62010CC0533
JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS
PEDRO CRUZ VILLALÓN
8 päivänä joulukuuta 2011 (
1
)
Asia C-533/10
Compagnie internationale pour la vente à distance (CIVAD) SA
vastaan
Receveur des douanes de Roubaix,
Directeur régional des douanes et droits indirects de Lille ja
Administration des douanes
(Tribunal d’instance de Roubaix’n (Ranska) esittämä ennakkoratkaisupyyntö)
”Yhteisön tullikoodeksi — Asetus polkumyyntitullin käyttöön ottamisesta — Myöhemmin pätemättömäksi todetun asetuksen nojalla maksettujen tullien palauttaminen — Ylivoimainen este — Ajankohta, jona syntyy velvollisuus palauttaa tullit viran puolesta — Unionin tuomioistuimen tuomiolla todetun lainvastaisuuden taannehtivat vaikutukset”
1.
Ensimmäisen esitetyistä kahdesta ennakkoratkaisukysymyksestä – kyseessä on loppujen lopuksi yhteisön tullikoodeksista 12.10.1992 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 2913/12 (
2
) 236 artiklan 2 kohdassa tarkoitetun käsitteen ”ylivoimainen este” tulkintaa koskeva pyyntö – takana on mielestäni jäljempänä mainitsemieni syiden vuoksi laajempi kysymys, joka koskee tullikoodeksin kyseisessä artiklassa annetun kolmen vuoden määräajan mahdollisen soveltamisalan määrittämistä laittomasti perityiksi todettujen polkumyyntitullien palauttamiseksi tai peruuttamiseksi sellaisessa tapauksessa kuin se, joka johti tämän ennakkoratkaisukysymyksen esittämiseen. Käsiteltävän asian taustalla on kuitenkin kysymys vaikutuksista, jotka johtuvat lopullisen polkumyyntitullin käyttöönotosta Egyptistä, Intiasta ja Pakistanista peräisin olevien puuvillan tyyppisten vuodeliinavaatteiden tuonnissa 28.11.1997 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 2398/97 (
3
) pätemättömäksi toteamisesta, sellaisena kuin yhteisöjen tuomioistuin arvioi kysymystä asiassa Ikea Wholesale 27.9.2007 antamassaan tuomiossa. (
4
)
I Asiaa koskevat oikeussäännöt
A Kansainvälinen sääntely
2.
Euroopan yhteisö allekirjoitti 15.4.1994 Uruguayn kierroksen monenkeskisten kauppaneuvottelujen päättämistä koskevan päätösasiakirjan, Maailman kauppajärjestön (jäljempänä WTO) perustamissopimuksen sekä liitteisiin 1–4 sisältyvät sopimukset ja pöytäkirjat. Liitteiden joukossa on erityisesti vuoden 1994 tullitariffeja ja kauppaa koskeva yleissopimus (jäljempänä vuoden 1994 GATT-sopimus) sekä riitojen ratkaisusta annettuja sääntöjä ja menettelyjä koskeva sopimus (jäljempänä riitojen ratkaisusta tehty sopimus). (
5
)
3.
Kuten WTO:n perustamissopimuksen johdanto-osasta ilmenee, sopimuspuolet ovat halunneet tehdä ”keskinäisen ja kaikille osapuolille edullisen sopimuksen, jonka päämääränä on huomattavasti alentaa tullitariffeja ja vähentää muita kaupan esteitä sekä poistaa syrjivä menettely kansainvälisissä kauppasuhteissa”.
4.
Mainitun sopimuksen III artiklan 2 kohdassa todetaan, että WTO tarjoaa ”neuvottelupaikan jäsenilleen monenkeskisten kauppasuhteiden osalta – –”.
5.
Sopimuksen II artiklan 2 kohdassa määrätään, että ”liitteisiin 1, 2 ja 3 sisältyvät sopimukset ja niihin liittyvät oikeudelliset asiakirjat – – ovat erottamaton osa tätä sopimusta ja sitovat kaikkia jäseniä”.
6.
Sopimuksen XVI artiklan 4 kohdassa puolestaan määrätään, että ”jokainen jäsen pyrkii varmistamaan, että sen lait, määräykset ja hallinnolliset menettelytavat ovat tämän sopimuksen mukaisia ja täyttävät liitteissä olevien sopimusten velvoitteet”.
7.
Vuoden 1994 GATT-sopimuksen VI artiklan 1 kohdassa vahvistetaan, että polkumyynti, ”jonka avulla jonkin maan tuotteita tuodaan kaupaksi johonkin toiseen maahan alle tuotteiden normaaliarvon, on tuomittavaa, jos se tuottaa tai uhkaa tuottaa oleellista vahinkoa sopimuspuolen alueella jo olemassa olevalle tuotantoalalle tai oleellisesti hidastaa jonkin kotimaisen tuotantoalan perustamista”.
8.
Tässä tilanteessa voidaan ottaa käyttöön polkumyynnin vastaisia toimenpiteitä polkumyyntisopimuksessa vahvistetuin edellytyksin ja siinä määrätyissä olosuhteissa, sillä saman sopimuksen 18 artiklan 4 kohdassa määrätään, että kukin sopimuspuoli ryhtyy ”välttämättömiin yleisiin ja erityisiin toimenpiteisiin varmistaakseen, että – – sen lait, asetukset ja hallinnolliset menettelyt ovat tämän sopimuksen määräysten mukaisia – –”.
9.
Riitojen ratkaisusta tehdyn sopimuksen tavoitteena on sopimuksen 3 artiklan 2 kohdan mukaisesti ”suojata jäsenten liitesopimusten mukaisia oikeuksia ja velvoitteita sekä – – selventää noiden sopimusten olemassa olevia määräyksiä kansainvälisen oikeuden tavanomaisten tulkintasääntöjen mukaisesti”.
10.
Riitojen ratkaisusta tehdyn sopimuksen 3 artiklan 7 kohdan mukaisesti keskinäisesti hyväksytyn ratkaisun puuttuessa riitojenratkaisujärjestelmän tavoitteena on ”varmistaa niiden kyseisten toimenpiteiden poistaminen, joiden katsotaan olevan ristiriidassa minkä tahansa liitesopimuksen määräysten kanssa”.
11.
Saman sopimuksen 21 artiklan 3 kohdassa määrätään, että jos ristiriitaista toimenpidettä ei voida poistaa välittömästi, asianomaiselle jäsenelle annetaan kohtuullinen määräaika toimenpiteen poistamiseen. Jos asianomainen ei tee sitä, sopimuksen 22 artiklan 2 kohdan mukaan se voi ryhtyä neuvotteluihin tietyn määräajan kuluessa jokaisen riitojenratkaisumenettelyn osapuolen kanssa pyrkimyksenään löytää keskinäisesti tyydyttävä hyvitys. Muussa tapauksessa jokainen osapuoli voi pyytää riitojenratkaisuelimeltä (jäljempänä DSB) oikeutusta myönnytyksen tai muun velvoitteen peruuttamiseen väliaikaisesti kyseiseltä jäseneltä.
B Yhteisön lainsäädäntö
1. Yhteisön tullikoodeksi
12.
Yhteisön tullikoodeksin 236 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.   Tuonti- tai vientitullit on palautettava, jos todetaan, että niiden määrä niitä maksettaessa ei ole ollut lain mukainen tai että niiden määrä on kirjattu tileihin 220 artiklan 2 kohdan vastaisesti.
Tuonti- tai vientitullit on peruutettava, jos todetaan, että niiden määrä niitä tileihin kirjattaessa ei ole ollut lain mukainen tai että niiden määrä on kirjattu tileihin 220 artiklan 2 kohdan vastaisesti.
Tulleja ei voida palauttaa tai peruuttaa, jos muun kuin lain mukaisen tullien määrän maksamiseen tai tileihin kirjaamiseen johtaneet seikat ovat johtuneet asianomaisen tietoisesta menettelystä.
2.   Tuonti- tai vientitullit on palautettava taikka peruutettava hakemuksesta, joka on esitettävä kyseiselle tullitoimipaikalle kolmen vuoden kuluessa siitä päivästä, jona nämä tullit on annettu tiedoksi velalliselle.
Tätä määräaikaa on pidennettävä, jos asianomainen näyttää toteen, että ennalta-arvaamaton tapahtuma tai ylivoimainen este on estänyt hakemuksen esittämisen määräajassa.
Tulliviranomaisten on palautettava tai peruutettava tullit viran puolesta, jos ne itse havaitsevat mainitun määräajan kuluessa jonkin 1 kohdan ensimmäisessä tai toisessa alakohdassa tarkoitetuista tilanteista.”
2. Erityisesti asetus N:o 2398/97 ja sen seuraukset
13.
Asetuksella N:o 2398/97 otettiin käyttöön lopullinen polkumyyntitulli Egyptistä, Intiasta ja Pakistanista peräisin olevien puuvillan tyyppisten vuodeliinavaatteiden tuonnissa.
14.
Intian tehtyä 3.8.1998 valituksen DSB:lle aloitettiin yhteisön kanssa muutamaa kuukautta myöhemmin asetusta N:o 2398/97 koskevat neuvottelut.
15.
Koska yhteisesti sovittua ratkaisua ei löytynyt, Intia pyysi 7.9.1999 DSB:tä perustamaan paneelin, jonka tehtävänä olisi tutkia, oliko asetus N:o 2398/97 WTO:n määräysten mukainen.
16.
Tämä 27.10.1999 perustettu paneeli antoi 30.10.2000 raportin, (
6
) jossa tehdyn johtopäätöksen mukaan yhteisö ei ollut toiminut käsiteltävänä olevassa kysymyksessä polkumyyntisopimuksesta johtuvien velvoitteidensa mukaisesti. Raportissa mainittiin yhtäältä erityisesti, että yhteisö oli rikkonut polkumyyntisopimuksen 2 artiklan 4.2 kohtaa soveltaessaan negatiivisten polkumyyntimarginaalien nollaamismenetelmää polkumyyntimarginaalin painotetun keskiarvon määrittämisessä, ja toisaalta, että yhteisö oli toiminut saman sopimuksen 3 artiklan 4 kohdan vastaisesti määrittäessään yhteisön tuotannonalalle aiheuttaman vahingon, kun se otti huomioon niitä tuottajia koskevat tiedot, jotka eivät kuuluneet kotimaiseen tuotannonalaan, sellaisena kuin tutkimuksesta vastaava viranomainen oli alan määrittänyt, ja kun se ei arvioinut kaikkia merkityksellisiä tekijöitä, jotka vaikuttavat kyseiseen tuotannonalaan.
17.
WTO:n valituselin vahvisti paneelin johtopäätöksen 1.3.2001 julkistetussa raportissaan. (
7
) DSB hyväksyi raportin 12.3.2001.
18.
DSB pyysi riitojen ratkaisusta tehdyn sopimuksen 19 artiklan 1 kohdan mukaisesti yhteisöä suunnittelemaan toimenpiteensä polkumyyntisopimuksen mukaisiksi.
19.
Yhteisö ja Intia sopivat 26.4.2001 riitojen ratkaisusta tehdyn sopimuksen 21 artiklan 3 kohdan b alakohdan mukaisesti antavansa toisilleen viiden kuukauden ja kahden päivän määräajan DSB:n suositusten ja päätösten toteuttamiseksi. Määräaika päättyi 14.8.2001.
3. Yhteisön DSB:n raportin antamisen jälkeen toteuttamat toimenpiteet
20.
Toimenpiteistä, joita yhteisö voi toteuttaa polkumyyntitoimenpiteitä ja tukien vastaisia toimenpiteitä koskevan WTO:n riitojenratkaisuelimen hyväksymän raportin johdosta, annettu neuvoston asetus (EY) N:o 1515/2001 (
8
) annettiin 23.7.2001. Asetuksen 1 artiklan 1 kohdan mukaan tällaisia toimenpiteitä voivat olla ”kiistanalaisen toimenpiteen kumoaminen tai muuttaminen” [a alakohta] tai ”kulloinkin aiheellisina pidettyjen erityisten toimenpiteiden antaminen” [b alakohta]. Säännöksessä annetaan myös mahdollisuus toteuttaa molemmantyyppisiä toimenpiteitä yhtä aikaa.
21.
Asetuksen N:o 1515/2001 3 artiklassa säädetään, että ”jollei toisin säädetä, tämän asetuksen nojalla toteutettavia toimenpiteitä noudatetaan niiden voimaantulosta alkaen, eikä niiden perusteella palauteta ennen kyseistä ajankohtaa kannettuja tulleja”.
22.
Intiasta peräisin olevan tuonnin osalta neuvosto antoi 7.8.2001 asetuksen (EY) N:o 1644/2001 (
9
) ja keskeytti polkumyyntitullien soveltamisen Intiasta tulevaan tuontiin.
23.
Pakistanista tulevan tuonnin osalta tuontia koskeva polkumyynnin vastainen menettely katsottiin 28.1.2002 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 160/2002 (
10
) nojalla päättyneeksi, jos tarkistettu laskenta osoitti, että pakistanilaisten yritysten tarkasteltavana olevan tuotteen viennissä ei esiintynyt polkumyyntiä.
24.
Viisi vuotta myöhemmin yhteisöjen tuomioistuin totesi Ikea-tapauksessa 27.9.2007 antamassaan tuomiossa yhtäältä, että asetuksen N:o 2398/97 1 artikla oli pätemätön, sillä neuvosto sovelsi nollaamismenetelmää, ja toisaalta, että maahantuoja, joka oli nostanut kanteen niistä päätöksistä, joilla vaaditaan polkumyyntitullin maksamista asetuksen N:o 2398/97 mukaisesti, voi lähtökohtaisesti vedota asetuksen pätemättömyyteen palautuksen saamiseksi kyseisistä tulleista yhteisön tullikoodeksin 236 artiklan 1 kohdan mukaisesti.
II Tosiseikat. CIVAD:n menettely
25.
Ranskalainen osakeyhtiö CIVAD, joka harjoittaa irtaimen tavaran kauppaa postimyyntinä, markkinoi Pakistanista peräisin olevia puuvillan tyyppisiä vuodeliinavaatteita. Yhtiö maksoi 15.12.1997 alkaen asetuksella N:o 2398/97 käyttöön otetut polkumyyntitullit.
26.
CIVAD vaati asetuksen N:o 160/2002 hyväksymisen johdosta 26.7.2002 ja 28.10.2002 päivätyillä kirjeillään niiden polkumyyntitullien palauttamista, jotka se oli maksanut Pakistanista peräisin olevien puuvillan tyyppisten vuodeliinavaatteiden tuonnin yhteydessä 15.12.1997–23.7.1999.
27.
Kuusi vuotta myöhemmin ja Ikea-tapauksessa annetun tuomion jälkeen Direction régionale des douanes et droits indirects de Lille hylkäsi 17.3.2008 päivätyllä kirjeellään CIVAD:n esittämät vaatimukset niiden mainittuja vuodeliinavaatteita koskevien polkumyyntitullien palauttamiseksi, jotka oli kannettu maahantuonnista vuoden 1997 joulukuun ja vuoden 1999 tammikuun välisen ajan osalta annettujen tuonti-ilmoitusten perusteella sekä tämän jälkeen vuoden 1999 helmikuun ja vuoden 2002 tammikuun välillä. Direction régionalen mukaan yhteisön tullikoodeksin 236 artiklan 2 kohdassa palauttamiselle säädettyä kolmen vuoden määräaikaa voidaan pidentää vain, jos asianomainen näyttää toteen, että ennalta-arvaamaton tapahtuma tai ylivoimainen este on estänyt hakemuksen esittämisen määräajassa, mutta sellaisen yhteisön asetuksen kumoaminen, johon tullin periminen perustui, ei kuulu näihin tapauksiin.
28.
CIVAD:n 24.4.2008 esittämä pyyntö päätöksen tarkistamiseksi sillä perusteella, että yhtiön oli ollut mahdotonta esittää palauttamista koskevia vaatimuksiaan ennen polkumyyntitullin vastaisen menettelyn päättämistä koskevan tiedon julkaisemista Euroopan yhteisöjen virallisessa lehdessä, hylättiin tullihallinnon 14.8.2008 päivätyllä kirjeellä.
29.
CIVAD vaati 2.7.2009 nostamallaan kanteella tribunal d’instance Roubaix’ssa (Ranska) yhteisön tullikoodeksin 243 artiklan säännösten perusteella polkumyyntitullien palauttamista vastaajilta, jotka ovat Receveur des douanes de Roubaix C.R.D., Directeur régional et droits indirects de Lille ja Administration des douanes.
III Ennakkoratkaisukysymykset
30.
Edellä esitettyjen seikkojen perusteella ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on päättänyt esittää seuraavat kysymykset:
Ensimmäinen kysymys:
”Onko sellaisen yhteisön asetuksen lainvastaisuus, josta yksittäinen toimija ei voi nostaa kumoamiskannetta tosiseikkaperusteilla eikä oikeudellisilla perusteilla, katsottava sellaiseksi ylivoimaiseksi esteeksi, joka oikeuttaa yhteisön tullikoodeksin 236 artiklan 2 kohdassa säädetyn määräajan ylittämiseen?”
Toinen kysymys:
”Jos unionin tuomioistuin vastaa ensimmäiseen ennakkoratkaisukysymykseen kieltävästi, onko tulliviranomaisilla yhteisön tullikoodeksin 236 artiklan viimeisen alakohdan säännösten nojalla velvollisuus palauttaa polkumyyntitullit viran puolesta, kun mainittu säädös on WTO:n jäsenvaltion riitauttamisen johdosta todettu lainvastaiseksi,
1.
siitä päivästä lukien, jona asianomainen valtio esitti ensimmäisen ilmoituksensa, jonka mukaan se riitauttaa polkumyyntiasetuksen lainmukaisuuden,
2.
siitä päivästä lukien, jona polkumyyntiasetuksen lainvastaisuuden todennut paneeli antoi raporttinsa, vai
3.
siitä päivästä lukien, jona WTO:n valituselin antoi raporttinsa, jonka johdosta Euroopan yhteisö tunnusti polkumyyntiasetuksen lainvastaiseksi?”
IV Asian käsittely unionin tuomioistuimessa
31.
Ennakkoratkaisupyyntö kirjattiin saapuneeksi unionin tuomioistuimen kirjaamoon 17.11.2010.
32.
Kirjallisia huomautuksia esittivät CIVAD, komissio sekä Tšekin ja Ranskan hallitukset.
33.
CIVAD:n edustajat sekä Ranskan ja komission asiamiehet esittivät suullisia huomautuksiaan 6.10.2011 pidetyssä istunnossa. CIVAD:n edustaja esitti istunnossa 28.9.2011 päivätyn komission kirjeen, joka koski lopullisen polkumyyntitullin käyttöön ottamisesta Kiinan kansantasavallasta peräisin olevien tiettyjen kompressorien tuonnissa 17.3.2008 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 261/2008 mukaisesti maksettujen tullien palauttamista. (
11
) Muut menettelyn osapuolet eivät vastustaneet kyseisen asiakirjan sisällyttämistä oikeudenkäyntiasiakirjoihin.
V Asianosaisten ja muiden osapuolten keskeiset lausumat
34.
CIVAD väittää lähinnä, että asetuksen toteaminen lainvastaiseksi on yhteisön tullikoodeksin 236 artiklan 2 kohdassa tarkoitettu ylivoimainen este, sillä kyseessä on epätavallinen ja ennalta-arvaamaton tilanne, josta asianomaiset toimijat eivät ole vastuussa. Lainvastaisuus on seurausta menettelystä, johon yksityishenkilöt eivät voi osallistua, eivätkä nämä voineet tietää lainvastaisuudesta ennen myöhemmän asetuksen (asetuksen N:o 160/2002) julkaisua, ja vasta siitä lähtien toimijat ovat voineet esittää vaatimuksen tullien palauttamiseksi. CIVAD kuitenkin katsoo, että kuten muissakin tapauksissa, komission olisi pitänyt antaa määräaika palautushakemusten jättämiselle sen jälkeen, kun asetuksen N:o 2398/97 lainvastaisuudesta ilmoitettiin julkisesti. CIVAD väittää lopuksi, että yhteisön tullikoodeksin 236 artiklan 2 kohdassa valtiot velvoitetaan palauttamaan polkumyyntitullit viran puolesta WTO:n paneelin ensimmäisen raportin julkaisemispäivästä (30.10.2000) alkaen.
35.
Tšekin ja Ranskan hallitukset ja komissio ovat kaikki sitä mieltä, ettei asetuksen N:o 2398/97 lainvastaisuus ole ylivoimainen este, sillä poikkeuksellinen tilanne ei ole se, että unionin kaltaisessa oikeusyhteisössä asetus voidaan todeta pätemättömäksi. Niiden mielestä CIVAD ei ryhtynyt aiheellisiin toimenpiteisiin asetuksen mahdollisen lainvastaisuuden suhteen, koska sen oli mahdollista vaatia tullien palauttamista kansallisilta viranomaisilta vetoamalla tähän lainvastaisuuteen ja tarvittaessa vaatimalla Ranskan tuomioistuimia esittämään ennakkoratkaisupyynnön unionin tuomioistuimelle.
36.
Toisesta ennakkoratkaisukysymyksestä molemmat hallitukset ja komissio väittävät, ettei DSB:n raportti anna kansallisille viranomaisille oikeutta olla soveltamatta asetusta ja ettei palautusta voitaisi suorittaa viran puolesta, koska asetukseen N:o 160/2002 ei sisältynyt lainkaan jo maksettujen tullien palauttamista koskevia säännöksiä.
VI Arviointi
37.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin esittää ensimmäisessä kysymyksessään monitahoisen tilanteen, jossa yksittäinen toimija, jota yhteisön asetus koski suoraan, 1) ei voinut nostaa kannetta asetuksen kumoamiseksi ja 2) sen jälkeen, kun asetus vuosia myöhemmin todettiin lainvastaiseksi, hän olisi voinut hyötyä ainoastaan osittain sen lainvastaiseksi toteamisesta, koska hallinto sovelsi tapauksessa yhteisön tullikoodeksin 236 artiklan 2 kohdassa säädettyä määräaikaa. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin kysyy näin ollen tuomioistuimelta erityisesti, eikö tämä tilanne voisi muodostaa ylivoimaisen esteen mainitun määräajan soveltamista koskevassa 2 kohdassa tarkoitetun poikkeuksen mukaisesti.
38.
Jos ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen ensimmäinen kysymys esitetään tällä tavoin, vastaus voi nähdäkseni olla ainoastaan kieltävä. Vastauksen perusteiden mukaan seuraukset voivat kuitenkin olla hyvin erilaiset, jopa vastakkaiset. Käsittelen jäljempänä näitä erilaisia mahdollisia perusteita.
A Yhteisön tullikoodeksin 236 artiklan 2 kohdassa säädetty kolmen vuoden määräaika ei koske tapauksia, joissa asetus todetaan lainvastaiseksi
39.
Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen lähtöoletuksena on, että yhteisön tullikoodeksin 236 artiklaan sisältyy tilanne, jossa asetus N:o 2398/97 todetaan lainvastaiseksi, minkä vuoksi tapaukseen olisi sovellettava asetuksessa säädettyä kolmen vuoden määräaikaa ja tapauksen mukaan ylivoimaisesta esteestä johtuvaa poikkeusta. Kyseinen oletus on kuitenkin ymmärtääkseni virheellinen, minkä vuoksi ylivoimaisesta esteestä johtuva poikkeus jää täyttymättä.
40.
Haluaisin tältä osin kehottaa unionin tuomioistuinta tarkistamaan yhteisön tullikoodeksin 236 artiklan tulkintaa kahdesta syystä, joista toinen koskee unionin tuomioistuimen tuomiovallan asianmukaista käyttöä ja toinen Euroopan unionin perusoikeuskirjan 47 artiklassa vahvistetusta oikeudesta tehokkaisiin oikeussuojakeinoihin johtuvia vaatimuksia . (
12
)
41.
Ensimmäisestä seikasta on lähtökohtaisesti muistettava etenkin, että pätemättömyyttä koskevilla unionin tuomioistuimen toteamuksilla ei ole sellaisenaan konstitutiivista arvoa, joten niiden vaikutukset ilmenevät lähtökohtaisesti tulkitun säännön voimaantulopäivästä lähtien (yhdistetyissä asioissa Q-Beef ja Bosschaert 8.9.2011 annettu tuomio). (
13
)
42.
Kyseisestä säännöstä voidaan poiketa, jos sen soveltaminen voi jossain erityistapauksessa aiheuttaa vakavia taloudellisia seurauksia. (
14
)
43.
Ainoastaan asetuksen pätemättömyyden toteava tuomioistuin voi kuitenkin päättää poikkeuksesta kyseisen toteamisen taannehtivaan vaikutukseen. Näin on epäilemättä pätemättömyyttä koskevien kanteiden tapauksessa ja näin on myös – oikeuskäytännön mukaisesti ja SEUT 264 artiklaa analogisesti sovellettaessa – silloin, kun pätemättömyys todetaan ennakkoratkaisupyynnön yhteydessä. (
15
) Tämä merkitsee sitä, että unionin tuomioistuimelle annetaan yksinomainen toimivalta muuttaa perustellun kanteen hyväksymisestä johtuvien vaikutusten yleistä laajuutta, toisin sanoen kiistanalaisen säädöksen toteamista pätemättömäksi.
44.
Kun tarkastellaan yhteisön tullikoodeksin 236 artiklaa, on ilmeistä, että sen 1 artiklassa säädetään selvästi tuonti- ja vientitullien palauttamisesta tai peruuttamisesta, jos todetaan, että niiden määrä ei ole ollut lain mukainen.
45.
Kyseinen ”oikeusperustan puuttuminen” sisältää mielestäni epäilyksettä tapaukset, joissa normi, jonka nojalla tuonti- tai vientitulleja vaadittiin, on pätevä mutta normin soveltaminen on toteutettu virheellisesti, toisin sanoen tavalla, joka on ”lainvastainen” sovellettavaan normiin nähden. Sovelletun normin lainvastaisuuden tapauksessa on kuitenkin päädyttävä toisenlaiseen tulokseen.
46.
Asetuksen N:o 2398/97 toteaminen pätemättömäksi on merkinnyt luonnollisesti sitä, että asetuksen nojalla vaaditut tullit eivät olleet ”lainmukaisia”. Tässä ei ole kuitenkaan kyse mistä tahansa lainvastaisuudesta, jota voidaan verrata aikaisempaan lainvastaisuuden esimerkkiin, vaan tullien lainvastaisuus johtuu juuri siitä, että asetus N:o 2398/97 itse on pätemätön sellaisten sääntöjen vuoksi, joita on noudatettava ja joilla voidaan määrittää asetuksen pätemättömyys riippumatta siitä, sisältyvätkö nämä säännöt perustamissopimuksiin vai muihin johdetun oikeuden säännöksiin. Ja kuten on jo mainittu, johdettua oikeutta koskevan säännöksen pätemättömäksi toteamisen vaikutuksia säännellään SEUT 264 artiklalla ja oikeuskäytännöllä, jossa artikla laajennetaan koskemaan ennakkoratkaisumenettelyssä tehtävää pätemättömäksi toteamista.
47.
Yhteisön tullikoodeksin 236 artiklassa ja erityisesti sen 2 kohdassa tarkoitetut tapaukset ovat siis mielestäni merkityksellisiä vain, jos ne rajoitetaan koskemaan niitä tapauksia, joissa tullien maksamista koskevan vaatimuksen oikeusperustan puuttuminen johtuu veronkannon perustana toimivan oikeussäännön virheellisestä soveltamisesta. Lähtökohtana on siis aina oletus, jonka mukaan sovellettava sääntö on pätevä ja ainoastaan sen soveltamisen laillisuus on kyseenalainen.
48.
Artiklan tulkitseminen tällä tavoin on myös välttämätöntä yksilöiden oikeuksien kannalta, ja tämän myötä ryhdyn käsittelemään toista edellä 40 kohdassa mainittua syytä.
49.
Jos yhteisön tullikoodeksin 236 artiklassa tarkoitettu ”lainvastaisuus” johtuu ainoastaan sovelletun oikeussäännön ja sen konkreettisen toimenpiteen yhteensopimattomuudesta, jolla tuonti- ja vientitullia vaaditaan, silloin on kyse lainvastaisuudesta, joka voidaan todeta alusta alkaen ja johon vetoamalla täytäntöönpanotoimi voidaan riitauttaa suoraan. Tällaisessa tilanteessa kyseisen artiklan 3 kohdassa säädetyllä kolmen vuoden määräajalla on täysin toisenlainen ulottuvuus, sillä silloin se ymmärretään rajana, jolla hallinnon verotukseen liittyvien odotusten varmistamiseksi rajoitetaan oikeutta, joka on alusta alkaen ollut ”käytettävissä”.
50.
Muutoin, siis siinä tapauksessa, että artiklan käsitetään sisältävän veronkannon perustana toimivan oikeussäännön pätemättömäksi toteamisen, siinä säädetty kolmen vuoden vanhentumisaika johtaa kansalaisten oikeusvarmuuden ja oikeuksien kannalta kielteisiin seurauksiin, sillä aiheettoman tullin mahdollisen palauttamisen edellytyksenä on tilanne, jota on kenties vaikea havaita ja joka ei varsinkaan kuulu asianosaisten määräämisvaltaan.
51.
Tällainen tulkinta tekisi yhteisön tullikoodeksin 236 artiklasta säännöksen, jolla vahvistetaan ennakolta kolmen vuoden määräaika palautusoikeudelle riippumatta siitä, milloin oikeus syntyi. Jos lainvastaisuuden toteamiseen menee kauan esimerkiksi niiden vaikeuksien vuoksi, jotka siis liittyvät perusteeseen, jonka mukaan toimien on koskettava henkilöä erikseen, kuten unionin tuomioistuin on tätä vaatimusta tulkinnut, (
16
) on ilmeistä, että jos asetuksen tuomioistuimessa pätemättömäksi toteamisen ajalliset vaikutukset riippuvat yhteisön tullikoodeksin 236 artiklan soveltamisesta, se voi tietyissä tilanteissa johtaa oikeusvaltion perusperiaatteiden kanssa ristiriitaisiin tilanteisiin. Näissä tilanteissa on oikeutettua turvautua niinkin voimakkaisiin ratkaisuihin kuin se, että ylivoimaiseksi esteeksi katsotaan tilanne, jossa tuomioistuin toteaa säädöksen pätemättömäksi.
52.
On otettava huomioon myös se, että jopa komissiolla näyttää olevan sama käsitys, sillä, kuten edellä 33 kohdassa todettiin, komissio kehottaa ainakin joissakin tapauksissa asianomaisia hakemaan tulleista palautuksia ilman määräaikaa tuomioistuimessa lainvastaisiksi todettujen asetusten perusteella. (
17
)
53.
Edellä esitetyn perusteella tuomioistuimen olisi mielestäni selvitettävä, olisiko tarkoituksenmukaista todeta, että yhteisön tullikoodeksin 236 artiklan 2 kohdassa säädetty kolmen vuoden määräaika ei koske tapauksia, joissa tuonti- ja vientitullin maksamista koskevan vaatimuksen oikeusperustan puuttuminen johtuu kyseisen tullin vaatimisen perustana olevan säännön lainvastaisuudesta.
54.
Näin ollen väistämätön seuraus on se, että tapauksen seikat eivät muodosta yhteisön tullikoodeksin 236 artiklan 2 kohdassa tarkoitettua ylivoimaista estettä, sillä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen lähtökohta, jonka mukaan asetuksen N:o 2398/97 lainvastaisuus kuuluu kyseisen artiklan soveltamisalaan, on katsottava virheelliseksi. Jos tämä sääntöä koskeva lähtökohta on virheellinen, poikkeuksen laajuus, tässä tapauksessa ylivoimainen este, ei ole lainkaan merkityksellinen esitetyssä tapauksessa.
B Vaihtoehtoisesti: asetuksen toteaminen lainvastaiseksi ei muodosta yhteisön tullikoodeksin 236 artiklan 2 kohdassa tarkoitettua ylivoimaista estettä
55.
Vaikka yhteisön tullikoodeksin 236 artiklan katsottaisiin käsittävän tapaukset, joissa asetus todetaan lainvastaiseksi, ja tapauksiin siis sovellettaisiin kolmen vuoden määräaikaa, käsiteltävässä asiassa määräaikaan ei mielestäni kuitenkaan sovelleta artiklan 2 kohdassa tarkoitettua ylivoimaista estettä koskevaa poikkeusta. Syy on suhteellisen helppo selittää.
56.
Komission tulkintatavasta käy selvästi ilmi, että tilannetta, jossa unionin tuomioistuin toteaa säädöksen pätemättömäksi, riippumatta siitä, miten vaikeaa tähän päätökseen johtavan kanteen nostaminen on, ei voida pitää epätavallisena, poikkeuksellisena tai odottamattomana unionin oikeusjärjestelmän kaltaisessa järjestelmässä, joka pohjautuu oikeusvaltioajatukseen ja siis perustuu laillisuusperiaatteeseen ja tuomioistuinvalvonnan varmistamiseen. Unionin lainsäädännölle on näin ollen luonteenomaista, että siihen sisältyviä säännöksiä voidaan todeta pätemättömiksi.
57.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin näyttää katsovan, joskaan se ei esitä erityisen selkeitä perusteluja, että ”ylivoimainen este” johtuu rajoituksista, joita yksilöt ovat kohdanneet heitä suoraan koskevan asetuksen riitauttamisessa. Vaikka tämä on kiistaton seikka, on myös selvää, että oikeudellisen ja erityisesti prosessioikeudellisen järjestelmän muotoileminen sille ominaisen ennustettavuuden vuoksi ei voi sisältyä ”ylivoimaisen esteen” käsitteeseen. Jos kyseisen oikeudellisen järjestelmän seuraukset osoittautuisivat jollain tavoin ongelmallisiksi, olisi epätodennäköistä, että ratkaisu löytyisi ylivoimaisen esteen käsitteestä. Ei voida siis katsoa, että kyseessä on tässä tapauksessa ylivoimainen este.
58.
Jos unionin tuomioistuin hyväksyy edellä esitetyn näkemyksen, pohdintaa ei kuitenkaan pitäisi mielestäni jättää siihen. Tämän mahdollisen vastauksen avulla voidaan tuskin antaa riittävästi ja ennen kaikkea asianmukaisia ohjeita, joiden avulla tribunal d’instance voi ratkaista asian. Mielestäni siis unionin tuomioistuimen on vältettävä sitä, että jos se ei lausu asiasta enempää, se vahvistaa kyseisen artiklan sellaisen tulkinnan, jonka mukaan yhteisön tullikoodeksin 236 artiklan 2 kohdassa säädettyä määräaikaa olisi ehdottomasti sovellettava, kun kyseessä ei ole ylivoimainen este. Istunnossa tuotiinkin esille se, että pääasiassa esille noussut ongelma käsittää paljon muutakin kuin suppeasti sen määrittämisen, onko kyseessä ylivoimainen este.
C Edelleen: vaihtoehtoisesti Ikea-tapauksessa annetun tuomion vaikutusten määrittämistä koskeva tulkintamahdollisuus
59.
Tältä osin on välttämätöntä ottaa lähtökohdaksi tuomioistuimen päätös, jolla asetus N:o 2398/97 kumottiin, toisin sanoen asiassa Ikea Wholesale 27.9.2007 annettu tuomio ja erityisesti tapa, jolla sen vaikutukset on tuotu esiin tuomiossa.
60.
Mainitsin edellä tämän ratkaisuehdotuksen 24 kohdassa, että yhteisöjen tuomioistuin vahvisti kyseisessä tuomiossa yhtäältä, että asetuksen N:o 2398/97 1 artikla oli pätemätön, koska neuvosto sovelsi ”nollaamisen” menetelmää, ja toisaalta tuomioistuin vahvisti jo pätemättömäksi toteamisen vaikutukset, joiden mukaan maahantuoja, joka on nostanut kanteen päätöksistä, joilla häneltä vaaditaan polkumyyntitullien maksamista asetuksen N:o 2398/97 mukaisesti, voi lähtökohtaisesti vedota kyseisen asetuksen pätemättömäksi toteamiseen saadakseen tulleista palautetuiksi yhteisön tullikoodeksin 236 artiklan 1 kohdan mukaisesti.
61.
Kuten komissio on korostanut huomautustensa 36 kohdassa, ensimmäisessä lähestymistavassa Ikea-tapauksesta päätellään, että asetuksen N:o 2398/97 pätemättömäksi toteamisesta aiheutuvat seuraukset eivät sinällään merkitse yhteisön tullikoodeksin 236 artiklan 2 kohdassa vaadittuihin edellytyksiin tehtävää poikkeusta niiden määrien palauttamiseksi, jotka eivät maksuhetkellä olleet lainmukaisia.
62.
Kyseisen tuomion 67 kohdan mukaan ”kansallisten viranomaisten asiana on ottaa huomioon seuraukset, joita kansallisissa oikeusjärjestyksissä aiheutuu pätevyyden arvioimista koskevan ennakkoratkaisupyynnön yhteydessä tapahtuneesta pätemättömäksi julistamisesta (asia 23/75, Rey Soda, tuomio 30.10.1975, Kok., s. 1279, Kok. Ep. II, s. 509, 51 kohta), mistä seuraisi, että asetuksen N:o 2398/97 nojalla maksettujen polkumyyntitullien maksamiseen ei olisi asetuksen N:o 2313/92 236 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua lainmukaista velvollisuutta ja tulliviranomaisten olisi lähtökohtaisesti palautettava ne tämän säännöksen mukaisesti, jos tällaiselle palauttamiselle asetetut edellytykset, muiden muassa kyseisen artiklan 2 kohdassa mainittu edellytys, [ (
18
) ] täyttyvät, mikä ennakkoratkaisupyynnön esittäneen tuomioistuimen on selvitettävä”.
63.
On kuitenkin otettava huomioon, ettei tuomion tuomiolauselmassa mainita asetuksen N:o 2913/92 236 artiklan 2 kohtaa vaan ainoastaan 1 kohta. Tuomiolauselman 2 kohdassa todetaankin, että ”pääasiassa kyseessä olevan kaltaisella tuojalla, joka on nostanut kansallisessa tuomioistuimessa kanteen päätöksistä, joilla siltä on peritty polkumyyntitulleja asetuksen N:o 2397/97 mukaisesti ja jotka on todettu tämän tuomion nojalla pätemättömiksi, on lähtökohtaisesti oikeus vedota pääasiassa [ (
19
) ] tähän pätemättömyyteen saadakseen nämä tullit palautetuiksi asetuksen (EY) N:o 2913/92 236 artiklan 1 kohdan mukaisesti – –”.
64.
Olen korostanut ilmausta ”pääasiassa” (eli pääasian oikeudenkäynnissä) koska yhteisöjen tuomioistuin halusi nähdäkseni tehdä näillä kahdella erilaisella toteamisella eron kahden niin ikään erilaisen tilanteen välillä, kun se määräsi, miten laajasti pätemättömäksi vahvistamisella on taannehtiva vaikutus. Yhtäältä on tilanne, jossa ne, jotka maksoivat laittomaksi todetun asetuksen mukaisesti vaaditut tullit, tyytyivät tilanteeseen eivätkä vaatineet kansallisilta viranomaisilta täytäntöönpanotoimia. Toisaalta on tilanne, jossa ne, kuten Ikea ja, kuten tulemme huomaamaan, myös CIVAD, ryhtyivät toimiin asetuksen soveltamista vastaan ja pyrkivät siihen, että unionin tuomioistuin toteaisi lopulta asetuksen pätemättömäksi. Ensiksi mainittuihin olisi sovellettava yhteisön tullikoodeksin 236 artiklan 2 kohdassa säädettyä määräaikaa, mutta jälkimmäisten osalta ei olisi minkäänlaista määräaikaa tuomioistuinten pätemättömäksi toteamisille luontaisen taannehtivan vaikutuksen nojalla.
65.
Yhteisön tullikoodeksin 236 artiklan 2 kohdassa säädetyn aikarajan vuoksi ei kylläkään ole minkäänlaista mahdollisuutta vaatia palautusta aiheettomasti maksetuista määristä kolmen vuoden määräajan jälkeen niiden ilmoituspäivästä lukien, ellei kyseessä ole ollut ylivoimainen este.
66.
Tämä lähestymistapa voidaan kuitenkin hyväksyä ainoastaan niiden osalta, jotka eivät ole ryhtyneet toimiin käytettävissään olevilla oikeudellisilla välineillä lopulta lainvastaiseksi todetun asetuksen suhteen. Sama ei kuitenkaan päde juuri niihin, joiden ansiosta lainvastaiseksi toteaminen oli mahdollinen, toisin sanoen niihin, jotka riitauttamalla asetuksen täytäntöönpanotoimet ovat mahdollistaneet unionin tuomioistuimen väliintulon. Viimeksi mainittuihin olisi sen sijaan sovellettava, lukuun ottamatta tapauksia, joissa unionin tuomioistuin on poikkeuksellisesti ja asiaankuuluvasti perustellusti päättänyt toisin, tuomioistuimen tekemän pätemättömäksi toteamisen taannehtivan vaikutuksen periaatetta. (
20
)
67.
Vaihtoehtoinen lähestymistapa, siis kyseisen toteamisen vaikutusten rajoittaminen sellaisen määräajan mukaan, jolla on yhteisön tullikoodeksin 236 artiklan 2 kohdassa säädetyn kaltainen alkamispäivä, johtaisi tässä tapauksessa tulokseen, joka ei juurikaan ole yhteensopiva oikeussuojan saamista koskevan oikeuden kanssa (Euroopan unionin perusoikeuskirjan 47 artikla). Niiden vaikeuksien lisäksi, joita yksilöllä, kuten kyseisellä maahantuojalla, saattoi olla esimerkiksi asetuksessa N:o 2398/97 säädetyn oikeudellisen valvonnan saamiseksi, (
21
) tulee lisäksi, nurinkurista kyllä, turhautuminen, joka johtuu siitä, ettei voi saada hyötyä kyseisen pätemättömäksi toteamisen aineellisista ja käytännön tuloksista.
68.
Tulkintani on näin ollen se, että Ikea-tapauksessa annetun tuomion tuomiolauselmassa ei lainkaan viitattu yhteisön tullikoodeksin 236 artiklan 2 kohtaan vaan siinä korostetaan, että Ikea saattoi vaatia ”pääasiassa” pätemättömäksi toteamisen, josta unionin tuomioistuin päättää pääasian oikeudenkäyntiin liittyvässä menettelyssä, vaikutusten tavanomaista ajallista ulottuvuutta.
69.
Tämä ei kuitenkaan päde niihin, jotka eivät ole ryhtyneet oikeustoimiin asetuksen N:o 2398/97 soveltamisesta ja joihin Ikea-tapauksessa annetun tuomion 67 kohdan mukaisesti voidaan täysin soveltaa 236 artiklan 2 kohdassa säädettyä aikarajaa.
70.
Entä CIVAD? Nähdäkseni on niin, että jos pääasiassa näytetään toteen, että CIVAD:n menettelyä voidaan verrata Ikean menettelyyn asetukseen N:o 2398/97 kohdistuvissa toimissa osoitetun huolellisuuden suhteen, asetuksen pätemättömäksi toteamisen vaikutukset eivät saisi vaihdella tapauksen mukaan. (
22
) Pelkästään se, ettei kansallinen tuomioistuin ole pyytänyt unionin tuomioistuimelta ennakkoratkaisua sovelletun asetuksen pätevyydestä, (
23
) ei saa vahingoittaa yhtiötä siinä määrin, että sen tilannetta verrataan käytännön vaikutuksiltaan niihin, jotka eivät ole ryhtyneet sellaisen säädöksen vastaisiin toimiin, jonka laittomuuden CIVAD toi julki heti tilaisuuden tullen vetoamalla lainsäädännön suomiin keinoihin.
71.
Nähdäkseni ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen ensimmäiseen kysymykseen on vaihtoehtoisesti vastattava siten, ettei käsiteltävässä tapauksessa ole kyseessä ylivoimainen este, mistä huolimatta asetuksen toteaminen lainvastaiseksi, kuten Ikea-tapauksessa annetussa tuomiossa tehtiin asetuksen N:o 2398/97 yhteydessä, ei ole tapaus, jossa yhteisön tullikoodeksin 236 artiklan 2 kohdan ensimmäisessä alakohdassa säädettyä aikarajaa sovelletaan oikeuteen palautukseen tai peruutukseen, kun pääasiassa kantajana olevan yhtiön kaltainen maahantuoja on ryhtynyt toimiin vetoamalla asetuksen lainvastaisuuteen, minkä ratkaiseminen kuuluu ennakkoratkaisua pyytäneelle tuomioistuimelle.
D Kansallisen tuomioistuimen toissijaisesti esittämä toinen kysymys
72.
Tarkastelen seuraavaksi toissijaisesti esitettyä kysymystä, joka koskee tapausta, jossa unionin tuomioistuin vastaa ensimmäiseen kysymykseen vain siten, ettei käsiteltävässä tapauksessa ole kyse ylivoimaisesta esteestä. Olisiko tulliviranomaisten pitänyt ryhtyä toimiin heti, kun WTO totesi, että asetus N:o 2398/97 oli polkumyyntisopimuksen vastainen. (
24
)
73.
Ranskan viranomaiset eivät olisi käsittääkseni voineet ryhtyä toimiin maksettujen tullien palauttamiseksi ainoastaan tällä perusteella. Tämä johtuu yksinkertaisesti siitä, että asetuksella N:o 1515/2001 annetaan yhteisölle valtuudet ryhtyä kaikkiin tarvittaviin toimiin polkumyynnin ja tukien vastaisia toimenpiteitä koskevan riitojenratkaisuelimen hyväksymän raportin johdosta. Asetuksen 1 artiklan 1 kohdan mukaisesti näihin toimenpiteisiin voi sisältyä ”kiistanalaisen toimenpiteen kumoaminen tai muuttaminen” [a alakohta] tai ”kulloinkin aiheellisina pidettyjen erityisten toimenpiteiden antaminen” [b alakohta] ja molemmantyyppisiä toimenpiteitä voidaan toteuttaa samanaikaisesti.
74.
Jos unionin asetus todetaan polkumyyntisopimuksen vastaiseksi, unionin toimielinten on ryhdyttävä toimiin, joten jos kansallinen viranomainen päättää ryhtyä asiassa toimeen, se loukkaisi merkittävästi unionin toimivaltaa. Muistutettakoon, että kansallisen viranomaisen oma-aloitteisesti määräämä palautus olisi vastoin asetusta, joka esitettyjen seikkojen vuoksi on kylläkin ristiriidassa polkumyyntisopimuksen kanssa mutta joka on kuitenkin unionin oikeuden mukaan täysin pätevä.
75.
Edellä esitetyt seikat eivät välttämättä merkitse sitä, että unionin olisi palautettava maksetut tullit. Ensimmäinen syy on se, että ristiriita polkumyyntisopimuksen kanssa, kuten olen jo tuonut esille, johtaa WTO:ssa ainoastaan kuulemis- ja neuvotteluvelvollisuuteen, minkä vuoksi ei kuitenkaan voida sulkea pois sitä, että neuvotteluprosessissa voidaan päätyä ratkaisuihin, joiden ei tarvitse väistämättä johtaa kyseisten tullien palauttamiseen. Toinen syy on se, että jos asetuksen N:o 1515/2001 tarjoamat mahdollisuudet tarkoittavat asetuksen kumoamista tai muuttamista tai ”kulloinkin aiheellisina pidettyjen erityisten toimenpiteiden antamista”, ei myöskään voida sulkea pois sitä, että kun tilannetta tarkastellaan uudelleen riitojenratkaisuelimen raportin perusteella, raportissa esitettyjen syiden perusteella mahdollisesti aiheettomia tulleja voidaan kuitenkin vaatia muulla perusteella kuin sillä, jota WTO on kritisoinut.
VII Ratkaisuehdotus
76.
Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa ennakkoratkaisukysymyksiin seuraavasti:
1)
a)
Yhteisön tullikoodeksin 236 artiklan 2 kohdassa säädetty kolmen vuoden määräaika ei koske tapauksia, joissa tuonti- ja vientitullin maksuvaatimusta koskevan oikeusperustan puuttuminen johtuu sen säännöksen lainvastaisuudesta, jonka nojalla kyseinen tullimaksu vaadittiin.
b)
Koska kyseistä määräaikaa ei voida soveltaa, ei voida soveltaa myöskään sitä koskevaa poikkeusta, siis ylivoimaista estettä.
2)
Vaihtoehtoisesti:
Asetuksen lainvastaiseksi toteamisesta johtuva oikeus palautukseen tai peruutukseen, kuten asiassa C-351/04, Ikea Wholesale, 27.9.2007 annetussa tuomiossa todettiin asetuksen N:o 2398/97 yhteydessä, ei ole riippuvainen yhteisön tullikoodeksin 236 artiklan 2 kohdan ensimmäisessä alakohdassa säädetystä aikarajasta, jos maahantuoja on toiminut kohtuullisen huolellisesti. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on ratkaistava, toimiko CIVAD tältä osin asianmukaista huolellisuutta noudattaen.
3)
Vaihtoehtoisesti:
a)
Yhteisön asetuksen toteaminen lainvastaiseksi ei ole yhteisön tullikoodeksin 236 artiklan 2 kohdan toisessa alakohdassa tarkoitettu ylivoimainen este.
b)
Yhteisön tullikoodeksin 236 artiklan 2 kohdan kolmannessa alakohdassa tulliviranomaisia ei velvoiteta ryhtymään toimiin viran puolesta polkumyyntitullien palauttamiseksi pelkästään sillä perusteella, että tullit on todettu lainvastaisiksi WTO:n sääntöjen mukaisesti.
(
1
)	Alkuperäinen kieli: espanja.
(
2
)	EYVL L 302, s. 1; jäljempänä yhteisön tullikoodeksi.
(
3
)	EYVL L 332, s. 1.
(
4
)	Asia C-351/04 (Kok., s. I-7723; jäljempänä ns. Ikea-tapaus).
(
5
)	EYVL L 336, s. 234.
(
6
)	WT/DS 141/R Communautés européennes – Droit antidumping sur les importations de linge de lit en coton en provenance d’Inde, rapport du Groupe spécial du 30 octobre 2000 (WT/DS 141/R Euroopan yhteisöt – Intiasta peräisin olevien puuvillan tyyppisten vuodeliinavaatteiden tuontiin sovellettava polkumyyntitulli, 30.10.2000 annettu paneelin raportti).
(
7
)	WT/DS 141/AB/R Communautés européennes – Droit antidumping sur les importations de linge de lit en coton en provenance d’Inde, rapport de l’Organe d’appel du 1er mars 2001 (WT/DS 141/AB/R Euroopan yhteisöt – Intiasta peräisin olevan puuvillan tyyppisten vuodeliinavaatteiden tuontiin sovellettava polkumyyntitulli, 1.3.2001 annettu valituselimen raportti).
(
8
)	EYVL L 201, s. 10.
(
9
)	Asetuksen N:o 2398/97 muuttamisesta ja sen Intiasta peräisin olevaan tuontiin soveltamisen keskeyttämisestä annettu asetus (EYVL L 219, s. 1).
(
10
)	Asetuksen N:o 2398/97 muuttamisesta ja menettelyn päättämisestä Pakistanista peräisin olevan tuonnin osalta annettu asetus (EYVL L 26, s. 1).
(
11
)	EUVL L 81, s. 1.
(
12
)	Kyseessä on tulkinta, joka on esitetty Ikea-tapauksessa ja myös esimerkiksi asiassa C-463/98, Cabletron, tuomio 10.5.2001 (Kok., s. I-3495, 26 kohta).
(
13
)	Yhdistetyt asiat C-89/10 ja C-96/10 (Kok., s. I-7819, 48 kohta).
(
14
)	Vastaavasti asia C-242/09, Albron Catering, tuomio 21.10.2010 (Kok., s. I-10309, 35–37 kohta).
(
15
)	Vastaavasti asia 112/83, Produits de Maïs, tuomio 27.2.1985 (Kok., s. 719, Kok. Ep. VIII, s. 95, 16–18 kohta) ja asia C-228/92, Roquette Frères, tuomio 26.4.1994 (Kok., s. I-1445, 17–20 ja 25–30 kohta). Vastaavasti Cremer, W., ”Art. 231, Rn. 6”, teoksessa Callies ja Ruffert, EUV. EGV Kommentar, C.H. Beck, München, 3. painos, 2007 ja Wegener, W. B., ”Art. 234, Rn. 39-42”, teoksessa Callies ja Ruffert, EUV. EGV Kommentar, C.H. Beck, München, 3. painos, 2007.
(
16
)	Ks. tästä Haltern, U., Europarecht. Dogmatik im Kontext, toinen painos, Mohr Siebeck, 2007, 509–543 kohta.
(
17
)	Näin tapahtui, kun ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin antoi asiassa T-143/06, MTZ Polyfilms v. neuvosto, 17.11.2009 tuomion (Kok., s. II-4133), jonka nojalla annettiin julistus lopullisen polkumyyntitullin käyttöön otosta muun muassa Intiasta peräisin olevan polyeteenitereftalaattikalvon tuonnissa annetun asetuksen (EY) N:o 1676/2001 muuttamisesta 27.2.2006 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 366/2006 (EUVL L 68, s. 6) pätemättömyydestä. Komissio päätti kyseisessä tilanteessa muiden toimenpiteiden ohella ilmoituksella N:o 2010/C 131/03 (EUVL C 131) kehottaa asianomaisia hakemaan mahdollisimman pian vastaavia palautuksia ja määräsi erityisesti, ettei tapauksessa sovellettaisi sovellettavassa tullilainsäädännössä säädettyä määräaikaa. Samaa sanamuotoa käyttäen komissio päätti asetuksessa N:o 261/2008, jonka CIVAD saattoi tuomioistuimen käsiteltäväksi ja joka on mainittu edellä 33 kohdassa, käsittelyn yhteydessä palauttamisesta, vaikka komissiota ei velvoitettu siihen pätemättömäksi toteamista koskevalla tuomioistuimen päätöksellä.
(
18
)	Kursivointi tässä.
(
19
)	Kursivointi tässä.
(
20
)	Minun on kuitenkin huomautettava tyhjentävyyden vuoksi, kuten komissio tuo esille, että eräässä aikaisemmassa tuomiossa (em. asia Cabletron) on tehty nimenomaan ratkaisu, jota ehdotti julkisasiamies Jacobs, joka ratkaisuehdotuksensa 115 kohdassa totesi, ettei ole ”mitään syytä rajoittaa todetun pätemättömömyyden ex tunc -vaikutusta – –. Huomattakoon joka tapauksessa, että ratkaisun käytännön vaikutukset koskisivat vain ajanjaksoa ennen 1.1.2000 ja että yhteisön tullikoodeksin 236 artiklan 2 kohta asettaa kolmen vuoden aikarajan lainvastaisten tullien takaisinmaksuille tai alennuksille”.
(
21
)	Yksilö ei varmaankaan olisi voinut helposti osoittaa, että mainittu asetus vaikutti häneen ”erikseen” oikeuskäytännössä tarkoitetulla tavalla. Ks. tästä Lenaerts, K., ”Le traité de Lisbonne et la protection juridictionnelle des particuliers en droit de l’Union”, Cahiers de droit européen, 2009, N:o 5–6, s. 711–745.
(
22
)	Jotkin osat tuomiosta ovat tältä osin voineet johtaa tähän prosessiin. CIVAD ryhtyikin yhdessä toisten yhtiöiden kanssa asetuksen N:o 2398/97 vastaisiin toimiin jo 2.3.1998 nostamalla ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa kumoamiskanteen, jonka tutkimatta jättämisestä oikeudenkäynnissä edustamiseen liittyvien puutteiden vuoksi annettiin 24.2.2000 määräys asiassa T-37/98, FTA ym. v. neuvosto (Kok., s. II-373). Kanne ei kuitenkaan perustunut syihin, jotka johtivat myöhemmin Ikea-tapauksessa annettuun tuomioon, sillä kanteen nostamisen aikaan (maaliskuu 1998) ei ollut vielä aloitettu WTO:n kanssa käytäviä kuulemisia, mikä johtui Intian valituksesta (elokuu 1998). Vaikka tämä ensimmäinen muutoksenhakuyritys epäonnistui (neuvosto ja komissio vastustivat kanteen tutkimista asiavaltuuden puutteen vuoksi), on mielestäni kiinnostavaa tuoda tapaus esille, sillä siinä ilmenee CIVAD:n kiinnostus ryhtyä asetuksen N:o 2398/97 vastaisiin oikeustoimiin ja huolellisuus tässä yhteydessä.
(
23
)	On syytä korostaa, että jopa CIVAD huomautti kansallisille viranomaisille, että oli tarpeen odottaa unionin tuomioistuimen ratkaisua kysymyksestä.
(
24
)	Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin erittelee kysymyksessään WTO:ssa noudatetun menettelyn kolme merkityksellistä vaihetta sen ratkaisemiseksi, onko asetus N:o 2398/97 polkumyyntisopimuksen mukainen. Kuten selitän jäljempänä, menettelyn toteuttaminen ja sen päätelmät eivät kumpikaan olisi voineet olla unionin oikeuden mukaisesti riittävä peruste, jotta kansalliset viranomaiset olisivat ryhtyneet CIVAD:n tarkoittamiin toimiin. Sen vuoksi katson, ettei ero ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen esiin tuomien menettelyn kolmen vaiheen välillä ole merkityksellinen.