62021CJ0198
UNIONIN TUOMIOISTUIMEN TUOMIO (neljäs jaosto)
19 päivänä syyskuuta 2024 (
*1
)
Muutoksenhaku – Toimielimiä koskeva oikeus – Euroopan parlamentin jäsenen yhtenäinen asema – Italian vaalipiireistä valitut Euroopan parlamentin jäsenet – Italian edustajainhuoneen eläkkeistä tekemä päätös – Italian edustajainhuoneen jäsenten eläkkeiden määrän muuttaminen – Euroopan parlamentin tekemä vastaava muutos tiettyjen Italiassa valittujen Euroopan parlamentin entisten jäsenten eläkkeiden määrään – Parlamentin päätösten korvaaminen – Unionin yleisen tuomioistuimen tuomion kumotuksi saamista koskevan asiavaltuuden jatkuminen
Asiassa C‑198/21 P,
jossa on kyse Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 56 artiklaan perustuvasta valituksesta, joka on pantu vireille 29.3.2021,
Giacomo Santini, kotipaikka Trente (Italia),
Marco Cellai, kotipaikka Firenze (Italia),
Domenico Ceravolo, kotipaikka Noventa Padovana (Italia),
Natalino Gatti, kotipaikka Nonantola (Italia),
Rosa Maria Avitabile, Antonio Mazzonen perillisenä, kotipaikka Napoli (Italia),
Luigi Moretti, kotipaikka Nembro (Italia),
Gabriele Sboarina, kotipaikka Verona (Italia),
Lina Wuhrer, kotipaikka Brescia (Italia),
Patrizia Capraro, kotipaikka Rooma (Italia) ja
Luciana Meneghini, Ferruccio Pisonin perillisenä, kotipaikka Trente,
edustajinaan M. Paniz, avvocato,
valittajina,
ja jossa vastapuolena on
Euroopan parlamentti, asiamiehinään S. Alves ja S. Seyr,
vastaajana ensimmäisessä oikeusasteessa,
UNIONIN TUOMIOISTUIN (neljäs jaosto),
toimien kokoonpanossa: jaoston puheenjohtaja C. Lycourgos sekä tuomarit O. Spineanu-Matei, J.-C. Bonichot, S. Rodin (esittelevä tuomari) ja L. S. Rossi,
julkisasiamies: J. Kokott,
kirjaaja: A. Calot Escobar,
ottaen huomioon kirjallisessa käsittelyssä esitetyn,
kuultuaan julkisasiamiehen 11.1.2024 pidetyssä istunnossa esittämän ratkaisuehdotuksen,
on antanut seuraavan
tuomion
1
Valituksellaan Giacomo Santini, Marco Cellai, Domenico Ceravolo, Natalino Gatti, Rosa Maria Avitabile Antonio Mazzonen perillisenä, Luigi Moretti, Gabriele Sboarina, Lina Wuhrer, Patrizia Capraro ja Luciana Meneghini Ferruccio Pisonin perillisenä vaativat, että unionin tuomioistuin kumoaa unionin yleisen tuomioistuimen 10.2.2021 antaman tuomion Santini ym. v. parlamentti (T‑345/19, T‑346/19, T‑364/19–T‑366/19, T‑372/19–T‑375/19 ja T‑385/19, EU:T:2021:78; jäljempänä valituksenalainen tuomio), jolla tämä hylkäsi heidän kanteensa, joissa vaadittiin yhtäältä niiden 11.4.2019, ja Pisonin perillisen Meneghinin osalta 8.5.2019, päivättyjen ilmoitusten kumoamista, jotka Euroopan parlamentti oli laatinut kunkin valittajan osalta (jäljempänä yhdessä riidanalaiset päätökset) ja jotka koskivat heidän eläkkeidensä määrän mukauttamista Ufficio di Presidenza della Camera dei deputatin (edustajainhuoneen puhemiehistö, Italia) 12.7.2018 antaman päätöksen nro 14/2018 (jäljempänä päätös nro 14/2018) 1.1.2019 tapahtuneen voimaantulon seurauksena, ja toisaalta korvausta vahingosta, jota valittajille oli väitteen mukaan aiheutunut kyseisten toimien seurauksena.
I Asiassa sovellettavat oikeussäännöt
A Unionin oikeus
1.
Kuluja ja korvauksia koskevat säännöt
2
Euroopan parlamentin jäsenten kuluja ja korvauksia koskevien sääntöjen (jäljempänä kuluja ja korvauksia koskevat säännöt), sellaisina kuin ne olivat voimassa 14.7.2009 asti, liitteessä III olevassa 1 artiklassa määrättiin seuraavaa:
”1.   Kaikilla Euroopan parlamentin jäsenillä on oikeus vanhuuseläkkeeseen.
2.   Kaikille Euroopan parlamentin jäsenille tarkoitetun lopullisen yhteisön eläkejärjestelmän perustamiseen asti ja jos kansallisessa järjestelmässä ei määrätä eläkkeestä tai jos eläkkeen määrä ja/tai ehdot eivät ole samat kuin sen jäsenvaltion parlamentin jäseniin sovellettavat määrä ja ehdot, jonka edustajaksi jäsen on valittu Euroopan parlamenttiin, tilapäistä eläkettä voidaan maksaa kyseisen jäsenen pyynnöstä Euroopan unionin talousarvion parlamenttia koskevasta pääluokasta.”
3
Kuluja ja korvauksia koskevien sääntöjen liitteessä III olevassa 2 artiklassa määrättiin seuraavaa:
”1.   Tällaisen eläkkeen määrä ja ehdot ovat samat kuin sen jäsenvaltion parlamentin alahuoneen jäsenen eläkkeen määrä ja ehdot, jonka edustajaksi jäsen on valittu Euroopan parlamenttiin.
2.   Jäsenen, joka on edellä 1 artiklan 2 kohdassa tarkoitettu edunsaaja, on järjestelmään liittyessään maksettava Euroopan unionin talousarvioon määrä, jonka suuruus lasketaan siten, että hän maksaa kaikkiaan yhtä paljon kuin sen jäsenvaltion parlamentin alahuoneen jäsen, josta hänet on valittu, maksaisi kansallisten säännösten mukaisesti.”
4
Kuluja ja korvauksia koskevien sääntöjen liitteessä III olevan 3 artiklan 1 ja 2 kohdassa määrättiin seuraavaa:
”1.   Hakemukset tilapäiseen eläkejärjestelmään liittymiseksi on tehtävä kahdentoista kuukauden kuluessa jäsenen toimikauden alkamisesta.
Kyseisen määräajan päätyttyä eläkejärjestelmän jäsenyys tulee voimaan hakemuksen vastaanottamiskuukauden ensimmäisestä päivästä alkaen.
2.   Eläkkeen maksamista koskevat hakemukset on tehtävä kuuden kuukauden kuluessa eläkeoikeuden alkamisesta.
Kyseisen määräajan päätyttyä eläkkeen maksaminen alkaa hakemuksen vastaanottamiskuukauden ensimmäisestä päivästä alkaen.”
2.
Jäsenten asemaa koskevat säännöt
5
Euroopan parlamentin jäsenten asemaa koskevien sääntöjen vahvistamisesta 28.9.2005 tehdyn Euroopan parlamentin päätöksen 2005/684/EY, Euratom (EUVL 2005, L 262, s. 1; jäljempänä jäsenten asemaa koskevat säännöt), joka tuli voimaan 14.7.2009, 25 artiklan 1 ja 2 kohdassa määrätään seuraavaa:
”1.   Jäsenet, jotka olivat parlamentin jäseniä jo ennen sääntöjen voimaan tulemista ja valittiin uudelleen, voivat edustajanpalkkion, siirtymäkorvauksen ja eri eläkkeiden osalta valita edustajantoimensa koko kestoajaksi aikaisemman kansallisen järjestelmän.
2.   Nämä maksut suoritetaan jäsenvaltion talousarviosta.”
6
Jäsenten asemaa koskevien sääntöjen 28 artiklan 1 kohdassa määrätään seuraavaa:
”Eläkeoikeus, jonka jäsen on hankkinut kansallisten säännösten perusteella ennen näiden sääntöjen voimaantuloa, säilyy täysimääräisenä.”
3.
Soveltamisohjeet
7
Euroopan parlamentin jäsenten asemaa koskevien sääntöjen soveltamisohjeista 19.5. ja 9.7.2008 tehdyn Euroopan parlamentin puhemiehistön päätöksen 2009/C 159/01 (EUVL 2009, C 159, s. 1), sellaisena kuin se on muutettuna Euroopan parlamentin jäsenten asemaa koskevien sääntöjen soveltamisohjeiden muuttamisesta 13.12.2010 tehdyllä parlamentin puhemiehistön päätöksellä 2010/C 340/06 (EUVL 2010, C 340, s. 6) (jäljempänä soveltamisohjeet), 7 perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”Siirtymämääräyksissä on varmistettava, että henkilöt, jotka saavat tiettyjä kuluja ja korvauksia koskevien sääntöjen nojalla myönnettyjä etuuksia, saavat niitä myös mainittujen sääntöjen kumoamisen jälkeen perustellun luottamuksensuojan periaatteen mukaisesti. Ennen jäsenten asemaa koskevien sääntöjen voimaantuloa kuluja ja korvauksia koskevien sääntöjen nojalla saatujen eläkeoikeuksien säilyminen on turvattava.”
8
Soveltamisohjeiden 49 artiklan 1 kohdassa määrätään seuraavaa:
”Jäsenellä, joka on hoitanut edustajantointaan vähintään yhden kokonaisen vuoden, on oikeus toimikauden päätyttyä elinaikaiseen vanhuuseläkkeeseen sitä kuukautta seuraavan kuukauden ensimmäisestä päivästä, jona jäsen täyttää 63 vuotta.
Entisten jäsenten tai heidän laillisten edustajiensa on toimitettava vanhuuseläkkeen maksamista koskeva hakemus kuuden kuukauden kuluessa oikeuden alkamisesta, ellei kyseessä ole ylivoimainen este. Tämän määräajan jälkeen vanhuuseläkkeen nauttiminen alkaa hakemuksen vastaanottamiskuukauden ensimmäisenä päivänä.”
9
Soveltamisohjeet tulivat 73 artiklansa nojalla voimaan samana päivänä kuin jäsenten asemaa koskevat säännöt eli 14.7.2009.
10
Soveltamisohjeiden 74 artiklassa määrätään, että kuluja ja korvauksia koskevien sääntöjen voimassaolo päättyy jäsenten asemaa koskevien sääntöjen voimaantulopäivänä, sanotun kuitenkaan rajoittamatta soveltamisohjeiden IV osassa esitettyjä siirtymämääräyksiä, joihin muun muassa niiden 75 artikla kuuluu.
11
Soveltamisohjeiden 75 artiklassa määrätään seuraavaa:
”1.   Perhe-eläkkeen, työkyvyttömyyseläkkeen, huollettavana olevista lapsista myönnetyn työkyvyttömyyseläkkeen lisämäärän ja kuluja ja korvauksia koskevien sääntöjen liitteen I, II ja III nojalla myönnetyn eläkkeen maksamista jatketaan mainittujen liitteiden mukaisesti henkilöille, jotka ovat saaneet kyseisiä etuuksia ennen jäsenten asemaa koskevien sääntöjen voimaantulopäivää.
Jos työkyvyttömyyseläkettä saava entinen jäsen kuolee 14 päivän heinäkuuta 2009 jälkeen, hänen puolisolleen, hänen kanssaan muun vakiintuneen parisuhteen kuin avioliiton osapuolena olevalle henkilölle tai hänen huollettavanaan oleville lapsille maksetaan perhe-eläkettä jäsenten kulukorvaussääntöjen liitteessä I määrätyin ehdoin.
2.   Ennen jäsenten asemaa koskevien sääntöjen voimaantulopäivää edellä mainitun liitteen III nojalla saadut vanhuuseläkeoikeudet säilyvät. Tässä eläkejärjestelmässä eläkeoikeuksia saaneet henkilöt saavat eläkettä, joka lasketaan heidän edellä mainitun liitteen III nojalla saamiensa oikeuksien perusteella, jos he täyttävät asianomaisen jäsenvaltion kansallisessa lainsäädännössä vahvistetut asiaa koskevat edellytykset ja ovat esittäneet edellä mainitussa liitteessä III olevan 3 artiklan 2 kohdassa tarkoitetun hakemuksen.”
B Italian oikeus
12
Päätöksen ro 14/2018 1 §:n 1–3 momentissa määrätään seuraavaa:
”1.   Suoraan ja perhe-eläkkeenä maksettavien elinikäisten eläkkeiden sekä suoraan ja perhe-eläkkeenä maksettaviin pro rata ‑eläke-etuuksiin kohdistuvan elinikäisen eläkkeen osuuden määrät, kun niitä koskevat oikeudet on saatu 31.12.2011 voimassa olleen säännöstön perusteella, lasketaan 1.1.2019 lukien tämän päätöksen mukaisten uusien ehtojen mukaisesti.
2.   Edellisessä momentissa tarkoitettu uusi laskelma suoritetaan kertomalla yksilöllisen eläkemaksun määrä muuntokertoimella, joka vastaa jäsenen ikää päivänä, jona hän sai oikeuden elinikäiseen eläkkeeseen tai pro rata ‑eläke-etuuteen.
3.   Tähän päätökseen liitetyssä taulukossa 1 olevia muuntokertoimia on sovellettava.”
II Asian tausta
13
Asian tausta on selostettu valituksenalaisen tuomion 14–21 kohdassa. Tätä tuomiota varten asian tausta voidaan esittää tiivistettynä seuraavasti.
14
Kukin valittajista on joko Italiassa valittu Euroopan parlamentin entinen jäsen tai tällaisen entisen jäsenen oikeudenomistaja, joka saa vanhuuseläkettä tai perhe-eläkettä (jäljempänä eläke).
15
Parlamentti ilmoitti valittajille vuoden 2019 tammikuun eläkelaskelmiin lisäämällään kommentilla, että heidän eläkkeitään saatetaan tarkistaa päätöksen nro 14/2018 perusteella ja että tämä uusi laskelma voi mahdollisesti johtaa perusteettomasti maksettujen määrien takaisinperintään.
16
Parlamentti sovelsi kyseistä päätöstä kuluja ja korvauksia koskevien sääntöjen liitteessä III olevan 2 artiklan 1 kohdan nojalla ja alensi 1.1.2019 lähtien valittajien eläkkeen määrää.
17
Parlamentti ilmoitti kantajille varainhoidon pääosaston jäsenten edustajanpalkkioiden ja sosiaalietuuksien yksikön päällikön (jäljempänä yksikön päällikkö) päiväämättömällä ilmoituksella, joka liitettiin valittajien vuoden 2019 helmikuun eläkelaskelmaan, että sen oikeudellinen yksikkö oli 11.1.2019 antamallaan lausunnolla nro SJ-0836/18 vahvistanut, että päätöstä nro 14/2018 sovelletaan automaattisesti heidän tilanteeseensa (jäljempänä oikeudellisen yksikön lausunto). Tässä ilmoituksessa todettiin lisäksi, että saatuaan tarvittavat tiedot Camera dei deputatilta (edustajainhuone, Italia) parlamentti ilmoittaisi valittajille heidän eläkkeidensä uudesta määrästä ja perisi mahdollisen erotuksen seuraavien 12 kuukauden kuluessa. Lopuksi ilmoituksessa annettiin valittajille tieto siitä, että heidän eläkeoikeuksiensa lopullinen määrä vahvistettaisiin muodollisella toimella, josta olisi mahdollista tehdä oikaisuvaatimus tai nostaa kumoamiskanne.
18
Yksikön päällikkö ilmoitti riidanalaisilla päätöksillä valittajille ensinnäkin, että heidän eläkkeidensä määrää tullaan kuluja ja korvauksia koskevien sääntöjen liitteessä III olevan 2 artiklan 1 kohdan mukaisesti mukauttamaan niitä määriä vastaavasti, joilla päätöksen nro 14/2018 nojalla alennetaan edustajainhuoneen entisille jäsenilleen Italiassa maksamia vastaavia eläkkeitä. Toiseksi ilmoitettiin, että valittajien eläkkeiden määrää mukautetaan huhtikuusta 2019 lähtien ja taannehtivasti 1.1.2019 alkaen kyseisten päätösten liitteenä toimitettujen eläkkeiden uusien määrien vahvistamista koskevien luonnosten mukaisesti. Kolmanneksi riidanalaisissa päätöksissä valittajille asetettiin niiden vastaanottamisesta alkava 30 päivän määräaika huomautusten esittämiseen. Jollei huomautuksia esitetä, kyseisten päätösten vaikutuksia pidetään lopullisina ja ne johtavat muun muassa perusteettomasti saatujen määrien takaisinperintään tammi–maaliskuulta 2019.
19
Koska yksikään valituksen tekijöistä ei esittänyt tällaisia huomautuksia, riidanalaisten päätösten vaikutuksista tuli lopullisia heihin nähden kyseisen määräajan päätyttyä.
III Oikeudenkäynti unionin yleisessä tuomioistuimessa ja valituksenalainen tuomio
20
Valittajat nostivat unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 10.6. (asiat T‑345/19 ja T‑346/19), 17.6. (asiat T‑364/19 ja T‑365/19), 18.6. (asia T‑366/19), 20.6. (asiat T‑372/19–T‑375/19) ja 25.6.2019 (asia T‑385/19) toimittamillaan kannekirjelmillä kanteet, joissa he vaativat riidanalaisten päätösten kumoamista.
21
Valittajat esittivät kanteidensa tueksi kahdeksan kanneperustetta. Ensimmäisen kanneperusteen mukaan riidanalaisten päätösten antajalla ei ollut toimivaltaa tehdä riidanalaisia päätöksiä ja päätöksen nro 14/2018 automaattinen soveltaminen oli lainvastaista. Toinen kanneperuste koski kuluja ja korvauksia koskevien sääntöjen, jäsenten asemaa koskevien sääntöjen ja soveltamisohjeiden rikkomista. Kolmannessa kanneperusteessa vedottiin jäsenten asemaa koskevien sääntöjen 28 artiklan ja soveltamisohjeiden 75 ja 76 artiklan rikkomiseen. Neljäs kanneperuste koski Euroopan unionin perusoikeuskirjan (jäljempänä perusoikeuskirja) 49 artiklan rikkomista ja rangaistusten lakisidonnaisuuden periaatteen loukkaamista sekä taannehtivuuskiellon ja yhdenvertaisuuden periaatteiden loukkaamista. Viides kanneperuste koski omaisuudensuojan loukkaamista. Kuudes kanneperuste perustui luottamuksensuojan periaatteen, oikeusvarmuuden periaatteen ja saavutettujen oikeuksien suojan periaatteen loukkaamiseen. Seitsemäs kanneperuste koski kohtuusperiaatteen, suhteellisuusperiaatteen ja yhdenvertaisen kohtelun periaatteen loukkaamista. Kahdeksannessa kanneperusteessa kantajat vetosivat kohtuusperiaatteen, suhteellisuusperiaatteen, yhdenvertaisen kohtelun periaatteen ja solidaarisuusperiaatteen loukkaamiseen liittyviin muihin perusteisiin.
22
Unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi valituksenalaisella tuomiolla kaikki kyseiset kanneperusteet ja tämän vuoksi kanteet kokonaisuudessaan.
IV Oikeudenkäyntimenettely ja asianosaisten vaatimukset unionin tuomioistuimessa
23
Valittajat vaativat, että unionin tuomioistuin
–
kumoaa valituksenalaisen tuomion
–
kumoaa riidanalaiset päätökset ja
–
velvoittaa parlamentin korvaamaan valituksesta ja unionin yleisessä tuomioistuimessa käydystä menettelystä aiheutuneet oikeudenkäyntikulut.
24
Parlamentti vaatii, että unionin tuomioistuin:
–
hylkää valituksen ja
–
velvoittaa valittajat korvaamaan valituksesta ja unionin yleisessä tuomioistuimessa käydystä menettelystä aiheutuneet oikeudenkäyntikulut.
25
Enrico Falqui toimitti 12.1.2022 häntä koskevan asian C‑391/21 P oikeudenkäyntimenettelyn yhteydessä unionin tuomioistuimen kirjaamoon jäljennöksen Consiglio di giurisdizione della Camera dei deputatin (edustajainhuoneen lainkäyttöneuvosto, Italia) 23.12.2021 antamasta tuomiosta nro 4/2021 (jäljempänä tuomio nro 4/2021), jolla kumotaan päätös nro 14/2018. Kyseistä asiakirjaa ei tässä vaiheessa lisätty asian asiakirja-aineistoon.
26
Valittajat toimittivat 9.3.2022 unionin tuomioistuimen kirjaamoon saman tuomion.
27
Nyt käsiteltävässä asiassa samoin kuin asioissa Falqui v. parlamentti (C‑391/21 P) ja Coppo Gavazzi ym. v. parlamentti (C‑725/20 P) kirjaaja toimitti 16.3.2022 asianosaisille esittelevän tuomarin ja julkisasiamiehen unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 62 artiklan nojalla päättämän prosessinjohtotoimen, jonka mukaan heitä on pyydetty toimittamaan kaikki asiakirjat, jotka ovat omiaan vaikuttamaan heitä koskevan asian kohteeseen, ja erityisesti tuomion nro 4/2021.
28
Nyt käsiteltävän asian valittajat toimittivat 23.3.2022 useita asiakirjoja, joiden joukossa on tuomio nro 4/2021. Myös parlamentti toimitti 29.3.2022 useita asiakirjoja, joiden joukossa on tuomio nro 4/2021 ja asiakirja, jonka otsikko on ”Italian edustajainhuoneen eläkkeiden laskennasta antamat uudet säännöt”. Parlamentti ilmoitti unionin tuomioistuimelle myös, että kun se saa edustajainhuoneelta pyytämänsä lisäselvityksen kyseisten sääntöjen konkreettisesta soveltamisesta, se tulee laskemaan valittajien eläkkeet uudelleen ja lähettämään heille uuden päätösluonnoksen, joka koskee heidän eläkeoikeuksiensa määrittämistä ja johon heillä tulee olemaan mahdollisuus esittää huomautuksia ennen lopullisen päätöksen tekemistä.
29
Parlamentti toimitti 12.10. ja 29.11.2022 unionin tuomioistuimen kirjaamoon lopulliset päätökset, joissa määritetään niiden eläkkeiden uudet määrät, joita valittajille maksetaan marraskuusta 2022 lähtien, sekä jälkikäteen maksettavat erät (jäljempänä parlamentin uudet päätökset).
30
Unionin tuomioistuimen presidentti pyysi 25.10.2022 tekemällään päätöksellä asianosaisia täsmentämään, katsoivatko ne yhtäältä, että parlamentin uusilla päätöksillä korvattiin takautuvin vaikutuksin riidanalaiset päätökset, ja toisaalta että kyseisten uusien päätösten antamisen jälkeen valituksella oli edelleen kohde.
31
Parlamentti täsmensi 29.11.2022 katsovansa, että parlamentin uusilla päätöksillä korvattiin takautuvin vaikutuksin riidanalaiset päätökset mutta että valituksella oli edelleen kohde. Sen mukaan asiaosaisten ja hyvän oikeudenhoidon intressissä on, että unionin tuomioistuin lausuu valituksen asiakysymyksestä, jotta selvennetään kysymystä siitä, rasittaako valituksenalaista tuomiota oikeudellinen virhe, ja siitä, voiko parlamentti laskea kuluja ja korvauksia koskevien sääntöjen liitteessä III olevan 2 artiklan 1 kohdan mukaisesti valittajien eläkkeet uudelleen, jos sovellettava kansallinen säännöstö muuttuu.
32
Valittajat ilmoittivat 29.11.2022 toimitetulla kirjeellä katsovansa, että kaikki valitusperusteet olivat edelleen perusteltuja ja ajankohtaisia, koska parlamentin uusilla päätöksillä ei ollut korvattu riidanalaisia päätöksiä, jotka olivat edelleen täysin tehokkaita ja päteviä. Parlamentin uudet päätökset samoin kuin riidanalaiset päätökset merkitsevät valittajien mukaan heidän eläkkeensä määrän uudelleen laskemista ja kyseisen oikeuden uudelleenmäärittelyä taannehtivin ja pitkäaikaisin vaikutuksin, kun heidän eläkeoikeutensa edellytyksiä muutetaan. Päätöstä nro 14/2018 on valittajien mukaan nimittäin muutettu yksinomaan siltä osin kuin se koskee muuntokerrointa, joka koskee vanhuuseläkettä saavan parlamentin jäsenen ikää.
V Valituksen tarkastelu
33
Valituksensa tueksi valittajat esittävät kuusi valitusperustetta, joissa riitautetaan lähinnä se, että unionin yleinen tuomioistuin vahvisti soveltamisohjeiden 75 artiklan, luettuna yhdessä kuluja ja korvauksia koskevien sääntöjen liitteessä III olevan 2 artiklan 1 kohdan kanssa (jäljempänä parlamentin sisäiset säännöt), sellaisen tulkinnan pätevyyden, jonka perusteella parlamentti sovelsi päätöstä nro 14/2018 mukauttaakseen heidän eläkkeensä määrää. Ensimmäinen, toinen, kolmas ja neljäs kanneperuste, joita on tarkasteltava yhdessä, koskevat parlamentin sisäisten sääntöjen virheellistä tulkintaa ja oikeusvarmuuden periaatteen, luottamuksensuojan periaatteen, suhteellisuusperiaatteen ja perusoikeuskirjan 17 artiklassa vahvistetun omaisuudensuojan loukkaamista sekä parlamentin laiminlyöntiä antaa toimi. Viidennen valitusperusteen mukaan parlamentin työjärjestyksen 25 artiklan 3 kohtaa on tulkittu virheellisesti. Kuudennessa valitusperusteessa vedotaan oikeudelliseen virheeseen, jonka unionin yleinen tuomioistuin on väitetysti tehnyt ja joka koskee riidanalaisten päätösten perustelujen asianmukaisuuden arviointia.
A Alustavat huomautukset valittajien oikeussuojan tarpeen säilymisestä
34
Tämän tuomion 29 kohdasta ilmenee, että parlamentin uusilla päätöksillä, jotka on annettu oikeudenkäyntimenettelyn ollessa vireillä unionin tuomioistuimessa, vahvistetaan niiden eläkkeiden määrät, joita valittajille maksetaan marraskuusta 2022 lähtien, sekä jälkikäteen maksettavat erät.
35
Tältä osin on huomautettava, että unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan on niin, että sillä uhalla, että lausunnon antaminen asiassa raukeaa, oikeudenkäynnin kohteen on oikeussuojan tarpeen tavoin oltava olemassa tuomioistuimen ratkaisun julistamiseen saakka, mikä edellyttää sitä, että valitus voi tuloksellaan tuottaa valittajalle etua (tuomio 4.9.2018, ClientEarth v. komissio, C‑57/16 P, EU:C:2018:660, 43 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
36
Kantajan oikeussuojan tarve ei kuitenkaan välttämättä lopu sen vuoksi, että kantajan riitauttaman toimen vaikutukset ovat lakanneet oikeudenkäynnin aikana (ks. vastaavasti tuomio 28.5.2013, Abdulrahim v. neuvosto ja komissio, C‑239/12 P, EU:C:2013:331, 62 kohta).
37
Kantajalla voi tietyissä tilanteissa säilyä intressi vaatia asian vireillä ollessa lainsäädännöllä kumotun toimen kumoamista saadakseen riidanalaisen toimen antajan tekemään jatkossa asianmukaiset muutokset ja siten estääkseen sen riskin, että lainvastaisuus, jonka väitetään rasittavan riidanalaista toimea, toistuu (tuomio 6.9.2018, Bank Mellat v. neuvosto, C‑430/16 P, EU:C:2018:668, 64 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
38
Nyt käsiteltävässä asiassa parlamentin 29.11.2022 antamasta vastauksesta, joka on esitetty tiivistetysti tämän tuomion 31 kohdassa, ilmenee yksiselitteisesti, että kyseinen toimielin aikoo jatkossakin mukauttaa entisten Euroopan parlamentin jäsenten eläkkeitä, mikäli kuluja ja korvauksia koskevien sääntöjen liitteessä III olevan 2 artiklan 1 kohdassa tarkoitetussa kansallisessa lainsäädännössä tapahtuu muutos (jäljempänä muuttuva järjestelmä).
39
Vaikka parlamentti on korvannut riidanalaiset päätökset uusilla päätöksillä, kaikki kyseiset päätökset perustuvat edelleen parlamentin sisäisten sääntöjen sellaiseen tulkintaan, jonka mukaan parlamentin on sovellettava muuttuvaa järjestelmää vanhuuseläkettä saaviin entisiin Euroopan parlamentin jäseniin ja perhe-eläkettä saaviin henkilöihin, jotka valittajien tavoin kuuluvat kuluja ja korvauksia koskevien sääntöjen liitteiden soveltamisalaan (jäljempänä kyseessä olevat entiset Euroopan parlamentin jäsenet).
40
Valittajat kyseenalaistavat nyt käsiteltävän valituksen yhteydessä nimenomaan tämän tulkinnan. Tästä seuraa, että huolimatta siitä, että riidanalaiset päätökset on korvattu takautuvin vaikutuksin, valittajilla on edelleen intressi saada todetuksi, että unionin yleinen tuomioistuin on tehnyt oikeudellisen virheen vahvistaessaan, että kyseinen tulkinta on perusteltu, koska parlamentti voi soveltaa sitä tehdessään tulevaisuudessa riidanalaisia päätöksiä tai parlamentin uusia päätöksiä vastaavia päätöksiä, joten on olemassa paitsi vaara väitetyn lainvastaisuuden toistumisesta tämän tuomion 37 kohdassa mainitussa oikeuskäytännössä tarkoitetulla tavalla, myös vaara siitä, että kun tällaisista samankaltaisista päätöksistä nostetaan kumoamiskanne, unionin yleinen tuomioistuin tekee uudelleen väitetyt oikeudelliset virheet, jotka ovat saaneet sen vahvistamaan, että mainittu tulkinta on perusteltu.
41
Uusista päätöksistä ilmenee lisäksi, että parlamentti on edelleen sitä mieltä, että yksikön päälliköllä on toimivalta tehdä päätöksiä eläkkeiden määrän muuttamisesta siinä tapauksessa, että kansallisessa lainsäädännössä on tapahtunut muutos, ja että kyseisissä päätöksissä ei tarvitse esittää perusteluja siitä, ovatko ne unionin oikeuden mukaisia.
42
Tästä seuraa, että on katsottava, että valittajilla on edelleen oikeussuojan tarve unionin tuomioistuimessa siltä osin kuin nyt käsiteltävä valitus kohdistuu valituksenalaisen tuomion perusteluihin, jotka ovat välttämätön tuki unionin yleisen tuomioistuimen arvioinneille, joiden mukaan ensinnäkin parlamentin sisäisistä säännöistä ilmenee, että parlamentin on sovellettava kyseessä oleviin entisiin Euroopan parlamentin jäseniin muuttuvaa järjestelmää, toiseksi yksikön päälliköllä on toimivalta tehdä päätöksiä näiden entisten parlamentin jäsenten eläkkeiden määrän muuttamisesta ja kolmanneksi parlamentilla ei ole velvollisuutta esittää tällaisissa päätöksissä syitä, joiden perusteella ne ovat unionin oikeuden mukaisia.
B Ensimmäinen, toinen, kolmas ja neljäs valitusperuste
1.
Asianosaisten väitteet
43
Ensimmäisen, toisen, kolmannen ja neljännen valitusperusteen tueksi esitetään kaksi erillistä väitettä.
44
Valittajat arvostelevat ensimmäisessä väitteessään unionin yleistä tuomioistuinta siitä, että se totesi yhtäältä valituksenalaisen tuomion 81 kohdassa, että kuluja ja korvauksia koskevien sääntöjen liitettä III sovellettiin edelleen heihin jäsenten asemaa koskevien sääntöjen voimaantulon jälkeen, ja toisaalta valituksenalaisen tuomion 90 kohdassa, että parlamentin sisäisillä säännöillä ei loukata kyseessä olevien entisten Euroopan parlamentin jäsenten saavutettuja oikeuksia.
45
Tältä osin valittajat väittävät, että soveltamisohjeiden 74 artiklalla kumottiin kuluja ja korvauksia koskevien sääntöjen liite III ja voimassa ovat edelleen ainoastaan soveltamisohjeiden IV osassa olevat siirtymämääräykset sekä soveltamisohjeiden 75 artikla. Jäsenten asemaa koskevien sääntöjen voimaantulosta lukien kyseisen liitteen III sisältö pysytettiin heidän mukaansa voimassa soveltamisohjeiden 74 ja 75 artiklalla, kuten soveltamisohjeiden 7 perustelukappaleesta ilmenee.
46
Soveltamisohjeiden 75 artiklassa olevalla viittauksella kuluja ja korvauksia koskevien sääntöjen liitteisiin on nimittäin heidän mukaansa katsottava viitattavan eläke-etuuteen, jota sovellettiin silloin, kun kyseiset liitteet olivat voimassa. Kyseisen määräyksen tavoitteena on turvata kyseessä olevien entisten Euroopan parlamentin jäsenten saavutetut oikeudet, mikä vahvistetaan lisäksi jäsenten asemaa koskevien sääntöjen 28 artiklassa.
47
Näin ollen sen toteaminen, että eläkkeen määrän alentaminen ei vaikuta saavutettuun oikeuteen saada eläkettä, edellyttäisi valittajien mukaan niiden olosuhteiden täsmentämistä, joissa tilanne on tällainen, ja soveltamisohjeiden 75 artiklan 1 ja 2 kohdan erottamista toisistaan, mitä unionin yleinen tuomioistuin ei ole tehnyt.
48
Nyt käsiteltävässä asiassa valittajien eläkkeiden määrä on laskettu sellaisen kertoimen avulla, jonka edustajainhuoneen puheenjohtajisto vahvistanut yksipuolisesti ja taannehtivasti sellaisten tapahtumien perusteella, joita vakuutusmatemaattisen logiikan mukaan on pidettävä epävarmoina, koska ne liittyvät tuleviin ja epävarmoihin tapahtumiin, kuten etuudensaajan keskimääräiseen elinkelpoisuuteen vanhuuseläkkeen maksamispäivänä ja siihen, onko olemassa todennäköisesti puoliso tai perilliset, joilla on oikeus saada perhe-eläkettä. Valittajien eläkkeiden määrän muuttamisen ajankohtana olisi kuitenkin voitu varmuudella määrittää, olivatko nämä tapahtumat jo toteutuneet vai eivät.
49
Vaikka kuluja ja korvauksia koskevien sääntöjen liitteessä III olevaa 2 artiklaa voitiin soveltaa käsiteltävässä asiassa soveltamisohjeiden 75 artiklan nojalla, kyseinen määräys ei valittajien mukaan koske eläkeoikeuden syntymisen edellytyksiä. Riidanalaisilla päätöksillä on sitä vastoin muutettu, paitsi kyseessä olevien eläkkeiden määrää, myös tämän määrän laskentamenetelmää korvaamalla menetelmä, joka perustuu kyseessä olevien entisten Euroopan parlamentin jäsenten toimikauden aikana saamaan palkkioon, menetelmällä, joka perustuu kyseisten parlamentin jäsenten maksamiin maksuihin, ja tämä ikään kuin eläkkeet olisi aina laskettu maksuperusteisen menetelmän mukaisesti. Valittajilla ei ollut palveluksessa ollessaan mahdollisuutta ennakoida riidanalaisilla päätöksillä aikaansaatua muutosta eikä heillä ollut mahdollisuutta korottaa kyseiseen eläkejärjestelmään suorittamiaan maksuja sen kielteisten vaikutusten lieventämiseksi.
50
Toissijaisesti eli siinä tapauksessa, että eläkeoikeus ja oikeus saada eläke-etuus on erotettava toisistaan, valittajat väittävät, että heillä on paitsi oikeus eläkkeeseen myös oikeus saada jokin kiinteä määrä vanhuuseläkettä, kuten soveltamisohjeiden 75 artiklasta ilmenee, joten heillä on oikeus saada eläkettä määrä, joka vastaa määrää, jonka he saattoivat odottaa saavansa silloin, kun he maksoivat eläkemaksujaan. Riidanalaiset päätökset aiheuttavat valittajien mukaan epätasapainon valittajien vahingoksi, koska maksetuilla maksuilla ei tuolloin ollut mitään vaikutusta eläkeoikeuden saamiseen tai kyseisen oikeuden laajuuteen, ja ne olivat näin ollen määrältään vähäisiä ensimmäisinä vaalikausina, mikä on tällä hetkellä epäedullista ennen kaikkea kyseessä oleville vanhimmille Euroopan parlamentin jäsenille, kuten valittajille.
51
Valittajat väittävät toisessa väitteessään, että unionin yleinen tuomioistuin loukkasi oikeusvarmuuden periaatetta, luottamuksensuojan periaatetta, perusoikeuskirjan 17 artiklassa vahvistettua omaisuudensuojaa ja suhteellisuusperiaatetta.
52
Ensinnäkin eläkeoikeuksien määrittäminen uusien sääntöjen perusteella loukkaa valittajien mukaan oikeusvarmuuden periaatetta siltä osin kuin se on jäsenten asemaa koskevien sääntöjen 28 artiklan ja soveltamisohjeiden 75 artiklan tarkoituksen mukaisesti esteenä saavutettujen oikeuksien loukkaamiselle.
53
Toiseksi kyseinen uusi vanhuuseläkkeiden määrän määrittämistapa loukkaa luottamuksensuojan periaatetta, koska kyseinen periaate on esteenä kaikille muutoksille niiden eläkkeiden laskentasääntöihin, joihin valittajat ovat vapaaehtoisesti liittyneet. Kyseiset entiset Euroopan parlamentin jäsenet eivät nimittäin olleet tietoisia siitä, että heidän eläkejärjestelmänsä perustui automaattiseen viittaukseen sen jäsenvaltion, jossa heidät on valittu, parlamentin entisten jäsenten vanhuuseläkkeisiin.
54
Unionin yleinen tuomioistuin ei heidän mukaansa myöskään ottanut huomioon sitä, että parlamentti ilmoitti valittajille päätöksen nro 14/2018 mahdollisesta soveltamisesta heihin vasta vuonna 2019 eli sen päivämäärän jälkeen, jona heidän vanhuuseläkkeensä määrän alentamista olisi pitänyt soveltaa, eli 1.1.2019 jälkeen, jolloin heille tosiasiallisesti taattiin se, että aikaisemmin saavutettu oikeus jatkuu.
55
Päätöksessä nro 14/2018 ei sitä paitsi mainita lainkaan kyseessä olevia entisiä Euroopan parlamentin jäseniä.
56
Edustajainhuone ja Senato (senaatti, Italia) olivat valittajien mukaan joka tapauksessa antaneet vakuutteluja kantajien eläkeoikeuden muuttumattomuudesta parlamentin jäsenten asemaa koskevien sääntöjen 27 ja 28 artiklan sekä soveltamisohjeiden 75 artiklan mukaisesti.
57
Kolmanneksi valittajat huomauttavat perusoikeuskirjan 17 artiklassa vahvistetusta omaisuudensuojasta, että unionin yleinen tuomioistuin on todennut, että tavoite, johon parlamentti vetosi perustellakseen sen, että riidanalaisilla päätöksillä loukataan kyseistä oikeutta, mainitaan nimenomaisesti päätöksen nro 14/2018 johdanto-osassa. Parlamentti ei heidän mukaansa kuitenkaan mainitse, että sen tarkoituksena on laskea uudelleen vanhuuseläkkeiden määrä. Parlamentti ei myöskään vedonnut eikä päätöksessä nro 14/2018 ole vedottu yleisen edun mukaiseen tavoitteeseen, joka oikeuttaisi kyseisen loukkaamisen.
58
Valittajat korostavat myös, että unionin yleinen tuomioistuin erotti valituksenalaisen tuomion 160 kohdassa toisistaan eläkeoikeuden loukkaamisen ja pelkän vanhuuseläkkeen määrän mukauttamisen. Unionin yleinen tuomioistuin ei kuitenkaan todennut, missä on se raja, jonka ylittyessä eläkkeen määrän muuttamisella ei enää kunnioiteta omistusoikeuden keskeistä sisältöä ja joka merkitsee eläkeoikeuden loukkaamista sellaisenaan.
59
Toiseksi unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 172 kohdassa virheellisesti päätöksen nro 14/2018 sisältöön tukeutuen, että valittajien eläkkeiden määrän alentamisen tarkoituksena oli mukauttaa kaikille Euroopan parlamentin entisille jäsenille maksettujen eläkkeiden määrä maksuperusteiseen laskentamenetelmään.
60
Valittajien mukaan kyseinen unionin yleisen tuomioistuimen päättely on kehäpäätelmä. Se perustuu nimittäin Italian oikeuden säännöksiin eikä unionin oikeusjärjestyksessä tunnustettuun yleisen edun mukaiseen tavoitteeseen, mutta se kuuluu kuitenkin sen tutkimiseen, ovatko riidanalaiset päätökset yhteensopivia perusoikeuskirjassa vahvistetun omaisuudensuojan kanssa.
61
Lisäksi mainitussa päättelyssä on valittajien mukaan otettu vääristyneellä tavalla huomioon päätöksessä nro 14/2018 säädetty vanhuuseläkkeiden määrän laskentamenetelmä, jota ei voida pitää maksuihin perustuvana, koska yhtäältä kyseisen päätöksen 1 artiklan 4 kohdan nojalla elinikäisten eläkkeiden määrä on rajattu. Toisaalta kyseisessä päätöksessä säädetty uusi laskentamenetelmä ei perustu yksilöllisesti määritettyyn prosenttiosuuteen vaan samansuuruiseen prosenttiosuuteen kaikkien kyseessä olevien entisten Euroopan parlamentin jäsenten osalta. Näin ollen entinen Euroopan parlamentin jäsen, joka on suorittanut toimikautensa aikana maksuja, joiden määrä on laskettu suuremman prosenttiosuuden mukaisesti kuin tämä samansuuruinen prosenttiosuus, menettäisi etuuden niiden maksujen osalta, jotka ylittävät mainitun prosenttiosuuden.
62
Neljänneksi päätöksellä nro 14/2018 käyttöön otettu eläkkeiden määrän laskentamenetelmä merkitsee valittajien mukaan myös suhteellisuusperiaatteen loukkaamista siltä osin kuin se perustuu maksujen prosenttiosuuteen, joka ei ole yksilöllinen.
63
Riidanalaisilla päätöksillä asetettiin valittajien mukaan liian raskas henkilökohtainen taakka erityisesti vanhimmille valittajille. Gatti, joka on tällä hetkellä 80-vuotias, kärsii suurimmasta haitasta, sillä hänen vanhuuseläkkeensä määrää on alennettu 61 prosentilla, vaikka hän toimi parlamentissa kahdella vaalikaudella. Tällä hetkellä 91-vuotiaan Ceravolon osalta kyseistä määrää puolestaan alennettiin 47 prosentilla. Kuolinhetkellään 83-vuotiaan Pisonin osalta kyseistä määrää alennettiin 24 prosentilla, vaikka hän oli toiminut samassa tehtävässä samana ajanjaksona kuin Ceravolo, jonka osalta kyseistä määrää alennettiin 47 prosentilla.
64
Suhteellisuusperiaatteen loukkaaminen esitetyn perustelun yhteydessä on valittajien mukaan sitäkin ilmeisempi, kun otetaan huomioon se, että maksuperusteinen eläkejärjestelmä otettiin käyttöön Italiassa ensimmäisen kerran 1.1.1996 ja että sitä laajennettiin 1.1.2012 alkaen suurimpaan osaan työntekijöistä. Riidanalaisilla päätöksillä sitä vastoin asetettiin valittajille maksuperusteinen järjestelmä siltä osin kuin kyse on vuotta 1995 edeltäneestä ajanjaksosta, jolta maksuja maksettiin ja jolloin kyseinen maksujärjestelmä ei ollut voimassa kenenkään osalta Italiassa.
65
Parlamentti väittää, että ensimmäinen valitusperuste on osittain jätettävä tutkimatta ja se on osittain perusteeton.
2.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
a)
Alustavat huomautukset
66
Ensimmäisellä väitteellään valittajat riitauttavat parlamentin sisäisiin sääntöihin nojautuen muuttuvan järjestelmän säilyttämisen jäsenten asemaa koskevien sääntöjen voimaantulon jälkeen ja väittävät, että tällaisella järjestelmällä loukataan saavutettuja oikeuksia saada vanhuuseläkettä.
67
Näin ollen valittajat riitauttavat tällaisella väitteellä lähinnä parlamentin sisäisten sääntöjen sen tulkinnan perusteltavuuden, jonka mukaan parlamentin on sovellettava muuttuvaa järjestelmää kyseessä oleviin entisiin Euroopan parlamentin jäseniin.
68
Sama koskee tämän valitusperusteen toista osaa siltä osin kuin valittajat väittävät siinä, että heidän eläkkeensä määrän laskemista koskevien uusien sääntöjen soveltaminen ei ole oikeusvarmuuden periaatteen mukaista, koska kyseisillä uusilla säännöillä loukataan saavutettuja eläkeoikeuksia, eikä luottamuksensuojan periaatteen mukaista, koska se on esteenä sen eläkkeen määrän alentamiselle, jota valittajat odottivat voivansa saada kuulumalla vapaaehtoisesti kuluja ja korvauksia koskevien sääntöjen liitteessä III olevan 2 artiklan 1 kohdalla perustettuun eläkejärjestelmään.
69
Siltä osin kuin valittajat arvostelevat toisessa väitteessään unionin yleistä tuomioistuinta siitä, ettei se ottanut huomioon ensinnäkin sitä, että parlamentti ilmoitti heille liian myöhään päätöksen nro 14/2018 mahdollisesta soveltamisesta, toiseksi sitä, että kyseisessä päätöksessä ei mainita kyseessä olevia entisiä Euroopan parlamentin jäseniä, ja kolmanneksi sitä, että edustajainhuone ja senaatti ovat antaneet vakuutteluja valittajien eläkeoikeuden muuttumattomuudesta, he eivät edes välillisesti arvostele valituksenalaisen tuomion perusteluja, jotka muodostavat välttämättömän tuen unionin yleisen tuomioistuimen ratkaisulle, jossa vahvistetaan parlamentin sisäisten sääntöjen tulkinta, jonka mukaan kyseisen toimielimen on sovellettava muuttuvaa järjestelmää kyseessä oleviin entisiin Euroopan parlamentin jäseniin.
70
Kolmannen väitteen osalta on todettava, että siltä osin kuin valittajat arvostelevat siinä unionin yleistä tuomioistuinta siitä, että se ei arvioinut riidanalaisten päätösten yhteensopivuutta perusoikeuskirjassa vahvistetun omaisuudensuojan kanssa unionin oikeudessa tunnustetun tavoitteen vaan päätöksellä nro 14/2018 tavoitellun päämäärän kannalta, valittajat riitauttavat lähinnä sen, onko parlamentin sisäisten sääntöjen tulkinta, jonka mukaan kyseisen toimielimen on sovellettava muuttuvaa järjestelmää kyseessä oleviin entisiin Euroopan parlamentin jäseniin, unionin oikeuden mukainen.
71
Valittajat eivät sitä vastoin kiistä parlamentin sisäisten sääntöjen tulkinnan perusteltavuutta, kun he arvostelevat unionin yleistä tuomioistuinta ensinnäkin siitä, ettei se täsmentänyt rajaa, jonka ylittyessä eläkkeen määrän muutos ei enää kunnioita omistusoikeuden keskeistä sisältöä ja merkitsee sellaisenaan eläkeoikeuden loukkaamista, ja toiseksi siitä, että se otti päätöksessä nro 14/2018 säädetyn eläkkeiden laskentamenetelmän huomioon vääristyneellä tavalla.
72
Neljännestä väitteestä, joka koskee suhteellisuusperiaatteen loukkaamista, on todettava, että valittajat väittävät tällä väitteellään, että päätös nro 14/2018 ei ole kyseisen periaatteen mukainen ensinnäkin kyseisessä päätöksessä säädetyn eläkkeiden laskentamenetelmän vuoksi, toiseksi sen vaikutuksen vuoksi, joka kyseisellä menetelmällä on kantajien tilanteeseen, ja kolmanneksi kyseisen päätöksen historiallisen asiayhteyden vuoksi. Näin ollen valittajat riitauttavat tällaisella väitteellä lähinnä sen parlamentin sisäisten sääntöjen tulkinnan perusteltavuuden, jonka mukaan parlamentin on sovellettava muuttuvaa järjestelmää kyseessä oleviin entisiin Euroopan parlamentin jäseniin.
73
Tästä seuraa, että ensimmäistä, toista, kolmatta ja neljättä valitusperustetta on tutkittava ainoastaan siltä osin kuin valittajat arvostelevat niissä parlamentin sisäisten sääntöjen sellaista tulkintaa, jonka mukaan parlamentin on sovellettava muuttuvaa järjestelmää kyseessä oleviin entisiin Euroopan parlamentin jäseniin, koska ensinnäkään tällainen tulkinta ei ilmene kyseisistä säännöistä, toiseksi se ei ole oikeusvarmuuden ja luottamuksensuojan periaatteiden mukainen ja kolmanneksi se ei ole perusoikeuskirjan 17 artiklassa vahvistetun omaisuudensuojan mukainen.
b)
Asiakysymys
1) Parlamentin sisäisten sääntöjen väitetty rikkominen
74
Valittajat arvostelevat unionin yleistä tuomioistuinta lähinnä siitä, että se katsoi valituksenalaisen tuomion 99 kohdassa, että parlamentti saattoi pätevästi tukeutua sisäisiin sääntöihinsä soveltaakseen muuttuvaa järjestelmää kyseessä oleviin entisiin Euroopan parlamentin jäseniin.
75
Aluksi on todettava, että kuluja ja korvauksia koskevien sääntöjen liitteessä III olevan 2 artiklan 1 kohdan mukaan ”[tilapäisen] eläkkeen määrä ja ehdot ovat samat kuin sen jäsenvaltion parlamentin alahuoneen jäsenen eläkkeen määrä ja ehdot, jonka edustajaksi jäsen on valittu Euroopan parlamenttiin”.
76
Kuten unionin yleinen tuomioistuin totesi lähinnä valituksenalaisen tuomion 86 kohdassa, ilmaisusta ” [tilapäisen] eläkkeen määrä ja ehdot ovat samat” ilmenee, että parlamentin on sovellettava kyseessä oleviin entisiin Euroopan parlamentin jäseniin eläkkeiden laskentasääntöjä sellaisina kuin niitä sovelletaan sen jäsenvaltion parlamentin jäseniin, josta nämä entiset Euroopan parlamentin jäsenet on valittu. Toisin sanoen parlamentin on sovellettava kyseessä oleviin entisiin Euroopan parlamentin jäseniin muuttuvaa järjestelmää.
77
Tämä kuluja ja korvauksia koskevien sääntöjen liitteessä III olevan 2 artiklan 1 kohdan tulkinta vastaa kyseisellä säännöksellä tavoiteltua päämäärää, sellaisena kuin se ilmenee kyseisen liitteen 1 artiklan 2 kohdasta.
78
Viimeksi mainitun määräyksen mukaan mainitussa liitteessä olevan 2 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua eläkettä voivat saada ainoastaan entiset Euroopan parlamentin jäsenet, joiden osalta sen jäsenvaltion eläkejärjestelmässä, jossa heidät on valittu, ei määrätä eläkkeestä tai joiden eläkkeen määrä ja/tai laskentaa koskevat ehdot eivät ole samat kuin ne, joita sovelletaan kansallisen parlamentin jäseniin.
79
Kuluja ja korvauksia koskevien sääntöjen liitteessä III olevan 2 artiklan 1 kohdan pääasiallisena tarkoituksena on näin ollen mahdollistaa se, että kyseisen liitteen 1 artiklan 2 kohdassa tarkoitetussa tilanteessa olevia entisiä Euroopan parlamentin jäseniä kohdellaan samalla tavalla kuin niitä Euroopan parlamentin jäseniä, joiden kansallisessa eläkejärjestelmässä säädettiin oikeudesta vanhuuseläkkeeseen, jonka määrä ja/tai laskentaa koskevat ehdot olivat samat kuin ne, joita sovelletaan heidän kansallisen parlamenttinsa jäseniin.
80
Kyseisen määräyksen tulkitseminen siten, että siinä edellytetään, että parlamentti soveltaa muuttuvaa järjestelmää kyseessä oleviin entisiin Euroopan parlamentin jäseniin, johtaa näin ollen siihen, että heihin samoin kuin näihin muihin Euroopan parlamentin entisiin jäseniin sovelletaan muutoksia, joita heidän kansallisen parlamentin jäsenten eläkkeiden määrän laskentasääntöihin on tehty.
81
Lisäksi kuluja ja korvauksia koskevien sääntöjen liitteessä III olevan 2 artiklan 1 kohdalla käyttöön otettu eläkejärjestelmä pidettiin soveltamisohjeiden nojalla voimassa jäsenten asemaa koskevien sääntöjen voimaantulon jälkeen niiden kyseessä olevien entisten Euroopan parlamentin jäsenten osalta, jotka olivat alkaneet saada vanhuuseläkettä tämän järjestelmän perusteella ennen kyseistä voimaantuloa.
82
Soveltamisohjeiden 74 artiklassa tosin määrätään yhtäältä, että kuluja ja korvauksia koskevien sääntöjen voimassaolo lakkaa näiden jäsenten asemaa koskevien sääntöjen voimaantulopäivänä, mutta toisaalta myös, että sääntöjen voimassaolo lakkaa, jollei kyseisten soveltamisohjeiden IV osassa ja erityisesti niiden 75 artiklassa esitetyistä siirtymämääräyksistä muuta johdu.
83
Soveltamisohjeiden 75 artiklan 1 kohdan nojalla kuluja ja korvauksia koskevien sääntöjen liitteen III nojalla myönnetyn eläkkeen maksamista jatketaan kyseisen liitteen mukaisesti henkilöille, jotka ovat saaneet kyseisiä etuuksia ennen jäsenten asemaa koskevien sääntöjen voimaantulopäivää.
84
Kuten unionin yleinen tuomioistuin perustellusti totesi valituksenalaisen tuomion 88 kohdassa, kyseisen määräyksen sanamuodosta ja tarkemmin sanottuna muotoilun ”maksamista jatketaan [kuluja ja korvauksia koskevien sääntöjen liitteen III] mukaisesti” pakottavuudesta sekä indikatiivin preesensin käyttämisestä tässä muotoilussa on pääteltävä, että muuttuvaa järjestelmää sovelletaan edelleen kyseessä oleviin entisiin Euroopan parlamentin jäseniin jäsenten asemaa koskevien sääntöjen voimaantulon jälkeen.
85
Toisin kuin valittajat väittävät, unionin yleinen tuomioistuin ei näin ollen tehnyt oikeudellista virhettä, kun se totesi valituksenalaisen tuomion 81 kohdassa, että kuluja ja korvauksia koskevien sääntöjen liitteen III määräyksiä ei ole kumottu jäsenten asemaa koskevien sääntöjen voimaantulon jälkeen.
86
Soveltamisohjeiden 75 artiklan 1 kohdan tulkintaa, jonka mukaan muuttuvaa järjestelmää sovelletaan edelleen kyseessä oleviin entisiin Euroopan parlamentin jäseniin jäsenten asemaa koskevien sääntöjen voimaantulon jälkeen, ei horjuta kyseisen määräyksen 2 kohta, soveltamisohjeiden seitsemäs perustelukappale tai jäsenten asemaa koskevien sääntöjen 28 artikla.
87
Soveltamisohjeiden 75 artiklan 2 kohdan ensimmäisestä virkkeestä on ensinnäkin todettava, että siinä määrätään, että ”ennen jäsenten asemaa koskevien sääntöjen voimaantulopäivää [jäsenten kuluja ja korvauksia koskevien sääntöjen] liitteen III mukaisesti saadut vanhuuseläkeoikeudet säilyvät”.
88
Toisin kuin valittajat väittävät, kyseisestä määräyksestä ei kuitenkaan voida johtaa mitään taetta sellaisen vanhuuseläkkeen maksamisesta, joka on laskettu jäsenten asemaa koskevien sääntöjen voimaantulopäivänä voimassa olleiden kansallisten eläkkeiden laskentasääntöjen perusteella, eikä sen eläkkeen maksamisesta, joka on kiinteä ja muuttumaton sinä ajankohtana, jona henkilö liittyy kuluja ja korvauksia koskevien sääntöjen liitteessä III olevan 2 artiklan 1 kohdalla perustettuun eläkejärjestelmään.
89
Tältä osin unionin yleinen tuomioistuin totesi perustellusti valituksenalaisen tuomion 146 kohdassa, että jäsenten asemaa koskevilla säännöillä ja soveltamisohjeilla on otettu käyttöön kaksi peräkkäistä eläkejärjestelmää, jotka käsittävät kaksi erilaista eläkeoikeutta, eli yhtäältä eläkeoikeudet, jotka on saatu parlamentin sisäisten sääntöjen perusteella 14.7.2009 mennessä, jolloin kyseiset säännöt tulivat voimaan, ja toisaalta soveltamisohjeiden 49 artiklan perusteella kyseisestä päivästä lähtien saadut vanhuuseläkeoikeudet.
90
Kuten unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 92 kohdassa, soveltamisohjeiden 75 artiklan 1 kohtaa sovelletaan entisiin Euroopan parlamentin jäseniin, joita osa valittajista on ja jotka ovat suorittaneet unionin talousarvioon kuluja ja korvauksia koskevien sääntöjen liitteessä III olevan 2 artiklan 2 kohdan mukaisia maksuja ja jotka olivat alkaneet saada eläkettä kyseisen liitteen nojalla ennen jäsenten asemaa koskevien sääntöjen voimaantuloa, kun taas soveltamisohjeiden 75 artiklan 2 kohtaa sovelletaan entisiin Euroopan parlamentin jäseniin, joita osa valittajista on ja jotka siitä huolimatta, että he ovat myös maksaneet tällaisia maksuja, eivät olleet vielä alkaneet saada vanhuuseläkettä jäsenten asemaa koskevien sääntöjen voimaantulopäivänä.
91
Soveltamisohjeiden 75 artiklan 2 kohdan toisen virkkeen mukaan nimittäin ”[kuluja ja korvauksia koskevien sääntöjen liitteen III nojalla] eläkeoikeuksia saaneet henkilöt saavat eläkettä, joka lasketaan heidän [kyseisen liitteen] nojalla saamiensa oikeuksien perusteella, jos he täyttävät asianomaisen jäsenvaltion kansallisessa lainsäädännössä vahvistetut asiaa koskevat edellytykset ja ovat esittäneet edellä mainitussa liitteessä III olevan 3 artiklan 2 kohdassa tarkoitetun hakemuksen.”
92
Koska soveltamisohjeiden 75 artiklan 2 kohdan toisessa virkkeessä määrätään edellytyksistä, jotka entisten Euroopan parlamentin jäsenten on täytettävä saadakseen eläkettä, joka lasketaan heidän kuluja ja korvauksia koskevien sääntöjen liitteen III nojalla saamiensa oikeuksien perusteella, kyseistä määräystä ei ole tarkoitus soveltaa entisiin Euroopan parlamentin jäseniin, jotka ovat alkaneet saada eläkettä kyseisen liitteen mukaisesti ennen jäsenten asemaa koskevien sääntöjen voimaantuloa.
93
Lisäksi siltä osin kuin soveltamisohjeiden 75 artiklan 2 kohdan toisessa virkkeessä määrätään, että kyseessä olevat entiset Euroopan parlamentin jäsenet saavat kuluja ja korvauksia koskevien sääntöjen liitteen III mukaisesti vanhuuseläkettä saavutettujen oikeuksien perusteella, 75 artiklan 2 kohdassa tarkoitetulla käsitteellä ”saadut vanhuuseläkeoikeudet” on ymmärrettävä, kuten unionin yleinen tuomioistuin korosti perustellusti lähinnä valituksenalaisen tuomion 91 kohdassa, tarkoitettavan eläkeoikeuksia, jotka perustuvat kunkin kyseessä olevan entisen Euroopan parlamentin jäsenen maksamiin yksilöllisiin maksuihin ja jotka muodostavat heille kuluja ja korvauksia koskevien sääntöjen liitteessä III olevan 2 artiklan 1 kohdan nojalla maksettavan vanhuuseläkkeen laskentaperusteen. Tätä käsitettä ei näin ollen voida ymmärtää siten, että sillä viitattaisiin väitettyyn oikeuteen saada jokin kiinteä ja muuttumaton määrä eläkettä, joka on laskettu sellaisten kansallisten sääntöjen perusteella, joka olivat voimassa jäsenten asemaa koskevien sääntöjen voimaan tullessa tai tällä määräyksellä käyttöön otettuun järjestelmään liittymishetkellä.
94
Soveltamisohjeiden 7 perustelukappaleessa todetaan yhtäältä, että ”siirtymämääräyksissä on varmistettava, että henkilöt, jotka saavat tiettyjä kuluja ja korvauksia koskevien sääntöjen nojalla myönnettyjä etuuksia, saavat niitä myös mainittujen sääntöjen kumoamisen jälkeen perustellun luottamuksensuojan periaatteen mukaisesti”, ja toisaalta, että ”ennen [parlamentin] jäsenten asemaa koskevien sääntöjen voimaantuloa kuluja ja korvauksia koskevien sääntöjen nojalla saatujen eläkeoikeuksien säilyminen on turvattava”.
95
Kyseisestä perustelukappaleesta ilmenee, että siinä täsmennetään, että kyseisen säännöstön nojalla myönnettyjen etuuksien maksamista jatketaan, eikä siitä voida päätellä, ettei kyseistä säännöstöä enää sovellettaisi mainitun päivämäärän jälkeen.
96
Näin ollen käsitteellä ”saadut eläkeoikeudet” on kyseisessä perustelukappaleessa sama ulottuvuus kuin soveltamisohjeiden 75 artiklan 2 kohdassa olevalla käsitteellä, sellaisena kuin sitä on täsmennetty tämän tuomion 93 kohdassa.
97
Tässä parlamentin sisäisten sääntöjen tarkastelun asiayhteydessä unionin yleinen tuomioistuin saattoi oikeudellista virhettä tekemättä todeta valituksenalaisen tuomion 90 kohdassa, että parlamentin sisäisillä säännöillä ei loukata saavutettuja eläkeoikeuksia.
98
Kuten unionin yleinen tuomioistuin perustellusti totesi valituksenalaisen tuomion 93 kohdassa, jäsenten asemaa koskevien sääntöjen 28 artiklaa sovelletaan eläkeoikeuksiin, joita Euroopan parlamentin entiset jäsenet eivät ole saaneet kuluja ja korvauksia koskevien sääntöjen liitteen III nojalla vaan kansallisten eläkejärjestelmien perusteella. Toisin kuin valittajat väittävät, kyseinen määräys ei sellaisenaan vaikuta soveltamisohjeiden 75 artiklan 1 kohdan tulkintaan.
99
Näin ollen sekä parlamentin sisäisten sääntöjen sanamuodosta että niiden asiayhteydestä ja tarkoituksesta ilmenee, ettei unionin yleinen tuomioistuin tehnyt valituksenalaisen tuomion 99 kohdassa oikeudellista virhettä todetessaan, että parlamentti oli voinut pätevästi tukeutua sisäisiin sääntöihinsä soveltaakseen muuttuvaa järjestelmää asianomaisiin entisiin Euroopan parlamentin jäseniin.
2) Väite, jonka mukaan luottamuksensuojan ja oikeusvarmuuden periaatteita sekä perusoikeuskirjan 17 artiklassa vahvistettua omaisuudensuojaa on loukattu
100
Valittajat väittävät, että unionin yleisen tuomioistuimen tulkinta parlamentin sisäisistä säännöistä on ristiriidassa luottamuksensuojan ja oikeusvarmuuden periaatteiden sekä perusoikeuskirjan 17 artiklassa vahvistetun omaisuudensuojan kanssa.
101
Yleisen tulkintaperiaatteen mukaan unionin toimea on tulkittava niin pitkälle kuin mahdollista tavalla, joka ei aseta sen pätevyyttä kyseenalaiseksi, ja kaiken primaarioikeuden sekä erityisesti perusoikeuskirjan määräysten mukaisesti. Niinpä tilanteessa, jossa unionin johdettua oikeutta voidaan tulkita eri tavoin, etusija on annettava tulkinnalle, jonka ansiosta säännös on primaarioikeuden mukainen, eikä tulkinnalle, jonka johdosta säännöksen todetaan olevan ristiriidassa sen kanssa (tuomio 21.6.2022, Ligue des droits humains, C‑817/19, EU:C:2022:491, 86 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
102
Valittajat väittävät ensinnäkin luottamuksensuojan periaatteen osalta, että se, että he ovat vapaaehtoisesti liittyneet kuluja ja korvauksia koskevien sääntöjen liitteessä III olevan 2 artiklan 1 kohdalla perustettuun eläkejärjestelmään, takaa heille tämän periaatteen nojalla sen, että heidän eläkkeensä määrä lasketaan niiden ehtojen mukaisesti, jotka olivat voimassa heidän liittyessään tähän järjestelmään.
103
Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan kukaan ei voi pätevästi vedota kyseisen periaatteen loukkaamiseen, jollei hallinto ole antanut hänelle täsmällisiä vakuutteluja. Mahdollisuus vedota luottamuksensuojan periaatteeseen on kaikilla henkilöillä, joille toimielimen toiminnan vuoksi on syntynyt perusteltuja odotuksia. Vakuutteluja, jotka voivat synnyttää tällaisia odotuksia riippumatta siitä muodosta, jossa ne on annettu, ovat täsmälliset, ehdottomat ja yhtäpitävät tiedot, jotka on saatu toimivaltaisista ja luotettavista lähteistä (ks. vastaavasti tuomio 23.1.2019, Deza v. ECHA, C‑419/17 P, EU:C:2019:52, 69 ja 70 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
104
Sitä vastoin silloin, kun huolellinen ja järkevä henkilö voi ennakoida sellaisen unionin toimenpiteen toteuttamisen, joka voi vaikuttaa hänen etuihinsa, hän ei voi vedota luottamuksensuojan periaatteeseen, kun tällainen toimenpide toteutetaan (ks. vastaavasti tuomio 23.1.2019, Deza v. ECHA, C‑419/17 P, EU:C:2019:52, 71 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
105
Se, että valittajat liittyivät vapaaehtoisesti kuluja ja korvauksia koskevien sääntöjen liitteessä III olevan 2 artiklan 1 kohdalla perustettuun eläkejärjestelmään, ei kuitenkaan luonut heille hetkellä, jolloin he liittyivät järjestelmään, oikeutta saada ennakoitavaa, kiinteää ja muuttumatonta vanhuuseläkkeen määrää. Kuten unionin yleinen tuomioistuin totesi perustellusti valituksenalaisen tuomion 211 ja 212 kohdassa, ainoa täsmällinen ja ehdoton vakuuttelu, jonka parlamentti saattoi antaa, oli se, että parlamentin sisäisten sääntöjen mukaan kyseessä olevat entiset Euroopan parlamentin jäsenet saisivat muuttuvan järjestelmän mukaisesti vanhuuseläkkeen, jonka määrä ja ehdot ovat samat kuin sen jäsenvaltion, jossa heidät on valittu, parlamentin jäsenen eläkkeen määrä ja ehdot.
106
Tästä seuraa, että parlamentin sisäisten sääntöjen tulkinta, jonka mukaan sen on sovellettava muuttuvaa järjestelmää kyseessä oleviin entisiin Euroopan parlamentin jäseniin, on luottamuksensuojan periaatteen mukainen.
107
Tämän jälkeen valittajat väittävät omaisuudensuojasta, että unionin yleinen tuomioistuin teki valituksenalaisen tuomion 171 kohdassa oikeudellisen virheen, kun se katsoi, että yleisen edun mukaisen tavoitteen, johon riidanalaisilla päätöksillä pyritään, arvioinnissa ei voitu jättää huomiotta päämääriä, joiden vuoksi päätös nro 14/2018 annettiin.
108
On muistutettava, että unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 163 kohdassa, että vaikka riidanalaiset päätökset eivät merkitse sitä, että valittajilta yksinkertaisesti evättäisiin heidän eläkkeensä, niillä kuitenkin alennetaan heidän eläkkeidensä määrää ja rajoitetaan siten heidän omaisuudensuojaansa.
109
Tämän jälkeen unionin yleinen tuomioistuin tutki valituksenalaisen tuomion 164–179 kohdassa, vastasiko kyseinen rajoitus perusoikeuskirjan 52 artiklan 1 kohdan vaatimuksia, jotka on palautettu mieleen kyseisen tuomion 157 kohdassa. Tältä osin unionin yleinen tuomioistuin totesi mainitun tuomion 171 kohdassa, että yleisen edun mukaisen tavoitteen arvioinnissa ei voida jättää huomiotta sitä, missä tarkoituksessa päätös nro 14/2018 on annettu. Tämän vuoksi unionin yleinen tuomioistuin päätti valituksenalaisen tuomion 180 kohdassa sen jälkeen, kun se oli saman tuomion 172–178 kohdassa tutkinut kyseisten päätösten yhteensopivuutta omaisuudensuojan kanssa tämä tarkoitus huomioon ottaen, että omaisuudensuojan loukkaamista koskeva väite oli hylättävä.
110
Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan omaisuudensuojan ulottuvuus on perusoikeuskirjan 52 artiklan 3 kohdan mukaan määritettävä ottamalla huomioon ihmisoikeuksien ja perusvapauksien suojaamiseksi tehdyn yleissopimuksen ensimmäisen lisäpöytäkirjan 1 artikla, jossa omaisuudensuoja vahvistetaan (ks. vastaavasti tuomio 13.6.2017, Florescu ym., C‑258/14, EU:C:2017:448, 49 kohta).
111
Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytännöstä ilmenee, että sosiaaliturvajärjestelmään suoritettavista maksuista johtuvat oikeudet ovat mainitussa 1 artiklassa tarkoitettuja varallisuusoikeuksia (tuomio 13.6.2017, Florescu ym., C‑258/14, EU:C:2017:448, 50 kohta).
112
Lisäksi vanhuuseläkkeen määrän alentaminen, joka voi vaikuttaa asianomaisen henkilön elämänlaatuun, rajoittaa hänen omaisuudensuojaansa (ks. vastaavasti Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 1.9.2015, Da Silva Carvalho Rico v. Portugali, CE:ECHR:2015:0901DEC001334114, 33 kohta).
113
Koska parlamentin sisäisten sääntöjen tulkinta, jonka mukaan sen on sovellettava muuttuvaa järjestelmää kyseessä oleviin entisiin Euroopan parlamentin jäseniin, voi johtaa tällaiseen eläkkeen määrän alentamiseen, tämä tulkinta voi johtaa perusoikeuskirjan 17 artiklassa vahvistetun omaisuudensuojan rajoittamiseen.
114
Omaisuudensuoja ei kuitenkaan ole ehdoton, ja sen käyttöä voidaan näin ollen rajoittaa muun muassa sillä edellytyksellä, että rajoitukset voidaan oikeuttaa unionin tavoittelemilla yleisen edun mukaisilla päämäärillä (ks. vastaavasti tuomio 13.6.2017, Florescu ym., C‑258/14, EU:C:2017:448, 51 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
115
Perusoikeuskirjan 52 artiklan 1 kohdan mukaan perusoikeuskirjan 17 artiklassa vahvistetun omaisuudensuojan rajoitukset ovat viimeksi mainitun määräyksen mukaisia edellyttäen, että rajoituksista säädetään lailla, niissä kunnioitetaan omaisuudensuojan keskeistä sisältöä ja ne ovat suhteellisuusperiaatteen mukaisesti välttämättömiä ja vastaavat tosiasiallisesti unionin tunnustamia yleisen edun mukaisia tavoitteita tai tarvetta suojella muiden henkilöiden oikeuksia ja vapauksia.
116
Tältä osin on muistutettava ensinnäkin, että edellytys, jonka mukaan perusoikeuksien käyttämistä voidaan rajoittaa ainoastaan lailla, tarkoittaa sitä, että itse siinä toimessa, joka mahdollistaa puuttumisen näihin oikeuksiin, on määritettävä asianomaisen oikeuden käyttämiselle asetettavien rajoitusten laajuus, ja on täsmennettävä yhtäältä, että kyseinen edellytys ei sulje pois sitä, että rajoitus muotoillaan riittävän avoimesti niin, että se voi mukautua erilaisiin tapauksiin ja tilanteiden muutoksiin, ja toisaalta, että unionin tuomioistuin voi tarvittaessa täsmentää tulkintateitse rajoituksen konkreettisen ulottuvuuden sekä kyseessä olevan unionin säännöstön sanamuodon kannalta että sen yleisen rakenteen ja sillä tavoiteltujen päämäärien kannalta, siten kuin näitä tulkitaan perusoikeuskirjassa taattujen perusoikeuksien valossa (tuomio 21.6.2022, Ligue des droits humains, C‑817/19, EU:C:2022:491, 114 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
117
Kuten tämän tuomion 91 kohdassa todetaan, parlamentin sisäisten sääntöjen, jotka ovat yleisesti sovellettavia Euroopan parlamentin jäseniin nähden ja joiden voidaan siis katsoa vastaavan kyseisen toimielimen sisällä perusoikeuskirjan 52 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua ”lakia”, sanamuodosta, asiayhteydestä ja tarkoituksesta ilmenee (ks. analogisesti 26.7.2017 annettu lausunto 1/15 (EU:n ja Kanadan välinen PNR-sopimus), EU:C:2017:592, 145 ja 146 kohta), että kyseisen toimielimen on sovellettava muuttuvaa järjestelmää kyseessä oleviin entisiin Euroopan parlamentin jäseniin.
118
Toiseksi unionin yleinen tuomioistuin saattoi asiaa aineellisesti käsittelevänä tuomioistuimena ja oikeudellista virhettä tekemättä todeta valituksenalaisen tuomion 160 ja 179 kohdassa, että valittajat eivät olleet esittäneet konkreettisia seikkoja, joilla voitaisiin osoittaa, että heidän eläkkeidensä määrän alentamisella loukattiin heidän omaisuudensuojansa keskeistä sisältöä tai että tätä alentamista oli pidettävä suhteettomana.
119
Kolmanneksi siitä, ovatko muuttuva järjestelmä ja siitä mahdollisesti seuraavat eläkkeiden vähennykset välttämättömiä ja vastaavatko ne tosiasiallisesti yhtä tai useampaa unionin tunnustamaa yleisen edun mukaista tavoitetta, on todettava, että unionin yleinen tuomioistuin teki valituksenalaisen tuomion 171 kohdassa oikeudellisen virheen, kun se katsoi, että kun otetaan huomioon kuluja ja korvauksia koskevien sääntöjen liitteessä III olevan 2 artiklan 1 kohta, riidanalaisten päätösten antaminen riippui välttämättä toimivaltaisten Italian viranomaisten tekemistä valinnoista, joten riidanalaisille päätöksille ”asetetun yleisen edun mukaisen tavoitteen arvioinnissa ei [voitu] jättää huomiotta sitä, missä tarkoituksessa päätös nro 14/2018 on annettu”.
120
Päätöksen nro 14/2018, jota sovelletaan muuttuvan järjestelmän nojalla kyseessä oleviin entisiin Euroopan parlamentin jäseniin, tavoitteet ovat nimittäin luonteeltaan puhtaasti kansallisia. Sellaisinaan niillä ei näin ollen voida perustella eläkkeiden määrän alentamista, koska nämä määrät maksetaan sellaisen eläkejärjestelmän perusteella, jota ei ole perustettu kansallisen oikeuden vaan unionin oikeuden nojalla ja joka rahoitetaan unionin talousarviosta.
121
Unionin yleinen tuomioistuin otti näin ollen myös virheellisesti valituksenalaisen tuomion 172–178 kohdassa huomioon kyseisellä kansallisella päätöksellä tavoitellut päämäärät tutkiessaan, oliko riidanalaisilla päätöksillä aiheutettu valittajien omaisuudensuojan loukkaus oikeutettu.
122
On kuitenkin huomautettava, että vaikka unionin yleisen tuomioistuimen tuomion perustelut olisivat unionin oikeuden vastaisia, tällainen oikeudenvastaisuus ei voi johtaa tuomion kumoamiseen vaan perustelut on korvattava uusilla perusteluilla ja valitus on hylättävä, jos tuomiolauselman tueksi on sellaisia muita oikeudellisia perusteluja, että siitä ilmenevä lopputulos on perusteltu (tuomio 14.12.2023, komissio v. Amazon.com ym., C‑457/21 P, EU:C:2023:985, 51 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
123
Näin ollen on tutkittava, onko perusoikeuskirjan 17 artiklassa vahvistetun omaisuudensuojan loukkaamista koskevan väitteen hylkääminen perusteltua muiden oikeudellisten perustelujen perusteella kuin niiden, joita rasittaa tämän tuomion 119 ja 121 kohdassa yksilöity virhe.
124
Tältä osin on todettava, että muuttuvan järjestelmän soveltamisella Euroopan parlamentin entisiin jäseniin, jotka ovat kuluja ja korvauksia koskevien sääntöjen liitteessä III olevan 1 artiklan 2 kohdassa tarkoitetussa tilanteessa, pyritään unionin tunnustamaan yleisen edun mukaiseen tavoitteeseen, koska soveltamisen tarkoituksena on – kuten tämän tuomion 79 kohdasta ilmenee – kohdella samalla tavalla yhtäältä Euroopan parlamentin jäseniä, jotka joko eivät kuuluneet eläkejärjestelmän piiriin siinä jäsenvaltiossa, josta heidät oli valittu, tai he kuuluivat eläkejärjestelmään, jonka eläkkeen määrä ja/tai laskentaa koskevat ehdot eivät olleet samat kuin kansallisen parlamentin jäseniin sovellettavat, ja toisaalta Euroopan parlamentin jäseniä, joiden kansallisessa eläkejärjestelmässä säädettiin tällaisesta eläkkeen määrästä ja/tai laskentaa koskevista ehdoista, jotka olivat samat kuin kansallisen parlamentin jäseniin sovellettavat.
125
Muuttuvan järjestelmän soveltaminen kyseessä oleviin entisiin Euroopan parlamentin jäseniin vastaa tosiasiallisesti tätä yhdenvertaisen kohtelun tavoitetta, koska siitä seuraa, että edellisessä kohdassa mainittuihin kahteen Euroopan parlamentin jäsenten ryhmään sovelletaan koko ajan kyseessä olevan jäsenvaltion parlamentin jäsenten eläkkeiden laskemista koskevia kansallisia sääntöjä.
126
Tämä soveltaminen oli lisäksi tarpeen kyseisen tavoitteen saavuttamiseksi, ja ainoastaan kuluja ja korvauksia koskevien sääntöjen liitteessä III olevan 2 artiklan 1 kohdassa, luettuna yhdessä kyseisen liitteen 1 artiklan 2 kohdan kanssa, määrätyn kaltainen eläkkeen määrän ja/tai laskentaa koskevien ehtojen mukauttaminen voi johtaa kyseisten Euroopan parlamentin jäsenten ryhmien yhdenvertaiseen kohteluun.
127
Näin ollen on ilmeistä, että tämän tuomion 119 ja 121 kohdassa todetusta oikeudellisesta virheestä huolimatta perusoikeuskirjan 17 artiklassa vahvistetun omaisuudensuojan loukkaamista koskevan väitteen hylkääminen on perusteltua, koska kyseinen omaisuudensuojan rajoitus täyttää kaikki perusoikeuskirjan 52 artiklan 1 kohdassa vahvistetut edellytykset.
128
Lopuksi valittajat väittävät oikeusvarmuuden periaatteen osalta, että unionin yleisen tuomioistuimen tekemä ero ”saavutettujen eläkeoikeuksien” ja ”eläkkeiden määrän” välillä johtaa virheelliseen päätelmään, jonka mukaan muuttuva järjestelmä on kyseisen periaatteen mukainen.
129
Tutkiessaan, ovatko riidanalaiset päätökset oikeusvarmuuden periaatteen mukaisia, unionin yleinen tuomioistuin muistutti valituksenalaisen tuomion 196 kohdassa, että jo kyseisen tuomion 81–97 kohdasta ilmenee, että ”saadut eläkeoikeudet” on erotettava ”eläkkeiden määrästä”. Unionin yleinen tuomioistuin totesi tältä osin, että jos ”eläkeoikeudet” on lopullisesti saavutettu eikä niitä voida muuttaa ja jos eläkkeitä maksetaan edelleen, mikään ei estä mukauttamasta kyseisten eläkkeiden määrää ylös- tai alaspäin, mikä parlamentin oli nyt käsiteltävässä tapauksessa tehtävä, kun otetaan huomioon sen velvollisuus soveltaa muuttuvaa järjestelmää kyseessä oleviin entisiin Euroopan parlamentin jäseniin.
130
Valituksenalaisen tuomion 206 kohdassa unionin yleinen tuomioistuin totesi tarkastelunsa päätteeksi, että valittajat eivät olleet näyttäneet, että tässä tapauksessa olisi loukattu oikeusvarmuuden periaatetta. Parlamentin sisäisten sääntöjen perusteella valittajien eläkkeiden uudet määrät tulivat voimaan 1.1.2019. Unionin yleinen tuomioistuin muistutti, että kyseiset sisäiset säännöt oli annettu paljon ennen 1.1.2019 eikä kyseisen päivämäärän jälkeen. Valittajat eivät myöskään ole osoittaneet eivätkä väittäneet, että parlamentti olisi soveltanut kyseisiä uusia määriä ennen 1.1.2019 eli ennen päätöksessä nro 14/2018 tätä varten vahvistettua päivää. Unionin yleisen tuomioistuimen mukaan parlamentti oli jo tammikuussa 2019 ilmoittanut valittajille päätöksessä nro 14/2018 vahvistettujen sääntöjen mahdollisesta soveltamisesta heihin, minkä kyseinen toimielin oli vahvistanut heille helmikuussa 2019. Unionin yleinen tuomioistuin päätteli tästä, että valittajille oli ilmoitettu heidän eläkkeensä laskentaan sovellettavien sääntöjen muuttamisesta ennen riidanalaisten päätösten antamista.
131
Tämän osalta on syytä palauttaa mieleen, että oikeusvarmuuden periaate edellyttää, että unionin lainsäädännön perusteella ne, joita asia koskee, voivat saada selville tarkasti, minkä laajuisia sillä niille asetetut velvoitteet ovat, ja että ne voivat yksiselitteisesti saada tiedon oikeuksistaan ja velvollisuuksistaan ja ryhtyä niiden johdosta asianmukaisiin toimenpiteisiin (tuomio 9.11.2023, Global Silicones Council ym. v. komissio, C‑558/21 P, EU:C:2023:839, 99 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
132
Uusia lakeja, joilla muutetaan vanhaa lakia, sovelletaan siten, ellei poikkeuksesta ole säädetty, viimeksi mainitun voimassa ollessa syntyneiden tilanteiden tuleviin vaikutuksiin. Toisin on ainoastaan sellaisten tilanteiden osalta, jotka ovat syntyneet ja lopullisesti toteutuneet edeltävän lain alaisuudessa ja jotka luovat saavutettuja oikeuksia. Oikeutta pidetään saavutettuna, kun sen perusteena oleva seikka on tapahtunut ennen lain muuttamista. Näin ei kuitenkaan ole sellaisen oikeuden tapauksessa, jonka perustava tosiseikka ei ole tapahtunut sen lainsäädännön voimassa ollessa, jota on muutettu (ks. vastaavasti tuomio 9.3.2023, Grossetête v. parlamentti, C‑714/21 P, EU:C:2023:187, 84 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
133
Erityisesti oikeus saada vanhuuseläkettä saavutetaan lähtökohtaisesti ajankohtana, jona tämän oikeuden synnyttävä tapahtuma toteutuu, toisin sanoen ajankohtana, jona eläkettä voitiin alkaa maksaa (ks. vastaavasti tuomio 9.3.2023, Grossetête v. parlamentti, C‑714/21 P, EU:C:2023:187, 85–87 kohta).
134
Tämä ei kuitenkaan merkitse sitä, että mikä tahansa eläkkeen laskentamenetelmään tehty muutos, joka johtaa kyseisen määrän alentamiseen ja jota sovelletaan sen jälkeen, kun kyseistä eläkettä voitiin alkaa maksaa, annetun säännöstön perusteella, merkitsisi näiden saavutettujen oikeuksien loukkaamista.
135
Tältä osin on muistutettava, että unionin oikeudessa ei ole vahvistettu periaatetta, jonka mukaan saavutettuja oikeuksia ei saisi missään olosuhteissa muuttaa tai vähentää. Tällaisia oikeuksia voidaan tietyin edellytyksin muuttaa (ks. vastaavasti tuomio 9.3.2023, Grossetête v. parlamentti, C‑714/21 P, EU:C:2023:187, 88 ja 89 kohta).
136
Nyt käsiteltävässä tapauksessa unionin yleinen tuomioistuin saattoi todeta perustellusti muun muassa valituksenalaisen tuomion 206 kohdassa tarkoitettujen seikkojen perusteella, että muuttuvan järjestelmän soveltaminen, sellaisena kuin siitä määrätään kuluja ja korvauksia koskevien sääntöjen liitteessä III ja soveltamisohjeiden 75 artiklassa, on oikeusvarmuuden periaatteen mukaista.
137
Kaiken edellä esitetyn perusteella ensimmäinen toinen, kolmas ja neljäs valitusperuste on hylättävä siltä osin kuin valittajat riitauttavat niissä parlamentin sisäisten sääntöjen tulkinnan, jonka mukaan parlamentin on sovellettava muuttuvaa järjestelmää kyseessä oleviin entisiin Euroopan parlamentin jäseniin.
C Viides kanneperuste, joka koskee parlamentin työjärjestyksen 25 artiklan 3 kohdan virheellistä tulkintaa
1.
Asianosaisten väitteet
138
Valittajat väittävät, että unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 70–72 kohdassa virheellisesti, että yksikön päällikkö oli toimivaltainen tekemään riidanalaiset päätökset, koska hänellä oli säännönmukainen edelleenvaltuutus.
139
Yhtäältä unionin yleisessä tuomioistuimessa pidetyssä istunnossa esitetyistä tiedoista ilmenee, että parlamentin oikeudellinen yksikkö oli todellisuudessa tehnyt riidanalaiset päätökset, koska kyseinen yksikön päällikkö oli tukeutunut kyseisen yksikön arvioon eikä toteuttanut itse mitään analyysejä tai laatinut omia perusteluja. Toisaalta heidän mukaansa parlamentin puhemiehistön olisi pitänyt tehdä riidanalaiset päätökset, koska ne olivat erityishallintoon liittyviä toimia. Heidän mukaansa tällaiset päätökset liittyvät nimittäin uuteen, monitahoiseen ja odottamattomaan tilanteeseen, mistä parlamentin oikeudellisen yksikön toiminta sitä paitsi on osoitus, joten niiden yhteensopivuus unionin ylemmäntasoisten normien ja periaatteiden kanssa olisi pitänyt tarkistaa ennen niiden hyväksymistä. Näin ollen kyse ei ole puhtaasti teknisistä päätöksistä, jotka voitaisiin delegoida yksikön päällikölle.
140
Parlamentti katsoo, että viides valitusperuste on hylättävä perusteettomana.
2.
Unionin tuomioistuimen arviointi
a)
Alustavat huomautukset
141
Viidennellä kanneperusteellaan valittajat riitauttavat erityisesti yksikön päällikön toimivallan tehdä riidanalaiset päätökset. Kun otetaan huomioon tämän tuomion 37 kohdassa mainittu oikeuskäytäntö, on tutkittava, onko tällainen väite perusteltu, koska valittajat vetoavat siinä sellaiseen lainvastaisuuteen, joka saattaa toistua tulevaisuudessa.
142
Sitä vastoin väite, joka on niin ikään esitetty tämän viidennen valitusperusteen yhteydessä ja jossa valittajat arvostelevat yksikön päällikköä siitä, ettei tämä ole laatinut mitään muuta analyysiä tai perustelua kuin se, joka sisältyi oikeudellisen yksikön lausuntoon, merkitsee sitä, että unionin tuomioistuimelle esitetään tosiseikkoja koskeva toteamus, jota se ei voi tutkia valituksen yhteydessä, koska se ei ole esittänyt väitettä siitä, että unionin yleinen tuomioistuin olisi ottanut tosiseikat huomioon vääristyneellä tavalla tai tehnyt oikeudellisen virheen.
143
SEUT 256 artiklan 1 kohdan ja Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 58 artiklan ensimmäisen kohdan mukaan muutosta voidaan hakea nimittäin vain oikeuskysymyksiä koskevilta osin. Ainoastaan unionin yleinen tuomioistuin on toimivaltainen määrittämään merkityksellisen tosiseikaston ja arvioimaan sitä sekä selvitysaineistoa. Lukuun ottamatta sitä tapausta, että tosiseikasto ja selvitysaineisto on otettu huomioon vääristyneellä tavalla, niiden arviointi ei näin ollen ole sellainen oikeuskysymys, että se sinänsä kuuluisi unionin tuomioistuimen muutoksenhaun yhteydessä harjoittaman valvonnan piiriin (tuomio 28.9.2023, Changmao Biochemical Engineering v. komissio, C‑123/21 P, EU:C:2023:708, 121 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
144
Tästä seuraa, että viides valitusperuste on tutkittava aineellisesti siltä osin kuin se sisältää väitteen, jonka mukaan kyseisellä yksikön päälliköllä ei ollut toimivaltaa tehdä riidanalaisia päätöksiä, ja että tämä valitusperuste on muilta osin jätettävä tutkimatta.
b)
Asiakysymys
145
On todettava, että unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 71 kohdassa, että yksikön päällikkö oli nimetty edelleenvaltuutetuksi tulojen ja menojen hyväksyjäksi parlamentin varainhoidon pääosaston pääjohtajan 23.11.2018 tekemällä päätöksellä FINS/2019–01 sen budjettikohdan 1030 osalta, joka koskee kuluja ja korvauksia koskevien sääntöjen liitteessä III tarkoitettuja vanhuuseläkkeitä, ja että kyseisessä päätöksessä todetaan nimenomaisesti, että yksikön päällikkö on valtuutettu muun muassa tekemään oikeudellisia sitoumuksia ja talousarviota koskevia sitoumuksia, vahvistamaan menoja ja hyväksymään maksuja sekä laatimaan saatavia koskevia ennusteita, vahvistamaan perittäviä maksuja ja antamaan perintämääräyksiä.
146
Valituksenalaisen tuomion 72 kohdassa unionin yleinen tuomioistuin totesi muun muassa, että yksikön päällikkö ei muuttanut soveltamisohjeissa sekä kuluja ja korvauksia koskevissa säännöissä vahvistettuja sääntöjä, sellaisina kuin parlamentin puhemiehistö on ne antanut, vaan hän ainoastaan pani ne täytäntöön.
147
Näissä olosuhteissa unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 73 kohdassa, että yksikön päällikkö oli toimivaltainen antamaan riidanalaiset päätökset.
148
Siltä osin kuin parlamentin varainhoidon pääosaston pääjohtajan 23.11.2018 antamassa päätöksessä FINS/2019–01 annetaan yksikön päällikölle valtuutus muun muassa tehdä oikeudellisia sitoumuksia ja talousarviota koskevia sitoumuksia, vahvistaa menot ja hyväksyä ne maksettaviksi sekä laatia saatavia koskevat ennusteet, vahvistaa perittävät maksut ja antaa perintämääräyksiä, se on laadittu riittävän laajasti kattamaan valittajien esiin tuomat tilanteet eli uudet, monimutkaiset ja odottamattomat tilanteet aloilla, joita delegointi koskee.
149
Valittajat eivät myöskään väitä, että kyseinen päätös sisältäisi varauman, joka koskee toimivaltaa soveltaa unionin primaarioikeutta ja erityisesti perusoikeuskirjan määräyksiä kyseisiä aloja koskevien päätösten tekemisen yhteydessä.
150
Parlamentin työjärjestyksen 25 artiklan 3 kohtaan ei myöskään sisälly, toisin kuin valittajat väittävät, mitään toimivaltaa asiassa koskevaa varausta parlamentin puhemiehistön hyväksi. Kyseisen määräyksen mukaan ”puhemiehistö ratkaisee pääsihteerin tai poliittisen ryhmän ehdotuksesta parlamentin jäseniä koskevat taloudelliset, organisatoriset ja hallinnolliset kysymykset”. Kyseisestä määräyksestä ei myöskään voida johtaa väitettyä eroa erityishallintoon liittyvien toimien, joiden toteuttaminen on varattu parlamentin puhemiehistölle, ja tavanomaisen hallinnon toimien, jotka on delegoitu yksikön päällikölle, välillä.
151
Näin ollen yksikön päällikön toimivallan puuttumista koskeva väite on perusteeton.
152
Tästä seuraa, että viides valitusperuste on osittain jätettävä tutkimatta ja osittain hylättävä perusteettomana.
D Kuudes valitusperuste, jonka mukaan unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen arvioidessaan riidanalaisten päätösten perusteluja
1.
Asianosaisten väitteet
153
Valittajat arvostelevat unionin yleistä tuomioistuinta siitä, että se teki oikeudellisen virheen arvioidessaan riidanalaisten päätösten perusteluja.
154
Koska parlamentilla oli velvollisuus tutkia yhteensopivuus unionin oikeuden ylemmäntasoisten oikeussääntöjen kanssa, tähän tutkintaan olisi pitänyt liittää tätä koskevat perustelut. Oikeudellisen yksikön lausunto, johon parlamentti vetoaa, ei riitä tähän tarkoitukseen, koska yhtäältä sitä ei mainita riidanalaisissa päätöksissä eikä se ole niiden liitteenä ja koska toisaalta se sisältää vain hyvin osittaisen ja suppean arvioinnin ylemmäntasoisten normien ja unionin perustavanlaatuisten periaatteiden noudattamisesta.
155
Unionin yleinen tuomioistuin teki lisäksi valituksenalaisen tuomion 57 ja 178 kohdassa virheen katsoessaan, että päätöksen nro 14/2018 1 §:n 7 momentilla taataan toimenpiteen yleinen oikeasuhteisuus, kun siinä sallitaan eläkkeen määrän korottaminen henkilöille, jotka eivät saa muita vuosituloja ja joilla on vakava sairaus. Valittajien mukaan kyseiset korotukset ovat rajoitettuja ja kyseinen päätöksen nro 14/2018 määräys ei voi merkitä pätevää suojalauseketta muiden, siinä mainitsemattomien henkilöiden hyväksi. Lisäksi edustajainhuoneen lainkäyttöneuvosto oli kumonnut kyseisen määräyksen, minkä vuoksi unionin yleinen tuomioistuin perusteli suhteellisuuden arviointiaan olemattomalla määräyksellä.
156
Parlamentti väittää, että kuudes valitusperuste on jätettävä tutkimatta ja toissijaisesti hylättävä perusteettomana.
2.
Unionin tuomioistuimen arviointi
a)
Alustavat huomautukset
157
Kuudennessa valitusperusteessaan valittajat arvostelevat unionin yleistä tuomioistuinta siitä, ettei se todennut, että parlamentti laiminlöi velvollisuutensa perustella riidanalaiset päätökset. Valittajien mukaan parlamentin oli paitsi tarkistettava, oliko päätöksen nro 14/2018 soveltaminen unionin oikeuden mukaista, myös ilmoitettava riidanalaisissa päätöksissä nimenomaisesti ne syyt, joiden vuoksi se katsoi asian olevan näin. Unionin yleinen tuomioistuin piti virheellisesti merkityksellisenä oikeudellisen yksikön lausuntoon sisältyvää päätöstä nro 14/2018 koskevaa analyysiä, joka koskee muun muassa kyseisen päätöksen oikeasuhteisuutta.
158
Kyseinen valitusperuste koskee parlamentin sisäisten sääntöjen tulkintaa, koska sillä pyritään riitauttamaan se, että kyseisten sääntöjen nojalla kansallista eläkejärjestelmää voitaisiin automaattisesti soveltaa entisiin Euroopan parlamentin jäseniin arvioimatta perustellusti tällaisen soveltamisen yhteensopivuutta unionin oikeuden kanssa.
159
Näin ollen viides valitusperuste on tutkittava aineellisesti.
b)
Asiakysymys
160
Kuten tämän valituksen ensimmäisen, toisen, kolmannen ja neljännen valitusperusteen tarkastelusta ilmenee, unionin yleinen tuomioistuin saattoi perustellusti todeta valituksenalaisen tuomion 86 ja 89 kohdassa, että parlamentin oli sovellettava valittajiin samoja eläkkeiden määrää ja ehtoja koskevia sääntöjä kuin ne, jotka on vahvistettu Italian oikeudessa.
161
Unionin yleinen tuomioistuin totesi myös perustellusti samoissa kohdissa, että parlamentti voi vapautua tästä velvollisuudesta siinä tapauksessa, että tällainen soveltaminen johtaisi unionin oikeuden yleisen periaatteen tai perusoikeuskirjan määräyksen kaltaisen ylemmäntasoisen oikeussäännön rikkomiseen.
162
Vaikka valittajat korostavat näin ollen perustellusti, että parlamentin tehtävänä on varmistaa, että sen sisäisten sääntöjen, joilla sen entisten jäsenten eläkkeitä mukautetaan kansallisten järjestelmien kehityksen mukaan, soveltaminen ei ole ristiriidassa unionin yleisten oikeusperiaatteiden tai perusoikeuskirjan kanssa, tästä ei kuitenkaan seuraa, että riidanalaisissa päätöksissä olisi pitänyt esittää syyt, joiden vuoksi parlamentti katsoi, että kyseinen mukautus oli näiden periaatteiden ja perusoikeuskirjan mukainen.
163
Tätä osin on muistutettava, että SEUT 296 artiklan toisessa alakohdassa määrätyn unionin oikeudellisten toimien perusteluvelvollisuuden täyttymistä on arvioitava asiaan liittyvien olosuhteiden perusteella, joita ovat muun muassa toimen sisältö, esitettyjen perustelujen luonne ja se tarve, joka niillä, joille toimi on osoitettu tai joita se koskee suoraan ja erikseen, voi olla saada selvennystä tilanteeseen. Toimen perusteluissa ei näin ollen tarvitse esittää kaikkia tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja, joita voitaisiin pitää merkityksellisinä (tuomio 30.1.2024, Agentsia Patna infrastruktura (Unionin rahoitus tieinfrastruktuurille), C‑471/22, EU:C:2024:99, 26 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
164
Kyseisen oikeuskäytännön perusteella on tosin katsottava, että riidanalaisten päätösten laatijan tehtävänä oli esittää niissä syyt, jotka liittyivät parlamentin sisäisiin sääntöihin, joiden perusteella parlamentti joutui mukauttamaan niiden henkilöiden eläkkeitä, joille kyseiset päätökset oli osoitettu.
165
Riidanalaisten päätösten laatijan ei sitä vastoin voitu edellyttää täsmentävän lisäksi, mistä syistä parlamentti katsoi, etteivät unionin oikeuden yleiset periaatteet eivätkä perusoikeuskirja ole esteenä sen päätökselle. Perusteluvelvollisuuden tällainen ulottuvuus merkitsisi sitä, että toimen laatija velvoitettaisiin esittämään päätöksensä perustelujen lisäksi myös syyt, joiden vuoksi se arvioi, ettei sen ollut pidättäydyttävä sen antamisesta. Jollei kyse ole erityistilanteista, joista nyt käsiteltävässä asiassa ei ole kyse, ei voida katsoa, että toimen laatijan perustelujen ymmärtämiseksi on tarpeen, että tämä analysoi päätöksensä yhteensopivuutta unionin oikeuden yleisten periaatteiden ja perusoikeuskirjan kanssa.
166
Tästä seuraa, että kuudes valitusperuste on perusteeton.
167
Koska kaikki valittajien valituksensa tueksi esittämät valitusperusteet hylätään, valitus on hylättävä kokonaisuudessaan.
VI Oikeudenkäyntikulut
168
Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 184 artiklan 2 kohdan mukaan unionin tuomioistuin tekee ratkaisun oikeudenkäyntikuluista, jos valitus on perusteeton. Saman työjärjestyksen 138 artiklan 1 kohdan mukaan, jota työjärjestyksen 184 artiklan 1 kohdan nojalla sovelletaan valituksen käsittelyyn, asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut.
169
Koska valittajat ovat hävinneet asian ja parlamentti on vaatinut heidän velvoittamistaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, heidät velvoitetaan vastaamaan omista oikeudenkäyntikuluistaan ja korvaamaan parlamentin oikeudenkäyntikulut.
Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (neljäs jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Valitus hylätään.
2)
Giacomo Santini, Marco Cellai, Domenico Ceravolo, Natalino Gatti, Rosa Maria Avitabile Antonio Mazzonen perillisenä, Luigi Moretti, Gabriele Sboarina, Lina Wuhrer, Patrizia Capraro ja Luciana Meneghini Ferruccio Pisonin perillisenä velvoitetaan vastaamaan omista oikeudenkäyntikuluistaan ja korvaamaan Euroopan parlamentin oikeudenkäyntikulut.
Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: italia.