62009CC0194_CS
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Svým kasačním opravným prostředkem se společnost Alcoa Trasformazioni Srl (dále jen „Alcoa“) domáhá zrušení rozsudku Soudu prvního stupně Evropských společenství ze dne 25. března 2009, Alcoa Trasformazioni v. Komise (T‑332/06, dále jen „napadený rozsudek“)(2) a částečného zrušení rozhodnutí Komise 2006/C 214/03 o zahájení řízení podle čl. 88 odst. 2 Smlouvy o ES týkajícího se státní podpory C 36/06 (ex NN 38/06) – Preferenční sazby za elektřinu poskytované některým odvětvím s vysokou spotřebou energie v Itálii(3) (dále jen „sporné rozhodnutí“) v rozsahu, v němž se týká sazeb za elektrickou energii, jež jsou hrazeny závody na výrobu hliníku vlastněné společností Alcoa.
2. Zvláštnost tohoto případu spočívá v tom, že se žaloba společnosti Alcoa týká rozhodnutí Komise o zahájení formálního vyšetřovacího řízení ohledně opatření, jímž se prodlužuje uplatňování režimu ve prospěch společnosti Alcoa, který je založen na preferenční sazbě, kterou Komise v roce 1995 kvalifikovala jako opatření, jež není podporou, a nikoli konečného rozhodnutí přijatého na základě čl. 88 odst. 2 ES.
3. V této souvislosti má Soudní dvůr zejména posoudit právní účinky rozhodnutí Komise, které kvalifikovalo dané opatření jako opatření, které nepředstavuje státní podporu ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES, jakož i uplatnění zásady legitimního očekávání.
I – Právní rámec
A – Nařízení č. 659/1999
4. Článek 1 nařízení Rady (ES) č. 659/1999 ze dne 22. března 1999, kterým se stanoví prováděcí pravidla k článku [88 ES] (Úř. věst. L 83, s. 1; Zvl. vyd. 08/01, s. 339), které vstoupilo v platnost dne 16. dubna 1999, obsahuje následující definice:
„a) ‚podporou‘ se rozumí jakékoliv opatření splňující všechna kritéria stanovená v článku [87] odst. 1 [ES];
b) ‚existující podporou‘ se rozumí:
i) [...] všechny podpory existující v příslušných členských státech před vstupem Smlouvy v platnost, to znamená režimy podpor a jednotlivé podpory, které byly zavedeny před vstupem Smlouvy v platnost a zůstávají použitelné i po něm;
ii) schválená podpora, což znamená režimy podpory a jednotlivé podpory schválené Komisí nebo Radou;
[...]
v) podpora, která se považuje za existující podporu, protože v době, kdy začala být uskutečňována, nevytvářela podporu a poté se stala podporou následkem vývoje společného trhu bez toho, že by byla členským státem pozměněna. Pokud se některá opatření stala podporou následkem liberalizace činnosti právem Společenství, taková opatření nebudou považována za existující podporu po datu stanoveném pro liberalizaci;
c) ‚novou podporou‘ se rozumí: každá podpora, což znamená režimy podpory a jednotlivou podporu, která není existující podporou, včetně změn existující podpory;
[...]
f) ‚protiprávní podporou‘ se rozumí nová podpora uskutečňovaná v rozporu s čl. [88] odst. 3 [ES];
[...]“
5. Článek 2 odst. 1 nařízení č. 659/1999 stanoví, že „dotyčný členský stát oznámí Komisi s dostatečným časovým předstihem všechny plány na poskytnutí nové podpory“. Článek 3 tohoto nařízení stanoví, že nová podpora „nesmí být uskutečněna dříve, než Komise přijme nebo se bude mít za to, že přijala, rozhodnutí schvalující tuto podporu“.
6. Článek 4 odst. 4 uvedeného nařízení stanoví:
„Shledá-li Komise po předběžném přezkoumání, že existují pochybnosti o slučitelnosti oznámeného opatření se společným trhem, rozhodne o zahájení postupu podle článku [88] odst. 2 [ES] (dále jen ‚rozhodnutí o zahájení formálního vyšetřovacího řízení‘).“
7. Článek 6 odst. 1 tohoto nařízení stanoví:
„Rozhodnutí o zahájení formálního vyšetřovacího řízení shrne relevantní faktické a právní otázky, zahrne předběžné hodnocení Komise o charakteru navrhovaného opatření jako podpory a vyloží pochybnosti o jeho slučitelnosti se společným trhem. Rozhodnutí vyzve dotyčný členský stát a ostatní zúčastněné strany, aby předložily připomínky v předepsané lhůtě, která obvykle nepřesáhne jeden měsíc. V řádně odůvodněných případech může Komise předepsanou lhůtu prodloužit.“
8. Co se týče neoznámených opatření, stanoví čl. 10 odst. 1 nařízení č. 659/1999, že „[p]okud má Komise k dispozici informace týkající se údajné protiprávní podpory, přezkoumá je bezodkladně bez ohledu na jejich zdroj“. V čl. 13 odst. 1 tohoto nařízení je stanoveno, že toto přezkoumání je případně zakončeno rozhodnutím zahájit formální vyšetřovací řízení.
9. Postup týkající se režimů existujících podpor je upraven v článcích 17 až 19 nařízení č. 659/1999. Článek 18 tohoto nařízení stanoví, že pokud Komise, „dospěje k názoru, že existující režim podpory není nebo již není slučitelný se společným trhem, vydá doporučení navrhující dotyčnému členskému státu vhodná opatření“. Pokud dotyčný členský stát nepřijme navrhovaná opatření, může Komise, na základě čl. 19 odst. 2 tohoto nařízení, zahájit formální vyšetřovací řízení.
II – Skutkový stav, řízení a napadený rozsudek
A – Skutkový stav předcházející sporu a sporné rozhodnutí
10. Alcoa je společností založenou podle italského práva, jež je vlastníkem dvou závodů na výrobu hliníku, které se nacházejí v Portovesme na Sardinii a ve Fusině v regionu Veneto (Benátsko). Tyto závody byly na navrhovatelku převedeny společností Alumix SpA v rámci privatizace posledně uvedené společnosti.
11. V rozhodnutí 96/C 288/04, oznámeném Italské republice, které bylo zveřejněno dne 1. října 1964(4) (dále jen „rozhodnutí Alumix“), Komise mimo jiné rozhodla, že preferenční sazba za dodávky elektrické energie fakturované společností ENEL závodům, jejichž nabyvatelkou je Alcoa, nepředstavuje státní podporu ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES. Tato preferenční sazba byla stanovena v roce 1992 rozhodnutím č. 13, které dne 24. července 1992 vydal Meziresortní cenový výbor. Podle článku 2 legislativního nařízení ze dne 19. prosince 1995(5) (dále jen „legislativní nařízení z roku 1995“) byla uvedená sazba použitelná do 31. prosince 2005. V této souvislosti Komise mimo jiné rozhodla, že „fakturací sazby za výrobu hliníku [závodům, které nabyla navrhovatelka], která pokrývá [její] variabilní náklady a přispívá k jejím fixním nákladům, jednal ENEL [jakožto hospodářský subjekt jednající za běžných tržních podmínek], jelikož tyto sazby umožňují dodávky elektřiny jeho největším průmyslovým zákazníkům v regionech, kde panuje nadměrná výrobní kapacita v oblasti výroby elektrické energie“.
12. Ze spisu vyplývá, že rozhodnutím č. 148/04 ze dne 9. srpna 2004, které vydal Úřad pro elektrickou energii a plyn (dále jen „Úřad“), byl veřejnoprávní subjekt Cassa Conguaglio per il settore elettrico (Vyrovnávací fond pro odvětví elektřiny, dále jen „vyrovnávací fond“) pověřen správou preferenční sazby. Na základě toho vrátil tento fond společnosti Alcoa přímo rozdíl mezi sazbou, kterou této společnosti fakturovala ENEL, a preferenční sazbou upravenou v legislativním nařízení z roku 1995, a to prostřednictvím parafiskálního poplatku uloženého všem spotřebitelům elektrické energie v Itálii.
13. V roce 2005 přijaly italské orgány legislativní nařízení č. 35 ze dne 14. května 2005, které bylo změněno na zákon č. 80 ze dne 14. května 2005 (běžný doplněk ke GURI č. 91 ze dne 14. května 2005, dále jen „legislativní nařízení z roku 2005“). Na základě jeho čl. 11 odst. 11 bylo uplatňování preferenční sazby u obou závodů společnosti Alcoa prodlouženo do 31. prosince 2010.
14. Rozhodnutí orgánu příslušného za odvětví elektrické energie (rozhodnutí Úřadu č. 217/05 ze dne 13. října 2005, přijaté na základě uvedeného čl. 11 odst. 11 a 13 legislativního nařízení z roku 2005) upravilo podrobnosti použití uvedeného čl. 11 odst. 11. V těchto ustanoveních bylo uvedeno, že se sazba z roku 2004 bude nadále uplatňovat i v roce 2005 a že se sazba přiznaná závodům společnosti Alcoa může zvýšit v případě, že vzrostou roční referenční ceny na energetických burzách ve Frankfurtu nad Mohanem a v Amsterdamu, nejvýše o 4 % ročně
15. S ohledem na tyto skutečnosti přijala Komise sporné rozhodnutí o zahájení řízení upraveného v čl. 88 odst. 2 ES pro nové podpory.
16. Návrhem ze dne 29. listopadu 2006 podala společnost Alcoa žalobu u Soudu na zrušení sporného rozhodnutí o zahájení formálního vyšetřovacího řízení. Zaprvé tvrdila, že Komise ve sporném rozhodnutí nesprávně kvalifikovala sazbu za elektrickou energii použitelnou na její závody jako státní podporu, i když uvedená sazba, která odpovídá tržní sazbě, neposkytovala těmto závodům žádnou výhodu. Zadruhé Alcoa Komisi vytýkala, že porušila zásady legitimního očekávání a právní jistoty z důvodu, že uvedené rozhodnutí není v souladu s rozhodnutím Alumix. Zatřetí tato společnost podpůrně uvedla, že Komise nesprávně přezkoumala dotčené opatření v rámci řízení pro nové podpory, ačkoli tak měla učinit v řízení, které se vztahuje na podpory existující.
17. Rozsudkem ze dne 25. března 2009 Soud žalobu zamítl.
III – Ke kasačnímu opravnému prostředku
18. Na podporu svého kasačního opravného prostředku uplatňuje Alcoa dva důvody rozdělené do několika samostatných výtek.
19. V rámci svého prvního důvodu kasačního opravného prostředku vytýká společnost Alcoa Soudu, že se dopustil nesprávného právního posouzení, když měl za to, že Komise mohla zahájit řízení, aniž musela zkoumat, zda nejsou závěry v rozhodnutí Alumix již neplatné. Soud se tedy podle ní dopustil nesprávného právního posouzení, když zaprvé omezil svůj přezkum sporného rozhodnutí na zjevné pochybení; zadruhé neuplatnil judikaturu a základní zásady práva Unie, podle nichž musí Komise zohlednit svá předchozí rozhodnutí vydaná v téže věci; zatřetí své konstatování, že Komise mohla právem odůvodnit zahájení formálního vyšetřovacího řízení, opřel o nedostatečné důkazy; začtvrté měl za to, že rozhodnutí Alumix je časově omezené; zapáté nekonstatoval, že Komise ve sporném rozhodnutí porušila zásady řádné správy a práva být vyslechnut, a zašesté dospěl k závěru, že sporné rozhodnutí je dostatečně odůvodněno.
20. Ve svém druhém důvodu kasačního opravného prostředku Alcoa uvádí, že se Soud dopustil nesprávného právního posouzení, když rozhodl, že se v projednávaném případě použije řízení vztahující se na nové podpory. Na podporu tohoto důvodu Alcoa Soudu vytýká zaprvé, že vycházel z judikatury týkající se prodloužení slučitelné podpory; zadruhé, že považoval rozhodnutí Alumix za časově omezené; zatřetí, že se chybně opíral o technické změny, k nimž došlo v letech 1999 a 2004, a začtvrté, že při zahájení formálního vyšetřovacího řízení nezohlednil nutnost ochrany právní jistoty a legitimního očekávání.
21. Alcoa tedy navrhuje zrušení napadeného rozsudku a zrušení rozhodnutí Komise 2006/C 214/03 oznámené Italské republice dne 19. července 2006 v rozsahu, v němž se týká sazeb za elektřinu uplatňovaných v případě závodů na výrobu hliníku vlastněných společností Alcoa. Podpůrně se tato společnost domáhá zrušení napadeného rozsudku a vrácení věci Soudu k novému posouzení v souladu s rozsudkem Soudního dvora. Alcoa požaduje, aby byla Komisi uložena náhrada nákladů řízení včetně vrácení částek zaplacených Komisi jakožto náklady řízení vynaložené v souvislosti s řízením v prvním stupni.
22. Komise navrhuje, aby byl opravný prostředek zamítnut a aby byla navrhovatelce uložena náhrada nákladů řízení včetně nákladů vynaložených v řízení v prvním stupni.
IV – Úvod
23. Úvodem poznamenávám, že otázka, která vyvstává v rámci tohoto kasačního opravného prostředku je, za jakých podmínek lze opatření, které Komise kvalifikovala jako opatření nepředstavující státní podporu ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES, považovat za odlišné opatření, pokud jej vnitrostátní orgány částečně upraví a rozhodnou o jeho prodloužení.
24. Mám za to, že základní rozdíl mezi názorem společnosti Alcoa a názorem Komise spočívá v tom, že pro společnost Alcoa se jedná o prodloužení opatření, které již Komise posuzovala, zatímco podle názoru Komise se jedná o odlišné opatření, jež lze posuzovat pouze z hlediska nových podpor.
25. V tomto ohledu postačí bez dalšího uvést, že úvahy Soudu jsou založeny na konstatování, které je obsaženo v bodě 132 napadeného rozsudku, podle něhož dotčené opatření nelze považovat za existující podporu, a to nejen z toho důvodu, že se týká jiného období, než je období zkoumané v rozhodnutí Alumix, ale také proto, že již nespočívá v uplatňování sazby upravené legislativním nařízením z roku 1995 společností ENEL, která odpovídá tržní sazbě, ale v poskytnutí finanční náhrady od vyrovnávacího fondu s cílem vyrovnat rozdíl mezi sazbou fakturovanou společností ENEL a sazbou stanovenou legislativním nařízením z roku 1995, jehož platnost byla prodloužena legislativním nařízením z roku 2005. Podle Soudu se tedy jedná o odlišné opatření.
V – Obecné poznámky k opatřením, která nepředstavují státní podporu, a k případné změně jejich kvalifikace
26. Smlouva o ES ve svém článku 88 stanovila a upravila průběžný přezkum a kontrolu státních podpor ze strany Komise. Komise má podle čl. 88 odst. 1 ES povinnost zkoumat průběžně režimy podpor existující v členských státech. Co se týče nových podpor, které členské státy zamýšlejí zavést, Smlouva upravuje předběžné řízení, bez něhož nelze žádnou podporu považovat za řádně poskytnutou. Podle čl. 88 odst. 3 první věty ES musí být záměry poskytnout nebo upravit podpory oznámeny Komisi před jejich provedením.
27. V této souvislosti je tedy třeba odlišovat předběžné přezkumné řízení o podporách zavedené čl. 88 odst. 3 ES, které slouží pouze k tomu, aby si Komise mohla utvořit prvotní názor ohledně částečné či úplné slučitelnosti podpory na jedné straně a formální vyšetřovací řízení uvedené v čl. 88 odst. 2 ES na straně druhé. Toto druhé řízení umožňuje důkladně přezkoumat státní opatření a má dvojí účel. Jeho cílem je jednak ochrana práv potenciálně dotčených třetích stran a jednak to, aby se Komise mohla seznámit se všemi okolnostmi věci před tím, než rozhodne(6) .
28. Soudní dvůr měl již příležitost ve věci Belgie a Forum 187 v. Komise rozhodnout o důsledcích rozhodnutí Komise, které pozměňuje posouzení obsažené v dřívějším rozhodnutí, v němž bylo konstatováno, že dané opatření nepředstavuje státní podporu(7) .
29. Krom toho generální advokát Léger ve svém stanovisku v dané věci uvedl, že rozhodnutí, v němž Komise konstatuje, že opatření nepředstavuje státní podporu ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES, nevytváří právní stav, který může být v rámci posuzovací pravomoci orgánů často měněn, jak tomu může být v případě takové oblasti, jako je oblast společných organizací trhu, jejichž předmět vyžaduje stálé přizpůsobování v závislosti na změnách hospodářské situace(8) .
30. Z toho podle generálního advokáta Légera vyplývá, že pokud vnitrostátní opatření bylo oznámeno Komisi v souladu s čl. 88 odst. 3 ES a Komise vydala rozhodnutí, podle kterého toto opatření není podporou ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES, mohou mít jak stát, který toto opatření zavedl, tak jeho příjemci jistotu, po uplynutí lhůty pro odvolání proti tomuto rozhodnutí, že tento režim není v rozporu s pravidly Společenství v oblasti státních podpor. Dotčené strany se tedy opodstatněně domnívají, že toto rozhodnutí může být v zásadě zpochybněno jen v případě vývoje společného trhu(9) .
31. I když s touto argumentací souhlasím, mám za to, že podstatné rozdíly mezi projednávanou věcí a výše uvedenou věcí Belgie a Forum 187 v. Komise neumožňují omezit analýzu projednávaného případu na toto konstatování.
32. Ve výše uvedené věci Belgie a Forum 187 v. Komise bylo konstatováno, že opatření nebylo po svém oznámení podstatně upraveno(10) . Přitom v rámci tohoto kasačního opravného prostředku jsou hlavní otázkou důsledky úprav opatření, které bylo předtím považováno za opatření, jež nespadá do působnosti čl. 87 odst. 1 ES.
33. V této souvislosti může být užitečnou následující judikatura.
34. Na jedné straně mám za to, že pokud jde o oznámená opatření, Soudní dvůr rozhodl, že se zákaz jeho provedení, stanovený v poslední větě čl. 93 odst. 3 Smlouvy o ES (nyní čl. 88 odst. 3 poslední věta ES), použije na zamýšlený režim podpor jako celek a v konečné podobě přijaté vnitrostátními orgány. Pokud byl původně oznámený zamýšlený záměr v mezidobí upraven, a Komise o tom nebyla informována, použije se zákaz na takto upravený záměr, ledaže dotyčná úprava je ve skutečnosti odlišným opatřením podpory, jež by mělo být posouzeno samostatně, a které tedy není způsobilé ovlivnit posouzení, které Komise provedla u původního záměru. V takovém případě se zákaz použije pouze na opatření podpory, které bylo úpravou zavedeno(11) .
35. Na druhé straně podle Soudního dvora jak z obsahu, tak účelu ustanovení článku 93 Smlouvy o ES (nyní článku 88 ES) vyplývá, že za nové podpory podléhající povinnosti oznámení stanovené v tomto posledně uvedeném ustanovení musí být považována opatření, která směřují k zavedení nebo k úpravě podpor, přičemž úpravy se mohou týkat buď existujících podpor, nebo původních záměrů oznámených Komisi(12) .
36. Krom toho musím poznamenat, že se Soud ve své judikatuře pokusil vymezit povahu úpravy existující podpory(13) . Domnívám se však, že povaha prodloužení či úpravy a jejich následky musí být posuzovány v každém jednotlivém případě, což podle mého názoru vylučuje vymezení pravidla či obecných kritérií týkajících se povahy provedených úprav.
37. Mám za to, že opatření, které Komise dříve kvalifikovala jako opatření nepředstavující státní podporu, může spadat do působnosti čl. 87 odst. 1 ES především v následujících případech.
38. V první řadě na základě použití pojmu „vývoj společného trhu“ obsaženého v čl. 1 písm. b) bodu v) nařízení č. 659/1999, který stanoví, že opatření, které nepředstavovalo podporu v době, kdy se uskutečnilo, musí být nicméně považováno za existující podporu, jelikož se stalo „podporou následkem vývoje společného trhu“. Opatření se tím stane existující podporou.
39. Dále pak v případě, že by se Komise vrátila ke svému posouzení opatření, a to především v důsledku přísnějšího uplatňování pravidel Smlouvy v oblasti státních podpor, takže dané opatření může být předmětem řízení, které se vztahuje na existující podpory(14) .
40. Konečně v případě, kdy členský stát upraví opatření tak, že splňuje charakteristiky stanovené v čl. 87 odst. 1 ES a stane se opatřením odlišným od opatření zkoumaného dříve, čili z opatření se stane nová podpora.
41. Kloním se k názoru, že se v projednávané věci jedná o posledně uvedený případ.
42. Je nepochybné, že pokud Komise rozhodne, že opatření nepředstavuje státní podporu, nemůže pouhé prodloužení uvedeného opatření vést k tomu, aby Komise své posouzení změnila. Je totiž zřejmé, že na režim, který zůstává v podstatě stejný, tedy že opatření nevykazuje znaky státní podpory, se vztahují ujištění jeho slučitelnosti s právem Unie, která Komise uvedla v rozhodnutí týkajícím se daného opatření.
43. V případě pouhého prodloužení režimu nebo opatření se zdá být vhodné použít v případě vývoje trhu obdobně ustanovení čl. 1 písm. b) bodu v) a články 17 až 19 nařízení č. 659/1999.
44. Jakékoli prodloužení spojené s podstatnou úpravou, ke které dojde po vydání rozhodnutí, kterým Komise určité opatření kvalifikovala jako neexistující podporu, však představuje podstatnou úpravu opatření, a může tak vést k novému přezkumu kvalifikace uplatňovaného režimu. Opatření se totiž může změnit na opatření, které by mohlo spadat do působnosti čl. 87 odst. 1 ES. Takové opatření se nezbytně odlišuje od režimu, který již existuje.
45. V této souvislosti má Komise povinnost provést průřezovou analýzu povahy provedených úprav. V případě, kdy by bylo shledáno, že daný režim nepředstavuje státní podporu, by se totiž Komise musela prostřednictvím dostatečně důkladného přezkoumání a před zahájením předběžného řízení ujistit, že se jedná o prodloužení bez úpravy, či o podstatnou úpravu.
46. Tento požadavek podle mého názoru souvisí s ochranou legitimního očekávání a právní jistoty.
47. Jak tedy uvedl generální advokát Léger, otázka, zda vnitrostátní opatření spadá nebo nespadá do působnosti čl. 87 odst. 1 ES, nezávisí na volném uvážení. Skutečnost, že Komise má širokou posuzovací pravomoc při určování toho, zda vnitrostátní opatření spadá do působnosti tohoto ustanovení, když přezkum podmínek stanovených opatřením implikuje komplexní hospodářská posouzení, neznamená, že tento orgán může kdykoliv změnit podle volného uvážení své posouzení, pokud jde o existenci podpory(15) .
48. V této souvislosti poznamenávám, že ke změně může dojít na vícero úrovních.
49. Je nezbytné uvést, že v případě změny orgánu veřejné moci, který přijal opatření, to znamená orgánu, od něhož pochází určitý režim, který byl považován za režim nepředstavující podporu, může být dotyčná změna čistě formální povahy. Rozhodující při určování toho, zda došlo k podstatné úpravě, by tak měl být obvykle hospodářský dopad takové úpravy.
50. Změna může být také materiální povahy, pokud se týká podmínek provádění opatření, to znamená podmínek, za jakých jsou distribuovány prostředky pro financování daného opatření.
51. V projednávaném případě se podle mého názoru nejedná o čistě formální úpravu. Dvojí změna, z nichž jedna se týká původu údajné výhody, a to převodu veřejného podniku s dlouhodobým monopolem na veřejný subjekt, a druhá mechanismu jeho financování, který se odráží v přechodu z preferenční sazby na parafiskální poplatek pro všechny odběratele elektrické energie, je způsobilá přispět ke kvalifikaci této úpravy jako úpravy podstatné. To může vést k závěru, že dotčené opatření bude považováno za odlišné opatření, které může odůvodnit rozhodnutí Komise přistoupit k zahájení formálního vyšetřovacího řízení.
52. Krom toho skutečnost, že právní kvalifikace opatření již byla přezkoumána, by neměla bránit příslušnému orgánu, aby dotyčný režim znovu přezkoumal, pokud uvedený orgán na základě nových relevantních informací pochybuje o tom, zda je slučitelný s použitelnými pravidly. Jestliže opatření, o němž bylo rozhodnuto, že není státní podporou, může být upraveno tak, že se z něj stane odlišné opatření, musí mít Komise v takovém případě možnost uvedené řízení zahájit.
53. Po skončení předběžné fáze přezkumu, která se týká státního opatření, má Komise tři možnosti: může buď rozhodnout, že dotyčné státní opatření nepředstavuje státní podporu, nebo že uvedené opatření, ačkoli podporu představuje, nevyvolává pochybnosti ohledně jeho slučitelnosti se společným trhem, anebo může rozhodnout o zahájení formálního vyšetřovacího řízení(16) .
54. Pokud jde v projednávaném případě o preferenční sazbu poskytnutou společnosti Alcoa, je ze spisu jasné, že Komise přijala sporné rozhodnutí o zahájení formálního vyšetřovacího řízení poté, co v předběžné fázi pojala pochybnosti. Konečné rozhodnutí, konstatující neslučitelnost režimu cenových podpor ve prospěch společnosti Alcoa, bylo přijato dne 19. listopadu 2009(17) .
VI – K první výtce druhého důvodu kasačního opravného prostředku
55. Jelikož mám za to, že se tato výtka týká skutečností podstatných pro vyřešení tohoto sporu, navrhuji ji posoudit jako první.
A – Vyjádření účastnic řízení
56. Alcoa Soudu vytýká, že své úvahy k závěru, že určité opatření může být na základě pouhého časového prodloužení přeměněno na novou podporu, opřel o rozsudek Soudu ve věci Diputación Foral de Álava a další(18) . Uvedený rozsudek se však týká prodloužení opatření, které bylo kvalifikováno jako slučitelná podpora, zatímco v projednávaném případě se jedná o opatření, které Komise uznala jako opatření, které není podporou. Podle společnosti Alcoa se Soud dopustil nesprávného právního posouzení, když nezohlednil právní rozdíly existující mezi závěrem, že podpora je slučitelná, a závěrem, že se o podporu nejedná.
57. Alcoa má za to, že pokud bude rozhodnuto, že se nejedná o podporu, může opatření na podporu přeměnit změna podmínek na trhu, avšak prodloužení opatření jako takové tento účinek mít nemůže. V uvedeném případě se tedy použije čl. 1 písm. b) bod v) nařízení č. 659/1999, který vyžaduje, aby s opatřením bylo zacházeno jako s existující, a nikoli s novou podporou.
58. Komise tvrdí, že sporné rozhodnutí není založeno pouze na prodloužení opatření, ale rovněž na úpravě opatření na teoretickou sazbu. Tato úprava opatření je dostatečná k odůvodnění předběžné kvalifikace čl. 11 odst. 11 legislativního nařízení z roku 2005 jako nové podpory.
B – Posouzení
59. V této hlavní výtce Alcoa tvrdí, že se Soud dopustil nesprávného právního posouzení, když ke svému závěru, že se na projednávanou věc vztahuje řízení o nových podporách, vycházel ve svých úvahách z judikatury, kterou podle jejího názoru nelze vztáhnout na opatření, která nepředstavují podporu.
60. V této souvislosti poznamenávám, že Soud v bodě 128 napadeného rozsudku v odpovědi na argumentaci společnosti Alcoa, jež tvrdila, že Komise měla posoudit dotčené opatření v rámci řízení pro existující podpory, a nikoli řízení použitelného na nové podpory, a to z důvodu, že uvedené opatření nepředstavuje podstatnou úpravu opatření uvedeného v rozhodnutí Alumix, správně připomněl judikaturu týkající se úprav existující podpory. Soud rovněž odkázal na judikaturu k prodloužení podpor, které jsou již poskytovány.
61. Soud dále v bodě 129 rozsudku použil tuto judikaturu na projednávaný případ a dospěl k závěru, že prodloužení či úprava určitého opatření, které nepředstavuje státní podporu, musí vést k provedení řízení použitelného na nové podpory.
62. Na podporu tohoto závěru Soud v bodech 130 a 131 podrobně přezkoumal povahu provedených úprav. V bodě 134 rovněž zamítl argument vznesený společností Alcoa, že v projednávaném případě šlo o nepodstatné úpravy.
63. V této souvislosti konstatuji, že z bodu 129 napadeného rozsudku jasně vyplývá, že po prodloužení opatření, které Komise považovala za opatření, jež nepředstavuje státní podporu, je Komise oprávněna použít pouze řízení pro nové podpory.
64.
Z judikatury citované Soudem v předchozím bodě svého rozsudku, která se týká úpravy existující podpory, takový principiální závěr přitom přímo nevyplývá. Navíc mám za to, že je v rozporu se závěry uvedenými výše, které se týkají účinků spojených s rozhodnutím, v němž má Komise za to, že opatření nespadá do působnosti čl. 87 odst. 1 ES.
65. Takový principiální závěr nezohledňuje ani závěry vyplývající ze zásady legitimního očekávání, protože v případě, že nedojde k podstatným úpravám opatření nebo výjimečně v případě, že nebyly zjištěny nové rozhodné informace, jež nebyly dostupné v době přijetí stanoviska Komise, se mohou příjemci podpory a hospodářské subjekty spoléhat na posouzení, které Komise učinila v dřívějším rozhodnutí, za předpokladu, že se obdobně nepoužije uvedený čl. 1 písm. b) bod v) nařízení č. 659/1999, týkající se účinků, které má vývoj na společném trhu, na opatření, jež se stalo státní podporou.
66.
Mám tudíž za to, že posouzení, které provedl Soud v bodě 129 napadeného rozsudku, bylo nesprávným právním posouzením. Mám však za to, že není takové povahy, aby vedlo ke zrušení napadeného rozsudku.
67. Ve skutečnosti Soud z tohoto konstatování nevycházel za tím účelem, aby potvrdil použití řízení pro nové podpory. Jak vyplývá z bodu 130 napadeného rozsudku, úvahy Soudu nespočívají na předpokladu prodloužení dotyčného opatření, ale na skutečnosti, že se toto opatření odlišuje od opatření, které Komise dříve posuzovala v rámci rozhodnutí Alumix.
68. Z bodů 131 a 132 napadeného rozsudku vyplývá, že opatření posuzované ve sporném rozhodnutí spadá podle názoru Soudu do jiného období a spočívá na odlišném mechanismu řízení.
69. Z bodů 130 až 133 tedy vyplývá, že Soud provedl analýzu všech okolností, které Komisi vedly k přijetí sporného rozhodnutí v projednávaném případě. Toto posouzení Soudu, pokud jde o podstatný charakter úprav, k nimž došlo v rámci dotčeného opatření a které mohou vést k závěru, že se jedná o odlišné opatření, představuje tedy otázku skutkového posouzení.
70. Je však nutno připomenout, že na základě obecné zásady stanovené v článku 58 statutu Soudního dvora Evropské unie se kasační opravný prostředek podaný proti prvoinstančním rozhodnutím omezuje na právní otázky. Pokud nedošlo ke zkreslení skutkových a právních okolností, nemůže Soudní dvůr přezkoumávat skutkové okolnosti zjištěné Tribunálem (dříve Soudem)(19) .
71. Jelikož se Soud žádného zkreslení nedopustil, je třeba mít za to, že je tato výtka neopodstatněná v rozsahu, v němž měla případně za cíl zpochybnění posouzení Soudu, který rozhodl, že opatření posuzované ve sporném rozhodnutí se odlišuje od toho, které Komise předtím posuzovala v rámci rozhodnutí Alumix.
72. Je třeba rovněž připomenout, že pokud Soud zjistil nebo posoudil skutkový stav, Soudní dvůr je na základě článku 225 ES příslušný k výkonu přezkumu právní kvalifikace tohoto skutkového stavu a právních důsledků, které z toho Soud vyvodil(20) .
73. S ohledem na výše uvedená skutková zjištění tak Soud mohl v bodě 132 napadeného rozsudku k odůvodnění použití řízení pro nové podpory na opatření považované za odlišné opatření svrchovaně konstatovat, že toto opatření spadá do jiného období a spočívá v zavedení nového mechanismu.
74. I když je tedy první výtka druhého důvodu kasačního opravného prostředku opodstatněná v rozsahu, v němž se týká nesprávného právního posouzení, jehož se Soud dopustil tím, že v odůvodnění napadeného rozsudku rozhodl, že Komise může prodloužené opatření posoudit výlučně v rámci řízení použitelného na nové podpory, nemůže nicméně uvedená výtka vést ke zpochybnění napadeného rozsudku.
VII – K prvnímu důvodu kasačního opravného prostředku
A – K první výtce prvního důvodu kasačního opravného prostředku
1. Vyjádření účastnic řízení
75. V první výtce prvního důvodu kasačního opravného prostředku Alcoa uvádí, že se Soud dopustil nesprávného právního posouzení, když dospěl k závěru, že první žalobní důvod vznesený společností Alcoa se týkal prozatímních otázek, u nichž měl být přezkum Soudu omezen na zjevné pochybení.
76. Alcoa nejprve uvedla, že existuje rozdíl mezi zahájením formálního vyšetřovacího řízení proti opatřením, u nichž bylo konkrétně rozhodnuto, že nepředstavují podporu, a zahájením řízení proti opatřením, u nichž tento závěr zjištěn nebyl, a poté uvedla, že k tomu, aby dřívější závěry o neexistenci podpory nebyly zbaveny relevance, musí Komise ve svém předběžném posouzení před
zahájením formálního vyšetřovacího řízení alespoň určit, zda existují důvody, proč její dřívější úvahy, na nichž byly tyto závěry založeny, nejsou již nadále platné, a odůvodnit to ve svém rozhodnutí o zahájení řízení.
77. Komise odpověděla, že Soud podle jejího názoru provedl přiměřený přezkum, tedy takový, jaký se uplatňuje u prozatímních rozhodnutí(21) .
2. Posouzení
78. Podle názoru společnosti Alcoa Soud posunul a omezil předmět výtky společnosti Alcoa, když měl za to, že otázka spočívá v rozsahu přezkumu rozhodnutí o zahájení řízení, který je třeba provést.
79. V této souvislosti bych chtěl zdůraznit, že obecná zásada správního práva uznávaná právními systémy několika členských států svědčí ve prospěch omezení možnosti napadnout žalobou na neplatnost akty, jež jsou pouze přípravné povahy(22) . Upozorňuji, že předmětem samostatného soudního řízení mohou být pouze přípravné akty, které vytvářejí samostatné právní následky. Rozhodnutí o zahájení předběžného řízení přitom mohou mít specifické a významné právní účinky pro dotčené strany, a musí být proto napadnutelná. V zájmu zachování užitečného účinku nezbytného rozdílu mezi předběžným řízením a posouzením merita věci podle článku 88 ES nemůže prvně uvedený případ podléhat stejně přísným požadavkům jako posledně uvedený.
80. Vzhledem k provizornímu charakteru rozhodnutí o zahájení formálního vyšetřovacího řízení, které zahrnuje předběžné posouzení navrhovaného opatření ze strany Komise, jehož cílem je určit, zda uvedené opatření vykazuje charakteristiky státní podpory, musí být přezkum soudu Společenství, který se týká jeho legality, omezen, neboť veškeré relevantní aspekty mohou dotyčné osoby projednat a zpochybnit až na základě konečného rozhodnutí založeného na informacích získaných v přezkumné fázi.
81. Soud tedy v bodech 60 a 61 napadeného rozsudku správně rozhodl, že jeho přezkum legality rozhodnutí o zahájení formálního vyšetřovacího řízení musí být omezen.
82. První výtka prvního důvodu kasačního opravného prostředku musí být tedy považována za neopodstatněnou.
83. Zbývá posoudit otázku, jaká opatření měla Komise přijmout před přijetím formálního rozhodnutí o zahájení řízení, kterou posoudím společně s druhou výtkou prvního důvodu kasačního opravného prostředku.
B – Ke druhé výtce prvního důvodu kasačního opravného prostředku
1. Vyjádření účastnic řízení
84. V této výtce Alcoa tvrdí, že se Soud dopustil nesprávného právního posouzení, když neaplikoval judikaturu, podle níž musí Komise zohlednit svá předchozí rozhodnutí vydaná ve stejné věci(23) . Rozsudek je podle názoru společnosti Alcoa chybný v rozsahu, v němž v něm bylo rozhodnuto, že Komise nemá povinnost určit, zda jsou kritéria, o něž se opírala ve svém závěru ohledně neexistující výhody v rozhodnutí Alumix, nadále platná.
85. Komise naopak uvádí, že nejasný odkaz společnosti Alcoa na „opatření“ je chybný. Komise navíc zdůrazňuje rozdíl ve vztahu ke skutkovým okolnostem, na nichž je založeno rozhodnutí Alumix a podle kterých samotná společnost ENEL dodávala společnosti Alcoa elektrickou energii za dohodnutou sazbu. Sporné rozhodnutí je přitom podle jejího názoru založeno na skutečnosti, že stát vrátil společnosti Alcoa část ceny zaplacené společnosti ENEL. Výše uvedená judikatura ve věci Italgrani II proto není podle názoru Komise použitelná a Soud se nedopustil nesprávného posouzení, když rozhodl, že argumenty společnosti Alcoa, podle nichž sazba, která jí byla poskytnuta, je tržní cenou, nejsou relevantní.
2. Posouzení
86. Úvodem připomínám, že v rozsudku Italgrani I (24) Soudní dvůr konstatoval, že pokud existuje obecný režim podpory, musí Komise při posuzování individuální podpory, která spadá do uvedeného režimu, zohlednit dřívější rozhodnutí, jež se tohoto režimu týká. Soudní dvůr v rozsudku Italgrani II(25) dodal, že kdyby Komise mohla kdykoli zpochybnit svá rozhodnutí, vedlo by to k trvalé nejistotě, která by mohla porušit zásady legitimního očekávání a právní jistoty.
87. Je sice nesporné, že judikatura ve věcech Italgrani I a Italgrani II zdůrazňuje nezbytnost, aby před zahájením formálního vyšetřovacího řízení Komise posoudila závěry obsažené v dřívějším rozhodnutí. Uvedená judikatura se však vztahuje na případy existující podpory a týká se vztahu mezi již schváleným režimem a individuální podporou, jejímž prostřednictvím se tento režim uplatňuje. Individuální podpory jsou tudíž opatřeními, která pouze provádějí obecný režim podpor. To se však podle mého názoru netýká projednávaného případu, protože Soud dotyčné opatření kvalifikoval jako opatření odlišné.
88. I když tedy Komise musí vzít při posuzování úpravy existující podpory v úvahu své dřívější rozhodnutí, nemělo by toto konstatování omezit rozsah jejího posouzení, pokud jde o přezkum neoznámených opatření, která vyplývají z podstatné úpravy opatření, jež předtím nebylo kvalifikováno jakožto státní podpora. V tomto případě se musí použít čl. 10 odst. 1 nařízení č. 659/1999.
89. Navíc, pokud jde o podmínky přijetí formálního rozhodnutí, je podle ustálené judikatury řízení podle čl. 88 odst. 2 ES nezbytné, jakmile se Komise setká se závažnými obtížemi při hodnocení, zda je podpora slučitelná se společným trhem. Komise se tudíž smí omezit na předběžné řízení podle čl. 88 odst. 3 ES a přijmout příznivé rozhodnutí o státním opatření, které jí bylo oznámeno, pouze tehdy, pokud je s to nabýt na základě prvního zkoumání přesvědčení, že toto opatření nelze kvalifikovat jako podporu ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES nebo že toto opatření je sice třeba považovat za podporu, avšak slučitelnou se společným trhem. Naopak, pokud první zkoumání přivedlo Komisi k tomu, že nabyla opačného přesvědčení, pokud jde o slučitelnost podpory, nebo i jen neumožnilo překonat veškeré obtíže, které vyvstaly při hodnocení dotyčného opatření, je Komise povinna vyžádat si veškerá potřebná stanoviska, a zahájit za tímto účelem řízení podle čl. 88 odst. 2 ES(26) .
90. Z judikatury tedy jasně vyplývá, že pokud má Komise na konci předběžného posouzení stále závažné pochybnosti, co se týče povahy dotčeného opatření nebo jeho slučitelnosti se společným trhem, nemá žádnou diskreční pravomoc ohledně zahájení formálního vyšetřovacího řízení.
91. Stejné zásady se musí použít v případě, kdy si Komise stále není jista kvalifikací posuzovaného opatření jakožto podpory ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES. Komisi proto nelze vytýkat, že zahájila uvedené řízení, a to ani tehdy, pokud v rozhodnutí přijatém za tímto účelem vyjádří pochybnosti ohledně toho, zda opatření, jež jsou jeho předmětem, představují podporu ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES.
92. Konečně, pokud jde o úvahy Soudu, vyplývá z bodu 70 napadeného rozsudku, že Soud s odvoláním se na komplexní posouzení, která musí Komise provést jakožto součást formálního vyšetřovacího řízení, uvedl, že tvrzení společnosti Alcoa, podle něhož měla Komise povinnost určit, zda kritéria, o něž se opírala ve svém závěru ohledně neexistující výhody v rozhodnutí Alumix, jsou nadále platná, je irelevantní.
93. Vzhledem k provizornímu charakteru sporného rozhodnutí, které vyjadřuje pochybnosti Komise a neobsahuje podrobné posouzení přezkoumávaného opatření, se mi zdá taková odpověď právně opodstatněná.
94. V důsledku toho navrhuji zamítnout tuto výtku jako neopodstatněnou.
C – Ke třetí výtce prvního důvodu kasačního opravného prostředku
1. Vyjádření účastnic řízení
95. Alcoa tvrdí, že závěr Soudu, podle něhož byla Komise oprávněna zahájit formální vyšetřovací řízení, jehož předmětem byly sazby schválené pro společnost Alcoa, se zakládal pouze na dvou skutečnostech, a to zaprvé na zjištění, že zdroje umožňující financovat snížení sazeb jsou státními zdroji, a zadruhé na okolnosti, že vrácení finančních prostředků společnosti Alcoa prostřednictvím vyrovnávacího fondu vedlo ke snížení všeobecně použitelné sazby na dodávky elektrické energie.
96. Tyto dvě skutečnosti přitom podle společnosti Alcoa nepostačují k odůvodnění toho, aby Komise zahájila řízení, protože existovaly již v době vydání rozhodnutí Alumix.
97. Komise má za to, že tato výtka je pouhým zopakováním ostatních argumentů. Uvádí, že argumenty společnosti Alcoa týkající se běžných tržních podmínek byly Soudem zamítnuty a že toto zamítnutí nebylo v kasačním opravném prostředku zpochybněno.
2. Posouzení
98. Mám za to, že úvahy Soudu zpochybněné v rámci této výtky se týkají posouzení případného zjevného pochybení na straně Komise.
99. Vzhledem k odpovědi na první výtku prvního důvodu kasačního opravného prostředku mám za to, že je třeba tuto výtku zamítnout jako neopodstatněnou.
D – Ke čtvrté výtce prvního důvodu kasačního opravného prostředku a druhé výtce druhého důvodu kasačního opravného prostředku
100. Jelikož čtvrtá výtka prvního důvodu kasačního opravného prostředku splývá v podstatné části s druhou výtkou druhého důvodu kasačního opravného prostředku, je třeba je posoudit společně.
1. Vyjádření účastnic řízení
101. Podle názoru společnosti Alcoa se Soud dopustil nesprávného právn ího posouzení, když měl za to, že posouzení Komise v rozhodnutí Alumix bylo časově omezené.
102. Podle společnosti Alcoa měl Soud v napadeném rozsudku za to, že rozhodnutí Alumix je časově omezeno. Uvedené rozhodnutí však podle jejího názoru neobsahuje žádné výslovné časové omezení doby trvání jeho platnosti. I když bylo legislativní nařízení z roku 1995 časově omezeno, nelze podle ní na rozdíl od toho, co je uvedeno v napadeném rozsudku, logicky vyvodit, že takovému omezení podléhalo i rozhodnutí Alumix.
103. Alcoa uvádí, že žádný ze tří faktorů, na nichž Komise založila rozhodnutí Alumix, a to i) samotná sazba, ii) podmínky na trhu s elektrickou energií v regionech Sardinie a Benátsko, který se vyznačuje nadměrnou kapacitou, a iii) skutečnost, že společnost Alcoa je jakožto zákazník jedním z největších spotřebitelů v Itálii, se nezměnil. Pokud navíc Komise neuvedla, že se podle jejího názoru tyto podmínky změnily, měla jak Italská republika, tak i společnost Alcoa všechny důvody k tomu, aby se domnívaly, že jsou oprávněny sazbu zachovat.
104. Komise namítá, že pokud se podmínky nezměnily, je obtížné pochopit, proč společnost ENEL nemohla jednoduše nadále uplatňovat sazbu, která byla předmětem rozhodnutí Alumix, a proč náklady na sazbu poskytnutou společnosti Alcoa byly italskými právními předpisy kvalifikovány jako „onere“. Analýza výhod provedená v rozhodnutí Alumix spočívala na zásadě činnosti hospodářského subjektu v tržním hospodářství, přičemž Alcoa se nikdy nepokusila vysvětlit, v čem byly platby z vyrovnávacího fondu v souladu s uvedenou zásadou.
105. Komise rovněž tvrdí, že takové rozhodnutí, jako je rozhodnutí Alumix, nebylo doposud v právním vakuu přijato. Legislativní nařízení z roku 1995 totiž předcházelo rozhodnutí Alumix a není sporné, že sazba za elektrickou energii byla tímto nařízením stanovena na dobu deseti let.
2. Posouzení
106. Nejprve poznamenávám, že Soud v bodě 106 napadeného rozsudku správně rozhodl, že při posouzení provedeném Komisí v rozhodnutí, podle něhož sazba, kterou společnost ENEL fakturovala závodům v letech 1996 až 2005, nepředstavovala státní podporu, byly zohledněny takové tržní podmínky, které mohla Komise v tomto období předvídat.
107. V bodě 132 napadeného rozsudku Soud rovněž uvedl, že opatření, které je předmětem sporného rozhodnutí, zahrnuje odlišné období, než jaké zahrnuje rozhodnutí Alumix, což Alcoa ve svém kasačním opravném prostředku nezpochybňuje.
108. Domnívám se, že toto pouhé konstatování je odpovědí na výtku společnosti Alcoa, že Soud nesprávně rozhodl, že rozhodnutí Alumix má omezenou dobu platnosti. Je totiž zjevné, že Alcoa napadený rozsudek v tomto bodě nesprávně pochopila.
109. Krom toho Soud v bodech 105 a 107 napadeného rozsudku ve skutečnosti neposoudil, zda bylo rozhodnutí Alumix omezené v čase, nýbrž v rámci posouzení případného porušení zásady legitimního očekávání citoval příslušné pasáže sporného rozhodnutí, z nichž vyplývá, že se Komise o takové konstatování opírala.
110. Jelikož jsou citace sporného rozhodnutí správné, nedopustil se Soud žádného zkreslení žaloby ani napadeného aktu(27) .
111. Konečně platí, že Soudní dvůr sice má pravomoc přezkoumat způsob, jakým Soud chápe a vykládá takový právní akt, jakým je rozhodnutí Komise, pokud se jedná o případné nesprávné právní posouzení. V projednávaném případě však nebylo žádné pochybení při výkladu bodů 44 a 47 odůvodnění sporného rozhodnutí vytýkáno ani zjištěno.
112. Poukazuji na to, že časová působnost rozhodnutí Alumix je omezena na okolnosti posuzované v době, kdy Komise uvedené rozhodnutí přijala. Pokud jde o závěr, že preferenční sazby nepředstavují státní podporu, nedomnívám se, že Komise měla povinnost stanovit časovou působnost přesněji. Kdyby tak nicméně učinila, musela by připojit nezbytné podmínky plynoucí z obecné právní zásady „ rebus sic stantibus “(28), jelikož by jakákoli podstatná změna okolností, jež hrála roli v rámci přijetí stanoviska Komise, mohla vyžadovat rekvalifikaci statusu daného opatření.
113. Vzhledem k rozhodnutí Alumix a napadenému rozsudku mám za to, že s ohledem na argumenty týkající se zaprvé souvislosti s vnitrostátními právními předpisy, které byly jasně časově omezeny, a zadruhé rozdílné povahy opatření upraveného v legislativním nařízení z roku 2005, nemohl žádný rozumný a obezřetný podnikatel očekávat, že se na opatření, které je předmětem sporného rozhodnutí, bude vztahovat rozhodnutí Alumix. Tvrzení společnosti Alcoa, že mechanismus byl zaveden v letech 1999–2004, nemůže platnost uvedeného závěru zpochybnit(29) .
114. V důsledku toho navrhuji, aby čtvrtá výtka prvního důvodu kasačního opravného prostředku a druhá výtka druhého důvodu kasačního opravného prostředku byly zamítnuty jako neopodstatněné.
E – K páté výtce prvního důvodu kasačního opravného prostředku
1. Vyjádření účastnic řízení
115. Alcoa tvrdí, že je sporné rozhodnutí stiženo procesní vadou, která byla způsobena tím, že Komise v průběhu řízení, které vedlo k přijetí sporného rozhodnutí, porušila zásadu řádné správy a právo být vyslechnut, což měl Soud zohlednit. Italská republika tak podle ní neměla možnost předložit během předběžné fáze šetření své připomínky ke kvalifikaci opatření jako nové podpory.
116. Komise namítá, že tato výtka musí být prohlášena za nepřípustnou, protože jí Alcoa nevznesla ve své žalobě podané Soudu. V každém případě je výtka podle jejího názoru neopodstatněná. Ve svém kasačním opravném prostředku podle Komise Alcoa připustila, že Italská republika měla příležitost své připomínky ke kvalifikaci podpory předložit. Italská republika navíc podle Komise této možnosti využila, jak bylo uvedeno v bodě 40 napadeného rozsudku.
2. Posouzení
117. Je třeba připomenout, že v rámci kasačního opravného prostředku je příslušnost Soudního dvora v zásadě omezena na posouzení právního řešení žalobních důvodů projednávaných u soudů rozhodujících ve věci samé(30) . Účastník řízení tedy v zásadě nemůže poprvé až před Soudním dvorem vznést důvod, který nevznesl před Soudem, neboť by to znamenalo, že by Soudní dvůr mohl přezkoumávat legalitu řešení přijatého Soudem s ohledem na důvody, které Soud neprojednával.
118. Napadený rozsudek přitom nelze platně vykládat tak, že Soud tuto otázku přezkoumával na základě tvrzení uvedeného společností Alcoa.
119. Soud sice zejména v bodech 39 a 40 napadeného rozsudku analyzoval skutečnosti týkající se stanoviska zastávaného Italskou republikou. Touto otázkou se však zabýval z hlediska přípustnosti žaloby v prvním stupni.
120. V důsledku toho navrhuji, aby byla pátá výtka prvního důvodu kasačního opravného prostředku považována za zjevně nepřípustnou.
F – K šesté výtce prvního důvodu kasačního opravného prostředku
1. Vyjádření účastnic řízení
121. Vzhledem k nezvratným následkům zahájení formálního vyšetřovacího řízení Alcoa tvrdí, že Soud nezohlednil rozsah povinnosti Komise uvést odůvodnění. Tato povinnost by měla být přiměřená ve vztahu k závažnosti následků, které má zahájení řízení upravené v čl. 88 odst. 2 ES.
122. Soud tak podle společnosti Alcoa nesprávně rozhodl, že není nezbytné odůvodnit rozdíl mezi rozhodnutím Alumix a sporným rozhodnutím. Vzhledem k vytvořené nejistotě měla Komise přinejmenším povinnost vysvětlit, v čem se obě tato rozhodnutí liší, tak aby zúčastněné strany měly možnost zjistit základ a rozsah následků sporného rozhodnutí.
123. Komise naopak uvádí, že se Soud v napadeném rozsudku nedopustil žádného pochybení, když rozhodl, že sporné rozhodnutí bylo dostatečně odůvodněné.
2. Posouzení
124. K odpovědi na tuto výtku je nutno uvést dvě připomínky.
125. Z článku 225 odst. 1 ES a z čl. 58 prvního pododstavce statutu Soudního dvora vyplývá, že opravný prostředek je omezen na právní otázky a musí se zakládat na důvodech vycházejících z nepříslušnosti Soudu, nedostatků řízení před Soudem, které poškozují zájmy navrhovatele nebo porušení právních předpisů Unie Soudem(31) . Z těchto ustanovení, jakož i z čl. 112 odst. 1 písm. c) jednacího řádu Soudního dvora vyplývá, že kasační opravný prostředek musí přesně vymezovat kritizované části rozsudku, jehož zrušení je navrhováno, jakož i právní argumenty, které tento návrh konkrétně podporují(32) .
126. Přitom v rámci odpovědi jak na třetí výtku prvního důvodu kasačního opravného prostředku, tak na druhý důvod kasačního opravného prostředku posuzoval Soud otázku vztahu mezi rozhodnutím Alumix a sporným rozhodnutím. Jelikož Alcoa neupřesňuje, jaké skutečnosti by mohly představovat pochybení ze strany Soudu, mohla by být tato výtka označena za zjevně nepřípustnou.
127. Zdá se však, že Alcoa se svou výtkou míří spíše na bod 88 napadeného rozsudku, v němž Soud zamítl tvrzení navrhovatelky, podle něhož Komise nesplnila svou povinnost odůvodnit sporné rozhodnutí.
128. I když povinnost odůvodnění aktu Společenství stanovená v článku 253 ES musí být přizpůsobena povaze dotčeného aktu a musí z něho jasně a jednoznačně vyplývat úvahy orgánu, jenž akt vydal, tak, aby dotčené osoby mohly rozpoznat důvody, které vedly k přijetí opatření, a příslušný soud mohl provést svůj přezkum, není namístě Komisi uložit, aby uvedla důvody, na základě kterých provedla ve svých předchozích rozhodnutích jiné posouzení dotčeného režimu. Pojem „státní podpora“ je totiž třeba použít na objektivní situaci, kterou je třeba posuzovat v okamžiku přijímaní rozhodnutí Komise(33) .
129. Důvod kasačního opravného prostředku vycházející z nesprávného právního posouzení, jehož se dopustil Soud v rozsahu, v němž nezohlednil rozsah povinnosti uvést odůvodnění u rozhodnutí Komise, je v důsledku toho třeba zamítnout. Z předcházejících úvah vyplývá, že šestá výtka prvního důvodu kasačního opravného prostředku je buď zjevně nepřípustná, anebo každopádně neopodstatněná.
VIII – Ke druhému důvodu kasačního opravného prostředku
A – Ke třetí výtce druhého důvodu kasačního opravného prostředku
1. Vyjádření účastnic řízení
130. Alcoa vytýká Soudu, že ve svých úvahách vycházel z technických změn, které nebyly předmětem sporného rozhodnutí. Podle názoru společnosti Alcoa nebylo vrácení finančních prostředků z vyrovnávacího fondu, k němuž došlo v letech 1999 a 2004 prostřednictvím různých právních nástrojů, předmětem sporného rozhodnutí. Podle ní tedy Soud protiprávně rozšířil rozsah tohoto rozhodnutí. Krom toho přenechání správy preferenční sazby poskytované společností ENEL vyrovnávacímu fondu nevedlo k žádné podstatné právní změně sazeb přiznaných společnosti Alcoa. Alcoa poukazuje na to, že Komise nevznesla žádné námitky vůči technickým změnám z let 1999 a 2004. Soud navíc v bodech 112 a 113 napadeného rozsudku chybně nezohlednil rozhodnutí z 1. prosince 2004 týkající se státní podpory N/490/2000 – Itálie, uvízlé náklady v odvětví elektroenergetiky(34) .
131. Komise namítá, že Soud správně rozhodl, že přechod na čistě teoretickou sazbu představuje podstatnou úpravu opatření schváleného rozhodnutím Alumix. Dotčený režim podle ní upravuje cenu účtovanou soukromými dodavateli prostřednictvím přímé vyrovnávací platby. Pokud jde o rozhodnutí z roku 2004 o uvízlých nákladech, Komise tvrdí, že se uvedené rozhodnutí týká uvízlých nákladů, které vznikly společnosti ENEL a neobsahuje výslovný závěr ohledně správy italského režimu preferenční sazby, co se týče výhod poskytovaných společnosti Alcoa, který u ní mohl vyvolat legitimní očekávání. Komise navíc zahájila formální vyšetřovací řízení, týkající se státní podpory C 38/2004 (ex NN 58/04) – Podpory ve prospěch společnosti Portovesme Srl(35), a platby prováděné vyrovnávacím fondem, které měly zachovat výši sazby pro společnost Alcoa, kvalifikovala speciálně jako novou podporu.
2. Posouzení
132. Zaprvé upozorňuji, že Alcoa sice odkazuje na bod 132 napadeného rozsudku, kritizuje však úvahy Soudu, které jsou obsaženy v několika dalších bodech rozsudku, v nichž je obsažena odpověď na žalobní důvod, v jehož rámci Soud posuzoval, zda došlo k případnému porušení zásad ochrany legitimního očekávání a právní jistoty.
133. Kdyby měla být tato výtka důvodu opravného prostředku chápána tak, že je jí Soudu vytýkán chybný výklad sporného rozhodnutí, bylo by třeba uvést následující.
134. Zaprvé podle mého názoru postačí konstatovat, že Soud v bodě 131 napadeného rozsudku správně popsal hlediska, která vedla Komisi k pochybnostem ohledně kvalifikace sazby uplatňované společností ENEL vůči závodům společnosti Alcoa v letech 2005 až 2010, aniž však rozšířil své úvahy nad rámec hledisek posuzovaných ve sporném rozhodnutí.
135. Zadruhé, pokud jde o účinky rozhodnutí z roku 2004, které zavedlo mechanismus vracení finančních prostředků prostřednictvím vyrovnávacího fondu, není čl. 11 odst. 11 legislativního nařízení z roku 2005, jak uvádí Komise, autonomním ustanovením, ale vyvolává veškeré účinky v kontextu jiných ustanovení, obzvláště těch, která upravují správu sazby prostřednictvím vyrovnávacího fondu.
136. V této souvislosti z bodů 64 a 65 napadeného rozsudku vyplývá, že Soud ve shrnutí skutkového stavu, který Alcoa nezpochybňuje, jednak poznamenal, že čl. 11 odst. 11 legislativního nařízení z roku 2005 a rozhodnutí Úřa du č. 217/05, kterým bylo provedeno legislativní nařízení, prodlužují v případě navrhovatelky do 31. prosince 2010 uplatňování sazby za elektrickou energii, která jí byla přiznána v roce 2004 na základě legislativního nařízení 1995, a jednak zdůraznil, že podle rozhodnutí č. 148/04 byl správou sazby pověřen vyrovnávací fond, což vedlo k uložení parafiskálního poplatku spotřebitelům.
137. Pokud jde o následky úprav opatření posuzovaného ve sporném rozhodnutí, je třeba vzhledem k odpovědi navrhované v rámci posouzení první výtky druhého důvodu kasačního opravného prostředku tuto výtku uvedeného důvodu zamítnout.
138. Jak konečně vyplývá z návrhů navrhovatelky uvedených v bodě 28 napadeného rozsudku, jednalo se v žalobě podané v prvním stupni pouze o sazbu za elektrickou energii pro závody společnosti Alcoa. Toto konstatování vylučuje jakýkoli odkaz na řešení použitelná na ostatní subjekty.
139. V důsledku toho a s ohledem na předmět rozhodnutí o uvízlých nákladech, v němž šlo o náklady, jež nese společnost ENEL, a nikoli Alcoa, a jenž se týká podstatně odlišného mechanismu, než je sazba přiznaná společnosti Alcoa, Soud v bodě 112 napadeného rozsudku správně rozhodl, že tvrzení žalobkyně nebylo relevantní.
140. Vzhledem k výše uvedenému navrhuji, aby byla tato výtka zamítnuta jako neopodstatněná.
B – Ke čtvrté výtce druhého důvodu kasačního opravného prostředku
1. Vyjádření účastnic řízení
141. Alcoa Soudu vytýká, že se dopustil nesprávného právního posouzení, když při zahájení formálního vyšetřovacího řízení nezohlednil nutnost ochrany právní jistoty a legitimního očekávání.
142. Alcoa tvrdí, že zásady zakotvené v článku 88 ES a vyplývající z uvedených zásad Komisi ukládají přinejmenším to, aby sazby přiznané společnosti Alcoa považovala za existující podporu.
143. Komise namítá, že argumenty společnosti Alcoa jsou založeny na chybném předpokladu, podle nějž je čl. 11 odst. 11 legislativního nařízení z roku 2005 pouhým prodloužením samotného opatření schváleného v rozhodnutí Alumix. Podle názoru Komise není rozhodnutí Alumix relevantní, neboť se sporné rozhodnutí týká nejen prodloužení preferenční sazby přiznané v roce 1995, která byla předmětem rozhodnutí Alumix, ale radikální úpravy, k níž došlo v rámci správy sazby za elektrickou energii, což Soud podle ní správně zohlednil.
2. Posouzení
144. Důvod kasačního opravného prostředku společnosti Alcoa vychází z výkladu zásady legitimního očekávání ve spojení s výkladem zásady právní jistoty.
145. Zásada právní jistoty, která je základní zásadou práva Unie(36), vyžaduje obzvláště to, aby právní úprava, která vyvolává nepříznivé důsledky pro jednotlivce, byla jasná a přesná a její použití bylo pro právní subjekty předvídatelné(37) . Jinými slovy, dotčené subjekty musí mít možnost jednoznačně zjistit svá práva a povinnosti a postupovat podle toho(38) .
146. Předpokladem práva dovolávat se legitimního očekávání je, že orgán poskytl konkrétní ujištění, která mohou vzbudit legitimní očekávání u toho, komu jsou určena, a že jsou tato ujištění v souladu s použitelnými normami(39) .
147. V této souvislosti poznamenávám, že Soud otázku případného porušení uvedených zásad posuzoval v rámci druhého žalobního důvodu, a to zvláště v bodech 104 až 109 napadeného rozsudku.
148. Jak vyplývá z bodů 105 až 107, Soud z hlediska správně použité judikatury připomenuté v bodech 102 a 103 uvedeného rozsudku popsal jednak zásadní prvky rozhodnutí Alumix a jednak pochybnosti, které vedly Komisi k závěru, že prodloužení sazby přiznané závodům společnosti Alcoa legislativním nařízením z roku 2005 až do roku 2010 mohlo představovat státní podporu.
149. V projednávaném případě je nesporné, že, jak Soud správně rozhodl, Komise přijala rozhodnutí Alumix, v němž zohlednila takové tržní podmínky, jaké mohla pro dotyčné období předvídat.
150. Rovněž poukazuji na to, že se Soudní dvůr již vyslovil k použití zásady legitimního očekávání, jakož i nezbytnosti přijetí přechodných opatření v rámci rozhodnutí, v němž Komise pozměnila své předchozí posouzení(40) . Soudní dvůr vzal především v úvahu významné investice, které v rámci daňového režimu uskutečnily subjekty, které byly držiteli existujícího povolení k využívání režimu, o jehož obnovení žádaly, a dlouhodobé závazky, jež přijaly(41) . V projednávaném případě však na rozdíl od skutkových okolností uvedeného rozsudku Belgie a Forum 187 v. Komise prošlo dřívější opatření podstatnými úpravami, které vedly k závěru, že se jedná o novou podporu ve formě odlišného opatření. V důsledku toho se Alcoa nemůže dovolávat legitimního očekávání na základě rozhodnutí Alumix, jež se týkalo režimu, jehož předmět se odlišuje od režimu ve sporném rozhodnutí.
151. Vzhledem k těmto úvahám Soud v bodech 107 a 108 napadeného rozsudku správně rozhodl, že Komise nezpochybňuje své posouzení opatření, jež bylo předmětem šetření v rozhodnutí Alumix, a že v důsledku toho nelze úspěšně tvrdit, že byla porušena zásada ochrany legitimního očekávání.
152. Pokud jde o zásadu právní jistoty, jak vyplývá z bodů 105 a 107 napadeného rozsudku, svědčí argumenty v nich obsažené ve prospěch tvrzení, že Alcoa byla s to jednoznačně předvídat právní posouzení podmínek, za nichž byla přiznána sazba, schválená na základě legislativního nařízení z roku 2005. Jak jsem již uvedl v bodě 114 tohoto stanoviska, žádný rozumný a obezřetný podnikatel nemohl po seznámení se s rozhodnutím Alumix očekávat, že se na opatření, které je předmětem sporného rozhodnutí, bude vztahovat rozhodnutí Alumix.
153. V důsledku toho navrhuji zamítnout tuto výtku jako neopodstatněnou.
IX – Závěry
154. S ohledem na předcházející úvahy navrhuji, aby Soudní dvůr:
„–	kasační opravný prostředek v plném rozsahu zamítl a
– uložil společnosti Alcoa Trasformazioni Srl náhradu nákladů řízení.“
(1) .
(2)  –	Jelikož byl napadený rozsudek vydán dne 25. března 2009, respektují odkazy na ustanovení Smlouvy o ES číslování použitelné před datem vstupu Smlouvy o fungování Evropské unie v platnost.
(3)
–	Úř. věst. C 214, s. 5.
(4) – Úř. věst. C 288, s. 4.
(5) – GURI č. 39 ze dne 16. února 1996, s. 8.
(6)
–	Viz zejména rozsudky ze dne 20. března 1984, Německo v. Komise (84/82, Recueil, s. 1451, s. 1492), a ze dne 22. prosince 2008, British Aggregates v. Komise (C‑487/06 P, Sb. rozh. s. I‑10505, bod 27).
(7)
– Rozsudek ze dne 22. června 2006, Belgie a Forum 187 v. Komise (C‑182/03 a C‑217/03, Sb. rozh. s. I‑5479).
(8) – Stanovisko generálního advokáta Légera ve věci, v níž byl vydán rozsudek Belgie a Forum 187 v. Komise (body 403 až 405).
(9) – Tamtéž (bod 404).
(10)
– Viz bod 77.
(11)
–	Rozsudek ze dne 9. října 1984, Heineken Brouwerijen (91/83 a 127/83, Recueil, s. 3435, bod 22).
(12)
–	Rozsudek ze dne 17. června 1999, Piaggio (C‑295/97, Recueil, s. I‑3735, bod 48). Viz rovněž rozsudky ze dne 23. února 2006, Atzeni a další (C‑346/03 a C‑529/03, Sb. rozh. s. I‑1875, bod 51 a citovaná judikatura), jakož i ze dne 20. května 2010, Todaro Nunziatina & C. (C‑138/09, Sb. rozh. s. I-04561).
(13)
–	Rozsudky Soudu ze dne 28. listopadu 2008, Hôtel Cipriani v. Komise (T‑254/00, T‑270/00 a T‑277/00, Sb. rozh. s. II‑3269, bod 358), a ze dne 30. dubna 2002, Government of Gibraltar v. Komise (T‑195/01 a T‑207/01, Recueil, s. II‑2309, bod 111).
(14)
–	Viz stanovisko generálního advokáta Légera ve výše uvedené věci Belgie a Forum 187 v. Komise, (body 36 a 208). Viz výše uvedený rozsudek Belgie a Forum 187 v. Komise (bod 77).
(15)
–	Viz stanovisko generálního advokáta Légera ve výše uvedené věci Belgie a Forum 187 v. Komise (bod 401).
(16)
–	Viz rozsudky Soudu ze dne 15. září 1998, Gestevisión Telecinco v. Komise (T‑95/96, Recueil, s. II‑3407, bod 55); ze dne 3. června 1999, TF1 v. Komise (T‑17/96, Recueil, s. II‑1757, bod 28), jakož i výše uvedený rozsudek Government of Gibraltar v. Komise (bod 73).
(17)
–	Toto rozhodnutí je nyní předmětem žaloby podané společnosti Alcoa u Tribunálu (dříve Soudu) ve věci T‑177/10.
(18)
–	Rozsudek Soudu ze dne 6. března 2002 (T‑127/99, T‑129/99 a T‑148/99, Recueil, s. II‑1275, bod 128).
(19)
–	Rozsudek ze dne 22. listopadu 2007, Španělsko v. Lenzing (C‑525/04 P, Sb. rozh. s. I‑9947, bod 54 a citovaná judikatura).
(20)
–	Viz rozsudky ze dne 6. dubna 2006, General Motors v. Komise (C‑551/03 P, Sb. rozh. s. I‑3173, bod 51); ze dne 22. května 2008, Evonik Degussa v. Komise a Rada (C‑266/06 P, Sb. rozh. s. I‑81, bod 72), a ze dne 6. listopadu 2008, Nizozemsko v. Komise (C‑405/07 P, Sb. rozh. s. I‑8301, bod 44).
(21)
–	V této souvislosti se opírá o výše uvedený rozsudek Belgie a Forum 187 v. Komise.
(22)
–	Viz v této souvislosti rozsudek ze dne 11. listopadu 1981, IBM v. Komise (60/81, Recueil, s. 2639, body 9 a 10), a rozsudek Soudu prvního stupně ze dne 10. července 1990, Automec v. Komise (T‑64/89, Recueil, s. II‑367, bod 42).
(23) – Viz rozsudky ze dne 30. června 1992, Itálie v. Komise, zvaný „Italgrani I“ (C‑47/91, Recueil, s. I‑4145), a ze dne 5. října 1994, Itálie v. Komise, zvaný „Italgrani II“ (C‑47/91, Recueil, s. I‑4635).
(24)  – Výše uvedený rozsudek (bod 25).
(25) – Výše uvedený rozsudek (bod 24).
(26)
–	Rozsudky Soudního dvora ve výše uvedené věci British Aggregates v. Komise (body 185 až 187, jakož i bod 113) a Soudu ze dne 15. března 2001, Prayon-Rupel v. Komise (T‑73/98, Recueil, s. II‑867, bod 42).
(27)
–	Viz v opačném smyslu rozsudek ze dne 27. ledna 2000, DIR International Films a další v. Komise, (C‑164/98 P, Recueil, s. I‑447).
(28)
–	Tato zásada, jejíž dosah je v závazkovém či mezinárodním právu zpochybňován, podle mého názoru jasně inspirovala ustanovení článku 1 písm. b) bodu v) nařízení č. 659/1999. Tato zásada se tedy musí uplatnit při kvalifikaci opatření jakožto opatření, které nepředstavuje státní podporu, avšak v mezích vyplývajících ze zásad právní jistoty a ochrany legitimního očekávání.
(29)
– Podle společnosti Alcoa došlo k vrácení plateb z vyrovnávacího fondu v letech 1999 a 2004 prostřednictvím různých právních instrumentů, které nebyly předmětem sporného rozhodnutí.
(30)
–	Viz zejména rozsudek ze dne 1. února 2007, Sison v. Rada (C‑266/05 P, Sb. rozh. s. I‑1233, bod 95 a citovaná judikatura).
(31)
–	Viz rozsudek ze dne 16. března 2000, Parlament v. Bieber (C‑284/98 P, Recueil, s. I‑1527, bod 30), jakož i usnesení ze dne 9. listopadu 2007, Lavagnoli v. Komise (C‑74/07 P, bod 20), a ze dne 3. února 2009, Giannini v. Komise (C‑231/08 P, bod 43).
(32)
–	Viz rozsudek ze dne 27. února 2007, Segi a další v. Rada (C‑355/04 P, Sb. rozh. s. I‑1657, bod 22), a usnesení ze dne 23. října 2009, Komise v. Potamianos (C‑561/08 P a C‑4/09 P, bod 58).
(33) – Výše uvedený rozsudek Belgie a Forum 187 v. Komise (bod 137).
(34)
–	Úř. věst. 2005, C 250, s. 9.
(35)
–	Úř. věst. 2005, C 30, s. 7.
(36)
–	Rozsudky ze dne 14. dubna 2005, Belgie v. Komise (C‑110/03, Sb. rozh. s. I‑2801, bod 30); ze dne 12. února 2008, Kempter (C‑2/06, Sb. rozh. s. I‑411, bod 37), jakož i ze dne 10. září 2009, Plantanol (C‑201/08, Sb. rozh. I-08343, body 43 a 44).
(37)
–	Rozsudek ze dne 14. ledna 2010, Stadt Papenburg (C‑226/08, Sb. rozh. s. I-00131, bod 45); ve stejném smyslu rozsudky ze dne 15. února 1996, Duff a další (C‑63/93, Recueil, s. I‑569, bod 20), a ze dne 7. června 2007, Britannia Alloys & Chemicals v. Komise (C‑76/06 P, Sb. rozh. s. I‑4405, bod 79).
(38)
–	Rozsudky ze dne 21. června 2007, ROM-projecten (C‑158/06, Sb. rozh. s. I‑5103, bod 25) a ze dne 10. března 2009, Heinrich (C‑345/06, Sb. rozh. s. I‑1659, bod 44).
(39)
–	Viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 9. listopadu 2000, Komise v. Hamptaux (C‑207/99 P, Recueil, s. I‑9485, bod 47) a rozsudek ze dne 25. března 2010, Sviluppo Italia Basilicata v. Komise (C‑414/08 P, Sb. rozh. s. I-02559, bod 107).
(40)
–	Ve výše uvedeném rozsudku Belgie a Forum 187 v. Komise, a v rozsudku ze dne 17. září 2009, Komise v. Koninklijke Friesland Campina (C‑519/07 P, Sb. rozh. s. I-, bod 94).
(41)
–	Viz rozhodnutí ve výše uvedené věci Komise v. Koninklijke Friesland Camping.