62024CJ0115_RES
Дело C‑115/24
UJ
срещу
Österreichische Zahnärztekammer
(Преюдициално запитване, отправено от Oberster Gerichtshof)
Решение на Съда (четвърти състав) от 11 септември 2025 година
„Преюдициално запитване — Обществено здраве — Трансгранично здравно обслужване — Директива 2011/24/ЕС — Член 3, букви г) и д) — Предоставяне на здравно обслужване чрез телемедицина — Понятие за телемедицина — Трансгранично здравно обслужване, предоставяно чрез телемедицина — Комплексно медицинско лечение, включващо здравно обслужване, предоставяно чрез телемедицина, и присъствено — Държава членка по местолечение — Директива 2000/31/EO — Услуга на информационното общество — Директива 2005/36/EO — Професионални квалификации — Свободно предоставяне на услуги — Приложно поле — Член 56 ДФЕС“
Преюдициални въпроси — Допустимост — Граници — Въпроси, които нямат връзка с предмета на спора по главното производство — Въпроси относно приложимостта на акт от правото на Съюза — Въпроси по съществото на делото
(член 267 ДФЕС)
(вж. т. 57)
Обществено здраве — Трансгранично здравно обслужване — Директива 2011/24 — Понятие за трансгранично здравно обслужване, предоставяно чрез телемедицина — Случай на комплексно медицинско лечение, включващо здравно обслужване, предоставяно чрез телемедицина, и присъствено — Критерии — Предоставяне на здравно обслужване от доставчик, установен в държава членка, различна от държавата членка по осигуряване на пациента — Предоставяне на такова обслужване от разстояние и само посредством информационни и комуникационни технологии
(съображение 10 и член 1, параграф 1, член 3, букви а), г) и д) и член 7, параграф 7 от Директива 2011/24 на Европейския парламент и на Съвета; Директиви 2000/31 и 2015/1535)
(вж. т. 63—70, 73, 74, 82—84 и 90—93; т. 1 от диспозитива)
Обществено здраве — Трансгранично здравно обслужване — Директива 2011/24 — Приложно поле — Граници на възстановяването на разходите за трансгранично здравно обслужване — Липса — Предоставяне на здравно обслужване чрез телемедицина — Приложимост на законодателството на Съюза и на законодателството на държавата членка на установяване на доставчика на такова обслужване
(член 2, буква д) и член 3, параграф 1 от Директива 2000/31 на Европейския парламент и на Съвета; съображение 10, член 1, параграф 1, член 2, буква д), член 3, буква г) и член 7 от Директива 2011/24 на Европейския парламент и на Съвета)
(вж. т. 95, 96, 99, 102, 103, 106 и 107; т. 2 и 3 от диспозитива)
Свободно движение на хора — Свобода на установяване — Свободно предоставяне на услуги — Работници — Признаване на професионалните квалификации — Директива 2005/36 — Приложно поле — Доставчик на трансгранично здравно обслужване, предоставяно чрез телемедицина — Изключване — Доставчик, установен в една държава членка, който възлага на установен в друга държава членка доставчик да предоставя здравно обслужване на пациент, пребиваващ в последната държава членка — Изключване
(член 5 от Директива 2005/36 на Европейския парламент и на Съвета; Директива 2011/24)
(вж. т. 109—118; т. 4 от диспозитива)
Резюме
Сезиран по реда на преюдициалното производство от Oberster Gerichtshof (Върховен съд, Австрия), Съдът се произнася по тълкуването на няколко акта на вторичното право на Европейския съюз в област, която търпи подем — телемедицината — но все още е слабо застъпена в неговата практика.
UJ, която е установена в Австрия като лекар по дентална медицина и има право да лекува пациенти там, участва като партньор в дейности в областта на денталната медицина, извършвани в тази държава от две германски дружества, които са част от група предприятия, извършващи дейност в тази област и са с присъствие в целия свят. Едното от тези дружества, Urban Technology GmbH, рекламира на уебсайта си прозрачни алайнери, състоящи се от прозрачни зъбни шини, разпространявани под марката „DrSmile“. Чрез този сайт потенциалните клиенти могат да поискат час при „дентален лекар партньор“ в Австрия, като UJ. При такава среща този дентален лекар, в своя кабинет, снема анамнеза, провежда консултация и прави 3D снимка на челюстта, и извършва предварително обслужване, което евентуално е необходимо за бъдещото поставяне на зъбни шини. След това той предава на другото дружество, DZK Deutsche Zahnklinik GmbH, снимките и препоръка относно процедурата за коригиране на неправилно подредени зъби.
DZK Deutsche Zahnklinik разполага, в съответствие с германското право, с разрешение и с останалите необходими одобрения за управление на дентална клиника в Германия. Само това дружество сключва с пациентите договор за обслужване. То се снабдява със зъбните шини от Urban Technology, което от своя страна ги поръчва от трети лица, и осъществява, след поставянето на алайнер, по-нататъшното проследяване на пациентите чрез дигитално приложение. То е в договорно правоотношение с денталния лекар партньор и му плаща възнаграждение за предоставените услуги.
В този контекст Österreichische Zahnärztekammer (Австрийската камара на денталните лекари) предявява пред Landesgericht Klagenfurt (Областен съд Клагенфурт, Австрия) иск за преустановяване на нарушение срещу UJ, придружен от молба за постановяване на временни мерки с цел да ѝ се забрани пряко или косвено да участва в дейности по дентална медицина, извършвани в Австрия от чуждестранни дружества, които не разполагат с разрешенията, предвидени в австрийското право. След отхвърлянето на тази молба тя сезира с жалба Oberlandesgericht Graz (Висш областен съд Грац, Австрия), който уважава молбата за постановяване на временни мерки, след което UJ подава ревизионна жалба пред Върховния съд, който отправя преюдициално запитване до Съда.
Съображения на Съда
На първо място, Съдът се произнася по понятието за трансгранично здравно обслужване при телемедицински услуги по смисъла на Директива 2011/24 (
1
).
След като отбелязва, че изразът „телемедицински услуги“ представлява автономно понятие на правото на Съюза, Съдът подчертава, първо, че според буквалното тълкуване обичайното значение на този термин поради самата му етимология е препратка към медицински услуги, които се предоставят от разстояние, като представката „теле“ носи точно идеята за разстояние. По същия начин, за да може здравно обслужване, предоставяно при телемедицински услуги, да попада в обхвата на понятието за трансгранично здравно обслужване, е необходимо то да бъде предоставено или предписано в държава членка, различна от държавата членка по осигуряване.
Второ, що се отнася до контекстуалното тълкуване, Съдът отбелязва, че Директива 2011/24 предвижда общото правило, което се прилага по принцип за всяко здравно обслужване и по силата на което държавата членка по местолечение е тази, на чиято територия здравното обслужване е действително предоставено. При телемедицински услуги обаче тази директива допуска изключение, според което се приема, че здравното обслужване се предоставя в държавата членка, в която е установен доставчикът на здравно обслужване. Това изключение, което трябва да се тълкува стриктно, предполага, че държавата членка по местолечение за здравно обслужване, различно от това при телемедицински услуги, трябва да се определи въз основа на територията, където това обслужване е действително предоставено.
Той отбелязва също, че доколкото понятието за здравно обслужване може да обхваща голямо многообразие от услуги, здравна услуга, предоставяна в рамките на телемедицината, може да се числи към трансгранично здравно обслужване. Освен това разпоредбите на Директива 2011/24 ясно предвиждат, че здравното обслужване, предоставено или предписано посредством телемедицината, може да спада към „трансграничното здравно обслужване“, определено в тях (
2
).
По-нататък, като се опира на понятието за услуги на информационното общество (
3
), Съдът уточнява, че трансгранични здравни услуги, предоставени от доставчик на пациент, присъстващи едновременно на едно и също място, дори да предполагат използването на информационни и комуникационни технологии, не могат да се считат за услуги на информационното общество и при това положение не могат да попадат в обхвата на понятието за телемедицински услуги по смисъла на Директива 2011/24. За сметка на това здравните услуги, които действително се предоставят от разстояние, тоест извън положението на едновременно физическо присъствие на доставчика и на пациента на едно и също място, посредством тези технологии, могат да попаднат в обхвата на понятието за услуга на информационното общество и следователно на понятието „телемедицина“, дори когато се предоставят в рамките на комплексно медицинско лечение, включващо и здравно обслужване, предоставяно от доставчик, който физически се намира на същото място като пациента.
Що се отнася до телеологичното тълкуване, Съдът подчертава, че телемедицината е медицинска практика, в случая — трансгранична, позволяваща да се осъществи една от целите на Директива 2011/24, а именно да се улесни достъпът до здравно обслужване, предоставяно в държава членка, в която е установен доставчикът на това обслужване, различна от държавата членка по осигуряване, където пребивават пациентите, за които то е предназначено. В този контекст той отбелязва, че поради естеството и спецификите на тази медицинска практика, дължащи се в частност на предоставянето на здравно обслужване от разстояние, с други думи, без едновременното присъствие на едно и също място на медицинския специалист и на пациента, както и на използването на информационни и комуникационни технологии, законодателят на Съюза е предвидил дерогационна правна уредба, що се отнася до определянето на държавата членка по местолечение и приложимото към такава практика право.
Четвърто, Съдът изтъква, че генезисът на съответните разпоредби от Директива 2011/24, и по-конкретно определението на понятието „телемедицина“ в подготвителните работи, също е в подкрепа на извода, че определящият елемент на това понятие се състои в това, че здравната услуга се предоставя на пациент от доставчик на здравно обслужване, установен в държава членка, различна от държавата членка по осигуряване, от разстояние и следователно без едновременното физическо присъствие на едно и също място на пациента и на доставчика, посредством информационни и комуникационни технологии.
Така Съдът заключава, че по силата на Директива 2011/24 понятието за трансгранично здравно обслужване, предоставяно при телемедицински услуги, съответства само на здравното обслужване, предоставяно на пациент от доставчик на здравно обслужване, установен в държава членка, различна от държавата членка по осигуряване на този пациент, от разстояние и следователно без едновременното физическо присъствие на едно и също място на посочения пациент и на този доставчик, изключително посредством информационни и комуникационни технологии.
На второ място, Съдът внася уточнения относно приложното поле на Директива 2011/24.
В това отношение, от една страна, той посочва, че както от целта, така и от самата структура на тази директива следва, че нейното приложно поле и следователно обхватът на разпоредбата от нея, която определя „държавата членка по местолечение“ (
4
), не се ограничават до възстановяването на разходите за трансгранично здравно обслужване. От друга страна, той заключава, че трансграничното здравно обслужване, което е част от телемедицинските услуги, тъй като се счита за предоставено в държавата членка, в която е установен доставчикът на това обслужване, трябва да съответства на законодателството, както и на стандартите и насоките в областта на качеството и безопасността на тази държава членка, както и на законодателството на Съюза относно стандартите за безопасност. Освен това Съдът отбелязва, че по силата както на Директива 2011/24, така и на Директива 2000/31 предоставянето на трансгранично здравно обслужване при телемедицински услуги се урежда от законодателството на държавата членка, в която е установен доставчикът, доколкото то може да съответства на понятието за услуга на информационното общество.
На трето и последно място, Съдът се произнася по приложното поле на принципа на свободно предоставяне на услуги, посочен в Директива 2005/36, в рамките на признаването на професионалните квалификации (
5
).
В това отношение той констатира, че тази директива не се прилага нито за доставчик на трансгранично здравно обслужване при телемедицински услуги, нито за установен в една държава членка доставчик, който, без сам да се премества, възлага на установен в друга държава членка доставчик да предоставя здравно обслужване присъствено в полза на пациент, пребиваващ в последната държава членка.
Всъщност, от една страна, Директива 2005/36 предвижда изрично, че разпоредбите ѝ относно свободното предоставяне на услуги се прилагат само в случай на преместване на доставчика на територията на приемащата държава членка. Телемедицината обаче предполага по необходимост здравната услуга да се предоставя при липсата на каквото и да било преместване. От друга страна, Съдът прави извода, че в конкретния случай нищо не позволява да се приеме, че доставчик на здравно обслужване се премества на територията на приемаща държава членка, когато този доставчик предоставя там такова обслужване посредством друг доставчик, установен в тази държава.
(
1
)	Член 3, букви г) и д) от Директива 2011/24/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 9 март 2011 година за упражняване на правата на пациентите при трансгранично здравно обслужване (ОВ L 88, 2011 г., 45).
(
2
)	Вж. член 7, параграф 7 от Директива 2011/24, който предвижда, че държавата членка по осигуряване може да наложи на осигурено лице, поискало възстановяване на разходите за трансгранично здравно обслужване, „включително здравно обслужване, получено чрез средствата на телемедицината“, същите условия като тези, определени за обслужване, предоставено в тази държава. Така изразът „включително здравно обслужване, получено чрез средствата на телемедицината“ потвърждава тази констатация.
(
3
)	По силата на член 2 от Директива 2000/31/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 8 юни 2000 година за някои правни аспекти на услугите на информационното общество, и по-специално на електронната търговия на вътрешния пазар („Директива за електронната търговия“) (ОВ L 178, 2000 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 13, том 29, стр. 257), във връзка с член 1, параграф 1, буква б) и приложение I към Директива (ЕС) 2015/1535 на Европейския парламент и на Съвета от 9 септември 2015 година, установяваща процедура за предоставянето на информация в сферата на техническите регламенти и правила относно услугите на информационното общество (OB L 241, 2015 г., стр. 1).
(
4
)	Член 3, буква г) от Директива 2011/24.
(
5
)	Директива 2005/36/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 7 септември 2005 година относно признаването на професионалните квалификации (ОВ L 255, 2005 г., стр. 22; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 8, стр. 3).