62007CC0404
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
Г-ЖА JULIANE KOKOTT
представено на 10 юли 2008 година (
1
)
Дело C-404/07
Győrgy Katz
срещу
István Roland Sós
„Полицейско и съдебно сътрудничество по наказателноправни въпроси — Рамково решение 2001/220/ПВР — Правно положение в наказателното производство на пострадалия от престъпление — Частен обвинител, който поддържа обвинение вместо прокурора — Показания на пострадалия от престъпление в качеството на свидетел“
I — Въведение
1.
Настоящото дело се отнася за пореден път (
2
) до тълкуването на Рамково решение 2001/220/ПВР на Съвета от 15 март 2001 година относно правното положение в наказателното производство на жертвите на престъпления (
3
). Следва да се изясни дали Рамковото решение изисква жертвата на престъпление да има възможност да даде показания в качеството на свидетел в наказателно производство, в което тя е конституирана като обвинител.
II — Правна уредба
А —  Правото на Европейския съюз
2.
Правилата относно компетентността на Съда на Европейските общности да дава преюдициално заключение по рамкови решения са установени в член 35, параграфи 2 и 3 ЕС:
„2.   С декларация, направена при подписването на Договора от Амстердам или във всеки последващ момент, всяка държава членка има право да приеме компетентността на Съда на Европейските общности да дава преюдициални заключения, което е определено в параграф 1.
3.   Държава членка, която прави декларация съгласно параграф 2, посочва, че:
а)
всяка юрисдикция на тази държава, чиито решения не подлежат на обжалване съгласно националното право, може да поиска от Съда на Европейските общности да даде преюдициално заключение по въпрос, възникнал по висящо пред него дело и отнасящ се до действителността или тълкуването на някой от актовете, посочени в параграф 1, когато тази юрисдикция счита, че е необходимо решение по този въпрос, за да може да се произнесе, или че
б)
всяка юрисдикция на тази държава може да поиска от Съда на Европейските общности да даде преюдициално заключение по въпрос, възникнал по висящо пред него дело и отнасящ се до действителността или тълкуването на някой от актовете, посочени в параграф 1, когато този съдебен орган счита, че е необходимо решение по този въпрос, за да може да се произнесе.“
3.
Целите на Рамково решение 2001/220 по отношение на наказателното производство са определени преди всичко в съображение 8 от него:
„Необходимо е сближаване на правилата и практиките относно правното положение и основните права на жертвите, като по-специално се обърне внимание на правото да се зачита тяхното достойнство, да предоставят и получават информация, да получават и дават обяснения, правото на защита на отделните етапи от производството, както и правото да се отчита затрудняващото обстоятелство, че живеят в държава, различна от онази, в която е извършено престъплението.“
4.
Член 2, параграф 1 описва по общ начин как следва да бъдат взети под внимание интересите на жертвите на престъпления в наказателното производство:
„Всяка държава членка взема мерки жертвите да разполагат с действителни и подходящи възможности за действие в рамките на нейната система за наказателно правораздаване. За целта същата непрестанно полага усилия за осигуряване зачитането на личното достойнство на жертвите по време на производството и признава правата и законните им интереси, най-вече в рамките на наказателното производство.“
5.
Изслушването на жертвите на престъпление и събирането на доказателства от тяхна страна са уредени специално в член 3:
„Всяка държава членка гарантира възможността жертвите да бъдат изслушвани по време на производството и да сочат доказателства.
Всяка държава членка взема подходящи мерки, гарантиращи, че властите разпитват жертвите единствено доколкото това се налага за целите на наказателното производство.“
Б — Унгарското право
6.
Съгласно унгарското наказателнопроцесуално право при определени обстоятелства жертвата на престъпление може в качеството на заместващ частен обвинител да повдига обвинение вместо прокуратурата. Заместващият частен обвинител упражнява в рамките на съдебното производство предоставените на прокурора правомощия, доколкото законът не предвижда нещо друго. В сравнение с прокурора правомощията на заместващия частен обвинител са ограничени, доколкото последният не може да претендира лишаването на подсъдимия от неговите родителски права, освен това не може да се запознае с поверителни документи, отделени от материалите по делото, и не може да разширява предмета на обвинението.
7.
По-нататък изрично е предвидено, че в дадено наказателно производство не може да участва като прокурор, който участва или е участвал в него като свидетел.
III — Спорът по главното производство и преюдициалното запитване
8.
В делото по главното производство Győrgy Katz повдига и поддържа пред съда заместващо частно обвинение срещу István Roland Sós. Г-н Katz обвинява г-н Sós, че го е измамил и по този начин му е причинил особено голяма вреда.
9.
Г-н Katz иска да му бъде дадена възможност да бъде разпитан като свидетел. Препращащата юрисдикция отхвърля това искане поради обстоятелството, че прокурор не може да участва като свидетел и следователно същата забрана трябва да се прилага и спрямо заместващия частен обвинител.
10.
При все това препращащата юрисдикция се съмнява дали това е съвместимо с Рамково решение 2001/220, поради което с акт от 6 юли 2007 г. иска Съдът да се произнесе по следния преюдициален въпрос:
„Трябва ли членове 2 и 3 от Рамково решение 2001/220 относно правното положение в наказателното производство на жертвите на престъпления да се тълкуват в смисъл, че на националната юрисдикция трябва да се гарантира възможността да изслуша като свидетел жертвата на правонарушение и в рамките на производство, започнато по заместващо частно обвинение?“
11.
Г-н Katz, Република Австрия, Република Унгария и Комисията са участвали в писмената фаза на производството, а Република Унгария и Комисията — в съдебното заседание от 19 юни 2008 г.
IV — Анализ
12.
Преюдициалното запитване се отнася изрично единствено до въпроса дали на националната юрисдикция трябва да се гарантира възможността да изслуша жертвата като свидетел и в рамките на производство, започнато от нея по заместващо частно обвинение.
13.
Рамково решение 2001/220 третира този въпрос само косвено, тъй като има за предмет правата на жертвите на престъпления, а не правомощията на юрисдикциите. При все това, когато по силата на Рамковото решение жертвите на престъпления имат право да дават показания в качеството на свидетел, по пътя на логиката по смисъла на преюдициалния въпрос, на националните юрисдикции трябва да се гарантира възможността да изслушват жертвата като свидетел. В контекста на Рамковото решение и с цел да се даде отговор на националната юрисдикция, преюдициалният въпрос следва да се преформулира по следния начин:
„Трябва ли членове 2 и 3 от Рамково решение 2001/220 относно правното положение в наказателното производство на жертвите на престъпления да се тълкуват в смисъл, че жертвата в производство, започнато от нея по заместващо частно обвинение, трябва да разполага с възможността да сочи доказателства в това производство, като дава показания в качеството на свидетел?“
А — По допустимостта на преюдициалното запитване
14.
Предвид факта, че в настоящото дело се иска тълкуване на рамково решение по член 34, параграф 2, буква б) ЕС, предвиденият в член 234 ЕО режим се прилага спрямо компетентността на Съда да разглежда прюдициални въпроси на основание член 35 ЕС, при условие че са спазени предвидените в последния член изисквания (
4
).
15.
Следователно Съдът може да даде отговор на запитването само ако Унгария е декларирала на основание член 35, параграф 2 ЕС, че приема компетентността на Съда на Европейските общности да дава преюдициални заключения. Такава декларация е налице.
16.
Под въпрос обаче е дали препращащата юрисдикция е компетентна да сезира Съда. В Официален вестник на Европейския съюз всъщност се публикувани различни информации относно правото на националните юрисдикции да отправят преюдициално запитване до Съда. Първоначално е публикувана информацията, че Унгария е приела компетентността на Съда на основание член 35, параграф 3, буква а) ЕС (
5
). Съгласно тази разпоредба единствено националните юрисдикции, действащи като последна инстанция, биха могли да поискат от Съда да даде преюдициално заключение. След постъпването на настоящото преюдициално запитване в Съда е публикувана информацията, че Унгария е „оттеглила“ първата декларация и вместо това е декларирала, че приема компетентността на Съда в съответствие с член 35, параграф 3, буква б) ЕС. Съгласно последната разпоредба всички национални юрисдикции могат да отправят до Съда преюдициално запитване относно правото на Съюза (
6
).
17.
Няма информация, от която да е видно, че по настоящото дело Fővárosi Bíróság е юрисдикция, която се произнася като последна инстанция. Поради това съгласно информацията в Официален вестник изглежда възможно юрисдикцията да не е била компетентна по време на запитването да поставя на Съда преюдициални въпроси относно правото на Съюза.
18.
При все това съгласно член 35, параграф 3 ЕС, предоставяните от държавите членки данни относно юрисдикциите, компетентни да сезират Съда с преюдициално запитване, не е задължително да бъдат само от конститутивно естество, но могат да имат и чисто декларативен характер. Противно на това, което може да се предположи от текста на информацията в Официален вестник относно приемането на компетентността на Съда, държавите членки не приемат, че Съдът е компетентен на основание член 35, параграф 3, буква а ) или б) ЕС, т.е. що се отнася до преюдициалното запитване на определени юрисдикции. Обратно, държавите членки определят (
7
) кои юрисдикции могат да поставят на Съда преюдициални въпроси. Не е необходимо „определянето“ да е свързано с декларацията за приемане на компетентността на Съда. Самото регламентиране на правото да се отправя преюдициално запитване може вместо това да се извърши с отделен национален правен акт.
19.
Най-малкото по настоящото дело правото да се отправя преюдициално запитване е определено правилно единствено с унгарското Решение (Kormányhatározat) 2088/2003, което изрично предвижда приемането на компетентността на Съда в съответствие с разпоредбите на член 35, параграф 3, буква б) ЕС. Посоченото унгарско решение вече е било прието към датата на преюдициалното запитване и препращащата юрисдикция и унгарското правителство правилно обосновават компетентността на Съда с това решение.
20.
Следователно първоначалната информация в Официален вестник е била неправилна и поправена с последващата информация относно приемането на компетентността на Съда от страна на Унгария. Освен това следва да се отбележи, че във всеки случай по време на произнасянето на Съда неговата компетентност не може да бъде поставена под въпрос.
21.
Следователно Съдът е компетентен да отговори на преюдициалното запитване.
22.
Унгария счита, че въпреки това преюдициалното запитване е недопустимо, тъй като било от хипотетично естество. Съмненията на препращащата юрисдикция във възможността за заместващия частен обвинител в наказателното производство да даде показания в качеството на свидетел се основавали на погрешно тълкуване на унгарското право. От коментар на наказателнопроцесуалното право и от становище на Върховния съд следвало (
8
), че унгарското наказателнопроцесуално право не позволява на заместващия частен обвинител да участва като свидетел.
23.
По правило следва да се приеме по презумпция, че поставените от националните юрисдикции преюдициални въпроси са релевантни (
9
). Съдът разглежда само при изключителни обстоятелства условията, при които е сезиран от националния съд, за да провери собствената си компетентност (
10
). Според постоянната съдебна практика отправеното от националната юрисдикция преюдициално запитване може да се отхвърли само ако е съвсем очевидно, че исканото тълкуване на общностното право няма никаква връзка с действителността или с предмета на спора по главното производство, или когато проблемът е от хипотетично естество, или ако Съдът не разполага с необходимите фактически и правни елементи, за да бъде полезен с отговора на поставените му въпроси (
11
). С изключение на тези хипотези, Съдът по правило е длъжен да се произнесе по преюдициални въпроси, които се отнасят до тълкуването на разпоредби на общностното право (
12
).
24.
Унгарското правителство посочва силни улики за липсата на необходимост от по-нататъшно изясняване на преюдициалния въпрос в съответствие с унгарското право. При все това от преюдициалното запитване и от досегашния отказ да бъде изслушан г-н Katz като свидетел е видно, че най-малкото препращащата юрисдикция — по всяка вероятност дори след като е била запозната със становището на Върховния съд — тълкува унгарското право по различен начин.
25.
Не е задача на Съда при проверката на допустимостта на преюдициално запитване да поправя позицията на национална юрисдикция относно тълкуването на националното право (
13
). Съдът следва по-скоро да помогне на препращащата юрисдикция да преодолее съмненията по отношение на тълкуването на общностното право и на правото на Съюза.
26.
Следователно не е очевидно, че преюдициалното запитване е от хипотетично естество.
27.
Накрая, г-н Katz предлага преюдициалното запитване да се тълкува широко и да се разгледа дали Рамково решение 2001/220 изисква някои правомощия на публичния орган на обвинението да бъдат предоставени на заместващия частен обвинител.
28.
Член 234 ЕО въвежда обаче пряко сътрудничество между Съда и националните юрисдикции чрез едно безспорно производство, в което страните нямат никаква инициатива, а само могат да бъдат поканени да представят устни становища (
14
). Съгласно тази разпоредба националният съд, а не страните в спора по главното производство, е този, който сезира Съда. Предвид факта, че възможността да се определят въпросите, които да бъдат поставени на Съда, е предоставена единствено на националния съд, страните не могат да променят тяхното съдържание (
15
).
29.
При това положение следва да се отговори на поставения от препращащата юрисдикция въпрос.
Б — По преюдициалния въпрос
30.
Преюдициалното запитване се отнася до производство, започнато по заместващо частно обвинение, тоест до правното положение на жертвата на престъпление, когато в наказателно производство самата тя упражнява функциите на обвинител вместо публичния орган на обвинението.
31.
По правило в държавите членки в наказателните производства обвинението се повдига и поддържа от публичния орган на обвинението. При все това, при изключителни обстоятелства, частни страни, по правило жертвите на престъпления, имат възможност да повдигнат наказателно обвинение пред съда вместо публичния орган на обвинението и да упражнят функциите на обвинител в рамките на наказателното производство. Тези производства поставят въпроса до каква степен правилата, регламентиращи дейността на публичния орган на обвинението, са приложими към частния обвинител, като това се отнася както до правомощията на органа на обвинението, така и до евентуални ограничения на тези правомощия.
32.
Настоящото дело се отнася до възможността да се дадат показания в качеството на свидетел. По правило показанията в качеството на свидетел по собствено дело са проблематични поради потенциални конфликти на интереси. От друга страна, показанията на жертвата могат в значителна степен да допринесат за доказване вината на извършителя на престъплението и по този начин за постигане на справедливо и правилно съдебно решение.
33.
Рамково решение 2001/220 не съдържа никакви специални правила относно правата на жертвите в хипотезата на повдигане на обвинение от тях самите. При все това общите разпоредби относно правата на жертвите сочат, че жертвата трябва да има възможност да представя доказателства в рамките на наказателното производство като даде показания.
34.
Това обстоятелство следва преди всичко от член 3, първо изречение от Рамково решение 2001/220, съгласно което всяка държава членка гарантира възможността жертвите да бъдат изслушвани по време на производството и да сочат доказателства.
35.
Макар австрийското правителство да подчертава, че показанията на жертвите не се споменават изрично, елементът на показания несъмнено е включен имплицитно във формулировката „да бъдат изслушвани“. Освен това в много случаи показанията на жертвата са най-важното доказателство, което дадена жертва може да сочи. Както подчертава Комисията, правото, което следва да се гарантира по силата на член 3, първо изречение от Рамково решение 2001/220, би било лишено до голяма степен от съдържание, ако показанията на жертвата се изключат като доказателствено средство.
36.
Подобно лишаване от съдържание на правата на жертвите на престъпления би било несъвместимо с целите на Рамково решение 2001/220. Съгласно съображение 8 от него жертвите следва да имат, inter alia, правото да предоставят информация. В общ аспект съгласно член 2, параграф 1 всяка държава членка взема мерки жертвите да разполагат с действителни и подходящи възможности за действие в рамките на нейната система за наказателно правораздаване. Тя признава в съответствие със същата разпоредба правата и законните интереси на жертвите, най-вече в рамките на наказателното производство.
37.
Най-малкото в случаите, когато жертвите искат да дадат показания, съответства по принцип на законните им интереси да им бъде предоставена възможност за това. Що се отнася до позицията на австрийското правителство във връзка с възможността показанията да представляват тежест за жертвата, тя е без значение по настоящото дело. Както всъщност и Комисията счита, в конкретния случай не се решава дали дадена жертва може да бъде задължена да даде показания против волята ѝ.
38.
Няма никакво основание да се приема, че правата на жертвите не трябва да се прилагат в рамките на наказателните производства, по които жертвите повдигат и поддържат обвинението. В това отношение Рамково решение 2001/220 не съдържа никакви ограничения.
39.
Обратно, именно жертвите, които повдигат и поддържат обвинението, заслужават специална защита. По правило, те упражняват тези функции всъщност поради това, че публичните органи на обвинението отказват да образуват наказателно производство. В такава ситуация да се забрани даването на показания би означавало да се постави жертвата допълнително в неблагоприятно положение: жертвата би била принудена сама, без подкрепата на публичен орган на обвинението, да води делото и същевременно би била лишена от основно доказателствено средство. Поради това препращащата юрисдикция и Комисията основателно се опасяват, че би било трудно, дори невъзможно да се спечели наказателно производство, започнато по частно обвинение, ако жертвата, която повдига и поддържа обвинението, не би имала възможността да даде показания.
40.
Поради тези причини Комисията счита, че жертвата трябва да може да даде показания в качеството на свидетел и когато упражнява функциите на обвинител. Този извод обаче не следва от Рамково решение 2001/220. В член 3, първо изречение от него не се използва понятието за свидетел, а по-скоро жертвата има правото да бъде изслушана и да сочи доказателства.
41.
Рамково решение 2001/220 сочи, че законодателят е съзнавал разликата в ролята на жертвата в качеството на свидетел и на страна в производството. В членове 5 и 7 изрично се казва, че жертва, която има качеството на свидетел или на страна в производството, може да участва в наказателно производство.
42.
Следователно не е необходимо жертвата, която упражнява функциите на обвинител, да бъде конституирана като свидетел, след като приложимото национално наказателнопроцесуално право ѝ предоставя възможността да даде показания пред съда и тези показания представляват допустимо доказателство. Според проучване на Службата за изследвания при Съда, това изглежда съответства на процедурите в много държави членки по отношение на посочената ситуация: жертви, които упражняват функциите на обвинител в рамките на наказателно производство, могат да сочат доказателства, като дават показания без изцяло да бъдат приравнявани на свидетели. По-специално често е изключена възможността за потвърждаване на показанията с полагането на клетва.
43.
Подобно диференцирано съобразяване на показанията на жертвите, които повдигат и поддържат обвинение, отчита тяхната трудна роля. Дори независимо от тяхната роля на обвинител очевиден е интересът на жертвата от изхода на делото. В случаите, когато жертвата допълнително упражнява функциите на обвинител, става още по-трудно да се обезпечи онази обективност, която е задължителна за един добър свидетел. Следователно доказателствената стойност на показанията на дадена жертва не може да се счита за солидна и необорима. Обратно, във всеки отделен случай юрисдикциите трябва особено внимателно да преценяват показанията на жертвите, като при това вземат предвид изцяло индивидуалната ситуация на жертвата.
44.
В допълнение следва да се подчертае, че осъществяването на статута на жертвите в ролята на обвинител не трябва да накърнява по какъвто и да било начин правото на защита на обвиняемия. Тези права произтичат от правото на справедлив съдебен процес, прогласено в член 6 от Европейската конвенция за защита правата на човека и основните свободи (наричана по-нататък „ЕКПЧ“) и признато в членове 47 и 48 от Хартата на основните права на Европейския съюз, прогласена в Ница на 7 декември 2000 г. (
16
). Правото на защита представлява основно право, което е част от общите принципи на правото, чието спазване Съдът гарантира (
17
). Следователно Рамковото решение трябва да се тълкува, като се зачита член 6 от ЕКПЧ съгласно даденото му от Европейския съд по правата на човека тълкуване (
18
).
45.
Съгласно член 6, алинея 3, буква г) от ЕКПЧ всяко лице, обвинено в престъпление, има по-специално правото да участва в разпита или да изисква разпит на свидетелите, свидетелствували против него. Това правило се прилага и към показанията на жертвата на престъпление, дори когато жертвата е обвинител. Принципът на равнопоставеност на страните между обвинение и защита не трябва да бъде накърняван.
46.
Държавите членки са длъжни да прилагат тези изисквания в съответното им наказателнопроцесуално право. Доколкото това не е извършено с необходимата яснота, националните юрисдикции са длъжни да полагат усилия да тълкуват процесуалното право в съответствие с Рамковото решение (
19
).
V — Заключение
47.
Следователно предлагам отговорът на Съда на преюдициалното запитване да бъде следният:
„Съгласно член 3, параграф 1 от Рамково решение 2001/220/ПВР на Съвета от 15 март 2001 година относно правното положение в наказателното производство на жертвите на престъпления жертвата на престъпление, която в наказателно производство упражнява функциите на обвинител вместо публичния орган на обвинението, трябва да разполага с възможността да сочи доказателства в това производство, като даде показания. При все това не е необходимо тази жертва да бъде конституирана като свидетел, след като приложимото национално наказателнопроцесуално право ѝ предоставя възможността да даде показания пред съда и тези показания представляват допустимо доказателство.“
(
1
)	Език на оригиналния текст: немски.
(
2
)	Вж. Решение от 16 юни 2005 г. по дело Pupino (С-105/03, Recueil, стр. I-5285) и Решение от по дело Dell’Orto (С-467/05, Сборник, стр. I-5557).
(
3
)	ОВ L 82, стp. 1; Специално издание на български език 2007 г., глава 19, том 3, стр. 104.
(
4
)	Вж. Решение по дело Pupino (посочено по-горе в бележка под линия 2), точка 19 и Решение по дело Dell’Orto (посочено по-горе в бележка под линия 2), точка 33. Вж. също Решение от 27 февруари 2007 г. по дело Gestoras Pro Amnistia и др./Съвет (С-354/04 Р, Сборник, стр. I-1579, точка 54) и Решение от по дело Segi и др./Съвет (С-355/04 Р, Сборник, стр. I-1657, точка 54).
(
5
)	ОВ L 327, 2005 г., стр. 19.
(
6
)	ОВ L 70, 2008 г., стр. 23.
(
7
)	На френски език: „indiquer“; на английски език: „specify“.
(
8
)	Становище № 4/2007 от 4 май 2007 г.
(
9
)	Решение от 7 септември 1999 г. по дело Beck и Bergdorf (С-355/97, Recueil, стр. I-4977, точка 22), Решение по дело Pupino (посочено по-горе в бележка под линия 2), точка 30, Решение от по дело Cipolla и др. (С-202/04 и С-94/04, Recueil, стр. I-11421, точка 25), Решение от по дело Gouvernement de la Communauté française и Gouvernement wallon (С-212/06, Сборник, стр. I-01683, точка 29) и Решение от по дело Commune de Mesquer (С-188/07, Сборник, стр. I-04501, точка 30).
(
10
)	Решение от 13 юли 2006 г. по дело Manfredi и др. (С-295/04—С-298/04, Recueil, стр. I-6619, точка 27).
(
11
)	Вж., inter alia, Решение от 15 декември 1995 г. по дело Bosman (С-415/93, Recueil, стр. I-4921, точка 61), Решение от по дело IATA и ELFAA (С-344/04, Recueil, стр. I-403, точка 24) и Решение по дело Commune de Mesquer (посочено по-горе в бележка под линия 9), точка 30.
(
12
)	Вж. Решение по дело Bosman (посочено по-горе в бележка под линия 11), точка 59 и Решение по дело IATA и ELFAA (посочено по-горе в бележка под линия 11), точка 24.
(
13
)	Вж. Решение от 13 март 1984 г. по дело Prantl (16/83, Recueil, стр. 1299, точка 10), Решение от по дело Heineken Brouwerijen (91/83 и 127/83, Recueil, стр. 3435, точка 10), Решение от по дело Eurim-Pharm (С-347/89, Recueil, стр. I-1747, точка 16), Решение от по дело Turn- und Sportunion Waldburg (С-246/04, Recueil, стр. I-589, точка 20) и Решение от по дело Dynamic Medien (С-244/06, Сборник, стр. I-00505, точка 19).
(
14
)	Като пример Решение от 12 февруари 2008 г. по дело Kempter (С-2/06, Сборник, стр. I-00411, точка 41 и сл.).
(
15
)	Решение от 9 декември 1965 г. по дело Singer (44/65, Recueil, стр. 1267, 1275), Решение от по дело Syndesmos Melon tis Eleftheras Evangelikis Ekklisias (С-381/89, Recueil, стр. I-2111, точка 19), Решение от по дело Kainuun Liikenne и Pohjolan Liikenne (С-412/96, Recueil, стр. I-5141, точка 23), Решение от по дело ATB и др. (С-402/98, Recueil, стр. I-5501, точка 29) и Решение от по дело Brünsteiner и Autohaus Hilgert (С-376/05 и С-377/05, Recueil, стр. I-11383, точка 28).
(
16
)	ОВ С 364, стр. 1, приета с изменения с прокламация от 12 декември 2007 г. (ОВ С 303, стр. 1).
(
17
)	Решение от 14 декември 2006 г. по дело ASML (С-283/05, Recueil, стр. I-12041, точка 27) и Решение от по дело Weiss und Partner (С-14/07, Сборник, стр. I-03367, точка 47).
(
18
)	Решение по дело Pupino (посочено по-горе в бележка под линия 2), точка 59.
(
19
)	Решение по дело Pupino (посочено по-горе в бележка под линия 2), точка 34.