 66. punkts), un 2022. gada 31. marts, Lombard Lízing (C‑472/20, EU:C:2022:242), 50.–55. punkts un tajos minētā judikatūra).
11      Šajā nozīmē skat. spriedumu Bank M, 66. punkts.
12      Skat., piemēram, spriedumu Bank M, 67. un 68. punkts. Šis mērķis izriet no Negodīgu noteikumu direktīvas 7. panta.
13      Spriedums Bank M, 68. punkts.
14      Skat. spriedumu, 2025. gada 30. aprīlis, AxFina Hungary (Līguma spēkā esamība) (C‑630/23, EU:C:2025:302, 77. punkts un tajā minētā judikatūra). Tiesa ir arī atzinusi patērētāju tiesības prasīt atlīdzināt tādus izdevumus kā notāra un administrācijas izmaksas, ja šie izdevumi izriet no negodīga noteikuma. Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2020. gada 16. jūlijs, Caixabank un Banco Bilbao Vizcaya Argentaria (C‑224/19 un C‑259/19, EU:C:2020:578).
15      Spriedums Bank M, 69. un 74. punkts.
16      Šajā nozīmē skat. spriedumu Bank M, 73. punkts.
17      Tas nozīmē, ka dalībvalstis var arī pieņemt noteikumus, kas nodrošina patērētājiem augstāku aizsardzības līmeni, nekā prasīts minētajā direktīvā. Skat. divpadsmito apsvērumu un spriedumus, 2010. gada 3. jūnijs, Caja de Ahorros y Monte de Piedad de Madrid (C‑484/08, EU:C:2010:309, 28. punkts), un 2024. gada 18. janvāris, Getin Noble Bank u.c. (Līguma noteikumu negodīguma vērtējums pēc savas ierosmes) (C‑531/22, EU:C:2024:58, 68. punkts).
18      Iesniedzējtiesas atbildes raksta uz Tiesas jautājumiem 5. punkts.
19      Tomēr ir arī iespējams, ka aizņēmējas rīcībā jau bija nekustamā īpašuma apdrošināšana attiecībā uz nekustamo īpašumu, kas piedāvāts kā hipotēka, vai dzīvības apdrošināšana, un viņa tikai cedē bankai savus prasījumus saskaņā ar šīm polisēm aizdevuma vērtības apmērā.
20      Spriedums, 2016. gada 21. decembris, Gutiérrez Naranjo u.c. (C‑154/15, C‑307/15 un C‑308/15, EU:C:2016:980, 66. punkts) (mans izcēlums). Skat. arī šo secinājumu 28. punktu.
21      Spriedums, 2019. gada 7. novembris, Profi Credit Polska (C‑419/18 un C‑483/18, EU:C:2019:930, 46. punkts).
22      Spriedumi, 2016. gada 21. decembris, Gutiérrez Naranjo u.c. (C‑154/15, C‑307/15 un C‑308/15, EU:C:2016:980, 68. punkts), un 2025. gada 13. marts, Banco Santander (C‑230/24, EU:C:2025:177, 30. punkts un tajā minētā judikatūra).
23      Piemēram, ja aizņēmējs nenodrošinātu ieķīlāto īpašumu, bankai varētu nākties iegādāties šādu apdrošināšanu uz sava rēķina, kā rezultātā tās piedāvātā aizdevuma cena varētu būt augstāka.
24      Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2023. gada 23. novembris, Provident Polska (C‑321/22, EU:C:2023:911, 81. un 87. punkts un tajos minētā judikatūra).
25      Skat. spriedumu, 2020. gada 16. jūlijs, Adusbef u.c. (C‑686/18, EU:C:2020:567, 92. punkts un tajā minētā judikatūra). It īpaši saistībā ar Negodīgu noteikumu direktīvas interpretāciju skat. spriedumu, 2025. gada 8. maijs, Myszak (C‑324/23, EU:C:2025:324, 71. punkts un tajā minētā judikatūra).
26      Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (ES) Nr. 575/2013 (2013. gada 26. jūnijs) par prudenciālajām prasībām attiecībā uz kredītiestādēm un ieguldījumu brokeru sabiedrībām un ar ko groza Regulu (ES) Nr. 648/2012 (OV 2013, L 176, 1. lpp.), kurā grozījumi izdarīti ar Komisijas Deleģēto regulu (ES) 2025/1496 (2025. gada 12. jūnijs), ar ko attiecībā uz datumu, kurā sāk piemērot pašu kapitāla prasības attiecībā uz tirgus risku, groza Regulu (ES) Nr. 575/2013 (OV L 2025/1496).
27      Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2013/36/ES (2013. gada 26. jūnijs) par piekļuvi kredītiestāžu darbībai un kredītiestāžu un ieguldījumu brokeru sabiedrību prudenciālo uzraudzību, ar ko groza Direktīvu 2002/87/EK un atceļ Direktīvas 2006/48/EK un 2006/49/EK (OV 2013, L 176, 338. lpp.), kurā grozījumi izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu (ES) 2024/1619 (2024. gada 31. maijs), ar ko groza Direktīvu 2013/36 attiecībā uz uzraudzības pilnvarām, sankcijām, trešo valstu filiālēm un vides, sociālajiem un pārvaldības riskiem (OV L, 2024/1619).
28      Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (2014. gada 4. februāris) par patērētāju kredītlīgumiem saistībā ar mājokļa nekustamo īpašumu un ar ko groza Direktīvas 2008/48/EK un 2013/36 un Regulu (ES) Nr. 1093/2010 (OV 2014, L 60, 34. lpp.). Skat. it īpaši tās 12. panta 4. punktu.
29      Tās var būt ikdienišķas izmaksas, piemēram, taksometru pakalpojuma cena, kas patērētājam jāmaksā, lai nokļūtu līdz bankai un lai parakstītu līgumu, vai izmaksas par to dokumentu tulkošanu, kas jāiesniedz tās valsts valodā, kurā atrodas banka, lai pieprasītu aizdevumu.
30      Pat pieņemot, ka šādas papildu izmaksas varētu tikt izslēgtas no tiesību pieprasīt atmaksu pēc aizdevuma līguma atzīšanas par spēkā neesošu, jo tajā ir ietverts negodīgs noteikums, piemērošanas jomas, nevar izslēgt, ka šādas izmaksas var būt atlīdzināmas saistībā ar prasību par zaudējumu atlīdzību, ja ir izpildīti šādas kompensācijas saņemšanas nosacījumi.