62007CC0144
STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA
YVESE BOTA
přednesené dne 8. května 2008 (
1
)
Věc C-144/07 P
K-Swiss Inc.
v.
Úřad pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM)
„Kasační opravný prostředek — Ochranná známka Společenství — Nařízení (ES) č. 2868/95 — Lhůta pro podání žaloby k Soudu prvního stupně — Rozhodnutí OHIM — Doručení expresní zásilkou — Výpočet lhůty pro podání žaloby“
1.
Tento kasační opravný prostředek se týká předpisů vztahujících se na doručení rozhodnutí odvolacího senátu Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu [ochranné známky a vzory (OHIM)] (
2
) o zamítnutí přihlášky ochranné známky Společenství stanovených v nařízení Komise (ES) č. 2868/95 (
3
).
2.
Podle pravidla 61 odst. 2 nařízení č. 2868/95 může být doručování Úřadu provedeno několika způsoby, jejichž podmínky jsou stanoveny v pravidlech 62 až 66 téhož nařízení.
3.
V souladu s pravidlem 62 odst. 1 tohoto nařízení, jež upravuje doručování poštou, musí rozhodnutí odvolacího senátu o zamítnutí přihlášky ochranné známky Společenství být doručeno navrhovateli doporučeným dopisem s doručenkou.
4.
Toto pravidlo 62 ve svém odstavci 3 obsahuje rovněž domněnku, na základě které se za doručený adresátovi považuje doporučený dopis desátý den po odeslání, ledaže adresát nebyl zastižen nebo mu byl dopis doručen později.
5.
Krom toho podle pravidla 68 nařízení č. 2868/95, pokud nebyly dodrženy předpisy týkající se doručování a tento akt došel adresátovi, považuje se zmíněný akt za doručený dnem jeho obdržení.
6.
Dvě základní otázky v projednávaném řízení jsou, zda doručení rozhodnutí Úřadu expresní zásilkou lze považovat za doručení doporučeným dopisem s doručenkou ve smyslu pravidla 62 odst. 1 nařízení č. 2868/95 a zda domněnka obsažená v odstavci 3 tohoto pravidla se použije rovněž tehdy, když je prokázáno, že adresát této expresní zásilky ji přijal ve lhůtě deseti dnů od zaslání Úřadem.
7.
V usnesení ze dne 14. prosince 2006, K-Swiss v. OHIM (Souběžné pruhy na botě) (
4
), Soud prvního stupně Evropských společenství úvodem uvedl, že doručení rozhodnutí odvolacího senátu Úřadu expresní zásilkou není uvedeno mezi způsoby doručení v pravidle 61 odst. 2 nařízení č. 2868/95, a že je v důsledku toho protiprávní. Následně rozhodl, že na základě pravidla 68 nařízení č. 2868/95 začala lhůta pro podání žaloby běžet od okamžiku doručení expresní zásilky, neboť navrhovatelka výslovně prohlásila, že takto obdržela sporné rozhodnutí.
8.
Soud z toho vyvodil, že lhůta dvou měsíců a deseti dnů k napadení takového rozhodnutí v projednávané věci uplynula dne 9. ledna 2006, a že žaloba podaná navrhovatelkou dne měla být odmítnuta jako nepřípustná.
9.
V tomto stanovisku uvedu důvody, pro které je, podle mého názoru, při koncipování ustanovení nařízení č. 2868/95 týkajících se doručování aktů Úřadu třeba doručení rozhodnutí expresní zásilkou považovat za doručení doporučeným dopisem s doručenkou. Z toho vyvozuji, že Soud se dopustil nesprávného výkladu pravidla 61 odst. 2 a pravidla 62 odst. 1, jakož i pravidla 68 tohoto nařízení a že kasační opravný prostředek je opodstatněný.
10.
Rovněž uvedu důvody, pro které se podle mého názoru domněnka obsažená v pravidle 62 odst. 3 nařízení č. 2868/95 použije i v případě prokázání přijetí aktu adresátem ve lhůtě deseti dnů od jeho odeslání. V důsledku toho mám za to, že žaloba na neplatnost podaná u Soudu je přípustná a že napadené usnesení je třeba zrušit.
11.
Podpůrně tvrdím, že pravidlo 68 nařízení č. 2868/95 týkající se vad doručování nemůže způsobit zkrácení lhůty pro podání žaloby, která by se uplatnila, kdyby bylo doručení proběhlo řádně. Z toho vyvozuji, že i za předpokladu, že doručení rozhodnutí expresní zásilkou nelze považovat za doručení doporučeným dopisem s doručenkou, a je jej proto třeba považovat za protiprávní doručení, napadené usnesení je, co se týče působnosti pravidla 68, rovněž stiženo vadou spočívající v nesprávném právním posouzení.
I – Právní rámec
12.
Podle čl. 63 odst. 5 nařízení Rady č. 40/94 (
5
) musí být žaloba proti rozhodnutí odvolacího senátu Úřadu podána Soudu ve lhůtě dvou měsíců od doručení uvedeného rozhodnutí. Podle čl. 102 odst. 2 jednacího řádu Soudu se procesní lhůty prodlužují o jednotnou lhůtu deseti dnů z důvodu vzdálenosti.
13.
Podle pravidla 61 odst. 1 nařízení č. 2868/95 „[v] řízení před úřadem se sdělení Úřadu doručují zasláním originálu, jeho neověřené kopie nebo dokumentu vytištěného počítačem v souladu s pravidlem 55 nebo, pokud jde o dokumenty vyhotovené účastníky samotnými, druhopisu nebo neověřené kopie“.
14.
Odstavec 2 téhož pravidla zní následovně:
„Doručení se provádí:
a)
poštou podle pravidla 62;
b)
předáním podle pravidla 63;
c)
uložením v poštovní přihrádce Úřadu podle pravidla 64;
d)
faxem a jinými technickými komunikačními prostředky podle pravidla 65;
e)
veřejným oznámením podle pravidla 66.“
15.
Podle pravidla 61 odst. 3 nařízení č. 2868/95, uvedl-li adresát své číslo faxu nebo kontaktní údaje pro komunikaci s ním prostřednictvím jiných technických prostředků, má Úřad možnost vybrat si mezi těmito způsoby doručování a doručováním poštou.
16.
Pravidlo 62 tohoto nařízení týkající se doručování poštou zní následovně:
„1.
Rozhodnutí, od kterých běží lhůta pro podání odvolání, předvolání a jiné dokumenty určené prezidentem úřadu, se doručují doporučeným dopisem s doručenkou. Všechna ostatní sdělení se zasílají obyčejným dopisem.
[…]
3.
Provádí-li se doručení doporučeným dopisem s doručenkou nebo bez ní, považuje se za doručený adresátovi desátý den po odeslání, ledaže adresát nebyl zastižen nebo mu byl dopis doručen později. V případě jakéhokoli sporu je na úřadu, aby doložil, že dopis došel svého určení nebo případně doložil den, kdy byl adresátovi doručen.
4.
Doručení doporučeným dopisem s doručenkou nebo bez ní se považuje za provedené i tehdy, pokud adresát odmítne dopis převzít.
5.
Sdělení zaslaná obyčejným dopisem se považují za doručená desátým dnem po dni odeslání.“
17.
Pravidlo 68 uvedeného nařízení se týká vad doručování. Stanoví:
„Došel-li dokument adresátovi, avšak úřad není schopen prokázat, že byl řádně doručen, nebo pokud nebyly dodrženy předpisy týkající se doručování, považuje se dokument za doručený dnem, který stanovil úřad jako den obdržení.“
18.
Je třeba rovněž zmínit pravidlo 70 nařízení č. 2868/95 o počítání lhůt, jehož odstavec 2 zní takto:
„Počítání začíná dnem, který následuje po dni, kdy nastala rozhodná skutečnost, je-li touto skutečností úkon v řízení nebo uplynutí jiné lhůty. Je-li touto skutečností doručení, považuje se za rozhodnou skutečnost přijetí doručovaného dokumentu, není-li stanoveno jinak.“
II – Skutkový rámec a řízení před Soudem
19.
Dne 24. července 2002 podala navrhovatelka k Úřadu přihlášku k zápisu jako ochranné známky Společenství obrazového označení sestávajícího z pěti souběžných pruhů umístěných na boční části vyobrazení boty, za účelem označení výrobků zařazených do třídy 25 ve smyslu Niceské dohody (
6
) odpovídajících obuvi pro muže, ženy a děti.
20.
Tato přihláška byla zamítnuta rozhodnutím ze dne 19. října 2004 z důvodu, že dotčené označení postrádalo pro dotyčné výrobky rozlišovací způsobilost. Odvolání podané navrhovatelkou proti tomuto rozhodnutí bylo rovněž zamítnuto rozhodnutím prvního odvolacího senátu Úřadu ze dne  (
7
).
21.
Žalobou došlou kanceláři Soudu dne 16. ledna 2006 požadovala navrhovatelka zrušení napadeného rozhodnutí a uložení Úřadu náhrady nákladů řízení.
22.
Samostatným podáním došlým kanceláři Soudu dne 3. dubna 2006 uplatnil Úřad v souladu s čl. 114 odst. 1 jednacího řádu Soudu námitku nepřípustnosti. Rovněž žádal, aby byla navrhovatelce uložena náhrada nákladů řízení.
23.
Úřad tvrdil, že napadené rozhodnutí bylo navrhovatelce doručeno dne 28. října 2005 expresní zásilkou dopravenou společností DHL (dále jen „zásilka DHL“). Z toho vyvodil, že projednávaná žaloba, došlá kanceláři Soudu dne, byla podána po uplynutí lhůty dvou měsíců od doručení napadeného rozhodnutí, prodloužené o jednotnou lhůtu deseti dnů z důvodu vzdálenosti.
24.
Ve vyjádření k této námitce nepřípustnosti podaném dne 31. května 2006 navrhovala navrhovatelka, aby Soud prohlásil její žalobu za přípustnou.
25.
Navrhovatelka uznala, že napadené rozhodnutí obdržela zásilkou DHL dne 28. října 2005. Nicméně tvrdila, že toto datum dodání nemělo být považováno za datum zákonného doručení uvedeného rozhodnutí. V tomto ohledu tvrdila, že doručení napadeného rozhodnutí zásilkou DHL nespadá pod žádný ze způsobů doručování upravených v pravidle 61 odst. 2 nařízení č. 2868/95, ani dokonce pod doručení poštou podle písmene a). Z toho vyvodila, že toto doručení nelze považovat za doručení ve smyslu téhož pravidla a čl. 63 odst. 5 nařízení č. 40/94, podle kterého je žaloba podána u Soudu ve lhůtě dvou měsíců od doručení rozhodnutí odvolacího senátu.
26.
Navrhovatelka podpůrně tvrdila, že bylo třeba použít obdobně ustanovení týkající se doručování poštou. Uvedla, že v takovém případě bylo doručení nezvratným způsobem považováno za provedené desátý den následující po odeslání, což v projednávaném případě bylo dne 5. listopadu 2005. Za těchto podmínek uplynula lhůta pro podání žaloby až dne, a tudíž její žaloba je přípustná.
III – Napadené usnesení
27.
V napadeném usnesení Soud uvedl následující důvody:
„22
Soud uvádí, že, jak tvrdí žalobkyně, doručení napadeného rozhodnutí společností poskytující expresní poštovní služby, jakou je společnost DHL, není uvedeno mezi způsoby doručování stanovenými v pravidle 61 odst. 2 nařízení č. 2868/95. Krom toho je třeba konstatovat že ani [Úřad], ani žalobkyně, která dokonce výslovně tvrdí, že dodání společností DHL nepředstavuje doručení poštou, netvrdí, že zásilka DHL doručená žalobkyni dne 28. října 2005 byla zaslána formou doporučeného dopisu, ani že ostatně společnost DHL je oprávněna provádět takové zásilky v Německu a nakonec ani že napadené rozhodnutí bylo mimoto doručeno žalobkyni jedním z jiných způsobů upravených v pravidle 61 odst. 2 nařízení č. 2868/95 a v pravidlech 62 až 66 téhož nařízení. V tomto ohledu je třeba ostatně uvést, že průvodní dopis zásilky DHL doručené žalobkyni žádným způsobem neuvádí, že se jedná o doporučený dopis, ale zdůrazňuje, že uvedená zásilka je ‚doručena výlučně prostřednictvím DHL‘.
23
Z výše uvedeného vyplývá, že napadené rozhodnutí nebylo žalobkyni doručeno v souladu s požadavky vyplývajícími z použití pravidel 61 a 62 nařízení č. 2868/95.
24
Na rozdíl od toho, co tvrdí žalobkyně, tato okolnost nemůže nicméně vést k závěru, že projednávaná žaloba byla podána ve lhůtě k tomu stanovené.
25
Je totiž třeba připomenout, že podle pravidla 68 nařízení č. 2868/95, nazvaného ‚Vady doručování‘, ‚[d]ošel-li dokument adresátovi, avšak [Úřad] není schopen prokázat, že byl řádně doručen, nebo pokud nebyly dodrženy předpisy týkající se doručování, považuje se dokument za doručený dnem, který stanovil [Úřad] jako den obdržení‘.
26
Toto ustanovení vykládané ve svém celku musí být chápáno v tom smyslu, že [Úřadu] přiznává možnost stanovit datum, ke kterému dokument došel adresátovi, pokud není schopen prokázat, že byl řádně doručen, nebo pokud nebyly dodrženy předpisy týkající se doručování, a že přiznává tomuto důkazu právní účinky řádného doručení [rozsudek Soudu ze dne 19. dubna 2005 Success-Marketing v. OHIM – Chipita (PAN & CO), T-380/02 a T-128/03, Sb. rozh. s. II-1233, bod 64].
27
V projednávaném případě je přitom mezi účastníky řízení nesporné, že žalobkyně obdržela zásilku DHL dne 28. října 2005, jak to ostatně potvrzuje průvodka uchovávaná v kanceláři odvolacích senátů.
28
Podle pravidla 68 nařízení č. 2868/95 se tak napadené rozhodnutí považuje za doručené žalobkyni dne 28. října 2005, takže domněnku stanovenou v pravidle 62 odst. 3 nařízení č. 2868/95 v projednávaném případě nelze použít. Toto je ostatně v souladu s pravidlem 70 odst. 2 nařízení č. 2868/95, podle kterého ‚[j]e-li touto skutečností doručení, považuje se za rozhodnou skutečnost přijetí doručovaného dokumentu, není-li stanoveno jinak‘. Rovněž podle ustálené judikatury týkající se čl. 230 pátého pododstavce ES, v případě, kdy napadený akt byl oznámen adresátovi, lhůta pro podání žaloby začíná běžet dnem jeho obdržení uvedeným adresátem (viz v tomto smyslu rozsudek Soudu ze dne, Bayer v. Komise, T-12/90, Recueil, s. II-219, bod 19, potvrzený v rámci kasačního opravného prostředku rozsudkem Soudního dvora ze dne, Bayer v. Komise, C-195/91 P, Recueil, s. I-5619).
29
Za těchto podmínek je s přihlédnutím k tomu, že v souladu s čl. 63 odst. 5 nařízení č. 40/94 je žalobu třeba podat Soudu ve lhůtě dvou měsíců od doručení rozhodnutí odvolacího senátu, prodloužené o jednotnou lhůtu deseti dnů z důvodu vzdálenosti na základě čl. 102 odst. 2 jednacího řádu, třeba konstatovat, že lhůta pro podání žaloby proti napadenému rozhodnutí uplynula dne 9. ledna 2006.
30
Projednávaná žaloba, podaná dne 16. ledna 2006, je tedy podána po lhůtě k tomu stanovené a musí být odmítnuta jako nepřípustná.“
IV – Kasační opravný prostředek
A – Řízení před Soudním dvorem
28.
Navrhovatelka podala proti napadenému usnesení návrhem podaným kanceláři dne 11. března 2007 kasační opravný prostředek.
29.
Úřad předložil své vyjádření ke kasačnímu opravnému prostředku dne 31. května 2007.
30.
Soudní dvůr měl za to, že ústní jednání bylo nezbytné k tomu, aby účastníci řízení upřesnili svá stanoviska ohledně smyslu pravidla 62 nařízení č. 2868/95, zejména jeho odstavce 3, a ohledně otázky, zda pravidlo 68 nařízení č. 2868/95 týkající se vad doručování může vést k méně výhodnému řešení pro navrhovatelku než použití pravidel pro doručování obsažených v uvedeném pravidle 62.
B – Návrhová žádání a argumenty účastníků řízení
31.
Navrhovatelka navrhuje, aby Soudní dvůr zrušil napadené usnesení a uložil Úřadu náhradu nákladů řízení.
32.
Úřad navrhuje, aby byl kasační opravný prostředek zamítnut jako neopodstatněný a aby byla navrhovatelce uložena náhrada nákladů řízení.
33.
Na podporu svého kasačního opravného prostředku navrhovatelka uvádí jediný důvod vycházející z porušení pravidel 61, 62 a 68 nařízení č. 2868/95.
34.
Uvádí, že obvyklý způsob doručování rozhodnutí odvolacích senátů je zaslání zásilkou DHL a že Úřad toto zaslání považoval za doručení poštou. Toto postavení na roveň je odůvodněno funkční a institucionální blízkostí DHL s německou poštou, jelikož DHL je 100% dceřinou společností společnosti Deutsche Post AG a jelikož při doručení dokumentu prostřednictvím DHL podepisuje adresát doručenku s datem doručení.
35.
Rozhodnutí, že doručení zásilkou DHL je protiprávním způsobem doručování, by znamenalo, že se Úřad vědomě rozhodl pro jednání, které způsobuje vady doručení ve smyslu pravidla 68 nařízení č. 2868/95. Toto je v rozporu s povinností Úřadu jednat v souladu s právními předpisy, jelikož tento nemůže zbavit adresáta jednoho z jeho rozhodnutí právní jistoty, co se týče počítání lhůty pro podání žaloby a využití domněnky stanovené v pravidle 62 odst. 3 téhož nařízení.
36.
Navrhovatelka tak tvrdí, že doručení napadeného rozhodnutí zásilkou DHL je třeba považovat za učiněné poštou ve smyslu pravidla 61 odst. 2 písm. a) nařízení č. 2868/95, formou srovnatelnou s doporučeným dopisem s doručenkou a případně srovnatelnou s doručením obyčejným dopisem.
37.
V důsledku toho je datem odeslání napadeného rozhodnutí datum, které je uvedeno na průvodním dopise kanceláře odvolacích senátů, tedy 26. října 2005. V souladu s domněnkou uvedenou v pravidle 62 odst. 3 téhož nařízení se doručení považuje za provedené desátý den po tomto datu odeslání, tedy, takže žaloba podaná v soudní kanceláři dne je přípustná.
38.
Úřad, tak jako navrhovatelka, zaprvé tvrdí, že doručení rozhodnutí odvolacího senátu expresní zásilkou lze považovat za doručení poštou a že Soud se dopustil nesprávného právního posouzení tím, že podle něho se měla v tomto řízení uplatnit ustanovení pravidla 68 nařízení č. 2868/95.
39.
V tomto ohledu uvádí, že v souladu s judikaturou je rozhodnutí řádně doručeno v okamžiku, kdy je sděleno adresátovi a kdy se ten může s tímto rozhodnutím seznámit (
8
).
40.
Úřad rovněž uvádí, že expresní zásilka je postavena na roveň zaslání poštou vzhledem k podobnosti způsobů poskytování těchto dvou služeb. V tomto bodě odkazuje na článek 2 směrnice Evropského parlamentu a Rady 97/67/ES (
9
), podle kterého jsou pro účely této směrnice „poštovní služby“ vymezeny jako služby zahrnující sběr, třídění, přepravu a dodání poštovních zásilek.
41.
Úřad potvrzuje, že převážná většina rozhodnutí odvolacích senátů se doručuje expresní zásilkou.
42.
Zadruhé a na rozdíl od toho, co tvrdí navrhovatelka, Úřad tvrdí, že domněnka zakotvená v pravidle 62 odst. 3 nařízení č. 2868/95 se nepoužije, jestliže existuje důkaz o předání rozhodnutí adresátovi.
43.
Podle Úřadu by použití této domněnky v takovém případě vedlo k nerovnému v zacházení mezi adresátem s bydlištěm či sídlem v Alicante, který by obdržel doručovaný dokument v den následující po dni jeho odeslání, a adresátem s bydlištěm či sídlem na Kypru, který by jej obdržel až o pět až šest dní později.
44.
Jelikož adresát obdržel dotčené rozhodnutí a mohl se s ním seznámit před desátým dnem následujícím po dni jeho odeslání, nebylo by přiměřené stanovit tento desátý den jako začátek lhůty pro podání žaloby.
C – Závěry
45.
Stejně jako navrhovatelka a Úřad jsem toho názoru, že se Soud dopustil nesprávného právního posouzení tím, že rozhodl, že doručení expresní zásilkou bylo protiprávní. Krom toho dále uvedu důsledky vyplývající z tohoto nesprávného právního posouzení.
1. Doručení rozhodnutí Úřadu expresní zásilkou je řádným doručením ve smyslu nařízení č. 2868/95.
46.
Nejprve ukážu, že doručení rozhodnutí Úřadu expresní zásilkou spadá pod pojem „doručení poštou“ ve smyslu pravidla 61 odst. 2 písm. a) a pravidla 62 nařízení č. 2868/95. Dále uvedu důvody, pro které je třeba takové doručení postavit na roveň doručení doporučeným dopisem s doručenkou ve smyslu pravidla 62 nařízení č. 2868/95.
a) Doručení rozhodnutí Úřadu expresní zásilkou je doručením poštou
47.
Je pravda, jak Soud konstatoval v napadeném usnesení, že doručení expresní zásilkou není výslovně uvedeno mezi způsoby doručení vyjmenovanými v pravidle 61 odst. 2 nařízení č. 2868/95 ani v pravidle 62 tohoto nařízení, která se týkají doručení poštou. Nicméně mám za to, že tento způsob je třeba považovat za doručení poštou z následujících důvodů.
48.
Zdá se mi, že pojem „doručení poštou“ obsažený ve výše uvedených pravidlech nemůže být vykládán striktně nebo formalisticky.
49.
Podotýkám totiž, že Komise Evropských společenství v tomto pravidle 61 odst. 2 nařízení č. 2868/95 uvedla všechny možné nebo představitelné způsoby předání, jako je doručení poštou, předání adresátovi v prostorách Úřadu, uložení v poštovní přihrádce Úřadu, doručení faxem, jakož i jinými technickými komunikačními prostředky a, konečně, veřejné oznámení.
50.
Tento výčet podle mého názoru prokazuje, že úmyslem Komise bylo poskytnout Úřadu možnost používat co nejširší škálu způsobů předání. Tento názor je potvrzen zněním pravidla 61 odst. 2 písm. d) tohoto nařízení, které zakotvuje možnost doručení faxem, jakož i „jinými technickými komunikačními prostředky“. Tato část věty jasně prokazuje, že Komise neměla v úmyslu omezit způsoby předání na konkrétní technické prostředky, nýbrž chtěla, aby Úřad měl možnost použít všechny existující nástroje, jakož i nástroje zavedené po přijetí nařízení č. 2868/95.
51.
Vyvozuji z toho, že pojem „doručení poštou“, obsažený v pravidle 61 odst. 2 písm. a) a pravidle 62 nařízení č. 2868/95, nelze chápat restriktivně tak, že zahrnuje výlučně služby poskytované tuzemskými operátory, kteří před otevřením trhu v odvětví poštovních služeb měli monopolní postavení v tomto odvětví činnosti (
10
).
52.
Mám za to, že Komise tím, že uvedla doručení poštou jako způsob doručení použitelný Úřadem, měla v úmyslu odkázat na samotný způsob předání, tedy sdělení dotčeného aktu dopisem obsahujícím adresu, jenž je převzat poskytovatelem služeb, přepraven a doručen adresátovi.
53.
Jak tvrdí účastníci řízení, společnost poskytující expresní poštovní služby poskytuje služby zcela srovnatelné se službami veřejného nebo soukromého operátora, který v současné době v souladu se směrnicí 97/67 zajišťuje v plném rozsahu nebo částečně všeobecné poštovní služby v členském státě. Přebírá dopisy obsahující rozhodnutí Úřadu, které má být doručeno, přepraví ho k adresátovi a předá mu ho.
54.
Konečně, oznámení rozhodnutí Úřadu expresní zásilkou nepochybně naplňuje cíl sledovaný pravidly nařízení č. 2868/95 týkajícími se doručování.
55.
Podle judikatury je cílem doručení aktu umožnit adresátovi se s ním seznámit a případně využít svého práva na opravný prostředek (
11
). Doručení rozhodnutí společností poskytující expresní zásilkové služby nepochybně naplňuje tento cíl, jelikož spočívá v předání písemného znění tohoto rozhodnutí jeho adresátovi zaměstnancem této společnosti. Na podporu výše uvedeného též dodávám, že Soudní dvůr rovněž využívá tento způsob předání v rámci zrychleného řízení za účelem doručení předkládacího rozhodnutí účastníkům řízení uvedeným v článku 23 statutu, jakož i písemných vyjádření těchto účastníků.
56.
Proto je takové předání třeba podle mého názoru považovat za doručení poštou ve smyslu pravidla 61 odst. 2 a pravidla 62 nařízení č. 2868/95.
b) Doručení rozhodnutí Úřadu expresní zásilkou je postaveno na roveň doručení doporučeným dopisem s doručenkou
57.
Cílem doručení doporučeným dopisem s doručenkou není pouze oznámení dotčeného aktu jeho adresátovi, aby se ten s ním mohl seznámit. Jeho cílem je rovněž umožnit stanovit s jistotou datum tohoto doručení, aby mohla začít běžet lhůta pro podání žaloby proti tomuto aktu. Konečně umožňuje odesílateli v případě sporu mít důkaz o doručení dopisu jeho adresátovi, a to ve formě doručenky podepsané adresátem nebo osobou jím zmocněnou, jejichž totožnost byla v zásadě ověřena zaměstnancem, který toto doručení provedl.
58.
Doručení rozhodnutí expresní zásilkou bezpochyby umožňuje zjistit přesně datum tohoto doručení adresátovi. Jak uvedli účastníci řízení, při doručení dopisu společností poskytující expresní poštovní služby adresát nebo jím zmocněná osoba podepisují doklad, na základě kterého obdrží takový dokument. Datum tohoto doručení je následně uvedeno do průvodky uchovávané kanceláří odvolacího senátu, jenž vydal dotčené rozhodnutí.
59.
Krom toho nemám za to, že společnost poskytující expresní poštovní služby poskytuje menší záruku, co se týče správnosti tohoto data, než operátor, který má v členském státě povinnost zajistit v plném rozsahu nebo částečně všeobecné poštovní služby, jejichž součástí jsou služby týkající se doporučených zásilek v souladu s čl. 3 odst. 4 směrnice 97/67.
60.
Tato všeobecná služba může totiž rovněž být svěřena soukromým operátorům, jak uvádí definice pojmu „poskytovatel všeobecné služby“ obsažená v čl. 2 bodu 13) směrnice 97/67. Krom toho, jak vyplývá z jejího osmnáctého bodu odůvodnění, zásadní rozdíl mezi expresními zásilkami a všeobecnými poštovními službami spočívá ve skutečnosti v přidané hodnotě poskytované službami expresní pošty zákazníkům, jež může být stanovena díky příplatku, který jsou zákazníci ochotni zaplatit za tyto služby.
61.
Jinými slovy, zákonodárce Společenství hlavně z důvodu nákladů rozhodl, že služby týkající se doporučených zásilek mají být součástí poskytování všeobecných služeb.
62.
Jediný rozdíl, který podle mého názoru existuje v rámci projednávaného případu mezi doručením expresní zásilkou a doručením doporučeným dopisem s doručenkou, totiž spočívá ve skutečnosti, že společnost poskytující expresní poštovní služby nepředává systematicky odesílateli doklad o předání podepsaný adresátem aktu. Úřad tak nemá předem k dispozici tento důkaz o doručení, jenž lze uplatnit vůči adresátovi v případě sporu.
63.
Nicméně tento rozdíl podle mého názoru nemá rozhodující povahu v rámci pravidel týkajících se doručení stanovených nařízením č. 2868/95.
64.
Z formulace pravidla 61 a následujících pravidel tohoto nařízení totiž s jistotou nevyplývá, že doručení rozhodnutí Úřadu, jež způsobuje začátek lhůty pro podání žaloby, musí být provedeno výlučně poštou, formou doporučeného dopisu s doručenkou. Jinými slovy, tato pravidla lze chápat tak, že pokud Úřad zvolí doručení takového rozhodnutí poštou, musí tak učinit doporučeným dopisem s doručenkou. Nicméně se nezdá být vyloučeno, že může využít rovněž jiný ze způsobů doručení uvedených v pravidle 61 odst. 2 zmíněného nařízení.
65.
Pravidlo 66 odst. 1 nařízení č. 2868/95 lze zajisté vykládat i opačným způsobem. Podle něho: „[n]elze-li zjistit adresu adresáta nebo pokud se ukázalo doručení podle pravidla 62 po alespoň jednom pokusu nemožným, provede se doručení veřejným oznámením“. Toto ustanovení lze tudíž chápat tak, že rozhodnutí, na základě kterého začíná běžet lhůta pro podání žaloby, je třeba doručit poštou, tedy doporučeným dopisem s doručenkou, a, v případě nemožnosti, veřejným oznámením.
66.
Nicméně takovému výkladu systému doručování zakotveného nařízením č. 2868/95 odporuje jeho pravidlo 61 odst. 3, podle kterého, připomeňme, uvedl-li adresát své číslo faxu nebo kontaktní údaje pro komunikaci s ním prostřednictvím jiných technických prostředků, má Úřad možnost vybrat si mezi těmito způsoby doručování a doručováním poštou.
67.
Soud zaujal k tomuto bodu jasné stanovisko ve výše uvedeném rozsudku Success-Marketing v. OHIM – Chipita (PAN & CO), když rozhodl, že Úřad nemusí doručit rozhodnutí, od kterých běží lhůta pro podání žaloby, výlučně poštou, jelikož takový výklad pravidla 62 odst. 1 nařízení č. 2868/95 by zbavil užitečného účinku ostatní způsoby doručování vyjmenované v pravidle 61 odst. 2 téhož nařízení (
12
). Soud z toho vyvodil, že taková rozhodnutí lze platně doručit faxem (
13
).
68.
Podle mého názoru je s ohledem na znění ustanovení nařízení č. 2868/95 týkajících se doručování třeba uplatnit právě tento výklad. Úřad tak může doručit rozhodnutí, kterým začíná běžet lhůta pro podání žaloby, poštou v souladu s pravidlem 62 tohoto nařízení, nebo předáním v souladu s pravidlem 63 zmíněného nařízení, nebo rovněž uložením v poštovní přihrádce v jeho prostorách, nebo, konečně, faxem, jakož i jinými technickými komunikačními prostředky. V případě, že není možné využít jeden z těchto způsobů doručení, je třeba je veřejně oznámit.
69.
Pro účely otázky přezkoumávané v projednávané věci je tedy třeba přihlédnout ke skutečnosti, že pokud Úřad provede doručení faxem, nemá rovněž v případě zpochybnění jeho převzetí k dispozici doklad uplatnitelný vůči adresátovi, který má srovnatelnou důkazní hodnotu s doručenkou. Proto je v rozporu se systémem doručování zakotveným v nařízení č. 2868/95 úvaha, že doručení expresní zásilkou nelze považovat za rovné doručení doporučeným dopisem s doručenkou, když u takového oznámení, na rozdíl od pouhého faxu, existuje v zásadě podepsaný doklad, který může být případně předán Úřadu.
70.
S ohledem na tyto skutečnosti mám za to, že napadené usnesení, podle kterého doručení expresní zásilkou není zmíněno mezi způsoby doručování stanovenými v pravidle 61 odst. 2 nařízení č. 2868/95 a je protiprávní ve smyslu pravidla 68 tohoto nařízení, je stiženo nesprávným právním posouzením spočívajícím v nesprávném výkladu těchto pravidel, jakož i pravidla 62 odst. 1 zmíněného nařízení.
2. Důsledky tohoto nesprávného právního posouzení na napadené usnesení
71.
Úřad má za to, že nesprávné právní posouzení v napadeném usnesení nemůže vést k jeho zrušení. Podle Úřadu je žaloba na neplatnost podaná navrhovatelkou nepřípustná, jelikož domněnka obsažená v pravidle 62 odst. 3 nařízení č. 2868/95 se nepoužije, jestliže je prokázáno, že doručení adresátovi se uskutečnilo ve lhůtě deseti dnů po odeslání aktu expresní zásilkou.
72.
Vzhledem k tomu, že napadené rozhodnutí bylo navrhovatelce doručeno dne 28. října 2005, je tak žaloba na neplatnost došlá kanceláři Soudu dne podána opožděně, neboť byla podána po uplynutí lhůty dvou měsíců od takového doručení, prodloužené o jednotnou lhůtu deseti dnů z důvodu vzdálenosti.
73.
Tento názor nesdílím. Stejně jako navrhovatelka jsem i já toho názoru, že domněnka stanovená v pravidle 62 odst. 3 nařízení č. 2868/95 se použije i v případě, kdy je předložen důkaz o doručení ve lhůtě deseti dnů po odeslání. Svůj názor opírám o následující úvahy.
74.
V souladu s ustálenou judikaturou lhůty pro podání žaloby odpovídají požadavku právní jistoty a nutnosti vyhnout se veškeré diskriminaci nebo veškerému svévolnému zacházení při výkonu spravedlnosti (
14
). Je proto důležité, aby byly tyto lhůty upraveny jasně a přesně tak, aby se adresát rozhodnutí mohl přesně dozvědět, odkdy a v jaké lhůtě může případně toto rozhodnutí napadnout.
75.
Připomínám, že pravidlo 62 odst. 3 nařízení č. 2868/95 zní následovně:
„Provádí-li se doručení doporučeným dopisem s doručenkou nebo bez ní, považuje se za doručený adresátovi desátý den po odeslání, ledaže adresát nebyl zastižen nebo mu byl dopis doručen později. […]“
76.
Toto ustanovení tak výslovně stanoví, že dotčená domněnka se nepoužije pouze ve dvou případech, a to při nepřijetí dopisu adresátem nebo při jeho přijetí více než deset dnů po odeslání poštou (
15
). S ohledem na znění zmíněného ustanovení se tak tato domněnka použije i tehdy, pokud adresát přijal dopis během deseti dnů po jeho odeslání (
16
).
77.
Na rozdíl od názoru Soudu obsaženého v napadeném usnesení nemám za to, že pravidlo 70 nařízení č. 2868/95 může odporovat tomuto názoru. Toto pravidlo, podle kterého, je-li úkonem v řízení doručení, považuje se za skutečnost, na základě které začíná běžet lhůta pro podání žaloby, přijetí doručovaného dokumentu, stanoví výslovně, že se uplatní, „není-li stanoveno jinak“. Pravidlo 62 odst. 3 nařízení č. 2868/95 je právě tímto protikladným ustanovením (
17
).
78.
Uplatnění domněnky zakotvené v posledně uvedeném ustanovení v případě přijetí dopisu desátý den od odeslání se zajisté může jevit jako nelogické z hlediska cíle způsobu doručovaní doporučeným dopisem s doručenkou, jímž je v zásadě určení s jistotou data seznámení se se sporným rozhodnutím, a stanovení tak začátku lhůty pro podání žaloby. Z tohoto hlediska by se domněnka přijetí desátý den po odeslání měla použít pouze tehdy, když datum tohoto přijetí nelze určit s jistotou buď kvůli tomu, že adresát odmítl převzít jemu určený doporučený dopis, nebo kvůli tomu, že poskytovatel poštovních služeb nezaslal odesílateli doručenku.
79.
Krom toho, jak zdůrazňuje Úřad, použití domněnky v případě přijetí dopisu během deseti dnů od odeslání způsobuje rozdílné zacházení mezi adresáty s bydlištěm či se sídlem v blízkosti Úřadu, kteří mohou obdržet dopis den následující po dni jeho odeslání, a adresáty, kteří se nacházejí v nejodlehlejších členských státech, u nichž může být doba dopravy zásilky delší. Díky této domněnce mají prvně uvedení k dispozici delší dobu k rozhodnutí o případném podání žaloby na neplatnost a k její přípravě.
80.
Nicméně absence logiky a zásah do rovnosti mezi adresáty nemohou podle mého názoru odůvodnit přijetí výkladu pravidla 62 odst. 3 nařízení č. 2868/95, jenž by byl v rozporu s jasným a přesným zněním tohoto ustanovení. Co se týče lhůty pro podání žaloby, je podle mého názoru třeba upřednostnit právní jistotu a práva adresátů rozhodnutí mít možnost znát přesně lhůtu, kterou mají k dispozici.
81.
Kromě toho připomínám, že dopis Úřadu, připojený ke kopii napadeného rozhodnutí v expresní zásilce doručené navrhovatelce dne 28. října 2005, neobsahoval žádný údaj ohledně lhůty, ve které bylo možné napadnout toto rozhodnutí, ani ohledně začátku běhu této lhůty (
18
).
82.
Chce-li Úřad, aby se domněnka obsažená v pravidle 62 odst. 3 nařízení č. 2868/95 nepoužila, pokud je prokázáno, že k předání došlo během deseti dnů po odeslání poštou, musí požádat Komisi o změnu tohoto textu v tomto smyslu. Jak jsem uvedl, nařízení č. 2868/95 již bylo změněno dvakrát, v letech 2004 a 2005.
83.
Proto jsem toho názoru, že doručení napadeného rozhodnutí je třeba považovat za provedené desátý den následující po dni jeho odeslání expresní zásilkou, tedy 5. listopadu 2005. Z toho vyplývá, že lhůta dvou měsíců a deseti dnů poskytnutá navrhovatelce k podání žaloby proti tomuto rozhodnutí uplynula dne . Jelikož se jednalo o neděli, konec lhůty připadl v souladu s čl. 101 odst. 2 jednacího řádu Soudu na pondělí . V důsledku toho je třeba žalobu na neplatnost napadeného rozhodnutí, která byla podaná právě tento den, prohlásit za přípustnou.
84.
Navrhuji proto, aby Soudní dvůr zrušil napadené usnesení, vrátil věc Soudu, aby rozhodl o žalobě na neplatnost napadeného rozhodnutí, a rozhodl o nákladech řízení později (
19
).
3. Doplňující úvahy
85.
Podpůrně jsem toho názoru, že i kdyby bylo doručení rozhodnutí Úřadu expresní zásilkou třeba považovat za neslučitelné s nařízením č. 2868/95, neumožňovalo by pravidlo 68 téhož nařízení Soudu prohlásit žalobu na neplatnost za nepřípustnou z důvodu jejího pozdního podání.
86.
Jelikož se výklad tohoto pravidla, jenž vedl k takovému řešení v napadeném usnesení, týká přímo délky lhůty pro podání žaloby poskytnuté navrhovatelce a jelikož ustanovení zakotvující lhůty pro podání žaloby jsou v souladu s judikaturou kogentními ustanoveními (
20
), přísluší Soudnímu dvoru přezkoumat i bez návrhu, zda tyto lhůty byly dodrženy (
21
).
87.
Jak jsem uvedl výše, z pravidla 62 odst. 3 nařízení č. 2868/95 vyplývá, že pokud je rozhodnutí odvolacího senátu Úřadu o zamítnutí přihlášky ochranné známky Společenství doručeno doporučeným dopisem s doručenkou, považuje se takové doručení za provedené desátý den po odeslání poštou nebo v den jeho doručení, pokud ten nastal po této lhůtě deseti dnů.
88.
Z toho vyplývá, že kdyby napadené rozhodnutí bylo doručeno navrhovatelce doporučeným dopisem s doručenkou dne 28. října 2005, pak by byla jí podaná žaloba dne přípustná.
89.
Jak vyplývá ze zmiňovaných vyjádření a z výše uvedeného rozsudku Success-Marketing v. OHIM – Chipita (PAN & CO), Úřad mohl zajisté použít některý jiný způsob doručení stanovený v pravidle 61 odst. 2 nařízení č. 2868/95 a v těchto případech by se sporná domněnka nepoužila. Nicméně, kdyby Úřad využil jeden z těchto jiných způsobů doručení, navrhovatelka by byla mohla přesně určit začátek lhůty pro podání žaloby (
22
). Tak by tomu nebylo v případě, že by Soudní dvůr dospěl k závěru, že předání expresní zásilkou je protiprávní a nepatří mezi způsoby doručování stanovené v pravidle 61 odst. 2 nařízení č. 2868/95.
90.
V této situaci by totiž navrhovatelka musela být přesvědčena o této protiprávnosti a o tom, že se uplatní pravidlo 68 nařízení č. 2868/95. Přitom se nedomnívám, že lze této společnosti uložit povinnost vědět o tom, že doručovací praxe používaná obvykle Úřadem je protiprávní.
91.
Jsem proto názoru, že porušení právní úpravy týkající se doručování ze strany Úřadu nemůže mít za následek to, že navrhovatelka bude zbavena možnosti využít nejvýhodnější lhůtu pro podání žaloby, kterou by mohla využít, jestliže by byla tato právní úprava dodržena.
92.
V souladu s výše uvedenou judikaturou nemohou totiž účastníci řízení nebo soud volně stanovit lhůty pro podání žaloby, jež mají kogentní charakter. Úřad se tak prostřednictvím protiprávní praxe nemůže odchýlit od lhůt pro podání žaloby, které vyplývají z ustanovení nařízení č. 2868/95 týkajících se doručování jeho rozhodnutí.
93.
Pokud by pravidlo 68 nařízení č. 2868/95 mělo vést k nepřípustnosti žaloby navrhovatelky, pak mám za to, že toto pravidlo je protiprávní a je třeba je zrušit. To znamená, že pokud Soudní dvůr bude považovat doručení napadeného rozhodnutí expresní zásilkou za neslučitelné s požadavky nařízení č. 2868/95, je třeba považovat toto doručení za zbavené účinku. Úřad by tak měl doručit napadené rozhodnutí jedním ze způsobů doručení zakotvených v pravidle 61 odst. 2 tohoto nařízení.
94.
Podle mého názoru je toto řešení v projednávaném případě jediným možným, a to tím spíše, že navrhovatelka sdělila Úřadu číslo svého faxu, takže posledně uvedený měl možnost využít jeden ze způsobů doručování výslovně uvedených v pravidle 61 odst. 2 nařízení č. 2868/95.
V – Závěry
95.
Vzhledem k předcházejícím úvahám navrhuji, aby Soudní dvůr rozhodl následujícím způsobem:
—
Zrušit usnesení Soudu prvního stupně Evropských společenství ze dne 14. prosince 2006 K-Swiss v. OHIM (Souběžné pruhy na botě) (T-14/06).
—
Zamítnout námitku nepřípustnosti vznesenou u Soudu prvního stupně Evropských společenství Úřadem pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM) jako neopodstatněnou.
—
Vrátit věc Soudu prvního stupně Evropských společenství k rozhodnutí o návrhových žádáních K-Swiss, Inc. směřujících ke zrušení rozhodnutí prvního odvolacího senátu Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM) ze dne 26. září 2005.
—
Rozhodnout o nákladech řízení později.
(
1
) – Původní jazyk: francouzština.
(
2
) – Dále jen „Úřad“.
(
3
) – Nařízení ze dne 13. prosince 1995, kterým se provádí nařízení Rady (ES) č. 40/94 o ochranné známce Společenství (Úř. věst. L 303, s. 1; Zvl. vyd. 17/01, s. 189), ve znění nařízení Komise (ES) č. 782/2004 ze dne (Úř. věst. L 123, s. 88; Zvl. vyd. 17/02, s. 10), a nařízení Komise (ES) č. 1041/2005 ze dne (Úř. věst. L 172, s. 4) (dále jen „nařízení č. 2868/95“).
(
4
) – T-14/06, dále jen „napadené usnesení“.
(
5
) – Nařízení ze dne 20. prosince 1993 o ochranné známce Společenství (Úř. věst. 1994, L 11, s. 1; Zvl. vyd. 17/01, s. 146).
(
6
) – Niceská dohoda o mezinárodním třídění výrobků a služeb pro účely zápisu známek ze dne 15. června 1957, ve znění změn a doplňků.
(
7
) – Dále jen „napadené rozhodnutí“.
(
8
) – Úřad cituje rozsudek ze dne 26. listopadu 1985, Cockerill-Sambre v. Komise (42/85, Recueil, s. 3749).
(
9
) – Směrnice ze dne 15. prosince 1997 o společných pravidlech pro rozvoj vnitřního trhu poštovních služeb Společenství a zvyšování kvality služby (Úř. věst. 1998, L 15, s. 14; Zvl. vyd. 06/03, s. 71).
(
10
) – Zákonodárce Společenství rozhodl o postupném otevření trhu v odvětví poštovních služeb. Za tímto účelem přijal směrnici 97/67, ve které zakotvil nezbytná opatření zajišťující jednak svobodu poskytování služeb v odvětví poštovních služeb, a jednak zachování všeobecné poštovní služby, kterou je poskytován minimální rozsah služeb za cenu dostupnou všem uživatelům, bez ohledu na to, kde se na území Evropského společenství nacházejí. Naplňování vnitřního trhu s poštovními službami dále pokračovalo směrnicí Evropského parlamentu a Rady 2002/39/ES ze dne 10. června 2002, kterou se mění směrnice 97/67/ES s ohledem na další otevření hospodářské soutěže poštovních služeb Společenství (Úř. věst. L 176, s. 21; Zvl. vyd. 06/04, s. 316) a nařízením Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1882/2003 ze dne o přizpůsobení ustanovení týkajících se výborů, které jsou nápomocny Komisi při výkonu jejích prováděcích pravomocí, stanovených v právních aktech Rady přijatých postupem podle článku 251 Smlouvy o ES a ustanovením rozhodnutí 1999/468/ES (Úř. věst. L 284, s. 1; Zvl. vyd. 01/04, s. 447), a nejčerstvěji směrnicí Evropského parlamentu a Rady 2008/6/ES ze dne, kterou se mění směrnice 97/67/ES s ohledem na úplné dotvoření vnitřního trhu poštovních služeb Společenství (Úř. věst. L 52, s. 3).
(
11
) – Viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Cockerill Sambre v. Komise (bod 10) a rozsudek ze dne 6. prosince 1990, Wirtschaftsvereinigung Eisen- und Stahlindustrie v. Komise (C-180/88, Recueil, s. I-4413, bod 22).
(
12
) – Body 58 až 60.
(
13
) – Bod 61.
(
14
) – Viz zejména rozsudek ze dne 29. června 2000, Politi v. Evropská nadace odborného vzdělávání (C-154/99 P, Recueil, s. I-5019, bod 15).
(
15
) – Tato formulace je rovněž totožná v německém a anglickém znění nařízení č. 2868/95.
(
16
) – Pravidlo 62 odst. 3 nařízení č. 2868/95 je odlišné od pravidla obsaženého v článku 79 jednacího řádu Soudního dvora a článku 100 jednacího řádu Soudu, podle kterých se doporučená poštovní zásilka považuje za předanou [adresátovi] desátý den po jejím podání na poště v místě sídla Soudního dvora nebo Soudu, ledaže doručenka osvědčuje, že zásilka byla přijata jiného dne, nebo ledaže [adresát] uvědomí vedoucího soudní kanceláře ve lhůtě tří týdnů od vyrozumění telefaxem nebo jiným technickým prostředkem, že mu doručovaná zásilka nedošla (kurziva provedena autorem tohoto stanoviska).
(
17
) – Tento názor nezbavuje pravidlo 70 nařízení č. 2868/95 jeho užitečného účinku. Toto pravidlo tak zůstává relevantní pro stanovení začátku lhůty pro podání žaloby v případě doručení předáním v prostorách Úřadu v souladu s pravidlem 63 tohoto nařízení, podle kterého může být doručení provedeno v prostorách Úřadu předáním dokumentu jeho adresátovi, který potvrdí jeho převzetí.
(
18
) – V tomto dopisu Úřad pouze upozornil adresáta na obsah článku 63 nařízení č. 40/94, podle kterého je třeba žalobu proti rozhodnutí odvolacího senátu podat k Soudu.
(
19
) – Ohledně nákladů viz rozsudek ze dne 15. května 2003, Pitsiorlas v. Rada a ECB (C-193/01 P, Recueil, s. I-4837).
(
20
) – Rozsudek ze dne 19. února 1981, Schiavo v. Rada (122/79 a 123/79, Recueil, s. 473, bod 22).
(
21
) – Rozsudky ze dne 5. června 1980, Belfiore v. Komise (108/79, Recueil, s. 1769, bod 3), a výše uvedený rozsudek Politi v. Evropská nadace odborného vzdělávání (bod 15).
(
22
) – Podle pravidla 64 nařízení č. 2868/95 se doručení uložením v poštovní přihrádce úřadu považuje za provedené pátý den po tomto uložení. Na základě pravidla 65 tohoto nařízení se doručení faxem považuje za provedené dne, kdy zpráva byla přijata faxovým přístrojem adresáta.