62021CC0558
ĢENERĀLADVOKĀTES JULIANAS KOKOTES [JULIANE KOKOTT]
SECINĀJUMI,
sniegti 2023. gada 20. aprīlī (
1
)
Lieta C‑558/21 P
Global Silicones Council u.c.
pret
Eiropas Komisiju
Apelācijas sūdzība – Regula (EK) Nr. 1907/2006 (REACH) – Regulas (EK) Nr. 1907/2006 XVII pielikuma, ar ko nosaka ierobežojumus attiecībā uz dažu bīstamu vielu, maisījumu un izstrādājumu ražošanu, laišanu tirgū un lietošanu, grozījumi – Oktametilciklotetrasiloksāna (D4) un dekametilciklopentasiloksāna (D5) lietošanas ierobežošana – Noturīgas, bioakumulatīvas un toksiskas vielas – Ļoti noturīgas un ļoti bioakumulatīvas vielas – Nepieļaujami riski – Pamatojums
I. Ievads
1.
REACH regula (
2
) ļauj Komisijai ierobežot vielu ražošanu, lietošanu vai laišanu tirgū, ja šīs darbības rada nepieļaujamu risku cilvēku veselībai vai apkārtējai videi.
2.
Ļoti lielas bažas tostarp rada vielas, kas ir noturīgas, bioakumulatīvas un toksiskas (“PBT vielas”) vai ļoti noturīgas un ļoti bioakumulatīvas (“vPvB vielas”, t.i., very persistant and very bioaccumulative) (
3
). Šīs vielas noārdās tikai ļoti lēnām vai nenoārdās vispār un tādēļ tās var uzkrāties apkārtējā vidē. Nevar paredzēt šādas uzkrāšanās radītās sekas ilgtermiņā. Arī praktiski ir sarežģīti padarīt šādu uzkrāšanos par nebijušu, jo vielas izdalīšanās pārtraukšana automātiski nenozīmē vielas koncentrācijas samazināšanos vidē. Turklāt PBT vielas vai vPvB vielas var piesārņot nomaļākus reģionus, kas būtu jāaizsargā no turpmāka piesārņojuma ar cilvēka darbības rezultātā radītām bīstamām vielām (
4
).
3.
Ar apstrīdēto regulu (
5
) Komisija aizliedz izmantot strīdīgās vielas – oktametilciklotetrasiloksānu (“D4”) un dekametilciklopentasiloksānu (“D5”) – noskalojamos kosmētikas līdzekļos, jo D4 ir PBT/vPvB viela un D5 – vPvB viela.
4.
Pēc tam, kad Vispārējā tiesa noraidīja prasību, kas celta par apstrīdēto regulu, izskatāmajā apelācijas sūdzībā it īpaši ir izvirzīti jautājumi, vai Komisijai pašai būtu bijis jākonstatē, ka saistībā ar strīdīgajām vielām pastāv nepieļaujami riski, kā ir jāpiemēro nepieļaujamu risku koncepts un vai aizliegums ir pietiekami pamatots. Vēl ir arī jautājums par strīdīgo vielu kā PBT/vPvB vielu vai attiecīgi vPvB vielu klasifikāciju, tomēr šo jautājumu aplūkoju tikai secinājumos paralēli izskatāmajā lietā C‑559/21 P, Global Silicones/ECHA.
II. Atbilstošās tiesību normas
5.
REACH regula piešķir Komisijai pilnvaras ierobežot vielu ražošanu, lietošanu vai laišanu tirgū (VIII sadaļa).
6.
REACH regulas 68. panta 1. punkts ir ierobežojumu noteikšanas juridiskais pamats:
“Ja vielu ražošana, lietošana vai tirgū laišana rada tik nepieļaujamu risku cilvēku veselībai vai videi, ka pret to jāvēršas visai Kopienai, XVII pielikumu groza saskaņā ar 133. panta 4. punktā paredzēto procedūru, pieņemot jaunus ierobežojumus vai grozot pastāvošos ierobežojumus XVII pielikumā par vielu, vielu maisījumos vai izstrādājumos ražošanu, lietošanu vai laišanu tirgū, saskaņā ar 69. līdz 73. pantā paredzēto procedūru. Visos lēmumos ņem vērā ierobežojuma sociāli ekonomiskās sekas, arī to, vai ir pieejamas alternatīvas.
[..]”
7.
REACH regulas 69. pantā ir paredzēti noteikumi par procedūras uzsākšanu, lai noteiktu ierobežojumus. 4. punktā paredzētie noteikumi attiecas uz dalībvalsts uzsāktu procedūru:
“Ja kāda dalībvalsts uzskata, ka vielas, vielas maisījumā vai izstrādājumā ražošana, laišana tirgū vai lietošana rada tādu risku cilvēku veselībai vai videi, ko pienācīgi nekontrolē, bet kam ir jāpievērš uzmanība, tā dara zināmu Aģentūrai, ka tā ierosina sagatavot dokumentāciju, kas atbilst attiecīgās XV pielikuma iedaļās ietvertām prasībām”.
8.
Turklāt REACH regulas 69. pantā ir paredzēta sabiedrības līdzdalība un saskaņā ar 70.–72. pantu ir jāsaņem Riska novērtēšanas komitejas un Sociālās un ekonomiskās analīzes komitejas atzinums.
9.
REACH regulas 73. panta 1. punktā ir ietverti noteikumi par ierobežojumu pieņemšanu:
“Ja ir ievēroti 68. pantā izklāstītie nosacījumi, Komisija [..] sagatavo projektu XVII pielikuma grozījumiem.
Ja grozījuma projekts atšķiras no pirmā priekšlikuma vai, ja tajā nav ņemti vērā Aģentūras atzinumi, Komisija pievieno sīki izklāstītu paskaidrojumu par atšķirību iemesliem.”
10.
Atbilstoši REACH regulas 73. panta 2. punktam un 133. pantam galīgo lēmumu pieņem komitoloģijas procedūrā, piedaloties dalībvalstīm.
11.
REACH regulas I pielikumā ir paredzētas vispārējās prasības vielu novērtējumam un ķīmiskās drošības pārskatam. 4.0.1. punktā ir aprakstīts, kā apieties ar PBT vielām un vPvB vielām:
“PBT un vPvB vērtēšanas mērķis ir noteikt, vai viela atbilst XIII pielikumā konkretizētajiem kritērijiem, un, ja tā ir, raksturot iespējamās vielas emisijas. Apdraudējuma novērtējumu saskaņā ar šā pielikuma 1. un 3. iedaļu, pievēršoties visām ilgtermiņa ietekmēm un vērtējot ilgtermiņa iedarbību uz cilvēkiem un apkārtējo vidi, ko veic saskaņā ar 5. iedaļu (iedarbības novērtējums), 2. darbību (iedarbības izvērtējums), nevar veikt ar pietiekamu ticamību vielām, kas atbilst XIII pielikumā dotajiem PBT un vPvB kritērijiem. Tāpēc ir vajadzīga individuāla PBT un vPvB ekspertīze.”
12.
REACH regulas I pielikuma 6.5. punktā it īpaši ir paredzēti noteikumi attiecībā uz riska pārvaldību PBT/vPvB vielu kontekstā:
“[..]
Vielām, kas atbilst PBT un vPvB kritērijiem, ražotājs vai importētājs izmanto saskaņā ar 5. iedaļā minēto 2. darbību iegūtu informāciju, ražotnē īstenojot un iesakot pakārtotiem lietotājiem riska pārvaldības pasākumus, kas cik vien iespējams samazina iedarbību uz cilvēkiem un apkārtējo vidi un emisijas visā vielas dzīves ciklā, ko nosaka ražošana un apzinātie lietošanas veidi.”
13.
REACH regulas XV pielikumā ir ietvertas prasības dokumentācijai, ar ko tiek ierosināti ierobežojumi. Jau ievadā ir iekļauta atsauce uz I pielikumu:
“Attiecīgas I pielikuma daļas izmanto kā metodiku un formulāru visai dokumentācijai saskaņā ar šo pielikumu.”
14.
Vēl viena atsauce uz I pielikumu ir atrodama REACH regulas XV pielikuma 3. punkta apakšiedaļā:
“Informācija par bīstamību un risku
Risku, pret ko vēršas ierobežojumā, apraksta, pamatojoties uz bīstamības un risku aprakstu saskaņā ar attiecīgām I pielikuma daļām, un dokumentē I pielikumā dotā ķīmiskās drošības ziņojuma B daļā ietvertajā formulārā.
Ietver liecības par to, ka īstenotie riska pārvaldības pasākumi (arī tie, kas uzskaitīti reģistrācijas dokumentācijā saskaņā ar 10. līdz 14. pantu), nav pietiekami.”
III. Fakti un tiesvedība
15.
2015. gada 17. aprīlī Apvienotā Karaliste saskaņā ar REACH regulas XV pielikumu iesniedza Eiropas Ķimikāliju aģentūrā (ECHA) dokumentāciju, kurā tā ierosināja ierobežot strīdīgo vielu lietošanu kosmētikas līdzekļos, kurus parastos lietošanas apstākļos pēc uzklāšanas noskalo ar ūdeni. Tas esot vajadzīgs, lai novērstu, ka strīdīgās vielas nokļūst notekūdeņos.
16.
2016. gada 10. martāECHA Riska novērtēšanas komiteja sniedza atzinumu, atbilstoši kuram D4 atbilstot PTB vielām un vPvB vielām noteiktajiem kritērijiem un D5 atbilstot vPvB vielām noteiktajiem kritērijiem. Komiteja apstiprināja riskus, kādi rodas, ja šīs vielas nokļūst ūdenī. Tā arī secināja, ka ierosinātais ierobežojums esot mērķorientēts un piemērots Savienības mēroga pasākums, lai samazinātu noskalojamo izstrādājumu radīto strīdīgo vielu nokļūšanu vidē.
17.
2016. gada 9. jūnijāECHA Sociālās un ekonomiskās analīzes komiteja iesniedza savu atzinumu un konstatēja, ka ierosinātais ierobežojums, ņemot vērā tā sociālo un ekonomisko aspektu pozitīvos un negatīvos elementus, esot vispiemērotākais pasākums, lai samazinātu strīdīgo vielu novadīšanu notekūdeņos.
18.
Ar apstrīdēto 2018. gada 10. janvāra regulu Komisija grozīja REACH regulas XVII pielikumu, nosakot – ja noskalojamos kosmētikas līdzekļos strīdīgo vielu koncentrācija ir vienāda ar 0,1 % attiecīgās vielas masas vai to pārsniedz, tos pēc 2020. gada 31. janvāra nelaiž tirgū (
6
). Tajā ir precizēts, ka ar “noskalojamiem kosmētikas līdzekļiem” ir domāti kosmētikas līdzekļi, kurus parastos lietošanas apstākļos pēc uzklāšanas noskalo ar ūdeni.
19.
Atbilstoši apstrīdētās regulas astotajam apsvērumam pamatojums abu attiecīgo vielu lietošanas ierobežojumam ir D4 kā PTB vielas un vPvB vielas un D5 kā vPvB vielas bīstamās īpašības. Tādēļ strīdīgo vielu klātbūtne dažos kosmētikas līdzekļos, kurus pēc uzklāšanas noskalo ar ūdeni, rada vides apdraudējumu.
20.
Devītajā apsvērumā ir precizēta ierobežojuma piemērojamība:
“[..] Tādu kosmētikas līdzekļu gadījumā, kuri paredzēti ilgstošam kontaktam ar ādu, matiem vai gļotādu, pēc līdzekļa uzklāšanas D4 un D5 ar laiku iztvaiko un jebkuri atlikumi tiek noskaloti parastas mazgāšanās laikā. XV pielikuma dokumentācija neaptvēra minētos līdzekļus, jo tika uzskatīts, ka D4 un D5 nevar izraisīt nopietnu vides apdraudējumu, tāpēc attiecīgi RAC [Riska novērtēšanas komiteja] nav vērtējusi risku, kādu šīs vielas var radīt videi. Tādējādi ierobežojums būtu jāpiemēro vienīgi noskalojamiem kosmētikas līdzekļiem, kurus parastos lietošanas apstākļos noskalo ar ūdeni drīz pēc to uzklāšanas, jo šādos apstākļos D4 un D5 nonāk ūdens vidē, pirms tās paguvušas iztvaikot.”
21.
Pirmā apelācijas sūdzības iesniedzēja Global Silicones Council pārstāv uzņēmumus, kuri visā pasaulē ražo un pārdod silikona izstrādājumus. Pārējās apelācijas sūdzības iesniedzējas – Wacker Chemie AG, Momentive Performance Materials GmbH, Shin-EtsuSilicones Europe BV un ElkemSilicones France SAS – ir Eiropas Savienībā reģistrēti uzņēmumi, kuri ražo, pārdod un piegādā silikona izstrādājumus, jo īpaši D4 un D5.
22.
Tās cēla prasību par apstrīdēto regulu, kuru Vispārējā tiesa noraidīja ar pārsūdzēto 2021. gada 30. jūnija spriedumu Global Silicones Council u.c./Komisija (T‑226/18, nav publicēts, EU:T:2021:403).
23.
Apelācijas sūdzības iesniedzējas 2021. gada 8. septembrī iesniedza izskatāmo apelācijas sūdzību. Tās lūdz:
1)
atcelt pārsūdzēto spriedumu,
2)
atcelt apstrīdēto regulu vai – pakārtoti – nodot lietu atpakaļ izskatīšanai Vispārējai tiesai, un
3)
piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, tostarp izdevumus, kas radušies tiesvedībā Vispārējā tiesā.
24.
American Chemicals Council (ACC) bija iestājusies lietā apelācijas sūdzības iesniedzēju atbalstam tiesvedībā Vispārējā tiesā un atbalsta to prasījumus.
25.
Eiropas Komisija iebilst pret apelācijas sūdzību un lūdz:
1)
noraidīt apelācijas sūdzību un
2)
piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējām atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
26.
Vācija un ECHA bija iestājušās lietā Komisijas atbalstam tiesvedībā Vispārējā tiesā. Tās atbalsta Komisiju un lūdz piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējām atlīdzināt tiesāšanās izdevumus. Pārējās personas, kas bija iestājušās lietā Komisijas atbalstam tiesvedībā Vispārējā tiesā, nepiedalījās apelācijas tiesvedībā.
27.
Lietas dalībnieki ir iesnieguši rakstveida apsvērumus. Tiesa atteicās no tiesas sēdes rīkošanas, jo, ņemot vērā rakstveida procesu, tai nebija vajadzīga papildu informācija.
IV. Juridiskā analīze
28.
Apelācijas sūdzības iesniedzējas un ACC ir izvirzījušas piecus apelācijas pamatus.
29.
Ceturtais un piektais apelācijas pamats ir par D4 un D5 bioakumulatīvo īpašību konstatāciju. Tie gandrīz pilnībā atbilst apelācijas pamatiem, ko apelācijas sūdzības iesniedzējas un ACC izvirza lietā C‑559/21 P, Global Silicones Council u.c./ECHA u.c., un tie ir jānoraida, pamatojoties uz apsvērumiem, kurus sniedzu 2023. gada 20. aprīļa secinājumos attiecīgajā lietā. Tādēļ šajos secinājumos neanalizēšu minētos apelācijas pamatus.
30.
Pirmie trīs apelācijas pamati izskatāmajā lietā turpretim attiecas uz Vispārējās tiesas izteikto atbalstu Komisijas viedoklim, ka strīdīgo vielu izdalīšanās esot saistīta ar risku, kas pamato attiecīgo vielu lietošanas ierobežojumu noskalojamos kosmētikas līdzekļos.
31.
Šajā sakarā apelācijas sūdzības iesniedzējas vispirms formāli vēršas pret to, ka Komisija pati nav konstatējusi, ka ierobežojums esot vajadzīgs, lai stātos pretim nepieļaujamam riskam, bet gan gandrīz pilnībā balstās uz iepriekšējā procedūrā gūtajiem vērtējumiem (šajā ziņā skat. B daļu). Būtībā tās vēršas pret šī riska novērtējuma daļām (šajā ziņā skat. C daļu). Lai analizētu šos apelācijas pamatus, sākumā atspoguļošu juridisko kritēriju, kas jāņem vērā, piemērojot atbilstošo tiesību normu – REACH regulas 68. panta 1. punktu (šajā ziņā skat. A daļu).
A.
Juridiskais kritērijs
32.
Saskaņā ar REACH regulas 68. panta 1. punktu Komisija nosaka ierobežojumus, ja vielu ražošana, lietošana vai tirgū laišana rada nepieļaujamu risku cilvēku veselībai vai videi.
33.
Vērtējot, vai risks ir nepieļaujams, Komisijai ir jāpiemēro samērīguma princips. Tādējādi tā nodrošina, ka ierobežojums ir atbilstīgs pamattiesībām. Aizsargpasākumus, piemēram, attiecīgo ierobežojumu, var veikt, ja tie ir vajadzīgi un atbilst vispārējas nozīmes mērķiem, ko atzinusi Savienība, vai vajadzībai aizsargāt citu personu tiesības un brīvības. Turklāt tad, ja ir iespēja izvēlēties starp vairākiem (vienlīdz (
7
)) piemērotiem pasākumiem, ir jāizvēlas vismazāk apgrūtinošais un tā radītie traucējumi nedrīkst būt nesamērīgi ar sasniedzamajiem mērķiem (
8
).
34.
REACH regulas 68. panta 1. punkts kalpo īpašam mērķim mazināt vai novērst riskus, kas saistīti ar attiecīgo vielu ražošanu, lietošanu vai laišanu tirgū. Saskaņā ar šo noteikumu pieņemtam ierobežojumam, pirmkārt, jāspēj sasniegt šo mērķi, un, otrkārt, jābūt nepieciešamam, lai to sasniegtu, tātad – vismazāk apgrūtinošam.
35.
Treškārt, ar ierobežojumu saistītiem traucējumiem ir jābūt samērīgiem ar izvirzīto mērķi mazināt vai novērst attiecīgos riskus.
36.
Likumdevējs REACH regulas 68. panta 1. punktā šo samērīguma aspektu ir konkretizējis ar “nepieļaujama riska” jēdzienu. Lai risks būtu “nepieļaujams” un varētu pamatot ierobežojumu, tam ir jābūt ievērojamam. Ir iespējami arī “pieļaujami” riski, kurus ar ierobežojumu nevar apkarot. Tomēr no Hartas 35. un 37. panta, LESD 114. panta 3. punkta, kā arī REACH regulas 1. panta 1. punkta un pirmā apsvēruma izriet, ka ir jācenšas panākt augsta līmeņa cilvēku veselības aizsardzību un vides aizsardzību. Tas jāņem vērā arī, lemjot par ierobežojumiem.
37.
Turklāt sabiedrībai atbilstošs riska līmenis ir jānosaka iestādēm, kuras atbildīgas par politisko izvēli, jo pieļaujamais risks tiek noteikts, pamatojoties ne tikai uz tīri dabaszinātniskiem apsvērumiem, bet arī – ņemot vērā sociālos faktorus (
9
). REACH regulas 68. panta 1. punktā šīs pilnvaras noteikt ierobežojumu ir piešķirtas Komisijai, kura tās īsteno komitoloģijas procedūrā, piedaloties dalībvalstīm.
38.
Tā kā riska nepieļaujamības vērtējums ir ļoti sarežģīts zinātnisks un tehnisks jautājums, kas turklāt ir jāizvērtē arī no politiskā aspekta, Komisijai ir plašas izvērtēšanas pilnvaras. Šādos pasākumos Savienības tiesa var vienīgi pārbaudīt, vai nav pieļautas acīmredzamas kļūdas vērtējumā, kā arī – vai nav acīmredzami pārsniegtas izvērtēšanas pilnvaras. Šādā kontekstā Savienības tiesa ar savu vērtējumu par zinātniskiem un tehniskiem faktiem nevar aizstāt Savienības iestāžu, kurām vienīgajām Līgumā uzticēts šis uzdevums, vērtējumu (
10
).
39.
Tomēr gadījumā, ja Savienības iestādei ir šādas plašas izvērtēšanas pilnvaras, vēl jo lielāka nozīme ir Kopienu tiesību sistēmā paredzētajai administratīvā procesa garantiju ievērošanai. Viena no šīm garantijām it īpaši ir tiesības uz lēmuma pietiekamu pamatojumu. Tikai tādā veidā Tiesa var pārbaudīt, vai ir izpildīti atbilstošie faktu un tiesību elementi, no kuriem ir atkarīga izvērtēšanas pilnvaru īstenošana (
11
).
B.
Formālais “slēdziens par nošķiršanu”
40.
Ar pirmā apelācijas pamata pirmo daļu un otro apelācijas pamatu apelācijas sūdzības iesniedzējas un ACC izvirza drīzāk formālus iebildumus.
41.
Proti, Komisija apstrīdētās regulas pamatojumā nav atspoguļojusi to, ka un kāpēc tā pati uzskata, ka ar attiecīgu strīdīgo vielu lietošanu esot saistīts nepieļaujams risks. Gluži pretēji – apstrīdētās regulas astotajā apsvērumā tā ir tikai konstatējusi, ka strīdīgo vielu klātbūtne dažos kosmētikas līdzekļos, kurus pēc uzklāšanas noskalo ar ūdeni, rada risku videi. Šis risks izrietot no tā, ka D4 esot PBT viela un vPvB viela un D5 esot vPvB viela.
42.
Plašāki vērtējumi un secinājumi ir atrodami atzinumos, kurus iepriekšējā procedūrā ir iesniegusi Apvienotā Karaliste, kā arī ECHA Riska novērtēšanas komiteja un Sociālās un ekonomiskās analīzes komiteja, tomēr apelācijas sūdzības iesniedzējas un ACC atsakās tos atzīt. Šo argumentāciju kopumā var nosaukt par “slēdzienu par nošķiršanu”.
43.
Turpinājumā vispirms atspēkošu šo slēdzienu par nošķiršanu un pēc tam analizēšu apstrīdētās regulas pamatojumu.
1. Pirmā apelācijas pamata pirmā daļa – iepriekšējās procedūras vērā ņemšana
44.
Ar pirmā apelācijas pamata pirmo daļu apelācijas sūdzības iesniedzējas un ACC vēršas pret Vispārējās tiesas secinājumiem pārsūdzētā sprieduma 192. un 217. punktā, no kuriem izriet, ka Komisija var netieši pārņemt iepriekšējā procedūrā sniegto vērtējumu un secinājumus un izskatāmajā lietā to ir arī izdarījusi.
45.
Apelācijas sūdzības iesniedzēju un ACC ieskatā iepriekšējā procedūrā iegūtie rezultāti ir stingri jānošķir no vērtējuma, kas esot jāveic Komisijai, ja tā nosaka attiecīgu ierobežojumu. Proti, REACH regulas 68. panta 1. punktā tikai Komisijai esot piešķirtas pilnvaras noteikt ierobežojumu, un tā esot nopietnākā regulā paredzētā iejaukšanās. Turklāt tikai šajā tiesību normā esot izmantots nepieļaujama riska jēdziens, kas savukārt nav sastopams tiesību normās par iepriekšējo procedūru.
46.
Šī argumentācija tomēr nepārliecina. Proti, Vispārējās tiesas secinājumi atbilst REACH regulas 73. panta 1. punkta otrajai daļai. Atbilstoši tajā noteiktajam, ja Komisijas izstrādātais grozījuma projekts atšķiras no (dalībvalsts vai ECHA) pirmā priekšlikuma vai ja tajā nav ņemti vērā ECHA atzinumi, Komisija pievieno sīki izklāstītu paskaidrojumu par atšķirību iemesliem. A contrario tas nozīmē, ka Komisijai nav jāiesniedz sīki izklāstīts pamatojums, ja ierobežojums atbilst sākotnējam priekšlikumam un atzinumiem. Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 213. punktā pamatoti norāda uz šo tiesību nomu.
47.
Katrā ziņā arī no praktiskā viedokļa nav reāli stingri nošķirt Komisijas vērtējumu no iepriekšējās procedūras. Komisija lēmumu pieņem komitoloģijas procedūrā, piedaloties dalībvalstīm. Saskaņā ar REACH regulas 85. pantu dalībvalstis vienlaicīgi ir cieši iesaistītas komiteju darbā un sastāvā un komitejas iepriekšējā procedūrā izsaka savus apsvērumus.
48.
Kā pārsūdzētā sprieduma 188. un turpmākajos punktos norāda Vispārējā tiesa, atzinumu mērķis iepriekšējā procedūrā turklāt ir identificēt nepieļaujamu risku (vai to atspēkot). Proti, attiecīgi piemērojamās tiesību normās šis risks ir raksturots – tikai citiem vārdiem.
49.
Tā, piemēram, atbilstoši REACH regulas 69. panta 4. punktam, lai kāda dalībvalsts uzsāktu procedūru, ir jābūt izpildītam nosacījumam, ka attiecīgās vielas ražošana, laišana tirgū vai lietošana dalībvalsts ieskatā rada tādu risku, ko pienācīgi nekontrolē, bet kam ir jāpievērš uzmanība. Ja tas tā ir, risks ir nepieļaujams. Ja risku pienācīgi kontrolē, tas ir arī pieļaujams.
50.
Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 199. punktā konstatē, ka nepieļaujams risks nav identisks ar risku, ko pienācīgi nekontrolē, bet kam ir jāpievērš uzmanība. Tomēr, pretēji apelācijas sūdzības iesniedzēju viedoklim, tas nav pretrunā 192. un 217. punktam, kur Vispārējā tiesa akceptē – vērtējot, vai risks ir nepieļaujams, Komisija pārņem iepriekšējā procedūrā izdarītos secinājumus. Proti, 198. un 199. punkta kontekstā iepriekš minētajā secinājumā, kas izdarīts 199. punktā, galvenokārt ir pausts, ka riska novērtējumu padziļināti veic procedūras laikā, it īpaši, ka to veic ECHA komitejas, un Vācija to pamato, atsaukdamās uz attiecīgās tiesību normas pieņemšanas vēsturi.
51.
Par to liecina arī detalizētāks ieskats iepriekšējā procedūrā.
52.
Dokumentācijā, kas sākotnēji jāsagatavo, dalībvalstij saskaņā ar REACH regulas XV pielikuma II. iedaļas 3. punktu ir jāpierāda, ka esošie riska pārvaldības pasākumi nav pietiekami, un jāpamato ierosinātais ierobežojums, it īpaši saistībā ar nepieciešamību rīkoties Savienības mērogā. Turklāt dalībvalstij ir jāpamato, ka ierobežojums ir piemērots, lai pietiekami mazinātu riskus piemērotā laikā un pieņemamā veidā un apjomā. Tas neizbēgami nozīmē, ka dokumentācijai ir jābalstās uz katrā ziņā līdz šim nepieļaujamu risku.
53.
Pēc tam, kad dalībvalsts ir atspoguļojusi visu iepriekš minēto, Riska novērtēšanas komiteja (REACH regulas 70. pants), kā arī Sociālās un ekonomiskās analīzes komiteja (71. pants), ņemot vērā sabiedrības dalību, sniedz savu atzinumu par izteikto ierosinājumu un tā pamatojumu. Tajā komitejas atbilstoši savai kompetencei pilnībā novērtē, no vienas puses, attiecīgo risku, un, no otras puses, ierosināto ierobežojumu sociāli ekonomiskās sekas.
54.
Tādēļ pārsūdzētā sprieduma 217. punktā Vispārējā tiesa tikai norāda, ka Komisijai pašai nav vēlreiz skaidri jākonstatē nepieļaujams risks, ja tā pieņem ierobežojumu un šajā sakarā pārņem iepriekšējā procedūrā sniegto vērtējumu, kurā attiecīgais risks jau ir identificēts. Komisija tiesvedībā ir skaidri apliecinājusi, ka šāda pieeja ir izmantota apstrīdētajā regulā.
55.
Ņemot vērā saikni starp iepriekšējo procedūru un Komisijas lēmumu, turklāt ir jānoraida arguments, ka nepieļaujama riska vērtējumu nevarot pamatot ar REACH regulas I pielikumu. Proti, šis arguments arī ir balstīts uz šķietamu iepriekšējās procedūras un Komisijas vērtējuma nošķiršanu. Netiek apstrīdēts fakts, ka iepriekšējā procedūrā I pielikums ir piemērojams.
56.
Tādēļ apelācijas sūdzības iesniedzēju un ACC pirmā apelācijas pamata pirmajā daļā aizstāvētais slēdziens par nošķiršanu ir jānoraida. Gluži pretēji, iepriekšējā procedūrā iegūtie rezultāti ir jāņem vērā, gan izvērtējot apstrīdētās regulas pamatojuma pilnīgumu, gan vērtējot šo pamatojumu, ja Komisija – kā izskatāmajā lietā – pamatojumu pārņem.
2. Otrais apelācijas pamats – apstrīdētās regulas nepietiekams pamatojums
57.
Pamatojoties uz slēdzienu par nošķiršanu, apelācijas sūdzības iesniedzējas un ACC ar otro apelācijas pamatu izvirza iebildumu, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 337. punktā esot nepamatoti kā pietiekamu akceptējusi apstrīdētās regulas pamatojumu.
58.
Tomēr tiesību akta pamatojums izriet ne tikai no šī tiesību akta formulējuma, bet arī konteksta, kā arī visu attiecīgo jomu regulējošo tiesību normu kopuma (
12
). Izskatāmajā lietā pamatojumu stiprina it īpaši iepriekšējās procedūras laikā izdarītie atzinumi, kurus Komisija ir pārņēmusi. Apelācijas sūdzības iesniedzējām tie bija zināmi, iepriekšējā procedūrā viņas par tiem pat varēja izteikt savus apsvērumus. Tādēļ nevar atbalstīt arī šo apelācijas pamatu.
59.
Proti, būtu vēlams, ka apstrīdētās regulas pamatojums pilnībā vai vismaz būtiskā tā daļā izrietētu no apsvērumiem. Tādā veidā Komisija atvieglotu ne tikai regulas pārbaudi, bet arī novērstu neskaidrību rašanās risku. Tomēr, ņemot vērā iepriekšējās procedūras laikā izdarītos atzinumus, ir iespējams rekonstruēt apstrīdētās regulas pamatojumu.
60.
Apstrīdētā regula pilnībā neierobežo strīdīgo vielu ražošanu, lietošanu un laišanu tirgū. Gluži pretēji, tā aizliedz laist tirgū šīs vielas saturošus kosmētikas līdzekļus, kurus parastos lietošanas apstākļos pēc uzklāšanas noskalo ar ūdeni.
61.
It īpaši no devītā apsvēruma izriet, ka šī ierobežojuma tiešais mērķis ir mazināt strīdīgo vielu izdalīšanos ūdeņos. Tas radot nopietnu, ar attiecīgajām vielām saistītu vides apdraudējumu. Līdzīgs iznākums ir fiksēts arī Riska novērtēšanas komitejas atzinumā (
13
).
62.
Riska novērtēšanas komiteja un Sociālās un ekonomiskās analīzes komiteja savos atzinumos analizē attiecīgās lietošanas aizlieguma piemērotību šī mērķa sasniegšanai un norāda, ka citi pasākumi būtu mazāk efektīvi.
63.
Runājot par attiecību starp aizlieguma mērķi un no tā izrietošiem traucējumiem, jānorāda, ka iepriekšējā procedūrā minētie izteikumi par vides apdraudējuma nozīmi ir pretrunīgi. Tomēr šīs pretrunas neietekmē apstrīdētās regulas būtību.
64.
Sākumpunkts ir secinājums, ka nav paredzama PBT/vPvB vielu ietekme uz vidi un galu galā arī uz cilvēkiem, jo attiecīgās vielas var turpināt uzkrāties (
14
).
65.
Tādēļ Apvienotā Karaliste, no vienas puses, savā dokumentācijā ierosinātā ierobežojuma pamatojumam jebkurā strīdīgo vielu izdalīšanās gadījumā ir saskatījusi atsauci uz “nepieļaujamu risku” (
15
), tomēr, no otras puses, ir uzskatījusi izdalīšanos gaisā par tādu, kas nerada bažas, jo esot jāpieņem, ka vielas tur paliek, līdz tās sadalās (
16
).
66.
Arī Riska novērtēšanas komiteja principā prasa līdz minimumam samazināt jebkuru strīdīgo vielu izdalīšanos (
17
) un turklāt iebilst pret to, ka izdalīšanos gaisā uzskata par tādu, kas nerada bažas. Gluži pretēji, jaunākajā izpētē esot liecības par to, ka arī ar izdalīšanos gaisā esot saistīts nogulsnēšanās risks ūdenī vai zemē (
18
).
67.
Neraugoties uz plašākiem izteikumiem par strīdīgo vielu radīto apdraudējumu, gan Apvienotā Karaliste, gan arī Riska novērtēšanas komiteja ierosināja tikai apstrīdētajā regulā noteikto ierobežojumu, kam jānovērš vienīgi izdalīšanās ūdenī. Komiteja tikai uzsvēra, ka, turpmāk pārbaudot ierobežojumu, esot jāturpina analizēt izdalīšanās gaisā risks (
19
).
68.
Tādējādi Apvienotās Karalistes ierosināto aizliegumu un Riska novērtēšanas komitejas piekrišanu var skaidrot ar to, ka strīdīgās vielas, tām izdaloties ūdeņos, varētu pilnībā nesadalīties, bet drīzāk vismaz daļēji uzkrāties vidē.
69.
Visbeidzot, Apvienotā Karaliste un Sociālās un ekonomiskās analīzes komiteja izvērtēja attiecību starp ierosinātā ierobežojuma radītām priekšrocībām un traucējumiem. Arī šī komiteja neizteica atbalstu visiem Apvienotās Karalistes sniegtajiem vērtējumiem, it īpaši tiem, kas attiecās uz ierobežojuma priekšrocību monetāro novērtējumu, tomēr, līdzīgi kā šī kādreizējā dalībvalsts, arī komiteja secināja, ka priekšrocības ir būtiski lielākas salīdzinājumā ar trūkumiem.
70.
Ņemot vērā, ka Komisija ar apstrīdēto regulu ir atbalstījusi komiteju apstiprināto Apvienotās Karalistes ierosinājumu, ir jāuzskata, ka Komisija, it īpaši salīdzinot aizlieguma priekšrocības un traucējumus, ir secinājusi, ka pārvaldāmais risks ir nepieļaujams. Turklāt tā es interpretēju arī pārsūdzētā sprieduma 187. punktā sniegtos Vispārējās tiesas secinājumus.
3. Starpsecinājumi
71.
Tātad formālie iebildumi par Vispārējās tiesas īstenoto pieeju attiecībā uz apstrīdētās regulas pamatojuma norādīšanu ir nepamatoti.
C.
Iebildumi pēc būtības par apstrīdēto regulu
72.
Pirmā apelācijas pamata otrā daļa un trešais apelācijas pamats skar iebildumus pēc būtības par apstrīdēto regulu. Šie iebildumi galvenokārt attiecas uz samērīguma pārbaudes pirmo pakāpi, ko pieprasa REACH regulas 68. panta 1. punkts, proti, riska novērtējumu. Tomēr tie ir balstīti uz pārmērīgām juridiskām prasībām, kā arī kļūdainu pārsūdzētā sprieduma un apstrīdētās regulas izpratni.
1. Pirmā apelācijas pamata otrā daļa – nepieļaujama riska slieksnis
73.
Ar pirmā apelācijas pamata otro daļu apelācijas sūdzības iesniedzējas izvirza iebildumu, ka pārsūdzētā sprieduma 202. punktā Vispārējā tiesa esot nepamatoti pieļāvusi, ka Komisija nav definējusi, respektīvi, iepriekšējā procedūrā sniegtajos atzinumos nav definēts sabiedrības nepieļaujamas nelabvēlīgas ietekmes iespējamības kritiskais slieksnis. Citiem vārdiem – Komisija neesot noteikusi robežu starp pieļaujamu un nepieļaujamu risku.
74.
Tomēr Komisijai nebija pienākuma noteikt šādu robežu.
75.
Ņemot vērā, ka strīdīgo vielu radītais risks ir balstīts šo vielu PBT/vPvB īpašībās, no REACH regulas I pielikuma 4.0.1. punkta izriet, ka nav jādefinē pieļaujams risks, kā Vispārējā tiesa to raksturo pārsūdzētā sprieduma 190., 191. un 202. punktā.
76.
REACH regulas I pielikuma 4.0.1. punktā noteikts, ka apdraudējuma novērtējumu, pievēršoties visa veida ilgtermiņa ietekmei un vērtējot ilgtermiņa iedarbību uz cilvēkiem un apkārtējo vidi, nevar veikt ar pietiekamu ticamību vielām, kas atbilst PBT un vPvB kritērijiem. Tādēļ ķīmiskās drošības novērtējuma un ķīmiskās drošības pārskata kontekstā analīzi, vai tās ir PBT/vPvB vielas, veic, balstoties tikai uz XIII pielikumā noteiktajiem kritērijiem, un pēc tam ir jāraksturo šo vielu izdalīšanās.
77.
Šāda tiesiskā regulējuma pamatojums izriet no apstākļa, ka šāda veida vielas var uzkrāties. Tādēļ arī PBT/vPvB vielu gadījumā nav iespējams pieļaujama riska noteikšanu balstīt uz konkrētiem izdalīšanās robežlielumiem.
78.
Ciktāl apelācijas sūdzības iesniedzējas tam iebilst, atsaucoties uz zinātniskas organizēšanas metodi, lai kvantitatīvi noteiktu PBT/vPvB vielu radītos riskus, šī metode var būt zinātniski attaisnojama. Tomēr tai nav nekāda pamatojuma REACH regulas piemērojamās tiesību normās. No tām izriet, ka attiecīgo vielu uzkrāšanās risks liedz noteikt daudzumu, kura izdalīšanās vidē neradītu bažas.
79.
Turklāt pienākumu definēt pieļaujamu risku apelācijas sūdzības iesniedzējas un ACC balsta Vispārējās tiesas spriedumā Pfizer, atbilstoši kuram piesardzības pasākumi paredz noteikt aizsardzības līmeni, ko kompetentās iestādes uzskata par sabiedrībai atbilstošu. Tad šīm iestādēm, ņemot vērā attiecīgo aizsardzības līmeni, būtu jānosaka riska pakāpe, kuru tās atzīst par sabiedrībai vairs nepieņemamu, un šī riska pakāpe, ja tā tiek pārsniegta, rada nepieciešamību veikt piesardzības pasākumus, neraugoties uz zinātnisku nenoteiktību. Turklāt šī riska pakāpe ir kritiskais slieksnis nelabvēlīgas ietekmes iespējamībai un tam, cik nopietna ir šī potenciālā ietekme (
20
).
80.
Tomēr jau Tiesas spriedums Toolex, uz ko toreiz spriedumā Pfizer atsaucās Vispārējā tiesa, liecina par to, ka ne katrā situācijā ir precīzi jānosaka robeža starp pieļaujamu un nepieļaujamu risku. Attiecīgajā spriedumā Tiesa bija atzinusi, ka, ņemot vērā grūtības noteikt nopietna apdraudējuma kritisko slieksni, bija pamatoti principā aizliegt lietot attiecīgo vielu (
21
).
81.
Tādējādi no Tiesas pastāvīgās judikatūras attiecībā uz piesardzības principu tikai izriet, ka piesardzības pasākumi, pirmkārt, prasa identificēt varbūtēju nelabvēlīgu ietekmi un, otrkārt, visaptveroši izvērtēt radītos riskus, pamatojoties uz uzticamākajiem pieejamiem zinātniskajiem datiem un jaunākajiem starptautisko pētījumu rezultātiem (
22
). Tiesa, savukārt, neprasa noteikt vēl pieņemama riska robežu.
82.
Tas ir loģiski, jo bieži šī robeža ir daļa no zinātniskās nenoteiktības, ar ko piesardzības pasākumiem ir jāsaskaras. Turklāt var būt vairākas vielas ar identiskiem riskiem, kas tomēr ir saistītas ar atšķirīgi būtiskām priekšrocībām. Šādās situācijās ir iespējams vienu un to pašu risku atzīt par pieņemamu ļoti izdevīgas vielas gadījumā, turpretim mazāk izdevīgas vielas gadījumā atzīt to par nepieņemamu.
83.
Tādējādi Komisijai, pamatojoties arī uz vispārējiem apsvērumiem, nebija jānosaka precīzas robežas, kādā apmērā strīdīgo vielu izdalīšanās risks varētu būt pieļaujams.
84.
Tādēļ arī pirmā apelācijas pamata otrā daļa ir nepamatota.
2. Trešais apelācijas pamats – emisijas kā norāde uz risku
85.
Ar trešo apelācijas pamatu apelācijas sūdzības iesniedzējas un ACC vēršas it īpaši pret pārsūdzētā sprieduma 196. punktu. Tajā norādīts, ka Apvienotā Karaliste dokumentācijā, kas tai jāsagatavo saskaņā ar XV pielikumu, un Riska novērtēšanas komiteja ir secinājušas, ka ar strīdīgajām vielām saistītie riski nevar tikt uzticami izteikti skaitļos, tomēr to emisijas varētu tikt vērtētas kā norāde uz risku. Vispārējā tiesa tajā nesaskata acīmredzamu kļūdu vērtējumā, kas varētu radīt šaubas par apstrīdēto regulu.
86.
Turpretim apelācijas sūdzības iesniedzējas un ACC pauž viedokli, ka REACH regulas 68. panta 1. punkts kopsakarā ar XV pielikumu un I pielikumu liedzot jebkuru PBT/vPvB vielu izdalīšanos uzskatīt par nepieļaujamu risku. Pretrunā Vispārējās tiesas agrākajai judikatūrai esot piesardzības pasākumu balstīšana uz jebkāda riska izslēgšanu (“nulles risks”) (
23
). Turklāt risku pārvaldībā neesot pietiekami tikai identificēt risku, bet gan politiski atbildīgajām iestādēm otrajā posmā būtu jānosaka, kāds aizsardzības līmenis jāsasniedz, tātad – kāds risks vēl ir pieļaujams.
a) Aizsardzības līmenis
87.
Attiecībā uz argumentāciju par aizsardzības līmeņa noteikšanu ir jānorāda uz iepriekš veikto pirmā apelācijas pamata otrās daļas izvērtējumu. Atbilstoši tam katrā gadījumā nav jānosaka robeža starp pieļaujamu risku un tādu, kas nav nepieļaujams. Gluži pretēji, Komisija atsevišķu risku var uzskatīt par nepieļaujamu, nenosakot, kādā apmērā attiecīgās vielas izdalīšanās nozīmētu pieļaujamu risku.
b) Izdalīšanās kā norāde uz risku
88.
Tomēr ir taisnība, ka, virspusēji aplūkojot, Riska novērtēšanas komitejas atzinums un Apvienotās Karalistes atbilstoši REACH regulas XV pielikumam iesniegtā dokumentācija rada iespaidu, ka ierobežojums ir balstīts tikai uz to, ka būtu jānovērš PBT/vPvB vielu izdalīšanās.
89.
Tomēr REACH regulā nav izvirzīta prasība novērst jebkādu attiecīgo vielu izdalīšanos. It īpaši I pielikuma 6.5. punktā ir paredzēts, ka PBT/vPvB vielu ražotāji un importētāji veic riska pārvaldības pasākumus, kam tikai līdz minimumam ir jāsamazina izdalīšanās, taču tā nav jānovērš.
90.
Turklāt ir iespējams, ka noteiktas PBT/vPvB vielu lietošanas priekšrocības ir tik nozīmīgas, ka tās viennozīmīgi pārsniedz izdalīšanās radītos riskus un tādēļ ierobežojums nav pamatots. To var sagaidīt, ja risku ietverošas vielas svarīgas lietošanas gadījumā nevar tikt aizstātas ar mazāk riskantām vielām.
91.
Tomēr apelācijas sūdzības iesniedzēju argumentācija šajā jautājumā ir balstīta uz nepareizu pārsūdzētā sprieduma un apstrīdētās regulas interpretāciju. Proti, apstrīdētās regulas normatīvais saturs un iepriekš atspoguļotā tās pamatojuma rekonstrukcija liecina, ka tā nav balstīta uz apsvērumu, ka ir jāierobežo jebkāda
PBT/vPvB vielu izdalīšanās. Gluži pretēji – ierobežojuma iemesls ir tāds, ka ir jānovērš strīdīgo vielu izdalīšanās ūdenī saistībā ar to lietošanu noskalojamos kosmētikas līdzekļos. Arī Vispārējā tiesa uz to norāda pārsūdzētā sprieduma 194. un 195. punktā, un apelācijas sūdzības iesniedzējas un ACC to neapstrīd.
c) “Nulles risks”
92.
Tādējādi arī apelācijas sūdzības iesniedzēju un ACC izvirzītais arguments, ka Komisija gribot izslēgt jebkuru risku vai pieprasot pierādīt, ka risks nepastāv, ir neatbilstošs. Tā vietā ar apstrīdēto regulu ir paredzēts vērsties pret īpašu risku, proti, to, kas ir saistīts ar strīdīgo vielu izdalīšanos ūdeņos.
93.
Turklāt arī atsauce uz agrāko Vispārējās Tiesas judikatūru attiecībā uz nulles risku ir balstīta uz nepareizu izpratni. Vispārējā tiesa ir lēmusi, ka piesardzības pasākuma noteikšanu vai, tieši otrādi, tā atsaukšanu vai mīkstināšanu nevar pakārtot prasībai pierādīt, ka risks nepastāv. No zinātniskā viedokļa tādus pierādījumus vispār nav iespējams sniegt, jo “nulles riska” praksē nav (
24
).
94.
Pretēji apelācijas sūdzības iesniedzēju un ACC viedoklim, ar to tomēr nav domāts, ka būtu nepieņemama atsevišķa riska pilnīga izslēgšana. Drīzāk runa ir par to, ka risks nevar pamatot piesardzības pasākumus tikai tāpēc vien, ka zinātniski tas nav ticis pilnībā izslēgts. Līdz ar to Tiesa pastāvīgi uzsver, ka piesardzības principa kontekstā riska novērtējums nevar tikt balstīts uz tīri hipotētiskiem apsvērumiem (
25
). Ar to ir domāti nepārbaudīti vienkārši zinātniskie pieņēmumi (
26
). Turpretim zinātniski pamatotas bažas atbilst šī principa prasībām arī tad, ja joprojām pastāv zinātniska neskaidrība (
27
).
95.
Tomēr PBT/vPvB vielu uzkrāšanās risks nav hipotētisks, bet gan zinātniski atzīts fakts.
96.
Tādējādi arī trešais apelācijas pamats ir jānoraida.
3. Starpsecinājumi
97.
Tādēļ arī nevar atzīt apelācijas sūdzības iesniedzēju un ACC izvirzītos iebildumus pēc būtības.
D.
Noslēguma komentārs – riska nepieļaujamība
98.
Visi līdz šim aplūkotie iebildumi, iespējams, ir balstīti uz apelācijas sūdzības iesniedzēju un ACC pārliecību, ka Vispārējā tiesa nepamatoti, it īpaši pārsūdzētā sprieduma 204. un 205. punktā, esot akceptējusi Komisijas, pamatojoties uz iepriekšējo procedūru, izdarīto secinājumu, ka strīdīgo vielu izdalīšanās ūdeņos risks, kas izriet no noskalojamu kosmētikas līdzekļu lietošanas, neesot pieļaujams.
99.
Tomēr šī pārliecība varētu būt izskaidrojama ar to, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas un ACC aplūko tikai atsevišķus apstrīdētās regulas pamatojuma punktus, bet neņem vērā kopējo kontekstu.
100.
Šajā ziņā atkārtoti jāatgādina, ka apstrīdētā regula attiecas tikai uz vienu atsevišķu risku, kas saistīts ar strīdīgo vielu lietošanu, proti, izdalīšanās ūdeņos risku.
101.
Turpretim lietošana, kas nav saistīta ar izdalīšanos, vispār nav bijusi attiecīgās procedūras priekšmets. Lietošana kosmētikas līdzekļos, kas neilgi pēc to uzklāšanas nav jānoskalo, tika analizēta, tomēr apstrīdētā regula neattiecas uz šādiem gadījumiem. Atbilstoši šobrīd pieejamajai informācijai šāda lietošana galvenokārt rada izdalīšanos gaisā un tikai nelielā apmērā – izdalīšanos ūdeņos.
102.
Kā izsecināms no apstrīdētās regulas devītā apsvēruma, Komisija šajā faktā saskatīja “nopietnu vides apdraudējumu” un tādējādi šos riskus netieši uzskatīja par nepieļaujamiem. Pamatojums šādam vērtējumam ir tāds, ka, izdaloties ūdeņos, strīdīgās vielas var uzkrāties apkārtējā vidē, un tas ir pamats tās klasificēt kā ļoti bioakumulatīvas vielas.
103.
Izvirzot ceturto un piekto apelācijas pamatu, apelācijas sūdzības iesniedzējas un ACC apšauba attiecīgo vielu kā ļoti bioakumulatīvu vielu klasifikāciju. Ņemot vērā pamatojumu, ko izklāstu savos 2023. gada 20. aprīļa secinājumos lietā C‑559/21 P, Global Silicones Council u.c./ECHA u.c., uzskatu šos apelācijas pamatus par nepamatotiem.
104.
Tomēr neaplūkots paliek jautājums, vai vērtējums, ka vielu uzkrāšanās vidē risks esot nepieļaujams, ir balstīts uz acīmredzamu kļūdu. Tā kā apelācijas sūdzības iesniedzējas šajā ziņā neizvirza konkrētus iebildumus, jāatgādina tikai par diviem aspektiem.
105.
Pirmkārt, vērtējot šo jautājumu, Komisijai ir plašas izvērtēšanas pilnvaras, kuras Savienības tiesa var pārbaudīt vienīgi, vai nav pieļautas acīmredzamas kļūdas vērtējumā (
28
).
106.
Un, otrkārt, pasākuma samērīgums tika detalizēti analizēts iepriekšējās procedūras laikā. It īpaši Sociālās un ekonomiskās analīzes komiteja ir secinājusi, ka aizlieguma radītās priekšrocības ir ievērojami lielākas salīdzinājumā ar trūkumiem (
29
), un ne apelācijas sūdzības iesniedzējas, ne ACC to nav apšaubījušas.
107.
Tādējādi nav konstatējama acīmredzama kļūda vērtējumā. Tieši tādēļ apelācijas sūdzība būtu jānoraida arī tad, ja to interpretētu tādējādi, ka tajā ir ietverta šajā sadaļā minētā iespējamā kritika.
V. Par tiesāšanās izdevumiem
108.
Saskaņā ar Reglamenta 184. panta 2. punktu, ja apelācijas sūdzība nav pamatota, Tiesa lemj par tiesāšanās izdevumiem.
109.
Atbilstoši šī Reglamenta 138. panta 1. punktam, kas ir piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz tā 184. panta 1. punktu, lietas dalībniekam, kuram nolēmums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram nolēmums ir labvēlīgs.
110.
Tā kā Komisija ir prasījusi piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējām atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā tām spriedums ir nelabvēlīgs, tad jāpiespriež apelācijas sūdzības iesniedzējām atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
111.
Vācija un ECHA, kas iestājušās lietā pirmajā instancē, atbilstoši Reglamenta 140. panta 1. punktam savus tiesāšanās izdevumus sedz pašas (
30
).
112.
Turklāt no Reglamenta 184. panta 4. punkta izriet, ka tad, ja persona, kas iestājusies lietā pirmajā instancē, pati nav iesniegusi apelācijas sūdzību, tai var piespriest atlīdzināt apelācijas tiesvedībā radušos tiesāšanās izdevumus vienīgi tad, ja tā piedalījusies Tiesā notiekošās tiesvedības rakstveida vai mutvārdu daļā. Tā kā ACC piedalījās tiesvedībā un tai spriedums ir nelabvēlīgs, tā savus tiesāšanās izdevumus sedz pati (
31
).
VI. Secinājumi
113.
Tādēļ ierosinu Tiesai nospriest šādi:
1)
Apelācijas sūdzību noraidīt.
2)
Global Silicones Council un pārējās apelācijas sūdzības iesniedzējas savus tiesāšanās izdevumus sedz pašas, kā arī atlīdzina Eiropas Komisijas tiesāšanas izdevumus apelācijas tiesvedībā.
3)
Vācijas Federatīvā Republika un Eiropas Ķimikāliju aģentūra savus tiesāšanās izdevumus sedz pašas, kā arī American Chemistry Council, Inc. (ACC) savus tiesāšanās izdevumus sedz pati.
(
1
)	Oriģinālvaloda – vācu.
(
2
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (EK) Nr. 1907/2006 (2006. gada 18. decembris), kas attiecas uz ķimikāliju reģistrēšanu, vērtēšanu, licencēšanu un ierobežošanu (REACH), un ar kuru izveido Eiropas Ķimikāliju aģentūru, groza Direktīvu 1999/45/EK un atceļ Padomes Regulu (EEK) Nr. 793/93 un Komisijas Regulu (EK) Nr. 1488/94, kā arī Padomes Direktīvu 76/769/EEK un Komisijas Direktīvu 91/155/EEK, Direktīvu 93/67/EEK, Direktīvu 93/105/EK un Direktīvu 2000/21/EK (OV 2006, L 396, 1. lpp.); būtiska ir Komisijas Regulas (ES) 2017/1510 (2017. gada 30. augusts) redakcija (OV 2017, L 224, 110. lpp.).
(
3
)	Komisijas Regulas (ES) Nr. 253/2011 (2011. gada 15. marts), ar ko groza XIII pielikumu Regulā (EK) Nr. 1907/2006 (OV 2011, L 69, 7. lpp.), trešais apsvērums.
(
4
)	ECHA, Guidance on Information Requirements and Chemical Safety Assessment, PBT Assessment (Chapter R.11) (28.6.2017.), 11. lpp.
(
5
)	Komisijas Regula (ES) 2018/35 (2018. gada 10. janvāris), ar ko attiecībā uz oktametilciklotetrasiloksānu (“D4”) un dekametilciklopentasiloksānu (“D5”) groza XVII pielikumu Eiropas Parlamenta un Padomes Regulai (EK) Nr. 1907/2006, kas attiecas uz ķimikāliju reģistrēšanu, vērtēšanu, licencēšanu un ierobežošanu (REACH) (OV 2018, L 6, 45. lpp.).
(
6
)	Ar Komisijas Regulu (ES) 2019/831 (2019. gada 22. maijs), ar ko groza II, III un V pielikumu Eiropas Parlamenta un Padomes Regulai (EK) Nr. 1223/2009 par kosmētikas līdzekļiem (OV 2019, L 137, 29. lpp.), tika pilnībā aizliegta D4 izmantošana kosmētikas līdzekļos.
(
7
)	Skat. spriedumus, 2015. gada 23. decembris, Scotch Whisky Association u.c. (C‑333/14, EU:C:2015:845, 49. punkts), 2018. gada 26. septembris, Van Gennip u.c. (C‑137/17, EU:C:2018:771, 64. punkts), un 2022. gada 26. aprīlis, Polija/Parlaments un Padome (Uploadfilter) (C‑401/19, EU:C:2022:297, 83. punkts).
(
8
)	Spriedumi, 1989. gada 11. jūlijs, Schräder HS Kraftfutter (265/87, EU:C:1989:303, 21. punkts), 2010. gada 9. marts, ERG u.c. (C‑379/08 un C‑380/08, EU:C:2010:127, 86. punkts), un 2020. gada 4. jūnijs, Ungārija/Komisija (C‑456/18 P, EU:C:2020:421, 41. punkts).
(
9
)	Spriedums, 2021. gada 6. maijs, Bayer CropScience un Bayer/Komisija (C‑499/18 P, EU:C:2021:367, 155. punkts).
(
10
)	Spriedumi, 2009. gada 15. oktobris, Enviro Tech (Europe) (C‑425/08, EU:C:2009:635, 47. punkts), un 2011. gada 21. jūlijs, Etimine (C‑15/10, EU:C:2011:504, 60. punkts), kā arī konkrēti attiecībā uz REACH regulu rīkojumi, 2014. gada 27. marts, Polyelectrolyte Producers Group u.c./Komisija (C‑199/13 P, nav publicēts, EU:C:2014:205, 26. punkts), 2014. gada 22. maijs, Bilbaína de Alquitranes u.c./ECHA (C‑287/13 P, nav publicēts, EU:C:2014:599, 19. punkts), un 2014. gada 4. septembris, Rütgers Germany u.c./ECHA (C‑290/13 P, nav publicēts, EU:C:2014:2174, 25. punkts).
(
11
)	Spriedumi, 1991. gada 21. novembris, Technische Universität München (C‑269/90, EU:C:1991:438, 14. punkts), un 2008. gada 6. novembris, Nīderlande/Komisija (C‑405/07 P, EU:C:2008:613, 56. punkts).
(
12
)	Spriedumi, 1984. gada 25. oktobris, Interfacultair Instituut Electronenmicroscopie der Rijksuniversiteit te Groningen (185/83, EU:C:1984:331, 39. punkts), 2005. gada 12. jūlijs, Alliance for Natural Health u.c. (C‑154/04 un C‑155/04, EU:C:2005:449, 109. punkts), un 2022. gada 29. septembris, ABLV Bank/VNV (C‑202/21 P, EU:C:2022:734, 193. punkts).
(
13
)	Riska novērtēšanas komitejas 2016. gada 10. marta atzinums (ECHA/RAC/RES-O-0000001412-86-97/D, 6. lpp.).
(
14
)	Riska novērtēšanas komitejas 2016. gada 10. marta atzinums (ECHA/RAC/RES-O-0000001412-86-97/D, 19. lpp.).
(
15
)	2015. gada jūnija Annex XV Restrictionreport (16. un turpmākās lpp.).
(
16
)	2015. gada jūnija Annex XV Restrictionreport (20. lpp.).
(
17
)	Riska novērtēšanas komitejas 2016. gada 10. marta atzinums (ECHA/RAC/RES-O-0000001412-86-97/D, 6. lpp.).
(
18
)	Riska novērtēšanas komitejas 2016. gada 10. marta atzinums (ECHA/RAC/RES-O-0000001412-86-97/D, 9. un 10. lpp.).
(
19
)	Riska novērtēšanas komitejas 2016. gada 10. marta atzinums (ECHA/RAC/RES-O-0000001412-86-97/D, 26. lpp.).
(
20
)	Vispārējās tiesas spriedums, 2002. gada 11. septembris, Pfizer Animal Health/Padome (T‑13/99, EU:T:2002:209, 151. punkts).
(
21
)	Spriedums, 2000. gada 11. jūlijs, Toolex (C‑473/98, EU:C:2000:379, 45. punkts).
(
22
)	Spriedumi, 2010. gada 28. janvāris, Komisija/Francija (C‑333/08, EU:C:2010:44, 92. punkts), un 2019. gada 1. oktobris, Blaise u.c. (C‑616/17, EU:C:2019:800, 46. punkts).
(
23
)	Apelācijas sūdzības iesniedzēji it īpaši atsaucas uz Vispārējās tiesas spriedumiem, 2002. gada 11. septembris, Pfizer Animal Health/Padome (T‑13/99, EU:T:2002:209, 145. un 152. punkts), un spriedums, 2018. gada 17. maijs, Bayer CropScience u.c./Komisija (T‑429/13 un T‑451/13, EU:T:2018:280, 116. punkts).
(
24
)	Šādā nozīmē it īpaši Vispārējās tiesas spriedums, 2018. gada 17. maijs, Bayer CropScience u.c./Komisija (T‑429/13 un T‑451/13, EU:T:2018:280, 116. punkts).
(
25
)	Spriedumi, 2003. gada 9. septembris, Monsanto Agricoltura Italia u.c. (C‑236/01, EU:C:2003:431, 106. punkts), 2010. gada 28. janvāris, Komisija/Francija (C‑333/08, EU:C:2010:44, 91. punkts), un 2017. gada 19. janvāris, Queisser Pharma (C‑282/15, EU:C:2017:26, 60. punkts). Skat. arī Vispārējās tiesas spriedumu, 2002. gada 11. septembris, Pfizer Animal Health/Padome (T‑13/99, EU:T:2002:209, 145. punkts).
(
26
)	Spriedumi, 2003. gada 9. septembris, Monsanto Agricoltura Italia u.c. (C‑236/01, EU:C:2003:431, 106. punkts), 2011. gada 8. septembris, Monsanto u.c. (no C‑58/10 līdz C‑68/10, EU:C:2011:553, 77. punkts), un 2017. gada 13. septembris, Fidenato u.c. (C‑111/16, EU:C:2017:676, 51. punkts).
(
27
)	Spriedums, 2010. gada 22. decembris, Gowan Comércio Internacional e Serviços (C‑77/09, EU:C:2010:803, 78. un 79. punkts).
(
28
)	Skat. iepriekš 38. punktu.
(
29
)	Skat. iepriekš 69. punktu.
(
30
)	Attiecībā uz Vāciju – spriedums, 2023. gada 9. marts, PlasticsEurope/ECHA (C‑119/21 P, EU:C:2023:180, 155. punkts), un attiecībā uz ECHA – spriedums, 2017. gada 13. jūlijs, VECCO u.c./Komisija (C‑651/15 P, EU:C:2017:543, 50. punkts).
(
31
)	Spriedums, 2021. gada 6. maijs, Bayer CropScience un Bayer/Komisija (C‑499/18 P, EU:C:2021:367, 182. un 183. punkts).