62005CC0062
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
Г-Н DÀMASO RUIZ-JARABO COLOMER
представено на 16 януари 2007 година (
1
)
Дело C-62/05 P
Nordspedizionieri di Danielis Livio & C. Snc, в ликвидация и др.
срещу
Комисия на Европейските общности
„Обжалване — Регламент (ЕИО) № 1430/79 — Опрощаване на вносни мита — Товар с цигари, предназначен за Испания — Измама, извършена в рамките на транзитна операция в Общността“
I — Въведение
1.
Жалбата е насочена срещу Решение на Първоинстанционния съд на Европейските общности от 14 декември 2004 г. (
2
), с което е отхвърлено главното искане за отмяна на Решение REM 14/01 на Комисията от 28 юни 2002 г., с което е отхвърлена молбата на Италианската република за опрощаване на вносните мита, дължими от Nordspedizionieri di Danielis Livio & C. Snc, Livio Danielis и Domenico D’Alessandro (наричани по-нататък „Nordspedizionieri и др.“) (
3
).
2.
Спорът се отнася в частност до условията, които се изискват за признаване на „особен случай“ по смисъла на общностната митническа правна уредба, тъй като само при такъв случай се предвижда опрощаване на вносни мита. Като се има предвид моментът на настъпването им, фактите по спора следва да се анализират в светлината на „обърканото“ законодателство (
4
), действало преди приемането на Митническия кодекс на Общността (
5
).
3.
За спора е от значение също така тълкуването на двустранен договор, подписан между държава-членка, Италия, и друга страна, Словения, която към онзи момент е била трета държава, като това поставя въпроса за компетентността на Съда (
6
).
II — Правна уредба
4.
За произнасяне по настоящата жалба е необходимо да се разгледат, от една страна, разпоредбите, за които се твърди, че са нарушени от Първоинстанционния съд, и които са изцяло с общностен произход, и от друга — някои разпоредби от двустранния договор за митническо сътрудничество, подписан през 1965 г. между Италия и Югославия (наричан по-нататък „споразумението от Белград“) (
7
).
5.
Поради това че Митническият кодекс на Общността не се прилага ratione temporis, тъй като фактите по спора обхващат период преди приемането му, приложимата правна уредба е разпръсната в различни регламенти, които почти винаги са непълни и макар, разбира се, да са отменени в по-голямата си част, в много случаи са запазили след 1992 г. действието си в многобройните разклонения на този кодекс.
А — Общностна правна уредба
6.
Такъв е например случаят с митническия режим на транзит в Общността, съдържащ се в Регламент (ЕИО) № 222/77 (
8
), член 36, параграф 1 от който гласи, че когато е установено, че по време на транзитна операция в Общността в определена държава-членка е извършено нарушение или незаконосъобразно действие, събирането на митата и другите сборове, които евентуално са изискуеми, се извършва от тази държава-членка в съответствие със законовите, подзаконовите и административните ѝ разпоредби, без да се изключва възможността за наказателно преследване.
7.
Регламент № 474/90 (
9
) въвежда в този член 36 трети параграф за определяне на мястото на нарушението за целите на събирането на съответните мита и други такси, когато липсва каквото и да било доказателство за законосъобразността на транзитната операция или за мястото на действителното настъпване на нарушението.
8.
Регламент № 1062/87 (
10
), който уточнява и опростява Регламент № 222/77, на свой ред е изменен с Регламент № 1429/90 (
11
), с който в дял Іа, озаглавен „Разпоредби, приложими в случаите на пратки, които не са представени в получаващото митническо учреждение “, се въвежда член 11а със следното съдържание:
„1.   Когато пратката не е представена в получаващото митническо учреждение и мястото на нарушението или на незаконосъобразното действие не може да бъде установено, отправното митническо учреждение уведомява за това главното задължено лице във възможно най-кратки срокове, най-късно преди изтичане на единадесетия месец след датата на завеждане на декларацията за транзит в Общността.
2.   Посоченото в параграф 1 уведомяване трябва да сочи по-специално срока, в който в отправното митническо учреждение може да бъде представено задоволително за компетентните органи доказателство за законосъобразността на транзитната операция или за мястото на действително извършване на нарушението или на незаконосъобразното действие.
Този срок е тримесечен, считано от датата на уведомяването, посочено в параграф 1. Ако до изтичане на срока това доказателство не е представено, компетентната държава-членка пристъпва към събиране на съответните мита и други сборове. […]“ [неофициален превод]
9.
Митническото законодателство на Общността предвижда възможност за цялостно или частично възстановяване на платените вносни или износни мита или за частично опрощаване на митническото задължение. Приложимите в настоящия случай условия за това освобождаване са определени в член 13, параграф 1 от Регламент (ЕИО) № 1430/79 (
12
), изменен с Регламент (ЕИО) № 3069/86 (
13
), по следния начин:
„Възстановяване или опрощаване на вносни мита се извършва в особени случаи, различни от предвидените в раздели А—Г […], които произтичат от обстоятелства, които не предполагат въвеждане в заблуждение или явна небрежност от страна на заинтересованото лице.
[…]“ [неофициален превод]
Б — Споразумението от Белград
10.
Със своята цел за засилване на сътрудничеството между италианските и югославските митнически администрации този договор се нарежда сред подобните на него, сключени по същото време, както това личи от повърхностното сравняване с договора, подписан в тази област през 1967 г. между шестте държави учредителки и известен като „Римска конвенция“ (
14
).
11.
След излагане на първостепенните му цели, а именно предотвратяване, разкриване и наказване на нарушенията (член 1), в споразумението от Белград се определя понятието „митнически разпоредби“ (член 2) и се поема задължението за поддържане на тясно сътрудничество между митническите учреждения по общата граница (член 3).
12.
От съществено значение за произнасяне по настоящата жалба е член 4, с който договарящите страни се задължават да осъществяват особен надзор по отношение на движението на лица, стоки и превозни средства, които са считани за подозрителни (параграф 1).
13.
Член 4, параграф 2 от споразумението от Белград също се отнася до задължението за борба с контрабандата, като предвижда във втора алинея, че:
„При поискване от [другата договаряща страна] се извършва особен надзор върху износа на стоки, облагани с високи и специфични данъчни тежести на територията на другата договаряща страна.“
III — Обстоятелства в основата на касационното обжалване
А — Обстоятелства в основата на спора
14.
По искане на предприятието Cumberland Ltd събирателното дружество Nordspedizionieri di Danielis Livio & C., съставено от митнически агенти, със седалище в Триест (Италия), подава в митническото учреждение на Fernetti (Италия) три последователни декларации за външен транзит в Общността за спедицията на картонени опаковъчни кутии, които са придобити от словенското дружество Proexim Export-Import и трябва да се превозят с камион до Испания.
15.
В съответните митнически документи на 30 октомври 1991 г. се споменават 1400 пакета с общо тегло 12620 килограма; на 5 ноември същата година — 1210 пакета с общо тегло 12510 килограма, а на 16-то число от същия месец — 1500 пакета с общо тегло 12842 килограма.
16.
След като приключват митническите формалности по третата посочена по-горе операция, на камиона е разрешено да продължи пътя си. Малко след това директорът на митническото учреждение на Fernetti иска от финансовата полиция на това населено място да провери съдържанието на товара на камиона. Камионът, който вече е напуснал митническата зона, е преследван и спрян от финансовата полиция на няколко километра след границата. Камионът е върнат под охрана в граничната митническа служба за проверка, при която е установено, че картонените опаковъчни кутии не са празни, както посочва транзитната декларация, а съдържат 8190 килограма цигари с произход извън Общността, разпределени в 819 пакета. Шофьорът на камиона г-н C. е задържан, а камионът и товарът, както и документите, намерени в притежание на шофьора, са конфискувани.
17.
Разследването, водено от италианските митнически органи със съдействието на словенските власти, установява, че г-н C. е участвал в три други подобни операции за контрабанда на цигари, като е използвал транзитните декларации от 30 октомври и 5 ноември 1991 г., попълнени от Nordspedizionieri и др., както и транзитна декларация, попълнена на 16 септември 1991 г. от дружеството Centralsped Srl.
18.
Във връзка с превозите, извършени на 30 октомври и 5 ноември 1991 г., се установява разминаване между декларацията, представена на словенските митнически органи, в която се посочват основно тютюневи изделия, и декларацията, подадена в граничната митническа служба във Fernetti, в която се посочват картонени опаковъчни кутии. Установява се също така, че след изпълнение на митническите формалности в посочената митническа служба камионът е продължил към местоназначение, различно от посоченото в митническите декларации, и е бил разтоварен тайно в Италия.
19.
В рамките на своето разследване италианската полиция открива в Bareggio (Италия) склад на незаконно внесените стоки, в който при претърсване на 8 април 1992 г. изземва 801 кашона или 8010 килограма цигари.
20.
На 16 октомври 1992 г. в качеството си на главно задължено лице за транзита в Общността за операциите от 30 октомври и 5 ноември 1991 г. жалбоподателите получават от Службата по приходите на Главното митническо учреждение на Триест нареждане за плащане на мита в размер на 2501239200 ITL [италиански лири] и лихви в размер на 450233100 ITL за 1700 кашона, или общо 17000 килограма тютюневи изделия, незаконно внесени и пуснати за търговия на митническата територия на Общността. Във връзка с товара от 16 ноември 1991 г. на жалбоподателите не е наложено никакво мито, тъй като той е бил задържан от италианските митнически органи, преди да бъде пуснат за употреба.
21.
Нареждането за плащане е обжалвано и отменено през септември 1994 г. от Tribunale civile e penale (първоинстанционен съд) на Триест. С решение от 5 септември 1996 г. Corte d’appello (апелативен съд) на Триест изменя решението на първоинстанционния съд, като осъжда Nordspedizionieri и неговите съдружници, последните при условията на солидарна отговорност помежду им и на субсидиарна — по отношение на дружеството, да заплатят сумата от 2951462300 ITL. С решение от 26 януари 1999 г. Corte suprema di cassazione (италиански върховен съд) отхвърля жалбата на митническите агенти срещу решението на Corte d’appello.
22.
Междувременно, през януари 1994 г. съдия следователят от Tribunale civile e penale на Триест постановява определение за прекратяване на наказателното производство, образувано за контрабанда на цигари срещу г-н G. Baldi, съдружник в Nordspedizionieri, който е съставил трите транзитни декларации, издадени от посоченото дружество и използвани при контрабандата.
23.
През ноември 2000 г. Nordspdizionneri и други подават пред Комисията молба за опрощаване на митата, изисквани от италианските митнически органи (в размер на 497589687 ITL (256983,63 EUR), която е подкрепена от италианската държава през юни 2001 г. с молба с подобно съдържание.
24.
На 28 юни 2002 г. Комисията приема решение, с което отхвърля молбата на Италианската република (наричано по-нататък „обжалваното решение“) с мотиви, че не е налице особен случай, произтичащ от обстоятелства, които не предполагат въвеждане в заблуждение или явна небрежност от страна на Nordspedizionieri и др. по смисъла на член 13 от Регламент № 1430/79, и следователно опрощаването на вносните мита в посочения размер не е обосновано.
25.
На 30 октомври 2002 г. Nordspedizionieri, г-н Danielis и г-н D’Alessandro подават жалба срещу решението на Комисията пред Първоинстанционния съд.
Б — Обжалваното съдебно решение
26.
Главното искане на жалбоподателите е за отмяна на обжалваното решение и за опрощаване на вносните мита и в негова подкрепа са изтъкнати две правни основания, първото от които е изведено от множество фактически грешки, а второто — от съществуването на особен случай и липса на въвеждане в заблуждение или явна небрежност по смисъла на член 13 от Регламент № 1430/79.
27.
Първоинстанционният съд не уважава нито едно от тези правни основания.
28.
Той отхвърля първото (
15
), тъй като счита, че обжалваният акт не е опорочен от каквато и да било грешка, противно на твърденията на жалбоподателите, според които Комисията изопачила фактите, като в съображение 4 от обжалваното решение посочила, че проверката на операцията от 16 ноември се е състояла в митническата зона на Fernetti. Според жалбоподателите това твърдение не отговаря на истината, тъй като финансовата полиция била претърсила камиона след приключване на митническите формалности.
29.
Освен това в рамките на същото правно основание Първоинстанционният съд отхвърля като недопустимо оплакването за грешка в размера на поисканото опрощаване (
16
) с мотива, че компетентността за изчисляване на тази сума принадлежи изключително на националните власти.
30.
Във връзка с наличието на двете условия, предвидени в член 13 от Регламент № 1430/79, жалбоподателите твърдят (
17
), на първо място, че са жертва на измама, която надхвърля търговските рискове, присъщи на тяхната професионална дейност, на второ място, че италианските власти умишлено са останали пасивни и са позволили да се извършат незаконосъобразните операции, за да разрушат контрабандната мрежа, на трето място, че митническите органи не са изпълнили задълженията си да контролират митническите операции, на четвърто място, че самите те не са имали възможност да контролират операциите по превоз, и на пето място, че не са претеглени различните интереси, присъстващи в обжалваното решение.
31.
Въпреки всичко Първоинстанционният съд отхвърля един по един изложените доводи поради липса на достатъчно доказателства (първия и третия довод) или като неоснователни (втория, четвъртия и петия довод).
32.
В рамките на настоящото производство по обжалване от особено значение е тезата, че националните органи не са изпълнили задължението си да проверят стоките на границата в съответствие със споразумението от Белград, тъй като Първоинстанционният съд заключава, че този договор не е задължавал словенските митнически органи да уведомяват незабавно италианските власти за всички превозни средства с тютюн, които напускат територията им с местоназначение Италия (
18
).
33.
Първоинстанционният съд счита, че споразумението само предвижда взаимно сътрудничество и тясно съдействие между двете администрации, установяване на особен надзор върху движението на стоки и превозни средства, за което е посочено, че съставлява значителна контрабанда, както и обмен на информация, в частност за категориите стоки, които са обект на митнически нарушения.
34.
Поради това че не установява наличието на какъвто и да било особен случай, Първоинстанционният съд отхвърля жалбата, без да разгледа второто условие, свързано с липсата на въвеждане в заблуждение или явна небрежност (
19
).
IV — Производство пред Съда и искания на страните
35.
Жалбата на Nordspedizionieri и др. постъпва в секретариата на Съда на 11 февруари 2005 г.; Комисията представя своята писмена защита на 19 април същата година. Писмената реплика и писмената дуплика са представени съответно на 22 септември и 8 ноември 2005 г.
36.
Жалбоподателите молят Съда:
—
да отмени обжалваното решение на Първоинстанционния съд,
—
да отмени Решение REM 14/01 на Комисията от 28 юни 2002 г., с което е отхвърлена молба на Италианската република за опрощаване на вносни мита в размер на 256983,63 EUR, и да признае съществуването на особени обстоятелства, които не предполагат небрежност, нито въвеждане в заблуждение, и
—
да осъди Комисията да заплати съдебните разноски.
37.
От своя страна Комисията моли Съда:
—
да отхвърли изцяло жалбата на Nordspedizionieri и др.,
—
да осъди жалбоподателите са понесат направените от тях и от Комисията съдебни разноски както в първоинстанционното производство, така и в производството пред Съда.
38.
В съдебното заседание, състояло се на 30 ноември 2006 г., представителите на всяка от страните потвърждават своите позиции и искания.
V — Анализ на правните основания, изтъкнати в подкрепа на жалбата
39.
В подкрепа на жалбата си Nordspedizionieri и др. изтъкват четири правни основания, като се позовават на нарушение на член 36, параграф 3 от Регламент № 222/77, на изопачаване на фактите, което водело до нищожност на обжалваното съдебно решение поради липса на мотиви съгласно член 81, предпоследно изречение от Процедурния правилник на Първоинстанционния съд (
20
), на нарушение на член 13 от Регламент № 1430/79 и на липса на въвеждане в заблуждение или небрежност по смисъла на последната разпоредба.
40.
Комисията твърди, че първото правно основание е недопустимо, и имплицитно поддържа, че и второто правно основание е недопустимо, поради което тези твърдения следва да бъдат разгледани.
А — По допустимостта на някои от правните основания
1. Допустимост на първото правно основание, изтъкнато в подкрепа на жалбата
41.
Като се позовават на член 36, параграф 3 от Регламент № 222/77, жалбоподателите оспорват митническото задължение поради липсата на съществено условие за неговото възникване, а именно липсата на незабавно уведомяване на главното задължено лице, което трябва да се извърши най-късно до изтичането на единадесетия месец след датата на регистриране на декларацията за транзит в Общността за пратка, която не е представена в получаващото митническо учреждение.
42.
В подкрепа на своята теза те посочват практиката на Съда във връзка с тази разпоредба, която позволява на държавата-членка, чието е отправното митническо учреждение, да събере вносно мито само ако на главното задължено лице е бил даден тримесечен срок, за да представи доказателства за мястото на действително извършване на нарушението или на незаконосъобразното действие, и тези доказателства не са представени в този срок (
21
).
43.
Комисията основава искането си за недопустимост на обстоятелството, че правното основание не е изтъкнато нито в предварителната административна фаза във връзка с производството по молбата за опрощаване на митата, нито пред Първоинстанционния съд, и на това, че при всяко положение компетентни да се произнесат по посоченото възражение на жалбоподателите са националните юрисдикции, тъй като то се отнася до правни актове на националните митнически органи, натоварени с изключителните правомощия да прилагат общностното митническо право.
44.
Въпреки това не изглежда да става въпрос за ново правно основание, тъй като в своята писмена реплика Nordspedizionieri и др. сочат, че Първоинстанционният съд е могъл служебно да разгледа това основание за нищожност на нареждането за плащане, издадено от митническото учреждение на Fernetti — довод, който логично следва да бъде изтъкнат за първи път пред Съда.
45.
Освен това от обжалваното съдебно решение е видно, че още в първоинстанционното производство жалбоподателите са повдигнали въпроса за правилността на нареждането за плащане, от което следва, че с настоящата жалба само са изменени обхватът на твърдяната грешка при изчисляване на поисканата сума и нормата, на която се основават (
22
). Поради това от формална гледна точка правното основание също остава непроменено, макар и подкрепено с различни доводи.
46.
За сметка на това, по същество се налага да се приеме виждането на Комисията относно липсата на компетентност на общностните юрисдикции.
47.
Както сочи Първоинстанционният съд в обжалваното съдебно решение (
23
), член 13 от Регламент № 1430/79 единствено позволява освобождаване на някои икономически оператори от заплащане на дължимите от тях мита, при определени специални обстоятелства и винаги единствено при липсата на въвеждане в заблуждение или небрежност, като запазва самия принцип на изискуемост на задължението (
24
).
48.
От това следва, че Съдът уважава само правните основания, с които се прави позоваване на специалните обстоятелства и на липсата на небрежност или въвеждане в заблуждение от страна на жалбоподателите, но не и тези, с които се оспорва законосъобразността на решенията на компетентните национални органи, въз основа на които от тях е поискано да платят мита —въпрос, който следва да бъде разрешен в рамките на производство по жалба пред компетентния национален правораздавателен орган (
25
).
49.
Въпреки че въпросът не е нов, служебното разглеждане от Първоинстанционния съд на разпоредба, която той не е компетентен да приложи, противоречи на процесуалната логика, от което следва, че първото правно основание отпада, тъй като не може да бъде уважено.
50.
Нещо повече, дори да се приеме за допустимо, то би било безпредметно, тъй като в конкретния случай липсва каквото и да било оспорване във връзка с мястото на настъпване на незаконосъобразното действие или на нарушението, както изисква член 36, параграф 3 от Регламент № 222/77. Не би могло да бъде другояче, при положение че транзитът в Общността на контрабандната пратка тютюн е извършен в Италия и че към момента на настъпване на фактите Словения не е била част от Общността. Следователно не е съществувало никакво съмнение относно мястото на извършване на нарушението, което е задължително условие за прилагането на тази разпоредба, и митническото учреждение във Fernetti не е трябвало да определя на жалбоподателите срок за представяне на доказателства за мястото, където е било извършено закононарушението.
51.
В обобщение гореизложените разсъждения ме водят до заключение за недопустимост на първото правно основание.
2. По допустимостта на второто правно основание, изтъкнато в подкрепа на жалбата
52.
Според Nordspedizionieri и др. Първоинстанционният съд изопачил фактите, като в точка 29 от обжалваното съдебно решение отхвърлил оплакването, според което съображение 4 от обжалваното решение съдържало съществена грешка, изразяваща се в посочването, че митническото учреждение във Fernetti е възложило на финансовата полиция проверката на товара, деклариран на 16 ноември 1991 г., а всъщност проверката е била извършена извън митническата зона, след като митническите формалности са били изпълнени и камионът е бил изминал няколко километра на италианска територия.
53.
Като доказателство за точната последователност на фактите и за истинските причини, за да се нареди да бъде извършена проверка на стоката, жалбоподателите представят писмена декларация, подписана от г-н Vito Portale, началник на митническото учреждение във Fernetti към момента на настъпване на спорните факти. С тези два елемента — изопачаването на фактите и писмените свидетелски показания — жалбоподателите твърдят, че представят точна преценка на фактите, в светлината на която ясно личало наличието на „особен случай“ по смисъла на член 13, параграф 1 от Регламент № 1430/79.
54.
Според Комисията целта на изложените в предходните точки оплаквания е да се разгледат отново обстоятелствата по спора, поради което тя моли те, както и свидетелските показания на г-н Portale да бъдат приети за недопустими.
55.
Доводите на Комисията ми изглеждат неубедителни, тъй като страдат от прекалено опростяване.
56.
На първо място Съдът допуска (
26
), че е възможно да не приеме както установяването на обстоятелствата по спора, така и тяхната квалификация, направени в първоинстанционното производство, с което преодолява собствената си първоначална практика (
27
).
57.
На второ място, когато в рамките на производство по обжалване се оспорва правилното установяване на фактите или тяхната преценка, следва да се позволи ново разглеждане на тези факти, тъй като иначе никога не би било възможно позоваване на изопачаване на факти или доказателства.
58.
Както посочих в точка 52 от настоящото заключение, Nordspedizionieri и др. са подали жалбата, за да се замени направената от Първоинстанционния съд преценка на фактическата обстановка на съображение 4 от обжалваното решение с тяхната собствена преценка. По тази причина това искане следва да се приеме за допустимо и да се отхвърлят доводите за недопустимост, изтъкнати от Комисията.
59.
Въпреки това не е лесно да се разбере каква е преследваната от жалбоподателите цел, тъй като дори да се приеме, че има грешка при излагането на фактите, тяхното изложение от Nordspedizionieri и др. съвпада напълно с това в точки 10—19 от обжалваното съдебно решение и в частност — с това в точка 11.
60.
При това положение изтъкнатото от жалбоподателите правно основание и свидетелските показания на г-н Portale (
28
) се оказват излишни, доколкото предлагат същата версия на фактите и по този начин изобщо не оспорват тази, която се съдържа в обжалваното съдебно решение.
61.
С оглед на изложеното второто правно основание трябва да се отхвърли като безпредметно.
Б — По третото правно основание, изтъкнато в подкрепа на жалбата
62.
Тук жалбоподателите се позовават на нарушение на член 13 от Регламент № 1430/79, състоящо се в това, че с обжалваното съдебно решение е отказано да се признае „особен случай“ по смисъла на член 13, параграф 1 от Регламент № 1430/79. Комисията от своя страна моли правното основание да се отхвърли като неоснователно.
63.
Поради дългите, сложни и объркани обяснения в жалбата и поради не по-кратките отговори на ответника се налага да бъде определен предметът на оплакването, за да може след това то да бъде разгледано по същество.
1. Обхват на правното основание
64.
Nordspedizionieri и др. изграждат правното си основание около пет твърдения, изложени пред Първоинстанционния съд (
29
), а именно качеството им на жертви на измама, която надхвърля търговските рискове, присъщи на тяхната професионална дейност; обмислената пасивност на италианските митнически органи, които са позволили извършването на незаконни операции, за да разрушат контрабандната мрежа; неизпълнението на националните задължения за извършване на проверка; невъзможността за жалбоподателите да контролират транспортните операции; липсата на претегляне на интересите, присъстващи в обжалваното решение.
65.
Изложеното от жалбоподателите, освен че по същество възпроизвежда доводите в първоинстанционното производство, има за цел извършването на нова преценка на фактите, която Съдът не може да прави на основание член 58 от своя статут, поради което анализът им във връзка с този въпрос не следва да бъде разглеждан.
66.
Използваната стратегия изглежда очевидна — да се представят фактите от гледна точка, различна от изложената в първоинстанционното производство, за да се оприличат на тези в Решение по дело De Haan (
30
), където Съдът е посочил, че „нуждите на водено от националните органи разследване могат да съставляват особен случай по смисъла на член 13, параграф 1 от Регламент № 1430/79 при липса на каквото и да е въвеждане в заблуждение или небрежност, за които дължащото мито лице носи отговорност, ако главното задължено лице е поставено в изключително положение в сравнение с другите икономически оператори, извършващи същата дейност, когато в интерес на разследването националните органи съзнателно са допуснали да се извършат нарушения или незаконосъобразни действия и по този начин за главното задължено лице е възникнало митническо задължение“ (
31
).
67.
Следователно след като се остави настрана посочената по-горе защитна стратегия, тъй като тя се отнася до фактите, единственото твърдение, което следва да се разгледа, се отнася до грешката при прилагане на правото, която допуснал Първоинстанционният съд при тълкуване на споразумението от Белград, тъй като Nordspedizionieri и др. считат, че тя е съпоставима с вида правонарушение, прието в посоченото по-горе Решение по дело De Haan, за да се обоснове наличието на изключително положение по смисъла на член 13, параграф 1 от Регламент № 1430/79.
68.
Въпреки това естеството на посоченото споразумение, което е двустранен договор между държава-членка (Италия) и трета към момента на настъпване на фактите страна (Словения), изисква да се разгледа един предварителен въпрос: този за компетентността на Съда да тълкува норми от такова естество, още повече когато Първоинстанционният съд е пропуснал да се произнесе във връзка с това в обжалваното съдебно решение. Отговорът на този деликатен въпрос ще позволи след това да се прецени основателността на правното основание.
2. Компетентност на Съда да тълкува споразумението от Белград
а) Международните договори пред Съда
69.
Отправната точка са общо определените правомощия, предоставени на Съда с член 220 ЕО, който му възлага „да осигурява[…] спазването на правото при тълкуването и прилагането на настоящия договор“.
70.
Евентуалното съмнение относно обхвата на правомощието за тълкуване на международните договори, които по естеството си формално не принадлежат към Договора за ЕО, е премахнато с Решение по дело Haegeman (
32
) относно Споразумението за асоцииране с Гърция (
33
) — решение, с което се приема, че този вид споразумения са актове, приемани от институциите съгласно член 234 ЕО, поради което, считано от влизането им в сила, техните разпоредби са неделима част от общностния правен ред (
34
).
71.
Обсъждането на този въпрос е продължило, като се е насочило към областта на смесените споразумения, т.е. на споразуменията, сключени между Общността и държавите-членки, от една страна, и трети държави, от друга страна, и е приключило с произнасяне в полза на критерия за компетентност.
72.
Това следва на първо място от Решение по дело Demirel (
35
), в което Съдът приема, че е компетентен, поради това че споразуменията за асоцииране покриват всички области, уредени с Договора за ЕО (
36
) — становище, което е потвърдено на второ място с Решение по дело Hermès (
37
), в което Съдът приема, че е компетентен да се произнесе по член 50 от Споразумението ТАПИС (
38
) поради успоредната общностна и национална компетентност за подписване на това споразумение.
73.
Тази проекция на правомощията за действие на Общността върху правомощията за тълкуване на Съда, потвърдена с Решение по дело Dior и др. (
39
), води в настоящия случай до необходимостта да се провери дали понастоящем споразумението от Белград попада в някое от правомощията на Общността, което би обосновало тълкувателната роля на Съда, или трябва да се проучат други възможности.
74.
Съзнавам, че между делата, по които са постановени посочените в предходните точки решения, съществуват различия, и по-специално съзнавам, че в настоящото дело споразумението от Белград е подписано не от Общността, а от държава-членка и трета държава, както и че спорът е отнесен до Съда посредством жалба, която в момента е в стадия на производство по обжалване, а не по реда на преюдициалното производство.
75.
Въпреки че моите разсъждения по-нататък са повлияни от тези въпроси, определянето на полето на националната, общностната или споделената компетентност ще послужи само за да се приеме или при отрицателен отговор да се отхвърли доводът, основаващ се на теорията за проекция на правомощията. Следователно техните последици трябва да се проучат докрай.
б) Общностната компетентност по митнически въпроси: развитие
76.
Що се отнася до обхвата на Споразумението от Белград, сведено до взаимно сътрудничество в областта на предотвратяването, откриването и наказването на нарушенията на митническото законодателство, би бил излишен всеки подробен анализ на разпределението на правомощията в тази област от тяхното възникване в членове 18—29 от Договора за ЕО, които понастоящем са в по-голямата си част отменени (
40
), до влизането в сила на Митническия кодекс през 1993 г.
77.
Постигнатата в тази област интеграция отнема от държавите-членки управлението на митата и таксите с равностоен ефект с изключение на конкретните мерки по изпълнение и по наказване на нарушенията (
41
). Следователно е достатъчно да се разгледа каква е целта на споразумението от Белград, за да се разбере дали националните правомощия, до които то се отнася, са имали същата участ или са били запазени от техните притежатели.
78.
Вече споменах Римската конвенция (
42
) от 1967 г., която урежда подробно взаимоотношенията и реда и условията за сътрудничество между разследващите служби в рамките на предотвратяването и наказването на нарушенията и има сходни белези със споразумението, за което става въпрос тук и чийто най-голям недостатък е, както се твърди, че тълкуването му е извън компетентността на Съда (
43
).
79.
Така историята на неговото развитие предоставя сведение от особено значение: през 1981 г. е приет Регламент № 1468/81 (
44
), по силата на който на основание член 308 ЕО някои основни елементи от Римската конвенция от 1967 г. стават част от общностното право. Тази правна „операция“ се изразява в отделяне на изцяло функционалните от митническа гледна точка елементи, а именно взаимното административно сътрудничество, от ядрото на изключително националните задачи, в частност разпоредбите относно взаимната помощ по наказателноправни въпроси (
45
).
80.
По този начин Римската конвенция оставя извън общностните договори правната помощ, която понастоящем е включена в третия стълб; за сметка на това тя не обхваща междудържавното сътрудничество по митнически въпроси.
81.
Предвид естеството на разпоредбата, на която се основава посоченият по-горе регламент, а именно член 308 ЕО, който предоставя правомощия на Общността в случай на разминаване между преследваните от нея цели и правомощията на нейните органи (
46
), като по този начин преодолява липсата в Договора на правомощия за действие на институциите (
47
), няма никакво съмнение, че съдържащите се в Регламент № 1468/81 (
48
) правомощия, които допълват списъка на „непредвидените случаи“ (
49
), имат общностен характер.
82.
Въпреки че е двустранен договор, сключен с трета към момента на настъпване на фактите по спора държава, като се има предвид развоят на събитията, споразумението от Белград заслужава да бъде квалифицирано като мярка по изпълнение в рамките на общностно правомощие, която е загубила своя международен характер в процеса на разширяване на европейските митнически правомощия.
83.
За да обобщя, при прилагане на метода за проекция на общностните правомощия върху тълкувателните правомощия на Съда при описаните по-горе условия може да се направи извод, че най-малкото една важна част от споразумението от Белград влиза в компетентността на Съюза.
84.
Нещо повече, това динамично развитие продължава, тъй като през 1998 г. Римската конвенция от 1967 г. е заменена с друга (
50
), която урежда спадащите към националната компетентност функции на сътрудничеството в областта на правосъдието и вътрешните работи и член 26 от която има специално значение, предоставяйки на Съда компетентност да тълкува конвенцията, като това обаче става в рамките на производство, значително различаващо се в няколко отношения от обикновеното преюдициално производство (
51
).
в) Особености на настоящия случай
85.
За тези, които имат резерви по отношение на прилагането на метода на проекция на компетентностите в настоящия случай, било защото считат, че той е само за смесените договори (
52
), било поради страхопочитание към правния формализъм, и които не могат да приемат, че двустранен договор от вида на споразумението от Белград може да бъде приспособен към развитието на процеса на европейска интеграция, следва да се изложат не по-малко убедителни доводи.
86.
На първо място, Съдът е приел, че е компетентен по отношение на двустранен договор, който не спада към общностната област, и то след като е давал становище в обратния смисъл.
87.
Така в Решение по дело Vandeweghe и др. (
53
) Съдът приема, че е компетентен да се произнесе в рамките на преюдициално производство относно тълкуването на член 2 от Третото допълнително споразумение към Общата конвенция за социална сигурност, подписана на 7 декември 1957 г. между Кралство Белгия и Федерална република Германия, поради отражението на тълкуването на някои точки от Регламент (ЕИО) № 1408/71 (
54
) върху посоченото допълнително споразумение (
55
).
88.
На второ място, в заключението си по горепосоченото дело Bresciani генералният адвокат Trabucchi подчертава, че е необходимо международно правна разпоредба като Конвенцията от Яунде от 1963 г. да се приложи инцидентно, за да се установи обхвата на поетото от дадена държава задължение, независимо от възникналите съмнения дали Съдът е компетентен да излезе извън рамките на простото тълкуване и установяване на действителността на общностен акт (
56
).
89.
Тези два примера показват усилията, които се полагат, за да бъдат поставени интересите на правосъдието над ортодоксалния формализъм и по този начин да се направи възможно интегрирането на европейския и националния ред, без да се нарушава нито една норма и без да се застрашава институционалното равновесие, установено с Договора за ЕО.
90.
Ако за допълване на общностните норми се допуска, че Съдът е компетентен в рамките на член 234 ЕО да тълкува правни разпоредби, които по принцип са чужди на този правен ред, би било трудно да се отрече тази компетентност в настоящия случай, след като за произнасяне по жалбата е необходимо да се тълкува член 13, параграф 1 от Регламент № 1430/79 с помощта на двустранен договор, не защото за преценката на тази разпоредба се изисква такава херменевтична помощ, а защото правилното разбиране на споразумението от Белград зависи в настоящия случай от наличието на фактическите условия, които се изискват за прилагане на тази разпоредба по смисъла на съдебната практика в Решение по дело De Haan, посочено по-горе, в частност нарушението на законоустановено задължение от страна на словенските органи.
91.
Следователно става въпрос само за допълване на правната система, така че бъдещото тълкуване на това споразумение няма да има действие erga omnes и ще остане ограничено от инструменталния си характер.
92.
В този контекст да се заключи, че Съдът не е компетентен, би представлявало отстъпление от принципите, при което ще се стигне до отказ от правосъдие, несъвместим с възложените на тази висша общностна юрисдикция функции, определени в член 220 ЕО (
57
).
93.
В съответствие с посоченото относно компетентността на Съда да тълкува споразумението от Белград, същата следва просто да бъде потвърдена, тъй като по никакъв начин не може да бъде оспорена.
3. Анализ на правното основание
94.
Според Nordspedizionieri и др. духът на разглеждания договор задължавал словенските власти да уведомяват митническите органи във Fernetti за всеки превоз на „чувствителни“ стоки. Тъй като словенските власти са знаели за всички преминавания на камиона след 30 октомври 1991 г. и им е било известно, че товарът съдържа цигари, които в Италия подлежат на по-високо и специфично данъчно облагане, словенската гранична полиция трябвало да уведоми италианските сили на реда в съответствие с член 4 от споразумението от Белград.
95.
Поради неизпълнението на това задължение от страна на Словения тютюнът бил внесен нелегално в Италия и с това били увредени митническите агенти, които ако били разкрили навреме контрабандата, нямало да понесат свързаните с нея мита. Първоинстанционният съд е счел, че посочената разпоредба не налага никакво изрично задължение за уведомяване за стоките — становище, което жалбоподателите оспорват като грешка при прилагане на правото.
96.
Следователно трябва да се разгледа дали това тълкуване е правилно, както поддържа Комисията в обжалваното решение.
97.
Споделям разбирането, че евентуалното нарушение на споразумението от Белград е съпоставимо с нарушението, с което в горепосоченото Решение по дело De Haаn е обосновано наличието на изключителен случай по смисъла на член 13, параграф 1 от Регламент № 1430/79, тъй ако това не беше така, не би имало смисъл да се продължава с анализа на правното основание.
98.
Разбира се, обхватът на споразумението от Белград на пръв поглед изглежда достатъчно ясен, що се отнася до неговия задължителен характер. Това следва например от присъщата за него цел, която е да се бори с нарушенията на митническите разпоредби на двете държави, и в частност да ги предотвратява (член 1, параграф 1).
99.
Освен това договарящите страни се задължават да поддържат „тясно сътрудничество между митническите учреждения по общата граница“ (член 1, параграф 1), което предполага стриктно прилагане на споразумението.
100.
Нещо повече, член 4 въвежда задължение за „специален надзор“ по отношение на някои категории лица, превозни средства и стоки (параграф 1) — изискване, което се превръща в „особен надзор“ за „износа на стоки, облагани с високи и специфични данъчни тежести на територията на другата договаряща страна“ (параграф 2, втора алинея).
101.
Въпреки това задължителната сила на тези разпоредби отслабва, ако се разгледат ограниченията на споразумението, като предимството, което се дава на простите и бързи митнически проверки (член 3, букви б) и в) и смекчаването на задължението за упражняване на специален надзор (член 4, параграф 1).
102.
В този контекст „особеният надзор“ по отношение на определени стоки, който трябва да се прилага само „при поискване [от другата договаряща страна]“ (член 4, параграф 2, втора алинея) и при всяко положение включва цигарите, придобива особено значение, от което следва, че словенските митнически органи биха нарушили посоченото споразумение само ако Италианската република беше поискала по някакъв начин такъв надзор от насрещната страна.
103.
Всяко друго обяснение би било необосновано, тъй като би било абсурдно международен договор да задължава държава, която е страна по него, да проверява без предварителни указания стоки, които в другата договаряща държава са обект на специално данъчно третиране. Такова задължение би надхвърлило значително това, което е разумно да се очаква от лоялното сътрудничество в международното право (
58
).
104.
Поради това не се установява Първоинстанционният съд да е допуснал каквато и да било грешка при прилагане на правото, когато е приел, че споразумението от Белград не налага на съответните митнически органи на всяка страна задължението да уведомяват за преминаването на стоки, които в съседната страна са облагани с високи и специфични данъчни тежести.
105.
С оглед на изложените съображения третото правно основание, изтъкнато в подкрепа на жалбата, трябва да се отхвърли.
В — По четвъртото правно основание, изтъкнато в подкрепа на жалбата
106.
Тук оплакването на Nordspedizionieri и др. е за липса на мотиви в обжалваното съдебно решение, тъй като поради това че не е установил наличието на особен случай (
59
), което е задължително за опрощаване на митата, Първоинстанционният съд е отказал да разгледа второто условие, изисквано от член 13, параграф 1 от Регламент № 1430/79, а именно липсата на въвеждане в заблуждение или явна небрежност.
107.
Изглежда нелогично обаче да се иска да бъдат анализирани кумулативните условия, изисквани от дадена разпоредба. Когато разглежда възможността за опрощаване на митническото задължение, чието изпълнение се търси от митнически агент, Първоинстанционният съд не е длъжен да направи пълно изложение на условията, които се изискват в даден конкретен случай, а само да прецени дали всички са налице, тъй като при липсата дори на едно от тях правната логика изисква искането да бъде отхвърлено, поради което е излишно произнасяне по останалите условия.
108.
Съдебната практика не оставя съмнения, що се отнася до ролята на общностните юрисдикции, когато става въпрос за кумулативни изисквания, например в областта на извъндоговорната отговорност на Общността, където уважаването на иска зависи от установяването на неправомерността на поведението, за което отговаря институцията, на наличието на действителна вреда и на причинно-следствена връзка между тях, така че при липсата на един-единствен елемент искът не може да бъде уважен (
60
).
109.
Редакцията на член 13, параграф 1 от Регламент № 1430/79 изисква да са налице двата посочени в него елемента, поради което Първоинстанционният съд не е допуснал никаква грешка при прилагане на правото, нито е нарушил задължението си за излагане на мотиви, като е пропуснал да разгледа дали вторият елемент е установен, и следователно четвъртото правно основание следва да се отхвърли като явно неоснователно.
110.
В светлината на анализа на изтъкнатите в подкрепа на жалбата правни основания, които са частично недопустими, частично безпредметни и частично неоснователни, следва да се предложи жалбата да бъде отхвърлена.
VI — По съдебните разноски
111.
Съгласно член 122 във връзка с член 69, параграф 2 от Процедурния правилник, приложим към производството по обжалване на основание член 118 от този правилник, загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски. Ако изтъкнатите в жалбата правни основания бъдат отхвърлени, както предлагам, жалбоподателите трябва да бъдат осъдени да понесат направените в настоящото производство по обжалване съдебни разноски.
112.
Комисията е направила искане за осъждане на Nordspedizionieri и др. да заплатят съдебните разноски в първоинстанционното производство. Тъй като обаче с обжалваното съдебно решение те вече са осъдени да ги заплатят, това ново искане на Комисията трябва да се приеме за безпредметно.
VII — Заключение
113.
С оглед на всичко изложено дотук предлагам на Съда да отхвърли жалбата на Nordspedizionieri di Danielis Livio & C. Snc, Livio Danielis и Domenico D’Alessandro срещу Решение на Първоинстанционния съд на Европейските общности от 14 декември 2004 г., постановено по дело T-332/02, като частично недопустима и частично неоснователна и да осъди жалбоподателите да заплатят съдебните разноски, направени във връзка с нейното разглеждане.
(
1
)	Език на оригиналния текст: испански.
(
2
)	Решение по дело Nordspedizionieri di Danielis Livio и др./Комисия (T-332/02; Recueil, стр. ІІ-4405).
(
3
)	То е съпътствано от евентуално искане за опрощаване на митническото задължение във връзка с 8010 килограма чуждестранни тютюневи изделия, конфискувани от италианските органи на 8 април 1992 г. в нелегален склад в Bareggio, което не следва да бъде обсъждано в настоящото заключение, тъй като е без значение в производството по обжалване.
(
4
)	Сложността на тази правна уредба обяснява защо Berr, Claude J., „Union douanière“, в Revue trimestrielle de droit européen, 37 (3), juillet—september 2001, р. 627 et suiv. сочи, че проблемите в други области като паричният съюз или социалното сближаване стимулират мисълта в по-голяма степен от митническата тарифа или въпроса за действителността на сертификатите за произход, които са превърнали митническото право в сфера, запазена за малък брой специалисти.
(
5
)	Регламент (ЕИО) № 2913/92 на Съвета от 12 октомври 1992 година относно създаване на Митнически кодекс на Общността (ОВ L 302, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 2, том 5, стр. 58).
(
6
)	В този контекст следва да се отбележи, че в обжалваното съдебно решение Първоинстанционният съд не си е поставил въпроса дали е компетентен, или най-малкото не е изразил съмнение в тази насока.
(
7
)	Споразумение за взаимно административно сътрудничество за предотвратяване и наказване на митническите измами, подписано в Белград на 10 ноември 1965 г., чийто текст на италиански език е публикуван в Bollettino Ufficiale (Trattati e convenzioni), 1967, том CIV - № 178; националният закон за изпълнение е публикуван в GURI № 169 от 8 юли 1967 г. Той е влязъл в сила на 1 февруари 1968 г.
(
8
)	Регламент (ЕИО) № 222/77 на Съвета от 13 декември 1976 година относно транзита в Общността (OВ L 38, стр. 1). Външният транзит е уреден с членове 91—97, а вътрешния — с членове 163—165 от Митническия кодекс, но Регламент № 222/77 е заменен с Регламент № 2726/90 на Съвета от 17 септември 1990 година относно транзита в Общността (ОВ L 262, стр. 1); въпреки това не е необходимо последният да бъде споменаван във връзка с настоящия спор, тъй като съгласно член 47, параграф 1 от него прилагането му е отложено за 1 януари 1993 г., а спорът е възникнал преди тази дата.
(
9
)	Регламент на Съвета от 22 февруари 1990 година за изменение на Регламент (ЕИО) № 222/77 относно транзита в Общността с оглед на премахване на представянето на съобщение за транзит при преминаване на вътрешна граница на Общността (ОВ L 51, стр. 1).
(
10
)	Регламент на Комисията от 27 март 1987 година за приемане на разпоредби за прилагане и на мерки за опростяване на режима на транзит в Общността (ОВ L 107, стр. 1).
(
11
)	Регламент на Комисията от 29 май 1990 година за изменение на Регламент № 1062/87 за приемане на разпоредби за прилагане и на мерки за опростяване на транзита в Общността (ОВ L 137, стр. 21).
(
12
)	Регламент на Съвета от 2 юли 1979 година за възстановяване или опрощаване на вносни или износни сборове (OВ L 175, стр. 1), изменен с Регламент (ЕИО) № 3069/86 на Съвета от 7 октомври 1986 г. (OВ L 286, стр. 1).
(
13
)	Регламент на Съвета от 7 октомври 1986 година за изменение на Регламент № 1430/79 за възстановяване или опрощаване на вносни или износни сборове (OВ L 286, стр. 1).
(
14
)	Convention entre la Belgique, la République Fédérale d'Allemagne, la France, l'Italie, le Luxembourg et les Pays-Bas, pour l'assistance mutuelle entre les administrations douanières respectives, подписана в Рим на 7 септември 1967 г., чийто текст може да се ползва от Tractatenblad van het Koninkrijk der Nederlanden, 1968 г., № 172.
(
15
)	Точки 27—30 от обжалваното съдебно решение.
(
16
)	Точки 31—39.
(
17
)	Точки 43—89.
(
18
)	Точка 79.
(
19
)	Точки 90—96.
(
20
)	Процедурен правилник на Първоинстанционния съд на Европейските общности от 2 май 1991 година (ОВ L 136, стр. 1, с поправка в ОВ L 317, стр. 34), изменен (ОВ L 298, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 1, том 10, стр. 3).
(
21
)	Решение от 21 октомври 1999 г. по дело Lensing & Brockhausen (C-233/98, Recueil, стр. I-7349, точка 31).
(
22
)	Точка 31 от обжалваното съдебно решение.
(
23
)	Точка 33 от решението.
(
24
)	Решение от 12 март 1987 г. по дело Cerealmangimi и Italgrani/Комисия (244/85 и 245/85, Recueil, стр. 1303, точка 11) и Решение от 6 юли 1993 г. по дело CT Control (Rotterdam) и JCT Benelux/Комисия (C-121/91 и C-122/91, Recueil, стр. I-3873, точка 43).
(
25
)	Решение по дело CT Control (Rotterdam) и JCT Benelux/Комисия, посочено по-горе, точки 44 и 45.
(
26
)	Решение от 2 март 1994 г. по дело Hilti/Комисия (C-53/92 P, Recueil, стр. I-667, точки 42 и 43).
(
27
)	Решение от 1 октомври 1991 г. по дело Vidrányi/Комисия (C-283/90 P, Recueil, стр. I-4339, точка 12), споменато от Комисията в писмения ѝ отговор.
(
28
)	Това доказателство предизвика определена полемика както по отношение на неговата допустимост (Комисията го оспорва като късно представено), така и по отношение на неговата полезност. Съображенията на жалбоподателите относно действителността на датата на представянето му за първи път в производството по обжалване поради първоначалния отказ на бившия началник на митниците следва да се отхвърлят безусловно, тъй като Процедурният правилник на Първоинстанционния съд, който в член 68 и сл. урежда свидетелските показания, предвижда как трябва да се преодоляват евентуалните трудности, свързани с призоваването на свидетелите. Така член 69, параграф 1 задължава свидетелите да се явят под страх от налагане на глоба, каквато се налага и на свидетел, който без основателна причина откаже да даде показания. Следователно Първоинстанционният съд разполага с правомощия, за да принуди свидетелите да дадат показания. Освен това в някои случаи той може възлага съдебни поръчки за разпит на свидетели или на експерти. От това следва, че единствената цел, преследвана с (късното) представяне на това доказателство, е да се поправи пропускът, за съжаление допуснат от жалбоподателите в първоинстанционното производство. За да обобщя, както подчертава Комисията в своя писмен отговор, съдържанието на писмената декларация на г-н Portale потвърждава версията на Първоинстанционния съд и не представлява голям интерес.
(
29
)	Точка 30 от настоящото заключение.
(
30
)	Решение от 7 септември 1999 г. по дело De Haаn (C-61/98, Recueil, стр. I-5003).
(
31
)	Решение, посочено в бележка под линия 30, точка 56.
(
32
)	Решение от 30 април 1974 г. по дело Haegeman (181/73, Recueil, стр. 449). Впоследствие потвърдено с Решение от 5 февруари 1976 г. по дело Bresciani (87/75, Recueil, стр. 129) относно тълкуването на Конвенцията от Яунде от 1963 г., Решение от 24 ноември 1977 г. по дело Razanatsimba (65/77, Recueil, стр. 2229) относно тълкуването на Конвенцията от Ломе и по-наскоро с Решение от 31 януари 1991 г. по дело Kziber (C-18/90, Recueil, стр. I-199) и Решение от 5 април 1995 г. по дело Krid (C-103/94, Recueil, стр. I-719) относно споразуменията за сътрудничество с Мароко и Алжир; а също и със Становище 1/76 от 26 април 1977 г. (Recueil, стр. 741, точка 18).
(
33
)	Споразумение за асоцииране между Европейската икономическа общност и Гърция, одобрено с Решение 63/106/ЕИО на Съвета от 25 септември 1961 година (ОВ 26, стр. 293).
(
34
)	Решение по дело Haegeman, посочено по-горе (точки 3—6).
(
35
)	Решение от 30 септември 1987 г. (12/86, Recueil, стр. 3719, точка 9).
(
36
)	Правителствата на Германия и Обединеното кралство открито поставят под въпрос компетентността на Съда да тълкува разпоредбите на споразумението за асоцииране с Турция, отнасящи се до свободното движение на хора.
(
37
)	Решение от 16 юни 1998 г. по дело Hermès (C-53/96, Recueil, стр. I-3603, точки 28 и 29).
(
38
)	Споразумение за свързаните с търговията аспекти на правата върху интелектуалната собственост, което представлява приложение 1В към Споразумението за създаване на световната търговска организация, одобрено от името на Общността, що се отнася до въпроси от нейната компетентност с Решение 94/800/ЕО на Съвета от 22 декември 1994 г. (ОВ L 336, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 11, том 10, стр. 3).
(
39
)	Решение от 20001214 по дело Dior и др. (C-300/98 и C-392/98, Recueil, стр. I-11307, точка 35 и сл.).
(
40
)	С Договора от Амстердам, който оставя в сила само членове 28 и 29 (понастоящем съответно членове 26 ЕО и 27 ЕО). Причините за тяхното заличаване са по-скоро технически, отколкото политически, тъй като всъщност целите, които тези разпоредби са поставяли, са били напълно постигнати, поради което разпоредбите са изгубили значението си и е нямало да се прилагат за в бъдеще.
(
41
)	Berr, C. J., цит. съч., стр. 632.
(
42
)	В точка 10 от настоящото заключение.
(
43
)	Vaulont, N., La Unión Aduanera de la Comunidad Económica Europea, OPOCE, Luxemburgo, 1981, p. 12.
(
44
)	Регламент (ЕИО) № 1468/81 на Съвета от 19 май 1981 година относно взаимопомощта между административните органи на държавите-членки и сътрудничеството между последните и Комисията по гарантиране на правилното прилагане на законодателството в областта на митническите и земеделските въпроси (ОВ L 144, стр. 1).
(
45
)	Предпоследното съображение от Регламент № 1468/81.
(
46
)	Rossi, M., „Artikel 308 EG-Vertrag“, in Callies et Ruffert, M., Kommentar zu EU-Vertrag und EG-Vertrag, 2. erweiterte und überarbeitete Aufl., Neuwied/Kriftel, 2002, S. 2538.
(
47
)	Становище 2/94 от 28 март 1996 г. (Recueil, стр. I-1759, точка 29).
(
48
)	Заменен с Регламент (ЕО) № 515/97 на Съвета от 13 март 1997 г. относно взаимопомощта между административните органи на държавите-членки и сътрудничеството между последните и Комисията по гарантиране на правилното прилагане на законодателството в областта на митническите и земеделските въпроси (ОВ L 82, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 2, том 10, стр. 3).
(
49
)	Така ги нарича Alonso García, R., Derecho Comunitario — Sistema constitucional y administrativo de la Comunidad Europea, Ed. Centro de Estudios Ramón Areces, S.A., Madrid, 1994, р. 570.
(
50
)	Конвенция, приета на основание член К.3 от Договора за Европейския съюз, за взаимна помощ и сътрудничество между митническите администрации (ОВ C 24, 1998 г., стр. 1).
(
51
)	За повече подробности препращам към обяснителния доклад към посочената в предходната бележка под линия конвенция, одобрен от Съвета на 28 май 1998 г. (ОВ C 189, стр. 1).
(
52
)	Относно затрудненията за еднакво тълкуване на всички споразумения, включително на различните видове смесени споразумения, е полезно да се има предвид заключението на генералния адвокат Tesauro по делото Hermès, посочено по-горе, и в частност точка 18.
(
53
)	Решение от 27 ноември 1973 г. по дело Vandeweghe и др. (130/73, Recueil, стр. 1329).
(
54
)	Регламент на Съвета от 14 юни 1971 г. за прилагането на схеми за социална сигурност на заети лица, самостоятелно заети лица и членове на техните семейства, които се движат в рамките на Общността (ОВ L 149, стр. 2; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 1, стр. 26).
(
55
)	Решение по дело Vandeweghe и др., посочено по-горе, точка 3.
(
56
)	Заключение на генералния адвокат Trabucchi по дело Bresciani, посочено по-горе, точка 4. За сметка на това в решението този въпрос не е обсъден.
(
57
)	Simon, D., Le système juridique communautaire, Presses Universitaires de France, 2е ed., Paris, 1998, р. 332. Вж. също и Решение от 12 юли 1957 г. по дело Algera и др. (7/56 и 3/57—7/57, Recueil, стр. 81), точка 115.
(
58
)	Циркулярното писмо от 14 януари 1985 г., издадено от Ministero delle Finanze, на което страните се позовават в съдебното заседание, съдържа само няколко технически указания във връзка с развитието на споразумението от Белград, предназначени за италианските митнически органи по границата със Словения, което не опровергава моите разсъждения.
(
59
)	Точка 34 от настоящото заключение.
(
60
)	Решение от 15 септември 1994 г. по дело KYDEP/Съвет и Комисия (C-146/91, Recueil, стр. I-4199, точка 19), Решение от 9 септември 1999 г. по дело Lucaccioni/Комисия (C-257/98 P, Recueil, стр. I-5251, точка 14) и Решение от 14 октомври 1999 г. по дело Atlanta/Европейска общност (C-104/97 P, Recueil, стр. I-6983, точка 65).