62006CC0521
STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA
YVESE BOTA
přednesené dne 3. dubna 2008 (
1
)
Věc C-521/06 P
Athinaïki Techniki AE
v.
Komise Evropských společenství
„Kasační opravný prostředek — Státní podpora — Podpora poskytnutá Řeckou republikou konsorciu Hyatt Regency — Stížnost — Rozhodnutí, kterým se odkládá stížnost — Nařízení (ES) č. 659/1999 — Články 4, 13 a 20 — Pojem ‚napadnutelný akt‘ ve smyslu článku 230 ES“
1.
Projednávaná věc by Soudní dvůr měla přivést k poskytnutí doplňujících informací, které upřesní práva stěžovatelů v rámci řízení o kontrole státních podpor.
2.
Jde o otázku, zda odložení stížnosti namítající existenci podpory neslučitelné se Smlouvou o ES, k němuž přistoupí Komise Evropských společenství z důvodu, že tato stížnost neobsahuje informace dostatečné k přijetí stanoviska k existenci této podpory nebo její slučitelnosti se společným trhem ani k zahájení formálního vyšetřovacího řízení, představuje rozhodnutí, které může stěžovatel napadnout žalobou.
3.
V usnesení ze dne 26. září 2006, Athinaïki Techniki v. Komise (
2
), Soud prvního stupně Evropských společenství rozhodl v souladu s názorem Komise, že takové odložení stížnosti nepředstavuje rozhodnutí, a odmítl žalobu podanou proti tomuto opatření jako nepřípustnou. Athinaïki Techniki AE (
3
) tuto analýzu v rámci projednávaného kasačního opravného prostředku zpochybňuje.
4.
V tomto stanovisku vysvětlím, že kasační opravný prostředek podaný Athinaïki Techniki je podle mého názoru opodstatněný a že takové odložení stížnosti týkající se údajné státní podpory představuje napadnutelný akt.
5.
Přezkum druhého důvodu, který uplatňuje Komise na podporu své námitky nepřípustnosti žaloby na neplatnost a který vychází z opožděného podání žaloby, mě přivede rovněž k přezkoumání ustanovení jednacího řádu Soudu upravujících možnost doručit Soudu žalobu telefaxem a k upřesnění dosahu podmínky totožnosti verze žaloby zaslané telefaxem s prvopisem žaloby, který má být soudní kanceláři doručen do deseti dnů.
I – Právní rámec týkající se státních podpor
6.
Postupně uvedu příslušná ustanovení Smlouvy, ustanovení nařízení (ES) č. 659/1999 (
4
), které kodifikovalo praxi výkonu pravomocí svěřených Komisi Smlouvou, jakož i hlavní směry judikatury týkající se jednak povinností Komise v případě, kdy obdrží stížnost poukazující na vnitrostátní opatření jako na státní podpory odporující Smlouvě, a jednak práv stěžovatelů.
A – Smlouva
7.
Podle článku 87 ES podpory poskytované v jakékoli formě členskými státy nebo ze státních prostředků, které narušují nebo mohou narušit hospodářskou soutěž uvnitř Společenství, v zásadě podléhají zákazu s výjimkami stanovenými v odstavcích 2 a 3 uvedeného článku (
5
).
8.
Za účelem provedení těchto ustanovení a dosažení rovnováhy mezi právem členských států zasáhnout a zárukou nenarušené hospodářské soutěže v rámci Evropské unie stanovila Smlouva řízení o kontrole a předcházejícím povolení státních podpor, v němž Komise sehrává hlavní roli.
9.
V souladu s čl. 88 odst. 1 ES přísluší Komisi ve spolupráci s členskými státy průběžně zkoumat režimy podpor existující v těchto státech a navrhovat jim vhodná opatření, která vyžaduje postupný rozvoj nebo fungování společného trhu.
10.
Článek 88 odst. 2 první pododstavec ES svěřuje Komisi rovněž úkol posuzovat slučitelnost podpor s článkem 87 ES a v případě neslučitelnosti podpory rozhodnout o tom, že dotyčný členský stát musí ukončit poskytování podpory. Článek 88 odst. 2 první pododstavec ES totiž stanoví, že „[z]jistí-li Komise poté, co vyzvala zúčastněné strany k podání připomínek, že podpora poskytovaná některým státem nebo ze státních prostředků není slučitelná se společným trhem podle článku 87 ES nebo že je zneužívána, rozhodne, že dotyčný stát ve lhůtě stanovené Komisí takovou podporu zruší nebo upraví“.
11.
Nakonec čl. 88 odst. 3 ES ukládá členským státům povinnost informovat Komisi o svých záměrech poskytnout nebo upravit podpory a zakazuje jim provést takové záměry, dokud Komise nepřijme rozhodnutí podle čl. 88 odst. 2 prvního pododstavce ES.
12.
Přezkumné řízení stanovené v článku 88 ES bylo vyloženo jako řízení, které může zahrnovat dvě fáze, tedy prvotní přezkum a případně, má-li Komise pochybnosti o slučitelnosti zamýšlené podpory se společným trhem nebo domnívá-li se, že tato podpora je neslučitelná se společným trhem, důkladnější přezkum určený k tomu, aby Komise mohla shromáždit úplné informace o všech údajích v dané věci. V této souvislosti může Komise podle čl. 88 odst. 2 ES vyzvat zúčastněné strany k podání připomínek (
6
).
B – Nařízení č. 659/1999
13.
Nařízení č. 659/1999 kodifikovalo praxi Komise v rámci výkonu pravomocí, které jí svěřil článek 88 ES. Podle druhého bodu odůvodnění bylo toto nařízení vypracováno v souladu s judikaturou Soudního dvora.
14.
Podle tohoto nařízení musí dotyčný členský stát v zásadě oznámit Komisi všechny plány na poskytnutí nové podpory a poskytnout všechny nezbytné informace, aby Komisi umožnil přijmout rozhodnutí o těchto plánech (
7
).
15.
Jednotlivá rozhodnutí, která Komise může přijmout, jsou uvedena v článcích 4 a 7 uvedeného nařízení.
16.
Článek 4 nařízení č. 659/1999 uvádí rozhodnutí, která mohou být přijata během „předběžného přezkoumání“ oznámení. Komise má tři možnosti. Může rozhodnout, že oznámené opatření není podporou, nebo že toto opatření je podporou slučitelnou se společných trhem (rozhodnutí nevznášet námitky), anebo že oznámené opatření vyvolává pochybnosti o své slučitelnosti s uvedeným trhem a zahájit formální vyšetřovací řízení (rozhodnutí zahájit formální vyšetřovací řízení).
17.
Tato rozhodnutí musí být přijata ve lhůtě dvou měsíců, která začíná běžet ode dne následujícího po dni obdržení oznámení plánu, je-li toto oznámení považováno za úplné. Považuje-li Komise oznámení za neúplné, může dotyčný členský stát požádat o všechny potřebné dodatečné informace (
8
).
18.
Pro případ, kdy se Komise rozhodla zahájit formální vyšetřovací řízení, článek 6 nařízení č. 659/1999 uvádí, že vyzve dotyčný členský stát a ostatní zúčastněné strany, aby předložily své připomínky ve lhůtě, kterou stanoví.
19.
„Zúčastněná strana“ je definována v čl. 1 písm. h) tohoto nařízení jako „kterýkoliv členský stát, osoba, podnik nebo sdružení podniků, jejichž zájmy by mohly být ovlivněny poskytnutím podpory, zejména příjemce podpory, konkurenční podniky a profesní sdružení“.
20.
Formální vyšetřovací řízení je Komise povinna podle článku 7 uvedeného nařízení ukončit rozhodnutím, které konstatuje, že oznámené opatření není podporou, nebo že toto opatření je podporou slučitelnou se společným trhem, anebo že jde o podporu s tímto trhem neslučitelnou.
21.
Nařízení č. 659/1999 v článcích 10 až 15 rovněž stanoví postup, který musí Komise sledovat v případě protiprávní podpory. Podpora je protiprávní, jestliže byla v rozporu s čl. 88 odst. 3 ES uskutečněna, aniž by byla předem oznámena Komisi (
9
).
22.
Článek 10 odst. 1 uvedeného nařízení stanoví:
„Pokud má Komise k dispozici informace týkající se údajné protiprávní podpory, přezkoumá je bezodkladně bez ohledu na jejich zdroj“.
23.
Článek 13 odst. 1 uvedeného nařízení stanoví:
„Přezkoumání možné protiprávní podpory je zakončeno přijetím rozhodnutí podle čl. 4 […]. V případě rozhodnutí zahájit formální vyšetřovací řízení je přezkoumání zakončeno přijetím rozhodnutí podle článku 7. […]“
24.
Článek 20 nařízení č. 659/1999 upravuje speciálně práva zúčastněných stran. V odstavci 1 uvedeného článku je připomenuto, že každá zúčastněná strana může předložit připomínky po rozhodnutí Komise zahájit formální vyšetřovací řízení. Toto ustanovení dodává, že každé zúčastněné straně, která předložila takové připomínky, a každému příjemci jednotlivé podpory je zaslána kopie rozhodnutí přijatého Komisí v uvedeném řízení.
25.
Článek 20 odst. 2 uvedeného nařízení má ústřední význam v projednávaném sporu. Zní následovně:
„Každá zúčastněná strana může informovat Komisi o každé údajné protiprávní podpoře a o každém údajném zneužití podpory. Pokud se Komise domnívá, že informace, které má k dispozici, neposkytují dostatečný základ k vyjádření se k případu, uvědomí o tom zúčastněnou stranu. Přijme-li Komise rozhodnutí v případu týkajícím se předmětu záležitosti, ke které byly poskytnuty informace, zašle jednu kopii tohoto rozhodnutí zúčastněné straně.“
26.
Článek 20 odst. 3 uvedeného nařízení dále stanoví, že každá zúčastněná strana na svou žádost obdrží kopii rozhodnutí přijatých v rámci článků 4 a 7 tohoto nařízení.
27.
Krom toho jsou podle článku 25 nařízení č. 659/1999 rozhodnutí přijatá podle tohoto nařízení určená dotyčnému členskému státu.
C – Judikatura týkající se jednak povinností Komise v případě, kdy obdrží stížnost poukazující na údajnou státní podporu, a jednak práv stěžovatelů
28.
Povinnosti Komise v případě, kdy obdrží stížnost poukazující na vnitrostátní opatření jako na státní podporu odporující Smlouvě, a práva stěžovatelů v řízení o kontrole státních podpor byly judikaturou vyvozeny z článků 87 ES a 88 ES ještě v době, kdy nařízení č. 659/1999 nebylo přijato nebo nebylo použitelné.
29.
V rozsahu, v němž uvedené nařízení, které bylo přijato k provedení těchto článků Smlouvy, nemůže omezit jejich působnost (
10
) a v němž kodifikuje existující judikaturu, je tato judikatura rozhodná pro výklad jeho ustanovení.
1. Povinnosti Komise
30.
Povinnosti, které má Komise v případě, kdy obdrží stížnost poukazující na údajnou státní podporu, jsou odůvodněny dvěma následujícími skutečnostmi. Tyto povinnosti vyplývají jednak ze skutečnosti, že uvedený orgán, odhlédneme-li od pravomocí svěřených Radě Evropské unie čl. 88 odst. 2 třetím pododstavcem ES, je výlučně příslušný k posuzování slučitelnosti podpory se Smlouvou. Uvedené povinnosti dále vyplývají ze zásadního zákazu státních podpor. Na základě této výlučné příslušnosti a tohoto zásadního zákazu je Komise povinna dbát na to, aby nebyla poskytnuta nebo ponechána v platnosti žádná podpora, která je v rozporu se Smlouvou (
11
).
31.
Pro případ, kdy je Komisi předložena stížnost, stanoví judikatura následující věcné a časové důsledky, co se týče vyřízení této stížnosti.
32.
Z věcného hlediska přísluší Komisi provést nejprve pečlivý a nestranný přezkum stížnosti (
12
). Tato povinnost pečlivého přezkumu může vést až k povinnosti Komise provést přezkum skutkových a právních okolností, které stěžovatel výslovně neuplatnil (
13
).
33.
Na druhou stranu Komise není povinna v této fázi řízení vyslechnout stěžovatele nebo jiné „zúčastněné strany“ ve smyslu čl. 88 odst. 2 ES. Tuto povinnost má až v rámci formálního vyšetřovacího řízení (
14
).
34.
Dále, rozhodne-li Komise, že opatření, na které poukazuje stížnost, není podporou, je povinna dostatečně popsat důvody, proč skutkové a právní okolnosti uvedené ve stížnosti nepostačují k prokázání existence takové podpory (
15
). Stejnou povinnost odůvodnění by Komise měla logicky mít, rozhoduje-li, že opatření, které je předmětem stížnosti, je podporou slučitelnou se společným trhem.
35.
Krom toho, získá-li Komise po předběžném přezkumu přesvědčení, že je opatření, které je předmětem stížnosti, podporou neslučitelnou se společným trhem, nebo narazí-li na vážné potíže při rozhodování o slučitelnosti této podpory s uvedeným trhem, je povinna zahájit formální vyšetřovací řízení, stejně jako když jí dotčené opatření oznámí dotyčný členský stát (
16
).
36.
Z časového hlediska Soud z výlučné příslušnosti Komise a zásadního zákazu státních podpor rovněž vyvodil, že obdrží-li tento orgán stížnost, nemůže do nekonečna prodlužovat předběžný přezkum státních opatření, na která poukazuje tato stížnost. Podle Soudu Komisi přísluší dokončit tento předběžný přezkum v přiměřené lhůtě (
17
).
37.
Přiměřená povaha této lhůty musí být posouzena v závislosti na zvláštních okolnostech každé věci, zejména jejím kontextu a komplexnosti, jakož i na různých procesních etapách (
18
).
2. Práva stěžovatele
38.
Judikatura týkající se práv stěžovatele v rámci řízení o kontrole státních podpor vychází z předpokladu, že rozhodnutí přijatá Komisí v rámci tohoto řízení jsou určena členských státům, včetně případů, kdy jsou tato rozhodnutí přijímána v návaznosti na stížnosti poukazující na opatření jako na podporu, která je v rozporu se Smlouvou (
19
).
39.
Je třeba rovněž připomenout, že podle čl. 230 čtvrtého pododstavce ES může fyzická nebo právnická osoba podat žalobu proti rozhodnutí určenému jiné osobě, pokud se jí toto rozhodnutí bezprostředně a osobně dotýká.
40.
Práva stěžovatelů v rámci řízení o kontrole státních podpor, jak byla upřesněna judikaturou, závisí jednak na otázce, zda jsou tito stěžovatelé „zúčastněnými stranami“ ve smyslu čl. 88 odst. 2 ES, a jednak na předmětu jejich žaloby.
41.
Co se týče nejprve pojmu „zúčastněné strany“ ve smyslu uvedeného ustanovení, byl tento pojem definován široce jako zahrnující osoby, podniky nebo sdružení podniků, jejichž zájmy by mohly být poskytnutím podpory dotčeny, tedy zejména konkurenční podniky a profesní organizace (
20
). Tato definice byla převzata čl. 1 písm. h) nařízení č. 659/1999.
42.
Z toho vyplývá, že jakýkoliv podnik, který uplatňuje byť potenciální soutěžní vztah, může být „zúčastněnou stranou“ ve smyslu čl. 88 odst. 2 ES.
43.
Pokud jde dále o právo těchto zúčastněných stran podat žalobu, toto právo vychází z procesních práv, které jim uvedené ustanovení uděluje. V souladu s tímto ustanovením je Komise v případě, že zahájí formální vyšetřovací řízení, a pouze v této fázi, povinna přijmout jejich připomínky (
21
).
44.
Judikatura z toho dovodila, že když má Komise za to, aniž by zahájila uvedené řízení, že opatření, na které poukazuje stěžovatel, není podporou nebo je podporou slučitelnou se společným trhem, tento stěžovatel, je-li „zúčastněnou stranou“ ve smyslu čl. 88 odst. 2 ES, má právo napadnout toto rozhodnutí před soudem Společenství (
22
).
45.
Soudní dvůr nicméně upřesnil, že účelem této žaloby může být pouze ochrana procesních práv stanovených uvedeným ustanovením, a musí tedy napadat nezahájení formálního vyšetřovacího řízení (
23
).
46.
Z toho vyplývá, že postavení „zúčastněné strany“ ve smyslu čl. 88 odst. 2 ES umožňuje mít za to, že je stěžovatel napadeným rozhodnutím bezprostředně a osobně dotčen ve smyslu čl. 230 čtvrtého pododstavce ES, zpochybňuje-li nezahájení formálního vyšetřovacího řízení.
47.
Naproti tomu napadá-li stěžovatel opodstatněnost rozhodnutí posuzujícího podporu jako takového nebo napadá-li rozhodnutí, kterým bylo ukončeno formální vyšetřovací řízení, nachází se ve stejné situaci, jako každá soukromá osoba, která hodlá napadnout rozhodnutí, které jí není určeno. Přípustnost jeho žaloby je tedy podmíněna tím, že prokáže, že je uvedeným rozhodnutím dotčen ve smyslu judikatury vyplývající z rozsudku Plaumann v. Komise (
24
), tedy, že jej toto rozhodnutí zasahuje z důvodu určitých vlastností, které jsou pro něj zvláštní, nebo faktické situace, která jej vymezuje vzhledem ke všem ostatním osobám (
25
).
48.
Judikatura připustila, že o takový případ se může jednat zejména tehdy, je-li postavení stěžovatele na trhu podstatně dotčeno podporou, která je předmětem dotyčného rozhodnutí (
26
). Skutečnost, že určitá osoba je potenciálním soutěžitelem a má postavení „zúčastněné strany“ ve smyslu čl. 88 odst. 2 ES, tedy nepostačuje k tomu, aby měla právo podat žalobu k soudu Společenství, kterou zpochybňuje opodstatněnost rozhodnutí posuzujícího podporu jako takového (
27
).
49.
A nakonec Soud ve výše uvedeném rozsudku Air One v. Komise rozšířil práva stěžovatele, který je „zúčastněnou stranou“ ve smyslu čl. 88 odst. 2 ES, o právo podat žalobu na základě článku 232 ES, když rozhodl, že žaloba pro nečinnost, kterou tento stěžovatel podal proti Komisi, když nepřijala rozhodnutí v návaznosti na jeho stížnost, je přípustná (
28
).
50.
Soud odmítl argument Komise, podle kterého měla Air One prokázat, že její soutěžní postavení by bylo opatřením uvedeným v její stížnosti podstatně dotčeno.
51.
Přípustnost žaloby pro nečinnost, kterou podala společnost Air One, dovodil ze skutečnosti, že tato společnost je svým postavením soutěžitele příjemce oznámených podpor na leteckých linkách s destinacemi v několika italských městech „zúčastněnou stranou“ ve smyslu čl. 88 odst. 2 ES, a měla tedy právo napadnout rozhodnutí, které Komise přijala, aniž by zahájila formální vyšetřovací řízení, za účelem ochrany svých procesních práv (
29
).
II – Skutkový základ sporu
52.
Skutkový základ sporu je v napadeném usnesení popsán takto:
„1
V říjnu 2001 řecké orgány zahájily řízení o zadání veřejné zakázky za účelem převedení 49 % kapitálu kasina Mont Parnès. Soutěžili spolu dva zájemci, a sice konsorcium Casino Attikis a Hyatt Consortium. Po údajně vadném řízení byla zakázka zadána Hyatt Consortium.
2
Účastnice konsorcia Casino Attikis, společnost Egnatia SA, jejíž právní nástupkyní se po fúzi stala [Athinaïki Techniki], podala stížnost službám generálního ředitelství (GŘ) ‚Vnitřní trh‘ a GŘ ‚Hospodářská soutěž‘ Komise. První ředitelství vyzvala, aby se vyjádřilo k bezvadnosti sporného řízení s ohledem na právo veřejných zakázek Společenství, zatímco druhému ředitelství předložila stížnost týkající se státní podpory, která měla být v rámci téhož řízení poskytnuta Hyatt Consortium.
3
Dopisem ze dne 15. července 2003 připomnělo GŘ ‚Hospodářská soutěž‘ [společnosti Athinaïki Techniki] svou rozhodovací praxi, podle které převod veřejného majetku v rámci zadávacího řízení není státní podporou, bylo-li toto řízení uskutečněno transparentně a bez diskriminace. Informovala ji tedy, že se ke stížnosti vyjádří až poté, kdy GŘ ‚Vnitřní trh‘ ukončí přezkum řízení o zadání dotyčné veřejné zakázky.
4
Elektronickou zprávou ze dne 28. srpna 2003 zástupce [Athinaïki Techniki] v podstatě upřesnil, že stížnost v otázce existence státní podpory se týká jiných skutečností, než řízení o zadání veřejné zakázky a že by tedy služby GŘ ‚Hospodářská soutěž‘ neměly čekat na závěry GŘ ‚Vnitřní trh‘.
5
Dopisem ze dne 16. září 2003 služby GŘ ‚Hospodářská soutěž‘ zopakovaly obsah dopisu ze dne 15. července 2003, nicméně současně vyzvaly [Athinaïki Techniki], aby jim sdělila dodatečné informace týkající se jakékoliv jiné podpory, která by nebyla spjata se zadáním zakázky ve věci kasina.
6
Dopisy ze dne 22. ledna a 4. srpna 2004 služby GŘ ‚Vnitřní trh‘ informovaly [Athinaïki Techniki], že nehodlají pokračovat v přezkumu obou stížností, které jim byly zaslány.
7
Dopisem ze dne 2. prosince 2004 […] GŘ ‚Hospodářská soutěž‘ sdělilo [Athinaïki Techniki], že dopisem ze dne 16. září 2003 ji Komise informovala, že ‚na základě informací, které [měla] k dispozici, neexist[ovaly] dostatečné důvody k pokračování v přezkumu této věci‘. V dopise [ze dne 2. prosince 2004] bylo rovněž uvedeno, že ‚jelikož neexistují doplňující informace odůvodňující pokračování v šetření, Komise dne 2. června 2004 věc administrativně od[ložila]‘.“
III – Žaloba před Soudem a napadené usnesení
53.
Dne 11. února 2005 doručila Athinaïki Techniki telefaxem kanceláři Soudu stejnopis žaloby. Dne 18. února 2005 došel uvedené soudní kanceláři podepsaný prvopis žaloby.
54.
V tomto návrhu na zahájení řízení Athinaïki Techniki navrhovala zrušení rozhodnutí, kterým Komise odkládá stížnost, a uložení náhrady nákladů Komisi. Na podporu své žaloby se dovolávala dvou důvodů vycházejících z porušení zaprvé povinnosti Komise zahájit formální vyšetřovací řízení a zadruhé ustanovení čl. 87 odst. 1 ES. Athinaïki Techniki rovněž v rámci každého z těchto důvodů uplatňovala nedostatek odůvodnění.
55.
Dopisem ze dne 1. března 2005 vedoucí kanceláře Soudu informoval Athinaïki Techniki, že zjistil, že verze žaloby zaslaná telefaxem dne 11. února 2005 nebyla zcela totožným stejnopisem podepsaného prvopisu podaného dne 18. února 2005, a že dnem, který má být zohledněn pro účely podání tohoto dokumentu, je tedy den doručení uvedeného prvopisu.
56.
Dopisem ze dne 16. března 2005 vysvětlil zástupce Athinaïki Techniki vedoucímu kanceláře Soudu, že při odesílání žaloby telefaxem byla její poslední strana poškozena, takže ji musel nahradit, ale že nezměnil její obsah.
57.
Samostatným podáním zapsaným v kanceláři Soudu dne 21. dubna 2005 vznesla Komise na základě čl. 114 odst. 1 jednacího řádu Soudu námitku nepřípustnosti.
58.
Usnesením ze dne 8. září 2005 Soud vyhověl návrhu Athens Resort Casino AE Symmetochon (
30
) na vstup do řízení na podporu návrhových žádání Komise.
59.
Na podporu své námitky nepřípustnosti Komise uvedla dva důvody vycházející zaprvé z opožděného podání žaloby a zadruhé z nenapadnutelnosti dopisu ze dne 2. prosince 2004, jakož i z neexistence rozhodnutí.
60.
Soud v napadeném usnesení přezkoumal pouze druhý důvod. Prohlásil jej opodstatněným z následujících důvodů.
61.
Soud citoval čl. 20 odst. 2 první a druhou větu nařízení č. 659/1999. Připomněl, že podle ustálené judikatury akty nebo rozhodnutími, které mohou být předmětem žaloby na neplatnost ve smyslu článku 230 Smlouvy o ES, jsou pouze opatření s právně závaznými účinky, jimiž mohou být dotčeny zájmy žalobce tím, že tato opatření podstatným způsobem mění jeho právní postavení.
62.
Uvedl, že na základě článku 25 uvedeného nařízení jsou rozhodnutí přijatá Komisí v oblasti státních podpor určena členských státům, včetně případů, kdy jsou přijata v návaznosti na stížnost poukazující na podporu, která údajně odporuje Smlouvě, a že předmětem případné žaloby na neplatnost musí být rozhodnutí určené členskému státu, a nikoliv dopis určený stěžovateli.
63.
Poté Soud rozhodl:
„29
V projednávané věci napadený dopis, který byl určen výlučně [Athinaïki Techniki], posledně uvedenou informoval podle článku 20 nařízení č. 659/1999 o tom, že Komise měla na základě informací, kterými disponovala, za to, že neexistují dostatečné důvody k rozhodnutí o případu, který jí byl prostřednictvím stížnosti předložen. V [tomto dopise] Komise dále uvedla, že jelikož neobdržela doplňující informace odůvodňující pokračování v šetření, stížnost Athinaïki Techniki dne 2. června 2004 administrativně odložila. Komise tedy nepřijala konečné stanovisko ke kvalifikaci opatření, které je předmětem stížnosti Athinaïki Techniki, a k jeho slučitelnosti se společným trhem.
30
Z toho vyplývá, že napadený dopis není rozhodnutím ve smyslu článku 25 nařízení č. 659/1999 a že tento dopis nevyvolává právní účinky. Tento dopis tedy nemůže být napaden žalobou podle článku 230 ES.“
64.
Soud následně odmítl argument Athinaïki Techniki, podle kterého by nenapadnutelnost dopisu, kterým se zamítá stížnost, vedla k tomu, že by adresáti veřejné správy byli zbaveni přístupu k soudu Společenství. Uvedl jednak to, že stěžovatel může předložit doplňující informace, aby podpořil svou stížnost, a že v případě, kdy jsou tyto informace dostatečné, by tak Komise měla povinnost o dotyčném opatření rozhodnout aktem, který lze napadnout žalobou. Dále uvedl, že stěžovatel má rovněž možnost podat žalobu pro nečinnost podle čl. 232 třetího pododstavce ES.
65.
Nakonec odpověděl na argumentaci, podle které dopis odkládající stížnost vydaný v řízení podle článků 81 ES a 82 ES má povahu rozhodnutí. Uvedl, že nařízení č. 659/1999 na rozdíl od pravidel upravujících uvedené řízení neudělilo žádné procesní právo stěžovatelům před zahájením formálního vyšetřovacího řízení.
66.
Soud žalobu odmítl jako nepřípustnou a uložil Athinaïki Techniki náhradu nákladů řízení.
IV – Kasační opravný prostředek
A – Řízení před Soudním dvorem a návrhová žádání účastnic řízení
67.
Athinaïki Techniki podala proti napadenému usnesení kasační opravný prostředek prostřednictvím návrhu ze dne 18. prosince 2006, který došel soudní kanceláři dne 21. prosince 2006.
68.
Komise podala svou kasační odpověď dne 5. února 2007 a vedlejší účastnice, Athens Resort Casino, dne 15. března 2007.
69.
Žádná účastnice řízení nepožadovala, aby bylo konáno jednání.
70.
Dopisy ze dne 15. října 2007 Soudní dvůr vyzval účastnice řízení, aby se písemně vyjádřily k významu následujících zásad a pravidel pro řešení sporu:
—
zásad vyplývajících z výše uvedeného rozsudku Komise v. Sytraval a Brink’s France;
—
pravidel vztahujících se na případ odmítnutí stížnosti v rámci řízení podle článků 81 ES a 82 ES, jakož i v oblasti antidumpingu.
71.
Odpověď Soudnímu dvoru doručila navrhovatelka dne 21. listopadu 2007, Komise dne 5. listopadu 2007 a Athens Resort Casino dne 20. listopadu 2007.
72.
Navrhovatelka navrhuje, aby Soudní dvůr zrušil napadené usnesení, vyhověl jejím návrhovým žádáním předloženým v řízení v prvním stupni a uložil Komisi a vedlejší účastnici náhradu nákladů řízení.
73.
Komise a Athens Resort Casino navrhují, aby Soudní dvůr zamítl kasační opravný prostředek jako neopodstatněný a uložil navrhovatelce náhradu nákladů řízení.
B – Důvody a argumenty účastnic řízení
74.
Navrhovatelka tvrdí, že se Soud dopustil nesprávného právního posouzení, když v bodech 29 a 30 napadeného usnesení rozhodl, že odložení stížnosti Komisí není rozhodnutím.
75.
Uvádí, že v oblasti státních podpor Komise přijímá rozhodnutí vždy, když přijímá konečné a odůvodněné stanovisko ke kvalifikaci oznámeného opatření.
76.
Athinaïki Techniki tvrdí, že konečná povaha odložení stížnosti není zpochybněna možností stěžovatele uvést nové skutečnosti.
77.
Co se týče odůvodnění, uvádí, že sporné odložení stížnosti musí být chápáno ve svém kontextu. V projednávané věci Komise odložila stížnost na základě úvahy, že při zadávání veřejné zakázky není poskytnuta žádná státní podpora, pokud dotyčné zadávací řízení bylo transparentní a nediskriminační. Stručnost Komise v dopise ze dne 2. prosince 2004 tedy byla záměrná, neboť uvedla-li by v něm toto odůvodnění, byla by povaha odložení stížnosti jako rozhodnutí zjevná. Analýza Soudu je tedy čistě formalistická v rozsahu, v němž se zaměřuje na znění uvedeného dopisu, aniž by zohlednila jeho dosah a kontext věci.
78.
Komise tuto argumentaci zpochybňuje. Tvrdí, že dopis ze dne 2. prosince 2004 obsahuje pouze informaci sdělenou Athinaïki Techniki podle článku 20 nařízení č. 659/1999. Uvádí, že sdělení takové informace bylo stanoveno, aby se zabránilo vydávání rozhodnutí v situaci, kdy není uvedena žádná závažná a konkretizovaná skutečnost.
79.
Komise dále uvádí, že podle článku 25 nařízení č. 659/1999 jsou rozhodnutí v oblasti státních podpor určena členským státům a že právě tato rozhodnutí mohou „zúčastněné strany“ případně napadnout ve smyslu čl. 88 odst. 2 ES, a nikoliv dopis, který je informuje o obsahu těchto rozhodnutí.
80.
Komise rovněž poukazuje na to, že rozlišení mezi rozhodovacími akty a informačními dopisy lze v judikatuře nalézt jak v oblasti státních podpor, tak v oblasti hospodářské soutěže.
81.
Poznamenává mimoto, že dopis ze dne 2. prosince 2004 nepodepsal člen Komise, ale úředník orgánu a že uvedený dopis neuvádí důvody odložení stížnosti.
82.
Podle Komise totiž argumentace navrhovatelky spočívá ve skutečnosti v tvrzení, že dotyčný členský stát nedodržel pravidla platná v oblasti zadávání veřejných zakázek a žaloba se snaží obejít skutečnost, že jednotlivec nemůže napadnout odmítnutí zahájit vůči členskému státu řízení pro nesplnění povinnosti.
83.
Athens Resort Casino rovněž tvrdí, že dopis ze dne 2. prosince 2004 není napadnutelným aktem z důvodů totožných s těmi, které uvedla Komise.
84.
Uvádí krom toho, že žaloba podaná Athinaïki Techniki k Soudu je nepřípustná, neboť soudní kancelář obdržela její prvopis až dne 18. února 2005.
85.
V odpověď na otázku Soudního dvora všechny účastnice řízení uvedly, že zásady stanovené ve výše uvedeném rozsudku Komise v. Sytraval a Brink’s France jsou rozhodné pro projednávaný spor.
86.
Navrhovatelka dodala, že v souladu s těmito zásadami musí být považována za „zúčastněnou stranu“ ve smyslu čl. 88 odst. 2 ES, jakož i za osobu bezprostředně a osobně dotčenou, jelikož její postavení na trhu bylo podporou, která je předmětem její stížnosti, podstatně dotčeno.
87.
Uvedla rovněž, že stěžovatel má v případě odložení své stížnosti v řízení podle článků 81 ES a 82 ES, jakož i v oblasti antidumpingu právo obdržet odůvodněné rozhodnutí. Navrhovatelka uvedla, že takové právo by mělo existovat a fortiori v oblasti státních podpor vzhledem k tomu, že Komise má v této oblasti výlučnou příslušnost a že zahájení formálního vyšetřovacího řízení nezávisí na posouzení vhodnosti.
88.
Co se týče Komise, ta ze zásad stanovených ve výše uvedeném rozsudku Komise v. Sytraval a Brink’s France vyvodila, že odložení stížnosti není rozhodnutím.
89.
Tvrdila rovněž, že práva stěžovatele v rámci řízení podle článků 81 ES a 82 ES, jakož i v oblasti antidumpingu nejsou uplatnitelná v rámci řízení o kontrole státních podpor, neboť každá oblast má vlastní pravidla. V tomto ohledu Komise odkázala na rozsudek ze dne 22. února 2005, Komise v. max.mobil (
31
), v němž Soudní dvůr rozhodl, že práva, jež stěžovateli uděluje nařízení Rady č. 17 (
32
), nejsou uplatnitelná v rámci článku 86 ES (
33
).
90.
Komise zdůraznila, že povaha odmítnutí stížnosti v rámci článků 81 ES a 82 ES jako rozhodnutí byla judikaturou vyvozena z nařízení, která kodifikují řízení v této oblasti (
34
). Poukázala na to, že nařízení č. 659/1999 neobsahuje srovnatelná ustanovení. Připomenula, že toto nařízení neupravuje postavení stěžovatelů a stanoví, že všechna rozhodnutí jsou určena členskému státu, jenž je původcem dotčeného opatření.
91.
Komise uvedla, že její analýza platí rovněž pro pravidla použitelná v oblasti antidumpingu.
92.
Athens Resort Casino uvedla stejné odpovědi jako Komise.
C – Mé posouzení
93.
Úvodem je třeba uvést, že na rozdíl od toho, co vyplývá z napadeného usnesení, navrhovatelka Soudu předložila návrh na zrušení nikoliv dopisu ze dne 2. prosince 2004, ale odložení stížnosti Komisí, o němž ji posledně uvedená v uvedeném dopise informovala.
94.
Žaloba na neplatnost, kterou navrhovatelka Soudu předložila, tedy nesměřuje proti dopisu ze dne 2. prosince 2004 jako takovému, který má skutečně čistě informativní povahu, jak zdůraznila Komise, ale proti odložení stížnosti, k němuž došlo dne 2. června 2004.
95.
Stejně jako navrhovatelka jsem názoru, že toto odložení stížnosti je napadnutelným aktem. Tuto analýzu zakládám na třech následujících bodech, a sice jednak na obsahu článku 20 nařízení č. 659/1999, vykládanému ve spojení s ostatními ustanoveními tohoto nařízení, dále na definici pojmu „napadnutelný akt“ v judikatuře a nakonec na judikatuře týkající se práv stěžovatele v rámci řízení o kontrole státních podpor.
1. Článek 20 nařízení č. 659/1999 a ostatní relevantní ustanovení tohoto nařízení
96.
Připomeňme, že čl. 20 odst. 2 nařízení č. 659/1999 stanoví:
„Každá zúčastněná strana může informovat Komisi o každé údajné protiprávní podpoře a o každém údajném zneužití podpory. Pokud se Komise domnívá, že informace, které má k dispozici, neposkytují dostatečný základ k vyjádření se k případu, uvědomí o tom zúčastněnou stranu. Přijme-li Komise rozhodnutí v případu týkajícím se předmětu záležitosti, ke které byly poskytnuty informace, zašle jednu kopii tohoto rozhodnutí zúčastněné straně.“
97.
Je zřejmé, že toto ustanovení není formulováno stejně jako ustanovení vztahující se na vyřizování stížnosti v rámci článků 81 ES a 82 ES, jakými je článek 7 nařízení č. 773/2004 (
35
). Je rovněž nesporné, že nařízení č. 659/1999 nestanoví zvláštní práva stěžovatelů jako takových, ale pouze stěžovatelů jako zúčastněných stran. Zdá se rovněž nesporné, že pravidla týkající se práv stěžovatelů uvedená v nařízeních, kterými se provádějí články 81 ES a 82 ES, jako je nařízení č. 773/2004, nejsou uplatnitelná jako taková v řízení o kontrole státních podpor, které je předmětem speciální kodifikace.
98.
Jsem však názoru, že tyto skutečnosti nepostačují k prokázání, že čl. 20 odst. 2 nařízení č. 659/1999 musí nutně být vykládán v tom smyslu, že odložení stížnosti v oblasti státních podpor nepředstavuje rozhodnutí a musí být pouze dáno na vědomí stěžovateli, jak tvrdí Komise a vedlejší účastnice.
99.
Znění čl. 20 odst. 2 uvedeného nařízení a neexistence práv stěžovatele v rámci řízení o kontrole státních podpor totiž musí být podle mého názoru chápány ve světle skutečnosti, že toto řízení, na rozdíl od řízení použitelného v rámci provádění článků 81 ES a 82 ES, představuje dialog mezi Komisí a dotyčným členským státem.
100.
Jak jsme uvedli, i když Komise přijme rozhodnutí v návaznosti na stížnost poukazující na podporu, která jí nebyla oznámena, je toto rozhodnutí určeno členskému státu, jehož se týká opatření uvedené ve stížnosti, a nikoliv samotnému stěžovateli.
101.
S ohledem na tyto úvahy může být tedy druhá věta čl. 20 odst. 2 nařízení č. 659/1999 chápána v tom smyslu, že domnívá-li se Komise na základě informací, které má k dispozici, že neexistují dostatečné důvody k zahájení formálního vyšetřovacího řízení, musí o tom informovat stěžovatele tak, aby případně mohl předložit doplňující důkazy. Dále, v souladu s třetí větou čl. 20 odst. 2 tohoto nařízení, přijme-li Komise rozhodnutí odkládající stížnost, musí v rámci zajištění řádné správy zaslat kopii tohoto rozhodnutí stěžovateli, neboť mu toto rozhodnutí není určeno.
102.
Takový výklad čl. 20 odst. 2 nařízení č. 659/1999 se navíc zdá být slučitelný s praxí Komise v projednávané věci.
103.
Podle popisu skutkového stavu v napadeném usnesení totiž Komise oznámila Athinaïki Techniki dopisem ze dne 16. září 2003, že na základě informací, které má k dispozici, neexistují dostatečné důvody k pokračování v přezkumu této věci, a vyzvala ji, aby jí sdělila dodatečné informace týkající se jakékoliv jiné podpory, která by nebyla spjata se zadáním zakázky ve věci kasina. Poté, vzhledem k tomu, že takové informace nebyly sděleny, uvědomila stěžovatelku dopisem ze dne 2. prosince 2004 o tom, že dne 2. června 2004 věc administrativně odložila, jelikož neexistují doplňující informace odůvodňující pokračování v šetření.
104.
V této fázi analýzy by čl. 20 odst. 2 nařízení č. 659/1999 mohl být podle mého názoru vykládán tak, že Komise má právo odložit stížnost poukazující na protiprávní podporu, nedisponuje-li informacemi dostatečnými k tomu, aby se k případu vyjádřila. Obsah tohoto ustanovení však podle mého názoru neumožňuje tvrdit, že toto odložení není rozhodovacím aktem.
105.
Ostatní příslušná ustanovení nařízení č. 659/1999 spíše naopak podporují názor, že toto odložení má povahu rozhodnutí.
106.
V tomto smyslu jednak čl. 10 odst. 1 uvedeného nařízení ukládá Komisi povinnost přezkoumat bezodkladně stížnost, která ji informuje o protiprávní podpoře. Toto ustanovení tak přebírá judikaturu, podle které je Komise povinna provést pečlivý a nestranný přezkum stížnosti. Jak bylo uvedeno výše, tato povinnost může dokonce zavazovat Komisi k tomu, aby provedla přezkum skutkových a právních okolností, které stěžovatel výslovně neuplatnil.
107.
Článek 13 odst. 1 uvedeného nařízení dále stanoví, že přezkoumání možné protiprávní podpory je zakončeno přijetím rozhodnutí podle čl. 4 odst. 2, 3 nebo 4 téhož nařízení.
108.
Tyto dva články jistě neupravují odložení stížnosti. Tento nedostatek úpravy v článku 4 nařízení č. 659/1999 je zcela logický s ohledem na skutečnost, že tento posledně uvedený článek obsahuje výčet rozhodnutí, která mohou být přijata v návaznosti na oznámení učiněné členským státem. Oznámení podpory a řízení o kontrole státních podpor stanovené nařízením č. 659/1999 totiž mají za cíl umožnit dotyčnému členskému státu a zúčastněným podnikům zjistit, zda je zamýšlené opatření slučitelné nebo neslučitelné se společným trhem a zda může být provedeno. Po tomto oznámení tedy musí nutně následovat rozhodnutí Komise, kterým se konstatuje, že oznámené opatření buď není podporou, nebo je podporou slučitelnou se společným trhem, anebo že vyvolává pochybnosti o této slučitelnosti a vyžaduje zahájení formálního vyšetřovacího řízení.
109.
Komise tedy nemůže odložit oznámení členského státu. Je-li toto oznámení neúplné, článek 5 nařízení č. 659/1999 stanoví, že Komise musí dotyčný členský stát požádat o nezbytné dodatečné informace, a nejsou-li tyto informace předloženy, považuje se uvedené oznámení za vzaté zpět.
110.
Naproti tomu Komise musí mít možnost odložit stížnost poukazující na protiprávní podporu, nemá-li k dispozici informace nezbytné k tomu, aby se k věci vyjádřila prostřednictvím jednoho z rozhodnutí vyjmenovaných v článku 4 nařízení č. 659/1999, jelikož stěžovatel není ve stejné situaci jako členský stát, který oznamuje podporu.
111.
I když případ odložení stížnosti není v článku 4 uvedeného nařízení, na nějž odkazuje čl. 13 odst. 1 tohoto nařízení, uveden, nemění to nic na skutečnosti, že uvedený článek 4 a čl. 10 odst. 1 nařízení č. 659/1999 podle mého názoru podporují rozhodovací povahu tohoto odložení, a stanoví tak, že každá stížnost poukazující na údajně protiprávní podporu musí být pečlivě přezkoumána a že tento přezkum musí vyústit v rozhodnutí.
112.
Tuto analýzu podle mého názoru potvrzuje definice pojmu „napadnutelný akt“ stanovená judikaturou.
2. Pojem „napadnutelný akt“ v judikatuře
113.
Z ustálené judikatury vyplývá, že akty nebo rozhodnutími, které mohou být předmětem žaloby na neplatnost ve smyslu článku 230 ES, mohou být pouze opatření s právně závaznými účinky, jimiž mohou být dotčeny zájmy žalobce (
36
).
114.
Je rovněž nesporné, že za účelem určení, zda akt vyvolává takové účinky, je třeba se zaměřit na jeho obsah (
37
).
115.
V rozsudku ze dne 16. června 1994, SFEI a další v. Komise (
38
) měl Soudní dvůr za to, že akt, kterým se odkládá stížnost založená na článku 82 ES, představuje napadnutelný akt z následujících důvodů. Nejprve orgán, kterému je svěřena pravomoc konstatovat protiprávní jednání a uložit za něj sankci a kterému mohou jednotlivci předložit stížnost, jakým je v oblasti práva hospodářské soutěže Komise, nutně přijímá akt s právními účinky, když ukončuje šetření zahájené v návaznosti na tuto stížnost. Dále akt, kterým se odkládá stížnost, nelze kvalifikovat jako předběžný nebo přípravný akt. Na rozdíl od oznámení, jehož účelem je umožnit dotyčným podnikům se vyjádřit k námitkám Komise a které definitivně nestanoví stanovisko posledně uvedené, totiž akt, kterým se odkládá stížnost, představuje konečnou fázi řízení: nenásleduje po něm žádný jiný akt, který by mohl být předmětem žaloby na neplatnost (
39
).
116.
Tyto důvody se mi zdají být zcela použitelné v případě odložení stížnosti v rámci řízení v oblasti státních podpor.
117.
V rámci tohoto řízení tak nejprve může jednotlivec Komisi předložit stížnost a posledně uvedená má pravomoc konstatovat protiprávní jednání a uložit sankci, prokáže-li se, že opatření, které je předmětem stížnosti, skutečně představuje státní podporu neslučitelnou se společným trhem.
118.
Dále, odloží-li Komise stížnost poukazující na údajnou státní podporu, nutně tím přijímá akt, který má právní účinky v tom smyslu, že uvedené odložení ukončuje předběžný přezkum, který musela zahájit v návaznosti na tuto stížnost, v souladu s judikaturou a článkem 10 nařízení č. 659/1999.
119.
Nakonec se skutečně zdá, že odložení stížnosti poukazující na údajnou státní podporu, jakou je stížnost podaná navrhovatelkou, představuje konečnou fázi předběžného šetření zahájeného v návaznosti na tuto stížnost. Po tomto odložení, stejně jako po odložení stížnosti založené na článku 82 ES, nenásleduje žádný jiný akt, který by mohl být předmětem žaloby na neplatnost.
120.
Skutečnost, že uvedené odložení stížnosti může být znovu přezkoumáno, předloží-li navrhovatelka nové informace, nezpochybňuje tuto analýzu, jelikož v případě, že takové informace neexistují, je předběžné šetření skutečně ukončeno.
121.
S ohledem na důvody, pro které Soudní dvůr uznal, že odložení stížnosti založené na článku 82 ES má povahu napadnutelného aktu, podle mého názoru zasluhuje odložení stížnosti poukazující na údajnou státní podporu tutéž kvalifikaci.
122.
Tato analýza je podle mého názoru tím spíše odůvodněná v případě, že má Komise výlučnou příslušnost v oblasti státních podpor a že jsou tyto podpory předmětem zásadního zákazu. Jak bylo uvedeno výše, judikatura z toho vyvodila, že tento orgán je povinen pečlivě zkoumat každou stížnost a zahájit formální vyšetřovací řízení, ukáže-li se, že opatření, jež je předmětem stížnosti, představuje podporu, která je nebo může být neslučitelná se společným trhem. Připomněl jsem, že tyto povinnosti mají za cíl zaručit, že nemůže být provedena žádná podpora, která je neslučitelná se společným trhem.
123.
Z toho vyplývá, že Komise tím, že se rozhodla pro odložení stížnosti, nutně měla za to, že nebylo třeba zahájit formální vyšetřovací řízení ani přijmout jedno ze dvou dalších rozhodnutí uvedených v článku 4 nařízení č. 659/1999.
124.
Krom toho skutečnost, že v rozporu s požadavky článku 27 uvedeného nařízení toto odložení nebylo formalizováno v rozhodnutí zaslaném dotyčnému členskému státu, nemůže být dovolávána za účelem tvrzení, že uvedené odložení stížnosti nemá povahu rozhodnutí. Tato kvalifikace musí záviset pouze na obsahu zkoumaného aktu, a nikoliv na skutečnosti, zda Komise dodržuje povinnosti týkající se oznámení tohoto aktu.
125.
A nakonec jsem toho názoru, že uznání rozhodovací povahy odložení stížnosti, která poukazuje na údajnou státní podporu, je rovněž v souladu s judikaturou týkající se práv stěžovatelů v rámci řízení o kontrole státních podpor.
3. Judikatura týkající se práv stěžovatelů v rámci řízení o kontrole státních podpor
126.
Jak bylo uvedeno výše, domnívá-li se Komise, aniž by zahájila formální vyšetřovací řízení, že opatření, na které poukazuje stěžovatel, nepředstavuje podporu nebo představuje podporu slučitelnou se společným trhem, tento stěžovatel má, je-li „zúčastněnou stranou“ ve smyslu čl. 88 odst. 2 ES, právo napadnout toto rozhodnutí před soudem Společenství za účelem ochrany svých procesních práv (
40
). Toto právo na podání žaloby, stanovené v rozsudcích Cook v. Komise (
41
) a Matra v. Komise (
42
), bylo od té doby soustavně potvrzováno.
127.
Zavedením tohoto opravného prostředku tedy Soudní dvůr chtěl, aby byla procesní práva zaručená čl. 88 odst. 2 ES zvláště chráněna a mohla vést k soudnímu přezkumu. Soudní dvůr tím, že takto rozšířil přístup k soudu Společenství, rovněž posílil kontrolu účinného uplatňování práva v oblasti státních podpor a umožnil byť jen potenciálnímu soutěžiteli příjemce sporného opatření zpochybnit posouzení Komise, podle něhož slučitelnost tohoto opatření se Smlouvou nevyvolává závažné potíže.
128.
Účinky této judikatury by byly značně sníženy, kdyby stěžovatel neměl právo napadnout prostřednictvím žaloby na neplatnost rovněž odložení své stížnosti.
129.
Takové odložení má totiž pro stěžovatele účinky, které jsou srovnatelné s účinky rozhodnutí konstatujícího, že sporné opatření je podporou slučitelnou se společným trhem, nebo že není podporou. Umožňuje pokračovat v provádění tohoto opatření nebo v zachování jeho účinků, aniž by tento stěžovatel mohl Komisi předložit své připomínky.
130.
Soudržnost systému zavedeného judikaturou týkající se ochrany procesních práv tedy podle mého názoru vyžaduje, aby stěžovatel mohl také napadnout posouzení Komise, podle kterého informace, kterými disponuje, nepostačují k zahájení formálního vyšetřovacího řízení. Krom toho význam soudního přezkumu účinného uplatňování práva Společenství v tomto případě není menší, než když Komise přijímá rozhodnutí o kvalifikaci opatření nebo o jeho slučitelnosti se Smlouvou.
131.
Vyvozuji z toho, že odložení stížnosti musí být, stejně jako je tomu u rozhodnutí přijatých podle čl. 4 odst. 2 a 3 nařízení č. 659/1999, považováno za napadnutelný akt, aby se stěžovatel mohl domáhat dodržování procesních práv, která mu přiznává čl. 88 odst. 2 ES.
132.
Odlišně od této analýzy se Soud v napadeném usnesení domníval, že nenapadnutelnost tohoto odložení by adresáty veřejné správy nezbavila přístupu k soudu Společenství, jelikož stěžovatel může poskytnout dodatečné informace, aby podložil svou stížnost. Soud uvedl, že Komise by následně v případě, kdy by tyto informace byly dostatečné, musela zaujmout stanovisko k dotčenému státnímu opatření tím, že by přijala rozhodnutí ve smyslu článku 4 nařízení č. 659/1999, čímž by stěžovateli poskytla možnost podat žalobu na neplatnost podle čl. 230 čtvrtého pododstavce ES. Soud krom toho zmínil, že stěžovatel má rovněž možnost podat žalobu pro nečinnost podle čl. 232 třetího pododstavce ES (
43
).
133.
Tato analýza mě nepřesvědčuje. Možnost stěžovatele poskytnout Komisi dodatečné informace a tvrzení, podle kterého by poté Komise byla povinna přijmout rozhodnutí, pokud by tyto informace byly dostatečné, neposkytuje odpovídající ochranu, jelikož jádrem otázky zkoumané v projednávané věci je právě soudní přezkum posouzení Komise týkajícího se dostatečné nebo nedostatečné povahy informací, kterými disponuje.
134.
Stejně tak nespadá ochrana procesní práv stěžovatele v případě, že se Komise rozhodla odložit jeho stížnost, do rámce žaloby pro nečinnost.
135.
Jak bylo uvedeno výše, v rámci řízení o kontrole státních podpor musí mít Komise, je-li jí předložena stížnost, právo tuto stížnost odložit, domnívá-li se, že nemá k dispozici dostatečné informace k přijetí jiného rozhodnutí uvedeného v článku 4 nařízení č. 659/1999, byť taková možnost není výslovně uvedena.
136.
Odložení stížnosti tedy představuje zaujetí stanoviska, které definitivně ukončuje přezkum uvedené stížnosti.
137.
Za těchto podmínek není žaloba pro nečinnost opravným prostředkem vhodným ke zpochybnění tohoto odložení. V systému opravných prostředků stanovených právem Společenství je smyslem žaloby pro nečinnost soudní určení nečinnosti orgánu Společenství v případě, kdy je tato nečinnost v rozporu se Smlouvou (
44
). Připustíme-li, že odložení stížnosti představuje přípustné zaujetí stanoviska v rámci řízení o kontrole státních podpor, žaloba pro nečinnost směřující proti tomuto odložení není přípustná (
45
). Jinými slovy Soud nemohl rozhodnout, že odložení stížnosti je zaujetí stanoviska, které je v souladu s nařízením č. 659/1999, a současně tvrdit, že takové odložení je nečinností napadnutelnou žalobou pro nečinnost.
138.
V tomto ohledu uvádím, že ve věci, ve které byl vydán výše uvedený rozsudek Air One v. Komise, stížnost nebyla odložena, ale byla přezkoumávána. Komise uvedenou stížnost zaslala italským orgánům a stanovila jim lhůtu k odpovědi na tuto stížnost. V době, kdy Air One formálně vyzvala Komisi k zaujetí stanoviska na základě článku 232 ES, tato lhůta neuplynula.
139.
S ohledem na souhrn uvedených úvah mám za to, že odložení stížnosti podané navrhovatelkou, k němuž přistoupila Komise, představuje napadnutelný akt. Kasační opravný prostředek navrhovatelky je tedy opodstatněný, a napadené usnesení musí být v důsledku toho zrušeno.
V – K důsledkům zrušení
140.
V souladu s druhou větou čl. 61 prvního pododstavce statutu Soudního dvora může Soudní dvůr v případě, že zruší rozhodnutí Soudu, vydat sám konečné rozhodnutí ve věci, pokud to soudní řízení dovoluje.
141.
Komise uplatnila druhý důvod na podporu své námitky nepřípustnosti žaloby na neplatnost podané Athinaïki Techniki, který vychází z opožděného podání žaloby.
142.
Jsem názoru, že Soudní dvůr má všechny informace nezbytné k tomu, aby o tomto důvodu rozhodl.
A – Argumenty účastnic řízení
143.
Komise připomíná, že kancelář Soudu ve svém dopise ze dne 1. března 2005 sdělila navrhovatelce, že datum podání žaloby, které má být zohledněno, je den podání prvopisu, tedy 18. únor 2005, jelikož vyhotovení došlé telefaxem dne 11. února 2005 není stejnopisem totožným s tímto prvopisem, jak vyplývá z porovnání podpisů připojených ke každému z těchto dokumentů.
144.
Komise podporovaná Athens Resort Casino z toho dovozuje, že žaloba byla podána po lhůtě dvou měsíců a deseti dnů, jelikož tato lhůta začala běžet od obdržení dopisu ze dne 2. prosince 2004, tedy nejpozději dne 6. prosince 2004.
145.
Komise a Athens Resort Casino rovněž tvrdí, že navrhovatelka implicitně uznala skutečnost, že svou žalobu podala po lhůtě tím, že požádala dopisem ze dne 16. března 2005 soudní kancelář, aby zohlednila znění žaloby, které došlo soudní kanceláři telefaxem dne 11. února 2005.
146.
Navrhovatelka zpochybňuje opožděnost podání své žaloby z důvodu, že podle judikatury přísluší straně, která uplatňuje opožděnost podání žaloby, aby předložila důkaz o datu, kdy byl napadený akt oznámen. V projednávané věci Komise neprokázala, ke kterému datu se navrhovatelka dozvěděla o napadeném aktu.
B – Mé posouzení
147.
Na rozdíl od Komise si nemyslím, že žaloba podaná navrhovatelkou musí být prohlášena za nepřípustnou z důvodu, že byla podána po uplynutí stanovené lhůty. Moje analýza vychází z následujících úvah.
148.
Je nesporné, že podle čl. 230 pátého pododstavce ES musí být žaloba na neplatnost podaná jednotlivcem proti rozhodnutí, jež mu není určeno, podána ve lhůtě dvou měsíců, a to podle okolností ode dne vyhlášení příslušného aktu, ode dne jeho oznámení žalobci nebo, nedošlo-li k takovému oznámení, ode dne, kdy se žalobce o příslušném aktu dozvěděl. Krom toho se v souladu s čl. 102 odst. 2 jednacího řádu Soudu procesní lhůty prodlužují o jednotnou lhůtu deseti dnů z důvodu vzdálenosti.
149.
Vzhledem k tomu, že rozhodnutí, kterým Komise odložila stížnost, nebylo zveřejněno ani oznámeno Athinaïki Techniki, ale pouze jí bylo dáno na vědomí dopisem ze dne 2. prosince 2004, je třeba zodpovědět otázku, zda žaloba na neplatnost byla podána ve lhůtě dvou měsíců a deseti dnů od obdržení tohoto dopisu.
150.
Komise zakládá svou argumentaci na dvou následujících bodech, a sice jednak na tom, že k obdržení dopisu ze dne 2. prosince 2004, jímž počíná běžet lhůta k podání žaloby, došlo nejpozději dne 6. prosince 2004, a jednak na tom, že žaloba byla podána až dne 18. února 2005, jelikož nelze přihlédnout k zaslání žaloby telefaxem dne 11. února 2005.
151.
Podle mého názoru nelze z žádným z obou těchto bodů souhlasit.
152.
Zaprvé verze žaloby došlá kanceláři Soudu telefaxem dne 11. února 2005 musí být podle mého názoru zohledněna pro účely stanovení data podání žaloby.
153.
Je třeba připomenout, že článek 21 statutu Soudního dvora stanoví, že žaloba se k soudu Společenství podává prostřednictvím návrhu zaslaného vedoucímu soudní kanceláře, že musí obsahovat různé údaje a že k ní musí být připojeny různé dokumenty.
154.
Podle čl. 43 odst. 1 jednacího řádu Soudu musí být prvopis každého podání podepsán zmocněncem nebo advokátem účastníka řízení. Podle odstavce 3 uvedeného ustanovení je pro počítání procesních lhůt rozhodný pouze den doručení do kanceláře Soudu.
155.
Článek 43 odst. 6 uvedeného jednacího řádu stanoví možnost zaslat žalobu soudní kanceláři jinými technickými prostředky. Toto ustanovení uvádí:
„Aniž by tím byla dotčena ustanovení odstavců 1 až 5, je den, kdy je stejnopis podepsaného prvopisu podání […] doručen do kanceláře telefaxem nebo jiným technickým prostředkem, jímž Soud disponuje, rozhodný pro účely zachování procesních lhůt, a to za podmínky, že podepsaný prvopis podání spolu s přílohami a stejnopisy uvedenými v odst. 1 druhém pododstavci je doručen do kanceláře do deseti dnů poté. Ustanovení čl. 102 odst. 2 se na tuto desetidenní lhůtu nepoužije.“
156.
Článek 43 odst. 6 jednacího řádu Soudu tedy stanoví, že obdržení stejnopisu žaloby zaslaného telefaxem kanceláří Soudu je rovnocenné podání prvopisu žaloby za podmínky, že je tento prvopis soudní kanceláři skutečně doručen do deseti dnů.
157.
Krom toho dodržení této podmínky logicky znamená, že verze zaslaná telefaxem kanceláři Soudu je osvědčeným stejnopisem prvopisu doručeného později. Je tedy důležité, aby byla verze zaslaná telefaxem fotografickou kopií prvopisu, a nikoliv dokumentem s totožným obsahem, ale jinou formou.
158.
Tyto požadavky jsou jasně uvedeny v pokynech pro účastníky řízení (
46
). Bod I A odstavce 2 a 3 těchto pokynů tak uvádí:
„V případě zaslání elektronickou poštou bude přijat pouze naskenovaný stejnopis podepsaného prvopisu. Dokument ve formě běžného elektronického souboru nebo souboru s elektronickým podpisem nebo reprodukovaným podpisem vytvořeným počítačem nesplňuje podmínky čl. 43 odst. 6 jednacího řádu. […]
[…]
Doručení písemnosti telefaxem nebo elektronickou poštou je pro účely dodržení lhůty rozhodné, pouze pokud soudní kanceláři dojde podepsaný prvopis písemnosti nejpozději ve lhůtě deseti dnů od tohoto doručení uvedené v čl. 43 odst. 6 jednacího řádu. Podepsaný prvopis musí být odeslán bez odkladu, okamžitě po odeslání stejnopisu, aniž by v něm byly provedeny, byť minimální, opravy nebo změny. V případě odchylek mezi podepsaným prvopisem a dříve doručeným stejnopisem bude vzat v úvahu pouze okamžik doručení podepsaného prvopisu.“
159.
Je na vedoucím kanceláře Soudu, aby v souladu s čl. 7 odst. 1 pokynů pro vedoucího kanceláře Soudu prvního stupně Evropských společenství (
47
) dbal na dodržování těchto požadavků.
160.
Vedoucí kanceláře Soudu měl v projednávané věci za to, že verze žaloby došlá kanceláři Soudu telefaxem dne 11. února 2005 nebyla stejnopisem totožným s prvopisem doručeným dne 18. února 2005, jelikož podpis na poslední straně této verze nebyl na přesně stejném místě jako podpis uvedený na prvopise.
161.
Advokát navrhovatelky vysvětlil v dopise ze dne 16. března 2005, že tento rozdíl byl způsoben skutečností, že poslední strana prvopisu žaloby byla během faxování poškozena, takže ji musel vyměnit. Je nesporné, že verze žaloby obdržená dne11. února 2005 se kromě odlišného umístění podpisu advokáta na své poslední straně dále od prvopisu v ničem neliší.
162.
Na rozdíl od Komise a Athens Resort Casino jsem názoru, že podmínka totožnosti verze žaloby zaslané telefaxem s prvopisem žaloby doručeným kanceláři Soudu, která vyplývá z čl. 43 odst. 6 jednacího řádu Soudu, musí být považována za splněnou.
163.
Dosah této podmínky musí být podle mého názoru posuzován v závislosti na jejích dvou cílech, věcném a formálním.
164.
Cílem uvedené podmínky z věcného hlediska je zaručit, aby možnost obrátit se na soud Společenství prostřednictvím nových komunikačních prostředků, stanovená v čl. 43 odst. 6 jednacího řádu Soudu, nezpochybnila imperativní povahu procesních lhůt ani požadavky právní jistoty a rovnosti mezi jednotlivci, které tyto lhůty mají zajišťovat. Je totiž nesporné, že cílem uvedených lhůt a jejich striktního uplatňování je zajistit právní jistotu a vyhnout se veškeré diskriminaci nebo veškerému svévolnému zacházení při výkonu spravedlnosti (
48
).
165.
Účelem čl. 43 odst. 6 jednacího řádu Soudu je tedy umožnit žalobci zaslat jeho žalobu kanceláři Soudu telefaxem ve lhůtě dvou měsíců a deseti dnů, aniž by mu tato možnost poskytovala fakticky dodatečnou lhůtu k vylepšení jeho žaloby nebo k jakékoliv její úpravě.
166.
Účelem podmínky totožnosti verze žaloby zaslané telefaxem s prvopisem žaloby doručeným kanceláři Soudu, z formálního hlediska, je umožnit této kanceláři ověřit, když jí je zaslán prvopis žaloby, jeho naprostou totožnost s verzí zaslanou telefaxem pomocí rychlého a zběžného přezkumu, aniž by bylo třeba důkladně zkoumat jejich obsah.
167.
Nemyslím si však, že v projednávané věci pouhý rozdíl v umístění podpisu na verzi žaloby zaslané telefaxem a na jejím prvopisu doručeném kanceláři Soudu ohrožuje oba cíle této podmínky.
168.
Tento rozdíl se jednak netýká obsahové stránky žaloby oznámené ve lhůtách pro podání žaloby. Dále také nejde o úpravu daktylografického obsahu dokumentu, která by mohla vyvolat pochybnost o totožnosti obou daných verzí a přimět kancelář Soudu k podrobnému ověření této totožnosti stránku po stránce. Pouhá odchylka v umístění podpisu na poslední straně prvopisu žaloby nemůže vyvolat podezření o žalobě jako celku.
169.
Za těchto podmínek jsem názoru, že navrhovatelka neporušila požadavky stanovené v čl. 43 odst. 6 jednacího řádu Soudu a že odeslání verze žaloby telefaxem dne 11. února 2005 musí být zohledněno pro účely stanovení data podání žaloby. Zdá se tedy, že uvedená žaloba byla podána ve lhůtě dvou měsíců a deseti dnů od 2. prosince 2004, takže je přípustná bez ohledu na datum, kdy navrhovatelka obdržela dopis Komise z uvedeného dne.
170.
Zadruhé se domnívám, že počátek běhu lhůty pro podání žaloby v délce dvou měsíců a desíti dnů nemůže být stanoven na nejpozději 6. prosince 2004, jak tvrdí Komise.
171.
Z judikatury vyplývá, že je na straně, která uplatňuje opožděnost podání žaloby, aby předložila důkaz o datu, kdy lhůta začala plynout (
49
). Z toho vyplývá, že není-li možné s jistotou určit datum, od kterého byla navrhovatelka přesně obeznámená s obsahem a důvody aktu, který napadá, jelikož tento akt nebyl zveřejněn ani jí nebyl oznámen, je třeba mít za to, že lhůta pro podání žaloby začala běžet nejpozději v den, kdy lze prokázat, že navrhovatelka již byla takto obeznámena (
50
).
172.
Jak bylo uvedeno výše, v projednávaném případě dopis ze dne 2. prosince 2004 informující navrhovatelku o odložení její stížnosti nebyl navrhovatelce zaslán doporučeně s doručenkou. Není známo datum, kdy navrhovatelka tento dopis skutečně obdržela, a jeví se obtížným jej přesně dovodit z dopisu zaslaného navrhovatelkou vedoucímu kanceláře Soudu dne 16. března 2005.
173.
Z tohoto důvodu je žaloba na neplatnost podaná Athinaïki Techniki přípustná i za předpokladu, že by datum jejího podání muselo být stanoveno na 18. února 2005.
174.
S ohledem na tyto úvahy jsem názoru, že námitka nepřípustnosti žaloby vznesená Komisí musí být zamítnuta.
175.
Navrhuji rovněž, aby Soudní dvůr věc vrátil Soudu k rozhodnutí o návrhových žádáních Athinaïki Techniki směřujících ke zrušení rozhodnutí Komise ze dne 2. června 2004 týkajícího se odložení její stížnosti a aby stanovil, že o nákladech řízení bude rozhodnuto později (
51
).
VI – Závěry
176.
S ohledem na předcházející úvahy navrhuji Soudnímu dvoru, aby:
—
zrušil usnesení Soudu prvního stupně Evropských společenství ze dne 26. září 2006, Athinaïki Techniki v. Komise (T-94/05);
—
zamítl jako neopodstatněnou námitku nepřípustnosti vznesenou Komisí Evropských společenství v řízení před Soudem prvního stupně Evropských společenství;
—
vrátil věc Soudu prvního stupně Evropských společenství k rozhodnutí o návrhových žádáních Athinaïki Techniki AE směřujících ke zrušení rozhodnutí Komise ze dne 2. června 2004 týkajícího se odložení její stížnosti;
—
stanovil, že o nákladech řízení bude rozhodnuto později.
(
1
) – Původní jazyk: francouzština.
(
2
) – T-94/05, Sb. rozh. s. II-73, zveřejněné shrnutí, dále jen „napadené usnesení“.
(
3
) – Dále jen „Athinaïki Techniki“ nebo „navrhovatelka“.
(
4
) – Nařízení Rady ze dne 22. března 1999 kterým se stanoví prováděcí pravidla k článku [88] Smlouvy o ES (Úř. věst. L 83, s. 1; Zvl. vyd. 08/01, s. 339).
(
5
) – Článek 87 odst. 2 ES uvádí podpory, které jsou ex lege slučitelné se společným trhem. Jde o podpory sociální povahy poskytované individuálním spotřebitelům za podmínky, že se poskytují bez diskriminace na základě původu výrobků, podpory určené k náhradě škod způsobených přírodními pohromami nebo jinými mimořádnými událostmi, jakož i podpory poskytované hospodářství určitých oblastí Spolkové republiky Německo postižených rozdělením Německa, pokud jsou potřebné k vyrovnání hospodářských znevýhodnění způsobených tímto rozdělením. Článek 87 odst. 3 ES uvádí podpory, které mohou být považovány za slučitelné se společným trhem. Jde zejména o podpory, které mají napomáhat hospodářskému rozvoji oblastí s vysokou nezaměstnaností, a podpory, které mají napomoci uskutečnění některého významného projektu společného evropského zájmu.
(
6
) – Rozsudek ze dne 2. dubna 1998, Komise v. Sytraval a Brink’s France (C-367/95 P, Recueil, s. I-1719, body 36 a 38).
(
7
) – Článek 2.
(
8
) – Článek 5 odst. 1 nařízení č. 659/1999.
(
9
) – Článek 1 písm. f) nařízení č. 659/1999.
(
10
) – Viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 22. června 2006, Belgie a Forum 187 v. Komise (C-182/03 a C-217/03, Sb. rozh. s. I-5479, bod 72).
(
11
) – Rozsudky ze dne 15. července 1964, Costa (6/64, Recueil, s. 1141, 1162), jakož i Belgie a Forum 187 v. Komise, uvedený výše (body 73 a 74).
(
12
) – Rozsudek Komise v. Sytraval a Brink’s France, uvedený výše (bod 62).
(
13
) – Tamtéž.
(
14
) – Rozsudek ze dne 13. prosince 2005, Komise v. Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum (C-78/03 P, Sb. rozh. s. I-10737, bod 34 a citovaná judikatura).
(
15
) – Rozsudek Komise v. Sytraval a Brink’s France, uvedený výše (bod 64).
(
16
) – Tamtéž (bod 39).
(
17
) – Rozsudek ze dne 10. května 2006, Air One v. Komise (T-395/04, Sb. rozh. s. II-1343, bod 61).
(
18
) – Tamtéž.
(
19
) – Rozsudek Komise v. Sytraval a Brink’s France, uvedený výše (bod 45).
(
20
) – Rozsudek Komise v. Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum, uvedený výše (bod 36 a citovaná judikatura).
(
21
) – Tamtéž (bod 34 a citovaná judikatura).
(
22
) – Výše uvedené rozsudky Komise v. Sytraval a Brink’s France (bod 40) a Komise v. Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum (bod 35).
(
23
) – Rozsudek Komise v. Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum, uvedený výše (bod 35).
(
24
) – Rozsudek ze dne 15. července 1963 (25/62, Recueil, s. 197).
(
25
) – Tamtéž, s. 223. Viz rovněž rozsudek Komise v. Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum, uvedený výše (bod 37 a citovaná judikatura). V bodech 104 až 112 svého stanoviska ve spojených věcech Německo a další v. Kronofrance (C-75/05 P a C-80/05 P), které jsou v současné době projednávány v řízení před Soudním dvorem, jsem vyjádřil nesouhlas s uvedeným omezením práva zúčastněných stran podat žalobu. Uvedené omezení činí z ochrany procesních práv cíl sám o sobě, zatímco by tato ochrana měla být podle mého názoru pouze klíčem k přístupu k soudu Společenství za účelem přezkumu slučitelnosti vytýkaného opatření s pravidly Smlouvy v oblasti státních podpor.
(
26
) – Rozsudek Komise v. Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum, uvedený výše (bod 37).
(
27
) – Viz, pokud jde o nedávné použití, rozsudek ze dne 22. listopadu 2007, Sniace v. Komise (C-260/05 P, Sb. rozh. s. I-10005, body 53 a 54).
(
28
) – Air One SpA (dále jen „Air One“), letecká dopravní společnost provozující pravidelnou dopravu mezi italskými městy, předložila Komisi dopisem ze dne 22. prosince 2003 stížnost poukazující na podpory, které italské orgány údajně protiprávně poskytly letecké společnosti Ryanair. Po výměně korespondence společnost Air One formálně vyzvala Komisi během června 2004 k přijetí stanoviska k její stížnosti. Dne 5. října 2004 podala žalobu pro nečinnost.
(
29
) – Rozsudek Air One v. Komise uvedený výše (body 30 a 34).
(
30
) – Dále jen „Athens Resort Casino“.
(
31
) – C-141/02 P, Sb. rozh. s. I-1283, body 69 až 72.
(
32
) – Nařízení č. 17 ze dne 6. února 1962, První nařízení, kterým se provádějí články [81 ES] a [82 ES] Smlouvy (Úř. věst. 1962, 13, s. 204; Zvl. vyd. 08/01, s. 3).
(
33
) – Rozsudek Komise v. max.mobil, uvedený výše (bod 71).
(
34
) – Komise cituje článek 6 nařízení Komise (ES) č. 2842/98 ze dne 22. prosince 1998 o slyšení stran v určitých jednáních podle článků [81] a [82] Smlouvy o ES (Úř. věst. L 354, s. 18; Zvl. vyd. 07/04, s. 204). Zdůrazňuje, že tato práva jsou nyní stanovena v článku 7 nařízení Komise (ES) č. 773/2004 ze dne 7. dubna 2004 o vedení řízení Komise podle článků 81 a 82 Smlouvy o ES (Úř. věst. L 123, s. 18; Zvl. vyd. 08/03, s. 81), podle něhož:
„1.   Jestliže je Komise toho názoru, že informace, které má k dispozici, nejsou dostatečným důvodem k prošetření stížnosti, sdělí stěžovateli důvody, které ji k tomu vedou, a stanoví mu lhůtu k vyjádření písemného stanoviska. Komise není povinna zohlednit vyjádření došlá po uplynutí této lhůty.
2.   Jestliže se stěžovatel vyjádří ve lhůtě stanovené Komisí a jestliže jeho písemná vyjádření nevedou k jinému posouzení stížnosti, odmítne Komise stížnost rozhodnutím.
3.   Jestliže se stěžovatel nevyjádří ve lhůtě stanovené Komisí, považuje se stížnost za staženou.“
(
35
) – Připomeňme, že toto posledně uvedené ustanovení výslovně stanoví, že je-li Komise názoru, že neexistují dostatečné důvody k prošetření stížnosti, musí stěžovateli sdělit důvody, které ji k tomu vedou, a stanovit mu lhůtu k vyjádření jeho stanoviska. Vyjádří-li se poté stěžovatel ve stanovené lhůtě a nevedou-li jeho vyjádření k jinému posouzení stížnosti, Komise odmítne stížnost rozhodnutím.
(
36
) – Rozsudek ze dne 22. června 2000, Nizozemsko v. Komise (C-147/96, Recueil, s. I-4723, bod 25 a citovaná judikatura). Viz, pokud jde o nedávné použití, usnesení ze dne 21. června 2007, Finsko v. Komise (C-163/06 P, Sb. rozh s. I-5127, bod 40).
(
37
) – Rozsudek Nizozemsko v. Komise, uvedený výše (bod 27).
(
38
) – C-39/93 P, Recueil, s. I-2681.
(
39
) – Body 27 a 28.
(
40
) – Výše uvedené rozsudky Komise v. Sytraval a Brink’s France (bod 40), jakož i Komise v. Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum (bod 35).
(
41
) – Rozsudek ze dne 19. května 1993 (C-198/91, Recueil, s. I-2487).
(
42
) – Rozsudek ze dne 15. června 1993 (C-225/91, Recueil, s. I-3203).
(
43
) – Bod 31 napadeného usnesení.
(
44
) – Rozsudek ze dne 24. listopadu 1992, Buckl a další v. Komise (C-15/91 a C-108/91, Recueil, s. I-6061, bod 14).
(
45
) – Viz, v tomto smyslu, rozsudek ze dne 18. října 1979, GEMA v. Komise (125/78, Recueil, s. 3173, bod 21).
(
46
) – Úř. věst. 2007, L 232, s. 7. Tyto pokyny jsou rovněž dostupné na webové stránce http://curia.europa.eu/cs/instit/txtdoccs/index_tpi.htm.
(
47
) – Úř. věst. 2007, L 232, s. 1. Tyto pokyny jsou rovněž dostupné na webové stránce http://curia.europa.eu/cs/instit/txtdoccs/index_tpi.htm.
(
48
) – Viz zejména usnesení ze dne 8. listopadu 2007, Belgie v. Komise (C-242/07 P, Sb. rozh. s. I-9757, bod 16 a citovaná judikatura).
(
49
) – Rozsudek Soudního dvora ze dne 11. května 1989, Maurissen a Union syndicale v. Účetní dvůr (193/87 a 194/87, Recueil, s. 1045, bod 46), a usnesení Soudu ze dne 13. dubna 2000, GAL Penisola Sorrentina v. Komise (T-263/97, Recueil, s. II-2041, bod 47).
(
50
) – Rozsudek ze dne 10. ledna 2002, Plant a další v. Komise a South Wales Small Mines (C-480/99 P, Recueil, s. I-265, bod 49).
(
51
) – Viz, co se týče nákladů řízení, rozsudek ze dne 15. května 2003, Pitsiorlas v. Rada a ECB (C-193/01 P, Recueil, s. I-4837).