VIRKAMIESTUOMIOISTUIMEN TUOMIO (ensimmäinen jaosto)
30 päivänä marraskuuta 2009
Asia F-3/09
Roberto Ridolfi
vastaan
Euroopan yhteisöjen komissio
Henkilöstö – Virkamiehet – Kolmansissa maissa työskentelevät virkamiehet – Korotettu koulutuslisä – Asemapaikan siirto toimielimen toimipaikkaan – Tehtäväkierto – Asemapaikan siirron tavanomainen kesto – Henkilöstösääntöjen liitteessä X oleva 3 ja 15 artikla
Aihe: EY 236 ja EA 152 artiklaan perustuva kanne, jolla Roberto Ridolfi vaatii virkamiestuomioistuinta kumoamaan 5.3.2008 tehdyn
komission päätöksen, jonka mukaan häneen ei sovelleta 24.10.2007 tapahtuneen asemapaikan siirron toimielimen toimipaikkaan
kolmannessa maassa suoritetun palvelusjakson jälkeen Euroopan yhteisöjen virkamiehiin sovellettavien henkilöstösääntöjen liitteessä
X olevassa 3 artiklassa säädettyä ”tehtäväkiertoa”, ja komission 12.12.2008 päivätyn ilmoituksen, jolla peritään takaisin
kantajalle myönnetty koulutuslisän korotus henkilöstösääntöjen liitteessä X olevan 15 artiklan nojalla ajanjaksolta 24.10.2007–31.12.2007.
Ratkaisu: Kanne hylätään. Roberto Ridolfi velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Tiivistelmä
1.      Virkamiehet – Asemapaikkaan määrääminen – Siirtäminen toisiin tehtäviin
(Henkilöstösääntöjen 7 artiklan 1 kohta)
2.      Virkamiehet – Yhdenvertainen kohtelu – Asemapaikan siirron komission toimipaikkaan yhteydessä sen jälkeen, kun tavanomainen
palvelusaika kolmannessa maassa oli kulunut loppuun, myönnetyt edut
(Henkilöstösääntöjen liitteessä X oleva 3 ja 15 artikla)
1.      Viranhoitoon liittyvien seikkojen vuoksi tapahtuva siirtäminen toisiin tehtäviin ei sulje pois sitä, että toimivaltaiset viranomaiset
ottavat huomioon asianomaisten henkilöiden henkilökohtaiset toiveet erityisesti, jotta heidän olisi mahdollista selviytyä
henkilökohtaisista vaikeuksista. Koska kunkin virkamiehen tuotos riippuu hänen henkilökohtaisesta hyvinvoinnistaan ja koska
Euroopan yhteisöillä on huolenpitovelvollisuus virkamiehiään kohtaan, yksikön etu edellyttää väistämättä sitä, että virkamiesten
esiin tuomat henkilökohtaiset ongelmat otetaan huomioon. Se, että virkamies, joka on siirretty toiseen asemapaikkaan henkilökohtaisista
syistä ja hänen nimenomaisesta pyynnöstään, siirretään toiseen asemapaikkaan vain yksikön tarpeista riippuvista syistä, johtaisi
siihen, että erotettaisiin virheellisesti toisistaan yksikön etu ja virkamiehen henkilökohtainen tilanne, jotka kaksi seikkaa
ovat erottamattomassa keskinäisessä yhteydessä.
(ks. 47 kohta)
Viittaukset:
Yhteisöjen tuomioistuin: asia 140/77, Verhaaf v. komissio, 9.11.1978 (Kok., s. 2117, 11 ja 12 kohta)
2.      Yhdenvertaisen kohtelun periaatteen vastaista on, että toisiinsa rinnastettavissa olevia tapauksia kohdellaan eri tavalla
tai että erilaisia tapauksia kohdellaan samalla tavalla, ellei tällainen kohtelu, joka tapauksesta riippuen on erilaista tai
samanlaista, ole objektiivisesti perusteltua. Tämä koskee myös syrjintäkiellon periaatetta, joka on vain yhdenvertaisuuden
yleisen periaatteen erityinen ilmentymä ja joka yhdessä viimeksi mainitun periaatteen kanssa on yksi yhteisön oikeuden perusoikeuksista,
joiden kunnioittamisen yhteisöjen tuomioistuin takaa. Suhteellisuusperiaate taas edellyttää, että yhteisön toimielinten toimet
eivät ylitä niitä rajoja, jotka johtuvat siitä, mikä on tarpeellista niillä tavoiteltujen päämäärien toteuttamiseksi ja tähän
soveltuvaa.
Jos yhteisön lainsäätäjä on kuitenkin harkintavaltansa puitteissa päättänyt ottaa käyttöön tehtäväkierron eli kolmanteen maahan
määrätyn virkamiehen väliaikaisen siirtämisen virkansa kanssa komission toimipaikkaan tai mihin hyvänsä muuhun asemapaikkaan
yhteisössä, sillä on sitäkin suuremmalla syyllä laaja harkintavalta mainittua etua koskevien edellytysten ja yksityiskohtaisten
sääntöjen määrittämisessä. Näin ollen edellä mainittuja periaatteita on tulkittava tämän laajan harkintavallan valossa ja
niin, että otetaan huomioon tarve toteuttaa lainsäätäjän valinnat henkilöstöpolitiikan alalla.
Tällä alalla yhteisöjen tuomioistuimet vain tarkastavat yhdenvertaisuusperiaatteen ja syrjintäkiellon periaatteen osalta,
että kyseinen toimielin ei ole tehnyt erottelua mielivaltaisesti tai tavoiteltuun päämäärään nähden selvästi epäasianmukaisesti,
ja suhteellisuusperiaatteen osalta, että toimi, josta on päätetty, ei ole sillä tavoitellun päämäärän saavuttamiseen selvästi
soveltumaton.
Kun kuitenkin otetaan huomioon ne henkilökohtaiseen tai perhe-elämään liittyvät haitat ja rajoitteet, joita kolmanteen maahan
määräämisestä saattaa virkamiehille aiheutua, ei voida väittää, että sellaisten virkamiesten, jotka suorittavat loppuun tavanomaisen
palvelusajan kolmannessa maassa, tilanne on rinnastettavissa sellaisten virkamiesten tilanteeseen, jotka lähtevät kyseisestä
kolmannesta maasta ennen mainitun ajanjakson päättymistä, erityisesti jos he lähtevät sieltä omasta pyynnöstään. Näin on myös
silloin, kun virkamiesten tilannetta arvioidaan niin, että otetaan huomioon yhteisöjen viranhoidolliset tarpeet eli erityisesti
palveluksen kestoa ja jatkuvuutta koskevat tarpeet sekä talousarviosta johtuvat pakottavat vaatimukset. On nimittäin myönnettävä,
että mainitut tarpeet täyttyvät paremmin silloin, kun tavanomainen palvelusaika kolmannessa maassa suoritetaan loppuun, kuin
silloin, kun kyseisestä maasta lähdetään ennen tavanomaisen palvelusajan päättymistä.
Niiden virkamiesten tilanne, jotka suorittavat loppuun tavanomaisen palvelusajan kolmannessa valtiossa, ei siis ole rinnastettavissa
niiden virkamiesten tilanteeseen, jotka eivät suorita kyseistä palvelusaikaa loppuun, mistä seuraa, ellei vastakkaista päätelmää
tukevia objektiivisia perusteita ole, että kyseisten kahden virkamiesryhmän erottelu ei ainoastaan ole perusteltua, vaan sitä
jopa edellytetään.
Näin ollen yhteisön lainsäätäjällä on vapaus myöntää tietyt edut vain sellaisille virkamiehille, jotka suorittavat loppuun
tavanomaisen palvelusajan kolmannessa maassa, ja sillä on myös vapaus, ellei suhteellisuusperiaatteesta muuta johdu, määrittää
kyseiset edut, kuten se on tehnyt ottaessaan käyttöön tehtäväkiertojaksot ja päättäessään korotetun koulutuslisän maksamisen
jatkamisesta. Koska toimielimen toimipaikkaan siirretty virkamies, johon ei sovelleta tehtäväkiertoa, menettää vain koulutuskorvauksen
korotuksen, joka myönnetään sellaisille siirretyille virkamiehille, joihin sovelletaan tehtäväkiertoa, eikä oikeutta koulutuskorvaukseen,
tämä erottelu ei millään muotoa ole suhteettoman ankaraa sillä tavoiteltuun päämäärään nähden.
(ks. 50, 51 ja 53–57 kohta)
Viittaukset:
Yhteisöjen tuomioistuin: asia 122/78, Buitoni, 20.2.1979 (Kok., s. 677, 16 ja 20 kohta); asia 66/82, Fromançais, 23.2.1983
(Kok., s. 395, 8 kohta); asia 15/83, Denkavit Nederland, 17.5.1984 (Kok., s. 2171, 25 kohta); yhdistetyt asiat 279/84, 280/84,
285/84 ja 286/84, Rau Lebensmittelwerke ym. v. komissio, 11.3.1987 (Kok., s. 1069, 34 kohta); asia 265/87, Schräder HS Kraftfutter,
11.7.1989 (Kok., s. 2237, 22 kohta); asia C‑8/89, Zardi, 26.6.1990 (Kok., s. I‑2515, 10 kohta) ja asia C‑157/96, National
Farmers’ Union ym., 5.5.1998 (Kok., s. I‑2211, 60 kohta)
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin: asia T‑13/97, Losch v. yhteisöjen tuomioistuin, 30.9.1998 (Kok. H., s. I‑A‑543 ja II‑1633,
113, 121 ja 122 kohta); asia T‑164/97, Busacca ym. v. tilintarkastustuomioistuin, 30.9.1998 (Kok. H., s. I‑A‑565 ja II‑1699,
49, 58 ja 59 kohta); yhdistetyt asiat T‑112/96 ja T‑115/96, Séché v. komissio, 6.7.1999 (Kok. H., s. I‑A‑115 ja II‑623, 127
ja 132 kohta); asia T‑211/02, Tideland Signal v. komissio, 27.9.2002 (Kok., s. II‑3781, 39 kohta); yhdistetyt asiat T‑94/01,
T‑152/01 ja T‑286/01, Hirsch ym. v. EKP, 8.1.2003 (Kok. H., s. I‑A‑1 ja II‑27, 51 kohta); asia T‑2/03, Verein für Konsumenteninformation
v. komissio, 13.4.2005 (Kok., s. II‑1121, 99 kohta) ja yhdistetyt asiat T‑217/99, T‑321/00 ja T‑222/01, Sinaga v. komissio,
13.9.2006, 144 kohta, ei julkaistu oikeustapauskokoelmassa
Virkamiestuomioistuin: asia F‑43/05, Chassagne v. komissio, 23.1.2007 (Kok. H., s. I‑A‑1‑0000 ja II‑A‑1‑0000, 55 kohta, 59
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen ja 61 kohta) ja asia F‑115/07, Balieu-Steinmetz ja Noworyta v. parlamentti, 28.4.2009 (Kok.
H., s. I‑A‑1‑0000 ja II‑A‑1‑0000, 26 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen)