62018CJ0228_RES
Дело C‑228/18
Gazdasági Versenyhivatal
срещу
Budapest Bank Nyrt. и др.
(Преюдициално запитване, отправено от Kúria)
Решение на Съда (пети състав) от 2 април 2020 година
„Преюдициално запитване — Конкуренция — Картели — Член 101, параграф 1 ДФЕС — Платежни картови схеми — Междубанково споразумение, определящо размера на обменната такса — Споразумение за ограничаване на конкуренцията „с оглед на целта“ и „с оглед на резултата“ — Понятие за ограничаване на конкуренцията „с оглед на целта“
Преюдициални въпроси — Компетентност на Съда — Граници — Общи или хипотетични въпроси — Проверка на Съда относно собствената му компетентност
(член 101, параграф 1 и член 267 ДФЕС)
(вж. т. 29—31)
Картели — Нарушаване на конкуренцията — Критерии за преценка — Антиконкурентна цел — Достатъчна констатация — Разглеждане на резултата — Допустимост
(член 101, параграф 1 ДФЕС)
(вж. т. 39—44)
Картели — Нарушаване на конкуренцията — Критерии за преценка — Разграничаване между ограничения с оглед на целта и с оглед на резултата — Ограничаване с оглед на целта — Достатъчна степен на вредност — Преценка
(член 101, параграф 1 ДФЕС)
(вж. т. 59, 69, 75, 78, 79, 82 и 83)
Картели — Нарушаване на конкуренцията — Междубанково споразумение, уеднаквяващо размера на обменните такси, заплащани при извършване на платежни операции с карта —Антиконкурентна цел — Критерии за преценка — Индивидуално и конкретно разглеждане от националната юрисдикция на съдържанието и целта на споразуменията, както и на икономическия и правния контекст
(член 101, параграф 1 ДФЕС)
(вж. т. 60—65 и 69—86)
Картели — Забрана — Нарушения — Определяне на цени — Понятие — Междубанково споразумение, уеднаквяващо размера на обменните такси, заплащани при извършване на платежни операции с карта — Множество цели — Последици
(член 101, параграф 1 ДФЕС)
(вж. т. 69—86)
Резюме
В решение Budapest Bank и др. (C‑228/18), постановено на 2 април 2020 г., Съдът уточнява критериите, които се прилагат, за да се определи дали споразумения, сключени между финансови институции относно таксите, прилагани към платежните операции с карта, представляват забранени по силата на член 101 ДФЕС практики или споразумения, които имат за цел да ограничат конкуренцията.
Kúria (Върховен съд, Унгария) сезира Съда с преюдициално запитване в рамките на спор между Gazdasági Versenyhivatal (Комисия за защита на конкуренцията, Унгария) и двама доставчици на услуги за плащания с карта, Visa и MasterCard, както и шест кредитни институции, относно решение, прието от посочената Комисия за защита на конкуренцията през 2009 г. С това решение Комисията за защита на конкуренцията установява по-конкретно наличието на антиконкурентно споразумение за обменните такси, и вследствие на това налага на седем от финансовите институции — страни по споразумението и на Visa и MasterCard, глоби в различен размер.
Според изложените от националната юрисдикция елементи обменните такси са суми, които финансовите институции, доставящи на икономическите оператори терминали за плащане (наричани по-нататък „акцептиращите банки“), плащат на финансовите институции, издаващи карти за плащане (наричани по-нататък „банките издатели“), като членове на схемата за картови плащания, предложена от Visa или MasterCard, когато е извършена операция по плащане с карта. Седем финансови институции, представляващи преобладаващата част от съответните национални пазари, се споразумяват през април 1996 г. за определянето, по категории оператори, на минималния размер на таксата за обслужване, която последните трябва да заплащат. През октомври 1996 г. е сключено второ споразумение (наричано по-нататък „споразумението МОТ“), договорено за сметка на Visa и MasterCard, с което се цели въвеждане на единен размер на многостранната обменна такса, дължима в рамките на тези две схеми за плащания. След като разглежда споразумението МОТ, Комисията за защита на конкуренцията приема, че за периода, започващ на датата на присъединяване на Унгария към Европейския съюз, е налице нарушение на член 101 ДФЕС от страна на всички финансови институции, които последователно са се присъединили към споразумението МОТ, както и от страна на Visa и MasterCard. Според нея определянето на еднакво равнище и структура на приложимата обменна такса и, що се отнася до Visa и MasterCard, определянето на рамка за тази цел в съответните им вътрешни правила, представлява споразумение, попадащо в обхвата на забраната по член 101 ДФЕС, тъй като то не само има за цел да ограничи конкуренцията, но и има ограничаващ конкуренцията резултат.
Съдът постановява най-напред, че член 101, параграф 1 ДФЕС допуска да се приеме, че едно и също антиконкурентно поведение има едновременно за цел и за резултат ограничаване на конкуренцията по смисъла на тази разпоредба. В уточнение на връзката между тези две категории ограничения на конкуренцията Съдът припомня, че определени видове съгласуване между предприятия представляват ограничаване на конкуренцията „с оглед на целта“, когато сами по себе си са достатъчно вредни за конкуренцията с оглед на тяхната цел, без да е необходимо да се разглеждат техните последици за конкуренцията. Когато обаче се счита, че едно и също антиконкурентно поведение има както за цел, така и за резултат да ограничи конкуренцията, компетентният орган или юрисдикция трябва да подкрепи своите констатации за тази цел с необходимите доказателства и да уточни до каква степен посочените доказателства се отнасят към единия или другия вид нарушение, установено по този начин.
Съдът по-нататък засяга въпроса за квалификацията, която може да се даде на споразумението, разглеждано в делото по главното производство с оглед на член 101, параграф 1 ДФЕС, не без да припомни преди това, че окончателната преценка по този въпрос трябва се направи от националната юрисдикция.
Що се отнася до съдържанието на споразумението МОТ, Съдът отбелязва, че то е уеднаквило размера на обменните такси, които акцептиращите банки плащат на банките издатели, за операции по плащане, извършени с карта по една от схемите за картово плащане, като по този начин засяга елемент на конкуренция както между разглежданите две схеми за плащане, така и между акцептиращите банки. Същевременно Съдът отбелязва, че макар въпросното споразумение да не определя пряко таксите за обслужване, все пак може да се приеме, че е налице ограничаване „с оглед на целта“, ако такова споразумение трябва да се анализира като косвено определяне на цени по смисъла на член 101, параграф 1, буква а) ДФЕС или поведение с равностойна вредност по отношение на конкуренцията в рамките на вътрешния пазар.
Констатирайки обаче, че вредността, необходима за целите на квалификацията като ограничаване „с оглед на целта“, не произтича непременно от представените му елементи, що се отнася до съдържанието на споразумението, Съдът разглежда доказателствата, с които разполага относно преследваните със споразумението МОТ цели. С оглед на тези елементи Съдът приема, че не може да се изключи споразумението МОТ да е имало за цел не да гарантира долен праг на таксите, а да установи известно равновесие между дейностите по „издаване“ и по „акцептиране“ в рамките на всяка от схемите за картови плащания, разглеждани в случая. В това отношение Съдът счита за релевантно обстоятелството, че сред страните по споразумението са както банките издатели, така и акцептиращите банки. Ако от проверките, които трябва да направи по този въпрос националната юрисдикция, се окаже, че споразумението МОТ, неутрализирайки конкуренцията между разглежданите две схеми за картови плащания по отношение на обменната такса, е имало за последица увеличаване на интензитета на конкуренцията по отношение на други характеристики на тези схеми, според Съда това би означавало да се извърши преценка на конкуренцията, която би съществувала на разглеждания пазар при липсата на споразумението МОТ, и следователно да се анализират последиците от това споразумение.
Вследствие на това Съдът приема, че пред него не са представени достатъчно доказателства, позволяващи да се определи дали неутрализирането на конкуренцията по отношение на обменната такса показва само по себе си достатъчна степен на вредност на споразумението МОТ, за да не се изисква разглеждането на неговите последици, и то както по отношение на конкуренцията между двете схеми за картови плащания, така и с оглед на конкуренцията на пазара на акцептиране. Съдът подчертава, че въпреки това ограничаването със споразумението МОТ на натиска за увеличаване на обменната такса, което би се проявило при липсата на споразумение, е релевантно за целите на преценката за съществуването на ограничаване, произтичащо от това споразумение.
Следователно Съдът постановява, че член 101, параграф 1 ДФЕС трябва да се тълкува в смисъл, че междубанково споразумение, което определя единен размер на обменната такса, дължима при извършване на операция по плащане с карта, на банките — издатели на тази карта, не може да се квалифицира като споразумение, което има „за цел“ предотвратяването, ограничаването или нарушаването на конкуренцията по смисъла на тази разпоредба, освен ако това споразумение предвид неговия текст, цели и контекст може да се счита за достатъчно вредно за конкуренцията, за да може да бъде квалифицирано по този начин, като това следва да се провери от запитващата юрисдикция.