Неокончателна редакция
ОПРЕДЕЛЕНИЕ НА ОБЩИЯ СЪД (четвърти състав)
20 април 2026 г.(*)
(Публична служба — Срочно наети служители — Публикуване на прессъобщение от политическа група в Парламента — Компетентност на Общия съд — Отговорност — Имуществени и неимуществени вреди — Жалба, явно лишена от всякакво правно основание)
Дело T-374/25,
EO, представител L. Levi, адвокат,
жалбоподател,
срещу
Европейски парламент, представители S. Seyr и R. Schiano,
ответник,
ОБЩИЯТ СЪД (четвърти състав),
състоящ се от: G. De Baere, председател, J. Svenningsen (докладчик) и C. Mac Eochaidh, съдии,
секретар: V. Di Bucci,
като взе предвид изложеното в писмената фаза на производството, и по-специално:
–        жалбата, подадена в секретариата на Общия съд на 6 юни 2025 година,
–        възражението на Парламента за недопустимост и липса на компетентност (наричано по-нататък „процесуалното възражение“), подадено в секретариата на Общия съд с отделен акт на 15 септември 2025 година,
–        становището на жалбоподателя по процесуалното възражение, подадено в секретариата на Общия съд на 27 октомври 2025 година,
–        процесуално-организационното действие
от 17 декември 2025 година и отговорите на Парламента и на жалбоподателя, подадени в секретариата на Общия съд съответно на 8 януари 2026 година и 11 февруари 2026 година,
постанови настоящото
Определение
1        С жалбата, подадена на основание член 270 ДФЕС, жалбоподателят, EO иска отмяна на решението от 12 юли 2024 г. (наричано по-нататък „първото обжалвано решение“) на председателя на Прогресивния алианс на социалистите и
демократите, политическа група в Европейския парламент
(наричана по-нататък „групата S&D“), както и на решението от 6 март 2025 г. на Бюрото на групата S&D (наричано по-нататък „второто обжалвано решение“), с които се отхвърля искането му за обезщетение. На основание същата разпоредба той иска също така обезщетение за имуществени и неимуществени вреди, които твърди, че е претърпял в резултат на публикуваното от Бюрото на групата S&D прессъобщение, озаглавено „Нулева толерантност към корупцията“ (наричано по-нататък „прессъобщението“).
Обстоятелствата по спора
2        Жалбоподателят е бивш срочно нает служител по смисъла на член 2, буква в) от Условията за работа на другите служители на Европейския съюз (наричани по-нататък „УРДС“) от групата S&D. Трудовият му договор е бил сключен с Парламента.
3        При изпълнението на функциите си на политически съветник на групата S&D той участва по-специално в изготвянето на Резолюция на Европейския парламент от 24 ноември 2022 г. относно положението с правата на човека в контекста на Световното първенство на ФИФА по футбол в Катар (ОВ C 167, 2023 г., стр. 99).
4        В дните, следващи приемането на резолюцията от 24 ноември 2022 г., акредитиран парламентарен сътрудник на член на групата S&D поканва жалбоподателя да присъства на среща от световното първенство по футбол в Катар. Подаръкът се състои от два билета за четвъртфиналния мач между отборите на Аржентина и Нидерландия, както и поемането на пътните разноски и разходите за настаняване на двама души.
5        От 8 до 11 декември 2022 г. жалбоподателят пътува до Катар с партньорката си.
На 9 декември 2022 г. белгийските органи започват разследване на евентуално незаконосъобразно лобиране или застъпничество от страна на държавата Катар (наричано по-нататък „разследването по случая с Катар“). По-специално, те извършват претърсване в офисите на Парламента и арестуват няколко души, включително акредитирания парламентарен сътрудник, посочен в точка
4 по-горе.
6        На 16 декември 2022 г. жалбоподателят уведомява началника на своя отдел за пътуването си до Катар. Заедно те уведомяват генералния секретар на групата S&D.
7        На 20 декември 2022 г., след като изслушва жалбоподателя, председателят на групата S&D, в качеството му на орган, оправомощен да сключва договори (наричан по-нататък „ООСД“) го отстранява от длъжност за неопределен срок, като налага удръжка от заплатата му, в приложение на членове 23 и 24 от приложение IX към Правилника за длъжностните лица на Европейския съюз (наричан по-нататък „Правилникът за длъжностните лица“).
8        След няколко административни процедури на 15 септември 2023 г. Парламентът прекратява договора на жалбоподателя като срочно нает служител на основание член 47, буква в), подточка i) от УРДС. Жалбоподателят подава жалба за отмяна на това решение и претендира обезщетение за претърпени имуществени и неимуществени вреди. Жалбата е отхвърлена с решение от 11 юни 2025 г., EO/Парламент (T-368/24, обжалвано, EU:T:2025:583).
9        На 20 декември 2022 г., а именно в деня, в който председателят на групата S&D отстранява жалбоподателя, Бюрото на групата S&D разпространява прессъобщение, публикувано на уебсайта на групата S&D.
10      В прессъобщението Бюрото на групата S&D посочва, че след решението от предходната седмица за изключване от групата на заместник-председател на Парламента и отстраняване от длъжност на други членове на Парламента, свързани с разследването по случая с Катар, то е решено да предприеме по-нататъшни конкретни мерки за борба с корупцията и външната намеса. Освен това Бюрото е разтърсено от твърденията за корупция и потвърждава ангажимента си да подкрепи провеждането на задълбочено разследване. Уточнява, че е набелязало основните насоки на вътрешно разследване и е потвърдило графика за избор на кандидат на групата S&D за поста заместник-председател.
11      В петия от шестте параграфа на прессъобщението се отбелязва, че „Бюрото напълно подкрепя временното отстраняване на член на персонала на групата S&D вследствие на сериозно нарушение, свързано с текущото съдебно разследване“.
12      Профилът на жалбоподателя впоследствие е заличен от органиграмата на уебсайта на групата S&D, въпреки че, според Парламента, името му остава в общия указател на Парламента.
13      След проведено разследване журналист стига до извода, че жалбоподателят е служителят на групата S&D, посочен в прессъобщението, и на 22 декември 2022 г. публикува статия в пресата за временното отстраняването на жалбоподателя, посочвайки името му, в контекста на вътрешното разследване на групата S&D.
14      На 14 март 2024 г.,
на основание член 90, параграф 1 от Правилника за длъжностните лица жалбоподателят подава искане за обезщетение за вредите, претърпени в резултат на прессъобщението.
15      С първото обжалвано решение председателят на групата S&D отхвърля искането на жалбоподателя за обезщетение. Тя приема, че публикуването на прессъобщението не представлява нарушение на принципа на презумпцията за невиновност, на задължението за полагане на грижа, на правото на добра администрация или на правото на защита на личния живот и личните данни. Според нея не е изпълнено първото от трите кумулативни условия, необходими за уважаване на искане за обезщетение, основано на извъндоговорната отговорност на Европейския съюз (условието за противоправно поведение от страна на институцията).
16      На 10 октомври 2024 г. жалбоподателят подава административна жалба на основание член 90, параграф 2 от Правилника за длъжностните лица срещу първото обжалвано решение. Той повтаря доводите си, с които цели да докаже, че искането му за обезщетение е основателно.
17      Второто обжалвано решение, подписано от председателя на групата S&D „от името на Бюрото“, отхвърля административната жалба на жалбоподателя. В него се заключава, че действията на политическа група могат да обвържат извъндоговорната отговорност на Парламента само когато тези действия
могат да му бъдат вменени. Прессъобщението е било действие, отнасящо се изцяло до политическата
дейност на групата S&D и е излизало извън обхвата на дейността на групата S&D като ООСД. Освен това, съгласно второто обжалвано решение, процедурата, предвидена в член 90, параграф 1 от Правилника за длъжностните лица, „не е била достъпна“ за жалбоподателя, тъй като „спор между длъжностно лице и неговата институция [...] може да бъде разгледан съгласно членове 90 и 91 от Правилника за длъжностните лица само когато произтича от трудовото правоотношение между засегнатото лице и институцията“.
Искания на страните
18      В жалбата и в становището по процесуалното възражение на Парламента жалбоподателят моли
Общия съд да:
–        обяви жалбата за допустима;
–        отмени първото обжалвано решение;
–        отмени второто обжалвано решение, ако е необходимо;
–        осъди Парламента да изплати обезщетение за претърпените имуществени и неимуществени вреди; и
–        осъди Парламента да заплати съдебните разноски.
19      В процесуалното възражение, подадено съгласно член 130, параграф 1 от Процесуалния правилник, Парламентът моли Общия съд да:
–        отхвърли жалбата като подадена пред съд, който не е компетентен; и
–        осъди жалбоподателя да заплати съдебните разноски.
От правна страна
20      Съгласно член 130, параграфи 1 и 7 от Процедурния правилник, по искане на ответника Общият съд може да се произнесе по процесуално възражение, без да разглежда спора по същество. Съгласно член 126 от Процедурния правилник, когато е ясно, че жалбата е явно лишена от всякакво правно основание, Общият съд може, по предложение на съдията докладчик във всеки един момент, без да провежда докрай производството, да реши да се произнесе с мотивирано определение.
21      В настоящия случай Общият съд счита, че от материалите по делото разполага с достатъчно информация и съгласно член 130, параграф 7 и член 126 от Процедурния правилник решава да постанови определение
без да провежда докрай производството.
По компетентността
22      Парламентът по същество твърди, че Общият съд не е компетентен да разгледа и реши делото, тъй като решенията за публикуване на прессъобщението и за премахване на профила на жалбоподателя
от органиграмата на уебсайта на групата S&D представляват политически актове на Бюрото на групата S&D, което е органът, отговорен за координацията на политическата
дейност на групата S&D.
23      Жалбоподателят твърди, че Общият съд е компетентен по силата на член 270
ДФЕС.
24      Член 270 ДФЕС установява специалната компетентност на Съда на Европейския съюз по делата, свързани със служителите. Тази разпоредба разграничава делата, свързани със служителите, от другите дела, по който Съдът е компетентен, като ги определя като спорове „между Съюза и неговите служители“ и препраща към Правилника за длъжностните лица като инструмент, уреждащ границите и условията на тази специална компетентност.
25      Член 91, параграф 1 от Правилника за длъжностните лица гласи, че Съдът на Европейския съюз е компетентен да разглежда всеки спор между Европейския съюз и „лице, за което се прилага [този] правилник“, относно законосъобразността на акт, който нарушава интересите на такова лице по смисъла на член 90, параграф 2 от същия правилник. В съответствие с последната разпоредба „всяко лице, към което се прилага [Правилника за длъжностните лица]“ може да отнесе до органа по назначаването жалба срещу акт, който го засяга неблагоприятно.
26      Не се спори, че към съответния момент жалбоподателят е бил срочно нает служител
от групата S&D по смисъла на член 2, буква в) от УРДС. Член 46 от УРДС предвижда, че дял VII от Правилника за длъжностните лица, който включва членове 90 и 91 от него, се прилага по аналогия. Следователно жалбоподателят е лице,
за
което се прилага Правилникът за длъжностните лица,
подало административна жалба
до ООСД срещу акт, засягащ го неблагоприятно.
27      От това следва, че Общият
съд е компетентен да разгледа жалбата срещу обжалваните решения, с които е отхвърлено искането за обезщетение.
28      В своето процесуално възражение Парламентът се позовава на решение от 22 март 1990 г., Le Pen (C-201/89, EU:C:1990:133), за да изтъкне, че не съществува норма на правото на Съюза, от която да може да се изведе, че действията на политическа група могат да бъдат вменени на Парламента, и твърди, че разпространяването от политическа група на публикация, за която се твърди, че е клеветническа, не обвързва извъндоговорната отговорност на Европейския съюз.
29      Противно на това, което по същество твърди Парламентът обаче правният принцип, изведен в решение от 22 март 1990 г., Le Pen (C-201/89, EU:C:1990:133, точки 15 и 16, буква б), не ограничава установената в член 270 ДФЕС специална компетентност на Общия съд по делата, свързани със служителите, а само ограничава възможността за предявяване на иск за обезщетение до конкретни ситуации, което Общият съд трябва да прецени.
30      Освен това позоваването на точки 21 и 22 от решение от 22 ноември 1990 г., Mommer/Парламент (T-162/89, EU:T:1990:72), в които се посочва, че условията на заетост, които не попадат в приложното поле на Правилника за длъжностните лица или на УРДС, са извън компетентността на Съда на Европейския съюз, е неоснователно, тъй като тези точки представляват obiter dicta, без значение за настоящото дело. Аргументът, основан на точка 20 от определението от 16 декември 2019 г., Kipper/Комисия (T-394/18, непубликувано, EU:T:2019:863), също не е относим, тъй като това дело се отнася до съвсем различни фактически обстоятелства.
31      Следователно процесуалното възражение на Парламента трябва да бъде отхвърлено.
По същество
32      В настоящата жалба жалбоподателят твърди, че с публикуването на прессъобщението Парламентът е действал незаконосъобразно и небрежно, като е нарушил принципа на презумпцията за невиновност, задължението си за полагане на грижа и правото на добра администрация, както и правото на защита на личния живот и личните данни. Според жалбоподателя като пряк резултат от публикуването на прессъобщението са пострадали здравето и репутацията му. Той твърди, че така са изпълнени всички предпоставки, за да бъде уважено искането му за обезщетение.
33      С второто и третото искане жалбоподателят моли за отмяна на първото и второто обжалвано решение.
34      В това отношение, съгласно установената съдебна практика, исканията за отмяна, които формално са насочени срещу решението за отхвърляне на жалбата по административен ред, водят до сезирането на Общия съд с жалба срещу акта, срещу който е подадена жалбата по административен ред, когато сами по себе си тези искания нямат самостоятелно съдържание (вж. в този смисъл решения от 17 януари 1989 г., Vainker/Парламент, 293/87, EU:C:1989:8, точка 8, и от 16 юли 2025 г., ET/EIB, T-417/24, непубликувано, EU:T:2025:728, точка 24 и цитираната съдебна практика).
35      Въпреки това е възможно, с оглед на съдържанието му, изричното решение за отхвърляне на административна жалба да няма характер на акт, с който се потвърждава оспореният от жалбоподателя акт. Такъв е случаят, когато решението за отхвърляне на административната жалба включва ново разглеждане на положението на жалбоподателя в зависимост от нови фактически и правни обстоятелства или когато то изменя или допълва първоначалното решение. При тези хипотези отхвърлянето на административната жалба представлява акт, подлежащ на съдебен контрол, като съдът се произнася и по него при преценката за законосъобразност на оспорения акт или дори го приема за увреждащ акт, който замества последния (решения от 21 май 2014 г., Mocová/Комисия, T-347/12 P, EU:T:2014:268, точка 34 и цитираната съдебна практика, и от 5 юли 2023 г., SE/Комисия, T-223/21, EU:T:2023:375, точка 25 и цитираната съдебна практика).
36      В настоящия случай второто обжалвано решение, с което се отхвърля административната жалба на жалбоподателя
на основание член 90, параграф 2 от Правилника за длъжностните лица, изменя първото обжалвано решение до такава степен, че на практика го замества (вж. по-горе точки 16 и 18).
37      Поради това е уместно да се започне с искането за отмяна на второто обжалвано решение.
38      На първо място, следва да се отбележи, че жалбоподателят не излага съществени аргументи, с които да оспорва второто обжалвано решение, като иска неговата отмяна само „ако е необходимо“, съгласно третото искане. Всъщност жалбоподателят просто твърди, без да обосновава твърдението си, че при вземането на решението за публикуване на прессъобщението групата S&D „неизбежно е действала като
ООСД
— в това си качеството или най малкото и в това си качество“.
39      На второ място, не съществува разпоредба в правото на Съюза, от която да може да се направи изводът, че действията на политическа група могат да бъдат вменени на Парламента като институция на Съюза (решение от 22 март 1990 г., Le Pen, C-201/89, EU:C:1990:133, точка 14).
40      Действията на политическа група могат да се считат за действия на самия Парламент само ако са изрично одобрени или разрешени от тази институция, например чрез резолюция на Парламента или чрез решение на един от неговите представителни органи, действащ в рамките на своите правомощия (вж. в този смисъл заключението на генералния адвокат Jacobs по делото
Le Pen, C-201/89, EU:C:1990:63, точка 19).
41      В това отношение от самия текст на прессъобщението става ясно, че то е било публикувано от Бюрото на групата S&D в контекста на нейната политика за борба с корупцията и външната намеса, с цел да се повиши обществената осведоменост относно нейните ангажименти в това отношение на фона на разследването по случая с Катар (вж. точки
11 и 12 по-горе).
42      На трето място, жалбоподателят не е доказал, че публикуването на прессъобщението и премахването на профила му от органиграмата на уебсайта на групата S&D са били по някакъв начин разрешени или одобрени от Парламента.
43      Вярно е, че член 1, член 2, буква в) и член 6 от УРДС
представляват правното основание за възлагане на функции на ООСД на политическите групи. Освен това член 4 от решението на Председателският
съвет на Парламента от 13 януари 2014 г. относно делегирането на правомощията на орган по назначаване и на ООСД предвижда делегирането на правомощията, възложени на ООСД по отношение на срочно наетите служители, на органа, определен от всяка политическа група. Въпреки това действията на политическа група по публикуване на прессъобщение и премахване на профил от органиграмата на нейния уебсайт не се уреждат от тези правни инструменти.
44      От това следва, че във второто обжалвано решение правилно е посочено, че решенията за публикуване на прессъобщението и за премахване на профила на жалбоподателя от органиграмата на уебсайта на групата S&D не обвързват извъндоговорната отговорност на Европейския съюз.
45      Освен това, макар във второто обжалвано решение погрешно да е посочено, че процедурата, предвидена в член 90, параграф 1 от Правилника за длъжностните лица, „не е била достъпна“ за жалбоподателя, това не може да промени факта, че с това решение правилно е отхвърлено искането на жалбоподателя за обезщетение, насочено срещу Парламента.
46      Следователно искането за отмяна на второто обжалвано решение трябва да бъде отхвърлено като явно лишено от всякакво правно основание.
47      По отношение на искането за обезщетение за вреди, съгласно установената съдебна практика в областта на публичната служба, такива искания трябва да бъдат отхвърлени в случаите, когато имат тясна връзка с исканията за отмяна, които от своя страна са били отхвърлени като недопустими или неоснователни (вж. решение от 19 април 2023 г., PP и др./Парламент, T-39/21, EU:T:2023:204, точка 130 и цитираната съдебна практика).
48      Тъй като искането за отмяна на второто обжалвано решение и искането за обезщетение са тясно свързани, последното също трябва да бъде отхвърлено като явно лишено от всякакво правно основание.
49      Искането за отмяна на първото обжалвано решение също трябва да бъде отхвърлено като явно лишено от всякакво правно основание. В това отношение аргументите в подкрепа на това искане са без значение, предвид замяната на първото обжалвано решение с второто обжалвано решение (вж. точка
37 по-горе) и предвид отхвърлянето на искането за отмяна на второто обжалвано решение (вж. точка
47 по-горе).
Освен това и във всички случаи, предвид факта, че публикуването на прессъобщението и премахването на профила на ищеца от органиграмата на уебсайта на групата S&D не могат да бъдат вменени на Парламента, не е изпълнено първото от кумулативните условия, които са необходими, за да може да бъде уважавано искане за обезщетение, основано на извъндоговорната отговорност на Съюза.
50      От това следва, че в приложение на член 126 от Процедурния правилник жалбата трябва да бъде отхвърлена в нейната цялост като явно лишена от всякакво правно основание.
По съдебните разноски
51      Съгласно член 134, параграф 1 от Процедурния правилник на Общия съд загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане.
52      Тъй като жалбоподателят е загубил делото, той трябва да бъде осъден, в съответствие с исканията на Парламента, да понесе собствените си съдебни разноски, както и да заплати тези, направени от Парламента.
По изложените съображения,
ОБЩИЯТ СЪД (четвърти състав)
определи:
1)      Отхвърля жалбата.
2)      Осъжда EO да заплати съдебните разноски.
Люксембург, 20 април 2026 година.
V. Di Bucci
G. De Baere
секретар
председател
*      Език на производството: английски.