Pagaidu versija
ĢENERĀLADVOKĀTES LAILAS MEDINAS
SECINĀJUMI,
sniegti 2023. gada 21. septembrī (1)
Apvienotās lietas C‑414/22 un C‑584/22
DocLX Travel Events GmbH
pret
Verein für Konsumenteninformation
(Oberster Gerichtshof (Augstākā tiesa, Austrija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
un
QM
pret
Kiwi Tours GmbH
(Bundesgerichtshof (Federālā augstākā tiesa, Vācija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Kompleksi ceļojumi un saistīti ceļojumu pakalpojumi – Direktīva (ES) 2015/2302 – Kompleksā ceļojuma līguma izbeigšana – Nenovēršami un ārkārtas apstākļi – Notikumi, kas iestājas pēc līguma izbeigšanas, bet pirms kompleksā pakalpojuma sniegšanas – Paredzamība ceļojuma līguma izbeigšanas brīdī
I.      Ievads
1.        Pasaules Veselības organizācija (PVO) 2020. gada 11. martā pasludināja koronavīrusa Covid‑19 pandēmiju un brīdināja, ka nekad iepriekš pasaule nav redzējusi “pandēmiju, kuru izraisa koronavīruss” (2). Par pandēmijas “pēkšņumu, mērogu un smagumu” (3) liecināja pasaules līmenī pieņemtie ierobežojošie bezprecedenta pasākumi, kuri radīja smagas sekas visās sociālās un ekonomiskās darbības jomās. Viena no vissmagāk skartajām nozarēm bija ceļojumu nozare.
2.        Šajā ziņā daudzi ceļotāji vēlējās izmantot savas tiesības izbeigt komplekso ceļojumu līgumus, nemaksājot līguma izbeigšanas maksu. Atsaucoties uz “nenovēršamu un ārkārtas” apstākļu pastāvēšanu Direktīvas
(ES) 2015/2302 (4) 12. panta 2. punkta izpratnē, viņi to darīja, pirms vēl tika oficiāli izsludināta pandēmija un slēgtas robežas. Šajās apvienotajās lietās, kā arī lietā C‑299/22 Tez Tour, par kuru šodien sniedzu savus secinājumus, ir izvirzīti dažādi jautājumi par šīs tiesību normas interpretāciju. Viens no tiem ir jautājums, kā noteikt, kurš brīdis ir izšķirošs, lai rastos tiesības izbeigt kompleksā ceļojuma līgumu bez pienākuma maksāt līguma izbeigšanas maksu. Minētie gadījumi rosina pārdomāt, kā vislabāk panākt Direktīvā 2015/2302 paredzēto atbilstošo līdzsvaru starp augstu patērētāju aizsardzības līmeni un uzņēmumu konkurētspēju, jo pasaule kļūst arvien nedrošāka un neparedzamāka.
II.    Atbilstošās tiesību normas
A.      Savienības tiesības
3.        Direktīvas 2015/2302 31. apsvērumā noteikts:
“(31)      Ceļotājiem vajadzētu būt arī iespējai jebkurā brīdī pirms kompleksā pakalpojuma sākuma izbeigt kompleksā ceļojuma līgumu, samaksājot pienācīgu un pamatojamu izbeigšanas maksu, kurā ir ņemti vērā gaidāmie izmaksu ietaupījumi un ienākumi no ceļojumu pakalpojumu alternatīvas izmantošanas. Viņiem vajadzētu būt arī tiesībām izbeigt kompleksā ceļojuma līgumu, nemaksājot nekādu izbeigšanas maksu, ja nenovēršami un ārkārtas apstākļi ievērojami ietekmēs kompleksā pakalpojuma izpildi. Tādi apstākļi var būt, piemēram, karadarbība, tādas citas nopietnas drošības problēmas kā terorisms, tādi ievērojami riski cilvēka veselībai kā nopietnas slimības uzliesmojums ceļojuma galamērķī vai dabas katastrofas, piemēram, plūdi, zemestrīces, vai tādi laikapstākļi, kuru dēļ nav iespējams droši nokļūt līdz galamērķim, kā par to puses vienojušās kompleksā ceļojuma līgumā.”
4.        Direktīvas 2015/2302 3. panta “Definīcijas” 12. punkts ir formulēts šādi:
“Šajā direktīvā piemēro šādas definīcijas:
[..]
12)      “nenovēršami un ārkārtas apstākļi” ir situācija, kura nepakļaujas tās līgumslēdzējas puses kontrolei, kas atsaucas uz šādu situāciju, un kuras sekas nebūtu bijis iespējams novērst pat tad, ja būtu veikti visi saprātīgi iespējamie pasākumi [..].”
5.        Direktīvas 2015/2302 12. panta “Kompleksā ceļojuma līguma izbeigšana un atteikuma tiesības pirms kompleksā pakalpojuma sākuma” 1.–3. punktā noteikts:
“1.      Dalībvalstis nodrošina, ka ceļotājs jebkurā laikā pirms kompleksā pakalpojuma sākuma var izbeigt kompleksā ceļojuma līgumu. Ja ceļotājs izbeidz kompleksā ceļojuma līgumu saskaņā ar šo punktu, ceļotājam var prasīt maksāt atbilstošu un pamatojamu izbeigšanas maksu organizatoram. Kompleksā ceļojuma līgumā var norādīt saprātīgas standarta izbeigšanas maksas, kuru apmērs ir atkarīgs no tā, cik ilgi pirms kompleksā pakalpojuma sākuma līgums izbeigts, un no gaidāmajiem izmaksu ietaupījumiem un ienākumiem no ceļojuma pakalpojumu alternatīvas izmantošanas. Ja standarta izbeigšanas maksas nav paredzētas, izbeigšanas maksas apmērs atbilst kompleksā pakalpojuma cenai, atskaitot izmaksu ietaupījumus un ienākumus no ceļojuma pakalpojumu alternatīvas izmantošanas. Pēc ceļotāja pieprasījuma organizators pamato izbeigšanas maksas apmēru.
2.      Neatkarīgi no 1. punkta ceļotājam ir tiesības izbeigt kompleksā ceļojuma līgumu pirms kompleksā pakalpojuma sākuma, nemaksājot nekādu izbeigšanas maksu, ja galamērķa vietā vai tās tiešā tuvumā ir izveidojušies nenovēršami un ārkārtēji apstākļi, kas būtiski ietekmē kompleksā pakalpojuma sniegšanu vai kas būtiski ietekmē pasažieru pārvadāšanu uz galamērķi. Ja kompleksā ceļojuma līgums tiek izbeigts saskaņā ar šo punktu, ceļotājam ir tiesības uz pilnīgu visu tādu maksājumu atmaksu, kas veikti par komplekso pakalpojumu, bet nav tiesību saņemt papildu kompensāciju.
3.      Organizators var izbeigt kompleksā ceļojuma līgumu un pilnībā atmaksāt ceļotājam visus maksājumus, kas veikti par komplekso pakalpojumu, bet tam nav pienākuma maksāt papildu kompensāciju, ja:
[..]
b)      organizators nespēj izpildīt līgumu nenovēršamu un ārkārtas apstākļu dēļ un bez nepamatotas kavēšanās paziņo ceļotājam par līguma izbeigšanu pirms kompleksā pakalpojuma sākuma.”
6.        Direktīvas 2015/2302 23. panta “Direktīvas imperatīvais raksturs” 2. un 3. punktā noteikts:
“2.      Ceļotāji nevar atteikties no tiesībām, ko viņiem piešķir valsts akti, ar kuriem transponē šo direktīvu.
3.      Jebkurš līguma noteikums vai jebkurš ceļotāja paziņojums, kurš tieši vai netieši atceļ vai ierobežo tiesības, kas ceļotājam piešķirtas ar šo direktīvu, vai kura mērķis ir apiet šīs direktīvas piemērošanu, ceļotājam nav saistošs.”
B.      Valsts tiesības
1.      Austrijas tiesības
7.        Pauschalreisegesetz (Komplekso ceļojumu likums, BGBl. I, 2017/50) 3. pantā noteikts:
“Ja vienošanās ir noslēgtas, atkāpjoties no šā federālā likuma noteikumiem, un ir nelabvēlīgas ceļotājam, tās nav spēkā.”
8.        Komplekso ceļojumu likuma 10. panta 2. punktā noteikts:
“Neskarot 1. punktā paredzētās līguma izbeigšanas tiesības, ceļotājam ir tiesības izbeigt kompleksā ceļojuma līgumu pirms kompleksā pakalpojuma sākuma, nemaksājot nekādu kompensāciju, ja galamērķa vietā vai tās tiešā tuvumā ir izveidojušies nenovēršami un ārkārtas apstākļi, kas būtiski ietekmē kompleksā pakalpojuma sniegšanu vai kas būtiski ietekmē pasažieru pārvadāšanu uz galamērķi. Ja ceļotājs izbeidz kompleksā ceļojuma līgumu saskaņā ar šo punktu, ceļotājam ir tiesības uz pilnīgu visu tādu maksājumu atmaksu, kas veikti par komplekso pakalpojumu, bet nav tiesību saņemt papildu kompensāciju.”
2.      Vācijas tiesības
9.        Bürgerliches Gesetzbuch (Civilkodekss) 651.h pantā “Atcelšana pirms kompleksā pakalpojuma sākuma” noteikts:
“(1)      Ceļotājs var atcelt līgumu jebkurā brīdī pirms kompleksā pakalpojuma sākuma. Ja ceļotājs atceļ līgumu, organizatoram vairs nav tiesību prasīt par komplekso pakalpojumu nolīgto cenu. Tomēr organizators var prasīt maksāt atbilstošu kompensāciju.
(2)      Līgumā var noteikt saprātīgas standarta kompensācijas summas, arī izmantojot standarta līguma noteikumus, kas pamatojas uz šādiem kritērijiem:
1.      laikposmu no paziņojuma par atcelšanu līdz kompleksā pakalpojuma sākumam;
2.      izdevumiem, no kuriem organizētājs varētu izvairīties; un
3.      gaidāmiem ieguvumi no ceļojuma pakalpojumu sniegšanas citādā veidā.
Ja līgumā nav norādītas standarta kompensācijas summas, kompensācijas apmēru nosaka, no kompleksā pakalpojuma cenas atņemot izdevumus, no kuriem organizators ir varējis izvairīties, kā arī organizatora ieguvumus saistībā ar ceļojuma pakalpojumu sniegšanu citādā veidā. Pēc ceļotāja pieprasījuma organizatoram ir pienākums norādīt kompensācijas summas pamatojumu.
(3)      Atkāpjoties no 1. punkta trešā teikuma, organizators nevar pieprasīt kompensāciju, ja galamērķa vietā vai tās tiešā tuvumā ir izveidojušies nenovēršami un ārkārtas apstākļi, kas būtiski ietekmē kompleksā pakalpojuma sniegšanu vai pasažieru pārvadāšanu uz galamērķi. Apstākļi ir nenovēršami un ārkārtas šīs sadaļas izpratnē, ja tie nepakļaujas tās puses kontrolei, kas uz tiem atsaucas, un to sekas nebūtu bijis iespējams novērst pat tad, ja būtu veikti visi saprātīgi iespējamie pasākumi.”
III. Īss pamatlietas faktisko apstākļu un tiesvedības izklāsts un uzdotie jautājumi
A.      Lieta C‑414/22
10.      Patērētājs FM 2020. gada janvārī pie atbildētāja – ceļojumu rīkotāja DocLX – rezervēja “abiturientu ceļojumu” uz Horvātiju. Ceļojums bija paredzēts no 2020. gada 27. jūnija līdz 3. jūlijam. Rezervētais ceļojums ietvēra transportu līdz galamērķim un atpakaļ un bija plānots kā “ballīšu izbraukums” ar daudziem jauniešiem un jautrām svinībām.
11.      Kopējā kompleksā ceļojuma cena bija 787 EUR, ko FM samaksāja avansā pilnā apmērā.
12.      Austrijas Ārlietu ministrija 2020. gada 13. martā izsludināja 4. līmeņa brīdinājumu par ceļošanu uz jebkuru pasaules valsti, aicinot atlikt ceļojumus, kas nav noteikti nepieciešami, vai izmantot ceļojumu atcelšanas iespējas.
13.      DocLX 2020. gada 21. aprīlī informēja FM, ka pašlaik nav iespējams izbeigt komplekso pakalpojumu bez maksas un ka tas būtu iespējams tikai ārēju apstākļu dēļ, piemēram, ja tiktu izsludināts 6. līmeņa brīdinājums ceļotājiem, un arī šādā gadījumā tikai septiņas dienas pirms plānotā kompleksā pakalpojuma sākuma. Tomēr DocLX piedāvāja izbeigt ceļojumu par samazinātu izbeigšanas maksu, ko FM pieņēma. DocLX pēc tam atmaksāja FM iemaksāto summu, ieturot 227,68 EUR kā atcelšanas maksu.
14.      Kompleksais ceļojums galu galā netika īstenots.
15.      FM prasījums atlīdzināt līguma izbeigšanas maksu tika cedēts Austrijas patērētāju biedrībai Verein für Konsumenteninformation (Patērētāju informācijas biedrība; turpmāk tekstā – “Verein”). Tā pieprasīja, lai organizators samaksātu ieturēto summu 227,68 EUR, un apgalvoja, ka vienošanās par atcelšanu noslēgšanas brīdī FM bija tiesīgs izbeigt ceļojuma līgumu bez maksas. Tā norādīja, ka ceļotāja noslēgtā vienošanās par ceļojuma atcelšanu ar samazinātu izbeigšanas maksu ir jāuzskata par spēkā neesošu saskaņā ar (Austrijas) Komplekso ceļojumu likuma 10. panta 2. punktu, jo tā viņam bija neizdevīgāka.
16.      DocLX iebilda pret šo prasījumu, apgalvojot, ka 2020. gada aprīlī vēl nebija paredzams, vai nenovēršamu un ārkārtas apstākļu dēļ 2020. gada jūnijā patiešām nebūs iespējams sniegt komplekso pakalpojumu. Tāpēc tas apgalvoja, ka brīdī, kad tika panākta vienošanās par izbeigšanas maksu (vai paziņots par līguma izbeigšanu), nepastāvēja bezmaksas izbeigšanas iespēja.
17.      Pirmās instances tiesa noraidīja Verein prasījumu, būtībā ņemot vērā DocLX argumentus, savukārt apelācijas instances tiesa šo spriedumu atcēla un prasījumu apmierināja, uzskatot, ka līguma izbeigšanas brīdī abiturientu ceļojums paredzētajā veidā Covid‑19 pandēmijas dēļ nevarēja notikt.
18.      Iesniedzējtiesa norāda, ka juridiskā strīda pamatlietā atrisinājums ir atkarīgs no Direktīvas 2015/2302 12. panta 2. punkta interpretācijas. Konkrētāk, tas ir atkarīgs no tā, vai tiesību bez maksas izbeigt ceļojuma līgumu konstatēšanai pietiek ar to, ka nenovēršami un ārkārtas apstākļi bija faktiski izveidojušies pēc līguma izbeigšanas – aplūkojot ex post facto – līdz kompleksā pakalpojuma sākumam (vēlākajam iespējamam ceļojuma līguma izbeigšanas brīdim), vai arī izšķirošs ir tas, ka šādi apstākļi – aplūkojot ex ante – bija iespējami vai gaidāmi.
19.      Iesniedzējtiesa norāda, ka Direktīvā 2015/2302 nav paredzēts “nenovēršamu un ārkārtas apstākļu” varbūtības iestāšanās sākumpunkts vai termiņi, kādos ceļotājs var bez maksas izbeigt līgumu. Tā uzskata, ka var tikt apsvērts gan šo apstākļu ex post, gan ex ante novērtējums. Saskaņā ar ex post novērtējumu ceļotājam vienmēr vajadzētu būt tiesīgam bez maksas izbeigt kompleksā ceļojuma līgumu, ja šie apstākļi patiešām izveidojas vēlāk un būtu būtiski ietekmējuši vai padarījuši neiespējamu kompleksā ceļojuma
līguma izpildi, kuru ceļotājs šo apstākļu dēļ ir izbeidzis. Šādā gadījumā nebūtu nozīmes tam, ka ceļotājs ir nepareizi ex ante novērtējis situāciju un “pāragri” pārtraucis līgumu. Savukārt saskaņā ar ex ante novērtējumu noteicošais faktors ir tikai objektīvā situācija brīdī, kad tiek paziņots par līguma izbeigšanu. Šādā gadījumā jebkāda vēlāka bīstamās situācijas uzlabošanās neietekmētu tiesības izbeigt līgumu. Tomēr, ja ceļotājs nepareizi (“pārāk piesardzīgi”) novērtētu bīstamo situāciju paziņošanas par līguma izbeigšanu brīdī, viņam joprojām būtu pienākums maksāt atcelšanas maksu – pat ja kompleksā pakalpojuma sniegšana vēlāk kļūtu nepamatoti apgrūtināta vai neiespējama.
20.      Šādos apstākļos Oberster Gerichtshof (Augstākā tiesa, Austrija) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)      Vai [Direktīvas 2015/2302] 12. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka ceļotājam – neatkarīgi no tā, kad viņš ir paziņojis par līguma izbeigšanu, – katrā ziņā ir tiesības izbeigt līgumu, nemaksājot nekādu izbeigšanas maksu, ja nenovēršami un ārkārtas apstākļi, kas būtiski ietekmē komplekso pakalpojumu, (plānotajā) ceļojuma sākuma brīdī ir faktiski iestājušies?
2)      Vai [Direktīvas 2015/2302] 12. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka ceļotājam ir tiesības izbeigt līgumu, nemaksājot nekādu izbeigšanas maksu, ja brīdī, kad viņš ir paziņojis par līguma izbeigšanu, bija gaidāms, ka iestāsies nenovēršami un ārkārtas apstākļi?”
21.      Rakstveida apsvērumus iesniedza prasītājs pamatlietā, Austrijas un Grieķijas valdības, kā arī Eiropas Komisija. Saskaņā ar Reglamenta 54. pantu 2023. gada 28. martā tika pieņemts lēmums apvienot tiesvedību šajā lietā un lietā C‑584/22. Lietas dalībnieki pamatlietā, Grieķijas valdība un Eiropas Komisija sniedza mutvārdu paskaidrojumus kopīgā tiesas sēdē, kas notika 2023. gada 7. jūnijā lietās C‑414/22 un C‑584/22, kā arī lietā C‑299/22 Tez Tour.
B.      Lieta C‑584/22
22.      2020. gada janvārī QM pie ceļojumu rīkotāja Kiwi Tours sev un savai sievai rezervēja ceļojumu uz Japānu no 2020. gada 3. līdz 12. aprīlim. Kopējā kompleksā ceļojuma cena bija 6148 EUR, no kuriem QM kā pirmo iemaksu samaksāja 1230 EUR.
23.      Pēc virknes pasākumu, ko Japānas iestādes pieņēma saistībā ar koronavīrusu, QM 2020. gada 1. marta vēstulē paziņoja, ka izbeidz kompleksā ceļojuma līgumu koronavīrusa radītā veselības riska dēļ.
24.      Kiwi Tours pēc tam izsniedza līguma izbeigšanas rēķinu vēl par 307 EUR, ko QM samaksāja.
25.      2020. gada 26. martā Japāna noteica ieceļošanas aizliegumu. Tad QM pieprasīja atlīdzināt samaksātās summas, bet Kiwi Tours atteicās to darīt.
26.      Lai gan Amtsgericht (pirmās instances tiesa, Vācija) pēc QM lūguma piesprieda Kiwi Tours atlīdzināt samaksātās summas, Landgericht (apelācijas instances tiesa, Vācija), kurā Kiwi Tours iesniedza apelācijas sūdzību, to noraidīja. Landgericht (apelācijas instances tiesa) norādīja, ka līguma izbeigšanas brīdī nebija iespējams pieņemt, ka pastāv nenovēršami un ārkārtas apstākļi. Tādējādi, pamatojoties uz ex ante novērtējumu, QM nebija tiesību izbeigt līgumu, nemaksājot līguma izbeigšanas maksu.
27.      QM par Landgericht (apelācijas instances tiesa) spriedumu iesniedza kasācijas sūdzību Bundesgerichtshof (Federālā augstākā tiesa, Vācija). Iesniedzējtiesa norāda, ka apelācijas instances tiesa pareizi ir uzskatījusi, ka nosacījumi, kas reglamentē tiesības izbeigt līgumu bez maksas, ir izpildīti,
ja – pat pirms uzsākts kompleksais pakalpojums –
ir iespējams novērtēt, vai pastāv nenovēršami un ārkārtas apstākļi. Šis novērtējums ietver izvērtējumu par to, vai ārkārtas apstākļi rada būtisku iespējamību, ka tiks būtiski ietekmēts kompleksais pakalpojums vai pasažieru pārvadāšana uz galamērķi. Iesniedzējtiesa uzskata, ka būtiska ietekme ir konstatējama tad, ja kompleksā pakalpojuma sniegšana radītu būtisku un saprātīgi neiespējamu risku saistībā ar ceļotāja juridiski aizsargātajām interesēm.
28.      Tomēr iesniedzējtiesas ieskatā apelācijas instances tiesas veiktajā novērtējumā par šāda riska esību šajā lietā ir pieļautas tiesību kļūdas. Apelācijas instances tiesai bija jāizskata jautājums, vai ierobežojošo pasākumu neparastais raksturs un skaits jau līguma izbeigšanas brīdī pietiekami liecināja par to, ka pastāv būtisks vīrusa infekcijas risks. Tādējādi nevar izslēgt, ka apelācijas instances tiesa, pareizi novērtējusi risku, būtu secinājusi, ka jau līguma izbeigšanas brīdī ceļojums uz Japānu bija saistīts ar nopietniem un būtiskiem riskiem veselībai, kuru uzņemšanos nevarēja gaidīt no piesardzīga ceļotāja.
29.      Tomēr iesniedzējtiesa atgādina, ka saskaņā ar Vācijas procesuālajām tiesībām tā šajā jautājumā nevar pati pieņemt nolēmumu pēc būtības un tai principā lieta būtu jānodod atpakaļ izskatīšanai apelācijas instances tiesai. Turpretim tā varētu pati lemt par apelācijas sūdzību, papildus nekonstatējot faktus, un noraidīt apelācijas sūdzību, ja tiesību izbeigt līgumu bez maksas novērtējumā nozīme būtu arī apstākļiem, kas izveidojušies tikai pēc līguma izbeigšanas. Tik tiešām, nav šaubu, ka ceļojums uz galamērķi nevarēja notikt, jo Japāna 2020. gada 26. martā koronavīrusa izplatīšanās dēļ noteica ieceļošanas aizliegumu.
30.      Iesniedzējtiesa sliecas uzskatīt, ka ir jāņem vērā apstākļi, kas radušies tikai pēc līguma izbeigšanas. Šajā ziņā tā, pirmkārt, norāda, ka Direktīvas 2015/2302 12. panta 2. punkts formāli paredz izbeigšanas gadījumu, kurš atšķiras no gadījuma, kas paredzēts šā panta 1. punktā, kurš ir piemērojams tad, ja pretēji ceļotāja vērtējumam līguma izbeigšanas brīdī nepastāv nenovēršami un ārkārtas apstākļi, kas būtiski ietekmē kompleksā pakalpojuma sniegšanu. Būtībā 12. panta 2. punktam ir nozīme tikai attiecībā uz izbeigšanas tiesiskajām sekām, kas nav atkarīgas no iemesliem, ar kuriem ceļotājs ir pamatojis ceļojuma līguma izbeigšanu, bet tikai no tā, vai pastāv reāli apstākļi, kas būtiski ietekmē ceļojuma pakalpojuma sniegšanu.
31.      Otrkārt, iesniedzējtiesa uzskata, ka līguma izbeigšanas maksas mērķis radītu vienu un to pašu secinājumu neatkarīgi no tā, vai izbeigšanas maksa ir jāuzskata par kompensācijai pielīdzināmu maksājumu vai kompleksā pakalpojuma cenas kompensāciju. Iesniedzējtiesa atgādina – ja līguma izbeigšanas maksa ir uzskatāma par kompensācijai līdzīgu maksājumu, tad, vērtējot atlīdzināmo zaudējumu apmēru, principā ir jāņem vērā visi zaudējumi, kas radušies no brīža, kad noticis prasījumu izraisošais notikums, līdz brīdim, kad ir pieņemts galīgs lēmums par izvirzīto prasījumu. Šis apstāklis liecina par zaudējumu neesību organizatoram, ja pēc līguma izbeigšanas izrādās, ka kompleksā pakalpojuma sniegšana ir būtiski ietekmēta un tādējādi organizatoram pat tad, ja ceļotājs nebūtu izbeidzis līgumu, būtu bijis pienākums pilnībā atlīdzināt kompleksā pakalpojuma cenu. Ja izbeigšanas maksa ir jāuzskata par summu, kas aizstāj kompleksā pakalpojuma cenu – kā maksa, ar ko aizvieto sākotnēji veicamā kompleksā pakalpojuma cenu –, nevar neņemt vērā vēlākos notikumus, kas izraisa organizatora tiesību uz kompleksā pakalpojuma cenu zaudēšanu. Iesniedzējtiesa uzskata, ka tiesības uz kompensāciju pastāv tikai tiktāl, ciktāl tās būtu pastāvējušas arī tad, ja ceļotājs nebūtu izbeidzis ceļojuma līgumu.
32.      Visbeidzot, iesniedzējtiesa norāda, ka patērētāju tiesību aizsardzības apsvērumi liecina par to, ka ir jāņem vērā vēlākie notikumi. Tās ieskatā augsts aizsardzības līmenis noteic, ka pat priekšlaicīgas ceļojuma līguma izbeigšanas gadījumā ceļotājam nav jāveic maksājumi par ceļojuma pakalpojumu, kura sniegšana vēlāk izrādās būtiski ietekmēta. Pretējā gadījumā nedrošas situācijas varētu mudināt ceļotājus atturēties no savlaicīgas līguma izbeigšanas tiesību izmantošanas, lai gan līguma priekšlaicīga izbeigšana vieš cerību, ka maksājamā izbeigšanas maksa visdrīzāk būs maza. Iesniedzējtiesa uzskata, ka tādējādi tiek samazināts ne tikai risks ceļotājam, bet arī organizatoram, kurš laikus gūst skaidrību un kuram ir vairāk laika, lai izvairītos no izdevumiem vai sniegtu ceļojuma pakalpojumus citādā veidā. Turpretim, ja iespēja izmantot tiesības nemaksāt atcelšanas maksu būtu atkarīga tikai no atcelšanas brīža, rastos pamudinājums rīkoties spekulatīvi, jo īpaši organizatoram. Iesniedzējtiesas ieskatā tas varētu izraisīt situāciju, ka organizators par ceļojuma līguma izbeigšanu
paziņo īsi pirms tā sākuma, lai mudinātu pēc iespējas vairāk ceļotāju tomēr izbeigt līgumu, jo tas organizatoram ir finansiāli izdevīgāk.
33.      Iesniedzējtiesa uzskata, ka iepriekš minētos argumentus neatspēko fakts, ka Direktīvas 2015/2302 12. panta 4. punktā noteiktais maksimālais atlīdzināšanas termiņš ir ne vēlāk kā 14 dienas pēc kompleksā ceļojuma līguma izbeigšanas. Konkrētāk, minētā tiesa uzskata, ka no šīs tiesību normas nevar secināt, ka šajā brīdī ir jābūt jau galīgi noskaidrotam izbeigšanas maksas apmēram un ka vēlāki maksāšanas vai atmaksāšanas prasījumi ir izslēgti.
34.      Šādos apstākļos Bundesgerichtshof (Federālā augstākā tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai [Direktīvas 2015/2302] 12. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka, vērtējot tiesības izbeigt līgumu, izšķiroša nozīme ir tikai nenovēršamiem un ārkārtas apstākļiem, kas līguma izbeigšanas brīdī jau ir izveidojušies, vai arī tādējādi, ka ir jāņem vērā arī nenovēršami un ārkārtas apstākļi, kas faktiski izveidojas pēc līguma izbeigšanas, taču vēl pirms plānotā ceļojuma sākuma?”
35.      Rakstveida apsvērumus iesniedza QM, Grieķijas valdība un Eiropas Komisija. Lietas dalībnieki pamatlietā, Grieķijas valdība un Eiropas Komisija sniedza mutvārdu paskaidrojumus kopīgā tiesas sēdē, kas notika 2023. gada 7. jūnijā lietās C‑414/22 un C‑584/22, kā arī lietā C‑299/22 Tez Tour.
IV.    Izvērtējums
36.      Ar abiem jautājumiem lietā C‑414/22 un vienīgo jautājumu lietā C‑584/22 to iesniedzējtiesas būtībā vaicā, vai Direktīvas 2015/2302 12. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka novērtējums par nenovēršamu un ārkārtas apstākļu rašanos, kas būtiski ietekmē kompleksā pakalpojuma sniegšanu un kas ceļotājam rada tiesības izbeigt kompleksā ceļojuma līgumu, nemaksājot nekādu izbeigšanas maksu, ir jāveic tikai līguma izbeigšanas brīdī, vai arī šī tiesību norma ir jāinterpretē tādējādi, ka ir jāņem vērā arī nenovēršami un ārkārtas apstākļi, kas faktiski izveidojas pēc kompleksā ceļojuma līguma izbeigšanas, bet pirms kompleksā ceļojuma sākuma.
37.      Lietā C‑414/22 iesniedzējtiesa uzskata, ka no Direktīvas 2015/2302 12. panta 2. punkta var izrietēt tas, ka tiesībām izbeigt kompleksā ceļojuma līgumu, nemaksājot izbeigšanas maksu, vienmēr vajadzētu pastāvēt, pat ja nenovēršami un ārkārtas apstākļi faktiski izveidojas vēlāk un būtu būtiski ietekmējuši vai padarījuši neiespējamu kompleksā ceļojuma izpildi. Tomēr minētās tiesas ieskatā var arī apgalvot, ka noteicošā ir tikai objektīvā situācija brīdī, kad tiek paziņots par līguma izbeigšanu. Iesniedzējtiesa lietā C‑584/22 uzskata, ka ir jāizdara prognoze, lai novērtētu, vai pastāv būtiski un saprātīgi neiespējami riski, kas ietekmētu ceļotāja veselību vai citus viņa tiesiskos labumus, un ka attiecīgais šādas prognozes veikšanas laiks ir pirms kompleksā ceļojuma līguma darbības sākuma. Tomēr tā uzskata, ka arī apstākļi, kas radušies pēc kompleksā ceļojuma līguma izbeigšanas, bet pirms paredzētā ceļojuma, šādā novērtējumā var būt būtiski.
38.      No lūgumiem sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka galvenais uzdotais jautājums ir par to, vai pastāv autonomas tiesības izbeigt kompleksā ceļojuma līgumu, pamatojoties tikai uz faktiski pastāvošiem nenovēršamiem un ārkārtas apstākļiem, kas būtiski ietekmē komplekso pakalpojumu ceļojuma datumā.
39.      Šajā ziņā vispirms jāatgādina, ka Direktīvas 2015/2302 12. pants, kā norādīts tā nosaukumā, reglamentē “kompleksā ceļojuma līguma izbeigšanu un atteikuma tiesības pirms kompleksā pakalpojuma sākuma”. Šīs direktīvas 12. panta 1. punktā ir paredzētas ceļotāja tiesības izbeigt kompleksā ceļojuma līgumu “jebkurā laikā pirms kompleksā pakalpojuma sākuma”. Šādā gadījumā saskaņā ar šo tiesību normu viņam “var prasīt maksāt atbilstošu un pamatojamu izbeigšanas maksu organizatoram”. Direktīvas 12. panta 2. punktā ir atzītas ceļotāja tiesības izbeigt kompleksā ceļojuma līgumu, nemaksājot nekādu izbeigšanas maksu, ja “galamērķa vietā vai tās tiešā tuvumā ir izveidojušies nenovēršami un ārkārtēji apstākļi, kas būtiski ietekmē kompleksā pakalpojuma sniegšanu vai kas būtiski ietekmē pasažieru pārvadāšanu uz galamērķi”.
40.      Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, interpretējot Savienības tiesību normu, ir jāņem vērā ne tikai tās formulējums, bet arī tās konteksts un šo normu ietverošā tiesiskā regulējuma mērķi un attiecīgā gadījumā – tās izstrādes vēsture. Proti, jāņem vērā inter alia attiecīgā Savienības tiesību akta apsvērumi, jo tajos var būt izskaidrota šā akta autora nolūks un tie ir svarīgi tā interpretācijas elementi (5).
41.      Viena iespēja ir Direktīvas 2015/2302 12. panta 2. punkta formulējumu interpretēt tādējādi, ka tajā ir prasīts: lai ceļotājs būtu tiesīgs izbeigt kompleksā ceļojuma līgumu, nemaksājot izbeigšanas maksu,
kompleksā ceļojuma datumā būtu jārodas vai joprojām jāpastāv būtiskai ietekmei uz kompleksā pakalpojuma sniegšanu. Šajā tiesību normā, runājot par nenovēršamiem un ārkārtas apstākļiem, “kas radušies galamērķa vietā” un “būtiski ietekmē kompleksā pakalpojuma sniegšanu”, ir izmantots tagadnes laiks. Austrijas valdība un Eiropas Komisija tomēr minēja, ka direktīvas 31. apsvērumā (tās angļu valodas versijā) ir lietots nākotnes laiks, proti, tajā ir noteikts, ka tiesības izbeigt līgumu, nemaksājot nekādu izbeigšanas maksu, rodas, ja “nenovēršami un ārkārtas apstākļi ievērojami ietekmēs kompleksā pakalpojuma izpildi” (mans izcēlums). Tas nozīmētu, ka tiesības izbeigt kompleksā ceļojuma līgumu, nemaksājot izbeigšanas maksu, būtu pakārtotas potenciāli iespējamam situācijas novērtējumam, ko ceļotājs veic līguma izbeigšanas brīdī.
42.      Neatkarīgi no Direktīvas 2015/2302 12. panta 2. punktā un šīs direktīvas 31. apsvērumā lietotā laika lietojuma, ir jāuzsver – kā esmu norādījusi savos šodien sniegtajos secinājumos lietā C‑299/22 –, ka tiesības izbeigt kompleksā ceļojuma līgumu, nemaksājot līguma izbeigšanas maksu, rodas “pirms kompleksā pakalpojuma sākuma”. Prievārda “pirms” lietojums norāda, ka starp lēmumu izbeigt kompleksā ceļojuma līgumu un kompleksā ceļojuma sākumu ir noteikts laika posms. Tādējādi saskaņā ar 12. panta 2. punktu lēmums par kompleksā ceļojuma līguma izbeigšanu ir potenciāli iespējams. Tas ir atkarīgs no prognozes, ka izveidosies “nenovēršami un ārkārtas apstākļi”, kas būtiski ietekmēs kompleksā pakalpojuma sniegšanu, jeb ex ante novērtējuma vai, ja šie apstākļi jau ir radušies, no prognozes par to radītās būtiskās ietekmes saglabāšanos. Austrijas valdība apgalvoja – pat tad, ja konkrētajā situācijā līguma izbeigšanas dienā jau ir konstatēts, ka šie apstākļi radīsies ceļojuma datumā, tik un tā būs jāizvērtē, cik lielā mērā šie apstākļi tieši ietekmēs kompleksā pakalpojuma sniegšanu.
43.      Ceļotāja ex ante novērtējums kompleksā ceļojuma līguma izbeigšanas datumā tādēļ nozīmē, ka ir tikusi novērtēta iespējamība, ka “nenovēršami un ārkārtas apstākļi” būtiski ietekmēs kompleksā pakalpojuma sniegšanu. Šajā novērtējumā jāņem vērā tiesību izbeigt kompleksā ceļojuma līgumu, nemaksājot līguma izbeigšanas maksu, izņēmuma raksturs. Kompleksā ceļojuma līguma izbeigšanas brīdī ceļotājam jābūt pamatam sagaidīt, ka pastāv pietiekami liela varbūtība, ka “nenovēršami un ārkārtas apstākļi” būtiski ietekmēs kompleksā pakalpojuma sniegšanu.
44.      No tā izriet, ka Direktīvas 2015/2302 12. panta 2. punktā noteiktās tiesības izbeigt līgumu, nemaksājot nekādu izbeigšanas maksu, ceļotājs var iegūt pirms kompleksā pakalpojuma sākuma – brīdī, kad, pamatojoties uz saprātīgu paredzamību par būtisku ietekmi uz komplekso pakalpojumu, tiek izbeigts kompleksā ceļojuma līgums. Šīs iegūtās tiesības nevar zaudēt vēlāko notikumu dēļ. Kā norāda Komisija, būtu absurdi, ja ceļotājs varētu izbeigt līgumu nenovēršamu un ārkārtas apstākļu dēļ, bet pēc tam viņam būtu jāgaida, vai šie apstākļi faktiski radīsies ceļošanas datumā, lai viņš tiktu atbrīvots no līguma izbeigšanas maksas. Savukārt, ja ceļotājam nav tiesību tikt atbrīvotam no līguma izbeigšanas maksas, šādas tiesības nevar iegūt retroaktīvi pēc kompleksā ceļojuma līguma izbeigšanas vēlāku notikumu dēļ.
45.      Šo interpretāciju apstiprina Direktīvas 2015/2302 12. panta 2. punkta konteksts. Šajā ziņā no iepriekš izklāstītajiem sākotnējiem apsvērumiem (6) izriet, ka šajā pantā ir atzītas divas atšķirīgas ceļotāja tiesības izbeigt līgumu. No vienas puses, direktīvas 12. panta 1. punktā ir paredzēts, ka ceļotājs “jebkurā laikā pirms kompleksā pakalpojuma sākuma var izbeigt kompleksā ceļojuma līgumu”. Tā kā šīs tiesības var izmantot, nenorādot līguma izbeigšanas iemeslus, ceļotājam saskaņā ar direktīvas 12. panta 1. punktu var būt pienākums arī maksāt “atbilstošu un pamatojamu izbeigšanas maksu”. No otras puses, Direktīvas 2015/2302 12. panta 2. punktā ir atzītas tiesības izbeigt kompleksā ceļojuma līgumu, nemaksājot nekādu izbeigšanas maksu, “pirms kompleksā pakalpojuma sākuma [..], ja galamērķa vietā [..] ir izveidojušies nenovēršami un ārkārtēji apstākļi, kas būtiski ietekmē kompleksā pakalpojuma sniegšanu”.
46.      Ja tiktu atzīts, ka nenovēršamu un ārkārtas apstākļu faktiska rašanās ir autonoms nosacījums, lai atzītu tiesības izbeigt līgumu bez maksas, neatkarīgi no novērtējuma, kas veikts kompleksā ceļojuma līguma izbeigšanas datumā, sekas būtu tādas, ka visiem ceļotājiem tiktu atzītas jaunas tiesības uz pilnīgu atlīdzību neatkarīgi no iemesliem, uz kuriem viņi ir atsaukušies, izbeidzot līgumu. Patiešām, ja nav svarīgi, kāda bijusi situācija datumā x (līguma izbeigšanas datums), bet gan tas, kas faktiski noticis vēlākā datumā z (ceļojuma datums), tad ceļotājam, kurš ir izbeidzis līgumu personisku iemeslu dēļ saskaņā ar Direktīvas 2015/2302 12. panta 1. punktu, arī vajadzētu būt tiesībām izvirzīt prasījumu par jau samaksātas izbeigšanas maksas atlīdzināšanu, ja ceļojums nav noticis nenovēršamu un ārkārtas apstākļu dēļ.
47.      Grieķijas valdība būtībā apgalvoja – atzīt iespēju, ka neatkarīgi no situācijas līguma izbeigšanas brīdī ceļotājs var izbeigt kompleksā ceļojuma līgumu, nemaksājot nekādu izbeigšanas maksu, ja faktiski rodas nenovēršami un ārkārtas apstākļi, nozīmētu nonākt pretrunā Direktīvas 2015/2302 4. pantā paredzētajai pilnīgai pušu tiesību un pienākumu saskaņošanai ceļojuma līgumā.
48.      Patiešām,
ex post facto risinājums rada nedrošību attiecībā uz to, kurā brīdī ir jānovērtē abu līguma pušu tiesības un pienākumi. Kā tiesas sēdē norādīja Grieķijas valdība, abām pusēm līgumattiecības beidzas, kad ceļotājs izbeidz līgumu.  Tā kā ES likumdevējs nav īpaši paredzējis, ka turpmākie notikumi pēc līguma izbeigšanas var ietekmēt līgumattiecības, līguma izbeigšanai ir jābūt izšķirošai, lai noteiktu, vai ceļotāja prognoze ir pamatota. Šajā brīdī ir jāizvērtē, kādas tiesiskās sekas rada tiesību izbeigt kompleksā ceļojuma līgumu izmantošana. Ja ir izpildīti 12. panta 2. punkta nosacījumi un tiek izmantotas tiesības izbeigt līgumu, izrietošās tiesiskās sekas rodas organizatoram – direktīvas 12. panta 4. punktā noteiktais pienākums ne vēlāk kā 14 dienu laikā pēc kompleksā ceļojuma līguma izbeigšanas pilnībā atlīdzināt visus maksājumus.
49.      Grieķijas valdība arī norādīja, ka 12. panta 4. punktā noteiktā prasība īsā laikposmā pilnīgi atlīdzināt maksājumus apstiprina interpretāciju, saskaņā ar kuru kompleksā ceļojuma līguma izbeigšanas brīdis ir izšķirošs pušu tiesību un pienākumu noteikšanā. Attiecībā uz pēdējo minēto jānorāda, ka precīza līguma izbeigšanas maksas apmēra noteikšana un tiesību noteikšana ceļotājam izbeigt līgumu, nemaksājot nekādu izbeigšanas maksu, ir divas atšķirīgas lietas. Ceļotājs var izbeigt līgumu tikai vienu reizi, un tieši līguma izbeigšanas brīdī ir jābūt skaidrībai par to, vai viņam ir tiesības uz visu veikto maksājumu atlīdzinājumu.
50.      Turklāt ceļotāja tiesības izbeigt līgumu nenovēršamu un ārkārtas apstākļu dēļ ir nesaraujami saistītas ar to, ka ceļotājam nav pienākuma maksāt izbeigšanas maksu. Tāpēc nav iespējamas sadalīt
laikā Direktīvas 2015/2302 12. panta 2. punktā noteiktos būtiskos elementus un atzīt, ka ceļotājs var izbeigt līgumu, pamatojoties uz nenovēršamiem un ārkārtas apstākļiem, bet ka viņa tiesības uz visu maksājumu atlīdzinājumu ir atkarīgas no vēlākiem notikumiem.
51.      Nenovēršamu un ārkārtas apstākļu ex post novērtējums ietekmētu arī attiecīgo organizatora tiesību interpretāciju. Ceļotāja pienākums maksāt līguma izbeigšanas maksu gadījumā, ja nav izpildītas Direktīvas 2015/2302 12. panta 2. punktā minētās prasības, atbilst attiecīgajam organizatora prasījumam. Tiesas sēdē Kiwi Tours apgalvoja, ka tad, ja ceļotāja tiesības izbeigt līgumu bez maksas būtu atkarīgas no vēlākiem notikumiem, sekas būtu tādas, ka organizatora tiesības uz līguma izbeigšanas maksu rastos vai zustu atkarībā no situācijas attīstības laikposmā no līguma izbeigšanas brīža līdz plānotā ceļojuma sākuma brīdim.
52.      Turklāt jāatgādina, ka saskaņā ar Direktīvas 2015/2302 12. panta 3. punkta b) apakšpunktu organizators var izbeigt kompleksā ceļojuma līgumu un pilnībā atmaksāt ceļotājam visus maksājumus, kas veikti par komplekso pakalpojumu, bet tam nav pienākuma maksāt papildu kompensāciju, ja organizators “nespēj izpildīt līgumu nenovēršamu un ārkārtas apstākļu dēļ un bez nepamatotas kavēšanās paziņo ceļotājam par līguma izbeigšanu pirms kompleksā pakalpojuma sākuma” (mans izcēlums). Ja notikumiem, kas iestājas pēc līguma izbeigšanas, būtu autonoma nozīme pušu tiesību un pienākumu noteikšanā, tad būtu jāatzīst, ka organizators var izbeigt līgumu pirms kompleksā pakalpojuma sākuma, bet viņa pienākums maksāt papildu kompensāciju būtu atkarīgs no tā, vai plānotajā ceļojuma datumā viņa prognoze ir faktiski apstiprinājusies. Tas radītu nedrošību attiecībā uz organizatora atbrīvošanu no atbildības. Turklāt tas būtu pretrunā iepriekš minētajam ES likumdevēja pienākumam pilnīgi saskaņot pušu tiesības un pienākumus, tostarp jautājumā par organizatora atbildību maksāt papildu kompensāciju.
53.      No tā izriet, ka ex post novērtējums radītu nedrošību par ceļojuma līguma pušu stāvokli līguma izbeigšanas brīdī un varētu iedragāt Direktīvas 2015/2302 12. pantā paredzēto pušu tiesību un pienākumu noteikšanas sistēmu. Savukārt, ja par vienīgo izšķirošo kritēriju uzskata riska situācijas ex ante novērtējumu līguma izbeigšanas brīdī, tiek nodrošināta tiesiskā drošība attiecībā uz līguma izbeigšanas sekām. Citiem vārdiem, nebūtu pieļaujams, ka turpmākie notikumi, kas izveidojas pirms paredzētā ceļojuma, bet pēc līguma izbeigšanas, var mainīt līguma izbeigšanas brīdī izveidojušos tiesisko stāvokli.
54.      Direktīvas 2015/2302 12. panta 2. punkta mērķis ir atzīt, ka ceļotājam, ievērojot šajā tiesību normā paredzētos nosacījumus, ir tiesības izbeigt komplekso pakalpojumu līgumu, nemaksājot nekādu izbeigšanas maksu, jau pirms kompleksā pakalpojuma sākuma. Kā paskaidrots iepriekš: lai varētu izbeigt komplekso pakalpojumu, pirms tas uzsākts, ceļotājam līguma izbeigšanas brīdī ir jāprognozē situācija attiecībā uz nenovēršamu un ārkārtas apstākļu ietekmi uz kompleksā pakalpojuma sniegšanu. Ja būtu iespējams a posteriori novērtēt, vai pastāv tiesības izbeigt līgumu, ņemot vērā to, kas faktiski ir noticis ceļojuma datumā, tad nebūtu iespējams noteikt tiesības izbeigt līgumu, nemaksājot izbeigšanas maksu, pirms kompleksā pakalpojuma sākšanas. Šīs tiesības būtu jāaptur līdz ceļojuma sākuma datumam. Tomēr tas būtu pretrunā direktīvas 12. panta 2. punktā paredzētajam.
55.      Manuprāt, apsvērumi par augstu patērētāju aizsardzības līmeni neļauj pamatot ex post pieeju, saskaņā ar kuru attiecībā uz tiesībām izbeigt līgumu izšķirošā nozīme ir notikumiem, kas izveidojušies pēc līguma izbeigšanas, bet pirms kompleksā pakalpojuma sākšanas. Šajā ziņā jāatgādina, ka saskaņā ar Direktīvas 2015/2302 5. apsvērumu šīs direktīvas mērķis ir pareizi līdzsvarot “augstu patērētāju aizsardzības līmeni un uzņēmumu konkurētspēju”. Ex post pieeja ceļotājam ir neizdevīgāka salīdzinājumā ar pieeju, kas ietver ex ante novērtējumu. Šajā ziņā var paredzēt, ka izveidojas situācija, kurā ceļotājs ir saprātīgi un pamatoti novērtējis ceļojuma riskus līguma izbeigšanas brīdī, bet pēc tam apstākļi tomēr uzlabojas pretēji viņa sākotnējai riska situācijas prognozei. Ceļotājam ex post pieeja būtu izdevīgāka tikai tad, ja tiktu pieņemts, ka vēlākos notikumus var ņemt vērā vienīgi gadījumā, ja to iestāšanās apstiprina ceļotāja veikto novērtējumu, nevis ja tie šo novērtējumu atspēko. Tomēr man ir skaidrs, ka tas būtu pretrunā ES likumdevēja paredzētajam nolūkam 12. panta 2. punktā, ja būtu iespējams sekot šīs tiesību normas interpretācijai tikai tiktāl, ciktāl tas
paredz ceļotājam labvēlīgu risinājumu, vienlaikus neņemot vērā iespējamo nelabvēlīgo šādas interpretācijas iznākumu.
56.      Iesniedzējtiesa lietā C‑584/22 uzskatīja, ka līguma izbeigšanas maksas mērķis īpaši liecina par to, ka ir jāņem vērā apstākļi, kas izveidojušies pēc līguma izbeigšanas. Iesniedzējtiesas ieskatā tas tā būtu neatkarīgi no tā, vai izbeigšanas maksa ir jāuzskata par kompensācijai pielīdzināmu maksājumu vai tādu, kas aizstāj kompleksā ceļojuma cenu. Iesniedzējtiesa būtībā uzskata, ka tad, ja tiktu ņemti vērā vēlākie notikumi, organizatoram būtu pienākums atlīdzināt ceļotājam visus maksājumus, pat ja viņš nebūtu izbeidzis līgumu. No šāda viedokļa raugoties, organizatoram nevajadzētu būt tiesīgam saņemt jebkādu līguma izbeigšanas maksu, ja vēlāk izrādās, ka nav nedz “zaudējumu”, nedz tiesību uz šādu maksu, jo faktiski ir izveidojušies nenovēršami un ārkārtas apstākļi.
57.      Attiecībā uz šo argumentu jāatgādina, ka ceļotājam ir jāmaksā līguma izbeigšanas maksa, ja viņš izmanto Direktīvas 2015/2302 12. panta 1. punktā noteiktās tiesības “jebkurā laikā” jebkāda iemesla dēļ atteikties no ceļojuma pirms kompleksā pakalpojuma sākuma. Jēdziens “izbeigšanas maksa” ir neitrāls salīdzinājumā ar jēdzienu “kompensācija” (vācu valodā šā termina atbilsme ir “Entschädigung”), kas tiek lietots, transponējot šo direktīvas normu, dalībvalstī. Saskaņā ar Direktīvas 2015/2302 12. panta 1. punktu kompleksā ceļojuma līgumā var precizēt saprātīgu izbeigšanas maksu atkarībā no tā, “cik ilgi pirms kompleksā pakalpojuma sākuma līgums izbeigts, un no gaidāmajiem izmaksu ietaupījumiem un ienākumiem no ceļojuma pakalpojumu alternatīvas izmantošanas”. Līguma izbeigšanas maksa ir kā pretizpildījums ceļotāja tiesībām jebkurā laikā atkāpties no līguma. Komisija būtībā apgalvo, ka tas ir vēl viens piemērs līdzsvaram, ko ar direktīvu ir paredzēts panākt starp ceļojuma līgumā noteiktajām pušu tiesībām un pienākumiem.
58.      Kā jau iepriekš esmu norādījusi, neatkarīgi no līguma izbeigšanas maksas juridiskās iedabas, ja tiek pieņemts, ka šāda maksa nav jāveic gadījumos, kad vēlāk izrādās, ka ceļojums nebūtu varējis notikt, tiktu radīta liela tiesiskā nedrošība un apdraudēta ceļojuma līgumā noteikto pušu tiesību un pienākumu saskaņošana.
59.      Tomēr iesniedzējtiesa lietā C‑584/22 brīdināja par negatīvu seku rašanās risku, ja pienākuma maksāt līguma izbeigšanas maksu pamatā nav tas, vai kompleksais pakalpojums ir sniegts. Minētā tiesa uzskatīja, ka nedrošās situācijās ceļotāji varētu tikt atturēti izmantot savas tiesības priekšlaikus izbeigt ceļojuma līgumu un ka viņi būtu spiesti gaidīt, kamēr kļūst pieejama papildu informācija vai organizators pēc savas iniciatīvas izbeidz komplekso pakalpojumu.
60.      Šajā ziņā atzīstu, ka lēmums, kas ceļotājam potenciāli ir jāpieņem nenovēršamu un ārkārtas apstākļu rašanās dēļ, parasti ir saistīts ar nenoteiktu situāciju. Tomēr, interpretējot nosacījumus, ar kādiem tiek īstenotas tiesības izbeigt ceļojuma līgumu saskaņā ar Direktīvas 2015/2302 12. panta 2. punktu, ir jāņem vērā nenoteiktības pakāpe. Šo tiesību īstenošanai nav nepieciešams – kā to būtībā apgalvoja Austrijas valdība –, ka ceļotājs var ar absolūtu pārliecību apgalvot, ka nenovēršami un ārkārtas apstākļi noteikti iestāsies un radīs būtiskas sekas. Iepriekš jau tika norādīts, ka pietiek ar to, ka kompleksā ceļojuma līguma izbeigšanas brīdī ceļotājam ir jābūt pamatam sagaidīt, ka pastāv pietiekami liela varbūtība, ka nenovēršami un ārkārtas apstākļi būtiski ietekmēs kompleksā pakalpojuma sniegšanu. Kā būtībā esmu ierosinājusi savos šodienas secinājumos lietā C‑299/22 Tez Tour,  ir jāņem vērā augstais neskaidrības līmenis un ārkārtīgi strauji mainīgā situācija pandēmijas sākumā, lai noteiktu, ko vidusmēra ceļotājs zināja un kā viņš novērtēja būtiskas ietekmes uz līguma izpildi iestāšanās iespējamību.
61.      No izklāstītajiem apsvērumiem izriet, ka Direktīvas 2015/2302 formulējums, konteksts un mērķis liecina par labu tādai šīs direktīvas 12. panta 2. punkta interpretācijai, saskaņā ar kuru izšķirošo brīdi, lai noteiktu tiesības izbeigt līgumu, nemaksājot izbeigšanas maksu, nosaka, pamatojoties uz ex ante novērtējumu līguma izbeigšanas brīdī.
62.      Tādējādi 12. panta 2. punkts nav pretrunā valsts tiesu viedoklim, ka vēlākie notikumi uzskatāmi par pierādīšanas elementiem, kas ir brīvi jāvērtē saskaņā ar valsts procesuālajām tiesībām. Grieķijas valdība tiesas sēdē būtībā apgalvoja: ja līguma izbeigšanas brīdī ceļotājs ir atsaucies uz nenovēršamiem un ārkārtas apstākļiem un viņa pieminētā situācija ir pasliktinājusies, būtiski ietekmējot kompleksā pakalpojuma sniegšanu, tas uzskatāms par apstiprinājumu viņa prognozei līguma izbeigšanas brīdī. Tomēr, ja līguma izbeigšanas brīdī ceļotājam nebija pamata izbeigt līgumu, vēlākie notikumi paši par sevi nevar radīt tiesības
uz līguma bezmaksas izbeigšanu, kuru viņam nebija. Līdzīgi arī situācijas uzlabošanās nevar ar atpakaļejošu spēku ietekmēt ceļotāja tiesības uz visu maksājumu atlīdzinājumu, ja līguma izbeigšanas brīdī viņš saprātīgi bija prognozējis nenovēršamu un ārkārtas apstākļu ietekmi uz komplekso pakalpojumu.
63.      Attiecībā uz pamatlietām – lietā C‑414/22 valsts tiesai būtu jānovērtē, vai līguma izbeigšanas datumā 2020. gada aprīlī vidusmēra ceļotājs varēja pamatoti sagaidīt, ka 2020. gada vasarā pandēmija būtiski ietekmēs tāda kompleksā pakalpojuma sniegšanu, kas bija plānots kā “ballīšu izbraukums”. Ņemot vērā lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu ietverto informāciju par valsts iestāžu stingro prasību atlikt visus nebūtiskos ceļojumus un izmantot ceļojumu līgumu izbeigšanas iespējas, šķiet, ka 2020. gada aprīlī vidusmēra ceļotājs varēja saprātīgi paredzēt, ka šāds ceļojums (kurā uz svinībām būs sapulcējies liels skaits jauniešu) nenotiks. Valsts tiesas ziņā ir veikt novērtējumu, pamatojoties arī uz parametriem, kurus esmu analizējusi savos šodien sniegtajos secinājumos lietā C‑299/22 Tez Tour.
64.      Turklāt jānorāda – ja valsts tiesa uzskatītu, ka ceļotājam bija tiesības izbeigt līgumu saskaņā ar Direktīvas 2015/2302 12. panta 2. punktu, ceļotājs šīs tiesības var izmantot bez jebkādām saistībām maksāt samazinātu izbeigšanas maksu, kurai viņš piekritis tāpēc, ka nav zinājis savas tiesības. Tik tiešām, šī vienošanās ierobežo viņa tiesības, tāpēc saskaņā ar direktīvas 23. panta 3. punktu tā nav ceļotājam saistoša.
65.      Saistībā ar lietu C‑584/22 iesniedzējtiesa norāda, ka apelācijas tiesai bija jāizvērtē, vai līguma izbeigšanas brīdī 2020. gada 1. martā ceļojums uz Japānu jau bija saistīts ar tādiem nopietniem riskiem veselībai, kurus saprātīgam ceļotājam nebūtu jēgpilni uzņemties. Iepriekš analizēto iemeslu dēļ līguma izbeigšanas brīdis ir vienīgais izšķirošais, lai to noteiktu.
66.      Ņemot vērā iepriekš
minēto, Direktīvas 2015/2302 12. panta 2. punkts būtu jāinterpretē tādējādi, ka novērtējums par nenovēršamu un ārkārtas apstākļu esamību, kas būtiski ietekmē līguma izpildi un kas ceļotājam rada tiesības izbeigt kompleksā ceļojuma līgumu, nemaksājot nekādu izbeigšanas maksu, ir jāveic tikai līguma izbeigšanas brīdī. Šīs tiesības pastāv neatkarīgi no tā, vai pēc līguma izbeigšanas šādi apstākļi faktiski rodas.
V.      Secinājumi
67.      Ņemot vērā izklāstītos apsvērumus, ierosinu Tiesai uz Oberster Gerichtshof (Augstākā tiesa, Austrija) un Bundesgerichtshof (Federālā augstākā tiesa, Vācija) uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem atbildēt šādi:
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas (ES) 2015/2302 (2015. gada 25. novembris) par kompleksiem ceļojumiem un saistītiem ceļojumu pakalpojumiem, ar ko groza Regulu (EK) Nr. 2006/2004 un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2011/83/ES un atceļ Padomes Direktīvu s/314/EEK, 12. panta 2. punkts
ir jāinterpretē tādējādi, ka novērtējums par nenovēršamu un ārkārtas apstākļu esamību, kas būtiski ietekmē līguma izpildi un kas ceļotājam rada tiesības izbeigt kompleksā ceļojuma līgumu, nemaksājot nekādu izbeigšanas maksu, ir jāveic tikai līguma izbeigšanas brīdī. Šīs tiesības pastāv neatkarīgi no tā, vai pēc līguma izbeigšanas šādi apstākļi faktiski rodas.
1      Oriģinālvaloda – angļu.
2      PVO ģenerāldirektora ievadvārdi 2020. gada 11. marta preses brīfingā par Covid‑19.
3      Skat.
Īrijas valdības izdotos
“Norādījumus par ceļotāju tiesībām izbeigt komplekso ceļojumu līgumus Covid‑19 izraisīto ārkārtas apstākļu dēļ”, Department of Enterprise, Trade and Employment, 2020. gada 26. marts, 5. lpp.
4      Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (2015. gada 25. novembris) par kompleksiem ceļojumiem un saistītiem ceļojumu pakalpojumiem, ar ko groza Regulu
(EK) Nr. 2006/2004 un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2011/83/ES un atceļ Padomes Direktīvu 90/314/EEK (OV 2015, L 326, 1. lpp.).
5      Spriedums, 2023. gada 8. jūnijs, VB  (Aizmuguriski notiesātā informēšana) (C‑430/22 un C‑468/22, EU:C:2023:458, 24. punkts un tajā minētā judikatūra).
6      Skat. šo secinājumu 39. punktu.