62023TJ0534
VISPĀRĒJĀS TIESAS SPRIEDUMS (devītā palāta paplašinātā sastāvā)
2025. gada 12. novembrī (
*1
)
Vide – Regula (ES) 2022/2577, ar ko nosaka satvaru atjaunīgās enerģijas apguves paātrināšanai – Lūgums veikt iekšēju pārskatīšanu – Regulas (EK) Nr. 1367/2006 10. panta 1. punkts – Lūguma noraidīšana – Akts, kas pieņemts, pamatojoties uz LESD 122. panta 1. punktu – Akts, par kuru nevar iesniegt lūgumu veikt iekšēju pārskatīšanu – Regulas Nr. 1367/2006 2. panta 1. punkta g) apakšpunkts – Jēdziens “administratīvs akts” – Orhūsas konvencijas 9. panta 3. punkts – Orhūsas konvencijas 2. panta 2. punkts – Akts, kas pieņemts, “pildot likumdevēja funkcijas”
Lietā T‑534/23
Föreningen Svenskt Landskapsskydd
, Kolera [Koler] (Zviedrija), un pārējās prasītājas, kuru nosaukumi norādīti pielikumā (
1
) un kuras pārstāv M. Le Berre, advokāts,
prasītājas,
pret
Eiropas Savienības Padomi, kuru pārstāv R. Boucquey, A. Maceroni un L. Vétillard, pārstāvji,
atbildētāja,
kuru atbalsta
Eiropas Komisija, ko pārstāv C. Hermes, G. Gattinara, B. De Meester un C. Valero, pārstāvji,
persona, kas iestājusies lietā,
VISPĀRĒJĀ TIESA (devītā palāta paplašinātā sastāvā)
apspriežu laikā šādā sastāvā: priekšsēdētājs L. Trišo [L. Truchot], tiesneši H. Kanninens [H. Kanninen], M. Sampols Pukuruļs [M. Sampol Pucurull] (referents), T. Perišina [T. Perišin] un E. Kasaņabērs [H. Cassagnabère],
sekretārs: V. Di Buči [V. Di Bucci],
ņemot vērā tiesvedības rakstveida daļu, tostarp 2024. gada 18. novembra procesa organizatorisko pasākumu un Komisijas atbildi, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegta 2024. gada 9. decembrī,
ņemot vērā, ka trīs nedēļu laikā pēc paziņojuma par tiesvedības rakstveida daļas pabeigšanu izsniegšanas neviens lietas dalībnieks nav iesniedzis pieteikumu par tiesas sēdes rīkošanu, un saskaņā ar Vispārējās tiesas Reglamenta 106. panta 3. punktu nolemjot prasību izlemt bez tiesvedības mutvārdu daļas,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1
Ar prasību, kas pamatota ar LESD 263. pantu un kas iesniegta 2023. gada 22. februārī, pamatojoties uz 10. panta 1. punktu Eiropas Parlamenta un Padomes Regulā (EK) Nr. 1367/2006 (2006. gada 6. septembris) par to, kā Savienības iestādēm un struktūrām piemērot Orhūsas Konvenciju par pieeju informācijai, sabiedrības dalību lēmumu pieņemšanā un iespēju griezties tiesu iestādēs saistībā ar vides jautājumiem (OV 2006, L 264, 13. lpp.), redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2021. gada 6. oktobra Regulu (ES) 2021/1767 (OV 2021, L 356, 1. lpp.) (turpmāk tekstā – “Orhūsas regula”), prasītājas – Föreningen Svenskt Landskapsskydd un pārējās juridiskās personas, kuru nosaukumi norādīti pielikumā, – lūdz atcelt Eiropas Savienības Padomes 2023. gada 13. jūnija lēmumu (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”), ar kuru kā nepieņemams un – pakārtoti – kā nepamatots noraidīts lūgums veikt iekšēju Padomes Regulas (ES) 2022/2577 (2022. gada 22. decembris), ar ko nosaka satvaru atjaunīgās enerģijas apguves paātrināšanai (OV 2022, L 335, 36. lpp.), pārskatīšanu.
Tiesvedības priekšvēsture
2
Prasītājas ir bezpeļņas apvienības, kuras darbojas vides aizsardzības jomā.
3
Pēc Krievijas Federācijas sāktā agresijas kara Ukrainā 2022. gadā pēkšņi un ievērojami tika pārtraukta gāzes plūsma no Krievijas, izraisot nepieciešamību steidzami atteikties no Krievijas piegādēm un nodrošināt apgādes drošību Eiropas Savienībā.
4
Saistībā ar šo Eiropadome 2022. gada 20. un 21. oktobra secinājumos aicināja Eiropas Savienības Padomi un Eiropas Komisiju steidzami nākt klajā ar konkrētiem lēmumiem it īpaši par atļauju piešķiršanas procesu paātrināšanu un vienkāršošanu, lai veicinātu atjaunīgās enerģijas un elektroenerģijas tīklu apguvi, tostarp ar ārkārtas pasākumiem, pamatojoties uz LESD 122. pantu. 2022. gada 9. novembrī Komisija pieņēma Priekšlikumu COM(2022) 591 final par Padomes regulu, ar ko nosaka satvaru atjaunīgās enerģijas apguves paātrināšanai, paredzot pagaidu, samērīgus un ārkārtas pasākumus, lai papildinātu iniciatīvas, kas reaģē uz krīzi enerģijas tirgos, un esošos Savienības tiesību aktus šajā jomā. 2022. gada 24. novembrī Padome principā vienojās par regulas projektu. 2022. gada 22. decembrī Padome, pamatojoties uz LESD 122. panta 1. punktu, pieņēma Regulu 2022/2577.
5
Kā izriet no Regulas 2022/2577 3., 4. un 6. apsvēruma, lai īstermiņā paātrinātu atjaunīgo energoresursu apguves tempu Savienībā, Padome uzskatīja, ka jāpaātrina atsevišķi atļauju piešķiršanas procesi, kas piemērojami konkrētām atjaunīgo energoresursu tehnoloģijām, tostarp ieviešot atbrīvojumu no konkrētiem Savienības vides tiesību aktos noteiktiem novērtēšanas pienākumiem.
6
2023. gada 22. februārī prasītājas saskaņā ar Orhūsas regulas 10. panta 1. punktu iesniedza Padomei lūgumu veikt iekšēju Regulas 2022/2577 pārskatīšanu.
7
Ar apstrīdēto lēmumu, kas prasītājām paziņots 2023. gada 13. jūnijā, Padome lūgumu veikt iekšēju Regulas 2022/2577 pārskatīšanu noraidīja kā nepieņemamu un – pakārtoti – kā nepamatotu.
8
Padome būtībā norādīja, ka ar Regulu 2022/2577, kura pieņemta, pamatojoties uz LESD 122. panta 1. punktu, ieviestas mērķtiecīgas un pagaidu atkāpes no aktiem, kas pieņemti atbilstoši parastai vai īpašai likumdošanas procedūrai LESD 289. panta 1. un 2. punkta izpratnē, un tādēļ uz to nevar attiecināt “administratīva akta” definīciju Orhūsas regulas 2. panta 1. punkta g) apakšpunkta izpratnē. Šajā ziņā Padome uzsvēra – pat ja Regulu 2022/2577 tās satura vai iedarbības dēļ neuzskatītu par leģislatīvu aktu LESD izpratnē, proti, par aktu, kas pieņemts parastā vai īpašā likumdošanas procedūrā LESD 289. panta 1. un 2. punkta nozīmē, tā tomēr būtu leģislatīvs akts, ņemot vērā Konvenciju par pieeju informācijai, sabiedrības dalību lēmumu pieņemšanā un iespēju griezties tiesu iestādēs saistībā ar vides jautājumiem (OV 2005, L 124, 4. lpp.; turpmāk tekstā – “Orhūsas konvencija”). Pakārtoti Padome lūgumu veikt iekšēju Regulas 2022/2577 pārskatīšanu noraidīja arī tā nepamatotības dēļ.
Lietas dalībnieku prasījumi
9
Prasītāju prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–
atcelt apstrīdēto lēmumu;
–
piespriest Padomei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
10
Padomes prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–
noraidīt prasību kā nepamatotu;
–
piespriest prasītājām atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
11
Komisijas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–
noraidīt prasību;
–
piespriest prasītājām atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Juridiskais pamatojums
12
Prasības pamatojumam prasītājas izvirza piecus pamatus. Ar pirmo pamatu prasītājas apgalvo, ka Padome, kā nepieņemamu noraidot lūgumu veikt Regulas 2022/2577 iekšēju pārskatīšanu, pieļāvusi tiesību kļūdu. Ar otro pamatu prasītājas apgalvo, ka, noraidot to lūgumu veikt iekšēju pārskatīšanu, jo Regulai 2022/2577 nav administratīva akta rakstura Orhūsas regulas izpratnē, Padome apstrīdētajā lēmumā pieļāvusi tiesību kļūdu attiecībā uz Orhūsas regulas 10. panta 2. punktu. Ar trešo pamatu prasītājas izvirza iebildi par Regulas 2022/2577 prettiesiskumu. Ar ceturto pamatu prasītājas būtībā apgalvo, ka apstrīdētajā lēmumā pieļauta acīmredzama kļūda vērtējumā. Ar piekto pamatu prasītājas norāda uz pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpumu.
13
Iepazīstoties ar prasītāju procesuālajiem rakstiem, jānošķir četras daļas, kuras izvirzītas pirmā pamata pamatojumam un no kurām pirmā būtībā ir par pamatojuma neesību, otrā – būtībā par Orhūsas konvencijas 2. panta 2. punkta un Orhūsas regulas 2. panta 1. punkta g) apakšpunkta pārkāpumu, trešā – par Orhūsas regulas 2. panta 1. punkta c) un g) apakšpunkta un 10. panta 1. punkta pārkāpumu un ceturtā – par LESD 289. panta 1.–3. punkta un tiesiskās drošības principa pārkāpumu.
14
Vispārējā tiesa uzskata, ka vispirms jāizvērtē pirmā pamata pirmā daļa, tad kopā – šī pamata otrā un trešā daļa un visbeidzot – šī paša pamata ceturtā daļa.
Par pirmā pamata pirmo daļu, kas būtībā attiecas uz pamatojuma neesību
15
Lai pamatotu pirmā pamata pirmo daļu par saprotamības neesību, prasītājas faktiski norāda uz apstrīdētā lēmuma pamatojuma nepietiekamību.
16
Šajā ziņā prasītājas apgalvo, ka apstrīdētajā lēmumā minētais Padomes arguments, ka Regula 2022/2577 nav ne “leģislatīvs akts” LESD izpratnē, ne “administratīvs akts” Orhūsas regulas izpratnē, ir pretrunīgs. Prasītājas uzskata, ka abas aktu kategorijas ir savstarpēji izslēdzošas. Tās arī norāda, ka Padome minētajā lēmumā nav konkrēti definējusi akta veidu, kuram Regula 2022/2577 varētu atbilst LESD, Orhūsas konvencijas vai Orhūsas regulas izpratnē, tādējādi pārkāpjot tiesiskās drošības principu.
17
Padome, kuru atbalsta Komisija, apstrīd prasītāju argumentus.
18
Jāatgādina, ka no pastāvīgās judikatūras izriet, ka LESD 296. panta otrajā daļā prasītais pamatojums jāpielāgo attiecīgā tiesību akta raksturam un tajā skaidri un nepārprotami jānorāda tās iestādes argumentācija, kas izdevusi tiesību aktu, lai ieinteresētās personas varētu uzzināt veiktā pasākuma pamatojumu un lai kompetentā tiesa varētu veikt attiecīgu kontroli. Prasība norādīt pamatojumu jāizvērtē, ņemot vērā konkrētā gadījuma apstākļus, tostarp akta saturu, izvirzīto iemeslu būtību un akta adresātu vai citu personu, kuras šis akts skar tieši un individuāli, iespējamās intereses saņemt paskaidrojumus. Pamatojumā nav obligāti jānorāda visi atbilstošie faktiskie un juridiskie apstākļi, jo jautājums, vai tiesību akta pamatojums atbilst iepriekš minētās normas prasībām, jāvērtē, ņemot vērā ne tikai tā tekstu, bet arī tā kontekstu, kā arī visas tās tiesību normas, kuras reglamentē attiecīgo jomu (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2007. gada 1. februāris, Sison/Padome, C‑266/05 P, EU:C:2007:75, 80. punkts un tajā minētā judikatūra, un 2018. gada 3. maijs, Malta/Komisija, T‑653/16, EU:T:2018:241, 53. punkts un tajā minētā judikatūra).
19
Tomēr pamatojuma neesība var tikt konstatēta pat tad, ja daži pamatojuma elementi aplūkotajā lēmumā ir ietverti. Tādējādi pretrunīgs vai nesaprotams pamatojums ir līdzvērtīgs pamatojuma neesībai. Tas pats attiecas uz gadījumu, kad attiecīgajā lēmumā ietvertie pamatojuma elementi ir tik nepilnīgi, ka tie nekādi neļauj tā adresātam lēmuma pieņemšanas kontekstā saprast autora argumentāciju (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2020. gada 11. jūnijs, Komisija/Di Bernardo, C‑114/19 P, EU:C:2020:457, 55. punkts un tajā minētā judikatūra).
20
Turklāt arī Orhūsas regulas 10. panta 2. punktā noteikts, ka Savienības iestādes vai struktūras, kurai iesniegts lūgums veikt kāda tās akta iekšēju pārskatīšanu, ieņemtajai rakstveida nostājai jābūt pamatotai. Šim pamatojumam jāļauj pieteikuma iesniedzējam saprast kompetentās iestādes vai struktūras lēmuma pamatā esošos iemeslus (spriedums, 2021. gada 27. janvāris, ClientEarth/EIB, T‑9/19, EU:T:2021:42, 87. punkts).
21
Kā izriet no apstrīdētā lēmuma, Padome izskatāmajā lietā lūgumu veikt iekšēju pārskatīšanu noraidīja kā nepieņemamu tādēļ, ka Regula 2022/2577 nevarēja būt iekšējas pārskatīšanas priekšmets, proti, “administratīvs akts” Orhūsas regulas 2. panta 1. punkta g) apakšpunkta izpratnē. Šajā ziņā Padome norāda, ka, lai gan Regula 2022/2577 nav leģislatīvs akts Līgumu izpratnē, tā nav arī “administratīvs akts” Orhūsas regulas izpratnē. Tā uzsver, ka Regula 2022/2577 tās satura un iedarbības dēļ ir nesaraujami saistīta ar leģislatīviem aktiem, kas ir izslēgti no Orhūsas regulas piemērošanas jomas. Padome arī konstatē, ka Regulā 2022/2577 ir ietverti tādi pasākumi, ar kuriem var atkāpties no citiem, tostarp leģislatīviem, aktiem.
22
Šajā ziņā apstrīdētajā lēmumā ietvertais pamatojums ir pietiekams, lai ļautu prasītājām uzzināt iemeslus, kuru dēļ Padome kā nepieņemamu noraidīja lūgumu veikt iekšēju Regulas 2022/2577 pārskatīšanu, un lai ļautu prasītājām apstrīdēt šī pamatojuma pamatotību. Minētais pamatojums ir pietiekams arī, lai ļautu Vispārējai tiesai veikt pārbaudi tiesā. Tādēļ apstrīdētā lēmuma pamatojums nav nedz pretrunīgs, nedz nesaprotams, un tajā skaidri un nepārprotami norādīta tā autora argumentācija.
23
Tāpēc pirmā pamata pirmā daļa jānoraida kā nepamatota.
Par pirmā pamata otro un trešo daļu, kas būtībā attiecas uz Orhūsas konvencijas 2. panta 2. punkta, Orhūsas regulas 2. panta 1. punkta c) un g) apakšpunkta un 10. panta 1. punkta pārkāpumu
24
Iesākumā attiecībā uz pirmā pamata otro daļu prasītājas faktiski norāda uz tiesību kļūdām, proti, Orhūsas konvencijas 2. panta 2. punkta pārkāpumu un Orhūsas regulas 2. panta 1. punkta g) apakšpunkta pārkāpumu. Turklāt šī pamata trešajā daļā prasītājas norāda uz Orhūsas regulas 2. panta 1. punkta c) un g) apakšpunkta un 10. panta 1. punkta pārkāpumu.
25
Prasītājas būtībā apgalvo, ka, noraidot to lūgumu veikt iekšēju pārskatīšanu, jo Regulai 2022/2577 nav “administratīva akta” rakstura Orhūsas regulas izpratnē, Padome apstrīdētajā lēmumā pieļāvusi tiesību kļūdu saistībā ar Orhūsas konvencijas 2. panta 2. punktu un Orhūsas regulas 2. panta 1. punkta c) un g) apakšpunktu un 10. panta 1. punktu.
26
Šajā ziņā prasītājas uzsver apstākli, ka Orhūsas regula ir piemērojama Savienības iestādēm vai struktūrām, kas šīs regulas 2. panta 1. punkta c) apakšpunktā definētas kā “jebkura publiska iestāde, struktūra, birojs vai aģentūra [..] izņemot gadījumos, kad tā īsteno tiesu vai likumdevēju varu”. Turklāt Orhūsas konvencijas 2. panta 2. punktā plaši definēts jēdziens “valsts iestāde” un precizēts, ka šī definīcija neattiecas uz “struktūrām vai institūcijām, kas pilda tiesas vai likumdevēja funkcijas”.
27
Prasītājas arī norāda, ka “administratīvs akts”, par kuru atbilstoši Orhūsas regulas 10. panta 1. punktam iespējams iesniegt pārskatīšanas lūgumu, definēts šīs regulas 2. panta 1. punkta g) apakšpunktā kā “jebkurš [..] Savienības iestādes vai struktūras pieņemts neleģislatīvs akts [..]”.
28
Tādēļ, tā kā Padome Regulu 2022/2577 nav pieņēmusi kādā no LESD 289. panta 1. un 2. punktā paredzētajām likumdošanas procedūrām un tādējādi to pieņēmusi, pildot likumdevēja funkcijas, šī regula esot “administratīvs akts”, par kuru iespējams veikt iekšēju pārskatīšanas procedūru, kas noteikta Orhūsas regulas 10. panta 1. punktā un Orhūsas konvencijas 9. panta 3. punktā, kurā paredzēts, ka sabiedrības pārstāvjiem ir pieejamas administratīvas vai tiesas procedūras, lai apstrīdētu valsts iestāžu darbību, kas pārkāpj attiecīgās valsts tiesību aktus vides jomā.
29
Prasītājas arī norāda, ka Padomes apgalvojums apstrīdētajā lēmumā par to, ka jēdziena “administratīvs akts” definīcijas grozīšanas mērķis Regulā 2021/1767 bija paplašināt aktu, kuri pakļauti pārskatīšanas procedūrai, materiālo piemērošanas jomu, attiecinot to arī uz vispārēji piemērojamiem aktiem, taču neiekļaujot tajā aktus, kurus saskaņā ar Orhūsas konvenciju būtu jākvalificē kā leģislatīvus aktus, ir pretrunā minētās regulas normām. Proti, pirmkārt, jēdziens “administratīvs akts” Regulā 2021/1767 šobrīd esot definēts kā “jebkurš [..] Savienības iestādes vai struktūras pieņemts neleģislatīvs akts”. Otrkārt, minētās regulas 8. apsvērumā esot norādīts uz vajadzību paplašināt to aktu materiālo piemērošanas jomu, kuri pakļauti iekšējai pārskatīšanas procedūrai, lai šajā piemērošanas jomā iekļautu “vispārēji piemērojamus neleģislatīvus aktus”.
30
Padome, kuru atbalsta Komisija, apstrīd prasītāju argumentus.
31
Vispārējai tiesai jāpārbauda, vai Padome ir kļūdaini noraidījusi lūgumu veikt Regulas 2022/2577 iekšēju pārskatīšanu kā nepamatotu tādēļ, ka šis lūgums neattiecās uz aktu, kuram saskaņā ar Orhūsas regulas 10. panta 1. punktu var veikt iekšēju pārskatīšanu, proti, uz “administratīvu aktu”, kā definēts šīs pašas regulas 2. panta 1. punkta g) apakšpunktā.
32
Tādējādi, lai izvērtētu pirmā pamata pamatotību, jāinterpretē jēdziens “administratīvs akts” Orhūsas regulas izpratnē un tās piemērošanas nolūkā.
33
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Savienības tiesību normas interpretācijas nolūkā jāņem vērā ne tikai tās saturs, bet arī konteksts, kādā tā iekļaujas, kā arī tā tiesību akta mērķi, kurā tā ietilpst. Viens no Savienības tiesību normas interpretācijā vērā ņemamajiem apstākļiem var būt arī tās rašanās vēsture (skat. spriedumu, 2024. gada 29. jūlijs, Asociaţia Crescătorilor de Vaci Bălţată Românească Tip Simmental, C‑286/23, EU:C:2024:655, 38. punkts un tajā minētā judikatūra).
34
Pirmām kārtām, attiecībā uz gramatisko interpretāciju no Orhūsas regulas 2. panta 1. punkta g) apakšpunkta izriet, ka administratīvs akts tajā definēts kā “jebkurš tāds Savienības iestādes vai struktūras pieņemts neleģislatīvs akts, kam ir juridiskas sekas un ārēja ietekme un kas ietver noteikumus, kuri var pārkāpt tiesību aktus vides jomā [..]”.
35
Jākonstatē, ka, pirmkārt, Savienības likumdevējs Orhūsas regulas 2. panta 1. punkta g) apakšpunktā jēdzienu “administratīvs akts” definējis vienīgi kā “neleģislatīvu aktu”, un, otrkārt, tas šo jēdzienu definējis pretstatā “leģislatīvam aktam”, taču nav atsaucies uz to aktu kategoriju, kas pieņemti atbilstoši parastai vai īpašai likumdošanas procedūrai LESD 289. panta 1. un 2. punkta izpratnē.
36
Otrām kārtām, attiecībā uz kontekstuālo interpretāciju, pirmkārt, no Orhūsas regulas 7. un 11. apsvēruma izriet, ka Savienības likumdevējs vēlējies, lai Savienības iestādes un struktūras, kad tās īsteno likumdevēja varu, būtu izslēgtas no Orhūsas konvencijas piemērošanas jomas.
37
Šajā ziņā Orhūsas regulas 1. pantā noteikts, ka tā attiecas uz “Savienības iestādēm un struktūrām”. Šīs pašas regulas 2. panta 1. punkta c) apakšpunktā ietverta tāda jēdziena “Savienības iestādes un struktūras” definīcija, no kuras izslēgtas Savienības iestādes un struktūras, kad tās īsteno tiesu vai likumdevēja varu. Tādēļ no Orhūsas regulas 1. panta, lasot to kopsakarā ar šīs regulas 2. panta 1. punkta c) apakšpunktu, izriet, ka tā neattiecas uz Savienības iestādēm un struktūrām, kad tās īsteno tiesu vai likumdevēja varu.
38
Savukārt Orhūsas regulas 10. pantā paredzēti noteikumi par lūguma veikt administratīvu aktu iekšēju pārskatīšanu.
39
Jānorāda, ka jēdziens “neleģislatīvs akts” Orhūsas regulas 2. panta 1. punkta g) apakšpunkta izpratnē un šīs pašas regulas 2. panta 1. punkta c) apakšpunktā minētais jēdziens “akti, ko pieņēmušas Savienības iestādes vai struktūras, kad tās īsteno tiesu vai likumdevēju varu” ir savstarpēji saistīti. Proti, šīs regulas 10. panta piemērošanas joma nevar pārsniegt pašas regulas piemērošanas jomu, kas konkrēti definēta tās 1. pantā un 2. panta 1. punkta c) un g) apakšpunktā.
40
Šajā ziņā, tā kā Orhūsas regulas 2. panta 1. punkta c) apakšpunkts izslēdz tās piemērošanu Savienības iestādēm un struktūrām, kad tās īsteno tiesu vai likumdevēja varu, šādi pieņemtie akti nav administratīvi akti Orhūsas regulas izpratnē (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2020. gada 3. septembris, Mellifera/Komisija, C‑784/18 P, nav publicēts, EU:C:2020:630, 81. punkts).
41
Otrkārt, jānorāda, ka, lai gan Savienības likumdevējs, pieņemot Regulu 2021/1767, vēlējies paplašināt iekšējās pārskatīšanas procedūras piemērošanas jomu, lai panāktu Savienības tiesību atbilstību Orhūsas konvencijas normām, tā nodoms nav bijis grozīt leģislatīvo aktu izslēgšanu no šīs specifiskās pārsūdzības procedūras piemērošanas jomas, par ko liecina tostarp minētās regulas 8. apsvērums, kurā norādīts, ka Orhūsas regulas 10. panta piemērošanas jomā jāiekļauj vienīgi “vispārēji piemērojami neleģislatīvi akti”.
42
Regulas 2021/1767 8. apsvērumā minēta nepieciešamība paplašināt Orhūsas regulā paredzētās iekšējās pārskatīšanas procedūras piemērošanas jomu, lai tajā iekļautu vispārēji piemērojamus neleģislatīvus aktus. Taču, nosakot leģislatīvos aktus, kas izslēgti no Orhūsas regulas piemērošanas jomas, šajā apsvērumā nav atsauces uz LESD 289. panta 1. un 2. punktā minētajām likumdošanas procedūrām.
43
Treškārt, jānorāda arī, ka attiecībā uz Orhūsas regulas 2. panta 1. punkta f) apakšpunktu, kurā definēts jēdziens “tiesību akti vides jomā”, Tiesa ir lēmusi – apstāklis, ka noteiktās valodu versijās minētajā pantā ir atsauce uz “leģislatīviem aktiem” vai “ikvienu leģislatīvu normu”, nevar nozīmēt, ka jēdziens “tiesību akti vides jomā” šīs regulas piemērošanas nolūkā tiek attiecināts tikai uz leģislatīviem aktiem LESD 289. panta 3. punkta izpratnē (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2023. gada 6. jūlijs, EIB un Komisija/ClientEarth, C‑212/21 P un C‑223/21 P, EU:C:2023:546, 85. punkts).
44
Tādēļ no šī sprieduma 43. punktā minētās judikatūras izriet, ka Tiesa Orhūsas regulas 2. panta 1. punkta f) apakšpunktā minēto jēdzienu “tiesību akti” nav interpretējusi precīzā un formālā nozīmē, kas izriet no LESD 289. panta.
45
Šādos apstākļos, lai gan leģislatīvs akts LESD 289. panta nozīmē tiešām nav administratīvs akts Orhūsas regulas izpratnē un tās piemērošanas nolūkā, no šī sprieduma 36.–44. punktā izklāstītās kontekstuālās interpretācijas neizriet, ka šīs regulas 2. panta 1. punkta c) apakšpunktā minētais jēdziens “likumdevēju vara” pilnībā sakrīt ar LESD 289. pantā noteikto leģislatīvo aktu kategoriju.
46
Trešām kārtām, attiecībā uz teleoloģisko interpretāciju jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Savienības tiesību teksti cik vien iespējams jāinterpretē, ņemot vērā starptautiskās tiesības, it īpaši, ja šādi teksti domāti tam, lai īstenotu Savienības noslēgtu starptautisku līgumu, jo šīs tiesības ir Savienības tiesību sistēmas daļa un ir saistošas tās iestādēm (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2015. gada 15. janvāris, Evans, C‑179/13, EU:C:2015:12, 35. punkts un tajā minētā judikatūra, un 2023. gada 6. jūlijs, EIB un Komisija/ClientEarth, C‑212/21 P un C‑223/21 P, EU:C:2023:546, 66. punkts un tajā minētā judikatūra).
47
Šajā ziņā no LES 3. panta 5. punkta izriet, ka Savienība veicina “starptautisko tiesību normu stingru ievērošanu un attīstību”.
48
Tādēļ Orhūsas regulas mērķis attiecībā uz Savienības iestādēm ir īstenot Orhūsas konvencijas 9. panta 3. punkta noteikumus (skat. spriedumu, 2023. gada 6. jūlijs, EIB un Komisija/ClientEarth, C‑212/21 P un C‑223/21 P, EU:C:2023:546, 67. punkts un tajā minētā judikatūra).
49
Lai gan uz Orhūsas konvencijas 9. panta 3. punktu nevar atsaukties, lai izvērtētu Orhūsas regulas 10. panta 1. punkta tiesiskumu, šāds konstatējums nav šķērslis, lai minētās regulas normas saskaņā ar šī sprieduma 46. punktā minēto judikatūru tiktu interpretētas cik vien iespējams Orhūsas konvencijas gaismā (skat. spriedumu, 2023. gada 6. jūlijs, EIB un Komisija/ClientEarth, C‑212/21 P un C‑223/21 P, EU:C:2023:546, 68. punkts un tajā minētā judikatūra).
50
Šāda interpretācija ir būtisks līdzeklis, lai saskaņā ar Orhūsas regulas 3. apsvērumā pausto Savienības likumdevēja gribu nodrošinātu, ka Savienības tiesību normas joprojām ir saderīgas ar Orhūsas konvencijas normām (spriedums, 2023. gada 6. jūlijs, EIB un Komisija/ClientEarth, C‑212/21 P un C‑223/21 P, EU:C:2023:546, 69. punkts).
51
Šajā ziņā no Orhūsas konvencijas par iespēju griezties tiesu iestādēs 9. panta 3. punkta izriet – katra Puse nodrošina to, ka sabiedrības pārstāvjiem, kas atbilst attiecīgās valsts tiesību aktos noteiktajiem kritērijiem, ja tādi būtu, ir pieejamas administratīvas vai tiesas procedūras, lai apstrīdētu privātpersonu vai valsts iestāžu darbību vai bezdarbību, kas pārkāpj attiecīgās valsts tiesību aktus vides jomā.
52
Orhūsas konvencijas 9. panta 3. punktā gan nav definēts jēdziens “akts, ko var pakļaut pārbaudei”.
53
Taču Orhūsas konvencijas 9. panta 3. punkta pirmšķietami plašais tvērums jāierobežo. Proti, šīs tiesību normas materiālo piemērošanas jomu ierobežo šīs konvencijas 2. panta 2. punkts, no kura izriet, ka konvencija neattiecas uz leģislatīva rakstura aktiem. Saskaņā ar 2. panta 2. punktu jēdziens “valsts iestāde”, par kuras aktiem, kas pārkāpj vides tiesības, var sūdzēties, izslēdz struktūras vai institūcijas, kas pilda tiesas vai likumdevēja funkcijas (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2023. gada 6. jūlijs, EIB un Komisija/ClientEarth, C‑212/21 P un C‑223/21 P, EU:C:2023:546, 70. punkts).
54
Tomēr Orhūsas konvencijā nav precizēti apstākļi, kādos struktūras vai institūcijas pilda tiesas vai likumdevēja funkcijas.
55
No tā izriet, ka Orhūsas konvencijas autori no tās 9. panta 3. punkta piemērošanas jomas, ņemot vērā šīs konvencijas 2. panta 2. punkta pēdējo teikumu, ir skaidri izslēguši to struktūru un institūciju aktus, kuras pilda tiesas vai likumdevēja funkcijas, sīkāk nenosakot, kas būtu jāsaprot ar jēdzienu “likumdevēja funkcijas”, un jo īpaši neatstājot šīs konvencijas pušu ziņā definēt minēto jēdzienu saskaņā ar valsts tiesībām.
56
Šajā ziņā jānorāda, ka Orhūsas konvencijas 2. panta 2. punkta gramatiska interpretācija neļauj uzskatīt, ka jēdziena “likumdevēju funkcijas” definīcija ietilptu līgumslēdzēju pušu novērtējuma brīvībā. Proti, interpretējot jēdzienu “tiesību akts” starptautisko publisko tiesību instrumenta izpratnē, jāsaglabā tā autonomais raksturs salīdzinājumā ar līgumslēdzēju pušu valsts tiesībām. Tādēļ Orhūsas konvencijas 2. panta 2. punkta interpretācija nevar tikt balstīta vienīgi uz kādas šīs konvencijas puses tiesību sistēmu (šajā nozīmē skat. ģenerāladvokāta N. Jēskinena [N. Jääskinen] secinājumus apvienotajās lietās Padome un Komisija/Stichting Natuur en Milieu un Pesticide Action Network Europe, C‑404/12 P un C‑405/12 P, EU:C:2014:309, 30. punkts).
57
Šo interpretāciju apstiprina Orhūsas konvencijas Atbilstības komitejas (turpmāk tekstā – “Orhūsas komiteja”), kura izveidota, lai pārbaudītu, vai šīs konvencijas puses ievēro no tās izrietošos pienākumus, paziņojumi. Lai gan šiem paziņojumiem nav normatīva spēka, tie ir daļa no elementiem, kuri var būt šīs konvencijas interpretācijas pamatā (šajā nozīmē un pēc analoģijas skat. spriedumu, 2024. gada 7. marts, Roheline Kogukond u.c., C‑234/22, EU:C:2024:211, 39. punkts).
58
Šajā ziņā jānorāda, ka Orhūsas komiteja iebilda pret tādu Orhūsas konvencijas 2. panta 2. punkta interpretāciju, kas balstīta vienīgi uz atsaucēm uz kādas šīs konvencijas puses tiesību sistēmu. Tā šī komiteja paziņojumā ACCC/C/2008/32 secināja, ka, lai noteiktu, vai lēmums, akts vai bezdarbība pieļauta, pildot likumdevēja funkcijas saskaņā ar šīs konvencijas 2. panta 2. punktu, tam, kā minētais lēmums, akts vai bezdarbība dēvēta kādas Orhūsas konvencijas līgumslēdzējas valsts tiesībās, nav izšķirošas nozīmes.
59
Turklāt paziņojumos ACCC/C/2011/61 un ACCC/C/2014/120 Orhūsas komiteja norādīja, ka, lai gan Orhūsas konvencijā nav precizēti apstākļi, kādos institūcija vai struktūra rīkojusies, pildot likumdevēja funkcijas, ir skaidrs, ka institūcija vai struktūra no minētās konvencijas ir izslēgta vienīgi tad, kad tā rīkojusies, izmantojot šīs specifiskās funkcijas. Tādējādi kādas līgumslēdzējas puses parlaments, kaut gan tas ir demokrātiska ievēlēta institūcija, uzskatāms par valsts iestādi Orhūsas konvencijas izpratnē, ja tas nerīkojas likumdevēja statusā, piemēram, atļaujot kādu darbību vai projektu.
60
Tiesai ir arī bijusi iespēja, interpretējot Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2003/4/EK (2003. gada 28. janvāris) par vides informācijas pieejamību sabiedrībai un par Padomes Direktīvas 90/313/EEK atcelšanu (OV 2003, L 41, 26. lpp.) Orhūsas konvencijas gaismā, lemt par jēdzienu “struktūras vai iestādes, kas īsteno likumdošanas varu”. Šajā ziņā Tiesa lēmusi, ka jāpiemēro jēdziena “struktūras vai iestādes, kas īsteno [..] likumdošanas varu” funkcionāla interpretācija, saskaņā ar kuru var uzskatīt, ka šajā definīcijā ietilpst ministrijas, kas atbilstoši valsts tiesībām ir atbildīgas par likumprojektu sagatavošanu, to iesniegšanu Parlamentā un dalību likumdošanas procesā, it īpaši, sniedzot atzinumus (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2012. gada 14. februāris, Flachglas Torgau, C‑204/09, EU:C:2012:71, 49. punkts).
61
Līdz ar to minētie apsvērumi jēdzienam “likumdevēja vara” liek izmantot funkcionālu pieeju. Šajā ziņā jānorāda, ka funkcionālā pieeja saistīta ne tikai ar attiecīgās struktūras raksturu, proti, to, vai iestāde vai struktūra īsteno likumdevēja varu tradicionālā ziņā, bet arī ar funkcijām, ko attiecīgā iestāde vai struktūra faktiski īstenojusi. Tādēļ, lai gan institucionālais kritērijs ir norāde, lai raksturotu aktu kā leģislatīvu Orhūsas regulas izpratnē, tas pats par sevi nav izšķirošs. Proti, jāņem vērā arī kritērijs par tā akta būtību, ko pieņēmusi minētā iestāde vai struktūra. Šāda pieeja ir vēl jo vairāk pamatota, jo likumdošanas procedūra katras Orhūsas konvencijas puses valsts tiesībās var ievērojami atšķirties.
62
No tā izriet, ka tīri formālu pieeju, kas raksturīga kādas Orhūsas konvencijas puses tiesību sistēmai un balstīta uz tīri procesuālu kritēriju, nevar izmantot, lai noteiktu, vai akts pieņemts, īstenojot likumdevēja varu. Tādēļ Orhūsas regulas 2. panta 1. punkta c) apakšpunktā paredzēto jēdzienu “likumdevēju vara” nevar interpretēt tādējādi, ka tas attiecas vienīgi uz aktiem, kas pieņemti parastā vai īpašā likumdošanas procedūrā atbilstoši LESD 289. panta 1. un 2. punktam.
63
No šī sprieduma 34.–62. punkta izriet, ka Orhūsas regulas 2. panta 1. punkta g) apakšpunktā paredzētais jēdziens “administratīvs akts” nozīmē jebkuru aktu, ko Savienības iestāde pieņēmusi, neīstenojot likumdevēja varu, nevis, kā apgalvo prasītājas, vienīgi leģislatīvus aktus, kas pieņemti parastā vai īpašā likumdošanas procedūrā atbilstoši LESD 289. panta 1. un 2. punktam.
64
Tas, vai Regula 2022/2577 ir “administratīvs akts” Orhūsas regulas 2. panta 1. punkta g) apakšpunkta izpratnē, interpretējot to Orhūsas konvencijas gaismā, jānosaka, ņemot vērā minētos apsvērumus un it īpaši šī sprieduma 61. punktā norādītos kritērijus.
65
Izskatāmajā lietā jānorāda, ka Regulu 2022/2577 pieņēma Padome, kura, ievērojot LES 16. panta 1. punktu, ir iestāde, kurai kopā ar Parlamentu Līgumos ir uzticētas likumdošanas funkcijas.
66
Tādējādi Padome ir struktūra, kas īsteno likumdevēja varu. Tomēr, kā izriet no šī sprieduma 61. punkta, lai gan institucionālais kritērijs ir norāde uz likumdevēja varas īstenošanu, tas pats par sevi nav izšķirošs. Proti, jāņem vērā arī pati Regulas 2022/2577 būtība.
Par Padomes funkciju raksturu Regulas 2022/2577 pieņemšanā
– Par Regulas 2022/2577 juridisko pamatu
67
Jānorāda, ka Regula 2022/2577 pieņemta, pamatojoties uz LESD 122. panta 1. punktu, kas ietilpst LESD trešās daļas VIII sadaļas 1. nodaļā “Ekonomikas politika”.
68
No LESD 122. panta 1. punkta izriet, ka, “neskarot citas Līgumos paredzētās procedūras, Padome pēc Komisijas priekšlikuma, dalībvalstīm savstarpēji solidarizējoties, var lemt par ekonomikas situācijai piemērotiem pasākumiem, jo īpaši, ja rodas nopietnas grūtības apgādē ar dažiem ražojumiem, jo īpaši enerģijas jomā”.
69
No tā izriet, ka LESD 122. panta 1. punkts pilnvaro Padomi konkrētos apstākļos veikt pasākumus, “neskarot citas Līgumos paredzētās procedūras”.
70
LESD 122. panta 1. punkts turklāt skaidri pilnvaro Padomi ekonomikas politikas jomā veikt piemērotus pasākumus, kuru mērķis ir pārvarēt nopietnas grūtības energoproduktu apgādē.
71
Šajā ziņā jānorāda, ka no EEK līguma 103. panta, kas kļuvis par LESD 122. pantu, izrietēja – frāze “piemēroti pasākumi” nozīmē, ka Padome arī attiecībā uz pasākuma formu varēja izvēlēties, pēc tās domām, piemērotāko pasākumu konkrētajam gadījumam un ka, neskarot prasību par vienprātīgu lēmumu, EEK līguma 103. panta 2. punkts norādīja uz Padomes pilnvaru īstenošanu, tostarp tiesībām nodot Komisijai tās pieņemto noteikumu izpildi. Tādēļ Tiesa ir lēmusi, ka, pilnvarojot Padomi veikt situācijai piemērotus pasākumus, EEK 103. pants piešķīra šai iestādei plašu rīcības brīvību, kas jāīsteno atbilstoši vispārējām interesēm (šajā nozīmē skat. spriedumu, 1973. gada 24. oktobris, Balkan-Import-Export, 5/73, EU:C:1973:109, 18. punkts).
72
No tā arī izriet, ka tad, ja Padomei, īstenojot EEK 103. panta 2. punktā paredzētās pilnvaras, kas tagad noteiktas LESD 122. panta 1. punktā, pastāvīgi mainīgā un gandrīz neparedzamā situācijā bija jāveic pasākumi ar tūlītēju iedarbību, šī iestāde varēja vispārīgi izvērtēt ieviešamās sistēmas priekšrocības un trūkumus. Padomei bija arī pastāvīgi jāsabalansē iespējamas pretrunas starp dažādiem atsevišķiem ekonomikas politikas mērķiem un attiecīgā gadījumā vienam vai otram mērķim jāpiešķir pagaidu prioritāte atkarībā no faktiskajiem vai ekonomiskajiem apstākļiem (šajā nozīmē skat. spriedumu, 1973. gada 24. oktobris, Balkan‑Import‑Export, 5/73, EU:C:1973:109, 21. un 24. punkts).
73
Tādēļ no LESD 122. panta 1. punkta, kura noteikumi būtībā ir līdzvērtīgi kādreizējā EEK līguma 103. panta 2. punkta noteikumiem, izriet, ka Padomei, īstenojot šos noteikumus, ir plaša likumdošanas funkcijas īstenošanai raksturīga rīcības brīvība, lai veiktu pasākumus, kuru mērķis ir pārvarēt nopietnas ekonomiskas grūtības, un tas prasa izdarīt Savienības likumdevēja pienākumos ietilpstošu politisku izvēli, ciktāl tas nozīmē izsvērt dažādas attiecīgās intereses, pamatojoties uz vairākiem apsvērumiem. Šo plašo rīcības brīvību pamato apstāklis, ka minētajai iestādei, īstenojot likumdošanas funkciju, jāveic sarežģīti novērtējumi.
74
Šajā ziņā jāatgādina, ka būtisku noteikumu pieņemšana kādā jomā ir rezervēta Savienības likumdevējam. No tā izriet, ka normas, ar ko noteikti pamata tiesiskā regulējuma būtiskie elementi, kuru pieņemšanai jāizdara politiska izvēle, kas ietilpst Savienības likumdevēja pienākumos, nevar tikt iekļautas īstenošanas aktos (šajā nozīmē un pēc analoģijas skat. spriedumu, 2023. gada 28. februāris, Fenix International, C‑695/20, EU:C:2023:127, 41. punkts un tajā minētā judikatūra).
75
Turklāt, kā izriet no šī sprieduma 71. punkta, EEK līguma 103. panta 2. punktā, kas tagad aizstāts ar LESD 122. panta 1. punktu, noteiktas iespējas Padomei piešķirt Komisijai īstenošanas pilnvaras.
76
Šajā ziņā jānorāda, ka LESD 122. panta 1. punktā paredzētā iespēja piešķirt Komisijai Padomes pieņemtu noteikumu īstenošanas pilnvaras ir rezervēta Savienības likumdevējam.
77
Proti, no judikatūras izriet, ka Savienības likumdevējam ir rīcības brīvība, kad tas nolemj Komisijai piešķirt īstenošanas pilnvaras saskaņā ar LESD 291. panta 2. punktu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2015. gada 16. jūlijs, Komisija/Parlaments un Padome, C‑88/14, EU:C:2015:499, 28. punkts un tajā minētā judikatūra).
78
Turklāt, runājot par īstenošanas pilnvaru piešķiršanu, LESD 291. panta 2. punktā noteikts, ka juridiski saistoši Savienības akti šādas pilnvaras īpašos attiecīgi pamatotos gadījumos piešķir Padomei, ja ir nepieciešami vienādi nosacījumi šo aktu īstenošanai. Izmantojot tai piešķirtās īstenošanas pilnvaras, attiecīgajai iestādei jāprecizē leģislatīvā akta saturs, lai nodrošinātu tā vienveidīgas īstenošanas nosacījumus visās dalībvalstīs (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2015. gada 16. jūlijs, Komisija/Parlaments un Padome, C‑88/14, EU:C:2015:499, 30. punkts un tajā minētā judikatūra).
79
Visbeidzot jānorāda, ka saskaņā ar LESD 122. panta 1. punktu pieņemto aktu tvērums atšķiras no to īstenošanas aktu un deleģēto aktu tvēruma, kas pieņemti saskaņā ar LESD 290. un 291. pantu.
80
Proti, pilnvaras, kas Padomei piešķirtas saskaņā ar LESD 122. panta 1. punktu – pretēji deleģētajām pilnvarām un īstenošanas pilnvarām –, nav atkarīgas no iepriekšēja pilnvarojuma ar pamata leģislatīvo aktu. Turklāt akti, kas pieņemti saskaņā ar LESD 122. panta 1. punktu – pretēji deleģētajiem aktiem un īstenošanas aktiem, kuru tiesiskums ir atkarīgs no tā, ko tajos paredzējis likumdevējs –, nav nesaraujami saistīti ar aktiem, kas pieņemti saskaņā ar LESD 289. panta 1. un 2. punktu. Pat ja ar deleģētajiem aktiem var arī grozīt leģislatīva akta elementus LESD 289. panta 3. punkta izpratnē, jānorāda arī, ka ar tiem var grozīt vienīgi “nebūtiskos” saskaņā ar LESD 289. pantu pieņemta akta elementus.
81
Jāatgādina arī, ka LESD 291. panta 2. punktā noteikts, ka tad, “ja ir nepieciešami vienādi nosacījumi juridiski saistošo Savienības aktu īstenošanai, šie akti piešķir Komisijai vai, īpašos, attiecīgi pamatotos gadījumos un Līguma par Eiropas Savienību 24. un 26. pantā paredzētajos gadījumos, Padomei īstenošanas pilnvaras”. Jānorāda, ka minētā panta formulējumā nav atsauces uz leģislatīviem aktiem LESD 289. panta 3. punkta izpratnē, bet, gluži pretēji, tekstā ir noteiktas likumdevēja, kurš pieņem juridiski saistošus aktus, pilnvaras piešķirt Komisijai vai, izņēmuma kārtā, Padomei īstenošanas pilnvaras.
– Par Regulas 2022/2577 saturu
82
Jāatgādina, ka Regulas 2022/2577 pieņemšanas pamatā ir Krievijas Federācijas sāktais agresijas karš Ukrainā un nepieredzēts dabasgāzes piegāžu samazinājums no Krievijas Federācijas uz dalībvalstīm, kas apdraud drošību un energoapgādi Savienībā un dalībvalstīs un izraisa enerģijas cenu pieaugumu Savienībā.
83
Kā izriet no Regulas 2022/2577 3. apsvēruma, šajā kontekstā un lai novērstu Eiropas patērētāju un uzņēmumu pakļaušanu augstām un svārstīgām cenām, kas rada ekonomiskas un sociālas grūtības, Padome uzskatīja, ka steidzami vēl papildus un pagaidu kārtā jātiecas paātrināt atjaunīgās enerģijas apguvi.
84
Šajā ziņā Regulā 2022/2577 ietverti vienkāršošanas pasākumi, lai veicinātu atjaunīgās enerģijas ražošanu, ieviešot atbrīvojumus no konkrētiem Savienības vides tiesību aktos noteiktajiem novērtēšanas pienākumiem, tostarp racionalizējot konkrētiem atļauju piešķiršanas procesiem piemērojamās procedūras.
85
Kā izriet no Regulas 2022/2577 3. panta 1. punkta, ar šo regulu ieviesta vispārēja atkāpe no Savienības atvasināto tiesību normās paredzētajiem atļauju piešķiršanas procesiem, radot sevišķi svarīgu sabiedrības interešu prezumpciju attiecībā uz atjaunīgās enerģijas ražošanas darbībām.
86
Precīzāk, Regulas 2022/2577 4. pantā, kurā ietverti pasākumi attiecībā uz saules enerģijas aprīkojuma uzstādīšanai vajadzīgo atļauju piešķiršanas procesa paātrināšanu, paredzēta īpaša atkāpe no pienākuma veikt ietekmes uz vidi novērtējumu atbilstoši Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvai 2011/92/ES (2011. gada 13. decembris) par dažu sabiedrisku un privātu projektu ietekmes uz vidi novērtējumu (OV 2012, L 26, 1. lpp.).
87
Turklāt Regulas 2022/2577 6. pantā atjaunīgās enerģijas ražošanas projekti ir atbrīvoti no Direktīvas 2011/92 2. panta 1. punktā paredzētā pienākuma veikt vides novērtējumu un no pienākuma veikt sugu aizsardzības novērtējumus, kas paredzēti Padomes Direktīvas 92/43/EEK (1992. gada 21. maijs) par dabisko dzīvotņu, savvaļas faunas un floras aizsardzību (OV 1992, L 206, 7. lpp.) 12. panta 1. punktā un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2009/147/EK (2009. gada 30. novembris) par savvaļas putnu aizsardzību (OV 2010, L 20, 7. lpp.) 5. pantā.
88
Tādēļ, lai īstenotu Regulas 2022/2577 mērķus, noteikti tajā paredzētie pasākumi uz laiku un konkrētos jautājumos atkāpjas no šī sprieduma 86. un 87. punktā minētajās direktīvās iekļauto atvasināto tiesību normām, kurās paredzēts veikt “juridisko interešu sabalansēšanu”, pirms tiek izsniegta atļauja jebkuram projektam, kurš var radīt kaitējumu videi, ciktāl, kā norādīts šī sprieduma 85. punktā, Regulā 2022/2577 noteikts, ka, veicot sabalansēšanu, jāatzīst atjaunīgās enerģijas ražošanas prioritārais raksturs.
89
Visbeidzot – Regulas 2022/2577 9. pantā paredzēts šīs regulas pārskatīšanas noteikums tās ietekmes novērtēšanai, kas Komisijai ļauj ierosināt minētās regulas darbības termiņa pagarinājumu, jo šāds noteikums ir salīdzināms ar parastajiem pārskatīšanas noteikumiem, kuri noteikti aktos, kas pieņemti saskaņā ar kādu no LESD 289. panta 1. un 2. punktā noteiktajām likumdošanas procedūrām.
90
Tādēļ Regulai 2022/2577 ir īpašs raksturs, jo tajā pirmo reizi noteikts, ka jāatzīst atjaunīgās enerģijas ražošanas prioritārais raksturs, ieviešot sevišķi svarīgu sabiedrības interešu prezumpciju attiecībā uz atjaunīgās enerģijas ražošanas darbībām, šādi atkāpjoties no atvasināto tiesību normās paredzētajiem vispārīgajiem atļauju piešķiršanas procesiem, kas ietver pienākumu veikt vides novērtējumu.
Secinājums
91
No iepriekš minētā, pirmkārt, izriet, ka Padome, nosakot Regulā 2022/2577 ietvertos pasākumus, izmantoja plašu rīcības brīvību, kas tai piešķirta saskaņā ar LESD 122. panta 1. punktu un kas raksturo likumdevēja varas izmantošanu Orhūsas regulas izpratnē. Proti, Padome, kurai pastāvīgi mainīgā un neparedzamā situācijā jāveic pasākumi ar tūlītēju iedarbību, vispārīgi izvērtēja ieviešamās sistēmas priekšrocības un trūkumus, sabalansēja iespējamas pretrunas starp dažādiem atsevišķiem ekonomikas politikas mērķiem un vienam vai otram mērķim atkarībā no ekonomiskajiem apstākļiem piešķīra pagaidu prioritāti.
92
Otrkārt, izņēmuma pilnvaras, kas Padomei piešķirtas saskaņā ar LESD 122. panta 1. punktu, nav atkarīgas no iepriekšēja pilnvarojuma ar pamata leģislatīvo aktu.
93
Treškārt, LESD 122. panta 1. punkts Padomi pilnvaro pieņemt aktus, kuros ietverti īstenošanas pasākumi, jo kompetence noteikt šādus pasākumus ir rezervēta Savienības likumdevējam.
94
Ceturtkārt, dažas Regulas 2022/2577 normas groza arī vairāku Savienības leģislatīvo aktu normu būtiskos elementus LESD izpratnē. Tādēļ Regula 2022/2577 – salīdzinājumā ar noteiktiem leģislatīviem aktiem LESD izpratnē, proti, Direktīvu 2011/92, Direktīvu 92/43 un Direktīvu 2009/147, no kuriem Regula 2022/2577 atkāpjas, – neieņem zemāku vietu tiesību normu hierarhijā.
95
Piektkārt, apstāklis, ka Regulu 2022/2577, pamatojoties uz LESD 122. panta 1. punktu, pieņēma Padome, nevis Komisija, ir papildu elements, kas pierāda, ka šī regula ir nevis īstenošanas akts, bet gan akts, ko Padome pieņēma kā likumdevējs.
96
No iepriekš minētā izriet, ka pastāv vairāki elementi, kas pierāda – Padomes pilnvaras, kuras tā īstenojusi, pieņemot Regulu 2022/2577 saskaņā ar LESD 122. panta 1. punktu, Orhūsas regulas 2. panta 1. punkta c) apakšpunkta piemērošanas nolūkā ietilpst likumdošanas darbībā.
97
Tādēļ Regula 2022/2577 nav administratīvs akts Orhūsas regulas 2. panta 1. punkta g) apakšpunkta izpratnē.
98
Līdz ar to Padome pamatoti kā nepieņemamu ir noraidījusi prasītāju lūgumu veikt iekšēju Regulas 2022/2577 pārskatīšanu.
99
Tāpēc pirmā pamata otrā un trešā daļa jānoraida kā nepamatota.
Par pirmā pamata ceturto daļu, kas attiecas uz LESD 289. panta 1.‑3. punkta un tiesiskās drošības principa pārkāpumu
100
Prasītājas apgalvo – pat ja Regula 2022/2577 nav administratīvs akts Orhūsas regulas izpratnē, šāda situācija būtu pretrunā LESD 289. pantam. Šajā ziņā tās būtībā apgalvo, ka jēdziens “leģislatīvs akts” minētās regulas izpratnē ir formāls jēdziens, kas definēts attiecīgā akta pieņemšanas procedūrā. Tādēļ esot zināms, ka Regula 2022/2577 nav administratīvs akts Orhūsas regulas izpratnē, jo tā netika pieņemta kādā no LESD 289. panta 1. un 2. punktā minētajām procedūrām.
101
Padome, kuru atbalsta Komisija, apstrīd prasītāju argumentus.
102
Pirmā pamata ceturtā daļa jānoraida kā neefektīva. Proti, nav strīda par to, ka Regula 2022/2577 netika pieņemta kādā no LESD 289. panta 1. un 2. punktā minētajām procedūrām. Taču, kā izriet no pirmā pamata otrās un trešās daļa vērtējuma, Orhūsas regulā ietverto jēdzienu “administratīvs akts” nevar definēt attiecīgā akta pieņemšanas procedūrā.
103
Tādēļ pirmā pamata ceturtā daļa un līdz ar to pirmais pamats kopumā jānoraida.
104
Tā kā pirmais pamats nav pamatots un Padome pamatoti kā nepieņemamu noraidījusi lūgumu veikt iekšēju Regulas 2022/2577 pārskatīšanu, otrais, trešais, ceturtais un piektais pamats, ar kuriem minētā pārskatīšanas lūguma noraidīšana tiek apstrīdēta pēc būtības, ir neefektīvi, un tie jānoraida.
105
Šajā ziņā jāatgādina, ka Savienības tiesa ar efektīvu tiesvedību saistītu iemeslu dēļ var tostarp atturēties no tādu pamatu pamatotības pārbaudes, kuri jānoraida kā nepieņemami vai neefektīvi (spriedums, 2022. gada 29. septembris, HIM/Komisija, C‑500/21 P, nav publicēts, EU:C:2022:741, 73. punkts).
106
Tātad prasība jānoraida pilnībā.
Par tiesāšanās izdevumiem
107
Atbilstoši Vispārējās tiesas Reglamenta 134. panta 1. punktam lietas dalībniekam, kuram nolēmums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram nolēmums ir labvēlīgs. Tā kā prasītājām spriedums nav labvēlīgs, tām jāpiespriež segt savus tiesāšanās izdevumus, kā arī atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, kas radušies Padomei, atbilstoši tās izvirzītajiem prasījumiem.
108
Saskaņā ar Reglamenta 138. panta 1. punktu iestādes, kas iestājušās lietā, savus tiesāšanās izdevumus sedz pašas. Tādēļ Komisija savus tiesāšanās izdevumus sedz pati.
Ar šādu pamatojumu
VISPĀRĒJĀ TIESA (devītā palāta paplašinātā sastāvā)
nospriež:
1)
Prasību noraidīt.
2)
Föreningen Svenskt Landskapsskydd un pārējās prasītājas, kuru nosaukumi minēti pielikumā, sedz savus, kā arī atlīdzina Eiropas Savienības Padomes tiesāšanās izdevumus.
3)
Eiropas Komisija savus tiesāšanās izdevumus sedz pati.
Truchot
Kanninen
Sampol Pucurull
Perišin
Cassagnabère
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2025. gada 12. novembrī.
Paraksti
(
*1
)	Tiesvedības valoda – angļu.
(
1
)	Pārējo prasītāju saraksts pievienots vienīgi lietas dalībniekiem paziņotajā versijā.