62005CJ0054_BG
Страни по делото
Основания за решението
Диспозитив
Страни по делото
По дело C-54/05
с предмет иск за установяване на неизпълнение на задължения, предявен на основание член 226 ЕО на 4 февруари 2005 г.,
Комисия на Европейските общности,
за която се явяват г‑н M. van Beek и г‑н M. Huttunen, в качеството на представители, със съдебен адрес в Люксембург,
ищец,
срещу
Република Финландия, за която се явяват г‑жа T. Pynnä и г‑жа A. Guimaraes-Purokoski, в качеството на представители, със съдебен адрес в Люксембург,
ответник,
СЪДЪТ (втори състав)
състоящ се от: г‑н C. W. A. Timmermans, председател на състав, г‑н P. Kūris, г‑н J. Makarczyk (докладчик), г‑н L. Bay Larsen и г‑н J.-C. Bonichot, съдии,
генерален адвокат: г‑н P. Mengozzi,
секретар: г‑н H. von Holstein, помощник-секретар,
предвид изложеното в писмената фаза на производството и в съдебното заседание от 9 ноември 2006 г.,
след като изслуша заключението на генералния адвокат, представено в съдебното заседание от 11 януари 2007 г.,
постанови настоящото
Решение
Основания за решението
1. С исковата си молба Комисията на Европейските общности иска от Съда да установи, че като изисква разрешение за трансфер на превозни средства, законно регистрирани и използвани в друга държава-членка, Република Финландия не е изпълнила задълженията си по членове 28 ЕО и 30 ЕО.
Правна уредба
2. Член 1 от Закон № 1482/1994 от 29 декември 1994 г. за данъчното облагане на моторните превозни средства (autoverolaki (1482/1994) предвижда, че този данък („autovero“, наричан по-нататък „еднократния данък“) се дължи на държавата преди регистрацията или пускането в експлоатация на пътнически автомобили във Финландия.
3. Съгласно член 2 от този закон „под пускане в експлоатация във Финландия се разбира пускането на превозното средство в движение на територията на Финландия, дори то да не е регистрирано в страната“.
4. Член 35 от същия закон предвижда изключения от облагането с еднократния данък, по-специално на превозните средства, използвани с разрешение за трансфер.
5. Съгласно член 8 от Закон № 1090/2002 от 11 декември 2002 г. за превозните средства (ajoneuvolaki (1090/2002) „всички моторни превозни средства и техните ремаркета […] се регистрират и преминават проверка на техническото състояние, освен в изключителни случаи, предвидени в настоящия закон или в приети на негово основание разпоредби. Моторните превозни средства и техните ремаркета […], които не са редовно регистрирани или преминали проверка на техническото състояние, не могат да бъдат пуснати в движение.“
6. Съгласно член 64 от същия закон с наредба могат да се предвидят изключения от задължението за регистрация. Така член 8 от Наредба № 1598/1995 от 19 декември 1995 г. за регистрацията на превозните средства (asetus ajoneuvojen rekisteröinnistä (1598/1995) (наричана по-нататък „наредбата за регистрацията“) урежда тези изключения.
7. Съгласно член 8, алинея 2 от тази наредба:
„Превозно средство, регистрирано в чужбина или снабдено с временен регистрационен номер, може да бъде пуснато в движение във Финландия без декларация за регистрация при условията, предвидени в членове 46 до 48, 48 bis, 49 до 51, 51 bis, 51 ter и 52 до 56. Горното се отнася и за движението на превозно средство, за което е издадено разрешение за трансфер.“
8. Член 48 от същата наредба гласи:
„1. За проверка на техническото състояние на нерегистрирано във Финландия превозно средство при трансфер, изложение, участие в състезание или демонстрация в страната или по друга специална причина, свързана с трансфера на превозното средство, органът по регистрацията и митническата администрация могат при поискване да издадат писмено разрешение за трансфер, с което превозното средство може да бъде управлявано. Трансферните номера (стикери) се предоставят при издаване на разрешението за трансфер.
2. Разрешение за трансфер се издава, при условие че превозното средство има валидна автомобилна застраховка „Гражданска отговорност“ и са внесени годишните данъци за превозните средства с дизелов [moottoriajoneuvovero] или с бензинов двигател [ajoneuvovero].
3. Разрешението за трансфер се издава за срока, необходим за движението на превозното средство. В отсъствието на особено важна причина разрешение със срок над седем дни не може да се издава. Участието в състезание не може да се счита за такава причина.
4. Превозното средство не може да се използва с разрешение за трансфер, ако не е годно за движение поради своето състояние, размери или маса.“
9. Годишните данъци, посочени в член 48, алинея 2 от Наредбата за регистрацията, са заменени с нов годишен данък („ajoneuvovero“), въведен със Закон № 1281/2003 от 30 декември 2003 г. за годишното данъчно облагане на превозните средства (ajoneuvoverolaki (1281/2003). Съгласно член 12, алинея 10 от този закон превозните средства, за които е издадено разрешение за трансфер, са освободени от този годишен данък.
10. Член 21, алинея 2 от Наредба № 1116/2003 от 18 декември 2003 г. относно сведенията, включени в регистъра на превозните средства (valtioneuvoston asetus ajoneuvoliikennerekisterin tiedoista (1116/2003), изброява сведенията във връзка с разрешението за трансфер, които се възпроизвеждат в регистъра на превозните средства:
„От разрешението за трансфер в регистъра се вписват: името (наименованието), адресът, личният номер или номерът на предприятието или сдружението на притежателя на разрешението, марката на превозното средство, моделът, номерът на производителя, регистрационният номер, автомобилната застраховка „Гражданска отговорност“, датата на издаване и органът, постановил разрешението, неговият срок на действие, неговото предназначение, свързаните с разрешението плащания и ако е необходимо, неговият маршрут.“
Досъдебна процедура
11. След като получава различни оплаквания относно правната уредба във Финландия и практиката на компетентните органи по издаването на разрешението за трансфер, което се изисква при внос на регистрирано в друга държава-членка превозно средство, на 17 май 2002 г. Комисията изпраща на Република Финландия писмо, с което иска разяснения във връзка с въпросната уредба и практика.
12. С оглед на представените от тази държава-членка отговори, които оценява като незадоволителни, Комисията започва досъдебната процедура, като на 9 април 2003 г. изпраща писмо с покана за изпълнение, в което изтъква, че въведеното задължение за пребиваващите във Финландия лица да искат разрешение за трансфер от момента на преминаване на финландската граница ограничава свободното движение на стоки и поради това нарушава член 28 ЕО. Комисията посочва и че седемдневният срок на действие на разрешението за трансфер е прекалено кратък и следователно е в противоречие с тази разпоредба.
13. С мотивирано становище от 16 декември 2003 г. Комисията отправя покана към Република Финландия да предприеме необходимите мерки, за да се съобрази с него в срок от два месеца, считано от съобщаването му.
14. Тъй като Република Финландия потвърждава първоначалните си съображения и не се съобразява с посоченото становище в определения срок, Комисията предявява настоящия иск на основание член 226, параграф 2 ЕО.
По иска
Доводи на страните
15. Комисията преценява, че членове 28 ЕО и 30 ЕО не допускат въведения с наредбата за регистрацията режим на разрешението за трансфер. При условията на евентуалност, в случай че Съдът не установи неизпълнение, Комисията поддържа, че тъй като е твърде кратък, а именно седем дни, срокът на действие на споменатото разрешение сам по себе си е в противоречие с посочените разпоредби.
16. Комисията разглежда процедурата по разрешението за трансфер като административно-регламентиран стадий, предхождащ същинската процедура по регистрация на превозното средство, когато пребиваващо във Финландия лице иска да внесе законно регистрирано в друга държава-членка превозно средство.
17. Според Комисията въвеждането на подобно разрешение се отличава с характерните особености на количествено ограничение върху вноса или мярка с равностоен ефект по смисъла на член 28 ЕО, доколкото пребиваващите във Финландия лица не разполагат с никаква законова гаранция, че могат да пуснат в движение законно регистрирано в друга държава-членка превозно средство, което внасят във Финландия.
18. Според Комисията от член 48 от наредбата за регистрацията следва, че издаването на разрешението за трансфер е оставено на преценката на компетентните органи и в следствие на това за заявителя не съществува гаранция за неговото получаване.
19. Комисията подчертава, че държателят на превозното средство трябва в общия случай да спре на финландската граница, за да поиска разрешение за трансфер и че във всички случаи заявлението за издаване на това разрешение, дори да бъде направено преди преминаването на границата, изисква лицето, което желае да внесе превозното средство, да отиде до митническата служба. Освен това издаването на разрешението за трансфер било свързано с разходи.
20. В заключение Комисията смята, че издаването на разрешението за трансфер не е обосновано от нито едно от императивните съображения от обществен интерес по смисъла на член 30 ЕО. По-специално, то не отговаряло нито на изискванията за ефективност на данъчния контрол, нито на целта за безопасност на движението по пътищата.
21. Във връзка с главното си искане Република Финландия поддържа, че режимът на разрешението за трансфер, който се отличава от същинската процедура по регистрация на превозните средства, не съставлява ограничение на вноса по смисъла на член 28 ЕО.
22. В подкрепа на своя анализ Република Финландия изтъква, че този режим намира приложение както към временното ползване във Финландия на нерегистрирани и необложени с данък превозни средства, така и в случай че лице с обичайно пребиваване във Финландия внесе от чужбина превозно средство, което не е регистрирано в тази държава-членка. Република Финландия уточнява, че издаването на разрешението няма пряка връзка с преминаването на границата, доколкото е свързано изключително с пускането на превозното средство в движение, като по този начин изискването за разрешение за трансфер се прилага еднакво по отношение на всички все още нерегистрирани във Финландия превозни средства.
23. Освен ниските разходи, свързани с разрешението за трансфер, Република Финландия подчертава бързината и опростеността на процедурата по получаване на разрешението, което се издава без предварителна проверка на техническото състояние на превозното средство, като при това не е задължително превозното средство да е във владение на заявителя към момента на заявлението за издаване на разрешението за трансфер.
24. Република Финландия посочва още, че условията за предоставянето на разрешението за трансфер са установени и поради това решението на компетентните органи не може да се основава на произволна преценка.
25. При условията на евентуалност Република Финландия смята, че процедурата по разрешението за трансфер е обоснована във всички случаи, тъй като представлява възможно най-простия начин да се гарантира постигането на целите за ефективност на данъчния контрол, както и за безопасност на движението по пътищата.
26. В тази връзка Република Финландия изтъква, от една страна, че когато нерегистрирано във Финландия превозно средство е в движение на финландска територия, е уместно да може да се провери, без опасност от грешка, дали става въпрос за превозно средство, освободено от еднократния данък, или за превозно средство, за което този данък трябва да се плати. Наличието на разрешение за трансфер позволявало надеждно да се установи датата на пускане в движение на превозните средства, принадлежащи на обичайно пребиваващи във Финландия лица, която отбелязвала началото за изчисляване на срока за използване при условията на освобождаване и избягвала извършването на масови проверки по пътищата на превозни средства с чуждестранни регистрационни номера, които щели да са необходими в отсъствието на такова разрешение.
27. От друга страна, Република Финландия твърди, че режимът на разрешението за трансфер гарантира вписването в регистъра на превозните средства на сведенията относно превозното средство и притежателя на разрешението. Актуализирането на този регистър било необходимо с оглед контрола по събиране на годишния данък. Освен това тези сведения били абсолютно необходими за безопасността на движението по пътищата, и по-специално в случай на нарушение на правилата за движение по пътищата или на пътнотранспортно произшествие.
28. По отношение на срока на действие на разрешението за трансфер тази държава-членка смята, че същият е в съответствие с принципа на пропорционалност и поради това не е в противоречие с членове 28 ЕО и 30 ЕО. Тя уточнява, че срокът на действие може да бъде удължен при поискване.
Съображения на Съда
29. Комисията упреква Република Финландия, че не е изпълнила задълженията си по членове 28 ЕО и 30 ЕО, тъй като изисква от пребиваващите във Финландия лица, които желаят да внесат превозно средство, законно регистрирано в друга държава-членка, да поискат издаването на разрешение за трансфер с оглед пускането в движение на превозното средство преди регистрацията му във Финландия и преди плащането на данъците върху превозните средства.
30. Съгласно трайната съдебна практика установената в член 28 ЕО забрана на мерките с равностоен на количествени ограничения ефект се отнася до всяка правна уредба на държавите-членки, която може пряко или непряко, действително или потенциално да възпрепятства търговията в рамките на Общността (вж. по-специално Решение от 19 юни 2003 г. по дело Комисия/Италия, C ‑ 420/01, Recueil, стр. I‑6445, точка 25, Решение от 23 септември 2003 г. по дело Комисия/Дания, C ‑ 192/01, Recueil, стр. I‑9693, точка 39, Решение от 2 декември 2004 г. по дело Комисия/Нидерландия, C‑41/02, Recueil, стр. I‑11375, точка 39 и цитираната съдебна практика, както и Решение от 10 януари 2006 г. по дело De Groot en Slot Allium и Bejo Zaden, C‑147/04, Recueil, стр. I‑245, точка 71).
31. Освен това Съдът вече е имал възможност да прецени, че член 28 ЕО е пречка за прилагането към отношенията в рамките на Общността на национално законодателство, което запазва изискването, макар и чисто формално, за разрешителни за внос или други сходни техники (вж. в този смисъл Решение от 8 февруари 1983 г. по дело Комисия/Обединено кралство, известно като „Мляко UHT“, 124/81, Recueil, стр. 203, точка 9, Решение от 5 юли 1990 г. по дело Комисия/Белгия, C‑304/88, Recueil, стр. I‑2801, точка 9 и Решение от 28 септември 2006 г. по дело Ahokainen и Leppik, C‑434/04, Recueil, стр. I‑9171, точка 20).
32. Несъмнено режимът на разрешението за трансфер, който налага формалности при пускането в движение на превозно средство във Финландия, законно регистрирано в друга държава-членка и внесено от пребиваващо във Финландия лице, може да възпрепятства търговията с моторни превозни средства в рамките на Общността и да попречи на достъпа до пазара на стоки, законно произведени и/или пуснати на пазара в други държави-членки.
33. Препятствието се характеризира по-специално с действията, които трябва да предприеме държателят на моторното превозно средство от друга държава-членка, преди то да може да се използва законосъобразно на финландска територия — действия, които според случая могат да задължат заинтересованото лице да спре на граничния пункт, за да получи разрешение за трансфер, и които във всички случаи водят до разходи, тъй като това разрешение не е безплатно. В допълнение, ако липсва такова разрешение при преминаване на границата, превозното средство по принцип не трябва да се пуска в движение.
34. Освен това съгласно самия член 48, алинея 1 от наредбата за регистрация издаването на разрешението за трансфер, което не е обвързано със срок след подаване на заявлението за получаването на това разрешение, не съставлява задължение за съответните ведомства, което Република Финландия впрочем потвърждава в съдебното заседание.
35. Предвид правомощието, с което разполагат компетентните органи, за заявителя няма гаранция, че ще получи в разумен срок разрешението за трансфер, което обаче е абсолютно необходимо за пускането в движение на превозно средство, отговарящо на правните изисквания. В това отношение е без значение възможността да се обжалва административното решение, с което се отхвърля подаденото заявление с оглед издаването на това разрешение.
36. Свободното движение обаче е право, чието упражняване не може да зависи от дискреционно правомощие или от толерантността на националната администрация (вж. посоченото по-горе Решение по дело Мляко UHT, точка 10).
37. На последно място е безспорно, че въпросният документ има само краткосрочно действие и че с изтичането на седемдневния срок, предвиден от финландската правна уредба, е налице опасност превозното средство да бъде спряно от движение още преди да е било възможно да се извърши окончателна регистрация и да се плати данъкът.
38. Щом разглежданото разрешение за трансфер попада в приложното поле на член 28 ЕО, от постоянната съдебна практика следва, че национална правна уредба, която представлява мярка с равностоен на количествени ограничения ефект, може да бъде обоснована с едно от съображенията от обществен интерес, изброени в член 30 ЕО, или с императивни изисквания (вж. в този смисъл Решение по дело Комисия/Италия, посочено по-горе, точка 29 и Решение от 5 февруари 2004 г. по дело Комисия/Италия, C‑270/02, Recueil, стр. I‑1559, точка 21). И в единия, и в другия случай националната разпоредба трябва да е в състояние да гарантира осъществяването на преследваната цел и да не надхвърля необходимото за нейното постигане (вж. по-специално Решение от 20 юни 2002 г. по дело Radiosistemi, C‑388/00 и C‑429/00, Recueil, стр. I‑5845, точки 40—42 и Решение от 8 май 2003 г. по дело ATRAL, C‑14/02, Recueil, стр. I‑4431, точка 64).
39. В това отношение компетентните национални органи следва да докажат, от една страна, че тяхната правна уредба е необходима за осъществяването на една или повече от целите, посочени в член 30 ЕО, или за удовлетворяването на императивни изисквания и от друга страна, че тази правна уредба е съобразена с принципа на пропорционалност (вж. в този смисъл Решение по дело ATRAL, посочено по-горе, точка 67, Решение от 19 юни 2003 г. по дело Комисия/Италия, точки 30 и 31, както и Решение от 5 февруари 2004 г. по дело Комисия/Италия, точка 22).
40. На първо място, що се отнася до изтъкнатия от Република Финландия довод, според който разрешението за трансфер е абсолютно необходимо за постигането на целта за безопасност на движението по пътищата, по-специално доколкото позволява точното идентифициране на съответните превозни средства чрез актуализиране на включените в регистъра на превозните средства сведения, безспорно е, че безопасността на движението по пътищата представлява императивно съображение от обществен интерес, което може да обоснове наличието на препятствие за свободното движение на стоки (вж. по-специално Решение от 5 октомври 1994 г. по дело Van Schaik, C‑55/93, Recueil, стр. I‑4837, точка 19, Решение от 12 октомври 2000 г. по дело Snellers, C‑314/98, Recueil, стр. I‑8633, точка 55 и Решение от 21 март 2002 г. по дело Cura Anlagen, C‑451/99, Recueil, стр. I‑3193, точка 59).
41. Въпреки това не е доказано, че издаването на разрешение за трансфер, придружено от поставянето върху автомобилите на стикери за трансфер, които заместват първоначалната регистрация, както и възпроизвеждането в регистъра на превозните средства на сведения относно това разрешение, действително са насочени към постигането на целта за безопасност на движението по пътищата, доколкото изискването за това разрешение не се прилага към всички превозни средства, регистрирани в друга държава-членка и пуснати в движение на финландска територия.
42. Във всеки случай следва да се подчертае, както изтъква генералният адвокат в точка 72 от своето заключение, че в очакване на окончателната регистрация на превозните средства във Финландия техническите им характеристики може да бъдат установени, без значение в коя държава-членка са регистрирани, доколкото всички държави-членки разполагат със система за регистрация на превозните средства (вж. в този смисъл Решение от 23 февруари 2006 г. по дело Комисия/Финландия, C‑232/03, Recueil, стр. І‑27, точка 51).
43. От гореизложеното следва, че Република Финландия не е доказала, че целта за безопасност на движението по пътищата е от естество да обоснове процедурата по разрешението за трансфер.
44. На второ място, що се отнася до довода, изведен от необходимостта да се осигури ефективен данъчен контрол посредством разрешението за трансфер, доколкото съгласно трайната съдебна практика тази цел е императивно изискване, което може да обоснове забранена от член 28 ЕО мярка с равностоен ефект (вж. по-специално Решение от 12 март 1987 г. по дело Комисия/Гърция, 176/84, Recueil, стр. 1193, точка 25), безспорно е, че Република Финландия може законосъобразно да въведе процедури за контрол, позволяващи да се провери кои са превозните средства, които макар че трябва да бъдат регистрирани във Финландия, могат временно да бъдат освободени от данък върху превозните средства.
45. Въпреки това по отношение на оценката, която следва да се направи относно пропорционалността на спорната уредба и по въпроса дали желаната цел може да бъде постигната с ограничения, които засягат по-слабо търговията в Общността, има основание да се приеме, че що се отнася до преследваната цел, Република Финландия не доказва конкретно съразмерния характер на ограничението на свободното движение на разглежданите стоки.
46. В действителност, по-слабо ограничителни мерки биха могли да осигурят подобен резултат, като позволят да се определи датата, от която е започнало използването на превозното средство, без да са удържани данъците върху превозните средства. В тази връзка от разменените писмени становища и от устните състезания в съдебното заседание, както и от точка 83 от заключението на генералния адвокат, следва, че тези мерки включват въвеждането на режим за задължително деклариране на пускането в движение на превозното средство по инициатива на неговия собственик или държател, придружено от подходящи санкции при неизпълнение на тази административна формалност. Декларацията може да се придружава от определен подходящ срок, който започва да тече от декларирането на пускането в движение и по време на който ползването на превозното средство е разрешено, без задълженото лице да е внесло данъка върху превозните средства.
47. Предвид изложените съображения може основателно да се приеме, че като изисква разрешение за трансфер за пускането в движение на законно регистрирани и използвани в друга държава-членка превозни средства като предвиденото в наредбата за регистрацията, Република Финландия не е изпълнила задълженията си по членове 28 ЕО и 30 ЕО.
По съдебните разноски
48. По силата на член 69, параграф 2 от Процедурния правилник загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане. След като Комисията е направила искане за осъждане на Република Финландия и последната е загубила делото, тя следва да бъде осъдена да заплати съдебните разноски.
Диспозитив
По изложените съображения Съдът (втори състав) реши:
1) Като изисква разрешение за трансфер за пускането в движение на законно регистрирани и използвани в друга държава-членка превозни средства като предвиденото в Наредба № 1598/1995 от 18 декември 1995 г. за регистрацията на превозните средства (asetus ajoneuvojen rekisteröinnistä (1598/1995), Република Финландия не е изпълнила задълженията си по членове 28 ЕО и 30 ЕО.
2) Осъжда Република Финландия да заплати съдебните разноски.