62024CC0184
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
JEAN RICHARD DE LA TOUR
esitatud 19. juunil 2025 (
1
)
Kohtuasi C‑184/24 [Sidi Bouzid] (
i
)
AF enda nimel ja isikuna, kellel on alaealise lapse BF‑i suhtes vanemlik vastutus,
versus
Ministero dell’Interno – U.T.G. – Prefettura di Milano
(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia (Lombardia maakonna halduskohus, Itaalia))
Eelotsusetaotlus – Direktiiv 2013/33/EL – Rahvusvahelise kaitse taotlejate vastuvõtmine – Materiaalsete vastuvõtutingimuste tühistamine – Artikli 20 lõige 1 – Elukohast lahkumine – Artikli 20 lõiked 4 ja 5 – Majutuskeskuste sisekorraeeskirjade tõsine rikkumine – Taotleja korduv ja põhjendamatu keeldumine liikmesriigi vastuvõtusüsteemi suutlikkuse haldamisega seotud vajaduste tõttu vastu võetud üleviimise otsuse täitmisest – Materiaalsete vastuvõtutingimuste tühistamist võimaldavad liikmesriigi õigusnormid – Lubatavus
I. Sissejuhatus
1.
Kas olukorras, kus rahvusvahelise kaitse taotleja keeldub kategooriliselt jagamast või vabastamast eluruumi, mida ta kasutab majutuskeskuses koos oma alaealise pojaga, ning keeldub korduvalt ja põhjendamatult üleviimisest teise majutuskeskusesse liikmesriigi vastuvõtusüsteemi suutlikkuse haldamisega seotud eesmärgil, on tema eest hoolitsemise lõpetamine proportsionaalne ja sobiv reaktsioon sellisele käitumisele?
2.
Selles on sisuliselt käesolevas kohtuasjas tekkinud küsimus.
3.
See küsimus tekkis Tuneesia kodaniku AF‑i ja tema alaealise poja BF‑i ning Prefettura di Milano (Milano prefektuur, Itaalia) vahelises vaidluses, kuna viimane otsustas tühistada neile direktiivi 2013/33/EL (
2
) sätete kohaselt tagatud materiaalsed vastuvõtutingimused, mis puudutasid majutust, toitu ja rõivaid ning päevaraha. Vaagides, kas see otsus on õiguspärane, lähtudes põhimõtetest, mille Euroopa Kohus on sõnastanud 12. novembri 2019. aasta kohtuotsuses Haqbin (
3
) ja 1. augusti 2022. aasta kohtuotsuses Ministero dell’Interno (materiaalsete vastuvõtutingimuste tühistamine) (
4
), palub Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia (Lombardia maakonna halduskohus, Itaalia) Euroopa Kohtul sisuliselt täpsustada, millist laadi ja millise ulatusega meetmeid võib liikmesriik sellise käitumise korral võtta.
4.
Käesolevas ettepanekus toon esile põhjused, miks ma ei nõustu eelotsusetaotluse esitanud kohtu eeldusega, et rahvusvahelise kaitse taotleja põhjendamatu keeldumine teise majutuskeskusesse üleviimise otsuse täitmisest on samastatav „[lahkumisega] pädeva ametiasutuse määratud elukohast“ direktiivi 2013/33 artikli 20 lõike 1 esimese lõigu punkti a tähenduses, mis lubaks liikmesriigi pädeval asutusel materiaalsed vastuvõtutingimused tühistada.
5.
Kuna õigusaktides ei ole selle kohta midagi mainitud, teen Euroopa Kohtule pigem ettepaneku vaadelda sellist liiki käitumist, lähtudes selle direktiivi artikli 20 lõike 4 sätetest, kuivõrd keeldudes kategooriliselt kõigist pakkumistest asuda elama teise eluruumi, mis ometi vastab tema perekondlikule olukorrale, eirab rahvusvahelise kaitse taotleja liikmesriigi pädeva asutuse õigust paigutada isikuid ümber oma vastuvõtusuutlikkuse haldamisega seotud põhjustel ning paneb toime majutuskeskuste sisekorraeeskirjade tõsise rikkumise, millele see asutus võib reageerida teist liiki meetmetega, mis on kooskõlas inimväärikusega ning alaealise erivajadustega.
II. Õiguslik raamistik
A.
Liidu õigus
6.
Direktiivi 2013/33 põhjendustes 25 ja 35 on märgitud:
„(25)
Vastuvõtusüsteemi kuritarvitamise võimalikkust tuleks piirata, täpsustades asjaolud, mille korral võib taotlejate materiaalseid vastuvõtutingimusi kitsendada või tühistada, tagades samal ajal kõikidele taotlejatele inimväärse elatustaseme.
[…]
(35)
Käesolevas direktiivis austatakse põhiõigusi ja järgitakse iseäranis Euroopa Liidu põhiõiguste hartas[ (
5
)] tunnustatud põhimõtteid. Eelkõige püütakse käesoleva direktiiviga tagada inimväärikuse täielik austamine ning edendada [h]arta artiklite 1, 4, 6, 7, 18, 21, 24 ja 47 kohaldamist ja sellest tuleks lähtuda ka direktiivi rakendamisel.“
7.
Selle direktiivi artikli 1 kohaselt on selle direktiivi eesmärk sätestada liikmesriikides rahvusvahelise kaitse taotlejate vastuvõtu nõuded.
8.
Kõnealuse direktiivi artikli 2 punktis i on mõiste „majutuskeskus“ määratletud kui „mis tahes koht, mida kasutatakse taotlejate kollektiivseks majutamiseks“ (
6
).
9.
Sama direktiivi artikli 3 lõike 1 kohaselt „kohaldatakse [seda direktiivi] kõikide kolmandate riikide kodanike ja kodakondsuseta isikute suhtes, kes esitavad liikmesriigi territooriumil […] rahvusvahelise kaitse taotluse, niikaua kuni neil on lubatud viibida sellel territooriumil taotlejana, ning samuti nende pereliikmete suhtes, kui nad on vastavalt siseriiklikule õigusele selle rahvusvahelise kaitse taotlusega hõlmatud“.
10.
Direktiivi 2013/33 artikli 7 „Elukoht ja liikumisvabadus“ lõigetes 2 ja 3 on sätestatud:
„2.   Liikmesriigid võivad avalike huvide või avaliku korraga seotud põhjustel või vajaduse korral määrata rahvusvahelise kaitse taotluse kiire menetlemise ja tõhusa järelevalve tagamiseks kindlaks taotleja elukoha.
3.   Liikmesriigid võivad ette näha, et materiaalsete vastuvõtutingimuste pakkumiseks peab taotleja tegelikult elama teatavas kohas, mille määravad kindlaks liikmesriigid. Selline otsus, mis võib olla üldist laadi, tuleb teha iga juhtumi puhul eraldi ning see peab olema ette nähtud siseriikliku õigusega.“
11.
Selle direktiivi artikli 18 „Materiaalsete vastuvõtutingimuste pakkumise viisid“ lõike 6 esimeses lauses on sätestatud, et „[l]iikmesriigid tagavad, et taotlejad viiakse üle ühest majutuskohast teise üksnes vajaduse korral“.
12.
Kõnealuse direktiivi artiklis 20 „Materiaalsete vastuvõtutingimuste kitsendamine või tühistamine“ on sätestatud:
„1.   Liikmesriigid võivad materiaalseid vastuvõtutingimusi kitsendada või erakorralistel ja nõuetekohaselt põhjendatud juhtudel tühistada, kui taotleja:
a)
lahkub pädeva ametiasutuse määratud elukohast talle sellest teatamata või ilma pädeva ametiasutuse loata, kui on nõutav sellise loa taotlemine, või
b)
ei täida kohaleilmumise kohustusi või teabe andmise nõuet või nõuet ilmuda siseriiklikus õiguses sätestatud mõistliku aja jooksul varjupaigamenetlusega seoses isiklikele vestlustele või
c)
on esitanud korduva taotluse, nagu see on määratletud direktiivi [2013/32/EL (
7
)] artikli 2 punktis q.
Kui taotleja punktides a ja b osutatud juhtude korral leitakse või ta teatab endast vabatahtlikult pädevale ametiasutusele, võetakse kadumise põhjuste põhjal vastu nõuetekohaselt põhjendatud otsus kõikide või mõnede kitsendatud või tühistatud materiaalsete vastuvõtutingimuste tagamise ennistamise kohta.
[…]
4.   Liikmesriigid võivad määrata kindlaks karistused, mida kohaldatakse majutuskeskuste sisekorraeeskirjade tõsise rikkumise või väga vägivaldse käitumise korral.
5.   Otsused materiaalsete vastuvõtutingimuste kitsendamise või tühistamise kohta või käesoleva artikli lõigetes 1, 2, 3 ja 4 osutatud karistuste kohta tehakse iga juhtumi puhul eraldi, objektiivselt ja erapooletult ning neid põhjendatakse. Neid tehakse asjaomase isiku eriolukorda arvesse võttes, eriti artikliga 21 hõlmatud isikute puhul, pidades kinni proportsionaalsuse põhimõttest. Liikmesriigid tagavad igal juhul juurdepääsu vältimatu abi teenustele kooskõlas artikliga 19 ning tagavad kõikidele taotlejatele inimväärse elatustaseme.
6.   Liikmesriigid tagavad, et materiaalseid vastuvõtutingimusi ei kitsendata ega tühistata enne, kui lõike 5 kohane otsus on vastu võetud.“
B.
Itaalia õigus
13.
18. augusti 2015. aasta seadusandliku dekreedi nr 142 direktiivi [2013/33] ja direktiivi [2013/32] rakendamise kohta (decreto legislativo n. 142 – Attuazione della direttiva 2013/33/UE recante norme relative all’accoglienza dei richiedenti protezione internazionale, nonchè della direttiva 2013/32/UE, recante procedure comuni ai fini del riconoscimento e della revoca dello status di protezione internazionale) (
8
) artiklis 23 „Materiaalsete vastuvõtutingimuste kitsendamine või tühistamine“ on sätestatud:
„1.   Artiklites 9 ja 11 nimetatud struktuuriüksuste asukohaks oleva provintsi prefekt teeb põhjendatud otsuse vastuvõtumeetmete tühistamise kohta järgmistel juhtudel:
a)
taotleja ei ilmu määratud majutuskohta või lahkub vastuvõtukeskusest olemata eelnevalt ja põhjendatult teavitanud sellest pädevat prefettura – ufficio territoriale del Governot (prefektuur – valitsuse piirkondlik büroo, Itaalia);
[…]
2.   Kui rahvusvahelise kaitse taotleja rikub tõsiselt või korduvalt tema majutuskohaks oleva struktuuriüksuse sisekorraeeskirju, sealhulgas kahjustab tahtlikult vallas- või kinnisvara või kui ta käitub tõsiselt vägivaldselt kas või väljaspool keskust, teeb prefekt, ilma et see piiraks õigust anda korraldus taotleja üleviimiseks mõnesse teise keskusesse, otsuse võtta üks või mitu järgmistest meetmetest:
a)
ajutine kõrvalejätmine keskuse juhi korraldatud tegevustest;
b)
ajutine ilmajätmine ühest või mitmest artikli 10 lõike 1 teises lauses nimetatud teenusest, välja arvatud materiaalsed vastuvõtuteenused.
c)
artiklis 12 osutatud teenuste loeteludes nimetatud täiendavate majanduslike soodustuste andmise peatamine mitte vähem kui kolmekümneks päevaks ja mitte enam kui kuueks kuuks;
2 bis.   Käesolevas artiklis ette nähtud meetmed võetakse põhjendatud otsusega, mis tehakse üksikjuhtumipõhiselt, kooskõlas proportsionaalsuse põhimõttega ja võttes arvesse taotleja olukorda eelkõige lähtudes artiklis 17 sätestatud tingimustest. Taotleja suhtes võetud prefekti meetmetest teavitatakse rahvusvahelise kaitse taotluse läbivaatamiseks pädevat piirkondlikku komisjoni.
3.   Lõike 1 punktis a sätestatud juhul on keskuse juht kohustatud viivitamatult teavitama prefektuuri – valitsuse piirkondlikku bürood mitteilmumisest või taotleja lahkumisest struktuuriüksusest. Kui varjupaigataotleja leitakse või kui ta ilmub vabatahtlikult korrakaitseasutusse või sellesse keskusesse, kuhu ta oli määratud, võib piirkonna prefekt taotlejalt saadud teabe alusel teha põhjendatud otsuse vastuvõtumeetmete taastamise kohta. Meetmed taastatakse üksnes juhul, kui ilmumata jätmine või lahkumine oli tingitud vääramatust jõust, ettenägematutest asjaoludest või muudest rasketest isiklikest põhjustest.
4.   Keskuse sisekorraeeskirjade rikkumise korral teeb keskuse juht taotlejale ametliku hoiatuse ning kui lõikes 2 sätestatud meetmete võtmise tingimused on täidetud, edastab asjaolusid käsitleva aruande viivitamatult prefektuurile.
[…]“.
III. Põhikohtuasja asjaolud ja eelotsuse küsimus
14.
AF ja tema poeg BF on mõlemad on Tuneesia kodanikud ning rahvusvahelise kaitse taotlejad. BF oli taotluse esitamise ajal alaealine. Rahvusvahelise kaitse taotlejatena majutatakse neid ühes Milano (Itaalia) vastuvõtukeskuses.
15.
Milano prefektuur tegi 1. juunil 2023 otsuse, mis puudutas AF‑i ja BF‑i materiaalsete vastuvõtutingimuste tühistamist (
9
). Seda otsust, mis on lisatud Euroopa Kohtule saadetud liikmesriigi kohtu toimikule, on põhjendatud kahe asjaoluga.
16.
Esimene asjaolu puudutab AF‑i korduvat keeldumist tema ja tema poja kasutuses oleva, ent mitte kahele, vaid neljale isikule mõeldud eluruumi vabastamisest ning üleviimisest ühte teise Milano vastuvõtukeskusesse. Teine asjaolu puudutab tema käitumist keskuses, kus teda majutatakse. Oma käitumisega rikkus ta tõsiselt selle keskuse sisekorraeeskirju, ohustas sealset julgeolekut ning takistas rahvusvahelise kaitse taotlejate vastuvõtuga seotud menetluste läbi viimist, võttes arvesse massilist rändevoogu ja pidevat vajadust vastuvõtusuutlikkuse ümber jagamiseks.
17.
Hoolimata nende asjaolude mitmekesisusest ning sellest, et tegemist oli vastuvõtukeskuse sisekorraeeskirjade rikkumise, raskelt vägivaldse käitumise või vastuvõtutingimuste tagamise tingimusi mõjutavate tegudega, märgib eelotsusetaotluse esitanud kohus, et Milano prefektuuri otsuse aluseks on seadusandliku dekreedi nr 142/2015 artikli 23 lõike 1 punkt a, mille eesmärk on võtta üle direktiivi 2013/33 artikli 20 lõike 1 punkt a. Ta järeldab sellest, et tühistamise aluseks on AF‑i korduv keeldumine korralduslikest vajadusest tingitud põhjustel üleviimisest ühte teise Milano vastuvõtukeskusesse.
18.
AF esitas eelotsusetaotluse esitanud kohtule Milano prefektuuri otsuse peale tühistamiskaebuse ning esialgse õiguskaitse taotluse ajutiste meetmete võtmiseks. Teise vastuvõtukeskusesse üleviimisest keeldumist põhjendas ta sellega, et BF käib nende majutuskohaks oleva vastuvõtukeskuse lähedal koolis. Ta väidab, et materiaalsete vastuvõtutingimuste tühistamise tõttu ei tule ta toime enda ega oma alaealise lapse põhivajaduste rahuldamisega. Kaebust põhjendades väidab ta eelkõige, et rikutud on direktiivi 2013/33 artiklit 21 ja seadusandliku dekreedi nr 142/2015 artiklit 17, kuna meede ei võta arvesse asjaolu, et kaebaja ja tema poeg kuuluvad „haavatavate isikute“ kategooriasse; seadusandliku dekreedi nr 142/2015 artikli 23 lõike 1 punkti a, kuna enda üleviimisest keeldumine ei ole samastatav selles sättes silmas peetavate juhtumitega ning direktiivi 2013/33 artiklit 20, nagu seda on tõlgendanud Euroopa Kohus kohtuostustes Haqbin ja Ministero dell’Interno (materiaalsete vastuvõtutingimuste tühistamine), kust tuleneb üldpõhimõte, mis kohaldub kõigi materiaalsete vastuvõtutingimuste tühistamise juhtudel, sealhulgas juhul, kui tühistamine ei ole karistuslikku laadi.
19.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus jättis 25. juuli 2023. aasta määrusega AF‑i esialgse õiguskaitse taotluse rahuldamata, kuna Milano prefektuuri otsusega teostati vastuvõtukeskuste tegevuse korraldamisega seotud pädevust.
20.
AF esitas selle kohtumääruse peale apellatsioonkaebuse Consiglio di Statole (Itaalia kõrgeima halduskohtuna tegutsev riiginõukogu). Viimane rahuldas 22. septembri 2023. aasta kohtumäärusega apellatsioonkaebuse, kuna Milano prefektuuri otsus võib rikkuda AF‑i põhiõigusi, nagu õigust põhivajadusteks olevale toidule, eluasemele ja rõivastele.
21.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus küsib eelkõige, kas inimväärikuse kaitse üldpõhimõttest juhindudes saab asuda seisukohale, et Euroopa Kohtu sõnastatud põhimõtted on üldkohaldatavad normid, mis kuuluvad sellistena kohaldamisele ka muudel juhtudel peale materiaalsete vastuvõtutingimuste tühistamise karistusena, millele viidatakse kõnealustes kohtuotsustes. See kohus on arvamusel, et siinsel juhul on haldusorgan piisavalt põhjendanud materiaalsete vastuvõtutingimuste tühistamise vältimatust, võttes arvesse seda, et AF keeldub põhjendamatult ja ebaproportsionaalselt enda üleviimisest teise vastuvõtukeskusesse ning et tagajärgede poolest vähem koormavad alternatiivsed lahendused ei ole praktikas võimalikud.
22.
Lisaks rõhutab ta, et tühistamise põhjustas otseselt see, et AF keeldus talle materiaalsete vastuvõtutingimuste tagamise jätkamisest, olgugi et teises kohas, mis on samaväärne vastuvõtusüsteemist vabatahtliku lahkumisega. Seega jäi AF oma põhivajaduste rahuldamise võimalusest ilma iseenda valiku tõttu.
23.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib viimaks, et sellise keeldumise näol on tegemist kuritarvitusega, kuna seeläbi kasutatakse vastuvõtumeedet ära oma eesmärkidel ning praktikas piiratakse võimalust teostada korraldamise ja haldamise volitusi, mis on haldusorganil selleks, et määrata kindlaks vastuvõtukeskus, kuhu rahvusvahelise kaitse taotleja suunatakse. Ainus meede, mille haldusorgan saab otsustada sellise kuritarvitamise vastu võtta, on materiaalsete vastuvõtutingimuste tühistamine. See kohus lisab, et kui peaks asuma seisukohale, et direktiivi 2013/33 artikkel 20 välistab materiaalsete vastuvõtutingimuste tühistamise pädevuse teostamise kõnealuses olukorras, siis ei suudaks haldusorgan enam korralikult täita vastuvõtumeetmete haldamisega seotud ülesandeid, kuna pelgalt taotleja keeldumine enda üleviimisest „halvaks nende meetmete korralduse“ ning looks ainuüksi taotleja tahtega seotud „õiguse jääda“ esimesse vastuvõtukeskusesse, millisele õigusele ei ole alust ei liidu ega liikmesriigi õiguses.
24.
Neil asjaoludel otsustas Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia (Lombardia maakonna halduskohus) menetluse peatada ning esitada Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse:
„Kas liikmesriigi õigusnormid, mis lubavad põhjendatud üksikotsusega, mis käsitleb ka meetme vajalikkust ja proportsionaalsust, vastuvõtumeetme tühistada, ning seda mitte karistuseks, vaid kohaldamistingimuste äralangemise tõttu – konkreetsel juhul seetõttu, et välismaalane keeldub muudel kui esmaste eluvajaduste täitmise või inimväärikuse kaitsega seotud põhjustel laskmast end üle viia teise majutuskeskusse, mille ametiasutus on määranud objektiivsete korralduslike vajaduste tõttu ning milles on võimalik sellesama ametiasutuse vastutusel tagada samaväärsete materiaalsete vastuvõtutingimuste säilimine nagu algses majutuskeskuses –, kusjuures üleviimisest keeldumine ja sellest tulenev tühistamine seavad välismaalase olukorda, kus ta ei suuda iseenda ega oma pere esmaseid eluvajadusi rahuldada, on direktiivi [2013/33] artikliga 20 ning põhimõtetega, mille Euroopa Kohus sõnastas [kohtuotsustes Haqbin ja Ministero dell’Interno (materiaalsete vastuvõtutingimuste tühistamine)] vastuolus selles osas, kus see raamistik välistab liikmesriigi ametiasutuse õiguse määrata karistuseks vastuvõtumeetmete tühistamise, kui sellise otsuse tagajärjel satuksid rahvusvahelist kaitset taotleva välismaalase ja tema pere esmased eluvajadused ohtu?“
25.
Kirjalikud seisukohad esitasid AF, Itaalia, Belgia, Küprose ja Poola valitsus ning Euroopa Komisjon.
IV. Analüüs
26.
Eelotsuse küsimusega küsib eelotsusetaotluse esitanud kohus Euroopa Kohtult sisuliselt, kas direktiivi 2013/33 artiklit 20, nagu seda on tõlgendatud kohtuotsustes Haqbin ja Ministero dell’Interno (materiaalsete vastuvõtutingimuste tühistamine), tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mille kohaselt võib liikmesriik, olles hinnanud meetme vajalikkust ja proportsionaalsust konkreetse olukorra seisukohast, tühistada materiaalsed vastuvõtutingimused, mis tagatakse rahvusvahelise kaitse taotlejale, kes enam ei vasta talle materiaalsete vastuvõtutingimuste tagamise tingimustele, kuna ta on korduvalt keeldunud üleviimisest teise, ent siiski tema perekondlikule olukorrale vastavasse majutuskeskusesse.
27.
See küsimus tekib, kuna üheski direktiivi 2013/33 sättes ei ole sõnaselgelt reguleeritud sellist liiki olukorda, kus rahvusvahelise kaitse taotleja rikub tema eest hoolitsemisega seotud üksikasjalikke tingimusi ning jääb oma õigusi kuritarvitades teatavasse majutuskeskusesse, keeldudes korduvalt ja põhjendamatult enda üleviimisest teise majutuskeskusesse.
28.
Nagu ilmneb eelotsusetaotlusest, lähtub Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia (Lombardia maakonna halduskohus) eeldusest, et sellist käitumist, nagu vaidluse all olev, saab ja tuleb samastada „[lahkumisega] pädeva ametiasutuse määratud elukohast“ direktiivi 2013/33 artikli 20 lõike 1 esimese lõigu punkti a tähenduses, mistõttu võiks see osutatud sätte kohaselt tuua kaasa materiaalsete vastuvõtutingimuste tühistamise. See kohus leiab nimelt, et selline käitumine näitab rahvusvahelise kaitse taotleja vabatahtlikku väljumist liikmesriigi vastuvõtusüsteemist, kuna see on võrdväärne selle taotleja ilmumata jätmisega sellesse majutuskeskusesse, kuhu ta on määratud, mis on samastatav liikmesriigi pädeva ametiasutuse määratud elukohast lahkumisega.
29.
Ma jagan küll nii eelotsusetaotluse esitanud kohtu kui ka Küprose ja Poola valitsuse väljendatud muret, et sellist liiki käitumise näol on tegemist kuritarvitusega, millele pädevad liikmesriigid peavad saama reageerida, ent leian siiski, et võttes arvesse direktiivi 2013/33 artikli 20 lõike 1 esimese lõigu punkti a sõnastust ning konteksti ja eesmärki, mis iseloomustab õigusnorme, mille osaks see artikkel on, ei ole need kaks käitumise liiki teineteisega samastatavad.
A.
Ühest majutuskeskusest teise majutuskeskusesse üleviimise otsuse täitmisest keeldumine ei kuulu direktiivi 2013/33 artikli 20 lõike 1 esimese lõigu punkti a kohaldamisalasse
30.
Nagu selle pealkiri näitab, reguleerib direktiivi 2013/33 artikkel 20 materiaalsete vastuvõtutingimuste kitsendamise või tühistamise meetmeid.
31.
Selle artikli lõike 1 esimese lõigu punkt a lubab liikmesriikidel „materiaalseid vastuvõtutingimusi kitsendada või erakorralistel ja nõuetekohaselt põhjendatud juhtudel tühistada, kui taotleja […] lahkub pädeva ametiasutuse määratud elukohast talle sellest teatamata või ilma pädeva ametiasutuse loata, kui on nõutav sellise loa taotlemine“.
32.
Märgin kõigepealt, et selle sätte sõnastust tuleb tõlgendada kitsalt, mis nähtub liidu seadusandja kasutatud fraasist „erakorralistel ja nõuetekohaselt põhjendatud juhtudel“. Nimelt välja arvatud sellise isiku puhul, kes on varjanud oma rahaliste vahendite olemasolu, on materiaalsete vastuvõtutingimuste tühistamise tagajärjeks täielikult riigi abist sõltuva rahvusvahelise kaitse taotleja ilmajäämine majutusest, toidust, rõivastest ja päevarahast (
10
).
33.
Lisaks rõhutan, et kõnealuse sätte eesmärk on täpsustada, millised mõjud kaasnevad üldreegliga, mille liidu seadusandja on sõnastanud direktiivi 2013/33 artikli 7 lõikes 3. See artikkel, mis puudutab taotleja elukohta vastuvõtvas liikmesriigis, võimaldab liikmesriigil seada materiaalsete vastuvõtutingimuste tagamise tingimuseks selle, et taotleja „tegelikult“ elab liikmesriigi pädeva ametiasutuse määratud kohas. Direktiivi artikli 20 lõike 1 esimese lõigu punktis a on kindlaks määratud meede, mis võetakse taotleja suhtes, kes seda kohustust ei täida, lahkudes pädeva ametiasutuse määratud elukohast „talle sellest teatamata“ või ilma vastava loata, kui selline luba on nõutav.
34.
Olulise tähendusega on selle sätte kõigis keeleversioonides ühetaoliselt tõlgitud tegusõna „lahkuma“ (pr k abandonner), kuna tavatähenduses tähendab see lõplikult kellegi või millegi maha jätmist, millestki loobumist või ka mingisugusest kohast ära minemist (
11
). Liikmesriigi õiguses võib mõistel „elukohast lahkumine“ olla mingisugune spetsiifiline tähendus. Prantsuse õiguses iseloomustab seda isiku järsk ja ettenägematu ära minemine tema kasutuses olevast eluruumist ning tema põhjendamatu ja pikaajaline või lausa lõplik eemalolek sealt (
12
). Nagu ilmneb direktiivi 2013/33 artikli 20 lõike 1 teise lõigu sõnastusest, on liidu seadusandja pealegi silmas pidanud olukorda, kus taotleja asukohta ei ole enam võimalik tuvastada (
13
), kuna selle kohaselt on nõutav, et liikmesriigid võtaksid „kadumise“ põhjuste põhjal vastu otsuse materiaalsete vastuvõtutingimuste tagamise taastamise kohta, kui taotleja „leitakse“ või ta teatab endast vabatahtlikult pädevale ametiasutusele.
35.
Neid asjaolusid arvesse võttes leian, et sellist käitumist nagu siinses asjas käsitletav, mida iseloomustab see, et rahvusvahelise kaitse taotleja keeldub üleviimise otsuse täitmisest ja jääb oma õigusi kuritarvitades esimesse majutuskeskusesse, kuhu ta määrati, ei saa samastada sellega, kui taotleja lahkub pädeva ametiasutuse määratud elukohast ilma sellest teavitamata või loata. Ma mõistan eelotsusetaotluse esitanud kohtu argumenti, et keeldudes tema eest hoolitsemisega seotud nõuete täitmisest ja teise majutuskeskusesse minemisest väljub taotleja ise liikmesriigi vastuvõtusüsteemist samamoodi nagu taotleja, kes lahkub oma majutuskeskusest. Tuleb siiski tõdeda, et sellises olukorras, nagu siinses asjas käsitletav, jääb taotleja oma tegelikku elukohta esimeses majutuskeskuses, kuhu ta oli määratud – ta tõepoolest kuritarvitab oma õigusi, ent ta ei ole kadunud, ta on rahvusvahelise kaitse taotluse läbivaatamiseks täiesti kättesaadav ning liikmesriigi pädev ametiasutus teab täpselt, kus on tema elukoht.
36.
Minu arvates on seega direktiivi 2013/33 artikli 20 lõike 1 punkti a sõnastusega vastuolus see, kui samastada selline olukord nagu siinses asjas käsitletav, olukorraga, kus taotleja lahkub liikmesriigi pädeva ametiasutuse määratud majutuskeskusest.
37.
Seda seisukohta toetavad ka direktiivi 2013/33 artikli 20 lõike 1 kontekst ja eesmärk.
38.
Materiaalsete vastuvõtutingimuste tühistamine on nimelt meede, mille liidu seadusandja on selle direktiivi artikli 20 lõike 1 esimeses lõigus väga rangelt ette näinud „erakorralistel ja nõuetekohaselt põhjendatud juhtudel“ kahes olukorras, mis on seotud vastuvõtusüsteemi kuritarvitamise ohuga (
14
).
39.
Esimene olukord on see, kui liikmesriik võib direktiivi 2013/32 artikli 28 lõike 1 teise lõigu kohaselt eeldada, et rahvusvahelise kaitse taotleja on oma taotluse kaudselt tagasi võtnud või sellest kaudselt loobunud, kuna ta on lahkunud talle määratud elukohast (direktiivi 2013/33 artikli 20 lõike 1 esimese lause punkt a) või kuna ta ei ilmu kohale asutusse, ei vasta nõuetele anda teavet või ei ilmu tema taotluse läbivaatamisega seotud isiklikele vestlustele (selle direktiivi artikli 20 lõike 1 esimese lõigu punkt b). Need asjaolud, mis näivad olevat ka taotlejale materiaalsete vastuvõtutingimuste tagamise eelduseks, on hõlmatud taotlejate kohustustega, mis on sätestatud direktiivi 2011/95/EL (
15
) artiklis 4 ja direktiivi 2013/32 artiklis 13. Olukorras, kus liikmesriik saab eeldada, et taotlus on tagasi võetud, võib ta niisiis kuni taotleja taasilmumiseni (direktiivi 2013/33 artikli 20 lõike 1 teine lõik) eeldada, et taotleja staatusega kaasnev õigus kasutada materiaalseid vastuvõtutingimusi on lõppenud.
40.
Teine olukord on see, kus taotleja on esitanud „korduva taotluse“ direktiivi 2013/32 artikli 2 punkti q tähenduses (direktiivi 2013/33 artikli 20 lõike 1 esimese lõigu punkt c) ehk uue rahvusvahelise kaitse taotluse, mis esitatakse pärast varasema taotluse kohta lõpliku otsuse tegemist. Sel juhul võib tühistamine olla põhjendatud, kui ilmneb, et taotleja on esitanud uue taotluse üksnes selleks, et tal oleks võimalus kasutada liikmesriigis materiaalseid vastuvõtutingimusi.
41.
Selline käitumine nagu siinses asjas käsitletav, ei kuulu aga nende rikkumiste hulka, mis näitaksid, et taotleja on rikkunud rahvusvahelise kaitse taotluse läbivaatamisega seoses tal lasuvaid kohustusi, ning ainuüksi see, et ta rikub tema eest hoolitsemisega seotud üksikasjalikke tingimusi, ei saa minu arvates näidata tema taotluse kaudset tagasivõtmist ega katset liikmesriigi vastuvõtusüsteemi kuritarvitada.
42.
Kui taotleja viibib ikka selle liikmesriigi territooriumil, kus ta oma taotluse esitas, ja elab tegelikult elukohas, mille liikmesriik talle kõigepealt tema taotluse kiire ja tõhusa läbivaatamise eesmärgil määras, ning kui ta täidab direktiivi 2011/95 artikli 4 lõike 2 kohaselt tal lasuvat koostöökohustust ja kõiki direktiivi 2013/32 artiklis 13 sätestatud kohustusi, siis vastab taotleja talle materiaalsete vastuvõtutingimuste tagamise tingimustele, kuni tal on lubatud taotlejana liikmesriigi territooriumil viibida (
16
). Sellises olukorras oleks direktiivi 2013/33 artikli 20 lõikega 1 loodud süsteemi loogikaga vastuolus jätta taotleja ilma soodustustest, mis on seotud tema rahvusvahelise kaitse taotluse läbivaatamisega.
43.
Seetõttu ei leia ma, et liikmesriik võiks direktiivi 2013/33 artikli 20 lõike 1 esimese lõigu punktis a sätestatule tuginedes teha materiaalsete vastuvõtutingimuste tühistamise otsuse sellise rahvusvahelise kaitse taotleja suhtes, kes jääb oma õigusi kuritarvitades esimesse majutuskeskusesse, kuhu ta määrati, ning keeldub korduvalt ja põhjendamatult korralduslikest vajadustest tingitud üleviimisest teise majutuskeskusesse.
44.
Seevastu leian, et sellist käitumist saab käsitada „majutuskeskuste sisekorraeeskirjade tõsise rikkumisena“ direktiivi 2013/33 artikli 20 lõike 4 tähenduses, mille eest võib liikmesriik karistada, järgides selle direktiivi artikli 20 lõigetes 5 ja 6 sätestatud nõudeid.
B.
Teise majutuskeskusesse üleviimise otsuse täitmisest keeldumine kuulub direktiivi 2013/33 artikli 20 lõike 4 kohaldamisalasse
45.
Direktiivi 2013/33 artikli 20 lõikes 4 on sätestatud, et „[l]iikmesriigid võivad määrata kindlaks karistused, mida kohaldatakse majutuskeskuste sisekorraeeskirjade tõsise rikkumise või väga vägivaldse käitumise korral“.
46.
Selles artiklis ei ole tõesti täpsustatud, milliste majutuskeskuste sisekorraeeskirjades sisalduvate kohustuste rikkumise eest võib karistada, mistõttu on nende määratlemine iga liikmesriigi pädevuses. Sellistes sisekorraeeskirjades on aga tingimata mainitud isiku asutuses viibimise ajal kummalgi poolel lasuvaid üldisi ja erilisi kohustusi või neile kohustustele osutatud. Samuti on neis tingimata täpsustatud majutuskeskuse tegevuse korraldust puudutavad üksikasjad ning rahvusvahelise kaitse taotleja eest hoolitsemise tingimused. Ent samamoodi nagu taotleja suhtes kehtivad majutuskohta saabumise, seal viibimise ja sealt lahkumise tingimused, näivad majutuskeskuste sisekorraeeskirjade esmatähtsaks osaks olevat ka üleviimise tingimused, millega viimane nõustub, allkirjastades tavaliselt selliste sisekorraeeskirjadega seotud vastuvõtulepingu (
17
).
47.
Seega ilmneb vastuvõtva liikmesriigi territooriumil taotleja viibimist puudutavate üldsätete koosmõjust, et direktiivist 2013/33 ei tulene taotlejale õigust jääda konkreetsesse majutuskeskusesse.
48.
Esimesena tuleneb direktiivi 2013/33 artikli 7 lõikest 2, et liikmesriigid võivad avalike huvide või avaliku korraga seotud põhjustel või vajaduse korral määrata rahvusvahelise kaitse taotluse kiire menetlemise ja tõhusa järelevalve tagamiseks kindlaks taotleja elukoha. Kuigi mõistet „avalike huvidega seotud põhjused“ ei ole selles direktiivis määratletud, hõlmab see kahtlemata põhjusi, mis puudutavad liikmesriigi vastuvõtusüsteemi suutlikkuse korraldust ja haldamist; pealegi on liidu seadusandja tunnustanud kõnealuse direktiivi põhjenduses 26 vajadust tagada „riigisiseste vastuvõtusüsteemide tõhusus“.
49.
Teisena tuleneb direktiivi 2013/33 artikli 18 lõikest 6, et vastuvõtval liikmesriigil on õigus viia taotleja üle ühest majutuskohast teise, kui sellise üleviimise järgi näib olevat „vajadus“, ent siiski tingimusel, et majutamise üksikasjad vastavad perekondade ning haavatavate ja hooldust vajavate isikute erivajadustele (
18
). Nii on liikmesriigi pädeval ametiasutusel õigus nõuda taotleja üleviimist teise majutuskeskusesse, kui see on vajalik vastuvõtustruktuuride mahutavusega seotud põhjustel või kui see on nõutav põhjustel, mis puudutavad nende struktuuride sobivust taotleja erivajaduste seisukohast, näiteks tulenevalt tema isiklikust või perekondlikust olukorrast (perekond, üksikud naised või mehed, üksikvanemaga perekond, saatjata alaealised) või ka kui taotlejal tekivad raskused kohandumisel kõnealuse majutuskeskuse heade kommetega. Kõik need asjaolud võivad loomulikult muutuda kogu taotleja vastuvõtumenetluse aja jooksul.
50.
Minu arvates kaoks nende sätete soovitav toime, kui liikmesriikidel ei oleks mingisugust võimalust astuda samme taotleja suhtes, kes kasutab suurema perekonna vajadustele vastavat eluruumi, ent ei ole nõus seda teistega jagama ega seda vabastama ning lisaks keeldub kategooriliselt ja ilma õiguspärase põhjuseta mis tahes pakkumistest asuda ümber mõnda teise eluruumi, mis vastab siiski tema perekondlikule olukorrale (
19
). Jäädes oma õigusi kuritarvitades sellesse eluruumi, võtab taotleja majutuskeskuse juhilt võimaluse pakkuda vabu kohti seda vajavatele teistele isikutele või perekondadele. Kui sellist käitumist taluda, siis võib see tegelikult viia vastuvõtusüsteemi halvamiseni, takistades liikmesriikidel oma majutussuutlikkuse tõhusat haldamist paindlikkusega, mida nõuavad ettetulevate olukordade mitmekesisus ja rändevoogude arengud.
51.
Kõigil neil põhjustel leian, et selline käitumine tuleb lugeda „majutuskeskuste sisekorraeeskirjade tõsiseks rikkumiseks“ direktiivi 2013/33 artikli 20 lõike 4 tähenduses.
52.
Selline lahendus annab liikmesriikidele võimaluse seda liiki käitumise eest karistada, ent nõuab siiski, et nad järgiksid liidu seadusandja poolt selle direktiivi artikli 20 lõigetes 5 ja 6 sõnaselgelt ette nähtud tagatisi, eelkõige neid, mis puudutavad proportsionaalsuse põhimõttest kinnipidamist ja inimväärikuse austamist.
53.
Kõnealuse direktiivi artikli 20 lõike 5 kohaselt peavad kõik selle artikli lõikes 4 nimetatud karistused olema objektiivsed, erapooletud ja põhjendatud ning taotleja isikliku olukorra ja kõigi konkreetse juhtumi asjaolude seisukohast proportsionaalsed ning igal juhul tuleb tagada tervishoiuteenuste kättesaadavus ning inimväärne elatustase (
20
).
54.
Kuigi, nagu Euroopa Kohus kohtuotsuses Haqbin möönis, kohaldatav karistamise regulatsioon võib põhimõtteliselt puudutada ka materiaalseid vastuvõtutingimusi, pehmendas ta neid nõudeid arvesse võttes kohe seda seisukohta ning välistas võimaluse tühistada kas või ajutiselt kõik need tingimused (
21
).
55.
Esimesena leidis Euroopa Kohus, et karistus, mis seisneb selles, et üksnes direktiivi 2013/33 artikli 20 lõike 4 alusel tühistatakse kas või ajutiselt kõik materiaalsed vastuvõtutingimused või materiaalsed vastuvõtutingimused, mis hõlmavad majutust, toitu või rõivaid, oleks vastuolus kohustusega tagada taotlejale inimväärne elatustase, sest see võtaks temalt võimaluse rahuldada oma kõige esmasemad vajadused, nagu eelkõige enda majutamine, toitmine, riietamine ja pesemine, ning kahjustaks nii tema füüsilist või vaimset tervist või asetaks ta alandavasse olukorda, mis rikub inimväärikust (
22
). Sellega seoses lisas Euroopa Kohus, et selline karistus eiraks proportsionaalsuse põhimõtet (
23
).
56.
Teisena rõhutas Euroopa Kohus, et inimväärse elatustaseme tagamise nõudest tuleneb lisaks liikmesriikidele ka füüsilistele ja eraõiguslikele juriidilistele isikutele, keda liikmesriigid kasutavad, kohustus kindlustada selline elatustase pidevalt ja katkematult (
24
). Taotleja eest hoolitsemine peab seega olema pidev ja inimväärikust austav, mida kinnitab minu arvates ka direktiivi 2013/33 artikli 20 lõige 6. See artikkel, mille näol on ennekõike tegemist menetlusliku sättega, nõuab nimelt, et vastuvõttev liikmesriik jätkaks kuni materiaalsete vastuvõtutingimuste kitsendamise või tühistamise otsuse vastuvõtmiseni taotleja põhivajaduste eest hoolitsemist selliselt, et see kuidagi ei katkeks.
57.
Sellisel hoolitsemisel on kolm eesmärki. Esiteks võimaldab see tagada taotleja tõhusa kaitse vastuvõtva liikmesriigi territooriumil, vähendades nii teda ähvardavat marginaliseerumise ohtu ning „teisese rände“ kiusatust. Teiseks annab kõnealune hoolitsemine taotlejale võimaluse teostada oma varjupaigaõigust, võimaldades tal osaleda oma taotluse läbivaatamise menetluses kooskõlas direktiividest 2011/95 ja 2013/32 talle tulenevate õiguste ja tal lasuvate kohustustega. Viimaks peab hoolitsemine võimaldama vastuvõtval liikmesriigil rahvusvahelise kaitse taotluse hoolikat läbivaatamist, sest karistusest hoolimata peab see liikmesriik suutma jätkuvalt taotleja asukoha kindlaks teha, et toimetada talle kätte erinevad kutsed ja teatada kokkusaamistest.
58.
Kolmanda ja viimasena on Euroopa Kohus osutanud sellele, et direktiivi 2013/33 artikli 23 lõike 1 kohaselt peavad liikmesriigid selle direktiivi alaealistega seotud sätete ülevõtmisel ja karistuste kohaldamisel silmas pidama eelkõige lapse parimaid huvisid kooskõlas harta artikliga 24, millele on viidatud selle direktiivi põhjenduses 35. Karistuse kohaldamisel peab liikmesriik niisiis arvesse võtma eelkõige selliseid tegureid nagu alaealise heaolu ja sotsiaalne areng, pöörates erilist tähelepanu tema taustale ning samuti ohutus- ja turvalisuskaalutlustele (
25
). On aga ilmne, et isegi ajutiselt kõigi materiaalsete vastuvõtutingimuste tühistamine ei ole alaealise olukorda arvesse võttev meede, kuna see ei võimalda tema erivajaduste rahuldamist ning halvendab ilmselgelt tema hariduse omandamise ja arengutingimusi.
59.
Käesolevas kohtuasjas saan Milano prefektuuri otsust lugedes aru, et selle meetme võtmine oli tingitud kuhjunud probleemidest ja see näis viimase võimalusena olukorra lahendamiseks, milleks liikmesriigi pädevad asutused olid teinud juba mitmeid katseid.
60.
Sellest otsusest ilmneb, et lisaks kaebaja väga vägivaldsele käitumisele majutuskeskuses, takistas ta kahel korral tema eluruumis olevate vabade voodite kahe teise rahvusvahelise kaitse taotleja kasutusse andmist ning keeldus viiel korral täitmast tema suhtes tehtud otsuseid teise eluruumi ümberpaigutamise kohta, olgugi et ümberpaigutamine olnuks kooskõlas tema ja tema põhikohtuasja asjaolude aset leidmise ajal alaealise poja olukorraga. Lisaks ilmneb kõnealusest otsusest, et kuigi liikmesriigi pädev asutus alustas materiaalsete vastuvõtutingimuste tühistamise menetlust pärast seda, kui kaebaja oli kahel esimesel korral üleviimisest keeldunud, loobus ta selle menetluse jätkamisest, leppides sellega, et kaebaja ja tema poja vastuvõtmine jätkub selles keskuses, kus neid majutati.
61.
Kõigil neil põhjustel, mille ma eespool esile tõin, ei või liikmesriik karistuste hulgas, mida kohaldatakse taotleja suhtes, kes keeldub üleviimise otsuse täitmisest, kuigi üleviimine on kooskõlas tema perekondliku olukorraga, näha ette karistust, milleks on kõigi direktiivi 2013/33 artikli 2 punktides f ja g nimetatud materiaalsete vastuvõtutingimuste tühistamine, kuivõrd selle tagajärjel jääks see taotleja ilma võimalusest rahuldada oma kõige põhilisemaid vajadusi, nagu enda majutamine, toitmine, riietamine ja pesemine. Järelikult võib liikmesriik kindlaks määrata muud laadi karistuse, mis on kooskõlas selle direktiivi artikli 20 lõigetes 5 ja 6 sätestatud nõuetega, nagu neid on tõlgendanud Euroopa Kohus. See tähendab eelkõige, et karistus peab olema taotleja erilise olukorra seisukohast proportsionaalne ja austama tema inimväärikust ning võimaldama talle tervishoiuteenuste kättesaadavuse. Kui tegu on üksikvanemaga perekonnaga, nagu käesoleval juhul, tuleb seda karistust lisaks kohandada, võttes eelkõige arvesse lapse parimaid huvisid vastavalt kõnealuse direktiivi artiklile 23 ning eelkõige tema erivajadusi.
V. Ettepanek
62.
Kõiki eeltoodud kaalutusi arvesse võttes teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia (Lombardia maakonna halduskohus, Itaalia) eelotsuse küsimusele järgmiselt:
1.
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. juuni 2013. aasta direktiivi 2013/33/EL, millega sätestatakse rahvusvahelise kaitse taotlejate vastuvõtu nõuded, artikli 20 lõike 1 esimese lõigu punkti a
tuleb tõlgendada nii, et
rahvusvahelise kaitse taotleja käitumine, mis seisneb selles, et ta jääb oma õigusi kuritarvitades esimesse majutuskeskusesse, kuhu ta määrati, ning keeldub korduvalt ja põhjendamatult üleviimisest teise majutuskeskusesse liikmesriigi vastuvõtusüsteemi suutlikkuse haldamise eesmärgil, ei ole samastatav „lahku[misega] pädeva ametiasutuse määratud elukohast“, mille puhul on lubatav kõigi materiaalsete vastuvõtutingimuste tühistamine.
2.
Direktiivi 2013/33 artikli 20 lõikeid 4–6
tuleb tõlgendada nii, et
rahvusvahelise kaitse taotleja käitumine, mis seisneb selles, et ta jääb oma õigusi kuritarvitades esimesse majutuskeskusesse, kuhu ta määrati, ning keeldub korduvalt ja põhjendamatult üleviimisest teise majutuskeskusesse liikmesriigi vastuvõtusüsteemi suutlikkuse haldamise eesmärgil, on käsitatav „majutuskeskuste sisekorraeeskirjade tõsise rikkumisena“, mille eest võib liikmesriik karistada, määrates muud laadi karistuse kui kõigi materiaalsete vastuvõtutingimuste tühistamine.
Liikmesriigi pädevuses on kindlaks määrata sanktsioon, mis on taotleja olukorda ja kõiki konkreetse juhtumi asjaolusid arvestades proportsionaalne ja mille korral on asjaoludest sõltumata tagatud inimväärikuse austamine ja tervishoiuteenuste kättesaadavus. Juhul, kui tegu on perekonnaga, tuleb lisaks karistust kohandada, võttes eelkõige arvesse lapse parimaid huvisid vastavalt selle direktiivi artiklis 23 sätestatule ning eelkõige tema erivajadusi.
(
1
)	Algkeel: prantsuse.
(
i
)	Kohtuasjal on väljamõeldud nimi. See ei vasta ühegi menetlusosalise tegelikule nimele.
(
2
)	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. juuni 2013. aasta direktiiv, millega sätestatakse rahvusvahelise kaitse taotlejate vastuvõtu nõuded (ELT 2013, L 180, lk 96).
(
3
)	C‑233/18, edaspidi „kohtuotsus Haqbin, EU:C:2019:956.
(
4
)	C‑422/21, edaspidi „kohtuotsus Ministero dell’Interno (materiaalsete vastuvõtutingimuste tühistamine)“, EU:C:2022:616.
(
5
)	Edaspidi „harta“.
(
6
)	Mõiste „majutuskeskus“, mida kasutatakse direktiivi 2013/33 prantsuskeelses (centre d’hébergement) ja ingliskeelses (accommodation center) versioonis, on mõnes teises keeleversioonis, näiteks itaalia- (centro di accoglienza) ja hispaaniakeelses (centro de acogida) versioonis, tõlgitud kui „vastuvõtukeskus“.
(
7
)	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. juuni 2013. aasta direktiiv rahvusvahelise kaitse seisundi andmise ja äravõtmise menetluse ühiste nõuete kohta (ELT 2013, L 180, lk 60).
(
8
)	GURI nr 214, 15.9.2015, lk 1. Seda seadusandlikku dekreeti muudeti dekreetseadusega nr 20, millega kehtestatakse kiireloomulised sätted, mis puudutavad võõrtöötajate seaduslikku sissevoolu ning ebaseadusliku sisserände ennetamist ja sellevastast võitlust (decreto-legge n. 20 – Disposizioni urgenti in materia di flussi di ingresso legale dei lavoratori stranieri e di prevenzione e contrasto all’immigrazione irregolare) (GURI nr 59, 10.3.2023, lk 1). See dekreetseadus kinnitati muudetud kujul seadusena 5. mai 2023. aasta seadusega nr 50 (legge n. 50) (GURI nr 104, 5.5.2023, lk 7) (edaspidi „seadusandlik dekreet nr 142/2015“).
(
9
)	Edaspidi „Milano prefektuuri otsus“.
(
10
)	Vt direktiivi 2013/33 artikli 2 punkt g.
(
11
)	Vt Larousse’i sõnaraamat ja Prantsuse Akadeemia sõnaraamat.
(
12
)	Vt Cour de cassationi (Prantsusmaa kassatsioonikohus) tsiviilasjade 3. koja 8. juuli 2009. aasta kohtuotsus (nr 08‑16.992).
(
13
)	Märgin, et seadusandliku dekreedi nr 142/2015 artiklis 13 on sõnaselgelt ette nähtud materiaalsete vastuvõtutingimuste tühistamine vastavalt selle seadusandliku dekreedi artikli 23 lõike 1 punktile a „keskustest põhjendamatu ära minemise“ korral.
(
14
)	Vt selle kohta direktiivi 2013/33 põhjendus 25 ning kohtuotsus Haqbin (punkt 44).
(
15
)	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 13. detsembri 2011. aasta direktiiv, mis käsitleb nõudeid, millele kolmandate riikide kodanikud ja kodakondsuseta isikud peavad vastama, et kvalifitseeruda rahvusvahelise kaitse saajaks, ning nõudeid pagulaste või täiendava kaitse saamise kriteeriumidele vastavate isikute ühetaolisele seisundile ja antava kaitse sisule (ELT 2011, L 337, lk 9).
(
16
)	Vt selle kohta direktiivi 2013/33 artikli 3 lõige 1.
(
17
)	Vt näiteks Prantsusmaal kehtiv 19. juuni 2019. aasta määrus varjupaigataotlejate vastuvõtukeskuste tegevuse kohta (arrêté du 19 juin 2019, relatif au règlement de fonctionnement des centres d’accueil pour demandeurs d’asile) (JORF, 28.6.2019, lk 111), mille lisa artiklis 2 on sätestatud, et „varjupaigataotlejate vastuvõtukeskuse juht võib igal ajal esitada Office français de l’immigration et de l’intégrationile (Prantsusmaa sisserände- ja integratsiooniamet) taotluse korraldada majutatava isiku üleviimine teise majutuskohta, kui isik vajab oma haavatavusest tingituna oma vajadustele kohandatud hoolitsust või kui on tuvastatud kohanemisraskused majutuskeskuse heade kommetega“.
(
18
)	Vt kõnealuse direktiivi põhjendused 9, 14 ja 22 ning artikli 18 lõike 2 punkt a ja artiklid 21–25.
(
19
)	Meenutan siiski, et direktiivi 2013/33 artikli 18 lõike 2 punktis a ja artiklis 23 sätestatu kohaselt peab majutuskeskuse juht kollektiivse majutamisega lahutamatult seotud eluruumide jagamist korraldades kaitsma perekonnaliikmete vahelisi lähedasi suhteid, võttes eelkõige arvesse laste erivajadusi.
(
20
)	Vt kohtuotsus Haqbin (punktid 45 ja 51).
(
21
)	Vt kohtuotsus Haqbin (punktid 43, 44 ja 52).
(
22
)	Vt kohtuotsus Haqbin (punktid 46 ja 47 ning seal viidatud kohtupraktika).
(
23
)	Vt kohtuotsus Haqbin (punkt 48).
(
24
)	Vt kohtuotsus Haqbin (punkt 50).
(
25
)	Vt kohtuotsus Haqbin (punktid 53–55).