62015CC0041
ĢENERĀLADVOKĀTA NILSA VĀLA [NILS WAHL] SECINĀJUMI,
sniegti 2016. gada 22. jūnijā (
1
)
Lieta C‑41/15
Gerard Dowling,
Padraig McManus,
Piotr Skoczylas,
Scotchstone Capital Fund Limited
pret
Minister for Finance
Ieinteresētās personas: Permanent TSB Group Holdings plc un Permanent TSB plc
(High Court (Īrija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
“Sabiedrību tiesības — Direktīva 77/91/EEK — Akcionāru interešu aizsardzība attiecībā uz sabiedrības ar ierobežotu atbildību kapitālu — Lēmums 2011/77/ES — Īrijai piešķirtais finanšu atbalsts — Irish Life and Permanent plc rekapitalizācija — Direktīva 2001/24/EK — Reorganizācijas pasākumi”
1.
Vai Īrijas valdība, 2011. gada vasarā pārņemot kontroli pār Irish Life and Permanent Group Holdings plc (turpmāk tekstā – “Permanent TSB Group Holdings plc”, “ILPHG” vai “sabiedrība”), kā arī tās meitasuzņēmumu Irish Life and Permanen plc (turpmāk tekstā – “Permanent TSB plc”, “ILP” vai “banka”), ir pārkāpusi ES sabiedrību tiesību galvenos noteikumus? Tāda ir High Court (Īrija) izskatāmās prasības būtība.
2.
Ievērojot manu nostāju 2016. gada 18. februāra secinājumos lietā Kotnik u.c. (
2
), es uzskatu, ka turpmāk norādīto iemeslu dēļ ar Direktīvu 77/91/EEK (turpmāk tekstā – “Otrā direktīva”) (
3
) piešķirtās tiesības akcionāriem neliedz dalībvalstij steidzami rekapitalizēt grūtībās nonākušu kredītiestādi, kura ir viens no galvenajiem tās ekonomikas balstiem, ja, neveicot šo rekapitalizāciju, būtiski tiktu kaitēts tās ekonomikai, kas savukārt varētu radīt risku citu dalībvalstu ekonomikām.
3.
Tādēļ es uzskatu, ka izskatāmajā lietā attiecīgais pasākums tika veikts atbilstoši ES tiesībām. Tomēr galu galā šis jautājums ir jāpārbauda High Court (Augstajai tiesai).
I – Atbilstošās tiesību normas
A – Savienības tiesības
1) Otrā direktīva
4.
Atbilstoši Otrās direktīvas 8. pantam akcijas nevar emitēt par cenu, kas ir zemāka par to nominālvērtību, vai, ja nominālvērtība nav noteikta, – to uzskaites vērtību.
5.
Saskaņā ar Otrās direktīvas 25. pantu par jebkuru kapitāla palielināšanu lemj kopsapulce, ja iepriekš tas ir paredzēts statūtos vai dibināšanas dokumentā vai ja to atļauj kopsapulce, ievērojot nosacījumus, kas noteikti šajā tiesību normā.
6.
Otrās direktīvas 29. panta 1. punktā ir noteikts, ka, ja kapitālu palielina ar naudas ieguldījumu, akcionāriem jāpiedāvā akcijas, piešķirot tiem pirmpirkuma tiesības proporcionāli to akciju pārstāvētajam kapitālam. Turklāt atbilstoši 29. panta 4. punktam sabiedrības statūti vai dibināšanas dokuments nedrīkst ierobežot vai atņemt priekšrocību tiesības, tas var tikt darīts tikai ar kopsapulces lēmumu, ievērojot šajā punktā paredzētos nosacījumus.
2) Direktīva 2001/24/EK (
4
)
7.
Direktīvas 2001/24 2. pantā (“Definīcijas”) ir noteikts, ka “reorganizācijas pasākumi” ir “pasākumi, kas paredzēti, lai saglabātu vai atjaunotu kādas finanšu iestādes finanšu stāvokli, un kas varētu ietekmēt trešo personu iepriekš pastāvējušas tiesības, tostarp pasākumi, kas var radīt iespējamību, ka tiek pārtraukt[i] maksājumi, pārtraukti piespiedu izpildes pasākumi vai samazināta atlīdzība”.
8.
Direktīvas 2001/24 3. pantā (“Reorganizācijas pasākumu noteikšana – piemērojamie tiesību akti”) ir noteikts, ka tikai izcelsmes dalībvalsts administratīvajām vai tiesu iestādēm ir tiesības lemt par viena vai vairāku reorganizācijas pasākumu īstenošanu kredītiestādē, tostarp citās dalībvalstīs reģistrētās filiālēs. Šie pasākumi ir jāpiemēro saskaņā ar izcelsmes dalībvalstī spēkā esošajiem normatīvajiem un administratīvajiem aktiem un procedūrām, ja vien nav noteikts citādi. Tiklīdz šie pasākumi stājas spēkā dalībvalstī, kura tos noteikusi, tie saskaņā ar šīs dalībvalsts tiesību aktiem pilnībā turpina darboties Eiropas Savienības teritorijā bez jebkādām turpmākām formalitātēm, tostarp attiecībā pret trešajām personām citās dalībvalstīs, pat tad, ja tiem piemērojamos uzņēmējas dalībvalsts noteikumos nav paredzēti šādi pasākumi vai arī to izpilde ir pakļauta nosacījumiem, kas nav izpildīti.
9.
Direktīvas 2001/24 9. pantā (“Likvidācijas uzsākšana – Informācija, kas jāsniedz citām kompetentām iestādēm”) ir paredzēti noteikumi, kas būtībā sakrīt ar 3. panta noteikumiem par lēmumiem par likvidācijas uzsākšanu.
3) Lēmums 2011/77/ES (turpmāk tekstā – “Īstenošanas lēmums”) (
5
)
10.
Īstenošanas lēmums tika pieņemts, pamatojoties uz Regulu (ES) Nr. 407/2010 (
6
), it īpaši tās 3. panta 3. punktu. Lēmuma preambulas pirmais līdz trešais apsvērums ir izteikti šādā redakcijā:
“1)
Īrija nesen izjuta pieaugošu spiedienu finanšu tirgos, atspoguļojot bažas par Īrijas publisko finanšu ilgtspējību, ņemot vērā visaptverošus publiskā atbalsta pasākumus novājinātajam finanšu sektoram. Pārmērīgās saskares ar nekustamā īpašuma un būvniecības projektiem dēļ Īrijas banku sistēma ir cietusi lielus zaudējumus pēc tam, kad minētās nozares piedzīvoja sabrukumu. Pašreizējā ekonomikas un banku sektora krīze ir smagi skārusi arī Īrijas publiskās finanses, papildinot lejupslīdes radīto ietekmi. Nodokļu ieņēmumu samazināšanās un ciklisko izdevumu pieaugums, jo īpaši pieaugošā bezdarba dēļ, ir veicinājuši vispārējā budžeta deficītu un krasu parāda pieaugumu, salīdzinot ar labvēlīgo pirmskrīzes stāvokli un neskatoties uz to, ka kopš 2008. gada vidus ir īstenoti pieci svarīgi fiskālās konsolidācijas pasākumu kopumi. Atbalsta pasākumi banku sektoram, tostarp būtiski kapitāla ieguldījumi, ir lielā mērā veicinājuši publisko finanšu stāvokļa pasliktināšanos. Pašreizējās tirgus problēmas galvenokārt atspoguļo to, ka Īrijas valsts maksātspēja un banku sistēma krīzes laikā ir nesaraujami sasaistītas; tā rezultātā strauji ir pieauguši Īrijas valsts obligāciju ienākumi, bet Īrijas banku sistēmai ir liegta pieeja starptautiskā tirgus finansējumam.
2)
Ņemot vērā šo smago ekonomikas un finanšu traucējumu, ko izraisīja ārkārtas notikumi ārpus valdības kontroles, Īrijas iestādes 2010. gada 21. novembrī Eiropas Savienībai, dalībvalstīm, kuru naudas vienība ir euro, un Starptautiskajam Valūtas fondam (SVF) oficiāli lūdza finanšu palīdzību, lai atbalstītu ekonomikas ilgtspējīgas izaugsmes atjaunošanu, nodrošinātu pareizi darbojošos banku sistēmu un finanšu stabilitāti Savienībā un euro zonā. Tehniskā līmenī 2010. gada 28. novembrī tika panākta vienošanās par visaptverošu politikas pasākumu kopumu laikposmam no 2010. līdz 2013. gadam.
3)
Ekonomikas un finanšu korekciju programmas (turpmāk tekstā – “programma”) projekta, kas iesniegts Padomē un Komisijā, mērķis ir atjaunot finanšu tirgu uzticību Īrijas banku sektoram un Īrijas valstij, ļaujot atjaunot ekonomikas ilgtspējīgu izaugsmi. Lai sasniegtu šos mērķus, programmā ir ietverti trīs galvenie elementi. Pirmkārt, finanšu sektora stratēģija, kas ietver banku sektora pamatīgu samazināšanu, parādsaistību samazināšanu un reorganizāciju, ko papildina atbilstīga rekapitalizācija, ciktāl tā ir nepieciešama. [..] Lai atbalstītu šo vērienīgo politikas pasākumu kopumu, Īrijas iestādes lūdz finanšu palīdzību no Savienības un dalībvalstīm, kuru naudas vienība ir euro, un divpusējus aizdevumus no Apvienotās Karalistes, Zviedrijas, Dānijas un SVF.”
11.
Īstenošanas lēmuma 1. pantā ir noteikts:
“1.   Savienība nodod Īrijas rīcībā aizdevumu, kura maksimālais apjoms ir 22,5 miljardi euro, ar maksimālo vidējo dzēšanas termiņu uz 7½ gadiem.
[..]
4.   Pirmo daļu izmaksā ar noteikumu, ka stājas spēkā aizdevuma līgums un saprašanās memorands. Visas turpmākās aizdevumu daļas tiek izmaksātas tikai tad, ja Komisija, apspriežoties ar [Eiropas Centrālo banku, turpmāk tekstā – “ECB”], sniedz pozitīvu ceturkšņa vērtējumu par Īrijas atbilstību vispārīgajiem ekonomikas politikas nosacījumiem, kas noteikti šajā lēmumā un saprašanās memorandā.
[..]
8.   Komisija lemj par turpmāko finansējuma daļu apmēru un izmaksāšanu. Komisija lemj par katra maksājuma apmēru.”
12.
Īstenošanas lēmuma 2. pantā ir konkretizēts, ka Komisija pārvalda šo palīdzību tā, lai tā atbilstu Īrijas saistībām un Padomes ieteikumiem, un ka tajā ir paredzēti instrumenti šīs kontroles īstenošanai. Ar Īstenošanas lēmuma 3. panta noteikumiem ir apstiprināta Īrijas iestāžu sagatavotā programma, un tajā ir paredzēts, ka turpmāko aizdevuma daļu izmaksa tiks veikta, ja apmierinoši tiks izpildīta programma, kas tostarp ietver šādus pasākumus:
“5.   Lai atjaunotu uzticību finanšu sektoram, Īrija adekvāti rekapitalizē banku sistēmu, strauji samazina tās parādsaistības un to pilnīgi pārstrukturē, kā izklāstīts saprašanās memorandā. [..] Konkrēti, Īrija:
a)
rīkojas, lai nodrošinātu, ka vietējās bankas vajadzības gadījumā tiek pienācīgi kapitalizētas ar pašu kapitālu, lai nodrošinātu, ka tiks ievērota minimālā reglamentējošā prasība par 1. līmeņa pamatkapitāla proporciju 10,5 % apmērā visā ES finanšu palīdzības programmas darbības laikposmā, vienlaikus samazinot parādsaistības, lai līdz 2013. gada beigām sasniegtu aizdevumu un noguldījumu attiecību 122,5 %;
[..]
7.   2011. gadā saskaņā ar saprašanās memorandā paredzētiem konkrētiem noteikumiem Īrija veic šādus pasākumus:
[..]
g)
rekapitalizē pašmāju bankas līdz 2011. gada jūlija beigām (ar atbilstīgu pielāgojumu saistībā ar paredzamo aktīvu pārdošanu Irish Life & Permanent gadījumā) saskaņā ar 2011. gada [prudenciālā kapitāla novērtējuma pārskata] P[C]AR un [prudenciālā likviditātes novērtējuma pārskata] P[L]AR secinājumiem, kā 2011. gada 31. martā paziņoja Īrijas Centrālā banka;
[..].”
B – Īrijas tiesības
13.
2010. gada Kredītiestāžu (Stabilizācijas) likums (Credit Institutions (Stabilisation) Act 2010, turpmāk tekstā – “Likums”), redakcijā ar grozījumiem, attiecas uz kredītiestādēm, kurām sniegts finanšu atbalsts. Tas tika pieņemts 2010. gada 21. decembrī.
14.
Likuma mērķi ir izklāstīti 4. pantā. Tie ietver ekonomikas un finanšu sistēmu sabrukuma un apdraudējuma atsevišķu kredītiestāžu stabilitātei Īrijā un finanšu sistēmai kopumā labošanu; kredītiestāžu reorganizācijas īstenošanu valstī, tostarp programmas kontekstā; un “attiecīgās iestādes” finansiālā stāvokļa saglabāšanu vai atjaunošanu.
15.
Likuma 2. pantā ir definēti tādi atsevišķi tajā izmantotie jēdzieni kā “kredītiestāde” (persona, kurai valstī ir atļauts pieņemt noguldījumus vai citus atmaksājamus līdzekļus no plašas sabiedrības un piešķirt kredītus uz sava rēķina) un “attiecīgā iestāde”. Saskaņā ar a) punkta noteikumiem pēdējā ir iestāde ar juridisko adresi Īrijā un tā ir vai likuma stāšanās spēkā brīdī ir bijusi licencēta banka, kurai finanšu ministrs (turpmāk tekstā – “ministrs”) ir piešķīris vai piešķirs finanšu atbalstu, un saskaņā ar f) punktu tā ir šādas iestādes holdinga sabiedrība.
16.
Likuma 7. pantā ir paredzētas ministra tiesības izteikt High Court tā saukto rīkojumu priekšlikumus par to, ka attiecīgajai iestādei ir jāveic konkrētas darbības (noteiktā laikposmā) vai jāatturas no konkrētu darbību veikšanas (noteiktā laikposmā). Ņemot to vērā, likuma 9. pantā ir paredzēta procedūra šādu rīkojumu izdošanai. Tajā ir paredzēts:
“1.
Tiklīdz tas iespējams pēc 7. pantā pieprasītās procedūras pabeigšanas attiecībā uz rīkojuma priekšlikumu, ministrs ex parte vēršas [High] Court pēc [priekšraksta], kas atbilst attiecīgajam rīkojuma priekšlikumam.
2.
[High] Court, izskatot ex parte pieteikumu saskaņā ar 1. apakšpunktu, ja tā ir pārliecinājusies, ka 7. punkta prasības ir atbilstoši izpildītas, ka ministra viedoklis saskaņā ar šo pantu ir bijis pamatots un ka tajā nav pieļauta kļūda tiesību piemērošanā, izdod rīkojumu atbilstoši rīkojuma priekšlikumam (vai ar grozījumiem [..]).
3.
Ja ierosinātajā rīkojumā ministrs ir paziņojis par nodomu saglabāt vai atjaunot kredītiestādes finansiālo stāvokli un [High] Court ir pārliecināta, ka ministrs izdevis rīkojuma priekšlikumu vai tā daļu ar šādu nodomu, tad [High] Court attiecīgajā rīkojumā atzīst, ka šis rīkojums vai attiecīgā tā daļa ir reorganizācijas pasākums [Direktīvas 2001/24] izpratnē.
[..]”
17.
Likuma 11. panta 1. punktā ir paredzēts, ka attiecīgā iestāde vai kāds tās dalībnieks var vērsties High Court par rīkojuma atcelšanu. Saskaņā ar 3. apakšpunktu High Court“atceļ rīkojumu, tikai tad, ja tā uzskata, ka nav ievērota kāda no 7. panta prasībām vai ka ministra viedoklis saskaņā ar 7. panta 2. punktu bijis nepamatots vai pieļauta kļūda tiesību piemērošanā”. Pakārtoti, atbilstoši 4. apakšpunkta noteikumiem, ja tiek konstatēts kāds no šiem juridiskajiem trūkumiem, High Court var grozīt rīkojumu, nevis to atcelt.
18.
Likuma 47. pantā ir paredzēts rīkojumā iekļaut noteikumu par to, ka jebkuras pilnvaras, ko realizē attiecīgās iestādes dalībnieki kopsapulcē, to vietā var realizēt ministrs.
19.
Saskaņā ar likuma 52. pantu “ikviens rīkojums, kas izdots saskaņā ar šo likumu [..], par ko ir atzīts, ka tas ir izdots ar nolūku saglabāt vai atjaunot kredītiestādes finansiālo stāvokli, ir paredzēts seku radīšanai saskaņā ar [Direktīvu 2001/24] un jebkurām tiesību normām, ar ko tā tiek īstenota”.
20.
Visbeidzot, likuma 53. pantā ir paredzēts, ka šī likuma noteikumi un ikviens saskaņā ar to izdotais rīkojums ir spēkā neatkarīgi no citu šajā tiesību normā minētu noteikumu iedarbības, tostarp Īrijas likumiem par uzņēmējsabiedrībām [Companies Acts], ja vien [šajā] likumā nav noteikts citādi. Turklāt 61. pantā būtībā ir paredzēts, ka rīkojuma izdošana nevar tikt interpretēta kā līguma neizpildes gadījums.
II – Fakti, tiesvedība un uzdotie jautājumi
21.
Nolēmumā par prejudiciālu jautājumu uzdošanu ir minēts, ka ILP ir Īrijā reģistrēta kredītiestāde. Attiecīgajā laika posmā ILP bija īpašniece Irish Life Group (turpmāk tekstā – “Irish Life”), kuras sastāvā bija Irish Life Assurance plc un Irish Life Investment Managers Ltd.
22.
ILPGH ir Īrijā reģistrēta sabiedrība ar ierobežotu atbildību, kas tika dibināta, pamatojoties uz shēmu, ko 2010. gada janvārī apstiprināja High Court (
7
). Šai lietā būtiskajā laikā tā pastāvīgi bija holdinga sabiedrība, kurai pilnībā piederēja ILP. ILPGH nepiederēja nekādi citi aktīvi, un tā nav kredītiestāde, nedz tāda bija lietas apstākļu iestāšanās brīdī.
23.
Prasītāji pamatlietā (turpmāk tekstā visi kopā – “prasītāji”) ir dalībnieki un akcionāri ILPGH. Gerard Dowling, Padraig McManus un Piotr Skoczylas ir atsevišķi akcionāri. Kādu laiku ILPGH valdes loceklis bija arī P. Skoczylas, kurš tika ievēlēts ILPGH ārkārtas kopsapulcē, kas notika 2011. gada 20. jūlijā (turpmāk tekstā – “ĀKS”). Scotchstone Capital Fund Limited ir P. Skoczylas piederoša sabiedrība, kura arī ir ILPGH akcionāre.
24.
No 2008. gada ILP līdz ar citām Īrijas bankām kļuva aizvien vairāk atkarīga no valsts un Eiropas Savienības finansiālā atbalsta. Tā kā laika gaitā šo gadu finanšu peripetijas netika pilnībā atrisinātas, tad ar Īrijas valdības centieniem atbalstīt bankas neizdevās pārliecināt tirgus ne par banku dzīvotspēju, ne arī valsts spēju turpināt to atbalstīšanu. 2010. gada beigās kļuva skaidrs, ka nopietni tikusi apdraudēta valsts finanšu stabilitāte un tajā nozīmīga loma bijusi valsts saistībām pret bankām. Valsts bija garantējusi noguldījumus attiecībā uz Irish Life par aptuveni 26 miljardiem euro.
25.
2010. gada novembrī programmas ietvaros Īrijas valsts uzņēmās tiesiskas saistības pret Eiropas Komisiju, ECB un SVF, tajā skaitā saistības rekapitalizēt dzīvotspējīgās Īrijas bankas. Kā daļu no šīs programmas Īrijas Centrālā banka apņēmās veikt PCAR un PLAR un noteikt banku kapitāla vajadzības, pamatojoties uz to rezultātiem. Rezultāti tika publicēti 2011. gada 31. martā. Īrija bija tiesiski apņēmusies līdz 2011. gada 31. jūlijam nodrošināt rekapitalizāciju atbilstīgi pārskatiem.
26.
Pēc tam Īrijas Centrālā banka savā neatkarīga regulatora statusā deva rīkojumu ILP piesaistīt statūtkapitālu 4 miljardu euro apmērā. Šis norādījums bija saistošs ILP un netika tiesiski apstrīdēts.
27.
Iesniedzējtiesa paskaidro, ka, izvērtējot iespējas, tā uzskatīja, ka a) nepieciešamo kapitālu nebūtu varēts piesaistīt no privātajiem investoriem, b) nepieciešamo kapitālu nebūtu varēts piesaistīt no esošajiem akcionāriem un c) rekapitalizācijas neveikšana līdz noteiktajam termiņam būtu novedusi pie ILP darbības traucējumiem vai nu tādēļ, ka no ILP savus līdzekļus vienlaicīgi izņemtu daudzi noguldītāji, vai tiktu atcelta tās licence, vai tā tiktu aicināta atmaksāt dažādus parādinstrumentus, vai tai tiktu pārtraukts finansējums saskaņā ar ārkārtas likviditātes palīdzības shēmu, vai arī realizētos dažas vai visas šīs iespējas. Turklāt šādi darbības traucējumi, d) iespējams, būtu izraisījuši pilnīgu vērtības zudumu akcionāriem.
28.
High Court arī uzskata, ka e) ILP darbības traucējumiem, iespējams, būtu bijušas ārkārtējas, nelabvēlīgas sekas Īrijas valstij vai nu tādēļ, ka no bankas savus līdzekļus vienlaicīgi izņemtu daudzi noguldītāji un turpmāk valsts tiktu aicināta garantēt līdz aptuveni 26 miljardiem euro, vai tas kaitētu citu banku darbībai, vai pilnīgi vai daļēji tiktu atsaukts valsts finansējums saskaņā ar programmu tās noteikumu neievērošanas dēļ, vai saskaņā ar LESD tiktu piemērotas sankcijas, vai arī realizētos dažas vai visas šīs iespējas. Nelabvēlīgas sekas valstij, iespējams, f) būtu pastiprinājušas draudus citu dalībvalstu un Eiropas Savienības finansiālajai stabilitātei. Valsts lēmumi veikt ieguldījumus rekapitalizācijā tika pieņemti, lai izpildītu tās juridiskos pienākumus, kā arī valsts finanšu sistēmas, valsts pilsoņu un Eiropas Savienības pilsoņu interesēs.
29.
Valsts nolēma rekapitalizēt ILP, ministram parakstoties uz parastajām akcijām par summu 2,3 miljardi euro, iespējamo kapitālu par summu 0,4 miljardi euro un “rezerves” ieguldījumu 1,1 miljarda euro apmērā. Par vienu akciju maksājamā cena bija EUR 0,06345, kas ir par 10 % zemāka par vidējo tirgus cenu 2011. gada 23. jūnijā. Akciju skaita, kas bija jāemitē apmaiņā pret 2,3 miljardiem euro, aprēķināšanas rezultātā ministrs iegādājās 99,2 % no sabiedrības. High Court ieskatā g) akciju kurss šajā datumā nebija mākslīga tirgus rezultāts, kā to apgalvo prasītāji. Akciju kurss vairāku iepriekšējo gadu laikā bija krities un ievērojami samazinājies pēc PCAR un PLAR rezultātu publicēšanas. Iespējams, tas bija tāpēc, ka tirgū tika apšaubīta ILP spēja panākt nepieciešamo rekapitalizāciju tādā veidā, kas būtu pievilcīgs investoriem.
30.
Saskaņā ar valsts atbalsta noteikumiem Komisija deva atļauju ILP glābšanai un rekapitalizācijai, izmantojot valsts investīcijas (
8
). Minēto pasākumu apstiprināja arī kompetentā valsts iestāde Direktīvas 2004/25/EK (
9
) izpratnē.
31.
Ministra priekšlikumu atbalstīja ILP valde, kura uzskatīja, ka ILP nav citas iespējas nepieciešamās rekapitalizācijas paveikšanai. Tika sasaukta ĀKS nolūkā pieņemt nepieciešamos lēmumus. Tomēr ar akcionāru balsojumu ĀKS priekšlikums netika pieņemts, jo tie vēlējās izpētīt citas potenciālās iespējas piesaistīt nepieciešamo kapitālu, un valdei tika uzdots lūgt pagarināt rekapitalizācijas termiņu.
32.
Nedz ministrs, nedz Īrijas Centrālā banka nevēlējās lūgt šādu pagarinājumu, kuram, ņemot vērā šī termiņa izcelsmi, viņuprāt, būtu nepieciešama [Eiropas Savienības] Padomes, Komisijas, ECB un SVF piekrišana. Tādēļ 2011. gada 25. jūlijā ministrs nolēma ierosināt rīkojuma priekšlikumu saskaņā ar likuma noteikumiem. Īrijas Centrālās bankas pārvaldnieks paziņoja savu viedokli, kurā tika atbalstīts rīkojuma priekšlikums kā iespēja sasniegt likumā noteiktos normatīvos mērķus. Sabiedrības valdes priekšsēdētājs nodeva ministram izskatīšanai vēstuli, ko viņš bija uzrakstījis pēc ĀKS, izklāstot nepiekrītošo akcionāru viedokli.
33.
Tika iesniegts ex parte pieteikums par rīkojumu, un Īrijas High Court tam piekrita 2011. gada 26. jūlijā (turpmāk tekstā – “rīkojums”), un saskaņā ar šo rīkojumu ministrs ieguva 99,2 % no ILPGH emitētajām akcijām. Tāpēc bija jāizņem sabiedrības akcijas no oficiālajiem [biržu] sarakstiem Īrijā un Apvienotajā Karalistē. Ar 2011. gada 3. augusta prasības pieteikumu prasītāji lūdza High Court atcelt rīkojumu saskaņā ar likuma 11. pantu. Šaubīdamās par to, vai ministra ierosinātie pasākumi ir vajadzīgi, vai tie ir pamatoti un vai nav pieļauta kļūda tiesību piemērošanā, 2014. gada 2. decembrīHigh Court nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai ar [Otro direktīvu] visos apstākļos, arī apstākļos, kādi ir šajā lietā, ir aizliegts izdot rīkojumu saskaņā ar [Likuma] 9. pantu, pamatojoties uz ministra atzinumu, ka tāds ir nepieciešams, ja šāda rīkojuma sekas ir sabiedrības kapitāla palielināšana bez kopsapulces piekrišanas; jaunu akciju piešķiršana, nepiedāvājot tās esošajiem akcionāriem ar pirmpirkuma tiesībām, bez kopsapulces piekrišanas; sabiedrības akciju nominālvērtības pazemināšana bez kopsapulces piekrišanas un šiem mērķiem sabiedrības dibināšanas līguma un statūtu mainīšana bez kopsapulces piekrišanas?
2)
Vai ar rīkojumu, ko izdevusi High Court (saskaņā Likuma] 9. pantu attiecībā uz [sabiedrību] un [banku], ir pārkāptas Eiropas Savienības tiesības?”
34.
Rakstveida apsvērumus iesniedza prasītāji, ILP, ILPGH, Īrija, Itālijas un Kipras valdības, kā arī Komisija. Prasītāji, ILP, ILPGH, Īrija un Komisija sniedza mutvārdu apsvērumus 2016. gada 19. aprīļa tiesas sēdē.
III – Analīze
A – Ievada piezīmes
35.
Finanšu krīze ir bijusi pamats ne tikai neskaitāmiem būtiskiem Tiesas nolēmumiem (
10
). Tā ir arī sekmējusi tiesvedības, kas ierosinātas saistībā ar tādu pasākumu noteikšanu, kas vērsti uz grūtībās nonākušu kredītiestāžu glābšanu (
11
). Parasti šādi pasākumi ietver “sloga sadalījumu”, pirmkārt, lai samazinātu valsts finansiālo atbalstu un, otrkārt, lai novērstu riskantas uzņēmējdarbības spekulācijas (sauktas par bezatbildīgu rīcību). Tiek apgalvots, ka pamatlieta ir par šādiem pasākumiem.
36.
Pirmkārt, izskatāmajā lietā nav strīda par to, ka Otrā direktīva principā ir piemērojama tādām sabiedrībām kā ILP un ILPGH, kā arī, otrkārt, ka ILP bija ekonomiska rakstura grūtības un tai bija jāievēro Īrijas Centrālās bankas rīkojumi. Prasītāji apšauba ministra veikto pasākumu tiesiskumu. Būtībā viņi uzskata, ka bija iespējams piemērot citus, mazāk ierobežojošus pasākumus, kuri nenozīmētu atteikties no ILPGH kopsapulces piekrišanas, kas, viņuprāt, neatbilst Otrās direktīvas 8., 25. un 29. pantam.
37.
Proti, prasītāju galvenais arguments ir tāds, ka kredītiestāde ir ILP, nevis ILPGH. Viņi apgalvo, ka, lai saglabātu Īrijas ekonomikas finansiālo stabilitāti, ministrs drīzāk varēja un viņam bija jāiejaucas tikai attiecībā uz ILP, nevis jālūdz High Court noteikt ILPGH par apstrīdēto pasākumu galveno mērķi. Viņuprāt, ILPGH ir parasta holdinga sabiedrība, kuras pamatkapitāls nav saistīts ar ILP un kurai nav saistoši Īrijas Centrālās bankas rīkojumi, vai arī kura šajā ziņā nav atbildīga par ILP darbību vai bezdarbību.
38.
Lai atbildētu uz High Court pirmo prejudiciālo jautājumu, nav jāatbild uz šo apgalvojumu. Tomēr, šķiet, ka tam būtu nozīme, High Court pieņemot nolēmumu pamatlietā, tāpēc es izvērtēšu šo apgalvojumu, atbildot uz otro jautājumu, kas, manuprāt, papildina uz pirmo jautājumu sniedzamo atbildi. Līdz ar to šo secinājumu noslēgumā es sniegšu vienu kopīgu atbildi uz abiem jautājumiem.
B – Par pirmo jautājumu
1) Sākotnējie apsvērumi
39.
Pirmais jautājums ir formulēts vispārīgi, nevis tikai atsaucoties uz pamatlietas apstākļiem. No tā es secinu, ka High Court pirmām kārtām vēlas saņemt principiālu Tiesas atbildi. Kā es to saprotu, ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Otrās direktīvas 8., 25. un 29. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka to noteikumiem ir pretrunā dalībvalsts tiesību normas, saskaņā ar kurām, lai labotu ekonomikas un finanšu sistēmu sabrukumu un apdraudējumu atsevišķu kredītiestāžu stabilitātei šajā dalībvalstī un finanšu sistēmai kopumā, kā arī novērstu izplatīšanās uz citām dalībvalstīm risku, tiesa var izdot rīkojumu par to, ka akciju sabiedrību, kurai ir piemērojama šī direktīva, kurai ir sistēmiska nozīme šīs dalībvalsts ekonomikā un kura nevar pēc savas iniciatīvas izpildīt dalībvalsts noteiktās normatīvās prasības par finanšu iestādes prudenciālo uzraudzību, pārņem valdība bez kopsapulces piekrišanas.
40.
Tātad izskatāmās lietas vadmotīvs ir tieši jautājums par valdības kompetences ierobežojumiem krīzes situācijā pārņemt grūtībās nonākušu kredītiestādi, kura ir viens no ekonomikas balstiem. Šajā gadījumā attiecīgais ierobežojums skar Savienības tiesībās – in casu Otrās direktīvas 8., 25. un 29. pantā – paredzētās akcionāru tiesības kopsapulcē paust veto pret šādu pārņemšanu.
2) Vispārīga pieeja, kas jāievēro, pieņemot Tiesas nolēmumu
41.
Kā jau minēju secinājumu ievaddaļā, uzskatu, ka Tiesai būtu jāievēro manis piedāvātā pieeja lietā Kotnik u.c. (
12
). Arī šī lieta cita starpā attiecās uz valsts kompetences ierobežojumiem, kas noteikti ar Savienības sabiedrību tiesībām, iejaukties finanšu nozarē, kas nonākusi grūtībās, lai arī ar valsts atbalsta palīdzību. Tālāk tekstā no 44. līdz 51. punktam es izklāstīšu, par ko bija minētā lieta un kāpēc tā ir pielīdzināma šai lietai.
42.
Tomēr vispirms es atgādināšu pamatprincipu – akciju sabiedrība ir pastāvīga juridiska persona, kas ir iekšējā tirgus un, it īpaši, brīvības veikt uzņēmējdarbību, kas paredzēta gan LESD 49. panta, gan LESD 54. panta otrajā daļā, stūrakmens (
13
). Pats par sevi apstāklis, ka akciju sabiedrībai var būt finansiāla rakstura grūtības, nepamato Otrajā direktīvā paredzēto akcionāru tiesību noliegšanu (
14
). To darot, tiktu pilnībā iznīcināts Otrās direktīvas 17. panta (
15
) mērķis.
43.
Šī iemesla dēļ ILP, ILPGH un Īrijas uzskats par to, ka ar LESD 65. panta 1. punkta b) apakšpunktu varētu tikt attaisnota atkāpe no Otrās direktīvas, pamatojoties uz finanšu iestāžu prudenciālo uzraudzību, kā arī, ka Tiesa ir atzinusi, ka valsts finanšu nozares tirgus reputācija principā var attaisnot ierobežojumus pārvietošanās brīvībai (
16
), ir uzreiz jānoraida. Proti, valsts pasākums jomā, kas Savienības līmenī ir pilnīgi saskaņota, ir jāvērtē, ievērojot šī saskaņošanas pasākuma noteikumus, nevis primāro tiesību noteikumus (
17
). Turklāt šķiet, ka Tiesa jau ir izvērtējusi un noraidījusi līdzīgu apgalvojumu (
18
).
44.
Ņemot vērā iepriekšminēto, kā arī to, kas būtībā ir minēts manu secinājumu lietā Kotnik u.c. (
19
) 93.–121. punktā, uz ko es atsaucos in extenso, es nepiekrītu prasītāju viedoklim par to, ka Otrā direktīva liedz dalībvalstij īstenot steidzamus pasākumus, lai saglabātu finanšu stabilitāti tās teritorijā, kā arī novērstu izplatīšanās risku. It īpaši es atbalstu High Court šaubas (
20
) par to, ka judikatūra, ko es saukšu par Pafitis judikatūru (
21
), ļauj iestādēm interpretēt Otro direktīvu veidā, kā to vēlas prasītāji, ņemot vērā minētajos secinājumos norādītos iemeslus:
45.
Pirmkārt, tāpat kā lietā Kotnik u.c., būtu maigi teikts, ka no faktu viedokļa apstākļi, kas ir Pafitis judikatūras pamatā, ievērojami atšķiras no tiem, kas ir pašlaik Tiesā izskatāmo lietu pamatā. Proti, kā tika apspriests tiesas sēdē, lai arī sprieduma lietā Pafitis u.c. (
22
) 57. punktā tika atzīts, ka Otrā direktīva joprojām ir piemērojama “parastiem reorganizācijas pasākumiem” – tādiem kā apstākļi tajā lietā – Tiesa nav paudusi nostāju par reorganizācijas pasākumiem, kuri ir klasificējami kā ārkārtas pasākumi.
46.
Otrkārt, Otrās direktīvas, it īpaši tās 25. panta, galvenais mērķis faktiski ir uzturēt līdzsvaru starp dažādu akciju sabiedrības struktūru (kā arī atsevišķu akcionāru) pilnvarām, it īpaši, ja šo struktūru starpā rodas konflikti (
23
), nevis liegt dalībvalstij iejaukties attiecībā uz šādu sabiedrību, lai labotu nopietnu savas ekonomikas apdraudējumu, kurš varētu izplatīties. Direktīvas noteikumi paši par sevi pieļauj, ka dalībvalstij varētu būt nepieciešamība pieņemt tiesību aktu, kas ir pretrunā kopsapulces kompetencei, ja ir jānovērš būtisks un neatgriezenisks kaitējums (
24
).
47.
Visbeidzot, ciktāl tas attiecas uz pēdējo, kā to pareizi atzīmēja Īrija, kopš šo spriedumu pasludināšanas Eiropas sadarbība un integrācija finanšu un monetārajā jomā ir ievērojami mainījusies – gan primāro (
25
), gan sekundāro tiesību (
26
) ziņā. Tie ir galvenie iemesli, kāpēc Tiesai nebūtu stingri jāievēro Pafitis judikatūra.
48.
Turklāt, manuprāt, izskatāmā lieta neizvirza jautājumus, kas būtiski atšķirtos no tiem, kas izskatīti lietā Kotnik u.c.
49.
Acīmredzami, apstākļi lietā Kotnik u.c. un pamatlietas apstākļi nav identiski. Lieta Kotnik u.c. attiecās uz “iekšējas rekapitalizācijas” pasākumu noteikšanu pamatkapitālam, hibrīdfinanšu instrumentiem un pakārtotajam parādam, savukārt izskatāmajā lietā ar rīkojumu tostarp tika atļauta pamatkapitāla palielināšana. Tomēr ILPGH pamatkapitāla lielā pieauguma un akcionāru spējas īstenot pirmpirkuma tiesības neesamības pamatlietā kopīgās sekas bija liegt sākotnējiem akcionāriem, kuriem šobrīd pieder mazāk par 1 % akciju, ietekmi, ko citādi šīs akcijas viņiem piešķirtu, – citiem vārdiem sakot, vājināt viņu tiesības. Tādēļ rīkojums faktiski ietver sloga sadalījuma pasākumu (
27
).
50.
Turklāt lieta Kotnik u.c. galvenokārt ir saistīta ar tiesisko regulējumu par valsts atbalstu, nevis Savienības sabiedrību tiesībām. Tomēr minētajā lietā uzdotajā piektajā jautājumā Ustavno sodišče (Konstitucionālā tiesa, Slovēnija) vēlējās noskaidrot, vai ar noteiktiem punktiem Banku darbības paziņojumā valsts atbalsta jomā banku nozarei (
28
) nav pārkāptas Otrās direktīvas pārstrādātās versijas, proti, Direktīvas 2012/30/ES (
29
) normas (kas, manuprāt, nav pārkāptas). Lai sniegtu lietderīgu atbildi, es uzskatīju, ka plašāka šī jautājuma interpretācija ietver arī analīzi par to, vai valsts tiesību normas, ar kurām Banku darbības paziņojumā paredzēto sloga sadalījuma pasākumu veikšana ir uzticēta valsts centrālajai bankai, ir saderīgas ar šo direktīvu. Iepriekš minētajos secinājumos es secināju, ka atbildei uz šo plašāk formulēto jautājumu ir jābūt tādai, ka apstākļos, kādi ir attiecīgās lietas pamatā, šādas tiesību normas ir saderīgas ar Direktīvu 2012/30.
51.
Tātad, kā es to saprotu, jautājumi, kas uzdoti ar piekto lietā Kotnik u.c. uzdoto jautājumu, un izskatāmajā lietā radušies jautājumi lielā mērā ir identiski. Līdz ar to abās lietās ir jāievēro viena un tā pati pieeja.
3) Pamatlietas īpatnības
52.
Iepriekš 44. punktā minēju vispārīgu pieeju, kura Tiesai būtu jāievēro, lemjot par izskatāmo lietu. Šajā ziņā vēlos uzsvērt noteiktas ar to saistītas īpatnības.
a) Rekapitalizācijas finanšu un ekonomiskais konteksts
53.
Attiecībā uz finanšu un ekonomisko kontekstu, kurā notika rekapitalizācija, praktiski nav šaubu par to, ka tas bija ārkārtas – un ne tikai no iekšējās situācijas viedokļa. Faktiski tas bija tik ārkārtējs, ka Padome Īstenošanas lēmumā (skat. it īpaši tā preambulas otro apsvērumu) piekrita, ka tas bija programmas pieņemšanas pamats. Atbilstoši LESD 107. panta 3. panta b) apakšpunktam Komisija, apstiprinot valsts atbalsta pasākumus, kas vērsti uz ILP glābšanu un reorganizāciju, tiem piekrita tāpēc, lai likvidētu nopietnu traucējumu Īrijas ekonomikai (skat. iepriekš 30. punktu). Neviens no šiem lēmumiem nav apstrīdēts, un tādējādi tajos izdarītie politikas vērtējumi ir galīgi.
54.
Šajos apstākļos Tiesa Pafitis judikatūrā tiešām pareizi nosprieda, ka apstāklis, ka valsts tiesību normas ir iekšēji kvalificētas kā “īpašas” vai “ārkārtas”, pats par sevi nepamato atkāpi no Otrās direktīvas noteikumiem (
30
). Tomēr apgalvojums nebūtu kļūdaini interpretējams tā, ka tas ir attiecināms uz tāda mēroga starptautisku situāciju, kāda ir pamatlietas pamatā.
55.
Ņemot vērā iepriekš minēto, man jāatzīst, ka sāku šaubīties par apgalvojumu par to, ka Savienības tiesībās ir paredzēts pienākums Īrijai veikt rekapitalizāciju veidā, kādā tā tika veikta. ILP, ILPGH un Īrija tā apgalvo, lai vēl vairāk nošķirtu izskatāmo lietu no Pafitis judikatūras. Taisnība, atbilstoši Īstenošanas lēmuma 3. panta 5. punkta a) apakšpunktam bija vienošanās, ka Īrijai ir jārīkojas, lai nodrošinātu, ka tās vietējās bankas, ja vajadzīgs, tiek atbilstoši kapitalizētas pašu kapitāla veidā, tā, lai tās ievērotu minimālos regulatīvos pienākumus visu ES finanšu palīdzības programmas laiku, vienlaikus virzoties uz mērķi sasniegt aizdevumu un noguldījumu attiecību. Turklāt saskaņā ar 3. panta 7. punkta g) apakšpunktu Īrijai bija jārekapitalizē vietējās bankas līdz 2011. gada jūlija beigām ar atbilstīgu pielāgojumu saistībā ar paredzamo aktīvu pārdošanu ILP gadījumā saskaņā ar PCAR un PLAR secinājumiem. Tomēr Īstenošanas lēmumā nebija paredzēts, ka Īrijai rekapitalizācija ir jāīsteno veidā, kāds bija minēts rīkojumā. Šo jautājumu Īrija varēja izlemt pati. Citiem vārdiem sakot, ar Savienības tiesībām High Court netika prasīts izdot rīkojumu.
56.
Turklāt “pienākums” rekapitalizēt bija daļa no atlīdzības par finanšu palīdzību saskaņā ar atbalsta programmu, kuru Īrija saņēma pēc sava lūguma. Proti, saskaņā ar Īstenošanas lēmuma 1. panta 4. punktu un 3. panta 2. punktu vietējo banku, tostarp ILP, rekapitalizācija vienkārši bija nosacījums atbalsta saņemšanai. Šajā ziņā, kā Komisija pareizi norādīja tiesas sēdē, Īstenošanas lēmuma izcelsme galu galā ir LESD 122. panta 2. punkts, kas ir tiesību norma, kura attiecas uz “finansiāla atbalsta” piešķiršanu, ievērojot “nosacījumus”, nevis norma, ar kuru Eiropas Savienībai ir piešķirta kompetence noteikt saistošus ekonomikas politikas mērķus (
31
).
57.
Tātad nav acīmredzami, ka Eiropas Savienība būtu vienpusēji noteikusi pienākumus. Šī paša iemesla dēļ nav jāapsver, vai, kā to apgalvo Itālijas valdība, Regula Nr. 407/2010 un arī Īstenošanas lēmums ir lex specialis attiecībā pret Otro direktīvu.
b) Apstrīdētā pasākuma raksturs
58.
Vēl viens apstāklis, ko es vēlos atzīmēt, ir rīkojuma raksturs. Šo rīkojumu atbilstoši likumā noteiktajai procedūrai izdeva High Court, tas ir, objektīva un neatkarīga struktūra. Tas ir tiesas nolēmums. Minētais apstāklis arī nošķir izskatāmo lietu no Pafitis judikatūras. Šajās lietās kompetentais ministrs saskaņā ar piemērojamo tiesisko regulējumu vienpersoniski izlēma, vai uzņēmumus, kuriem ir nopietnas finanšu grūtības, iekļaut shēmā, kas tajā paredzēta. Ministram bija arī pilnvaras nodot attiecīgos uzņēmumus sabiedrībai, kas veica to reorganizāciju un uz kuras kapitālu pilnībā parakstījās valsts, kā arī apstiprināt šīs sabiedrības lēmumus palielināt attiecīgo uzņēmumu kapitālu. Tādēļ šīs lietas liecināja par neierobežotu valdības iejaukšanos akciju sabiedrību autonomijā.
59.
Apstākli, ka rīkojumu izdeva tiesu iestāde, pamato turpmākās piezīmes. Faktiski Otrajā direktīvā ir atzīts tiesu nolēmumu svarīgums un spēks, atsaucoties uz tiem vairākkārt (
32
). It īpaši saskaņā ar Otrās direktīvas 30. pantu kapitāls var tikt samazināts bez kopsapulces lēmuma, ja tā nosaka tiesa. Šajā ziņā varētu apgalvot, ka tiesu varas neatkarība tos vēl vairāk attālina no citiem konkrētiem pastāvīgiem regulatoriem, kuri, lai arī nav atbildīgi valsts valdību priekšā, acīmredzami nav pasargāti no politikas apsvērumiem (
33
).
60.
Prasītāji, pamatojoties uz vairākiem Īrijas tiesu spriedumiem (
34
), uzskata, ka attiecīgais rīkojums nav uzskatāms par tiesas rīkojumu, bet gan faktiski par administratīvu lēmumu ar pagaidu raksturu.
61.
Es tam nepiekrītu.
62.
Pirmkārt, lēmumi, uz kuriem atsaucas prasītāji, tika pieņemti saskaņā ar Īrijas tiesībām par piemērojamā pārbaudes kritērija noteikšanu saistībā ar pieteikumu atcelt rīkojumu saskaņā ar Likuma 11. pantu. Tā kā rīkojumu izdeva tiesu, nevis administratīva iestāde, šķiet, kritērijs, kurš parasti tika izmantots, pārbaudot tiesā administratīvus aktus, nevarēja tikt piemērots. Tomēr šis valsts tiesību jautājums neietekmē apstākli, ka Otrās direktīvas izpratnē pastāv tiesas nolēmums.
63.
Otrkārt, apstāklis, ka rīkojums tika izdots ex parte vai ka tas var tikt atcelts Likuma 11. pantā paredzētās procedūras kārtībā, ir Īrijas procesuālo tiesību jautājums, kas neietekmē Otrās direktīvas interpretāciju. Vēlos piebilst, ka iesniedzējtiesa ir konstatējusi, ka ministrs atklāti paziņoja High Court akcionāru kopsapulces vairākuma viedokli.
64.
Visbeidzot, prasītāji uzskata, ka Īrijas tiesas akli pārrakstīja ministra rīkojuma priekšlikumu, nemaz to neizvērtējot pēc būtības. Šim viedoklim nevar piekrist.
65.
Tātad rīkojums ir tiesu nolēmums, nevis vienkāršs administratīvs pasākums Otrās direktīvas izpratnē.
c) Direktīvas 2001/24 nozīme
66.
Īrija, kuru atbalsta ILP un ILPGH, apgalvo, ka rīkojums ir “reorganizācijas pasākums”, kā tas ir paredzēts Direktīvas 2001/24 2. pantā. Uzskatot, ka Direktīva 2001/24 ir lex posterior et specialis attiecībā pret Otro direktīvu, [Īrijas] valdība apgalvo, ka šāds pasākums nozīmē tā prioritāti pār Otrajā direktīvā paredzētajām akcionāru tiesībām.
67.
Savos secinājumos lietā Kotnik u.c. (
35
) esmu minējis, ka “reorganizācijas pasākumu” veido trīs vienlaicīgi izpildāmi nosacījumi: i) pasākums ir jāveic dalībvalsts kompetentajai administratīvajai vai tiesu iestādei, ii) tam jābūt veiktam, lai saglabātu vai atjaunotu kredītiestādes finanšu stāvokli, un iii) tam jārada iespējams trešo personu tiesību aizskārums. Šķiet, šie nosacījumi ir ievēroti attiecībā uz rīkojumu (
36
).
68.
Tomēr es neredzu vajadzību paust autoritatīvu nostāju par to, vai Direktīva 2001/24 dominē pār Otrās direktīvas noteikumiem. Ņemot vērā, ka pirmā tika pieņemta vairākus gadus pēc pēdējās pieņemšanas, ir pamatoti jautāt, kāpēc tad Direktīvā 2001/24 nav noteikuma, kurā būtu paredzēts tās pārākums pār Otro direktīvu (
37
).
69.
Turklāt abām direktīvām ir dažādi juridiskie pamati (
38
) un dažāda piemērojamība personām (Otrā direktīva ir piemērojama akciju sabiedrībām, bet Direktīva 2001/24 – kredītiestādēm). Arī to mērķi ir dažādi: Otrās direktīvas mērķis ir “nodrošināt līdzvērtīgu obligātās aizsardzības līmeni gan akciju sabiedrību akcionāriem, gan to kreditoriem” (
39
), savukārt ar Direktīvu 2001/24, kā to apgalvo Komisija, tiek tikai izveidota valsts sanācijas un likvidācijas pasākumu dalībvalstu savstarpējās atzīšanas sistēma, necenšoties saskaņot valstu tiesisko regulējumu šajā jomā, kā tas izriet no tās preambulas sestā apsvēruma (
40
). Tādēļ man nav skaidrs, kā šie divi tiesību akti būtu pretrunā viens otram.
70.
Gluži pretēji, man šķiet, ka abas šīs direktīvas viena otru papildina. No vienas puses, ar spriedumu lietā Pafitis u.c. (
41
) tika skaidrs noteikts, ka Otrā direktīva principā ir piemērojama akciju sabiedrībām neatkarīgi no to kredītiestāžu statusa. No otras puses, Direktīva 2001/24 neattiecas uz akcionāru tiesībām. Proti, saskaņā ar Direktīvas 2001/24 preambulas astoto apsvērumu “uz dažiem pasākumiem, jo īpaši tiem, kas skar [..] akcionāru tiesības, nav nepieciešams attiecināt šo direktīvu, lai tie būtu efektīvi dalībvalstīs tiktāl, ciktāl tiem piemērojami izcelsmes valsts tiesību akti, ievērojot starptautisko privāttiesību noteikumus”. Tādējādi preambulas 10. apsvērumā ir precizēts, ka “akcionāri [..] nav uzskatāmi par trešajām personām” Direktīvas 2001/24 izpratnē”.
71.
Minētais mudina mani piekrist Kipras valdībai, kura apgalvo, ka abas direktīvas ir jāinterpretē saskanīgi, lai saglabātu Savienības tiesību vienotību un saskaņotību.
72.
Šajā ziņā, manuprāt, vissaskaņotākā interpretācija ir tā, saskaņā ar kuru, pirmkārt, reorganizācijas pasākumi, kuri ietekmē akcionāru tiesības, netiek regulēti ar Direktīvu 2001/24, bet gan ar izcelsmes valsts tiesisko regulējumu – šajā gadījumā Īrijas tiesībām, proti, Likumu – un, otrkārt, kā esmu to iepriekš minējis 58. un 59. punktā, Otrajā direktīvā būtībā ir atzīti tiesu nolēmumi.
4) Nobeiguma apsvērumi
73.
Pamatojoties uz iepriekš minēto, es uzskatu, ka izskatāmā lieta būtībā rada tādus pašus jautājumus kā lieta Kotnik u.c. un tādējādi ir lielā mērā jāizvērtē tāpat. Pamatlietas apstākļi to apstiprina.
74.
Prasītāji apgalvo, ka šādā gadījumā tas nozīmētu, ka Tiesa ar atpakaļejošu spēku atsakās no savas judikatūras, kas ir pretrunā tiesiskās noteiktības principam.
75.
Šādi pārmetumi nav pamatoti.
76.
Pirmkārt, šādi netiek ņemta vērā atšķirība starp paskaidrojošo vai precizējošo judikatūru, no vienas puses, un judikatūras atcelšanu, no otras puses (Tiesa īpaši norāda, ja tā vēlas atkāpties no savas judikatūras (
42
)). Izskatāmā lieta nav pamats Pafitis judikatūras atcelšanai – gluži pretēji, principā tā tiecas to apstiprināt. Tā ir parasts gadījums, kad jānošķir situācijas un atbilstošā judikatūra.
77.
Otrkārt, jautājumā par piemērošanu ar atpakaļejošu spēku ir pietiekami konstatēt, ka prasītāju apgalvojums ir pamatots. Tomēr tas ir Līgumos paredzētā prejudiciālu nolēmumu mehānisma neatņemama sastāvdaļa, ar ko netiek pārkāpta tiesiskā noteiktība (
43
). Katrā ziņā lūgums ierobežot sprieduma iedarbību laikā nav saņemts, kā arī ir maz ticams, ka Tiesa to apmierinātu (
44
).
78.
Līdz ar to ierosinu Tiesai uz pirmo prejudiciālo jautājumu principiāli atbildēt tādējādi, ka Otrās direktīvas 8., 25. un 29. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka to noteikumiem nav pretrunā dalībvalsts tiesību normas, saskaņā ar kurām, lai labotu ekonomikas un finanšu sistēmu sabrukumu un apdraudējumu atsevišķu kredītiestāžu stabilitātei šajā dalībvalstī un finanšu sistēmai kopumā, kā arī novērstu tā izplatīšanos citās dalībvalstīs, tiesa var izdot atbilstošu rīkojumu par to, ka akciju sabiedrību, kurai ir piemērojama šī direktīva, kurai ir sistēmiska nozīme šīs dalībvalsts ekonomikā un kura nevar pēc savas iniciatīvas izpildīt dalībvalsts noteiktās normatīvās prasības par finanšu iestādes prudenciālo uzraudzību, pārņem valdība bez kopsapulces piekrišanas.
79.
Tomēr es vēl izvērtēšu šīs lietas īpatnības. Tas ir manas atbildes uz otro prejudiciālo jautājumu priekšmets.
C – Par otro jautājumu
80.
Ar otro jautājumu High Court vēlas noskaidrot, vai ar rīkojumu nav “pārkāptas Eiropas Savienības tiesības”.
81.
Šis īsais jautājums ir tiešs un atbilstošs. Tomēr tas ir saistīts ar vairākiem formāliem jautājumiem.
1) Tiesas jurisdikcija un jautājuma pieņemamība
82.
Kipras valdība uzskata, ka otrais jautājums ir nepieņemams, jo tā formulējumā nav identificētas Savienības tiesību normas, kuras būtu jāvērtē.
83.
Otrā jautājuma formulējumā tiešām ir tikai atsauce uz “Eiropas Savienības tiesībām”.
84.
Es atzīmēšu, ka Tiesai pēc savas iniciatīvas nav jāvērtē, kuri Savienības tiesību noteikumi varētu būt atbilstoši pamatlietā. Gluži pretēji, tas ir valsts tiesu pienākums saskaņā ar Tiesas Reglamenta 94. panta c) punktu (
45
).
85.
Es arī uzskatu, ka otrais jautājums ir problemātisks no Tiesas jurisdikcijas viedokļa divu iemeslu dēļ.
86.
Pirmkārt, iesniedzējtiesa būtībā lūdz Tiesu piemērot Savienības tiesības apstākļiem pamattiesvedībā. Tā nav tā kompetence, kas Tiesai ir piešķirta ar LESD 267. pantu (
46
).
87.
Otrkārt, prejudiciālā nolēmuma tiesvedībā Tiesai nav jāizvērtē valsts tiesību aktu atbilstība Savienības tiesībām (
47
).
88.
Tomēr, lai arī iesniedzējtiesas nolēmumā nav skaidri pateikts, ar ko tieši otrais jautājums atšķiras no pirmā, tā doma man šķiet pietiekami skaidra. Lai gan pirmais jautājums ir izteikts vispārīgi, lūdzot noskaidrot, vai tas, ka ar Otro direktīvu per se nav atzīta pasākumu, kas veikti bez kopsapulces piekrišanas un ar ko tiktu pārkāptas akcionāru tiesības, kuras tiem piemīt saskaņā ar šo direktīvu, spēkā esamība – kas ir jautājums, uz kuru es ierosinu atbildēt noraidoši, – otrs jautājums konkrēti attiecas uz pamatlietas apstākļiem. Citiem vārdiem sakot, iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai Savienības tiesībām pretrunā ir tāda rekapitalizācija kā pamattiesvedībā īstenotā. Jēdziena “Eiropas tiesības” nekonkrētajam raksturam nevajadzētu būt šķērslim, lai uzskatītu, ka šis jēdziens ietver vismaz atsauci uz Otro direktīvu.
89.
Šajā ziņā Tiesa ir vairākkārtīgi nospriedusi, ka saskaņā ar LESD 267. pantu tās kompetencē ir sniegt valsts tiesai Savienības tiesību interpretāciju, kas tai varētu būt noderīga, pieņemot nolēmumu (
48
).
90.
Tātad, kā to ierosinājusi Komisija un kā tas iepriekš norādīts 38. punktā, es sniegšu vienu kopīgu atbildi uz abiem jautājumiem.
2) Būtība
91.
Šajā posmā es atgādināšu, ka ar rīkojumu Īrija īstenoja finanšu atbalsta saņemšanas nosacījumu rekapitalizēt savas bankas, kā tas ir paredzēts Īstenošanas lēmuma 3. panta 5. punkta a) apakšpunktā un 7. panta g) apakšpunktā. Šajā ziņā, kā tas ir noteikts Īstenošanas lēmuma preambulas 11. apsvērumā, “darbībām, kuras palīdz finansēt ar Savienības finanšu palīdzību, ir jābūt saderīgām ar Savienības politiku un jāatbilst Savienības tiesību aktiem”. Tas nozīmē ne tikai pozitīvas tiesības, kuras privātpersonām ir piešķirtas ar Savienības tiesībām, bet arī vispārējos Savienības tiesību principus, tostarp pamattiesības, kuras dalībvalstīm ir jāievēro, transponējot Savienības tiesības (
49
). Šie vispārējie principi aptver ne tikai [Eiropas Savienības pamattiesību] hartas 17. pantā (
50
) paredzētās tiesības uz īpašumu, bet arī samērīguma principu (
51
). Konkrētāk, atbilstoši pēdējam principam dalībvalstīm ir jāizmanto līdzekļi, kas, pirmkārt, ļauj efektīvi sasniegt valsts tiesībās paredzētos mērķus, bet, otrkārt, vismazāk apdraud attiecīgos Savienības tiesību aktos paredzētos mērķus un principus (
52
).
92.
Pārbaudot rīkojumu atbilstoši Likuma 11. pantam, High Court ir jāizvērtē, vai iepriekšējā punktā minētie principi ir ievēroti, it īpaši, vai rīkojums ir pasākums, kas vismazāk apdraud Otrajā direktīvā paredzētos mērķus un principus.
93.
Šajā sakarā ir jāpievērš uzmanība prasītāju galvenajai pretenzijai par rīkojumu (skat. iepriekš 37. punktu). Kā es to saprotu, viņu pārmetums nav par to, ka ILP nebija jārekapitalizē vai ka Īrijas valdība pārņēma ILP kontroli. Viņi sūdzas par to, ka ministrs pārņēma ILPGH kontroli un līdz ar to konfiscēja iespējamo kapitālu, kas tai piederēja rīkojuma spēkā stāšanās dienā.
94.
Nedz iesniedzējtiesas nolēmumā, nedz ILP, ILPGH vai Īrijas rakstveida apsvērumos nav konkrēti izskaidrots, kāpēc rīkojums attiecās ne tikai uz banku, bet arī sabiedrību. Prasītāji apgalvo, ka ILPGH kā holdinga sabiedrībai bija pašai savs kapitāls, kas piederēja tās akcionāriem un kura iespējamais apmērs esot bijis līdz 453 miljoniem euro pirms rīkojuma izdošanas. Vienīgais teikums iesniedzējtiesas nolēmumā, kurš būtu attiecināms uz šo jautājumu, ir apgalvojums, ka “iemaksātais Sabiedrības akciju kapitāls netika ieskaitīts kā daļa no rekapitalizācijas, un ministrs to no sabiedrības neizņēma”.
95.
Tomēr tiesas sēdē tika kliedētas dažas no ar šo jautājumu saistītajām šaubām. Īrija, kuru atbalsta ILP un ILPGH, paziņoja, ka iejaukšanās ILPGH“neko nemainīja attiecībā uz ILPGH akcionāriem. Ja ministra iejaukšanās būtu skārusi ILP, akcionāriem pilnībā piederētu ILPGH, kurai savukārt piederēja 0,8 % no ILP, tā vietā, ka viņiem piederētu 0,8 % ILPGH akciju” (
53
). Šie lietas dalībnieki turpinājumā apgalvoja, ka rīkojums vairāk tika vērsts pret ILPGH, nevis banku, lai Īrija varētu gūt ienākumus no ieguldījumiem, jo tika uzskatīts, ka ILPGH, kura saskaņā ar valdības apgalvot, starplaikā jau bija atkārtoti iekļauta sarakstā – bija daudz pievilcīgāka iespējamajiem pircējiem.
96.
Šie apgalvojumi ir ārkārtīgi svarīgi. Atbalsts tiem ir rodams iepriekš 22. punktā minētās un lietas materiālos ietvertās shēmas rašanās apstākļos, no kuriem izriet, ka ILPGH sākumkapitāls tika palielināts, veicot mantisku ieguldījumu, kas bija viss ILP pamatkapitāls (vai kaut kas tam līdzīgs). Turklāt, kā High Court ir nospriedusi, ILPGH nebija citu aktīvu kā vien ILP. Līdz ar to šie apgalvojumi izskaidro High Court konstatējumu, ka “ILP darbības traucējumi, iespējams, būtu izraisījuši pilnīgu vērtības zudumu [ILPGH] akcionāriem”.
97.
Pieņemot, ka šie apsvērumi ir pareizi, prasītāju apgalvojums par to, ka rīkojums ir nepamatots, ir jānoraida. Proti, šāda scenārija gadījumā banka bija un ir vienīgie sabiedrības aktīvi, kas nozīmē, ka bankas darbības traucējumu dēļ sabiedrības akcijas pilnībā zaudētu savu vērtību, kā tas ir norādīts iesniedzējtiesas nolēmumā. Tādēļ man nav saprotams, kā šajā gadījumā varētu tikt aizskartas prasītāju tiesības uz īpašumu. Drīzāk šķiet, ka ar savu prasību prasītāji vēlas iegūt “ļoti būtisku dāvanu”, kā ILP un ILPGH to ir raksturojušas savos rakstveida apsvērumos, kuru ministrs tām nepasniedza ĀKS vai pēc tās.
98.
Turklāt tas man liek uzskatīt, ka nav jāvērtē tiesiskās sekas, kas izriet no Otrās direktīvas 8., 25. un 29. panta iespējamās neievērošanas. Katrā ziņā, kā Īrija atzīmē, Tiesai netiek lūgts lemt par koriģējošām darbībām, kuras būtu pieejamas, ja uz vienu no prejudiciālajiem jautājumiem tiktu sniegta apstiprinoša atbilde, tāpēc es šo domu neturpināšu.
99.
Lai kā arī būtu, High Court ir jāpārbauda, vai iepriekš 95. punktā minētie apsvērumi ir pareizi.
100.
Ņemot vērā iepriekš minēto, kopīgai atbildei uz abiem jautājumiem būtu jāskan tā, kā tas ir minēts iepriekš 78. punktā, ar nosacījumu, ka attiecīgā dalībvalsts ir izmantojusi līdzekļus, kas, ļaujot efektīvi sasniegt tās ārkārtas tiesiskajā regulējumā paredzētos mērķus, vismazāk apdraud attiecīgos Otrajā direktīvā paredzētos mērķus un principus. Valsts tiesām ir jāpārbauda, vai tas tā ir.
IV – Secinājumi
101.
Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, iesaku Tiesai uz High Court (Īrija) jautājumiem atbildēt tādējādi, ka Padomes 1976. gada 13. decembra Otrās direktīvas 77/91/EEK par to, kā vienādošanas nolūkā koordinēt nodrošinājumus, ko saistībā ar akciju sabiedrību veidošanu un to kapitāla saglabāšanu un mainīšanu dalībvalstis prasa no sabiedrībām [EK] Līguma 58. panta otrās daļas nozīmē, lai aizsargātu sabiedrību dalībnieku un trešo personu intereses, redakcijā ar grozījumiem, 8., 25. un 29. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka to noteikumiem nav pretrunā dalībvalsts tiesību normas, saskaņā ar kurām, lai labotu ekonomikas un finanšu sistēmu sabrukumu un apdraudējumu atsevišķu kredītiestāžu stabilitātei šajā dalībvalstī un finanšu sistēmai kopumā, kā arī novērstu tā izplatīšanos citās dalībvalstīs, tiesa var izdot rīkojumu par to, ka akciju sabiedrību, kurai ir piemērojama šī direktīva, kurai ir sistēmiska nozīme šīs dalībvalsts ekonomikā un kura nevar pēc savas iniciatīvas izpildīt dalībvalsts noteiktās normatīvās prasības par finanšu iestādes prudenciālo uzraudzību, pārņem valdība bez kopsapulces piekrišanas. Tomēr šai dalībvalstij ir jāizmanto līdzekļi, kas, ļaudami efektīvi sasniegt valsts tiesībās paredzētos mērķus, vismazāk apdraud Direktīvā 77/91 paredzētos mērķus un principus. Tas ir jāpārbauda valsts tiesai.
(
1
)	Oriģinālvaloda – angļu.
(
2
)	Secinājumi lietā Kotnik u.c. (C‑526/14, EU:C:2016:102).
(
3
)	Padomes 1976. gada 13. decembra Otrā direktīva par to, kā vienādošanas nolūkā koordinēt nodrošinājumus, ko saistībā ar akciju sabiedrību veidošanu un to kapitāla saglabāšanu un mainīšanu dalībvalstis prasa no sabiedrībām [EK] Līguma 58. panta otrās daļas nozīmē, lai aizsargātu sabiedrību dalībnieku un trešo personu intereses (OV 1977, L 26, 1. lpp.), redakcijā ar grozījumiem.
(
4
)	Eiropas Parlamenta un Padomes 2001. gada 4. aprīļa Direktīva par kredītiestāžu reorganizāciju un likvidāciju (OV 2001, L 125, 15. lpp.).
(
5
)	Padomes 2010. gada 7. decembra Īstenošanas lēmums par Savienības finanšu palīdzības piešķiršanu Īrijai (OV 2011, L 30, 34. lpp.), ar grozījumiem, kas izdarīti ar Padomes 2011. gada 30. maija Īstenošanas lēmumu 2011/326/ES, ar ko groza Īstenošanas lēmumu 2011/77/ES par Savienības finanšu palīdzības piešķiršanu Īrijai (OV 2011, L 147, 17. lpp.).
(
6
)	Padomes 2010. gada 11. maija Regula, ar ko izveido Eiropas finanšu stabilizācijas mehānismu (OV 2010, L 118, 1. lpp.), kas pieņemta, pamatojoties uz LESD 122. panta 2. punktu.
(
7
)	No Tiesai iesniegtā apkārtraksta par šo shēmu izriet, ka līdz tam ILP darbojās gan kā grupas holdinga sabiedrība, gan kā licencēta kredītiestāde, vadot grupas banku darījumus. Vēloties izveidot pievilcīgāku grupas struktūru, 2009. gada 20. novembrīILP valde ierosināja akcionāriem, ka vienīgā grupas holdinga sabiedrība būtu jauna holdinga sabiedrība, kas iekļauta fondu biržu sarakstos. Tādēļ tika ierosināts, ka sabiedrībai, kurai bija paredzēts kļūt par ILPGH, īpašumā būtu jābūt visam ILP pamatkapitālam un esošajiem ILP akcionāriem būtu jākļūst par topošās sabiedrības ILPGH akcionāriem ar attiecību 1:1.
(
8
)	Komisijas 2011. gada 20. jūlija Lēmums C(2011) 5258, galīgā redakcija, par valsts atbalstu SA.33311 (2011/N) – Īrija – Glābšanas rekapitalizācija par labu ILPGH (kopsavilkuma publikācija OV 2011, C 268, 4. un 5. lpp.) un Komisijas 2015. gada 9. aprīļa Lēmums C(2015) 2353, galīgā redakcija, par valsts atbalstu SA.33442 (2011/N) – Īrija – ILPGH reorganizācija (kopsavilkuma publikācija OV 2015, C 219, 1. un 2. lpp.).
(
9
)	Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 21. aprīļa Direktīva par pārņemšanas piedāvājumiem (OV 2004, L 142, 12. lpp.). Attiecībā uz piekrišanu tika izvirzīti nosacījumi, tostarp, ka netiek iesniegti prasības pieteikumi atcelt High Court izdoto rīkojumu.
(
10
)	Skat. spriedumus, 2012. gada 27. novembris, Pringle (C‑370/12, EU:C:2012:756) un 2015. gada 16. jūnijs, Gauweiler u.c. (C‑62/14, EU:C:2015:400).
(
11
)	Skat. tostarp rīkojumu, 2011. gada 24. marts, Abt u.c. (C‑194/10, EU:C:2011:182), spriedumus, 2014. gada 3. aprīlis, Komisija/Nīderlande un ING Groep (C‑224/12 P, EU:C:2014:213), EFTA Surveillance Aythority/Islande (E‑16/11, [2013] EFTA
Ct. Rep. 4), 2015. gada 5. marts, BancoPrivado Português un Massa Insolvente do Banco Privado Português (C‑667/13, EU:C:2015:151), rīkojumu, 2015. gada 15. oktobris, Banco Privado Português un Massa Insolvente do Banco Privado Português/Komisija (C‑93/15 P, EU:C:2015:703), spriedumus, 2015. gada 12. novembris, HSH Investment Holdings Coinvest‑C un HSH Investment Holdings FSO/Komisija (T‑499/12, Krājums, EU:T:2015:840) un 2016. gada 28. janvāris, Austrija/Komisija (T‑427/12, nav publicēts, EU:T:2016:41). Skat. arī Fih Holding un Fih Erhvervsbank/Komisija, T‑386/14; Ledra Advertising u.c./Komisija un ECB, C‑8/15 P, C‑9/15 P un C‑10/15 P, un Mallis un Malli/Komisija un ECB, no C‑105/15 P līdz C‑109/15 P, šīs lietas vēl ir izskatīšanā.
(
12
)	C‑526/14, EU:C:2016:102.
(
13
)	Skat. arī Otrās direktīvas preambulas pirmo apsvērumu, saskaņā ar kuru “[akciju sabiedrību] darbība dominē dalībvalstu ekonomikā un bieži paplašinās ārpus vienas valsts robežām”.
(
14
)	Šajā ziņā skat. spriedumu, 1998. gada 12. maijs, Kefalas u.c. (C‑367/96, EU:C:1998:222, 25. punkts).
(
15
)	Otrās direktīvas 17. panta 1. punktā ir paredzēts, ka, “ja parakstītajā kapitālā radušies ievērojami zaudējumi, jāsasauc akcionāru kopsapulce dalībvalstu tiesību aktos noteiktajos termiņos, lai nolemtu, vai sabiedrību likvidēt vai veikt citus pasākumus”; skat. arī spriedumu, 1998. gada 12. maijs, Kefalas u.c. (C‑367/96, EU:C:1998:222, 25. punkts).
(
16
)	Skat. spriedumu, 1995. gada 10. maijs, Alpine Investments (C‑384/93, EU:C:1995:126, 42.–44. punkts).
(
17
)	Tostarp skat. spriedumu, 2006. gada 9. marts, Matratzen Concord (C‑421/04, EU:C:2006:164, 20. punkts un tajā minētā judikatūra). It īpaši pēc analoģijas skat. spriedumu, 2015. gada 16. jūnijs, Rina Services un Rina (C‑593/13, EU:C:2015:399, 37.–40. punkts).
(
18
)	Spriedums, 1996. gada 12. marts, Pafitis u.c. (C‑441/93, EU:C:1996:92, 49. un 50. punkts).
(
19
)	C‑526/14, EU:C:2016:102.
(
20
)	Skat. Dowling & Ors pret The Minister for Finance [2014], IEHC 595, 74. punkts (par prasību par pagaidu noregulējumu).
(
21
)	Skat. spriedumus, 1992. gada 24. marts, Syndesmos Melon Tis Eleftheras Evangelikis Ekklisias u.c. (C‑381/89, EU:C:1992:142), 1991. gada 30. maijs, Karella un Karellas (C‑19/90 un C‑20/90, EU:C:1991:229), 1992. gada 12. novembris, Kerafina-Keramische und Finanz-Holding un Vioktimatiki (C‑134/91 un C‑135/91, EU:C:1992:434), 1996. gada 12. marts, Pafitis u.c. (C‑441/93, EU:C:1996:92), 1998. gada 12. maijs, Kefalas u.c. (C‑367/96, EU:C:1998:222) un 2000. gada 23. marts, Diamantis (C‑373/97, EU:C:2000:150).
(
22
)	Spriedums, 1996. gada 12. marts (C‑441/93, EU:C:1996:92, 57. punkts).
(
23
)	Šajā ziņā skat. spriedumu, 1998. gada 12. maijs, Kefalas u.c. (C‑367/96, EU:C:1998:222, 28. punkts).
(
24
)	Piemēram, skat. Otrās direktīvas 19. panta 2. punktu, kurā ir paredzēts, ka “dalībvalstu tiesību akti var paredzēt atkāpes no [prasības par to, ka atļauju sabiedrībām iegādāties savas akcijas piešķir kopsapulce], ja sabiedrībai pašas akciju iegūšana ir nepieciešama nolūkā novērst nopietnu zaudējumu sabiedrībai”.
(
25
)	Skat. LESD Trešās daļas VIII sadaļu par ekonomikas politiku un monetāro politiku, kā arī 4. protokola par ECBS un ECB statūtiem 3.3. punktu.
(
26
)	Ņemot vērā 1996. gada 12. marta sprieduma Pafitis u.c. (C‑441/93, EU:C:1996:92) 43. un 51. punktu, vispirms es atsaucos uz Direktīvu 2001/24 un Eiropas Parlamenta un Padomes 1994. gada 30. maija Direktīvu 94/19/EK par noguldījumu garantiju shēmām (OV 1994__ L 135, 5. lpp.), ar grozījumiem, kas izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2009. gada 11. marta Direktīvu 2009/14/EK, ar ko Direktīvu 94/19/EK par noguldījumu garantiju sistēmām groza attiecībā uz seguma līmeni un izmaksas aizkavējumu (OV 2009, L 68, 3. lpp.). Lai arī nebūdamas piemērojamas lietas apstākļu iestāšanās brīdī, citas direktīvas apstiprina šo attīstību, kā, piemēram, Eiropas Parlamenta un Padomes 2014. gada 16. aprīļa Direktīva 2014/49/ES par noguldījumu garantiju sistēmām (pārstrādāta versija) (OV 2014, L 173, 149. lpp.) un Eiropas Parlamenta un Padomes 2014. gada 15. maija Direktīva 2014/59/ES, ar ko izveido kredītiestāžu un ieguldījumu brokeru sabiedrību atveseļošanas un noregulējuma režīmu un groza Padomes Direktīvu 82/891/EEK un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2001/24/EK, 2002/47/EK, 2004/25/EK, 2005/56/EK, 2007/36/EK, 2011/35/ES, 2012/30/ES un 2013/36/ES, un Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) Nr. 1093/2010 un (ES) Nr. 648/2012 (OV 2014, L 173, 190. lpp., it īpaši skat. tās 123. pantu).
(
27
)	Pretēji, iespējams, tipiskākiem rekapitalizācijas veidiem, kas ietver vai nu akcionāru ekspropriāciju (izraidīšanu), vai aktīvu pārvešanu no vecās jeb “sliktās” bankas uz “jauno” banku (bieži vien pēc tam uzsākot maksātnespējas procedūru attiecībā uz “slikto” banku), izskatāmā rekapitalizācija paredzēja “līdzās pastāvēšanu” starp ministru un pārējiem ILPGH akcionāriem. No lietas materiāliem izriet, ka priekšroka kapitāla pieaugumam tika dota ar Īrijas konstitucionālajām tiesībām saistītu iemeslu dēļ.
(
28
)	Komisijas paziņojums par valsts atbalsta noteikumu piemērošanu no 2013. gada 1. augusta atbalsta pasākumiem banku labā saistībā ar finanšu krīzi (OV 2013, C 216, 1. lpp.).
(
29
)	Eiropas Parlamenta un Padomes 2012. gada 25. oktobra Direktīva par to, kā vienādošanas nolūkā koordinēt nodrošinājumus, ko saistībā ar akciju sabiedrību veidošanu un to kapitāla saglabāšanu un mainīšanu dalībvalstis prasa no sabiedrībām Līguma par Eiropas Savienības darbību 54. panta otrās daļas nozīmē, lai aizsargātu sabiedrību dalībnieku un trešo personu intereses (pārstrādāta versija) (OV 2012, L 315, 74. lpp.).
(
30
)	Šajā ziņā skat. spriedumu, 2000. gada 23. marts, Diamantis (C‑373/97, EU:C:2000:150, 32. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
31
)	Šajā ziņā skat. spriedumu, 2012. gada 27. novembris, Pringle (C‑370/12, EU:C:2012:756, 65. punkts).
(
32
)	Skat. Otrās direktīvas 5. panta 2. punktu, 20. panta 1. punkta d) un g) apakšpunktu un 32. panta 2. punktu.
(
33
)	Par Eiropas Centrālo banku un valsts centrālajām bankām skat. 4. protokola par Eiropas Centrālo banku sistēmas un Eiropas Centrālās bankas statūtiem 7. pantu.
(
34
)	High Court2012. gada 2. marta spriedums Irish Life and Permanent Group Holdings plc pret Credit Institutions Stabilisation Act 2010, [2012] IEHC 89, 31. lpp., Īrijas Supreme Court2013. gada 19. decembra spriedums Dowling & Ors pret finanšu ministru, [2013], IESC 58, 41. punkts, un High Court2014. gada 15. augusta spriedums Dowling & Ors pret Finanšu ministru [2014], IEHC 418, 38.34. un 38.36. punkts.
(
35
)	C‑526/14, EU:C:2016:102, 131.–144. punkts.
(
36
)	Kas attiecas uz pirmo nosacījumu, tad rīkojums ir pasākums, kuru ir pieņēmusi kompetenta Īrijas tiesu iestāde, skat. Likuma 2. panta 1. punktu, kurā ir konkretizēts, ka Likumā izmantotais jēdziens “tiesa” ir High Court. Otrs nosacījums arī ir ievērots. Proti, šajā ziņā High Court ir izdarījusi paziņojumu rīkojuma E punktā saskaņā ar Likuma 9. panta 3. punktu, sal., arī ar Likuma 52. pantu. Visbeidzot, no rīkojuma E punkta izriet, ka tas ir spēkā visās jurisdikcijās saskaņā ar Direktīvu 2001/24 un Likumu. Tādēļ tas var skart trešās personas saskaņā ar Likuma 53. un 61. pantu.
(
37
)	Šajā ziņā skat. spriedumu, 2010. gada 29. jūnijs, Komisija/Bavarian Lager (C‑28/08 P, EU:C:2010:378, 56. punkts).
(
38
)	Direktīva 2001/24 tika pieņemta saskaņā ar EK līguma 47. panta 2. punktu (šobrīd – LESD 53. panta 1. punkts), savukārt Otrā direktīva tika pieņemta atbilstoši EK līguma 53. panta 3. punkta g) apakšpunktam (šobrīd – LESD 50. panta 2. punkta g) apakšpunkts).
(
39
)	Skat. Otrās direktīvas preambulas otro apsvērumu. Skat. arī spriedumu, 1996. gada 12. marts, Pafitis u.c. (C‑441/93, EU:C:1996:92, 38. punkts).
(
40
)	Spriedums, 2013. gada 24. oktobris, LBI (C‑85/12, EU:C:2013:697, 39. punkts).
(
41
)	Spriedums, 1996. gada 12. marts, Pafitis u.c. (C‑441/93, EU:C:1996:92).
(
42
)	Kā klasiskus piemērus skat. spriedumus, 1990. gada 17. oktobris, HAG GF (C‑10/89, EU:C:1990:359, 10. punkts), 1993. gada 24. novembris, Keck un Mithourad (C‑267/91 un C‑268/91, EU:C:1993:905, 16. punkts) un 2008. gada 25. jūlijs, Metock u.c. (C‑127/08, EU:C:2008:449, 58. punkts).
(
43
)	Šajā ziņā skat. spriedumu, 2016. gada 19. aprīlis, DI (C‑441/14, EU:C:2016:278, 39. un 40. punkts un tajos minētā judikatūra).
(
44
)	Kā piemēru par ievērojamu robežvērtību, kas ir jāievēro, skat. spriedumu, 2014. gada 23. novembris, Schulz un Egbringhoff (C‑359/11 un C‑400/11, EU:C:2014:2317, 54.–64. punkts), ņemot vērā manus secinājumus minētajā lietā (EU:C:2014:319, 69.–77. punkts).
(
45
)	Kā tas ir izskaidrots Ieteikumu valsts tiesām saistībā ar prejudiciālās tiesvedības ierosināšanu (OV 2012, C 338, 1. lpp.) 23. punktā, “lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu cik vien iespējams precīzi ir jāidentificē [ES] tiesību normas, kurām ir nozīmē konkrētajā lietā”.
(
46
)	Šajā ziņā skat. spriedumu, 2011. gada 6. septembris, Patriciello (C‑163/10, EU:C:2011:543, 21. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
47
)	Šajā ziņā skat. spriedumu, 2012. gada 1. marts, Ascafor un Asidac (C‑484/10, EU:C:2012:113, 33. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
48
)	Šajā ziņā skat. spriedumu, 2011. gada 6. septembris, Patriciello (C‑163/10, EU:C:2011:543, 21. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
49
)	Spriedums, 1989. gada 13. jūlijs, Wachauf (5/88, EU:C:1989:321, 19. punkts) un Hartas 51. panta 1. punkts.
(
50
)	Man nav palicis nepamanīts, ka pēc konsultēšanās ECB uzskatīja, ka [saskaņā ar likumu] ārkārtas pilnvaras ievērojami aizskar iestāžu akcionāru tiesības uz īpašumu”, skat. 2010. gada 17. decembra Atzinuma par kredītiestāžu ārkārtas stabilizēšanu (CON/2010/92) 2.4. punktu. Attiecībā uz akcionāru tiesībām mierīgi izmantot savu īpašumu saskaņā ar Eiropas Cilvēktiesību konvencijas 1. protokola 1. pantu attiecībā uz kredītiestāžu pārņemšanu no valsts puses es atsaukšos uz Eiropas Cilvēktiesību tiesas 2015. gada 21. jūlija spriedumu Cıngıllı Holding A.Ş. un Cıngıllıoğlu pret Turciju, ECLI:CE:ECHR:2015:0721JUD003183306, 49.–51. punkts un tajos minētā judikatūra. Skat. arī manus secinājumus lietā Kotnik. u.c. (C‑526/14, EU:C:2016:102, 55. un 57. zemsvītras piezīme).
(
51
)	Tostarp skat. spriedumu, 2000. gada 11. janvāris, Kreil (C‑285/98, EU:C:2000:2, 23. punkts).
(
52
)	Skat. spriedumu, 1997. gada 18. decembris, Melenheide u.c. (C‑286/94, C‑340/95, C‑401/95 un C‑47/96, EU:C:1997:623, 46. punkts).
(
53
)	Vēlos piebilst, ka tiesas sēdē ILP un ILPGH pārstāvis paziņoja, ka 453 miljoni euro bija maksājums “par ažio” un bija iepriekš emitēto akciju nominālvērtības pārpalikums. Tomēr šis kapitāls bija zaudēts un/vai izmantots.