62017CC0258
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
MICHAL BOBEK
esitatud 5. septembril 2018 (
1
)
Kohtuasi C‑258/17
E.B.
versus
Versicherungsanstalt öffentlich Bediensteter BVA
(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Verwaltungsgerichtshof (Austria kõrgeim halduskohus))
Eelotsusetaotlus – Sotsiaalpoliitika – Võrdne kohtlemine – Seksuaalse sättumuse alusel diskrimineerimise keeld – Homoseksuaalsed suhted alaealistega – Distsiplinaarkaristus politseiametnikule pärast kriminaalkorras süüdimõistmist – Distsiplinaarotsuse tagajärgede kehtima jätmine
I. Sissejuhatus
1.
E.B. (edaspidi „kassaator“) on sündinud 1942. aastal. Aastal 1974, mil ta töötas Austria politseis, mõisteti ta kriminaalkorras süüdi homoseksuaalsete aktide toimepaneku katses isikute kallal, kes olid 14 ja 15 aasta vanused. Aastal 1975 määrati kassaatorile seoses nendesamade aktidega distsiplinaarkaristus, mis seisnes kohustuslikus ennetähtaegselt pensionile saatmises politseist pensioniõiguse vähendamisega 25% võrra.
2.
Tollal oli Austria õiguses määratletud kaks eri kuritegu: „sugulise kire rahuldamine lapseealisega“ (seksuaalaktid alla 14aastaste isikutega); ja „kõlvatu käitumine“ (meeste homoseksuaalsed aktid alla 18aastaste isikutega). Aastal 2002 asuti seisukohale, et viimati nimetatud kuritegu kujutab endast põhjendamatut diskrimineerimist seksuaalse sättumuse alusel. See tunnistati kehtetuks.
3.
Põhikohtuasjas on kassaator sisuliselt vaidlustanud selle, et ta saab jätkuvalt vähendatud pensioni, põhjendades seda nii, et temale süüks pandud kuritegu ja distsiplinaarkaristus kujutasid endast diskrimineerimist seksuaalse sättumuse alusel.
4.
Sellistel õiguslikel ja faktilistel asjaoludel küsib Verwaltungsgerichtshof (Austria kõrgeim halduskohus), kas kassaatori pensioniõiguse vähendamine on kooskõlas direktiivi 2000/78/EÜ (
2
) artikli 2 tähenduses seksuaalse sättumuse alusel diskrimineerimise keeluga, isegi kui algne distsiplinaarotsus muutus lõplikuks enne selle direktiivi jõustumist. Samuti on eelotsust taotlev kohus esitanud rea küsimusi selle kohta, kuidas ja millisest hetkest alates tuleb diskrimineerimine potentsiaalselt heastada.
II. Õiguslik raamistik
A.
Liidu õigus
5.
Direktiivi 2000/78 artiklis 1 on muu hulgas nimetatud seksuaalset sättumust kui lubamatut diskrimineerimise alust.
6.
Direktiivi 2000/78 artikli 2 lõige 1 ja lõike 2 punkt a, artikli 3 lõike 1 punkt c ja artikkel 17 on sõnastatud järgmiselt:
„Artikkel 2
Diskrimineerimise mõiste
1.   Käesoleva direktiivi kohaldamisel tähendab „võrdse kohtlemise põhimõte“, et ei esine otsest ega kaudset diskrimineerimist ühelgi artiklis 1 nimetatud põhjusel.
2.   Lõike 1 kohaldamisel:
a)
peetakse otseseks diskrimineerimiseks seda, kui ükskõik millisel artiklis 1 nimetatud põhjusel koheldakse ühte inimest halvemini, kui on koheldud, koheldakse või võidakse kohelda teist inimest samalaadses olukorras;
[…]
Artikkel 3
Reguleerimisala
1.   Ühendusele antud pädevuse piires kohaldatakse käesolevat direktiivi kõikide isikute suhtes nii avalikus kui ka erasektoris, sealhulgas avalik-õiguslike isikute suhtes, kui kõne all on:
[…]
c)
töö saamise ja töö tingimused, kaasa arvatud töölt vabastamine ja töötasu;
[…]
Artikkel 17
Sanktsioonid
Liikmesriigid kehtestavad eeskirjad sanktsioonide kohta, mida rakendatakse vastavalt käesolevale direktiivile vastuvõetud siseriiklike õigusnormide rikkumise korral, ning võtavad kõik vajalikud meetmed, et tagada nende kohaldamine. Sanktsioonid, milleks võib olla ohvrile kahju hüvitamine, peavad olema tõhusad, proportsionaalsed ja hoiatavad. Liikmesriigid teatavad neist sätetest komisjonile hiljemalt 2. detsembriks 2003 ja annavad viivitamata teada nende edaspidistest muudatustest.“
7.
Artikli 18 esimese lause kohaselt tuli direktiiv põhimõtteliselt liikmesriigi õigusesse üle võtta 2. detsembriks 2003.
B.
Riigisisene õigus
1. Karistusõigus
8.
Karistusseaduse (Strafgesetz, edaspidi „StG“) §‑d 128 ja 129 olid 25. veebruari 1974. aasta seisuga kohaldatavad redaktsioonis, mis kehtestati väljaandes BGBl nr 273/1971 avaldatud föderaalseadusega (Bundesgesetz) (edaspidi „1971. aasta föderaalseadus“). Nendes oli sätestatud:
„Sugulise kire rahuldamine lapseealisega
§ 128
Isikut, kes kuritarvitab seksuaalselt nooremat kui neljateistaastast poissi või tüdrukut […] §‑s 127 märgitust erineval viisil, paneb toime sugulise kire rahuldamise lapseealisega, mille eest karistatakse ühe- kuni viieaastase vangistusega range režiimiga vanglas, raskendavate asjaolude esinemisel kuni kümneaastase vangistusega ning kuni kahekümneaastase vangistusega juhul, kui kaasneb mõni §‑s 126 märgitud tagajärg.
Sugukõlvatu käitumine
[…]
§ 129
Kriminaalkorras on karistatavad ka järgmised sugukõlvatu käitumise vormid:
I.
Vähemalt 18aastase meessoost isiku sugukõlvatu käitumine samasoolise isikuga, kes ei ole veel saanud 18aastaseks.“
9.
Seega olid eespool nimetatud sätetes ette nähtud erinevad seksuaalse enesemääramise vanusepiirid vastavalt meesterahvaste vahelistes homoseksuaalsetes suhetes (18 aastat) ja heteroseksuaalsetes või lesbilistes suhetes (14 aastat).
10.
Pärast karistusseadustiku (Strafgesetzbuch, edaspidi „StGB“) jõustumist 1. jaanuaril 1975 oli õiguslik olukord selle seadustiku §‑de 207 ja 209 kohaselt samasugune.
11.
Verfassungsgerichtshof (konstitutsioonikohus, Austria) tunnistas 21. juuni 2002. aasta otsusega (
3
) StGB § 209 (mis vastas StG § 192 lõikele 1) põhiseaduse vastaseks. See tunnistati kehtetuks alates 28. veebruarist 2003.
12.
StGB redaktsiooniga, mis kehtestati 13. augustil 2002 väljaandes BGBl I nr 134/2002 avaldatud föderaalseadusega (Bundesgesetz, edaspidi „föderaalseadus nr 134/2002“), tunnistas Austria seadusandja kehtetuks StGB § 209 enne, kui jõustus Verfassungsgerichtshofi (konstitutsioonikohus, Austria) nõutud kehtetuks tunnistamine.
13.
Euroopa Inimõiguste Kohus tegi seoses StGB § 209 kohaldamisega kohtuotsuseid Austria vastu. Kohtuasjas L. ja V. vs. Austria asus EIK sisuliselt seisukohale, et StGB § 209 rikub Euroopa inimõiguste konventsiooni (edaspidi „EIÕK“) artikleid 8 ja 14, sest seadusandja ei ole piisavalt põhjendanud, miks erineb meesterahvaste vahelistes homoseksuaalsetes suhetes täiskasvanuga kohaldatav seksuaalse enesemääramise vanusepiir sellest, mida kohaldatakse heteroseksuaalsetes või lesbilistes suhetes täiskasvanuga. (
4
)
2. Ametnike seadus
14.
Ametnike seisundit käsitleva 1979. aasta seaduse (Beamten-Dienstrechtsgesetz 1979, edaspidi „BDG 1979“) § 13 lõike 1 redaktsiooni kohaselt, mis oli kehtestatud väljaandes BGBl I nr 119/2002 avaldatud föderaalseadusega (Bundesgesetz, edaspidi „föderaalseadus nr 119/2002“), oli regulatsioon kuni 30. detsembrini 2016 selline, et ametnikud pidid 65. eluaasta lõppedes pensionile jääma.
15.
Kassaatori jaoks, kes on sündinud 1942. aastal, oleks – kui tema suhtes ei oleks distsiplinaarotsust tehtud – selleks kuupäevaks olnud 1. jaanuar 2008. Sel ajal sisaldas peamisi sätteid pensionide suuruse määramise kohta 1965. aasta pensioniseadus (Pensionsgesetz 1965) redaktsioonis, mis oli kehtestatud väljaandes BGBl I nr 53/2007 avaldatud föderaalseadusega (Bundesgesetz, edaspidi „2007. aasta föderaalseadus“). Nendes sätetes oli ette nähtud, kuidas tuleb pensione arvutada, sealhulgas arvestades teenistusse astumise kuupäeva ja teenistuse pikkust.
3. Politseiteenistuse määrustik
16.
Kassaatori suhtes 10. juunil 1975 tehtud distsiplinaarotsus võeti vastu tollal kehtinud politseiteenistuse määrustiku (Dienstpragmatik, RGBl nr 15/1914, edaspidi „teenistusmäärustik“) alusel. Teenistusmäärustiku §‑des 24 ja 87 oli ette nähtud:
„Käitumine
§ 24
(1)   Ametnik peab teenistuses ja väljaspool teenistust hoidma ameti mainet, käituma igal ajal kooskõlas käitumiseeskirjade nõuetega ja vältima seda, mis võib tõenäoliselt riivata lugupidamist ja usaldust, mida tema ametipositsioon eeldab.
[…]
Distsiplinaarkaristused
§ 87
Kutse‑ ja ametikohustuste täitmata jätmise eest rakendatakse ametnike suhtes – ilma et see piiraks nende kriminaalvastutusele võtmist – haldus‑ või distsiplinaarkaristusi olenevalt sellest, kas kohustuse rikkumine kujutab endast pelgalt halduseeskirjade rikkumist või peetakse seda rikkumist riigi huvide kahjustamist või ohustamist, rikkumise laadi või raskusastet, kordumist või muid raskendavaid asjaolusid arvesse võttes teenistuskohustuste rikkumiseks.“
III. Faktilised asjaolud, menetlus ja eelotsuse küsimused
17.
Kassaator, kes on sündinud 1. jaanuaril 1942, on pensionil.
18.
10. septembri 1974. aasta kohtuotsusega mõisteti kassaator, kes oli sel ajal politseiametnikuna teenistuses, StG § 129 punkti I alusel süüdi samasoolise isiku kallal toime pandud sugukõlvatu käitumise katses. Talle mõisteti karistuseks kolmekuune vabadusekaotus, millest ta vabastati tingimisi kolmeaastase katseajaga. Kassaatori apellatsioonkaebus esimese astme kohtu otsuse peale ei olnud edukas.
19.
Viini föderaalse politseiprefektuuri distsiplinaarkomisjoni (Disziplinarkommission bei der Bundespolizeidirektion Wien, Austria; edaspidi „BPD-Wien“) 10. juuni 1975. aasta otsusega mõisteti kassaator süüdi:
„kutsekohustuste rikkumises (teenistusmäärustiku § 24 lõige 1), kuna ta palus 25. veebruari 1974. aasta õhtul väljaspool teenistusaega Viinis Prateri pargis, et 15aastane W ja 14aastane H teda käte abil seksuaalselt rahuldaksid, mistõttu ta mõisteti süüdi samasooliste noorukite kallal toime pandud sugukõlvatu käitumise katses StG § 8 ja § 129 punkti I tähenduses.
Seega pani ta toime distsiplinaarsüüteo (teenistusmäärustiku § 87), mille eest määrab komisjon talle distsiplinaarkaristuseks alalisele pensionile saatmise koos pensioni vähendamisega, kusjuures tavapensioni vähendatakse 25% võrra (teenistusmäärustiku § 93 lõike 1 punkt d koostoimes § 97 lõikega 1).“
20.
Kassaatori esitatud vaie jäeti 24. märtsi 1976. aasta otsusega rahuldamata. Sellest tulenevalt oli kassaator sunnitud alates 1. aprillist 1976 pensionile jääma.
21.
17. mai 1976. aasta otsusega määrati kassaatorile pension, lähtudes sellest, et ta saadeti pensionile alates 1. aprillist 1976 ja võttes arvesse distsiplinaarkorras pensioni vähendamist 25% võrra.
22.
Kohtuistungil kinnitati, et kassaator hakkas sellest päevast alates saama vähendatud pensioni.
23.
Nagu eespool punktides 11 ja 12 märgitud, tunnistati StGB § 209 (mis vastas StG § 129 punktile I) Verfassungsgerichtshofi (konstitutsioonikohus, Austria) 21. juuni 2002. aasta otsusega põhiseaduse vastaseks ning Austria seadusandja tunnistas selle hiljem samal aastal kehtetuks.
24.
Kassaator esitas 2. juuni 2008. aasta kirjas distsiplinaarmenetlust läbi viivale asutusele muu hulgas taotlused, nõudes 10. juuni 1975. aasta distsiplinaarotsuse tühistamist, tema vastu algatatud distsiplinaarmenetluse lõpetamist või teise võimalusena selle distsiplinaarmenetluse õiguslike tagajärgede lõppenuks tunnistamist alates 21. juunist 2002. Samuti taotles ta ametipalga väljamaksmist nimetatud teenistusperioodide eest või teise võimalusena, et tema pension ei oleks pidanud alates 21. juunist 2002 olema vähendatud.
25.
Need taotlused jäeti rahuldamata.
26.
Kassaator esitas 11. veebruaril 2009 teenistus‑ ja pensioniasutusele taotluse enda ametipalga ja suuremate pensionisummade arvestamiseks ja tagantjärele väljamaksmiseks. Ta oli eelkõige seisukohal, et (jätkuva) diskrimineerimise ärahoidmiseks tuleb teda töötasu ja pensioni saamise õiguse seisukohast kohelda nii, nagu oleks ta olnud teenistuses seadusjärgsesse pensioniikka jõudmiseni. Teise võimalusena märkis ta, et tal on vähemasti õigus saada 25% võrra vähendamata pensioni.
27.
Needki taotlused jäeti rahuldamata. Rahuldamata jätmise otsuse peale Bundesverwaltungsgerichti (föderaalne halduskohus, Austria) esitatud kaebus jäeti läbi vaatamata. Verwaltungsgerichtshofile (Austria kõrgeim halduskohus), kes on käesolevas asjas eelotsusetaotluse esitanud kohus, on esitatud erakorraline kassatsioonkaebus.
28.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus eeldab oma eelotsusetaotluses, et pärast seda, kui direktiiv 2000/78 Austria õiguses jõustus, ei oleks niisugust ebasoodsat distsiplinaarotsust, nagu kassaatori suhtes tehti, enam teha tohtinud. Kuivõrd puuduvad (uued) põhjendused eristada meesterahvaste vahelistes homoseksuaalsetes suhetes täiskasvanuga kohaldatavat seksuaalse enesemääramise vanusepiiri sellest, mida kohaldatakse heteroseksuaalsetes või lesbilistes suhetes täiskasvanuga, oleks lubamatu teha isegi distsiplinaarmenetluses vahet alaealise isiku ahvatlemisel homoseksuaalsesse tegevusse täiskasvanuga ja heteroseksuaalsesse või lesbilisse tegevusse täiskasvanuga.
29.
Eelotsusetaotluse esitanud kohtu sõnul tugines vaidlusalune distsiplinaarotsus „kahtlemata“ sellisele vahetegemisele, sest peamiselt põhines see asjaolul, et kassaatorile süüks pandud käitumine oli (tollal) seaduses sätestatud karistatav kuritegu. Kuigi ei saa välistada, et seesugust heteroseksuaalsesse või lesbilisse tegevusse ahvatlemist oleks saanud tõlgendada kui ametikohustuse täitmata jätmist, oleks võimalik distsiplinaarkaristus olnud StG § 129 punkti I teokoosseisu puududes „märkimisväärselt leebem“.
30.
Nendel kaalutlustel soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, millised on direktiivi 2000/78 jõustumise ja seksuaalse sättumuse alusel diskrimineerimise keelu tagajärjed kassaatorile jätkuvalt tehtavate pensionimaksete suhtes. Verwaltungsgerichtshof (Austria kõrgeim halduskohus) otsustas menetluse peatada ja taotleda Euroopa Kohtult eelotsust järgmistes küsimustes:
„1.
Kas […] direktiivi 2000/78 […] (edaspidi „direktiiv“) artikliga 2 on vastuolus olukord, kus ametnike distsiplinaarvastutust käsitlevate õigusnormide alusel tehtud haldusotsus (distsiplinaarotsus), mis on liikmesriigi õiguse alusel muutunud lõplikuks ja millega ametnik saadeti pensionile koos pensioni vähendamisega, säilitab oma õigust kujundava toime, kui
haldusotsuse tegemise ajal ei olnud liidu õiguse asjaomased sätted, eelkõige direktiiv veel selle otsuse suhtes kohaldatavad, kuid
samalaadne (mõeldav) otsus oleks direktiiviga vastuolus juhul, kui see tehtaks direktiivi ajalises kohaldamisalas?
2.
Kui esimesele küsimusele tuleb vastata jaatavalt, siis kas mittediskrimineeriva olukorra loomiseks
a)
on liidu õiguse asjakohaste sätete põhjal nõutav, et ametniku pensioni arvutamisel tuleb teda kohelda nii, nagu ta oleks ajavahemikul haldusotsuse jõustumisest kuni seadusega ette nähtud pensioniikka jõudmiseni olnud teenistuses, mitte pensionil, või
b)
piisab sellest, kui tunnustada õigust vähendamata pensionile, millele tal oleks olnud pensionile jäämisest tulenevalt õigus haldusotsuses märgitud ajal?
3.
Kas vastus teisele küsimusele oleneb sellest, kas ametnik näitas enne pensioniea saabumist üles initsiatiivi asuda tegelikult riigi teenistusse?
4.
Kui (vajaduse korral ka kolmandas küsimuses märgitud asjaoludest olenevalt) on pensioni protsentuaalse vähendamise tagasiulatuvalt tühistamine piisav, siis:
kas direktiivis sätestatud diskrimineerimiskeelu põhimõttega võib põhjendada liidu õiguse kohaldamise esimust liidu õigusega vastuolus olevate liikmesriigi õigusnormide suhtes, mida liikmesriigi kohtunik peab pensioni kindlaksmääramisel järgima ka selle ajavahemiku osas, mis eelneb ajale, mil direktiiv muutus liikmesriigis vahetult kohaldatavaks?
5.
Kui neljandale küsimusele tuleb vastata jaatavalt, siis millisest ajast tekib selline „tagasiulatuv mõju“?
31.
Kassaator, Itaalia ja Austria valitsused ning Euroopa Komisjon on esitanud oma kirjalikud seisukohad. Kõik nimetatud menetlusosalised peale Itaalia valitsuse esitasid 29. mail 2018 peetud kohtuistungil ka oma suulised seisukohad.
IV. Hinnang
32.
Kas uuele õigusnormile tuginedes saab vaidlustada jätkuvad tagajärjed, mis on põhjustatud haldusotsusest, mis tehti ja muutus lõplikuks enne selle uue õigusnormi jõustumist? See on eelotsusetaotluse esitanud kohtu esimese küsimuse peamine sisu.
33.
Sellistel asjaoludel nagu põhikohtuasjas olen seisukohal, et vastus on eitav.
34.
Kui arvestada, et teen ettepaneku vastata esimesele küsimusele eitavalt (A osa), ei ole ülejäänud küsimustele vaja vastata. Juhuks, kui Euroopa Kohus jõuab teistsugusele järeldusele, käsitlen põgusalt ka neid küsimusi (B ja C osad), aga ka ELTL artikli 157 (varem EÜ artikkel 141) olulisust käesolevas asjas. Eelotsusetaotluse esitanud kohus ei ole viimati nimetatud sätet oma küsimustes maininud, kuid sellele on osutanud kassaator (D osa).
A.
Esimene küsimus
35.
Kas juhul, kui haldusotsus, millega kaasnes diskrimineerimine seksuaalse sättumuse alusel ja pensioni vähendamine, muutus lõplikuks enne, kui selline diskrimineerimine direktiivi 2000/78 kohaselt keelati, on vähendatud pensioni jätkuvalt maksmine õigusvastane nüüd, kui see direktiiv on jõus? See on eelotsusetaotluse esitanud kohtu esimese küsimuse sisu.
36.
Eelotsusetaotluses on märgitud, et esimene küsimus ei ole seotud kassaatori pensionile saatmise ja tema pensioni vähendamise otsuse õiguspärasusega. See vaidlustati 1970. aastatel ja kassaator proovis seda (edutult) uuesti vaidlustada pärast seda, kui õigusi riivav karistusõigusnorm kehtetuks tunnistati.
37.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus soovib – kuivõrd kõnealuse haldusotsusega kaasnes diskrimineerimine – teada hoopis seda, kas direktiiviga 2000/78 on vastuolus selle otsuse tagajärgede säilitamine
vähendatud pensioni jätkumise osas.
38.
Seda küsimust käsitledes viitan kõigepealt Euroopa Kohtu üldisele lähenemisviisile seoses uute õigusnormide ajalise kohaldamisega varem eksisteerinud olukordade jätkuvatele tagajärgedele (1. jagu). Seejärel asun käsitlema Euroopa Kohtu lähenemisviisi konkreetselt pensioni puudutanud kohtuasjades (2. jagu). Järgmiseks tutvustan kohtupraktikat jätkuvate suhete kohta (3. jagu) ning varasemate otsuste uuesti läbivaatamise kohustuse ulatuse kohta (4. jagu). Lõpuks kohaldan tehtud järeldusi käesolevale asjale (5. jagu).
39.
Enne nende küsimuste juurde asumist on aga vaja kahte sissejuhatavat märkust.
40.
Esiteks näivad menetlusosalised olevat nõus, et see, kuidas Austria karistusõiguses käsitleti 1974. aastal seksuaalsuhteid alaealistega olenevalt sellest, kas need suhted olid homo‑ või heteroseksuaalsed, ei oleks tänapäeval enam aktsepteeritav. Loogiliselt peaks seesama paika pidama ka seoses distsiplinaarotsuses sisaldunud viidetega kassaatori seksuaalsusele. Õigupoolest ei vaidlustanud Austria valitsus ühtegi nendest seisukohaväljendustest. Sellegipoolest – ja ilma, et talle oleks seepeale vastu vaieldud – märkis Austria valitsus, et kõnealused kriminaal‑ ja distsiplinaarkaristused olid 1974. ja 1975. aastal Austria õiguses täiesti seaduslikud. Samuti avaldas Austria valitsus arvamust, et need olid kooskõlas tollal kehtinud Euroopa normidega, mis on sestpeale edasi arenenud.
41.
Teiseks on käesoleva asja kontekstis palju vähem selge, milline täpselt on põhikohtuasjas suhe kriminaal‑ ja distsiplinaarkaristuste vahel. Eelkõige käsitleti nii kirjalikes seisukohtades kui ka kohtuistungil üsna ulatuslikult küsimust, kas (teatava rangusastmega) distsiplinaarkaristus oli kriminaalkorras süüdimõistmise vajalik tagajärg. Ühest küljest ei eristatud ametnike suhtes kohaldatavates (üsna üldiselt sõnastatud (
5
)) distsiplinaareeskirjades erinevalt karistusseadustikust käitumist olenevalt sellest, kas see oli homo‑ või heteroseksuaalset laadi. Teisest küljest on eelotsusetaotluse esitanud kohus eelotsusetaotluses märkinud, et kui kriminaalkorras süüdimõistmist ei oleks olnud, oleks rakendatav distsiplinaarkaristus olnud „märkimisväärselt leebem“.
42.
Vastuseks küsimustele kriminaal‑ ja distsiplinaarkaristuste vahelise täpse suhte kohta märkis Austria valitsus, et 1974. aastal ei olnud politseiametniku suhtes jõustunud kriminaalkaristus piisav tema automaatseks töölt vallandamiseks. (
6
) Selline süüdimõistmine ei olnud aga ka distsiplinaarkaristuse määramiseks vajalik. Aastal 1974 olid Austria politseiametnikud kohustatud nii teenistuses kui ka väljaspool teenistust eeskujulikult käituma. Nii ei tähendanud see, kui teatavas käitumises ei saanud kriminaalkorras süüdi mõista (või ei olnud see käitumine üldse kriminaliseeritud), seda, et see ei kujutanud endast probleemi distsiplinaareeskirjade seisukohast. Selle kohta märkis Austria valitsus, ilma et talle oleks seepeale vastu vaieldud, et tõenäoliselt ei oleks seda, kui 32aastane politseiametnik avalikus pargis 14‑ ja 15aastast isikut ahvatleb, olenemata seksuaalsest sättumusest eeskujulikuks käitumiseks peetud. Eelotsusetaotluse esitanud kohus on ju kinnitanud, et samaväärset alaealiste heteroseksuaalset ahvatlemist avalikus pargis oleks saanud käsitada ametikohustuste täitmata jätmisega, mis oli tollal distsiplinaarkorras karistatav.
43.
Teen nendest seisukohaväljendustest kahetise järelduse. Esiteks mõistan, et ainuüksi selles asjaolus, et politseiametnik oli kriminaalkorras lõplikult süüdi mõistetud, tuli enesestmõistetavalt näha tema ametikohustuste täitmata jätmist. On üsna selge, et politseiametnikelt eeldatakse käitumist kõrgemal tasemel kui pelgalt „kuritegude toime panemata jätmine“. Selles mõttes on niisiis täiesti loogiline, et kriminaalkorras süüdimõistmine põhjustas endastmõistetavalt otseseid tagajärgi võimalike karistuste skaala suhtes, muutes need „märkimisväärselt rangemaks“ kui juhtudel, mil kriminaalkorras süüdimõistmist ei olnud. (
7
) Teiseks mõistan samuti, et peale selle ühepoolse (kriminaalkorras süüdimõistmisest distsiplinaarkorras süüdimõistmiseni) karistuse rangusega seotud tagajärje ei olnud kriminaalkorras süüdimõistmine distsiplinaarkaristuse määramiseks vajalik eeltingimus.
1. Uute õigusnormide ajaline kohaldatavus
a) Üldine lähenemisviis
44.
Euroopa Kohtus välja kujunenud praktika kohaselt kohaldatakse uut normi „varasema normi kehtivusajal tekkinud olukorra tulevastele tagajärgedele“ kohe ja õiguspärase ootuse põhimõtte kohaldamisala ei saa laiendada selleni, et „see hakkab üldiselt takistama uue normi kohaldamist varasema normi kehtivusajal tekkinud olukordade tulevaste tagajärgede suhtes“. (
8
)
45.
Selleks aga, et tagada õiguskindluse põhimõtte ja õiguspärase ootuse kaitse põhimõtte järgimine, tuleb liidu materiaalõigusnorme tõlgendada nii, et „need on enne nende jõustumist tekkinud olukordade“ suhtes kohaldatavad üksnes siis, kui „selline võimalus nähtub selgelt nende sõnastusest, eesmärgist või ülesehitusest“. (
9
)
46.
Teise vormeli kohaselt, mida Euroopa Kohus on kasutanud, „ei kohaldata [uut õigusnormi] varasema õigusakti kehtivusajal tekkinud ja lõplikult väljakujunenud õiguslikele olukordadele, [kuid uut õigusnormi] kohaldatakse nende olukordade tulevikus tekkivate tagajärgede suhtes ja ka uute õiguslike olukordade suhtes. Teisiti on üksnes siis, kui uue õigusnormiga kaasnevad erisätted, mis määravad konkreetselt kindlaks selle ajalise kohaldamise tingimused, kui õigusaktide tagasiulatuva jõu puudumise põhimõttest ei tulene teisiti“. (
10
)
47.
Niisiis saab nendest kohtuasjadest tulenenud üldreegleid kirjeldada järgmiselt: 1) uute õigusnormide kohaldamata jätmine „lõplikult välja kujunenud olukordade“ suhtes, mis tekkisid ja mille suhtes tehti otsus vanade õigusnormide kehtivusajal, ja 2) uute õigusnormide kohaldamine jätkuvaid tagajärgi tekitavate „olemasolevate olukordade“ tulevikus tekkivate tagajärgede suhtes. Varasemaid faktilisi asjaolusid võetakse uute õigusnormide kohaselt uue õigusliku hinnangu andmiseks arvesse vaid siis, kui selle hinnangu andmine on uute õigusnormide olemusest või ülesehitusest tulenevalt ette nähtud või vajalik.
48.
Sama lähenemisviis kajastub ka uue liikmesriigi Euroopa Liiduga ühinemise kontekstis (
11
) nii seoses (uute) liidu õigusnormide riigisisese kohaldamisega kui ka Euroopa Kohtu pädevusega teha eelotsuseid selliste olukordadega seotud küsimustele vastamiseks. Minevikus tekkinud (s.o ühinemisele eelnenud) faktilisi asjaolusid võib arvesse võtta, kui need on asjakohased ja neid on vaja pärast ühinemist uu(t)e seadus(t)e kohaldamisel (uuesti) hinnata. (
12
) Nii näiteks ei olnud Euroopa Kohus pädev andma ühinemise järel materiaalõiguslikult uut hinnangut küsimuses, kas mõningad tingimused enne ühinemist sõlmitud tarbijalepingus olid ebaõiglased, isegi kui tegelikult toimub selle lepingu täitmine pärast ühinemist. (
13
) Seevastu oli Euroopa Kohus pädev hindama, kas liidu õigusega on kooskõlas riigisisesed õigusaktid, millega seati ülempiir enne ühinemist sõlmitud seadusliku tehinguga seotud viivistele ja mille tagajärjed (ja nende lõplik väljaarvutamine) jätkusid ka pärast ühinemist. (
14
)
b) Kohtuotsus Ciola
49.
Nii kassaator kui ka komisjon on oma kirjalikes ja suulistes seisukohtades ulatuslikult tuginenud Euroopa Kohtu otsusele Ciola. (
15
) Seda otsust tuleb tõesti üksikasjalikult vaadata, sest see näitab, kuidas eelmises jaos tutvustatud üldsuuniseid kohaldatakse konkreetse juhtumi kontekstis.
50.
Kohtuasjas Ciola oli nii-öelda maagiline kuupäev 1. jaanuar 1995, mil Austria Euroopa ühendustega ühines. Sel kuupäeval jõustus selles uues liikmesriigis täielikult – mõistagi peale sõnaselgete erandite – ja muutus kohe kohaldatavaks ühenduse õigus, sealhulgas vaba liikumist käsitlevad õigusnormid.
51.
E. Ciola äriühing omas ja andis üürile 200 kaikohta lõbusõidupaatidele Bodeni järve Austriale kuuluvas osas. Aastal 1990 tehtud haldusotsuse kohaselt tohtis välismaalastele üürile anda maksimaalselt 60 kaikohta. (
16
) Igal aastal tuli esitada välismaalastele antud kaikohtade loetelu. (
17
)
52.
10. juulil 1996 (18 kuud pärast liiduga ühinemist) tehti uus haldusotsus, milles tunnistati äriühing süüdi selles, et ta andis jaanuaris ja mais 1995 välismaalastele üürile kaks kaikohta, mis ületasid ettenähtud 60 kaikoha suurust ülempiiri. E. Ciolale mõisteti 1990. aasta haldusotsuse rikkumise kummagi juhu eest trahv. (
18
) Ta esitas 1996. aasta trahvi määramise otsuse peale kaebuse. Selles kohtuasjas taotleti eelotsust Euroopa Kohtult, kusjuures teises eelotsuse küsimuses soovis eelotsusetaotluse esitanud kohus sõnaselgelt teada piirangu ajalise kohaldamise ulatuse kohta, kuna algne haldusotsus muutus lõplikuks enne liiduga ühinemist.
53.
Euroopa Kohus alustas oma põhjendusi kinnitusest, et kaikohtade arvu piiramine välismaalastele on teenuste vaba liikumise normide kohaselt keelatud. Ta lisas siiski, et „vaidlus puudutab mitte haldusakti enda – käesoleval juhul 9. augusti 1990. aasta otsuse – saatust, vaid küsimust, kas selline akt tuleb jätta arvesse võtmata hinnangu andmisel niisuguse karistuse õiguspärasuse kohta, mis on määratud [pärast liiduga ühinemise kuupäeva] sellest aktist tuleneva kohustuse täitmata jätmise eest, kuna see kohustus ei ole kooskõlas teenuste osutamise vabaduse põhimõttega“. (
19
) Euroopa Kohus järeldas, et niisugune akt tuleb jätta arvesse võtmata.
54.
Käesoleval juhul viitab kassaator kohtuotsusele Ciola nii, nagu oleks seal sisuliselt märgitud, et haldusotsuse ebasoodsate tagajärgede all kannataval isikul on õigus nende tagajärgede nullimisele, kui hüpoteetiliselt oleks see haldusotsus olnud nende õigusnormidega vastuolus siis, kui see oleks vastu võetud pärast uute õigusnormide jõustumist.
55.
Niisugust järeldust kohtuotsusest Ciola siiski ei tulene. Kohtuasjas Ciola vaidlustas kaebaja pärast vaba liikumise normide Austrias jõustumise kuupäeva määratud trahvi õiguspärasuse. Peale selle oli kõnealune trahv määratud E. Ciola äriühingu tegevuse – jaanuaris ja mais 1995 kaikohtade rentimise – eest, mis ise oli toimunud pärast liiduga ühinemise kuupäeva.
56.
Seega on üsna selge, et kohtuasjas Ciola kohaldati ühinemisjärgseid uusi õigusnorme, mida oli loogiliselt vaja uuele olukorrale hinnangu andmiseks. Ühinemisjärgseid faktilisi asjaolusid (kaikohtade üürile andmine) tuli hinnata ja võrrelda uute, ühinemisjärgsete õigusnormidega (riigisiseste õigusnormidega, mida tuli kohandada vastavaks liidu õigusnormidele, mis olid kohaldatavaks muutunud). Samuti on selge, et mingit 1990. aasta otsuse (minevikus tekkinud) tagajärgede „nullimist“ selles mõttes, mida kassaator silmas pidas, ei olnud. Euroopa Kohus ei märkinud, et see otsus tuleb uuesti läbi vaadata või et selle otsuse varasema olemasolu eest tuleb maksta hüvitist. Ta nõudis hoopis seda, et vana otsust, mis oli sattunud vastuollu uute, 1995. aastale järgnenud õigusnormidega, ei tohi pärast liiduga ühinemist seoses halduskaristuste rakendamisega enam õigusnormide uue ja ajakohastatud kohaldamise raames kohaldada.
2. Konkreetne kohtupraktika pensionide kohta
57.
Eelnevas jaos tutvustatud üldine lähenemisviis on kohaldatav ka direktiivi 2000/78 ja pensioniskeemide kontekstis. (
20
) See aga, kuidas täpselt need õigusnormid ühel või teisel juhul kohalduvad, ei ole enesestmõistetav. Pensioniskeemide erisusi ei saa eirata. Õigusi lisandub ja pensione makstakse välja aastakümneid, mille kestel võivad seadused oluliselt muutuda. Olukorra muudab delikaatsemaks see, et pensionidega seotud vaidlused võivad puudutada üksikisiku ning kokkuvõttes ka riigi ja erapensionifondide jaoks suuri rahasummasid.
58.
See on tõepoolest oluline aspekt, mis läbib kohtuotsuseid, mida käsitletakse käesolevas jaos seoses pensionit puudutavate küsimustega. Valdav enamik nendest kohtuasjadest olid seotud pensionialaste otsustega, mis on tehtud pärast uute reeglite jõustumist.
a) Vanad faktilised asjaolud, uued õigusnormid ja vajadus uue otsuse järele
59.
Paljudes konkreetselt pensionidega seotud kohtuasjades on Euroopa Kohus kinnitanud, et pensioni saamise õiguse kindlakstegemisel on vaja arvesse võtta faktilisi asjaolusid (eeskätt teenistusperioode), mis eelnesid uute, diskrimineerimist keelustavate õigusnormide jõustumisele.
60.
Nii näiteks puudutasid kohtuasjad Bruno ja O’Brien (
21
) osalise tööajaga töötajate ja täistööajaga töötajate võrdset kohtlemist, mis on ette nähtud direktiiviga 97/81/EÜ. (
22
) Euroopa Kohus otsustas nendes kohtuasjades, et tuvastades, kas isik kvalifitseerub pensioni saama, tuleb arvesse võtta selle direktiivi jõustumisele eelnenud osalise tööajaga tööperioode. (
23
) Mõlemas nimetatud kohtuasjas tuli pensioniõigus kindlaks teha pärast direktiivi jõustumist. (
24
)
61.
Samamoodi oli kohtuasjades Barber (
25
) ja Ten Oever (
26
), kus oli vaidluse all väidetav EÜ artikli 119 vastane sooline diskrimineerimine. Nendes kohtuasjades tehti pensioniõigus kindlaks pärast EMÜ artikli 119 jõustumist. (
27
)
62.
Kohtuasjas Maruko (
28
) seisnes probleem toitjakaotuspensioni saamise õiguse andmata jätmises väidetavalt seksuaalse sättumuse alusel diskrimineerimise tõttu vastuolus direktiiviga 2000/78. Nagu oli olnud kohtuasjas Ten Oever, (
29
) toimus asjasse puutuv sündmus ja tehti uus otsus (partneri surm ja otsus mitte määrata toitjakaotuspensioni) pärast õigusnormide liikmesriigi õigusse ülevõtmise tähtaja möödumist. (
30
)
63.
Kohtuasjades Kauer ja Duchon oli sisuliselt kõne all kodakondsuse alusel diskrimineerimine. (
31
) Nendes kohtuasjades olid kaebajad taotlenud pensioni Austrias pärast liiduga ühinemist ning palunud arvesse võtta teatavaid faktilisi asjaolusid, mis olid tekkinud teises liikmesriigis enne, kui Austria liiduga ühines (kohtuasjas Kauer lapseootel oleku perioodid Belgias ning kohtuasjas Duchon töövõimetuse põhjustanud tööõnnetusjuhtum Saksamaal).
64.
Kokkuvõttes puudutasid kõik eespool viidatud pensionialased kohtuasjad olukordi, kus pärast uute õigusnormide jõustumist otsuse tegemisel võetakse arvesse enne nende uute õigusnormide jõustumist tekkinud faktilisi asjaolusid. See on täielikus vastavuses eespool viidatud üldise kohtupraktikaga: esineb jätkuv faktiline olukord, mille suhtes on vaja anda ajakohastatud õiguslik hinnang pärast uute õigusnormide jõustumist. Niisugustes olukordades on täiesti loogiline, eriti sotsiaalkindlustuse kontekstis, et arvesse võetakse kõiki uutele õigusnormidele eelnenud olulisi faktilisi asjaolusid.
65.
Sel põhjusel ei ole nimetatud kohtupraktika minu arvates kohaldatav käesolevas asjas, kus faktilised asjaolud, kohaldatavad õigusnormid, aga ka haldusotsus ise eelnesid uute õigusnormide jõustumisele. Ainsad uutele õigusnormidele järgnenud faktilised asjaolud on kassaatorile tehtud pensionimaksed.
66.
Olukord on seda enam nii, et käesolevas asjas puudutab väidetav diskrimineeriv otsus hinnangu andmist ja õigusnormide kohaldamist niisuguste faktiliste asjaolude suhtes, mis ei ole ise otseselt seotud pensioniõiguse ega pensionisumma arvutamisega. Väidetav diskrimineerimine on seotud distsiplinaarotsusega, millega on kassaatori süüd kinnitades määratud talle kaheosaline distsiplinaarkaristus. (
32
) Mõistagi ei saa eitada, et see otsus on põhjustanud tagasilööke kassaatori pensioni suhtes. (
33
) Ent erinevalt käesolevas jaos käsitletud kohtuasjadest ei esine käesolevas kohtuasjas näiteks objektiivseid õigustavaid tingimusi, mis puudutaksid isiklikke olukordi või teenistusperioode. Käesolev kohtuasi puudutab hoopis eraldi distsiplinaarotsust, mis oli seotud konkreetsete faktiliste asjaoludega.
b) Olemasolevad pensionid, uued õigusnormid ja praegused olukorrad
67.
Kohtuotsus Römer, (
34
) millele on viidanud kõik menetlusosalised, ei sobi eespool kirjeldatud mustriga kuigi hästi. Sellepärast väärib see üksikasjalikumat käsitelu.
68.
Nimetatud kohtuasjas oli meessoost hageja tegelikult juba pensionil ja sai pensionimakseid, kui ta registreeris 2001. aastal (s.o enne direktiivi 2000/78 ülevõtmise tähtaja lõppu) oma kooselu meessoost elukaaslasega. J. Römerile ei võimaldatud maksualast liigitust, mida oleks üldjuhul kohaldatud (heteroseksuaalse) abielu korral (
35
) ja mis oleks andnud talle õiguse saada suuremaid pensionimakseid.
69.
Euroopa Kohus otsustas sisuliselt, et niivõrd, kui tegu on diskrimineerimisega, võib J. Römer nõuda maksustamisel võrdset kohtlemist direktiivi 2000/78 ülevõtmise tähtaja möödumisest alates. Erinevalt teistest eespool viidatud kohtuasjadest aga tehti kohtuasjas Römer otsus hageja pensioniõiguse kohta enne uute õigusnormide jõustumist. Küsimus oli jätkuvas diskrimineerimises, mis puudutas edaspidiseid väljamakseid ja hageja olukorda maksustamisel.
70.
See kohtuasi aga erineb käesolevast, ja seda eeskätt kahel põhjusel.
71.
Esiteks peab paika, et J. Römeri staatus maksustamisel oli kindlaks määratud enne direktiivi 2000/78 ülevõtmistähtaja lõppu, nii et selles mõttes oli tegu „lõpliku“ otsusega. Siiski oli asjakohastes liikmesriigi õigusnormides ette nähtud, et isiku kohtlemine maksustamisel vaadatakse uuesti läbi, kui isiklik olukord muutub. Seetõttu, nagu Euroopa Kohus on kinnitanud, tuleb vastavalt kohaldatavatele liikmesriigi õigusnormidele „juhul, kui [soodsama maksualase liigituse kohaldamise] tingimused on täidetud alles pärast vanaduspensioni maksmise algust, asjaomase isiku vastava taotluse puhul kohaldada seda sätet alates sellest kuupäevast“. (
36
)
72.
Seega oli kohtuasjas Römer olemas mehhanism uute otsuste vastuvõtmiseks, võttes arvesse uusi ja sotsiaalkindlustust puudutavate arvutuste seisukohast asjakohaseid muutusi isiklikus olukorras.
73.
Teiseks ja sügavamas plaanis, kui eespool mainitud uuesti läbivaatamise klausel kõrvale jätta, puudutab kohtuotsus Römer seda, kuidas uued õigusnormid (direktiiv 2000/78) võiksid olla kohaldatavad isiku praegusele isiklikule olukorrale, et uuesti läbi vaadata otsus nende pensioniõiguste kohta.
74.
Minu arvates on see täiesti erinev sedalaadi ajalisest kohaldamisest, mida kassaator käesolevas kohtuasjas taotleb. Käesolevas asjas on välja pakutud mitte isikliku olukorra (seadusega ette nähtud) arvessevõtmine tulevaste korrektsioonide eesmärgil, vaid palju aastaid tagasi tekkinud suletud faktiliste asjaolude kogumi ja nendega seoses tehtud distsiplinaarotsuse uuesti läbivaatamine uusi õigusnorme arvesse võttes, eesmärgiga muuta pensioniõigustega seotud järelmõju.
c) Erandid reeglist?
75.
Tõepoolest eksisteerib üksikuid Euroopa Kohtu otsuseid, kus pensioni määramise otsus ja kõik olulised faktilised asjaolud näivad olevat uutele õigusnormidele eelnenud. Teisisõnu on tehtud otsus määrata (või jätta määramata) pension ja vastav õiguse tase, kuid uutele õigusnormidele tuginetakse selle otsuse uuesti läbivaatamise algatamiseks, ilma et esineks uusi faktilisi asjaolusid ega muutusi isiklikus olukorras.
76.
Praktikas on sellised kohtuotsused siiski haruldased ja lähemal vaatlusel on võimalik neid hõlpsasti eristada. Kohtuasjas P (
37
) oli kaebaja lahutanud abielu komisjoni ametnikuga. Ametniku surma ajal ei olnud P‑l õigust toitjakaotuspensionile, sest lahutusega seotud „süü“ ei langenud ainult surnud abikaasale. Vaid mõni kuu pärast tema surma jõustusid uued õigusnormid, mille kohaselt oleks P‑l olnud õigus saada toitjakaotuspensioni. (
38
) Sisuliselt kohaldas Euroopa Kohus uusi õigusnorme, mis andsid P‑le õiguse saada pensioni alates nende uute õigusnormide jõustumiskuupäevast.
77.
Kohtuasjas P olid siiski mõned erisused. Õigupoolest esitas komisjon jõuliselt argumente uute õigusnormide kohaldamise poolt (ta vaidles pensioni maksmisele vastu teistel põhjendustel). Teised institutsioonid kohaldasid neid õigusnorme viivitamata ning selle tegemata jätmine oleks komisjoni sõnul põhjustanud ametnike vahelist diskrimineerimist. Samuti tehti P‑le pensioni määramata jätmise otsus tegelikult mõni päev pärast (ehkki tema eksabikaasa oli surnud enne) uute õigusnormide jõustumist.
78.
Kohtuasjas Brock oli kaebajale määratud 1958. aastal invaliidsuspension. Aastal 1961 muudeti see vanaduspensioniks. (
39
) Küsimus oli sisuliselt selles, kas uued õigusnormid, mis kohustasid arvesse võtma teistes liikmesriikides tehtud sissemakseid ja jõustusid 1. jaanuaril 1964, olid kohaldatavad. Euroopa Kohus tunnistas need kohaldatavaks.
79.
Minu arvates väärib tähelepanu, et nimetatud kohtuasjas sisaldas asjakohane õigusakt sätet, milles oli sõnaselgelt ette nähtud enne selle õigusakti jõustumist arvutatud pensionide uuesti läbivaatamine.
80.
Kõige olulisem asjaolu, mille poolest kohtuasjad P ja Brock käesolevast asjast erinevad, on aga see, et esimesena nimetatud kohtuasjades puudutasid asjakohased otsused uute õigusnormide kohaselt pensioni määramise tingimuste hindamist.
81.
On ilmne, et see ei ole sama mis varasema käitumise hindamine uute õigusnormide alusel eesmärgiga kindlaks teha, kui erinev oleks olnud (distsiplinaar)otsus, ja selle järelmõju edaspidistele pensioniõigustele.
82.
Nii näiteks ei taotlenud lahutatud abikaasa kohtuasjas P oma lahutuse suhtes uue hinnangu andmist, et kindlaks teha, kas vastutus lasub üksnes tema eksabikaasal. Kohtuasjas Brock ei taotlenud töövõimetuks jäänud isik oma õnnetuse asjaolude suhtes uue hinnangu andmist, et kindlaks teha, kas selle saab liigitada tööõnnetuseks. Kumbki otsus, mis käsitles vastutust lahutuse või õnnetuse eest, oli lõplik, nii nagu on käesolevas asjas lõplik ka distsiplinaarotsus.
83.
Kokkuvõttes tunduvad niisugused kohtuotsused nagu P või Brock esmapilgul „tagasiulatuvamad“ kui teised juhtumid, nagu need, mida on käsitletud eespool. Ent kui jätta kõrvale see, et tegu on suhteliselt vanade ja eraldiseisvate kohtuasjadega, saab neid käesolevast asjast ikkagi selgelt eristada. Igal juhul on minu arvates selge, et selliseid kohtuotsuseid ei saa tõlgendada nii, et uute õigusnormide vastuvõtmisest tekib absoluutne õigus nõuda muidu lõplikuks muutunud varasemate haldusotsuste uuesti läbivaatamist neid uusi õigusnorme arvesse võttes ja sellele vastavalt pensionimaksete muutmist.
d) Üleminekusätted
84.
Lõpuks on veel üks pensioneid käsitlev kohtupraktika suund, mis märkimist väärib, seotud direktiiviga 79/7/EMÜ. (
40
) See direktiiv kohustas liikmesriike rakendama meeste ja naiste võrdse kohtlemise põhimõtet sotsiaalkindlustuse valdkonnas. Selle protsessi raames muutsid liikmesriigid riigisiseseid õigusnorme kindlustushüvitiste kohta, et kaotada sooline diskrimineerimine.
85.
Nende seadusandlike muudatuste tagajärjel esitati Euroopa Kohtule mitu eelotsusetaotlust. Käesolevas asjas olulises osas puudutasid need juhtumid naissoost kaebajaid, kellele oli diskrimineerivate riigisiseste õigusnormide tõttu keeldutud määramast sotsiaalkindlustushüvitisi otsusega, mis oli vastu võetud enne direktiivi ülevõtmise tähtpäeva. Sisuliselt taotlesid nad nende hüvitiste saamist pärast direktiivi ülevõtmise tähtpäeva uute, mittediskrimineerivate õigusnormide alusel.
86.
Euroopa Kohus kinnitas oma otsustes korduvalt, et diskrimineerimise tagajärjed tuleb pärast direktiivi ülevõtmise tähtaja möödumist likvideerida. Lähemal vaatlusel aga on need juhtumid käesoleva asjaga võrreldes jällegi väga teistsugused.
87.
Näiteks kohtuasjas Borrie Clarke (
41
) oli liikmesriigi õiguses kehtestatud invaliidsuspensioni taotlevate naiste suhtes lisatingimus, mis meeste kohta ei käinud (võimetus teha koduseid töid). Kaebaja sellele lisatingimusele ei vastanud ja tema pensionitaotlus jäeti 1983. aastal rahuldamata. Direktiivi järgimise eesmärgil muudeti seejärel liikmesriigi õigusnorme. Invaliidsuspension asendati puudetoetusega ning kehtestati uued tingimused, mis olid ühesugused mõlema soo jaoks. Ülemineku raames aga said isikud, kellele oli enne uut seadust määratud invaliidsuspension, automaatselt puudetoetust, ilma et nad pidanuksid uutele tingimustele vastama. Seega taaskinnitasid ja põlistasid üleminekusätted tegelikult diskrimineerimist.
88.
Euroopa Kohus märkis, et „kui alates [üleminekuaja lõpust] oli mehel, kes oli samasuguses olukorras nagu naine, eespool nimetatud üleminekusätete alusel automaatselt õigus saada uut tõsise puude toetust, ilma et ta oleks pidanud oma õigusi uuesti tõendama, oli õigus saada seda toetust ka naisel, ilma et ta oleks pidanud täitma lisatingimuse, mida kohaldati enne seda kuupäeva üksnes abielunaiste suhtes“. (
42
)
89.
Minu arvates sarnaneb kohtuasjas Borrie Clarke käsitletud olukord teiste pensionialaste kohtuasjadega, mida on eespool A jaos juba käsitletud. Sisuliselt kujutasid üleminekusätted endast diskrimineerivate õigusnormide uut kohaldamist tuleviku suhtes (või vähemalt varasema otsuse pikendamist uute õigusnormide alusel). Seetõttu on seegi kohtupraktika suund käesolevast asjast selgelt eristatav.
90.
Samalaadset olukorda võib kohata teisteski kohtuotsustes, mis on, tõsi küll, seotud teist laadi hüvitistega. (
43
)
3. Jätkuvad suhted
91.
Komisjon viitas oma kirjalikes seisukohtades ka kohtuasjale Österreicher Gewerkschaftsbund, (
44
) tõmmates paralleeli jätkuva diskrimineerimisega kuupalga väljamaksmisel. See haakub kassaatori argumentidega, milles on korduvalt viidatud jätkuvale diskrimineerimisele, mis seisneb regulaarselt tehtavates vähendatud pensionimaksetes.
92.
Niivõrd kui viidetes sellele kohtupraktika suunale võib näha toetavat argumenti, mis erineb eelnevas jaos käsitletust, ei mõista ma, kuidas see saaks kassaatori väidetele kaasa aidata. Minu arvates on jällegi tegu lihtsalt teistsuguse kohtupraktikaga.
93.
Kohtuasjas Österreicher Gewerkschaftsbund (
45
) võeti Austria õiguse kohaselt lepinguliste õpetajate töötasu arvutamisel täiel määral arvesse varasemaid Austrias omandatud pedagoogilisi kogemusi. Teistes liikmesriikides omandatud pedagoogilisi kogemusi võeti arvesse vaid piiratud ulatuses. Euroopa Kohus asus seisukohale, et see piirang on vastuolus töötajate vaba liikumisega. Samuti otsustas ta, et diskrimineerimise heastamiseks tuleb teistes liikmesriikides omandatud pedagoogilisi kogemusi arvesse võtta täielikult, isegi kui need kogemused on omandatud enne, kui Austria liiduga ühines.
94.
Õieti on Österreicher Gewerkschaftsbund üks mitmest kohtuotsusest, kus Euroopa Kohus on sisuliselt asunud seisukohale, et töösuhetes võib töötajate palga kindlaksmääramisel olla vaja arvesse võtta uute õigusnormide jõustumisele eelnenud faktilisi asjaolusid, kui need on uue õigusliku regulatsiooni alusel selle hinnangu andmisel asjakohased. (
46
) Nii näiteks märkis Euroopa Kohus reas kohtuotsustes alates kohtuasjast Hütter, et Austria õigusnormid, milles võeti ametnike palgaastmete kindlaksmääramisel arvesse enne 18aastaseks saamist omandatud kutsealaseid kogemusi, on vastuolus direktiivis 2000/78 sätestatud vanuselise diskrimineerimise keeluga. (
47
) Palgaastmeid tuli diskrimineerimise kaotamiseks korrigeerida, sealhulgas ka siis, kui asjakohased kogemused olid omandatud enne selle direktiivi ülevõtmise tähtaja möödumist.
95.
Minu arvates ei ole võimalik tõmmata otseseid paralleele käesoleva kohtuasja ja niisuguste kohtuasjade vahel, mis puudutavad palkade korrigeerimist diskrimineerimise heastamise eesmärgil, ja seda lihtsal põhjusel: sellistes kohtuasjades nagu Österreicher Gewerkschaftsbund töösuhe jätkus, mõlemal poolel olid vastastikku õigused ja kohustused. Töötajal on palga- või ametiaste ja teatava arvu aastate jagu asjakohaseid kogemusi, mida võetakse igal kuul aluseks tema palga arvutamisel. Seega igal kuul olukord „uueneb“, kehtivaid seadusi kohaldatakse asjakohastes palgaarvutustes uuesti, tehes igal juhul jätkuvaid korrektsioone vastavalt uutele seadustele ja isikliku olukorra muutustele. (
48
) See sarnaneb mõneti olukorraga kohtuasjas Römer, kus hageja isikliku olukorra muutumisega seotud seadusandlikud sätted võimaldasid samalaadset „uuendamist“. (
49
)
96.
Käesoleva kohtuasja sugustes kohtuasjades oli töösuhe seevastu lõppenud (
50
), kõik pensioniõigused juba enne seda aega kumuleerunud ning distsiplinaarotsus pensioni 25% võrra vähendamise kohta oli tehtud 1975. aastal varasemate sündmuste põhjal ja lõplikuks muutunud. Selle otsuse praktilised tagajärjed on jätkuvalt tuntavad, nagu see võib olla mis tahes minevikusündmuse puhul, kuid enam ei eksisteeri jätkuvat suhet, mis eeldaks uue hinnangu andmist uute õigusnormide alusel. Jätkuvalt asjakohaseid minevikus tekkinud faktilisi asjaolusid ei ole. Selles mõttes on minevikus tekkinud faktiliste asjaolude õiguslikud tagajärjed tõepoolest ammendatud.
4. Varasemate otsuste uuesti menetlusse võtmine
97.
Lõpuks tuleks täieliku ülevaate huvides lisada, et liidu õiguses on lisaks reeglitele, mis käsitlevad uute õigusnormide ajalist kohaldatavust minevikus tekkinud faktilistele asjaoludele ja/või jätkuvatele õigussuhetele, olemas ka piiratud kohustus varasemad otsused uuesti menetlusse võtta, kui need on liidu õigusega vastuolus.
98.
Euroopa Kohtu praktikas on toonitatud res judicata põhimõtte tähtsust õigusrahu ja õigussuhete stabiilsuse, aga ka korrakohase õigusemõistmise seisukohast. Otsuseid, mis on pärast kõikide kaebeõiguste ammendamist või sellekohaste tähtaegade möödumist jõustunud, ei saa enam vaidlustada. (
51
) See on nii isegi juhul, kui vaidlustamine võimaldaks liikmesriigi kohtul heastada vaidlusalusest otsusest põhjustatud liidu õiguse rikkumise. (
52
)
99.
Õigupoolest võib jõustunud otsuseid uuesti menetlusse võtta, kuid ainult tõesti erandlikel asjaoludel. Nende asjaolude hulka kuulub see, kui liidu õigust on vääralt tõlgendatud ilma Euroopa Kohtult eelotsust taotlemata ning asjaomane isik on esitanud haldusasutusele kaebuse kohe, kui ta on sellest Euroopa Kohtu otsusest teada saanud. (
53
)
100.
Ent kui jätta kõrvale küsimus, kus täpselt asetseb „erandlikkuse“ künnis, oli nende väheste selle kohustuse rakendamise juhtude ühine nimetaja loomulikult see, et vastuolu oli liikmesriigi tasandil otsuse tegemise ajal juba olemas. Seega rikkus juba algne otsus liidu õigust.
101.
Seevastu käesolevas asjas ei olnud Austria sel ajal, kui asjasse puutuvad otsused (nii distsiplinaarotsus kui ka kassaatorile pensioni määramise otsus) tehti, liikmesriik ning direktiivi 2000/78 ei olnud veel vastu võetud. Samuti oli distsiplinaarotsus 1974. aastal, mil see vastu võeti, Austria valitsuse sõnul – millele kassaator ei ole vastu vaielnud – riigisisese õigusega kooskõlas.
102.
Seetõttu ei ole erandlikke asjaolusid, mis põhjendaksid käesoleval juhul lõplikuks muutunud haldusotsuste uuesti menetlusse võtmist, veel vähem midagi, mis põhjendaks üldisemat ja kaugeleulatuvat otsust liidu õiguse ajalise kohaldamise kohta sama tulemuse saavutamise eesmärgil.
5. Kohaldamine käesolevas asjas
103.
Teen eespool tutvustatud eri kohtupraktika suundadest järgmised põhijäreldused.
104.
Esiteks keskendub Euroopa Kohtu praktika, mis käsitleb uute õigusnormide ajalist mõju ja pensioniõigusi, väga paljuski olukordadele, kus pensioniõigus otsustati pärast uute õigusnormide jõustumist.
105.
Teiseks ei saa kohtupraktikat, mis käsitleb jätkuvaid (töö)suhteid ning palgaastmete ja kuupalkade korrigeerimist, üle kanda (ammu) enne uute õigusnormide jõustumist välja arvutatud ja välja makstud pensionide maksmisele.
106.
Kolmandaks ei ole Euroopa Kohtu praktikas kindlat alust kaugeleulatuvale arvamusele, et enne uute õigusnormide jõustumist lõplikuks muutunud haldusotsuse jätkuv mõju pensionimaksetele tuleb uuesti läbi vaadata, võttes arvesse seda, kuidas neid uusi õigusnorme oleks kohaldatud. Pealegi on selline arvamus vastuolus Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikaga res judicata teemal.
107.
Olen juba püüdnud eristada käesolevat kohtuasja ja selgitada, miks see ei kuulu ühessegi eespool asjakohastes jagudes käsitletud kategooriasse. Kokkuvõttes olen seisukohal, et käesoleval juhul oli sunniviisiline pensionile saatmine ja vähendatud pensioniõiguse määramine juba enne direktiivi 2000/78 ülevõtmise tähtaja lõppu muutunud eespool punktis 46 osundatud kohtupraktika tähenduses „lõplikult välja kujunenud olukorraks“. Seda, et kassaatorile tehakse jätkuvalt pensionimakseid, ei saa pidada enne seda direktiivi tekkinud olukorra „tulevikus tekkivateks tagajärgedeks“ Euroopa Kohtu praktika tähenduses nii, et need tuleks välistada või neid tuleks muuta.
108.
Distsiplinaarotsus vaidlustati juba 1970. aastatel, kuid edutult. Õigusküsimus, mis puudutas kassaatori staatust pensionile jäänud politseiametnikuna, ja tema pensioni vähendamine olid selleks ajaks otsustatud. Kassaator on saanud pensioni alates 1976. aastast. Ei ole ühtegi uut otsust, mis oleks tehtud või oleks tulnud teha pärast direktiivi 2000/78 ülevõtmise tähtaja möödumist.
109.
Pealegi tekkisid käesoleval juhul kõik olulised asjaolud, millel distsiplinaarotsus põhines, 1970. aastatel. Nii ei ole kassaatori praeguses isiklikus olukorras – erinevalt olukorrast kohtuasjas Römer – faktilisi asjaolusid, mida tuleks direktiivi 2000/78 kohaselt uuesti hinnata.
110.
Ma ei arva, et sellised kohtuasjad nagu Brock ja P saaksid anda alust üldiseks seisukohaks, et on olemas õigus pensionimaksete uuesti läbivaatamisele, mis seisneks uute õigusnormide tagasiulatuvas kohaldamises varasemale otsusele, mis mõjutab õigust saada neid makseid ja nende taset. Samuti olid kohtuasjad Brock ja P minu arvates väga erinevad võrreldes käesoleva asjaga. Mõlemal nimetatud juhul oli varasemat haldusotsust tehes kohaldatud üsna konkreetseid ja objektiivseid tingimusi seoses pensioni saamise õiguse ja tasemega. Hilisemates seadusemuudatustes neid tingimusi muudeti. See erineb käesolevast kohtuasjast, kus sisuliselt palutakse uuesti algatada 40 aasta tagune distsiplinaarmenetlus, lähtudes uutest diskrimineerimisalastest õigusnormidest, ja kvalitatiivselt hinnata, kas ja kuidas see otsus oleks muutunud.
111.
Kassaator on oma seisukohtades rõhutanud diskrimineerimise „jätkumist“ vähendatud igakuiste maksete kujul. Kohtuasjadest, mis on käsitlenud tegelikke jätkuvaid õigussuhteid ja vajadust neid uusi õigusnorme arvesse võttes järk-järgult kohandada, nagu Österreicher Gewerkschaftsbund või Römer, aga nähtub, et pelgalt 1975. ja 1976. aastal tehtud lõplikel otsustel põhinevate igakuiste maksete saamine ei eelda uue hinnangu andmist ühegi asjasse puutuva faktilise asjaolu kohta.
112.
Tegelikult on käesolevas asjas palutud varasemat lõplikku distsiplinaarotsust uuesti hinnata, kohaldades uusi diskrimineerimiskeelu standardeid, et teha kindlaks järelmõju igakuistele pensionimaksetele. Seda, mida tegelikult taotletakse, kirjeldab ehk kõige paremini eelotsusetaotluse esitanud kohtu esimese küsimuse viimase lause saksakeelne sõnastus, milles on viidatud uut liiki „gedachte“ otsuse tegemisele, mis rikuks direktiivi 2000/78, kui see oleks tehtud selle direktiivi jõusoleku ajal. Gedachte võib tõlkida kui „mõeldav“, kuid selle tegelik tähendus käesolevas kontekstis on pigem (täiesti) „kujutletav“.
113.
Minu arvates on selge, et niisugusel juhul nagu käesolev ei taga liidu õigus isikutele õigust nõuda, et uusi õigusnorme arvesse võttes vaadataks uuesti läbi nende kohta nende eluajal tehtud haldusotsus, mis on mõjutanud või võinud mõjutada ebasoodsalt nende pensioni (või muid hüvitisi). Liidu õiguses lihtsalt ei ole selliseks kaugeleulatuvaks väiteks alust.
114.
Lõpuks, et oleksid käsitletud kõik kassaatori argumendid, sisaldavad tema seisukohad palju sügavamat moraalset argumenti, mis osaliselt põimub uute õigusnormide ajalist kohaldamist puudutava „tehnilise“ argumendiga, kuid on osalt ka sellest sõltumatu. Kui vaadata seda eraldi, nagu kassaator kohtuistungil soovitas, ei olene see argument paljuski 1975. aasta distsiplinaarotsuse võimalikust uuesti läbivaatamisest. Selle kohaselt oleks Austriale etteheidetav mitte see, et ta on jätnud mineviku uuesti läbi vaatamata, vaid see, et ta ei ole aktiivselt ja edasiulatuvalt heastanud varasemat õigusvastast tegevust pärast 2003. aastat, mil direktiiv 2000/78 oli juba jõus ja EIK tegi kohtuotsused Austria vastu. (
54
)
115.
Selles suhtes märgiksin lihtsalt uuesti, et ma ei näe liidu õiguses sellist kohustust. Direktiivi 2000/78 artikkel 17, mille kohaselt peavad liikmesriigid kehtestama tõhusad, proportsionaalsed ja hoiatavad sanktsioonid, on ise loogiliselt seotud sellesama direktiivi ajalise kohaldatavusega.
116.
Pealegi tehakse haldusotsused oma aja konkreetses kontekstis. Karistusõiguslikud, distsiplinaarõiguslikud ja moraalsed olud on Austrias, nagu ka mujal Euroopas, alates 1975. aastast palju muutunud. Nii näiteks määratakse Austrias nüüd distsiplinaarkaristusi ainult nendele politseiametnikele, kelle teod õõnestavad üldsuse usaldust politsei vastu. Kriminaalkorras süüdimõistmine aga viib automaatse töölt vallandamiseni – nagu aru saan, üldse ilma pensioniõigusteta. Seksuaalse enesemääramise vanusepiir on Austrias nüüd nii homo‑ kui ka heteroseksuaalide jaoks ühtviisi 14 aastat. Siiski on ette nähtud sõnaselged erandid alla 16aastaste laste suhtes, keda ei peeta piisavalt küpseks.
117.
Kokkuvõttes, moraal on liikumises. Peale selle on moraalsed argumendid sageli nagu kaheteraline mõõk. Keerukate faktiliste asjaoludega juhtumite puhul, kus on vaja teha mitmeid moraalseid otsustusi, nagu käesolevas asjas, võib see lõigata mõlemas suunas. Seetõttu – välja arvatud äärmuslikel juhtudel, kui on tegu üldinimlike väärtuste ilmse ja jultunud eiramisega, millega võib kaasneda moraalne kohustus heastada varasem õigusvastasus olenemata ajast (
55
) – tuleks ühiskondadel ja nende seadustel võimaldada edasi areneda järk-järgult, jättes mineviku minevikku.
6. Järeldus esimeses küsimuses
118.
Eelnevat arvesse võttes teen ettepaneku vastata eelotsusetaotluse esitanud kohtu esimesele küsimusele järgmiselt:
Direktiivi 2000/78 artikliga 2 ei ole vastuolus olukord, kus ametnike distsiplinaarvastutust käsitlevate õigusnormide alusel tehtud haldusotsus (distsiplinaarotsus), mis on liikmesriigi õiguse alusel muutunud lõplikuks ja millega ametnik saadeti pensionile koos pensioni vähendamisega, säilitab oma õigust kujundava toime, kui
–
haldusotsuse tegemise ajal ei olnud liidu õiguse asjaomased sätted, eelkõige direktiiv veel selle otsuse suhtes kohaldatavad, kuid
–
samalaadne (mõeldav) otsus oleks direktiiviga vastuolus juhul, kui see tehtaks direktiivi ajalises kohaldamisalas.
B.
Teine ja kolmas küsimus
119.
Arvestades vastust, mille pakkusin välja eelotsusetaotluse esitanud kohtu esimesele küsimusele, ei ole vaja teisele ega kolmandale küsimusele vastata. Juhuks, kui Euroopa Kohus peaks jõudma teistsugusele järeldusele, käsitlen lühidalt ka neid küsimusi.
120.
Kui Euroopa Kohus otsustab, et selle diskrimineeriva distsiplinaarotsuse tagajärgi ei saa säilitada, on küsimus just selles, mis kaasneb niisugustel juhtudel nagu käesolev sellega, et „neid tagajärgi ei säilitata“.
121.
Kui vastust sellele küsimusele ei tule lahutada 1970. aastatel tehtud otsustest samalaadselt sellega, mida olen äsja märkinud aktiivse, edasiulatuva hüvitamiskohustuse suhtes (mis eeldatavasti hõlmab paušaalseid makseid), oleks liikmesriigi kohtul vaja kaaluda kõnealuse distsiplinaarotsuse sisu, et teha kindlaks, kas see võeti vastu kooskõlas direktiiviga 2000/78, ja kuupäeva, millest alates oleks see uus kujutletav otsus kohaldatav. Viitan sellele edaspidi kui mis-oleks-kui-lähenemisviisile.
122.
Minu arvates on 40 aasta vanuse otsuse ja selle tagajärgede rekonstrueerimine väga problemaatiline. Eelotsusetaotluse esitanud kohus on siiski olnud teises ja kolmandas eelotsuse küsimuses üsna konkreetne sellise õigusliku fiktsiooni „süžeeliinide“ osas. Seetõttu muutuks Euroopa Kohus paratamatult selle kaasautoriks, välja arvatud, kui ta märgiks lihtsalt, et „tagajärgi ei saa säilitada“, ja jätaks liikmesriigi kohtu otsustada, kuidas neid tagajärgi kindlaks teha ja „neutraliseerida“. Pakun järgnevalt mõned kaalutlused selle kohta, milliseks võib süžee kujuneda.
1. Teine küsimus
123.
Kõnealuse distsiplinaarotsusega saadeti kassaator enne ettenähtud aega pensionile ja vähendati tema pensioniõigusi 25% võrra. Oma teises küsimuses soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas haldusotsusest tuleneva diskrimineerimise heastamiseks piisab sellest, kui tühistada pensioni vähendamine 25% võrra, või tuleb pensioni arvutada nii, nagu oleks kassaator tema pensionile saatmisega alanud perioodil töötanud. Kas piisab sellest, kui neutraliseerida pensioni 25% võrra vähendamise tulevikus tekkivad tagajärjed, või on vaja neutraliseerida ka ennetähtaegse pensionile saatmise tulevikus tekkivad tagajärjed?
124.
Kassaator on oma seisukohtades argumenteerinud, et pensioni 25% võrra vähendamine tuleb täielikult tühistada ning tema pensioniõigusi tuleb arvutada nii, nagu oleks ta vahepealsel perioodil politseis töötanud. Teisisõnu tuleb luua olukord, mis oleks tekkinud, kui distsiplinaarotsust ei oleks üldse tehtud (ega mingit karistust määratud).
125.
Komisjon toetab „mis oleks, kui“-lähenemisviisi ainult seoses pensioni 25% võrra vähendamisega, tunnistades, et karistuseks kassaatori käitumise eest oleks võidud tema pensioni vähendada ka ilma homofoobse kallutatuseta. Seevastu peab komisjon asjakohatuks rakendada „mis oleks, kui“-lähenemisviisi pensionile saatmise küsimuses. Ennetähtaegsest pensionile saatmisest tingitud pensioni vähendamine ei ole tegelikult minevikus tekkinud olukorra „tulevikus tekkiv tagajärg“, millele tuleb kohaldada uusi õigusnorme. Pensionile saatmise õiguslikud tagajärjed ammendusid komisjoni arvates siis, kui töösuhe lõppes. Sel põhjusel võib säilitada tagajärjed, mis seisnevad ennetähtaegse pensionile saatmise tõttu pensioniõiguste suurenemata jäämises.
126.
Täheldan järgmist.
127.
Kui distsiplinaarotsus oleks 1975. aastal vastu võetud nii, et see oleks olnud kooskõlas 2000. aastal kehtestatud seksuaalse sättumuse alusel diskrimineerimise keeluga, ei ole selge, kas kassaator oleks üldse pensionile saadetud. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu viidet „märkimisväärselt leebemale“ karistusele (
56
) saaks ju mõista ka nii, et kassaatorit ei olekski pensionile saadetud.
128.
Sel juhul ei saaks „sunniviisilise pensionile saatmise tulevikus tekkivaid tagajärgi“ kooskõlas esimese küsimuse vastusega säilitada. Kindlasti kuulub nende tagajärgede hulka see, et kassaator ei töötanud enam politseis, talle ei lisandunud enam pensioniõigusi ja „kaotatud aastaid“ ei võetud tema pensioni arvutamisel arvesse. Selles mõttes „jätkuvad“ selle karistuse tagajärjed tõesti ikka veel. Seetõttu tuleb ennetähtaegse pensionile saatmise tulevikus tekkivate tagajärgede neutraliseerimisel neid kaotatud aastaid (kuidagi) arvesse võtta.
129.
Komisjon vaidleb sellele järeldusele vastu. Ta on seisukohal, et tagajärjed, millest tulenevalt pensioniõigused ennetähtaegse pensionile saatmise tõttu ei suurene, võib säilitada.
130.
Tunnistan, et minu meelest ei ole võimalik ühitada komisjoni sellekohaseid põhjendusi tema seisukohaga, et pensioni 25% võrra vähendamine, nagu see on distsiplinaarotsusega määratud, kujutab endast„tulevikus tekkivaid tagajärgi“ eespool viidatud tähenduses. Mõlemad karistused – pensionile saatmine ja pensioni 25% võrra vähendamine – määrati ühe ja sama faktiliste asjaolude kogumi põhjal ühe ja sama distsiplinaarotsusega. Mõlemal juhul seisneb põhimõtteline küsimus selles, millised olnuksid selle distsiplinaarotsuse tagajärjed, kui see oleks tehtud kooskõlas direktiiviga 2000/78.
131.
Kui nõustuda sellega, kuidas komisjon eri tagajärgi eristab, tähendaks see, et sisuliselt oleks saanud kassaatori tema tööst ilma jätta ja ta ei oleks saanud seda vaidlustada. Erinevalt pensionile saatmisest oleks kõnealune õigussuhe otsese töölt vallandamise korral lõppenud üldse ilma mingite pensionimakseteta.
132.
Seda arvestades – kui Euroopa Kohus järeldab, et diskrimineeriva distsiplinaarotsuse tagajärgi ei saa säilitada, ja kasutab „mis oleks, kui“-lähenemisviisi – tuleks selles lähenemisviisis kaaluda alternatiivset stsenaariumi, milles kassaator ei jää pensionile, ning samuti stsenaariumi, mille korral kassaatori pensioni 25% võrra vähendamist (täielikult) ei rakendata.
133.
Mõistagi tekiks niisuguse lahenduse korral rida uusi keerukaid küsimusi. Kas selleks et neutraliseerida 1976. aastal pensionile saatmisest „tulevikus tekkinud tagajärjed“, tuleb eeldada, et kassaator töötas kõik vahepealsed aastad alates 1976. aastast või kõik aastad alates direktiivi 2000/78 ülevõtmise tähtaja lõppemisest? Kas võimalik vastav pensionitõus tuleb tasaarvestada kassaatori teiste töise tulu allikatega nendel aastatel? (
57
) Kas võimalik vastav pensionitõus tuleb tasaarvestada politseiteenistusest saadud pensionituluga, mille kassaator on alates pensionile saatmisest juba kätte saanud (ja mida ta ei oleks kätte saanud, kui ta oleks töötamist jätkanud)? (
58
)
134.
Lõpuks, mis puudutab konkreetselt pensioni 25% võrra vähendamist, on eelotsusetaotluse esitanud kohtu teises küsimuses kaudselt eeldatud, et see vähendamine on vaid kõnealuse otsuse diskrimineerivuse tagajärg.
135.
Ent „mis oleks, kui?“ peakski siis tähendama „mis oleks, kui?“. Seega tuleb arvestada võimalusega, et isegi kui kassaatorit ei oleks kriminaalkorras süüdi mõistetud, oleks teda samadel faktilistel asjaoludel ikkagi distsiplinaarkorras karistatud (
59
) ja kassaatori pensioni oleks ikkagi vähendatud, kuid vähem kui 25% võrra. Just nii on sellele lähenenud komisjon oma kirjalikes seisukohtades. Seega, kui kassaatori pensioni oleks ka ilma diskrimineerimiseta vähendatud, kuid näiteks ainult 5 või 10% võrra, tuleks selle 5 või 10% võrra vähendamise tagajärjed säilitada.
136.
Seega, kui nõustuda pensioni 25% võrra vähendamise osas „mis oleks, kui“-lähenemisviisiga, olen komisjoniga nõus, et see fiktsioon tuleb arendada loogilise lõpplahenduseni. Jällegi peaks (tõepoolest üsna keeruka) küsimuse, kuidas täpselt oleks distsiplinaarotsus olnud teistsugune, kui see oleks tehtud ilma diskrimineerimata, lahendama liikmesriigi kohus.
2. Kolmas küsimus
137.
Oma kolmandas küsimuses soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas vastus teisele küsimusele oleneb sellest, kas isik otsis enne pensioniea saabumist aktiivselt tööd föderaalses avalikus teenistuses.
138.
Pean tunnistama, et põhikohtuasja faktilisi asjaolusid silmas pidades on niisuguse küsimuse asjakohasus minu jaoks mõistatus. Ent kuna kõne all juba on „mis oleks, kui“-stsenaariumid, on üsna keeruline väita, et see küsimus on hüpoteetiline.
139.
Juhtumi faktilised asjaolud ei anna selgust küsimuses, kas kassaator tegelikult otsis (uut) tööd föderaalses avalikus teenistuses. Vahest on mõistlik eeldada, et kui isik on niisugustel asjaoludel nagu põhikohtuasjas sellest teenistusest vallandatud, oleksid katsed uuesti samasse teenistusse tööle asuda üpris asjatud (kui üldse õiguslikult võimalikud). Kui see on tõepoolest nii ja kassaator ei otsinud edaspidi uut tööd föderaalses avalikus teenistuses, siis milliseid järeldusi saab sellest teha? Kas kassaatorile saab ette heita, et ta seda ei teinud? Kas see võib asetada ta ebasoodsamasse olukorda?
140.
Siiski, nagu on märgitud eespool punktis 133, kui see peaks oluline olema, tekib sellest niivõrd, kui ennetähtaegse pensionile saatmise tagajärjed tuleb neutraliseerida, rida küsimusi, kuidas käsitleda vahepealset perioodi. Alternatiivse süžee arendamisel tuleks minu arvates jätta liikmesriigi kohtu otsustada, milliseid konkreetseid üksikasju tuleb arvesse võtta tasakaalu leidmisel kahe võimaluse vahel: kas jätta need vahepealsed aastad üldse arvesse võtmata või võtta need täielikult arvesse, nagu oleks kassaator sel ajal avalikus sektoris töötanud.
C.
Neljas ja viies küsimus
141.
Eelotsusetaotluse esitanud kohtu esimesele küsimusele pakutud vastust arvestades ei ole ka neljandale ega viiendale küsimusele vaja vastata. Juhuks, kui Euroopa Kohus peaks otsustama teisiti, lisan mõned soovitused.
142.
Oma neljandas ja viiendas küsimuses soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, millisest hetkest peaks pensioni 25% võrra vähendamise (osaline) tühistamine jõustuma. Need küsimused piirduvad ajahetkega, millest alates peavad pensioni 25% võrra vähendamise tagajärjed neutraliseeritud olema. Need ei hõlma ennetähtaegse pensionile saatmise tagajärgi. Ent nagu eespool punktis 133 märgitud, olen seisukohal, et kui läheneda pensioni 25% võrra vähendamise tulevikus tekkivatele tagajärgedele ühtviisi ja pensionile saatmise tulevikus tekkivatele tagajärgedele teistviisi, tekib sellest probleeme järjepidevusega.
143.
Minu arvates tuleneb vastus sellele küsimusele kohtupraktikast, mille olen kokku võtnud käesoleva ettepaneku punktis 44 ja sellele järgnevates punktides. Loodetavasti kehtib direktiivi 2000/78 kohaldamise suhtes tagasiulatuva jõu puudumise põhimõte, olenemata eespool kirjeldatud potentsiaalselt kaugeleulatuvast lähenemisviisist seoses tulevikus tekkivate tagajärgede kõrvaldamisega. Seetõttu, olgu vastus eelotsusetaotluse esitanud kohtu esimesele küsimusele milline tahes, saab selle põhjal igal juhul argumenteerida, et pensioni 25% võrra vähendamise tagajärjed tuleb neutraliseerida alates direktiivi ülevõtmise tähtaja lõpust, mitte varasemast ajast.
D.
Sooline diskrimineerimine
1. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu küsimuste ulatus
144.
Lõpuks väitis kassaator oma kirjalikes seisukohtades, et distsiplinaarotsusega määratud karistus kujutab endast (ka) soolist diskrimineerimist, mis on vastuolus ELTL artikliga 157 (varem EMÜ artikkel 119 ja siis EÜ artikkel 141). Kassaatori sõnul saab sellele esimest korda 1979. aastal jõustunud sättele tuginedes välistada distsiplinaarotsuse tulevikus tekkivad tagajärjed viisil, mis sarnaneb sellega, millele liikmesriigi kohus on oma esimeses küsimuses seoses direktiiviga 2000/78 osutanud. See juhtuks siiski alates palju varasemast kuupäevast.
145.
Märgiksin selle kohta järgmist.
146.
Liikmesriigi kohus ei ole ELTL artiklile 157 (ega sellele eelnenud sätetele) viidanud. Kassaator on tõepoolest ainus menetlusosaline, kes on selle küsimuse oma kirjalikes seisukohtades tõstatanud. Võib väita, et ELTL artikli 157 võimaliku kohaldamise käsitlemine oleks liikmesriigi kohtule abiks. Minu arvates aga ei peaks Euroopa Kohus seda tegema, eeskätt järgmistel põhjustel.
147.
Esiteks ei ole eelotsusetaotluse esitanud kohtu küsimustes ega eelotsusetaotluses üldisemalt üldse sellele sättele viidatud. Kui liikmesriigi kohus oleks seda asjakohaseks pidanud, oleks ta minu arvates pidanud seda vähemalt mainima. Sellisel väljajätmisel võib olla mitmeid põhjusi ja oleks vale eeldada, et viite puudumine on „kahe silma vahele jätmine“. Küsimus ei ole selles, kas Euroopa Kohus peaks osutama kahe silma vahele jääda võinud obskuurse tehnilise õigusnormi üksikasjadele ja olulisusele. ELTL artikkel 157 on oluline aluslepingu säte. Kuna ELTL artiklit 157 käsitlevad argumendid on kassaatori kirjalikes märkustes õigupoolest kesksel kohal, on samuti mõeldav, et kassaator tegi liikmesriigi kohtule ettepaneku esitada Euroopa Kohtule selle sätte kohta küsimusi, ent see ettepanek lükati tagasi.
148.
Teiseks on Euroopa Kohtu kodukorra artiklis 94 nõutud, et eelotsusetaotlus sisaldaks muu hulgas ülevaadet asjasse puutuvatest faktilistest asjaoludest ja riigisisestest õigusnormidest ning sellest, millistel põhjustel esitas liikmesriigi kohus need konkreetsed küsimused. Käesolevas asjas ei ole liikmesriigi kohus eelotsusetaotluses ELTL artiklit 157 (ega sellele eelnenud sätteid) üldse maininud ning selle sättega seoses ei ole ta viidanud potentsiaalselt olulistele faktilistele asjaoludele ega riigisisestele õigusnormidele. Arvan, et sellistel asjaoludel oleks Euroopa Kohtu kodukorra artiklit 94 käsitleva kohtupraktikaga (
60
) vastuolus neid väljajätmisi eirata ja anda ühe menetlusosalise nõudmisel proaktiivselt suuniseid küsimuses, mida ei ole küsitud.
149.
Juhuks, kui Euroopa Kohus siiski otsustab kassaatori poolt seoses ELTL artikliga 157 esitatud argumente käsitleda, sõnastan järgnevas jaos lühidalt mõned tähelepanekud.
2. ELTL artikkel 157
150.
Selgitasin esimesele küsimusele pakutud vastuses, miks direktiiv 2000/78 ei takista distsiplinaarotsuse tagajärgede säilitamist. See otsus oli väljaspool direktiivi ajalist kohaldamisala. Direktiivi ei saa kasutada selle otsuse uuesti menetlusse võtmiseks, et mõningad selle tagajärjed neutraliseerida. Need argumendid kehtivad mutatis mutandis ka ELTL artikli 157 kohta.
151.
Kui Euroopa Kohus jõuab teistsugusele järeldusele, on liikmesriigi kohtu ülesanne teha kindlaks niisuguse diskrimineerimise võimalik esinemine. Peamine argument on minu arusaama järgi siiski see, et meessoost homoseksuaale koheldi ebasoodsamalt kui naissoost homoseksuaale. (
61
) Kassaator osutas, et naissoost politseiametnikule, kes oleks asunud homoseksuaalsesse tegevusse üle 14aastase alaealisega, ei oleks distsiplinaarkaristust määratud (või oleks määratud igal juhul leebem distsiplinaarkaristus), erinevalt samalaadsesse tegevusse asunud meessoost homoseksuaalsest politseiametnikust.
152.
Niivõrd kui selline väide faktiliselt paika peab (pidades silmas Austria politsei distsiplinaarpraktikat 1970. aastatel), mille kindlakstegemine on liikmesriigi kohtu ülesanne, keelab ELTL artikkel 157 soolise diskrimineerimise seoses „tasuga“. Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt ei hõlma„tasu“ selles tähenduses seadusega ette nähtud pensioniskeemidest tehtavaid väljamakseid, mis liigitatakse hoopis sotsiaalkindlustushüvitisteks. (
62
) Kohtuistungil märkis Austria valitsus, et käesoleval juhul käsitletav pensioniskeem on seadusega ette nähtud. Kas see tõepoolest (Euroopa Kohtu praktikale omistatud tähenduses (
63
)) nii on, on jällegi liikmesriigi kohtu kontrollida. Austria valitsuse sellekohase väite põhjal aga ei kuulu sedalaadi maksed põhimõtteliselt ELTL artikli 157 kohaldamisalasse, mistõttu ei ole see säte käesolevas asjas kohaldatav.
153.
Kui see siiski nii ei ole, tuleks kaaluda ELTL artikli 157 (ja sellele eelnenud sätete) ajalist kohaldamist. Viitan sellega seoses neljandat ja viiendat küsimust käsitledes sõnastatud tähelepanekutele, mis kehtivad mutatis mutandis. Pealegi võib kohtuotsuste Barber (
64
) ja Ten Oever (
65
) kohaselt „tugineda EMÜ asutamislepingu artikli 119 vahetule õigusmõjule selleks, et nõuda võrdset kohtlemist tööandjapensioni küsimuses üksnes seoses hüvitistega, mida makstakse 17. maile 1990 [s.o kohtuotsuse Barner kuupäevale] järgnevate töötamisperioodide eest, välja arvatud töötajate või nende nimel nõude esitajate puhul, kes on enne seda kuupäeva alustanud kohtumenetlust või esitanud võrdväärse nõude sellekohase riigisisese õiguse alusel“. (
66
)
154.
Eelotsusetaotluses kirjeldatud faktilistest asjaoludest aga nähtub, et ükski asjasse puutuv töötamisperiood ei ole järgnenud 17. maile 1990.
V. Ettepanek
155.
Teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Verwaltungsgerichtshofi (Austria kõrgeim halduskohus) esimesele küsimusele järgmiselt:
Nõukogu 27. novembri 2000. aasta direktiivi 2000/78/EÜ, millega kehtestatakse üldine raamistik võrdseks kohtlemiseks töö saamisel ja kutsealale pääsemisel, artikliga 2 ei ole vastuolus olukord, kus ametnike distsiplinaarvastutust käsitlevate õigusnormide alusel tehtud haldusotsus (distsiplinaarotsus), mis on liikmesriigi õiguse alusel muutunud lõplikuks ja millega ametnik saadeti pensionile koos pensioni vähendamisega, säilitab oma õigust kujundava toime, kui
–
haldusotsuse tegemise ajal ei olnud liidu õiguse asjaomased sätted, eelkõige direktiiv 2000/78 veel selle otsuse suhtes kohaldatavad, kuid
–
samalaadne (mõeldav) otsus oleks direktiiviga 2000/78 vastuolus juhul, kui see tehtaks direktiivi ajalises kohaldamisalas.
(
1
)	Algkeel: inglise.
(
2
)	Nõukogu 27. novembri 2000. aasta direktiiv, millega kehtestatakse üldine raamistik võrdseks kohtlemiseks töö saamisel ja kutsealale pääsemisel (EÜT 2000, L 303, lk 16; ELT eriväljaanne 05/04, lk 79).
(
3
)	Verfassungsgerichtshofi (konstitutsioonikohus, Austria) 21. juuni 2002. aasta otsus G 6/02, ECLI:AT:VFGH:2002:G6.2002.
(
4
)	EIK 9. jaanuari 2003. aasta otsus L. ja V. vs. Austria (CE:ECHR:2003:0109JUD003939298); vt samuti EIK 9. jaanuari 2003. aasta otsus S. L. vs. Austria (CE:ECHR:2003:0109JUD004533099) ja 21. oktoobri 2004. aasta otsus Woditschka ja Wilfling vs. Austria (CE:ECHR:2004:1021JUD006975601).
(
5
)	Teenistusmäärustiku § 24, mida on osundatud käesoleva ettepaneku punktis 16.
(
6
)	Lisades, et praegu kohaldatavate riigisiseste eeskirjade kohaselt on ametniku kriminaalkorras süüdimõistmise lõpliku jõustumise automaatne tagajärg tema töösuhte lõpetamine ex lege, ilma et selle suhtes oleks vaja teha distsiplinaarotsust.
(
7
)	Nagu õigupoolest tulenes tollal kohaldunud teenistusmäärustiku § 87 (käesoleva ettepaneku punkt 16) sõnastusest.
(
8
)	Vt nt 16. mai 1979. aasta kohtuotsus Tomadini (84/78, EU:C:1979:129, punkt 21) ja 6. oktoobri 2015. aasta kohtuotsus komisjon vs. Andersen (C‑303/13 P, EU:C:2015:647, punkt 49).
(
9
)	6. oktoobri 2015. aasta kohtuotsus komisjon vs. Andersen (C‑303/13 P, EU:C:2015:647, punkt 50).
(
10
)	26. märtsi 2015. aasta kohtuotsus komisjon vs. Moravia Gas Storage (C‑596/13 P, EU:C:2015:203, punkt 32).
(
11
)	Mis teatavas mõttes ei erine põhimõtteliselt, vaid kõigest ulatuse poolest (hõlmates tõhusa „muutmise“ korral kogu õiguskorda).
(
12
)	Vt nt 14. juuni 2007. aasta kohtuotsus Telefónica O2 Czech Republic (C‑64/06, EU:C:2007:348) (asutuses läbi viidav menetlus kestis nii enne kui ka pärast ühinemist, otsus tehti pärast ühinemist); 22. detsembri 2010. aasta kohtuotsus Bezpečnostní softwarová asociace (C‑393/09, EU:C:2010:816, punktid 22–27) (luba taotleti enne ühinemist, uus otsus tehti pärast ühinemist); 24. novembri 2011. aasta kohtuotsus Circul Globus Bucureşti (C‑283/10, EU:C:2011:772, punkt 29) (litsentsileping sõlmiti enne ühinemist, väidetav intellektuaalomandiõiguste rikkumine pandi toime pärast ühinemist); 12. septembri 2013. aasta kohtuotsus Kuso (C‑614/11, EU:C:2013:544, punkt 30) (tööleping sõlmiti enne ühinemist, pensionileminek jäi ühinemisjärgsesse aega); ja 3. septembri 2014. aasta kohtuotsus X (C‑318/13, EU:C:2014:2133, punktid 21–24) (tööõnnetus toimus enne ühinemist, sellega seotud õigusakt vaidlustati pärast ühinemist).
(
13
)	10. jaanuari 2006. aasta kohtuotsus Ynos (C‑302/04, EU:C:2006:9).
(
14
)	15. detsembri 2016. aasta kohtuotsus Nemec (C‑256/15, EU:C:2016:954).
(
15
)	29. aprilli 1999. aasta kohtuotsus (C‑224/97, EU:C:1999:212).
(
16
)	29. aprilli 1999. aasta kohtuotsus Ciola (C‑224/97, EU:C:1999:212, punktid 3 ja 4).
(
17
)	Kohtujurist Mischo ettepanek kohtuasjas Ciola (C‑224/97, EU:C:1998:598, punkt 5).
(
18
)	29. aprilli 1999. aasta kohtuotsus Ciola (C‑224/97, EU:C:1999:212, punkt 8); kohtujurist Mischo ettepanek kohtuasjas Ciola (C‑224/97, EU:C:1998:598, punkt 6).
(
19
)	29. aprilli 1999. aasta kohtuotsus Ciola (C‑224/97, EU:C:1999:212, punktid 25 ja 34), kohtujuristi kursiiv. Vt samuti kohtujurist Mischo ettepanek kohtuasjas Ciola (C‑224/97, EU:C:1998:598, punktid 40–43).
(
20
)	1. aprilli 2008. aasta kohtuotsus Maruko (C‑267/06, EU:C:2008:179) ja 10. mai 2011. aasta kohtuotsus Römer (C‑147/08, EU:C:2011:286). Teatavad pensioniskeemid on direktiivi 2000/78 artikli 3 lõikest 3 tulenevalt siiski selle direktiivi kohaldamisalast välja arvatud.
(
21
)	10. juuni 2010. aasta kohtuotsus Bruno jt (C‑395/08 ja C‑396/08, EU:C:2010:329) ja 1. märtsi 2012. aasta kohtuotsus O’Brien (C‑393/10, EU:C:2012:110).
(
22
)	Nõukogu 15. detsembri 1997. aasta direktiiv Euroopa Tööandjate Föderatsiooni, Euroopa Riigiosalusega Ettevõtete Keskuse ja Euroopa Ametiühingute Konföderatsiooni poolt sõlmitud osalist tööaega käsitleva raamkokkuleppe kohta (EÜT 1998, L 14, lk 9; ELT eriväljaanne 05/03, lk 267).
(
23
)	10. juuni 2010. aasta kohtuotsus Bruno jt (C‑395/08 ja C‑396/08, EU:C:2010:329, punkt 55) ja 1. märtsi 2012. aasta kohtuotsus O’Brien (C‑393/10, EU:C:2012:110, punktid 24 ja 25).
(
24
)	Kohtuasjas O’Brien 2005. aastal. Kohtuasjas Bruno ei ole Euroopa Kohus seda sõnaselgelt kinnitanud, kuid see, et kumbki kaebaja ei olnud pensionile jäänud, nähtub kaudselt kohtuotsuse punktist 12. Kohtuasjas Bruno esitatud ettepanekus märkis kohtujurist Sharpston: „Seega tuleb põhikohtuasjas arutusel oleva pensioni saamiseks õigust andvate nädalate arvutamisel juhinduda direktiivist 97/81, kui ükski hagejatest ei olnud lõplikult pensionile läinud enne nimetatud direktiivi jõustumist. Seda peab kontrollima siseriiklik kohus.“ Kohtujurist Sharpstoni ettepanek kohtuasjas Bruno jt (C‑395/08 ja C‑396/08, EU:C:2010:28, punkt 40). Kohtujuristi kursiiv.
(
25
)	17. mai 1990. aasta kohtuotsus (C‑262/88, EU:C:1990:209).
(
26
)	6. oktoobri 1993. aasta kohtuotsus (C‑109/91, EU:C:1993:833).
(
27
)	Kohtuasjas Ten Oever tekkis väidetav õigus toitjakaotuspensionile pärast abikaasa surma 1988. aastal. D. H. Barber koondati 1980. aastal.
(
28
)	1. aprilli 2008. aasta kohtuotsus (C‑267/06, EU:C:2008:179).
(
29
)	6. oktoobri 1993. aasta kohtuotsus (C‑109/91, EU:C:1993:833).
(
30
)	Vt 1. aprilli 2008. aasta kohtuotsus Maruko (C‑267/06, EU:C:2008:179, punkt 21).
(
31
)	7. veebruari 2002. aasta kohtuotsus Kauer (C‑28/00, EU:C:2002:82) ja 18. aprilli 2002. aasta kohtuotsus Duchon (C‑290/00, EU:C:2002:234).
(
32
)	Selle otsuse resolutsiooni on osundatud käesoleva ettepaneku punktis 19.
(
33
)	Vt käesoleva ettepaneku punktid 21 ja 22.
(
34
)	10. mai 2011. aasta kohtuotsus (C‑147/08, EU:C:2011:286).
(
35
)	Täpsemalt on silmas peetud pensioni arvutamisel aluseks võetava mõttelise netotulu maksualast liigitamist.
(
36
)	10. mai 2011. aasta kohtuotsus Römer (C‑147/08, EU:C:2011:286, punkt 19).
(
37
)	5. veebruari 1981. aasta kohtuotsus P vs. komisjon (40/79, EU:C:1981:32).
(
38
)	Sisuliselt kaotati tingimus, et süü lasub üksnes surnud abikaasal ning selle asemel kehtestati tingimus, et süü ei lasu üksnes elus oleval abikaasal.
(
39
)	14. aprilli 1970. aasta kohtuotsus (68/69, EU:C:1970:24).
(
40
)	Nõukogu 19. detsembri 1978. aasta direktiiv meeste ja naiste võrdse kohtlemise põhimõtte järkjärgulise rakendamise kohta sotsiaalkindlustuse valdkonnas (EÜT 1979, L 6, lk 24; ELT eriväljaanne 05/01, lk 215).
(
41
)	24. juuni 1987. aasta kohtuotsus (384/85, EU:C:1987:309).
(
42
)	24. juuni 1987. aasta kohtuotsus (384/85, EU:C:1987:309, punkt 12).
(
43
)	Vt nt 8. märtsi 1988. aasta kohtuotsus Dik jt (80/87, EU:C:1988:133).
(
44
)	30. novembri 2000. aasta kohtuotsus Österreichischer Gewerkschaftsbund (C‑195/98, EU:C:2000:655).
(
45
)	30. novembri 2000. aasta kohtuotsus Österreichischer Gewerkschaftsbund (C‑195/98, EU:C:2000:655).
(
46
)	Vt nt 30. septembri 2003. aasta kohtuotsus Köbler (C‑224/01, EU:C:2003:513); 26. oktoobri 2006. aasta kohtuotsus komisjon vs. Itaalia (C‑371/04, EU:C:2006:668), ja 18. juuni 2009. aasta kohtuotsus Hütter (C‑88/08, EU:C:2009:381).
(
47
)	18. juuni 2009. aasta kohtuotsus Hütter (C‑88/08, EU:C:2009:381); 28. jaanuari 2015. aasta kohtuotsus Starjakob (C‑417/13, EU:C:2015:38), ja 14. märtsi 2018. aasta kohtuotsus Stollwitzer (C‑482/16, EU:C:2018:180).
(
48
)	Jällegi vastavalt üldistele eeskirjadele, mille kohaselt tuleb vastastikuste õiguste ja kohustuste konkreetset sisu jätkuvates õigussuhetes, nagu eelmise õigusliku regulatsiooni kehtides sõlmitud lepingud, edasiulatuvalt muuta, et need uutele õigusnormidele vastaksid – vt lisaks nt minu ettepanek kohtuasjas Nemec (C‑256/15, EU:C:2016:619, punkt 41).
(
49
)	Käesoleva ettepaneku punktid 67–74.
(
50
)	Eelotsusetaotluses on selgitatud, et sisuliselt muutus „teenistuses oleva töötaja töösuhe“„pensionil oleva töötaja töösuhteks“. Mõte on selles, et avalik teenistuja ei ole enam tööl.
(
51
)	Vt nt 11. novembri 2015. aasta kohtuotsus Klausner Holz Niedersachsen (C‑505/14, EU:C:2015:742, punkt 38 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
52
)	1. juuni 1999. aasta kohtuotsus Eco Swiss (C‑126/97, EU:C:1999:269, punktid 46 ja 47) ning 16. märtsi 2006. aasta kohtuotsus Kapferer (C‑234/04, EU:C:2006:178, punkt 21).
(
53
)	Selliseid erandlikke asjaolusid on käsitletud 13. jaanuari 2004. aasta kohtuotsuses Kühne & Heitz (C‑453/00, EU:C:2004:17, punkt 28) ja 18. juuli 2007. aasta kohtuotsuses Lucchini (C‑119/05, EU:C:2007:434, punkt 63).
(
54
)	Viidatud eespool 4. joonealuses märkuses.
(
55
)	Kui õigluse ja õiguskindluse vaheline pinge on muutunud nii väljakannatamatuks, et õiguskindlus peab andma teed õiglusele ning (õigusvastane) õigusnorm tuleb tagantjärele olematuks tunnistada – Radbruch, G., „Gesetzliches Unrecht und übergesetzliches Recht“, Süddeutsche Juristen-Zeitung, 1946, 1, 5, lk. 105–108.
(
56
)	Mida on käsitletud eespool punktis 41.
(
57
)	Kirjalikes seisukohtades ja kohtuistungil kinnitati, et pärast politseiteenistusest lahkumist asus kassaator erasektoris tööle, mille eest ta saab pensioni.
(
58
)	Nagu kohtuistungil kinnitati, on kassaator saanud politseist pensioni alates sellest, kui ta 1976. aastal pensionile saadeti.
(
59
)	Vt käesoleva ettepaneku punkt 42 ning Austria valitsuse märkused selle kohta, et politseiametnikku, kes otsib seksuaalset kokkupuudet alaealistega, karistataks distsiplinaarmenetluses asjaosaliste seksuaalsest sättumusest hoolimata.
(
60
)	Vt viimati nt 31. mai 2018. aasta kohtuotsus Bán (C‑24/18, ei avaldata, EU:C:2018:376, punkt 18 jj); 7. juuni 2018. aasta kohtuotsused easyJet Airline (C‑241/18, ei avaldata, EU:C:2018:421, punkt 12 jj) ning 7. juuni 2018. aasta kohtuotsus Filippi jt (C‑589/16, EU:C:2018:417, punkt 25 jj).
(
61
)	Vt a contrario17. veebruari 1998. aasta kohtuotsus Grant (C‑249/96, EU:C:1998:63).
(
62
)	Vt 28. septembri 1994. aasta kohtuotsus Beune (C‑7/93, EU:C:1994:350, punktid 20–24 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
63
)	Vt nt 28. septembri 1994. aasta kohtuotsus Beune (C‑7/93, EU:C:1994:350, punktid 20–24 ja seal viidatud kohtupraktika) ning 24. novembri 2016. aasta kohtuotsus Parris (C‑443/15, EU:C:2016:897, punktid 34 ja 35).
(
64
)	17. mai 1990. aasta kohtuotsus (C‑262/88, EU:C:1990:209).
(
65
)	6. oktoobri 1993. aasta kohtuotsus (C‑109/91, EU:C:1993:833).
(
66
)	Vt 6. oktoobri 1993. aasta kohtuotsuse Ten Oever (C‑109/91, EU:C:1993:833) resolutsioon. Kohtujuristi kursiiv.