62019CJ0477
TIESAS SPRIEDUMS (septītā palāta)
2020. gada 2. jūlijā (
*1
)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Dabisko dzīvotņu, savvaļas faunas un floras aizsardzība – Direktīva 92/43/EEK – 12. panta 1. punkts – Dzīvnieku sugu stingras aizsardzības sistēma – IV pielikums – Cricetus cricetus (Eiropas kāmis) – Atpūtas un vairošanās vietas – Noplicināšana vai iznīcināšana – Pamestie areāli
Lietā C‑477/19
par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Verwaltungsgericht Wien (Vīnes Administratīvā tiesa, Austrija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2019. gada 12. jūnijā un kas Tiesā reģistrēts 2019. gada 21. jūnijā, tiesvedībā
IE
pret
Magistrat der Stadt Wien,
TIESA (septītā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs P. G. Švīrebs [P. G. Xuereb], tiesneši A. Arabadžijevs [A. Arabadjiev] (referents) un A. Kumins [A. Kumin],
ģenerāladvokāte: J. Kokote [J. Kokott],
sekretārs: A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
ņemot vērā rakstveida procesu,
ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
–
IE – pats savā vārdā,
–
Čehijas valdības vārdā – M. Smolek un J. Vláčil, kā arī L. Dvořáková, pārstāvji,
–
Eiropas Komisijas vārdā – C. Hermes un M. Noll-Ehlers, pārstāvji,
ņemot vērā pēc ģenerāladvokātes uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes Direktīvas 92/43/EEK (1992. gada 21. maijs) par dabisko dzīvotņu, savvaļas faunas un floras aizsardzību (OV 1992, L 206, 7. lpp.; turpmāk tekstā – “Dzīvotņu direktīva”) 12. panta 1. punkta d) apakšpunktu.
2
Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp IE, nekustamā īpašuma attīstītāja darbinieku, un Magistrat der Stadt Wien (Vīnes pilsētas pašvaldība, Austrija) par šīs pašvaldības pieņemto administratīvo lēmumu, ar kuru IE ir uzlikts naudas sods, un tā nesamaksāšanas gadījumā ir paredzēts alternatīvs brīvības atņemšanas sods par to, ka viņš nekustamā īpašuma būvniecības projekta dēļ ir noplicinājis vai iznīcinājis Cricetus cricetus (Eiropas kāmis) sugas, kas ir ietverta minētās direktīvas IV pielikuma a) daļā iekļauto aizsargājamo dzīvnieku sugu sarakstā, atpūtas vai vairošanās vietas.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
3
Dzīvotņu direktīvas 2. pantā ir noteikts:
“1.   Šīs direktīvas mērķis ir sekmēt bioloģisko daudzveidību, aizsargājot dabiskās dzīvotnes un savvaļas faunu un floru Eiropā esošajā dalībvalstu teritorijā, uz kuru attiecas Līgums.
2.   Pasākumus, ko veic saskaņā ar šo direktīvu, izstrādā tā, lai saglabātu vai atjaunotu to dabisko dzīvotņu un savvaļas faunas un floras sugu labvēlīgu aizsardzības statusu, kas ir Kopienā nozīmīgas.
3.   Veicot pasākumus saskaņā ar šo direktīvu, ņem vērā ekonomiskās, sociālās un kultūras prasības, kā arī reģionālās un vietējās īpatnības.”
4
Šīs direktīvas 12. panta 1. punktā ir noteikts:
“Dalībvalstis veic nepieciešamos pasākumus, lai IV pielikuma a) daļā uzskaitītajām dzīvnieku sugām to dabiskās izplatības areālā izveidotu stingras aizsardzības sistēmu, aizliedzot:
a)
minēto sugu īpatņu visu veidu apzinātu gūstīšanu vai nonāvēšanu savvaļā;
b)
minēto sugu īpatņu apzinātu traucēšanu, jo īpaši to vairošanās, mazuļu attīstības, ziemas guļas un migrāciju laikā;
c)
apzinātu postīšanu vai olu vākšanu savvaļā;
d)
vairošanās vai atpūtas vietu noplicināšanu vai iznīcināšanu.”
5
To dzīvnieku sugu vidū, kas ir “Kopienā nozīmīgas [..] un kam vajadzīga stingra aizsardzība”, kuru saraksts ir ietverts minētās direktīvas IV pielikuma a) daļā, tostarp ietilpst Cricetus cricetus (Eiropas kāmis).
Austrijas tiesības
6
Vīnes federālā zeme (Austrija) Dzīvotņu direktīvu valsts tiesībās ir transponējusi ar 1998. gada 31. augustaWiener Naturschutzgesetz (Vīnes federālās zemes Dabas aizsardzības likums) (LGBl. für Wien, 45/1998; turpmāk tekstā – “WNSchG”).
7
WNSchG 10. panta 3. punkta 4. apakšpunktā ir pārņemti Dzīvotņu direktīvas 12. panta 1. punkta d) apakšpunkta formulējumi. Tajā tostarp ir noteikts, ka ir aizliegts noplicināt vai iznīcināt stingri aizsargājamo dzīvnieku vairošanās vai atpūtas vietas.
8
Sodi, kas paredzēti par 10. panta 3. punkta 4. apakšpunkta pārkāpumu, ir noteikti WNSchG 49. panta 1. punkta 5. apakšpunktā. Saskaņā ar šo pēdējo minēto tiesību normu personai, kura, pārkāpjot WNSchG 10. panta 3. vai 4. punktu, noplicina vai iznīcina stingri aizsargājamo dzīvnieku vairošanās vai atpūtas vietas, var tikt piemērots naudas sods līdz 21000 EUR vai tā nesamaksāšanas gadījumā – alternatīvs brīvības atņemšanas sods līdz četrām nedēļām, un atkārtota pārkāpuma gadījumā – naudas sods līdz 35000 EUR vai tā nesamaksāšanas gadījumā – alternatīvs brīvības atņemšanas sods līdz sešām nedēļām.
9
Saskaņā ar WNSchG 22. panta 5. punktu kompetentā iestāde var atļaut individuālu iejaukšanos, ja paredzētais pasākums atsevišķi vai kopā ar citiem kompetentajai iestādei lūgtajiem pasākumiem būtiski neapdraud aizsardzības mērķi.
10
WNSchG pielikumā Cricetus cricetus (Eiropas kāmis) ir definēts kā stingri aizsargājama dzīvnieku suga.
Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
11
Nekustamā īpašuma attīstītājs, IE darba devējs, uzsāka ēkas būvniecību zemesgabalā, kurā bija apmeties Eiropas kāmis. Šī zemesgabala īpašnieks, kurš zināja par šo situāciju, bija par to informējis minēto nekustamā īpašuma attīstītāju, kurš pirms darbu uzsākšanas pasūtīja vides eksperta pakalpojumu. Minētais eksperts tādējādi sagatavoja Eiropas kāmja ieeju alās karti un vienā konkrētā apgabalā pārbaudīja, vai attiecīgās alas ir apdzīvotas.
12
Pirms darbu veikšanas minētais nekustamā īpašuma attīstītājs noņēma augu slāni, atbrīvoja būvniecības vietu un ierīkoja piebraucamo ceļu būvlaukumā tiešā Eiropas kāmja ieeju alās tuvumā (turpmāk tekstā – “kaitējumu radošie pasākumi”). Augu slāņa noņemšana it īpaši bija vērsta uz to, lai pārvietotu Eiropas kāmi, kurš bija apmeties platībās, kurās tika veikta būvniecības darbība, uz platībām, kuras būtu īpaši aizsargātas un paredzētas īpaši viņam. Tomēr kompetentajai iestādei netika lūgts izsniegt iepriekšēju atļauju saistībā ar kaitējumu radošajiem pasākumiem un līdz ar to pirms darbu uzsākšanas šāda atļauja netika saņemta. Turklāt tika iznīcinātas vismaz divas ieejas alās.
13
Vīnes pilsētas pašvaldība līdz ar to uzskatīja, ka IE kā minētā nekustamā īpašuma attīstītāja darbinieks bija atbildīgs par Eiropas kāmja atpūtas vai vairošanās vietu noplicināšanu vai iznīcināšanu un saskaņā ar WNSchG 10. panta 3. punkta 4. apakšpunktu uzlika viņam naudas sodu, kas tā nesamaksāšanas gadījumā var tikt pārvērsts brīvības atņemšanas sodā.
14
IE cēla prasību Verwaltungsgericht Wien (Vīnes Administratīvā tiesa, Austrija), lai apstrīdētu šī naudas soda uzlikšanu, pamatojoties it īpaši uz to, ka, pirmkārt, kaitējumu radošo pasākumu īstenošanas brīdī Eiropas kāmis neizmantoja minētās alas un, otrkārt, ka šie pasākumi neesot izraisījuši šīs dzīvnieku sugas atpūtas vai vairošanās vietu noplicināšanu vai iznīcināšanu.
15
Šajā kontekstā iesniedzējtiesai ir šaubas par Dzīvotņu direktīvas 12. panta 1. punkta d) apakšpunkta interpretāciju. Tā norāda uz nepieciešamību precīzi definēt tādus šajā tiesību normā ietvertus jēdzienus kā “atpūtas vieta”, “vairošanās vieta”, “noplicināšana” un “iznīcināšana”, jo valsts tiesību normas, ar kuru ir transponēts minētās direktīvas 12. panta 1. punkta d) apakšpunkts, pārkāpums var būt pamats kriminālsodu noteikšanai. It īpaši iesniedzējtiesa uzskata, ka apsvērumi, ko Eiropas Komisija ir formulējusi tās Norādījumos par Kopienai nozīmīgo dzīvnieku sugu stingru aizsardzību atbilstoši Dzīvotņu direktīvai 92/43/EEK (galīgā redakcija, 2007. gada februāris), ir neprecīzi un atstāj ļoti plašu rīcības brīvību minēto jēdzienu interpretācijā.
16
Šādos apstākļos Verwaltungsgericht Wien (Vīnes Administratīvā tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai jēdziens “atpūtas vieta” Dzīvotņu direktīvas 12. panta 1. punkta d) apakšpunkta izpratnē ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to ir jāsaprot arī šobrīd pamestas kādreizējās atpūtas vietas?
Ja atbilde uz šo jautājumu ir apstiprinoša:
Vai ikviena šobrīd pamesta kādreizējā atpūtas vieta ir jākvalificē kā “atpūtas vieta” Dzīvotņu direktīvas 12. panta 1. punkta d) apakšpunkta izpratnē?
Ja atbilde uz šo jautājumu ir noliedzoša:
Pēc kādiem kritērijiem ir jāizvērtē, vai šobrīd pamesta kādreizējā atpūtas vieta ir kvalificējama kā “atpūtas vieta” Dzīvotņu direktīvas 12. panta 1. punkta d) apakšpunkta izpratnē?
2)
Pēc kādiem kritērijiem ir jāizvērtē, vai konkrēta darbība vai bezdarbība ir iejaukšanās “atpūtas vietā” Dzīvotņu direktīvas 12. panta 1. punkta d) apakšpunkta izpratnē?
3)
Pēc kādiem kritērijiem ir jāizvērtē, vai konkrēta darbība vai bezdarbība ir tik nopietna iejaukšanās “atpūtas vietā” Dzīvotņu direktīvas 12. panta 1. punkta d) apakšpunkta izpratnē, ka jāuzskata, ka ir notikusi attiecīgās “atpūtas vietas”“noplicināšana” Dzīvotņu direktīvas 12. panta 1. punkta d) apakšpunkta izpratnē?
4)
Pēc kādiem kritērijiem ir jāizvērtē, vai konkrēta darbība vai bezdarbība ir tik nopietna iejaukšanās “atpūtas vietā” Dzīvotņu direktīvas 12. panta 1. punkta d) apakšpunkta izpratnē, ka jāuzskata, ka ir notikusi attiecīgās “atpūtas vietas”“iznīcināšana” Dzīvotņu direktīvas 12. panta 1. punkta d) apakšpunkta izpratnē?
5)
Vai jēdziens “vairošanās vieta” Dzīvotņu direktīvas 12. panta 1. punkta d) apakšpunkta izpratnē ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to saprot, pirmkārt, tikai precīzi nosakāmu vietu, kurā sistemātiski notiek pārošanās šaurākā nozīmē vai darbības, kas tieši saistītas ar vairošanos nelielā teritorijā (kā, piemēram, nārstošana), kā arī, otrkārt, “vairošanās vietā” papildus ietilpst visas precīzi nosakāmas teritorijas, kas obligāti nepieciešamas dzīvnieku mazuļu attīstībai, kā, piemēram, ligzdošanas vietas vai kūniņu vai kāpuru stadijā vajadzīgās augu daļas?
Ja atbilde uz šo jautājumu ir noliedzoša:
Kas ir jāsaprot ar jēdzienu “vairošanās vieta” Dzīvotņu direktīvas 12. panta 1. punkta d) apakšpunkta izpratnē un kā “vairošanās vieta” teritoriālā ziņā ir nošķirama no citām vietām?
6)
Pēc kādiem kritērijiem ir jāizvērtē, vai konkrēta darbība vai bezdarbība ir iejaukšanās “vairošanās vietā” Dzīvotņu direktīvas 12. panta 1. punkta d) apakšpunkta izpratnē?
7)
Pēc kādiem kritērijiem ir jāizvērtē, vai konkrēta darbība vai bezdarbība ir tik nopietna iejaukšanās “vairošanās vietā” Dzīvotņu direktīvas 12. panta 1. punkta d) apakšpunkta izpratnē, ka jāuzskata, ka ir notikusi attiecīgās “vairošanās vietas”“noplicināšana” Dzīvotņu direktīvas 12. panta 1. punkta d) apakšpunkta izpratnē?
8)
Pēc kādiem kritērijiem ir jāizvērtē, vai konkrēta darbība vai bezdarbība ir tik nopietna iejaukšanās “vairošanās vietā” Dzīvotņu direktīvas 12. panta 1. punkta d) apakšpunkta izpratnē, ka jāuzskata, ka ir notikusi attiecīgās “vairošanās vietas”“iznīcināšana” Dzīvotņu direktīvas 12. panta 1. punkta d) apakšpunkta izpratnē?”
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Par pirmo jautājumu
17
Uzdodot pirmo jautājumu, iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Dzīvotņu direktīvas 12. panta 1. punkta d) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka šajā tiesību normā minētais jēdziens “atpūtas vietas” ietver arī atpūtas vietas, kuras kāda no aizsargājamām dzīvnieku sugām, kas uzskaitītas minētās direktīvas IV pielikuma a) daļā, piemēram, Cricetus cricetus (Eiropas kāmis), vairs neizmanto.
18
Vispirms jāatgādina ka saskaņā ar Dzīvotņu direktīvas 2. panta 1. punktu tās mērķis ir sekmēt bioloģisko daudzveidību, aizsargājot dabiskās dzīvotnes un savvaļas faunu un floru Eiropā esošajā dalībvalstu teritorijā. Turklāt šīs direktīvas 2. panta 2. un 3. punktā ir noteikts, ka pasākumus, ko veic saskaņā ar šo direktīvu, izstrādā tā, lai saglabātu vai atjaunotu to dabisko dzīvotņu un savvaļas faunas un floras sugu labvēlīgu aizsardzības statusu, kas ir nozīmīgas Eiropas Savienībā, un ņem vērā ekonomiskās, sociālās un kultūras prasības, kā arī reģionālās un vietējās īpatnības.
19
Dzīvotņu direktīvas 12. panta 1. punkta d) apakšpunktā ir noteikts, ka dalībvalstis veic nepieciešamos pasākumus, lai IV pielikuma a) daļā uzskaitītajām dzīvnieku sugām to dabiskās izplatības areālā izveidotu stingras aizsardzības sistēmu, aizliedzot vairošanās vai atpūtas vietu noplicināšanu vai iznīcināšanu.
20
Šīs tiesību normas ievērošana uzliek dalībvalstīm pienākumu ne tikai pieņemt pilnīgu tiesisko regulējumu, bet arī īstenot konkrētus un specifiskus aizsardzības pasākumus. Tāpat stingras aizsardzības sistēma paredz, ka tiek noteikti konsekventi un koordinēti preventīvie pasākumi. Tādējādi šādai stingras aizsardzības sistēmai jāļauj efektīvi novērst Dzīvotņu direktīvas IV pielikuma a) daļā uzskaitīto dzīvnieku sugu vairošanās vai atpūtas vietu noplicināšanu vai iznīcināšanu (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2011. gada 9. jūnijs, Komisija/Francija, C‑383/09, EU:C:2011:369, 19.–21. punkts, kā arī 2019. gada 10. oktobris, Luonnonsuojeluyhdistys Tapiola, C‑674/17, EU:C:2019:851, 27. punkts).
21
Turklāt ir jānorāda, ka Cricetus cricetus suga, kas parasti tiek dēvēts par “Eiropas kāmi”, ietilpst to dzīvnieku sugu skaitā, kuras aizsargā Dzīvotņu direktīva.
22
Līdz ar to pirmais jautājums ir jāskata, ņemot vērā šos ievada apsvērumus.
23
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, interpretējot Savienības tiesību normu, ir jāņem vērā ne tikai tās teksts, bet arī tās konteksts un tiesiskā regulējuma, kurā šī norma ir ietverta, izvirzītie mērķi (spriedums, 2019. gada 21. novembris, Procureur-Generaal bij de Hoge Raad der Nederlanden, C‑678/18, EU:C:2019:998, 31. punkts un tajā minētā judikatūra).
24
Pirmkārt, attiecībā uz Dzīvotņu direktīvas 12. panta noteikumiem, kā tas ir norādīts šī sprieduma 19. un 20. punktā, šajā pantā dalībvalstīm ir noteikts pienākums veikt nepieciešamos pasākumus, lai aizsargājamo dzīvnieku sugu dabiskās izplatības areālā izveidotu stingru aizsardzības sistēmu. It īpaši šī panta 1. punkta d) apakšpunktā minētajām valstīm ir noteikts pienākums veikt nepieciešamos pasākumus, lai aizliegtu šo sugu vairošanās vai atpūtas vietu noplicināšanu vai iznīcināšanu.
25
Tādējādi ir jākonstatē, ka Dzīvotņu direktīvas 12. panta formulējumā nav sniegts nekāds lietderīgs elements jēdziena “atpūtas vietas” definēšanai.
26
Otrkārt, attiecībā uz šīs tiesību normas kontekstu ir jānorāda, ka minētais jēdziens nav definēts nedz Dzīvotņu direktīvas 1. pantā, nedz kādā citā šīs direktīvas tiesību normā.
27
Tomēr jāatgādina, ka Tiesa ir nospriedusi, ka darbības, uz kurām attiecas Direktīvas 12. panta 1. punkta d) apakšpunkts, ir ne tikai ar nodomu izdarītas darbības, bet arī darbības aiz neuzmanības (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2005. gada 20. oktobris, Komisija/Apvienotā Karaliste, C‑6/04, EU:C:2005:626, 77.–79. punkts) Neierobežojot šīs direktīvas 12. panta 1. punkta d) apakšpunktā noteikto aizliegumu tikai ar tīšām darbībām, pretēji tam, kas ir paredzēts attiecībā uz šīs direktīvas 12. panta a)–c) punktā minētajām darbībām, Savienības likumdevējs ir paudis vēlmi piešķirt vairošanās vai atpūtas vietām lielāku aizsardzību pret darbībām, kas izraisa to noplicināšanu vai iznīcināšanu (spriedums, 2006. gada 10. janvāris, Komisija/Vācija, C‑98/03, EU:C:2006:3, 55. punkts).
28
Turklāt atšķirībā no darbībām, kas minētas Dzīvotņu direktīvas 12. panta 1. punkta a)–c) apakšpunktā, 12. panta 1. punkta d) apakšpunktā minētais aizliegums nav tieši attiecināms uz dzīvnieku sugām, bet tā mērķis ir aizsargāt nozīmīgas to dzīvotnes daļas.
29
No tā izriet, ka šīs direktīvas 12. panta 1. punkta d) apakšpunktā noteiktās stingrās aizsardzības mērķis ir nodrošināt, lai nozīmīgas aizsargājamo dzīvnieku sugu dzīvotnes daļas tiktu saglabātas tā, lai minētajām sugām būtu apstākļi, kas ir būtiski, lai tostarp varētu tur atpūsties.
30
Tāds pats secinājums izriet no šī sprieduma 15. punktā minētajiem Komisijas norādījumiem, kuros ir precizēts, ka atpūtas vietas, kas ir definētas kā teritorijas, kuras ir būtiskas dzīvnieka vai dzīvnieku grupas izdzīvošanai t.s. neaktīvajā periodā, “ir jāaizsargā pat tad, ja tās netiek izmantotas, bet ja pamatoti pastāv liela iespējamība, ka attiecīgā suga varētu atgriezties šajās [..] vietās”.
31
Līdz ar to ir jāuzskata, ka no konteksta, kādā iekļaujas Dzīvotņu direktīvas 12. panta 1. punkta d) apakšpunkts, izriet, ka nedrīkst noplicināt vai iznīcināt atpūtas vietas, kuras aizsargājama dzīvnieku suga vairs neizmanto, jo minētās sugas varētu atgriezties šajās vietās.
32
Treškārt, attiecībā uz Dzīvotņu direktīvas mērķi ir jāatgādina, kā tas ir norādīts šī sprieduma 18.–20. punktā, ka šīs direktīvas mērķis ir nodrošināt stingru dzīvnieku sugu aizsardzību, tostarp izmantojot 12. panta 1. punktā paredzētos aizliegumus (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2007. gada 10. maijs, Komisija/Austrija, C‑508/04, EU:C:2007:274, 109.–112. punkts, kā arī 2012. gada 15. marts, Komisija/Polija, C‑46/11, nav publicēts, EU:C:2012:146, 29. punkts).
33
Dzīvotņu direktīvas 12. pantā paredzētajai aizsardzības sistēmai tātad ir jābūt tādai, kas var efektīvi novērst kaitējumu aizsargājamajām dzīvnieku sugām un it īpaši to dzīvotnei.
34
Ar šo mērķi nebūtu saderīgi liegt aizsardzību aizsargājamas dzīvnieku sugas atpūtas vietām, ja tās vairs netiek izmantotas, bet pastāv pietiekami liela iespējamība, ka minētā suga varētu atgriezties šajās vietās, un tas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai.
35
Līdz ar to tas, ka aizsargājama dzīvnieku suga vairs neizmanto kādu atpūtas vietu, tomēr nenozīmē, ka uz šo vietu nav attiecināma Dzīvotņu direktīvas 12. panta 1. punkta d) apakšpunktā paredzētā aizsardzība.
36
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka Dzīvotņu direktīvas 12. panta 1. punkta d) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka šajā tiesību normā minētais jēdziens “atpūtas vieta” ietver arī atpūtas vietas, kuras kāda no minētās direktīvas IV pielikuma a) daļā uzskaitītajām aizsargājamajām dzīvnieku sugām, kā, piemēram, Cricetus cricetus (Eiropas kāmis), vairs neizmanto, ja pastāv pietiekami liela iespējamība, ka minētā suga varētu atgriezties šajās atpūtas vietās, un tas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai.
Par piekto jautājumu
37
Uzdodot piekto jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Dzīvotņu direktīvas 12. panta 1. punkta d) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka šajā tiesību normā minētais jēdziens “vairošanās vietas” ietver tikai precīzi nosakāmu vietu, kurā sistemātiski notiek pārošanās vai darbības, kas ir tieši saistītas ar attiecīgās sugas pavairošanos, vai arī vietu, kas ir obligāti nepieciešama minētās sugas dzīvnieku mazuļu attīstībai.
38
Komisija uzskata, ka iesniedzējtiesas nolēmumā šī jautājuma atbilstība nav tikusi pamatota un tam ir hipotētisks raksturs.
39
Šajā ziņā jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, Tiesai un valstu tiesām sadarbojoties atbilstoši EKL 267. pantam, tikai valsts tiesai, kas izskata lietu un kas ir atbildīga par pieņemamo tiesas nolēmumu, ņemot vērā lietas īpatnības, ir jānovērtē gan tas, cik lielā mērā prejudiciālais nolēmums ir nepieciešams sprieduma taisīšanai, gan arī Tiesai uzdoto jautājumu atbilstība. Tādēļ, ja uzdotie jautājumi attiecas uz Savienības tiesību interpretāciju, Tiesai principā ir jālemj (skat. arī spriedumu, 2015. gada 5. marts, Banco Privado Português un Massa Insolvente do Banco Privado Português, C‑667/13, EU:C:2015:151, 34. punkts un tajā minētā judikatūra).
40
Līdz ar to uz jautājumiem par Savienības tiesību interpretāciju, kurus valsts tiesa uzdevusi savas atbildības ietvaros noteiktā tiesiskā regulējuma un faktisko apstākļu kontekstā, kuru precizitāte Tiesai nav jāpārbauda, attiecas atbilstības pieņēmums. Atteikties lemt par valsts tiesas lūgumu Tiesa var tikai tad, ja ir acīmredzams, ka Savienības tiesību interpretācijai nav nekāda sakara ar pamatlietas apstākļiem vai tās priekšmetu, ja problēmai ir hipotētisks raksturs vai arī ja Tiesai nav zināmi faktiskie un tiesību apstākļi, kas vajadzīgi, lai sniegtu lietderīgu atbildi uz tai uzdotajiem jautājumiem (spriedums, 2017. gada 26. jūlijs, Persidera, C‑112/16, EU:C:2017:597, 24. punkts un tajā minētā judikatūra).
41
Šajā gadījumā ir jānorāda, ka lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu nav nekādu paskaidrojumu par jēdziena “vairošanās vieta” nozīmi pamatlietas atrisināšanā.
42
Pirmkārt, no Tiesas rīcībā esošajiem lietas materiāliem izriet, ka nav apstrīdams, ka kaitējumu radošie pasākumi ir ietekmējuši atpūtas vietas, un iesniedzējtiesa vēlas vienīgi noskaidrot, vai šādas vietas var kvalificēt kā “atpūtas vietas” Dzīvotņu direktīvas 12. panta 1. punkta d) apakšpunktā paredzētā aizlieguma nolūkā arī tad, ja Eiropas kāmis tajās vairs nedzīvo.
43
Otrkārt, iesniedzējtiesas nolēmumā nav ietverts neviens faktu vai tiesību elements, kas ļautu izvērtēt, vai un kādā mērā papildus tam, ka Eiropas kāmja dabiskās dzīvotnes daļa ir kvalificēta par “atpūtas vietu”, šīs dzīvotnes noteikšana par “vairošanās vietu” kaut kādā veidā ietekmētu risinājumu pamatlietā.
44
Papildus tam, ka saskaņā ar šī sprieduma 40. punktā minēto judikatūru Tiesai nav jāpārbauda iesniedzējtiesas aprakstīto faktisko apstākļu precizitāte, ir jānorāda, kā tas skaidri izriet no Dzīvotņu direktīvas 12. panta 1. punkta d) apakšpunkta formulējuma, ka jebkādas noplicināšanas vai iznīcināšanas aizliegums alternatīvi attiecas uz aizsargājamo dzīvnieku sugu vairošanās vai atpūtas vietām un neparedz nekādu atšķirību šī aizlieguma piemērošanā atkarībā no attiecīgās dabiskās dzīvotnes daļas.
45
No tā izriet, ka piektais jautājums ir nepieņemams.
Par otro līdz ceturto un sesto līdz astoto jautājumu
46
Ar otro līdz ceturto un sesto līdz astoto prejudiciālo jautājumu, kuri ir jāizskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, kā interpretēt jēdzienus “noplicināšana” un “iznīcināšana” Dzīvotņu direktīvas 12. panta 1. punkta d) apakšpunkta izpratnē.
47
Tomēr Komisija uzskata, ka šiem jautājumiem ir hipotētisks raksturs.
48
Šajā gadījumā no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka ar kaitējumu radošajiem pasākumiem tika iznīcinātas divas Eiropas kāmja ieejas alās, kas nozīmē, ka alu stāvoklis tika vismaz noplicināts.
49
Pirmkārt, ir jānorāda, ka Dzīvotņu direktīvas 12. panta 1. punkta d) apakšpunkts alternatīvi attiecas uz aizsargājamo dzīvnieku sugu vairošanās vai atpūtas vietu noplicināšanu vai iznīcināšanu.
50
Otrkārt, ir jānorāda, ka šajā tiesību normā nav nošķirts aizliegums noplicināt vai iznīcināt vairošanās vai atpūtas vietas atkarībā no šo teritoriju vai vietu aizskāruma rakstura. Šajā ziņā ir jākonstatē, ka no Tiesai iesniegtās informācijas neizriet, ka valsts iestāžu lēmums uzlikt IE naudas sodu, kas tā nesamaksāšanas gadījumā var tikt pārvērsts brīvības atņemšanas sodā, attiecībā uz šādi piemērotā soda smagumu paredzētu nošķīrumu atkarībā no tā, vai runa ir par aizsargājamo dzīvnieku sugu vairošanās vai atpūtas vietu noplicināšanu vai iznīcināšanu.
51
Līdz ar to, ņemot vērā šī sprieduma 40. punktā minēto judikatūru, uz otro līdz ceturto un sesto līdz astoto jautājumu nav jāatbild.
Par tiesāšanās izdevumiem
52
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (septītā palāta) nospriež:
Padomes Direktīvas 92/43/EEK (1992. gada 21. maijs) par dabisko dzīvotņu, savvaļas faunas un floras aizsardzību 12. panta 1. punkta d) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka šajā tiesību normā minētais jēdziens “atpūtas vietas” ietver arī atpūtas vietas, kuras kāda no minētās direktīvas IV pielikuma a) daļā uzskaitītajām aizsargājamajām dzīvnieku sugām, kā, piemēram, Cricetus cricetus (Eiropas kāmis), vairs neizmanto, ja pastāv pietiekami liela iespējamība, ka minētā suga varētu atgriezties šajās atpūtas vietās, un tas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – vācu.