62024CJ0597
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (desátého senátu)
12. března 2026 (
*1
)
„Řízení o předběžné otázce – Sociální politika – Rovné zacházení v zaměstnání a povolání – Směrnice 2000/78/ES – Zákaz diskriminace na základě zdravotního postižení – Článek 2 odst. 2 – Právo zdravotně postižené pedagožky na přeložení do určité územní oblasti – Článek 5 – Přiměřené uspořádání pro zdravotně postižené osoby – Přednost mobility v rámci téže územní oblasti před mobilitou mezi různými územními oblastmi“
Ve věci C‑597/24 [Zirvatta] (
i
),
jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná na základě článku 267 SFEU rozhodnutím Corte suprema di cassazione (Nejvyšší kasační soud, Itálie) ze dne 10. září 2024, došlým Soudnímu dvoru dne 16. září 2024, v řízení
C. M.
proti
Ministero dell’Istruzione e del Merito,
za účasti:
Ufficio Scolastico Regionale per la Lombardia,
Ambito Territoriale di Mantova,
Ufficio Scolastico Regionale per la Calabria,
SOUDNÍ DVŮR (desátý senát),
ve složení: M. L. Arastey Sahún (zpravodajka), předsedkyně pátého senátu vykonávající funkci předsedkyně desátého senátu, E. Regan a D. Gratsias, soudci,
generální advokát: A. Rantos,
za soudní kancelář: A. Calot Escobar, vedoucí,
s přihlédnutím k písemné části řízení,
s ohledem na vyjádření, která předložili:
–
za italskou vládu: S. Fiorentino, jako zmocněnec, ve spolupráci s: D. D’Alberti, avvocato dello Stato, a M. T. Lubrano Lobianco, procuratore dello Stato,
–
za Evropskou komisi: D. Recchia a E. Schmidt, jako zmocněnkyně,
s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
vydává tento
Rozsudek
1
Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 2 odst. 2 písm. b) bodu i) a článku 5 směrnice Rady 2000/78/ES ze dne 27. listopadu 2000, kterou se stanoví obecný rámec pro rovné zacházení v zaměstnání a povolání (Úř. věst. 2000, L 303, s. 16; Zvl. vyd. 05/04, s. 79).
2
Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi C. M., zdravotně postiženou pedagožkou, a Ministero dell’Istruzione e del Merito (ministerstvo školství a zásluh, Itálie) ve věci žádosti C. M. o přeložení k plnění pracovní úkolů do jiné provincie.
Právní rámec
Mezinárodní právo
3
Podle článku 1 Úmluvy Organizace spojených národů o právech osob se zdravotním postižením, uzavřené v New Yorku dne 13. prosince 2006 a schválené jménem Evropského společenství rozhodnutím Rady 2010/48/ES ze dne 26. listopadu 2009 (Úř. věst. 2010, L 23, s. 35, dále jen „úmluva OSN“):
„Účelem této úmluvy je podporovat, chránit a zajišťovat plné a rovné užívání všech lidských práv a základních svobod všemi osobami se zdravotním postižením a podporovat úctu k jejich přirozené důstojnosti.
Osoby se zdravotním postižením zahrnují osoby mající dlouhodobé fyzické, duševní, mentální nebo smyslové postižení, které v interakci s různými překážkami může bránit jejich plnému a účinnému zapojení do společnosti na rovnoprávném základě s ostatními.“
4
Článek 2 této úmluvy zní následovně:
„Pro účely této úmluvy:
[…]
‚diskriminace na základě zdravotního postižení‘ znamená jakékoli činění rozdílu, vyloučení nebo omezení provedené na základě zdravotního postižení, jehož cílem nebo důsledkem je narušit nebo zrušit uznání, užívání nebo uplatnění, na rovnoprávném základě s ostatními, všech lidských práv a základních svobod v politické, hospodářské, sociální, kulturní, občanské nebo jiné oblasti. Zahrnuje všechny formy diskriminace, včetně odepření přiměřené úpravy;
‚přiměřená úprava‘ znamená nezbytné a odpovídající změny a úpravy, které nepředstavují nepřiměřené nebo nadměrné zatížení, a které jsou prováděny, pokud to konkrétní případ vyžaduje, s cílem zaručit osobám se zdravotním postižením uplatnění nebo užívání všech lidských práv a základních svobod na rovnoprávném základě s ostatními;
[…]“
5
Článek 5 uvedené úmluvy stanoví:
„1.   Státy, které jsou smluvní stranou této úmluvy, uznávají, že všechny osoby jsou před zákonem a ze zákona rovnoprávné a mají nárok na rovnost před zákonem a rovný užitek ze zákona bez jakékoli diskriminace.
[…]
4.   Specifická opatření, která jsou nezbytná k urychlení nebo dosažení faktické rovnoprávnosti osob se zdravotním postižením, se nepovažují podle této úmluvy za diskriminaci.“
6
Podle čl. 27 odst. 1 písm. g) téže úmluvy:
„Státy, které jsou smluvní stranou této úmluvy, uznávají právo osob se zdravotním postižením na práci na rovnoprávném základě s ostatními; patří sem zejména právo na možnost živit se prací svobodně zvolenou nebo přijatou na trhu práce a v pracovním prostředí, které je otevřené, inkluzívní a přístupné osobám se zdravotním postižením. Státy, které jsou smluvní stranou této úmluvy, zabezpečují a podporují realizaci práva na práci, mimo jiné i pro osoby, u kterých dojde ke vzniku zdravotního postižení v průběhu zaměstnání, přijímáním příslušných opatření, včetně opatření legislativních, s cílem zejména:
[…]
g) zaměstnávat osoby se zdravotním postižením ve veřejném sektoru.“
Unijní právo
7
Body 16, 20 a 21 odůvodnění směrnice 2000/78 uvádí:
„(16)
Zavedení opatření k uspokojení potřeb zdravotně postižených osob na pracovišti hraje v boji proti diskriminaci na základě zdravotního postižení důležitou úlohu.
[…]
(20)
Měla by být přijímána vhodná opatření, tj. účinná a praktická opatření k přizpůsobení pracoviště zdravotnímu postižení, například přizpůsobením pracovních prostorů a zařízení, režimu pracovní doby, dělby úkolů nebo poskytnutím vzdělávacích nebo zaškolovacích opatření.
(21)
Za účelem určení, zda určitá opatření představují neúměrné břemeno, je třeba vzít v úvahu zejména s nimi spojené finanční a jiné náklady, velikost a finanční prostředky organizace či podniku a možnost získání veřejných prostředků nebo jiné pomoci.“
8
Článek 1 této směrnice, nadepsaný „Účel“, stanoví:
„Účelem této směrnice je stanovit obecný rámec pro boj s diskriminací na základě náboženského vyznání či víry, zdravotního postižení, věku nebo sexuální orientace v zaměstnání a povolání, s cílem zavést v členských státech zásadu rovného zacházení.“
9
Článek 2 uvedené směrnice, nadepsaný „Pojem diskriminace“, uvádí:
„1.   Pro účely této směrnice se ‚zásadou rovného zacházení‘ rozumí neexistence jakékoli přímé nebo nepřímé diskriminace na jakémkoli základě uvedeném v článku 1.
2.   Pro účely odstavce 1 se
a)
‚přímou diskriminací‘ rozumí, pokud se s jednou osobou zachází méně příznivě, než se zachází nebo zacházelo nebo by se zacházelo s jinou osobou ve srovnatelné situaci na základě jednoho z důvodů uvedených v článku 1;
b)
‚nepřímou diskriminací‘ rozumí, pokud by v důsledku zdánlivě neutrálního ustanovení, kritéria nebo zvyklosti byla osoba určitého náboženského vyznání nebo víry, určitého zdravotního postižení, určitého věku nebo určité sexuální orientace v porovnání s jinými osobami znevýhodněna, ledaže
i)
takové ustanovení, kritérium nebo praxe jsou objektivně odůvodněny legitimním cílem a prostředky k dosažení uvedeného cíle jsou přiměřené a nezbytné, […] […]
5.   Tato směrnice se nedotýká opatření stanovených vnitrostátními právními předpisy, která jsou v demokratické společnosti nutná pro veřejnou bezpečnost, udržování veřejného pořádku a předcházení trestním činům, pro ochranu zdraví a ochranu práv a svobod ostatních lidí.“
10
Článek 3 téže směrnice, nadepsaný „Oblast působnosti“, v odstavci 1 písm. a) a c) uvádí:
„V rámci pravomocí svěřených [Evropskému s]polečenství se tato směrnice vztahuje na všechny osoby ve veřejném i soukromém sektoru, včetně veřejných subjektů, pokud jde o
a)
podmínky přístupu k zaměstnání, samostatné výdělečné činnosti nebo k povolání, včetně kritérií výběru a podmínek náboru bez ohledu na obor činnosti a na všech úrovních profesní hierarchie včetně získávání praktických zkušeností;
[…]
c)
podmínky zaměstnání a pracovní podmínky včetně podmínek propouštění a odměňování.“
11
Článek 5 směrnice 2000/78, nadepsaný „Přiměřené uspořádání pro zdravotně postižené osoby“, stanoví:
„Za účelem zaručení dodržování zásady rovného zacházení ve vztahu ke zdravotně postiženým osobám se těmto osobám poskytuje přiměřené uspořádání. To znamená, že pokud to konkrétní případ vyžaduje, musí zaměstnavatel přijmout vhodná opatření, která dané zdravotně postižené osobě umožní přístup k zaměstnání, jeho výkon nebo postup v zaměstnání nebo absolvování odborného vzdělávání, pokud tato opatření pro zaměstnavatele neznamenají neúměrné břemeno. Toto břemeno není neúměrné, je-li dostatečně vyváženo opatřeními existujícími v rámci politiky dotyčného členského státu v oblasti zdravotního postižení.“
12
Článek 7 této směrnice, nadepsaný „Pozitivní činnost“, stanoví:
„1.   Za účelem zajištění plné rovnosti v profesním životě nebrání zásada rovného zacházení žádnému členskému státu zachovávat nebo přijímat zvláštní opatření pro předcházení nevýhodám souvisejícím s kterýmkoli z důvodů uvedených v článku 1 a pro jejich vyrovnání.
2.   Pokud jde o zdravotně postižené osoby, nedotýká se zásada rovného zacházení práva členských států zachovávat nebo přijímat ustanovení k ochraně zdraví a bezpečnosti při práci nebo opatření zaměřená na vytváření nebo zachování ustanovení nebo zařízení na ochranu nebo podporu zařazení těchto osob do pracovního prostředí.“
Italské právo
Zákon č. 104/1992
13
Článek 21 zákona č. 104 – Legge-quadro per l’assistenza, l’integrazione sociale e i diritti delle persone handicappate (zákon č. 104 – Rámcový zákon o pomoci, sociální integraci a právech zdravotně postižených osob) ze dne 5. února 1992 (GURI č. 39 ze dne 17. února 1992, běžný dodatek č. 30, dále jen „zákon č. 104/1992“) zní:
„1.   Zdravotně postižená osoba, jejíž míra invalidity přesahuje dvě třetiny nebo která má zdravotní postižení uvedené v první, druhé a třetí kategorii tabulky A připojené k [legge n. 648 – Riordinamento delle disposizioni sulle pensioni di guerra (zákon č. 648 o reorganizaci ustanovení týkajících se válečných důchodů) ze dne 10. srpna 1950 (GURI č. 200 ze dne 1. září 1950)], přijatá veřejnými orgány na základě výběrového řízení nebo z jiného titulu, má právo zvolit si přednostně místo z volných pracovních míst.
2.   Osoby uvedené v odstavci 1 mají přednost při přeložení na vlastní žádost.“
14
Článek 33 odst. 6 uvedeného zákona stanoví:
„Zletilá osoba s těžkým zdravotním postižením může alternativně čerpat dovolenou uvedenou v odstavcích 2 a 3, má právo si v rámci možností zvolit pracoviště co nejblíže svému bydlišti a nemůže být bez svého souhlasu přeložena na jiné místo zaměstnání.“
Legislativní nařízení č. 297
15
Článek 465 odst. 1 decreto legislativo n. 297 – Approvazione del testo unico delle disposizioni legislative vigenti in materia di istruzione, relative alle scuole di ogni ordine e grado (legislativní nařízení č. 297 o schválení jednotného znění legislativních ustanovení použitelných v oblasti vzdělávání a vztahujících se na všechny typy a stupně škol) ze dne 16. dubna 1994 (GURI č. 115 ze dne 19. května 1994, běžný doplněk č. 79, dále jen „legislativní nařízení č. 297“), stanoví:
„Do provedení ustanovení čl. 470 odst. 1 se žádosti o přeložení v rámci téže provincie vyřizují před žádostmi o přeložení z jiné provincie.“
16
Článek 470 tohoto nařízení stanoví:
„1.   Zvláštní dohody uzavřené mezi odborovými organizacemi a [Ministero dell’Istruzione, dell’Università e della Ricerca (ministerstvo pro vzdělávání, vysoké školy a výzkum, Itálie)] stanoví harmonogram a způsoby umožňující postavit na roveň profesní mobilitu (změnu vyučovaného oboru nebo stupně vzdělávací soustavy) a územní mobilitu, jakož i upustit od rozdělení mezi pracovními místy vyhrazenými pro mobilitu mezi provinciemi a pracovními místy vyhrazenými pro jmenování na stálá pracovní místa, tak aby tato jmenování byla prováděna na zbylá pracovní místa, která zůstala volná a dostupná po dokončení procesu profesní a územní mobility v průběhu každého školního roku.
2.   Dohody uvedené v odstavci 1 rovněž stanoví pořadí přednosti mezi různými operacemi mobility, kritéria a způsoby sestavení příslušných seznamů, jakož i kritéria pro dokončení změn vyučovaného oboru a stupně vzdělávacího systému v rámci přidělování uvedeného v článku 479, přičemž změny na podpůrná pracovní místa jsou podmíněny získáním požadovaného dokladu o kvalifikaci pro danou specializaci. Při změnách stupně vzdělávacího systému podle tohoto článku se nezohledňuje podmínka počtu odpracovaných let.“
17
Článek 601 uvedeného nařízení stanoví:
„1.   Články 21 a 33 [zákona č. 104/1992] se vztahují na zaměstnance uvedené v tomto konsolidovaném znění.
2.   [Výše uvedená] pravidla přiznávají přednostní právo v oblasti jmenování na stálá pracovní místa, přijímání dočasných zaměstnanců a mobility.“
Legislativní nařízení č. 216
18
Článek 3 odst. 3a decreto legislativo n. 216 – Attuazione della direttiva 2000/78/CE per la parità di trattamento in materia di occupazione e di condizioni di lavoro e della direttiva n. 2014/54/UE relativa alle misure intese ad agevolare l’esercizio dei diritti conferiti ai lavoratori nel quadro della libera circolazione dei lavoratori (legislativní nařízení č. 216, kterým se provádí směrnice 2000/78/ES, kterou se stanoví obecný rámec pro rovné zacházení v zaměstnání a povolání, a směrnice 2014/54/EU o opatřeních usnadňujících výkon práv udělených pracovníkům v souvislosti s jejich volným pohybem) ze dne 9. července 2003 (GURI č. 187 ze dne 13. srpna 2003), ve znění použitelném na spor v původním řízení, stanoví:
„Za účelem zajištění dodržování zásady rovného zacházení se zdravotně postiženými osobami jsou veřejní a soukromí zaměstnavatelé povinni provést přiměřené úpravy, jak je definuje [úmluva OSN], ratifikovaná na základě [legge n. 18 – Ratifica ed esecuzione della Convenzione delle Nazioni Unite sui diritti delle persone con disabilità, con Protocollo opzionale, fatta a New York il 13 dicembre 2006 e istituzione dell‘Osservatorio nazionale sulla condizione delle persone con disabilità (zákon č. 18 o ratifikaci a provádění Úmluvy Organizace spojených národů o právech osob se zdravotním postižením, včetně jejího opčního protokolu, uzavřeného v New Yorku dne 13. prosince 2006 a zřízení Národního střediska pro sledování situace osob se zdravotním postižením), ze dne 3. března 2009 (GURI č. 61 ze dne 14. března 2009) na pracovišti, aby byla zaručena plná rovnost zdravotně postižených osob s ostatními pracovníky. Veřejní zaměstnavatelé musí dbát na provádění tohoto odstavce bez nových nebo vyšších nákladů pro veřejné finance a s využitím lidských, finančních a materiálních zdrojů dostupných podle platných právních předpisů.“
Národní kolektivní smlouva zaměstnanců v odvětví školního vzdělávání na čtyřleté regulační období 2006–2009 a dvouleté hospodářské období 2006–2007
19
Článek 10 odst. 1 contratto collettivo nazionale di lavoro relativo al personale del Comparto scuola per il quadriennio normativo 2006-2009 e biennio economico 2006-2007 (národní kolektivní smlouva zaměstnanců v odvětví školního vzdělávání na čtyřleté regulační období 2006–2009 a dvouleté hospodářské období 2006–2007) ze dne 27. listopadu 2007 stanoví:
„Kritéria a způsoby provádění geografické mobility […] zaměstnanců, na které se vztahuje tato smlouva, se stanoví v rámci doplňujícího vnitrostátního kolektivního vyjednávání […].“
CCNI
20
Článek 6 odst. 2 contratto collettivo nazionale integrativo concernente la mobilità del personale docente, educativo ed A. T. A. per l’a.s. 2017/2018 (dodatečná národní kolektivní smlouva o mobilitě pedagogických, vzdělávacích, pomocných, technických a administrativních pracovníků škol na školní rok 2017/2018) ze dne 11. dubna 2017 (dále jen „CCNI“) stanoví:
„Mobilita v rámci téže provincie má přednost před mobilitou mezi různými provinciemi […]“
21
Článek 13 odst. 1 CCNI stanoví:
„1.   Systém přednosti
Priority uvedené v tomto článku jsou systematicky seřazeny podle kategorií a použijí se v následujícím pořadí pouze na operace územní mobility, na které se vztahují, s výjimkou bodu I, který se vztahuje rovněž na územní na operace profesní mobility. […]
I Invalidita a vážné zdravotní problémy
Při operacích územní a profesní mobility, bez ohledu na domovskou provincii dotyčné osoby, je přiznána absolutní přednost všem pedagogickým pracovníkům, kteří se nacházejí v jedné z těchto situací (v uvedeném pořadí):
1)
nevidomí pedagogičtí pracovníci […];
2)
zaměstnanci podstupující hemodialýzu […].
Pedagog má přednost před všemi uvedenými školními preferencemi a před všemi preferencemi pro účely jmenování na stálé pracovní místo v dané oblasti.
[…]
III Zaměstnanci se zdravotním postižením a zaměstnanci vyžadující zvláštní a trvalou péči.
V rámci postupů pro přeložení mají v uvedeném pořadí přednost pracovníci ve školství, kteří se nacházejí v těchto situacích:
zdravotně postižené osoby uvedené v článku 21 [zákona č. 104/92], na který odkazuje článek 601 [legislativního nařízení č. 297], jejichž míra invalidity přesahuje dvě třetiny nebo které mají zdravotní postižení uvedené v první, druhé a třetí kategorii tabulky A, která je přílohou [zákona č. 648 o reorganizaci ustanovení týkajících se válečných důchodů] […]
[…]
Zaměstnanci uvedení v bodě III odst. 1 […] mohou využít této přednosti v provincii obce, kde mají své bydliště, a pouze pro tuto provincii za podmínky, že vyjádřili svoji první preferenci ohledně jednoho nebo více školních zařízení nacházejících se v uvedené obci nebo že označili oblast odpovídající této obci či její části, pokud mají v úmyslu vyjádřit preferenci pro vzdělávací zařízení v jiných obcích nebo jiných obvodech nebo provinciích. […]“
Spor v původním řízení a předběžné otázky
22
C. M., která je zdravotně postiženou osobou, je od roku 2016 pedagožkou jmenovanou na stálé pracovní místo. Pracovní úkoly plní v Ostiglii, která se nachází v provincii Mantova (Itálie).
23
Dne 31. října 2017 konstatovala příslušná lékařská komise pro otázky invalidity na základě vyšetření posudkovým lékařem, že trpí zdravotním postižením, které vede k trvalému snížení její pracovní schopnosti o 70 %.
24
V rámci národního programu mobility na školní rok 2018/2019 organizovaného ministerstvem pro vzdělávání, vysoké školy a výzkum požádala C. M. o přeložení do provincie Catanzaro (Itálie), přičemž se dovolávala přednosti přiznané podle článku 21 zákona č. 104/1992 zdravotně postiženým osobám, jejichž míra invalidity přesahuje dvě třetiny.
25
Tato žádost C. M. o přeložení byla zamítnuta z důvodu neexistence dostatečného počtu pracovních míst v této provincii, jelikož volná pracovní místa byla přidělena v rámci vnitřních přeložení uvnitř uvedené provincie.
26
C. M. podala proti zamítnutí své žádosti o přeložení žalobu k Tribunale di Mantova (Soud prvního stupně v Mantově, Itálie), kterou se domáhala určení svého práva být přeložena do provincie Catanzaro. Tato žaloba byla zamítnuta.
27
C. M. podala proti rozsudku tohoto soudu odvolání ke Corte d’appello di Brescia (Odvolací soud v Brescii, Itálie), který jej zamítl z důvodu, že přednost zdravotně postižených osob v oblasti přeložení, stanovená v článku 13 CCNI, se použije pouze v rámci procesu mobility uvnitř téže provincie. Žádosti o přeložení mezi provinciemi tak mohou být posouzeny až po vyřízení žádostí o přeložení v rámci provincie. Pouze nevidomí pedagogové nebo pedagogové podstupující hemodialýzu požívají tzv. „absolutní“ přednosti pro přeložení v rámci téže provincie nebo mezi provinciemi.
28
C. M. podala proti rozsudku Corte d’appello di Brescia (Odvolací soud v Brescii) kasační opravný prostředek ke Corte suprema di cassazione (Nejvyšší kasační soud, Itálie), který je předkládajícím soudem.
29
C. M. před tímto soudem tvrdí, že režim mobility zaměstnanců veřejných škol, podle kterého žádosti o přeložení mezi provinciemi mohou být posuzovány až po vyřízení žádostí o přeložení v rámci provincie, představuje překážku účinnosti ochrany, kterou má podle článku 21 zákona č. 104/1992 každá zdravotně postižená osoba, jejíž míra invalidity přesahuje dvě třetiny. Poznamenává, že taková osoba se může ucházet pouze o zbývající pracovní místa v požadované provincii. Z důvodu této následnosti mezi fází mobility v rámci téže provincie a fází mobility mezi provinciemi, mohou být v době posuzování žádostí o přeložení mezi provinciemi původně volná pracovní místa již obsazena na základě žádostí o přeložení uvnitř téže provincie podaných pedagogy, kteří nejsou zdravotně postiženými osobami, čímž je zbavena účinku přednost přiznaná pedagogům podle tohoto článku 21. Žalobkyně v původním řízení má tedy za to, že stejně jako nevidomí pedagogové nebo pedagogové podstupující hemodialýzu by měla mít na základě postavení zdravotně postižené osoby, které jí bylo přiznáno na základě tohoto článku 21, možnost požívat absolutní přednosti v oblasti mobility.
30
Ministerstvo školství a zásluh navrhuje, aby byl kasační opravný prostředek zamítnut z důvodu, že právo C. M. na přeložení je podmíněno dostupností volných míst v požadované provincii. V projednávaném případě, i když byla C. M. přiznána přednost podle čl. 21 odst. 2 zákona č. 104/1992, nemohlo být její žádosti o přeložení vyhověno z důvodu nedostatku volných pracovních míst v požadované provincii.
31
Předkládající soud připomíná, že tento čl. 21 odst. 2 stanoví, že v oblasti mobility mají přednost pedagogové se zdravotním postižením, jejichž míra invalidity přesahuje dvě třetiny, a že toto ustanovení je součástí režimu vztahujícího se na geografickou mobilitu, jehož čl. 465 odst. 1 legislativního nařízení č. 297 ve spojení s čl. 6 odst. 2 CCNI stanoví, že žádosti pedagogů o přeložení v rámci téže provincie se vyřizují přednostně před žádostmi o přeložení pedagogů mezi provinciemi.
32
Tato přednost přiznaná mobilitě v rámci provincie, která podle tohoto soudu umožňuje nejlépe řídit komplexní operace mobility zaměstnanců na celém vnitrostátním území tak, aby školní rok mohl začít za optimálních podmínek, by však mohla znevýhodňovat pedagogy, na které se vztahuje článek 21 zákona č. 104/1992, ve srovnání s ostatními pedagogy vzhledem k postupnému snižování volných pracovních míst v oblasti vzdělávání. V důsledku toho považuje uvedený soud za nezbytné položit Soudnímu dvoru otázku týkající se slučitelnosti čl. 465 odst. 1 legislativního nařízení č. 297 ve spojení s čl. 6 odst. 2 CCNI s unijním právem.
33
Za těchto podmínek se Corte suprema di cassazione (Nejvyšší kasační soud) rozhodl přerušit řízení a předložit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1)
Musí být článek 5 [směrnice 2000/78], nadepsaný ‚Přiměřené uspořádání pro zdravotně postižené osoby‘, vykládán v tom smyslu, že brání takové vnitrostátní právní úpravě, jako je italská právní úprava stanovená v [CCNI], která na základě čl. 6 odst. 2 ve spojení s čl. 13 odst. 1 uznává přednost stanovenou v bodě III podbodě 1) uvedeného čl. 13 odst. 1 pro pedagogické pracovníky se zdravotním postižením, která je stanovena v článku 21 zákona č. 104/92, na který odkazuje článek 601 [legislativního nařízení č. 297], přičemž stanoví, že operace týkající se mobility pracovníků v rámci téže provincie mají přednost před operacemi týkajícími se mobility mezi provinciemi?
2)
Je podle čl. 2 odst. 2 písm. b) bodu i) směrnice 2000/78 možné mít za to, že znevýhodnění, do kterého mohou být výše uvedenou vnitrostátní úpravou postaveni pedagogové s více než dvoutřetinovou mírou invalidity, je objektivně odůvodněno legitimním cílem, kterým je zajištění provádění velmi složitých operací geografické mobility, které se týkají celého území státu, na začátku školního roku, a jsou prostředky použité k dosažení tohoto cíle přiměřené a nepřekračují rámec toho, co je nezbytné k dosažení cíle sledovaného normativní a smluvní úpravou? Anebo je naopak třeba se domnívat, že dotčená právní úprava zakládá diskriminaci v neprospěch výše uvedených pedagogů, která v praxi znemožňuje jim přiznanou přednost v postupech týkajících se mobility, protože se tato přednost týká pouze mobility v rámci téže provincie, a nikoli mobility mezi provinciemi, a nemá tedy absolutní povahu (jak je stanovena pro jiné kategorie osob se zdravotním postižením)?“
K pravomoci Soudního dvora a přípustnosti předběžných otázek
34
Italská vláda tvrdí, že Soudní dvůr nemá pravomoc zkoumat položené otázky, jelikož se týkají posouzení slučitelnosti ustanovení kolektivní smlouvy, a sice článků 6 a 13 CCNI, se směrnicí 2000/78, a nikoli ustanovení legislativního nebo podzákonného aktu.
35
Tato vláda dodává, že článek 64 decreto legislativo n. 165 – Norme generali sull’ordinamento del lavoro alle dipendenze delle amministrazioni pubbliche (legislativní nařízení č. 165, kterým se stanoví obecná pravidla týkající se organizace práce ve veřejné správě) ze dne 30. března 2001 (GURI č. 106 ze dne 9. května 2001) stanoví, že otázky týkající se účinnosti, platnosti nebo výkladu kolektivní smlouvy se předkládají Agenzia per la rappresentanza negoziale delle pubbliche amministrazioni (ARAN) (Agentura pro zastupování veřejné správy pro vyjednávání, Itálie).
36
V každém případě, i kdyby měl Soudní dvůr za to, že směrnice 2000/78 musí být vykládána v tom smyslu, že brání článkům 6 a 13 CCNI, je předkládající soud povinen použít článek 465 legislativního nařízení č. 297, který stanoví, že žádosti o přeložení v rámci téže provincie se vyřizují přednostně před žádostmi o přeložení z jiné provincie, takže tato otázka není pro řešení sporu v původním řízení relevantní.
37
V tomto ohledu je třeba připomenout, že systém spolupráce zavedený článkem 267 SFEU je založen na jasné dělbě funkcí mezi vnitrostátními soudy a Soudním dvorem. V rámci řízení zahajovaného na základě tohoto článku 267 přísluší výklad vnitrostátních ustanovení soudům členských států, a nikoli Soudnímu dvoru, takže mu nepřísluší, aby se vyjadřoval ke slučitelnosti norem vnitrostátního práva s ustanoveními práva unijního. Soudní dvůr má naproti tomu pravomoc k tomu, aby vnitrostátnímu soudu poskytl veškeré poznatky k výkladu unijního práva, které mu umožní posoudit slučitelnost norem vnitrostátního práva s unijním právem (rozsudek ze dne 18. listopadu 2020, Syndicat CFTC, C‑463/19, EU:C:2020:932, bod 29 a citovaná judikatura).
38
I když je pravda, že po formální stránce předkládající soud svými předběžnými otázkami vykládanými ve světle odůvodnění předkládacího rozhodnutí vyzývá Soudní dvůr, aby se vyjádřil ke slučitelnosti ustanovení vnitrostátního práva s unijním právem, nic to nemění na tom, že Soudní dvůr může poskytnout užitečnou odpověď na tyto otázky tím, že tomuto soudu poskytne prvky výkladu unijního práva, které mu umožní sám rozhodnout o slučitelnosti vnitrostátního práva s unijním právem. Proto jestliže se položené otázky týkají výkladu unijního práva, je Soudní dvůr v zásadě povinen rozhodnout (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 18. listopadu 2020, Syndicat CFTC, C‑463/19, EU:C:2020:932, bod 30 a citovaná judikatura).
39
V této souvislosti je třeba připomenout, že se na otázky týkající se výkladu unijního práva položené vnitrostátním soudem v právním a skutkovém rámci, který tento soud vymezí na vlastní odpovědnost a jehož správnost nepřísluší Soudnímu dvoru ověřovat, vztahuje domněnka relevance. Soudní dvůr může odmítnout rozhodnutí o předběžné otázce položené vnitrostátním soudem pouze tehdy, je-li zjevné, že žádaný výklad unijního práva nemá žádný vztah k realitě nebo předmětu sporu v původním řízení, jedná-li se o hypotetický problém nebo také nedisponuje-li Soudní dvůr skutkovými nebo právními poznatky nezbytnými pro užitečnou odpověď na otázky, které jsou mu položeny [rozsudek ze dne 18. prosince 2025, Tenergie (Žádost o prominutí dovozního cla), C‑259/24, EU:C:2025:1013, bod 26 a citovaná judikatura].
40
V projednávané věci se položené otázky týkají výkladu zásady rovného zacházení zaručené směrnicí 2000/78 jejího článku 5, který se týká „přiměřeného uspořádání pro zdravotně postižené osoby“, jakož i čl. 2 odst. 2 písm. b) bodu i) této směrnice, který se týká důvodů, které mohou odůvodnit rozdílné zacházení.
41
Kromě toho je nutno konstatovat, že předkládací rozhodnutí dostatečným způsobem vymezuje skutkový a právní rámec, do něhož jsou položené otázky zasazeny, jakož i důvody, které vedly předkládající soud k pochybnostem o slučitelnosti vnitrostátní právní úpravy dotčené ve věci v původním řízení s unijním právem. Nezdá se tedy, že by uvedené otázky neměly žádný vztah k realitě nebo předmětu původního řízení nebo že by se týkaly hypotetického problému.
42
Z toho vyplývá, že Soudní dvůr má pravomoc odpovědět na předběžné otázky a že jsou přípustné.
K předběžným otázkám
K první otázce
43
Podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda článek 5 směrnice 2000/78 musí být vykládán v tom smyslu, že brání vnitrostátní právní úpravě, která stanoví režim týkající se geografické a pracovní mobility, která v oblasti mobility dává přednost některým pedagogům se zdravotním postižením tím, že upřednostňuje operace mobility v rámci provincie před operacemi mobility mezi provinciemi.
44
Úvodem je třeba připomenout, že jak z názvu a odůvodnění, tak z obsahu a účelu této směrnice vyplývá, že jejím cílem je vytvořit obecný rámec pro zajištění rovného zacházení „v zaměstnání a povolání“ pro každého, a to tím, že mu poskytuje účinnou ochranu před diskriminací na základě některého z důvodů uvedených v článku 1, k nimž patří i zdravotní postižení (viz rozsudek ze dne 11. září 2025, Bervidi, C‑38/24, EU:C:2025:690, bod 41 a citovaná judikatura).
45
Podle čl. 3 odst. 1 písm. a) a c) směrnice 2000/78 se tato směrnice v rámci pravomocí svěřených Evropské unii vztahuje na všechny osoby ve veřejném i soukromém sektoru, včetně veřejných subjektů, pokud jde mimo jiné o podmínky přístupu k zaměstnání, podmínky zaměstnání a pracovní podmínky (rozsudek ze dne 11. září 2025, Bervidi, C‑38/24, EU:C:2025:690, bod 42 a citovaná judikatura).
46
V projednávané věci je třeba zkoumat, zda vnitrostátní právní úprava dotčená ve věci v původním řízení, která stanoví přednost v oblasti mobility ve prospěch některých pedagogů se zdravotním postižením, zavádí „přiměřené uspořádání“ ve smyslu článku 5 této směrnice.
47
Podle tohoto ustanovení musí být za účelem zajištění dodržování zásady rovného zacházení ve vztahu ke zdravotně postiženým osobám těmto osobám poskytnuto přiměřené uspořádání, což znamená, že pokud to konkrétní případ vyžaduje, musí zaměstnavatel přijmout vhodná opatření, která dané zdravotně postižené osobě umožní přístup k zaměstnání, jeho výkon nebo postup v zaměstnání nebo absolvování odborného vzdělávání, pokud tato opatření pro zaměstnavatele neznamenají neúměrné břemeno. Toto břemeno není neúměrné, je-li dostatečně vyváženo opatřeními existujícími v rámci politiky dotyčného členského státu v oblasti zdravotního postižení.
48
Z článku 5 směrnice 2000/78 vykládaného ve světle bodu 20 odůvodnění této směrnice vyplývá, že vhodná opatření ve smyslu tohoto článku 5 jsou účinná a praktická opatření k přizpůsobení pracoviště zdravotnímu postižení, například přizpůsobením pracovních prostor a zařízení, režimu pracovní doby, dělby úkolů nebo poskytnutím vzdělávacích nebo zaškolovacích opatření.
49
Tento bod 20 odůvodnění však obsahuje pouze příkladmý výčet vhodných opatření, která mohou mít hmotnou, organizační či vzdělávací povahu, jelikož článek 5 téže směrnice vykládaný ve světle úmluvy OSN obsahuje širokou definici pojmu „přiměřené uspořádání“ (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 10. února 2022, HR Rail, C‑485/20, EU:C:2022:85, bod 40 a citovaná judikatura).
50
Je totiž třeba upřesnit, že ustanovení této úmluvy se lze dovolávat pro účely výkladu ustanovení směrnice 2000/78, takže tato směrnice musí být vykládána v co největším možném rozsahu v souladu s touto úmluvou (rozsudek ze dne 11. září 2025, Pauni, C‑5/24, EU:C:2025:689, bod 33 a citovaná judikatura).
51
Podle čl. 2 čtvrtého pododstavce téže úmluvy „přiměřená úprava“ znamená „nezbytné a odpovídající změny a úpravy, které nepředstavují nepřiměřené nebo nadměrné zatížení, a které jsou prováděny, pokud to konkrétní případ vyžaduje, s cílem zaručit osobám se zdravotním postižením uplatnění nebo užívání všech lidských práv a základních svobod na rovnoprávném základě s ostatními“.
52
Odkaz učiněný v bodě 20 odůvodnění směrnice 2000/78 na přizpůsobení „pracoviště“ je třeba chápat tak, že takové přizpůsobení má přednost před dalšími opatřeními, kterými lze uzpůsobit pracovní prostředí zdravotně postižené osobě tak, aby se mohla plně a účinně zapojit do profesního života na rovnoprávném základě s ostatními pracovníky. Tato opatření tedy mohou spočívat i v tom, že zaměstnavatel provede opatření, díky nimž si tato osoba své zaměstnání udrží; může se přitom jednat například i o převedení na jiné pracovní místo (rozsudek ze dne 10. února 2022, HR Rail, C‑485/20, EU:C:2022:85, bod 41).
53
V bodě 21 odůvodnění této směrnice se uvádí, že za účelem určení, zda určitá opatření představují neúměrné břemeno, je třeba vzít v úvahu zejména s nimi spojené finanční a jiné náklady, velikost a finanční prostředky organizace či podniku a možnost získání veřejných prostředků nebo jiné pomoci.
54
Pojem „přiměřené uspořádání“ ve smyslu článku 5 uvedené směrnice tedy musí být chápán široce tak, že zahrnuje odstranění různých překážek, které narušují plné a účinné zapojení zdravotně postižených osob do profesního života na rovnoprávném základě s ostatními pracovníky (rozsudek ze dne 21. října 2021, Komisia za zaštita ot diskriminacia, C‑824/19, EU:C:2021:862, bod 57 a citovaná judikatura).
55
Podle tohoto článku 5 však „pokud to konkrétní případ vyžaduje, musí zaměstnavatel přijmout vhodná opatření“.
56
Jak zdůrazňuje Evropská komise ve svém písemném vyjádření, za účelem poskytnutí přiměřeného uspořádání nezbytného k tomu, aby zdravotně postižený pracovník měl umožněn přístup k zaměstnání, jeho výkon nebo postup v zaměstnání ve smyslu uvedeného článku 5, je tedy nezbytné konkrétně znát potřeby daného pracovníka v dané situaci, jakož i obtíže a překážky, s nimiž se setkává při přístupu k práci a jejím výkonu.
57
V této souvislosti z judikatury Soudního dvora vyplývá, že pokud se pracovník stane z důvodu zdravotního postižení trvale nezpůsobilým zastávat své pracovní místo, může být vhodným opatřením v rámci přiměřeného uspořádání ve smyslu článku 5 směrnice 2000/5 jeho přeřazení na jiné pracovní místo, jelikož tomuto pracovníkovi umožní udržet své zaměstnání a zajistit jeho plné a účinné zapojení do profesního života na rovnoprávném základě s ostatními pracovníky (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 10. února 2022, HR Rail, C‑485/20, EU:C:2022:85, body 41 a 43).
58
Možnost převést zdravotně postiženou osobu na jiné pracovní místo je dána pouze tehdy, je-li k dispozici alespoň jedno volné pracovní místo, které může dotyčný pracovník zastávat (rozsudek ze dne 18. ledna 2024, Ca Na Negreta, C‑631/22, EU:C:2024:53, bod 45 a citovaná judikatura).
59
V projednávaném případě v souladu s čl. 465 odst. 1 legislativního nařízení č. 297 ve spojení s čl. 6 odst. 2 CCNI předchází posouzení žádostí o mobilitu v rámci provincie posouzení žádostí o mobilitu mezi provinciemi.
60
Podle článku 21 zákona č. 104/1992 mají v oblasti mobility přednost zdravotně postižené osoby, jejichž míra invalidity přesahuje dvě třetiny.
61
Je pravda, jak vyplývá z bodů 54 až 58 tohoto rozsudku, že pojem „přiměřené uspořádání“ ve smyslu článku 5 směrnice 2000/78 musí být chápán široce tak, že se vztahuje na všechna opatření, která umožňují uspokojit potřeby zdravotně postižené osoby v konkrétní situaci.
62
Vnitrostátní režim dotčený ve věci v původním řízení, jak je popsán v bodech 59 a 60 tohoto rozsudku, podle všeho stanoví opatření obecné a abstraktní povahy, a nelze mít tedy za to, že stanoví opatření přijatá vůči dotyčné zdravotně postižené osobě podle toho co „konkrétní případ vyžaduje“ ve smyslu tohoto článku 5.
63
Z předkládacího rozhodnutí totiž vyplývá, že přednost v oblasti mobility, která je stanovena tímto vnitrostátním režimem, je dotyčným osobám přiznána automaticky v závislosti na kategorii, do které patří jejich zdravotní postižení, zejména podle míry jejich invalidity, aniž je stanoveno, že se případně zohlední jejich vlastní potřeby v konkrétní situaci.
64
Z toho vyplývá, že tuto přednost v oblasti mobility nelze považovat za provedení „přiměřeného uspořádání“ ve smyslu článku 5 směrnice 2000/78, což však přísluší ověřit předkládajícímu soudu.
65
S ohledem na výše uvedené úvahy je třeba na první otázku odpovědět tak, že článek 5 směrnice 2000/78 musí být vykládán v tom smyslu, že nebrání vnitrostátní právní úpravě, která stanoví režim týkající se geografické a pracovní mobility, který dává přednost v oblasti mobility některým pedagogům se zdravotním postižením tím, že upřednostňuje operace mobility v rámci provincie před operacemi mobility mezi provinciemi, jelikož tento režim vzhledem k tomu, že v konkrétních situacích nezohledňuje vlastní potřeby zdravotně postižených osob, nespadá pod pojem „přiměřené uspořádání“ ve smyslu tohoto ustanovení.
K druhé otázce
66
Podstatou druhé otázky předkládajícího soudu je, zda čl. 2 odst. 2 písm. b) směrnice 2000/78 musí být vykládán v tom smyslu, že vnitrostátní režim týkající se geografické a pracovní mobility, který dává přednost v oblasti mobility některým zdravotně postiženým pedagogům před pedagogy, kteří nejsou zdravotně postiženi, přičemž upřednostňuje operace mobility v rámci provincie před operacemi mobility mezi provinciemi, představuje nepřímou diskriminaci ve smyslu tohoto ustanovení, na úkor pedagogů, kteří požádali o přeložení mezi provinciemi, kterou nelze odůvodnit cílem zajistit mobilitu pedagogů na celém vnitrostátním území s ohledem na začátek školního roku.
67
Úvodem je třeba připomenout, že tato směrnice konkretizuje v oblasti, kterou upravuje, obecnou zásadu zákazu diskriminace, jež je zakotvena v článku 21 Listiny základních práv Evropské unie, a zakazuje jakoukoli diskriminaci mimo jiné na základě zdravotního postižení. Kromě toho článek 26 Listiny základních práv stanoví, že Unie uznává a respektuje právo osob se zdravotním postižením na opatření, jejichž cílem je zajistit jejich nezávislost, sociální a profesní začlenění a jejich účast na životě společnosti (rozsudek ze dne 11. září 2025, Pauni, C‑5/24, EU:C:2025:689, bod 32 a citovaná judikatura).
68
Podle čl. 2 odst. 1 uvedené směrnice je pro účely této směrnice „zásadou rovného zacházení“ třeba rozumět neexistenci jakékoli přímé nebo nepřímé diskriminace mimo jiné na základě zdravotního postižení. Kromě toho z čl. 2 odst. 2 písm. b) vyplývá, že pro účely tohoto odstavce 1 se nepřímou diskriminací rozumí, pokud by v důsledku zdánlivě neutrálního ustanovení, kritéria nebo zvyklosti byla osoba určitého zdravotního postižení v porovnání s jinými osobami znevýhodněna.
69
V této souvislosti je třeba připomenout, že znevýhodňující zacházení na základě zdravotního postižení je v rozporu s ochranou stanovenou směrnicí 2000/78 pouze tehdy, když představuje diskriminaci ve smyslu článku 2 této směrnice. Zdravotně postižený pracovník, na něhož se vztahuje uvedená směrnice, musí být totiž ve srovnání s pracovníkem, který zdravotně postižený není, chráněn před diskriminací. Je tedy třeba zkoumat, zda vnitrostátní právní úprava dotčená ve věci v původním řízení může, pokud jde o tyto dvě kategorie pracovníků, představovat nepřímou diskriminaci zdravotně postižených osob (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 11. září 2025, Pauni, C‑5/24, EU:C:2025:689, bod 34 a citovaná judikatura).
70
Je tedy na předkládajícím soudu, aby s ohledem na okolnosti dotčené ve věci v původním řízení posoudil, zda použitelná vnitrostátní právní úprava může způsobit „znevýhodnění“ v neprospěch zdravotně postižených pracovníků ve smyslu čl. 2 odst. 2 písm. b) uvedené směrnice.
71
V tomto ohledu je třeba uvést, že z pojmu „znevýhodněna“, uvedeného v tomto ustanovení ani z jiných upřesnění obsažených v uvedeném ustanovení nevyplývá, že by takové zvýhodnění existovalo jen v závažném, zjevném, a zvláště významném případě nerovnosti. Tento pojem musí být chápán v tom smyslu, že z důvodu dotčeného ustanovení, kritéria nebo zvyklosti jsou znevýhodněny zejména osoby chráněné touto směrnicí, mezi něž patří zdravotně postižení pracovníci (rozsudek ze dne 11. září 2025, Pauni, C‑5/24, EU:C:2025:689, bod 41 a citovaná judikatura).
72
Existenci takového znevýhodnění lze tedy zjistit zejména tehdy, prokáže-li se, že takové ustanovení, kritérium nebo praxe negativně dopadá na podstatně větší podíl pracovníků se zdravotním postižením v porovnání s pracovníky bez zdravotního postižení (rozsudek ze dne 11. září 2025, Pauni, C‑5/24, EU:C:2025:689, bod 42 a citovaná judikatura).
73
Je však nutno konstatovat, že ze spisu, který má Soudní dvůr k dispozici, nevyplývá, že vnitrostátní právní úprava dotčená ve věci v původním řízení představuje znevýhodnění C. M. spojené s jejím vlastním zdravotním postižením ve srovnání s pedagogy, kteří nejsou zdravotně postiženi.
74
Jak totiž tvrdí Komise ve svém písemném vyjádření, zdá se naopak, že se C. M. nachází v situaci, která je přinejmenším výhodná ve srovnání s pedagogy, kteří nejsou zdravotně postiženi, jelikož požívá přednosti v oblasti mobility přiznané vnitrostátní právní úpravou dotčenou ve věci v původním řízení, zatímco tito pedagogové tuto přednost nemají, a mohou se ucházet pouze o místa, která zůstala neobsazena poté, co bylo vyhověno všem přednostním žádostem.
75
Kromě toho jsou všichni pedagogové, kteří žádají o takové přeložení mezi provinciemi, negativně ovlivněni pravidlem, podle kterého posouzení žádostí o mobilitu v rámci provincie předchází posouzení žádostí o mobilitu mezi provinciemi, bez ohledu na to, zda jsou zdravotně postiženi, či nikoli, jelikož po posouzení žádostí o mobilitu v rámci provincie se počet pracovních míst, která jsou k dispozici k uspokojení žádostí o přeložení mezi provinciemi, významně snižuje.
76
Nelze tudíž mít za to, že vnitrostátní právní úprava dotčená ve věci v původním řízení způsobuje C. M. „znevýhodnění“ ve smyslu čl. 2 odst. 2 písm. b) směrnice 2000/78 ve srovnání s pedagogy, kteří nejsou zdravotně postiženi, ani tudíž že zakládá rozdílné zacházení nepřímo založené na zdravotním postižení ve smyslu tohoto ustanovení.
77
Při neexistenci takového „znevýhodnění“ tedy není třeba ověřovat, zda tato právní úprava může být odůvodněna cílem zajistit mobilitu pedagogů na celém vnitrostátním území s ohledem na začátek školního roku ani zda prostředky k dosažení tohoto cíle jsou přiměřené a nezbytné v souladu s čl. 2 odst. 2 písm. b) bodem i) této směrnice.
78
Je však třeba uvést, že Komise ve svém písemném vyjádření tvrdí, že zatímco vnitrostátní právní úprava dotčená ve věci v původním řízení představuje pozitivní činnost ve smyslu článku 7 uvedené směrnice, zavádí rozdílné zacházení v závislosti na zdravotním postižení dotčených osob. Podle čl. 13 odst. 1 bodu I CCNI mají nevidomé osoby a osoby podstupující hemodialýzu v oblasti mobility „absolutní“ přednost v tom smyslu, že se tato přednost vztahuje jak na žádosti o mobilitu v rámci provincie, tak na žádosti o mobilitu mezi provinciemi. Naproti tomu podle čl. 13 odst. 1 bodu III CCNI mají zdravotně postižené osoby, jejichž míra invalidity přesahuje dvě třetiny, pouze tzv. „relativní“ přednost, neboť se týká pouze žádostí o mobilitu v rámci provincie. V tomto ohledu je však nutno konstatovat, že předkládající soud neposkytuje konkrétní informace umožňující posoudit kontext nebo důvody tvořící základ tohoto rozlišování mezi jednotlivými kategoriemi zdravotně postižených osob vyplývající z těchto ustanovení.
79
V tomto ohledu je třeba připomenout, že zásada rovného zacházení zakotvená ve směrnici 2000/78 má chránit pracovníka se zdravotním postižením ve smyslu této směrnice před jakoukoli diskriminací na základě zdravotního postižení nejen vůči pracovníkům, kteří nemají zdravotní postižení, ale i ve vztahu k jiným zaměstnancům se zdravotním postižením (rozsudek ze dne 26. ledna 2021, Szpital Kliniczny im. dra J. Babińskiego Samodzielny Publiczny Zakład Opieki Zdrowotnej w Krakowie, C‑16/19, EU:C:2021:64, bod 36).
80
Z toho vyplývá, že pokud zaměstnavatel zachází se zaměstnancem méně příznivě, než zachází nebo zacházel nebo by zacházel s jiným z jeho zaměstnanců ve srovnatelné situaci a pokud se s ohledem na všechny relevantní okolnosti daného případu ukáže, že k tomuto nepříznivému zacházení dochází na základě zdravotního postižení prvně uvedeného zaměstnance, je takové zacházení, jelikož spočívá na kritériu neoddělitelně spjatém s tímto zdravotním postižením, v rozporu se zákazem přímé diskriminace zakotveným v čl. 2 odst. 2 písm. a) uvedené směrnice (rozsudek ze dne 26. ledna 2021, Szpital Kliniczny im. dra J. Babińskiego Samodzielny Publiczny Zakład Opieki Zdrowotnej w Krakowie, C‑16/19, EU:C:2021:64, bod 48).
81
Soudní dvůr dále rozhodl, že přímá diskriminace na základě jednoho z důvodů uvedených, podobně jako zdravotní postižení, v článku 1 směrnice 2000/78, může být odůvodněna na základě čl. 2 odst. 5 nebo čl. 7 této směrnice (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 22. ledna 2019, Cresco Investigation, C‑193/17, EU:C:2019:43, bod 52).
82
Z judikatury Soudního dvora vyplývá, že případné odůvodnění je třeba zkoumat ve světle cíle sledovaného dotčenou právní úpravou (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 22. ledna 2019, Cresco Investigation, C‑193/17, EU:C:2019:43, body 54 a 66).
83
Vzhledem k tomu, že v projednávané věci nejsou k dispozici dostatečné informace o cíli, který sleduje vnitrostátní právní úprava dotčená ve věci v původním řízení, nemůže se Soudní dvůr vyjádřit ke srovnatelnosti situace různých kategorií zdravotně postižených osob ve smyslu judikatury uvedené v bodě 80 tohoto rozsudku. Z téhož důvodu Soudní dvůr rovněž nemůže posoudit, zda by taková právní úprava mohla být odůvodněna na základě ustanovení uvedených v bodě 81 tohoto rozsudku.
84
S ohledem na výše uvedené je třeba na druhou otázku odpovědět tak, že čl. 2 odst. 2 písm. b) směrnice 2000/78 musí být vykládán v tom smyslu, že vnitrostátní režim týkající se geografické a pracovní mobility, který dává přednost v oblasti mobility některým pedagogům se zdravotním postižením před pedagogy, kteří nejsou zdravotně postiženi, přičemž upřednostňuje operace mobility v rámci provincie před operacemi mobility mezi provinciemi, nepředstavuje nepřímou diskriminaci ve smyslu tohoto ustanovení v neprospěch pedagogů, kteří požádali o přeložení mezi provinciemi.
K nákladům řízení
85
Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.
Z těchto důvodů Soudní dvůr (desátý senát) rozhodl takto:
1)
Článek 5 směrnice Rady 2000/78/ES ze dne 27. listopadu 2000, kterou se stanoví obecný rámec pro rovné zacházení v zaměstnání a povolání,
musí být vykládán v tom smyslu, že
nebrání vnitrostátní právní úpravě, která stanoví režim týkající se geografické a pracovní mobility, který dává přednost v oblasti mobility některým pedagogům se zdravotním postižením tím, že upřednostňuje operace mobility v rámci provincie před operacemi mobility mezi provinciemi, jelikož tento režim vzhledem k tomu, že v konkrétních situacích nezohledňuje vlastní potřeby zdravotně postižených osob, nespadá pod pojem „přiměřené uspořádání“ ve smyslu tohoto ustanovení.
2)
Článek 2 odst. 2 písm. b) směrnice 2000/78
musí být vykládán v tom smyslu, že
vnitrostátní režim týkající se geografické a pracovní mobility, který dává přednost v oblasti mobility některým pedagogům se zdravotním postižením před pedagogy, kteří nejsou zdravotně postiženi, přičemž upřednostňuje operace mobility v rámci provincie před operacemi mobility mezi provinciemi, nepředstavuje nepřímou diskriminaci ve smyslu tohoto ustanovení v neprospěch pedagogů, kteří požádali o přeložení mezi provinciemi.
Podpisy
(
*1
) – Jednací jazyk: italština.
(
i
) – Název projednávané věci je fiktivní. Neodpovídá skutečnému jménu žádné ze zúčastněných stran.