62002CJ0373_FI
Asianosaiset
Tuomion perustelut
Päätökset oikeudenkäyntikuluista
Päätöksen päätösosa
Asianosaiset
Asiassa C-373/02,
jonka Oberster Gerichtshof (Itävalta) on saattanut EY 234 artiklan nojalla yhteisöjen tuomioistuimen käsiteltäväksi saadakseen tässä kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevassa asiassa
Sakir Öztürk
vastaan
Pensionsversicherungsanstalt der Arbeiter
ennakkoratkaisun yhtäältä Turkin tasavallan ja toisaalta ETY:n jäsenvaltioiden sekä yhteisön Ankarassa 12 päivänä syyskuuta 1963 allekirjoittaman ja 23 päivänä joulukuuta 1963 tehdyllä neuvoston päätöksellä 64/732/ETY (EYVL 1964, 217, s. 3685) yhteisön puolesta tehdyn, hyväksytyn ja vahvistetun Euroopan talousyhteisön ja Turkin välisen assosiaatiosopimuksen (jäljempänä assosiaatiosopimus) 9 artiklan sekä sosiaaliturvajärjestelmien soveltamisesta yhteisön alueella liikkuviin palkattuihin työntekijöihin, itsenäisiin ammatinharjoittajiin ja heidän perheenjäseniinsä 14 päivänä kesäkuuta 1971 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 1408/71, sellaisena kuin se on muutettuna 2 päivänä joulukuuta 1996 annetulla neuvoston asetuksella (EY) N:o 118/97 (EYVL 1997, L 28, s. 1) 45 artiklan 1 kohdan tulkinnasta,
YHTEISÖJEN TUOMIOISTUIN (suuri jaosto),
toimien kokoonpanossa: presidentti V. Skouris ja jaostojen puheenjohtajat P. Jann, C. W. A. Timmermans, C. Gulmann ja J. N. Cunha Rodrigues sekä tuomarit J.-P. Puissochet, R. Schintgen (esittelevä tuomari), F. Macken, N. Colneric, S. von Bahr ja K. Lenaerts,
julkisasiamies: D. Ruiz-Jarabo Colomer,
kirjaaja: R. Grass,
ottaen huomioon kirjalliset huomautukset, jotka sille ovat esittäneet
– Öztürk, edustajanaan Rechtsanwalt P. Guhl,
– Itävallan hallitus, asiamiehenään E. Riedl,
– Saksan hallitus, asiamiehenään W.-D. Plessing,
– Euroopan yhteisöjen komissio, asiamiehinään H. Michard ja W. Bogensberger,
ottaen huomioon esittelevän tuomarin kertomuksen,
kuultuaan julkisasiamiehen
12.2.2004
pidetyssä istunnossa esittämän ratkaisuehdotuksen,
on antanut seuraavan
tuomion
Tuomion perustelut
1. Oberster Gerichtshof on esittänyt yhteisöjen tuomioistuimelle 17.9.2002 tekemällään päätöksellä, joka on saapunut yhteisöjen tuomioistuimeen 17.10.2002, EY 234 artiklan nojalla kaksi ennakkoratkaisukysymystä yhtäältä Turkin tasavallan ja toisaalta ETY:n jäsenvaltioiden sekä yhteisön toisaalta Ankarassa 12 päivänä syyskuuta 1963 allekirjoittaman ja 23 päivänä joulukuuta 1963 tehdyllä neuvoston päätöksellä 64/732/ETY (EYVL 1964, 217, s. 3685) yhteisön puolesta tehdyn, hyväksytyn ja vahvistetun Euroopan talousyhteisön ja Turkin välisen assosiaatiosopimuksen (jäljempänä assosiaatiosopimus) 9 artiklan sekä sosiaaliturvajärjestelmien soveltamisesta yhteisön alueella liikkuviin palkattuihin työntekijöihin, itsenäisiin ammatinharjoittajiin ja heidän perheenjäseniinsä 14 päivänä kesäkuuta 1971 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 1408/71, sellaisena kuin se on muutettuna ja ajan tasalle saatettuna 2 päivänä joulukuuta 1996 annetulla neuvoston asetuksella (EY) N:o 118/97 (EYVL 1997, L 28, s. 1; jäljempänä asetus N:o 1408/71) 45 artiklan 1 kohdan tulkinnasta.
2. Nämä kysymykset on esitetty Öztürkin ja Pensionsversicherungsanstalt der Arbeiterin (itävaltalainen työntekijöiden työeläkelaitos) välisessä asiassa, joka koskee sitä, että viimeksi mainittu on kieltäytynyt myöntämästä Öztürkille työttömyyden perusteella varhennettua vanhuuseläkettä.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
ETY–Turkki-assosiaatio
3. Assosiaatiosopimuksen 2 artiklan 1 kohdan mukaan sopimuksen tavoitteena on edistää sopimuspuolten välisten kaupallisten ja taloudellisten suhteiden jatkuvaa tasapainoista vahvistamista. Tätä varten sopimus sisältää valmistelevan vaiheen, jonka aikana Turkin tasavalta voi vahvistaa talouttaan yhteisön avustuksella (3 artikla), siirtymävaiheen, jonka aikana toteutetaan asteittain tulliliitto ja lähennetään talouspolitiikkaa (4 artikla) sekä loppuvaiheen, joka perustuu tulliliittoon ja joka merkitsee talouspolitiikan yhteensovittamisen vahvistamista (5 artikla). Viimeksi mainittu vaihe on saavutettu 31.12.1995 (ks. tulliliiton viimeisen vaiheen aloittamisesta 22 päivänä joulukuuta 1995 tehty EY–Turkki-assosiointineuvoston päätös N:o 1/95) (EYVL 1996, L 35, s. 1).
4. Assosiaatiosopimuksen 9 artiklassa, joka on lisätty sopimuksen II osastoon, jonka otsikkona on ”Siirtymävaiheen täytäntöönpano”, määrätään seuraavaa:
”Sopimuspuolet toteavat, että sopimuksen soveltamisalalla kaikki kansalaisuuteen perustuva syrjintä on kiellettyä yhteisön perustamissopimuksen 7 artiklassa ilmaistun periaatteen mukaisesti, sanotun kuitenkaan rajoittamatta sellaisten erityissäännösten ja määräysten soveltamista, jotka voidaan antaa 8 artiklan nojalla.”
5. Assosiaatiosopimuksen 12 artiklassa määrätään seuraavaa:
”Sopimuspuolet sopivat toimivansa yhteisön perustamissopimuksen 48, 49 ja 50 artiklan hengessä toteuttaakseen työntekijöiden vapaan liikkuvuuden asteittaisesti välillään.”
6. Brysselissä 23.11.1970 allekirjoitetun ja 19.12.1972 annetulla neuvoston asetuksella (ETY) N:o 2760/72 yhteisön nimissä tehdyn, hyväksytyn ja vahvistetun lisäpöytäkirjan (EYVL L 293, s. 1; jäljempänä pöytäkirja) 1 artiklan mukaan siinä vahvistetaan assosiaatiosopimuksen 4 artiklassa tarkoitetun siirtymävaiheen edellytykset, yksityiskohtaiset säännöt ja aikataulu. Pöytäkirjan 62 artiklan mukaan pöytäkirja on erottamaton osa assosiaatiosopimusta.
7. Pöytäkirjan II osaston, jonka otsikkona on ”Henkilöiden ja palveluiden liikkuvuus”, I luku koskee työntekijöitä.
8. Sen 36 artiklassa vahvistetaan asteittain toteutettava työntekijöiden vapaa liikkuvuus jäsenvaltioiden ja Turkin tasavallan välillä assosiaatiosopimuksen 12 artiklassa ilmaistujen periaatteiden mukaisesti ja siinä määrätään, että assosiaationeuvosto päättää tätä varten tarvittavista yksityiskohtaisista säännöistä.
9. Pöytäkirjan 39 artiklan 1 ja 2 kohta kuuluvat seuraavasti:
”1. Ennen tämän pöytäkirjan voimaantuloa seuraavan ensimmäisen vuoden loppua assosiointineuvosto antaa sosiaaliturvan alalla määräyksiä yhteisön alueella liikkuvien turkkilaisten työntekijöiden ja heidän yhteisön alueella asuvien perheittensä hyväksi.
2. Näiden määräysten on mahdollistettava se, että vahvistettavien yksityiskohtaisten sääntöjen mukaisesti turkkilaisten työntekijöiden eri jäsenvaltioissa täyttyneet vakuutus- ja työskentelykaudet lasketaan yhteen vanhuuden, kuoleman ja työkyvyttömyyden perusteella maksettavien eläkkeiden ja elinkorkojen osalta sekä heidän ja heidän yhteisön alueella asuvien perheenjäsentensä terveydenhuollon osalta. Näillä määräyksillä ei voida velvoittaa yhteisön jäsenvaltioita ottamaan huomioon Turkissa täyttyneitä kausia.”
10. Tämän pöytäkirjan 39 artiklan nojalla assosiaationeuvosto teki Euroopan yhteisöjen jäsenvaltioiden sosiaaliturvajärjestelmien soveltamisesta turkkilaisiin työntekijöihin ja heidän perheenjäseniinsä 19 päivänä syyskuuta 1980 päätöksen N:o 3/80 (EYVL 1983, C 110, s. 60; jäljempänä päätös 3/80).
11. Tämän päätöksen tavoitteena on jäsenvaltioiden sosiaaliturvajärjestelmien yhteensovittaminen siten, että perinteisille sosiaaliturva-aloille kuuluvat etuudet voitaisiin myöntää sellaisille turkkilaisille työntekijöille, jotka työskentelevät tai ovat työskennelleet yhdessä tai useammassa yhteisön jäsenvaltiossa, sekä heidän perheenjäsenilleen ja heidän jälkeensä jääneille.
12. Tätä varten päätöksen N:o 3/80 määräyksissä viitataan olennaisin osin tiettyihin asetuksen N:o 1408/71 säännöksiin ja vähäisemmässä määrin asetuksen (ETY) N:o 1408/71 täytäntöönpanomenettelystä 21 päivänä maaliskuuta 1972 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 574/72 (EYVL L 74, s. 1) säännöksiin.
13. Päätöksen N:o 3/80  2 artiklassa, jonka otsikkona on ”Henkilöllinen soveltamisala”, määrätään seuraavaa:
”Tätä päätöstä sovelletaan:
– työntekijöihin, jotka kuuluvat tai ovat kuuluneet yhden tai useamman jäsenvaltion lainsäädännön soveltamisalaan ja jotka ovat Turkin kansalaisia,
– näiden työntekijöiden perheenjäseniin, jotka asuvat jonkin jäsenvaltion alueella,
– näiden työntekijöiden jälkeen jääneisiin.”
14. Päätöksen N:o 3/80  3 artiklassa, jonka otsikkona on ”Yhdenvertainen kohtelu” ja jossa toistetaan asetuksen N:o 1408/71  3 artiklan 1 kohdan sanamuoto, määrätään seuraavaa:
”Jollei tämän päätöksen erityisistä määräyksistä muuta johdu, jäsenvaltion alueella asuvat henkilöt, joihin tätä päätöstä sovelletaan, ovat jäsenvaltion lainsäädännön mukaan samojen velvoitteiden alaisia ja nauttivat samoja etuja kuin tämän valtion kansalaiset.”
15. Päätöksen 3/80  4 artiklassa, jonka otsikkona on ”Aineellinen soveltamisala”, määrätään seuraavaa:
”Tätä päätöstä sovelletaan kaikkeen sosiaaliturva-alaa koskevaan lainsäädäntöön, joka koskee:
– –
b) työkyvyttömyysetuuksia, mukaan lukien ansaitsemiskyvyn ylläpitämiseksi tai parantamiseksi tarkoitetut etuudet;
c) vanhuusetuuksia;
– –
g) työttömyysetuuksia;
– – ”
16. Päätöksen N:o 3/80  III osasto, jonka otsikkona on ”Eri etuusryhmiä koskevat erityismääräykset”, sisältää asetuksen N:o 1408/71 kaltaiset yhteensovittamismääräykset, jotka koskevat muun muassa työkyvyttömyyden, vanhuuden ja kuoleman johdosta maksettavia etuuksia (eläkkeet).
17. Päätöksen N:o 3/80  32 artikla kuuluu seuraavasti:
”Turkki ja yhteisö toteuttavat kumpikin osaltaan tämän päätöksen määräysten täytäntöönpanemiseksi tarvittavat toimenpiteet.”
18. Euroopan yhteisöjen komissio teki 8.2.1983 neuvoston ehdotuksen asetukseksi (ETY) päätöksen N:o 3/80 soveltamisesta Euroopan talousyhteisössä (EYVL C 110, s. 1); tämän ehdotuksen mukaan tätä päätöstä ”sovelletaan yhteisössä” (1 artikla) ja ehdotuksessa vahvistetaan kyseistä päätöstä koskevat ”täydentävät yksityiskohtaiset soveltamissäännöt”.
19. Euroopan unionin neuvosto ei ole tähän mennessä hyväksynyt tätä asetusehdotusta.
Asetus N:o 1408/71
20. Asetuksen N:o 1408/71  45 artiklan 1 kohta kuuluu seuraavasti:
”Jos jäsenvaltion lainsäädännön mukaan etuuksia koskevan oikeuden saavuttamiseksi, säilyttämiseksi tai takaisinsaamiseksi järjestelmässä, joka ei ole 2 tai 3 kohdan mukainen erityisjärjestelmä, edellytetään tiettyjen vakuutus- tai asumiskausien täyttymistä, tämän jäsenvaltion toimivaltainen vakuutuslaitos ottaa huomioon tarpeellisessa määrin muiden jäsenvaltioiden lainsäädännön mukaan kertyneet vakuutus- tai asumiskaudet, olivatpa ne kertyneet yleisessä järjestelmässä tai erityisjärjestelmässä ja joko palkattuna työntekijänä tai itsenäisenä ammatinharjoittajana. Nämä kaudet otetaan huomioon ikään kuin ne olisivat sovellettavan lainsäädännön mukaisesti kertyneitä kausia.”
Itävallan lainsäädäntö
21. Allgemeines Sozialversicherungsgesetzin (yleinen sosiaaliturvalaki, jäljempänä ASVG) 253 a §:ssä, sellaisena kuin se on 1.1.2000 voimaan tulleessa muodossaan, taataan varhennetun vanhuuseläkkeen myöntäminen tiettyjen edellytysten täyttyessä muun muassa pitkäaikaistyöttömyystapauksissa. Tämän säännöksen 1 momentti kuuluu seuraavasti:
”Työttömyyden perusteella varhennettuun vanhuuseläkkeeseen on työttömyyden jatkumisen ajan oikeus miespuolisella vakuutetulla, joka on saavuttanut 60 vuoden iän, ja naispuolisella vakuutetulla, joka on saavuttanut 55 vuoden iän, jos
1. vakuutettu osoittaa saaneensa työttömyysetuuksia karenssiajanjakson aikana;
2. vakuutetulla on viiteajankohtana vähintään 180 pakollisten eläkevakuutusmaksujen mukaista vakuutuskuukautta, ja
3. vakuutettu täyttää viiteajankohtana (223 § ja 2 momentti) 253 c §:n 1 momentin 4 kohdassa säädetyn edellytyksen ja on viiteajankohtaa (223 § ja 2 momentti) edeltävien viimeisten 15 kuukauden aikana saanut työttömyysvakuutuksesta vähintään 52 viikon ajan rahaetuuksia työttömyyden perusteella.”
22. Kun vakuutettu saavuttaa ASVG:n 253 §:ssä säädetyn normaalin eläkeiän (65 vuotta miesten osalta ja 60 vuotta naisten osalta), eläke maksetaan saman lain 253 a §:n 5 momentin mukaan vanhuuseläkkeenä.
Itävallan ja Saksan välinen sosiaaliturvasopimus
23. Itävallan tasavallan ja Saksan liittotasavallan välillä tehtyä sosiaaliturvasopimusta (BGBl. III 1998/138; jäljempänä kahdenvälinen sopimus), joka on tullut voimaan 1.10.1998, sovelletaan sen 2 artiklan 1 kohdan mukaan aset uksen N:o 1408/71
”aineelliseen soveltamisalaan kuuluvaan lainsäädäntöön, lukuun ottamatta työttömyysvakuutusta”.
24. Kahdenvälisen sopimuksen 3 artiklassa määrätään seuraavaa:
”(1) Tätä sopimusta sovelletaan henkilöihin, jotka kuuluvat asetuksen [N:o 1408/71] henkilölliseen soveltamisalaan.
(2) Tätä sopimusta sovelletaan myös henkilöihin, jotka eivät kuulu asetuksen [N:o 1408/71] henkilölliseen soveltamisalaan, ja
a) joihin sovelletaan tai on sovellettu jommankumman tai kummankin sopimusvaltion lainsäädäntöä, tai
b) jotka ovat edellä a alakohdassa tarkoitettujen henkilöiden perheenjäseniä tai heidän jälkeensä jääneitä.”
25. Kahdenvälisen sopimuksen 5 artiklan 1 ja 2 kohdassa määrätään seuraavaa:
”(1) Asetusta [N:o 1408/71], täytäntöönpanoasetusta ja sen täytäntöönpanoa koskevia sopimuksia sovelletaan analogisesti edellä 3 artiklan 2 kohdassa mainittuihin henkilöihin sopimusvaltioiden välisissä suhteissa, ellei tässä sopimuksessa toisin määrätä.
(2) Asetuksen [N:o 1408/71] 3 ja 10 artiklaa sovelletaan edellä 3 artiklan 2 kohdassa mainittuihin henkilöihin vain, jos kyseessä ovat sopimusvaltioiden kansalaiset, pakolaiset ja valtiottomat henkilöt sekä näiden henkilöiden perheenjäsenet ja heidän jälkeensä jääneet.”
Pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset
26. Turkin kansalainen Öztürk, joka on syntynyt vuonna 1939, asuu tällä hetkellä Saksassa. Hän työskenteli Itävallassa vuodesta 1966 vuoteen 1970 ja tämän jälkeen Saksassa. Hän oli viimeksi mainitussa valtiossa työttömänä 20.7.1998 ja 31.12.1999 välisen ajan ja sai Arbeitsamt Bremeniltä (Bremenin työvoimatoimisto) työttömyyskorvausta.
27. Öztürkille oli 1.1.2000 kertynyt 377 pakollisen eläkevakuutuksen maksukautta (joista 323 Saksassa ja 54 Itävallassa).
28. Hänelle myönnettiin 1.1.2000 alkaen saksalaisen järjestelmän mukainen varhennettu vanhuuseläke.
29. Itävallan eläketurvalaitos sitä vastoin kieltäytyi 10.4.2000 tekemällään päätöksellä myöntämästä Öztürkille ASVG:n 253 a §:n mukaista työttömyyden perusteella varhennettua vanhuuseläkettä sillä perusteella, että asianomainen henkilö ei ollut saanut Itävallasta työttömyyskorvausta viiteajankohtaa eli päivämäärää 1.1.2000 edeltäneiden viidentoista viimeisen kuukauden aikana eikä hän voinut myöskään vedota tällaisen etuuden saamiseen rinnastettaviin tosiseikkoihin.
30. Alioikeus hylkäsi Öztürkin tästä päätöksestä tekemän valituksen sillä perusteella, että ASVG:n 253 a § perustuu olennaisin osin Itävallan työmarkkinatilanteeseen, eikä sitä, että asianomainen henkilö saa Saksasta työttömyysvakuutuksesta maksettavan rahaetuuden, voida rinnastaa itävaltalaisen työttömyysvakuutuksen perusteella maksettavaan etuuteen. Kahdenvälisen sopimuksen tai asetuksen N:o 1408/71 perusteella ei voida alioikeuden mukaan päätyä erilaiseen lopputulokseen.
31. Muutoksenhakutuomioistuin vahvisti alioikeuden tuomion. Öztürk teki tämän jälkeen Revision-muutoksenhaun Oberster Gerichtshofissa.
32. Oberster Gerichtshof pohtii, merkitseekö se, että ASVG:n 253 a §:n mukaisesta eläkkeestä päätettäessä jätetään ottamatta huomioon kaudet, joiden aikana hakija on saanut työttömyyskorvausta toisessa jäsenvaltiossa, pääasian kantajaan kohdistuvaa välillistä syrjintää, joka on ristiriidassa assosiaatiosopimuksen 9 artiklan kanssa. Tältä osin ennakkoratkaisupyynnön esittänyt tuomioistuin viittaa asiassa C‑277/94, Taflan-Met ym., 10.9.1996 annettuun tuomioon (Kok. 1996, s. I‑4085, 38 kohta), jossa yhteisöjen tuomioistuin katsoi, että päätöksen N:o 3/80 12 ja 13 artiklalla, jotka sisältävät vakuutuskausien yhteenlaskemissäännöt, ei ole välitöntä oikeusvaikutusta niin kauan kuin neuvosto ei toteuta täytäntöönpanotoimenpiteitä, sekä asiassa C‑262/96, Sürül, 4.5.1999 annettuun tuomioon (Kok. 1999, s. I‑2685, 64 kohta), jossa yhteisöjen tuomioistuin kuitenkin totesi, että täytäntöönpanotoimenpiteiden puuttuminen ei kumoa päätöksen N:o 3/80  3 artiklan 1 kohdassa vahvistetun yhdenvertaisen kohtelun periaatetta sosiaaliturvan alalla (ks. myös vastaavasti yhdistetyt asiat C‑102/98 ja C‑211/98, Kocak ja Örs, tuomio 14.3.2000, Kok. 2000, s. I‑1287, 35 ja 36 kohta).
33. Nyt esillä olevassa asiassa Oberster Gerichtshof lähtee siitä periaatteesta, että Öztürk ei voi pätevästi vedota päätöksen N:o 3/80  3 artiklan 1 kohtaan sisältyvään kansalaisuuteen perustuvan syrjinnän kiellon periaatteeseen, koska tämä määräys koskee vain Turkin kansalaisen asemaa siinä jäsenvaltiossa, jossa hän asuu. Saattaisi kuitenkin olla mahdollista, että asianosainen voi pätevästi vedota assosiaatiosopimuksen 9 artiklassa määrättyyn kansalaisuuteen perustuvan syrjinnän yleiseen kieltoon.
34. Ennakkoratkaisupyynnön esittänyt tuomioistuin viittaa kuitenkin asiassa 20/75, D’Amico, 9.7.1975 annettuun tuomioon (Kok. 1975, s. 891), jossa sen ratkaistavana nyt olevan asian tosiseikkoihin rinnastettavien seikkojen osalta yhteisöjen tuomioistuin katsoi, ettei välillistä syrjintää ollut, ja totesi, että asetuksen N:o 1408/71  45 artiklan 1 kohdan kanssa ei ole ristiriidassa sellainen kansallinen lainsäädäntö, jossa varhennetun vanhuuseläkkeen saamiseksi edellytetään, että etuuden saaja on ollut tietyn ajan työttömänä ja kyseisen jäsenvaltion työvoimaviranomaisten käytettävissä. Oberster Gerichtshof epäilee kuitenkin sitä, onko tämä tuomio edelleen asianmukainen syrjintäkiellon periaatteen valossa, kun otetaan erityisesti huomioon tosiseikkojen rinnastamista koskevan yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännön kehittyminen.
35. Vaikka yhteisöjen tuomioistuin katsoisikin, että Öztürk ei pätevästi voi perustaa vaatimuksiaan assosiaatiosopimuksen 9 artiklaan, olisi kuitenkin kansallisen tuomioistuimen mukaan varmistettava, voiko Öztürk vedota kahdenvälisen sopimuksen määräyksiin ja asetuksen N:o 1408/71 säännöksiin. Kun otetaan huomioon ennakkoratkaisukysymysten tutkittavaksi ottamista koskeva yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytäntö (ks. mm. yhdistetyt asiat C‑297/88 ja C‑197/89, Dzodzi, tuomio 18.10.1990, Kok. 1990, s. I‑3763, Kok. Ep. X, s. 555, 16–18 kohta; asia C‑231/89, Gmurzynska-Bscher, tuomio 8.11.1990, Kok. 1990, s. I‑4003, 18–26 kohta ja asia C‑130/95, Giloy, tuomio 17.7.1997, Kok. 1997, s. I‑4291, 20–29 kohta), on yhteisöjen tuomioistuimen kansallisen tuomioistuimen mielestä toimivaltainen lausumaan asetuksen N:o 1408/71  45 artiklan 1 kohdan tulkinnasta pääasian riitakysymyksen ratkaisemiseksi.
36. Oberster Gerichtshof on näin ollen päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää yhteisöjen tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1) Onko Euroopan talousyhteisön ja Turkin välistä assosiaatiota koskevaa säännöstöä (erityisesti [assosiaatio]sopimuksen 9 artiklaa) tulkittava siten, että tämän säännöstön kanssa on ristiriidassa sellainen jäsenvaltion lainsäädäntö, jonka mukaan oikeus saada työttömyyden perusteella varhennettua vanhuuseläkettä edellyttää muun muassa, että työntekijä on viiteajankohtaa edeltäneenä tiettynä ajanjaksona saanut rahaetuuksia kyseisen jäsenvaltion työttömyysvakuutuksesta?
Jos ensimmäiseen kysymykseen vastataan kieltävästi:
2) Onko – – asetuksen N:o 1408/71 – – 45 artiklan 1 kohtaa tulkittava siten, että sen kanssa on ristiriidassa sellainen jäsenvaltion lainsäädäntö, jonka mukaan oikeus saada työttömyyden perusteella varhennettua vanhuuseläkettä edellyttää muun muassa sitä, että työntekijä on viiteajankohtaa edeltäneenä tiettynä ajanjaksona saanut rahaetuuksia kyseisen jäsenvaltion työttömyysvakuutuksesta?”
Ensimmäinen kysymys
37. Ensimmäisellä kysymyksellään ennakkoratkaisupyynnön esittänyt tuomioistuin tiedustelee sitä, onko assosiaatiosopimuksen 9 artiklaa taikka päätöksen N:o 3/80  3 artiklan 1 kohtaa tulkittava siten, että niiden kanssa on ristiriidassa sellaisen kansallisen lainsäädännön soveltaminen, jonka mukaan työttömyyden perusteella varhennetun vanhuuseläkkeen saamisen edellytyksenä on, että etuuden saaja on eläkehakemusta edeltäneenä tiettynä ajanjaksona saanut työttömyysetuuksia ainoastaan kyseisen jäsenvaltion työttömyysvakuutuksesta.
Yhteisöjen tuomioistuimelle esitetyt huomautukset
38. Öztürk väittää, että Saksan liittotasavallalla ja Itävallan tasavallalla on melkein samanlainen lainsäädäntö siitä, että tietyn iän saavuttanut työtön työntekijä, jolla ei ole todellisia mahdollisuuksia päästä takaisin työmarkkinoille, voi saada varhennetun eläkkeen. Hän ilmoittaa siten saavansa Saksassa, jossa hän on viimeksi työskennellyt, tällaista vanhuuseläkettä, jonka määrä on laskettu niiden vakuutuskausien perusteella, jotka ovat täyttyneet tässä jäsenvaltiossa. Jos hänelle hänen vaatimuksensa mukaisesti myönnettäisiin tällaista eläkettä myös Itävallassa, tämän viimeksi mainitun etuuden määrä laskettaisiin Itävallassa täyttyneiden vakuutuskausien perusteella.
39. Öztürk katsoo, että hän on assosiaatiosopimuksella kielletyn syrjinnän uhri siitä syystä, että hän on työskennellyt useammassa kuin yhdessä jäsenvaltiossa. Jos hän olisi työskennellyt siihen päivään asti, kunnes hänen työttömyyskautensa alkoi, ainoastaan jommassakummassa edellä mainituista jäsenvaltioista, hän olisi kyseisen jäsenvaltion lainsäädännön nojalla saanut varhennetun eläkkeen, jonka määrä vastaisi koko hänen työuraansa.
40. Itävallan hallitus katsoo, että assosiaatiosopimuksen 9 artiklan sijasta on viitattava päätöksen N:o 3/80  3 artiklan 1 kohtaan, koska viimeksi mainittu sisältää sosiaaliturva-alaa koskevan erityisen syrjintäkiellon säännön (ks. em. yhdistetyt asiat Kocak ja Örs, tuomion 36 kohta).
41. Kyseinen hallitus ei ole ennakkoratkaisupyynnön esittäneen tuomioistuimen kanssa samaa mieltä siitä tulkinnasta, jonka mukaan päätöksen N:o 3/80  3 artiklan 1 kohtaa sovellettaisiin vain kyseessä olevan Turkin kansalaisen asuinvaltiossa. Itävallan hallituksen mukaan tämä säännös on samanlainen kuin asetuksen N:o 1408/71 3 artiklan 1 kohta. Viimeksi mainitun säännöksen soveltamisen kannalta ei kuitenkaan ole merkitystä sillä, asuuko etuuden saaja siinä jäsenvaltiossa, jonka lainsäädännön soveltamisalalla vedotaan syrjintäkiellon sääntöön (ks. vastaavasti asia C‑124/99, Borawitz, tuomio 21.9.2000, Kok. 2000, s. I‑7293, 23–35 kohta).
42. Itävallan hallituksen mukaan päätöksen N:o 3/80  3 artiklan 1 kohdassa ei kielletä sitä, että toisessa jäsenvaltiossa saatujen työttömyysetuuksien maksukaudet jätetään huomiotta määritettäessä oikeus saada varhennettua vanhuuseläkettä. Vastakkainen näkökanta johtaisi siihen, että kaikkia kansallisten sosiaaliturvajärjestelmien yhteensovittamistoimia, kuten vakuutuskausien yhteenlaskemissääntöä, olisi pidettävä piilosyrjinnän poistamiseksi tarkoitettuina toimenpiteinä. Yhteisöjen tuomioistuin ei kuitenkaan Itävallan hallituksen mukaan ole omaksunut tällaista välillisen syrjinnän laajaa käsitettä edellä mainitussa asiassa Taflan-Met ym. antamassaan tuomiossa, joka koskee juuri kieltäytymistä laskea mukaan kaikkia toisessa jäsenvaltiossa täyttyneitä vakuutuskausia. Näin ollen pääasiassa ei ole kyse välillisestä syrjinnästä.
43. Itävallan hallituksen mukaan tätä näkemystä tukee edellä mainitussa asiassa D’Amico annettu tuomio, joka koskee tilannetta, joka on verrattavissa pääasiaan, ja jossa yhteisöjen tuomioistuin on tarkastellut kysymystä yksinomaan asetuksen N:o 1408/71  45 artiklassa säädetyn kaikkien vakuutuskausien yhteenlaskemisjärjestelmän kannalta.
44. Saksan hallitus väittää, että pääasiassa kyseessä oleva kansallinen lainsäädäntö ei merkitse päätöksen N:o 3/80  3 artiklan 1 kohdan kanssa ristiriidassa olevaa syrjintää. Tätä lainsäädäntöä sovelletaan hakijan kansalaisuudesta riippumatta, ja sen legitiiminä tavoitteena on työttömyyden seurausten vähentäminen sellaisten henkilöiden osalta, joilla on vain vähäiset mahdollisuudet päästä takaisin kansallisille työmarkkinoille. Näin ollen ei ole ollut tarpeen ulottaa kyseisen lainsäädännön mukaisia etuuksia henkilöihin, jotka asuvat toisessa jäsenvaltiossa kuin Itävallan tasavallassa ja joita Itävallan työttömyysvakuutus ja itävaltalaiset työmarkkinat eivät koske. Yhteisön oikeudessa on myös hyväksytty työttömyysetuuksien alueellinen luonne.
45. Saksan hallituksen mukaan edellä mainitussa asiassa D’Amico annettu tuomio tukee tätä analyysiä ja se on yhä tänäänkin merkityksellinen huolimatta siitä kehityksestä, joka on voinut tapahtua tällä välin sisämarkkinoiden toteuttamisen yhteydessä, koska tänä päivänä ei ole olemassa yksiä ainoita eurooppalaisia työmarkkinoita sen enempää kuin vuonna 1975, jolloin edellä mainittu tuomio annettiin.
46. Komission mukaan on viitattava assosiaatiosopimuksen 9 artiklaan, joka on välittömästi sovellettavissa. Päätöksen N:o 3/80  3 artiklan 1 kohtaa voidaan sitä vastoin soveltaa vain kyseessä olevan Turkin kansalaisen vastaanottaneessa jäsenvaltiossa.
47. Komissio väittää, että assosiaatiosopimuksen 9 artikla estää sen, että jäsenvaltion toimivaltainen laitos kieltäytyy ottamasta varhennetun vanhuuseläkkeen myöntämisessä huomioon niitä kausia, joiden aikana Turkin kansalainen on saanut työttömyysetuuksia toisessa jäsenvaltiossa sellaisina kausina, joiden aikana saatuja etuuksia pidettäisiin ensiksi mainitun jäsenvaltion lainsäädännön nojalla maksettuina etuuksina. Tällainen kieltäytyminen merkitsee komission mukaan välillistä syrjintää.
48. Komissio viittaa tältä osin edellä mainitussa asiassa D’Amico annettua tuomiota myöhempään yhteisöjen tuomioistuimen viimeaikaiseen oikeuskäytäntöön, joka koskee missä tahansa jäsenvaltiossa vallinneiden tosiseikkojen yhdenvertaisen kohtelun periaatteen nojalla tapahtuvaa rinnastamista sosiaaliturvaetuuksia koskevien oikeuksien saamiseksi.
Yhteisöjen tuomioistuimen vastaus
49. On todettava, että assosiaatiosopimuksen 9 artiklassa kielletään kaikki kansalaisuuteen perustuva syrjintä kyseisen sopimuksen soveltamisalalla, sanotun kuitenkaan rajoittamatta sellaisten erityissäännösten ja määräysten soveltamista, jotka assosiaationeuvosto voi antaa. Tämä merkitsee sitä, että samoin kuin EY 12 artiklaa suhteessa EY:n perustamissopimuksen erityismääräyksiin taikka johdetun oikeuden säännöksiin, tätä 9 artiklaakaan ei sovelleta autonomisesti, jos assosiaationeuvosto on antanut päätöksen N:o 3/80  3 artiklan 1 kohdan kaltaisen erityisen syrjintäkieltosäännön sosiaaliturvan erityisalalla (ks. vastaavasti em. yhdistetyt asiat Kocak ja Örs, tuomion 36 kohta).
50. Näin ollen nyt esillä olevassa asiassa on ensinnäkin tutkittava, onko päätöksen N:o 3/80  3 artiklan 1 kohdassa vahvistettuun yhdenvertaisen kohtelun periaatteeseen mahdollista vedota pääasiassa kyseessä olevan tilanteen kaltaisessa tilanteessa, jossa kyseessä oleva Turkin kansalainen asuu toisessa jäsenvaltiossa kuin siinä, jota vastaan kyseiseen sääntöön vedotaan.
51. Kuten Itävallan hallitus on perustellusti maininnut ja julkisasiamies on ratkaisuehdotuksensa 28 kohdassa todennut, tältä osin ei voida päätellä sanamuodoltaan asetuksen N:o 1408/71  3 artiklan 1 kohdan kanssa samanlaisesta päätöksen N:o 3/80  3 artiklan 1 kohdan sanamuodosta eikä sen tavoitteesta, että sillä vahvistetaan ainoastaan asuinvaltiolle velvollisuus varmistaa sen kansallisen lainsäädännön soveltamisessa Turkin kansalaisten eduksi kansalaisuudesta riippumaton yhdenvertainen kohtelu sosiaaliturva-alalla. Tällainen velvollisuus kohdistuu myös muihin jäsenvaltioihin, joissa Turkin kansalainen on saanut sosiaaliturvaa koskevia oikeuksia taikka joissa hänen osaltaan on kertynyt vakuutus-, asumis- tai työskentelykausia.
52. Tätä tulkintaa tukee päätöksen N:o 3/80  2 artikla, jossa määritellään kyseisen päätöksen soveltamisala siten, että sitä sovelletaan muun muassa työntekijöihin, ”jotka kuuluvat tai ovat kuuluneet yhden tai useamman jäsenvaltion lainsäädännön soveltamisalaan”.
53. Tästä seuraa nyt esillä olevassa asiassa, että Öztürkilla on eläkeoikeuden saamiseksi oikeus vedota päätöksen N:o 3/80  3 artiklan 1 kohtaan Itävallan viranomaisia vastaan, kun vakuutuskausista, joita hänelle on kertynyt Itävallassa ennen hänen muuttoaan Saksaan, huolimatta siitä, että hän asuu nykyisin viimeksi mainitussa jäsenvaltiossa.
54. Päätöksen N:o 3/80 3 artiklan 1 kohtaan sisältyvän kansalaisuuteen perustuvan syrjinnän kiellon periaatteen ulottuvuuden osalta on todettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan yhdenvertaista kohtelua koskevilla säännöillä kielletään paitsi kansalaisuuteen perustuva avoin syrjintä myös kaikenlaiset peitellyn syrjinnän muodot, joissa muita erotteluperusteita soveltaen päädytään tosiasiassa samaan lopputulokseen (em. yhdistetyt asiat Kocak ja Örs, tuomion 39 kohta).
55. Pääasiassa kyseessä olevan kaltaista lainsäädäntöä sovelletaan tietysti kyseessä olevien työntekijöiden kansalaisuudesta riippumatta.
56. Sitä vastoin kotimaiset työntekijät voivat Itävallassa työskennelleitä turkkilaisia siirtotyöläisiä helpommin täyttää edellytyksen siitä, että asianomaisen henkilön on pitänyt saada etuuksia Itävallan työttömyysvakuutuksesta viiteajankohtaa edeltäneenä tiettynä ajanjaksona, mikä tämän saman lainsäädännön mukaan on ehtona varhennetun vanhuuseläkkeen saamiselle.
57. Tältä osin ei ole välttämätöntä todeta, että kyseessä oleva kansallinen lainsäädäntö koskee käytännössä suhteessa paljon suurempaa osaa tällaisista siirtotyöntekijöistä. Riittää, kun todetaan, että tällä säännöksellä voi olla tällainen vaikutus (ks. vastaavasti asia C‑237/94, O’Flynn, tuomio 23.5.1996, Kok. 1996, s. I‑2617, 21 kohta).
58. Pääasiassa kyseessä olevan kaltainen lainsäädäntö johtaa siis epäyhdenvertaiseen kohteluun, vaikkei se perustukaan suoraan kansalaisuuteen.
59. Ennen kuin lausutaan mainitun epäyhdenvertaisuuden mahdollisesta oikeusperusteesta, on kuitenkin kolmanneksi tutkittava kysymystä siitä, riittääkö pelkkä syrjintäkiellon periaatteen soveltaminen, sellaisena kuin tämä periaate vahvistetaan päätöksen N:o 3/80 3 artiklan 1 kohdassa, poistamaan haitat, jotka aiheutuvat Turkin kansalaisille pääasiassa kyseessä olevan kaltaisesta lainsäädännöstä, kun otetaan huomioon se, mitä on todettu em. asiassa Taflan-Met ym. annetun tuomion 38 kohdassa, jossa todetaan, että niin kauan kuin neuvosto ei toteuta asetuksessa N:o 574/72 mainitun kaltaisia täydentäviä toimenpiteitä, jotka ovat välttämättömiä kyseisen päätöksen täytäntöönpanemiselle, kyseisen päätöksen määräyksillä ei ole välitöntä oikeusvaikutusta jäsenvalti oiden alueella eikä niihin siis voida vedota kansallisissa tuomioistuimissa (ks. vastaavasti em. asia Sürül, tuomion 54 kohta).
60. Näin on päätöksen N:o 3/80  4 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun sosiaaliturva-alan eri osa-alueiden vakuutuskausien yhteenlaskemissäännön osalta. Sitä vastoin tämän päätöksen 3 artiklan 1 kohdassa vahvistetaan päätöksen soveltamisalalla täsmällinen ja ehdoton periaate, joka on riittävän käyttökelpoinen, jotta kansalliset tuomioistuimet voivat soveltaa sitä (em. asia Sürül, tuomion 62–74 kohta).
61. Itävallan hallituksen mukaan se, että varhennetun vanhuuseläkeoikeuden myöntämiseksi jäsenvaltiossa turkkilaiselle työntekijälle otetaan huomioon toisessa jäsenvaltiossa kertyneet työttömyysetuuksien maksukaudet, edellyttää turvautumista päätökseen N:o 3/80 sisältyviin vakuutuskausien yhteenlaskemista koskeviin teknisiin sääntöihin, joilla juuri edellä mainitussa asiassa Taflan-Met ym. annetun tuomion mukaan ei ole katsottu olevan välitöntä oikeusvaikutusta ja joihin ei siis voida vedota kansallisissa tuomioistuimissa.
62. Tätä tulkintaa ei kuitenkaan voida hyväksyä.
63. Kuten julkisasiamies toteaa ratkaisuehdotuksensa 71 ja 72 kohdassa, pääasia ei koske sellaisten vanhuuseläkkeen maksukausien huomioon ottamisen ongelmaa, joiden kertymisestä riippuu oikeus itävaltalaisen eläkkeen saamiseen taikka sen määrän laskeminen.
64. Sitä vastoin pääasia koskee yksinomaan sellaisen vähimmäisviiteajanjakson huomioon ottamista, jonka aikana kyseessä olevan työntekijän on täytynyt saada työttömyysetuuksia, jotta hän voisi mahdollisesti vaatia työttömyyden perusteella varhennettua vanhuuseläkettä.
65. Tällaista ajanjaksoa ei kuitenkaan eläkeoikeuksien saamisen, ylläpitämisen taikka toteutumisen kannalta voida sellaisenaan pitää vakuutuskautena, jonka eri jäsenvaltioissa täyttyneiden vakuutuskausien tekniset yhteenlaskemissäännöt kattavat. Koska tämän edellytyksen tarkoituksena on varmistaa, että etuuden saaja on tosiasiallisesti ollut työnhakija tiettynä ajanjaksona ja että hänellä on ollut vaikeuksia päästä takaisin työmarkkinoille, kyseessä on eri edellytys kuin se, joka liittyy eläkeoikeuksien konkreettiseen vahvistamiseen ja jonka soveltamisessa on täysin noudatettava päätöksen N:o 3/80  3 artiklan 1 kohdassa vahvistettua syrjintäkiellon periaatetta (ks. vastaavasti asia C‑23/02, Alami, määräys 12.2.2003, Kok. 2003, s. I‑1399, 38 kohta).
66. Lopuksi on tutkittava, onko tämän tuomion 56–58 kohdassa todettu erilainen kohtelu legitiimin sosiaalipoliittisen tavoitteen perusteella objektiivisesti perusteltavissa, kuten Saksan hallitus väittää, koska työttömyyden perusteella varhennettua vanhuuseläkettä olisi pidettävä työttömien hyväksi toteutettuna sosiaalisena suojelutoimenpiteenä, kun otetaan huomioon kyseisen jäsenvaltion työllisyystilanne. Tällöin ei olisi otettava huomioon toisessa jäsenvaltiossa täyttyneitä työttömyyskausia.
67. Tältä osin on todettava, että vaikka pitääkin paikkansa, että pääasiassa kyseessä olevan kaltainen etuus myönnetään työntekijälle, jonka pääsy työmarkkinoille on vaikeaa, ja että se kuuluu selvästi kansalliseen työllisyyspolitiikkaan, se ei kuitenkaan ole työttömyysetuus, vaan vanhuuseläke. On totta, että tämä eläke myönnetään ennen kuin etuuden saaja on saavuttanut eläkeiän, jos hän on pitkäaikaistyötön. Tämän etuuden määrä kuitenkin lasketaan niiden maksukausien perusteella, jotka vakuutettu on täyttänyt kyseisen jäsenvaltion vanhuuseläkejärjestelmässä.
68. Kun otetaan huomioon edellä esitetyt näkökohdat, ensimmäiseen ennakkoratkaisukysymykseen on vastattava, että päätöksen N:o 3/80  3 artiklan 1 kohtaa on tulkittava niin, että sen kanssa on ristiriidassa jäsenvaltion sellaisen lainsäädännön soveltaminen, jossa asetetaan työttömyyden perusteella varhennetun vanhuuseläkkeen myöntämisen edellytykseksi se, että etuuden saaja on saanut eläkehakemusta edeltäneenä tiettynä ajanjaksona etuuksia ainoastaan kyseisen jäsenvaltion työttömyysvakuutuksesta.
Toinen ennakkoratkaisukysymys
69. Ensimmäiseen ennakkoratkaisukysymykseen annettu vastaus huomioon ottaen toiseen kysymykseen ei ole tarpeen vastata.
Päätökset oikeudenkäyntikuluista
Oikeudenkäyntikulut
70. Yhteisöjen tuomioistuimelle huomautuksensa esittäneille Itävallan ja Saksan hallituksille ja komissiolle aiheutuneita oikeudenkäyntikuluja ei voida määrätä korvattaviksi. Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely yhteisöjen tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta.
Päätöksen päätösosa
Näillä perusteilla
YHTEISÖJEN TUOMIOISTUIN (suuri jaosto)
on ratkaissut Oberster Gerichtshofin 17.9.2002 tekemällään päätöksellä esittämät kysymykset seuraavasti:
Euroopan yhteisöjen jäsenvaltioiden sosiaaliturvajärjestelmien soveltamisesta turkkilaisiin työntekijöihin ja heidän perheenjäseniinsä 19 päivänä syyskuuta 1980 tehdyn assosiaationeuvoston päätöksen N:o 3/80  3 artiklan 1 kohtaa on tulkittava niin, että sen kanssa on ristiriidassa jäsenvaltion sellaisen lainsäädännön soveltaminen, jossa asetetaan työttömyyden perusteella varhennetun vanhuuseläkkeen myöntämisen edellytykseksi se, että etuuden saaja on saanut eläkehakemusta edeltäneenä tiettynä ajanjaksona etuuksia ainoastaan kyseisen jäsenvaltion työttömyysvakuutuksesta.