62021CJ0821
РЕШЕНИЕ НА СЪДА (седми състав)
14 септември 2023 година (
*1
)
„Преюдициално запитване — Съдебно сътрудничество по гражданскоправни въпроси — Компетентност, признаване и изпълнение на съдебни решения по граждански и търговски дела — Регламент (ЕС) № 1215/2012 — Специална компетентност — Компетентност при потребителски договори — Член 18, параграф 1 — Понятие „друга страна по договора“ — Член 63 — Седалище на юридическо лице — Регламент (ЕО) № 593/2008 — Приложимо право към договорните задължения — Избор на приложимо право — Член 3 — Свобода на избор — Член 6 — Потребителски договори — Граници — Договор, сключен с потребител относно правото на разпределено във времето ползване на туристически жилища чрез точкова система“
По дело C‑821/21
с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 267 ДФЕС от Juzgado de Primera Instancia no 2 de Fuengirola (Първоинстанционен съд № 2, Фуенгирола, Испания) с акт от 3 декември 2021 г., постъпил в Съда на 24 декември 2021 г., в рамките на производство по дело
NM
срещу
Club La Costa (UK) plc, клон в Испания,
CLC Resort Management Ltd,
Midmark 2 Ltd,
CLC Resort Development Ltd,
European Resorts & Hotels SL,
СЪДЪТ (седми състав),
състоящ се от: M. L. Arastey Sahún, председател на състава, F. Biltgen (докладчик) и J. Passer, съдии,
генерален адвокат: M. Szpunar,
секретар: A. Calot Escobar,
предвид изложеното в писмената фаза на производството,
като има предвид становищата, представени:
–
за NM, от P. Maciá García, abogada,
–
за Midmark 2 Ltd, от M.‑D. Gómez Dabic и J. M. Macías Castaño, abogados,
–
за Club La Costa (UK) plc, клон в Испания, от J. Martínez-Echevarría Maldonado, abogado,
–
за испанското правителство, от A. Ballesteros Panizo, в качеството на представител,
–
за Европейската комисия, от F. Castilla Contreras, S. Noë и W. Wils, в качеството на представители,
предвид решението, взето след изслушване на генералния адвокат, делото да бъде разгледано без представяне на заключение,
постанови настоящото
Решение
1
Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 18, параграф 1 и на член 63, параграф 2 от Регламент (ЕС) № 1215/2012 на Европейския парламент и на Съвета от 12 декември 2012 година относно компетентността, признаването и изпълнението на съдебни решения по граждански и търговски дела (ОВ L 351, 2012 г., стр. 1, наричан по-нататък „Регламент „Брюксел Iа“) както и на член 3 и член 6, параграфи 1 и 3 от Регламент (ЕО) № 593/2008 на Европейския парламент и на Съвета от 17 юни 2008 година относно приложимото право към договорни задължения (Рим I) (ОВ L 177, 2008 г., стр. 6, наричан по-нататък „Регламент „Рим I“).
2
Запитването е отправено в рамките на спор между NM и дружествата Club La Costa (UK) plc, sucursal en España, CLC Resort Management Ltd, Midmark 2 Ltd, CLC Resort Development Ltd и European Resorts & Hotels SL по повод на искане за обявяване на договор за разпределено във времето ползване на недвижима собственост за недействителен и за осъждане да се заплати определена сума като възстановяване.
Правна уредба
Правото на Съюза
Регламент „Брюксел Ia“
3
Съображения 15, 21 и 34 от Регламент „Брюксел Iа“ гласят:
„(15)
Правилата за компетентността следва да са във висока степен предвидими и основани на принципа, че компетентността по правило се основава на местоживеенето на ответника. Винаги следва да е налице компетентност на това основание, освен в няколко ясно определени случаи, когато предметът на спора или автономията на страните обосновава различен свързващ фактор. Местоживеенето на правния субект трябва да се определя автономно, така че общите правила да се направят по-прозрачни и да се избегнат спорове за компетентност.
[…]
21.
В името на хармоничното правораздаване е необходимо да се сведе до минимум възможността да има успоредни производства, както и да се гарантира, че в различни държави членки няма да се произнасят противоречащи си съдебни решения. […]
[…]
34.
Следва да се гарантира приемственост между Брюкселската конвенция [от 27 септември 1968 година относно компетентността и изпълнението на съдебните решения по граждански и търговски дела (ОВ L 299, 1972 г., стр. 32; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 10, стр. 3), изменена с последователните конвенции за присъединяването на нови държави членки към нея], Регламент (ЕО) № 44/2001 [на Съвета от 22 декември 2000 година относно компетентността, признаването и изпълнението на съдебни решения по граждански и търговски дела (ОВ L 12, 2001 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 3, стр. 74)] и настоящия регламент и за тази цел следва да се установят преходни разпоредби. Същата нужда от приемственост се прилага и по отношение на тълкуването от Съда на Европейския съюз на [тази] конвенция […] и на регламентите, които я заменят“.
4
Член 7, параграф 5 от посочения регламент има следното съдържание:
„Срещу лице, което има местоживеене в държава членка, може да бъде предявен иск в друга държава членка:
[…]
5.
по отношение на спорове, произтичащи от дейността на клон, агенция или друг вид представителство — в съдилищата на мястото, където се намира клонът, агенцията или представителството“.
5
Член 17 от посочения регламент гласи:
„1.   По отношение на дела във връзка с договор, сключен от лице — потребител, за цел, която може да се приеме, че е извън неговата търговска дейност или професия, компетентността се определя от настоящия раздел, без да се засягат член 6 и член 7, точка 5, ако:
[…]
в)
във всички останали случаи, договорът е сключен с лице, което извършва търговски или професионални дейности в държавата членка, където потребителят има местоживеене, или което с всички средства насочва тези дейности към тази държава членка или към няколко държави, включително тази държава членка, и договорът попада в обхвата на тези дейности.
2.   Когато потребител сключи договор със страна, която няма местоживеене в държава членка, но има клон, агенция или друго представителство в някоя от държавите членки, тази страна по отношение на спорове, възникнали от дейността на този клон, агенция или представителство, се счита за имаща местоживеене в тази държава членка.
[…]“.
6
Член 18, параграф 1 от същия регламент предвижда:
„Потребител може да предяви иск срещу другата страна по договора или в съдилищата на държавата членка, в която тази страна има местоживеене, или независимо от местоживеенето на другата страна — в съдилищата по мястото, където има местоживеене потребителят“.
7
Член 19 от Регламент „Брюксел Ia“ гласи:
„Разпоредбите на настоящия раздел могат да се дерогират само със споразумение:
1.
което е сключено след възникването на спора;
2.
което допуска потребителят да предяви иск в съдилища, различни от тези, посочени в този раздел; или
3.
което е сключено между потребителя и другата страна по договора, и двамата от които по времето на сключване на договора са имали местоживеене или обичайно пребиваване в една и съща държава членка, и което предоставя компетентност на съдилищата на тази държава членка, при условие че това споразумение не противоречи на правото на тази държава членка“.
8
Съгласно член 24, параграф 1 от този регламент:
„Следните съдилища на държава членка притежават изключителна компетентност независимо от местоживеенето на страните:
1.
по дела, които имат за предмет вещни права върху недвижим имот или договор за наем на недвижим имот — съдилищата на държавата членка, в която е разположен имотът.
Въпреки това по дела, които имат за предмет договор за наем на недвижим имот, сключен за временно ползване с максимален срок от шест последователни месеца, са компетентни и съдилищата на държавата членка, където има местоживеене ответникът, при условие че наемателят е физическо лице и че наемодателят и наемателят имат местоживеене в една и съща държава членка“.
9
Съгласно член 25, параграф 1 от посочения регламент:
„Ако страните, независимо от местоживеенето им, са се договорили, че съд или съдилищата на държава членка са компетентни за разрешаване на всякакви спорове, които са възникнали или които могат да възникнат във връзка с определено правоотношение, този съд или тези съдилища имат компетентност, освен ако споразумението е недействително по отношение на материалноправната си действителност съгласно правото на тази държава членка. Тази компетентност е изключителна, освен ако страните са уговорили друго. […]“.
10
Член 63 от посочения регламент гласи:
„1.   За целите на настоящия регламент, търговско дружество или друго юридическо лице или сдружение на физически или юридически лица имат местоживеене в мястото, където се намира тяхното:
а)
седалище по устав;
б)
централно управление, или
в)
основно място на стопанска дейност.
2.   По отношение на Ирландия, Кипър и Обединеното кралство „седалище по устав“ означава седалището по регистрация или когато няма такова седалище, мястото на учредяване, или когато няма такова място, мястото, съгласно чието право е създадено.
[…]“.
Регламент „Рим I“
11
Съгласно съображения 6, 7, 23 и 27 от Регламент „Рим I“:
„(6)
Правилното функциониране на вътрешния пазар поражда необходимостта стълкновителните норми в държавите членки да препращат към едно и също национално право, без оглед на държавата на съда, в който е подаден искът, за да се подобрят предвидимостта на изхода на спора, сигурността по отношение на приложимото право и свободното движение на съдебни решения.
7.
Предметът и разпоредбите на настоящия регламент следва да са в съответствие с [Регламент № 44/2001] и с Регламент (ЕО) № 864/2007 на Европейския парламент и на Съвета от 11 юли 2007 година относно приложимото право към извъндоговорни задължения [(„Рим II“) (ОВ L199, 2007 г., стр. 40)]“.
[…]
23.
По отношение на договорите, сключени със страни, които са смятани за по-слаби, тези страни следва да бъдат защитени чрез стълкновителни норми, които са по-благоприятни за техните интереси, отколкото общите норми.
[…]
27.
Следва да се предвидят различни изключения от общата стълкновителна норма за потребителските договори. Въз основа на едно такова изключение общата норма не следва да се прилага към договори за вещни права върху недвижима вещ или наем на такава вещ, освен ако договорът е за право на временно ползване на недвижима собственост по смисъла на Директива 94/47/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 26 октомври 1994 г. относно защитата на купувачите с оглед на определени аспекти от договорите, свързани с придобиването на правото на временно ползване на недвижима собственост [(ОВ L 280, 1994 г., стр. 83; Специално издание на български език, 2007 г., глава 13, том 14, стр. 204]“.
12
Член 1 от този регламент е озаглавен „Предмет“ и параграф 1 от него гласи:
„Настоящият регламент се прилага, в ситуации на стълкновение на закони, за договорни задължения от граждански и търговски характер.
Той не се прилага, в частност, за данъчни, митнически или административни въпроси“.
13
Член 2 от посочения регламент, озаглавен „Универсален характер“, гласи:
„Всяко право, посочено в настоящия регламент, се прилага независимо от това, дали е правото на държава членка“.
14
Член 3 от същия регламент, озаглавен „Свобода на избор“, предвижда:
„1.   Договорът се урежда от избраното от страните право. Изборът трябва да бъде изричен или да следва ясно от условията на договора или обстоятелствата по случая. Чрез избора си страните могат да изберат право, приложимо за целия или за част от договора.
2.   Страните могат по всяко време да се споразумеят към договора да се прилага право, различно от това, което го е уреждало до този момент в резултат от предишен избор, направен съгласно настоящия член или други разпоредби на настоящия регламент. Всяка промяна на приложимото право, направена след сключване на договора, не засяга неговата формална действителност съгласно член 11, нито правата на трети страни.
3.   Когато към момента на избора всички други елементи, относими към ситуацията, се намират в държава, различна от държавата, чието право е било избрано, изборът на страните не засяга прилагането на разпоредбите на правото на тази друга държава, които не могат да бъдат отклонени чрез споразумение.
4.   Когато към момента на избора всички елементи, относими към ситуацията, се намират в една или повече държави членки, изборът на страните на приложимо право, различно от право на държава членка, не засяга прилагането на онези разпоредби на правото на Общността, а където е уместно — така както те са въведени в държавата членка на сезирания съд, които не могат да бъдат отклонени чрез споразумение.
5.   Съществуването и действителността на съгласието на страните относно избора на приложимото право се определят в съответствие с разпоредбите на членове 10, 11 и 13“.
15
Съгласно член 4 от Регламент „Рим I“, озаглавен „Приложимо право при липса на избор“:
„1.   Доколкото приложимото към договора право не е било избрано в съответствие с член 3, и без да се засягат разпоредбите на членове от 5 до 8, правото, което урежда договора, се определя, както следва:
[…]
б)
договор за предоставяне на услуги се урежда от правото на държавата, където е обичайното местопребиваване на доставчика на услугата;
в)
договор за вещно право върху недвижима вещ или за наем на недвижима вещ се урежда от правото на държавата, където се намира вещта;
г)
независимо от буква в), договор за наем на недвижима вещ, сключен за временно лично ползване за срок не повече от шест поредни месеца, се урежда от правото на държавата, където е обичайното местопребиваване на наемодателя, при условие че наемателят е физическо лице и неговото обичайно местопребиваване е в същата държава;
[…]
2.   Когато договорът не попада в обхвата на параграф 1 или когато елементите на договора биха могли да попаднат в обхвата на повече от една от букви а)—з) от параграф 1, договорът се урежда от правото на държавата, където е обичайното местопребиваване на страната, която дължи характерната за договора престация.
3.   Когато от всички обстоятелства по случая е видно, че договорът е явно по-тясно свързан с държава, различна от посочената в параграф 1 или 2, се прилага правото на тази друга държава.
4.   Когато приложимото право не може да бъде определено съгласно параграф 1 или 2, договорът се урежда от правото на държавата, с която е най-тясно свързан“.
16
Член 6 от този регламент гласи:
„1.   Без да се засягат членове 5 и 7, договор, сключен от физическо лице с цел, която може да се смята, че е извън рамките на неговото занятие или професия („потребителят“), с друго лице, което упражнява своето занятие или професия („професионалистът“), се урежда от правото на държавата, в която е обичайното местопребиваване на потребителя, при условие че професионалистът:
а)
извършва своята търговска или професионална дейност в държавата, в която е обичайното местопребиваване на потребителя, или
б)
по какъвто и да било начин насочва тази дейност към съответната държава или към няколко държави, включително и тази държава,
и договорът попада в обхвата на тази дейност.
2.   Независимо от параграф 1 страните могат, в съответствие с член 3, да изберат приложимото право за договор, който отговаря на изискванията на параграф 1. Въпреки това този избор не може да води до лишаване на потребителя от закрилата, предоставяна му от разпоредбите, които не могат да бъдат отклонени чрез споразумение според правото, което при липса на избор би било приложимо въз основа на параграф 1.
3.   Ако изискванията на параграф 1, буква а) или б) не са изпълнени, приложимото право към договор между потребител и професионалист се определя съгласно членове 3 и 4.
4.   Параграфи 1 и 2 не се прилагат за:
а)
договор за доставка на услуги, когато услугите трябва да бъдат предоставени на потребителя изключително в държава, различна от тази, в която е обичайното му местопребиваване;
[…]
в)
договор за вещно право върху недвижима вещ или за наем на недвижима вещ, различен от договор за право на временно ползване на недвижима собственост по смисъла на Директива [94/47];
[…]“.
17
Член 9 от посочения регламент, озаглавен „Особени повелителни норми“, гласи следното:
„1.   Особени повелителни норми са норми, чието зачитане дадена държава смята, че е от решаващо значение за гарантиране на нейните обществени интереси, такива като политическа, социална или икономическа организация, до такава степен, че те са приложими към всяка ситуация, попадаща в обхвата им, независимо от приложимото към договора право съгласно настоящия регламент.
2.   Разпоредбите на настоящия регламент не ограничават прилагането на особените повелителни разпоредби на правото на сезирания съд.
3.   На особените повелителни норми на правото на държавата, в която произтичащите от договора задължения следва да бъдат или са били изпълнени, може да бъде дадено действие, доколкото според тези особени повелителни норми изпълнението на договора е незаконосъобразно. При преценката дали да се даде действие на тези разпоредби, се вземат предвид тяхното естество и цел, както и последиците от тяхното прилагане или неприлагане“.
18
Член 24 от същия регламент, озаглавен „Връзка с Римската конвенция“, предвижда:
„1.   Настоящият регламент заменя Римската конвенция в държавите членки, с изключение на териториите на държавите членки, които попадат в териториалния обхват на посочената конвенция и за които настоящият регламент не се прилага по силата на член 299 от Договора [за ЕО].
2.   Доколкото настоящият регламент заменя разпоредбите на Римската конвенция, всяко позоваване на тази конвенция се тълкува като позоваване на настоящия регламент“.
19
Член 28 от Регламент Рим I, озаглавен „Прилагане във времето“, гласи:
„Настоящият регламент се прилага за договори, сключени след 17 декември 2009 г.“
Директива 93/13/ЕИО
20
Съгласно член 6, параграф 3 от Директива 93/13/EИО на Съвета от 5 април 1993 година относно неравноправните клаузи в потребителските договори (ОВ L 95, 1993 г., стр. 29; Специално издание на български език, 2007 г., глава 15, том 2, стр. 273):
„1.   В случаите, когато дадена договорна клауза не е индивидуално договорена, се счита за неравноправна, когато въпреки изискването за добросъвестност, тя създава в ущърб на потребителя значителна неравнопоставеност между правата и задълженията, произтичащи от договора.
2.   Не се счита за индивидуално договорена клауза, която е съставена предварително и следователно потребителят не е имал възможност да влияе на нейното съдържание, по-специално във връзка с договори с общи условия.
Фактът, че някои аспекти от дадена клауза или някоя отделна клауза са индивидуално договорени, не изключва приложението на настоящия член към останалата част на договора, ако общата преценка на договора сочи, че той е договор с общи условия.
Когато продавач или доставчик твърди, че клауза от договор с общи условия е договорена индивидуално, той следва да докаже това с факти.
3.   Приложението съдържа примерен и неизчерпателен списък на клаузи, които се смятат за неравноправни“.
Испанската правна уредба
21
Ley 42/1998 sobre derechos de aprovechamiento por turno de bienes inmuebles de uso turístico y normas tributarias (Закон 42/1998 за правата на разпределено във времето ползване на недвижима собственост с туристическа цел и за данъчни мерки) от 15 декември 1998 г. (BOE, бр. 300 от 16 декември 1998 г., стр. 42076) е приложим към спора в главното производство.
Спорът в главното производство и преюдициалните въпроси
22
На 6 октомври 2018 г. NM, британски потребител, установен в Обединеното кралство, сключва чрез клона в Испания на Club La Costa (UK), установен в Обединеното кралство (наричан по-нататък „Club La Costa“) договор за право на разпределено във времето ползване на туристически жилища (наричан по-нататък „спорният договор“), за който запитващата юрисдикция посочва, че няма за предмет нито вещно право върху недвижим имот, нито наемно право.
23
NM предявява иск срещу това дружество и срещу други дружества от същата група, с които също е договорно обвързан, но които не са страна по този договор.
24
Всички дружества — ответници в главното производство, са установени в Обединеното кралство, с изключение на European Resorts — Hotels, което е установено в Испания. Освен това запитващата юрисдикция уточнява, че Club La Costa насочва търговската си дейност не само към Испания, но и към други страни, по-специално Обединеното кралство.
25
Спорният договор съдържа клауза, в която по-специално се посочва, че е от изключителната компетентност на съдилищата на Англия и Уелс и че е приложимо правото на Англия и Уелс.
26
Запитващата юрисдикция счита, че тълкуването на правото на Съюза е релевантно, за да се определи в рамките на спора, с който е сезирана и който се отнася до действителността или недействителността на този договор, дали испанските съдилища са компетентни да разгледат този спор, и ако това е така, правото, с оглед на което следва да се преценява действителността или недействителността на посочения договор.
27
Що се отнася обаче до договори като спорния, испанските юрисдикции приемали различни подходи.
28
Запитващата юрисдикция счита, от една страна, че предвидената в член 24, точка 1 от Регламент „Брюксел Ia“ изключителна компетентност не може да се приложи, тъй като конкретната конфигурация на предмета на спорния договор изключва учредяването на вещно право върху недвижим имот или наличието на договор за наем на недвижим имот, и от друга страна, че този договор трябва да се квалифицира като „потребителски договор“ по смисъла на член 17, параграф 1 от този регламент. От това тя прави извода, че е възможно да се приложи правилото за компетентност, предвидено в член 18, параграф 1 от посочения регламент, което предоставя на потребителя възможност да сезира, освен съда по местоживеенето си, и съдилищата на държавата членка, в която има местоживеене „другата страна по договора“.
29
В това отношение в испанската съдебна практика има и различни тълкувания не само относно понятието „друга страна по договора“, но и относно определянето на местоживеенето ѝ в съответствие с член 62 от Регламент „Брюксел Ia“, който препраща към вътрешното право на сезирания съд, или, ако „другата страна по договора“ е юридическо лице, съгласно член 63 от този регламент, който определя местоживеенето като мястото, където се намира седалището според устройствения акт, централното управление или основното място на дейност на това лице. По-конкретно, що се отнася до Обединеното кралство, под „седалище по устав“ следва да се разбира registered office, а при липса на такова, place of incorporation (място на придобиване на правосубектност) или, ако това не е изпълнено, мястото, по силата на което е извършено учредяването.
30
Според първото течение в съдебната практика, независимо от избора на компетентен съд, който потребителят може да упражни по силата на член 18, параграф 1 от Регламент „Брюксел Ia“, не е възможно да му се признае правомощието да разшири този избор, като предяви иск срещу лице, което не е страна по договора, пред удобен за него съд. Поради това международната компетентност на испанските съдилища следва да бъде изключена, когато потребителят няма местоживеене в Испания и всички ответни юридически лица имат местоживеене в Обединеното кралство. Същото важи и когато някои дружества имат местоживеене в Испания, но нямат отношение към разглеждания договор или когато искът е насочен срещу дружества, установени в Испания, които са сключили акцесорни договори спрямо договора, за който се твърди, че е недействителен.
31
Обратно, според второ течение в съдебната практика не се взема предвид въпросът за „другата страна по договора“ и как да се определи нейното местоживеене. Съгласно това течение в съдебната практика член 63, параграф 2 от Регламент „Брюксел Ia“ създава фактическа презумпция, така че „другата страна по договора“ трябва да докаже, че мястото ѝ на стопанска дейност съответства на седалището ѝ според устройствения акт, тъй като в противен случай, ако се установи, че групата от дружества, към която принадлежи „другата страна по договора“, упражнява дейност в Испания, международната компетентност на испанските съдилища е обоснована.
32
Според запитващата юрисдикция обаче подобно тълкуване противоречи не само на текста на член 18, параграф 1 от Регламент „Брюксел Ia“, но и на целта или структурата на тази разпоредба, която безспорно позволява на потребителя да не прилага общата компетентност по местоживеене на ответника, без обаче да му позволява да конфигурира местоживеенето на ответника, така че да може да заобиколи понятието за местоживеене, когато то съвпада с местоживеенето на ищеца.
33
Що се отнася до приложимото право, тази юрисдикция припомня, че съгласно общите разпоредби на Регламент „Рим I“, а именно член 3, параграф 1 от последния, договорите се уреждат от избраното от страните право, а при липса на избор — от правото, определено съгласно различните критерии по член 4, параграфи 1 и 3 от този регламент, допълнени при необходимост с критерия по член 4, параграф 4, който препраща към правото на държавата, с която договорът е в най-тясна връзка. Освен тези общи разпоредби, посоченият регламент съдържа особени разпоредби, по-специално приложимите към потребителските договори.
34
Според посочената юрисдикция член 6 от Регламент „Рим I“ установява следната система: страните могат да изберат приложимото право към съответния договор, при условие че този избор не води до лишаване на съответния потребител от защитата, гарантирана от повелителните норми на правото, което би било приложимо при липса на избор, т.е. от правото на държавата по обичайното местопребиваване на потребителя, при условие че другата страна по договора отговаря на определени условия, свързани с реда и условията за упражняване на неговите дейности. Ако случаят не е такъв, се прилагат общите критерии, определени в членове 3 и 4 от посочения регламент.
35
Същата юрисдикция счита, че не може да се приеме, че договорна клауза, предвиждаща прилагането на правото на Англия и Уелс, има за цел да заобиколи каквото и да било защитно правило на режима, който би бил приложим при липсата на тази клауза, тъй като този режим също попада в обхвата на това право.
36
Някои национални юрисдикции обаче считат, че такава клауза от приложимото право е недействителна, тъй като става въпрос за предварително формулирана клауза, съдържаща се в общи условия, чийто текст сочи, че е наложена от продавача или доставчика, изготвил клаузата, и не е резултат от свободно изразено съгласие между страните. Нито разпоредбите на член 3, параграф 1 от Регламент „Рим I“, нито практиката на Съда обаче изключвали наличието на стандартизирани в някаква степен клаузи в общите условия на договора.
37
Освен това тези национални съдилища считат, че като се има предвид, че целта на член 6, параграф 1 от Регламент „Рим I“ е да се защитят потребителите, а не другите страни по договора, като последните не могат да се позовават на прилагането на тази разпоредба, ако потребителят не направи това и при това положение би следвало да се приложи член 6, параграф 3 от този регламент, който препраща към общите правила, установени в членове 3 и 4 от посочения регламент.
38
Според запитващата юрисдикция обаче такова тълкуване не е в съответствие с практиката на Съда, съгласно която предвидените в правото на Съюза правни понятия са самостоятелни понятия, които трябва да се тълкуват съгласно присъщите на това право принципи.
39
При тези условия Juzgado de Primera Instancia no 2 de Fuengirola (Първоинстанционен съд № 2, Фуенхирола, Испания) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1.
В хипотезите на потребителски договори, за които се прилага член 18, параграф 1 от [Регламент „Брюксел Iа“], в съответствие ли е с този регламент да се счита, че изразът „другата страна по договора“, използван в посочената разпоредба, включва само лицето, което е подписало договора, и следователно не може да включва физически или юридически лица, различни от тези, които действително са го подписали?
2.
В случай че изразът „другата страна по договора“ се тълкува в смисъл, че включва само лицето, което действително е подписало договора, в хипотезите, в които и потребителят, и „другата страна по договора“ имат местоживеене извън Испания, в съответствие ли е с член 18, параграф 1 от [Регламент „Брюксел Iа“] да се счита, че международната компетентност на съдилищата в Испания не може да бъде определена от факта, че групата от предприятия, към която принадлежи „другата страна по договора“, включва дружества с местоживеене в Испания, които не са участвали в подписването на договора или които са подписали други договори, различни от този, по отношение на който се иска обявяване на недействителност?
3.
В случай че „другата страна по договора“ по смисъла на член 18, параграф 1 от [Регламент „Брюксел Iа“] докаже, че местоживеенето ѝ е определено в Обединеното кралство съгласно член 63, параграф 2 от Регламента, в съответствие ли е с тази разпоредба да се счита, че така определеното местоживеене ограничава избора, който може да се направи съгласно член 18, параграф 1? В допълнение, в съответствие ли е с посочената разпоредба [член 63, параграф 2] да се счита, че тя не се ограничава само до установяването на „фактическа презумпция“, че тази презумпция не се оборва, ако „другата страна по договора“ извършва дейност извън държавата по нейното местоживеене, и че няма задължение на „другата страна по договора“ да обоснове наличието на съответствие между определеното местоживеене съгласно [посочения член 63, параграф 2] и мястото, на което извършва дейността си?
Относно [Регламент „Рим I“]:
4.
В хипотезите на потребителски договори, за които е приложим Регламент „Рим I“, в съответствие ли е с член 3 от този регламент да се счита, че са действителни и приложими клаузите за определяне на приложимото право, включени в „общите условия“ на подписания от страните договор или предвидени в отделен документ, към който договорът изрично препраща и за който се докаже, че е предоставен на потребителя?
5.
В хипотезите на потребителски договори, за които е приложим Регламент „Рим I“, в съответствие ли е с член 6, параграф 1 от този регламент да се счита, че на него може да се позовава както потребителят, така и другата страна по договора?
6.
В хипотезите на потребителски договори, за които е приложим Регламент „Рим I“, в съответствие ли е с член 6, параграф 1 от този регламент да се счита, че ако са изпълнени предвидените в него условия, правото, посочено в тази разпоредба, във всички случаи се прилага с предимство спрямо правото, посочено в член 6, параграф 3, въпреки че последното би могло да се окаже по-благоприятно за потребителя в конкретния случай?“.
По преюдициалните въпроси
По първия и втория въпрос
40
С първия и втория си въпрос, които следва да се разгледат заедно, запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 18, параграф 1 от Регламент „Брюксел Iа“ трябва да се тълкува в смисъл, че изразът „друга страна по договора“, съдържащ се в тази разпоредба, трябва да се разбира като отнасящ се единствено до физическото или юридическото лице, страна по разглеждания договор, или се отнася и до други лица, които не са свързани с този договор, но са свързани с това лице.
41
В самото начало трябва да се припомни, че както следва от съображение 34 от Регламент „Брюксел Iа“, с последния се отменя и заменя Регламент № 44/2001, който от своя страна заменя Конвенцията от 27 септември 1968 година относно компетентността и изпълнението на съдебните решения по граждански и търговски дела, изменена с последователните конвенции за присъединяването на нови държави членки към нея, даденото от Съда тълкуване на разпоредбите от последните правни актове се отнася и за разпоредбите от Регламент „Брюксел Iа“, когато тези разпоредби могат да се квалифицират като „еквивалентни“ (решение от 20 май 2021 г., CNP, C‑913/19, EU:C:2021:399, т. 30 и цитираната съдебна практика).
42
Следва да се припомни също, че правилата за компетентност при потребителски договори, съдържащи се в членове 17—19 от Регламент „Брюксел Ia“, дават възможност за избор на потребителя да предяви иска си или пред съда по своето местоживеене, или пред съдилищата на държавата членка, в която има местоживеене другата страна по договора (вж. в този смисъл решение от 26 март 2020 г., Primera Air Scandinavia, C‑215/18, EU:C:2020:235, т. 54).
43
Тези правила имат за цел да осигурят адекватна защита на потребителя като страна по договора, за която се счита, че е икономически по-слаба и по-неопитна от другата страна, търговец или доставчик, така че потребителят да не бъде възпрян да предяви иск пред съдилищата на държавата, в която е местоживеенето на другата страна по договора (вж. в този смисъл решение от 20 януари 2005 г., Gruber (C‑464/01, EU:C:2005:32, т. 34 и цитираната съдебна практика).
44
В това отношение член 17 от Регламент „Брюксел Ia“ обвързва прилагането на посочените правила с условието договорът да е сключен от потребителя за цел, която се счита за чужда на неговата търговска или професионална дейност, с лице, което извършва търговски или професионални дейности в държавата членка, в която потребителят има местоживеене, или което с всички средства насочва дейностите си към тази държава членка или към няколко държави, включително въпросната държава членка, и този договор попада в обхвата на тези дейности.
45
Доколкото същите правила представляват изключение както от установеното в член 4, параграф 1 от този регламент общо правило за компетентност, съгласно което спорът е подсъден на съдилищата на държавата членка, в която е местоживеенето на ответника, така и от установеното в член 7, параграф 1 от посочения регламент правило за специална компетентност по дела, свързани с договор, те по необходимост трябва да се тълкуват ограничително и не могат да излизат извън предвидените в тях хипотези (вж. в този смисъл решения от 8 май 2019 г., Kerr, C‑25/18, EU:C:2019:376, т. 22, и от 26 март 2020 г., Primera Air Scandinavia, C‑215/18, EU:C:2020:235, т. 55 и цитираната съдебна практика).
46
Освен това понятията, използвани в Регламент „Брюксел Ia“, и по-конкретно съдържащите се в член 18, параграф 1 от този регламент, трябва да се тълкуват самостоятелно, основно чрез позоваване на системата и целите на посочения регламент, за да се осигури еднаквото му прилагане във всички държави членки (решение от 28 януари 2015 г., Kolassa, C‑375/13, EU:C:2015:37, т. 22).
47
В случая въпросът на запитващата юрисдикция e дали условията, посочени в точка 44 от настоящото решение, могат да се считат за изпълнени по отношение на лице, което, макар да няма нищо общо със сключения от съответния потребител договор, е свързано по друг начин с него.
48
В това отношение от решаващо значение за прилагането на правилата за компетентност при потребителски договори, съдържащи се в членове 17—19 от Регламент „Брюксел Ia“, е, че страните по спора са и страни по разглеждания договор (вж. в този смисъл решение от 26 март 2020 г., Primera Air Scandinavia, C‑215/18, EU:C:2020:235, т. 58).
49
Посочените членове 17—19 изрично се позовават на „договор, сключен от […] потребител“, „другата страна по договора с потребителя“, на „другата страна по договора“, сключен от потребителя, или още на споразумения за избор на подсъдност, сключени „между потребителя и другата страна по договора“ (вж. в този смисъл решение от 26 март 2020 г., Primera Air Scandinavia, C‑215/18, EU:C:2020:235, т. 59).
50
Тези формулировки са аргумент в полза на тълкуването, че за прилагането на посочените членове 17—19 искът на потребителя не може да бъде предявен срещу другата страна по договора (вж. в този смисъл решение от 26 март 2020 г., Primera Air Scandinavia, C‑215/18, EU:C:2020:235, т. 60).
51
Следователно, Съдът вече е постановил, че установените с член 18, параграф 1 от Регламент „Брюксел Iа“ правила за компетентност при делата по потребителски договори се прилагат съгласно текста на тази разпоредба единствено за делото, заведено от потребителя срещу другата страна по договора — нещо, което обезателно предполага потребителят да е сключил договор с ответника, действащ в рамките на търговската или професионалната си дейност (вж. в този смисъл решение от 26 март 2020 г., Primera Air Scandinavia, C‑215/18, EU:C:2020:235, т. 61 и цитираната съдебна практика).
52
Тълкуването, съгласно което установените в членове 17—19 от Регламент „Брюксел Iа“ правила за компетентност при потребителски договори се прилагали и в случай, в който не е налице договор между потребителя и търговеца или доставчика, не е в съответствие с изложената в съображение 15 от Регламента цел да се осигури висока степен на предвидимост при определянето на компетентния съд (вж. в този смисъл решение от 26 март 2020 г., Primera Air Scandinavia, C‑215/18, EU:C:2020:235, т. 62).
53
Всъщност възможността за потребителя да предяви иск срещу търговеца или доставчика пред юрисдикцията, в чийто съдебен район се намира местоживеенето на потребителя, се уравновесява с изискването за сключване на договор между тях, от което произтича тази предвидимост за ответника (вж. в този смисъл решение от 26 март 2020 г., Primera Air Scandinavia, C‑215/18, EU:C:2020:235, т. 63).
54
Освен това, макар Съдът вече да е постановил, че понятието „другата страна по договора“, предвидено в член 18, параграф 1 от Регламент „Брюксел Ia“, трябва да се тълкува в смисъл, че то означава и установеният на територията на държавата членка по местоживеенето на потребителя договорен партньор на стопанския субект, с който потребителят е сключил договор (решение от 14 ноември 2013 г., Maletic, C‑478/12, EU:C:2013:735, т. 32), това тълкуване обаче е направено по повод на особени обстоятелства, при които между потребителя и двама съдоговорители изначално е съществувала договорна връзка, която е нямало как да бъде прекъсната (решение от 26 март 2020 г., Primera Air Scandinavia, C‑215/18, EU:C:2020:235, т. 64 и цитираната съдебна практика).
55
В случая от акта за преюдициално запитване е видно, че спорният договор, чието обявяване за недействителен се иска от ищеца в главното производство, е сключен само с едно дружество, а именно Club La Costa, като другите дружества — ответници в главното производство, са страни по други сключени с този ищец договори, така че те не биха могли да попаднат в обхвата на понятието „друга страна по договора“ по смисъла на член 18, параграф 1 от Регламент „Брюксел Ia“.
56
Що се отнася до въпроса на запитващата юрисдикция относно значението на факта, че „другата страна по договора“ принадлежи към група от дружества, за наличието на съдебна компетентност съгласно разпоредбите на Регламент „Брюксел Ia“ относно компетентността при потребителски договори, следва да се отбележи, че с изключение на член 17, параграф 2 от този регламент, който предвижда алтернативна привръзка, когато другата страна по договора с потребителя няма местоживеене в държава членка, но има клон, агенция или друго представителство в държава членка, членове 17—19 от посочения регламент не съдържат нито един елемент, позволяващ да се приеме, че е налице привръзка, основана на принадлежността към група от дружества.
57
Освен това тълкуване на членове 17—19, позволяващо да се вземе предвид принадлежността на съдоговорителя на потребител към група от дружества, като допуска този потребител да предяви иск пред съдилищата на държавата членка, на чиято територия е установено всяко дружество от тази група, би било в явно противоречие с целите за предвидимост на правилата за компетентност, предвидени в Регламент „Брюксел Ia“, и следователно би било несъвместимо с принципа на правна сигурност.
58
С оглед на всички изложени по-горе съображения на първия и втория въпрос следва да се отговори, че член 18, параграф 1 от Регламент „Брюксел Ia“ трябва да се тълкува в смисъл, че изразът „другата страна по договора“, съдържащ се в тази разпоредба, трябва да се разбира в смисъл, че се отнася единствено до физическото или юридическото лице, страна по разглеждания договор, но не и до други лица, които не са страна по този договор, дори ако те са свързани с това лице.
По третия въпрос
59
С третия си въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 63, параграфи 1 и 2 от Регламент „Брюксел Ia“ трябва да се тълкува в смисъл, че определянето в съответствие с тази разпоредба на местоживеенето на „другата страна по договора“ по смисъла на член 18, параграф 1 от този регламент ограничава избора, който потребителят може да направи съгласно посочения член 18, параграф 1. Освен това тя иска да се установи тежестта на доказване за целите на определянето на местоживеенето.
60
В самото начало следва да се подчертае, че за разлика от местоживеенето на физическите лица, за което член 62 от Регламент „Брюксел Ia“ изрично посочва, че трябва да се определи от гледна точка на националното право на сезирания съд, при липсата на такова уточнение мястото на установяване на дружествата и юридическите лица се определя съгласно самостоятелно тълкуване на правото на Съюза.
61
Всъщност от съображение 15 от този регламент следва, че местоживеенето на юридическите лица трябва да се определя автономно, така че общите правила да се направят по-прозрачни и да се избегнат спорове за компетентност.
62
Така член 63, параграф 1, букви а)—в) от посочения регламент установява три критерия, които позволяват да се определи местоживеенето на дружествата и юридическите лица, а именно мястото, където се намира тяхното седалище, централно управление или основно място на дейност.
63
Като се има предвид, че член 63 не установява йерархия между тези три критерия, потребителят трябва да избере измежду тях, за да определи компетентния съд в съответствие с член 18, параграф 1 от Регламент „Брюксел Ia“.
64
Поради целта, преследвана с предвидените в този регламент правила за компетентност при потребителски договори, припомнена в точка 43 от настоящото решение, а именно да се осигури адекватна защита на потребителя като страна по договора, за която се счита, че е икономически по-слаба и юридически по-неопитна, определянето на местоживеенето на дружествата и юридическите лица съгласно член 63 от посочения регламент не може да се счита за ограничаване на двете компетентни съдилища, предлагани на потребителя съгласно член 18, параграф 1 от същия регламент.
65
Освен това, що се отнася до понятието „седалище според устройствения акт“, съдържащо се в член 63, параграф 1, буква а) от Регламент „Брюксел Ia“, параграф 2 от този член предоставя уточнения относно това понятие, а именно че за Ирландия, Кипър и Обединеното кралство „седалище по устав“ означава registered office, а при липса на такова място — place of incorporation (място на придобиване на правосубектност) или, ако това не е изпълнено, мястото, по силата на което е извършено учредяването.
66
Предвид обстоятелството, че член 63 от Регламент „Брюксел Ia“ трябва да дава самостоятелно определение за мястото на установяване на дружествата и юридическите лица, за да се увеличи прозрачността на общите правила и да се гарантира еднаквото им прилагане във всички държави членки, не може да се приеме и че уточненията по член 63, параграф 2 представляват само фактически презумпции, които могат да бъдат оборени чрез доказване на противното, тъй като в такъв случай би била накърнена целта за предвидимост на предвидените в този регламент правила за компетентност.
67
С оглед на гореизложеното на третия въпрос следва да се отговори, че член 63, параграфи 1 и 2 от Регламент „Брюксел Ia“ трябва да се тълкува в смисъл, че определянето в съответствие с тази разпоредба на местоживеенето на „другата страна по договора“ по смисъла на член 18, параграф 1 от този регламент не представлява ограничение на избора, който потребителят може да направи на основание на посочения член 18, параграф 1. В това отношение предоставените в посочения член 63, параграф 2 уточнения относно понятието „седалище според устройствения акт“ представляват самостоятелни определения.
По четвъртия въпрос
68
С четвъртия си въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 3 от Регламент „Рим I“ трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска клауза за избор на приложимо право да се съдържа в общите условия на договор или в отделен документ, към който той препраща и който е бил предоставен на потребителя.
69
В това отношение следва да се припомни, че в глава II от Регламент „Рим I“ са предвидени единни правила, които закрепват принципа, че предимство се дава на волята на страните.
70
В това отношение съгласно общото правило на член 3 от Регламент „Рим I“ договорът се урежда от избраното от страните право. Параграф 1 от този член обаче изисква този избор да е изричен или да следва ясно от разпоредбите на договора или от обстоятелствата по случая.
71
Що се отнася до клаузите за избор на приложимо право, потребителят се ползва от особена защита, въведена с Директива 93/13, основана на идеята, че потребителят е в положение на по-слаба страна спрямо търговеца или доставчика от гледна точка както на възможностите си да преговаря, така и на степента си на информираност, като това положение води до приемането от негова страна на условията, установени предварително от търговеца, без да може да повлияе на съдържанието им (вж. в този смисъл решение от 23 април 2015 г., Van Hove, C‑96/14, EU:C:2015:262, т. 26 и цитираната съдебна практика).
72
В този контекст Съдът вече е постановил, че клауза за избор на приложимо право, която се съдържа в общите условия за продажба на продавач или доставчик и не е индивидуално договорена и съгласно която правото на държавата членка по седалището на съответния продавач или доставчик е приложимо към разглеждания договор, е неравноправна по смисъла на член 3, параграф 1 от Директива 93/13, когато заблуждава съответния потребител, създавайки у него впечатлението, че за договора се прилага само това право, без да го информира, че по силата на член 6, параграф 2 от Регламент „Рим I“ той се ползва и от защитата, която му осигуряват императивните разпоредби на правото, които биха били приложими при липсата на тази клауза (вж. в този смисъл решение от 28 юли 2016 г., Verein für Konsumenteninformation, C‑191/15, EU:C:2016:612, т. 71), а именно правото на държавата, в която е обичайното му местопребиваване.
73
В това отношение член 6, параграф 2 от Регламент „Рим I“ всъщност предвижда, че в договор, сключен между потребител и търговец, страните могат да изберат приложимото към този договор право, като обаче уточнява, че този избор не може да води до лишаване на потребителя от защитата, предоставяна му от разпоредбите, които не могат да бъдат дерогирани чрез споразумение според правото, което при липса на избор би било приложимо на основание член 6, параграф 1 от този регламент, който предвижда, че такъв договор се урежда от правото на държавата по обичайното местопребиваване на потребителя (вж. в този смисъл решение от 10 февруари 2022 г., ShareWood Switzerland, C‑595/20, EU:C:2022:86, т. 15 и 16).
74
Следователно клауза за избор на приложимо право, която не е индивидуално договорена, е валидна само ако не въвежда съответния потребител в заблуда, създавайки у него впечатлението, че към разглеждания договор се прилага само това право, без да го информира, че съгласно член 6, параграф 2 от Регламент „Рим I“ той се ползва и от защитата, която му осигуряват повелителните норми на правото, което би било приложимо при липсата на тази клауза, а именно тези на правото на държавата по обичайното му местопребиваване.
75
В случая от предоставената на Съда преписка е видно, че спорният договор предвижда чрез предварително съставена клауза, че е приложимо правото на Англия и Уелс, което следователно изглежда съвпада с правото на държавата, в която е обичайното местопребиваване на ищеца в главното производство, а именно правото на Обединеното кралство.
76
С оглед на гореизложеното на четвъртия въпрос следва да се отговори, че член 3 от Регламент „Рим I“ трябва да се тълкува в смисъл, че допуска клауза за избор на приложимо право, която се съдържа в общите условия на договор или в отделен документ, към който той препраща и който е предоставен на потребителя, при условие че тази клауза информира потребителя, че при всички положения по силата на член 6, параграф 2 от този регламент той се ползва от защитата, която му осигуряват повелителните норми на правото на държавата по обичайното му местопребиваване.
По петия и шестия въпрос
77
С петия и шестия си въпрос, които следва да се разгледат заедно, запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 6, параграф 1 от Регламент „Рим I“ трябва да се тълкува в смисъл, че в хипотезата, при която клауза за избор на приложимо право към потребителски договор бъде обявена за недействителна, от една страна, двете страни по този договор, включително търговецът, могат да се позоват на тази разпоредба, за да определят приложимото към посочения договор право, и от друга страна, така определеното право се прилага дори когато посоченото в член 6, параграф 3 право, а именно приложимото към същия договор право в съответствие с членове 3 и 4 от този регламент, може да бъде по-благоприятно за потребителя.
78
В това отношение следва да се констатира, че член 6 от Регламент „Рим I“ има не само конкретен, но и изчерпателен характер, така че стълкновителните норми, предвидени в този член, не могат да бъдат изменяни или допълвани от други стълкновителни норми, съдържащи се в този регламент, освен ако конкретна разпоредба на този член не препраща изрично към тях (вж. по аналогия решение от 20 октомври 2022 г., ROI Land Investments, C‑604/20, EU:C:2022:807, т. 40 и 41).
79
Както следва от съображение 23 от Регламент „Рим I“, важно е да се защитят считаните за по-слаби страни по договора чрез стълкновителни норми, които са по-благоприятни за техните интереси в сравнение с общите правила.
80
Освен това и с оглед на факта, че съдържащите се в член 6 от този регламент правила трябва да защитават потребителя, въпросът коя от двете страни по разглеждания договор се позовава на тях е без значение, така че търговецът също може да се позове на тези правила.
81
Така член 6, параграф 1 от Регламент „Рим I“ предвижда, че договор, сключен от потребител с търговец, се урежда от правото на държавата, в която е обичайното местопребиваване на потребителя, при условие че са спазени условията, посочени в тази разпоредба.
82
Освен това член 6, параграф 2 от Регламент „Рим I“ изрично предвижда, че в съответствие с член 3 от този регламент страните могат да изберат приложимото към такъв договор право, при условие че този избор не води до лишаване на потребителя от защитата, предоставена му от разпоредбите, които не могат да бъдат дерогирани чрез споразумение съгласно правото, което би било приложимо при липса на избор въз основа на член 6, параграф 1 от посочения регламент.
83
Само в хипотезата, при която разглежданият договор не отговаря на условията по член 6, параграф 1, буква а) или б) от Регламент „Рим I“, член 6, параграф 3 от този регламент уточнява, че приложимото към този договор право се определя в съответствие с членове 3 и 4 от посочения регламент, като в този случай сезираният съд може по-специално да определи това право, като вземе предвид държавата, с която посоченият договор е в най-тясна връзка.
84
От това следва, че когато даден потребителски договор отговаря на тези условия и при липсата на действителен избор относно приложимото към този договор право от страните, това право трябва да бъде определено в съответствие с член 6, параграф 1 от Регламент „Рим I“.
85
Поради специфичния и изчерпателен характер на посочените в този член 6 правила за определяне на приложимото право не може да се приложи никое друго право, въпреки че това друго право, определено по-специално по силата на привръзките, предвидени в член 4 от този регламент, би било по-благоприятно за потребителя.
86
Тълкуване в обратен смисъл, съгласно което е възможно отклонение от стълкновителните норми, предвидени в Регламент „Рим I“, за да се определи приложимото право към потребителски договор, с мотива че друго право е по-благоприятно за потребителя, непременно би засегнало значително общото изискване за предвидимост на приложимото право и следователно принципа на правна сигурност в договорните отношения с потребители (вж. по аналогия решение от 12 септември 2013 г., Schlecker, C‑64/12, EU:C:2013:551, т. 35).
87
Всъщност, като определя като приложимо правото на държавата, в която е обичайното местопребиваване на потребителя, законодателят на Съюза е приел, че това право предоставя адекватна защита на потребителя, без обаче това определяне непременно да води до прилагане във всички случаи на най-благоприятното за потребителя право (вж. по аналогия решение от 12 септември 2013 г., Schlecker, C‑64/12, EU:C:2013:551, т. 34).
88
С оглед на гореизложеното на петия и шестия въпрос следва да се отговори, че член 6, параграф 1 от Регламент „Рим I“ трябва да се тълкува в смисъл, че когато потребителски договор отговаря на предвидените в тази разпоредба условия и при липса на действителен избор на приложимото към договора право, това право трябва да бъде определено в съответствие с посочената разпоредба, на която двете страни по договора могат да се позоват, включително търговецът, и то независимо от обстоятелството, че приложимото към същия договор право в съответствие с членове 3 и 4 от този регламент може да е по-благоприятно за потребителя.
По съдебните разноски
89
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.
По изложените съображения Съдът (седми състав) реши:
1)
Член 18, параграф 1 от Регламент (EС) № 1215/2012 на Европейския парламент и на Съвета от 12 декември 2012 година относно компетентността, признаването и изпълнението на съдебни решения по граждански и търговски дела
трябва да се тълкува в смисъл, че
изразът „другата страна по договора“, съдържащ се в тази разпоредба, трябва да се разбира в смисъл, че се отнася единствено до физическото или юридическото лице, страна по разглеждания договор, но не и до други лица, които не са страна по този договор, дори ако те са свързани с това лице.
2)
Член 63, параграфи 1 и 2 от Регламент № 1215/2012
трябва да се тълкува в смисъл, че
определянето в съответствие с тази разпоредба на местоживеенето на „другата страна по договора“ по смисъла на член 18, параграф 1 от този регламент не представлява ограничение на избора, който потребителят може да направи на основание на посочения член 18, параграф 1. В това отношение предоставените в посочения член 63, параграф 2 уточнения относно понятието „седалище според устройствения акт“ представляват самостоятелни определения.
3)
Член 3 от Регламент (ЕО) № 593/2008 на Европейския парламент и на Съвета от 17 юни 2008 година относно приложимото право към договорни задължения (Рим I),
трябва да се тълкува в смисъл, че
допуска клауза за избор на приложимо право, която се съдържа в общите условия на договор или в отделен документ, към който той препраща и който е предоставен на потребителя, при условие че тази клауза информира потребителя, че при всички положения по силата на член 6, параграф 2 от този регламент той се ползва от защитата, която му осигуряват повелителните норми на правото на държавата по обичайното му местопребиваване.
4)
Член 6, параграф 1 от Регламент № 593/2008
трябва да се тълкува в смисъл, че
когато потребителски договор отговаря на предвидените в тази разпоредба условия и при липса на действителен избор на приложимото към договора право, това право трябва да бъде определено в съответствие с посочената разпоредба, на която двете страни по договора могат да се позоват, включително търговецът, и то независимо от обстоятелството, че приложимото към същия договор право в съответствие с членове 3 и 4 от този регламент може да е по-благоприятно за потребителя.
Подписи
(
*1
)	Език на производството: испански.