62012CC0421_CS
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Soudní dvůr má nyní, v kontextu žaloby na nesplnění povinnosti z důvodu údajně nesprávného provedení směrnice 2005/29(2) („směrnice o nekalých obchodních praktikách“), příležitost vyjádřit se k přechodnému režimu zavedenému čl. 3 odst. 5 výše uvedené směrnice, podle něhož mohou členské státy uplatňovat po určitou dobu a za určitých podmínek vnitrostátní předpisy, které v oblasti ochrany spotřebitele stanoví „více omezení nebo požadavků“ než samotná směrnice 2005/29.
I – Právní rámec
A – Unijní právo
1. Směrnice 2005/29
2. V bodě 6 odůvodnění směrnice 2005/29 se uvádí, že tato směrnice „sbližuje právní předpisy členských států o nekalých obchodních praktikách včetně klamavé reklamy, jež přímo poškozují ekonomické zájmy spotřebitelů, a tím nepřímo poškozují ekonomické zájmy oprávněných soutěžitelů. […] Nevztahuje se na vnitrostátní právní předpisy, které se týkají nekalých obchodních praktik poškozujících pouze ekonomické zájmy soutěžitelů nebo které se týkají obchodování mezi obchodníky, ani se jich nedotýká; při plném respektování zásady subsidiarity budou členské státy, pokud se tak rozhodnou, moci i nadále regulovat tyto praktiky v souladu s právem Společenství. Tato směrnice se rovněž nevztahuje na ustanovení směrnice 84/450/EHS o reklamě, která je klamavá pro podniky, avšak není klamavá pro spotřebitele, a o srovnávací reklamě, ani jí uvedená ustanovení nejsou dotčena. […]“
3. O něco dále, v bodě 14 odůvodnění téže směrnice, se uvádí, že „[j]e žádoucí, aby klamavé obchodní praktiky zahrnovaly i takové praktiky, včetně klamavé reklamy, jež uvedením spotřebitele v omyl brání tomu, aby uskutečnil informovanou, a tedy účelnou volbu. V souladu s právními předpisy a zvyklostmi členských států v oblasti klamavé reklamy dělí tato směrnice klamavé praktiky na klamavá jednání a klamavá opomenutí. Ve vztahu k opomenutí stanoví tato směrnice určitý počet zásadních informací, které potřebuje spotřebitel znát, aby mohl učinit informované rozhodnutí o obchodní transakci. […]“
4. Bod 15 odůvodnění uvedené směrnice upřesňuje, že „[p]okud právní předpisy Společenství stanoví požadavky na informace pro obchodní komunikaci, reklamu a uvádění na trh, jsou tyto informace pokládány za podstatné podle této směrnice. Členské státy budou moci zachovat nebo doplnit požadavky na informace, které se týkají smluvního práva a mají dopad na smluvní právo, pokud to umožňují ustanovení stávajících právních nástrojů Společenství o minimální harmonizaci. Příloha II uvádí demonstrativní výčet těchto požadavků na informace v acquis. Při úplné harmonizaci na základě této směrnice se za podstatné ve smyslu čl. 7 odst. 5 této směrnice pokládají pouze informace požadované právními předpisy Společenství. Pokud členské státy zavedly požadavky na informace nad rámec stanovený právem Společenství na základě ustanovení o minimální harmonizaci, nebude opomenutí těchto dodatečných informací pokládáno za klamavé opomenutí podle této směrnice. Členské státy však budou moci zachovat nebo zavést pro zajištění vyšší míry ochrany individuálních smluvních práv spotřebitelů přísnější předpisy v souladu s právními předpisy Společenství, pokud to ustanovení právních předpisů Společenství o minimální harmonizaci umožňují“.
5. A konečně v bodě 17 odůvodnění se uvádí, že „[p]ro zajištění vyšší právní jistoty je žádoucí určit takové obchodní praktiky, jež jsou za všech okolností nekalé. Příloha I proto uvádí taxativní výčet všech takových praktik. Pouze tyto obchodní praktiky lze pokládat za nekalé, aniž by bylo třeba provádět hodnocení jednotlivých případů podle článků 5 až 9. Tento seznam lze změnit pouze revizí této směrnice“.
6. Podle článku 1 směrnice 2005/29 je účelem této směrnice „přispět k řádnému fungování vnitřního trhu a dosáhnout vysoké úrovně ochrany spotřebitele sblížením právních a správních předpisů členských států týkajících se nekalých obchodních praktik, které poškozují ekonomické zájmy spotřebitelů“.
7. Článek 2 směrnice obsahuje několik definic, z nichž za relevantní pro projednávaný případ považuji tyto:
„b) ‚obchodníkem‘ [se rozumí] fyzická nebo právnická osoba, jež v obchodních praktikách spadajících do oblasti působnosti této směrnice jedná za účelem, který lze považovat za provozování jejího obchodu, živnosti nebo řemesla anebo výkonu jejího svobodného povolání, a kdokoli, kdo jedná jménem obchodníka nebo v jeho zastoupení;
[…]
d) ‚obchodními praktikami vůči spotřebiteli‘ […]: jednání, opomenutí, chování nebo prohlášení, obchodní komunikace včetně reklamy a uvedení na trh ze strany obchodníka přímo související s propagací, prodejem nebo dodáním produktu spotřebiteli.“
8. Článek 3 směrnice 2005/29, nadepsaný „Oblast působnosti“, stanoví:
„1. Tato směrnice se vztahuje na nekalé obchodní praktiky vůči spotřebitelům, jak je stanoveno v článku 5, před obchodní transakcí týkající se produktu, v jejím průběhu a po ní.
2. Touto směrnicí není dotčeno smluvní právo, zejména pravidla týkající se platnosti, vzniku nebo účinků smlouvy.
[…]
4. V případě rozporu mezi ustanoveními této směrnice a jinými pravidly Společenství, která upravují určité aspekty nekalých obchodních praktik, jsou tato jiná pravidla Společenství pro tyto určité aspekty rozhodná a použijí se.
5. Po dobu šesti let ode dne 12. 6. 2007 mohou členské státy v oblasti harmonizované touto směrnicí i nadále uplatňovat vnitrostátní předpisy, které stanoví více omezení nebo požadavků než tato směrnice a kterými se provádějí směrnice obsahující ustanovení o minimální harmonizaci. Tato opatření musí být zásadní pro zajištění náležité ochrany spotřebitelů před nekalými obchodními praktikami a musí být přiměřená pro dosažení tohoto cíle. Přezkum podle článku 18 může zahrnovat návrh na prodloužení této odchylky o další omezenou dobu, bude-li to pokládáno za vhodné.
6. Členské státy neprodleně oznámí Komisi veškeré vnitrostátní předpisy uplatňované na základě odstavce 5.
[…]“
9. Článek 4 směrnice 2005/29 stanoví, že „[č]lenské státy neomezí svobodu poskytování služeb ani volný pohyb zboží z důvodů spadajících do oblasti, kterou tato směrnice sbližuje.“
10. Článek 5 směrnice 2005/29, nadepsaný „Zákaz nekalých obchodních praktik“, stanoví:
„1. Nekalé obchodní praktiky jsou zakázány.
2. Obchodní praktika je nekalá, pokud
a) je v rozporu s požadavky náležité profesionální péče
a
b) podstatně narušuje nebo je schopná podstatně narušit ekonomické chování průměrného spotřebitele, který je jejímu působení vystaven nebo kterému je určena, nebo průměrného člena skupiny, pokud se obchodní praktika zaměřuje na určitou skupinu spotřebitelů, ve vztahu k danému produktu.
[…]
4. Obchodní praktiky jsou nekalé zejména tehdy, jsou-li
a) klamavé ve smyslu článků 6 a 7
nebo
b) agresivní ve smyslu článků 8 a 9.
5. V příloze I je uveden výčet obchodních praktik, které jsou považovány za nekalé za všech okolností. Tento jednotný výčet platí ve všech členských státech a může být změněn pouze revizí této směrnice.
[…]“
11. Článek 6 směrnice 2005/29, nazvaný „Klamavá jednání“, stanoví:
„1. Obchodní praktika je považována za klamavou, pokud obsahuje nesprávné informace, a je tedy nepravdivá, nebo pokud jakýmkoli způsobem, včetně celkového předvedení, uvádí nebo je schopná uvést průměrného spotřebitele v omyl ve vztahu k jednomu nebo k více z níže uvedených bodů, i když informace jsou věcně správné, což v obou případech vede nebo může vést k rozhodnutí spotřebitele o obchodní transakci, které by jinak neučinil:
[…]
d) cena nebo způsob výpočtu ceny anebo existence konkrétní cenové výhody;
[…]“
2. Směrnice 85/577(3)
12. Článek 1 odst. 1 směrnice 85/577 stanoví, že se tato směrnice „vztahuje na smlouvy, na základě kterých dodavatel dodává spotřebiteli zboží nebo poskytuje služby, uzavřené:
– v průběhu zájezdu organizovaného dodavatelem mimo jeho obchodní prostory
nebo
– v průběhu návštěvy dodavatele:
i) u spotřebitele doma nebo v bytě jiných spotřebitelů;
ii) u spotřebitele na jeho pracovišti, neuskutečnila-li se návštěva na výslovnou žádost spotřebitele.
13. Článek 8 směrnice 85/577 upřesňuje, že tato směrnice „nebrání členským státům v tom, aby v oblasti její působnosti vydávaly nebo ponechaly v platnosti příznivější ustanovení na ochranu spotřebitele“.
3. Směrnice 98/6(4)
14. Podle článku 1 směrnice 98/6 je účelem této směrnice „stanovit označování prodejní ceny a jednotkové ceny výrobků nabízených obchodníky spotřebitelům, aby se tak zlepšila informovanost spotřebitelů a usnadnilo porovnávání cen“.
15. V článku 10 této směrnice se stanoví, že směrnice „nebrání členským státům přijmout nebo zachovat ustanovení, která jsou z hlediska informovanosti spotřebitelů a porovnání cen výhodnější, aniž jsou dotčeny jejich povinnosti plynoucí ze Smlouvy“.
B – Vnitrostátní právo
16. Zákon ze dne 5. června 2007, kterým se mění zákon ze dne 14. července 1991 o obchodních praktikách a o informovanosti a ochraně spotřebitele a kterým se provádí směrnice 2005/29(5), ve spojení se zákonem ze dne 6. dubna 2010 o obchodních praktikách a ochraně spotřebitele(6), vylučuje ze své působnosti svobodná povolání, jakož i zubaře a fyzioterapeuty.
17. Belgický ústavní soud prohlásil v rozsudku č. 55/2011 ze dne 6. dubna 2011, který byl potvrzen rozsudkem č. 192/2011 ze dne 15. prosince 2011, že některá ustanovení zákona ze dne 6. dubna 2010 jsou protiústavní, neboť vylučují z oblasti své působnosti svobodná povolání, jakož i zubaře a fyzioterapeuty.
18. Článek 4 zákona ze dne 2. srpna 2002 o klamavé reklamě a srovnávací reklamě, o zneužívajících klauzulích a smlouvách uzavřených na dálku v oblasti svobodných povolání(7) obsahuje definici klamavé reklamy a stanoví její zákaz v oblasti svobodných povolání.
19. Článek 43 odst. 2 a čl. 51 odst. 3 výše uvedeného zákona ze dne 14. července 1991 stanoví, že obchodníci nemohou oznámit slevu, pokud se nejedná o skutečné snížení v poměru k ceně, která byla platná v měsíci bezprostředně předcházejícím datu použitelnosti slevy.
20. Podle článků 20 až 23 a článku 29 výše uvedeného zákona ze dne 6. dubna 2010 mohou být výrobky považovány za zlevněné pouze v případě, že je jejich cena nižší než referenční cena, kterou se rozumí nejnižší z cen, které pro dané výrobky podnik určil během uvedeného měsíce.
21. Zákon ze dne 25. června 1993 o výkonu ambulantních činností a o organizaci veřejných trhů(8), ve znění zákona ze dne 4. července 2005(9), stanoví, že ambulantní prodej lze v bytě spotřebitele pořádat pouze v případě, že jeho celková hodnota nepřekročí částku 250 eur na spotřebitele. Článek 5 královského nařízení ze dne 24. září 2006 o výkonu a organizaci ambulantních činností(10) stanoví, že ambulantně nelze prodávat mimo jiné léčiva, léčivé rostliny a přípravky z léčivých rostlin ani žádné výrobky určené ke změně zdravotního stavu, lékařské a ortopedické přístroje, korekční skla a jejich obroučky, drahé kovy a kameny, perly ani zbraně a střelivo.
II – Postup před zahájením soudního řízení
22. Komise poté, co se několikrát neformálně obrátila na belgické orgány, zaslala Belgickému království dne 2. února 2009 výzvu dopisem, neboť měla za to, že nesprávně provedlo směrnici 2005/29. Belgické orgány oznámily prostřednictvím dopisů ze dne 3. června 2009 a ze dne 24. června 2009, že provedly určité legislativní úpravy s cílem vyřešit otázky, jež položila Komise. Za tímto účelem byl přijat zákon ze dne 6. dubna 2010 o obchodních praktikách a ochraně spotřebitele, který vstoupil v platnost dne 12. května 2010.
23. Odůvodněným stanoviskem ze dne 15. března 2011 oznámila Komise belgickým orgánům, že zákon ze dne 6. dubna 2010 nepředstavuje odpověď na čtyři z důvodů nesplnění povinnosti, které uvedla ve výzvě dopisem ze dne 2. února 2009.
24. Komise má za to, že vysvětlení, jež podaly belgické orgány v dopise ze dne 11. května 2011, nenapravila nesplnění povinnosti, na něž poukázala ve třech bodech odůvodnění výzvy ze dne 2. února 2009, a proto se rozhodla podat projednávanou žalobu.
III – Žaloba podaná Komisí
25. Komise prostřednictvím své žaloby poukazuje na tři případy nesplnění povinnosti, kterých se Belgické království dopustilo.
26. První z oznámených případů nesplnění povinnosti spočívá ve vyloučení některých povolání z působnosti směrnice 2005/29, která se vztahuje na veškeré obchodní praktiky všech podnikatelů bez ohledu na jejich právní postavení či na odvětví, v němž působí. Výslovné vyloučení svobodných povolání, zubařů a fyzioterapeutů z působnosti zákona ze dne 5. června 2007, kterým se do belgického právního řádu provádí směrnice 2005/29, je v rozporu s článkem 3 uvedené směrnice ve spojení s čl. 2 písm. b) téže směrnice, přičemž toto nesplnění povinnosti nebylo přijetím zákona ze dne 6. dubna 2010 napraveno.
27. Komise zastává názor, že oznámené nesplnění povinnosti nebylo napraveno ani tím, že belgický ústavní soud prohlásil dne 6. dubna 2011 ustanovení zákona ze dne 6. dubna 2010, jimiž se z působnosti tohoto zákona vylučují výše uvedená povolání, za protiústavní, neboť prohlášení neplatnosti uvedených ustanovení závisí na tom, zda bude podána žaloba na neplatnost, přičemž taková žaloba by byla podána, pokud vůbec, až po uplynutí lhůty, která byla před zahájením soudního řízení poskytnuta belgickým orgánům k tomu, aby napravily oznámené nesplnění povinnosti.
28. Druhý případ nesplnění povinnosti se týká belgické právní úpravy oznámení o slevách. Komise tvrdí, že ochrana spotřebitele, kterou poskytuje čl. 43 odst. 2 zákona ze dne 14. července 1991 a články 20, 21 a 29 zákona ze dne 6. dubna 2010, je přísnější než ochrana stanovená směrnicí 2005/29, která zavedla úplnou harmonizaci nekalých obchodních praktik.
29. Třetí případ nesplnění povinnosti se týká zákazu některých případů ambulantního prodeje. Komise uvádí, že čl. 4 odst. 1 třetí pododstavec zákona ze dne 25. června 1993, který byl vložen článkem 7 zákona ze dne 4. července 2005, zakazuje – až na několik výjimek – veškerý prodej v domácnostech, a že čl. 5 odst. 1 královského nařízení ze dne 24. září 2006 zakazuje ambulantní prodej některých výrobků. Směrnice 2005/29 však takovéto zákazy nestanoví, a proto s ohledem na to, že harmonizace, kterou tato směrnice dovršila, má vyčerpávající povahu, tato směrnice brání dotčené vnitrostátní právní úpravě.
30. Komise proto navrhuje, aby Soudní dvůr prohlásil, že Belgické království nesplnilo povinnosti, které pro něj vyplývají z článku 3 směrnice 2005/29 ve spojení s čl. 2 písm. b) a d), jakož i z článku 4 téže směrnice, a aby uložil Belgickému království náhradu nákladů řízení.
IV – Řízení u Soudního dvora
31. Belgické království předložilo žalobní odpověď, v níž v souvislosti s prvním důvodem uvádí, že je tento důvod nepřípustný, neboť Komise nevzala v úvahu platný zákon ze dne 2. srpna 2002 o klamavé reklamě a srovnávací reklamě, o zneužívajících klauzulích a smlouvách uzavřených na dálku v oblasti svobodných povolání, a neupřesnila, v jakém ohledu je uvedený zákon v rozporu se směrnicí 2005/29. Pokud jde o věc samou, Belgické království uznává, že z působnosti zákona, jímž byla daná směrnice provedena, byla vyloučena některá povolání, nicméně připomíná, že ústavní soud prohlásil toto vyloučení za protiústavní, a uvádí, že dne 6. září 2012 byla podána žaloba na neplatnost, v jejímž důsledku by mohla být se zpětnou účinností prohlášena neplatnost právních ustanovení prohlášených za protiústavní. V každém případě Belgické království uvádí, že uvedená ustanovení nejsou s ohledem na svou protiústavnost použitelná, což podle jeho tvrzení znamená, že v den, kdy uplynula lhůta poskytnutá Komisí, bylo toto nesplnění povinnosti již napraveno.
32. Komise v replice tvrdí, že zákon ze dne 2. srpna 2002, jehož se Belgické království dovolávalo poprvé ve své žalobní odpovědi, sice stanoví zákaz klamavé reklamy v oblasti svobodných povolání, avšak neklade si za cíl provést směrnici 2005/29, nýbrž směrnici 84/450(11) . Ačkoli se obě tyto směrnice mohou vztahovat na stejný druh praktik, sledují různé cíle, což je zdůrazněno i v bodě 6 odůvodnění směrnice 2005/29. Členské státy byly proto povinny provést posledně jmenovanou směrnici, aby tímto způsobem upravily otázku klamavé reklamy v oblasti, jíž se tato směrnice zabývá. Na obhajobu, kterou vzneslo Belgické království v souvislosti s meritem tohoto prvního případu nesplnění povinnosti, Komise reaguje tak, že zatímco před zahájením soudního řízení belgické orgány tvrdily, že protiústavní ustanovení by mohla být se zpětným účinkem zrušena pouze za předpokladu, že by bylo vyhověno případné žalobě na neplatnost, nyní tvrdí, že k jejich eliminaci stačí prohlášení o protiústavnosti. V každém případě má Komise za to, že s ohledem na právní jistotu spotřebitelů se nelze domnívat, že pouhé prohlášení protiústavnosti je dostatečné k tomu, aby byla sporná právní ustanovení vyloučena z vnitrostátního právního řádu, neboť možnost, že konečné zrušení protiústavních ustanovení bude záviset na vydání dalších výroků, představuje nepřijatelný stav nejistoty.
33. Belgické království v duplice tvrdí, že Komise nepopírá, že článek 4 zákona ze dne 2. srpna 2002 upravuje klamavou reklamu v oblasti svobodných povolání, a že tedy odpovídá čl. 2 písm. d) směrnice 2005/29, takže tuto směrnici částečně provádí. Vzhledem k tomu, že tento zákon ve své výzvě dopisem nijak nezohlednila, je tedy tento důvod nepřípustný. Na druhou stranu se belgické orgány domnívají, že výroky ústavního soudu týkající se protiústavní povahy poskytují dostatečnou míru jistoty, neboť jejich důsledkem je začlenění svobodných povolání do působnosti zákona ze dne 5. června 2007.
34. K druhému případu nesplnění povinnosti Belgické království uvádí, že zákon ze dne 6. dubna 2010 již nevyžaduje, aby cena, která je oznámena jako snížená, byla uplatňována souvisle během měsíce, který oznámení o slevě předcházel. Dále uvádí, že směrnice 2005/29 sice zavádí úplnou harmonizaci, avšak neobsahuje ustanovení, která by umožňovala určit, zda jsou oznámení o slevách z ekonomického hlediska skutečná. Směrnice 2005/29 ostatně nezměnila směrnici 98/6, jejíž článek 10 zmocňuje členské státy k tomu, aby přijaly nebo zachovaly ustanovení, která jsou z hlediska informovanosti spotřebitelů a porovnání cen výhodnější. A konečně Belgické království tvrdí, že právo spotřebitele na informace představuje podle Soudního dvora zásadu, takže dotčená právní úprava by měla být přezkoumána s cílem určit, zda je ospravedlněna důvody naléhavého zájmu a zda je přiměřená ve vztahu ke sledovanému cíli, z hlediska článku 28 SFEU.
35. Komise v tomto ohledu v replice namítá, že působnost směrnice 98/6 nezahrnuje informování spotřebitelů o snižování cen a navíc se ani netýká všech hledisek informování spotřebitelů v oblasti cen výrobků. V případě směrnice 2005/29 byl zákonodárce veden záměrem zabránit tomu, aby členské státy zakazovaly některé obchodní praktiky z důvodu, že příslušník některého povolání nesplnil určité povinnosti v oblasti informování, které jsou stanoveny vnitrostátními právními řády. Belgické právní předpisy přitom stanoví zákaz oznamování slev v případě, že nejsou splněny přísné podmínky, jež tyto předpisy ukládají, a to i přesto, že tyto praktiky, posuzované případ od případu, by nemusely být nutně považovány za klamavé nebo nekalé ve smyslu směrnice 2005/29. Kromě toho Komise odmítá argument, který vznesly belgické orgány v souvislosti s článkem 28 SFEU.
36. Belgické království v duplice tvrdí, že pokud by byla argumentace Komise přijata, musela by v oblasti snižování cen být jednotlivá oznámení přezkoumávána případ od případu, což by při zjišťování, zda tato oznámení nepředstavují nekalou praktiku, vedlo k uplatňování mnoha různých kritérií lišících se podle jednotlivých vnitrostátních soudů; takováto praxe by však byla v rozporu s cílem, který sleduje směrnice 98/6 v oblasti porovnávání cen.
37. V souvislosti s třetím případem nesplnění povinnosti Belgické království tvrdí, že čl. 5 odst. 1 královského nařízení ze dne 24. září 2006 i článek 7 zákona ze dne 4. července 2005 spadají do působnosti směrnice 85/577 a představují přísnější vnitrostátní opatření, která jsou výše uvedenou směrnicí povolena. Domnívá se tedy, že tvrzení Komise, podle nichž byla opomenuta vyčerpávající povaha harmonizace zavedené směrnicí 2005/29, nejsou odůvodněná. Uvedená směrnice ostatně doplňuje již platná unijní ustanovení týkající se ochrany spotřebitele, aniž mění či omezuje dosah směrnice 85/577, jejíž oblast působnosti se doplňuje s působností směrnice 2005/29. Daná vnitrostátní opatření konečně souvisí s opatřeními k provedení směrnice 2011/83, která musí Belgické království přijmout do 13. prosince 2013.
38. Belgické království proto navrhuje, aby Soudní dvůr prohlásil první žalobní důvod za nepřípustný, ve zbývající části zamítl žalobu jako neodůvodněnou a uložil Komisi náhradu nákladů řízení.
V – Posouzení
A – První žalobní důvod
1. K přípustnosti žalobního důvodu
39. Jak již bylo uvedeno výše, Komise má za to, že výslovné vyloučení svobodných povolání, zubařů a fyzioterapeutů z působnosti zákona ze dne 6. dubna 2010, kterým se do belgického právního řádu provádí směrnice 2005/29, je v rozporu s článkem 3 uvedené směrnice ve spojení s čl. 2 písm. b) téže směrnice.
40. Belgické království namítá, že tento první žalobní důvod je nepřípustný, neboť Komise nevzala v úvahu zákon ze dne 2. srpna 2002 o klamavé reklamě a srovnávací reklamě, o zneužívajících klauzulích a smlouvách uzavřených na dálku v oblasti svobodných povolání a neupřesnila, v jakém ohledu je tento zákon v rozporu se směrnicí 2005/29.
41. V souvislosti s touto námitkou nepřípustnosti poukazuje Komise na skutečnost, že Belgické království se o zákonu ze dne 2. srpna 2002 poprvé zmínilo až ve své žalobní odpovědi. Komise sice uznává, že tento zákon zakazuje klamavou reklamu v oblasti svobodných povolání, přesto však tvrdí, že jeho předmětem není provedení směrnice 2005/29, nýbrž směrnice 84/450, přičemž obě tyto směrnice sledují různé cíle a předmětem tohoto řízení je nesprávné provedení směrnice 2005/29. Belgické království namítá, že článek 4 zákona ze dne 2. srpna 2002 upravuje klamavou reklamu v oblasti svobodných povolání, a tedy odpovídá čl. 2 písm. d) směrnice 2005/29, takže tuto směrnici částečně provádí.
42. Podle mého názoru není namístě prohlašovat tento první důvod za nepřípustný.
43. Jak je uvedeno v bodě 1 výzvy dopisem, která byla zaslána Belgickému království dne 2. února 2009, Komise zdůraznila, že zákon ze dne 5. června 2007, kterým se provádí směrnice 2005/29, vylučuje ze své působnosti svobodná povolání, přičemž uvedla, že uvedené vyloučení je „potvrzeno i existencí samostatného zákona týkajícího se svobodných povolání, kterým je zákon ze dne 2. srpna 2002 […], přičemž v rámci provedení směrnice [2005/29] nedošlo ke změně tohoto zákona“. Dále Komise uvedla, že belgické orgány ve své předchozí korespondenci „tuto situaci uznaly“ a zdůraznily svůj záměr tento zákon změnit, přičemž Belgické království tuto okolnost nepopřelo. Zákon ze dne 6. dubna 2010 byl ostatně přijat právě proto, aby bylo vyhověno výzvě zaslané Komisí, přestože je v něm vyloučení svobodných povolání nadále zachováno.
44. S ohledem na výše uvedené mám za to, že Komise nebyla povinna podrobněji se zabývat možností, že zákon ze dne 2. srpna 2002 zajistil splnění povinností, které vyplývají ze směrnice 2005/29 v souvislosti s neexistencí vyloučení svobodných povolání, neboť belgické orgány již od počátku chápaly tvrzení Komise tak, že zákon ze dne 2. srpna 2002 potvrzuje skutečné vyloučení stanovené zákonem ze dne 5. června 2007.
2. K opodstatněnosti důvodu
45. Belgické království připouští, že z působnosti zákona provádějícího směrnici 2005/29 byla vyloučena některá povolání. Tvrdí nicméně, že tento rozpor se směrnicí byl napraven prohlášením protiústavnosti ustanovení zákona ze dne 6. dubna 2010, jež toto vyloučení stanovila.
46. Je třeba podotknout, že lhůta pro přijetí opatření nezbytných ke splnění povinností vyplývajících ze směrnice 2005/29, kterou stanovila Komise belgickým orgánům ve svém odůvodněném stanovisku ze dne 15. března 2011, skončila dne 15. května 2011.
47. Skutečnost, že protiústavnost čl. 2 odst. 1 a 2 a čl. 3 odst. 2 zákona ze dne 6. dubna 2010 byla prohlášena rozsudkem ústavního soudu ze dne 6. dubna 2011, svádí k tomu dát belgickým orgánům zapravdu v tom, že v době, kdy skončila lhůta, kterou stanovila Komise ve svém odůvodněném stanovisku (15. května 2011), bylo již oznámené nesplnění povinnosti napraveno.
48. V belgickém právním řádu nicméně platí, že prohlášení protiústavní povahy neumožňuje svými účinky vyloučit pozdější uplatňování ustanovení dotčených tímto prohlášením. Jak připustily i samy belgické orgány, je totiž k tomu, aby byla ustanovení, která byla prohlášena za protiústavní, se zpětnými účinky „odstraněna“ z vnitrostátního právního řádu, v zásadě nutné, aby se po prohlášení protiústavní povahy vyhovělo žalobě na neplatnost.
49. Belgické království v bodě 17 žalobní odpovědi, kterou podalo v projednávaném řízení, uvedlo, že poté, co je prohlášena protiústavnost, „je protiústavní ustanovení nadále součástí právního řádu, avšak belgické soudy jej již nemohou uplatňovat“. Toto pravidlo však neodpovídá vždy skutečnosti, neboť jak uznávají i samy belgické orgány, ustanovení, která byla za protiústavní prohlášena rozsudkem ze dne 6. dubna 2011, byla následně znovu prohlášena za protiústavní rozsudkem vydaným dne 15. prosince 2011. Belgické království dále uvedlo, že ústavní soud dosud projednává žalobu na neplatnost podanou proti ustanovením, která byla za protiústavní prohlášena v roce 2011, což dokládá, že v belgickém právním řádu nelze s jistotou vyloučit, že ustanovení prohlášená za protiústavní budou nadále uplatňována, dokud nebude vyhověno žalobě na jejich neplatnost.
50. Jak uvádí Belgické království, praxe belgických soudů může zajisté vést i k situaci, kdy formální prohlášení protiústavnosti samo o sobě de facto umožní vyloučit veškeré další uplatňování dotčeného ustanovení. Okolnosti projednávaného řízení nicméně dokládají, že to nemusí být nutně pravidlem. S ohledem na výše uvedené existují důvody k tvrzení, že právní postavení, v němž se nacházejí ustanovení prohlášená za protiústavní, je natolik nejisté, že je neslučitelné s právní jistotou, která je podmínkou toho, aby mohlo být konstatováno, že daný vnitrostátní právní řád beze zbytku splnil požadavky týkající se včasného provedení určité směrnice.
51. Sdílím v tomto smyslu názor Komise ohledně relevantnosti judikatury, kterou vydal Soudní dvůr v rozsudku ze dne 10. května 2001, Komise v. Nizozemsko(12), v němž prohlásil, že „vnitrostátní judikatura, ačkoli považovaná za ustálenou, která vykládá vnitrostátní právní předpisy způsobem pokládaným za konformní s požadavky směrnice, nemůže být charakterizován takovou přesností a jasností, které jsou vyžadovány za účelem splnění požadavku právní jistoty“, a to „zejména v oblasti ochrany spotřebitele.“ Zastávám názor, že odkaz na „vnitrostátní judikaturu“ může být zcela přirozeně rozšířen i na vnitrostátní právní rámec upravující účinky prohlášení protiústavnosti, pokud tento rámec, jak uznávají i belgické orgány, připouští možnost uplatňování právních předpisů prohlášených za protiústavní, a to bez ohledu na to, zda je tato možnost v praxi jen málo pravděpodobná. Takovouto nejistotu lze přijatelným způsobem vyřešit jedině úplným a konečným zrušením právního předpisu, který je neslučitelný s unijním právem, přičemž režim protiústavnosti, který je platný v dotčeném vnitrostátním právním řádu, tento požadavek v dostatečné míře neplní.
52. Z výše uvedených důvodů se domnívám, že prvnímu důvodu nesplnění povinnosti, který uvedla Komise, je třeba vyhovět.
B – Druhý žalobn í důvod
53. Komise uvádí, že v oblasti oznamování slev poskytují belgické právní předpisy spotřebitelům širší ochranu než směrnice 2005/29, přičemž má za to, že tato směrnice zavedla úplnou harmonizaci nekalých obchodních praktik, takže není namístě přijímat více omezující vnitrostátní opatření, a to ani s cílem poskytnout spotřebitelům vyšší míru ochrany.
54. Belgické království nezpochybňuje, že jeho právní předpisy zajišťují spotřebitelům vyšší míru ochrany, než jakou jim poskytuje směrnice 2005/29, přitom však tvrdí, že směrnice 98/6, která byla použitelná v době, kdy skončila lhůta stanovená Komisí v jejím odůvodněném stanovisku, toto umožňuje.
55. Soudní dvůr již prohlásil, že oznámení o slevách představují obchodní praktiky ve smyslu čl. 2 písm. d) směrnice 2005/29(13), který tento pojem definuje pomocí „zvláště široké formulace“(14) jako „jednání, opomenutí, chování nebo prohlášení, obchodní komunikace včetně reklamy a uvedení na trh ze strany obchodníka přímo související s propagací, prodejem nebo dodáním produktu spotřebiteli“.
56. Není tedy pochyb o tom, že čl. 43 odst. 2 zákona ze dne 14. července 1991 a články 20, 21 a 29 zákona ze dne 6. dubna 2010 upravují činnost spadající do působnosti směrnice 2005/29.
57. Belgické orgány se shodují s Komisí v názoru, že směrnice 2005/20 zajisté, řečeno slovy Soudního dvora, „úplně harmonizuje na úrovni Společenství pravidla týkající se nekalých obchodních praktik podniků vůči spotřebitelům“(15) . Současně však upozorňují, že navzdory tomu tato směrnice „neobsahuje přizpůsobená a harmonizovaná pravidla, podle nichž by bylo možné určit, zda jsou oznámení o slevách z ekonomického hlediska skutečná“(16), přičemž belgický zákonodárce měl v úmyslu se pro vyřešení tohoto nedostatku opřít o směrnici 98/6 o ochraně spotřebitelů při označování cen výrobků nabízených spotřebiteli.
58. Tvrzení belgických orgánů však podle mého názoru vychází z nesprávné premisy. Směrnice 98/6 se totiž navzdory svému názvu nezabývá v pravém slova smyslu obecnou ochranou spotřebitelů při označování cen, nýbrž mnohem konkrétněji ochranou spotřebitelů před problémy vyplývajícími z označování cen výrobků ve vztahu k různým jednotkám měření.
59. Jak je totiž vysvětleno v bodě 5 odůvodnění směrnice 98/6, „vazba mezi označením jednotkové ceny výrobků a jejich hotovým balením v předem stanovených množstvích nebo objemech, které odpovídají hodnotám kategorií přijatým na úrovni Společenství, se ukázala jako příliš složitá pro používání v praxi“, takže je „nezbytné v zájmu spotřebitelů upustit od této vazby ve prospěch nového zjednodušeného mechanismu, aniž jsou dotčena ustanovení upravující normalizaci balení“. V bodě 6 odůvodnění směrnice se dále uvádí, že tento nový mechanismus se opírá o „povinnost označovat prodejní cenu a jednotkovou cenu[, která] významně přispívá k lepší informovanosti spotřebitelů, neboť je to nejsnadnější způsob, jak umožnit spotřebitelům, aby posoudili a porovnali ceny výrobků optimálním způsobem, a mohli se tak na základě jednoduchého porovnání kvalifikovaně rozhodnout“.
60. Prostřednictvím směrnice 98/6 měl zákonodárce v úmyslu „zajistit jednotné a transparentní informace“(17) týkající se kvantifikace výrobků ve vztahu k jednotnému systému měření, který představuje základ pro určení jejich ceny.
61. V tomtéž duchu stanoví článek 1 směrnice 98/6, že účelem této směrnice je „stanovit označování prodejní ceny a jednotkové ceny výrobků nabízených obchodníky spotřebitelům, aby se tak zlepšila informovanost spotřebitelů a usnadnilo porovnávání cen“(18) . Veškerá hmotněprávní ustanovení této směrnice se poté zabývají otázkami, které se týkají obou těchto způsobů označování cen(19) .
62. Žádné z ustanovení směrnice 98/6 se tedy nepodobá tomu, co belgické orgány nazývají, jak již bylo uvedeno výše, „přizpůsobená a harmonizovaná pravidla, podle nichž by bylo možné určit, zda jsou oznámení o slevách z ekonomického hlediska skutečná“. Nelze tedy mít ani za to, že článek 10 této směrnice opravňuje členské státy k tomu, aby přijímaly předpisy za účelem zajištění toho, aby slevy byly z ekonomického hlediska skutečné.
63. Článek 10 směrnice 98/6 stanoví, že tato směrnice „nebrání členským státům přijmout nebo zachovat ustanovení, která jsou z hlediska informovanosti spotřebitelů a porovnání cen výhodnější, aniž jsou dotčeny jejich povinnosti plynoucí ze Smlouvy“. Z logiky věci přitom vyplývá, že tato výhodnější ustanovení by se měla týkat pouze oblasti, která je předmětem směrnice 98/6, tj. informování spotřebitelů o referenčních jednotkách, které jsou užívány pro účely stanovení cen výrobků a které usnadňují porovnávání cen nikoliv ve vztahu k předchozím cenám, nýbrž ve vztahu k různým systémům měření.
64. Nelze se tedy domnívat, že informace o „slevách“, které mají být poskytovány spotřebitelům, spadají do působnosti směrnice 98/6, což znamená, že nelze uplatnit ani možnost, kterou členským státům poskytuje článek 10 této směrnice.
65. V návaznosti na výše uvedené je třeba poukázat také na skutečnost, že článek 3 směrnice 2005/29 stanoví několik případů, v nichž mohou mít před ustanoveními této směrnice přednost jiné právní předpisy, ať již na úrovni Společenství nebo na úrovni členských států.
66. Konkrétně odstavec 2 tohoto článku stanoví, že směrnicí 2005/29 „není dotčeno smluvní právo, zejména pravidla týkající se platnosti, vzniku nebo účinků smlouvy“. Podle mého názoru je zjevné, že vnitrostátní předpis, který je v projednávaném případě přezkoumáván, se netýká právního režimu smluv, nýbrž spadá do oblasti, v níž je určováno, za jakých podmínek může být veřejnosti nabízena možnost uzavření smlouvy, což představuje právní úkon upravený normami smluvního práva.
67. Odstavec 4 téhož článku 3 směrnice 2005/29 stanoví, že „[v] případě rozporu mezi ustanoveními této směrnice a jinými pravidly Společenství, která upravují určité aspekty nekalých obchodních praktik, jsou tato jiná pravidla Společenství pro tyto určité aspekty rozhodná a použijí se“. Ani tato výjimka nemá žádný dopad na výše uvedený závěr, neboť směrnice 98/6, jíž se belgické orgány dovolávají, nemůže být vzhledem ke svému předmětu považována za normu, která upravuje „určité aspekty nekalých obchodních praktik“.
68. A konečně odstavec 5 výše zmiňovaného článku 3 stanoví, že „[p]o dobu šesti let ode dne 12. 6. 2007 mohou členské státy v oblasti harmonizované touto směrnicí i nadále uplatňovat vnitrostátní předpisy, které stanoví více omezení nebo požadavků než tato směrnice a kterými se provádějí směrnice obsahující ustanovení o minimální harmonizaci“. Stanoveny jsou však dvě podmínky: zaprvé takováto vnitrostátní ustanovení musí být „zásadní pro zajištění náležité ochrany spotřebitelů před nekalými obchodními praktikami a […] přiměřená pro dosažení tohoto cíle“. Zadruhé, jak je stanoveno v odstavci 6 téhož článku 3, je nutné, aby členské státy „neprodleně [oznámily] Komisi veškeré vnitrostátní předpisy uplatňované na základě odstavce 5“.
69. Článek 3 odst. 5 směrnice 2005/29 nestanoví, které ze směrnic „obsahující[ch] ustanovení o minimální harmonizaci“ mohou být po dobu šesti let i nadále prováděny přísnějšími vnitrostátními předpisy. Pro účely výkladu lze využít prohlášení uvedené v bodě 45 odůvodnění důvodové zprávy k návrhu předloženému Komisí(20), podle něhož „[p]okud jsou odvětvovou směrnicí upraveny pouze některé aspekty obchodních praktik, například požadavky týkající se obsahu informací, použije se rámcová směrnice na ostatní prvky například tehdy, pokud jsou informace požadované odvětvovými předpisy předkládány takovým způsobem, jakým by mohly uvádět v omyl. Směrnice tedy doplňuje stávající i budoucí právní předpisy, mezi něž patří například návrh nařízení o podpoře prodeje, směrnice o spotřebitelském úvěru či směrnice o elektronickém obchodu“ (neoficiální překlad) .
70. Směrnice 98/6 sice obsahuje „požadavky týkající se obsahu informací“ o cenách, avšak – jak již bylo uvedeno výše – tyto požadavky se nevztahují ke slevám upraveným vnitrostátními předpisy, jež jsou předmětem projednávaného řízení. Uvedené předpisy tedy nemohou spadat mezi případy uvedené v čl. 3 odst. 5 směrnice 2005/29, a nemohou být proto uplatňovány po uplynutí lhůty stanovené k provedení této směrnice do vnitrostátního právního řádu.
71. Z výše uvedeného tedy nelze vyvodit jiný důsledek než ten, že v plném rozsahu platí zákaz stanovený v článku 4 směrnice 2005/29, „který členským státům výslovně zakazuje zachovávat nebo přijímat více omezující vnitrostátní opatření, i když taková opatření směřují k dosažení vyšší úrovně ochrany spotřebitele“(21) .
72. Je proto třeba se ztotožnit s tvrzením Komise, že vzhledem k tomu, že v příloze I směrnice 2005/29 nejsou uvedena oznámení o slevách nesplňující podmínky takového druhu, jaké stanoví belgické právní předpisy, mohou být takovéto obchodní praktiky považovány za nekalé pouze tehdy, pokud v jednotlivých případech odpovídají podmínkám uvedeným v článcích 5 až 9 této směrnice.
73. Podmínky, jež vyžadují belgické právní předpisy pro účely oznámení o slevách, mohou vést k tomu, že budou ve vnitrostátním právním řádu zakázána ta oznámení, která by nebyla považována za nekalou či klamavou obchodní praktiku, pokud by byla posuzována podle čl. 6 odst. 1 směrnice 2005/29, v němž se stanoví, že „[o]bchodní praktika je považována za klamavou, pokud obsahuje nesprávné informace, a je tedy nepravdivá, nebo pokud jakýmkoli způsobem, včetně celkového předvedení, uvádí nebo je schopná uvést průměrného spotřebitele v omyl ve vztahu k jednomu nebo k více z níže uvedených bodů, i když informace jsou věcně správné, což v obou případech vede nebo může vést k rozhodnutí spotřebitele o obchodní transakci, které by jinak neučinil: […] d) cena nebo způsob výpočtu ceny anebo existence konkrétní cenové výhody“.
74. Bez ohledu na to, zda jsou oznámení o slevách v souladu s belgickými právními předpisy, či nikoliv, za neslučitelná s unijním právem mohou být považována pouze tehdy, pokud v jednotlivých případech odpovídají typům nekalých praktik definovaným podle kritérií stanovených v článcích 5 až 9 směrnice 2005/29.
75. V souvislosti s tvrzením belgických orgánů, podle něhož lze přísnější vnitrostátní předpisy v konečném důsledku odůvodnit právem na informace, je třeba spolu s Komisí uvést, že – jak je uvedeno v bodě 15 odůvodnění směrnice 2005/29 – „za podstatné podle této směrnice“ mohou být pokládány pouze informace, u nichž unijní právní předpisy stanoví „požadavky […] pro obchodní komunikaci, reklamu a uvádění na trh“. „Členské státy budou moci zachovat nebo doplnit požadavky na informace, které se týkají smluvního práva a mají dopad na smluvní právo, pokud to umožňují ustanovení stávajících právních nástrojů Společenství o minimální harmonizaci. […] Při úplné harmonizaci na základě této směrnice se za podstatné ve smyslu čl. 7 odst. 5 této směrnice pokládají pouze informace požadované právními předpisy Společenství. Pokud členské státy zavedly požadavky na informace nad rámec stanovený právem Společenství na základě ustanovení o minimální harmonizaci, nebude opomenutí těchto dodatečných informací pokládáno za klamavé opomenutí podle této směrnice“. Dále se v bodě 15 odůvodnění uvádí, že „[č]lenské státy však budou moci zachovat nebo zavést pro zajištění vyšší míry ochrany individuálních smluvních práv spotřebitelů přísnější předpisy v souladu s právními předpisy Společenství, pokud to ustanovení právních předpisů Společenství o minimální harmonizaci umožňují“. Jak bylo však již uvedeno, směrnice 98/6 podle mého názoru v projednávaném případě neumožňuje přijmout přísnější právní předpisy dotčené v tomto řízení.
76. Není proto možné, aby byla na základě směrnice 2005/29 zásadně zakazována taková oznámení o slevách nevyhovující takovým vnitrostátním předpisům, jako je právě projednávaná úprava. Zákaz takového druhu by byl přípustný pouze za předpokladu, že by byl tento typ oznámení uveden v příloze I směrnice 2005/29, tak tomu ovšem není. Proto lze takovýto zákaz uplatnit pouze případ od případu a jen tehdy, pokud jej lze vyvodit z uplatnění kritérií stanovených v článcích 5 až 9 zmiňované směrnice.
77. Domnívám se tedy, že Belgické království nesplnilo povinnosti, které pro něj vyplývají z článku 4 směrnice 2005/29, neboť čl. 43 odst. 2 zákona ze dne 14. července 1991 a články 20, 21 a 29 zákona ze dne 6. dubna 2010 poskytují spotřebitelům více omezující a přísnější ochranu, než jakou stanoví výše uvedená směrnice.
C – Třetí žalobní důvod
78. Třetí případ nesplnění povinnosti uváděný Komisí se týká zákazu ambulantního prodeje v domácnostech stanoveného v čl. 4 odst. 1 třetím pododstavci zákona ze dne 25. června 1993, který byl vložen článkem 7 zákona ze dne 4. července 2005, a zákazu prodávat některé výrobky formou ambulantního prodeje, který je stanoven v čl. 5 odst. 1 královského nařízení ze dne 24. září 2006. Stejně jako v případě právě projednaného druhého důvodu nesplnění povinnosti, i zde Komise tvrdí, že směrnice 2005/29 nestanoví žádný zákaz tohoto druhu, a že tedy s ohledem na vyčerpávající povahu harmonizace, kterou tato směrnice zavedla, tato směrnice brání těmto vnitrostátním právním předpisům.
79. Je zjevné, že ambulantní prodej představuje obchodní praktiku ve smyslu čl. 2 písm. d) směrnice 2005/29. Domnívám se, že nelze pochybovat ani o tom, že základem přísnější vnitrostátní úpravy platné v Belgickém království může beze zbytku být směrnice 85/577 o ochraně spotřebitele v případě smluv uzavřených mimo obchodní prostory, jejíž článek 8 umožňuje členským státům, aby „v oblasti její působnosti vydávaly nebo ponechaly v platnosti příznivější ustanovení na ochranu spotřebitele“.
80. Otázkou však je, zda je tato vyšší míra ochrany, kterou umožňuje směrnice 85/577, slučitelná i se směrnicí 2005/29, neboť v každém případě nejsou jednání upravená v dotčených vnitrostátních právních předpisech uvedena v příloze I této směrnice jakožto nekalá praktika.
81. Odpověď je třeba v zásadě hledat v čl. 3 odst. 5 směrnice 2005/29, který, jak bude ještě připomenuto, stanoví, že „[p]o dobu šesti let ode dne 12. 6. 2007 mohou členské státy v oblasti harmonizované touto směrnicí i nadále uplatňovat vnitrostátní předpisy, které stanoví více omezení nebo požadavků než tato směrnice a kterými se provádějí směrnice obsahující ustanovení o minimální harmonizaci. Tato opatření musí být zásadní pro zajištění náležité ochrany spotřebitelů před nekalými obchodními praktikami a musí být přiměřená pro dosažení tohoto cíle“. Současně je třeba mít na paměti také to, že podle odstavce 6 téhož článku 3 jsou členské státy povinny „neprodleně oznám[it] Komisi veškeré vnitrostátní předpisy uplatňované na základě odstavce 5“.
82. Podle směrnice 2005/29 je tedy možné, aby existovala přechodná situace, v níž mohou členské státy při splnění určitých podmínek přijmout více omezující nebo přísnější opatření. Zaprvé předmětem těchto opatření musí být provedení určitých směrnic. Zadruhé se musí jednat o opatření, která jsou zásadní pro zajištění náležité ochrany spotřebitelů před nekalými obchodními praktikami a přiměřená pro dosažení tohoto cíle. A zatřetí musí být takováto opatření neprodleně oznámena Komisi.
83. Zákaz některých případů ambulantního prodeje i zákaz prodávat některé výrobky ambulantně byl v projednávaném případě zaveden prostřednictvím vnitrostátních právních předpisů přijatých po vstoupení směrnice 2005/29 v platnost a před koncem přechodného období stanoveného v čl. 3 odst. 5 směrnice 2005/29, tedy před 12. červnem 2013.
84. V této souvislosti vyvstává nejprve otázka, zda se ustanovení čl. 3 odst. 5 směrnice 2005/29 týká pouze těch přísnějších vnitrostátních předpisů, které již byly používány v době, kdy směrnice 2005/29 vstoupila v platnost, neboť výraz „mohou […] i nadále uplatňovat“ podle všeho zřejmě vylučuje možnost přijmout ustanovení tohoto typu až po vstupu směrnice 2005/29 v platnost.
85. Zastávám názor, že čl. 3 odst. 5 se týká pouze vnitrostátních předpisů, které byly v době vstupu směrnice 2005/29 v platnost již použitelné. Otázka, zda byly přísnější vnitrostátní předpisy v době vstupu této směrnice v platnost již používány, či nikoliv, však bez ohledu na výše uvedené úvahy není pro naše účely natolik zásadní jako otázka, zda takovéto předpisy mohou či nemohou být přijímány za účelem provedení směrnic obsahujících ustanovení o minimální harmonizaci ve smyslu čl. 3 odst. 5.
86. Je zapotřebí neztrácet ze zřetele, že uvedené ustanovení se vztahuje na „vnitrostátní předpisy, které stanoví více omezení n ebo požadavků než tato směrnice a kterými se provádějí směrnice obsahující ustanovení o minimální harmonizaci“. Mám za to, že pokud tyto směrnice umožňují pozdější přijímání přísnějších předpisů, lze i tyto předpisy považovat za použitelné ve smyslu čl. 3 odst. 5 směrnice 2005/29.
87. Navíc i článek 8 směrnice 85/577 umožňuje, aby členské státy „ vydávaly
nebo ponechaly v platnosti“(22) přísnější ustanovení, a proto je podle mého názoru namístě dospět k závěru, že otázka, zda byla tato ustanovení přijata až poté, co vstoupila v platnost směrnice 2005/29, je irelevantní.
88. Následně je třeba přezkoumat zejména to, zda jsou dotčená vnitrostátní ustanovení – jak vyžaduje zmiňovaný čl. 3 odst. 5 – „zásadní pro zajištění náležité ochrany spotřebitelů před nekalými obchodními praktikami a […] přiměřená pro dosažení tohoto cíle“.
89. Domnívám se nicméně, že není zapotřebí přezkoumat dva výše uvedené body, neboť není pochyb o tom, že v každém případě nedošlo ke splnění povinnosti stanovené v čl. 3 odst. 6 směrnice 2005/29, podle níž jsou členské státy povinny „neprodleně oznám[it] Komisi veškeré vnitrostátní předpisy uplatňované na základě odstavce 5“.
90. Přísnější ustanovení obsažená v čl. 4 odst. 1 třetí pododstavec zákona ze dne 25. června 1993, který byl vložen článkem 7 zákona ze dne 4. července 2005, a v čl. 5 odst. 1 královského nařízení ze dne 24. září 2006, totiž nebyla belgickými orgány „neprodleně“ oznámena. Za těchto okolností považuji za zjevné, že v tomto případě nelze uplatnit přechodnou výjimku stanovenou v čl. 3 odst. 5 směrnice 2005/29, takže je namístě prohlásit, že došlo k nesplnění povinnosti, které Komise v tomto bodě přičítá Belgickému království.
91. Vzhledem k tomu, že bylo vyhověno všem žalobním důvodům, je nutno Belgickému království uložit na základě čl. 138 odst. 1 jednacího řádu náhradu nákladů řízení.
VI – Závěry
92. S ohledem na výše uvedené úvahy navrhuji, aby Soudní dvůr rozhodl takto:
„1) Belgické království tím, že vyloučilo z působnosti zákona ze dne 5. června 2007, který provádí směrnici 2005/29, svobodná povolání, jakož i zubaře a fyzioterapeuty, nesplnilo povinnosti, které pro něj vyplývají z článku 3 ve spojení s čl. 2 písm. b) a d) uvedené směrnice.
2) Belgické království tím, že poskytlo prostřednictvím čl. 43 odst. 2 zákona ze dne 14. července 1991 a článků 20, 21 a 29 zákona ze dne 6. dubna 2010 přísnější či více omezující ochranu, než jakou stanoví směrnice 2005/29, nesplnilo povinnosti, které pro něj vyplývají z článku 4 směrnice 2005/29.
3) Belgické království tím, že prostřednictvím čl. 4 odst. 1 třetího pododstavce zákona ze dne 25. června 1993, který byl vložen článkem 7 zákona ze dne 4. července 2005, zakázalo některé případy ambulantního prodeje v domácnostech, a že prostřednictvím čl. 5 odst. 1 královského nařízení ze dne 24. září 2006 zakázalo, aby byly některé výrobky prodávány ambulantně, nesplnilo povinnosti, které pro něj vyplývají z článku 4 směrnice 2005/29.
4) Belgickému království se ukládá náhrada nákladů řízení“.
(1) .
(2)  – Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2005/29/ES ze dne 11. května 2005, o nekalých obchodních praktikách vůči spotřebitelům na vnitřním trhu a o změně směrnice Rady 84/450/EHS, směrnic Evropského parlamentu a Rady 97/7/ES, 98/27/ES a 2002/65/ES a nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 2006/2004 (Úř. věst. L 149, s. 22).
(3)  – Směrnice Rady 85/577/EHS ze dne 20. prosince 1985 o ochraně spotřebitele v případě smluv uzavřených mimo obchodní prostory (Úř. věst. L 372, s. 31; Zvl. vyd. 15/01, s. 262).
(4)  – Směrnice Evropského parlamentu a Rady 98/6/ES ze dne 16. února 1998 o ochraně spotřebitelů při označování cen výrobků nabízených spotřebiteli (Úř. věst. L 80, s. 27; Zvl. vyd. 15/04, s. 32).
(5)  – Moniteur belge ze dne 21. června 2007, č. 2007011259, s. 34272.
(6)  – Moniteur belge ze dne 12. dubna 2010, č. 2010011166, s. 20803.
(7)  – Moniteur belge ze dne 20. listopadu 2002, č. 2002009820, s. 51704.
(8)  – Moniteur belge ze dne 30. září 1993, č. 199301806, s. 21526.
(9)  – Moniteur belge ze dne 25. srpna 2005, č. 258, s. 36965.
(10)  – Moniteur belge ze dne 29. září 2006, č. 2006022950, s. 50488.
(11)  – Směrnice Rady 84/450/EHS ze dne 10. září 1984 o sbližování právních a správních předpisů členských států týkajících se klamavé reklamy (Úř. věst. L 250, s. 17; Zvl. vyd. 15/01, s. 227).
(12)  – Věc C‑144/99, Recueil, s. I‑3541, bod 21.
(13)  – Výslovně to uvedl v usnesení ze dne 15. prosince 2011, Inno (C‑126/11, bod 30), v němž odkazuje na judikaturu obsaženou v rozsudcích ze dne 14. ledna 2010, Plus Warenhandelsgesellschaft (C‑304/08, Sb. rozh. s. I‑217), a ze dne 9. listopadu 2010, Mediaprint Zeitungs- und Zeitschriftenverlag (C‑540/08, Sb. rozh. s. I‑10909).
(14)  – Výše uvedený rozsudek Plus Warenhandelsgesellschaft, bod 36.
(15)  – Výše uvedený rozsudek Plus Warenhandelsgesellschaft, bod 41.
(16)  – Bod 36 žalobní odpovědi.
(17)  – Bod 12 odůvodnění směrnice 98/6.
(18)  – Článek 2 směrnice stanoví, že „prodejní cena“ je definována jako „konečná cena za jednotku nebo za dané množství výrobku […]“ a „jednotková cena“ jako „konečná cena […] za jeden kilogram, jeden litr, jeden metr, jeden metr čtvereční nebo jeden krychlový metr výrobku nebo za jinou jednu jednotku množství obecně a běžně užívanou v daném členském státě při prodeji konkrétních výrobků“. V tomto ustanovení se dále stanoví, že „výrobky volně loženými“ se rozumí „výrobky, které nejsou v hotovém balení a které se měří v přítomnosti spotřebitele“.
(19)  – Označení obou těchto cen u všech výrobků nabízených obchodníky spotřebitelům (článek 3); podmínka, že obě tyto ceny musí být jednoznačné, jasné a že jednotková cena se musí vztahovat na množství uvedené v souladu s předpisy jednotlivých členských států a Společenství (článek 4); možnosti výjimek (článek 5).
(20)  – COM(2003) 356 final. 2003/0134 (COD).
(21)  – Výše uvedený rozsudek Plus Warenhandelsgesellschaft, bod 50.
(22)  – Zvýraznění provedeno autorem tohoto stanoviska.