62002TO0381_FI
Asianosaiset
Tuomion perustelut
Päätöksen päätösosa
Asianosaiset
Asiassa T-381/02,
Confédération générale des producteurs de lait de brebis et des industriels de roquefort, kotipaikka Millau (Ranska), edustajinaan asianajajat M. Jacquot ja O. Prost,
kantajana,
jota tukee
Ison-Britannian ja Pohjois-Irlannin yhdistynyt kuningaskunta, asiamiehinään aluksi P. Ormond ja R. Caudwell, sittemmin C. Jackson, prosessiosoite Luxemburgissa,
väliintulijana,
vastaan
Euroopan yhteisöjen komissio, asiamiehinään J. Iglesias Buhigues ja A.-M. Rouchaud-Joët, prosessiosoite Luxemburgissa,
vastaajana,
jota tukee
Helleenien tasavalta, asiamiehinään V. Kontolaimos, I. Chalkias ja M. Tassopoulou, prosessiosoite Luxemburgissa,
väliintulijana,
jossa kantaja vaatii ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuinta kumoamaan komission asetuksen (EY) N:o 1107/96 liitteen muuttamisesta nimityksen ”Feta” osalta 14 päivänä lokakuuta 2002 annetun komission asetuksen (EY) N:o 1829/2002 (EYVL L 277, s. 10),
EUROOPAN YHTEISÖJEN ENSIMMÄISEN OIKEUSASTEENTUOMIOISTUIN (kolmas jaosto),
toimien kokoonpanossa: jaoston puheenjohtaja M. Jaeger sekä tuomarit J. Azizi ja E. Cremona,
kirjaaja: E. Coulon,
on antanut seuraavan
määräyksen
Tuomion perustelut
Asiaa koskevat oikeussäännöt
1. Maataloustuotteiden ja elintarvikkeiden maantieteellisten merkintöjen ja alkuperänimitysten suojasta 14 päivänä heinäkuuta 1992 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 2081/92 (EYVL L 208, s. 1; jäljempänä perusasetus) 1 artiklassa säädetään tietyille maataloustuotteille ja elintarvikkeille annettavaa alkuperänimitysten ja maantieteellisten merkintöjen yhteisön laajuista suojaa koskevista säännöistä.
2. Perusasetuksen 2 artiklan 2 kohdan a alakohdan mukaan ”alkuperänimityksellä” tarkoitetaan ”alueen, määrätyn paikan tai erityistapauksissa maan nimeä, jota käytetään nimeämään maataloustuotetta tai elintarviketta,
– joka on peräisin kyseiseltä alueelta, kyseisestä määrätystä paikasta tai kyseisestä maasta
ja
– jonka laatu tai ominaisuudet ovat olennaisesti tai yksinomaisesti maantieteellisen ympäristön, joka käsittää sen luonnon ja inhimilliset tekijät, ansiota ja jonka tuotanto, jalostus ja käsittely tapahtuu rajatulla maantieteellisellä alueella”.
3. Perusasetuksen 2 artiklan 3 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Tiettyjä perinteisiä maantieteellisiä tai muita kuin maantieteellisiä nimityksiä, joilla maataloustuote tai elintarvike, joka on alueen tai erityisen paikan alkuperätuote, on nimetty ja jotka täyttävät 2 kohdan a alakohdan toisessa luetelmakohdassa tarkoitetut edellytykset, on myös pidettävä alkuperänimityksinä.”
4. Perusasetuksen 3 artiklan mukaan nimityksiä, joista on tullut yleisnimiä, ei voi rekisteröidä.
5. Jotta maataloustuotteen tai elintarvikkeen nimi voidaan rekisteröidä suojatuksi alkuperänimitykseksi, sen on tässä tarkoituksessa täytettävä perusasetuksessa asetetut edellytykset ja erityisesti oltava kyseisen asetuksen 4 artiklan 1 kohdassa mainitun eritelmän mukainen. Tämän rekisteröinnin jälkeen mainitulla nimityksellä on yhteisön suoja.
6. Perusasetuksen 5–7 artiklassa säädetään ”tavanomaiseksi menettelyksi” kutsutusta nimityksen rekisteröintimenettelystä, jonka ansiosta ryhmittymä, jolla tarkoitetaan saman maataloustuotteen tai elintarvikkeen tuottajista ja/tai jalostajista koostuvaa järjestöä, tai tietyin edellytyksin luonnollinen henkilö tai oikeushenkilö voi jättää rekisteröintihakemuksen sille jäsenvaltiolle, jossa kyseinen maantieteellinen alue sijaitsee. Jäsenvaltio tarkastaa, että hakemus on perusteltu, ja toimittaa sen komissiolle. Jos komissio katsoo, että nimitys täyttää suojaamiselle asetetut edellytykset, se julkaisee Euroopan yhteisöjen virallisessa lehdessä perusasetuksen 6 artiklan 2 kohdassa mainitut erityistiedot.
7. Perusasetuksen 7 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1. Kuuden kuukauden kuluessa 6 artiklan 2 kohdassa tarkoitetusta julkaisemisesta Euroopan yhteisöjen virallisessa lehdessä jäsenvaltio voi tehdä väitteen rekisteröintiä vastaan.
2. Jäsenvaltioiden toimivaltaisten viranomaisten on huolehdittava siitä, että henkilöt, jotka voivat osoittaa, että heillä on asiassa laillinen taloudellinen etu valvottavanaan, saavat tutustua hakemukseen. Lisäksi jäsenvaltioissa vallitsevan tilanteen mukaisesti jäsenvaltiot voivat järjestää saman mahdollisuuden muille osapuolille, joilla on asiassa laillinen etu valvottavanaan.
3. Luonnollinen henkilö tai oikeushenkilö, jota asia laillisesti koskee, voi tehdä väitteen ehdotettua rekisteröintiä vastaan lähettämällä asianmukaisesti perustellun ilmoituksen sen jäsenvaltion toimivaltaiselle viranomaiselle, jossa hän asuu tai johon hän on sijoittautunut. Toimivaltaisen viranomaisen on toteutettava aiheelliset toimenpiteet ottaakseen säädetyssä määräajassa huomioon tällaiset huomautukset tai tällaisen väitteen.
– – ”
8. Jos mikään jäsenvaltio ei tee komissiolle väitettä ehdotettua rekisteröintiä vastaan, nimitys kirjataan komission pitämään ”Suojattujen alkuperänimitysten ja suojattujen maantieteellisten merkintöjen rekisteriin”.
9. Jos väite voidaan ottaa tutkittavaksi eivätkä asianomaiset jäsenvaltiot pääse asiasta keskenään sopimukseen perusasetuksen 7 artiklan 5 kohdan mukaisesti, komissio tekee päätöksen saman asetuksen 15 artiklassa säädettyä menettelyä (sääntelykomiteamenettely) noudattaen. Perusasetuksen 7 artiklan 5 kohdan b alakohdassa säädetään, että komissio ottaa päätöstä tehdessään huomioon ”perinteiset ja tarkasti noudatetut käytännöt ja sekaannusten todennäköisyyden”.
10. Perusasetuksen 14 artiklan 1 ja 2 kohta koskevat tavaramerkin ja alkuperänimityksen tai maantieteellisen merkinnän välistä ristiriitaa. Artiklassa säädetään tältä osin seuraavaa:
”1. Jos alkuperänimitys tai maantieteellinen merkintä on rekisteröity tämän asetuksen mukaisesti, jotakin 13 artiklassa tarkoitettua tapausta edustavan ja samaa tuotetyyppiä koskevan tavaramerkin rekisteröintihakemus on hylättävä, jos tavaramerkin rekisteröintihakemus on jätetty 6 artiklan 2 kohdassa tarkoitetun julkaisupäivän jälkeen.
Tavaramerkit, jotka on rekisteröity vastoin ensimmäistä alakohtaa, on julistettava mitättömiksi.
Tätä kohtaa sovelletaan myös silloin, kun tavaramerkin rekisteröintihakemus on jätetty ennen 6 artiklan 2 kohdassa tarkoitettua rekisteröintihakemuksen julkaisupäivää, jos julkaiseminen on tapahtunut ennen kuin tavaramerkki on rekisteröity.
2. Sillä edellytyksellä, että yhteisön oikeutta noudatetaan – – tavaramerkin, joka on rekisteröity hyvässä uskossa ennen alkuperänimityksen tai maantieteellisen merkinnän rekisteröintihakemuksen jättämistä, käyttöä saa jatkaa alkuperänimityksen tai maantieteellisen merkinnän rekisteröinnistä huolimatta, jos jäsenvaltioiden tavaramerkkilainsäädännön lähentämisestä 21 päivänä joulukuuta 1988 annetun neuvoston direktiivin 89/104/ETY 3 artiklan 1 kohdan c ja g alakohdassa ja 12 artiklan 2 kohdan b alakohdassa vastaavasti säädettyjä tavaramerkin mitättömyysperusteita tai menettämisperusteita ei ole.
– – ”
11. Perusasetuksen 17 artiklalla otetaan käyttöön tavanomaisesta menettelystä poikkeava rekisteröintimenettely, niin sanottu ”yksinkertaistettu menettely”. Tämän menettelyn mukaan jäsenvaltioiden on ilmoitettava komissiolle nimet, joilla on oikeudellinen suoja, tai käytössä vakiintuneet nimitykset, jotka ne haluavat rekisteröidä perusasetuksen mukaisesti. Perusasetuksen 15 artiklassa säädettyä menettelyä noudatetaan soveltuvin osin. Asetuksen 17 artiklan 2 kohdan toisessa virkkeessä täsmennetään, ettei 7 artiklan mukaista väitemenettelyä sovelleta yksinkertaistetussa menettelyssä.
Tosiseikat
12. Kreikan hallitus pyysi 21.1.1994 päivätyllä kirjeellä komissiota rekisteröimään nimityksen ”feta” suojattuna alkuperänimityksenä perusasetuksen 17 artiklan mukaisesti.
13. Komissio antoi perusasetuksen 15 artiklan nojalla perustetulle sääntelykomitealle 19.1.1996 asetusehdotuksen, joka sisälsi luettelon nimityksistä, jotka voitaisiin rekisteröidä maantieteellisinä merkintöinä tai suojattuina alkuperänimityksinä perusasetuksen 17 artiklan mukaisesti. Tässä luettelossa oli ilmaisu ”feta”. Koska sääntelykomitea ei antanut ehdotuksesta lausuntoa sille asetetussa määräajassa, komissio toimitti ehdotuksen 6.3.1996 neuvostolle perusasetuksen 15 artiklan neljännen kohdan mukaisesti. Neuvosto ei ratkaissut asiaa perusasetuksen 15 artiklan viidennessä kohdassa asetetun kolmen kuukauden määräajan kuluessa.
14. Tämän johdosta komissio antoi 12.6.1996 perusasetuksen 15 artiklan viidennen kohdan mukaisesti asetuksen (EY) N:o 1107/96 [perus]asetuksen 17 artiklassa säädetyn menettelyn mukaisesta maantieteellisten merkintöjen ja alkuperänimitysten rekisteröinnistä (EYVL L 148, s. 1). Asetuksen N:o 1107/96 1 artiklan mukaan nimitys ”Feta”, joka on sisällytetty kyseisen asetuksen liitteessä olevaan A osaan otsakkeen ”Juustot” ja maan nimen ”Kreikka” kohdalle, on rekisteröity suojattuna alkuperänimityksenä.
15. Yhteisöjen tuomioistuin kumosi yhdistetyissä asioissa C-289/96, C-293/96 ja C‑299/96, Tanska ym. vastaan komissio, 16.3.1999 antamallaan tuomiolla (Kok. 1999, s. I-1541) asetuksen N:o 1107/96 siltä osin kuin siinä on nimitys ”feta” rekisteröity suojatuksi alkuperänimitykseksi. Yhteisöjen tuomioistuin totesi tuomiossaan, että tarkastellessaan sitä, onko ”feta” yleisnimi, komissio ei ollut ottanut huomioon asianmukaisesti kaikkia niitä tekijöitä, jotka sen olisi perusasetuksen 3 artiklan 1 kohdan kolmannen alakohdan mukaan pitänyt ottaa huomioon.
16. Tämän tuomion johdosta komissio antoi 25.5.1999 asetuksen (EY) N:o 1070/1999 asetuksen N:o 1107/96 liitteen muuttamisesta (EYVL L 130, s. 18), jolla poistettiin nimi ”feta” suojattujen alkuperänimitysten ja suojattujen maantieteellisten merkintöjen rekisteristä sekä asetuksen (EY) N:o 1107/96 liitteestä.
17. Kun komissio oli myöhemmin tarkastellut uudelleen Kreikan hallituksen rekisteröintihakemusta, se antoi sääntelykomitealle perusasetuksen 15 artiklan toisen kohdan mukaisesti asetusluonnoksen ja ehdotti nimityksen ”feta” lisäämistä perusasetuksen 17 artiklan mukaisesti suojattuna alkuperänimityksenä suojattujen alkuperänimitysten ja suojattujen maantieteellisten merkintöjen rekisteriin. Koska komitea ei antanut lausuntoa ehdotuksesta sille asetetussa määräajassa, komissio toimitti ehdotuksen neuvostolle perusasetuksen 15 artiklan neljännen kohdan mukaisesti.
18. Koska neuvosto ei ratkaissut asiaa perusasetuksen 15 artiklan viidennessä kohdassa asetetun määräajan kuluessa, komissio antoi 14.10.2002 asetuksen (EY) N:o 1829/2002 asetuksen N:o 1107/96 liitteen muuttamisesta nimityksen ”feta” osalta (EYVL L 277, s. 10; jäljempänä riidanalainen asetus). Tällä asetuksella nimitys ”feta” rekisteröitiin uudelleen suojattuna alkuperänimityksenä ja lisättiin asetuksen N:o 1107/96 liitteessä olevaan A osaan otsakkeiden ”Juustot” ja ”Kreikka” kohdalle.
Asian käsittelyn vaiheet
19. Kantaja nosti nyt käsiteltävänä olevan kanteen 18.12.2002 ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimeen jättämällään kannekirjelmällä.
20. Komissio pyysi 30.1.2003 päivätyllä kirjeellä asian lykkäämistä siihen asti, kunnes yhteisöjen tuomioistuin antaa tuomion yhdistetyissä asioissa C-465/02 ja C-466/02.
21. Kantaja ilmoitti 24.2.2003 päivätyllä kirjeellä, ettei se vastusta lykkäämistä koskevaa pyyntöä.
22. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin hylkäsi 19.3.2003 tekemällään päätöksellä lykkäämistä koskevan pyynnön ja määräsi, että oikeudenkäyntiä on jatkettava.
23. Komissio esitti ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimeen 26.5.2003 toimittamassaan erillisessä asiakirjassa oikeudenkäyntiväitteen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 114 artiklan nojalla. Kantaja toimitti 7.7.2003 ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimelle tätä väitettä koskevat kirjalliset huomautuksensa.
24. Kreikan hallitus ja Syndesmos Ellinikon Viomichanion Galaktokomikon Proïonton (SEV-GAP) (Kreikan maitotuotteiden valmistajien yhdistys) toimittivat ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimeen 16.4.2003 ja 2.5.2003 väliintulohakemukset, joissa ne pyysivät saada osallistua oikeudenkäyntiin väliintulijoina tukeakseen komission vaatimuksia.
25. Ison-Britannian ja Pohjois-Irlannin yhdistynyt kuningaskunta toimitti ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimeen 28.4.2003 väliintulohakemuksen, jossa se pyysi saada osallistua oikeudenkäyntiin tukeakseen kantajan vaatimuksia.
26. Région Languedoc-Roussillon toimitti ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimeen 30.4.2003 väliintulohakemuksen, jossa se pyysi saada osallistua oikeudenkäyntiin tukeakseen kantajan vaatimuksia.
27. Kreikan valtio ja Ison-Britannian ja Pohjois-Irlannin yhdistynyt kuningaskunta hyväksyttiin 26.8.2003 annetulla määräyksellä väliintulijoiksi.
28. Ison-Britannian ja Pohjois-Irlannin yhdistynyt kuningaskunta ilmoitti 19.9.2003 päivätyssä kirjeessä, ettei se esitä väliintulokirjelmää.
29. Kreikan hallitus toimitti 6.10.2003 väliintulokirjelmänsä komission vaatimusten tueksi.
30. Région Languedoc-Roussillon ilmoitti 17.8.2004 päivätyllä kirjeellä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimelle aikomuksestaan peruuttaa väliintulonsa.
31. Région Languedoc-Roussillonin väliintulohakemus poistettiin 19.10.2004 annetulla määräyksellä asian rekisteristä.
Asianosaisten vaatimukset
32. Kanteessaan kantaja vaatii, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
– kumoaa riidanalaisen asetuksen siltä osin kuin siinä on rekisteröity nimitys ”feta”
– velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
33. Komissio vaatii oikeudenkäyntiväitteessään, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
– jättää kanteen tutkimatta
– velvoittaa kantajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
34. Oikeudenkäyntiväitettä koskevissa huomautuksissaan kantaja vaatii, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
– hylkää oikeudenkäyntiväitteen
– ottaa kanteen tutkittavaksi
– velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
35. Kreikan hallitus vaatii väliintulokirjelmässään, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin jättää kanteen tutkimatta.
Oikeudellinen arviointi
36. Kantaja, joka on Fédération régionale des syndicats des éleveurs de brebis -nimisestä liitosta ja Fédération des syndicats des industriels de roquefort -nimisestä liitosta muodostuva ammattialojen välinen järjestö, vaatii nyt käsiteltävänä olevalla kanteella riidanalaisen asetuksen kumoamista. Se vetoaa erityisesti perusasetuksen 2, 3 ja 17 artiklan rikkomiseen sekä suhteellisuusperiaatteen ja luottamuksensuojan periaatteen loukkaamiseen.
37. Komissio ja Kreikan hallitus, joka väliintulijana tukee sen vaatimuksia, katsovat, että kanne on jätettävä tutkimatta, koska kantajalla ei ole EY 230 artiklan neljännessä kohdassa tarkoitettua asiavaltuutta. Kreikan hallitus väittää lisäksi, että kanne on nostettu määräajan päättymisen jälkeen.
38. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 114 artiklan 1 kohdan mukaan tuomioistuin voi ratkaista tutkittavaksi ottamisen edellytyksiä koskevan väitteen käsittelemättä itse pääasiaa, jos asianosainen sitä pyytää. Saman artiklan 3 kohdan mukaan jatkokäsittely on suullinen, jollei ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin toisin päätä. Nyt käsiteltävänä olevassa asiassa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo saaneensa asiakirja-aineiston tarkastelusta riittävästi tietoja antaakseen ratkaisun komission esittämästä oikeudenkäyntiväitteestä ilman suullista käsittelyä.
Ehdoton prosessinedellytys, johon Kreikan hallitus vetoaa ja joka koskee kanteen liian myöhäistä vireillepanoa
39. Kreikan hallitus väittää, että kanne on jätettävä tutkimatta sillä perusteella, että se on nostettu määräajan jälkeen. Riidanalaisen asetuksen julkaiseminen tapahtui 15.10.2002, ja koska kanne pantiin vireille vasta 18.12.2002, EY 230 artiklan viidennessä kohdassa määrättyä kahden kuukauden määräaikaa ei ole noudatettu.
40. On todettava, että tämä ehdotonta prosessinedellytystä koskeva väite on selvästi perusteeton. Kanteen nostamisen määräaika nimittäin alkaa työjärjestyksen 102 artiklan 1 kohdan mukaisesti kulua vasta kyseisen säädöksen julkaisemista seuraavan neljännentoista päivän päätyttyä. Tähän lisätään työjärjestyksen 102 artiklan 2 kohdassa määrätty pitkiä etäisyyksiä koskeva määräajan pidennys, joka on kymmenen päivää. Näin ollen nyt käsiteltävänä oleva kanne on pantu vireille määräajassa.
Ehdoton prosessinedellytys, joka perustuu kantajan asiavaltuuden puuttumiseen
Asianosaisten lausumat
41. Komissio väittää, että kanne koskee asetusta, joka on yleisesti sovellettava EY 249 artiklan toisessa kohdassa tarkoitetulla tavalla, ja että riidanalainen asetus ei koske kantajaa erikseen.
42. Kantajan mukaan kanne on otettava tutkittavaksi.
43. Ka ntaja väittää ensinnäkin, että sillä on oikeus kanteen nostamiseen, koska se on valtuutettu puolustamaan jäsentensä etuja nyt esillä olevassa oikeudenkäyntimenettelyssä. Se katsoo, että sen säännöistä ilmenee, että sen tarkoituksena on erityisesti ”lampaankasvattajien ja roquefort-juuston valmistajien yhteisten taloudellisten etujen puolustaminen”. Kantajan mukaan näissä säännöissä ilmaistu tarkoitus ja keinot, jotka sille on annettu tämän tarkoituksen toteuttamiseksi, ovat riittävän laajat koskeakseen myös nyt käsiteltävänä olevan kanteen nostamista. Lisäksi kantaja on sellainen ammattialojen välinen järjestö, joka on tunnustettu tällaiseksi ranskalaisella asetuksella ja jonka tavoitteena on erityisesti lampaanmaidon markkinoiden sääntely Roquefortin tuotantoalueella ja joka tällä perusteella puolustaa kaikkien kasvattajien ja tämän maidon teollisten jalostajien etuja. Kantaja lisää, että sen puheenjohtajalle on annettu asiakohtainen valtuutus, jonka perusteella hänellä on kantajan nimissä oikeus esiintyä tuomioistuimessa nyt esillä olevassa kanteessa.
44. Kantaja väittää toiseksi, että asetus N:o 1829/2002 koskee sen jäseniä erikseen. Kantajan mukaan nimittäin lukuun ottamatta kreikkalaisia lampaanmaidosta valmistetun feta-juuston tuottajia, jotka voivat jatkaa nimityksen ”feta” käyttöä, sen jäseninä olevat ranskalaiset tuottajat ovat ainoita, joilla on tosiasiallisesti merkittävää ja kaupallista lampaanmaidosta valmistetun feta-juuston tuotantoa. Kantajan jäsenet muodostavat siten tämän erityispiirteen takia oikeuskäytännössä tarkoitetun toimijoiden ”suljetun joukon”.
45. Kolmanneksi kantaja väittää, että lampaanmaidosta valmistetun feta-juuston ranskalaiset tuottajat pitävät hallussaan ja käyttävät tosiasiassa sellaisia tavaramerkkejä, joihin sisältyy ilmaisu ”feta”. Kantaja väittää siten, kuten yhteisöjen tuomioistuin on katsonut asiassa C-309/89, Codorníu vastaan neuvosto, 18.5.1994 antamassaan tuomiossa (Kok. 1994, s. I-1853, Kok. Ep. XV, s. I-177), että kyseisten tavaramerkkien rekisteröinti johtaa siihen, että sen jäsenet voidaan yksilöidä.
46. Neljänneksi kantaja katsoo, että siltä osin kuin feta-juuston tuottaja on saanut yhteisön tukea yhteisestä toiminnasta maataloustuotteiden jalostamisen ja kaupan pitämisen edellytysten parantamiseksi 15 päivänä helmikuuta 1977 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 355/77 (EYVL L 51, s. 1) nojalla, komission olisi pitänyt ottaa huomioon kyseisen tuottajan erityinen tilanne, jonka perusteella se erottuu kaikista muista toimijoista.
47. Lopuksi kantaja väittää, että kun komissio turvautui perusasetuksen 17 artiklan mukaiseen yksinkertaistettuun menettelyyn, kantajalta evättiin tavanomaiseen menettelyyn kuuluvat menettelylliset takeet, joilla perusasetuksen 7 artiklan mukaisesti annetaan kaikille luonnollisille henkilöille ja oikeushenkilöille, joita asia laillisesti koskee, mahdollisuus vastustaa ehdotettua rekisteröintiä.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
48. EY 230 artiklan neljännen kohdan mukaan luonnollinen henkilö tai oikeushenkilö voi nostaa kanteen päätöksestä, joka siitä huolimatta, että se on annettu asetuksena, koskee henkilöä suoraan ja erikseen.
49. Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan se, onko kyseessä asetus vai päätös, on ratkaistava sen perusteella, onko kyseinen toimi yleisesti sovellettava (asia C-10/95 P, Asocarne v. neuvosto, määräys 23.11.1995, Kok. 1995, s. I-4149, 28 kohta ja asia C-87/95 P, CNPAAP v. neuvosto, määräys 24.4.1996, Kok. 1996, s. I-2003, 33 kohta). Toimi on yleisesti sovellettava, jos sitä sovelletaan objektiivisesti määriteltyihin tilanteisiin ja jos sen oikeusvaikutukset kohdistuvat abstraktisti määriteltyihin henkilöryhmiin (asia T-482/93, Weber v. komissio, tuomio 10.7.1996, Kok. 1996, s. II-609, 55 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
50. Nyt käsiteltävänä olevassa asiassa riidanalaisella asetuksella annetaan nimitykselle ”feta” perusasetuksen mukainen alkuperänimitysten suoja.
51. Tämä suoja merkitsee sitä, että nimityksen ”feta” käyttö on varattu mainitun kaltaiselta maantieteelliseltä alueelta peräisin oleville tuottajille, joiden tuotteet ovat eritelmässä mainittujen feta-juuston valmistukselle asetettujen maantieteellisten ja laadullisten vaatimusten mukaisia. Kuten komissio on perustellusti korostanut, riidanalaista asetusta ei siis suinkaan ole suunnattu tietyille kantajan kaltaisille toimijoille, vaan siinä annetaan kaikille yrityksille, joiden tuotteet ovat asetettujen maantieteellisten ja laadullisten vaatimusten mukaiset, oikeus pitää niitä kaupan edellä mainitulla nimityksellä ja evätään tämä oikeus niiltä, joiden tuotteet eivät täytä kyseisiä kaikille yrityksille asetettuja samoja vaatimuksia. Riidanalaista asetusta sovelletaan sekä kaikkiin feta-juuston – nykyisiin ja tuleviin – tuottajiin, joilla on laillinen oikeus käyttää tätä nimitystä, että niihin, joilta nimityksen käyttö on siirtymäajan jälkeen kielletty. Asetus ei koske ainoastaan jäsenvaltioiden tuottajia, vaan sen oikeusvaikutukset kohdistuvat myös tuntemattomaan määrään unionin ulkopuolisia tuottajia, jotka haluavat nyt tai tulevaisuudessa tuoda feta-juustoa yhteisöön (asia T-370/02, Alpenhain-Camembert-Werk ym. v. komissio, määräys 6.7.2004, 54 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
52. Näin ollen riidanalainen asetus on yleisesti sovellettava toimenpide EY 249 artiklan toisessa kohdassa tarkoitetulla tavalla. Sitä sovelletaan objektiivisesti määriteltyihin tilanteisiin, ja sen oikeusvaikutukset kohdistuvat abstraktisti määriteltyihin henkilöryhmiin (ks. vastaavasti asia T-109/97, Molkerei Großbraunshain ja Bene Nahrungsmittel v. komissio, määräys 15.9.1998, Kok. 1998, s. II-3533; asia T-114/96, Biscuiterie-confiserie LOR ja Confiserie du Tech v. komissio, määräys 26.3.1999, Kok. 1999, s. II-913, 27–29 kohta; asia T-114/99, CSR Pampryl v. komissio, määräys 9.11.1999, Kok. 1999, s. II-3331, 42 ja 43 kohta ja edellä 51 kohdassa mainittu asia Alpenhain-Camembert-Werk ym. v. komissio, määräyksen 55 kohta). Tämä yleinen sovellettavuus johtuu lisäksi riidanalaisen lainsäädännön tarkoituksesta, joka on suojata asianmukaisesti rekisteröityjä maantieteellisiä merkintöjä ja alkuperänimityksiä erga omnes ja koko Euroopan yhteisössä.
53. Ei kuitenkaan voida sulkea pois sitä, että luonteensa ja soveltamisalansa perusteella normatiivinen säännös voisi koskea luonnollista henkilöä tai oikeushenkilöä erikseen.
54. Tältä osin on muistettava, että ammatillisella yhdistyksellä, joka on perustettu puolustamaan ja edustamaan jäsentensä etuja, on oikeus nostaa kumoamiskanne kolmentyyppisissä tilanteissa, nimittäin ensinnäkin silloin, kun tietyssä oikeussäännössä annetaan sille nimenomaisesti joukko prosessuaalisia oikeuksia, toiseksi silloin, kun yhdistys edustaa sellaisten yritysten etuja, joilla itsellään olisi oikeus nostaa kanne, ja kolmanneksi silloin, kun itse yhdistys voidaan yksilöidä sillä perusteella, että toimi vaikuttaa yhdistyksen omiin etuihin yhdistyksenä erityisesti siksi, että kumoamiskanteen kohteena oleva toimi on vaikuttanut sen asemaan neuvottelijana (ks. yhdistetyt asiat T-295/04–T-297/04, ASAJA v. neuvosto, määräys 8.9.2005, 50 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
55. Nyt käsiteltävänä olevassa asiassa kantaja ei väitä, että sillä on oikeus kanteen nostamiseen sillä perusteella, että säädös koskee sen omia etuja, vaan se väittää ainoastaan, että kanne on otettava tutkittavaksi kahden ensimmäisen tilanteen perusteella.
56. Kyseisen ensimmäisen tilanteen osalta eli kun on olemassa oikeussäännös, jossa annetaan ammatillisille yhdistyksille nimenomaisesti joukko prosessuaalisia oikeuksia, kantaja väittää, että sille on yhteisön lainsäädännössä, erityisesti perusasetuksen 7 artiklassa, annettu prosessuaalinen oikeus. Kantaja katsoo lisäksi, että mikäli komissio olisi noudattanut tavanomaista menettelyä nimityksen ”feta” rekisteröinnissä, sillä olisi ollut oikeus tehdä väite rekisteröintiä vastaan.
57. Tämä väite ei voi menestyä. On nimittäin todettava, että perusasetuksessa ei tunnusteta mitään luonteeltaan prosessuaalista oikeutta kantajan kaltaisten ammatillisten yhdistysten omaksi eduksi.
58. Lisäksi on muistutettava, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on jo katsonut, että perusasetuksella ei anneta yhteisön tasolla yksityisille oikeussubjekteille erityisiä menettelyllisiä takeita (edellä 52 kohdassa mainittu asia Molkerei Großbraunshain ja Bene Nahrungsmittel v. komissio, määräyksen 67 kohta ja edellä 51 kohdassa mainittu asia Alpenhain-Camembert-Werk ym. v. komissio, määräyksen 67 kohta).
59. Yhteisöjen tuomioistuin vahvisti tämän oikeuskäytännön asiassa C-447/98 P, Molkerei Großbraunshain ja Bene Nahrungsmittel vastaan komissio, 26.10.2000 antamassaan määräyksessä (Kok. 2000, s. I-9097, 71–73 kohta; ks. vastaavasti myös asia C-151/01 P, Conqueste v. komissio, määräys 30.1.2002, Kok. 2002, s. 1179, 43 ja 44 kohta).
60. Tästä seuraa, ettei kantajaa voida yksilöidä joko itse yhdistykselle tai sen jäsenille annettavien menettelyllisten oikeuksien olemassaoloon perustuvan väitteen perusteella.
61. Mitä tulee toiseen siihen tapaukseen, jossa yhdistys voi nostaa kumoamiskanteen, on tutkittava yhtäältä, edustaako kantaja sääntöjensä mukaisesti nyt käsiteltävänä olevassa kanteessa jäsentensä etuja, ja toisaalta, olisivatko nämä jäsenet oikeutettuja kanteen nostamiseen.
62. Tältä osin on ensinnäkin todettava, että kantajan sääntöjen 1 §:n mukaisesti Confédération générale des producteurs de lait de brebis et des industriels de roquefort -nimisen yhdistyksen jäseniä ovat yhtäältä Fédération régionale des syndicats des éleveurs de brebis -niminen liitto ja toisaalta Fédération des syndicats des industriels de roquefort -niminen liitto. Ensin mainittu jäsen muodostuu lampaankasvattajien kunnallisten ja kuntien välisten ammatillisten etujärjestöjen ryhmittymästä ja viimeksi mainitussa ovat yhdistyneet Syndicat aveyronnais des fabricants de fromage de roquefort -niminen ammatillinen etujärjestö ja Chambre syndicale des industriels de roquefort -niminen ammattijärjestö.
63. Näin ollen kantajan jäsenet ovat ammatillisten etujärjestöjen liittoja eivätkä juustontuottajia. Koska kantajan esittämät väitteet sen osoittamiseksi, että sen edustamilla jäsenillä on oikeus kanteen nostamiseen, eivät kuitenkaan liity pelkästään niihin jäseniin, jotka ovat ammatillisten etujärjestöjen liittoja, vaan myös yksittäisiin juustontuottajiin, jotka vuorostaan ovat mainittujen liittojen jäseniä, kanteen tutkittavaksi ottamista on tutkittava näiden molempien tilanteiden osalta.
64. Ammatillisten etujärjestöjen liittojen osalta on todettava, että kantaja ei ole esittänyt mitään sellaista seikkaa, joka osoittaisi, että kyseisillä liitoilla olisi oikeus nyt käsiteltävänä olevan kanteen nostamiseen.
65. Lisäksi nämä liitot ainoastaan puolustavat juustoalalla toimivien jäsentensä, joita ovat Fédération régionale des syndicats des éleveurs de brebisin piiriin kuuluvat lampaanmaidon tuottajat ja Fédération des syndicats des industriels de roquefortin piiriin kuuluvat jalostajat, yleisiä etuja. Riidanalaisella asetuksella ei aseteta kyseenalaiseksi näiden kahden liiton omia etuja, kun se ei vaikuta niihin niiden erityispiirteiden tai sellaisen tosiasiallisen tilanteen takia, jonka perusteella ne erottuisivat kaikista muista henkilöistä.
66. Riidanalainen asetus, jota sovelletaan objektiivisesti määriteltyihin tilanteisiin ja jonka oikeusvaikutukset kohdistuvat abstraktisti määriteltyihin henkilöryhmiin, ei siten koske kantajan jäseninä olevia ammatillisten etujärjestöjen liittoja erikseen.
67. Näin ollen kantajayhdistyksen jäseninä olevilla kahdella liitolla ei ole oikeutta kanteen nostamiseen.
68. Niiden yksittäisten juustontuottajien osalta, jotka ovat jäseniä liitoissa, jotka vuorostaan ovat kantajan jäseniä, on aivan ensin tarkasteltava kysymystä siitä, edustaako kantaja niitä pätevästi nyt käsiteltävänä olevassa asiassa.
69. Tältä osin on todettava, että kantaja vetoaa useaan otteeseen kirjelmissään sellaisten yleisten etujen edustamiseen, jotka ovat erillisiä tiettyjen sen jäsenten yksilöllisistä eduista. Kannekirjelmässään kantaja rajoittuu siten vetoamaan siihen, että sen tehtävänä on järjestää lampaanmaidon kerääminen ja laadun valvonta, säännellä maitomarkkinoita, huolehtia yhteisestä mainonnasta ja turvata maidon hinnan tasaamisjärjestelmä eri käyttäjien välillä. Samoin oikeudenkäyntiväitettä koskevissa huomautuksissaan se korostaa, että se ei ”puolusta – – tiettyjen yritysten eikä tiettyjen kasvattajien etuja”. Se väittää lisäksi, että sen toiminnalla ”pyritään erityisesti turvaamaan markkina-alue maitoa tuottaville lampaankasvattajille ja Roquefortin alueen tuottajille”.
70. Lisäksi sääntöjen 4 §:ssä määritellystä kantajan toimialasta ilmenee, että sen yleisinä tavoitteina ovat lampaankasvattajien ja roquefort-juuston valmistajien yhteisten taloudellisten etujen tutkiminen ja niiden puolustaminen.
71. Tästä seuraa yhtäältä, että ei vaikuta siltä, että kantajan tehtävänä olisi puolustaa tuomioistuimessa tiettyjen feta-juuston tuottajien etuja, ja toisaalta, että kun otetaan huomioon sekä sen säännöt että sitä koskevat asiakirjat, kantaja ei vastaa sellaisten tiettyjen feta-juuston tuottajien erityisten etujen puolustamisesta, jotka ovat jäseninä liitoissa, jotka vuorostaan ovat kantajan jäseniä, vaan yksinomaan yleisten ja yhteisten etujen suojelemisesta lampaanmaitoalan markkinoilla Roquefortin ja alkuperänimitykseen ”roquefort” liittyvällä alueella.
72. Näin ollen kantajan ei voida katsoa pätevästi edustavan tiettyjen feta-juuston tuottajien etuja nyt käsiteltävänä olevassa kanteessa.
73. Toissijaisesti, jos oletettaisiinkin, että kantaja voisi sääntöjensä mukaan pätevästi edustaa yksittäisiä juustontuottajia, olisi tämän jälkeen tutkittava, olisiko näillä tuottajilla oikeus nostaa kumoamiskanne riidanalaista asetusta vastaan, ja erityisesti, olisiko niillä oikeussuojan tarve ja koskeeko riidanalainen asetus niitä erikseen.
74. Tältä osin, kun kyse on ensinnäkin kantajan väitteistä, joiden mukaan ainoastaan sen jäseninä olevilla ranskalaisilla tuottajilla on tosiasiallisesti merkittävää lampaanmaidosta valmistetun feta-juuston tuotantoa ja että tämän vuoksi kyseiset tuottajat muodostavat suljetun joukon ja ovat yksilöitävissä, on huomautettava, että kantajana olevan yhdistyksen väite ei ole merkityksellinen asian kannalta.
75. Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan nimittäin toimen yleiseen sovellettavuuteen ja siten sen normatiivisuuteen ei vaikuta se, että on mahdollista jollakin tarkkuudella määrittää niiden oikeussubjektien lukumäärä, joihin toimea s ovelletaan tiettynä ajankohtana, tai jopa yksilöidä nämä oikeussubjektit, jos on selvää, että toimea sovelletaan sen tarkoituksen mukaisesti siinä objektiivisesti määritellyn oikeudellisen tilanteen tai tosiseikaston perusteella (asia 6/68, Zuckerfabrik Watenstedt v. neuvosto, tuomio 11.7.1968, Kok. 1968, s. 595, 605 ja 606, Kok. Ep. I, s. 349 ja asia T-183/94, Cantina cooperativa fra produttori vitivinicoli di Torre di Mosto ym. v. komissio, määräys 29.6.1995, Kok. 1995, s. II-1941, 48 kohta).
76. Tilanne on tällainen nyt käsiteltävänä olevassa asiassa, sillä riidanalainen asetus vaikuttaa erotuksetta kaikkiin nykyisiin ja tuleviin tuottajiin, jotka haluavat pitää yhteisössä kaupan juustoa nimityksellä ”feta”. Riidanalaisen asetuksen säännökset vaikuttavat lampaanmaidosta valmistetun juuston tai roquefort-juuston tuottajiin siten samalla tavoin kuin kaikkiin muihinkin yrityksiin, joiden tuotteet eivät ole riidanalaisen asetuksen säännöksissä olevien vaatimusten mukaisia.
77. Toiseksi, siltä osin kuin kyse on kantajan väitteistä, joiden mukaan tietyt sen jäseninä olevista feta-juuston tuottajista ovat pitäneet hallussaan ja käyttäneet ilmaisun ”feta” sisältäviä tavaramerkkejä eli ”Salakis- Feta brebis”-, ”Valbreso feta”- ja ”Salakis, la Feta au bon lait de brebis” -nimisiä tavaramerkkejä, joiden käyttö saatettiin riidanalaisella asetuksella kyseenalaiseksi, on todettava, että riidanalainen asetus ei vaikuta oikeuskäytännössä tarkoitetulla tavalla niihin erityisiin oikeuksiin (ks. asia T-215/00, La Conqueste v. komissio, määräys 30.1.2001, Kok. 2001, s. II-181, 39 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen), joita ilmaisun ”feta” sisältävien tavaramerkkien haltijoina olevat feta-juuston tuottajat ovat saaneet.
78. Kyseisten tavaramerkkien haltijoilta ei nimittäin ole riidanalaisen asetuksen antamisella evätty mahdollisuutta käyttää tavaramerkin niille suomaa oikeutta siltä osin kuin perusasetuksen 14 artiklan 2 kohdan mukaisesti kyseisten tavaramerkkien käyttöä, sillä edellytyksellä, että ne on rekisteröity hyvässä uskossa ennen nimityksen ”feta” rekisteröintihakemuksen jättämistä, saa jatkaa tämän nimityksen rekisteröinnistä huolimatta. Ainoastaan siinä tapauksessa, että on olemassa jäsenvaltioiden tavaramerkkilainsäädännön lähentämisestä 21 päivänä joulukuuta 1988 annetussa neuvoston direktiivissä 89/104/ETY (EYVL 1989, L 40, s. 1) säädettyjä tavaramerkkien mitättömyys- tai menettämisperusteita, tavaramerkkien haltijoilta voidaan evätä oikeus niiden käyttämiseen.
79. Siltä osin kuin kyse on sellaisista tavaramerkeistä, jotka käsittävät ilmaisun ”feta” ja jotka on rekisteröity nimityksen ”feta” rekisteröintihakemuksen jättämisen jälkeen, on todettava ensinnäkin, että tällaisten tavaramerkkien haltijat eivät voi vedota edellä 45 kohdassa mainitussa asiassa Codorníu vastaan komissio annettuun tuomioon, koska vastoin kyseisen tuomion taustalla olevia tosiseikkoja nyt kyseessä olevia tavaramerkkejä ei ole rekisteröity ja käytetty pitkän aikaa ennen nimityksen ”feta” rekisteröintiä koskevan asetuksen antamista.
80. Näin ollen riidanalainen asetus ei vaikuta feta-juuston tuottajien sellaiseen erityiseen oikeuteen, joka on peräisin ilmaisun ”feta” sisältävien tavaramerkkien rekisteröinnistä ja jolla ne voidaan yksilöidä suhteessa kaikkiin muihin toimijoihin.
81. Kolmanneksi, siltä osin kuin kyse on kantajan väitteestä, jonka mukaan komissio olisi ollut velvollinen ottamaan huomioon sellaisen tuottajan tilanteen, joka sai yhteisön tukea, on riittävää todeta, että kantaja ei ole ilmaissut niitä erityissäännöksiä, joiden nojalla komission tuli ottaa huomioon tämän yksittäisen tuottajan tilanne (ks. vastaavasti asia C-390/95 P, Antillean Rice Mills ym. v. komissio, tuomio 11.2.1999, Kok. 1999, s. I-769, 25 kohta). Vaikka oletettaisiinkin, että tilanne olisi tällainen, joka tapauksessa yksin sen toteamuksen perusteella, jonka mukaan komissiolla oli velvollisuus ottaa selvää niistä kielteisistä seurauksista, joita kyseessä olevalla toimella voi olla tietyille yrityksille, ei voida päätellä, että toimi koskee näitä yrityksiä erikseen EY 230 artiklan neljännessä kohdassa tarkoitetulla tavalla (ks. vastaavasti asia C-142/00 P, komissio v. Nederlandse Antillen, tuomio 10.4.2003, Kok. 2003, s. I-3483, 75 kohta).
82. Kaikesta edellä olevasta seuraa yhtäältä, että kantajalla ei ole omia menettelyllisiä oikeuksia, ja toisaalta, että se ei edusta sellaisten jäsenten etuja, joilla olisi oikeus nostaa nyt käsiteltävänä oleva kanne, koska kantajan sääntöjen mukaan sen tehtävänä ei ole puolustaa tuomioistuimessa feta-juuston tuottajien etuja ja koska se vastaa yksinomaan yhteisten etujen suojelemisesta eikä edusta yhtäkään tavaramerkin haltijana olevaa jäsentään, ja että näillä tuottajilla ei ole missään tapauksessa oikeutta kanteen nostamiseen.
83. Nyt käsiteltävänä oleva kanne on siten jätettävä tutkimatta.
84. Näin ollen lausunnon antaminen SEV-GAP:n väliintulohakemuksesta raukeaa.
Oikeudenkäyntikulut
85. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 87 artiklan 2 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska kantaja on hävinnyt asian ja komissio on vaatinut oikeudenkäyntikulujensa korvaamista, kantaja on velvoitettava korvaamaan omat sekä komission oikeudenkäyntikulut.
86. Työjärjestyksen 87 artiklan 4 kohdan ensimmäisen alakohdan mukaan jäsenvaltiot, jotka ovat asiassa väliintulijoina, vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan. Nyt käsiteltävänä olevassa asiassa Helleenien tasavalta sekä Ison-Britannian ja Pohjois-Irlannin yhdistynyt kuningaskunta on velvoitettava vastaamaan omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Päätöksen päätösosa
Näillä perusteilla
YHTEISÖJEN ENSIMMÄISEN OIKEUSASTEEN TUOMIOISTUIN (kolmas jaosto)
on määrännyt seuraavaa:
1) Kanne jätetään tutkimatta.
2) Kantaja vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan, ja se velvoitetaan korvaamaan komission oikeudenkäyntikulut.
3) Helleenien tasavalta sekä Ison-Britannian ja Pohjois-Irlannin yhdistynyt kuningaskunta vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Annettiin Luxemburgissa 13 päivänä joulukuuta 2005.