62024CJ0007
UNIONIN TUOMIOISTUIMEN TUOMIO (yhdeksäs jaosto)
12 päivänä kesäkuuta 2025 (
*1
)
Ennakkoratkaisupyyntö – Sosiaaliturva – Siirtotyöläiset – Sosiaaliturvajärjestelmien yhteensovittaminen – Asetus (EY) N:o 883/2004 – 85 artiklan 1 kohta – Jäsenvaltion lainsäädännön nojalla maksettavat etuudet toisen jäsenvaltion alueella sattuneista tapaturmista – Etuuksien myöntämisestä vastaavien laitosten takautumisoikeus vastuussa olevaa kolmatta osapuolta kohtaan – Uhrilla olevat oikeudet – Sijaantulo – Rajat
Asiassa C‑7/24,
jossa on kyse SEUT 267 artiklaan perustuvasta ennakkoratkaisupyynnöstä, jonka Retten i Svendborg (Svendborgin alioikeus, Tanska) on esittänyt 2.1.2024 tekemällään päätöksellä, joka on saapunut unionin tuomioistuimeen 4.1.2024, saadakseen ennakkoratkaisun asiassa
Deutsche Rentenversicherung Nord ja
BG Verkehr
vastaan
Gjensidige Forsikring, joka on Gjensidige Forsikring ASA:n, Norja, tanskalainen tytäryhtiö, Marius Pedersen A/S:n edustajana, ja
Gjensidige Forsikring, joka on Gjensidige Forsikring ASA:n, Norja, tanskalainen tytäryhtiö,
UNIONIN TUOMIOISTUIN (yhdeksäs jaosto),
toimien kokoonpanossa: jaoston puheenjohtaja N. Jääskinen sekä tuomarit A. Arabadjiev (esittelevä tuomari) ja R. Frendo,
julkisasiamies: R. Norkus,
kirjaaja: A. Calot Escobar,
ottaen huomioon kirjallisessa käsittelyssä ja 26.3.2025 pidetyssä istunnossa esitetyn,
ottaen huomioon huomautukset, jotka sille ovat esittäneet
–
Deutsche Rentenversicherung Nord ja BG Verkehr, edustajanaan T. Birch, advokat,
–
Gjensidige Forsikring, joka on Gjensidige Forsikring ASA:n, Norja, tanskalainen tytäryhtiö, Marius Pedersen A/S:n edustajana, ja Gjensidige Forsikring, joka on Gjensidige Forsikring ASA:n, Norja, tanskalainen tytäryhtiö, edustajanaan H. Saugmandsgaard Øe, advokat,
–
Tšekin hallitus, asiamiehinään J. Benešová, M. Smolek ja J. Vláčil,
–
Euroopan komissio, asiamiehinään M.-L. Ehlers Defontaine ja B.-R. Killmann,
päätettyään julkisasiamiestä kuultuaan ratkaista asian ilman ratkaisuehdotusta,
on antanut seuraavan
tuomion
1
Ennakkoratkaisupyyntö koskee sosiaaliturvajärjestelmien yhteensovittamisesta 29.4.2004 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 883/2004 (EUVL 2004, L 166, s. 1) 85 artiklan 1 kohdan tulkintaa.
2
Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa ovat vastakkain yhtäältä Deutsche Rentenversicherung Nord (jäljempänä DRV‑N) ja BG Verkehr (jäljempänä BG‑V) ja toisaalta Gjensidige Forsikring (jäljempänä GF), joka on Gjensidige Forsikring ASA:n, Norja, tanskalainen tytäryhtiö ja joka toimii Marius Pedersen A/S:n (jäljempänä MP) edustajana ja omaan lukuunsa, ja jossa on kyseessä takautumiskanne sellaisten etuuksien osalta, jotka on maksettu Tanskassa sattuneessa työtapaturmassa kuolleen Saksan kansalaisen leskelle.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Unionin oikeus
3
Asetuksen N:o 883/2004 85 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Jos henkilö saa etuuksia jäsenvaltion lainsäädännön nojalla tapaturmasta, joka johtui toisessa jäsenvaltiossa sattuneesta tapahtumasta, etuuksien myöntämisestä vastuussa olevan laitoksen oikeudet kolmanteen osapuoleen nähden, joka on velvollinen suorittamaan korvausta tapaturmasta, määritetään seuraavien sääntöjen mukaisesti:
a)
jos etuuksien myöntämisestä vastaava laitos saa soveltamansa lainsäädännön perusteella oikeudet, jotka etuuden saajalla on kolmanteen osapuoleen nähden, tällainen sijaantulo-oikeus tunnustetaan kaikissa jäsenvaltioissa;
b)
jos etuuksien myöntämisestä vastaavalla laitoksella on välittömiä oikeuksia kolmanteen osapuoleen nähden, kaikki jäsenvaltiot tunnustavat tällaiset oikeudet.”
Tanskan oikeus
4
Vahingonkorvausvastuusta 24.8.2018 annetun lain (erstatningsansvarslov) 1 §:n 1 momentissa säädetään seuraavaa:
”Henkilövahingosta korvausvastuussa oleva maksaa korvausta ansiokyvyn menetyksestä, sairaanhoitokustannuksista ja muista vahingon aiheuttamista kustannuksista sekä hyvitystä kivusta ja särystä.”
5
Kyseisen lain 13 §:n 1 momentissa säädetään seuraavaa:
”Avio- tai avopuolisolle perheenhuoltajan menetyksestä maksettava korvaus on 30 prosenttia siitä korvauksesta, jonka vainaja olettavasti olisi saanut ansiokyvyn täydellisestä menettämisestä – –. Korvaus on kuitenkin vähintään 644000 [Tanskan kruunua (DKK) (n. 83720 euroa)], paitsi jos kyse on erityisistä olosuhteista.”
6
Mainitun lain 17 §:n 1 momentissa säädetään seuraavaa:
”Sosiaaliturvalainsäädäntöön perustuvien etuuksien, kuten päivärahojen, sairausetuuksien, sosiaalieläkelainsäädännön mukaisten eläkkeiden tai työtapaturmavakuutuslakiin perustuvien, vahingon kärsineelle tai jälkeenjääneille suoritettavien etuuksien, perusteella ei voida esittää takautumisvaatimuksia korvausvastuussa olevalle. – –”
7
Saman lain 26a §:n 1 momentissa säädetään seuraavaa:
”Joka tahallisesti tai törkeää huolimattomuuttaan aiheuttaa toisen kuoleman, voidaan velvoittaa suorittamaan hyvitystä jälkeenjääneille, joilla oli erityisen läheinen suhde vainajaan.”
8
Työtapaturmavakuutuksesta 19.8.2022 annetun lain (arbejdsskadesikringslov) 19 §:n 1 momentissa säädetään seuraavaa:
”Jos työtapaturma on johtanut kuolemaan, jälkeenjääneellä aviopuolisolla on oikeus 191000 [DKK:n (n. 28830 euroa)] (vuoden 2024 arvo) suuruiseen tilapäiseen avustukseen, jos avioliitto oli solmittu ennen työtapaturman sattumista ja puolisot asuivat yhdessä tapaturman uhrin kuoleman hetkellä. Avustuksen määrää tarkistetaan 25 §:n mukaisesti.”
9
Kyseisen lain 20 §:n 1 momentissa säädetään seuraavaa:
”Joka on oikeutettu edellä 19 §:n 1–3 momentissa tarkoitettuun tilapäiseen avustukseen ja joka on tapaturman uhrin kuoleman johdosta menettänyt perheenhuoltajan tai jonka kyky elättää itsensä on muulla tavoin heikentynyt kuolemantapauksen seurauksena, on oikeutettu korvaukseen tämän johdosta. Korvaus määritetään elatustarpeen laajuuden ja sen perusteella, mitkä ovat jälkeenjääneen mahdollisuudet huolehtia toimeentulostaan itse, kun hänen ikänsä, terveydentilansa, koulutuksensa, työtilanteensa, elatussuhteensa ja taloudelliset olosuhteensa otetaan huomioon.”
10
Mainitun lain 77 §:n 1 momentissa säädetään seuraavaa:
”Tämän lain mukaiset etuudet eivät voi olla perustana takautumisvaatimukselle sellaista vahingon aiheuttajaa vastaan, joka on vahingonkorvausvastuussa tapaturman uhreihin tai heidän jälkeensä jääneisiin nähden – – Tapaturman uhrien tai heidän jälkeensä jääneiden vaatimuksia korvausvastuussa olevaa kohtaan alennetaan siltä osin kuin heille on maksettu tai maksettava etuuksia tämän lain nojalla. – –”
Saksan oikeus
11
Sosiaaliturvalain VI osan – Lakisääteinen eläkevakuutus (Sozialgesetzbuch, Sechstes Buch (VI) – Gesetzliche Rentenversicherung, jäljempänä SGB VI) 46 §:ssä säädetään leskeneläkkeen myöntämisestä leskelle, jos kuollut aviopuoliso oli ollut vakuutettuna yleisesti vaaditun vähimmäisajan.
12
Sosiaaliturvalain X osan – Hallintomenettely sosiaaliturva-asioissa ja sosiaaliturvatietojen suoja (Sozialgesetzbuch, Zehntes Buch (X) – Sozialverwaltungsverfahren und Sozialdatenschutz, jäljempänä SGB X) 116 §:ssä sosiaaliturvalaitoksille myönnetään sijaantulo-oikeus, jonka mukaan edunsaajien mahdolliset oikeudet vastuussa oleviin kolmansiin osapuoliin nähden siirtyvät kyseisille laitoksille niiden etuuksien osalta, jotka nämä laitokset olivat velvollisia myöntämään aiheutuneesta vahingosta.
Pääasia ja ennakkoratkaisukysymys
13
Saksan kansalainen, joka työskenteli saksalaisen yhtiön kuljettajana vientitoiminnassa, loukkaantui 15.7.2015 tapaturmassa, joka sattui hänen avustaessaan tavaroiden lastaamista hänen kuorma-autoonsa yhdessä MP:n liiketoimintapaikoista Tanskassa. Kyseiset vammat johtivat hänen kuolemaansa vain hieman sen jälkeen.
14
MP tunnusti vahingonkorvausvastuunsa kyseisen kuoleman osalta. GF, joka on kyseisen yhtiön vakuutuksenantaja vahingonkorvausvastuun osalta, maksoi kuolleen työntekijän leskelle tämän asianajajan vaatimuksesta Tanskan oikeuden mukaisesti lasketun korvauksen perheenhuoltajan menetyksestä.
15
Lisäksi DRV-N ja BG-V, joissa vainaja oli ollut vakuutettuna saksalaisena työntekijänä, ovat maksaneet hänen leskelleen leskeneläkettä SGB VI:n 46 §:n mukaisesti.
16
Koska SGB X:n 116 §:ssä säädetään kuolleen työntekijän lesken oikeuksiin kohdistuvasta sijaantulo-oikeudesta suhteessa vastuussa olevaan kolmanteen osapuoleen näin maksetun eläkkeen osalta, DRV-N ja BG-V vaativat kyseisen eläkkeen korvaamista MP:ltä ja GF:ltä.
17
MP ja GF kieltäytyivät hyväksymästä tätä vaatimusta sillä perusteella, ettei se ollut Tanskan oikeuden mukaan perusteltu. Niiden mielestä nimittäin yhtäältä Saksan lainsäädännön mukainen oikeus leskeneläkkeeseen, jota maksetaan kuoleman syystä riippumatta, ei vastaa Tanskan lainsäädännössä säädettyä oikeutta korvaukseen perheenhuoltajan menetyksestä. Toisaalta on niin, että koska GF on jo maksanut kyseisen korvauksen kuolleen työntekijän leskelle, tämä ei voi vaatia mitään muuta korvausta Tanskan oikeuden nojalla.
18
DRV-N nosti 6.7.2018 ja BG-V nosti 12.7.2018 Retten i Svendborgissa (Svendborgin alioikeus, Tanska), joka on ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin, takautumiskanteen MP:tä ja GF:ää vastaan, jotta näiden yhtiöiden katsottaisiin olevan vastuussa kuolleen työntekijän leskelle maksetuista etuuksista.
19
DRV-N ja BG-V myöntävät, että kuolleen työntekijän leskelle maksettu korvaus perheenhuoltajan menetyksestä on laskettu Tanskan oikeuden mukaisesti ja että tämä leski ei voi vaatia mitään muuta korvausta Tanskan oikeuden nojalla, mutta ne katsovat, että tätä korvausta ei ole maksettu velasta vapauttavin vaikutuksin, koska MP ja GF eivät olleet vilpittömässä mielessä DRV-N:n ja BG-V:n takautumiskanteen osalta.
20
Lisäksi ne väittävät, että niille sijaantulon perusteella siirtyneiden oikeuksien edellytykset ja laajuus on määritettävä Saksan oikeuden mukaisesti. Vaikka niillä MP:ltä ja GF:ltä olevan saatavan laajuus olisi määritettävä Tanskan oikeuden mukaisesti, asetuksen N:o 883/2004 85 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että sosiaalietuuksien, jotka ne ovat maksaneet kuolleen työntekijän leskelle, ei tarvitse olla luonteeltaan samanlaisia kuin Tanskan oikeudessa säädetyt etuudet tai rinnastettavissa niihin voidakseen tulla korvatuiksi. Mainitulla säännöksellä nimittäin ei ole tarkoitus sulkea pois etuuksien myöntämisestä vastaavan sosiaaliturvalaitoksen oikeutta vahingon aiheuttajaa vastaan sen johdosta, että etuudet, joita voidaan vaatia sen jäsenvaltion lainsäädännön nojalla, johon etuuksien myöntämisestä vastaava sosiaaliturvalaitos on sijoittautunut, ja sen jäsenvaltion lainsäädännön nojalla, jossa vahinko on tapahtunut, eivät ole keskenään identtiset.
21
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa, että pääasiassa nousee esiin ensinnäkin kysymys siitä, missä kyseessä olevista kansallisista lainsäädännöistä määritetään niiden oikeuksien laajuus, jotka siirtyvät etuuksien myöntämisestä vastaavalle sosiaaliturvalaitokselle sijaantulon perusteella. Tämän jälkeen kyseinen tuomioistuin pohtii, edellyttääkö takautumiskanne sitä, että sosiaalietuudet, joiden korvaamista vaaditaan, ovat luonteeltaan rinnastettavissa niiden etuuksien luonteeseen, joita vahingonkärsijä voisi vaatia sen jäsenvaltion oikeuden nojalla, jossa vahinko on tapahtunut. Lopuksi se pohtii, mikä merkitys on annettava ilmaisulle ”luonteeltaan”, jota Højesteret (korkein oikeus, Tanska) on käyttänyt kyseessä olevaa alaa koskevassa oikeuskäytännössään.
22
Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan Tanskan oikeudessa on esitetty tyhjentävästi niiden eri korvausten luonne, joita henkilövahingon uhri tai hänen jälkeensä jääneet voivat vaatia, kuten korvaus ansiotulojen menetyksestä, kivusta ja särystä, terveyden pysyvästä heikentymisestä, kivusta ja henkisestä kärsimyksestä, pysyvistä vammoista, työkyvyttömyydestä, perheenhuoltajan menetyksestä, kuolemantapauksessa maksettavasta tilapäisestä avustuksesta ja korvaus sopimussuhteen ulkopuolisen vahingonkorvausvelvollisuuden perusteella. Suurimmalle osalle näistä korvauksista on asetettu enimmäismäärä.
23
Kyseisen tuomioistuimen mukaan työtapaturmavakuutuslain 77 §:ssä säädetään lisäksi, että vahingonkorvausvastuulain mukaisesti laskettu korvaus on toissijainen siihen korvaukseen nähden, jota uhri tai jälkeenjääneet voivat vaatia työtapaturmavakuutuslain nojalla, ja että työtapaturmakorvausta ei voida käyttää perustana takautumiskanteelle korvausvelvollisena olevaa vahingon aiheuttajaa vastaan.
24
Kyseinen tuomioistuin toteaa myös, että vahingonkorvausvastuulaissa tai työtapaturmavakuutuslaissa ei säädetä jälkeenjääneiden oikeudesta leskeneläkkeeseen, joka olisi samanlainen kuin SGB VI:ssä tarkoitettu oikeus ja siihen perustuvien yksityiskohtaisten sääntöjen mukainen. DRV-N:n ja BG-V:n korvausvaatimuksia ja vahingonkorvausvastuulaissa ja työtapaturmavakuutuslaissa tarkoitettuja korvauksia ei siis ole suoralta kädeltä mahdollista pitää identtisinä.
25
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin katsoo siten, ettei unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä ilmene selvästi, voivatko sen jäsenvaltion, jossa vahinko on sattunut, lainsäädännön aineelliset säännöt rajoittaa etuuksien myöntämisestä vastaavan sosiaaliturvalaitoksen takautumisoikeutta silloin, jos korvattaviksi haetut sosiaaliturvaetuudet eivät ole luonteeltaan keskenään samanlaisia tai vähintäänkin rinnastettavissa saatavaan, jota vahingonkärsijä voisi vaatia korvattavaksi kyseisten aineellisten sääntöjen nojalla.
26
Tässä tilanteessa Retten i Svendborg on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavan ennakkoratkaisukysymyksen:
”Onko [asetuksen N:o 883/2004] 85 artiklan 1 kohtaa tulkittava siten, että kyseiseen säännökseen perustuvalle etuuksien myöntämisestä vastaavan laitoksen takautumisvaatimukselle on edellytyksenä, että siinä jäsenvaltiossa, jossa vahinko on sattunut, on olemassa oikeusperusta sentyyppiselle korvaukselle tai hyvitykselle, johon takautumisvaatimuksen esittäminen perustuu, taikka vastaavalle etuudelle sellaisen tapahtuman johdosta, jonka osalta vahingon aiheuttaja on vahingon tapahtumapaikan lainsäädännön mukaan korvausvastuussa?”
Ennakkoratkaisukysymyksen tarkastelu
27
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee kysymyksellään pääasiallisesti, onko asetuksen N:o 883/2004 85 artiklan 1 kohtaa tulkittava siten, että kun henkilö saa asuinjäsenvaltionsa lainsäädännön nojalla leskeneläkettä aviopuolisonsa kuoltua toisessa jäsenvaltiossa sattuneen työtapaturman seurauksena ja kun ensin mainitun jäsenvaltion lainsäädännössä säädetään kyseisen eläkkeen myöntämisestä vastaavan laitoksen hyväksi sijaantulo-oikeudesta sellaista kolmatta osapuolta kohtaan, joka on velvollinen korvaamaan mainitusta työtapaturmasta aiheutuneen vahingon, kyseisen laitoksen takautumiskanne edellyttää, että jälkimmäisessä jäsenvaltiossa on olemassa tällaisen eläkkeen tai vastaavan etuuden saamisen mahdollistava oikeusperusta.
28
Asetuksen N:o 883/2004 85 artiklan 1 kohdalla on tarkoitus mahdollistaa se, että jäsenvaltion sosiaaliturvalaitos, joka on maksanut sosiaaliturvaetuuksia toisen jäsenvaltion alueella sattuneen tapaturman johdosta, voi kohdistaa tapaturmasta vastuussa olevaan kolmanteen osapuoleen soveltamansa oikeuden mukaisia oikeussuojakeinoja, olipa kyse sijaantulosta tai suorasta kanteesta. Kansallisille sosiaaliturvalaitoksille näin annettu oikeus on looginen ja kohtuullinen täydennys näiden laitosten velvoitteiden ulottamiselle koskemaan koko unionin aluetta, mikä ilmenee kyseisen asetuksen säännöksistä (ks. vastaavasti tuomio 2.6.1994, DAK, C‑428/92, EU:C:1994:222, 16 kohta).
29
Kyseisen säännöksen on siis katsottava lainvalintasäännön tavoin velvoittavan sitä kansallista tuomioistuinta, jossa on nostettu vahingonkorvauskanne tapaturman aiheuttajaa vastaan, soveltamaan sen jäsenvaltion lainsäädäntöä, jonka piiriin etuuksien myöntämisestä vastaava laitos kuuluu, paitsi silloin, kun kansallinen tuomioistuin ratkaisee, onko tällä laitoksella uhrin tai tämän oikeudenomistajien oikeuksia koskeva lakisääteinen sijaantulo-oikeus, myös silloin, kun se ratkaisee, minkälaisia ja minkälaajuisia ovat saamiset, joita koskeva sijaantulo-oikeus laitoksella on (ks. vastaavasti tuomio 21.9.1999, Kordel ym., C‑397/96, EU:C:1999:432, 22 kohta).
30
Jos kansallinen tuomioistuin nimittäin soveltaisi sen jäsenvaltion oikeutta, jonka alueella tapaturma sattui, määrittääkseen etuuksien myöntämisestä vastaavan laitoksen kanneoikeuden laajuuden, se voisi joutua viemään asetuksen N:o 883/2004 85 artiklan 1 kohdalta kokonaan tai osittain sen tehokkaan vaikutuksen. Näin olisi erityisesti silloin, jos sen jäsenvaltion lainsäädännössä, jonka alueella tapaturma sattui, säädettäisiin, että lakisääteinen sijaantulo tai suora kanne ei kata tietyntyyppisiä saatavia, joihin etuuksien myöntämisestä vastaava laitos voi vedota turvautumalla sijaantuloon tai suoraan kanteeseen jäsenvaltiossa, johon se kuuluu (ks. vastaavasti tuomio 2.6.1994, DAK, C‑428/92, EU:C:1994:222, 19 kohta).
31
Tästä seuraa, että vahingonkorvausvastuulain 17 §:n 1 momentin säännösten kaltaisia säännöksiä, jotka koskevat tanskalaisten sosiaaliturvalaitosten kanneoikeuksia sellaisia kolmansia vastaan, joilla on velvollisuus korvata sosiaaliturvaetuuksien maksamiseen johtaneet vahingot, ei voida soveltaa sen määrittämiseksi, onko – ja jos on, missä määrin – muun jäsenvaltion kuin Tanskan kuningaskunnan laitoksella, joka vastaa etuuksien myöntämisestä, kanneoikeus Tanskan alueella, jossa näitä säännöksiä sovelletaan, sattuneen vahingon aiheuttajaa vastaan. Tällaiset säännökset eivät siis ole esteenä muun kuin sen jäsenvaltion, jossa niitä sovelletaan, sellaisen laitoksen kanteelle, joka vastaa etuuksien myöntämisestä (ks. vastaavasti tuomio 2.6.1994, DAK, C‑428/92, EU:C:1994:222, 22 kohta).
32
Asetuksen N:o 883/2004 85 artiklan 1 kohdalla pyritään kuitenkin ainoastaan varmistamaan, että kanneoikeus, joka etuuksien myöntämisestä vastaavalla laitoksella voi olla soveltamansa lainsäädännön nojalla, tunnustetaan muissa jäsenvaltioissa. Sillä ei ole tarkoitus muuttaa sääntöjä, joita sovelletaan ratkaistaessa, onko tapaturman aiheuttanut kolmas sopimussuhteen ulkopuolisessa vastuussa ja miltä osin tämä on tällaisessa vastuussa. Kolmannen vastuuseen sovelletaan niitä aineellisia sääntöjä, joita tavallisesti on sovellettava kansallisessa tuomioistuimessa, jonka käsiteltäväksi uhri tai hänen oikeudenomistajansa ovat asian saattaneet, eli lähtökohtaisesti sen jäsenvaltion lainsäädäntöä, jonka alueella tapaturma on sattunut (ks. vastaavasti tuomio 21.9.1999, Kordel ym., C‑397/96, EU:C:1999:432, 15 kohta).
33
Tästä seuraa, että uhrin tai hänen oikeudenomistajiensa oikeudet tapaturman aiheuttajaa kohtaan sekä vahingonkorvauskanteen nostamiselle sen jäsenvaltion tuomioistuimissa, jonka alueella tapaturma on sattunut, asetettavat edellytykset määräytyvät tämän jäsenvaltion oikeuden mukaan, mukaan lukien sovellettavat kansainvälisen yksityisoikeuden säännöt (ks. vastaavasti tuomio 21.9.1999, Kordel ym., C‑397/96, EU:C:1999:432, 16 kohta).
34
Etuuksien myöntämisestä vastaava laitos voi tulla ainoastaan näin määriteltyjen oikeuksien haltijan sijaan. Tällaisesta sijaantulosta ei nimittäin voi seurata, että etuuksien saajalle syntyisi lisäoikeuksia suhteessa kolmanteen osapuoleen (ks. vastaavasti tuomio 21.9.1999, Kordel ym., C‑397/96, EU:C:1999:432, 17 kohta).
35
Lisäksi sijaantulo-oikeus kattaa niiden korvausten joukossa, jotka uhrille tai hänen oikeudenomistajilleen myönnetään sen jäsenvaltion lainsäädännössä, jonka alueella vahinko on sattunut, ainoastaan ne, jotka vastaavat etuuksien myöntämisestä vastaavan laitoksen maksamia etuuksia, muttei korvauksia, jotka myönnetään henkisestä kärsimyksestä tai muiden henkilövahingon kaltaisten seikkojen mukaan (tuomio 16.2.1977, Töpfer ym., 72/76, EU:C:1977:27, 19 kohta).
36
Nyt käsiteltävässä asiassa tämän tuomion 28–35 kohdassa mieleen palautetusta oikeuskäytännöstä ilmenee ensinnäkin, että kuolleen työntekijän lesken oikeuksiin kohdistuvan sijaantulo-oikeuden, joka DRV-N:llä ja BG-V:llä on SGB X:n 116 §:n nojalla näiden hänelle SGB VI:n 46 §:n mukaisesti maksamien etuuksien perusteella, olemassaolo ja laajuus määräytyvät Saksan oikeuden mukaan ja että – toisin kuin MP ja GF väittävät – vahingonkorvausvastuulain 17 §:n 1 momentti ei voi olla esteenä DRV-N:n ja BG-V:n takautumiskanteelle, joka perustuu kyseisiin sijaantulon perusteella siirtyneisiin oikeuksiin.
37
Toiseksi kyseinen sijaantulo ei sitä vastoin voi luoda kuolleen työntekijän leskelle eikä myöskään DRV-N:lle tai BG-V:lle Tanskan oikeudessa leskelle myönnettyihin oikeuksiin nähden lisäoikeuksia.
38
Tältä osin on niin, kuten ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, että Tanskan oikeudessa ei tunneta Saksan oikeudessa säädetyn kaltaista oikeutta leskeneläkkeeseen. Tanskan oikeudessa sitä vastoin säädetään ensinnäkin vahingonkorvausvastuulain 13 §:n 1 momentissa ja työtapaturmavakuutuslain 20 §:ssä, että perheenhuoltajan menetyksestä maksetaan jälkeenjääneelle aviopuolisolle korvaus, jollaisen GF on jo maksanut kuolleen työntekijän leskelle. Vahingonkorvausvastuulain 26a §:n 1 momentissa säädetään sitten, että jälkeenjääneille, joilla oli erityisen läheinen suhde vainajaan, maksetaan hyvitystä heille aiheutuneesta henkisestä kärsimyksestä. Lopuksi työtapaturmavakuutuslain 19 §:n 1 momentissa säädetään tietyin edellytyksin tilapäisen avustuksen myöntämisestä jälkeenjääneelle aviopuolisolle.
39
On korostettava yhtäältä, ettei ennakkoratkaisupyynnöstä ilmene selvästi, oliko korvaus aiheutuneesta henkisestä kärsimyksestä nyt kyseessä olevassa tapauksessa maksettava kuolleen työntekijän leskelle ja onko GF maksanut sen. Lisäksi on niin, että vaikka ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin totesi kyseisessä pyynnössään, että Arbejdsmarkedets Erhvervssikring i Danmarkin (työmarkkinavakuutuslaitos Tanskassa) mukaan pääasian taustalla oleva tapaturma ei antanut kyseiselle leskelle oikeutta työtapaturmavakuutuslain mukaisiin etuuksiin, kuten kyseisen lain 19 §:n 1 momentissa säädettyyn tilapäiseen avustukseen ja lain 20 §:ssä säädettyyn korvaukseen perheenhuoltajan menetyksestä, siitä ei ilmene, että tällainen arviointi olisi luonteeltaan lopullinen ja että se sulkisi näin ollen pois mainittujen korvausten merkityksellisyyden pääasian yhteydessä.
40
Toisaalta siltä osin kuin GF on jo maksanut yhden tai mahdollisesti useita näistä korvauksista kuolleen työntekijän leskelle, on yksinomaan ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen asiana selvittää, onko tällaisilla maksuilla ollut sovellettavan kansallisen oikeuden nojalla MP:n ja GF:n kannalta velasta vapauttava vaikutus DRV-N:n ja BG-V:n takautumiskanteensa yhteydessä esittämien vaatimusten osalta.
41
Kolmanneksi siitä, vastaako Tanskan oikeudessa säädetty perheenhuoltajan menetyksestä maksettava korvaus, jonka GF on maksanut kuolleen työntekijän leskelle, tämän tuomion 35 kohdassa mainitussa oikeuskäytännössä tarkoitetulla tavalla leskeneläkettä, jota DRV-N ja BG-V maksavat, on muistutettava, että asetuksella N:o 883/2004 ei oteta käyttöön yhteistä sosiaaliturvajärjestelmää ja että koska alaa ei ole unionin tasolla yhdenmukaistettu, kunkin jäsenvaltion on lainsäädännössään määritettävä muun muassa ne edellytykset, joiden täyttyessä oikeus sosiaalietuuksiin syntyy (ks. vastaavasti tuomio 11.4.2024, Sozialministeriumservice, C‑116/23, EU:C:2024:292, 61 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
42
Niinpä – kuten Tšekin hallitus ja Euroopan komissio perustellusti väittävät – työtapaturman kaltaisen vahinkotapahtuman johdosta maksettavat etuudet voivat vaihdella huomattavasti jäsenvaltiosta toiseen, ja liian tiukat vaatimukset edellytetystä vastaavuudesta niiden etuuksien välillä, joista kyseessä olevien eri jäsenvaltioiden lainsäädännöissä säädetään, saattaisivat viedä asetuksen N:o 883/2004 85 artiklan 1 kohdalta tehokkaan vaikutuksen.
43
Näin ollen on katsottava, että asetuksen N:o 883/2004 85 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu jäsenvaltion lainsäädännössä säädetty sijaantulo-oikeus, joka koskee tämän saman lainsäädännön nojalla maksettua etuutta, voi ulottua etuuteen, josta säädetään sen jäsenvaltion lainsäädännössä, jonka alueella työtapaturman kaltaisen vahinkotapahtuman taustalla olevat tosiseikat ovat tapahtuneet, jos kyseiset etuudet ovat kohteeltaan ja tarkoitukseltaan riittävästi rinnastettavissa toisiinsa.
44
Nyt käsiteltävässä asiassa on niin, että tanskalainen etuus ja saksalainen etuus myönnetään perheenhuoltajan kuoleman johdosta, ja niillä molemmilla pyritään korvaamaan läheisille jälkeenjääneille muun muassa vainajan tulojen menettämisestä johtuva ansionmenetys.
45
Lisäksi ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan työtapaturmavakuutuslain 77 §:n 1 momentissa säädetään muun muassa, että tapaturman uhrien jälkeenjääneiden vaatimuksia korvausvastuussa olevaa kohtaan alennetaan siltä osin kuin heille on maksettu tai maksettava etuuksia tämän lain nojalla. Tästä seuraa, että perheenhuoltajan menetyksestä maksettavan korvauksen kohteen ja tarkoituksen voidaan Tanskan lainsäädännön nojalla katsoa vastaavan kyseisen lainsäädännön nojalla työtapaturmasta myönnettävien sosiaalietuuksien kohdetta ja tarkoitusta.
46
Näin ollen on katsottava, että jollei ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen suorittamasta tarkastuksesta muuta johdu, pääasiassa kyseessä olevat kaksi etuutta ovat kohteeltaan ja tarkoitukseltaan riittävän rinnastettavissa toisiinsa, jotta SGB X:n 116 §:ssä säädetty ja asetuksen N:o 883/2004 85 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu sijaantulo-oikeus voi ulottua perheenhuoltajan menetyksestä maksettavaan korvaukseen Tanskan lainsäädännössä säädettyjen enimmäismäärien rajoissa.
47
Neljänneksi Tanskan oikeudessa säädetystä tilapäisestä avustuksesta ja aiheutuneen henkisen kärsimyksen korvaamiseen tarkoitetusta korvauksesta, joista osapuolet esittivät näkemyksensä unionin tuomioistuimessa pidetyssä istunnossa, on riittävää todeta yhtäältä, että unionin tuomioistuimelle toimitettu asiakirja-aineisto ei sisällä tarvittavia tietoja, jotta se voisi esittää ennakkoratkaisua pyytäneelle tuomioistuimelle hyödyllisiä seikkoja siitä, ovatko tilapäisen avustuksen kohde ja tarkoitus riittävän rinnastettavissa niiden etuuksien kohteeseen ja tarkoitukseen, joita DRV-N ja BG-V maksavat kuolleen työntekijän leskelle. Toisaalta tämän tuomion 35 kohdassa mainitusta oikeuskäytännöstä ilmenee, että aiheutuneen henkisen kärsimyksen korvaamiseen tarkoitetun korvauksen kohdetta ja tarkoituksia ei voida pitää riittävästi rinnastettavissa DRV-N:n ja BG-V:n nyt käsiteltävässä asiassa maksaman leskeneläkkeen kohteeseen ja tarkoituksiin.
48
Esitettyyn kysymykseen on vastattava kaiken edellä esitetyn perusteella, että asetuksen N:o 883/2004 85 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että kun henkilö saa asuinjäsenvaltionsa lainsäädännön nojalla leskeneläkettä aviopuolisonsa kuoltua toisen jäsenvaltion alueella sattuneen työtapaturman seurauksena ja kun ensin mainitun jäsenvaltion lainsäädännössä säädetään kyseisen eläkkeen myöntämisestä vastaavan laitoksen hyväksi sijaantulo-oikeudesta sellaista kolmatta osapuolta kohtaan, joka on velvollinen korvaamaan mainitusta työtapaturmasta aiheutuneen vahingon, kyseisen laitoksen takautumiskanne ei edellytä, että jälkimmäisessä jäsenvaltiossa on olemassa tällaisen eläkkeen tai vastaavan etuuden saamisen mahdollistava oikeusperusta, koska riittää, että etuudet, joista asianomaisten jäsenvaltioiden lainsäädännöissä säädetään työtapaturman kaltaisen vahinkotapahtuman johdosta, ovat kohteeltaan ja tarkoituksiltaan riittävän rinnastettavissa toisiinsa, jotta ensiksi mainitun jäsenvaltion lainsäädännössä säädetty ja mainitussa 85 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu sijaantulo-oikeus voi ulottua jälkimmäisessä jäsenvaltiossa säädettyyn etuuteen.
Oikeudenkäyntikulut
49
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta. Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle, ei voida määrätä korvattaviksi.
Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (yhdeksäs jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
Sosiaaliturvajärjestelmien yhteensovittamisesta 29.4.2004 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 883/2004 85 artiklan 1 kohtaa
on tulkittava siten, että
kun henkilö saa asuinjäsenvaltionsa lainsäädännön nojalla leskeneläkettä aviopuolisonsa kuoltua toisen jäsenvaltion alueella sattuneen työtapaturman seurauksena ja kun ensin mainitun jäsenvaltion lainsäädännössä säädetään kyseisen eläkkeen myöntämisestä vastaavan laitoksen hyväksi sijaantulo-oikeudesta sellaista kolmatta osapuolta kohtaan, joka on velvollinen korvaamaan mainitusta työtapaturmasta aiheutuneen vahingon, kyseisen laitoksen takautumiskanne ei edellytä, että jälkimmäisessä jäsenvaltiossa on olemassa tällaisen eläkkeen tai vastaavan etuuden saamisen mahdollistava oikeusperusta, koska riittää, että etuudet, joista asianomaisten jäsenvaltioiden lainsäädännöissä säädetään työtapaturman kaltaisen vahinkotapahtuman johdosta, ovat kohteeltaan ja tarkoituksiltaan riittävän rinnastettavissa toisiinsa, jotta ensiksi mainitun jäsenvaltion lainsäädännössä säädetty ja mainitussa 85 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu sijaantulo-oikeus voi ulottua jälkimmäisessä jäsenvaltiossa säädettyyn etuuteen.
Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: tanska.