62023TJ0494_RES
Kohtuasi T‑494/23
HG
versus
Euroopa Komisjon
Üldkohtu (kümnes koda laiendatud koosseisus) 16. oktoobri 2024. aasta otsus
Avalik teenistus – Ametnikud – Liidule tekitatud kahju hüvitamine – Võla sissenõudmine tasaarvestamise teel – Aegumistähtaeg – Kohaldatav õigus – Määruse (EL, Euratom) 2018/1046 artikli 98 lõike 2 teine lõik – Mõiste „tavalised tingimused“ – Esialgne ametlik otsus, millega määratakse kindlaks vaidlustatud võlanõue
Euroopa Liidu eelarve – Finantsmäärus – Liidu saadaolevate summade sissenõudmine kolmandatelt isikutelt – Aegumistähtaeg – Tähtaja algus – Uute eeskirjade jõustumine esialgses otsuses nõude kindlaksmääramise ja võlateate edastamise vahelisel ajal – Kohene kohaldatavus üleminekusätete puudumisel
(Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrus nr 966/2012, artikli 81 lõige 1, ning määrus 2018/1046, artikli 98 lõige 2 ning artiklid 279, 281 ja 282)
(vt punktid 20–25)
Euroopa Liidu eelarve – Finantsmäärus – Liidu saadaolevate summade sissenõudmine kolmandatelt isikutelt – Aegumistähtaeg – Tähtaja algus – Võla kindlaksmääramine erimenetluse tulemusena enne selle ametlikku kindlaksmääramist – Võlgnikust ametniku poolt esialgse kindlaksmääramise otsuse vaidlustamine – Võlateate saatmine pärast vaidluse lõplikku lahendamist
(Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrus 2018/1046, artikli 98 lõige 2)
(vt punktid 27–32)
Euroopa Liidu eelarve – Finantsmäärus – Liidu saadaolevate summade sissenõudmine kolmandatelt isikutelt – Sissenõudmine tasaarvestamise teel – Menetluse kohaldamine pärast võlgnikust ametniku võlateate tagasivõtmise taotluse rahuldamata jätmist ja pärast seda, kui võlgnik ei ole pädevate teenistustega ühendust võtnud – Hea halduse põhimõtte ja hoolitsemiskohustuse rikkumine – Puudumine
(Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrus 2018/1046, artikli 102 lõige 1)
(vt punkt 40)
Kokkuvõte
Üldkohus (laiendatud koosseisus) jättis oma otsusega rahuldamata Euroopa Komisjoni ametniku HG hagi selle institutsiooni mitme sellise otsuse peale, mis käsitlevad teda puudutavate nõuete tasaarvestamist. Seda tehes tegi Üldkohus otsuse seni käsitlemata küsimuse kohta, millal hakkab 2018. aasta finantsmääruse (
1
) kohaselt kulgema Euroopa Liidu võlanõuete sissenõudmise aegumistähtaeg.
Käesolevas asjas määras komisjon 10. veebruari 2015. aasta otsusega HG‑le distsiplinaarkaristuse ja nõudis temalt Euroopa Liidu ametnike personalieeskirjade artikli 22 esimese lõigu alusel hüvitist liidule tekitatud kahju eest summas 108596,35 eurot. See otsus, mille hageja vaidlustas, jõustus 1. märtsil 2015.
Üldkohus vähendas kohtuotsuses HG vs. komisjon (T‑693/16 P RENV RX) (
2
) muu hulgas HG‑lt nõutud hüvitise summat kohtuotsuse kuulutamise päeval 80000 euroni põhjendusel, et komisjon oli kahju tekkimisele kaasa aidanud.
Komisjoni vastutav eelarvevahendite käsutaja saatis HG‑le 3. märtsi 2022. aasta võlateate summas 80000 eurot, milles oli maksetähtpäevaks märgitud 19. aprill 2022. Tuginedes viieaastasele aegumistähtajale, esitas HG selle võlateate tagasivõtmise taotluse, mille eelarvevahendite käsutaja jättis rahuldamata.
HG‑le teatati alates 10. oktoobrist 2022 peaarvepidaja järjestikustest otsustest, mille eesmärk oli teha tasaarvestus HG komisjoni ees oleva võla ning palga või muude komisjonilt saada olevate summade vahel. HG esitas nende otsuste peale mitu kaebust, mis jäeti 5. mai 2023. aasta otsusega rahuldamata. Komisjon märkis selles otsuses eelkõige, et viieaastane aegumistähtaeg, millele HG 2018. aasta finantsmääruse alusel tugines, ei ole kohaldatav olukorra suhtes, mida reguleerib 2012. aasta finantsmäärus (
3
), milles ei ole võlateate esitamise tähtaega ette nähtud.
Üldkohtu hinnang
Esimesena märkis Üldkohus, et 2018. aasta finantsmääruse artikli 98 lõike 2 teise lõigu sätted, milles on ette nähtud hageja viidatud viieaastane aegumistähtaeg, on vastavalt selle määruse artikli 282 lõikele 2 kohaldatavad alates selle määruse jõustumise päevast ehk 2. augustist 2018. Sama määruse artiklis 279 ette nähtud üleminekusätted ja artikli 282 lõikes 3 ette nähtud teatavate sätete tagasiulatuva kohaldamise või hilisemad kohaldamise kuupäevad ei puuduta nimelt neid sätteid. Lisaks on 2018. aasta finantsmääruse artiklis 281 sätestatud, et 2012. aasta finantsmäärus tunnistatakse kehtetuks alates 2. augustist 2018, välja arvatud erandi korral, mis ei ole käesoleval juhul asjakohane.
Üldkohus tuletas meelde, et õigusnormide ajalise kehtivuse põhimõtete kohaselt on uus õigusnorm varasema normi kehtivusajal tekkinud olukorra tulevaste tagajärgede suhtes üldjuhul kohe kohaldatav. Varasema õigusnormi kehtivusajal tekkinud olukorra tulevasi tagajärgi tuleb mõista nii, et need puudutavad selle olukorra praegusi tagajärgi hetkel, mil uut õigusnormi kohaldatakse. Uue õigusnormi kohaldamine varasema normi kehtivusajal tekkinud olukorra praegustele tagajärgedele ei kujuta endast uue õigusnormi tagasiulatuvat kohaldamist.
Uus õigusnorm on niisiis kohaldatav alates selles õigusaktis, milles norm on kehtestatud, esitatud jõustumise kuupäevast, ning kuigi seda ei kohaldata üldjuhul varasema õigusakti kehtivusajal tekkinud ja lõplikult väljakujunenud õiguslikele olukordadele, kohaldatakse seda nende olukordade tulevikus tekkivate tagajärgede suhtes ja ka uute õiguslike olukordade suhtes. Täpsemalt kohaldatakse menetlusõiguse norme üldiselt alates päevast, mil need jõustuvad, erinevalt materiaalõiguse normidest, mida tõlgendatakse tavaliselt nii, et need on enne nende jõustumist tekkinud olukordade suhtes kohaldatavad üksnes siis, kui selline toime nähtub selgelt nende sõnastusest, eesmärgist või ülesehitusest.
Käesoleval juhul ei olnud liidu nõue HG vastu 2. augustil 2018 lõplikult tekkinud, kuna viimane oli selle nõude vaidlustanud ja sellega seotud hagi menetlemine oli veel pooleli, mistõttu ei saa ka nõustuda sellega, et komisjon oli sellele kuupäevale eelneval päeval kaotanud neid asjaolusid arvestades sissenõudmisega viivitamise tõttu lõplikult õiguse nõuda see sisse. Nimelt ei olnud esiteks 2012. aasta finantsmääruses ette nähtud konkreetset tähtaega võlateate saatmiseks ja teiseks ei olnud asjaolusid arvestades ületatud mõistlikku aega, mida liidu institutsioon peab seda tüüpi olukorras oma pädevuse teostamiseks siiski järgima. Järelikult on 2018. aasta finantsmääruse artikli 98 lõike 2 teine lõik kõnealuse nõude suhtes kohaldatav.
Kuigi 2018. aasta finantsmääruse artikli 98 lõike 2 teises lõigus on ette nähtud, et võlateate võlgnikule saatmise viieaastane aegumistähtaeg hakkab kulgema „hetkest, mil liidu institutsioonil oli tavalistes tingimustes võimalik oma nõue maksma panna“, võis komisjon õigusega asuda seisukohale, et juhtumi asjaolud, mida iseloomustab eelkõige vaidlustatud võlg, mida oli võimalik hiljem tühistada või vähendada, olid tavalised selle sätte tähenduses alles siis, kui kohtuotsus HG vs. komisjon (T‑693/16 P RENV RX) on jõustunud.
Sellega seoses niisuguses menetluslikus olukorras nagu käesolevas asjas, kus nõue tuli kõigepealt kindlaks määrata erimenetluse tulemusel ametliku otsusega, mis eelneb saadaoleva summa kindlaksmääramisele, on selline 2018. aasta finantsmääruse artikli 98 lõike 2 teise lõigu tõlgendus hea halduse huvides. See on nimelt soodne nii võlausaldajaks olevate institutsioonide kui ka nende võlgnike või võimalike asjaomaste kolmandate isikute huvidele, kuna see ei kohusta vastutavat eelarvevahendite käsutajat andma igal juhul korraldust nõuda tagasi võlg, mille võlgnik on põhimõtteliselt või summa osas vaidlustanud, enne kui ta saab teada, milline on nende nõuete lõplik saatus, ja võtmata arvesse eespool nimetatud huve. Eelkõige juhul, kui ametniku vastu eksisteerib nõue ja kui ametnik vaidlustab selle nii põhimõtteliselt kui ka summa osas, nõudes sellise esialgse otsuse tühistamist või muutmist, milles see nõue on kindlaks määratud, võib eelarvevahendite käsutaja selleks, et määrata kindlaks saadaoleva summa kindlaksmääramiseks sobiv ajahetk, anda korraldus see sisse nõuda ja saata võlateade, lähtuvalt administratsiooni hoolitsemiskohustusest oma teenistujate suhtes, mis kohustab teda arvestama mitte ainult teenistuse, vaid ka asjaomase ametniku huvidega, muu hulgas asjaomase summa suurust võrreldes ametniku sissetulekutega ja hinnangut võimalusele, et kohus võib seda summat, eriti kui see tuleneb ametniku vastutusest, oma täielikku pädevust teostades muuta.
Teisena märkis Üldkohus, et komisjoni peaarvepidaja ei rikkunud vaidlustatud otsuseid vastu võttes hea halduse põhimõtet ega institutsioonide hoolitsemiskohustust oma ametnike suhtes, kui ta tegi võla tasaarvestuse võlgnikust ametniku töötasu või kuluhüvitiste arvelt, nagu teda kohustab 2018. aasta finantsmääruse artikli 102 lõige 1, ja koostas omal algatusel ligikaudu kaheaastase osamaksetena tasumise kava, mille alusel sellele ametnikule jäi tema töötasu suurust arvestades sobiv sissetulek.
(
1
)	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 18. juuli 2018. aasta määrus (EL, Euratom) 2018/1046, mis käsitleb liidu üldeelarve suhtes kohaldatavaid finantsreegleid ja millega muudetakse määrusi (EL) nr 1296/2013, (EL) nr 1301/2013, (EL) nr 1303/2013, (EL) nr 1304/2013, (EL) nr 1309/2013, (EL) nr 1316/2013, (EL) nr 223/2014 ja (EL) nr 283/2014 ja otsust nr 541/2014/EL ning tunnistatakse kehtetuks määrus (EL, Euratom) nr 966/2012 (ELT 2018, L 193, lk 1; parandus ELT 2019, L 60, lk 36; edaspidi „2018. aasta finantsmäärus“).
(
2
)	15. detsembri 2021. aasta kohtuotsus HG vs. komisjon (T‑693/16 P RENV RX, EU:T:2021:895).
(
3
)	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 25. oktoobri 2012. aasta määrus (EL, Euratom) nr 966/2012, mis käsitleb Euroopa Liidu üldeelarve suhtes kohaldatavaid finantseeskirju ning millega tunnistatakse kehtetuks nõukogu määrus (EÜ, Euratom) nr 1605/2002 (ELT 2012, L 298, lk 1; edaspidi „2012. aasta finantsmäärus“).