62011CC0645
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
Г–ЖА V. TRSTENJAK
представено на 28 ноември 2012 година (
1
)
Дело C-645/11
Land Berlin
срещу
Ellen Mirjam Sapir
Michael J. Busse
Mirjam M Birgansky
Gideon Rumney
Benjamin Ben-Zadok
Hedda Brown и др.
(Преюдициално запитване, отправено от Bundesgerichtshof (Германия)
„Регламент (ЕО) № 44/2001 — Член 1, параграф 1 — Член 6, точка 1 — Понятие „гражданско и търговско дело“ — Плащане, извършено без основание от субект на публична власт — Искане за връщане на плащането в рамките на съдебно производство — Компетентност при наличие на връзка между исковете — Тясна връзка между исковете — Ответник с местоживеене в трета държава“
Съдържание
I – Въведение
II – Правна уредба
А – Правото на Съюза
Б – Национално право
1. Закон за уреждане на неразрешените имуществени въпроси (Gesetz zur Regelung offener Vermцgensfragen, наричан също „Vermцgensgesetz“)
2. Закон за предимството на инвестициите в случаите на предявяване на претенции за възстановяване на собствеността съгласно Vermцgensgesetz (Gesetz ьber den Vorrang fьr Investitionen bei Rьckьbertragungsansprьchen nach dem Vermцgensgesetz, наричан също „Investitionsvorranggesetz“)
III – Главното производство
IV – Преюдициалните въпроси
V – Производството пред Съда
VI – Доводи на участниците в производството
А – По първия преюдициален въпрос
Б – По втория преюдициален въпрос
В – По третия преюдициален въпрос
VII – Правен анализ
А – По първия преюдициален въпрос
1. По необходимостта от самостоятелно тълкуване на понятието „граждански и търговски дела“
2. По релевантността на съдебната практика по член 1 от Брюкселската конвенция за тълкуването на член 1 от Регламент № 44/2001
3. Съдебната практика по член 1 от Брюкселската конвенция за целите на тълкуването на член 1 от Регламент № 44/2001
а) Решението по дело LTU/Евроконтрол
б) Решението по дело Rьffer
в) Решението по дело Sonntag
г) Решението по дело Baten
д) Решението по дело Prйservatrice Fonciиre TIARD
е) Обобщаваща преценка на съдебната практика по член 1 от Брюкселската конвенция
4. Приемственост във възприетия подход при тълкуването на член 1 от Брюкселската конвенция след влизането в сила на Регламент № 44/2001
а) Решението по дело Apostolides
б) Решението по дело Realchemie Nederland
5. Прилагане на установените в съдебната практика критерии към фактите по главното производство
а) Естеството на правоотношенията между страните по спора
б) Предмет на спора
6. Междинно заключение
Б – По втория преюдициален въпрос
1. Практиката на Съда във връзка с понятието за „тясна връзка“ по смисъла на член 6, точка 1 от Брюкселската конвенция и на член 6, точка 1 от Регламент № 44/2001
а) Самостоятелно и стриктно тълкуване на условието за наличие на „тясна връзка“
б) Достатъчно тясна връзка и риск от противоречащи си съдебни решения
в) Критерият за предвидимост при определяне на компетентността при наличие на връзка между исковете от гледна точка на ответната страна
2. Прилагане на установените в съдебната практика критерии към фактите по главното производство
а) Достатъчно тясна връзка и риск от противоречащи си съдебни решения
б) Критерий за предвидимост на компетентността при наличие на връзка между исковете от гледна точка на ответната страна
3. Междинно заключение
В – По третия преюдициален въпрос
1. Тълкуване на член 6, точка 1 от Регламент № 44/2001
а) Текстът на член 6, точка 1 от Регламент № 44/2001
б) Систематично място на член 6, точка 1 от Регламент № 44/2001
в) Смисъл и цел на член 6, точка 1 от Регламент № 44/2001
2. Прилагане по аналогия на член 6, точка 1 от Регламент № 44/2001 в хипотезата на съответник с местоживеене в трета държава?
3. Междинно заключение
VIII – Заключение
I – Въведение
1.
Историческият контекст на настоящото преюдициално запитване от 18 ноември 2011 г., отправено от Bundesgerichtshof (Федерален върховен съд) (Германия), датира от времето на така наречения Трети райх. По това време много германци са подложени на преследване и са принудени, често преди да имигрират в чужбина, да продадат имуществото си на цена, която е значително по-ниска от неговата стойност. Част от имуществените активи са придобити от частноправни субекти (
2
), а част от тях в крайна сметка стават собственост на органи на публична власт.
2.
Страни по делото по главното производство в Германия, в рамките на което е постановен актът за настоящото преюдициално запитване, са правоприемниците на пострадал от такава мярка за преследване в качеството на ответници (мнозинството от които са с местоживеене в чужбина), и Land Berlin (провинция Берлин) — като ищец. От гледна точка на материалното право спорните елементи по делото поставят, наред с всичко останало, въпроси относно размера на обезщетението, на което правоприемниците имат право.
3.
Националното право на Федерална република Германия предвижда сложна процедура за поправянето на вредите, настъпили от такова неправомерно преследване. На определени етапи производството се води пред административен орган, а на други — пред компетентните общи съдилища, като в зависимост от обстоятелствата във всеки конкретен случай неговата цел е възстановяване на собствеността върху имуществените активи, изплащане на увредените лица на получената вследствие на продажбата на имуществените активи сума или допълнително обезщетение.
4.
Преюдициалното запитване обаче се отнася не до проблемите от материално правно естество, а до основни въпроси относно компетентността на сезирания съд и относно материалния обхват на Регламент (ЕО) № 44/2001 на Съвета от 22 декември 2000 година относно компетентността, признаването и изпълнението на съдебни решения по граждански и търговски дела (
3
).
5.
По-специално става въпрос да се установи кои дела следва да се квалифицират като граждански и търговски дела по смисъла на член 1, параграф 1 от Регламент № 44/2001. Освен това в преюдициалното запитване се поставя въпросът за приложното поле на член 6, точка 1 от Регламент № 44/2001. Посочва се, че съгласно тази разпоредба в хипотезата на множество ответници може да бъде предявен иск „в съдилищата по местоживеенето на всеки от тях“, при условие че с оглед на наличието на „тясна връзка“ между исковете е целесъобразно те да бъдат разгледани и решени заедно. Запитващата юрисдикция поставя въпроса за обхвата на посочената разпоредба и за приложимостта ѝ към случаи, в които не всички ответници са с местоживеене в държава — членка на Европейския съюз.
II – Правна уредба
А – Правото на Съюза
6.
Съображения 9, 11, 12, 15 и 19 от Регламент № 44/2001 гласят:
„(9)
Ответник, който няма местоживеене в държава членка, като правило е субект на националните правила за компетентност, приложими на територията на държава членка на сезирания съд, докато ответник с местоживеене в държава членка, която не е обвързана по настоящия регламент, трябва да остане субект на Брюкселската конвенция.
(11)
Правилата за компетентността трябва да са във висока степен предвидими и основани на принципа, че компетентността по правило се основава на местоживеенето на ответника и винаги трябва да е налице на това основание, освен в няколко ясно определени ситуации, когато основанието на спора или автономията на страните изисква или предполага различен свързващ фактор. […]
(12)
Наред с местоживеенето на ответника трябва да съществуват алтернативни основания за компетентност, които са основани на тясна връзка между съда и процесуалното действие или с оглед да се улесни доброто упражняване на правосъдие.
(15)
В интерес на хармоничното упражняване на правосъдие е необходимо да се минимизира възможността от едновременни производства и да се гарантира, че в две държави членки няма да се произнасят противоречащи си съдебни решения. […]
(19)
Трябва да се гарантира приемственост между Брюкселската конвенция и настоящия регламент и за тази цел трябва да се установят преходни разпоредби. Същата нужда от приемственост се прилага и по отношение на тълкуването на Брюкселската конвенция от Съда на Европейските общности […]“.
7.
Член 1, параграф 1 от Регламент № 44/2001 гласи:
„Настоящият регламент се прилага по граждански и търговски дела, независимо от естеството на съда или правораздавателния орган. Той не обхваща, по специално, данъчни, митнически или административни дела“.
8.
Член 4, параграф 1 от Регламент № 44/2001 гласи:
„Ако ответникът няма местоживеене в държава членка, компетентността на съдилищата на всяка държава членка, при условията на членове 22 и 23, се определя от правото на тази държава членка“.
9.
Член 6 от Регламент № 44/2001 предвижда:
„Срещу лице с местоживеене в държава членка може също така да бъде предявен иск:
1.
когато то е един от множество ответници, в съдилищата по местоживеенето на всеки от тях, при условие че исковете са в такава тясна връзка, че е целесъобразно те да бъдат разгледани и решени заедно, за да се избегне рискът от противоречащи си съдебни решения, постановени в отделни производства;
2.
[…]
3.
по насрещен иск, произтичащ от същия договор или факти, на които се основава първоначалният иск, в съда, пред който е висящо първоначалното дело;
4.
[…]“.
10.
Член 22 от Регламент № 44/2001 предвижда:
„Следните съдилища ще притежават изключителна компетентност независимо от местоживеенето:
1.
по дела, които имат за предмет вещни права върху недвижим имот или договор за наем на недвижим имот, съдилищата на държавата членка, в която е разположен имотът.
[…];
2.
по дела, които имат за предмет действителността на създаването, недействителност или прекратяване на търговски дружества или други юридически лица или сдружения на физически или юридически лица, или действителността на решения на техните органи, съдилищата на държавата членка, в която има седалище търговското дружество, юридическото лице или сдружението. […];
3.
по дела, които имат за предмет действителността на вписванията в публични регистри, съдилищата на държавата членка, в която се води регистърът;
4.
по дела във връзка с регистрацията или действителността на патенти, марки, дизайни или други подобни права, за които се изисква да бъдат депозирани или регистрирани, съдилищата на държавата членка, в която е подадена заявка за депозиране или регистрация, или депозирането или регистрацията са извършени или се смятат за извършени съгласно инструмент на Общността или по силата на международна конвенция.
[…]
5.
по дела във връзка с изпълнението на съдебни решения, съдилищата на държава членка, в която съдебното решение е било или трябва да бъде изпълнено“.
11.
Член 23, параграф 1 от Регламент № 44/2001 предвижда:
„Ако страните, една или повече от които имат местоживеене в държава членка, са се договорили, че съд или съдилищата на държава членка са компетентни за разрешаване на всякакви спорове, които са възникнали или които могат да възникнат във връзка с определено правоотношение, този съд или тези съдилища имат компетентност. […]“.
Б – Национално право
1. Закон за уреждане на неразрешените имуществени въпроси (Gesetz zur Regelung offener Vermögensfragen, наричан също „Vermögensgesetz“) (
4
)
12.
Член 1, параграф 1 от Vermögensgesetz определя приложното му поле, както следва:
„Настоящият закон урежда имуществени претенции по отношение на имуществени активи, които […] са били отчуждени без обезщетение и са били одържавени […]“.
13.
Член 1, параграф 6 от Vermögensgesetz предвижда:
„Настоящият закон се прилага по аналогия по отношение на имуществени претенции, предявени от граждани и сдружения, които в периода от 30 януари 1933 г. до 8 май 1945 са били преследвани на основание раса, религия, политически или философски убеждения и поради това са загубили имуществото си вследствие на принудителни продажби, отчуждавания или по друг начин […]“.
14.
Член 3, параграф 1 от Vermögensgesetz предвижда относно възстановяването на собствеността върху имуществени активи:
„По искане собствеността върху имуществени активи, които са били обект на мерките по смисъла на член 1 и са били одържавени или продадени на трети лица, се възстановява на правоимащите лица, освен ако това […] не е изключено. […]“.
2. Закон за предимството на инвестициите в случаите на предявяване на претенции за възстановяване на собствеността съгласно Vermögensgesetz (Gesetz über den Vorrang für Investitionen bei Rückübertragungsansprüchen nach dem Vermögensgesetz, наричан също „Investitionsvorranggesetz“) (
5
)
15.
Член 1 от Investitionsvorranggesetz гласи:
„Поземлени имоти […], които са или могат да бъдат предмет на претенции за възстановяване на собствеността върху тях съгласно Vermögensgesetz, могат, в съответствие със следните разпоредби, да се използват изцяло или отчасти за специални инвестиционни цели. В тези случаи правоимащото лице получава обезщетение в съответствие с настоящия закон“.
16.
Член 16, параграф 1 от Investitionsvorranggesetz предвижда:
„В случай че […] не може да възстанови собствеността върху имуществения актив, всяко правоимащо лице може, след като бъде установено или доказано правото му, […] да иска плащане на парична сума в размер на всички получени по договора [за продажба] парични престации, полагащи се за претендирания от него имуществен актив. Основателността на претенцията се установява с индивидуален административен акт на Службата за уреждане на неразрешените имуществени въпроси. В случай че [при продажбата] не е реализирана парична сума [или] че тази сума е по-малка от пазарната стойност на имуществения актив към момента, в който актът за установяване на приоритета на инвестицията подлежи на изпълнение, правоимащото лице може в едногодишен срок да иска по съдебен ред плащане на пазарната стойност;[…]“.
III – Главното производство
17.
В миналото Julius Busse притежава поземлен имот в Берлин. По времето на Третия райх Julius Busse е преследван от нацисткия режим и затова е принуден да продаде имота си на трето лице. Впоследствие поземленият имот е отчужден от Германската демократична република и съединен с други поземлени имоти, които са държавна собственост. След обединението на Германия възникналият по този начин общ парцел е собственост отчасти на провинция Берлин, отчасти на Федерална република Германия. На 19 декември 1997 г. те го продават на инвеститор.
18.
Ответниците по точки 1—10 в главното производство са правоприемници на Julius Busse. Ответниците по точки 3, 6, 7 и 9 са с местоживеене в Израел, ответникът по точка 5 — в Обединеното кралство, а ответникът по точка 10 — в Испания.
19.
Несъмнено съгласно националното право ответниците по точки 1—10 не могат да искат да им се възстанови собствеността върху поземления имот, а да им се изплати припадащият им се дял от сумата, получена при продажбата на общия парцел, най-малко обаче съответната пазарна стойност на имота. Относно посоченото задължение за плащане е издаден административен акт от компетентния административен орган.
20.
Административният орган разпорежда на провинция Берлин, ищец в главното производство, да изплати на ответниците по точки 1—10 в главното производство част от получената при продажбата сума, съответстваща на относителния дял на поземления имот на Julius Busse в общия парцел. При изплащането ищецът в главното производство допуска грешка. По-конкретно той превежда на представляващия ответниците по точки 1—10 в главното производство адвокат — ответника по точка 11 в главното производство — по погрешка не само припадащия им се дял от получена при продажбата цена, а цялата получена при продажбата цена, която адвокатът от своя страна разпределя между ответниците по точки 1—10.
21.
В настоящото производство провинция Берлин иска от ответниците по точки 1—10 да върнат надплатената сума, която възлиза на около 2,5 милиона евро. Провинция Берлин предявява иск пред Landgericht Berlin (Областен съд, Берлин) в Германия срещу всички тези лица, а наред с това и срещу ответника по точка 11, като твърди, че той е отговорен за непозволено увреждане, извършено във връзка с превеждането на сумата [на останалите ответници]. Ответниците в главното производство възразяват, че Landgericht Berlin не разполага с международна компетентност да се произнесе по исковете срещу част от тях, по-специално срещу ответниците по точки 3, 5—7, 9 и 10. Освен това ответниците смятат, че биха могли да искат от ищеца плащане в по-висок размер от съответния дял от получената от продажбата сума, тъй като получената от продажбата сума е по-малка от пазарната стойност на парцела (наричани по-нататък „права на допълнително обезщетение“).
22.
С решение Landgericht отхвърля като недопустим иска в частта срещу ответниците по точки 3, 5—7, 9 и 10. Жалбата на ищеца е отхвърлена от въззивната инстанция. С ревизионната жалба ищецът иска Landgericht да разреши спора, като се произнесе по същество по неговите претенции, в това число спрямо посочените ответници.
23.
Въззивната инстанция счита, че германските съдилища не разполагат с международна компетентност по отношение на иска срещу ответниците по точки 3, 5—7, 9 и 10, тъй като Регламент № 44/2001 не е приложим. В настоящия случай по-специално ставало въпрос не за граждански, а за публичноправен спор, по отношение на който съгласно член 1, параграф 1 от разглеждания регламент, последният не се прилага. Всъщност плащането не следвало да се разглежда изолирано. Напротив, трябвало да се има предвид, че то било извършено въз основа на индивидуален административен акт, с който се установявало правото на ответниците.
IV – Преюдициалните въпроси
24.
При тези обстоятелства до Съда се отправят следните преюдициални въпроси:
1.
Представлява ли искането за връщане на полученото без основание плащане гражданско дело по смисъла на член 1, параграф 1 от Регламент № 44/2001, когато административен орган е разпоредил на федерална провинция да обезщети увредените лица, като им изплати част от получената по договор за продажба на даден поземлен имот сума, но вместо това по погрешка федералната провинция превежда на тези лица цялата получена при продажбата цена?
2.
Налице ли е изискваната от член 6, точка 1 от Регламент (ЕО) № 44/2001 тясна връзка между множество искове и тогава, когато ответниците се позовават на права на допълнително обезщетение, по отношение на които може да бъде постановено само еднакво решение?
3.
Прилага ли се член 6, точка 1 от Регламент (ЕО) № 44/2001 и спрямо ответници с местоживеене извън Европейския съюз? При утвърдителен отговор, прилага ли се този член и тогава, когато съдът на държавата по местоживеенето на ответника би могъл да откаже признаване на постановеното решение поради липса на компетентност на основание на сключен двустранен договор с държавата на сезирания съд?
V – Производството пред Съда
25.
Актът за преюдициално запитване от 18 ноември 2011 г. постъпва в секретариата на Съда на 16 декември 2011 г.
26.
В срока по член 23 от Статута на Съда писмени становища представят германското и португалското правителство, както и Европейската комисия.
27.
Тъй като никой от участниците в производството не е поискал провеждането на устна фаза на производството, заключението по настоящото дело е изготвено след общото събрание на Съда от 25 септември 2012 г.
VI – Доводи на участниците в производството
28.
По отношение на отговорите на преюдициалните въпроси становищата на участниците в производството по същество съвпадат.
29.
Те всички считат, че предявеното по делото в главното производство искане за връщане на извършеното без основание плащане представлява „гражданско дело“ по смисъла на член 1, параграф 1 от Регламент № 44/2001. Според тях изискваната от член 6 от Регламент № 44/2001 тясна връзка между множество искове е налице и тогава, когато ответниците се позовават на права на допълнително обезщетение, по отношение на които може да бъде постановено само еднакво решение. Освен това те всички застъпват виждането, че член 6, точка 1 от Регламент № 44/2001 не е приложим спрямо ответници с местоживеене извън Европейския съюз.
А – По първия преюдициален въпрос
30.
Участниците в производството посочват, че понятието „гражданско и търговско дело“ трябва да се определи самостоятелно, като се прилагат разработените в съдебната практика на Съда методи за тълкуване. Според тях от решаващо значение е дали става въпрос за упражняването на правомощия на публична власт.
31.
Германското правителство счита, че искането за връщане попада в обхвата на понятието за гражданско дело в случаите, когато на основание на установена с акт на административен орган на публична власт претенция дадена провинция е трябвало да изплати само част от получената при продажбата на даден поземлен имот сума, но вместо това по погрешка е превела цялата получена при продажбата цена, доколкото претенцията, която е основание за плащането, е свързана с положението на частноправен собственик на провинцията.
32.
Португалското правителство изтъква, що се отнася до естеството и предмета на спора, че с него просто се цели връщането на извършеното без основание плащане. В този смисъл ищецът не се различавал от всеки гражданскоправен субект.
33.
Комисията подчертава, че искането за връщане на сумата, за която се твърди че е надплатена, следва да се предяви пред гражданските съдилища и че в това отношение ищецът не се ползва от специални права, а напротив, той действа по същия начин както всеки частноправен субект в сходно положение.
Б – По втория преюдициален въпрос
34.
Според германското правителство определящо за съществуването на предявената от ищеца претенция за неоснователно обогатяване е дали ответниците имат правно основание да получат плащането. Такова правно основание можело да се изведе единствено от Vermögensgesetz и Investitionsvorranggesetz под формата на права на допълнително обезщетение, чието съществуване се преценявало по отношение на всички ответници въз основа на едно и също правно положение и по отношение на него можело да бъде постановено само еднакво решение спрямо всички ответници. Както искът, така и противопоставените му средства за защита, тоест твърдяното съществуване на права на допълнително обезщетение, имали едно и също правно основание. Това означавало, че била налице изискваната „тясна връзка“ по смисъла на член 6, точка 1 от Регламент № 44/2001.
35.
Португалското правителство също така счита, че искането за връщане на сумата и противопоставените му права на допълнително обезщетение се характеризират с толкова тясна връзка, че за да се избегне рискът от противоречащи си съдебни решения, е целесъобразно те да бъдат разгледани и решени заедно. Обстоятелството, че правните основания на исковете били различни, не следвало да бъде пречка за прилагането на член 6, точка 1 от Регламент № 44/2001.
36.
Комисията посочва на първо място, че във връзка с правата на допълнително обезщетение в главното производство не е предявен насрещен иск и следователно член 6, точка 3 от Регламент № 44/2001 не е предмет на разглеждане. Доколкото правата на допълнително обезщетение били противопоставени просто като средство за защита срещу предявената от ищеца претенция за неоснователно обогатяване, това не можело да доведе до отпадане на изискваната съгласно член 6, точка 1 от Регламент № 44/2001 тясна връзка, която съществувала независимо от различните правни основания, а именно неоснователно обогатяване и деликтна отговорност, тъй като те се отнасяли до едно и също фактическо и правно положение.
В – По третия преюдициален въпрос
37.
Според германското правителство от текста на член 6, точка 1 от Регламент № 44/2001 е видно, че разпоредбата се прилага само спрямо ответници, които са с местоживеене в държава членка. Системата на уредбата не допускала тълкуване, простиращо се отвъд текста на посочената разпоредба. Напротив, дерогационният характер на това правило налагал тясно тълкуване. Освен това член 4, параграф 1 от Регламент № 44/2001 съдържал специално правило по отношение на ответниците, които нямали местоживеене в държава членка.
38.
Португалското правителство счита, че член 6, точка 1 от Регламент № 44/2001 е неприложим по отношение на съответник с местоживеене извън Съюза, като в това отношение се позовава на Решение по дело Réunion européenne и др. (
6
), от което следвало, че „член 6, точка 1 от [Брюкселската] конвенция трябва да се тълкува в смисъл, че срещу ответник с местоживеене на територията на една договаряща държава не може да бъде предявен иск в друга договаряща държава пред съд, който е сезиран с иск, насочен срещу негов съответник с местоживеене извън територията на която и да е договаряща държава, поради съображението, че спорът се характеризира с неделимост, а не само с наличието на връзка“.
39.
Комисията изтъква, че съгласно разпоредбите на член 3, параграф 1 и на член 4, параграф 1 от Регламент № 44/2001, срещу лица, които нямат местоживеене в държава членка, не може да бъде предявен иск на основание на член 6, параграф 1 от същия регламент.
VII – Правен анализ
А – По първия преюдициален въпрос
40.
С първия си преюдициален въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали искането за връщане на извършено от федерална провинция плащане без основание при обстоятелствата по главното производство представлява гражданско дело по смисъла на член 1, параграф 1 от Регламент № 44/2001 и тогава, когато административен орган е разпоредил на федералната провинция да обезщети увредените лица, като им изплати част от получената по договор за продажба на даден поземлен имот сума, но вместо това по погрешка федералната провинция превежда на тези лица цялата получена при продажбата цена, след което иска по съдебен ред връщането на надплатената сума.
41.
Отговорът на този въпрос изисква най-напред да се изясни какво следва да се разбира под понятието „граждански и търговски дела“ по смисъла на Регламент № 44/2001. В това отношение следва да се направи преглед на практиката на Съда във връзка с тази предпоставка и така направените изводи да се приложат към фактите по главното производство.
1. По необходимостта от самостоятелно тълкуване на понятието „граждански и търговски дела“
42.
За разлика по-специално от „административни[те] дела“, които също са посочени в член 1 от Регламент № 44/2001, понятието „граждански и търговски дела“ трябва да се тълкува самостоятелно съгласно правото на Съюза. Определящо е не правото на една от конкретно засегнатите държави членки, а целите и системата на правната уредба, както и общите принципи, които произтичат от съвкупността от националните правни системи (
7
).
43.
Във връзка с това следва да се има предвид, че що се отнася до разграничението между частно и публично право, поради наличието на различия между правните уредби и големия брой национални правни системи на държавите членки разработването на общи за правните системи на всички държави членки принципи се оказва все по-трудно (
8
).
44.
При все това вече съществуващата практика на Съда по член 1 от Брюкселската конвенция позволява лесно да се разбере съдържанието на понятието „граждански и търговски дела“.
2. По релевантността на съдебната практика по член 1 от Брюкселската конвенция за тълкуването на член 1 от Регламент № 44/2001
45.
Както е видно от съображение 19 от Регламент № 44/2001, законодателят на Съюза приема, че е налице „приемственост между Брюкселската конвенция[ (
9
) ] и […] [Р]егламент [№ 44/2001]“. Това означава, че доколкото понятията са идентични, релевантната съдебна практика по Брюкселската конвенция може да се вземе предвид за целите на тълкуването на Регламент № 44/2001 (
10
).
46.
Като се има предвид, че понятието за „граждански и търговски дела“ води началото си от член 1 от Брюкселската конвенция, следва да се направи преценка на съществуващата практика на Съда по тази разпоредба, да се анализира развитието ѝ в светлината на Регламент № 44/2001 и тя да се приложи към настоящото дело.
3. Съдебната практика по член 1 от Брюкселската конвенция за целите на тълкуването на член 1 от Регламент № 44/2001
а) Решението по дело LTU/Евроконтрол (
11
)
47.
Основен извод по отношение на понятието за граждански и търговски дела се съдържа в точка 5 от Решение по дело LTU, което се отнася до такси за ползването на аеронавигационни услуги, които международна организация за контрол над въздушното пространство има право да събира от въздушни превозвачи. Организацията сезира белгийски търговски съд с искане за заплащане на такива такси, след което в Германия подава молба за екзекватура на съдебното решение.
48.
В това отношение Съдът приема: „Решение, постановено по спор между орган и частноправен субект, по който органът на публична власт извършва действия във връзка с упражняването на публична власт, е изключено от приложното поле на Конвенцията“.
49.
Следователно в случая се възприема за решаващо наличието на „връзка с упражняването на публична власт“ като един вид отрицателен критерий за разграничение, за да се отхвърли наличието на гражданско и търговско дело и въз основа на това да се изключи приложимостта на Брюкселската конвенция.
50.
Макар в Решение по дело LTU, посочено по-горе, да липсва общо и абстрактно определение на понятието „връзка“, все пак Съдът изрично подчертава, че в главното производство трябва да се изхожда от наличието на такава връзка с упражняването на публична власт поради съображението, че „спор[ът] […] се отнася до събирането на такси, които частноправен субект дължи на национален или международен публичен орган за ползването на неговите услуги и съоръжения […]. Този извод се налага в още по-голяма степен, когато размерът на таксите, начинът на тяхното изчисление и процедурата за събирането им са определени едностранно по отношение на ползвателите […]“ (
12
).
51.
По този начин въз основа на метода на примерното изброяване in casu Съдът определя съдържанието на първоначално много широкото (
13
) и неопределено понятие за връзка, използвайки за критерий дейности, които съставляват упражняване на същинска публична власт (
14
).
б) Решението по дело Rüffer (
15
)
52.
В това отношение Решение по дело Rüffer следва преценките, направени в Решение по дело LTU. Главното производство е образувано по обратен иск, предявен от Нидерландия срещу германския собственик на потънал в нидерландските вътрешни води кораб, за възстановяване на разходите по изваждане на кораба (
16
).
53.
По съображението, че става въпрос за последиците от мярка на полицейската брегова охрана, която по правило се квалифицира като дейност по упражняване на публична власт, Съдът приема, че посоченият иск не попада в обхвата на понятието за гражданско и търговско дело (
17
). Мотивът на Съда е, че в крайна сметка искът за възстановяване на разходите е претенция, произтичаща от акт на публична власт и че това обстоятелство е достатъчно основание, за да се счита предявяването ѝ за изключено от приложното поле на Брюкселската конвенция (
18
).
в) Решението по дело Sonntag (
19
)
54.
Решение по дело Sonntag е постановено във връзка с граждански иск за обезщетение за вреди, предявен в рамките на наказателно производство в Италия срещу учителя от германско публично училище поради нарушение от негова страна на задължението за надзор, вследствие на което по време на екскурзия загива ученик.
55.
По това дело Съдът също се позовава на преценките в Решение по дело LTU и в Решение по дело Rüffer, посочени по-горе, но в конкретния случай приема, че не е налице достатъчна връзка с упражняването на публична власт.
56.
Според Съда всъщност прилагането на Конвенцията е изключено само когато причинителят на вредата, срещу когото е предявен искът, следва да се разглежда като орган на публична власт, който е действал при упражняването на публична власт. Съдът посочва, че дори да действа от името на държавата, даден държавен служител обаче невинаги упражнява правомощия на публична власт. В правните системи на повечето държави членки действията на учител от публично училище, които са свързани с възложените му грижи за учениците по време на екскурзия, сами по себе си не съставляват проява на правомощия на публична власт, тъй като в това отношение учителят не упражнява власт, простираща се отвъд правните норми, приложими към правоотношенията между частноправни субекти. Дори вътрешното право на договарящата държава по произход на съответния учител да квалифицира упражнявания от този учител надзор върху учениците му като дейност, съставляваща упражняване на публична власт, това обстоятелство е ирелевантно за квалификацията на първоначалното дело с оглед на Брюкселската конвенция (
20
).
57.
Следователно Решение по дело Sonntag, посочено по-горе, уточнява понятието за „гражданско дело“, доколкото изисква да се преценява дали е налице упражняване на специфични правомощия на публична власт или разглежданите функции и правомощия в крайна сметка не се различават от тези на частноправни субекти. В последната хипотеза Брюкселската конвенция продължава да се прилага, дори и да е очевидно, че е налице бегла връзка с действията на публичните власти, която обаче няма характера на упражняване на специфични правомощия на публична власт.
г) Решението по дело Baten (
21
)
58.
Същият подход, възприет в съдебната практика, се следва в Решение по дело Baten: регресен иск, предявен от орган на публичната власт срещу частноправен субект за възстановяване на суми, изплатени от първия под формата на социална помощ на разведения съпруг и на детето на този частноправен субект, попада в приложното поле на Брюкселската конвенция, доколкото основанието на този иск и условията за предявяването му са уредени от общите норми на правото относно задълженията за издръжка. Ако регресният иск обаче се основава на разпоредби, с които законодателят е предоставил на орган на публична власт собствено специално правомощие, посоченият иск не може да се счита за „гражданско дело“ (
22
).
59.
Следователно отличителният признак „гражданско и търговско дело“ трябва да се преценява, като се вземе предвид наличието на елементи, които характеризират естеството на правоотношенията между страните по спора или неговия предмет (
23
), като определящият разграничителен критерий е дали става въпрос за наличието на собствени специални правомощия на орган на публична власт.
д) Решението по дело Préservatrice Foncière TIARD (
24
)
60.
Решение по дело Préservatrice Foncière TIARD също така потвърждава посочения подход: иск, чрез който договаряща държава претендира изпълнение от частноправен субект на частноправен договор за поръчителство, сключен с цел да се даде възможност на трето лице да представи изисквана от тази държава гаранция, попада в обхвата на понятието за „граждански и търговски дела“, при условие че правоотношението между кредитора и поръчителя, така както е установено от договора за поръчителство, не е последица от упражняването на власт от страна на държавата, простираща се отвъд правните норми, приложими към правоотношенията между частноправни субекти (
25
).
е) Обобщаваща преценка на съдебната практика по член 1 от Брюкселската конвенция
61.
Анализът на развитието на съдебната практика относно понятието „граждански и търговски дела“ по смисъла на член 1 от Брюкселската конвенция налага извода, че Съдът определя приложното поле на Брюкселската конвенция преди всичко според елементите, които характеризират естеството на правоотношенията между страните по спора или неговия предмет (
26
). Във връзка с това Съдът приема, че е налице „връзка с упражняването на публична власт“ по смисъла на съдебната практика по дело LTU (
27
), посочено по-горе, която води до отхвърляне на наличието на „гражданско и търговско дело“ и като последица от това — до изключване на приложимостта на Брюкселската конвенция, само при строго определени условия, като не счита, че е достатъчно да е налице само бегла връзка с действия на публичните власти, които нямат никакви специфични характеристики на упражняване на публична власт (
28
).
62.
В това отношение ключовият въпрос е да се установи дали разглежданите в съответното дело функции и правомощия, които даден субект на публична власт упражнява, се различават от функционална гледна точка от тези на частноправни субекти, тоест дали субектът на публична власт се ползва от специални права (
29
). Ако случаят е такъв — като например действията на полицейската брегова охрана в Решение по дело Rüffer, посочено по-горе — той е извън приложното поле на Брюкселската конвенция. Ако случаят не е такъв — както е например в Решение по дело Sonntag, посочено по-горе, във връзка с твърдяното нарушение на задължение за надзор на учителя от публично училище, което се разглежда по същите критерии като в хипотезата на правоотношения от чисто частноправно естество — Брюкселската конвенция е приложима и делото следва да бъде квалифицирано като „гражданско и търговско дело“.
4. Приемственост във възприетия подход при тълкуването на член 1 от Брюкселската конвенция след влизането в сила на Регламент № 44/2001
63.
След влизането в сила на Регламент № 44/2001 възприетият и изложен по-горе подход при тълкуването на член 1 от Брюкселската конвенция се прилага към член 1 от разглеждания регламент, без да е необходимо наличието на други предпоставки.
а) Решението по дело Apostolides (
30
)
64.
Така например в Решение по дело Apostolides (
31
), обобщавайки развитите по-рано критерии относно Брюкселската конвенция, Съдът посочва: „Автономното тълкуване на понятието „граждански и търговски дела“ води до изключване на някои съдебни решения от приложното поле на Регламент № 44/2001 поради елементите, които характеризират естеството на правоотношенията между страните по спора или предвид предмета на същия […]. В този смисъл Съдът приема, че макар и някои спорове между органи на публична власт и частноправни субекти да могат да бъдат обхванати от посоченото понятие, това не се отнася за случаите, когато действията на органа на публична власт са свързани с упражняването на публична власт […]. Всъщност проявлението на правомощия на публична власт от една от страните по спора, поради това че последната упражнява власт, простираща се отвъд правните норми, приложими към правоотношенията между частни лица, изключва такъв спор от гражданските и търговски дела по смисъла на член 1, параграф 1 от Регламент № 44/2001 […]“.
б) Решението по дело Realchemie Nederland (
32
)
65.
В Решение по дело Realchemie Nederland (
33
) Съдът конкретизира понятието за „гражданско и търговско дело“ по отношение на релевантния за практиката случай на налагането на глоба от страна на германски съд с оглед изпълнението на съдебно решение в областта на гражданските и търговските дела. По-конкретно става въпрос за разпореждане за преустановяване и въздържане от нарушение на патентни права, при неспазването на което се налага глоба в определен впоследствие размер, и неговата изпълнителна сила в Нидерландия.
66.
Съдът приема, че макар посочената глоба да е наложена служебно и в крайна сметка да е в полза не на взискателя, а на държавната хазна, Регламент № 44/2001 се прилага към признаването и изпълнението на решение на юрисдикция, което включва осъждане да се плати глоба, след като спорът по главното производство, с който то е свързано, представлява „гражданско и търговско дело“ по смисъла на този регламент (
34
). Във връзка с това Съдът уточнява, че „особени аспекти на германското изпълнително производство […] не могат да бъдат разглеждани като определящи, що се отнася до естеството на правото на изпълнение. Всъщност естеството на това право зависи от естеството на субективното право, за чието нарушаване е било разпоредено изпълнението, в случая правото на Bayer на изключително ползване на изобретението, защитено от неговия патент, което без съмнение е от областта на гражданските и търговските дела по смисъла на член 1 от Регламент № 44/2001“ (
35
).
67.
С това Съдът уточнява, че определящо значение има разглежданото правоотношение или предметът на спора и че особености от чисто процесуалноправен характер, които не засягат тяхното естество, са ирелевантни за прилагането на член 1 от Регламент № 44/2001. Щом като даден „иск има за цел да защити права на частноправни субекти и не предполага проява на прерогативи на публична власт от една от страните по спора[,] […] съществуващото правоотношение между [страните] трябва да бъде квалифицирано като „частноправно“ и следователно попада в обхвата на понятието „граждански и търговски дела“ по смисъла на Регламент № 44/2001“ (
36
).
68.
Така обобщените разграничителни критерии сега трябва да се приложат към фактите в главното производство по настоящото дело и да се провери дали спорът следва да бъде квалифициран като „гражданско и търговско дело“ с оглед на постоянната практика на Съда.
5. Прилагане на установените в съдебната практика критерии към фактите по главното производство
69.
Предвид гореизложеното отговорът на първия преюдициален въпрос изисква анализ на естеството на правоотношенията между страните по спора, на неговия предмет и по-специално на въпроса дали действията на ищеца в главното производство — провинция Берлин — са във връзка с упражняването на публична власт.
а) Естеството на правоотношенията между страните по спора
70.
На първо място следва да се разгледа правоотношението между ответниците и ищеца, в рамките на което без основание е надплатена спорната сума, чието връщане се иска.
71.
Както посочва запитващата юрисдикция (
37
), изложените в точки 12 и 13 от настоящото заключение правила относно обезщетението съгласно германските Vermögensgesetz и Investitionsvorranggesetz се прилагат по отношение на всеки собственик на обременени с реституционни претенции поземлени имоти, независимо дали той е публичноправен или частноправен субект.
72.
В много случаи засегнатите собственици са субекти на публична власт като ищеца в конкретния случай, но понякога и частноправни собственици като например лица, възползвали се от принудителното отчуждаване на поземлени имоти и предприятия в т.нар. Трети райх. По отношение на всички тях се прилагат едни и същи правила. В това отношение субектите на публична власт не се ползват от никакви привилегии, нито от специален статут. Това важи именно и за поправянето на грешки при удовлетворяването на предявените от увредените лица претенции за плащане, например когато, както в настоящия случай, е изплатена сума в по-голям от дължимия размер. Срещу увреденото лице трябва да бъде предявен иск пред гражданските съдилища за връщане на надплатената сума. Не се предвижда изключение и за собственици, които са публичноправни субекти, като провинция Берлин. И в това отношение собствениците, които са публичноправни субекти, не разполагат с никакви специални права, а се третират както всеки частноправен собственик в същото положение.
73.
С оглед на това следва да се приеме, че, както отбелязват по същество и германското (
38
), и португалското (
39
) правителство, а също и Комисията (
40
), по своето естество разглежданото, намиращо се в основата правоотношение между страните по спора, не се характеризира с никакви отличителни признаци, които биха предоставили на субектите на публична власт специални привилегии, отличаващи ги от евентуално засегнати частноправни субекти в сходно положение.
74.
Следователно естеството на разглежданите в главното производство правоотношения е показател за квалифицирането им като „гражданско и търговско дело“. Както германското правителство правилно констатира (
41
), този извод не се променя по никакъв начин и от обстоятелството, че първичното задължение за плащане, което води до надплатената по погрешка сума, преди това е било предмет на административно производство. Всъщност в случая става дума за чисто процесуален въпрос, който не характеризира в определяща степен естеството на намиращото се в основата задължение за плащане на дела от получената при продажбата сума и следователно и естеството на правоотношението между самите страни по спора, още повече че, както изрично посочва запитващата юрисдикция, насрещни страни в такова производство могат да са и частноправни субекти.
б) Предмет на спора
75.
Считам, че както конкретно предявеното от ищеца по съдебен ред право, така и условията за предявяването му не показват никакви особености, които отразяват специфични характеристики на действия, извършени при упражняване на публична власт.
76.
Напротив: както португалското правителство правилно отбелязва (
42
), в настоящия случай става въпрос само за надплатена по погрешка сума без основание, връщането на която се иска в съответствие с принципите на неоснователно обогатяване.
77.
Следователно изобщо не става въпрос за грешка, която в типичния случай се допуска при упражняване на публична власт, а за плащане по погрешка, което може да бъде направено по всяко време и в правоотношенията между частноправни субекти. Обстоятелството, че in casu надплащането е предшествано от административно производство, е без значение и по-специално не придава на претенцията за неоснователно обогатяване никакви специфични характеристики на упражняване на публична власт.
78.
Също така не може да се приеме, че е налице неделима връзка с предшестващото административно производство дори само поради факта, че всъщност предметът на посоченото производство е само плащането на действително дължимата сума, но не и спорното в случая надплащане.
6. Междинно заключение
79.
Предвид естеството на правоотношенията и предмета на спора в главното производство, както и с оглед на факта, че спорът не е във връзка с упражняването на специални правомощия на публична власт, а по отношение на провинцията ищец се прилагат същите правни норми както по отношение на всеки частноправен субект в сходно положение, следва да се приеме, че в настоящия случай е налице „гражданско и търговско дело“ по смисъла на член 1 от Регламент № 44/2001.
80.
Ето защо на първия преюдициален въпрос следва да се отговори, че искането за връщане на извършено от федерална провинция плащане без основание при обстоятелствата по делото в главното производство представлява гражданско дело по смисъла на член 1 от Регламент № 44/2001 и тогава, когато административен орган е разпоредил на федерална провинция да обезщети увредените лица, като им изплати част от получената по договор за продажба на даден поземлен имот сума, но вместо това по погрешка федералната провинция превежда на тези лица цялата получена при продажбата цена, след което иска по съдебен ред връщането на надплатената сума.
Б – По втория преюдициален въпрос
81.
Вторият преюдициален въпрос на запитващата юрисдикция се отнася главно до ответниците по точки 5 и 10 в главното производство, които са с местоживеене в Обединеното кралство, съответно в Испания, но ищецът в главното производство е предявил иск срещу тях в Берлин.
82.
Запитващата юрисдикция счита, че основание за компетентността на германските съдилища да се произнесат по предявения срещу посочените ответници иск може да бъде само член 6, точка 1 от Регламент № 44/2001 (
43
). Ето защо запитващата юрисдикция поставя въпроса за обхвата на тази разпоредба, която урежда компетентността при наличие на връзка между исковете (
44
).
83.
Съгласно тази разпоредба трябва да бъде възможно предявяването на иск „в съдилищата по местоживеенето на всеки от [множество ответници]“ (
45
), също така и срещу друго „лице с местоживеене в държава членка“, „при условие че исковете са в такава тясна връзка, че е целесъобразно те да бъдат разгледани и решени заедно, за да се избегне рискът от противоречащи си съдебни решения, постановени в отделни производства“.
84.
С втория си преюдициален въпрос запитващата юрисдикция изразява съмнение относно условието за наличие на „тясна връзка“.
85.
Запитващата юрисдикция иска да се установи дали изискваната от член 6, точка 1 от Регламент (ЕО) № 44/2001 тясна връзка е налице и тогава, когато ответниците се позовават на права на допълнително обезщетение, по отношение на които може да бъде постановено само еднакво решение.
86.
По-конкретно по отношение на претендираните права ответниците изтъкват довода, че във всеки случай можели да искат плащане в по-висок размер от съответния дял от получената при продажбата сума, тъй като сумата от продажбата била по-малка от пазарната стойност на парцела, и че посочените права на допълнително обезщетение били противопоставени на предявената от ищеца претенция за неоснователно обогатяване.
87.
В това отношение от самото начало следва да бъдат изяснени два аспекта: на първо място, в рамките на главното производство не са били предявени права на допълнително обезщетение чрез насрещен иск и следователно член 6, точка 3 от Регламент № 44/2001, който урежда конкретно хипотезата на насрещен иск, е неприложим. На второ място, запитващата юрисдикция изглежда, както Комисията правилно отбелязва (
46
), няма съмнения като цяло относно наличието на тясна връзка между исковете по смисъла на член 6, точка 1 от Регламент № 44/2001, а конкретно си задава въпроса дали противопоставените права на допълнително обезщетение могат да доведат отново до отпадане на a priori съществуваща тясна връзка между исковете по смисъла на посочената разпоредба.
88.
Следва обаче да се има предвид, че двата аспекта — исковете и предявените срещу тях средства за защита — трябва да бъдат разгледани заедно, за да може да се прецени дали процесуалното положение по главното производство отговаря на изискванията по член 6, точка 1 от Регламент № 44/2001.
89.
Ето защо на първо място следва да се разгледа въпросът при какви условия трябва да се счита, че исковете са в такава тясна връзка, че е целесъобразно те да бъдат разгледани и решени заедно по смисъла на посочената разпоредба. В това отношение е необходим анализ на практиката на Съда по член 6, точка 1 от Регламент № 44/2001 и по предшестващата го разпоредба от Брюкселската конвенция. След това на втори етап така направените изводи следва да се приложат към случая по главното производство, като специално се вземе предвид релевантността на предявените в рамките на това производство права на обезщетение.
1. Практиката на Съда във връзка с понятието за „тясна връзка“ по смисъла на член 6, точка 1 от Брюкселската конвенция и на член 6, точка 1 от Регламент № 44/2001
90.
Основните положения в практиката на Съда по този въпрос са разгледани подробно в представеното от мен заключение по дело Painer (
47
) и в рамките на настоящото заключение ще се огранича да разгледам най-съществените съображения и самото Решение по посоченото по-горе дело Painer (
48
).
а) Самостоятелно и стриктно тълкуване на условието за наличие на „тясна връзка“
91.
По същество Съдът поставя изискването понятието „тясна връзка“ да се тълкува, от една страна, самостоятелно (
49
), и от друга страна, стриктно, поради съображението, че става въпрос за правило за специална компетентност, което дерогира посочения в член 2 от Регламент № 44/2001 принцип, че компетентността по правило се основава на местоживеенето на ответника, и не позволява тълкуване, излизащо извън хипотезите, изрично предвидени в посочения регламент (
50
).
92.
Съгласно Решение по дело Painer, посочено по-горе, в хипотезата на член 6, точка 1 от Регламент № 44/2001 националната юрисдикция следва да прецени, с оглед на всички обстоятелства по преписката, наличието на връзка между различните предявени пред нея искове, т.е. дали съществува риск от противоречащи си съдебни решения, ако посочените искове се разглеждат в отделни производства (
51
).
б) Достатъчно тясна връзка и риск от противоречащи си съдебни решения
93.
Съдът подчертава, че в основата на посоченото в член 6, точка 1 от Регламент № 44/2001 правило за компетентност, от една страна, съгласно съображения 12 и 15 от този регламент е грижата да се улесни доброто правораздаване, да се намали до минимум възможността от едновременни производства и да се избегнат по този начин решения, които биха могли да си противоречат, ако са постановени в отделни производства. От друга страна, това правило не може да бъде тълкувано по такъв начин, че да позволи на ищеца да предяви иск срещу множество ответници с единствената цел да изключи един от тях от компетентността на съдилищата на държавата, в която е местоживеенето му (
52
).
94.
Относно критерия за връзка по-нататък Съдът посочва, че за да се смятат решенията за противоречащи си по смисъла на член 6, точка 1 от Регламент № 44/2001, не е достатъчно да съществува различие в разрешаването на спора, но е необходимо и това различие да се вписва в рамките на едни и същи фактически и правни обстоятелства (
53
).
в) Критерият за предвидимост при определяне на компетентността при наличие на връзка между исковете от гледна точка на ответната страна
95.
Освен това в Решение по дело Painer, посочено по-горе, Съдът се позовава на съображение 11 от Регламент № 44/2001. Съгласно това съображение правилата за компетентността трябва да са във висока степен предвидими и основани на принципа, че компетентността по правило се основава на местоживеенето на ответника, освен в няколко ясно определени случая, когато е обоснован различен свързващ фактор (
54
).
96.
Ето защо сама по себе си разликата в правните основания на предявените срещу различни ответници искове не представлява пречка за прилагането на член 6, точка 1 от Регламент № 44/2001, стига само ответниците да са могли да предвидят риска срещу тях да бъде предявен иск в държавата членка, в която е местоживеенето на поне един от тях (
55
). По аргумент на по-силното основание същото важи, когато националните правни уредби, въз основа на които са предявени исковете срещу различните ответници, според запитващата юрисдикция се окажат по същество идентични (
56
).
2. Прилагане на установените в съдебната практика критерии към фактите по главното производство
а) Достатъчно тясна връзка и риск от противоречащи си съдебни решения
97.
В настоящия случай както разглежданите искове, които имат за правно основание неоснователно обогатяване, а по отношение на ответника по точка 11 — непозволено увреждане, така и противопоставените им права на допълнително обезщетение се основават на едно и също фактическо и правно положение.
98.
Това фактическо и правно положение се характеризира с предявеното срещу субекти на публична власт право на основание на Vermögensgesetz и с превода на спорната сума в полза на ответниците по точки 1—10, като при нейното получаване ответникът по точка 11 е действал в качеството на техен адвокат, и искането за връщането на посочената сума понастоящем е предмет на иска, предявен пред гражданския съд.
99.
Обстоятелството, че в това отношение срещу ответника по точка 11 ищецът се позовава не на неоснователно обогатяване, а на деликтна отговорност, не променя по никакъв начин тази оценка. Впрочем Съдът е пояснил, че за да е налице връзка между исковете по смисъла на член 6, точка 1 от Регламент № 44/2001, не е необходимо да съществува идентичност на правните основания на предявените искове (
57
). Претенциите по различните искове in casu в крайна сметка са насочени към един и същи интерес, а именно връщането на надплатената по погрешка сума.
100.
В посоченото идентично фактическо и правно положение в основата на исковете изцяло се вписват противопоставените права на допълнително обезщетение. Те са релевантни по еднакъв начин за всички ответници във връзка с предявените срещу тях претенции. Както германското правителство правилно посочва (
58
), всъщност единствено право по Vermögensgesetz и Investitionsvorranggesetz може да представлява правно основание за плащането, на което ответниците могат да се позовават, като това следва се преценява спрямо всички ответници въз основа на едно и също фактическо и правно положение.
101.
Както запитващата юрисдикция подчертава (
59
), по този въпрос „единствено […] може логично да [се] постанови еднакво решение спрямо всички ответници“. Следва да се съгласим с тази констатация, независимо дали ответниците са солидарни или, както запитващата юрисдикция изглежда приема (
60
), разделни длъжници. Всъщност въпросът за съществуването или липсата на права на допълнително обезщетение представлява общ за всички ответници преюдициален въпрос, от който зависи дали ще бъдат уважени исковете. Ако по този въпрос не бъде постановено еднакво решение, съществува риск от противоречащи си съдебни решения. Противоречащите си съдебни решения обаче биха довели до разделяне по недопустим начин на по-горе изложеното едно и също фактическо и правно положение.
б) Критерий за предвидимост на компетентността при наличие на връзка между исковете от гледна точка на ответната страна
102.
Както германското правителство (
61
) правилно отбелязва, тъй като фактическото положение е едно и също, за ответниците е била предвидима и възможността срещу тях да бъде предявен иск във Федерална република Германия.
103.
Всъщност ответниците с местоживеене в други държави членки, различни от Германия — в качеството си на лица с общ представител адвокат, които съвместно са предявили претенциите си за обезщетение — без съмнение също така са знаели, че в кръга на правоприемниците са попадали и лица с местоживеене в Германия и че е съществувала потенциалната възможност предявените срещу тези лица искове в качеството си на т.нар. искове, с които споровете се „привързват“ към съдебния район на германските юрисдикции, да обосноват съдебната компетентност по член 6, точка 1 от Регламент № 44/2001 в тежест на другите ответници. В това отношение настоящият случай се различава в значителна степен от този на „несъгласувани едновременни производства“, които не са предвидими за ответниците поради факта, че се основават на различни фактически положения (
62
).
3. Междинно заключение
104.
Предвид гореизложеното на втория преюдициален въпрос следва да се отговори, че изискваната от член 6, точка 1 от Регламент № 44/2001 тясна връзка между множество искове е налице и тогава, когато при обстоятелства като тези по главното производство ответниците се позовават на права на допълнително обезщетение срещу ищеца, по отношение на които може да бъде постановено само еднакво решение.
В – По третия преюдициален въпрос
105.
Третият преюдициален въпрос се отнася до ответниците с местоживеене в Израел. Най-напред запитващата юрисдикция иска да се установи дали член 6, точка 1 от Регламент № 44/2001 се прилага и спрямо ответници с местоживеене извън Европейския съюз.
1. Тълкуване на член 6, точка 1 от Регламент № 44/2001
106.
Съгласно разработените от Съда методи за тълкуване (
63
) посочената разпоредба трябва да се тълкува с оглед на нейния текст, като се отчитат контекстът, в който тя се вписва, както и смисълът и целта ѝ.
а) Текстът на член 6, точка 1 от Регламент № 44/2001
107.
При изискваното стриктно тълкуване (
64
) на член 6, точка 1 от Регламент № 44/2001 от самия текст е видно, че правилото за компетентност при наличие на връзка между исковете може да се прилага само по отношение на „лице с местоживеене в държава членка“.
108.
По аргумент на противното следва, че ответниците с местоживеене в Израел, т.е. които не живеят в държава членка, не попадат в приложното поле на член 6, точка 1 от Регламент № 44/2001.
б) Систематично място на член 6, точка 1 от Регламент № 44/2001
109.
Както германското правителство правилно посочва (
65
), с оглед на нормативния контекст на Регламент № 44/2001 е недопустимо член 6, точка 1 от него да се тълкува разширително.
110.
На първо място, следва да се напомни, че член 6, точка 1 от Регламент № 44/2001 представлява изключение от принципа за компетентност на съдилищата по местоживеенето на ответника и че, както за пореден път изрично се подчертава в Решение по дело Painer (
66
), посочено по-горе, не позволява тълкуване, излизащо извън хипотезите, изрично предвидени в посочения регламент.
111.
На второ място, следва да се отбележи, че член 4, параграф 1 от Регламент № 44/2001 установява изрично правило именно по отношение на такива ответници, които нямат местоживеене в държава членка. Всъщност ако ответникът няма местоживеене в държава членка, компетентността на съдилищата на всяка държава членка, при условията на членове 22 и 23, се определя от правото на тази държава членка. В случая обаче не са приложими нито член 22, който урежда някои хипотези на изключителна компетентност независимо от местоживеенето на ответника, нито член 23 от Регламент № 44/2001, който се отнася до споразуменията за предоставяне на компетентност, поради което в съответствие с изричната оценка на Регламент № 44/2001 компетентността на германските съдилища продължава да се определя само от правото на тази държава членка, а не от Регламент № 44/2001, който в това отношение съдържа изчерпателна правна уредба.
112.
Този извод е в съответствие и със съображение 9 от разглеждания регламент, съгласно което по отношение на ответник, който няма местоживеене в държава членка, като правило се прилагат националните правила за компетентност, приложими на територията на държава членка на сезирания съд. По аргумент на противното това означава, че Регламент № 44/2001 не следва, освен по изключение, да намира приложение спрямо този ответник.
в) Смисъл и цел на член 6, точка 1 от Регламент № 44/2001
113.
Съображенията от телеологическо естество също не водят до друг извод.
114.
Всъщност, видно от съображенията на Регламент № 44/2001, смисълът и целта на член 6, точка 1 от същия, които имат определящо значение, de lege lata се състоят в това, в интерес на хармоничното упражняване на правосъдие да се минимизира възможността от едновременни производства и да се гарантира, че в две държави членки няма да се произнасят противоречащи си съдебни решения.
115.
От това следва, че в сегашната си структура посочената разпоредба не е предназначена да се прилага в хипотезата на съответник с местоживеене в трета държава.
116.
Вероятно е възможно de lege ferenda някога да бъдат приети изменения, след като самото предложение на Комисията от 14 декември 2010 г. за преработване на Регламент № 44/2001 (
67
) като цяло подкрепя разширяването на „обхвата на правилата за компетентност съгласно регламента, така че да се прилагат и по отношение на спорове с ответници от трети държави“. Все още обаче е твърде рано да се прецени каква ще бъде формулировката по-специално на член 6, точка 1 от разглеждания регламент след преработването му, още повече че в това отношение с посоченото предложение на Комисията по същество се правят само редакционни изменения (
68
) .
2. Прилагане по аналогия на член 6, точка 1 от Регламент № 44/2001 в хипотезата на съответник с местоживеене в трета държава?
117.
В германската доктрина се обсъжда при все това въпросът относно прилагането по аналогия на член 6, точка 1 от Регламент № 44/2001 в хипотезата на местоживеене на един или няколко ответници в държава, която не е членка на Европейския съюз, при условие че най-малко още един ответник е с местоживеене в държава членка (
69
). Това становище се обосновава с довода, че в противен случай щяло да възникне недопустимо привилегироване на лица с местоживеене в трета държава, което Регламент № 44/2001 нямал за цел.
118.
Посоченият довод е неубедителен дори само поради факта (
70
), че в разглеждания регламент няма празнота и поради това и не е възможно прилагане по аналогия.
119.
Всъщност в членове 4, 22 и 23 от Регламент № 44/2001 се урежда изчерпателно проблематиката относно лицата с местоживеене в трети държави, като по отношение на хипотезите, които не попадат в обхвата на Регламента, се препраща към съответното национално право. Следователно в тази неуредена от разглеждания регламент област държавите членки могат да прилагат националните правила за компетентност по отношение на лица с местоживеене в трета държава. Не е допустимо обаче обхватът на Регламента да бъде разширяван извън собственото му приложно поле.
3. Междинно заключение
120.
Предвид гореизложеното на третия преюдициален въпрос следва да се отговори, че член 6, точка 1 от Регламент № 44/2001 не се прилага спрямо ответници с местоживеене извън Европейския съюз.
121.
След като отговорът на този въпрос е отрицателен, другият подвъпрос, поставен при условие че отговорът е утвърдителен, може да остане без отговор, а именно какво е правното положение, когато съдът на държавата по местоживеенето на ответника би могъл да откаже признаване на постановеното решение поради липса на компетентност на основание на сключен двустранен договор с държавата на сезирания съд.
122.
От съображения за изчерпателност, в случай че Съдът даде утвърдителен отговор на първата част от третия преюдициален въпрос, следва да се посочи, че проблемите във връзка с признаването в трети държави едва ли могат да повлияят върху тълкуването на Регламент № 44/2001 и че във всеки случай рискът от възникването им се носи от ищеца (
71
).
VIII – Заключение
123.
Предвид гореизложените съображения предлагам на Съда да отговори на преюдициалните въпроси, поставени от Bundesgerichtshof, както следва:
1)
Искането за връщане на извършено от федерална провинция плащане без основание при обстоятелствата по делото в главното производство представлява гражданско дело по смисъла на член 1 от Регламент № 44/2001 на Съвета от 22 декември 2000 година относно компетентността, признаването и изпълнението на съдебни решения по граждански и търговски дела и тогава, когато административен орган е разпоредил на федерална провинция да обезщети увредените лица, като им изплати част от получената по договор за продажба на даден поземлен имот сума, но вместо това по погрешка федералната провинция превежда на тези лица цялата получена при продажбата цена, след което иска по съдебен ред връщането на надплатената сума.
2)
Изискваната от член 6, точка 1 от Регламент № 44/2001 тясна връзка между множество искове е налице и тогава, когато при обстоятелства като тези по главното производство ответниците се позовават на права на допълнително обезщетение срещу ищеца, по отношение на които може да бъде постановено само еднакво решение.
3)
Член 6, точка 1 от Регламент № 44/2001 не се прилага спрямо ответници с местоживеене извън Европейския съюз.
(
1
)	Език на оригиналния текст: немски;
език на производството: немски.
(
2
)	Широка публичност придобива случаят с дядото на американския творец Billy Joel, Karl Amson Joel. През 1938 г. той е принуден да продаде предприятието си на германски предприемач, който впоследствие създава проспериращо предприятие за продажби от разстояние. След бягството му в Швейцария продавачът напразно чака да получи парите си. Едва след възстановяването на правовата държава в Германия той успява да получи от приобретателя обезщетение за загубата на предприятието си.
(
3
)	ОВ L 12, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 3, стр. 74, последно изменен с Регламент (ЕС) № 156/2012 на Комисията от 22 февруари 2012 година за изменение на приложения I—IV към Регламент (ЕО) № 44/2001.
(
4
)	Vermögensgesetz в редакцията, публикувана на 9 февруари 2005 г. (BGBl. I, стр. 205), последно изменен с член 3 от Закона от 23 май 2011 г. (BGBl. I, стр. 920).
(
5
)	Investitionsvorranggesetz в редакцията му, публикувана на 4 август 1997 г. (BGBl. I, стр. 1996), последно изменен с член 5 от Закона от 19 декември 2006 г. (BGBl. I, стр. 3230).
(
6
)	Решение от 27 октомври 1998 г. по дело Réunion européenne и др. (C-51/97, Recueil, стр. I-6511, точка 52).
(
7
)	В този смисъл относно Брюкселската конвенция вж. още Решение от 14 октомври 1976 г. по дело LTU (29/76, Recueil, стр. 1541, точка 5).
(
8
)	Относно правната уредба след присъединяването на Обединеното кралство и на Ирландия вж. още т.нар. доклад „Schlosser“ (ОВ C 59, 1979 г., стр. 71 и 82), в който се посочва: „Разграничението между граждански и търговски дела, от една страна, и въпроси от областта на публичното право, от друга страна, е добре познато на правните системи на държавите членки учредителки и […] в основни линии се прави наред с това въз основа на аналогични критерии […]. Обединеното кралство и Ирландия не познават […] добре известното на първоначалната територия на ЕИО разграничение между частно и публично право […]“. Във връзка с това вж. също Tirado Robles, C. La competencia judicial en la Unión Europea, Barcelona 1995, р. 14 sq.
(
9
)	Конвенция от 27 септември 1968 година относно компетентността и изпълнението на съдебните решения по граждански и търговски дела (ОВ L 299, 1972 г., стр. 32; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 10, стр. 3).
(
10
)	Относно изискването за съгласуваност (във връзка с член 5, точка 3 от Регламент № 44/2001 в сравнение с член 5, точка 3 от Брюкселската конвенция) „[п]ри липса на императивно основание за различно тълкуване на двете разпоредби“ вж. Решение от 1 октомври 2002 г. по дело Henkel (C-167/00, Recueil, стр. I-8111, точка 49), освен това Решение от 10 септември 2009 г. по дело German Graphics Graphische Maschinen (C-292/08, Сборник, стр. I-8421, точка 27 и цитираната съдебна практика), както и Staudinger, A. in: Rauscher, Th. (Hrsg.), Europäisches Zivilprozess- und Kollisionsrecht, EuZPR/EuIPR, Sellier, München 2011, Въведение, Регламент „Брюксел I“, точка 35, и Hess, B. Methoden der Rechtsfindung im Europäischen Zivilprozessrecht, IPRax 2006, 348 sq.
(
11
)	Посочено в бележка под линия 7.
(
12
)	Решение по дело LTU (посочено в бележка под линия 7, точка 4).
(
13
)	В този смисъл критично мнение изразява Schlosser, P. F. EU-Zivilprozessrecht, 3. ed., Verlag C. H. Beck, München 2009, член 1 от Регламент № 44/2001, точка 10.
(
14
)	В това отношение особено ярък пример представлява Решение от 15 февруари 2007 г. по дело Lechouritou и др. (C-292/05, Сборник, стр. I-1519), което се отнася до искания за обезщетение за вреди, предявени от жертви на военни действия срещу държавата, която води война. Операциите, провеждани от въоръжените сили, са една от характерните прояви на държавния суверенитет, особено с оглед обстоятелството, че решението за тях е със задължителен характер и е взето едностранно от компетентните публични власти и че същите се явяват като неотделимо свързани с външната политика и сигурността на държавата (точка 37 от посоченото решение).
(
15
)	Решение от 16 декември 1980 г. по дело Rüffer (814/79, Recueil, стр. 3807).
(
16
)	Във връзка с това вж. Решение по дело Rüffer (посочено в бележка под линия 15, точки 2—7).
(
17
)	Във връзка с това вж. Решение по дело Rüffer (посочено в бележка под линия 15, точки 9—12).
(
18
)	Решение по дело Rüffer (посочено в бележка под линия 15, точка 15).
(
19
)	Решение от 21 април 1993 г. по дело Sonntag (C-172/91, Recueil, стр. I-1963).
(
20
)	Вж. Решение по дело Sonntag (посочено в бележка под линия 19, точки 20—26).
(
21
)	Решение от 14 ноември 2002 г. по дело Baten (C-271/00, Recueil, стр. I-10489, точка 37).
(
22
)	Решение по дело Baten (посочено в бележка под линия 21, точка 37).
(
23
)	Решение по дело Baten (посочено в бележка под линия 21, точка 29).
(
24
)	Решение от 15 май 2003 г. по дело Préservatrice foncière TIARD (C-266/01, Recueil, стр. I-4867).
(
25
)	Решение по дело Préservatrice foncière TIARD (посочено в бележка под линия 24, точка 40).
(
26
)	Така изрично и Решение от 18 май 2006 г. по дело ČEZ (C-343/04, Recueil, стр. I-4557, точка 22).
(
27
)	Вж. бележка под линия 7.
(
28
)	В този смисъл по същество е и становището на Schlosser (бележка под линия 13, точка 10). Във връзка с това вж. и т.нар. доклад „Jenard“ относно Брюкселската конвенция (ОВ C 59, 1979 г., стр. 9).
(
29
)	В този смисъл Staudinger, цит. съч. (бележка под линия 10), точка 3, и цитираните съчинения.
(
30
)	Решение от 28 април 2009 г. по дело Apostolides (C-420/07, Сборник, стр. I-3571).
(
31
)	Решение по дело Apostolides (посочено в бележка под линия 30, точки 42—45).
(
32
)	Решение от 18 октомври 2011 г. по дело Realchemie Nederland (C-406/09, Сборник, стр. I-9773).
(
33
)	Относно спора по главното производство вж. Решение по дело Realchemie Nederland (посочено в бележка под линия 32, точки 18—33).
(
34
)	Вж. Решение по дело Realchemie Nederland (посочено в бележка под линия 32, точки 40—43).
(
35
)	Решение по дело Realchemie Nederland (посочено в бележка под линия 32, точка 42).
(
36
)	Решение по дело Realchemie Nederland (посочено в бележка под линия 32, точка 41).
(
37
)	Вж. точка 10 от акта за преюдициално запитване.
(
38
)	Вж. писменото му становище, точки 22—24.
(
39
)	Вж. писменото му становище, точки 12—19.
(
40
)	Вж. писменото ѝ становище, точки 23—30.
(
41
)	Вж. писменото му становище, точка 22.
(
42
)	Вж. писменото му становище, точки 13 и 15.
(
43
)	Вж. точка 4 от акта за преюдициално запитване.
(
44
)	Във връзка с това вж. моето заключение, представено на 12 април 2011 г. по дело Painer (С-145/10, точки 55—102).
(
45
)	Запитващата юрисдикция приема, че тази предпоставка е изпълнена, т.е. налице е т.нар. иск, който „привързва“ спора към съдебния район на юрисдикциите в Берлин (вж. точка 18 от акта за преюдициално запитване), без да излага по-подробни съображения по този въпрос.
(
46
)	Вж. писменото ѝ становище, точки 33 и 34.
(
47
)	Заключение от 12 април 2011 г. по дело Painer (С-145/10, точка 72 и сл.).
(
48
)	Решение от 1 декември 2011 г. по дело Painer (C-145/10).
(
49
)	Решение от 13 юли 2006 г. по дело Reisch Montage (C-103/05, Recueil, стр. I-6827, точка 29).
(
50
)	Решение по дело Painer (посочено в бележка под линия 48, точка 74).
(
51
)	Решение по дело Painer (посочено в бележка под линия 48, точка 83).
(
52
)	Вж. в този смисъл Решение от 27 септември 1988 г. по дело Kalfelis (189/87, Recueil, стр. 5565, точки 8 и 9) и Решение от 27 октомври 1998 г. по дело Réunion européenne и др. (посочено в бележка под линия 6, точка 47).
(
53
)	Решение от 11 октомври 2007 г. по дело Freeport (C-98/06, Сборник, стр. I-8319, точка 40) и Решение по дело Painer (посочено в бележка под линия 48, точка 79). В точка 96 и сл. от представеното от мен заключение по дело Painer посочвам, че следва да се изхожда от наличие на достатъчно тясна правна връзка в случаите, когато противоречията между съдебните решения са недопустими например поради факта, че ответниците са солидарни длъжници или съставляват правна общност или когато резултатът от един иск зависи от резултата на друг иск.
(
54
)	Решение по дело Painer (посочено в бележка под линия 48, точка 75).
(
55
)	Решение по дело Freeport (посочено в бележка под линия 53, точка 47). В точка 91 и сл. от представеното от мен заключение по дело Painer пояснявам критерия за предвидимост и го свързвам с наличието на едно и също фактическо положение, което е в основата на исковете.
(
56
)	Решение по дело Painer (посочено в бележка под линия 48, точки 81 и 82).
(
57
)	Във връзка с този въпрос, както и относно практиката на националните юрисдикции вж. Hess, B. Europäisches Zivilprozessrecht, C. F. Müller Verlag, Heidelberg 2010, § 6 point 85, както и Tirado Robles, цит.съч. (бележка под линия 8, стр. 64 и сл.).
(
58
)	Вж. писменото му становище, точка 32.
(
59
)	Вж. точка 16 от акта за преюдициално запитване.
(
60
)	Вж. точка 16 от акта за преюдициално запитване.
(
61
)	Вж. писменото му становище, точка 33.
(
62
)	Вж. точка 92 от моето заключение по дело Painer.
(
63
)	Във връзка с това вж. напр. Решение по дело Henkel (посочено в бележка под линия 10, точка 35 и цитираната съдебна практика).
(
64
)	Вж. точка 91 от настоящото заключение.
(
65
)	Вж. писменото му становище, точки 38—43.
(
66
)	Решение по дело Painer (посочено в бележка под линия 48, точка 74).
(
67
)	COM (2010) 748 окончателен, стр. 8.
(
68
)	COM (2010) 748 окончателен, стр. 27.
(
69
)	Както, позовавайки се на съображения за справедливост и на ratio conventionis (относно Брюкселската конвенция), посочват още Geimer, R./Schütze, R. A. Europäisches Zivilverfahrensrecht, 1. ed., Verlag C. H. Beck, München 1997, член 6, точки 7 и 8, и (относно Регламент № 44/2001) Geimer, R. in Geimer, R./Schütze, R. A. Europäisches Zivilverfahrensrecht, 3. ed., Verlag C. H. Beck, München 2010, член 6, точка 4 и сл; освен това Leible, S. в: Rauscher, цит.съч. (бележка под линия 10), член 6 от Регламент „Брюксел I“, точка 7 (и цитираните съчинения).
(
70
)	Вж. по този въпрос Brandes, F. Der gemeinsame Gerichtsstand: Die Zuständigkeit im europäischen Mehrparteienprozess nach Art. 6 Nr. 1 EuGVÜ/LÜ, Verlag Peter Lang, Frankfurt 1998, р. 95; Gaudemet-Tallon, H., Compétence et exécution des jugements en Europe: règlement 44/2001, Conventions de Bruxelles (1968) et de Lugano (1988 et 2007), 4. ed. LITEC, Paris 2010, p. 255.
(
71
)	В този смисъл и Leible, цит.съч. (бележка под линия 69), член 6 от Регламент „Брюксел I“, точка 7 (и цитираните съчинения).