62018CJ0619_RES
Věc C‑619/18
Evropská komise
v.
Polská republika
Rozsudek Soudního dvora (velkého senátu) ze dne 24. června 2019
„Nesplnění povinnosti státem – Článek 19 odst. 1 druhý pododstavec SEU – Právní stát – Účinná právní ochrana v oblastech pokrytých právem Unie – Zásady neodvolatelnosti a nezávislosti soudců – Snížení věkové hranice pro odchod do důchodu soudců Nejvyššího soudu – Použití na soudce ve funkci – Možnost pokračovat ve výkonu funkce soudce po překročení této věkové hranice, jež se váže na získání povolení závisejícího na diskrečním rozhodnutí prezidenta republiky“
Žaloba pro nesplnění povinnosti – Předmět sporu – Určení odůvodněným stanoviskem – Lhůta stanovená členskému státu – Nabytí účinnosti zákona tohoto členského státu mající za následek retroaktivní zánik všech účinků vnitrostátních ustanovení zpochybňovaných Komisí – Událost, ke které došlo po uplynutí uvedené lhůty – Žaloba, která není bezpředmětná
(Článek 258 SFEU)
(viz body 30, 31)
Členské státy – Povinnosti – Stanovení procesních prostředků nezbytných k zajištění účinné právní ochrany – Dosah
(Články 2 a 19 SEU; Listina základních práv Evropské unie, článek 47)
(viz body 46–50, 54, 55)
Členské státy – Povinnosti – Stanovení procesních prostředků nezbytných k zajištění účinné právní ochrany – Dodržení zásady neodvolatelnosti a nezávislosti soudců – Vnitrostátní právní úprava snižující věk odchodu do důchodu soudců nejvyššího soudu – Uplatnění na soudce ve funkci – Porušení – Odůvodnění – Sjednocení věkové hranice pro povinný odchod do důchodu – Přiměřenost – Neexistence
(Články 2 a 19 SEU; Listina základních práv Evropské unie, článek 47)
(viz body 57, 58, 71–73, 78–96, 124 a výrok)
Právo Evropské unie – Zásady – Právo na účinnou soudní ochranu – Zásada nezávislosti soudců – Dosah
(Článek 19 SEU; Listina základních práv Evropské unie, čl. 47 druhý pododstavec)
(viz body 74–77, 108)
Členské státy – Povinnosti – Stanovení procesních prostředků nezbytných k zajištění účinné právní ochrany – Dodržení zásady nezávislosti soudců – Vnitrostátní právní úprava snižující věk odchodu do důchodu soudců nejvyššího soudu a přiznávající prezidentu členského státu diskreční pravomoc prodloužit aktivní výkon funkce uvedených soudců – Porušení v případě legitimních pochybností vyvolaných u jednotlivců o neovlivnitelnosti dotyčných soudců ve vztahu k vnějším skutečnostem a jejich neutralitě ve vztahu k protichůdným zájmům
(Články 2 a 19 SEU; Listina základních práv Evropské unie, článek 47)
(viz body 110–112,114–118, 123, 124 a výrok)
Shrnutí
Ustanovení polských právních předpisů týkajících se snížení věkové hranice pro odchod do důchodu soudců Nejvyššího soudu jsou v rozporu s unijním právem
V rozsudku Komise v. Polsko (C‑619/18), vyhlášeném dne 24. června 2019, velký senát Soudního dvora vyhověl žalobě pro nesplnění povinnosti, kterou Komise podala proti Polské republice a jež směřovala k určení, že tento členský stát tím, že stanovil použití opatření spočívajícího ve snížení věkové hranice pro odchod do důchodu soudců Nejvyššího soudu na soudce ve funkci jmenované k tomuto soudu před 3. dubnem 2018, a dále tím, že přiznal prezidentu republiky diskreční pravomoc prodloužit období aktivního výkonu funkce soudců uvedeného soudu nad nově stanovenou věkovou hranici pro odchod do důchodu, nesplnil povinnosti, které pro něj vyplývají z čl. 19 odst. 1 druhého pododstavce SEU.
Komise Polské republice vytýkala, že těmito opatřeními porušila, v rozporu se zásadou nezávislosti soudců a zejména zásadou neodvolatelnosti těchto soudců, povinnosti vyplývající pro členské státy z výše uvedeného ustanovení.
Soudní dvůr se ve svém rozsudku zaprvé vyjádřil k použitelnosti a dosahu čl. 19 odst. 1 druhého pododstavce SEU. V tomto ohledu připomněl, že toto ustanovení ukládá všem členským státům povinnost stanovit procesní prostředky nezbytné k zajištění účinné právní ochrany, ve smyslu zejména článku 47 Listiny základních práv Evropské unie, v oblastech pokrytých právem Unie. Konkrétně podle čl. 19 odst. 1 druhého pododstavce SEU musí každý členský stát zajistit, aby orgány, které jakožto „soudy“ ve smyslu vymezeném unijním právem spadají do jeho systému procesních prostředků v oblastech pokrytých unijním právem, a které tudíž mohou rozhodovat o otázkách týkajících se aplikace nebo výkladu tohoto práva, splňovaly požadavky na účinnou právní ochranu, což v projednávané věci platí pro polský nejvyšší soud. Soudní dvůr mimoto uvedl, že aby byl tento soud schopen takovouto ochranu poskytnout, je zásadní ochrana nezávislosti tohoto orgánu, jak potvrzuje čl. 47 druhý pododstavec Listiny základních práv. Požadavek nezávislosti soudů, který je inherentní poslání rozhodovat jako soud, je součástí podstaty práva na účinnou soudní ochranu a základního práva na spravedlivý proces, které má zásadní význam jakožto záruka ochrany všech práv, která jednotlivcům vyplývají z unijního práva, a jako záruka zachování společných hodnot členských států uvedených v článku 2 SEU, zejména hodnoty právního státu.
Zadruhé Soudní dvůr upřesnil dosah tohoto požadavku. V této souvislosti uvedl, že záruky nezávislosti a nestrannosti vyplývající z tohoto požadavku vyžadují existenci pravidel, zejména pokud jde o složení orgánu, jmenování, funkční období, jakož i důvody pro zdržení se hlasování, vyloučení pro podjatost a odvolání jeho členů, která umožní rozptýlit jakékoli legitimní pochybnosti jednotlivců, pokud jde o neovlivnitelnost uvedeného orgánu ve vztahu k vnějším skutečnostem a jeho neutralitu ve vztahu k zájmům vzájemně se střetávajícím ve věci. Konkrétně tato nezbytná svoboda soudců ve vztahu ke všem vnějším zásahům nebo tlakům vyžaduje určité záruky vlastní ochraně těch osob, jejichž úkolem je rozhodovat, jako je neodvolatelnost. Tato zásada neodvolatelnosti zejména vyžaduje, aby soudci mohli zůstat ve funkci až do věku povinného odchodu do důchodu nebo do skončení funkčního období, bylo-li stanoveno na dobu určitou. Ač tato zásada není zcela absolutní, odchýlit se od ní lze pouze za podmínky, že to odůvodňují naléhavé legitimní důvody při dodržení zásady proporcionality. V projednávané věci Soudní dvůr konstatoval, že sporná reforma má za následek předčasné ukončení výkonu soudcovské funkce soudců ve funkci u Nejvyššího soudu, a lze ji tedy připustit pouze tehdy, pokud je odůvodněna legitimním cílem a tomuto cíli přiměřená a pokud nemůže vyvolat u jednotlivců legitimní pochybnosti o neovlivnitelnosti, jak byly zmíněny výše. Soudní dvůr přitom shledal, že použití opatření spočívajícího ve snížení věkové hranice pro odchod do důchodu soudců Nejvyššího soudu na soudce ve funkci u tohoto soudu nesplňuje tyto podmínky, zejména proto, že není odůvodněno legitimním cílem. Soudní dvůr tudíž rozhodl, že uvedené použití je v rozporu se zásadou neodvolatelnosti soudců, která je inherentní jejich nezávislosti.
V poslední řadě se Soudní dvůr vyjádřil k diskreční pravomoci, kterou nový zákon o Nejvyšším soudu přiznává prezidentu republiky, prodloužit aktivní výkon funkce soudců uvedeného soudu nad novou věkovou hranici pro odchod do důchodu stanovenou tímto zákonem. Uvedl, že rozhodnout, zda povolí či nikoli takovéto prodloužení, sice přísluší pouze členským státům, nic to však nemění na tom, že pokud se členské státy rozhodnou pro takovýto mechanismus, musí dbát na to, aby podmínky a postupy, jimž takovéto prodloužení podléhá, nebyly v rozporu se zásadou nezávislosti soudců. V tomto ohledu okolnost, že takový orgán, jako je prezident republiky, je nadán pravomocí povolit či nikoli takovéto případné prodloužení, není zajisté sama o sobě dostačující k učinění závěru o porušení uvedené zásady. Nicméně je nutno ověřit, zda hmotněprávní a procesní podmínky, na jejichž základě jsou takováto rozhodnutí přijímána, jsou takového rázu, že nemohou u jednotlivců vyvolat legitimní pochybnosti o nestrannosti dotyčných soudců. Za tímto účelem je zejména nutné, aby uvedené podmínky a postupy byly koncipovány takovým způsobem, že tito soudci budou chráněni před případnými snahami o vměšování nebo vnějšími tlaky, které by mohly ohrozit jejich nezávislost. Takovéto postupy tedy musí zejména umožnit, aby byl vyloučen nejen jakýkoli přímý vliv ve formě pokynů, ale také jakékoli formy nepřímého vlivu, který by mohl usměrňovat rozhodnutí dotyčných soudců. Pokud jde přitom o nový zákon o Nejvyšším soudu, Soudní dvůr konstatuje, že tento zákon stanoví, že prodloužení aktivní soudní funkce soudců tohoto soudu nyní podléhá rozhodnutí prezidenta republiky, které má diskreční povahu a nemusí být odůvodněno a nemůže být předmětem soudního přezkumu. Pokud jde o zásah Národní rady soudnictví stanovený tímto zákonem před přijetím rozhodnutí prezidenta republiky, Soudní dvůr zdůrazňuje, že zásah takovéhoto orgánu v rámci procesu prodlužování výkonu soudcovské funkce nad obvyklou věkovou hranici pro odchod do důchodu se zajisté může v zásadě ukázat jako přispívající k zobjektivnění tohoto procesu. To však platí pouze při splnění určitých podmínek, zejména že uvedený orgán je sám nezávislý na zákonodárné a výkonné moci a na orgánu, jemuž má předat stanovisko, a že takovéto stanovisko je vydáno na základě objektivních a zároveň relevantních kritérií a je náležitě odůvodněno, takže je způsobilé poskytnout tomuto orgánu objektivní podklady pro jeho rozhodování. V projednávané věci považuje Soudní dvůr za dostačující konstatovat, že zejména s ohledem na chybějící odůvodnění nemohou stanoviska vydaná Národní radou soudnictví přispívat k poskytnutí objektivních podkladů prezidentu republiky při výkonu pravomoci, kterou mu přiznává nový zákon o Nejvyšším soudu, takže tato pravomoc může zejména u jednotlivců vyvolat legitimní pochybnosti o neovlivnitelnosti dotyčných soudců ve vztahu k vnějším skutečnostem a jejich neutralitě ve vztahu k protichůdným zájmům.