62001CC0482_FI
Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset
Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset
I Johdanto
1. Molemmat ennakkoratkaisupyynnöt, jotka ovat tämän ratkaisuehdotuksen kohteena, koskevat jäsenvaltioiden toimivaltaa rajoittaa työntekijöiden vapaata liikkuvuutta yleiseen järjestykseen liittyvistä syistä ja erityisesti karkottaa yhteisön kansalaisia tiettyjen rikosten vuoksi toiseen jäsenvaltioon. Tässä yhteydessä on tulkittava EY 39 artiklaa ja ulkomaalaisten liikkumista ja oleskelua koskevien, yleiseen järjestykseen ja turvallisuuteen sekä kansanterveyteen perustuvien erityistoimenpiteiden yhteensovittamisesta 25 päivänä helmikuuta 1964 annettua neuvoston direktiiviä 64/221/ETY(2) (jäljempänä direktiivi 64/221).
II Asiaa koskeva lainsäädäntö
A Yhteisön oikeus
2. Kansallinen tuomioistuin tiedustelee ensinnäkin EY 39 artiklan eli työntekijöiden vapaata liikkuvuutta koskevan keskeisen primäärioikeuden määräyksen tulkintaa. Kyseessä on erityisesti 3 kohdan mukainen yleiseen järjestykseen ja turvallisuuteen sekä kansanterveyteen perustuvia rajoituksia koskeva varaus. Toiseksi kansallinen tuomioistuin pyytää direktiivin 64/221 tulkitsemista.
3. Direktiivin 64/221 3 artiklan 1 ja 2 kohdassa säädetään seuraavaa:
”1. Yleisen järjestyksen ja turvallisuuden vuoksi käyttöön otettujen toimenpiteiden on perustuttava yksinomaan kyseisen yksilön omaan käyttäytymiseen.
2. Rikostuomiot eivät sellaisenaan saa olla perusteena tällaisille toimenpiteille.”
4. Direktiivin 64/221 9 artiklan sanamuoto on seuraava:
”1. Jos oikeutta hakea muutosta tuomioistuimelta ei ole tai jos muutosta voi hakea vain päätöksen laillisuuden perusteella taikka jos muutoksenhaun johdosta annetulla päätöksellä ei ole lykkäävää vaikutusta, hallintoviranomainen ei saa muutoin kuin kiireellisissä tapauksissa jättää oleskelulupaa uudistamatta tai tehdä oleskeluluvan haltijaa koskevaa karkotuspäätöstä hankkimatta lausuntoa vastaanottavan maan toimivaltaiselta viranomaiselta, jonka luona asianomaisella on sellaiset oikeudet puolustukseen sekä avustajan tai asiamiehen käyttöön kuin tuossa maassa sovellettavissa säännöksissä säädetään.
Tämä viranomainen ei saa olla sama kuin se, jolla on toimivalta päättää oleskeluluvan uudistamatta jättämisestä tai antaa karkotusmääräys.
2. Kaikki kyseisen henkilön ensimmäisen oleskeluluvan epäämistä tai henkilön karkottamista ennen luvan myöntämistä koskevat päätökset on henkilön niin vaatiessa toimitettava sen viranomaisen harkittavaksi, jolta 1 kohdan mukaisesti on pyydettävä lausunto ennen päätöstä. Asianomaisella on oikeus esittää puolustuksensa henkilökohtaisesti, paitsi jos tämä on ristiriidassa kansallisten turvallisuusetujen kanssa.”
B Kansallinen oikeus
5. Ulkomaalaisten maahantuloa ja oleskelua koskevat perussäännökset ovat Saksassa uusi ulkomaalaislaki (Gesetz zur Neuregelung des Ausländerrechts, jäljempänä ulkomaalaislaki)(3) ja Euroopan talousyhteisön kansalaisten maahantulosta ja oleskelusta annettu laki (Gesetz über Einreise und Aufenthalt von Staatsangehörigen der Mitgliedstaaten der Europäischen Wirtschaftsgemeinschaft, jäljempänä oleskeluoikeutta koskeva laki/ETY).(4) Ulkomaalaislakia sovelletaan sen 2 §:n 2 momentin mukaan ulkomaalaisiin, joilla on yhteisön oikeuden mukainen oikeus vapaaseen liikkuvuuteen, vain siinä tapauksessa, että yhteisön oikeudessa ja oleskeluoikeutta koskevassa laissa/ETY ei säädetä toisin. Vastaavasti oleskeluoikeutta koskevan lain/ETY 15 §:ssä säädetään, että ulkomaalaislakia ja ulkomaalaislain nojalla annettuja asetuksia sovelletaan vain siinä tapauksessa, että oleskeluoikeutta koskevassa laissa/ETY ei säädetä toisin.
6. Oleskeluoikeutta koskevan lain/ETY 12 §:ssä, joka koskee vapaan liikkuvuuden rajoituksia, säädetään muun muassa seuraavaa:
1) Siltä osin kuin tässä laissa myönnetään liikkumisvapaus eikä edellä olevissa säännöksissä ole säädetty rajoittavista toimenpiteistä, maahantulon, EY-oleskeluluvan tai sen uudistamisen epääminen, ulkomaalaislain 3 §:n 5 momentissa, 12 §:n 1 momentin ensimmäisessä virkkeessä ja 14 §:ssä tarkoitetut rajoittavat toimenpiteet sekä 1 §:ssä tarkoitettujen henkilöiden karkottaminen on sallittua vain yleiseen järjestykseen ja turvallisuuteen tai kansanterveyteen liittyvistä syistä (Euroopan talousyhteisön perustamisesta tehdyn sopimuksen 48 artiklan 3 kohta ja 56 artiklan 1 kohta). Ulkomaalaiset, joilla on pysyvä EY-oleskelulupa, voidaan karkottaa ainoastaan yleiseen turvallisuuteen tai järjestykseen liittyvistä painavista syistä.
– –
3. Edellä 1 kohdassa mainitut päätökset tai toimenpiteet ovat mahdollisia vain siinä tapauksessa, että ulkomaalainen antaa siihen omalla käytöksellään aiheen. Tämä ei koske päätöksiä tai toimenpiteitä, joilla pyritään kansanterveyden suojelemiseen.”
7. Ulkomaalaislaissa säädetään kolmentyyppisistä karkotuksista: harkinnanvaraisesta karkotuksesta, pääsääntöisestä karkotuksesta ja pakollisesta karkotuksesta.
8. Ulkomaalaislain 45 §:ssä tarkoitettu harkinnanvarainen karkotus koskee Saksan liittotasavallan yleisen turvallisuuden ja järjestyksen tai muiden merkittävien etujen vahingoittamista.
9. Ulkomaalaislain 47 §:n 2 momentissa säädetään niin sanotusta pääsääntöisestä karkotuksesta, eli siinä luetellaan tyhjentävästi syyt, joiden perusteella ”pääsääntöisesti määrätään karkotuksesta”.
10. Ulkomaalaislain 47 §:n 1 momentissa säädetään niin sanotusta pakollisesta karkotuksesta eli tietyistä tapauksista, joissa karkottaminen on pakollista. Kyseisen säännöksen sanamuoto on seuraava:
”1. Ulkomaalainen karkotetaan, mikäli hänet on
1. tuomittu lainvoimaisesti yhden tai useamman tahallisen rikoksen vuoksi vähintään kolmen vuoden vapaus- tai nuorisorangaistukseen tai tuomittu lainvoimaisesti viiden vuoden sisällä tahallisten rikosten vuoksi useampiin vapaus- tai nuorisorangaistuksiin, joiden pituus on yhteensä vähintään kolme vuotta, tai hänet on viimeisimmässä lainvoimaisessa tuomiossa määrätty pidettäväksi vangittuna tuomion suorittamisen jälkeenkin tai
2. tuomittu lainvoimaisesti tahallisesta huumausainelain rikkomisesta, maarauhan rikkomisesta rikoslain 125 a §:n toisessa virkkeessä mainituin edellytyksin tai kielletyn yleisen kokouksen tai kielletyn mielenosoituksen yhteydessä tehdystä rikoslain 125 §:ssä tarkoitetusta maarauhan rikkomisesta vähintään kahden vuoden nuoriso- tai vapausrangaistukseen eikä rangaistusta ole määrätty ehdollisena.”
11. Ulkomaalaislain 48 §:ssä annetaan tietyille ulkomaalaisille erityinen karkotussuoja. Näihin kuuluvat muun muassa ulkomaalaiset, joilla on oleskeluoikeus (1 momentti), sekä ulkomaalaiset, jotka elävät saksalaisen perheenjäsenen kanssa perheenä (4 momentti). Tällaiset ulkomaalaiset voidaan karkottaa ”vain painavista yleiseen turvallisuuteen ja järjestykseen liittyvistä syistä. Painavia yleiseen turvallisuuteen ja järjestykseen liittyviä syitä ovat yleensä 47 §:n 1 momentissa mainitut tapaukset.” Ulkomaalaislain 47 §:n 3 momentin mukaan pakollisesta karkotuksesta tulee pääsääntöinen karkotus ja pääsääntöisestä karkotuksesta harkinnanvarainen karkotus.
12. EU:n kansalaiset, joilla on pysyvä oleskelulupa, rinnastetaan ulkomaalaislaista annetun yleisen hallinto-ohjeen(5) 48.1.0. kohdan mukaan 48 §:n 1 momentissa mainittuihin henkilöihin. Henkilöihin, joilla on oikeus vapaaseen liikkuvuuteen, sovelletaan oleskeluoikeutta koskevan lain/ETY 12 §:ää.
13. Yksittäistapauksessa on suoritettava suhteellisuusharkinta, jonka yhteydessä on otettava huomioon myös muun muassa ihmisoikeuksien ja perusvapauksien suojaamiseksi tehdyn Euroopan yleissopimuksen (jäljempänä Euroopan ihmisoikeussopimus) 8 artiklassa tarkoitettu avioliiton ja perheen suojelu.
14. Ulkomaalaislain 8 §:ssä säädetään erityisistä kieltoperusteista. Sen 2 momentissa säädetään muun muassa karkotuksen lykkäämisestä.
15. Ennakkoratkaisupyynnön esittäneen tuomioistuimen antamien tietojen mukaan Baden-Württembergin osavaltiossa piti 30.6.1999 saakka pääsääntöisesti ennen kumoamiskanteen nostamista tutkia karkotusta koskevan hallintotoimen lainmukaisuus ja tarkoituksenmukaisuus erityisessä alustavassa käsittelyssä. Alustava käsittely jätettiin kuitenkin 1.7.1999 lähtien pois(6) niiden tapausten osalta, joissa Regierungspräsidium on toteuttanut hallintotoimen.
16. Verwaltungsgerichteistä annetun asetuksen täytäntöönpanevan lain (Ausführungsgesetz zur Verwaltungsgerichtsordnung, AGVwGO) 6 a §:n 1 momentissa säädetään nyttemmin seuraavaa:
”Alustavaa käsittelyä ei tarvita, jos Regierungspräsidium on antanut tai kumonnut hallintotoimen.”
17. Päätöksen tarkoituksenmukaisuuden tutkiminen muutoksenhaun yhteydessä jää näin ollen pois, jos Regierungspräsidium on asiallisesti vastuussa karkotusmääräyksen antamisesta. Toimivallasta ulkomaalaisasioissa ja turvapaikanhakumenettelyssä annetun asetuksen (Ausländer- und Asylverfahrenszuständigkeitsverordnung, AAZuVO) 7 §:n 1 momentin ensimmäisen virkkeen mukaan Regierungspräsidiumit ovat toimivaltaisia asioissa, jotka koskevat rikoksesta tuomittujen ulkomaalaisten karkotusta, kun nämä ovat tuomioistuimen määräyksestä olleet vankeudessa tai viikkoa pidemmän ajan tutkintavankeudessa.
III Tosiseikasto ja pääasian oikeudenkäynti
A Asia C-482/01
18. Georgios Orfanopoulos on vuonna 1959 syntynyt Kreikan kansalainen. Hän matkusti vuonna 1972 Saksan liittotasavallan alueelle muuttaakseen yhteen siellä asuvan perheensä kanssa. Tämän jälkeen Orfanopoulosille on myönnetty määräaikaisia oleskelulupia. Vuonna 1978 Orfanopoulos palasi Kreikkaan suorittaakseen siellä asepalveluksensa. Sieltä hän palasi syys–lokakuussa 1980 Saksan liittotasavallan alueelle. Hän avioitui Saksan kansalaisen kanssa vuonna 1981. Avioliitosta on syntynyt kolme lasta, jotka ovat myös kantajina ennakkoratkaisupyynnön esittäneen tuomioistuimen oikeudenkäynnissä. Orfanopoulos on saanut useita kertoja EY-oleskeluluvan, joista viimeisin oli voimassa 12.10.1999 saakka. Orfanopoulos haki 9.11.1999 EY-oleskeluluvan uudistamista. Orfanopoulosilla ei ole loppuun saatettua ammatillista koulutusta. Hänellä on vuodesta 1981 alkaen ollut monia työpaikkoja. Orfanopoulosille on määrätty useita rangaistuksia Amtsgericht Stuttgartin antamilla tuomioilla.
19. Orfanopoulos oli pidätettynä 3.2.–5.8.1999. Tämän jälkeen hänet saatiin useita kertoja kiinni huumeratsioiden yhteydessä. Orfanopoulos oli 7.1.–25.1.2000 stuttgartilaisessa sairaalassa (Bürgerhospital Stuttgart) myrkytystilan vuoksi, ja hänet siirrettiin tämän jälkeen vieroitushoitoon kuntoutuskeskukseen. Hänet kuitenkin poistettiin sieltä 15.4.2000 veressä todetun alkoholipitoisuuden vuoksi. Orfanopoulos otettiin uudelleen kyseiseen kuntoutuskeskukseen 31.5.2000 ja poistettiin sieltä uudelleen 29.6.2000 kurinpidollisista syistä, koska hänen veressään todettiin olevan benzodiazepia. Orfanopoulos on 11.9.2000 alkaen suorittanut Amtsgericht Stuttgartin vuosina 1994 ja 1998 määräämiä vapausrangaistuksia.
20. Orfanopoulosille annettiin ulkomaalaislainsäädännön perusteella varoitukset vuosina 1992, 1997 ja 1998.
21. Kansallinen tuomioistuin toteaa tosiseikoista vielä sen, että Orfanopoulosilla on ollut päihderiippuvuus yli 15 vuoden ajan. Noin puolentoista vuoden ajan vuoden 1994 lopusta lukien hän ei käyttänyt huumeita. Vuoden 2000 alussa Orfanopoulosille tehtiin toimenpiteitä myrkytystilan poistamiseksi, minkä jälkeen hänen vieroittamistaan huumeista yritettiin kaksi kertaa laitoshoidossa. Molemmat yritykset jäivät tuloksettomiksi, koska Orfanopoulos poistettiin kummallakin kertaa kuntoutuskeskuksesta kesken hoidon kurinpidollisista syistä. Kuntoutuskeskuksen hoitoraportin mukaan Orfanopoulos oli sittemmin tiedostanut sairautensa. Ei kuitenkaan ole odotettavissa, että asian tiedostaminen voisi johtaa siihen, että Orfanopoulos lopettaisi huumeidenkäytön kokonaan. Aiempien rikosten perusteella on myös ilmiselvää, että Orfanopoulos on huomattavia alkoholimääriä nautittuaan taipuvainen väkivaltaiseen käytökseen. Orfanopoulos ei kuitenkaan ole tähän mennessä pyrkinyt parantumaan vakavasta alkoholismistaan. Kuntoutuskeskuksen hoitoraportin mukaan Orfanopoulos ei lainkaan tiedosta alkoholismiaan. Orfanopoulosilla ei ole tahtoa eikä kykyjä aloittaa alkoholista vieroittamiseen tarkoitettua hoitoa. Pitkäaikaisen huumausaine- ja alkoholiriippuvuuden vuoksi on olemassa todellinen vaara, että hän edelleen tekee rikoksia. Rikosoikeudellisilla rangaistuksilla ja ulkomaalaislainsäädännön mukaisilla sanktioilla ei ole ollut Orfanopoulosiin nähden pelotusvaikutusta. Orfanopoulos ja hänen tyttärensä eivät ole koko menettelyn aikana missään vaiheessa kiistäneet sitä, että Orfanopoulos todennäköisesti uusii rikoksensa.
22. Regierungspräsidium Stuttgart karkotti 28.2.2001 tekemällään päätöksellä Orfanopoulosin liittotasavallan alueelta, hylkäsi samalla Orfanopoulosin hakemuksen EY-oleskeluluvan uudistamiseksi ja väliaikaisen oleskeluluvan saamiseksi ja uhkasi karkottaa hänet Kreikkaan mutta ei asettanut tälle toimenpiteelle määräaikaa. Orfanopoulosille ilmoitettiin samalla, että karkotus tapahtuisi heti, kun hänet vapautettaisiin vankilasta. Orfanopoulos ja hänen tyttärensä nostivat kanteen 21.3.2001. Maaliskuussa 2002 Orfanopoulosin jäljellä olleet suorittamattomat rangaistukset muutettiin ehdollisiksi. Rangaistukset ehdollisiksi muuttaneen Landgerichtin antamien tietojen mukaan Orfanopoulos on suoriutunut koetusajasta. Lisäksi hän on päättänyt hakeutua vieroitushoitoon.
23. Kansallinen tuomioistuin on epävarma siitä, onko karkotus yhteensopiva yhteisön oikeuden eli EY 39 artiklan 1 kohdan ja EY 3 artiklan kanssa. Regierungspräsidiumin päätös on kylläkin yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännön mukainen, mutta on kyseenalaista, onko karkottaminen suhteellisuusperiaatteen mukainen. Tässä yhteydessä merkitystä on Orfanopoulosin pitkäaikaisella oleskelulla Saksassa. Lisäksi on huomattava, että karkottaminen hankaloittaisi huomattavasti perhe-elämän viettämistä aviopuolison kanssa; aviopuolisolta ei myöskään voida edellyttää muuttoa Kreikkaan. Tästä syystä herää kysymys karkotuksen yhteensopivuudesta Euroopan ihmisoikeussopimuksen 8 artiklan kanssa. Lisäksi karkotusmääräyksellä saatetaan rikkoa direktiivin 64/221 9 artiklan mukaisia prosessioikeudellisia takeita.
B Asia C-493/01
24. Saksassa vuonna 1977 syntynyt Raffaele Oliveri on Italian kansalainen. Hän on syntymästään lähtien oleskellut keskeytymättömästi Saksassa. Hänellä ei ole ammatillista koulutusta. Oliveri on ollut useita vuosia riippuvainen huumausaineista. Oliverille on aiemmin määrätty rangaistuksia useilla tuomioilla.
25. Oliveria annettiin ulkomaalaislainsäädännön perusteella varoitus 14.5.1999 päivätyllä kirjeellä. Oliveri suoritti 18.11.1999 lähtien hänelle kahdella vuonna 1999 annetulla tuomiolla tuomittuja vapausrangaistuksia sekä useampia muuntorangaistuksia. Staatsanwaltschaft Stuttgart (syyttäjäviranomainen) keskeytti 7.3.2000 päivätyllä päätöksellään molempien vuonna 1999 tuomittujen rangaistusten täytäntöönpanon 9.3.2000 lukien hoitolaitoksessa annettavien hoitojen ajaksi. Oliveri keskeytti hoidon noin viikon jälkeen. Tämän johdosta rangaistuksen täytäntöönpanon keskeyttäminen peruutettiin. Oliveri pidätettiin uudelleen 24.4.2000, ja hän on siitä lähtien ollut vankeudessa.
26. Regierungspräsidium Stuttgart karkotti Oliverin liittotasavallan alueelta 29.8.2000 tekemällään päätöksellä ja uhkasi lähettää hänet Italiaan, mutta ei asettanut määräaikaa vapaaehtoiselle maastapoistumiselle. Oliveri nosti kanteen 25.9.2000.
27. Toimivaltaisen vankisairaalan lääkäri ilmoitti 20.6.2001 päivätyllä kirjeellään, että Oliveri on ollut HIV-positiivinen joulukuusta 1998 lähtien. Maaliskuusta 2001 lähtien Oliverin sairaus on ollut AIDS-vaiheessa. Häntä on toukokuusta 2001 lähtien hoidettu erittäin tehokkaalla antiretroviraalisella lääkityksellä, joka ei ole kuitenkaan tähän mennessä tuottanut toivottuja tuloksia. On katsottava, että Oliveri ei saisi Italiassa riittävää lääketieteellistä hoitoa eikä siellä myöskään taattaisi vakavasti sairaan, oletettavasti pian kuolevan Oliverin hoitoa.
28. Kansallinen tuomioistuin on epävarma karkottamisen yhteensopivuudesta EY 39 artiklan 1 kohdan ja EY 3 artiklan sekä direktiivin 64/221 3 artiklan kanssa. Ulkomaalaislain 47 §:n 1 momentissa ei säädetä yksittäistapauksessa suoritettavasta tutkimuksesta. Lisäksi on kyseenalaista, onko suhteellisuusperiaatteen mukaista, että Oliveri ei Bundesverwaltungsgerichtin vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan voi enää vedota terveydentilaansa liittyviin olennaisiin seikkoihin, jotka olisivat karkottamispäätöksen kannalta ratkaisevia.
IV Ennakkoratkaisukysymykset
29. Verwaltungsgericht Stuttgart on lykännyt molempien asioiden käsittelyä ja esittänyt yhteisöjen tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
A Asiassa C-482/01
”1) Onko sellaisen ulkomaalaisen unionin kansalaisen, joka on oleskellut pitkään vastaanottavassa valtiossa ja tuomittu siellä Betäubungsmittelgesetzin (huumausainelaki) rikkomisen vuoksi rangaistukseen, vapaan liikkuvuuden rajoittaminen EY 39 artiklan 3 kohdassa tarkoitettujen yleisen järjestyksen ja turvallisuuden sekä kansanterveyden perusteella yhteisön oikeuden mukaista, kun henkilön oman käytöksen perusteella voidaan perustellusti odottaa, että hän syyllistyy myös tulevaisuudessa rikoksiin, ja kun kyseisen unionin kansalaisen aviopuolisolta ja lapsilta ei voida edellyttää elämistä tämän henkilön lähtövaltiossa?
2) Onko sellaista kansallista säännöstä pidettävä 25.2.1964 annetun neuvoston direktiivin 64/221/ETY 9 artiklan 1 kohdan vastaisena, jossa ei enää ole mahdollisuutta oikaisumenettelyyn, jonka yhteydessä tutkittaisiin sellaisen viranomaispäätöksen tarkoituksenmukaisuus, joka koskee oleskeluluvan haltijan karkottamista valtion alueelta, koska ei ole perustettu erityistä, päätöksen tekevästä viranomaisesta riippumatonta viranomaista tätä tarkoitusta varten?”
B Asiassa C-493/01
”1) Onko kansallinen lainsäädäntö, jonka mukaan viranomaisten on karkotettava toisten jäsenvaltioiden kansalaiset, jotka on lainvoimaisesti tuomittu vähintään kahden vuoden nuorisorangaistukseen tai vapausrangaistukseen Betäubungsmittelgesetzin (huumausainelaki) tahallisen rikkomisen takia eikä rangaistusta ole määrätty ehdollisena, ristiriidassa EY 39 artiklan ja 25.2.1964 annetun neuvoston direktiivin 64/221/ETY 3 artiklan kanssa?
2) Onko 25.2.1964 annetun neuvoston direktiivin 64/221/ETY 3 artiklaa tulkittava siten, että kansallisten tuomioistuinten on tutkiessaan unionin kansalaisen karkotuksen lainmukaisuutta otettava huomioon myös viimeisimmän viranomaispäätöksen jälkeiset tosiseikkoja koskevat selvitykset ja sen jälkeinen asianomaisen henkilön myönteinen kehitys?”
V Asiassa C-482/01 esitetty ensimmäinen ennakkoratkaisukysymys
A Osapuolten olennaiset lausumat
30. Orfanopoulos katsoo, että yhteisön oikeudessa annetaan laajaa suojaa karkotusta vastaan. Samalla hän viittaa oikeustilaan muissa jäsenvaltioissa. Karkotus on mahdollinen ainoastaan oman käyttäytymisen perusteella eikä yleisestävistä syistä. Ei ole hyväksyttävissä, että asianomaisella olisi todistustaakka siitä, että hän ei ole vaaraksi yhteiskunnalle. Suhteellisuusperiaate edellyttää, että myös kehittyminen teon jälkeen on otettava huomioon. Karkotuksen on lisäksi liityttävä syyllisyyteen.
31. Lisäksi Euroopan ihmisoikeussopimuksen 8 artiklasta eli siihen perustuvasta perusoikeudesta perhe-elämän kunnioitukseen aiheutuvat rajoitukset on otettava huomioon, ja siinä yhteydessä kyky tulla kielellisesti ymmärretyksi lähtövaltiossa ei voi olla karkottamisen peruste. Karkotuksesta voi olla myös se seuraus, että karkotetut unionin kansalaiset saavat hyvämaineisuutensa takaisin vasta myöhemmin kuin kotimaan kansalaiset. Direktiivin 64/221 käsitettä yleinen järjestys on myös tulkittava suppeasti.
32. Kaiken kaikkiaan Orfanopoulos ehdottaa, että ennakkoratkaisukysymykseen pitäisi vastata siten, että EY 39 artiklassa kielletään pitkään toisessa jäsenvaltiossa oleskelleen unionin kansalaisen karkottaminen ja että on tutkittava, missä jäsenvaltiossa uudelleen sopeutuminen yhteiskuntaan voisi onnistua paremmin.
33. Regierungspräsidium Stuttgart
katsoo, että karkottamisen sallittavuus riippuu yksinomaan siitä, onko kyseessä tosiasiallinen ja riittävän vakava oleskeluoikeutta koskevassa laissa tarkoitettu uhka. Tutkimus on käytännössä tehtävä suhteellisuusperiaatetta noudattaen. Siinä yhteydessä karkotus pitkäaikaisen oleskelun yhteydessä tehdyn rikoksen vuoksi ja tilanteessa, jossa perheenjäsenten ei voida olettaa muuttavan, ei aina ole yhteisön oikeuden vastaista. Regierungspräsidium Stuttgart toteaa lopuksi, että Euroopan ihmisoikeussopimuksen rikkominen ei voi olla ennakkoratkaisumenettelyn kohteena.
34. Saksan hallitus pitää lähtökohtana sitä, että Saksan oikeudessa on pantu yhteisön oikeuden säännökset asianmukaisesti täytäntöön. Yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännöstä ilmenee, että kyseessä on oltava yhteiskunnan perustavanlaatuista etua uhkaava todellinen ja riittävän vakava vaara. Nyt käsiteltävän asian kohteena olevia rikoksia on pidettävä uhkana yleiselle järjestykselle ja turvallisuudelle. Voimassa olevassa Saksan oikeudessa, erityisesti oleskeluoikeutta koskevan lain/ETY 12 §:ssä, otetaan huomioon suhteellisuusperiaate ja Euroopan ihmisoikeussopimuksen 8 artiklassa tarkoitettu oikeus perhe-elämän kunnioitukseen, EU 6 artikla sekä perusoikeuskirja, koska siinä säädetään yksittäistapauksessa tehtävästä tutkimuksesta.
35. Italian hallitus katsoo, että käsitettä ”yleinen järjestys” on tulkittava yhteisön oikeuden perusteella itsenäisesti ja yksiselitteisesti. Lisäksi Italian hallitus viittaa Euroopan ihmisoikeussopimuksen 8 artiklaa koskevaan Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytäntöön. Direktiivin 64/221 3 artiklasta ilmenee, että automaattista karkottamista ei voida sallia, koska vapaan liikkuvuuden periaatteesta tehtäviä poikkeuksia on tulkittava suppeasti. Liikkumisvapautta voidaan rajoittaa ainoastaan erityisestävistä syistä, ja rajoitusten on oltava suhteellisuusperiaatteen mukaisia. Italian hallitus tekee siten sen päätelmän, että kansallinen oikeussääntö, jonka mukaan toisen jäsenvaltion kansalainen karkotetaan automaattisesti yksinomaan rikostuomion perusteella, on ristiriidassa yhteisön oikeuden kanssa.
36. Komissio katsoo, että sellainen oikeussääntö, jonka mukaan viranomaisten on karkotettava toisten jäsenvaltioiden kansalaiset, jotka on tiettyjen rikosten vuoksi tuomittu tiettyihin rangaistuksiin, ilman että heidän olisi yksittäistapauksessa arvioitava asianomaisen henkilön omaan käyttäytymiseen liittyviä seikkoja, on ristiriidassa EY 39 artiklan ja direktiivin 64/221 3 artiklan kanssa.
37. Komissio viittaa karkottamisen suhteellisuuden osalta Euroopan ihmisoikeussopimuksen 8 artiklaan. Sen käsityksen mukaan karkottaminen ei ole sallittua tapauksessa, jossa se kylläkin olisi perusteltavissa asianomaisen oman käyttäytymisen vuoksi mutta jossa unionin kansalaisen aviopuolison ja lasten ei kuitenkaan voida olettaa elävän tämän lähtövaltiossa. Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytännön ja unionin kansalaisella olevan liikkumisvapauden perusteella komissio tekee sen päätelmän, että karkottaminen on suhteellisuusperiaatteen vastaista.
B Arviointi
38. Aluksi on muistutettava siitä, että sen yhteistyön yhteydessä, joka ennakkoratkaisumenettelyllä on luotu kansallisen tuomioistuimen ja yhteisöjen tuomioistuimen välille, ensiksi mainitun tuomioistuimen asiana on todeta asiaan liittyvät tosiseikat ja arvioida niitä ja yhteisöjen tuomioistuimen asiana on ilmoittaa kansalliselle tuomioistuimelle tarpeelliset tulkintaan liittyvät näkökohdat, jotta tämä voi ratkaista riita-asian.(7)
39. Nyt käsiteltävässä asiassa on kyseessä unionin kansalaista vastaan toteutettava vapautta rajoittava toimenpide eli karkotus. Näin ollen kysymys on lähinnä siitä, miten laaja harkintavalta jäsenvaltioilla on yleisen järjestyksen osalta.
40. Lähtökohtaisesti on esitettävä ainoastaan kysymys, mitä etuja Euroopan unionille koituisi karkottamisesta yhdestä jäsenvaltiosta toiseen jäsenvaltioon. Tätä näet karkottamiskäytäntö, jossa ”uhka toimitetaan muualle” tarkoittaa.
1.
Direktiivin 64/221 rajoitukset
41. Yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännön(8) mukaan käsitettä ”yleinen järjestys” on tulkittava yhteisön oikeuden perusteella itsenäisesti ja suppeasti, kun sitä käytetään liikkumisvapauden periaatteesta tehtävän poikkeuksen perusteena, ja se kuuluu yhteisöjen tuomioistuimen laillisuusvalvonnan piiriin.
42. Yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännöstä voidaan johtaa neljä edellytystä, jotka liikkumisvapaudesta yleisen järjestyksen ja turvallisuuden perusteella tehtävien rajoitusten on täytettävä.
43. Ensinnäkin edellytetään ”yleisen järjestyksen häiriintymistä”. Toiseksi edellytetään todellista ja riittävän vakavaa vaaraa. Kolmanneksi kyseisen vaaran on koskettava yhteiskunnan perustavanlaatuista etua.(9) Neljänneksi jäsenvaltion toteuttaman toimenpiteen on oltava suhteellisuusperiaatteen mukainen.
44. Ensimmäisen edellytyksen täyttymistä ei ole kiistetty nyt käsiteltävässä asiassa ja kolmannenkin edellytyksen voidaan katsoa täyttyneen siltä osin kuin nyt käsiteltävässä asiassa on kysymys huumausainerikoksista, jotka yleensä koskevat yhteiskunnan perustavanlaatuista etua.
45. On kuitenkin pohdittava, täyttyvätkö toinen ja neljäs edellytys. Koska pääasian oikeudenkäynnissä on kysymys direktiivissä 64/221 tarkoitetusta yleisen järjestyksen ja turvallisuuden vuoksi toteutetusta toimenpiteestä, on siten noudatettava sen säännöksiä. Vaaraa koskevaa toista edellytystä on näin ollen tarkasteltava direktiivin 64/221 3 artiklan yhteydessä.
46. Lähtökohdaksi on otettava direktiivin 64/221 3 artiklan 1 kohdan sääntö, jonka mukaan ”toimenpiteiden on perustuttava yksinomaan kyseisen yksilön omaan käyttäytymiseen”. Yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan tässä yhteydessä on otettava huomioon karkotettavan itsensä edustama uhka ”yleiselle järjestykselle ja turvallisuudelle”.(10) Edellytetään olemassa olevaa ja konkreettista vaaraa eli tietyn uhan olemassaoloa. Yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännöstä(11) voidaan siten johtaa ”yleispäteviä arvioita” koskeva kielto. Samalla poissuljetaan kuitenkin myös yleisestävien perusteiden käyttäminen eli myös karkottaminen muiden ulkomaalaisten rikollisuuden ehkäisemiseksi.
47. Direktiivin 64/221 3 artiklan 2 kohdasta ilmenee vielä yksi edellytys, eli se, että ”rikostuomiot eivät sellaisenaan saa olla perusteena tällaisille toimenpiteille”.
48. Yhteisöjen tuomioistuin tulkitsee tätä edellytystä siten, että verrattuna ulkomaalaislainsäädännön perusteella tehtyyn arviointiin ”rikostuomioon johtanut arviointiperuste ei välttämättä ole sama. Tästä seuraa, että rikostuomio voidaan ottaa huomioon ainoastaan, jos tuomioon johtaneista seikoista käy ilmi, että henkilön oma käyttäytyminen uhkaa tuolloin yleistä järjestystä”.(12)
49. Yhteisöjen tuomioistuin on vahvistanut tämän nimenomaisesti huumausainerikosten osalta.(13) Siinä yhteydessä voidaan mielestäni mainiosti erottaa toisistaan erilaiset huumausainerikokset ja antaa erityinen painoarvo vaarallisten huumausaineiden kuten heroiinin kaupalle.
50. Oikeuskäytännöstä voidaan siten johtaa, että jäsenvaltioiden toimivaltaisten viranomaisten on ratkaisussaan nojauduttava asianomaisen tulevaa käyttäytymistä koskevaan ennusteeseen. Tärkeä seikka tässä arvioinnissa on siihenastisten tuomioiden laatu ja lukumäärä, jolloin on erityisesti otettava huomioon rikollisen käyttäytymisen useus. Lisäksi ratkaiseva seikka on uusimisvaara, jolloin vähäinen mahdollisuus uusiin häiriöihin ei riitä. Uusimisvaaraa voidaan pitää suurempana esimerkiksi silloin, kun päihderiippuvuus jatkuu, jolloin on olemassa vaara, että sen rahoittamiseksi saatetaan tehdä uusia rikoksia.
51. Olennainen seikka tulevan vaaran arvioimisessa on myös, kuten pääasian oikeudenkäynnissä, se, että rangaistus on muutettu ehdolliseksi. Tämä näet tarkoittanee sitä, että asianomaisesta ei aiheudu enää konkreettista vaaraa. Lisäksi mahdolliset sairaudet, esimerkiksi HIV-positiivisuus tai AIDS, on otettava huomioon arvioinnissa siten, että ne ovat ääritapauksessa karkottamisen esteenä.
52. Neljänneksi edellytykseksi yleiseen järjestykseen ja turvallisuuteen perustuvien vapaan liikkuvuuden rajoitusten lainmukaisuudelle yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännössä asetetaan suhteellisuusperiaatteen noudattaminen. ”Tältä osin edellytetään, että tällaisella toimenpiteellä voidaan taata sillä tavoiteltavan päämäärän toteuttaminen ja ettei sillä ylitetä sitä, mikä on tarpeen tämän päämäärän saavuttamiseksi.”(14)
2.
Euroopan ihmisoikeussopimuksen 8 artiklassa tarkoitettu yksityis- ja perhe-elämään kohdistuva kunnioitus
53. Direktiivin 64/221 säännösten lisäksi kansallisten viranomaisten on noudatettava myös Euroopan ihmisoikeussopimuksen määräyksiä. Perusoikeuksien noudattamisen osalta yhteisöjen tuomioistuin nojautuu näet jäsenvaltioiden yhteiseen valtiosääntöperinteeseen samoin kuin ihmisoikeuksien suojaamisesta annettuihin kansainvälisoikeudellisiin sopimuksiin, joiden tekemiseen jäsenvaltiot ovat osallistuneet tai johon ne ovat liittyneet. Yhteisön oikeusjärjestyksessä suojattuihin perusoikeuksiin kuuluu EU 6 artiklan 2 kohdassa vahvistetulla tavalla Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen vakiintunut oikeuskäytäntö.(15)
54. Nyt käsiteltävässä asiassa on kyseessä Euroopan ihmisoikeussopimuksen 8 artiklassa tarkoitettu yksityis- ja perhe-elämään kohdistuva kunnioitus, ja myös ennakkoratkaisupyynnön esittänyt tuomioistuin, Orfanopoulos, Saksan ja Italian hallitukset sekä komissio ovat viitanneet kyseiseen artiklaan.
55. Aluksi on kuitenkin käsiteltävä väite, jonka mukaan Saksan oikeuteen perustuva karkotusmääräys ei vielä merkitsisi puuttumista Eurooopan ihmisoikeussopimuksen 8 artiklassa suojattuun alaan, koska kyseessä ei ole välitön oikeuksien loukkaaminen. Toisin kuin Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen ratkaisemissa tapauksissa, joiden kohteena oli Ranskan oikeuden perusteella tapahtunut karkottaminen, Saksan oikeuden perusteella tapahtuva karkottaminen ei näet johda asianomaisen tosiasialliseen erottamiseen aviopuolisostaan ja/tai lapsistaan. Asianomainen, joka on karkotettu Saksan oikeuden perusteella, voi näet edelleen oleskella liittotasavallassa hakemalla karkottamisen täytäntöönpanon keskeyttämistä. Lisäksi asianomaiselle voidaan jonkin ajan kuluttua jopa myöntää tilapäinen oleskelulupa, joka voidaan uudistaa ja joka saattaa johtaa pysyvään oleskeluoikeuteen.(16)
56. Tarkastelematta lähemmin Ranskan ulkomaalaislainsäädäntöön perustuvia Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen ratkaisuja tässä yhteydessä on riittävää viitata yhteisöjen tuomioistuimen omaan tulkintaan Euroopan ihmisoikeussopimuksen 8 artiklassa tarkoitetusta käsitteestä ”puuttuminen”. Asiassa Carpenter annetun yhteisöjen tuomioistuimen tuomion(17) mukaan puuttumista voi näet olla jo pelkkä päätös antaa karkotusmääräys (”decision to make a deportation order”). Vaikka yhteisöjen tuomioistuin puhui nimenomaisesti vain käsitteestä ”decision to deport”, pääasian oikeudenkäynnissä oli nimittäin kyseessä ”decision to make a deportation order”. Puuttumisesta saattaa siis olla kysymys jo silloin, kun karkottamispäätöstä ei sinänsä ole vielä tehty, puhumattakaan siitä, että sitä olisi vielä pantu täytäntöön.
57. Sekä yhteisöjen tuomioistuimen että Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan puuttuminen on kuitenkin Euroopan ihmisoikeussopimuksen 8 artiklan vastaista vain siinä tapauksessa, että se ei ”täytä 8 artiklan 2 kohdassa määrättyjä edellytyksiä, eli jos sitä ei sallita sellaisessa laissa, joka on annettu kyseisessä kohdassa mainitun yhden tai useamman laillisen tavoitteen saavuttamiseksi ja joka on välttämätön demokraattisessa yhteiskunnassa, eli joka on perusteltavissa ehdottoman tärkeällä yhteiskunnallisella tarpeella ja muun muassa oikeassa suhteessa tavoiteltuun lailliseen päämäärään”.(18)
58. Seuraavassa on siten tutkittava lähemmin perusteita, jotka on otettava huomioon suhteellisuusperiaatteen mukaisuutta tutkittaessa. Kyseisessä tutkimuksessa on punnittava yksittäistapauksen osalta oleskelun päättävän toimenpiteen toteuttavan valtion etua sekä asianomaisen henkilön etua.
59. Yhteisöjen tuomioistuimen ja kansallisten tuomioistuinten välisen tehtävänjaon perusteella ei ole kuitenkaan yhteisöjen tuomioistuimen tehtävänä antaa ennakkoratkaisumenettelyssä lopullista oikeudellista ratkaisua konkreettisesta tosiseikastosta. Pikemminkin ”kansallisten tuomioistuinten asiana on selvittää, liittyvätkö esillä olevassa tapauksessa toteutetut toimenpiteet tosiasiallisesti sellaiseen yksilön omaan käyttäytymiseen, joka merkitsee todellista ja riittävän vakavaa vaaraa yleiselle järjestykselle ja turvallisuudelle, ja ovatko ne lisäksi suhteellisuusperiaatteen mukaisia”.(19) Ennakkoratkaisupyynnön esittäneen tuomioistuimen on siis tutkittava, onko karkotus pääasian menettelyssä suhteellisuusperiaatteen mukaista, jolloin on otettava huomioon tässä yhteydessä annetut tulkintaohjeet.
60. Orfanopoulosin tilanteen osalta on siten ensiksi arvioitava hänen omaa tilannettaan. Siinä yhteydessä on selvitettävä, miten vahvasti hän on perhesuhteiltaan, ammatillisesti ja sosiaalisesti integroitunut Saksaan. Tässä yhteydessä on otettava huomioon myös hänen Saksassa oleskelunsa kesto, se, minkä ikäisenä hän on tullut Saksaan, ja se, miten hän hallitsee lähtövaltionsa kieltä.(20)
61. Pääasian oikeudenkäynnin kohteena olevan kaltaisessa tapauksessa on toiseksi tutkittava, voidaanko omaisten, eli aviopuolison ja lasten edellyttää elävän karkotetun lähtövaltiossa. Tämän punninnan osatekijän osalta kansallinen tuomioistuin on ennakkoratkaisukysymyksen sanamuodosta ilmenevällä tavalla kuitenkin jo tehnyt sen päätelmän, että tätä ei voida edellyttää aviopuolisolta ja lapsilta. Tästä syystä tämän osalta merkityksellisiä tekijöitä ei ole enää tarpeen käsitellä.
62. Kolmanneksi pääasian oikeudenkäynnin kohteena olevan kaltaisessa tapauksessa on otettava huomioon asianomaisen tekemien rikosten vakavuus ja lukumäärä. Tässä yhteydessä on yleisesti korostettava, että huumausainerikokset ovat varsin vakavia ja että ne lisäksi täyttävät myös yhteisöjen tuomioistuimen asettaman vaatimuksen siitä, että ne vaikuttavat yhteiskunnan perustavanlaatuiseen etuun.
63. Tässä yhteydessä langetettujen tuomioiden osalta on todettava, että kussakin kuudesta tuomiosta on määrätty vapausrangaistus. Ne ovat kuitenkin enimmäkseen olleet hyvin lyhyitä. Rangaistusten yhteenlaskettu pituuskaan, joka ei ole aivan viittä vuotta, ei Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan ole vielä karkottamisen hyväksyttävä peruste.(21) Lisäksi nyt käsiteltävässä asiassa on otettava huomioon, että tuomio määrättiin ehdolliseksi.
64. Karkottamisen puolesta saattaisi sitä vastoin puhua rikosten jatkuva uusiminen, joka koskee kuitenkin lähinnä pikkurikoksia. Lopuksi kansallisen tuomioistuimen on tutkittava, missä uudelleen sopeutuminen yhteiskuntaan olisi helpompaa.
65. Kaikkien näiden tekijöiden huomioon ottamisen välttämättömyydestä seuraa, että punninnan on oltava yksittäistapauksessa jäsenvaltioiden viranomaisille mahdollista myös pääsääntöisen karkotuksen osalta. Vaikka yhteisön oikeudessa ei edellytetä ehdotonta karkotuskieltoa, karkottaminen ei saa olla pääasian kohteena olevan kaltaisissa tapauksissa kansallisen oikeuden mukaan pakollinen oikeudellinen seuraamus.
66. Tässä ennakkoratkaisumenettelyssä voidaan jättää huomiotta se, ovatko voimassa olevat Saksan oikeussäännöt direktiivin 64/221 vastaisia, sellaisina kuin yhteisöjen tuomioistuin niitä tulkitsee, koska abstrakti sääntöjenmukaisuuden tutkiminen ei ole tämän menettelyn kohteena.
67. Saksan viranomaisilla on kuitenkin joka tapauksessa velvollisuus tulkita Saksan oikeutta ja samalla myös hallinnollisia määräyksiä yhteisön oikeuden mukaisella tavalla.
68. Tästä syystä ensimmäiseen ennakkoratkaisukysymykseen on vastattava, että direktiivin 64/221 3 artiklaa on tulkittava siten, että vastaanottavassa valtiossa useita vuosia oleskelleen ulkomaalaisen unionin kansalaisen vapaan liikkuvuuden rajoittaminen huumausainelain rikkomisen vuoksi yleisen järjestyksen ja turvallisuuden sekä kansanterveyden perusteella ei ole sen vastaista, kunhan kyseinen toimenpide on suhteellisuusperiaatteen mukainen Euroopan ihmisoikeussopimuksen 8 artiklan valossa, erityisesti silloin kun unionin kansalaisen oman käytöksen perusteella voidaan perustellusti odottaa, että hän syyllistyy myös tulevaisuudessa rikoksiin, ja kun kyseisen unionin kansalaisen aviopuolisolta ja lapsilta voidaan edellyttää elämistä tämän henkilön lähtövaltiossa.
VI Asiassa C-482/01 esitetty toinen ennakkoratkaisukysymys
A Osapuolten olennaiset lausumat
69. Orfanopoulos katsoo, että menettely on ollut monilla tavoin virheellinen. Ensinnäkään tuomioistuin ei toimi ennen toimenpiteen toteuttamista vaan vasta sen jälkeen ja sen toiminnasta aiheutuu ylimääräisiä kuluja. Se, että Verwaltungsgericht ei myöskään voi olla riippumaton viranomainen, perustuu lisäksi siihen, että se voi toimia vain hakemuksen perusteella. Toiseksi Verwaltungsgericht voi tutkia toimenpiteen tarkoituksenmukaisuuden vain rajoitetusti. Kolmanneksi karkottaminen on myös EY 10 artiklan vastaista, koska vastanottava valtio siirtää sillä sosiaalisen rasitteen lähtövaltiolle.
70. Regierungspräsidium Stuttgartin
mielestä on riittävää, että asianomaisella on mahdollisuus saada karkottamisen välitöntä täytäntöönpanoa koskeva määräys tuomioistuimen tutkittavaksi. Verwaltungsgerichtiä on ensimmäisenä oikeusasteena pidettävä direktiivin 64/221 9 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuna riippumattomana viranomaisena.
71. Saksan hallitus katsoo, että oikaisumenettely ei ole tarpeen, kun asia tutkitaan oikeudellisesti Verwaltungsgerichtin menettelyssä ajoissa ja kattavasti. Yhteisön oikeuden mukaisuuden puolesta puhuu myös se, että tuomioistuimen ratkaisu annetaan lisäksi ennen karkottamisen täytäntöönpanoa.
72. Italian hallitus korostaa, että hallinto-oikeudellisessa riidassa pitäisi varmistaa direktiivin 64/221 9 artiklan 1 kohdan mukainen vähimmäissuoja.
73. Komission mielestä Baden-Württembergissä Verwaltungsgericht voi tutkia ainoastaan karkottamispäätöksen lainmukaisuuden, joten direktiivin 64/221 9 artiklan 1 kohdan soveltamisedellytykset täyttyvät. Kyseisessä säännöksessä vaadittua riippumatonta viranomaista, joka esittäisi lausuntonsa ennen ratkaisun tekemistä, ei kyseisessä osavaltiossa kuitenkaan ole. Lisäksi on epäselvää, vastaako direktiivin 64/221 9 artiklan 1 kohta yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännössä asetettuja tehokkaan oikeussuojan vaatimuksia.
B Arviointi
74. Aluksi on korostettava periaatetta, jonka mukaan direktiivin 64/221 8 ja 9 artiklan tarkoituksena on yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan määrittää ne menettelylliset vähimmäistakeet, jotka liikkumisvapautta käyttävät yhteisön kansalaiset saavat hyväkseen siinä tilanteessa, jossa he ovat. Direktiivin 9 artiklan säännöksillä täydennetään 8 artiklan säännöksiä, ja niillä on ”tarkoitus taata menettelyllinen vähimmäistae sellaisille henkilöille, joihin soveltuu jokin 9 artiklan 1 kohdassa tarkoitetuista kolmesta tilanteesta, eli silloin, kun oikeutta hakea muutosta tuomioistuimelta ei ole tai kun muutosta voi hakea vain päätöksen laillisuuden perusteella taikka kun muutoksenhaulla ei ole lykkäävää vaikutusta”.(22)
1.
Riippumattoman viranomaisen ratkaisua koskeva vaatimus
75. Seuraavaksi on tutkittava, onko kyseessä jokin direktiivin 64/221 9 artiklan 1 kohdan kolmesta soveltamistapauksesta. Nyt käsiteltävässä asiassa tulee kysymykseen vain se vaihtoehto, että karkotusmääräykseen voidaan hakea muutosta vain päätöksen laillisuuden perusteella.
76. Yhteisöjen tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan ”9 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla toimivaltaisen viranomaisen osallistumisella asian käsittelyyn on tarkoitus mahdollistaa se, että kaikkia tosiseikkoja ja olosuhteita voidaan tarkastella tyhjentävästi, mukaan lukien suunnitellun toimenpiteen tarkoituksenmukaisuus ennen lopullisen päätöksen tekemistä”.(23)
77. On siis tutkittava, vastaako Verwaltungsgerichtin kumoamiskanteen perusteella suorittama tutkimus edellä esitettyjä edellytyksiä.
78. Verwaltungsgerichtsordnungin (Verwaltungsgerichteistä annettu asetus) 86 §:n 1 momentista ilmenee, että Verwaltungsgerichteillä on ensinnäkin velvollisuus selvittää tosiseikasto viran puolesta. Tämä todellisia olosuhteita koskeva tutkimus saattaa johtaa jopa hallintotoimien kumoamiseen, mikäli viranomaiset ovat toimineet virheellisen tosiseikaston perusteella.
79. Tältä osin voidaan myös katsoa, että Verwaltungsgerichtien on suoritettava yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännössä edellytetty ”asian tosiseikkojen ja asiaan liittyvien olosuhteiden tyhjentävä tutkimus”. Siinäkin tapauksessa, että kansallinen oikeus täyttäisi tämän yhteisön oikeudessa asetetun edellytyksen, se ei välttämättä vielä merkitse sitä, että Verwaltungsgerichtit soveltavat tätä periaatetta käytännössä jokaisessa yksittäistapauksessa yhteisön oikeuden mukaisella tavalla. Nyt käsiteltävässä asiassa ei tosin ole kyse konkreettisten yksittäistapausten arvioinnista, kuten jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevassa menettelyssä, jolla pyritään konkreettisten laiminlyöntien toteamiseen.
80. Toiseksi Verwaltungsgerichtien on tutkittava karkotusmääräyksen muodollinen ja aineellinen lainmukaisuus. Tämä velvoite rajoittuu jo sanamuodonkin mukaan ratkaisun lainmukaisuuden tutkimiseen.
81. Tältä osin voitaisiin seuraavaksi edetä tutkimaan sitä, miten tehokasta ja tiivistä Verwaltungsgerichtien harjoittama laillisuusvalvonta Saksan oikeuden mukaan on tai sen pitäisi olla. Erityisesti voitaisiin tutkia, millaista Saksan oikeuden mukaan valvonnan on oltava toisaalta lakisidonnaisen hallinnon alalla ja toisaalta harkinnanvaraisissa ratkaisuissa.
82. Saksan oikeuden tulkinta edellyttää tällaista tutkimusta. Yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan yhteisöjen tuomioistuimella ei kuitenkaan ole toimivaltaa tulkita kansallisia säännöksiä ja määräyksiä ennakkoratkaisumenettelyssä.(24)
2.
Onko Verwaltungsgerichtin ratkaisua pidettävä riippumattoman viranomaisen ratkaisuna?
83. Oikeudenkäynnissä on esitetty, että Verwaltungsgerichtiä olisi ensimmäisenä oikeusasteena pidettävä direktiivin 64/221 9 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuna riippumattomana viranomaisena. Tähän liittyy kysymys, onko ratkaisua, jonka Verwaltungsgericht tekee pääasian oikeudenkäynnin kaltaisessa menettelyssä, pidettävä direktiivin 64/221 9 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuna ”toimivaltaisen viranomaisen antamana lausuntona”.
84. Tältä osin on huomattava, että direktiivissä ei määritellä käsitettä ”toimivaltainen viranomainen” sen enempää kuin käsitettä ”lausunto”. Direktiivissä tarkoitetaan ”viranomaista, joka on riippumaton hallintoviranomaisesta, mutta tarkemman määrittelyn osalta harkintavalta jätetään jäsenvaltioille”.(25)
85. Tämä harkintavalta ei tosin ole rajatonta. Yhteisön oikeuden yhtenäisen soveltamisen periaate ja yhdenvertaisuusperiaate edellyttävät, ”että yhteisön oikeuden sellaisen säännöksen sanamuotoa, joka ei sisällä nimenomaista viittausta jäsenvaltioiden oikeuteen säännöksen sisällön ja soveltamisalan määrittämiseksi, on tavallisesti tulkittava koko yhteisössä itsenäisesti ja yhtenäisesti, mikä on tehtävä ottamalla huomioon säännöksen asiayhteys ja kyseisen säännöstön tavoitteet”.(26)
86. Tässä yhteydessä on pidettävä lähtökohtana yhteisöjen tuomioistuimen vakiintunutta oikeuskäytäntöä, jonka mukaan ”sillä, että 9 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu (toimivaltainen viranomainen) tutkii asian, on tarkoitus tehdä mahdolliseksi se, että asian tosiseikat ja asiaan liittyvät olosuhteet ja myös suunnitellun toimenpiteen tarkoituksenmukaisuus tutkitaan tyhjentävästi ennen lopullisen päätöksen tekemistä”. ”Muutoksenhakumenettelyn toimivaltaisessa viranomaisessa tulee kiireellisiä tapauksia lukuun ottamatta edeltää
karkotuspäätöstä”.(27) Tästä seuraa, että viranomaisella, joka tekee ratkaisun vapautta rajoittavasta toimenpiteestä, kuten karkottamisesta, on velvollisuus odottaa.
87. Tässä yhteydessä on korostettava, että ei ole kyse siitä, että pitäisi tutkia, onko Verwaltungsgerichtillä kaikki erityispiirteet, jotka ovat ominaisia direktiivin 64/221 9 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulle riippumattomalle viranomaiselle.(28) Kuten näet asiassa Santillo annetusta tuomiosta ilmenee, tuomioistuin voi olla direktiivin 64/221 9 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu riippumaton viranomainen. Kyseisen menettelyn kohteena olleiden brittiläisten oikeussääntöjen ratkaiseva erityispiirre oli tosin se, että tuomioistuin toimi asiassa ennen
hallintoviranomaisia eli toi mivaltaista Secretary of Statea.
88. Tässä yhteydessä ratkaiseva edellytys on siis se, että lausunto on annettava ennen
ratkaisua. Tästä poiketen Verwaltungsgericht on Baden-Württembergin lainsäädännön mukaan toimivaltainen hallintoviranomaisten eli Regierungspräsidiumin jälkeen .
89. Tässä yhteydessä on nimenomaisesti hylättävä väite, jonka mukaan direktiivin 64/221 9 artiklan 1 kohdan edellytykset täytetään, kun lausunto annetaan vasta ennen täytäntöönpanoa. Asiaa koskevan yhteisöjen tuomioistuimen vakiintuneessa oikeuskäytännössä(29) otetaan huomioon ajankohtana, jota ennen lausunto on annettava, vapautta rajoittavaa toimenpidettä koskevan ratkaisun
antaminen eikä sen täytäntöönpanoa .
90. Kaiken kaikkiaan on siis todettava, että pääasian oikeudenkäynnissä sovellettavan lainsäädännön perusteella Baden-Württembergin osavaltiosta puuttuu AGVwGO:n 6 a §:n lisäämisen jälkeen niissä tapauksissa, joissa Regierungspräsidium on asiallisesti toimivaltainen antamaan karkotusmääräyksen, direktiivin 64/221 9 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu riippumaton viranomainen, joka antaisi lausunnon yhteisön oikeudessa säädettynä ajankohtana.
91. Lopuksi on todettava, että yhteisöjen tuomioistuin(30) on pitänyt direktiivin 64/221 9 artiklaa riittävän täsmällisenä ja konkreettisena, joten yksityiset voivat vedota siihen ilman että heidän tarvitsisi odottaa liittovaltion tai osavaltioiden oikeussääntöjen mukauttamista.
92. Tästä syystä toiseen kysymykseen on vastattava, että direktiivin 64/221 9 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että kansallinen oikeussääntö – jossa ei enää ole mahdollisuutta oikaisumenettelyyn, jonka yhteydessä tutkittaisiin sellaisen viranomaispäätöksen tarkoituksenmukaisuus, joka koskee oleskeluluvan haltijan karkottamista valtion alueelta, koska ei ole perustettu erityistä, päätöksen tekevästä viranomaisesta riippumatonta viranomaista tätä tarkoitusta varten – ei ole ristiriidassa kyseisen säännöksen kanssa, mikäli käytettävissä on oikeussuojakeino, joka tekee mahdolliseksi sen, että asian tosiseikat ja asiaan liittyvät olosuhteet ja myös suunnitellun toimenpiteen tarkoituksenmukaisuus tutkitaan tyhjentävästi.
VII Asiassa C-493/01 esitetty ensimmäinen ennakkoratkaisukysymys
A Osapuolten olennaiset lausumat
93. Regierungspräsidium Stuttgart katsoo, että EY 39 artikla ja direktiivin 64/221 3 artikla eivät ole ulkomaalaislain 45 §:n ja oleskeluoikeutta koskevan lain/ETY 12 §:n mukaisen sääntelyn esteenä. Ulkomaalaislain 47 §:n 1 momentin mukaisten tosiseikkoja koskevien edellytysten täyttyminen ei näet välttämättä merkitse sitä, että viranomaisten pitäisi määrätä karkottamisesta. Tämän lisäksi tehdään yksittäistapausta koskeva tutkimus, jonka yhteydessä noudatetaan suhteellisuusperiaatetta. Koska pääasian oikeudenkäynnissä annetut määräykset perustuvat lisäksi erityisestäviin syihin, ensimmäisellä ennakkoratkaisukysymyksellä ei ole ratkaisun kannalta lainkaan merkitystä.
94. Saksan ja Italian hallitukset esittävät tämän ennakkoratkaisukysymyksen osalta samaa kuin asiassa C-482/01 esitetyn ensimmäisen kysymyksen yhteydessä.
95. Komissio katsoo, että direktiivillä 64/221 pannaan täytäntöön poikkeus EY 39 artiklan 3 kohdassa tarkoitetusta yleisestä järjestyksestä, ja viittaa kyseisen direktiivin 3 artiklan molempiin keskeisiin periaatteisiin. Ensinnäkin yleiseen järjestykseen perustuvien toimenpiteiden kannalta ratkaisevaa saa olla vain asianomaisen oma käyttäytyminen. Toiseksi rikostuomiot eivät sellaisenaan saa olla perusteena yleiseen järjestykseen liittyville toimenpiteille.
96. Komissio tekee yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännön perusteella sen päätelmän, että kansallinen lainsäädäntö, jonka mukaan viranomaisten on karkotettava toisen jäsenvaltion kansalainen, joka on lainvoimaisesti tuomittu vähintään kahden vuoden nuorisorangaistukseen tai vankeusrangaistukseen huumausainelain tahallisen rikkomisen takia eikä rangaistusta ole määrätty ehdollisena, on ristiriidassa EY 39 artiklan ja direktiivin 64/221 3 artiklan kanssa.
B Arviointi
1.
Ensimmäisen ennakkoratkaisukysymyksen tutkittavaksi ottamisen edellytysten täyttyminen
97. Koska Regierungspräsidium Stuttgart katsoo, että ensimmäisellä ennakkoratkaisukysymyksellä ei ole mitään merkitystä asian ratkaisun kannalta, on aluksi käsiteltävä tämän kysymyksen tutkittavaksi ottamisen edellytysten täyttymistä.
98. Yhteisöjen tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan EY 234 artiklan mukaisessa yhteisöjen tuomioistuimen ja kansallisten tuomioistuimien yhteistyössä yksinomaan kansallisen tuomioistuimen, jossa asia on vireillä ja joka vastaa annettavasta ratkaisusta, tehtävänä on kunkin asian erityspiirteiden perusteella harkita, onko ennakkoratkaisu tarpeen asian ratkaisemiseksi ja onko sen yhteisöjen tuomioistuimelle esittämillä kysymyksillä merkitystä asian kannalta.(31)
99. Yhteisöjen tuomioistuimen tehtäviin ei sen sijaan kuulu lausuntojen antaminen yleisistä tai hypoteettisista kysymyksistä.(32) Yhteisöjen tuomioistuin voi kieltäytyä vastaamasta kansallisen tuomioistuimen esittämään ennakkoratkaisukysymykseen myös muun muassa silloin, jos kyseinen ongelma on luonteeltaan hypoteettinen, eikä yhteisöjen tuomioistuimella ole tiedossaan niitä tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja, jotka ovat tarpeen, jotta se voisi antaa hyödyllisen vastauksen sille esitettyihin kysymyksiin.(33) Lisäksi on huomautettava, että jotta yhteisöjen tuomioistuin voisi tulkita yhteisön oikeutta tavalla, josta on hyötyä, on välttämätöntä, että kansallinen tuomioistuin selittää, minkä vuoksi se katsoo asian ratkaisemisen vaativan vastausta sen esittämiin kysymyksiin.(34)
100. Nyt käsiteltävässä asiassa ei vaikuta siltä, että ennakkoratkaisukysymys pitäisi jättää tutkimatta jonkin tällaisen syyn perusteella. Vaikka pitäisikin paikkansa, että pääasian menettelyssä annetut määräykset perustuisivat lisäksi erityisestäviin seikkoihin, tämä ei merkitsisi sitä, että ennakkoratkaisukysymystä ei voitaisi tutkia.
101. Ensimmäinen ennakkoratkaisukysymys on siten tutkittava.
2.
Ensimmäisen ennakkoratkaisukysymyksen perustelut
102. Ensimmäinen ennakkoratkaisukysymys on muotoiltu siten, että se koskee ainoastaan ja nimenomaisesti kansallista oikeussääntöä, jonka mukaan viranomaisten on tietyissä tapauksissa määrättävä karkottamisesta. Tässä yhteydessä on todettava, että päätöksestä, joka on kyseisen pääasian oikeudenkäynnin perustana, ilmenee, että viranomaiset pitävät itse lähtökohtana sitä, että ulkomaalaislain 47 §:n 1 momentin 2 kohdan mukaan karkotus on välttämätön oikeudellinen seuraamus.
103. Yhteisöjen tuomioistuimen tehtävänä ei ole myöskään tulkita ennakkoratkaisumenettelyn yhteydessä kansallisia oikeussääntöjä eli esimerkiksi todeta, jätetäänkö pääsääntöistä karkottamista koskevissa säännöksissä viranomaisille harkintavaltaa ja missä määrin sitä jätetään.(35)
104. Ennakkoratkaisukysymys ei myöskään liity nimenomaisesti ulkomaalaislain mihinkään tiettyyn säännökseen, mistä syystä ei ole myöskään tarpeen käsitellä oleskeluoikeutta koskevan lain/ETY 12 §:n ja ulkomaalaislain 47 §:n väliseen kiisteltyyn suhteeseen liittyvää ongelma-aluetta.(36)
105. Tässä ennakkoratkaisumenettelyssä ei myöskään pidä tutkia kansallisten täytäntöönpanosäännösten yhteensopivuutta yhteisön oikeuden kanssa tai selvittää, voidaanko kansallisia säännöksiä ja määräyksiä tulkita yhteisön oikeuden mukaisella tavalla ja tulkitsevatko hallintoviranomaiset ja tuomioistuimet niitä myös todellisuudessa näin. Yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan yhteisöjen tuomioistuin ei ole näet ennakkoratkaisumenettelyssä toimivaltainen antamaan ratkaisua kansallisen säännöksen tai määräyksen yhteensopivuudesta yhteisön oikeuden kanssa.(37)
106. Ennakkoratkaisukysymys koskee seuraavia neljää seikkaa: tahallinen rikos, huumausainelain rikkominen, lainvoimainen tuomio ja se, että rangaistusta ei ole määrätty ehdollisena.
107. Tässä yhteydessä tulkittavasta direktiivin 64/221 3 artiklan säännöksestä johtuu ulkomaalaislainsäädäntöön perustuvia toimenpiteitä toteuttavalle jäsenvaltiolle kaksi rajoitusta.
108. Ensinnäkin direktiivin 64/221 3 artiklan 1 kohdassa säädetään, että niiden on perustuttava ”yksinomaan kyseisen yksilön omaan käyttäytymiseen”.
109. Saksan oikeussääntö vastannee tätä edellytystä. Kyseisen säännön tunnusmerkit liittyvät näet tältä osin asianomaisen omaan käyttäytymiseen, koska siinä otetaan huomioon syyllisyyden laatu, tietyn lain rikkominen, rangaistuksen laatu ja määrä sekä se, että rangaistusta ei ole määrätty ehdollisena.
110. Toiseksi direktiivin 64/221 3 artiklan 2 kohdassa säädetään, että ”rikostuomiot eivät sellaisenaan saa olla perusteena tällaisille toimenpiteille”.
111. Tässä yhteydessä on yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan asianomaisen tulevaa käyttäytymistä koskevan ulkomaalaislainsäädännön mukaisen ennusteen yhteydessä tutkittava, että kyse on yhteiskunnan perustavanlaatuista etua uhkaavasta todellisesta ja riittävän vakavasta vaarasta.(38) Yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännöstä(39) voidaan tältä osin johtaa ”yleispäteviä arviointeja” koskeva kielto. Tilanne on tällainen myös silloin, jos kansallisessa lainsäädännössä säädetään yleisesti ja abstraktisti pakollisesta karkotuksesta tietyissä tapauksissa. Tällaiset oikeudelliset konstruktiot näet estävät aineellisen tutkimuksen yksittäistapauksissa.
112. Yleisen ja abstraktin säännöksen soveltaminen yksittäistapaukseen ei missään tapauksessa ole ”yleispäteviä arviointeja” koskevan kiellon mukaista. Tämä on ilmeistä juuri pääasian oikeudenkäynnin kohteena olevan kaltaisessa oikeussäännössä,(40) jossa säädetään ”tyypitetystä tosiseikastosta”, jonka toteutumisen perusteella päätellään tietyn vaaran olemassaolo. Siinäkin tapauksessa, että tällaisissa tapauksissa tehtäisiin yksilöllinen vaaraennuste, tällä ei olisi karkottamisen pakollisuuden vuoksi mitään painoarvoa eikä yhteisön oikeudessa sille annettua asemaa.
113. Tässä yhteydessä on viitattava komission perustellusti esittämään vertailuun nyt käsiteltävän asian kohteena olevan oikeussäännön ja sen kansallisen oikeussäännön välillä, joka oli asian Calfa kohteena. Myös kyseisessä tapauksessa viranomaisten oli ollut pakko määrätä karkottamisesta.(41) Sillä, että kyseessä oli elinikäinen karkotus, ei ole merkitystä sen vuoksi, että yhteisön oikeuden vastaisuus liittyi kansalliseen oikeussääntöön sisältyvään automaattisuuteen, kuten asiassa Nazli annetussa tuomiossa esitetystä asiassa Calfa annetun tuomion tulkinnasta ilmenee.(42)
114. Tästä syystä ensimmäiseen ennakkoratkaisukysymykseen on vastattava, että kansallinen lainsäädäntö, jonka mukaan viranomaisten on karkotettava toisen jäsenvaltion kansalainen, joka on lainvoimaisesti tuomittu vähintään kahden vuoden nuorisorangaistukseen tai vankeusrangaistukseen huumausainelain tahallisen rikkomisen takia eikä rangaistusta ole määrätty ehdollisena, on ristiriidassa EY 39 artiklan 3 kohdan ja direktiivin 64/221 3 artiklan kanssa.
VIII Asiassa C-493/01 esitetty toinen ennakkoratkaisukysymys
A Osapuolten olennaiset lausumat
115. Regierungspräsidium Stuttgartin
käsityksen mukaan toisella ennakkoratkaisukysymyksellä ei ole merkitystä nyt käsiteltävän asian kannalta, koska karkotuksen jälkeen hankittu sairaus on karkottamisen este ja vaikuttaa näin ollen karkotuksen täytäntöönpanon sallittavuuteen eikä karkotuksen lainmukaisuuteen. Yhteisön oikeus ei ole myöskään esteenä sille, että toimenpiteen toteuttamisen ajankohtaa pidetään ratkaisevana ajankohtana. Myöskään lykkäystä koskeva kysymys ei välttämättä riipu aikaisemmasta maasta poistumisesta.
116. Saksan hallitus katsoo, että direktiivin 64/221 3 artiklassa ei säädetä siitä, että viimeisimmän viranomaispäätöksen jälkeiset tosiseikkoja koskevat selvitykset ja sen jälkeinen asianomaisen henkilön myönteinen kehitys olisi otettava huomioon karkotuksen lainmukaisuutta arvioitaessa. Viranomaiset eivät voi ottaa huomioon tosiasiallista tulevaa kehitystä, minkä vuoksi ratkaisun tekemisen ajankohta ratkaisee. Koska 3 artiklassa säädetään vain ulkomaalaislainsäädäntöön perustuvien toimenpiteiden aineellisista edellytyksistä, myöskään tästä säännöksestä ei voida johtaa mitään muuta.
117. Viimeisimmän viranomaispäätöksen jälkeinen kehitys on otettava huomioon ratkaistaessa lykkäyshakemusta. Tämä saattaa johtaa takaisinmatkustuskiellon poistamiseen ja uuden oleskeluluvan saamiseen. Lisäksi uudet tosiseikat on otettava huomioon karkottamisen täytäntöönpanon yhteydessä.
118. Italian hallitus ei käsittele huomautuksissaan toista ennakkoratkaisukysymystä erikseen, vaan esittää samaa kuin asiassa C-482/01.
119. Komission mukaan yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännöstä ilmenee, että viranomaisten on tutkittava, onko yleiselle järjestykselle aiheutuva uhka olemassa. On direktiivin 64/221 3 artiklan vastaista rajoittaa tosiseikkoja koskevien selvitysten tai asianomaisen myönteisen kehityksen huomioon ottamista viranomaisten ratkaisun ja tuomioistuimen ratkaisun välisenä aikana.
B Arviointi
120. Kansallinen tuomioistuin tiedustelee toisella ennakkoratkaisukysymyksellään, onko kansallisella tuomioistuimella velvollisuus ottaa huomioon viimeisimmän viranomaispäätöksen jälkeinen asianomaisen henkilön tietynlainen kehitys. Pääasian oikeudenkäynnissä on kyse lähinnä siitä, että asianomainen on kanteen nostamisen jälkeen edennyt sairaudessaan AIDS-vaiheeseen ja todennäköisesti kuolee pian hoidosta huolimatta.
121. Tämä ennakkoratkaisukysymys koskee toista kansallisessa oikeudessa riidatonta seikkaa eli sitä kysymystä, mikä ajankohta on kansalliselle tuomioistuimelle ratkaiseva. Kansallisen prosessioikeuden sovellettavan säännöksen eli Verwaltungsgerichteistä annetun asetuksen 113 §:n tulkinnan perusteella voidaan esittää kolme erilaista näkemystä. Ensimmäisen näkemyksen mukaan hallintomenettelyn päättymisen ajankohta on ratkaiseva, kun toisen näkemyksen mukaan kumoamisvaatimuksen esittämisajankohta sitä vastoin ratkaisee. Kolmannen näkemyksen mukaan viimeisen suullisen käsittelyn aikana vallitseva tosiasiallinen tilanne ja oikeustila ratkaisevat. Nyt käsiteltävässä asiassa on kyse hallinto-oikeudellisesta menettelystä, joka on pantu vireille kumoamiskanteella.
122. Jo kansallisen lainsäädännön perusteella on esitetty kysymys, onko ratkaisu ylipäänsä löydettävissä yksinomaan prosessioikeudesta eikä pikemminkin aineellisesta oikeudesta. Pääasian oikeudenkäyntiin siirrettynä tämä merkitsisi sitä, että ratkaisua pitäisi etsiä kansallisesta ulkomaalaislainsäädännöstä.
123. Kun otetaan huomioon yhteisöjen tuomioistuimen tehtävä ennakkoratkaisumenettelyssä, tässä oikeudenkäynnissä ei pidä kuitenkaan ottaa lähtökohdaksi kansallista lainsäädäntöä vaan yhteisön oikeus.
124. Siinä yhteydessä on aluksi tarkasteltava ennakkoratkaisukysymyksessä nimenomaisesti mainittua direktiivin 64/221 3 artiklan säännöstä.
125. Sitä on yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännön perusteella tulkittava siten, että ”olosuhteet – – osoittavat, että henkilön oma käyttäytyminen uhkaa yleistä järjestystä”.(43)
126. Ratkaisevaa on siis vallitseva
uhka, ja siinä yhteydessä ennuste saattaa kylläkin olla tarpeellinen. Tämän ”vallitsevuuden” tarkasta ajankohdasta ei kuitenkaan voida päätellä mitään täsmällisempää direktiivin 64/221 3 artiklan sanamuodon eikä siihen liittyvän oikeuskäytännönkään perusteella.
127. Komission mainitsema asia Santillo(44) liittyy tosin myös ajalliseen ulottuvuuteen, mutta se koskee ajanjaksoa riippumattoman viranomaisen lausunnon ja karkotusmääräyksen välillä.
128. Tässä oikeudenkäynnissä merkitykselliseen ajanjaksoon karkotusmääräyksen ja hallinto-oikeudellisen tutkimuksen välillä sovelletaan kuitenkin asiassa Santillo annetun tuomion perustana olevaa periaatetta, jonka mukaan ”arviointiin vaikuttavat tekijät voivat erityisesti asianomaisen henkilön käytöksen osalta muuttua ajan kuluessa”.
129. Myös Saksan ulkomaalaislainsäädännössä on noudatettava tätä periaatetta, ja siihen kuuluu – yhteisön oikeuden kannalta – myös Verwaltungsgerichteihin tällä alalla sovellettava prosessilainsäädäntö.
130. Koska yhteisön oikeudessa ei ole annettu tarkempia prosessioikeudellisia määräyksiä, on lähtökohtaisesti sovellettava kansallista prosessioikeutta. Siinä yhteydessä on kuitenkin pidettävä lähtökohtana yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytäntöä, jonka mukaan ”kunkin jäsenvaltion asiana on sisäisessä oikeusjärjestyksessään määrittää toimivaltaiset tuomioistuimet ja antaa menettelysäännöt sellaisia oikeussuojakeinoja varten, joilla pyritään turvaamaan yhteisön oikeuteen perustuvat oikeussubjektien oikeudet, kuitenkin siten, että nämä menettelysäännöt eivät saa olla epäedullisempia kuin ne, jotka koskevat samankaltaisia jäsenvaltion sisäiseen oikeuteen perustuvia vaatimuksia (vastaavuusperiaate), eivätkä ne saa olla sellaisia, että yhteisön oikeudessa vahvistettujen oikeuksien käyttäminen on käytännössä mahdotonta tai suhteettoman vaikeaa (tehokkuusperiaate)”.(45)
131. Tästä seuraa, että henkilön, joka on määrätty karkotettavaksi, on suhteettoman vaikea käyttää hänelle direktiivillä 64/221 annettuja oikeuksia, kun hän ei voi vedota vireillä olevassa hallintoriita-asiassa eikä Verwaltungsgerichtissä käytävässä oikeudenkäynnissä uusiin tosiseikkoihin vaan hänen on nimenomaisesti esitettävä lykkäyshakemus, ja vasta siitä tehtävässä ratkaisussa voidaan ottaa huomioon myös sittemmin tapahtunut kehitys.
132. Yhteisön oikeuden kannalta merkitystä ei ole kuitenkaan yksinomaan sillä, että asianomaiset voivat vedota oikeuksiinsa. Yhteisön oikeudessa edellytetään myös, että kansallisen oikeuden mukaan toimivaltaisilla laitoksilla ja siten esimerkiksi myös Verwaltungsgerichteillä on oltava mahdollisuus varmistaa oikeuksien käyttäminen eikä niitä estetä prosessioikeudellisilla säännöksillä tekemästä tätä.
133. Tällainen este olisi kuitenkin olemassa siinä tapauksessa, että Verwaltungsgerichtit voisivat tutkia myöhemmän kehityksen vain hakemuksen perusteella eivätkä ne saisi ottaa sitä viran puolesta huomioon.
134. Tästä seuraa, että kansallista prosessioikeutta ja siten myös ulkomaalaislain 8 §:ää tai Verwaltungsgerichteistä annettua asetusta on tutkittava yhteisön oikeuden mukaisella tavalla siten, että lykkäämisestä voidaan määrätä myös viran puolesta.(46)
135. Kuitenkin siinäkin tapauksessa, että tehtäisiin se päätelmä, että lykkäämisestä on joka tapauksessa voitava määrätä myös viran puolesta, herää – edelleen – kysymys siitä, täytetäänkö tällä yhteisön oikeudessa asetetut vaatimukset.
136. Myöhemmän kehityksen huomioon ottaminen lykkäämisestä tehtävän ratkaisun yhteydessä saattaa näet kyllä johtaa myös takaisinmatkustuskiellon poistamiseen ja uuden oleskeluluvan myöntämiseen, mutta tämä mahdollisuus ei ole riittävä keino yhteisön oikeuden vaatimusten täyttämiseen.
137. Myöhemmän kehityksen huomioon ottamista koskeva ongelma saattaa tulla esiin myös itse karkottamismääräysten yhteydessä. Siinä yhteydessä kyseessä ei tosin ole hallintotoimi, jolla olisi pysyviä vaikutuksia, mutta ainakin niin kauan kuin karkotusmääräystä ei ole vielä pantu täytäntöön, myöhempi kehitys voitaisiin ottaa huomioon. Koska karkotusmääräys koskee karkotusennustetta eli ennustetta ilman ajallista rajoitusta,(47) myöhemmällä kehityksellä on nimenomaan karkotuksen yhteydessä suuri käytännön merkitys.
138. Tästä syystä toiseen ennakkoratkaisukysymykseen on vastattava, että direktiivin 64/221 3 artiklaa on tulkittava siten, että kansallisten tuomioistuinten on tutkiessaan unionin kansalaisen karkotuksen lainmukaisuutta otettava huomioon myös viimeisimmän viranomaispäätöksen jälkeiset tosiseikkoja koskevat selvitykset ja sen jälkeinen asianomaisen henkilön myönteinen kehitys.
IX Ratkaisuehdotus
139. Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että yhteisöjen tuomioistuin vastaisi ennakkoratkaisukysymyksiin seuraavasti:
A Asiassa C-482/01
1) Ulkomaalaisten liikkumista ja oleskelua koskevien, yleiseen järjestykseen ja turvallisuuteen sekä kansanterveyteen perustuvien erityistoimenpiteiden yhteensovittamisesta 25 päivänä helmikuuta 1964 annetun neuvoston direktiivin 64/221/ETY 3 artiklaa on tulkittava siten, että vastaanottavassa valtiossa useita vuosia oleskelleen ulkomaalaisen unionin kansalaisen vapaan liikkuvuuden rajoittaminen huumausainelain rikkomisen vuoksi yleisen järjestyksen ja turvallisuuden sekä kansanterveyden perusteella ei ole sen vastaista, kunhan kyseinen toimenpide on suhteellisuusperiaatteen mukainen Euroopan ihmisoikeussopimuksen 8 artiklan valossa, erityisesti silloin kun unionin kansalaisen oman käytöksen perusteella voidaan perustellusti odottaa, että hän syyllistyy myös tulevaisuudessa rikoksiin, ja kun kyseisen unionin kansalaisen aviopuolisolta ja lapsilta voidaan edellyttää elämistä tämän henkilön lähtövaltiossa.
2) Direktiivin 64/221/ETY 9 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että kansallinen oikeussääntö – jossa ei enää ole mahdollisuutta oikaisumenettelyyn, jonka yhteydessä tutkittaisiin sellaisen viranomaispäätöksen tarkoituksenmukaisuus, joka koskee oleskeluluvan haltijan karkottamista valtion alueelta, koska ei ole perustettu erityistä, päätöksen tekevästä viranomaisesta riippumatonta viranomaista tätä tarkoitusta varten – ei ole ristiriidassa kyseisen säännöksen kanssa, mikäli käytettävissä on oikeussuojakeino, joka tekee mahdolliseksi sen, että asian tosiseikat ja asiaan liittyvät olosuhteet ja myös suunnitellun toimenpiteen tarkoituksenmukaisuus tutkitaan tyhjentävästi.
B Asiassa C-493/01
1) Kansallinen lainsäädäntö, jonka mukaan viranomaisten on karkotettava toisten jäsenvaltioiden kansalaiset, jotka on lainvoimaisesti tuomittu vähintään kahden vuoden nuorisorangaistukseen tai vankeusrangaistukseen huumausainelain tahallisen rikkomisen takia eikä rangaistusta ole määrätty ehdollisena, on ristiriidassa EY 39 artiklan 3 kohdan ja direktiivin 64/221/ETY 3 artiklan kanssa.
2) Direktiivin 64/221/ETY 3 artiklaa on tulkittava siten, että kansallisten tuomioistuinten on tutkiessaan unionin kansalaisen karkotuksen lainmukaisuutta otettava huomioon myös viimeisimmän viranomaispäätöksen jälkeiset tosiseikkoja koskevat selvitykset ja sen jälkeinen asianomaisen henkilön myönteinen kehitys.
(1) .
(2)
–	EYVL P 56, s. 850.
(3)
–	BGBl. I 1990, s. 1354, sellaisena kuin se on muutettuna 16.2.2001 annetulla lailla, BGBl. I, s. 266.
(4)
–	Siinä muodossa kuin se on tiedoksi annettuna 31.1.1980, BGBl. I, s. 116, siinä muodossa kuin se on muutettuna 27.12.2000 annetulla lailla, BGBl. I, s. 2042.
(5)
–	Allgemeiner Verwaltungsvorschrift, Bundesanzeiger nro 188 a, 6.10.2000.
(6)
–	10.5.1999 annettu laki, GBl. s. 173.
(7)
–	Vrt. erityisesti yhdistetyt asiat C-51/96 ja C-191/97, Deliège, tuomio 11.4.2000 (Kok. 2000, s. I-2549, 50 kohta); asia C-332/88, Alimenta, tuomio 22.5.1990 (Kok. 1990, s. I-2077, 9 kohta) ja asia 139/85, Kempf, tuomio 3.6.1986 (Kok. 1986, s. 1741, Kok. Ep. VIII, s. 655, 12 kohta).
(8)
–	Asia 36/75, Rutili, tuomio 28.10.1975 (Kok. 1975, s. 1219, Kok. Ep. II, s. 495, 26–28 kohta) ja asia 30/77, Bouchereau, tuomio 27.10.1977 (Kok. 1977, s. 1999, Kok. Ep. III, s. 485, 33–35 kohta); vrt. myös asia C-100/01, Olazabal, tuomio 26.11.2002 (Kok. 2002, s. I-0000, 30 kohta ja sitä seuraavat kohdat).
(9)
–	Edellä alaviitteessä 8 mainitussa asiassa Bouchereau annetun tuomion 35 kohta ja asia C-340/97, Nazli, tuomio 10.2.2000 (Kok. 2000, s. I-957, 57 kohta).
(10)
–	Asia 67/74, Bonsignore, tuomio 26.2.1975 (Kok. 1975, s. 297, Kok. Ep. II, s. 463, 6 kohta); asia C-348/96, Calfa, tuomio 19.1.1999 (Kok. 1999, s. I-11, 27 kohta) ja edellä alaviitteessä 9 mainitussa asiassa Nazli annetun tuomion 59 kohta.
(11)
–	Edellä alaviitteessä 10 mainitussa asiassa Bonsignore annetun tuomion 7 kohta; alaviitteessä 8 mainitussa asiassa Rutili annetun tuomion 29–31 kohta; asia 48/75, Royer, tuomio 8.4.1976 (Kok. 1976, s. 497, Kok. Ep. III, s. 79, 45–49 kohta); yhdistetyt asiat 115/81 ja 116/81, Adoui ja Cornuaille, tuomio 18.5.1982 (Kok. 1982, s. 1665, Kok. Ep. VI, s. 443, 11 kohta) ja edellä alaviitteessä 9 mainitussa asiassa Nazli annetun tuomion 59 ja 63 kohta; vrt. edellä alaviitteessä 8 mainitussa asiassa Olazabal annetun tuomion 30 kohta ja sitä seuraavat kohdat.
(12)
–	Edellä alaviitteessä 8 mainitussa asiassa Bouchereau annetun tuomion 27 ja 28 kohta.
(13)
–	Edellä alaviitteesä 9 mainitussa asiassa Nazli annetun tuomion 58 kohta; vrt. myös alaviitteessä 10 mainitussa asiassa Calfa annetun tuomion 22–24 kohta.
(14)
–	Edellä alaviitteessä 8 mainitussa asiassa Olazabal annetun tuomion 43 kohta ja asia C-55/94, Gebhard, tuomio 30.11.1995 (Kok. 1995, s. I-4165, 37 kohta).
(15)
–	Vrt. asia C-274/99 P, Connolly, tuomio 6.3.2001 (Kok. 2001, s. I-1611, 37 kohta ja sitä seuraavat kohdat) ja asia C-60/00, Carpenter, tuomio 11.7.2002 (Kok. 2002, s. I-6279, 41 kohta).
(16)
–	Sennekamp, ”Ist-Ausweisung menschenrechtswidrig?”, Zeitschrift für Ausländerrecht und Ausländerpolitik 2002,
s. 136 (erityisesti s. 141 ja sitä seuraavat sivut).
(17)
–	Edellä alaviitteessä 15 mainitussa asiassa Carpenter annetun tuomion 41 kohta. Kyseisessä kohdassa puhutaan tosin ainoastaan käsitteestä ”decision to deport”, vaikka pääasian oikeudenkäynnissä oli kyseessä ”decision to make a deportation order”.
(18)
–	Edellä alaviitteessä 15 mainitussa asiassa Carpenter annetun tuomion 42 kohta; vrt. asia Boultif v. Sveitsi, Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 2.8.2001, Recueil des arrêts et décisions
2001-IX, 39, 41 ja 46 kohta).
(19)
–	Edellä alaviitteessä 8 mainitussa asiassa Olazabal annetun tuomion 44 kohta; vrt. alaviitteessä 8 mainitussa asiassa Bouchereau annetun tuomion 30 kohta.
(20)
–	Vrt. asia Berrehab v. Alankomaat, Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 21.6.1988, Sarja A, nro 138, 7 ja 29 kohta; asia Mehemi v. Ranska, tuomio 26.9.1997, Recueil des arrêts et décisions
1997-VI; edellä alaviitteessä 18 mainitussa asiassa Boultif v. Sveitsi annettu tuomio; asia Sen v. Alankomaat, tuomio 21.12.2001, 40 kohta, ei vielä julkaistu kokoelmassa Recueil des arrêts et décisions ; asia Yildiz v. Itävalta, tuomio 31.10.2002, 43 kohta, ei vielä julkaistu kokoelmassa Recueil des arrêts et décisions
ja asia Jakupovic v. Itävalta, tuomio 6.2.2003, 29 kohta, ei vielä julkaistu kokoelmassa Recueil des arrêts et décisions .
(21)
–	Vrt. asia Beldjoudi v. Ranska, Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 26.3.1992, Sarja A, nro 234, jossa kahdeksan vuoden tuomionkin perusteella katsottiin ihmisoikeuksia loukatun; sitä vastoin asiassa Amrollahi v. Tanska, tuomio 11.7.2002 (ei vielä julkaistu Recueil des arrêts et décisions
-kokoelmassa), ei ole viitattu rangaistuksen pituuteen.
(22)
–	Asia C-357/98, Yiadom, tuomio 9.11.2000 (Kok. 2000, s. I-9265, 27 ja 29 kohta).
Vrt. asia 131/79, Santillo, tuomio 22.5.1980 (Kok. 1980, s. 1585, Kok. Ep. V, s. 213, 12 kohta); edellä alaviitteessä 11 mainituissa yhdistetyissä asioissa Adoui ja Cornuaille annetun tuomion 15 kohta; yhdistetyt asiat 297/88 ja C-197/89, Dzodzi, tuomio 18.10.1990 (Kok. 1990, s. I-3763, Kok. Ep. X, s. 555, 62 kohta) ja yhdistetyt asiat C-65/95 ja C-111/95, Shingara ja Radiom, tuomio 17.6.1997 (Kok. 1997, s. I-3343, 34 kohta).
(23)
–	Edellä alaviitteessä 11 mainituissa yhdistetyissä asioissa Adoui ja Cornuaille annetun tuomion 15 kohta; alaviitteessä 22 mainitussa asiassa Santillo annetun tuomion 12 kohta ja asia C-175/94, Gallagher, tuomio 30.11.1995 (Kok. 1995, s. I-4253, 17 kohta).
(24)
–	Yhdistetyt asiat 209/84–213/84, Asjes ym., tuomio 30.4.1986 (Kok. 1986, s. 1425, Kok. Ep. VIII, s. 571, 12 kohta); yhdistetyt asiat C-304/94, C-330/94, C-342/94 ja C-224/95, Tombesi ym., tuomio 25.6.1997 (Kok. 1997, s. I-3561, 36 kohta) ja asia C-28/99, Verdonck ym., tuomio 3.5.2001 (Kok. 2001, s. I-3399, 28 kohta).
(25)
–	Edellä alaviitteessä 22 mainitussa asiassa Santillo annetun tuomion 15 kohta.
(26)
–	Edellä alaviitteessä 22 mainitussa asiassa Yiadom annetun tuomion 31 kohta; vrt. myös asia 327/82, Ekro, tuomio 18.1.1984 (Kok. 1984, s. 107, 11 kohta) ja asia C-287/98, Linster, tuomio 19.9.2000 (Kok. 2000, s. I-6917, 43 kohta).
(27)
–	Kursivointi tässä.
Edellä alaviitteessä 11 mainitussa asiassa Royer annetun tuomion 59 kohta; asia 98/79, Pecastaing, tuomio 5.3.1980 (Kok. 1980, s. 691, Kok. Ep. V, s. 57, 17 kohta); alaviitteessä 22 mainitussa asiassa Santillo annetun tuomion 12 kohta; alaviitteessä 11 mainituissa yhdistetyissä asioissa Adoui ja Cornuaille annetun tuomion 15 kohta; alaviitteessä 22 mainituissa yhdistetyissä asioissa Dzodzi annetun tuomion 62 kohta; alaviitteessä 23 mainitussa asiassa Gallagher annetun tuomion 17 kohta; alaviitteessä 22 mainituissa yhdistetyissä asioissa Shingara ja Radiom annetun tuomion 34 kohta ja alaviitteessä 22 mainitussa asiassa Yiadom annetun tuomion 31 kohta.
(28)
–	Ks. tästä esim. edellä alaviitteessä 22 mainituissa yhdistetyissä asioissa Dzodzi annetun tuomion 65 kohta.
(29)
–	Vrt. edellä alaviitteessä 22 mainituissa yhdistetyissä asioissa Dzodzi annetun tuomion 61 ja 66 kohta. Kyseisessä tuomiossa päätöksen täytäntöönpanoa pidettiin ratkaisevana vain sen vuoksi, että ennakkoratkaisukysymys koski nimenomaan sitä.
(30)
–	Edellä alaviitteessä 22 mainitussa asiassa Santillo annetun tuomion 13 kohta.
(31)
–	Asia C-415/93, Bosman, tuomio 15.12.1995 (Kok. 1995, s. I-4921, 59 kohta); asia C-379/98, PreussenElektra, tuomio 13.3.2001 (Kok. 2001, s. I-2099, 38 kohta); asia C-390/99, Canal Satélite, tuomio 22.1.2002 (Kok. 2002, s. I-607, 18 kohta) ja asia C-153/00, der Weduwe, tuomio 10.12.2002 (31 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
(32)
–	Edellä alaviitteessä 31 mainitussa asiassa Bosman annetun tuomion 60 kohta; asia C-451/99, Cura Anlagen, tuomio 21.3.2002 (Kok. 2002, s. I-3193, 26 kohta) ja alaviitteessä 31 mainitussa asiassa der Weduwe annetun tuomion 32 kohta.
(33)
–	Edellä alaviitteessä 31 mainitussa asiassa PreussenElektra annetun tuomion 39 kohta; alaviitteessä 31 mainitussa asiassa Canal Satélite annetun tuomion 19 kohta ja alaviitteessä 31 mainitussa asiassa der Weduwe annetun tuomion 33 kohta.
(34)
–	Yhdistetyt asiat 98/85, 162/85 ja 258/85, Bertini ym., tuomio 12.6.1986 (Kok. 1986, s. 1885, 6 kohta); asia C-343/90, Lourenço Dias, tuomio 16.7.1992 (Kok. 1992, s. I-4673, Kok. Ep. XIII, s. I-69, 19 kohta) ja edellä alaviitteessä 31 mainitussa asiassa der Weduwe annetun tuomion 34 kohta.
(35)
–	Saksan oikeusoppineet katsovat, että pääsääntöinen karkottaminen on yksi pakollisen karkottamisen alatapauksista, että viranomaiset voivat käyttää harkintavaltaa vain toissijaisesti, että harkintavaltaa myönnetään vain epätavallisten tapahtumien yhteydessä ja että säännön ja poikkeuksen välinen raja ei kuulu harkintavallan piiriin.
(36)
–	Ks. tästä Harms, ”Ausländerrecht” julkaisussa Deutsches Verwaltungsrecht unter europäischem Einfluss, 2002, 91 kohta.
(37)
–	Edellä alaviitteessä 24 mainituissa yhdistetyissä asioissa Asjes ym. annetun tuomion 12 kohta; edellä alaviitteessä 24 mainituissa yhdistetyissä asioissa Tombesi ym. annetun tuomion 36 kohta ja alaviitteessä 24 mainitussa asiassa Verdonck ym. annetun tuomion 28 kohta.
(38)
–	Edellä alaviitteessä 8 mainitussa asiassa Bouchereau annetun tuomion 35 kohta ja alaviitteessä 9 mainitussa asiassa Nazli annetun tuomion 57 kohta.
(39)
–	Edellä alaviitteessä 10 mainitussa asiassa Bonsignore annetun tuomion 7 kohta; alaviitteessä 8 mainitussa asiassa Rutili annetun tuomion 29–31 kohta; alaviitteessä 11 mainitussa asiassa Royer annetun tuomion 45–49 kohta; alaviitteessä 11 mainituissa yhdistetyissä asioissa Adoui ja Cornuaille annetun tuomion 11 kohta; alaviitteessä 10 mainitussa asiassa Calfa annetun tuomion 22–24 kohta ja alaviitteessä 9 mainitussa asiassa Nazli annetun tuomion 63 kohta; vrt. alaviitteessä 8 mainitussa asiassa Olazabal annetun tuomion 30 kohta ja sitä seuraavat kohdat.
(40)
–	Kriittisiä arvioita Saksan oikeustilasta: Beichel, ”Das deutsche Ausweisungsrecht auf dem Prüfstand”, Informationsbrief Ausländerrecht 2002, s. 457 ja sitä seuraavat sivut; Brinkmann, julkaisussa Barwig (julk.), ” Ausweisung im demokratischen Rechtsstaat ”, 1996, s. 172 ja sitä seuraavat sivut; Renner, ” Ausländerrecht in Deutschland ”, 1998, s. 564.
(41)
–	Edellä alaviitteessä 10 mainitussa asiassa Calfa annetun tuomion 5 kohta ja sitä seuraavat kohdat.
(42)
–	Edellä alaviitteessä 9 mainitussa asiassa Nazli annetun tuomion 58 ja 59 kohta.
(43)
–	Edellä alaviitteessä 8 mainitussa asiassa Bouchereau annetun tuomion 28 kohta; alaviitteessä 10 mainitussa asiassa Calfa annetun tuomion 24 kohta ja alaviitteessä 9 mainitussa asiassa Nazli annetun tuomion 58 kohta.
(44)
–	Mainittu edellä alaviitteessä 22.
(45)
–	Ks. tästä mm. asia C-255/00, Grundig, tuomio 24.9.2002 (Kok. 2002, s. I-8003, 33 kohta).
(46)
–	Saman päätelmän tekee myös Renner (mainittu alaviitteessä 40, s. 304 ja sitä seuraavat sivut) jo kansallisen lainsäädännön perusteella.
(47)
–	Edellä alaviitteessä 40 mainittu Beichel, s. 460.