Väliaikainen versio
UNIONIN TUOMIOISTUIMEN TUOMIO (yhdeksäs jaosto)
12 päivänä maaliskuuta 2026
(*)
Ennakkoratkaisupyyntö – Verotus – Yhteinen arvonlisäverojärjestelmä – Direktiivi 2006/112/EY – Arvonlisäveron palautus – Direktiivi 2008/9/EY – 2, 15 ja 23 artikla – Arvonlisäverotuksen neutraalisuuden periaate, tehokkuusperiaate ja suhteellisuusperiaate – Muuhun jäsenvaltioon kuin arvonlisäveron palautusjäsenvaltioon sijoittautunut verovelvollinen – Arvonlisäveron palautushakemus – Tekninen toimintahäiriö hakemuksen sähköisessä tiedonsiirrossa – Palautushakemuksen vastaanottaneen jäsenvaltion veroviranomaisen toimimattomuus – Lainvoimainen tuomioistuinratkaisu – Oikeusvoima
Asiassa C‑527/24,
jossa on kyse SEUT 267 artiklaan perustuvasta ennakkoratkaisupyynnöstä, jonka Corte di Giustizia Tributaria di primo grado di Pescara (Pescaran ensimmäisen oikeusasteen veroasioiden tuomioistuin, Italia) on esittänyt 19.7.2024 tekemällään päätöksellä, joka on saapunut unionin tuomioistuimeen 31.7.2024, saadakseen ennakkoratkaisun asiassa
Harry et Associés Sarl
vastaan
Agenzia delle entrate – Riscossione – Pescara
ja
Agenzia delle entrate – Centro operativo di Pescara,
UNIONIN TUOMIOISTUIN (yhdeksäs jaosto),
toimien kokoonpanossa: jaoston puheenjohtaja M. Condinanzi sekä tuomarit N. Jääskinen ja A. Kornezov (esittelevä tuomari),
julkisasiamies: N. Emiliou,
kirjaaja: A. Calot Escobar,
ottaen huomioon kirjallisessa käsittelyssä esitetyn,
ottaen huomioon huomautukset, jotka sille ovat esittäneet
–        Harry et Associés Sarl, edustajanaan L. Del Federico, avvocato,
–        Italian hallitus, asiamiehenään S. Fiorentino, avustajinaan G. M. De Socio ja A. Giovannini, avvocati dello Stato,
–        Euroopan komissio, asiamiehinään P. Carlin ja F. Moro,
päätettyään julkisasiamiestä kuultuaan ratkaista asian ilman ratkaisuehdotusta,
on antanut seuraavan
tuomion
1        Ennakkoratkaisupyyntö koskee yhteisestä arvonlisäverojärjestelmästä 28.11.2006 annetun neuvoston direktiivin 2006/112/EY (EUVL 2006, L 347, s. 1), sellaisena kuin se on muutettuna 12.2.2008 annetulla neuvoston direktiivillä 2008/8 (EUVL 2008, L 44, s. 11) (jäljempänä arvonlisäverodirektiivi), 167 artiklan – luettuna verotuksen neutraalisuuden periaatteen ja suhteellisuusperiaatteen valossa – tulkintaa.
2        Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa asianosaisina ovat Harry et
Associés Sarl, joka on Ranskan oikeuden mukaan perustettu yhtiö, ja Agenzia delle entrate – Riscossione – Pescara (verohallinto – veronkantoyksikkö
–
Pescara, Italia)
ja Agenzia delle entrate – Centro Operativo di Pescara (verohallinto
– Pescaran toimintakeskus, Italia; jäljempänä COP) ja joka koskee arvonlisäveron palautushakemusta.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Unionin oikeus
Arvonlisäverodirektiivi
3        Arvonlisäverodirektiivin 167 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Vähennysoikeus syntyy, kun vähennyskelpoista veroa koskeva verosaatava syntyy.”
4        Mainitun direktiivin 169 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Edellä 168 artiklassa tarkoitetun vähennyksen lisäksi verovelvollisella on oikeus vähentää kyseisessä artiklassa tarkoitettu arvonlisävero, siltä osin kuin tavaroita tai palveluja käytetään seuraavien liiketoimien tarkoituksiin:
a)      verovelvollisen 9 artiklan 1 kohdan toisessa alakohdassa tarkoitettuun taloudelliseen toimintaan kuuluviin liiketoimiin, jotka suoritetaan sen jäsenvaltion ulkopuolella, jossa kyseinen vero on maksettava tai maksettu, ja jotka olisivat oikeuttaneet vähennykseen, jos ne olisi suoritettu kyseisessä jäsenvaltiossa;
b)      verovelvollisen 138, 142, 144, 146–149, 151, 152, 153 ja 156 artiklan, 157 artiklan 1 kohdan b alakohdan, 158–161 ja
164 artiklan mukaisesti vapautettuihin liiketoimiin;
c)      verovelvollisen 135 artiklan 1 kohdan a–f alakohdan mukaisesti vapautettuihin liiketoimiin, jos vastaanottaja on sijoittautunut [Euroopan] yhteisön ulkopuolelle tai jos liiketoimet välittömästi liittyvät yhteisön ulkopuolelle vietäviksi tarkoitettuihin tavaroihin.”
5        Mainitun direktiivin 170 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Verovelvollisella, joka ei ole sijoittautunut – – [yksityiskohtaisista säännöistä direktiivissä 2006/112/EY säädetyn arvonlisäveron palauttamiseksi palautusjäsenvaltioon sijoittautumattomille mutta toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneille verovelvollisille 12.2.2008 annetun neuvoston] direktiivin 2008/9/EY [(EUVL 2008, L 44, s. 23)] 2 artiklan 1 kohdassa ja 3 artiklassa ja tämän direktiivin 171 artiklassa tarkoitetulla tavalla siihen jäsenvaltioon, jossa verovelvollinen ostaa tavaroita ja palveluja tai tuo maahan arvonlisäveron alaisia tavaroita, on oikeus saada kyseinen arvonlisävero palautuksena sikäli kuin tavarat ja palvelut käytetään seuraaviin tarkoituksiin:
a)      169 artiklassa tarkoitettuihin liiketoimiin
b)      liiketoimiin, joiden osalta yksinomaan hankkija on veronmaksuvelvollinen 194–197 ja 199 artiklan mukaisesti.”
6        Arvonlisäverodirektiivin 171 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Arvonlisäveron palautus on suoritettava verovelvollisille, jotka eivät ole sijoittautuneet siihen jäsenvaltioon, jossa he ostavat tavaroita ja palveluja tai tuovat maahan arvonlisäveron alaisia tavaroita, mutta jotka ovat sijoittautuneet toiseen jäsenvaltioon, noudattaen direktiivissä [2008/9] säädettyjä yksityiskohtaisia sääntöjä.”
Direktiivi 2008/9
7        Direktiivin 2008/9 johdanto-osan kolmannessa perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”Uudella menettelyllä on tarkoitus edistää yritysten asemaa, sillä jäsenvaltioiden on maksettava korkoa, jos palautus suoritetaan myöhässä, ja yritysten muutoksenhakuoikeutta vahvistetaan.”
8        Kyseisen direktiivin 1 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Tässä direktiivissä vahvistetaan yksityiskohtaiset säännöt [arvonlisäverodirektiivin] 170 artiklassa säädetylle arvonlisäveron palautukselle 3 artiklan edellytykset täyttäville palautusjäsenvaltioon sijoittautumattomille verovelvollisille.”
9        Direktiivin 2008/9 2 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Tässä direktiivissä tarkoitetaan
– –
4)      ’palautushakemuksella’ hakemusta, jolla haetaan palautusta arvonlisäverosta, joka on veloitettu tai kannettu palautusjäsenvaltioon sijoittautumattomalta verovelvolliselta kyseisessä jäsenvaltiossa tavaroista tai palveluista, joita muut verovelvolliset kyseisessä jäsenvaltiossa ovat luovuttaneet tai suorittaneet hänelle, tai arvonlisäverosta, joka on kannettu häneltä tavaroiden tuonnista kyseiseen jäsenvaltioon.”
10      Kyseisen direktiivin 3 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Tätä direktiiviä sovelletaan palautusjäsenvaltioon sijoittautumattomaan verovelvolliseen, joka täyttää seuraavat edellytykset:
a)      hänellä ei palautusajanjakson aikana ole ollut palautusjäsenvaltiossa taloudellisen toimintansa kotipaikkaa tai kiinteää toimipaikkaa, josta on suoritettu liiketoimia, taikka tällaisen kotipaikan tai kiinteän toimipaikan puuttuessa omaa kotipaikkaa tai vakinaista asuinpaikkaa;
b)      hän ei palautusajanjakson aikana ole suorittanut yhtään palautusjäsenvaltiossa suoritetuksi katsottavaa tavaroiden luovutusta tai palveluiden suoritusta, lukuun ottamatta seuraavia liiketoimia:
i)      kuljetuspalvelut ja niiden liitännäispalvelut, jotka on vapautettu verosta [arvonlisäverodirektiivin] 144, 146, 148, 149, 151, 153, 159 tai 160 artiklan nojalla;
ii)      tavaroiden luovutukset ja palveluiden suoritukset henkilölle, joka on veronmaksuvelvollinen [arvonlisädirektiivin] 194–197 artiklan ja 199 artiklan mukaisesti.”
11      Direktiivin 2008/9 5 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Kunkin jäsenvaltion on palautettava jokaiselle palautusjäsenvaltioon sijoittautumattomalle verovelvolliselle arvonlisävero, joka on kannettu muiden verovelvollisten kyseiselle verovelvolliselle kyseisessä jäsenvaltiossa luovuttamista tavaroista tai suorittamista palveluista taikka tavaroiden maahantuonnista kyseiseen jäsenvaltioon, siltä osin kuin tavaroita tai palveluita käytetään seuraavien liiketoimien suorittamiseen:
a)      [arvonlisäverodirektiivin] 169 artiklan a ja b alakohdassa tarkoitetut liiketoimet;
b)      liiketoimet henkilölle, joka on veronmaksuvelvollinen [arvonlisäverodirektiivin] 194–197 ja 199 artiklan mukaisesti sellaisina kuin niitä sovelletaan palautusjäsenvaltiossa.
Tätä direktiiviä sovellettaessa oikeus veron palautukseen määritetään [arvonlisäverodirektiivin] mukaisesti sellaisena kuin sitä sovelletaan palautusjäsenvaltiossa, sanotun kuitenkaan rajoittamatta 6 artiklan soveltamista.”
12      Direktiivin 2008/9 7 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Saadakseen arvonlisäveron palautuksen palautusjäsenvaltiossa palautusjäsenvaltioon sijoittautumattoman verovelvollisen on tehtävä palautusjäsenvaltiolle sähköinen palautushakemus ja toimitettava se jäsenvaltiolle, johon hän on sijoittautunut, kyseisen jäsenvaltion perustaman sähköisen portaalin kautta.”
13      Kyseisen direktiivin 15 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.      Palautushakemus on tehtävä sijoittautumisjäsenvaltiolle viimeistään palautusajanjaksoa seuraavan kalenterivuoden syyskuun 30 päivänä. Palautushakemus katsotaan tehdyksi ainoastaan, jos hakija on antanut kaikki 8, 9 ja 11 artiklan nojalla vaaditut tiedot.
2.      Sijoittautumisjäsenvaltion on toimitettava hakijalle viipymättä sähköinen vastaanottotodistus.”
14      Mainitun direktiivin 20 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Jos palautusjäsenvaltio katsoo, ettei sillä ole kaikkia asiaankuuluvia tietoja päätöksen tekemiseksi koko palautushakemuksesta tai sen osasta, se voi pyytää sähköisesti lisätietoja erityisesti hakijalta tai sijoittautumisjäsenvaltion toimivaltaisilta viranomaisilta 19 artiklan 2 kohdassa tarkoitetun neljän kuukauden määräajan kuluessa. Jos lisätietoja vaaditaan muulta henkilöltä kuin hakijalta tai jonkin jäsenvaltion toimivaltaiselta viranomaiselta, pyyntö tehdään sähköisesti vain, jos sähköinen menettely on pyynnön vastaanottajalle mahdollista.
Palautusjäsenvaltio voi tarvittaessa pyytää täydentäviä lisätietoja.
– –”
15      Saman direktiivin 23 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.      Jos palautushakemus hylätään kokonaisuudessaan tai osittain, palautusjäsenvaltion on ilmoitettava hylkäämisen syyt hakijalle yhdessä päätöksen kanssa.
2.      Hakija voi hakea muutosta palautushakemuksen hylkäävään päätökseen palautusjäsenvaltion toimivaltaisilta viranomaisilta samoin muotoa ja määräaikoja koskevin edellytyksin, joita sovelletaan kyseiseen jäsenvaltioon sijoittautuneiden henkilöiden palautushakemuksia koskeviin muutoksenhakuihin.
Jos sitä, että palautushakemusta koskevaa päätöstä ei ole tehty tässä direktiivissä säädetyssä määräajassa, ei katsota palautusjäsenvaltion lainsäädännössä hakemuksen hyväksymiseksi eikä hylkäämiseksi, hakijalla on oltava käytettävissään samat hallinnolliset ja oikeudelliset menettelyt kuin kyseiseen jäsenvaltioon sijoittautuneilla verovelvollisilla samassa tilanteessa. Jos tällaisia menettelyjä ei ole käytettävissä, katsotaan se, että palautushakemusta koskevaa päätöstä ei ole tehty kyseisessä määräajassa, hakemuksen hylkäämiseksi.”
Italian oikeus
Asetus nro 633/1972
16      Arvonlisäveron käyttöön ottamisesta ja sitä koskevista säännöksistä 26.10.1972 annetun tasavallan presidentin asetuksen nro 633 (Decreto del Presidente della Repubblica n. 633 – Istituzione e disciplina dell’imposta sul valore aggiunto) (GURI nro 292, 11.11.1972, Supplemento ordinario nro 1; jäljempänä asetus nro 633/1972) 38 bis 2 §:ssä, jonka otsikko on ”Palautusten suorittaminen Italiaan sijoittautumattomille henkilöille”, säädetään seuraavaa:
”1.      Henkilöt, jotka ovat sijoittautuneet yhteisön muihin jäsenvaltioihin ja jotka ovat verovelvollisia siinä valtiossa, jossa heillä on kotipaikka tai asuinpaikka, hakevat tavaroiden maahantuonnin ja tavaroiden ja palveluiden hankintojen yhteydessä maksetun veron palautusta tämän pykälän säännösten mukaisesti edellyttäen, että vero on 19, 19 bis 1 ja 19 bis 2 §:n nojalla vähennyskelpoinen. Henkilöt, joilla oli verokauden aikana kiinteä toimipaikka [Italian] valtion alueella, eivät voi hakea palautusta.
– –
– –
4.      Palautushakemus toimitetaan sähköisesti sen jäsenvaltion kautta, johon hakija on sijoittautunut.
5.      – – Veron palautusta koskeva päätös annetaan hakijalle tiedoksi neljän kuukauden kuluessa hakemuksen vastaanottamisesta, sanotun kuitenkaan rajoittamatta sitä, mitä seuraavissa momenteissa säädetään.
6.      Edellä 5 momentissa tarkoitetun neljän kuukauden kuluessa virasto voi sähköisesti pyytää palautuksen hakijalta tai siltä jäsenvaltiolta, johon tämä on sijoittautunut, lisätietoja selvittääkseen kaikki merkitykselliset seikat, joiden perusteella palautusta koskeva päätös voidaan tehdä. Lisätietoja voidaan mahdollisesti pyytää muultakin henkilöltä, myös sähköisesti, mutta vain, jos pyynnön kohteella on käytössään tarvittavat välineet. Pyydetyt tiedot on toimitettava virastolle kuukauden kuluttua siitä, kun pyynnön kohde on vastaanottanut pyynnön. Lisätietoja pyydettäessä edellä 5 momentissa tarkoitettu tiedoksianto tehdään kahden kuukauden kuluessa siitä päivästä, jona virasto on vastaanottanut kyseiset tiedot, tai kahden kuukauden kuluessa siitä, kun edellä kolmannessa virkkeessä tarkoitettu kuukauden määräaika on päättynyt eikä tietoja ole saatu. Edellä mainittuja määräaikoja ei sovelleta, jos ne päättyvät ennen kuin kuusi kuukautta on kulunut palautushakemuksen vastaanottamisesta, jolloin virasto tekee edellä 5 momentissa tarkoitetun tiedoksiannon kuuden kuukauden kuluessa hakemuksen vastaanottamisesta.
7.      Virasto voi pyytää täydentäviä tietoja edellä 6 momentissa tarkoitettujen lisätietojen lisäksi. Pyydetyt tiedot on toimitettava virastolle kuukauden kuluttua siitä, kun pyynnön kohde on vastaanottanut pyynnön. Tällöin edellä 5 momentissa tarkoitettu tiedoksianto tehdään joka tapauksessa kahdeksan kuukauden kuluessa palautushakemuksen vastaanottamisesta.
– –
11.      Jos henkilö saa palautuksen, johon hänellä ei ole oikeutta, hänen on palautettava perusteettomasti palautettu määrä 60 päivän kuluessa siitä, kun tätä koskeva viraston päätös on annettu hänelle tiedoksi – –
12.      Siihen asti, että perusteettomasti suoritetun palautuksen ja sitä koskevien seuraamusmaksujen koko määrä on suoritettu, virasto lykkää mahdollisten muiden palautusten maksamista asianomaiselle henkilölle, kunnes määrä on kokonaan maksettu.”
Asetus nro 546/1992
17      30.12.1991 annetun lain nro 413 30 §:ssä hallitukselle annetun valtuutuksen nojalla annetuista verotusmenettelyä koskevista säännöksistä 31.12.1992 annetun asetuksen nro 546 (Decreto legislativo n. 546 – Disposizioni sul processo tributario in attuazione della delega al Governo contenuta nell’art. 30 della legge 30 dicembre 1991, n. 413) (GURI nro 9, 13.1.1993, Supplemento ordinario nro 8; jäljempänä asetus nro 546/1992) 21 §:n 2 momentissa säädetään seuraavaa:
”Edellä 19 §:n 1 momentin g ja g bis kohdassa tarkoitetusta palautusvaatimuksen hiljaisesta hylkäämisestä voidaan valittaa sen jälkeen, kun palautusvaatimuksesta, joka on tehty asianomaisessa verolaissa säädetyssä määräajassa, on kulunut 90 päivää, aina siihen asti, että palautusoikeus vanhentuu. Erityisten säännösten puuttuessa palautusvaatimusta ei voida esittää enää sen jälkeen, kun maksamisesta tai palautusedellytysten täyttymispäivästä, jos se on myöhempi, on kulunut kaksi vuotta.”
Siviililaki
18      Siviililain (codice civile) 2909 §:ssä, jonka otsikko on ”Oikeusvoima”, säädetään seuraavaa:
”Lainvoimaisella tuomiolla vahvistetut seikat velvoittavat kaikissa suhteissa asianosaisia, heidän perillisiään ja oikeudenomistajiaan.”
Siviiliprosessilaki
19      Siviiliprosessilain (Codice di procedura civile) 324 §:ssä, jonka otsikko on ”Lainvoima”, säädetään seuraavaa:
”Lainvoimaisella tuomiolla tarkoitetaan tuomiota, josta ei voida enää esittää toimivallan puuttumista koskevaa väitettä eikä valittaa ylioikeuteen tai ylimpään oikeusasteeseen ja jossa ei ole mahdollisuutta ylimääräiseen muutoksenhakuun 395 §:n 4 ja 5 kohdassa tarkoitetuilla perusteilla.”
III Pääasia, ennakkoratkaisukysymys ja asian käsittely unionin tuomioistuimessa
20      Harry et
Associés teki 26.9.2016 Ranskan veroviranomaiselle hakemuksen 98 740,93 euron suuruisen arvonlisäveron palauttamiseksi Italiassa vuonna 2015 toteutetuista liiketoimista.
21      Mainittu viranomainen toimitti pyynnön sähköisesti COP:lle, joka oli palautusjäsenvaltion veroviranomainen. Kyseisen pyynnön sisältävässä sähköisessä tiedostossa oli kuitenkin eräitä teknisiä virheitä, joiden vuoksi se ei ollut luettavissa. Tästä syystä, vaikka Ranskan veroviranomainen ja sitten COP olivat asianmukaisesti vastaanottaneet saman pyynnön, COP ei käsitellyt eikä tutkinut sitä.
22      Koska arvonlisäveroa ei palautettu ja koska COP ei reagoinut mitenkään, Harry et
Associés teki valituksen
Corte di Giustizia Tributaria di primo grado di Pescarassa (Pescaran ensimmäisen oikeusasteen verotuomioistuin, Italia), joka on ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin. Ensimmäisessä tuomiossa se hyväksyi Harry et
Associés’n oikeuden arvonlisäveron palautukseen.
23      Tämän johdosta
COP palautti kyseisen arvonlisäveron mainitulle yhtiölle mutta valitti tästä tuomiosta Corte di Giustizia Tributaria di secondo gradoon (toisen asteen verotuomioistuin, Italia).
24      Viimeksi mainittu tuomioistuin muutti kyseistä tuomiota ja katsoi, että arvonlisäveron palautushakemuksen sähköisessä tiedonsiirrossa
tapahtuneiden teknisten toimintahäiriöiden vuoksi kyseistä hakemusta ei ollut olemassa, joten COP:n toimimattomuutta ei voitu rinnastaa tällaisen hakemuksen hylkäämisestä tehtyyn implisiittiseen päätökseen. Näin ollen Harry et
Associés’n tekemä valitus jätettiin tutkimatta.
25      Harry et
Associés valitti tämän jälkeen Corte suprema di cassazioneen (ylin yleinen tuomioistuin, Italia), joka hylkäsi valituksen määräyksellä pääasiallisesti samoista syistä kuin edellisessä kohdassa on esitetty.
26      Tämän jälkeen COP teki Harry et
Associés’ta vastaan veronkantopäätöksen, joka koski aiemmin palautetun arvonlisäveron määrää viivästyskorkoineen ja oikeudenkäyntikuluineen.
27      Harry et
Associés riitautti tämän veronkantopäätöksen ennakkoratkaisua pyytäneeseen tuomioistuimeen tekemällään uudella valituksella.
28      Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin katsoo, että mainitulla veronkantotoimella loukataan Harry et
Associés’n oikeutta arvonlisäveron palautukseen ja arvonlisäveron neutraalisuuden periaatetta. Sen mukaan tätä oikeutta ei voida evätä sillä perusteella, että palautushakemuksen sähköisessä tiedonsiirrossa on ollut tekninen toimintahäiriö, joka ei johdu Harry et
Associés’sta.
29      Se pohtii lisäksi, onko Corte suprema di cassazionen määräyksen oikeusvoima esteenä sille, että se toteaa pääasian oikeudenkäynnissä, että Harry et
Associés’lla on oikeus arvonlisäveron palautukseen, erityisesti 21.2.2006 annetun tuomion Halifax ym. (C‑255/02, EU:C:2006:121), 18.7.2007 annetun tuomion Lucchini (C‑119/05, EU:C:2007:434) ja 3.9.2009 annetun tuomion Fallimento Olimpiclub (C‑2/08, EU:C:2009:506) valossa.
30      Tässä tilanteessa Corte di Giustizia tributaria di primo grado di Pescara on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”Ovatko [arvonlisäverodirektiivin] 167 artikla sekä arvonlisäveron neutraalisuutta ja arvonlisäveron vähennysoikeuden rajoitusten oikeasuhteisuutta koskevat yleiset periaatteet esteenä
a)      [asetuksen nro 546/1992] 21 §:n 2 momentin ja [asetuksen] nro 633/1972 38 bis 2 §:n kaltaiselle kansalliselle lainsäädännölle, joilla on kansallisessa oikeusjärjestyksessä mahdollistettu se, että tietoteknisten virheiden rasittaman palautushakemuksen katsotaan jäävän vaille vaikutuksia siten, että tämä poistaa oikeuden saada asia tuomioistuimen käsiteltäväksi ja aiheuttaa palautusoikeutta koskevan oikeudenmenetyksen sellaisessa aineellisessa tilanteessa, jossa verovelvollisella olisi oikeus arvonlisäveron palautukseen;
b)      sellaiselle oikeudelliselle kannanotolle kuin se, jonka Corte suprema di cassazione on ilmaissut seuraavasti: ’Arvonlisäverosaatavan palauttamista koskevasta vaatimuksesta, joka ei sähköiseen tiedonsiirtoon liittyvien teknisten toimintahäiriöiden vuoksi ole veroviranomaisen nähtävissä, ei voi merkitä sellaista viranomaisen hiljaista hylkäämispäätöstä, josta voitaisiin valittaa, koska veroviranomaisella ei ole ollut mahdollisuutta ryhtyä sen osalta tarvittaviin toimenpiteisiin’, ja joka nyt tarkasteltavassa tapauksessa poistaa oikeuden saada asia suoraan tuomioistuimen käsiteltäväksi ja aiheuttaa siten palautusoikeutta koskevan oikeudenmenetyksen sellaisessakin aineellisessa tilanteessa, jossa palautusoikeus olisi olemassa?”
31      Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on myös pyytänyt unionin tuomioistuinta käsittelemään tämän asian unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 105 artiklan 1 kohdan mukaisessa nopeutetussa menettelyssä. Unionin tuomioistuimen presidentti päätti 21.10.2024 antamallaan määräyksellä Harry et
Associés (C‑527/24, EU:C:2024:966) hylätä tämän pyynnön.
Ennakkoratkaisukysymyksen tarkastelu
Tutkittavaksi ottaminen
32      Italian hallitus väittää, että esitetyllä kysymyksellä ei ole merkitystä, koska Harry et
Associés’n esittämän arvonlisäveron palautushakemuksen teknisten toimintahäiriöiden vuoksi tätä hakemusta ei voida pitää tehtynä direktiivin 2008/9 15 artiklan 1 kohdassa tarkoitetussa merkityksessä.
33      Tältä osin on riittävää todeta, että siltä osin kuin kyseisen hallituksen esittämä väite koskee kysymystä arvonlisäveron palautushakemuksen tekemisestä direktiivin 2008/9 15 artiklan 1 kohdassa tarkoitetussa merkityksessä, tämä problematiikka liittyy ennakkoratkaisukysymyksen asiasisältöön eikä sen tutkittavaksi ottamiseen, joten se on tutkittava tämän kysymyksen asiasisällön tutkimisen yhteydessä (ks. analogisesti tuomio 19.9.2024, Consiglio nazionale delle Ricerche, C‑439/23, EU:C:2024:773, 27 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
34      Niinpä on todettava, että ennakkoratkaisukysymys on otettava tutkittavaksi.
Asiakysymys
35      Unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan kansallisten tuomioistuinten ja unionin tuomioistuimen välille SEUT 267 artiklalla luodussa yhteistyömenettelyssä unionin tuomioistuimen tehtävänä on antaa kansalliselle tuomioistuimelle hyödyllinen vastaus, jonka perusteella kansallinen tuomioistuin voi ratkaista siinä vireillä olevan asian. Unionin tuomioistuimen on tämän vuoksi tarvittaessa muotoiltava sille esitetyt kysymykset uudelleen. Se, että kansallinen tuomioistuin on muodollisesti esittänyt ennakkoratkaisukysymyksen viittaamalla tiettyihin unionin oikeuden määräyksiin tai säännöksiin, ei estä unionin tuomioistuinta esittämästä kansalliselle tuomioistuimelle kaikkia unionin oikeuden tulkintaan liittyviä seikkoja, jotka saattavat olla hyödyllisiä kansallisen tuomioistuimen arvioidessa käsiteltävänään olevaa asiaa, riippumatta siitä, onko kansallinen tuomioistuin kysymyksiä esittäessään viitannut niihin. Unionin tuomioistuimen on tältä osin poimittava kaikista kansallisen tuomioistuimen esittämistä seikoista ja erityisesti ennakkoratkaisupyynnön perusteluista ne unionin oikeutta koskevat seikat, joita on syytä tulkita, kun otetaan huomioon riidan kohde (tuomio 4.10.2024, Herbaria Kräuterparadies II, C‑240/23, EU:C:2024:852, 46 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
36      Kansallinen tuomioistuin pyytää ainoan kysymyksensä muotoilussa tulkintaa muun muassa arvonlisäverodirektiivin 167 artiklasta, joka koskee ajankohtaa, jona arvonlisäveron vähennysoikeus syntyy.
37      Käsiteltävässä asiassa ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee yhtäältä, että pääasia ei koske arvonlisäveron vähennysoikeutta vaan arvonlisäveron palautusoikeutta, josta säädetään arvonlisäverodirektiivin 170 artiklassa ja 171 artiklan 1 kohdassa sekä direktiivin 2008/9 säännöksissä, joista 15 artiklan 1 kohdan toinen virke, 20 artiklan 1 kohta ja 23 artiklan 2 kohta ovat erityisen merkityksellisiä ennakkoratkaisukysymykseen annettavan vastauksen kannalta, koska käsiteltävässä asiassa tätä oikeutta palautukseen vaatii verovelvollinen, joka on sijoittautunut muuhun jäsenvaltioon kuin arvonlisäveron palautusjäsenvaltioon,
eli tilanteessa, josta säädetään viimeksi mainitun direktiivin säännöksissä.
38      Toisaalta, kuten tämän tuomion 29 kohdassa on todettu, ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pohtii, että jotta se voisi korjata kansallisen säännöstön, sellaisena kuin Corte suprema di cassazione on sitä tulkinnut, mahdollisen yhteensopimattomuuden unionin oikeuden kanssa, onko sen jätettävä soveltamatta kyseisen tuomioistuimen lainvoimaista määräystä.
39      Näin ollen esitetty kysymys on ymmärrettävä siten, että siinä tiedustellaan unionin tuomioistuimelta, onko arvonlisäverodirektiivin 170 artiklaa ja 171 artiklan 1 kohtaa, luettuina yhdessä direktiivin 2008/9 15 artiklan 1 kohdan toisen virkkeen, 20 artiklan 1 kohdan ja 23 artiklan 2 kohdan sekä arvonlisäverotuksen neutraalisuuden periaatteen, suhteellisuusperiaatteen ja hyvän hallinnon periaatteen kanssa, tulkittava siten, että ne ovat esteenä kansalliselle säännöstölle, sellaisena kuin sitä on tulkittu lopullisessa tuomioistuinratkaisussa, jonka mukaan muuhun jäsenvaltioon kuin arvonlisäveron palautusjäsenvaltioon sijoittautuneelta verovelvolliselta evätään sekä oikeus arvonlisäveron palautukseen että oikeus saada asiansa käsitellyksi tuomioistuimessa riitauttaakseen palautusjäsenvaltion veroviranomaisen, jonka käsiteltäväksi kyseisen verovelvollisen arvonlisäveron palautushakemus on saatettu, toimimattomuuden sillä perusteella, että tätä hakemusta ei voida katsoa tehdyksi sen sähköisen tiedonsiirron yhteydessä tapahtuneen teknisen toimintahäiriön vuoksi.
40      Ensinnäkin on yhtäältä muistutettava, että arvonlisäverodirektiivin 170 artiklan a alakohdassa, luettuna yhdessä kyseisen direktiivin 169 artiklan ja direktiivin 2008/9 3 ja 5 artiklan kanssa, säädetään, että verovelvollisella, joka ei ole sijoittautunut jäsenvaltioon, jossa se ostaa tavaroita ja palveluja tai tuo maahan arvonlisäveron alaisia tavaroita, on oikeus saada kyseinen arvonlisävero palautetuksi sikäli kuin tavarat ja palvelut käytetään joko arvonlisäverodirektiivin 9 artiklan 1 kohdan toisessa alakohdassa tarkoitettuihin liiketoimiin, jotka suoritetaan sen jäsenvaltion ulkopuolella, jossa kyseinen vero on maksettava tai maksettu, ja jotka olisivat oikeuttaneet vähennykseen, jos ne olisi suoritettu tässä jäsenvaltiossa, tai mainitun 169 artiklan b ja c alakohdassa mainittuihin verosta vapautettuihin liiketoimiin. Arvonlisäverodirektiivin 171 artiklassa viitataan toisaalta direktiiviin 2008/9 siltä osin kuin on kyse mainitun oikeuden käyttämistä koskevista yksityiskohtaisista säännöistä (tuomio 2.5.2019, Sea Chefs Cruise Services, C‑133/18, EU:C:2019:354, 33 kohta).
41      Palautusoikeuden osalta unionin tuomioistuin on jo täsmentänyt, että jäsenvaltioon sijoittautuneen verovelvollisen direktiivissä 2008/9 säädetty oikeus saada jossakin toisessa jäsenvaltiossa suorittamansa arvonlisävero palautetuksi vastaa arvonlisäverodirektiivillä tämän verovelvollisen eduksi perustettua oikeutta vähentää arvonlisävero, jonka se on maksanut ostoista omassa jäsenvaltiossaan (tuomio 2.5.2019, Sea Chefs Cruise Services, C‑133/18, EU:C:2019:354, 34 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
42      Unionin tuomioistuin on lisäksi täsmentänyt, että vähennysoikeuden tavoin palautusoikeus on unionin lainsäädännöllä käyttöön otetun yhteisen arvonlisäverojärjestelmän – jolla pyritään vapauttamaan elinkeinonharjoittaja kokonaan kaiken liiketoiminnan yhteydessä maksetusta tai maksettavasta arvonlisäverosta – perusperiaate. Yhteisellä arvonlisäverojärjestelmällä pyritään tällä tavoin takaamaan täydellinen neutraalisuus kaiken liiketoiminnan verorasituksen suhteen riippumatta tämän toiminnan tarkoituksesta tai tuloksesta, edellyttäen, että kyseinen toiminta sinänsä on lähtökohtaisesti arvonlisäverollista (tuomio 2.5.2019, Sea Chefs Cruise Services, C‑133/18, EU:C:2019:354, 35 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
43      Vähennysoikeus kuuluu siis erottamattomasti arvonlisäverojärjestelmään, eikä sitä lähtökohtaisesti voida rajoittaa. Kyseistä oikeutta sovelletaan välittömästi kaikkeen arvonlisäveroon, joka on tullut maksettavaksi aikaisemmassa vaihdannan vaiheessa tehtyjen liiketoimien yhteydessä (tuomio 2.5.2019, Sea Chefs Cruise Services, C‑133/18, EU:C:2019:354, 36 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
44      Arvonlisäverotuksen neutraalisuuden perusperiaate edellyttää, että oikeus ostoihin sisältyvän arvonlisäveron palautukseen myönnetään, jos aineelliset vaatimukset täyttyvät, vaikka verovelvolliset olisivat laiminlyöneet tietyt muotovaatimukset. Tilanne voi kuitenkin olla toisin, jos tällaisten muotovaatimusten noudattamatta jättäminen estää luotettavan näytön esittämisen siitä, että aineellisia edellytyksiä on noudatettu (tuomio 17.12.2020, Bundeszentralamt für Steuern, C‑346/19, EU:C:2020:1050, 47 ja 48 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
45      Muodollisten edellytysten tiukka soveltaminen olisi siten vastoin neutraalisuutta koskevaa periaatetta ja suhteellisuusperiaatetta, koska se voisi estää suhteettomalla tavalla verovelvollisen liiketoimiin liittyvän verotuksen neutraalisuuden soveltamisen tämän verovelvollisen hyväksi (ks. vastaavasti tuomio 21.11.2018,
Vădan, C‑664/16, EU:C:2018:933, 42 kohta).
46      Arvonlisäveron palautusoikeuden käyttöä koskevista yksityiskohtaisista säännöistä, sellaisina kuin ne on määritelty direktiivissä 2008/9, on todettava, että kyseisen direktiivin 7 artiklassa säädetään, että palautusjäsenvaltioon sijoittautumattoman verovelvollisen on tehtävä palautushakemuksensa tälle jäsenvaltiolle toimittamalla se jäsenvaltiolle, johon se on sijoittautunut, viimeksi mainitun jäsenvaltion perustaman sähköisen portaalin kautta.
47      Mainitun direktiivin 15 artiklan 1 kohdan toisen virkkeen mukaan tällainen hakemus katsotaan tehdyksi jäsenvaltiolle, johon verovelvollinen on sijoittautunut, jos kyseinen veroverovelvollinen on antanut kaikki direktiivin 8, 9 ja 11 artiklan nojalla vaaditut tiedot.
48      Käsiteltävässä asiassa ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, että Harry et
Associés teki 26.9.2016 direktiivin 2008/9 15 artiklan 1 kohdassa säädetyssä määräajassa Ranskan veroviranomaiselle, joka on sen sijoittautumisjäsenvaltion veroviranomainen, hakemuksen Italiassa vuonna 2015 toteutettuihin liiketoimiin liittyvän arvonlisäveron palauttamiseksi. Kyseinen veroviranomainen toimitti mainitun hakemuksen
sähköisesti palautusjäsenvaltion veroviranomaiselle COP:lle, kuten kyseisen direktiivin 7 artiklassa säädetään. Ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee myös, että verovelvollisen tekemän
hakemuksen vastaanotti asianmukaisesti ensin Ranskan veroviranomainen ja sen jälkeen COP.
Minkään unionin tuomioistuimen käytettävissä olevaan asiakirja-aineistoon sisältyvän seikan perusteella ei myöskään voida katsoa, että tämä hakemus ei sisältänyt kyseisen direktiivin 8, 9 ja 11 artiklassa vaadittuja tietoja tai että direktiivin 3 artiklassa säädetyt edellytykset eivät täyttyneet.
49      Ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee myös, että teknisen toimintahäiriön, jota ei voida lukea verovelvollisen syyksi, vuoksi COP ei voinut avata verovelvollisen palautushakemuksen sisältävää sähköistä tiedostoa.
50      Tältä osin on syytä muistuttaa, että kun jäsenvaltio panee täytäntöön unionin oikeutta, hyvää hallintoa koskevasta oikeudesta, joka ilmentää unionin oikeuden yleistä periaatetta, johtuvia vaatimuksia ja erityisesti jokaisen oikeutta saada asiansa käsitellyksi puolueettomasti ja kohtuullisessa ajassa, on sovellettava verotarkastusmenettelyssä. Hyvän hallinnon periaate edellyttää, että COP:n kaltaisen
veroviranomaisen on sille kuuluvan tarkastusvelvollisuuden puitteissa tutkittava huolellisesti ja puolueettomasti kaikki merkitykselliset näkökohdat sen varmistamiseksi, että sillä on päätöstä tehdessään käytettävissään mahdollisimman kattavat ja luotettavat tiedot (ks. vastaavasti tuomio 21.10.2021, CHEP Equipment Pooling, C‑396/20, EU:C:2021:867, 48 kohta).
51      Jos siis tällainen veroviranomainen ei teknisen toimintahäiriön vuoksi kykene avaamaan arvonlisäveron palautushakemuksen sisältävää sähköistä tiedostoa, joka
sille on toimitettu asianmukaisesti sähköisesti direktiivissä 2008/9 säädettyjen yksityiskohtaisten sääntöjen mukaisesti, hyvän hallinnon periaate edellyttää, että se ilmoittaa verovelvolliselle, tarvittaessa sen jäsenvaltion veroviranomaisten välityksellä, johon tämä on sijoittautunut, sellaisen teknisen toimintahäiriön olemassaolosta, joka estää sitä avaamasta kyseistä sähköistä tiedostoa,
ja pyytää
verovelvollista korjaamaan sen esittämällä tarvittaessa uuden täysin toimivan sähköisen tiedoston.
52      Lisäksi direktiivin 2008/9 20 artiklan 1 kohdassa säädetään, jos palautusjäsenvaltion veroviranomainen katsoo, ettei sillä ole tietoja päätöksen tekemiseksi koko palautushakemuksesta tai sen osasta, se voi pyytää sähköisesti lisätietoja erityisesti hakijalta tai sijoittautumisjäsenvaltion toimivaltaisilta viranomaisilta. Tämä säännös menettäisi kuitenkin suurelta osin tehokkaan vaikutuksensa, jos ensin mainittu viranomainen voisi välittömästi katsoa, että teknisen toimintahäiriön vuoksi palautushakemusta ei ole tehty, vaikka sen jäsenvaltion veroviranomaiset, johon verovelvollinen on sijoittautunut, olivat toimittaneet sille tällaisen hakemuksen sähköisesti ja palautusjäsenvaltion viranomaiset olivat asianmukaisesti vastaanottaneet sen.
53      Näin ollen ennakkoratkaisupyynnössä kuvatun kaltaisessa tilanteessa, josta on muistutettu tämän tuomion 48 kohdassa, hyvän hallinnon periaate, arvonlisäverotuksen neutraalisuuden periaate ja suhteellisuusperiaate edellyttävät, että palautusjäsenvaltion veroviranomaiset pitävät palautushakemusta direktiivin 2008/9 15 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla ”tehtynä” ja käyttävät tarvittaessa direktiivin 20 artiklan 1 kohdassa tarjottua mahdollisuutta, joka on saatettu osaksi Italian oikeutta asetuksen nro 633/1972
38‑bis 2 §:n 6 ja 7 momentilla, pyytääkseen verovelvolliselta – tarvittaessa tämän sijoittautumisjäsenvaltion veroviranomaisen välityksellä –, että sille toimitetaan uusi tämän hakemuksen sisältävä sähköinen tiedosto, joka ei ole viallinen (ks. vastaavasti tuomio 17.12.2020, Bundeszentralamt für Steuern, C‑346/19, EU:C:2020:1050, 49–51 kohta).
54      Käsiteltävässä asiassa ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, että COP ei ilmoittanut Harry et
Associés’lle suoraan tai tämän
sijoittautumisjäsenvaltion veroviranomaisen välityksellä sellaisesta teknisestä toimintahäiriöstä, joka oli estänyt COP:ia avaamasta arvonlisäveron palautushakemuksen sisältävää sähköistä tiedostoa, ja pyytänyt mainittua yhtiötä tarvittaessa korjaamaan tilanteen toimittamalla uuden täysin toimivan sähköisen tiedoston. COP ei myöskään tehnyt nimenomaista päätöstä palautushakemuksen hylkäämisestä.
55      Tällaisissa olosuhteissa pelkästään arvonlisäveron palautushakemuksen sisältävän sähköisen tiedoston tiedonsiirron yhteydessä tapahtuneen teknisen toimintahäiriön perusteella ei voida katsoa, ettei hakemusta ole tehty direktiivin 2008/9 15 artiklan 1 kohdan toisessa virkkeessä tarkoitetussa merkityksessä, vaikka tällainen hakemus on todellakin toimitettu kyseisessä direktiivissä säädettyjen yksityiskohtaisten sääntöjen mukaisesti ja kun sekä verovelvollisen sijoittautumisjäsenvaltion että palautusjäsenvaltion veroviranomaiset ovat asianmukaisesti vastaanottaneet hakemuksen.
56      Toiseksi on tutkittava, onko verovelvollisella sovellettavan kansallisen lainsäädännön, sellaisena kuin kansalliset tuomioistuimet sitä tulkitsevat, nojalla käytettävissään tehokas oikeussuojakeino palautusjäsenvaltion veroviranomaisen toimimattomuutta vastaan.
57      Tästä on muistutettava, että direktiivin 2008/9 23 artiklan 2 kohdan ensimmäisen alakohdan mukaan verovelvollinen voi hakea muutosta palautushakemuksen hylkäävään päätökseen palautusjäsenvaltion toimivaltaisilta viranomaisilta samoin muotoa ja määräaikoja koskevin edellytyksin, joita sovelletaan kyseiseen jäsenvaltioon sijoittautuneiden henkilöiden palautushakemuksia koskeviin muutoksenhakuihin. Kyseisen 23 artiklan 2 kohdan toisessa alakohdassa säädetään, että jos sitä, että mainitun jäsenvaltion veroviranomaiset eivät ole tehneet palautushakemusta koskevaa päätöstä, ei katsota palautusjäsenvaltion lainsäädännössä hakemuksen hyväksymiseksi eikä hylkäämiseksi, verovelvollisella on oltava käytettävissään samat hallinnolliset ja oikeudelliset menettelyt kuin kyseiseen jäsenvaltioon sijoittautuneilla verovelvollisilla samassa tilanteessa. Jos tällaisia menettelyjä ei ole käytettävissä, katsotaan se, että palautushakemusta koskevaa päätöstä ei ole tehty kyseisessä määräajassa, hakemuksen hylkäämiseksi.
58      Tätä säännöstä on luettava kyseisen direktiivin johdanto-osan kolmannen perustelukappaleen valossa, josta ilmenee, että direktiivillä pyritään muun muassa vahvistamaan yritysten muutoksenhakuoikeutta (tuomio 16.5.2024, Slovenské Energetické Strojárne, C‑746/22, EU:C:2024:403, 41 kohta).
59      Vaikka mainitun säännöksen tarkoituksena on taata palautusjäsenvaltioon sijoittautumattomien verovelvollisten muutoksenhakuoikeus,
tästä huolimatta jäsenvaltioiden menettelyllisen itsemääräämisoikeuden periaatteen nojalla hallinnollisten muutoksenhakukeinojen tai tuomioistuinmenettelyjen
käyttämistä koskevat yksityiskohtaiset säännöt kuuluvat kyseisen jäsenvaltion sisäiseen oikeusjärjestykseen (ks. vastaavasti tuomio 16.5.2024, Slovenské Energetické Strojárne, C‑746/22, EU:C:2024:403, 42 kohta).
60      Nämä toimenpiteet eivät kuitenkaan saa olla epäedullisempia kuin ne, jotka koskevat samankaltaisia jäsenvaltion sisäisiä tilanteita (vastaavuusperiaate), eikä niillä saada tehdä unionin oikeusjärjestyksessä tunnustettujen oikeuksien käyttämistä käytännössä mahdottomaksi tai suhteettoman vaikeaksi (tehokkuusperiaate) (ks. vastaavasti tuomio 16.5.2024, Slovenské Energetické Strojárne, C‑746/22, EU:C:2024:403, 43 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
61      Käsiteltävässä asiassa ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, että asetuksen nro 546/1992
21 §:n 2 momentissa säädetään, että jos verovelvollinen on esittänyt arvonlisäveron palautushakemuksen säädetyssä määräajassa ja jos palautusjäsenvaltion veroviranomainen ei ole tehnyt nimenomaista (myönteistä tai kielteistä) päätöstä 90 päivän kuluessa palautushakemuksen tekopäivästä, tämä passiivisuus merkitsee mainitun hakemuksen hylkäämisestä tehtyä implisiittistä hylkäyspäätöstä. Kyseisen säännöksen mukaan arvonlisäveron palautushakemusten implisiittisiin hylkäyspäätöksiin voidaan hakea muutosta tuomioistuimessa.
62      Näin ollen ei näytä siltä, että kyseinen säännös olisi sellaisenaan ristiriidassa direktiivin 2008/9 23 artiklan 2 kohdan vaatimusten kanssa.
63      Ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee kuitenkin, että Corte suprema di cassazione on tämän tuomion 25 ja 29 kohdassa mainitussa määräyksessä omaksunut asetuksen nro 546/1992
21 §:n 2 momentista tulkinnan, jonka mukaan se, että COP:n, jonka käsiteltäväksi on saatettu arvonlisäveron palautushakemus, jonka se on asianmukaisesti vastaanottanut mutta joka ei ole luettavissa sen sähköisessä tiedonsiirrossa tapahtuneiden teknisten toimintahäiriöiden vuoksi, toimimattomuus ei merkitse implisiittistä hylkäävää päätöstä, johon voidaan hakea muutosta tuomioistuimessa.
64      Näissä olosuhteissa Corte suprema di cassazionen asetuksen nro 546/1992 21 artiklan 2 kohdasta omaksuma tulkinta, sellaisena kuin se on esitetty edellisessä kohdassa, on ristiriidassa direktiivin 2008/9 23 artiklan 2 kohdassa asetettujen vaatimusten kanssa, joiden mukaan palautushakemusta koskevan päätöksen puuttumiseen on voitava hakea muutosta tuomioistuimessa.
65      Tämä direktiivin 2008/9 23 artiklan 2 kohdan tulkinta on lisäksi ainoa tulkinta, joka kunnioittaa Euroopan unionin perusoikeuskirjan 47 artiklassa taattua oikeutta, jonka mukaan
jokaisella, jonka
unionin oikeudessa taattuja oikeuksia on loukattu, on oltava käytettävissään tehokkaat oikeussuojakeinot.
66      Näissä olosuhteissa on katsottava, että muuhun jäsenvaltioon kuin arvonlisäveron palautusjäsenvaltioon sijoittautuneelta verovelvolliselta ei voida evätä tälle
unionin oikeudessa taattuja oikeuksia, eli yhtäältä
oikeutta arvonlisäveron palautukseen ja toisaalta oikeutta saada asiansa käsitellyksi tuomioistuimessa riitauttaakseen palautusjäsenvaltion veroviranomaisen, jonka käsiteltäväksi kyseisen verovelvollisen arvonlisäveron palautushakemus on saatettu, toimimattomuuden, jos epäämisen perusteena on se, että tätä hakemusta ei voida katsoa tehdyksi sen sähköisen tiedonsiirron yhteydessä tapahtuneen teknisen toimintahäiriön vuoksi.
67      On kuitenkin todettava, että ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pohtii paitsi tämän tuomion 25 ja 29 kohdissa mainitun Corte suprema di cassazionen määräyksen yhteensopivuutta unionin oikeuden kanssa, se myös ilmaisee epäilyksensä siitä, onko unionin oikeus esteenä sellaisten siviililain 2909 §:n ja siviiliprosessilain 324 §:n kaltaisten kansallisten säännösten soveltamiselle, joissa vahvistetaan oikeusvoiman periaate. Ennakkoratkaisupyynnön mukaan nämä säännökset voivat erityisesti muodostaa oikeudellisen perustan tutkimatta jättämiselle, joka kohdistuu pääasiassa käsiteltävään valitukseen, koska ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on sovellettava Corte suprema di cassazionen kyseessä olevassa määräyksessä vahvistamaa periaatetta sillä perusteella, että määräys on tullut oikeusvoimaiseksi.
68      Tältä osin on riittävää tuoda esiin, että unionin tuomioistuin on jo todennut, että kansallisen oikeuden säännökset, joilla estetään ensinnäkin asettamasta kyseenalaiseksi oikeusvoimavaikutuksen aikaansaavaa tuomioistuinratkaisua, vaikka se sisältäisikin unionin oikeuden loukkauksen, minkä lisäksi se estää myös kyseenalaistamasta tuomioistuinvalvonnassa, joka koskee toimivaltaisen veroviranomaisen saman verovelvollisen tai veronmaksuvelvollisen osalta mutta eri verokaudelta tekemää muuta päätöstä, kaikkia niitä toteamuksia, jotka koskevat sellaisia yhteisiä keskeisiä seikkoja, jotka sisältyvät oikeusvoimavaikutuksen aikaansaavaan tuomioistuinratkaisuun, muodostavat arvonlisäveroa koskevien unionin sääntöjen tehokkaalle soveltamiselle sellaisia niin merkittäviä esteitä, joita ei voida perustellusti pitää oikeutettuina oikeusvarmuuden periaatteen johdosta, ja näiden esteiden on täten katsottava olevan tehokkuusperiaatteen vastaisia (ks. vastaavasti tuomio 3.9.2009, Fallimento Olimpiclub, C‑2/08, EU:C:2009:506, 29 ja 31 kohta ja tuomio 2.4.2020, CRPNPAC ja Vueling Airlines, C‑370/17 ja C‑37/18, EU:C:2020:260, 94 kohta).
69      Sama pätee loogisesti myös silloin, kun tuomioistuinmenettelyssä on kyse toimivaltaisen veroviranomaisen toisesta päätöksestä, joka koskee samaa verovelvollista tai veronmaksuvelvollista mutta jonka kohde on eri (ks. vastaavasti tuomio 16.1.2025, BALTIC CONTAINER TERMINAL, C‑376/23, EU:C:2025:20, 75 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
70      Oikeusvoiman periaatteen tällainen soveltaminen
johtaisi näin ollen siihen, että tilanteessa, jossa lopullinen tuomioistuinratkaisu perustuu
unionin oikeuden virheelliseen tulkintaan, tällainen mainitun oikeuden virheellinen soveltaminen
toistuisi kaikissa samoja tosiseikkoja koskevissa tuomioistuinratkaisuissa ilman, että unionin oikeuden vastaista tulkintaa olisi mahdollista korjata (ks. vastaavasti tuomio 3.9.2009, Fallimento Olimpiclub, C‑2/08, EU:C:2009:506, 30 kohta ja tuomio 2.4.2020, CRPNPAC ja Vueling Airlines, C‑370/17 ja C‑37/18, EU:C:2020:260, 95 kohta).
71      Jollei ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen suorittamasta tarkistuksesta muuta johdu, käsiteltävässä asiassa näyttää siltä, että Corte suprema di cassazionen tämän tuomion 25 ja 29 kohdassa mainittuun määräykseen johtaneen asian kohde oli lähinnä se, oliko COP:n toimimattomuus implisiittinen päätös arvonlisäveron palautushakemuksen hylkäämisestä ja voitiinko siihen hakea muutosta tuomioistuimessa. Vaikuttaa siis siltä, että Corte suprema di cassazione ei ole ottanut kantaa siihen, oliko Harrylla et Associés’lla asiakysymyksen kannalta oikeus arvonlisäveron palautukseen. Sen sijaan pääasian oikeudenkäynnin kohteena on veroviranomaisen Harry et
Associés’lle osoittaman aiemmin palautetun arvonlisäveron takaisinperintäpäätöksen laillisuus. Jollei ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen suorittamasta tarkistuksesta muuta johdu, näyttää siis siltä, että näillä kahdella oikeudenkäynnillä on eri kohde.
72      Jos ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa tällaisen eron näiden kahden riita-asian kohteessa, vaikuttaa siis siltä, että siviililain 2909 §:n ja siviiliprosessilain 324 §:n, sellaisina kuin ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on niitä tulkinnut, soveltaminen johtaisi siihen, että unionin oikeuden virheellinen tulkinta pysyisi voimassa ilman, että sitä olisi mahdollista korjata, ja näin olisi myös oikeudenkäynnissä, jolla on eri kohde kuin sillä oikeudenkäynnillä, jossa kyseistä tulkintaa käytettiin,
siltä osin kuin se koskee toimivaltaisen veroviranomaisen toista päätöstä, mikä olisi vastoin tehokkuusperiaatetta, sellaisena kuin sitä on tulkittu tämän tuomion 68–70 kohdassa mainitussa oikeuskäytännössä.
73      Edellä esitetyn perusteella ennakkoratkaisukysymykseen on vastattava, että arvonlisäverodirektiivin 170 artiklaa ja 171 artiklan 1 kohtaa, luettuina yhdessä direktiivin 2008/9 15 artiklan 1 kohdan toisen virkkeen, 20 artiklan 1 kohdan ja 23 artiklan 2 kohdan sekä arvonlisäverotuksen neutraalisuuden periaatteen, suhteellisuusperiaatteen ja hyvän hallinnon periaatteen kanssa, on tulkittava siten, että ne ovat esteenä kansalliselle säännöstölle, sellaisena kuin sitä on tulkittu lopullisessa tuomioistuinratkaisussa, jonka mukaan muuhun jäsenvaltioon kuin arvonlisäveron palautusjäsenvaltioon sijoittautuneelta verovelvolliselta evätään sekä oikeus arvonlisäveron palautukseen että oikeus saada asiansa käsitellyksi tuomioistuimessa riitauttaakseen palautusjäsenvaltion veroviranomaisen, jonka käsiteltäväksi kyseisen verovelvollisen arvonlisäveron palautushakemus on saatettu, toimimattomuuden sillä perusteella, että tätä hakemusta ei voida katsoa tehdyksi sen sähköisen tiedonsiirron yhteydessä tapahtuneen teknisen toimintahäiriön vuoksi.
Oikeudenkäyntikulut
74      Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta. Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle, ei voida määrätä korvattaviksi.
Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (yhdeksäs jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
Yhteisestä arvonlisäverojärjestelmästä 28.11.2006 annetun neuvoston direktiivin 2006/112/EY, sellaisena kuin se on muutettuna 12.2.2008 annetulla neuvoston direktiivillä 2008/8/EY, 170 artiklaa ja 171 artiklan 1 kohtaa, luettuina yhdessä yksityiskohtaisista säännöistä direktiivissä 2006/112/EY säädetyn arvonlisäveron palauttamiseksi palautusjäsenvaltioon sijoittautumattomille mutta toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneille verovelvollisille 12.2.2008 annetun neuvoston direktiivin 2008/9/EY 15 artiklan 1 kohdan toisen virkkeen, 20 artiklan 1 kohdan ja 23 artiklan 2 kohdan sekä arvonlisäverotuksen neutraalisuuden periaatteen, suhteellisuusperiaatteen ja hyvän hallinnon periaatteen kanssa,
on tulkittava siten, että
ne ovat esteenä kansalliselle säännöstölle, sellaisena kuin sitä on tulkittu lopullisessa tuomioistuinratkaisussa, jonka mukaan muuhun jäsenvaltioon kuin arvonlisäveron palautusjäsenvaltioon sijoittautuneelta verovelvolliselta evätään sekä oikeus arvonlisäveron palautukseen että oikeus saada asiansa käsitellyksi tuomioistuimessa riitauttaakseen palautusjäsenvaltion veroviranomaisen, jonka käsiteltäväksi kyseisen verovelvollisen arvonlisäveron palautushakemus on saatettu, toimimattomuuden sillä perusteella, että tätä hakemusta ei voida katsoa tehdyksi sen sähköisen tiedonsiirron yhteydessä tapahtuneen teknisen toimintahäiriön vuoksi.
Allekirjoitukset
*      Oikeudenkäyntikieli: italia.